tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיסארט לומד כי פרנק, המודאג מכך שאלן הביע עניין רב דווקא בהיבטים האלימים יותר של התנ"ך, השחית תמונה אלימה של הצליבה שאלן תלה מעל מיטתו.
אלן החליף את התמונה עם תמונה של סוס, בעל עיניים גדולות, בוהות.
אלן מגלה לדיסארט שבמהלך נעוריו התגבשה אצלו משיכה לסוסים.
החינוך המיני שלו החל עם אמו שאמרה לו שהוא יכול למצוא אהבת אמת באמצעות מסירות דתית ונישואים.
במהלך הזמן הזה, אלן החל לפתח משיכה מינית לסוסים, משיכה ללטף אותם, להרגיש את הגוף השרירי שלהם ולהריח את הזיעה שלהם.
אלן מגלה לדיסארט שראה סוס לראשונה בגיל שש, על חוף הים.
רוכב התקרב אליו והרים אותו על הסוס.
אלן היה נרגש מאוד, אולם כאשר הוריו מצאו אותו הם משכו אותו בכוח מעל גב הסוס.
דיסארט מהפנט את אלן, ובמהלך ההיפנוזה מגלה דיסרט אלמנטים מחלומו המפחיד על רצח פולחני של ילדים.
דיסארט מגלה את כי אלן רוצה לעזור לסוסים להשתחרר מהשעבוד שלהם.
בגיל 17, החל אלן לעבוד בחנות למוצרי חשמל, שם פגש את ג'יל מייסון, צעירה צעירה וחופשייה.
אלן גילה בה עניין לאחר שהיא סיפרה לו שהיא עובדת עבור הארי דלטון, בעלים של אורוות סוסים.
היא מציעה לאלן לעבוד עבור דלטון, והוא מסכים.
דיסארט נפגש עם דלטון, שאומר לו כי הוא אלן היה עובד למופת, ששמר את האורוות ללא רבב וטיפל היטב בכל הסוסים, ובפרט בסוס בשם נאגט.
דיסארט מבין כי אלן פיתח אובססיה אירוטית כלפי נאגט (המכונה גם אקווס) שסחפה אותו לצאת לרכיבה על גבו של הסוס ללא אוכף, בשעות לילה מאוחרות, כשהוא עירום.
אלן רואה את עצמו כמלך ואת אקווס כאלוהים, ויחד הם מביסים את אויביהם.
דיסארט נותן לאלן תרופת דמה של "סם אמת", ואלן מתחיל לשחזר את פגישותיו עם ג'יל.
ג'יל, שהתעניינה באלן, ביקשה ממנו לקחת אותה לאולם קולנוע המציג סרטים פורנוגרפיים.
בעודם שם, השניים נתקלים בפרנק.
עבור אלן, המפגש הזה היה טראומטי, בייחוד כשהבין שאביו שיקר כשניסה להצדיק את נוכחותו במקום.
עם זאת, האירוע הזה גרם לאלן להבין כי סקס הוא דבר טבעי עבור כל הגברים, אפילו עבור אביו.
אלן לוקח את ג'יל הביתה, והיא משכנעת אותו לבוא איתה לאורוות.
בהגיעם לאורווה, ג'יל מפתה את אלן והם מתפשטים ומנסים לקיים יחסי מין.
אלן לא מצליח לקבל זקפה, ומחליט שהסיבה לכך היא קולות צהלת הסוסים שבאורווה.
ג'יל מנסה לשאול את אלן מה הבעיה, אבל הוא צועק עליה ומגרש אותה משם.
לאחר שהיא מתלבשת ועוזבת את המקום, אלן ניגש עירום אל הסוסים, ומתחנן לסליחה, שכן הוא רואה בסוסים יצורים אלוהיים.
אלן הנסער, שסבור שהאלוהים רואה אל תוך נשמתו, לוקח לידיו מסמר מפלדה ומעוור את ששת הסוסים שבאורווה.
בסצנה האחרונה של המחזה יש מונולוג של דיסארט, שבו הוא מטיל ספק במקצועו ותוהה עד כמה באמת עזר לאלן, והאם הטיפול שקיבל אכן יגרום לו להפוך לנורמלי או שיפגע באנושיות שלו.
המחזה עלה לראשונה בברודוויי ב-Plymouth Theatre ב-24 באוקטובר 1974, שם הוצג עד 11 בספטמבר 1976. החל מ-5 באוקטובר 1976 המחזה הוצג ב-Helen Hayes Theatre עד 2 באוקטובר 1977, לאחר 1,209 הופעות.
שאפר עיבד את המחזה שלו לתסריט לסרט קולנוע שיצא בשנת 1977 בכיכובם של ריצ'רד ברטון, פיטר פירת', איילין אטקינס, קולין בלייקלי, ג'ואן פלוורייט וג'ני אגוטר, ובבימויו של סידני לומט.
בניגוד להפקות הבימתיות, שבהן הסוסים מגולמים על ידי שחקנים אנושיים, לעיתים קרובות גברים שרירים עם מסכות בסגנון שבטי, לומט לא האמין שניתן לעשות זאת גם בגרסה הקולנועית, בה נדרשת מידה מסוימת של ריאליזם.
פרופסור ג'יימס מ' וולש האנגלי השווה בין המחזה לבין סרט הקולנוע, וחש כי השימוש בסוסים אמיתיים בסרט היה מובן, אבל טען שסצנות החוץ הפרו את "העיצוב התיאטרלי המופשט" שהעניק למחזה את היצירתיות שבו.
וולש גם הרגיש שהסצנה בה אלן מעוור את הסוסים הייתה דוחה, ו-"רוב רוחו של המחזה אבדה כתוצאה מכך."
במערב התיכון של ארצות הברית, המחזה "אקווס" הוצג בהצגת בכורה בלאנסינג, מישיגן, בתיאטרון Boarshead Theatre.
את המחזה ביים ג'ון פיקס, וכיכבו בו ריצ'רד תומסן בתפקיד דיסארט, דייוויד קרופ בתפקיד אלן, כרמן דקר בתפקיד דורה, וליסה הודג' בתפקיד ג'יל.
ליהוק זוג שחקנים נשוי לתפקידים של אלן וג'יל שיכך מחלוקת מקומית בשל סצנת העירום שבמחזה.
הפקה זו זכתה בשני פרסי Boarshead Theatre עבור ההפקה הטוב ביותר ועבור שחקן המשנה הטוב ביותר (קרופ).
"אקווס" הוצג גם בבולטימור בשנת 1979 ב-Lovegrove Alley Theatre.
בהפקה זו כיכבו צ'ארלס ס' דוטון בתפקיד דיסארט, בראד מאיס (שהיה גם הבמאי) בתפקיד אלן סטרנג, לורן רהר בתפקיד ג'יל מייסון, ורונה רהר (שהייתה אימה האמיתית של לורן) בתפקיד דורה, אימו של אלן.
"אקווס" הוצג שוב בווסט אנד של לונדון בשנת 2007, בהפקת דייוויד פג ודאפיד רוג'רס, בכיכובם של ריצ'רד גריפית'ס, דניאל רדקליף וג'ואנה כריסטי בתפקידים הראשיים.
ההצגה, בבימויה של תיאה שרוק, עלתה בפברואר 2007 ב-Gielgud Theatre.
ההפקה עוררה תשומת לב תקשורתית, שכן גם רדקליף וגם גריפית'ס הופיעו בסדרת סרטי הארי פוטר (בתור הארי פוטר וורנון דרסלי, בהתאמה).
בפרט, ליהוקו של רדקליף – אז בן 17 – עורר מחלוקת מסוימת משום שתפקידו של אלן סטרנג דורש ממנו להופיע בעירום מלא על הבמה.
לאחר שעלתה בלונדון בשנת 2007, ההפקה הועברה לברודוויי, שם הציגה ב-Broadhurst Theatre.
לאחר 21 הצגות הרצה, שהחלו ב-5 בספטמבר 2008, ההצגה נפתחה רשמית ב-25 בספטמבר 2008, ורצה 156 פעמים, עד ל-8 בפברואר 2009. רדקליף וגריפית'ס שבו לגלם את דמויותיהם של אלן ודיסארט, ושרוק שבה לביים את ההצגה.
צוות השחקנים כללה גם את קייט מאלגרו, אנה קאמפ, קרולין מק'ורמיק, לורנצו פיסוני, ט.
ריידר סמית', גרם מלקולם, סנדרה שיפלי, קולין באג'ה, טיירון ג'קסון, ספנסר ליף, אדסולה אוסקלומי ומארק ספולדינג.
על הופעתו במחזה זה, רדקליף קיבל מועמדות לפרס Drama Desk עבור השחקן הראשי הטוב ביותר בהצגה.
"אקווס" הוצג שוב בסן חוזה, קליפורניה, במרץ 2011 ב-City Lights Theater.
הפקה זו, בהשתתפות השחקנים שון גילברי בתפקיד אלן סטרנג וסטיב למברט בתפקיד דיסארט, קיבלה ביקורות נלהבות.
ה-"Mercury News" הגדיר את הופעתם של גילברי ולמברט "מהפנטת" וציין כי גילברי "...
חושף רגשות ואפידרמיס, רוכב עירום מכל בחינה.
הוא מצליח בהדרגה לגרום ליצור צעיר ולא מושך במיוחד, לא רק להיות אהוד, אלא גם בר-הצלה, תוך שמירה הן על העוינות שבו והן על האנושיות שבו".
"Starkinsider" העניק להפקה 4.5 מתוך 5 כוכבים, כינה את לאמברט "מעולה" ו-"בעל הופעה מושלמת", תוך שהוא קורא לגילוורי "מסנוור ובעל "יכולת טבעית לאכלס את נשמתו האמיתית.
כמו הצעיר הסוער שהוא מגלם, גם לו וגם לסטראנג יש תשוקה למשהו שהוא חלק בלתי נפרד מהאישיות שלהם".
"אקווס" הוצג שוב ביוסטון, טקסס לתקופה מוגבלת, ביולי 2014 ב-Frenetic Theater.
ההפקה מומנה ברובה על ידי תרומות בקיקסטארטר והתקבלה היטב מצד מבקרים וצופים כאחד.
"Broadway World" כינה את ההפקה הזו "אפלה, מרתיעה וחושנית", ושיבח את צוות השחקנים.
ב-"Houston Press" נכתב שההצגה "מדהימה להפליא ...
ב-"Culturemap" נכתב שהצגה זו היא אחת מההפקות החמות של השנה.
המחזה עלה לראשונה בישראל בשנת 1976 בתיאטרון הקאמרי, בתרגום של אהוד מנור ובבימוי של הבמאי האנגלי פיטר ג'יימס.
את התפקיד הראשי של הנער אלן סטרנג גילם יפתח קצור שהיה בן 18 בתפקידו הראשון כשחקן אשר זיכה אותו גם במועמדות לכינור דוד כשחקן השנה בתיאטרון תשל"ו.
את תפקיד הפסיכיאטר, מרטין דייסארט גילם אבנר חזקיהו.
עוד השתתפו בהפקה המקורית עדנה פלידל, נתן כוגן, אביב גר, מרים גבריאלי, ראובן שפר, אבי יקיר, גבי קרן ואמירה פולן.
המחזה עלה שוב בתיאטרון בית ליסין בשנת 2008 בתרגום של דורון תבורי ובבימוי של רוני פינקוביץ'.
אקווס הוא סרט דרמה בריטי אמריקאי משנת 1977 בבימויו של סידני לומט.
פיטר שאפר כתב את התסריט המבוסס על מחזה באותו שם.
בסרט מככבים ריצ'רד ברטון, פיטר פירת', קולין בלייקלי, ג'ואן פלורייט, איילין אטקינס וג'ני אגאטר.
בעיבוד הקולנועי של המחזה שילב לומט יותר ריאליזם, בשימוש בסוסים במקום בשחקנים אנושיים שמגלמים אותם במחזה, ובתיאור גרפי של ניקור עיני הסוסים.
למרות שהייתה ביקורת על גישה זו, באופן כללי הסרט קיבל ביקורות חיוביות והשחקנים ברטון, פירת' ואגאטר זכו בפרסים על הופעתם.
שופטת שלום מבקשת מידידה הפסיכיאטר, מרטין דיסארט, שעובד עם נערים בבית חולים בהמפשייר, לטפל בנער בן 17 בשם אלן סטרנג שעבד באורווה וגרם באמצעות מגל לעיוורון של שישה סוסים.
מכיוון שאלן רק שר ג'ינגלים, מרטין הולך לפגוש את הוריו של הנער, פרנק סטרנג ואשתו דורה שהיא נוצרייה אדוקה.
האם נתנה לבנה חינוך מיני בסיסי וגם אמרה לו שאלוהים רואה הכל.
אבל אלן המופנם החליף את האלוהות של אמו באל בשם אקווס, שמתגלם בסוסים.
פרנק מספר למרטין שהוא ראה את אלן רותם ומלקה את עצמו תוך כדי זמרה של סדרה של שמות בסגנון תנ"כי שמגיע לשיאו בשם אקווס.
מרטין מתחיל לזכות באמונו של אלן, והוא מספר על הזיכרון הראשון שלו מסוסים.
כשהיה בן שש התקרב אליו גבר שרכב על סוס בשם טרויאן.
אלן דימה לעצמו שהסוס דיבר אליו, ואמר לו ששמו האמיתי הוא אקווס, וזהו שמם של כל הסוסים.
האיש הושיב את אלן על הסוס והוא התרגש מכך מאוד.
אבל הוריו של אלן הורידו אותו מיד מהסוס.
מרטין גם פוגש את מנהל האורווה שמגלה לו שאלן קיבל את העבודה בהמלצת ג'יל שגם עבדה שם.
ג'יל, הרוסה בגלל הפגיעה בסוסים שנגרם בעקיפין באשמתה, יצאה לחופשת מחלה.
בסופו של דבר מודה אלן שהוא היה יוצא עם סוסים מהאורווה ורוכב עליהם כשהוא ערום, מזמר תפילות לאקווס ומלטף אותם באהבה עד שהגיע לאורגזמה.
מרטין מקנא בפגניות הנלהבת של הנער שעומדת בניגוד לחייו הריקים, חסרי האינטימיות עם אשתו ומלאי סבל מהסיוטים בלילות.
בחלומותיו הוא נמצא ביוון בתקופה ההומרית והוא מקריב ילדים כשהוא לובש מסכת אגממנון.
אלן מקבל כדור אספירין כתרופת פלצבו שתשמש כסם אמת, ואז הוא מגלה שערב אחד פיתתה אותו ג'יל ללכת איתה לסרט פורנוגרפי שוודי בקולנוע המקומי.
הוא המום לראות את אביו בבית הקולנוע.
כשהוא וג'יל חוזרים לאורוות היא מתפשטת ומציעה לקיים יחסי מין, אבל הוא אינו מסוגל לכך ודורש ממנה ללכת.
כשהוא ערום ומתייסר מכך שאקווס רואה הכל והוא אל קנאי, אלן מנקר את עיני הסוסים ומעוור אותם.
מרטין נותר מוטרד מהעובדה שהוא יכול לטפל באלן ולהקל על כאבו, אבל תוך כדי כך הוא ימנע ממנו את התשוקה שלו, ויותיר אותו מסורס רגשית כמוהו עצמו.
ריצ'רד ברטון – מרטין דיסארט
פיטר פירת' – אלן סטרנג
קולין בלייקלי – פרנק סטרנג
ג'ואן פלורייט – דורה סטרנג
הארי אנדרוז – הארי דלטון
איילין אטקינס – הסטר סלומן
ג'ני אגאטר – ג'יל מייסון
אלווה מאי הובר – מיס ריינטרי
קן ג'יימס – מר פירס
הבמאי סידני לומט ראה את המחזה "אקווס" כשהוצג בלונדון בין 1973 ל-1975. כמו כן הוא ראה הפקות עם אנתוני פרקינס וריצ'רד ברטון.
לומט חשב שהופעתו של פרקינס הייתה מצוינת, אבל ההפקה נכשלה בלכידת הקונפליקט שבדמותו של מרטין דיסארט.
שאפר ולומט עבדו יותר משנה בהכנת התסריט לפני תחילת הצילומים.
רוב הדיאלוגים במחזה של שאפר נשמרו במדויק בתסריט הקולנועי.
מרלון ברנדו וג'ק ניקולסון היו מועמדים לגלם את דמותו של דיסארט בגרסה הקולנועית.
אבל הופעתו של ברטון על הבמה זכתה לאהדת הקהל, למרות חששות בשל האלכוהוליזם שלו.
בהפקות הבימתיות את הסוסים גילמו שחקנים אנושיים, לרוב גברים אתלטיים בנויים היטב ולובשים מסכות בסגנון שבטי.
לומט חשב שזה לא מתאים לגרסה הקולנועית, ושנדרשת מידה מסוימת של ריאליזם.
עבור הפעלולים הקשורים לסוסים התייעצו יוצרי הסרט עם יקימה קאנוט, שעבד עם ג'ון ויין בסרטי המערבונים שלו.
סצנות הרכיבה על הסוסים וניקור עיניהם צולמו תחילה באור טבעי, ואחר כך באור לא מציאותי, כדי לתפוס את הקונפליקט בין תפיסות העולם האפולוניות והדיוניזיות.
יחד עם הצלם אוסוולד מוריס ומעצב ההפקה טוני וולטון, פיתח לומט סכמת צבעים מורכבת ונמנע מלהשתמש בצבעים שניתן לזהות בקלות, כדי להדגיש דואליות.
הסצנה בה פירת' רוכב על הסוס בעירום צולמה בטייק אחד, צילום רצוף שארך ארבע וחצי דקות.
הסצנה בה אלן מעוור את הסוסים הוצגה על הבמה בפנטומימה.
לומט בחר להציג אותה בצורה גרפית כדי להעביר את הזוועה שבה.
חלק גדול מהצילומים מראים את ראשי הסוסים משתנות בהדרגה לצורת הפנים של ישו, דורה סטרנג ופרנק סטרנג, ומבט חטוף על פגיון.
אבל לומט החליט שזה אינו מעודן דיו, וקיצץ חלק גדול מהתמונות, והשאיר רק את הפגיון.
הסצנות באורווה ובחדרו של אלן צולמו באולפן Toronto International Film Studio בקלייבורג שבאונטריו.
אקוומן 2: הממלכה האבודה הוא סרט גיבורי-על אמריקאי, המבוסס על דמותו של אקוומן מבית DC קומיקס.
הסרט הוא סרט המשך לסרט "אקוומן" וסרטו השלושה-עשר ביקום הקולנועי של DC.
את הסרט ביים הבמאי ג'יימס ואן עם תסריט שכתב דייוויד לזלי ג'ונסון-מקגולדריק , ומככבים בו ג'ייסון מומואה בדמותו של אקוומן, ולצדו אמבר הרד, יאיא עבדול-מאטין השני ופטריק וילסון ששבים לגלם את דמויותיהם מהסרט הקודם.
הסרט עלה לאקרנים ב-21 בדצמבר 2023.
מספר שנים לאחר שהפך למלך אטלנטיס, ארתור קורי התחתן עם מירה ונולד לשניים בן, ארתור ג'וניור, בזמן שמשלב את חייו בין יבשה למים.
בינתיים, דייוויד קיין ממשיך לרקום נקמה בארתור על מות אביו, ועובד יחד עם הביולוג סטיבן שין כדי למצוא חפצים אטלנטיים.
הוא מוצא טרידנט שחור, ויוצרו מתחייב לו לתת את הכוח להשמיד את ארתור.
חמישה חודשים מאוחר יותר, ההתחממות הגלובלית החמירה, כאשר אקלים של פני שטח חווה מזג אוויר קיצוני, והחמצת האוקיינוסים גורמת למחלות באוכלוסיית הים.
אטלנטיס מותקפת על ידי דייוויד, אשר גונב את עתודות האוריקלקום של הממלכה כדי להפעיל את המכונות האטלנטיות העתיקות שלו ששוחזרו על ידי שין, ופוצע קשות את מירה.
ארתור נפגש עם אמו - אטלנה, ואביה של מירה - נראוס, ומגלה שדייוויד עומד מאחורי ההתחממות הגלובלית, הוא מחליט שהדרך היחידה לגלות היכן מסתתר, היא לרדוף אחר אחד מבעלי בריתו, אחיו למחצה של ארתור, אורם מריוס, המוחזק בשבי ממלכת הדייגים על כך שהרג את מלכם.
ארתור משחרר את אורם מהשבי - כלא באמצע המדבר שנועד לדכא את כוחותיו האטלנטיים של אורם.
אורם לוקח את ארתור להפגש עם אדון הפשע, מלך הדגים, ולאחר מאבק הוא מגלה לארתור שהשמועה אומרת שדייוויד נמצא על אי גבוה בדרום האוקיינוס השקט.
בהגיעם לאי, ארתור ואורם מגלים על בעלי חיים שעברו מוטציה על ידי אוריקלקום, ובו נמצא בסיסו של דייוויד.
אטלנטיס תוקפת ומשמידה את האי, ואורם משיג את הטרידנט השחור ומותקף בחזיונות החושפים שיוצרו של הטרידנט היה קורדקס, אחיו של מייסד אטלנטיס, המלך אטלן, ושליט הממלכה האבודה של נקרוס, שהסתיים כחתום בכלא הקפוא לאחר הפסד במלחמה של אטלנטיס.
מאחר שהחותם נוצר על ידי אטלן עם קסמי דם, הדם של כל אחד מצאצאיו יכול לשחרר את קורדקס, מה שמוביל את דייוויד לתקוף את המגדלור של תומאס קורי על מנת לחטוף את ארתור ג'וניור לפני שהוא מגיע לנקרוס.
האטלנטים מגלים בעזרתו של שין גם כן את מיקומו של נקרוס.
בנקרוס, ארתור נלחם בדייוויד כדי להגן על ארתור ג'וניור, ודייוויד כמעט מביס את ארתור, אך מירה מגיעה לעזרתו.
דייוויד זורק על מירה את הקלשון שלו אך אורם מגיח וטופס אותו ברגע האחרון.
כתוצאה מכך, רוחו של קורדקס עוזבת את דייוויד עבור אורם, ואורם נלחם בארתור ומשתמש בדמו כדי להפשיר את הקרח, ומשחרר את קורדקס, אורם גובר על אחיזתו של קורדס ומאפשר לארתור לזרוק את הטרידנט השחור לעבר קורדקס, אך הוא מצליח לטפוס את הקלשון.
בתגובה, ארתור זורק גם את הקלשון של אטלן על הקלשון של קורדקס ומשמיד בכך את הקלשון ואת קורדקס.
כשהקסם של קורדקס נעלם, נקרוס מתחילה להתמוטט.
דייוויד נפצע ומסרב לקבל את עזרתו של ארתור, ומתאבד.
האטלנטים ושין בורחים למקום מבטחים, וארתור ומירה מחליטים לשחרר את אורם ולספר לשאר אטלנטיס שהוא מת.
מתוך אמונתו של ארתור שאיחוד היבשה והים הכרחי, הוא חושף את קיומה של אטלנטיס לאומות המאוחדות, ומצהיר על כוונותיו להפוך את הממלכה למדינה.
ג'ייסון מומואה – ארתור קורי / אקוומן, חצי בן אטלנטיס וחצי בן אנוש המולך על האומה התת-ימית אטלנטיס.
לארתור יש כוח על-אנושי ואת היכולת לתמרן את זרמי הגאות והשפל של האוקיינוסים, לתקשר עם חיות ימיות ולשחות במהירות על-קולית.
אמבר הרד – מירה, נסיכת קסבל, אהובתו של ארתור קורי, לוחמת ובתו של המלך נראוס, שגודלה על ידי המלכה אטלנה וטופחה להיות יורשתה.
למירה יש כוחות הידרוקינטיים וטלפתיים המאפשרים לה לשלוט בסביבתה הימית ולתקשר עם בני אטלנטיס אחרים.
יאיא עבדול-מאטין השני – דייוויד קיין / מנטה שחורה, פיראט חסר רחמים ושכיר חרב הפועל בים הפתוח עם כישרון ליצירת חידושים טכנולוגיים קטלניים, שנוטר טינה עקובה מדם לארתור על כך שהשאיר את אביו - שודד הים - למות.
פטריק וילסון – הנסיך אורם מריוס / אדון האוקיינוס, אחיו למחצה של ארתור קורי ומלך אטלנטיס לשעבר.
דולף לונדגרן – המלך נראוס, המלך של אומת קסבל הנמצאת תחת שלטונו של אטלנטיס, ואביה של מירה.
טמורה מוריסון – תומאס קורי, שומר מגדלור ואביו של ארתור.
ניקול קידמן – אטלנה, אמו של ארתור ומלכת אטלנטיס לשעבר.
באוקטובר 2018, הצהיר במאי הסרט "אקוומן" (2018), ג'יימס ואן כי הסרט הותיר בכוונה קצוות פתוחים עבור סרט המשך פוטנציאלי וכי הדיונים על הפקת ההמשך החלו במהלך תהליך גמר-הפקת הסרט הראשון.
ג'ייסון מומואה, שמגלם ביקום הקולנועי של DC את דמותו של אקוומן, כתב את תחילת העלילה של סרט המשך פוטנציאלי בזמן צילומי הסרט הראשון, ואחרי שהציג את הסיפור לאולפנים באמצעות יו"ר חטיבת הבידור של האחים וורנר, טובי אמריך, והמפיק פיטר ספרן, האולפנים היו פתוחים ונלהבים לרעיון להפיק המשך לסרט.
בעקבות הרווחים הגבוהים ממכירת הכרטיסים המוקדמת לפני עליית הסרט הראשון לאקרנים ובעקבות הביקורות החיוביות, אולפני האחים וורנר החלו בפיתוחו של סרט המשך.
בינואר 2019, פיתוחו של סרט ההמשך אושר על ידי האחים וורנר.
בפברואר 2019, נמסר כי דייוויד לזלי ג'ונסון-מקגולדריק, שהיה שותף לכתיבת תסריט הסרט הראשון, יהיה אמון על כתיבת התסריט לסרט ההמשך.
במרץ 2019, אמר ספרן כי הסרט יחקור את שבע הממלכות האחרות של אטלנטיס.
לקראת סוף שנת 2019, אושר שובם של פטריק וילסון ויאיא עבדול-מאטין השני לגילום דמויותיהם של הנסיך אורם מריוס ודייוויד קיין / מנטה שחורה, בהתאמה, מהסרט הראשון.
במרץ 2021, נמסר כי הפקת וצילומי הסרט עתידים להתחיל ביוני 2021 בבריטניה.
באפריל 2021, נמסר כי פילו אסבק נכנס לתהליכי משא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים.
ביוני 2021, ואן חשף כי שמו הרשמי של הסרט הוא "Aquaman and the Lost Kingdom" (בתרגום חופשי לעברית: "אקוומן והממלכה האבודה").
צילומי הסרט החלו ב-28 ביוני 2021 בלונדון והסתיימו ב-12 בינואר 2022 במליבו.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס בחירת הקהל18 בפברואר 2024כוכב סרט האקשן של השנהג'ייסון מומואהפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון13 ביולי 2024הסרט האהוב ביותר"אקוומן 2: הממלכה האבודה"שחקן קולנוע אהובג'ייסון מומואה
אקוויטי מיוזיק גרופ הייתה חברת תקליטים שהוקמה על ידי אנטרטיינמנט ואן בשנת 2003. המייסד שלה היה קלינט בלאק והיא נסגרה בשנת 2008 לאחר חמש שנות פעילות.
דרך חברת התקליטים הזו יצאו בעיקר אלבומים ושירים בסגנון מוזיקת הקאנטרי.
החברה מוקמה בנאשוויל, טנסי שבארצות הברית.
השם "אקוויטי" נבחר לייצג את השוויון בין האמן לבין חברת התקליטים עצמה.
לדברי אקוויטי, "האמנים יהיו הבעלים של מה שהם יוצרים ומקבלים תשלום כבר מהמכירה הראשונה.
לחברת התקליטים יש אינטרס רב בהיבטים השונים בקריירה של האמן החתום בה".
החברה נסגרה בדצמבר 2008 בגלל קשיים כלכליים.
האמנ/יות שלהלן, חתמו על חוזה הקלטות עם אקוויטי מיוזיק גרופ:
להלן לקט מאלבומים בולטים שיצאו בהוצאת החברה:
Spend My Time – אלבום משנת 2004 של קלינט בלאק, שדורג במקום ה-27 במצעד הבילבורד 200, השלישי במצעד אלבומי הקאנטרי והראשון במצעד האלבומים העצמאיים.
Loose, Loud & Crazy – אלבום משנת 2004 של קווין פאולר, שדורג במקום ה-31 במצעד אלבומי הקאנטרי וה-11 במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
The Road to Here – אלבום משנת 2005 של ליטל ביג טאון, שהפך לאחד מאלבומי הקאנטרי המצליחים ביותר בשנה בה יצא, כאשר נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בארצות הברית וקיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
Weather the Storm – אלבום הבכורה משנת 2006 של קרולינה ריין, שדורג במקום ה-60 במצעד אלבומי הקאנטרי.
Bring It On – אלבום משנת 2007 של קווין פאולר, שדורג במקום ה-14 במצעד אלבומי הקאנטרי והשני במצעד אלבומי ה-Heatseekers.
Trying to Be Me – אלבום הבכורה משנת 2008 של לורה ברינה.
להלן לקט מסינגלים בולטים שיצאו בהוצאת החברה:
"Take It All Out on Me" – שיר של מארק וילס שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"Days of Thunder" – שיר של מארק וילס שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"Spend My Time" – שיר של קלינט בלאק שדורג כאחד משירי הקאנטרי המצליחים ביותר בשנת 2004.
"The Boogie Man" – שיר של קלינט בלאק שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"My Imagination" – שיר של קלינט בלאק שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"Rainbow in the Rain" – שיר של קלינט בלאק שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"Drinkin' Songs and Other Logic" – שיר של קלינט בלאק שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
"The Strong One" – שיר של קלינט בלאק שדורג במצעד שירי הקאנטרי.
אקווהשילד מדיקל בע"מ, המוכרת במותג Equashield, היא חברת מכשור רפואי ישראלית שהוקמה בשנת 2009.
החברה מעסיקה נכון לאוקטובר 2022, כ-460 עובדים, מתוכם כ-380 בישראל, בפארק התעשייה תפן שבגליל המערבי והיתר בארצות הברית ובאירופה.
ייצור מזרקים חד-פעמיים אטומים (CSTD ) להולכת תרופות מסוכנות, כך שנוזל התרופה לא יסכן את המטפלים בתרופה (רוקחים ואחיות).
ייצור מערכות רובוטיות המשמשות להכנה של תרופות להזרקה בבתי מרקחת ובבתי חולים.
חברת אקווהשילד מדיקל הוקמה באפריל 2009 על-ידי אריק שם טוב, המשמש מנכ"ל החברה, ומרינו קריחלי.
יו"ר החברה הוא מירון מן.
המשרד הראשי של החברה שוכן ב שבמדינת ניו יורק והמפעל שלה שוכן במגדל תפן.
באוקטובר 2022 רכשה קרן ההשקעות הפינית מבעלי החברה 25% ממניותיהם תמורת 300 מיליון דולר.
אקווהפיליה או הידרופיליה (Hydrophilia) הוא צורה של פטישיזם מיני, המוגדר כפאראפיליה.
אקווהפיליה היא עוררות מינית ממים או מסביבות מימיות, כגון אמבטיות ובריכות שחייה, וכן מתמונות של אנשים שוחים או מקיום פעילות מינית במים או מתחת למים.
אורגיית בונגה בונגה היא אורגיה בה משתתפים מקיימים יחסי מין מתחת למים, כגון בבריכות שחייה, בים או בג'קוזי.
אקווינקום (לטינית Aquincum – "עיר המים") הייתה עיר עתיקה ומעוז צבאי רומי (קסטרום) ששכנו על גדות הדנובה בצפון-מזרחה של הפרובינציה פאנוניה אינפריור (Pannonia Inferior).
כיום שוכנים שרידי אקווינקום ברובע אובודה של בודפשט (הרובע השלישי), בירת הונגריה.
אקווינקום שוכנת סמוך מדרום לעיקול הדנובה, במיקום נוח לחציית הנהר, שכן הגדה שוב איננה מתאפיינת בגבעות בלתי עבירות.
מסיבה זו התנקזו נתיבי תחבורה שונים לנקודה זו מאז התקופה הפרהיסטורית.
מיקומה המוגן של אקווינקום בצל גבעות בודה, מבטיח תנאי אקלים נוחים והוא נהנה ממשאבים טבעיים דוגמת מעיינות, מרבצי חרס וחומרי בניין.
העקבות הקדומים ביותר לנוכחות אנושית הן מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, וכבר בתקופה הנאוליתית המוקדמת והתיכונה (בערך 5500 עד 5000 לפנה"ס), קמו באזור יישובי הקבע הראשונים.
יישובים פרהיסטוריים שכנו באזור בודפשט באופן רציף גם בתקופה הנאוליתית המאוחרת, בתקופה הכלקוליתית, ובתקופות הברונזה והברזל.
בשלהי תקופת הברזל, במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס, בנו הקלטים יישוב מבוצר דמוי עיר (אופידום) על גבעת גלרט (Gellért-hegy), וזה היווה מרכז לשבטים הקלטים הארוויסקים.
הכיבוש הרומי של אזור פאנוניה, שבמחקרים קודמים תוארך לרוב לשנים 12-11 לפנה"ס, היה למעשה תהליך הדרגתי שנמשך עשרות שנים.
עם זאת, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, הנוכחות הרומית התפתחה לשלטון ישיר.
כתוצאה מכך, אולי בשנות ה-40 של המאה ה-1, ננטשה העיירה הקלטית בגבעת גלרט בלחץ רומי, והאוכלוסייה המקומית עברה לעיירות סמוכות במישור.
במישור הדנובה צצו כפרים קלטים חדשים ויישובים של מהגרים רומאים שבהם התיישבו חיילים משוחררים, בעלי מלאכה וסוחרים.
יישוב כזה בשטחה של העיר האזרחית המאוחרת אקווינקום מוכר מחפירות והורכב בעיקר מבתי בור פשוטים.
עם בוא הרומאים, עלתה חשיבותו של האזור בעקבות התפתחות כלכלת שוק וסלילת דרכים רומיות, ובעיקר בשל כך שהדנובה היוותה את הגבול הקיסרי של האימפריה, הידוע בשם לימס הדנובה.
בסביבות אמצע המאה ה-1 הוקמו מספר בסיסים צבאיים רומיים קצרי מועד בין הכפרים והחוות שלאורך גדות הדנובה, וכן מחנות של כוחות עזר שהיוו כולם חלק מלימס הדנובה המתהווה.
ברובע ויזיווארוש (Víziváros) של ימינו, השוכן למרגלות גבעת הטירה בבודפשט, הוקם מחנה ליחידת פרשים של כ-500 איש.
בשנת 73 לספירה הוקם מחנה פרשים שני מעט צפונה משם, באובודה של ימינו, ואשר ככל הנראה היה פעיל עד סוף המאה ה-2. ממש בסמוך אליו נבנה מחנה גדול בסוף המאה ה-1 - אולי בשנת 89 לספירה - שאליו הועבר הלגיון השני אדיוטריקס שמנה 6,000 איש.
מתקן זה שופץ בתחילת המאה ה-2 והוזז מעט מערבה, ונותר בסיס צבאי חשוב על גבול האימפריה למשך שארית השלטון הרומי באזור.
הקמתו של מחנה זה סימנה את תחילתה של תקופת התיישבות משמעותית באזור, והאוכלוסייה ההטרוגנית - קלטים מקומיים, חיילים רומיים משוחררים עם משפחותיהם, סוחרים, בעלי מלאכה ונותני שירותים לצבא - גדלה באופן משמעותי.
בשנת 105 לערך חילק הקיסר טראיאנוס את הפרובינציה הרומית פאנוניה לשתי פרובינציות נפרדות, ואקווינקום הייתה לבירתה של הפרובינציה המזרחית מבין השתיים, שנודעה בשם פאנוניה אינפריור.
בשנים אלו התפתח סביב מחנה הלגיון רובע אזרחי (Canabae), ומעט צפונה משם קמה עיר אזרחית בעלת חשיבות רבה יותר.
בסביבות שנת 124 העניק הקיסר אדריאנוס לעיר האזרחית אקווינקום מעמד של מוניקיפיום ואת השם מוניקיפיום אליום אקווינקום (Municipium Aelium Aquincum).
בשנת 194 הקיסר ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד של קולוניה אשר נשאה כעת את השם קולוניה איליה ספטימיה אקווינקום (Colonia Aelia Septimia Aquincum).
במאה ה-2 קמו מול אקווינקום על הגדה השמאלית של הדנובה (פשט) שני מאחזים צבאיים קטנים - קונטרה אקווינקום ליד גשר אליזבת של ימינו וטראנסאקווינקום סמוך לגשר ארפאד.
המאה ה-2 ותחילת המאה ה-3 היו בדרך כלל תקופה של צמיחה ותנאים כלכליים טובים עבור אקווינקום.
הממצא הארכאולוגי מתקופה זו כולל מוצרי יבוא שונים באיכות גבוהה וכן יצירה מתוחכמת של אמנים ואומנים מקומיים.
אחד המוצרים החשובים ביותר מתוצרת מקומית הוא קרמיקה שכללה גם קדרות רומית אדומה עתיקה .
אקווינקום הייתה מרכז כלכלי חשוב מעבר לפאנוניה אינפריור, ונראה כי שימשה כנקודת מסחר גם למישור ההונגרי הלא-רומי שמעבר לדנובה ואף לחלקים הצפוניים של דאקיה ממזרח.
חשיבותה הפוליטית, הצבאית והכלכלית של העיר הביאה לכך שהתאפיינה בהרכב אוכלוסייה רב-תרבותי.
בנוסף להשפעות ילידיות קלטיות ורומיות, ניכרות גם השפעות חזקות ממחוזות רומיים אחרים באירופה, ואף באסיה ובאפריקה.
מיקומה הבולט של אקווינקום ישירות על הגבול הוביל למעורבותה במלחמות שונות עם שבטים מעבר לדנובה, ועקב כך לנוכחותם התכופה של מצביאים ושליטים רומיים.
ביקוריהם לוו בדרך כלל בהשקעה גדולה בתשתית המקומית, הן מצד אוכלוסיית העיר והן מצד השליט.
בתקופת הזוהר שלה מנתה העיר הכפולה של אקווינקום כ-40,000 עד 60,000 תושבים.
למרות גודל האוכלוסייה הניכר בסטנדרטים קדם-מודרניים, תנאי ההיגיינה היו כה טובים, שתוחלת החיים הממוצעת עלתה ב-15 שנים לסביבות 42–43 שנים.
בין היתר תרמו לכך האספקה האמינה של מים זורמים ומערכת הביוב המפותחת.
מקורות מעטים מספקים תובנות על חיי התרבות בעיר, ואלה הן בעיקר כתובות המעידות, למשל, על נוכחותם של מוזיקאים מקצועיים, מורים לרטוריקה, אנשי תיאטרון ועורכי דין.
טקסטים מסוימים על מצבות או חפצים אחרים משקפים גם תנועות פילוסופיות וספרותיות שונות.
מבחינה דתית התאפיינה אקווינקום בגיוון רב, שכן הממשל הרומי ראה באלים זרים שווים (Interpretatio Romana) ולכן גילה כלפיהם סובלנות.
עם זאת, אלי המדינה הרומיים יופיטר ויונו וכן פולחן הקיסר שולטים בממצא הארכאולוגי.
יופיטר הושווה לפעמים לטיוטנוס, אל השבט הקלטי של הארוויסקים.
גם אל היער והפוריות סילבנוס מילא תפקיד חשוב דומה, וכך גם כתות מונותיאיסטיות והנותאיסטיות שונות, כמו פולחן המסתורין של מיתרה ומאוחר יותר הנצרות.
בשל מיקומה בסמוך לגבול האימפריה הושפעה אקווינקום קשות מהמצב הצבאי המתדרדר במהלך משבר המאה ה-3. אף שבניגוד למבצרים אחרים באזור, אקווינקום לא נהרסה בהתקפות אויב בסביבות שנת 260, המצב הביטחוני עדיין הצריך לבנות ולהרחיב את המחנה מספר פעמים.
חשיבותה הפוליטית של העיר ירדה כאשר הקיסר דיוקלטיאנוס ערך רפורמה במבנה האימפריה בסביבות שנת 300. אקווינקום השתייכה עתה לפרובינציה החדשה של ולריה וככל הנראה איבדה את מושב המושל שעבר לסופיאנה (Sopianae), היא פץ' של ימינו.
אובדן החשיבות המדינית והמשבר הכלכלי הביאו לשינוי במבנה האזור הבנוי של אקווינקום בסוף המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4. העיר האזרחית ננטשה כנראה לחלוטין, והאוכלוסייה התרכזה כעת בעיר הצבאית, שבעצמה הועתקה מזרחה לשטח שבין מחנה הלגיון הקודם והדנובה.
מבצר חדש זה תפקד כמרכז צבאי ואזרחי והיווה את מרכז אקווינקום בשלהי העת העתיקה.
השטחים הלא מבוצרים של הרובע האזרחי הישן איבדו את חשיבותם ושימשו כבתי קברות ולמבני כנסיות.
האמפיתיאטרון הצבאי הוסב למצודה בתחילת המאה ה-5 ונכלל באבטחת קו הגבול.
ארגון עירוני זה שהיה קטן מהעיר הרומית הכפולה של אקווינקום, נותר בעינו עד לימי הביניים.
במחצית הראשונה של המאה ה-5, הרומאים נסוגו מהדנובה, ועימם היגרה גם חלק מאוכלוסיית העיר.
היישוב המשיך והתקיים בהנהגת בישוף נוצרי תחת שלטון הלומברדים במאה ה-6 והאווארים הפאנוניים (המאה 6 עד המאה ה-8).
כשהמדיארים התיישבו בפאנוניה במאה ה-10, קנדה קורסאן בחר באמפיתיאטרון הצבאי כמקום מגוריו, ובגסטה הונגרורום מכונה המבנה בשם "טירת קורסאן" (Castrum Curzan).
מתחם העיר אינו מופיע עוד בשמו הקדום אקווינקום, אלא כ"עיר המלך אטילה".
בין האמפיתיאטרון הישן בדרום והמבצר הרומי המאוחר בצפון, התפתחה העיר בודה והפכה למרכז חשוב של הממלכה ההונגרית.
רק כאשר המונגולים פלשו להונגריה במאה ה-13, הועבר היישוב כולו למקום בטוח יותר, היינו לגבעת הטירה מדרום לשם.
השם בודה נדד אל היישוב החדש, בעוד שאזור אקווינקום כונה מעתה אובודה, היינו "בודה הישנה".
מחנה הלגיון הוקם ככל הנראה בשנת 89 לספירה, כאשר הלגיון השני אדיוטריקס הוצב באזור.
הוא נבנה בין שני מחנות צבאיים קטנים יותר והוקף חומת עץ ואדמה.
בתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס (117-138), נבנה המחנה מחדש באבן, הרחק מעט מגדת הדנובה, וזה נותר ללא שינוי בצורתו הבסיסית במשך כמעט מאתיים שנה.
כדי לספק מים למחנה נבנתה אמת מים שהובילה אליו מים ממספר מעיינות מצפון לאקווינקום דרך העיר האזרחית המאוחרת יותר.
המחנה היה בנוי בצורת מלבן באורך של 570 מטרים וברוחב של 476 מטרים, ופינותיו היו מעוגלות (בדומה לצורתם של קלפי משחק).
הוא הוקף בחומת אבן ברוחב של 1.4 מטר ונקבעו בו מגדלים מרובעים במרווחים קבועים.
בכל אחד מצדדיו נקבע שער שהיה מאובטח בשני מגדלים מרובעים גדולים יותר.
שלושה חפירים מקבילים הקיפו את המחנה בכל צדדיו, למעט בצידו המערבי שבו נחפרה תעלה בודדת.
תוכנית המחנה הייתה אופיינית למחנות הלגיון של אותה תקופה, והתאפיינה ברחובות שתי וערב בכיוון דרום-צפון ומזרח-מערב.
במרכז המחנה הצטלבו רחובות האורך והרוחב הראשיים אשר הובילו אל ארבעת שערי המחנה.
סמוך למרכז המחנה שכנה הפרינקיפיה (Principia) ששמשה כמפקדת המטה ובה היו משרדים מנהליים ומקדש המחנה.
סמוך לפרינקיפיה שכנו הפרטוריום (מגורי מפקד המחנה), בית החולים והמרחצאות.
ביתר שטחו של המחנה שכנו צריפי המגורים, מחסנים ובתי מלאכה.
המחנה נהנה ממים זורמים ומערכת ביוב כבר בשלב מוקדם מאוד.
המצודה העתיקה המאוחרת, שנוספה ממזרח למחנה בתחילת המאה ה-4, הייתה מלבנית בצורתה, אורכה 720 מטרים ורוחבה 300 מטרים.
החומות שהקיפו אותה היו בעובי של 3 מטרים.
בשלהי העת העתיקה, לאחר בניית המצודה החדשה, נבנו בחציו המזרחי של המחנה מבנים שונים שאינם צבאיים, ובהם כנסייה.
החצי המערבי כבר לא היה בשימוש, אולם הונח בו צינור מים תת-קרקעי חדש לתמיכה באמה הישנה שהייתה פעילה עד ימי הביניים.
בניין המרחצאות הגדול ברובע הדרום-מזרחי של המחנה הקדום נבנה מחדש בשלהי העת העתיקה, ושימש כנראה כמעונו של המפקד העליון מאחר שארמון המושל הישן ננטש.
ארמון המושל שכן על אי בדנובה מצפון מזרח למחנה הלגיון ושימש למגורי המושל ובני משפחתו וכן למטרות מנהליות ופוליטיות.
הבנייה החלה בתחילת המאה ה-2, במקביל לייסודה של הפרובינציה פאנוניה אינפריור, שהמתחם שימש כמקום מושבה המנהלי.
בתוך כמה עשורים נבנה מתחם גדול בגודל של 120 על 150 מטרים שהוקם סביב חצר מרכזית.
החזית הראשית פנתה מזרחה אל הדנובה והשטח שלא בשליטה רומית, ומשני צדיה הוקמו מגדלים עגולים.
בחלק זה של המנה שכנו חדרים ממלכתיים מעוטרים בפסיפסים.
באגף הצפוני שכנו המגורים הפרטיים של המושל ובית מרחץ, והאגף הדרומי כלל בתי מלאכה, מחסנים ותנורים, אך גם מקדש קטן.
נראה שכל מושל תרם למבנה מזבח מקודש ו-16 מזבחות כאלו נשתמרו מהתקופה שבין השנים 120–283. מקדש נוסף ניצב בחצר הפנימית ושימש, בין היתר, את הפולחן הקיסרי ואת פולחן האלה פורטונה.
אזורי המגורים והאגפים הרשמיים, ואפילו מתקני השירותים, היו מעוטרים.
חדרים רבים היו מצוידים בחימום תת-רצפתי, ועוטרו בפסיפסים ובציורי קיר.
ציורי הקיר חודשו מספר פעמים, כאשר העיטורים הישנים נצבעו בחדשים בסגנון התקופה.
כמו כן השתמרו שרידים מפסלים שנצבו בארמון.
ארמון המושל היה מחובר הן לאקווינקום והן לגדה המזרחית של הדנובה באמצעות גשרים, ולצידו נבנה רציף לספינות.
בסוף המאה ה-3 ננטש הארמון, כנראה בשל עליית מפלס הדנובה, ובמאה ה-4 נקבע מושב המושל במרחצאות של מחנה הלגיון, שהוסבו למגורים.
בדומה לרוב האתרים הצבאיים הרומיים, סביב המחנה המבוצר צמח יישוב שבו התיישבו קרובי החיילים וכן סוחרים, בעלי מלאכה, נותני שירותים, פקידים ועובדי מדינה, המכונה "קנאבה".
למרות שלקנאבה לא הייתה אמנת עיר רומית ולכן הן נעדרו חוקה מוסדרת, הן פיתחו אופי עירוני ונשלטו על ידי מינהלת מקומית בראשות שני ראשי ערים בעלי תואר "מגיסטר".
נראה כי המעמד של קולוניה שהוענק לאקווינקום בתחילת המאה ה-3 התייחס גם לקנאבה, אך לא ברור עד כמה השפיע הדבר על המבנה המנהלי שלה.
מכיוון שמחנה הלגיון של אקווינקום לא ניצב ישירות על גדת הנהר, הקנאבה יכלה להקיפו בכל ארבעת צדדיו.
חפירות שבוצעו במקום מצביעות על התרחבות מהמאה ה-1 עד המאה ה-3. בקתות פשוטות של התקופה המוקדמת הוחלפו בתחילה במבני עץ ולאחר מכן במבני אבן, ומערכות אספקת המים והביוב הורחבו.
בצפון הקנאבה, סמוך לארמון המושל, שכן אזור מגורים יוקרתי שהווילות שבו עוטרו בפסיפסים, ציורי קיר ופסלים, וחלקן השתייכו כנראה לפקידי מדינה רמי דרג.
הממצא החשוב ביותר באזור זה הוא "וילה הרקולס", ששמה (המודרני) מגיע משני פסיפסים שמורים היטב של הגיבור היווני.
באזור זה שכן גם מקדש.
ממערב ומדרום-מערב למחנה הלגיון התפתחו בעיקר מגורי אומנים, שכללו מפעלי חרס ולבנים שנהנו ממרבצי החרס המקומיים.
פורום ואזור שוק גדול נמצאו בדרום-מערב הקנאבה, ובצידה המזרחי הוקם נמל על הדנובה, מחסנים וככל הנראה מבנה של מלון.
בנוסף, היו בקנבה כמה בתי מרחצאות.
בקצה הדרומי של הקנאבה שכן "האמפיתיאטרון הצבאי" שנבנה בשנת 145 לערך, בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס.
קודם להקמתו שכן במקום מגרש אימונים, והמבנה נבנה על ידי החיל הטכני של הלגיון השני אדיוטריקס.
אמפיתיאטרון זה היה גדול מהאמפיתיאטרון של העיר האזרחית וקוטרו נע בין 108.4 מטרים ל-131.8 מטרים.
אורך הזירה היה 89.6 מטרים ורוחבה עמד על 66.1 מטרים.
גודלה המשמעותי של הזירה (גדולה מזו של הקולוסיאום ברומא) מוסבר בכך ששימשה גם לתרגילים צבאיים.
האמפיתיאטרון יכול היה להכיל עד 13,000 צופים.
במרחק מה מצפון לקנאבה שכנה העיר האזרחית, שחלק נכבד ממנה משוחזר כיום ונגיש כפארק ארכאולוגי.
העיר האזרחית הייתה קטנה משמעותית מהקנאבה, אך מבחינה חוקית היא נחשבה למוניקיפיום ואחר כך לקולוניה.
כאשר היא קיבלה לראשונה זכויות עיר בסביבות שנת 124, נבנתה בה חומה היקפית בעלת שערים עם מגדלים כפולים מכל ארבעת צדדיה.
במרכז העיר שכן פורום, שכלל גם מקדש גדול ואולם ישיבות עם חימום תת-רצפתי.
מלבד זאת היו בעיר מספר בתי מרחצאות (ציבוריים או פרטיים) וכן מקדשים למגוון רחב של אלוהויות ממוצא ים תיכוני, קלטי או מזרחי הפרוסים ברחבי העיר.
מצפון לעיר מחוץ לחומות נבנה לפני אמצע המאה ה-2 "האמפיתיאטרון האזרחי" שהיה קטן מ"האמפיתיאטרון הצבאי" בקנאבה, והיה יכול להכיל עד 7,000 צופים בלבד.
מבני הציבור נבנו לרוב באמצעות תרומות של אזרחים עשירים שקיוו לזכות מהם יוקרה והשפעה.
העיר נחצתה מצפון לדרום על ידי אמת המים הגדולה, שנבנתה לפני הקמתה כדי לספק מים למחנה הלגיון שמדרום.
באמה נקבעו שערים שקישרו בין שני חלקי העיר.
לעיר היה תפקיד כלכלי חשוב והעדות הטובה ביותר לחשיבות זו היא אולם השוק (Macellum) שנבנה רק באמצע המאה ה-3. בנוסף למתחם השוק היו בעיר רחובות עם חזית מסחרית וברחוב הרוחב הראשי הייתה שורת חנויות שעברה כמעט לכל אורכה של העיר.
העיר האזרחית ננטשה כנראה בסביבות שנת 300.
אקוויוולנט (סימון: באופן רשמי equiv; באופן לא רשמי אך לעיתים קרובות Eq) הוא כמות החומר שמגיב עם (או שוות ערך ל) כמות שרירותית (בדרך כלל מול אחד) של חומר אחר בתגובה כימית נתונה.
זוהי כמות ארכאית ששימשה בכימיה ובמדעי הביולוגיה.
המסה של אקוויוולנט נקראת משקל אקוויוולנטי.
הנוסחה ממיליגרם (מ"ג) למילי-אקוויוולנט (mEq) וחזרה היא כדלקמן: כאשר הוא הערכיות ו- הוא המסה המולרית.
בהגדרה רשמית יותר, האקוויוולנט הוא כמות החומר הדרושה כדי לבצע אחת מהפעולות הבאות:
להגיב עם או לספק מול אחד של יוני מימן (H+) בתגובת חומצה-בסיס
להגיב עם או לספק מול אחד של אלקטרונים בתגובת חמצון-חיזור.
"יון המימן" וה"אלקטרון" בדוגמאות אלה נקראים בהתאמה "יחידות תגובה".
לפי הגדרה זו, מספר האקוויוולנטים של יון נתון בתמיסה, שווה למספר המולים של אותו יון כפול הערכיות שלו.
לדוגמה, נבחן תמיסה של מול אחד של NaCl ומול אחד של CaCl2. בתמיסה יש מול אחד או אקוויוולנט אחד של Na+, מול אחד או 2 אקוויוולנטים של Ca^2+ ו-3 מול או 3 אקוויוולנטים של Cl-.
הגדרה מוקדמת יותר, המשמשת במיוחד עבור יסודות כימיים, גורסת כי אקוויוולנט הוא כמות החומר שתגיב עם 1 גרם של מימן, 8 גרם של חמצן, או 35.5 גרם של כלור - או שיתפוס את מקומו של כל אחד מהשלושה.
אַקווריום או אַקווריוֹן הוא מכל להחזקת ולהצגת בעלי חיים מימיים או צמחי מים, בעל לפחות דופן אחת שקופה.
האקווריום משמש להחזקה, גידול והצגה של דגים, דו-חיים, יונקים ימיים וזוחלים מימיים (כגון צבים ופרוקי-רגליים מימיים (כגון סוגי סרטנים שונים)).
אקווריום מכיל מים; שורש המילה אקווריום היא אקווה שפירושה מים, או תכלת.
מכל זכוכית ללא מים המאכלס בעלי חיים יבשתיים לשם חקירה, לימוד או הנאה נקרא טֶרַרְיוֹן (או טֶרַרְיוּם).
את האקווריום הראשון ששימש לחקר בעלי חיים ימיים בנתה הביולוגית הימית ז'אן וילפרו-פאוור.
עוד במאה הראשונה לספירה אחזקת אקווריומים הייתה בילוי פופולרי של העשירים של אותה תקופה.
בכרכים העוסקים בזואולוגי של האנציקלופידה הראשונה, תולדות הטבע, מתאר פליניוס הזקן את הנושא ומספק אנקדוטות על הבעיות של בעלי אקווריומים שמתחברים יותר מדי לדגים שלהם.
האקווריומים מתחלקים לסוגים שונים על פי סוג המים שהם מכילים (מלוחים או מתוקים), ויסות הטמפרטורה שלהם (חמים או קרים), מטרת השימו שבהם וגודלם.
באקווריום מים חמים מווסתת טמפרטורת המים על ידי תרמוסטט וגוף חימום, כדי לאפשר סביבת חיים נוחה לדגים שמקורם באזורי אקלים טרופי.
דולפינריום הוא סוג אקווריום גדול ממדים המיועד להצגת יונקים ימיים גדולים.
האקווריום הנפוץ ביותר הוא אקווריום המים המתוקים החמים.
הסיבה לכך היא מגוון הדגים שהוא מאפשר לאכלס בשל ריבוי המינים הטרופיים, עלויות האחזקה והקנייה הראשונית נמוכות באופן יחסי ורובם הגדול של הדגים קלים לגידול .
אקווריום המיועד לדגים המעדיפים מים קרים, בדרך כלל בטמפרטורה נמוכה מ-20 - 22 מעלות צלזיוס.
באירופה ובצפון אמריקה חובבים רבים מגדלים מיני דגים מקומיים, אשר לא דורשים חימום מיוחד באקווריום.
אך הדג הנפוץ ביותר בסוג זה של אקווריום הוא הזן המבוית של Carassius auratus, שהוא דג זהב.
לגידול באקווריום מתאימים במיוחד הצורות קצרות הגוף של דג זה, כגון טלסקופ, ראש אריה, ראנצ'ו וכו'.
האקווריום של המים המלוחים החמים זוכה לפופולריות רק בקרב מגדלים מתקדמים יותר, בשל מספר סיבות:
הוא דורש יכולת טכנית גבוהה.
הוא דורש הבנה של תהליכים בו.
עלותו גבוהה: ציודו, דגיו, חסרי החוליות שבו והאלמוגים המאכלסים אותו.
לכן אקווריום זה מתאים לבעלי אמצעים וידע נרחב בתחום.
האקווריום של המים המלוחים הקרים הוא נדיר יחסית, למרות עלותו הנמוכה מאוד.
הוא אינו דורש ציוד חימום, ציוד הסינון שלו פשוט מאוד ואת חסרי החוליות המאכלסים אותו ניתן למצוא על כל שובר גלים בקרבת חוף הים.
ישנם אקווריומים ציבוריים המוצבים בגני חיות או בפארקי מים ויכולים להכיל חיות גדולות כמו כרישים ואף לווייתנים והם מעוצבים מזכוכית עבה ביותר.
אקווריומים אחרים נועדים לשימוש ביתי או למחקר.
אקווריום מורכב בדרך כלל מהחלקים הבאים:
מכל פלסטיק עלול להתעוות עם הזמן ולאבד משקיפותו.
באקווריום זכוכית, על עובי הזכוכית להתאים לנפח האקווריום (מעל 200 ליטר - זכוכית 8 מ"מ).
כמו כן באקווריום שאורכו גדול מ-1 מטר, יש להוסיף חיזוקים בחלקו העליון והתחתון של האקווריום.
ישנם סוגים שונים של חצץ בהתאם לתנאי המחיה שאותם מנסה מעצב האקווריום לחקות.
חצץ צבוע עלול לזהם את המים בחומרים רעילים.
באקווריום מים חמים נשמרת טמפרטורה קבועה של 26–28 מעלות צלזיוס.
גוף החימום נמצא בתוך האקווריום ומכיל תרמוסטט אותו ניתן לכוון לטמפרטורה הרצויה (לעיתים יש להעלות את הטמפרטורה מעל 28 מעלות לשם טיפול במחלות).
יש להתאים את ספק גוף החימום לנפח האקווריום - ככלל אצבע, 0.5W לליטר מים.
בכל מקרה יש לבדוק את הנחיות היצרן.
צמחייה נועדה לייפות את האקווריום, לדמות את סביבת החיים של הדגים בטבע, ולהוות מקום מסתור ורבייה לדגים.
צמחייה מלאכותית מפלסטיק לא מצריכה תחזוקה.
צמחייה טבעית מצריכה טיפול, לעיתים גדול יותר מהטיפול הנדרש לגידול דגים - יש לדאוג למצע מתאים לעיגון הצמחים והשרשתם, לדאוג לחומרי דישון ולחידושם, לגזום אזורים שנרקבו או צמחו יתר על המידה.
יש להימנע מגידול דגים האוכלים את הצמחייה.
ניתן להשתמש במערכות הוספת CO2 להאצת תהליכי פוטוסינתזה.
יש לשמור על איזון מדויק משום שכל התנאים הנזכרים כאן מהווים גם זרזים חזקים מאוד להתפתחות של אצות וירקת באקווריום.
האקווריום מנסה לדמות את סביבת החיים הטבעית של הדגים והצמחייה.
חלק מהמאפיינים של סביבה זו הוא אור השמש.
האור עוזר לראות היטב את הדגים, וחיוני לצמחייה טבעית אשר לא יכולה לצמוח (לבצע פוטוסינתזה) ללא אור השמש (או אור מלאכותי במאפיינים דומים).
ישנם סוגי רבים של אלמנטי תאורה הנבדלים זה מזה בנצילות (צריכת חשמל), עוצמת התאורה, הטמפרטורה וגוון האור.
תפקיד מערכת האוורור היא להעשיר את המים בחמצן החיוני לנשימת הדגים.
הדבר נעשה על ידי יצירת זרם בועות אוויר העובר מתחתית המכל לפני המים.
זרם זה יוצר שטח פנים גדול בין בועות האוויר למי האקווריום, וכמו כן יוצר מערבולות וגלים קטנים בפני מי האקווריום.
מערכת האוורור מורכבת ממשאבת אוויר, צינורות הובלה ואבן אוויר אשר מותקנת בקצה הצינורות ויוצרת זרם של בועות קטנות ורבות יחסית לגודל ומספר הבועות שצינורות ללא אבן אוויר פולטים.
בניגוד למקורות מים בטבע אשר בהם נעשית תחלופה תמידית ושוטפת של המים באקווריום המים מוחלפים רק לעיתים נדירות (בין פעם לשבוע לפעם במספר חודשים לפי הצורך ובהתאם להעדפות המגדל).
לכן, יש חשיבות רבה למערכות סינון מים באקווריום.
סינון פיזי - סינון של חלקיקים הגורמים לעכירות המים.
סינון זה נעשה באמצעות מדיות (ספוגים, פרלון וכדומה) אשר מאפשרים למים לעבור דרכם אך עוצרים ואוגרים חלקיקים ולכלוך.
סינון כימי - במים ישנם חומרים רבים אשר עלולים להזיק לדגים: שאריות מתכות, שאריות של תרופות ועוד.
סינון זה נעשה באמצעות פחם פעיל אשר סופח לתוכו את החומרים המזיקים.
נדרש להחליף את הפחם לפי הוראות היצרן כי הוא מאבד את יעילותו במשך הזמן.
סינון ביולוגי - סינון זה מטפל בשתנן ובאמוניה הנוצרת בשל פעילות חילוף החומרים של הדגים.
סינון זה נעשה באמצעות בקטריות אשר גדלות על פני השטח של אלמנטים שונים באקווריום.
כדי להגדיל את פני השטח לגידול הבקטריות משתמשים באלמנטים שונים אשר היחס בין שטח הפנים שלהם לנפחם קטן כגון חרוזי חרסית, פרלון, טוף, ועוד.
מסנן חיצוני - במסנן זה המשאבה והמדיות נמצאים מחוץ לאקווריום.
המים מוזרמים למסנן וחזרה לאקווריום באמצעות צינורות פלסטיק.
יתרונות: מוסתר ואינו פוגע בדקורציית האקווריום, נוח לתחזוקה, הספקים גדולים, מתאים לאקווריומים גדולים וצפופים.
מסנן פנימי - במסנן זה הן המשאבה והן המדיות השונות (פחם, פרלון וכו') נמצאים בתוך האקווריום.
יתרונות: קטן, זול, מתאים לאקווריומים קטנים או שמאוכלסים לא בצפיפות.
מסנן פנימי UGF \ RUGF - מסנן זה מורכב ממשאבה (ראש כוח) אשר מזרים מים באמצעות רשת הנמצאת מתחת לחצץ.
במסנן זה החצץ של האקווריום מהווה מצע לסינון ביולוגי יתרונו הוא שטח הפני הגדול הנובע מפני שטח החצץ ומשטח הרשת המצויה מתחתיו.
מסנן זה בדרך כלל אינו מסנן יחיד, הוא משולב עם מסנן חיצוני\פנימי נוסף.
כלל האצבע להספק מסנן נדרש לאקווריום הוא 3 תחלופות מים בשעה.
לדוגמה אקווריום שנפחו 100 ליטר זקוק למסנן 300 ליטר לשעה.
כלל זה הוא המינימום, ולעיתים יש צורך במסנן חזק יותר וזאת כתלות במספר הדגים, מינם (טורפים "מלכלכים" יותר), שטח הפנים במסנן ועוד.
אֵקוֹטוֹפּ (מיוונית: οικος - בית) הוא מונח באקולוגיה, המתאר את תכולתה של סביבה מסוימת ואת המאפיינים שלה.
למשל, אם סביבה טבעית כלשהי מוגדרת כמדבר, האקוטופ של סביבה זו מתאר את החול, צמחיית המדבר, המחסור במים ובעלי החיים המותאמים לאותו אזור.
בשונה מביוטופ, האקוטופ מתמקד במכלול המרכיבים של אותה סביבה ולאו דווקא במרכיב הביוטי שלה.
אקוטופ הוגדר לראשונה על ידי ארתור טנסלי ב-1939.
אקוטופ משמש כעבודת חקר במדעי הסביבה.
האקוטופ הוא עבודת חקר סביבתי לתלמידי הרמה המוגברת,
הכוללת התייחסות להיבטים סביבתיים, בהיקף של 1 יח"ל.
התלמיד לבחור נושא לעבודה, להגדיר שאלות מחקר, לתכנון את המחקר, לבצע אותו ולסכם
העבודה נבדקת על ידי בוחן חיצוני והתלמיד נבחן עליה בפניו
עבודת האקוטופ מאפשרת לתלמידים להתנסות
ביישום עקרונות במדעי הסביבה באמצעות עבודה מעשית בשטח ולמידה אקטיבית, תוך ביצוע
מיני מחקר, מקנה לתלמיד מיומנויות חקר, יסודות של חשיבה מדעית, דפוסים של עבודה
עצמאית (הנחיה "מרחוק" של המורה) ועבודת צוות (לתלמידים העובדים בזוגות
אֵקוֹטִיפּ הוא מושג באקולוגיה המתאר אבולוציה מתכנסת.
אקוטיפ הוא אוכלוסייה גאוגרפית נפרדת של פריטים בתוך מין, אשר מותאמת גנוטיפית לתנאים סביבתיים ספציפיים.
לדוגמה, צמח אשר גדל בהר, נמוך מצמח ממין זהה הגדל בעמק, או בעל זמן פריחה שונה.
השינוי במבנה היצור החי נובע מצורכים הישרדותיים שונים ופרטים יחידים מאותו המין שמגלים עמידות מצליחים להתרבות בצורה מיטבית יותר מה שגורם להתפתחות אקוטיפ ובסופו של דבר גם התפצלות לתת-מינים.
אקול היא שיטת הכרזה בברידג' המקובלת בבריטניה.
היא משיטות ההכרזה הנפוצות ביותר גם במקומות אחרים בעולם.
השיטה נקראת על שם רחוב באותו שם בלונדון ברובע בהאמפסטד בו היה ממוקם מועדון הברידג' בזמן בו החל פיתוח השיטה בתחילת שנות ה-30. אקול היא שיטת הכרזה טבעית, בשונה משיטות הכרזה אחרות בתקופת המצאתה, שאינן שיטות הכרזה טבעיות.
התרומה הגדולה של אקול לברידג' המודרני, היא המעבר משיטות הכרזה מסובכות ולא טבעיות, כמו Precision לשיטות הכרזה טבעיות.
בעוד בתקופת פיתוח אקול רוב שחקני התחרויות השתמשו בשיטות הכרזה לא טבעיות, היום מרבית שחקני הברידג' הביתי והברידג' התחרותי, משתמשים בשיטות הכרזה טבעיות.
ברוב המקרים השימוש הוא באקול או בשיטות הכרזה שזהות או דומות בחלקן לאקול.
לפי טרנס ריס, המפתחים העיקריים של השיטה היו מוריס האריסון-גריי, ג'ק מרקס וס.
שחקנים אלה נחשבו לטובי השחקנים בבריטניה באותה תקופה.
ג'ק מרקס, בכתבה בקונטרקט ברידג' ג'ורנל בדצמבר 1952, אמר: "...
שיטת האקול חוברה על ידי סקיד סימון ועל ידי לפני 20 שנה בערך".
הספר הראשון על השיטה נכתב על ידי בן כהן.
השיטה התפרסמה בממלכה המאוחדת על ידי איאן מקלאוד באמצעות ספרו "ברידג' כמשחק קל", שהתפרסם בשנת 1952.
שיטת ההכרזה אקול היא שיטת הכרזה טבעית.
בשונה משיטת ההכרזה האמריקאית היא אינה שיטה סטנדרטית, כלומר: עשויות להיות אינטרפרטציות שונות של השיטה.
נק"ג הכרזה תיאור חלוקה 0-11 pass למעט המקרים הבאים:
אם הסדרה הארוכה ביותר היא או ויש בה 4 קלפים פותחים בסדרת המיינור הארוכה יותר
עם שתי רביעיות, הכרז את הנמוכה
עם שתי חמישיות, הכרז את הגבוהה 23+ 2 תלתן או 9–10 לקיחות בטוחות.
15+ 2 יהלום 2 לב 2 עלה 8 לקיחות בטוחות המבוססות על הסדרה שאותה הכרזת
אֶקְווֹרִין (Aequorin) הוא חלבון הנמצא במדוזות לומינסנטיות, כדוגמת מינים שונים מהסוג Aequorea, בהם Aequorea victoria, ובמגוון אורגניזמים ימיים נוספים.
אקוורין מורכב משתי יחידות נפרדות: האפופרוטאין אפואקוורין (apoaequorin), שמשקלו המולקולרי הוא כ-22 kDa, וקבוצה פרוסטטית קואלנטראזין (coelenterazine), שמשקלה המולקולרי 472, והשייכת למשפחת מולקולות הלוציפרין.
בנוכחות חמצן מולקולרי שני המרכיבים את האקוורין עוברים שינוי ספונטני, המביא לחלבון פעיל.
בחלבון קיימים מספר אזורי EF hand, אשר מתפקדים כאתרי קישור ליוני Ca2+ : כאשר יוני Ca2+ נקשרים לאתרים אלו בחלבון, עובר החלבון שינוי קונפורמציה והקבוצה הפרוסטטית קואלנטראזין הופכת בתהליך של חמצון לקואלנטראמיד מעורר ולפחמן דו-חמצני.
כאשר חוזר הקואלנטראמיד המעורר למצב לא מעורר, אור כחול (באורך גל של 469 ננומטר) נפלט.
מאחר שאת האור הנפלט קל למדוד באמצעות מכשיר לומינומטר, באקוורין נעשה שימוש רב בביולוגיה מולקולרית לשם מדידת רמות יוני סידן תוך תאי.
תאים מתורבתים המבטאים את גן האקוורין יכולים לשמש להפקה יעילה של החלבון: עם זאת, ביטוי רקומביננטי מניב רק את האפופרוטאין, ולפיכך נדרשת הוספה של קולנטראזין אל מדיום הגידול של התאים לשם השגה של חלבון פעיל שיכול לשמש למדידת ריכוז יוני סידן.
אקוופוניקה היא דרך לגידול צמחים בסביבה מימית בשימוש בבעלי חיים כמו דגים למערכת ממחזרת, המעניקה דשונת טבעית.
העיקרון המנחה של המערכת האקוופונית מבוסס על כך שהפרשותיהם של בעלי החיים הגדלים בסביבה מימית (לדוגמה דגים) מופרשים למים כמוצר לוואי ההופך לרעיל לאחר זמן מה לבעלי החיים שהפרישו אותו; לעומת זאת, לצמחים, מים אלו מהווים מקור דשן איכותי וגבוה.
על כן, במערכת האקוופונית, הצמחים גדלים בצורה כזו (לדוגמה בגידול הידרופוני) המאפשרת להם לספוח את הפרשות הדגים מן המים להשתמש בהם כדשן ובכך לטהר את המים מן המרכיבים הרעילים לבעלי החיים.
המים, שבשלב זה חזרו להיות נקיים וראויים לגידול, חוזרים אל מכל גידול בעלי החיים, וכך נמשך מחזור הגידול.
במערכת האקוופונית אין איבוד מים ואין צורך בהוספתם, למעט אידוי, צריכה על ידי הצמחים ובעלי החיים הגדלים במערכת.
המערכת סומכת על הקשר בין מרכיביה כקשר השומר על סביבה מאוזנת.
ישנו מגוון גדול מאוד של מערכות אקוופונית, החל ממערכות קטנות המתאימות לגידול בתוך הבית וכלה במערכות ענק מסחריות, הן יכולות להשתמש במים מליחים או במים מתוקים כל זאת תלוי בסוגי הגידולים אותם רוצים להניב מהמערכת.
אופן פעולת הדשן במערכת אקוופונית
הפרשות של דגים, או כל חומר אורגני אחר כגון: חומר צמחי נרקב, מזון דגים שלא נאכל וכו' הופכים לאמוניה, ויש צורך במושבת בקטריות בגודל פרופורציונלי לייצור האמוניה הקבוע, כך שנדרשת יצירה של שכבות בקטריות במים.
השכבה הראשונה מפרקת אמוניה לניטריט, והשנייה מתחילה להתפתח כשהניטריט זמין, והופכת אותו לניטראט.
ניטריט רעיל פחות וניטראט כמעט שאינו רעיל.
תהליך ההפיכה לניטראט נמשך שבועיים לכל הפחות ולפעמים יותר.
אמנם מושבות החיידקים נוצרות תוך מספר ימים, אבל בתקופה ההסתגלות שלהן הן לא מפותחות מספיק כדי למנוע עליות חדות בריכוז האמוניה, משום שהן צריכות להסתגל לעוד גורמים רבים ולהגיע לאיזון עם המערכת.
קיים הבדל מהותי בין ספיגת האמוניה כמקור מזון לצמחייה בין צמחי מים לצמחים רגילים.
צמחים רגילים מעדיפים שהאמוניה תתפרק לניטראט, ויעילות הספיגה עולה כשרמת החומציות גבוהה יותר - 7–7.5, לעומת צמחי מים שמעדיפים אמוניה ורמת חומציות של 6.6–6.8. צמחי מים חשובים מאוד בסינון רעלים, ובריאות הצמחים קשורה ישירות לבריאות הדגים.
אקווריום (ברוסית Аква́риум) היא להקת רוק רוסית וסובייטית, מהמבוגרות ומהפעילות ברוסיה כיום.
הרכב הלהקה השתנה בשלושים שנות פעילותה, ורק הסולן ומנהיג הלהקה בוריס גרבנשצ'יקוב נשאר בה מאז היווסדה בשנת 1972. בזמנים שונים משתתפי הלהקה היו: אנטולי גוניצקי, דיושה רומנוב, סרגיי קוריוחין, אולג סקמרוב, וסבולוד גקל ואחרים.
ביחד עם זאת ניגנו עם להקה אמני מוזיקה רבים מארצות שונות.
הלהקה הוציאה מספר אלבומי אולפן וכן מספר אלבומי הופעה חיה.
אקוטאק (באינוקטיטוט: Akutaq - ᐊᑯᑕᖅ) או גלידה אלסקית, הוא מאכל אינואיטי המקובל באלסקה.
מאכל זה מכיל שומן בעלי חיים (לרוב - שומן אייל הצפון), המעורבב עם ענבות (פירות, לרוב: חמוציות, אמפטרומיות (Empetrum nigrum), אוכמניות ופטל אדום מערבי (Rubus spectabilis).
לעיתים המאכל כולל גם בשר דגים (לרוב - דג סלמון) וסוכר.
אקווריום ואיקיקי הוא אקווריום בהונולולו, הוואי, ארצות הברית.
האקווריום נוסד בשנת 1904, והוא האקווריום הציבורי השלישי שנבנה בארצות הברית.
החל משנת 1919, האקווריום הוא חלק ממוסדותיה של אוניברסיטת הוואי.
מיקומו בסמיכות לריף האלמוגים החי בחוף הים בוואיקיקי (שכונה של הונולולו), והאקווריום מהווה בית ל-3,055 אורגנזימים מ-464 מינים של צמחים ובעלי חיים ימים.
באקווריום מבקרים מדי שנה למעלה מ-350,000 מבקרים.
האקווריום עוצב כחלק ממערכת הלמידה האקולוגית החופית של תוכנית שותפות החופים האמריקנית הפדרלית.
האקווריום נוסד ב-19 במרץ 1904,על ידי רשות התחבורה המהירה של הונולולו, הצורה המקדימה של TheBus, במטרה למשוך תיירים אל האי, כדי להפוך את קו התחבורה לרווחי.
הקרקע נתרמה על ידי ג'יימס ביקנל קסטל, בעזרת הקרן של צ'ארלס מונטגו קוק ואשתו אנה ריס קוק.
ויליאם ג'נינגס ברייאן וג'ק לונדון נסעו להונולולו על מנת לראות את האקווריום.
הביולוג דייוויד סטאר ג'ורדן אמר כי האקווריום הוא אוסף הדגים הטוב בעולם.
שמו המדעי של דג הפרפר ההוואיאני הוא Chaetodon tinkeri על שמו של ספנסר טינקר, מי שהיה יו"ר האקווריום השני, החל משנת 1940.
לאיסוף הדגים החיים של האקווריום יש היסטוריה שנויה במחלוקת.
בשנת 1973, קבוצה מודאגת מפעולות האיסוף טופלה תחילה על ידי אגף משאבי האוקיינוסים הוואיאנית בדרישה לקבלת מידע חודשי על האוסף.
עליה באיסוף הדגים יחד עם מודעות ציבורית גוברת של ירידת אספקת הדגים התפתחה בסופו של דבר למחלוקת קשה בין אספני הדגים ותעשיית סיורי הצלילה.
כתגובה לירידה בכמות דגי השונית בשל אספני האקווריום, בית המחוקקים של מדינת הוואי, במסגרת חוק מס' 306, הקים בשנת 1998 באזור מערב הוואי אזורי מדגה מנוהלים כדי לקדם את הניהול של משאבי דיג.
פרויקט הניהול קיבלה תמיכה של 93% בשימוע ציבורי ולאחר מכן אושרה על ידי המושל.
אקווריום ואיקיקי פתח צגים של אלמוגים חיים החל מאמצע שנות השבעים.
במבנים אלה היה האקווריום מסתמך על זרימה קבועה של מי ים ולכן המצב מי הים באקווריום לא היה כל כך שונה מאלה של השונית בחוץ.
גידול אלמוגים חיים באקווריומים הוא מורכב יותר מאשר גידול דגי ים.
עובדי האקווריום חייבים להיות מודעים יותר לצרכים הפיזיים, הכימיים והטבעיים של האלמוגים כדי להצליח.
תאורה, כימיית המים, תנועת המים וטמפרטורה הן הבעיות העיקריות בתהליך שימור אלמוגי האקווריום חיים.
אקווריום ואיקיקי היה האקווריום הראשון בעולם שהחזיק ברשותו נאוטילוס והראשון שגידל אותם.
אַקוּטָגָאוּוָה ריונוסקה (ביפנית: 芥川 龍之介; 1 במרץ 1892 – 24 ביולי 1927) היה מגדולי אמני הסיפור הקצר היפני.
הוא כתב למעלה מ-150 סיפורים קצרים, ביניהם "רשומון" ו"בחורש".
נולד בטוקיו, יפן, ב-1 במרץ 1892. זמן קצר לאחר לידתו אימו לקתה במחלת נפש והתאבדה.
אביו, שהתקשה לגדלו, העביר את הילד לטיפולו של גיסו.
אקוטגווה התחנך על ברכי התרבות היפנית בבית דודו, שמשפחתו עסקה באמנות טקס התה.
בבית הספר למד לימודי סינית קלאסית וקלאסיקות יפניות.
אקוטגאווה הושפע רבות מאדגר אלן פו, וביקש לחקור את החריג והמסתורי.
בניגוד למקובל באותה תקופה הוא כתב על החיים הפנימיים של האדם, ולא סיפורים אוטוביוגרפים שהיו פופולריים.
הוא האמין שספרות צריכה להיות אוניברסלית, ורצה לקרב דרך עבודותיו בין תרבויות המערב ויפן.
סיפוריו התבססו על סיפורים עתיקים מסין ומיפן, אך סגנונו הושפע מעבודתו כמתרגם מאנגלית ליפנית.
תמה מרכזית בכתיבתו הייתה זהות תרבותית ודרכי היווצרותה.
גיבורי סיפוריו היו נזירים בודהיסטים, סמוראים, וגם נוצרים מיסיונרים מתקופות היסטוריות ביפן.
ב-1915 כתב את סיפורו המפורסם ביותר, "רשומון", ואחריו את "ביער", שעל פיהם יצר הבמאי אקירה קורוסאווה את סרטו הידוע.
הוא חזר חולה מסיוריו בדרום סין.
מצבו הבריאותי ודרישות העולם הספרותי גרמו להידרדרות במצבו הנפשי.
הוא התחיל לכתוב סיפורים המבוססים על חייו, אך הם לא זכו להצלחה רבה.
אקוטגאווה הגדיר את העולם כאולימפיאדה של משוגעים.