tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקריאה להקים את המכבי הצעיר ב-1929 נתנה אות לפעולות התארגנות ברחבי אירופה, ובסיום חמש שנים מנו הסניפים כ-6,000 אלף אנשים, גם מחוץ לתחומי ארץ ישראל.
בשנת 1933 כשהוחלט באופן ודאי להעדיף את המכבי הצעיר בארץ ישראל, כבר התגוררה קבוצה של צעירים מצ'כוסלבקיה שהקימה קבוצת עבודה ברעננה שהייתה למעשה הגרעין המייסד של כפר המכבי ב-1936.
המכבי הצעיר העולה התקבל כחלק מההסתדרות של מכבי ושיתוף הפעולה נמשך עד 1941.
בשנת 1935 לפני הוועידה, החליטו חברי התנועה שדרך ההתיישבות שלהם תהיה כקבוצה ולא כקיבוץ.
התנועה שאפה ליצור זרם עצמאי וחדש אך בעקבות מלחמת העולם השנייה החלום התנפץ, אך בטרם הרעיון נגוז הוקמו מספר התיישבויות וביניהן:
בשנת 1939 הודע על איחוד מלא בין המכבי הצעיר העולה לבין חבר הקבוצות בנושא ההתיישבות, ואיחודם עם תנועת גורדוניה בסוף 1940 הביא לסיום הקשר בין התנועות האחיות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הבין היישוב בארץ שיש לשתף פעולה עם הצבא הבריטי, אשר יצרף לשירותיו לוחמים יהודים שיסייעו במאבק המלחמתי ויצור כוח יהודי לוחם בתוך הצבא הבריטי.
בקיץ 1940 החלו דיונים בין הסוכנות היהודית לבין התנועות על מנת לארגן את הגיוס, אנשי מכבי הציבו כתנאי יצירת יחידה ייעודית לאנשיה.
בעקבות גל גיוס נוסף התגייסו לשורות הפלוגה חברים נוספים ונוצרה מחלקה חדשה של חברי קיבוץ ומושבים, ומאז נוצרה "פלוגת מכבי ה-18".
רבים מהמתגייסים היו צעירים, בוגרי המכבי הצעיר, ולכן בתקופה זו רוקנו הסניפים ממדריכיה ופעיליה הטובים.
בתוך כך קם בתוך הפלוגה גרעין של מדריכים מרחבי הארץ שלקחו על עצמם לפעול לבצע פעולות הקשורות בצו 4 בחובת הנוער לנשק ולמשק וכן לפעול בשטח ולחיזוק סניפי המכבי הצעיר.
אנשי הפלוגה הקפידו לעשות שימוש בסמלים עבריים, שיח ביניהם בשפה העברית, ועל כך שהפקודות יהיו בעברית וכל תפקוד יומיומי יבוצע בעברית בשביל חיזוק קשר הפלוגה לארץ ישראל.
לאחר השהות בלטרון הועברה הפלוגה לתל אביב למשימות שמירה בשדה דוב ובחברת החשמל רדינג, לאחר מכן הגיעו לנחל שורק לשמירה על מחסני נשק, שבמהלכה חלק מחברי הפלוגה לקחו חלק בגנבת נשק ותחמושת והעברתם לידי ההגנה.
את הימים והלילות הרבים בשל חוסר התעסוקה העבירו בצפייה בסרטים, ביציאות לתל אביב וערבי תרבות.
בשנת 1943 עברה הפלוגה למצרים בקרבת העיר סואץ וגם שם הועסקו רק במשימות אבטחה על בתי הזיקוק.
בזמן שהיו יוצאים היו עוסקים בעזרה לעריקים יהודים מצבא פולין לערוק ארצה כשהם לובשים מדי חיילים בריטים יהודים.
בעקבות התסכול מחוסר הלחימה והתעסוקה פנו המכבים לעיסוקם הטבעי, הספורט, וקיימו תחרויות בין היחידות השונות באזורם.
בשנת 1944 לאחר הפלישה לנורמדי והתגברות הידיעות על הרג היהודים התגבר הלחץ והרצון של הפלוגה לצאת ולהילחם בנאצים, הגדוד אורגן מחדש כגדוד קו ראשון ונכנס למשטר אימונים מואץ.
בסוף 1945 הייתה החטיבה מוכנה ללחימה בחזית בצפון איטליה.
לאחר תקופת לחימה ארוכה ניצלו חיילי הפלוגה את קרבתם לאוסטריה בחיפוש אחר קרובים ובהמשך סייעו רבות בהפצת וארגון רעיון ההעפלה לארץ ברחבי אירופה.
לאחר כל האירועים, החלק המרכזי שתרמו בו יותר מהעזרה בלחימה נגד הגרמנים היה רכישת הידע עבור התפתחות ההגנה ולבסוף הקמת צה"ל.
בוגרי המכבי הצעיר התגייסו להכשרות המגייסות לפלמ"ח בכפוף להחלטת התנועה.
שני מחזורי הגיוס הראשונים סיימו את פעולתם בשנת 1943–1944. היו לגרעיני הכשרה חלוצים אף שלא נמנו עם גיסות הפלמ"ח, בין השנים 1944-1949 הפך הגיוס לשיטתי והגרעינים יצאו להכשרה במסגרת הפלמ"ח, כשהאחרון בהם כבר השתלב במסגרת הנח"ל לאחר פירוק הפלמ"ח.
הגיוס לשנת השרות קבע שיש להאריך את תקופת החברות של חברי המכבי הצעיר מעבר למה שנקבע בתקנון כדי שיוכלו להיות חברים בתנועה גם לאחר שלב בית הספר.
הגרעין הראשון גויס ב-1943 וכלל 6 חברים מסניפי חיפה ופתח תקווה.
הגרעין יצא להכשרה בקיבוץ נווה איתן, ושם החל לקדם את הרעיון של הקמה נקודת התיישבות חלוצית של "מכבי צעיר".
הגרעין השני שנקרא גרעין א' נוצר מחיבורם של הגרעין הראשון בתוספת בוגרים מהסניפים ראשון לציון, גדרה, פתח תקווה, חיפה וירושלים.
בנוסף הצטרפו אליהם 5 אנשים מתנועת ה"בונים" וראו עין בעין את רעיון ההגשמה החלוצית.
גרעין ב' מנה פעילים רבים מחברי התנועה מהסניפים ראשון לציון, נס ציונה, גדרה וחיפה והמשיכו את דרכם של קודמיהם.
מי שתמך בהם היה זליג רוסצקי מראשי ההנהגה הארצית של המכבי הצעיר ובאותה עת גם חבר המפקדה הארצית של ההגנה.
ראשי המפלמ"ח יצחק שדה ויגאל אלון זכרו לתנועה חסד נעורים וצירפו את חבריה לחוד החנית של הארגון הלוחם.
שלושת האישים הגיעו להסכמה שחברי הגרעין יגויסו ביחד ויבצעו את שירותם מהמושבה רמת דוד בעמק יזרעאל.
בהחלטה פנימית הוחלט שגרעין א' שסיים את הכשרתו יעבור גם הוא לרמת דוד ויתמקד בעלייה והתיישבות, וגרעין ב' שגויס לפלמ"ח והיו מחלקה בפלוגה א' של הגדוד הראשון, ישתתפו בשחרור המעפילים ממחנה עתלית והבאתם לקיבוץ יגור.
גרעין ג' מנה חמישים חברים שבאו מהסניפים בירושלים, חיפה, רמת גן, פתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, גדרה, מזכרת בתיה ותל אביב.
שנת שירותו החל בגבעת חיים בסוף 1945, באותה עת הסתיימה מלחמת העולם השנייה והחל מאבק העלייה.
הכשרת מכבי צעיר כחלק מהכשרה בפלמ"ח לקחו חלק במאבק בגבעת חיים שכלל מצור על היישוב והדיפת הכוחות הבריטים ולבסוף הצליח.
בנוסף השתתפו אנשי הגרעין בליל הגשרים 1946, ולאחר מכן ספגו בגבעת החיים נקמה מהבריטים בפעולה שנקראה השבת השחורה ובה בוצע עוצר וחברי גרעין רבים נלקחו ונעצרו.
באותה עת היו בגבעה חברי גרעין א' וב' שהיו בשבת כינוס גרעינים והגיעו מרעננה לביקור.
גרעין ד' מנה 56 איש שהגיעו ממקומות רבים בארץ ישראל שירת גם הוא בפלמ"ח וישב כקודמיו בגבעת חיים.
לאחר שנת השירות, כעשרה מהם המשיכו ונהיו מפקדים בפלמ"ח, ואחרים עברו למחנה העבודה ברעננה.
הסניף בחיפה העמיד את כמות המשתתפים הגדולה ביותר - 22 חברים.
בגלל מספרם הרב זכו במלווה מדריך לקבוצה והעדיפו את ההתיישבות על פני השירות בפלמ"ח.
בנוסף היו רבים מסניף תל אביב וגם מהמושבות גדרה, נס ציונה, רחובות, ראשון לציון וזכרון יעקב.
התהליך לגיבוש הגרעין היה יותר מוסדר הפעם וכלל הכנה בת שנתיים ואיתור, גיבוש והכרה של חבריה השונים מבעוד מועד.
ההכשרות של גרעין ד' היו בקבוצות בשילר, השרון ועיינות שבהם היו גם חברים מ"מכבי צעיר העולה".
גרעין ה' מנה 50 איש, התיישבו בקיבוץ גברעם בנגב והיו כחלק מפלוגת הנגב ולאחר שהות של חודשים עברו לקיבוץ ניר עם והיו אחראים על שמירה של קו המים, ליווי, שירות ושמירה של מתקני מים וחשמל.
גרעין ו' כלל 45 איש ונטלו משימות מחטיבת הראל והוצבו במושב שורש ומשימתו הייתה שמירה על המסדרון שבין השפלה לירושלים.
גרעין ז' החל את שירותו בנח"ל ולאחר פירוק הפלמ"ח הגרעין עבר הכשרה ברמת דוד.
בתקופת הקמת המדינה גבו הקרבות הרבים מחיר דמים ו-18 מחברי המכבי הצעיר נהרגו בהם.
למרות ניסיונות רבים שנכשלו להקמת ישוב חלוצי בידי התנועה וחוסר התמיכה של הנהגת מכבי שכן היו במגמה אזרחית לתנועה, לא נחה ידם של הכשרות הפלמ"ח לקדם רעיון זה ולבסוף ביולי 1949 הצליחו להקים את היישוב.
עם תום שירותם של גרעין א' וב' יצאו לרעננה ב-1945 לפלוגת העבודה כהכנה להתיישבות, ושהו ברחוב המכבי הצעיר - רחוב שבו היה מועדון מכבי צעיר אשר נתרם על ידי זאב ברגמן שתרם את הונו לתנועה.
המכבים התפרנסו באזור מעבודה חקלאית, הפעלת סניף מכבי צעיר, הגנת האזור, והפעלת הקולנוע שהיה גם הוא בבעלות זאב ברגמן.
חוסר התמיכה של ראשי מכבי גרם לבעיות רבות ולצורך במשענת ותמיכה התיישבותית.
הם מצאו עזרה בארגון ה"נוער הציוני" ובעזרתו קיבלו את האישורים הנדרשים מראשי ההתיישבות בארץ.
בעקבות חוסר התמיכה של התנועה בהקמת היישוב נוצר ריחוק ובסופו של דבר נתק בין הקיבוץ שקם ושגשג לבין התנועה.
הסיסמאות הן נקודות ציון משמעותיות שמבטאות את התחומים ואת המחויבות הבסיסית של חבר במכבי הצעיר.
כיום נעשה שימוש בעיקר בסיסמה "חזק ואמץ", ואולם הסיסמאות האחרות משמשות כמוטיב בבניית תוכניות הדרכה.
"המכבי הצעיר בלי הגשמה כגוף בלי נשמה" (חבר המכבי הצעיר מחויב להגשמה אישית בכל תחום)
המכבי הצעיר איש אמת ודברו אמונה.
המכבי הצעיר נאמן לעמו, לארצו ולשפתו.
המכבי הצעיר חבר מועיל ומעורב בחברה, עוזר לזולת ודוגל בחשיבה ביקורתית.
המכבי הצעיר אח לכל מכבי ורע לכל אדם.
המכבי הצעיר חובב את החי ואת הצומח, מגן עליהם ושומר על איכות הסביבה.
המכבי הצעיר איש המס"ד (משמעת, סדר ודייקנות).
המכבי הצעיר עליז אמיץ ואינו נופל ברוחו.
המכבי הצעיר חסכן ואינו קמצן.
המכבי הצעיר מוקיר פרי עמלו ועמל אחרים.
דברות אלו (שראשיתן בשנות העשרים אך נוסחם זה חדש) מגדירות את המשמעות היומיומית ואת דפוסי ההתנהגות שנגזרים מעקרונות התנועה ומערכיה.
תוכני הדברות הם המאפיינים את תנועת המכבי הצעיר, ולמימושם חבריה צריכים לשאוף.
נוסח הדברות הושפע מנוסח הדברות הראשוני של תנועת הנוער "השומר הצעיר", אשר פורסם בשנת תרע"ח 1918 אשר זה הושפע מעשר מידות הצופה של תנועת הצופים שנקבעו ב-1909 על ידי רוברט באדן פאוול.
הנוער הוא היסוד הדינמי של העם, על שכמו מוטלת החובה להתחדשות מתמדת ולהנעת המעש הלאומי - החינוך בתנועת הנוער ליצירת דור אחראי, יוזם ופועל.
מטרת החינוך במכבי הצעיר - עיצוב דמות אדם שלם בגופו וברוחו, איש מוסר, החבר הטוב, התרבותי בהליכותיו, המוכשר מתוך הכרה מלאה לקבוע את גורל העם ואת עתידו.
מסורת עם ישראל ומגילת העצמאות הן בסיס הרעיוני להגשמת משימות אלו, ותדגיש שמירה על עקרונות החירות וקיום שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחי המדינה ללא הבדלי דת, גזע ומין, תוך יחס של סובלנות הדדית.
נתיב המכבי - "נפש בריאה בגוף בריא" יעבור כחוט השני במערכת החינוך בתנועה - החינוך הגופני והצופי.
החינוך הגופני מהווה גורם המעצב את דמותו של החניך הן ברוחו והן בנפשו, החינוך הצופי מפתח את חושיו, את כושר הסתגלותו לסביבה ולחברה, ואת התאמתו לעבודת צוות.
תנועת המכבי הצעיר רואה את עצמה כנושאת רעיון איחוד העם והאומה ללא הבדל, השקפה ורעיון למען ביצור, ביסוס וחיזוק המדינה.
המשמעת בתנועה צריכה להיות בנויה על הכרת ערכו של הפרט בחברה ועל הכרת ערכי החברה בחיי הפרט.
המכבי הצעיר רואה ייעודו בהגשמת החלוציות בכל שטחי החיים לפי צווי השעה.
מנוף הביצוע הוא ההגשמה האישית של המכבי הצעיר.
התנועה תכוון ותחנך את חבריה לחלוציות ולשירות בכל שטחי החיים.
בדרכי יוזמה אישית יוצרת, להבטיח את ביסוסה של המדינה ושל הפרט בתוכה.
התנועה תשאף לצעוד לפני המחנה, כחיל חלוץ, כתנועה לאומית חלוצית אשר תלך לקראת מטרות ויעדים, שהלאום כלאום, ולא חלקים ממנו, שהמדינה כמדינה, ולא גופים שבה קובעים אותן כמטרות לאומיות והשגתן באה למלא צרכים לאומיים וממלכתיים.
תנועת המכבי הצעיר כתנועה חלוצית, תפעל להשגת היעדים הלאומיים בדרכים שתבחרנה, ההולמות את חוקי המדינה ואת עקרונות התנועה.
במסגרת פעילות התנועה בודקים בוגרי המכבי הצעיר אפשרויות הגשמה בכל תחומי החיים.
במסגרת ההתיישבות מוציאה תנועת המכבי הצעיר גרעיני נח"ל לעיירות פיתוח ולקיבוצים ובנוסף לכך מוציאה התנועה קומונות למסלול שנת שירות.
בוגרי המכבי הצעיר הקימו ומאכלסים כיום את קיבוץ הסוללים.
היישוב הקהילתי מכבים הוקם על ידי תנועת "המכבי העולמי".
התנועה מקיימת קשר הדוק עם נוער מחוץ לארץ על ידי משלחות ואירוח קבוצות.
התנועה מקיימת 3 סוגים של הגשמה, קומונה בפנימית גן ונוף אשר שם הקומונה צריך התחיל באות ג', קומונות ש"ש רגילות המפוזרות ברחבי בארץ ושמותיהם יתחילו באות ס' וכן גרעיני נח"ל שעושים שנת שירות ואחר כך ממשיכים כגרעין נח"ל לצבא ושמם מתחיל באות ש'.
(משנת 2017 הגרעינים בשנתם הראשונה בחורים שם באות ב ובסיום שנת השרות הגרעינים מתאחדים ובוחרים שם משותף באות ש)
מיקומי ושמות קבוצות ההגשמה בשנת השרות
באוגוסט 2013 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 5 קומונות ו-2 גרעיני נח"ל המפוזרים ברחבי הארץ: קומונת "סוואנה" בנתניה, קומונת "סוריקטה" בחדרה, קומונות "גאור" הפועלת בפנימיית גן ונוף בפתח-תקווה, קומונת "סיאסטה" בנס ציונה, קומונת "ספארו" בבאר-שבע, גרעין "שמש" הפועל בערים אור יהודה ועמידר רמת גן וגרעין "שחר" הפועל בבת-ים.
באוגוסט 2014 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 5 קומונות ו-2 גרעיני נח"ל המפוזרים ברחבי הארץ: קומונת "סמוראי" בנתניה, קומונת "סיילו" בתל אביב, קומונות "גאוצ'ו" הפועלת בפנימיית גן ונוף בפתח-תקווה, קומונת "ספרטה" בנס ציונה, קומונת "סימסאלה" בבאר-שבע, גרעין "שביט" הפועל בערים אור יהודה ועמידר רמת גן וגרעין "שנהב" הפועל בבת-ים.
באוגוסט 2015 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 5 קומונות ו-2 גרעיני נח"ל המפוזרים ברחבי הארץ: קומונת ברמת גן, קומונת "סמאוג" בנס ציונה, קומונת בנתניה, קומונת הפועלת בפנימיית גן ונוף בפתח-תקווה, קומונת "סהרה" הפועלת בבאר שבע, גרעין הפועל בבת ים, וגרעין הפועל בתל אביב.
באוגוסט 2016 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 5 קומונות ו-2 גרעיני נח"ל המפוזרים ברחבי הארץ: קומונת "ספארי" ברמת גן, קומונת "סגפו" בקרית גת, קומונת "סאורה" בנתניה, קומונת "גריזלי" הפועלת בפנימיית גן ונוף בפתח-תקווה, קומונת "סקורפיון" הפועלת בבאר שבע, גרעין "שמים" הפועל בבת ים, וגרעין "שבתאי" הפועל בתל אביב.
באוגוסט 2017 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 5 קומונות ו-2 גרעיני נח"ל המפוזרים ברחבי הארץ: קומונת "סטארק" ברמת גן, קומונת "סוואן" בקרית גת, קומונת "ספארה" בנתניה, קומונת "גנגס" הפועלת בפנימיית גן ונוף בפתח-תקווה, קומונת "סברס" בראשון, גרעין "בז" הפועלת בבאר שבע, גרעין "בגירה" הפועל בבת ים.
באוגוסט 2019 יצאו לדרך 6 קבוצות הגשמה - 6 קומונות המפוזרות ברחבי הארץ: קומונת "סיגמא" ברמת גן, קומונת "סרגון" בקרית גת, קומונת "סימפסון" בנתניה, קומונת "סטליון" ביבנה, קומונת "סונורה" בבאר שבע, וקומונת "ספיריט" בחולון.
באוגוסט 2020 יצאו לדרך 7 קבוצות הגשמה - 7 קומונות המפוזרות ברחבי הארץ: קומונת "אלפא" בקריית גת, קומונת "אולימפוס" ברמת גן, קומונת "אוריון" בבאר שבע, קומונת "אוהנה" ביבנה, קומונת "אסגרד" בחולון, קומונת "אטלנטיס" בבת ים וקומונת "אפולו" בנתניה.
מיקומי ושמות קבוצות ההגשמה בפרק המשימה הצבאי
• באוקטובר 2002 נכנס גרעין "שלג" לשכונת קריית משה בעיר רחובות.
במרץ 2009 נכנסו גרעין "שבע" לשכונת קריית משה בעיר רחובות
במרץ 2010 נכנסו גרעין "שקד" לשכונת קריית משה בעיר רחובות
במרץ 11 נכנסו גרעין "שועל" לעיר קריית גת
במרץ 12 נכנסו גרעין "שור" לעיר קריית גת
במרץ 13 נכנסו גרעין "שגב" לעיר קריית גת
במרץ 14 נכנסו גרעין "שאגה" לעיר קריית גת
במרץ 16 נכנסו גרעין "שלוש" לעיר חדרה (מאיחודם של הגרעינים שמש ושחר).
במרץ 17 נכנסו גרעין "שיטה" לעיר חדרה (מאיחודם של הגרעינים שביט ושנהב).
במרץ 18 נכנסו גרעין "שועט" לעיר חדרה (מאיחודם של הגרעינים שמשון).
במרץ 19 נכנסו גרעין "שירוקו" לעיר חדרה (מאיחודם של הגרעינים שמיים ושבתאי).
במרץ 20 נכנסו גרעין "שופרא" (מאיחודם של הגרעינים בז ובגירה) לעיר אור יהודה.
במרץ 21 נכנסו גרעין "שגיא" לעיר אור יהודה
במרץ 22 נכנסו גרעין "שקמה" לעיר אור יהודה, ופועלים שם כיום.
מפעל הוא כל ארגון או פעולה יוצאי דופן בעלי מטרות מסוימות.
המפעלים יכולים להיות סניפיים או תנועתיים (ארציים) והם מציינים סיום של מערך או תהליך בעשייה הדרכתית.
טקס פתיחת שנה - מפעל תנועתי שמטרתו פתיחת שנת הפעילות והופעה של חניכי ובוגרי התנועה מול ההורים.
מסע מכבי-טיול פתיחת שנה שמטרתו היא להכיר לחניכים את המהות אשר בטיולים, הטיול בן יום אחד בלבד.
מרוץ הלפיד - בדצמבר 1944 הגה ד"ר הרפרוינד, שהיה יו"ר מכבי עולמי, את רעיון מרוץ הלפיד, כאירוע הדגל של "מכבי הצעיר" הנערך מאז מדי שנה בחג החנוכה, חג המכבים.
הלפיד מוזנק מקברות המכבים במודיעין, מופץ ב-10 מסלולים: מחנות צה"ל, ערי פיתוח, מרכזי קליטה, הכנסת, בית הנשיא.
החל ממרוץ הלפיד ה-22 בשנת 1966 הוחל במסורת של שליחת לפידי חנוכה למכבי בחו"ל אל אנשי הקהילה היהודית במקום.
המפעל בנוי מיום אחד לחניכים - שבמסגרתו רצים החניכים עם הלפיד, עוברים בקברות המכבים ועוברים פעילות לימודית ומקבלים סיכה.
לבוגרים נמשך האירוע שלושה ימים נוספים, בהם מתחלקים הבוגרים לשכבות גיל וכל שכבה עוברת פעילות מגבשת אחרת.
בסופה מקבלים גם הבוגרים סיכה.
פעילות ט"ו בשבט - פעילות שיא סניפית העומדת בסימן שמירה על איכות הסביבה.
כל סניף יוצא לנקות שטח מסוים כמו חוף ים או פארק ציבורי תוך הקניית ערכי הגנה על החי והצומח ושמירה על הניקיון.
כל סניף מכין ביתנים היתוליים ופעילויות מרתקות נושאות פרסים.
חשיבותו הפרסומית של מפעל זה עולה על האחרים, שכן הפורימון פתוח לקהל הרחב.
טקס יום הזיכרון - טקס המאורגן על ידי כל סניף ומטרתו לבטא את זיכרון התנועה לנופלים בפעולות למען הגנת המולדת ולנפגעי הטרור.
טיול אביב - טיול שקורה בדרך כלל בפסח.
הטיול בדרך כלל בצפון ומטרתו היא הכרת הארץ בתקופת האביב.
טקס סיום השנה - טקס חגיגי המאורגן על ידי כל סניף ומטרתו הצגת פירותיה של התנועה להורים - החניכים, הגיבוש ביניהם והערכים שרכשו.
בטקס מעלה כל קבוצה מופע משותף משלה והטקס כולו מהווה הנאה גדולה לחניכים, אושר גדול להורים וגאווה גדולה למדריכים.
מחנה קיץ - מחנה הנמשך בין שלושה לשמונה ימים (תלוי בשכבת הגיל) ובו עוברים החניכים פעילויות בשטח.
המחנה מתקיים בחופש הגדול, בשנים האחרונות במתחם אנדרטת הנח"ל, ומטרתו יישום ערכי המחנאות שנלמדו במהלך השנה, ובמרכזם קיום מקסימום הנוחיות במינימום האמצעים.
קורס העשרה - קורס המתקיים אחת לשנה בפסח או בקיץ.
הקורס מיועד לשכבת הבוגרים (ט-יב) ובו עוברים הבוגרים סדנאות העשרה בנושאים שונים הקשורים להדרכה ולצו השעה.
(מפעל זה בוטל ב-2017 ולא ידוע אם יימשך)
הוועידה הארצית - תנועת הנוער ה"מכבי הצעיר" היא תנועת נוער, ומתוך כך שהרי היא מושתת על הנוער המפעיל אותה.
מתוך הבנה זו, צמחה הוועידה הארצית.
הוועידה הארצית היא מפעל שמתקיים אחת לשנתיים, ובו שולחים הסניפים נציגים, אשר נקראים צירים, ובה מחליטים את התקנון של התנועה לשנתיים הקרובות, בוחרים את הנהגת התנועה ומחליטים על יעדי התנועה לשנתיים הקרובות.
קורס המדריכים - מפעל המתקיים אחת לשנה בו יוצאים חניכי ח', שכבת החניכים הגבוהה ביותר בתנועה, לקורס שאורכו כשבועיים, בו הם מקבלים כלים להדרכה ולאחריו הופכים לבוגרים ומדריכים בתנועה.
יום ספורט ארצי - בחודשי אוגוסט לרוב, בסיום שנת הפעילות בסניפים, מתקיים יום ספורט ארצי שבמהלכו מתחרות נבחרות הבוגרים מהסניפים השונים, אחת בשנייה במגוון תחרויות ספורט.
בסיומו של יום הספורט מתקיים טקס ובו מוכרזים הסניפים הזוכים בתחרויות השונות ומוענקים להם גביעים.
המכביה - האירוע הגדול ביותר של תנועת מכבי העולמית המתקיים מידי 4 שנים ובו חברי תנועת מכבי הצעיר משתתפים כזרוע החינוכית של תנועת מכבי העולמית.
התעמלות המונית של חניכי התנועה, ליווי משלחות הספורטאים, העברת הדרכות אשר מטרתן חיזוק הקשר בין הספורטאים לארץ ישראל ולמסורת היהודית, מופע דגלנים של בוגרי התנועה ונשיאת שלטי המשלחות בידי בוגרות התנועה הם רק חלק מהתפקידים אותם ממלאים חברי התנועה במפעל ציוני ספורטיבי זה.
מרוץ הלפיד הוא מפעל הדגל של תנועת הנוער המכבי הצעיר.
בתקופות קדומות נהגו בארץ ישראל להעביר הודעות, מסרים וציוני מועד בעזרת העברת לפיד ממקום יישוב אחד לאחר.
שליח היה רץ עם לפיד בידו עד מקום היישוב הקרוב ומשם היה ממשיך שליח אחר במרוץ לנקודת היישוב הקרובה.
בדרך זו שמרו הקהילות הישראליות על הקשר ביניהן.
בתקופת החשמונאים (160 לפנה"ס) מתתיהו ובניו הנהיגו את מרד ישראל נגד היוונים עובדי האלילים.
על דגלם חרתו את סיסמת "המכבים – מי כמוך באלים ה'".
גבורתם ליוותה את עמנו לאורך שנים.
כל שנה, תנועת ה"מכבי הצעיר" יוצאת עם לפיד המכבי ברחבי הארץ ומעבירה את מסר גבורת עמנו, רוחו ודבקותו במטרתו לשימור העם היהודי בארצו.
מרוץ הלפיד הראשון נערך ב-15 בדצמבר 1944 (כט' בכסלו תש"ה), טרם הקמת המדינה.
היה זה מבצע חלוצי בימים המתוחים ההם לתוך השטח הערבי לכיוון מודיעין קברות החשמונאים – מקום הדלקת הלפיד.
חברי ה"מכבי הצעיר", אמיצים שלא חששו מפני התפרעויות יצאו למודיעין כדי לסמן בדיוק את הדרך בה יעבור מרוץ הלפיד.
במהלך הסיור הותקפו על ידי ערבים שאיימו להתנפל עליהם אם יעברו שנית בכפרים ערביים.
משטרת המחוז הבריטית שדעתה לא הייתה נוחה מהאישור שקיבל המרוץ מהמשטרה הארצית, לא הגישה כלל עזרתה.
המרוץ עבר בלוד ורמלה וזאת ביום שישי, יום חג ושוק לערבים והיה רצוף בסכנות.
מרוץ הלפיד מבטא באופן סמלי את הפצת הערכים בהם האמינו המכבים: אהבת מולדת, המשכיות קיום העם בארצו, חירות ועצמאות, דבקות במטרה.
אירוע זה מעיד על כך שגם אנו המכבים הצעירים נושאים בגאון את האמונה בערכים אלו ומחויבים למימושם ולהפצתם במרוץ הלפיד ובכל שנת הפעילות.
המחנאות היא חלק בלתי נפרד מהווי התנועה, מגיל צעיר החניכים מתנסים בסוגים שונים של שימושים במחנאות, הן בפעולות השגרתיות בסניפים והן במסגרת מפעלי התנועה השונים.
בקיץ 1964 במהלך קורס המדריכים עלה הרעיון למסד את מקצוע המחנאות בתנועה באמצעות דרגות.
את הרעיון פיתחו וגיבשו במהלך לילות ארוכים של הקורס: דני איילון, מוטי מס, פוליק ושולם לנגבוים.
לאחר כמה ימים הוחלט על 3 דרגות.
במהלך אותה שנה נבנה מערך הדרכה ומבחנים מאורגן ומסודר ובהמשך הופעל הלכה למעשה.
דני איילון מסניף גדרה אשר היה בין ממציאי הדרגות קיבל את דרגת הא' הראשונה בתנועה.
דני משווה את דרגות המחנאות לדרגות בצבא -
ג' - כמו רב"ט - הדרגה הנמוכה והתמקדות בבסיס ויסודות,
ב' - כמו סמ"ל - דרגה בה מתמקדים בבניית מתקן,
א' - כמו קצין - דרגה שבה מעבר למחנאות יש ליצוק תוכן משמעותי
קיימים שלושה סוגי דרגות, דרגת המחנאות מהווה מעין "סמל סטטוס" - היא נענדת על זרוע שמאל של חולצת הבוגר ומעידה על רמתו המחנאית.
בוגרי התנועה, תלמידי כיתות ט'-יב', מקבלים את ההזדמנות להפגין את בקיאותם במחנאות ולהבחן במבחן ייעודי לקבלת הדרגה.
הדרגה, היא בצורת מעוין ורקום עליה מגדל יהלום (מבנה מחנאי מוכר), הדרגות מחולקות ל-3 רמות בשלושה צבעים:
דרגת ג' (ירוק עם רקמה בצבע לבן) - דרגת המחנאות הבסיסית, מסכמת את תהליך המחנאות הרב שנתי כחניך.
זוהי דרגה בסיסית אליה יכול להבחן כל בוגר החל מקורס המדריכים (שנערך בקיץ שבין כיתה ח' לט') ועד לכיתה יב'.
בוגר בעל דרגה זו הוא בקיא ביסודות הבסיסיים של המחנאות.
דרגת ב' (כחול עם רקמה בצבע לבן) - דרגת התושייה המחנאית, בוגר יכול להבחן לדרגה זו בחלוף שנה מיום קבלת דרגת ג'.
במבחן הדרגה על הבוגר להראות יכולת של תכנון מחנה/טקס אש/ מפעל מחנאי "על הנייר", לשם כך נדרשים ידע והבנה עמוקים יותר של עקרונות המחנאות, יצירתיות וחשיבה מחוץ למסגרת הברורה מאליה - יכולות שהבוגר מפתח לאחר התנסות במס' מפעלים מחנאיים.
דרגת א' (כחול עם רקמה בצבע צהוב) - דרגת התכנון והמנהיגות: דרגת המחנאות הגבוהה ביותר.
במסגרת הבחינה על הבוגר להפגין את הידע והבקיאות בתכנון (כפי שעשה במבחנים לדרגת הב') וכמו כן להביא את התכנון לכדי תוצאה בפועל.
פרויקט שכזה יכול להיות מחנה קיץ, טקס אש, ובדרך כלל כל בוגרי הסניף נרתמים לטובת הצלחת הפרויקט.
על הבוגר הנבחן להפגין יכולת ליזום, לתכנן ולהפיק אירוע שיא תנועתי.
על מנת שיוכל להבחן לדרגת הא' על הבוגר להמתין שנה מיום קבלת דרגת הב'.
ההמנון מושר בסיומו של כל מסדר.
ההמנון מציין את הזיקה של התנועה לניצחון המכבים ומסמל את גאוות המכבים לניצחון זה.
בשירת ההמנון יש לעמוד דום והבוגרים הלובשים את מדי התנועה חייבים לסמל בידם הימנית שלוש אצבעות הדוקות זו לזו, המסמלות "אני מגן על עמי, ארצי ושפתי", וגם את ערכי המס"ד (משמעת, סדר, ודייקנות) תוך כדי שימת האגודל מעל לזרת שמשמעותו היא שהחזק מגן על החלש.
מכבי צעיר פרוסה במקומות רבים בעולם ובניהם מיאמי דרום אמריקה ומדינות רבות אחרות, הם אינם בקשר ניהולי עם מכבי צעיר ישראל וניהולם מתבצע דרך מכבי עולמי אך קיימות משלחות רבות ומגוונות בין השנים.
BBYO ומכבי צעיר ישראל חתמו על תנועות אחיות ומקימות שיתופי פעולה רבים המתבצעים על ידי משלחות הדדיות.
יגאל אלון - איש צבא מפקד ופוליטיקאי ישראלי הקים את סניף המכבי הצעיר בכפר תבור
יהודה בארקן - היה שחקן, מפיק, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, חניך בסניף מכבי צעיר נתניה.
איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי) - מראשי הצבא היהודי בתנועת ההתנגדות הצרפתית בצרפת
אלי אילדיס - הקים את סניף כרמי יוסף, כיום מנחה טלוויזיה ישראלי בערוץ הספורט
טל גורקי - ראש מועצת פרדסיה
פינקי זוארץ - ראש מועצת בנימינה-גבעת עדה
נטע גרטי - בוגרת סניף גדרה, ושחקנית תיאטרון וטלוויזיה בהווה.
אריק שיבק - בוגר סניף נתניה, מאמן נבחרת ישראל בכדורסל לשעבר ומאמן כדורסל בהווה
רינה מצליח - בוגרת סניף באר שבע, עיתונאית חדשות ערוץ 12
עינת ארליך - בוגרת סניף נתניה, חברה בלהקת התנועה "פעמוני השלום", שחקנית ומנחת טלוויזיה
עידן רפאל חביב - בוגר סניף מכבים רעות, זמר ושחקן בהווה ובנוסף מתחרה ידוע בתחרויות ריאליטי.
משה קפלינסקי - בוגר סניף גדרה, סגן הרמטכ"ל ולשעבר מנכ"ל better place
מוטי לרנר - מחזאי ותסריטאי ישראלי
פרץ לביא - מדריך ורכז סניף בתנועה - נשיא הטכניון וחתן פרס א.מ.ת
איציק כהן - בוגר וחניך בתנועה בסניף יפו - שחקן תיאטרון וטלוויזיה מוצלח.
זאב שק - מדריך בסניף פראג ובתקופת השואה המשיך להדריך במחנה טרזיינשטט - ממייסדי משרד החוץ הישראלי, היה שגריר ישראל בווינה וברומא וביצע עוד מגוון תפקידים במשרד החוץ.
יהושע אלוף - מפקד קורס המדריכים הראשון בתנועה (1934) לאחר הכרזה על ה"מכבי הצעיר" בארץ ישראל (1933) - היה ממייסדי העיסוק בספורט בארץ ישראל ומנהיגי ארגון "מכבי" ותחרויות המכביה.
חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף (תשל"ד).
יעקב חודורוב - בוגר וחניך בסניף ראשון לציון - היה שוער ומאמן כדורגל ישראלי.
נחשב לאחד מהשוערים הגדולים ביותר בישראל ולסמל בנבחרת ישראל.
חתן פרס ישראל לשנת תשס"ו.
אופיר פינס-פז - חניך ומדריך בסניף ראשון לציון - פוליטיקאי ישראלי.
שימש כחבר הכנסת, שר הפנים ושר המדע, התרבות והספורט מטעם מפלגת העבודה.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, ייסד את המכון לחקר השלטון המקומי באוניברסיטת תל אביב ומאז, הוא עומד בראשו.
החל מ-2014 שימש כיו"ר איגוד ההתעמלות עד למינויו של רז פלד.
שולמית לבנת - זמרת, פעילה פוליטית ואשת ציבור ישראלית.
כל הלוחמים הסובייטיים שהשתתפו בקרב נהרגו במהלכו, אך עמידת הגבורה שלהם בלמה את ההתקדמות הגרמנית בגזרה שהוחזקה על ידם.
כלי התקשורת הסובייטיים ניפחו את הסיפור, והשתמשו בו כמופת לגבורת לוחמי הצבא האדום בלחימה נגד הצבא הנאצי.
במיוחד זכתה לפרסום אמירה, שיוחסה לפוליטרוק קלוצ'קוב, שפיקד על היחידה הסובייטית שהשתתפה בקרב: "רוסיה גדולה, אך אין לאן לסגת.
החיילים שנטלו חלק בקרב, זכו לעיטורי גיבור ברית המועצות לאחר מותם, ולהנצחה בכל רחבי ברית המועצות.
שישה מהם נותרו בחיים; אחד נמלט ושירת כמשתף-פעולה במשטרת העזר הגרמנית.
ב-8 ביולי 2015, הותר לבסוף לפרסום הדו"ח המסווג בו קבע אנדריי ז'דאנוב כי "מדובר בבדיה עיתונאית".
ב-2016 מנהל הארכיון הלאומי של רוסיה פוטר מכוון שהוא זה שפרסם את הדו"ח המוכיח כי ברית המועצות ידעה כי הסיפור מפוברק.
ב-27 בנובמבר 1941 התפרסם בעיתון "הכוכב האדום" על ידי כתב בשם קורוטייב, סיפור על 28 לוחמי חיל רגלים מאלמטי, אשר ניהלו קרב גבורה נגד הגרמנים ב-16 בנובמבר 1941, בסביבות מוסקבה.
על פי המסופר, הצליחו 28 הלוחמים להשמיד 18 טנקים גרמנים ולמנוע את התקדמות האויב, אך הם נהרגו כולם.
28 החיילים היו על פי הכתבה מהפלוגה החמישית של הגדוד השני של הרגימנט ה-1075 של דיוויזיית החי"ר ה-316 בפיקודו של איוואן פאנפילוב, ועל כן הם כונו "אנשי פאנפילוב".
למחרת פורסמה כתבה גדולה תחת הכותרת "צוואתם של 28 הגיבורים".
בכתבה זו נכתב ש-29 לוחמים תחת הנהגתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב-דייב הגנו על תחנת רכבת באזור דובוסקובו כ-7 קילומטר דרומית מזרחית לכביש וולוקמסק כנגד יותר מ-50 טנקים גרמניים.
על פי המסופר, אחד החיילים נרתע והרים את ידיו אך חבריו ירו בו למוות והמשיכו להילחם עד שנהרגו כולם, תוך כדי שהם משמידים 18 מטנקי האויב ומונעים מהאויב לעבור את קוויהם.
הכתבה נכתבה על ידי אחד הכתבים הראשיים של העיתון, שנקרא קריביצקי.
ב-22 בינואר 1942 פרסם קריביצקי בעיתון "הכוכב האדום" כתבת תחקיר גדולה שבה תיאר את מעשה הגבורה.
קריביצקי כתב כאחד שהיה עד לאירועים, או לכל הפחות ראיין אישית את משתתפיו.
כאן נמסרו לראשונה שמותיהם של הגיבורים.
בהמשך הופיעו כתבות נוספות, שירים ואזכורים שונים בעיתונות ובספרות על קרב הגבורה, בעיקרם הם נכתבו על ידי קריביצקי או בהשתתפותו והתבססו על כתבה זו.
באפריל 1942, לאחר שהסיפור התפרסם בצבא האדום, מפקד החזית המערבית (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) הגיש בקשה רשמית למשרד הביטחון להעניק לכל הלוחמים את אות גיבור ברית המועצות ובקשתו כובדה.
סיפור זה הפך לאחד מסיפורי הגבורה הראשיים בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הועלתה לדרגת דיוויזיית משמר וקיבלה את שמה של מפקדה המנוח, פאנפילוב, שנהרג בקרבות ב-18 בנובמבר 1941.
הסופר אלכסנדר בק כתב בעקבות המיתוס את הספר אנשי פאנפילוב, שתורגם לראשונה לעברית בשנת 1946 והיווה השראה ללוחמי הפלמ"ח.
בשנת 1966, שינתה עיריית מוסקבה את שמו של אחד מרחובות הבירה ל"רחוב הגיבורים של פאנפילוב" על שם הלוחמים שנפלו בקרב.
באזור הקרב שבדובוסקובו נבנתה אנדרטה בשנת 1975. פסלים ואזכורים נוספים של הקרב היו מפוזרים בכל רחבי ברית המועצות.
מעשה הגבורה הונצח בשיר "בירתי האהובה" שמשמש כיום כהמנונה של מוסקבה.
על שמם של הלוחמים הגיבורים נקראה מודל של אוניית משא.
במאי 1942 נאסר לוחם של הפלוגה הרביעית בשם דניאיל קוז'ברגנוב.
בתשאולו התברר שהוא אחד הגיבורים ש"מתו" בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב.
הלוחם העיד שהוא כלל לא לקח חלק בקרבות ליד דובוסקובו, אך למד את פרטי הקרב מהעיתונות והשתמש במידע זה כדי להתרברב בפני חבריו על חלקו בקרב הגבורה.
כתוצאה מכך, מפקד רגימנט 1075, קולונל קארפוב, ביקש לתקן את רשימת המעוטרים ולעניק את העיטור לאסקר קוז'ברגנוב במקום לדניאיל.
בקשתו כובדה, חרף העובדה שאסקר קוז'ברגנוב לא הופיע לא במצבת הפלוגה הרביעית ולא במצבת הפלוגה החמישית ביום הקרב.
בנובמבר 1947 האשימה הפרקליטות הצבאית של חיל המצב בחרקוב את איוואן דוברובאבין בבגידה.
בחקירה התגלה, שאף שהנ"ל נכלל ברשימת הגיבורים שלקחו חלק בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב, הוא עצמו לא נלחם בקרב, אלא ערק לגרמנים.
בתקופת שירותו אצל הגרמנים, שיתף עמם פעולה וביצע פשעים נגד האוכלוסייה האזרחית.
בעקבות הגילוי ערכה הפרקליטות הצבאית הראשית של ברית המועצות חקירה מקיפה אודות הקרב, וקבעה שבקרב באזור דובוסקובו נלחמו יותר מ-100 לוחמים ולא 28, ושהגרמנים נצחו בקרב.
חלק מהלוחמים נהרגו, חלק נכנעו והיתר נסוגו.
מספר הטנקים הגרמנים שהושמדו בקרב איננו ידוע במדויק, אך הוא קטן בוודאות מ-18. בעקבות זאת קבעו החוקרים שסיפור הגבורה היא בדיה ספרותית.
בסוף החקירה בשנת 1948 הוגש על ידי גנרל-לייטננט מחיל המשפטים דו"ח לפרקליט הראשי של ברית המועצות.
הדו"ח הועבר גם לסטלין ולז'דנוב.
על פרטי החקירה ועל עצם קיומה הוטל חיסיון מלא.
לפי ממצאי החקירה, מפקד הרגימנט מספר 1075 שהיה אחראי על הגזרה טען שלא התקיים שום קרב של 28 חיילים נגד טנקים גרמנים באזור דובוסקובו ב-16 בנובמבר.
לפי מפקד הרגימנט, הפלוגה הרביעית של הגדוד השני מהרגימנט שלו אכן נלחמה נגד השריון הגרמני, אך נפלו בקרב זה יותר מ-100 חיילים ולא 28, כפי שפורסם בזמנו בעיתונות.
לטענתו, אף עיתונאי לא ביקש ממנו לאשר את הסיפור שפורסם בעיתון ולא היה לו מושג על בסיס מה פורסמה הכתבה בעיתון "הכוכב האדום".
לדבריו, בסוף דצמבר 1941 הדיוויזיה הועברה לעתודה והכתב קריביצקי ביקר אותה במיקומה החדש.
לטענתו, בביקור זה של הכתב שמע לראשונה אודות קרב הגבורה ונתבקש על ידי הכתב קריביצקי לספק רשימה של 28 שמות שיוכל להגיש לעורך העיתון.
מפקד הרגימנט סיפר שסירב לספק רשימה חלקית של 28 חיילים, שכן כל הרגימנט לקח חלק בקרב.
הכתב קריביצקי הצליח בכל זאת לקבל רשימת שמות מסרן בשם גונדילביץ שמסר לו מזכרונו מספר שמות.
בסוף אפריל הגיעו תעודות הוקרה ועיטורים ממטה הדיוויזיה.
מפקד הרגימנט חתם על התעודות, אך לא היה לו מושג מי יזם את הענקת העיטורים לחייליו.
בחקירתו של הכתב קריביצקי הוא הודה שהכתבה הייתה בדיה עיתונאית.
הוא אמר שהפוליטרוק קלוצ'קוב הוא דמות בדיונית, שהוא לא ראיין איש מהלוחמים שלקחו כביכול חלק בקרב ושכתבתו מבוססת בעיקר על דמיונו.
בחקירתו של קורוטייב על ידי הפרקליטות הצבאית, הוא סיפר שביקר במטה הארמייה ה-16 שהדיוויזיה המדוברת הייתה חלק ממנה, ב-23 או ב-24 בנובמבר.
שם הוא פגש את יגורוב, הקומיסר של הדיוויזיה, והוא סיפר לו על הקרבות הקשים שניהלה הדיוויזיה נגד הגרמנים.
בתור דוגמה סיפר הקומיסר על קרב הגבורה של פלוגה אחת נגד 54 טנקים גרמניים.
לדבריו של הקומיסר, הפלוגה בלמה את התקדמות השריון הגרמני והשמידה חלק מהטנקים.
הקומיסר לא נכח בקרב, אלא מסר את פרטי הסיפור כפי ששמע אותו מפיו של קומיסר אחר שגם הוא לא לקח חלק בקרב.
יגורוב הציע לקורוטייב לספר את סיפור הגבורה של הפלוגה בעיתונו בכפוף לאישור המחלקה הפוליטית של הרגימנט.
מהמחלקה הפוליטית נמסר שהפלוגה החמישית נלחמה מלחמת גבורה שבמהלכה כל חייליה נהרגו, למעט שניים שהרימו את ידיהם וביקשו להיכנע.
קורוטייב עשה כעצתו של יגורוב והעביר את הסיפור לעורך העיתון "הכוכב האדום".
העורך שאל כמה אנשים היו בפלוגה.
קורוטייב לא ידע את המספר המדויק והניח שהמצבה הייתה חסרה.
הוא אמר שהיו בה 30–40 חיילים.
העורך לחץ לדעת את המספר המדויק וקורוטייב החליט לדבוק ב-30. היות ש-2 הרימו את ידיהם יצא שהשתתפו בקרב הגבורה 28 לוחמים.
העורך אמר שלא ניתן לכתוב שהיו 2 בוגדים שהרימו ידיים והסתפק בבוגד אחד.
חקירת הפרקליטות הצבאית נשארה חסויה עד קריסת ברית המועצות, וממצאיה לא הגיעו לידיעת הציבור עד פרסום הפרוטוקולים שלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. אולם מספר עיתונאים והיסטוריונים התחילו לפקפק בגרסה הרשמית של סיפור הגבורה, עוד קודם לכן.
כבר בשנת 1966 פרסם אדם בשם קרדין מאמר במגזין "נובי מיר" תחת הכותרת "אגדות ועובדות" בו פקפק באמיתות סיפור הגבורה של אנשי פאנפילוב.
מאמר זה היה סנונית ראשונה לסדרת מאמרים על הנושא שפורסמו בסוף שנות ה-80.
סדרת המאמרים העלו סימני שאלה רבים ובהם:
הקרב הנדון לא מוזכר במסמכים רשמיים של הצבא האדום וגם לא של הוורמאכט.
מפקד הגדוד השני, מפקד הרגימנט, קולונל קארפוב, מפקד הדיוויזיה, גנרל-מיור פאנפילוב, וקצינים סובייטים בכירים אחרים לא מזכירים את הקרב, חרף העובדה שבתקופה זו אובדנם של 18 טנקים גרמנים היה אירוע יוצא דופן.
לפי המסמכים הסובייטיים הרשמיים, רגימנט מספר 1075 ספג התקפה גרמנית עזה ונאלץ לסגת.
כלומר, לוחמיו לא הצליחו לבלום את ההתקפה הגרמנית.
לא ברור כיצד הלוחמים הצליחו להשמיד טנקים רבים כל כך כשהיו ברשותם רק כמה רובים נגד טנקים, רימונים ובקבוקי מולוטוב - כלי נשק לא יעילים במיוחד ללוחמה נגד טנקים.
היכולות הבליסטיות של כלי נשק אלה היו נמוכות ביותר.
רובי נ"ט יכולים היו לפגוע בשריון גרמני רק אם פגעו בו בצד או בצדו האחורי בזווית קרובה ל-90 מעלות.
קשה מאוד להגיע למצב זה בתנאי קרב קשים.
רימוני נ"ט היו מסוגלים לחדור רק פלדה בעובי של 15–20 מ"מ (כלומר רק בגגו של הטנק או בגחונו).
זריקה מעין זו כמעט בלתי אפשרית בקרב.
בקבוקי מולוטוב הם כלי נשק עוד פחות יעיל מזה.
כל הטנקים נאטמו מפגיעתו של נוזל מתלקח ולא הייתה אפשרות להחדיר את הנוזל לתוך הטנק.
בניסויים שנערכו בעת המלחמה בתנאי מעבדה, לא הצליחו להשמיד אפילו טנק אחד בעזרת בקבוק מולוטוב.
לא ברור כיצד שני הכתבים קורוטייב וקריביצקי גילו פרטים רבים כל כך אם כל הלוחמים נהרגו.
הטענה שאחד הלוחמים מסר את הפרטים על ערש הדווי בעודו בבית חולים מפוקפקת.
בכתבה השנייה, זו שפורסמה ב-27 בנובמבר יש בלבול בנוגע למספר היחידה (בכתבה הראשונה נכתב שהייתה זו הפלוגה הרביעית ואילו בכתבה זו הופיעה הפלוגה החמישית) כמו כן, בכתבה הראשונה שמו של הפוליטרוק הגיבור היה קלוצ'קוב ואילו בכתבה השנייה שמו שונה לדייב.
בפרסומים מאוחרים יותר קוראים לו דייב, קלוצ'קוב, קלוצ'קוב-דייב ודייב-קלוצ'קוב.
לא כל מקבלי העיטורים קיפחו את חייהם.
איוואן דוברובאבין, אילאריאון ואסילייב, דמיטרי טימופייב, גריגורי שמקין, איוואן שאדרין ודניאיל קוז'ברגנוב שרדו את הקרב.
כמו כן, רשימת מקבלי העיטור נערכה בצורה מרושלת ושמות רבים שובשו.
כך, במקום בלשב נכתב בדו"ח שהעיטור מגיע לבולוטוב.
שמו של ניקיטקה מיטצ'נקו שונה לניקולאי.
בראשית אוקטובר 1941, החל השלב הראשון של המתקפה הגרמנית על מוסקבה, מבצע "טייפון".
הגרמנים הביסו את היחידות של שלוש חזיתות סובייטיות שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה, והגיעו עד למרחק כמה עשרות ק"מ מהבירה הסובייטית.
לאחר עצירה זמנית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות במחצית הראשונה של נובמבר, חידשו הגרמנים את המתקפה על המבואות המערביים של מוסקבה ב-16 בנובמבר.
דיוויזיית החי"ר מספר 316 (לימים דיוויזיית המשמר ה-8 על שם פאנפילוב) נפרסה מזרחית לכביש וולוקמסק והגנה על קטע חזית ברוחב 18–20 קילומטרים, גזרה רחבה מאוד עבור דיוויזיה, שכבר שספגה אבדות רבות בקרבות הקודמים.
באגפה הימני הוצבה דיוויזיית החי"ר מס' 126 ובאגפה השמאלי דיוויזיית הפרשים מס' 50 מהקורפוס של דובטור.
ב-16 בנובמבר הותקפה הדיוויזיה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות.
דיוויזיית הפאנצר ה-2 תקפה את מרכז מערך ההגנה של הדיוויזיה, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-11 תקפה את התפר בין עמדותיה לעמדות שתפסה דיוויזיית הפרשים ה-50, אזור שהוחזק על ידי הגדוד השני של רגימנט 1075 מהדיוויזיה של פאנפילוב.
הרגימנט ספג אבדות כבדות בכח אדם ובציוד בעימותים קודמים, אך קיבל תגבורות ניכרות לפני הקרב.
לפי עדותו של מפקד הרגימנט היו בפלוגה הרביעית 120–140 חיילים (לפי המצבה הרשמית היו צריכים להיות בפלוגה 162 חיילים).
מצבו של הציוד היה רע יותר.
לפי המצבה הרגימנט היה צריך לקבל סוללה של 4 תותחי שדה בקוטר של 76 מ"מ וסוללה של 6 תותחי נ"ט בקוטר של 45 מ"מ.
בפועל היו רק 2 תותחי שדה בקוטר 76 מ"מ, כמה תותחי הרים בקוטר 76 מ"מ ותותחי שדה צרפתים בקוטר 75 מ"מ מסוף המאה ה-19. הנתונים הבליסטיים של התותחי השדה האלה היו לא מספקים.
הם היו יכולים לחדור פלדה בעובי של 30 מ"מ במרחק של 500 מטר בלבד.
תותחי ההרים כלל לא ירו פגזי נ"ט ואין כל מידע לגבי קיום פגזי נ"ט לתותחים הצרפתים המיושנים.
לשכניה של הדיוויזיה (החי"ר מימין והפרשים משמאל) היו תותחים טובים יותר, אך לא ידוע על השימוש בכלים אלה בקרב, מה עוד ששימוש זה איננו סביר.
מפקד הרגימנט מסר בחקירתו את הפרטים הבאים:
החפ"ק שלי נמצא מאחורי תחנת דובוסקובו במרחק של קילומטר וחצי מעמדות הפלוגה הרביעית (מהגדוד השני).
אני לא זוכר אם היו רובים אנטי טנקיים ברשות הפלוגה, אך בכל הגדוד השני היו רק 4 רובים כאלה.
סך הכל תקפו בגזרתו של הגדוד השני 10 או 12 טנקים גרמניים.
כמה מהם תקפו את הפלוגה הרביעית אינני יודע, או נכון יותר, לא מסוגל להכריע בסוגיה".
"במאמצי הגדוד השני בסיועו של כל הרגימנט ההתקפה הזאת נהדפה תוך כדי השמדתם של 5-6 טנקים גרמניים.
בין 2 ל-3 בצהרים, פתחו הגרמנים בהרעשה ארטילרית כבדה ופתחו בהתקפה חדשה על הרגימנט, הפעם עם 50 טנקים.
המאמץ הגרמני העיקרי כוון לעמדות הגדוד השני, שהפלוגה הרביעית הייתה חלק ממנו.
אחד הטנקים הגרמנים הצליח להגיע עד אזור החפ"ק שלי ולהצית בודקה וערימה של קש.
רק בקושי רב הצלחתי להחלץ מהבונקר - ערמת עפר גדולה הצילה את חיי.
אנשיי ששרדו את התקפת הטנק החלו להתקבץ לידי.
הפלוגה הרביעית סבלה יותר מכל יחידה אחרת מההתקפה.
יחד עם המ"פ, גונדילוביץ', שרדו רק 20–25 לוחמים.
פלוגות אחרות ספגו אבדות קלות יותר."
לפי דיווחים שנמצאו בארכיון משרד הביטחון הסובייטי, רגימנט החי"ר ה-1075 השמיד 15 טנקים גרמנים ו-800 חיילי אויב ב-16 בנובמבר.
אבדות הרגימנט, כפי שנמסרו על ידי מפקדו היו 400 הרוגים, 600 נעדרים (שרובם נפלו בשבי) ו-100 פצועים.
עדותו של מזכיר המועצה המקומית נלידובו, סמירנובוי, בסוגיה:
"הקרב של הדיוויזיה ליד הכפר שלנו, נלידובו ותחנת דובסוסקובו התרחש ב-16 בנובמבר 1941. בעת הקרב כל התושבים, ואני ביניהם הסתתרנו במקלטים.
הגרמנים נכנסו לכפר ב-16 בנובמבר ונהדפו ממנו על ידי יחידות הצבא האדום ב-20 בדצמבר 1941. החורף היה מושלג במיוחד וערמות השלג מנעו מאיתנו לקבור את המתים.
בתחילת פברואר מצאנו רק שלוש גופות שקברנו בפאתי הכפר.
במרץ התחילו להפשיר השלגים ומצאנו עוד שלוש גופות, כולל גופתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב, שאותו זיהו הלוחמים.
כך שסך הכל קבורים בפאתי הקרב 6 גופות מלוחמי הדיוויזיה.
לא מצאנו גופות נוספות באזור המועצה המקומית."
המיתוס של סיזיפוס היא מסה פילוסופית מאת אלבר קאמי שהתפרסמה לראשונה בשנת 1942. בחיבור זה קאמי מתאר תאוריה אקזיסטנציאליסטית.
הספר תורגם לעברית על ידי צבי ארד בשנת 1978 ויצא לאור בישראל בהוצאת עם עובד.
המיתוס של סיזיפוס נחשב למוביל בפילוסופיית האבסורד, והשפיע עליה רבות.
המסה של קאמי מורכבת מארבעה פרקים ואחרית דבר.
פרק 1 - הגיון האבסורד
קאמי פותח את הספר בשאלה: האם הכרה בחוסר המשמעות של החיים צריכה להוביל להתאבדות?
נקודת המוצא שלו היא תודעת האבסורד.
את האבסורד מגדיר קאמי כעימות הנוצר בין השאיפה האנושית להבין את העולם לבין חוסר המובנות של העולם.
מטרתו היא לנסח את המסקנות הנובעות ממצב זה.
הוא דן במספר הוגים שניסו לענות על שאלה זו: היידגר, יאספרס, שסטוב, קירקגור והוסרל.
קאמי מזהה מכנה משותף במסקנות כולם: הן מבטלות את אחד הצדדים במשוואת האבסורד.
בכך, מחשבת האבסורד של ההוגים שוללת את עצמה.
כך למשל, קירקגור קורא לביטול התבונה.
עבורו, חוסר המובנות של העולם הוא האלוהות ולכן יש לוותר על השאיפה להבין.
הוסרל, לעומתו, מבטל את חוסר המובנות של העולם ומתיימר להסביר אותו לאור תורתו הפנומנולוגית.
ביטול אחד הצדדים במשוואת האבסורד מבטל את האבסורד, ומכיוון שהאבסורד הוא נקודת המוצא של הוגים אלו, קאמי מכנה את מהלכיהם "התאבדות פילוסופית".
הוא מבקש לשמר את משוואת האבסורד ולברר מהן המסקנות הנובעות ממנה.
בסיום הפרק הראשון הוא מסיק שלוש מסקנות, שהן בקצרה: המרד, החירות והתאווה.
וביתר פירוט: שימור משוואת האבסורד מושג על ידי התעקשות האדם להחזיק בתבונתו, תוך הכרה במוגבלותה ובאי יכולתה להבין ולהסביר את העולם.
קאמי מכנה התעקשות זו "מרד", מסקנתו הראשונה ממצב האבסורד.
המסקנה השנייה היא החירות האבסורדית.
חירות זו היא הבחירה המודעת בחיים ללא תקווה וללא נחמה, שהמוות הוא הדבר הוודאי היחיד בהם.
בחיים נעדרי משמעות כאלה, טוען קאמי, מה שחשוב הוא לחיות כמה שיותר, ולא כמה שיותר טוב.
זוהי המסקנה השלישית: את האדם האבסורדי צריכה להניע התאווה לחוש את החיים, את החירות ואת המרד כמה שיותר.
לאור מסקנות אלה, ההתאבדות אינה הפתרון לחיים נעדרי המשמעות, משום שגם היא תהווה הסכמה ותבטל את מצב האבסורד.
הפתרון הוא ההתעקשות להמשיך לחיות חיים חסרי משמעות, נוכח המוות הבלתי נמנע.
פרק 2 - האדם האבסורדי
הפרק מציג שלוש דמויות אבסורדיות: דון ז'ואן, השחקן והכובש.
קאמי מדגיש כי הדמויות אינן בהכרח מודלים לחיקוי, אולם הן ממחישות את החיים על פי החשיבה האבסורדית.
הדמות האבסורדית מודעת למציאות הכבולה בזמן ולוודאות המוות.
היא חיה כדי למצות את החיים, כל דמות בדרכה.
דון ז'ואן עושה זאת בשדה האהבה ועובר מאשה לאשה, השחקן לובש דמויות שונות וחי חיים מגוונים, והכובש מתמסר למאבק ולתחושת הגדולה של רוח האדם.
כולם מודעים לארעיות מעשיהם: דון ז'ואן יודע כי אהבתו היא בת חלוף, השחקן מודע לקוצר חייהן של הדמויות שהוא מגלם והכובש יודע כי הניצחון הנצחי, שהוא הניצחון האמיתי היחיד, הוא מחוץ להישג ידו.
כולם משמרים את משוואת האבסורד בחייהם, ופועלים מתוך המרד, החירות והתאווה, מסקנות החשיבה האבסורדית.
פרק 3 - היצירה האבסורדית
בפרק זה קאמי מבקש לברר אם תיתכן יצירת אמנות אבסורדית, תוך התמקדות ברומן.
קאמי שואל אם האבסורד יכול להתקיים ברומן, שבו הפיתוי להסביר הוא החזק ביותר מבין האמנויות, ושהתקווה והאשליה נכנסים אליו על נקלה.
היצירה האבסורדית צריכה לשמור אמונים לאבסורד, ולהימנע ממתן משמעות, הסבר או תקווה.
הוא בוחן את נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי, ומוצא בקירילוב (דמות מתוך 'שדים') דמות אבסורדית.
קירילוב הוא מורד, והוא חופשי.
הוא בוחר להתאבד לא מתוך ייאוש המבטל את האבסורד, אלא כדי להיות אלוהים.
קאמי מסכם כי נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי הוא אבסורדי באמת.
בסיום הפרק קאמי מתאר את היצירה האבסורדית: בדומה לכובש, למאהב ולשחקן, האמן האבסורדי משקיע מאמץ יומיומי, אינטליגנציה ותאווה בעיסוק שהוא חסר תועלת לחלוטין.
אולם בעולמן של הדמויות האבסורדיות, האדם הוא האדון היחיד.
מלבד המוות, הממתין בסוף הדרך, יש רק חירות ואושר.
פרק 4 - המיתוס של סיזיפוס
בפרק האחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס.
קאמי משתמש בסיפורו של סיזיפוס, שנידון לחיים של סבל מעגלי ולא נגמר, כמטפורה לחייהם של אנשים העובדים באופן משמים ושגרתי במשרדים ובבתי חרושת.
הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא מודע לגורלו חסר התכלית.
אבל מודעות זו, מרגע שמצטרפים אליה המרד, החירות והתאווה האבסורדיים, הופכת גורל זה לניצחון.
קאמי מסיים את הפרק במילים: "יש לחשוב על סיזיפוס שמח".
באחרית הדבר של הספר, קאמי מנתח את התקווה והאבסורד ביצירותיו של פרנץ קפקא.
טענתו העיקרית כלפי קפקא היא, שאף על פי שיצירותיו הן בעלות תוכן אבסורדי (כגון המשפט), הרי שנכשל ככותב אבסורדי מכיוון שהתקווה חודרת אל יצירתו (למשל ב'הטירה').
במסה עוסק קאמי בשאלת משמעות קיומו של האדם ותאוריית האבסורדיזם.
כיוון שכך, לאורך השנים עלו פרשנויות שונות והסברים שונים למשמעות של הספר, והוא ממשיך להעסיק רבים גם כיום.
המסה עוררה תגובות רבות, וכעבור זמן קצר ז'אן-פול סארטר כתב מאמר בשם 'פירוש על הזר', המנתח את הספר 'הזר' לאור הדברים שקאמי כתב במסה 'המיתוס של סיזיפוס'.
מאמר זה נחשב עד היום לאחד מהיסודות שעליהם נשענים כל העוסקים בהגותו של קאמי.
על פי ניתוח זה "הגיבור של היצירה אינו טוב ואינו רע, אינו מוסרי ואינו לא-מוסרי.
הקטגוריות האלה אינן תואמות אותו: מינו מיוחד מאוד הוא, זה המין שהסופר מייחד לו את השם אבסורד."
בהמשך כותב סארטר כי "אפשר לומר שהמיתוס של סיזיפוס מכוון לתת לנו את התפיסה, והזר מבקש לעורר בנו את התחושה.
סדר הופעתן של שתי היצירות מאשר כמדומה את ההנחה הזאת.
הזר, שהופיע תחילה, משליך אותנו, ללא דברי פרשנות, אל ה"אקלים" של האבסורד.
ואחר-כך באה המסה ומאירה את הנוף."
הפילוסוף הרברט הוכברג (Herbert Hochberg) הוא אחד ממבקרי 'המיתוס של סיזיפוס'.
הוכברג מוצא בטיעון האבסורד של קאמי שתי טעויות: הראשונה היא התפיסה שלפיה הכרה באבסורד מחייבת שימור שלו.
הוא מביא דוגמה של יבלת וטוען שהסרת היבלת אין משמעה התכחשות לעובדת קיומה.
הטעות השנייה היא גזירת ערכים מעובדות, המהווה לדעת הוכברג קפיצה לוגית.
קאמי גוזר מעובדת האבסורד את שימור האבסורד כערך.
לגזירה זו אין צידוק, לדעת הוכברג.
הוכברג מותח ביקורת גם על מה שהוא מכנה 'האתיקה של האדם האבסורדי'.
קאמי גוזר מערך שימור האבסורד שני ערכים נוספים: את ערך החיים וערך החירות.
לדעת הוכברג, אתיקה זאת קורסת מאליה, משום שערך החירות לעיתים מנוגד לערך החיים.
הוכברג מביא את דוגמת "המתנקש הצודק" מן 'האדם המורד' של קאמי כדי להוכיח קריסה זו של האתיקה.
"המתנקש הצודק" הורג למען ערך החירות (מתנקש בעריץ).
מכיוון שבמעשה זה הוא לא שמר על ערך החיים, הוא גוזר על עצמו עונש מוות ומתאבד.
בכך, לדעת הוכברג, הוא ביצע שלושה מעשים שהאתיקה של קאמי שוללת: רצח, גזר דין מוות והתאבדות.
גם חוקרי הפילוסופיה דוף ומרשל (R.
Marshall) מוצאים ב'מיתוס של סיזיפוס' ניסיון לתאר את האבסורד שבמציאות האנושית ולבנות אתיקה על בסיס אבסורד זה.
אולם אין הם מסכימים עם הוכברג שערך שימור האבסורד נגזר מעובדת האבסורד.
לטענתם, ערך זה נגזר מערכי ההגינות והיושר, המונחים ב'מיתוס של סיזיפוס' כהנחת יסוד.
כאן, לטענתם, נמצא הכשל של קאמי, משום שבעולם האבסורדי של 'המיתוס של סיזיפוס', אין ערכים כלל.
ההגינות והיושר, כמו גם השאיפה לאושר, הם ערכים מטפיזיים שקאמי מחזיק בהם חרף העולם האבסורדי שהוא מציג.
הואיל והעולם האבסורדי של 'המיתוס של סיזיפוס' לא מאפשר ערכים כאלה, קאמי דוחה עולם זה ובונה ב'האדם המורד' עולם אחר, שיאפשר לו לבנות את אתיקת המרד שלו.
פרופ' אבי שגיא מתאר את ספרו 'אלבר קאמי והפילוסופיה של האבסורד' כפרי "שנים ארוכות של מחקר קאמי והוראתו".
בספרו הוא מגיב לפרשנויות ולביקורות של סארטר, הוכברג ודוף ומרשל.
בעניין פרשנותו של סארטר, שגיא כותב כי אף על פי שהפרשנות של סארטר הגיונית, אין היא מעוגנת כמו שצריך בתוך הכתובים: "קיים פיתוי רב לפרשנות הזאת, שכן שתי היצירות הופיעו בסמיכות זמנים, וקאמי עצמו ראה בהן מעין מקשה אחת.
עם זאת, קשה לעגן את הפרשנות הזאת בתוך הסיפור.
אמנם המונח אבסורד מופיע בסופו של הסיפור.
אולם אופן השימוש של קאמי במונח הזה בסיפור דומה לאופן השימוש של סרטר – האבסורד הוא ביטוי לאקראיות שבקיום...
ואולם מכאן לא נובע, שהמערכת המושגית ההולמת את שני הסיפורים זהה." בהמשך מציג שגיא את פירושו החלופי וכותב כי "להערכתי, זו המשמעות העמוקה של הסיפור ולא ההתנסות בתחושת האבסורד.
זווית התיאור היא אפוא חברתית מובהקת.
אין ביצירה זו רמיזה כלשהי למושגי האבסורד המטפיזיים נוסח המיתוס של סיזיפוס".
אשר לביקורתם של הוכברג ודוף ומרשל, שגיא מערער על קריאת 'המיתוס של סיזיפוס' כטקסט אתי, ומבקש לקראו כטקסט "שמשמעותו אונטולוגית-אקזיסטנציאלית".
לטענתו, הכרה במצב האבסורד היא עבור קאמי לא חובה מוסרית אותה הוא מבקש להוכיח ולהצדיק, אלא "המימוש של התודעה האנושית".
אימוץ האבסורד הוא לא ערך, אלא תהליך של הכרה עצמית.
סטיבן אומברלו (Steven Umbrello) וג'סיקה לומברד (Jessica Lombard) מציעים את המיתוס של סיזיפוס, בגרסת קאמי, כמיתוס המתאים לתיאור הפוסט-הומניזם.
הפוסט-הומניזם הוא זרם המבקש לפרוץ את גבולות ההגדרה האנושית, ולחרוג מן הדיכוטומיות ההומניות המוכרות של גוף/נפש, סופי/אינסופי, מוות/אלמוות, אל/אדם, שמים/ארץ.
סיזיפוס של קאמי, המאושר, מהווה לטענתם את המודל של האדם הפוסט-אנושי של הפוסט-הומניזם: אדם שפרץ את גבולות האנושי והפך לישות בלתי מוכרת לבוראיו, האלים.
סיזיפוס הפך במרד שלו מאנושי לפוסט-אנושי, לפי תפיסת הפוסט-הומניזם.
המכביה החמישית הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, בספטמבר 1957, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
טקס הפתיחה של המכביה החמישית נערך באצטדיון רמת גן ב-15 בספטמבר בהשתתפות 20 משלחות מרחבי העולם (בהם לראשונה משלחת מאוסטרליה), 40 אלף צופים, 900 צועדים ו-2500 מתעמלים חניכי מכבי צעיר.
את הלפיד הדליק האתלט אריה קלינשטוב-נווה.
ב-24 בספטמבר 1957 השתתף אייזק ברגר, האלוף האולימפי (מלבורן 1956) בהרמת משקולות מארצות הברית במסגרת המכביה החמישית וקבע בסגנון הלחיצה שיא עולם, שיא העולם הראשון שנקבע על אדמת ישראל.
בטקס הסיום של המכביה החמישית, הופיעה אגנס קלטי, האלופה האולימפית (מלבורן 1956) בהתעמלות מהונגריה.
בסיום הופעת הראווה היא הודיעה שהחליטה להישאר בארץ.
התחרויות נערכו בזירהטרון ברמת גן
התחרות זבוב דוד לוי נפתלי פיפקו תרנגול יעקב שיש משה כהן נוצה אריה גטניו מנדל יוליוס קל דוד כהן עמרם פרז תת-בינוני סנדי סולומון שמעון בר ציון חצי בינוני יעקב צימרון יוסף מזרחי קל בינוני עזרא לוי שלמה קביש בינוני ישראל מקלר ואקי נאבי חצי כבד יפתח זייד חיים נעסה
בורשטיין 13.84 מטר רוברט ריטנברג 13.80 מטר זאב רייס 13.54 מטר זריקת דיסקוס מוריס לימונשיק 39.07 מטר זילברמן 37.81 מטר מרטין אנגל 37.16 מטר הטלת כידון סיד קיוויט 65.97 מטר צ.
תחרות זוכה זבוב יפת נוצה בקשי תרנגול סלבוצקי קל קולה לייזין חצי בינוני רובין בינוני ארצי חצי כבד שמואל וולקוביץ' כבד נפתלי ברקוביץ'
התחרות נערכה בבית העם בתל אביב
קונוי 250 ק"ג שיא מכביה נוצה 345 ק"ג שיא מכביה קל בן הלפגוט 320 ק"ג שיא מכביה חצי בינוני בינוני חצי כבד כבד
- אייב סגל ( דרום אפריקה)
פריימן ואייב סגל ( דרום אפריקה)
- סלמה אלטשולר ( דרום אפריקה)
- ג'ף אינגנר וסטנלי ג'ייקובסון ()
- שמחה פינקלשטיין ופימה בוריס ()
- שמחה פינקלשטיין () וג' הלל ()
רובה חופשי 300 מטר בשלושה מצבים
- נחמיה סירקיס () 985 נקודות
תחרויות השחייה נערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן.
בקר דרום אפריקה 3:07.7 דקות ס.
לוי דרום אפריקה 1:22.5 דקות 100 מטר גב קטי וכנר 1:18.6 דקות ברברה לאפין 1:24.2 דקות ברברה צ'סנאו 1:25.2 דקות משחה שליחות 4x100 מטר חופשי שושנה ריבנר גלי להב דורית שרצר דניאלה ריינמן 5:13.3 דקות ג'יין כץ דרום אפריקה 5:56.0 דקות משחה שליחות 4x100 מטר מעורב מ.
ברגר חיותה מרצביאק דורית שרצר שושנה ריבנר 5:52.7 דקות ג'יין כץ 6:02.1 דקות דרום אפריקה 6:05.4 דקות
התחרות 100 מטר חופשי מארק קאמון 59.5 שניות אוברי קפלן דרום אפריקה 1:01.0 דקות מייקל וולק 1:01.5 דקות 400 מטר חופשי מייקל וולק 4:58.3 דקות אוסקר קרמר 5:00.7 דקות פ.
בנימין דרום אפריקה 1:14.1 דקות משחה שליחים 4x200 מטר חופשי דרום אפריקה מנפרד סולומון ב.
במכביה זו השתתפו מעל 5,000 ספורטאים מ-33 מדינות שונות, שנטלו חלק ב-36 ענפים (מהם שניים חדשים – טאקוונדו והוקי קרח).
אורחת הכבוד של המכביה הייתה האלופה האולימפית בהתעמלות קרי סטרוג מארצות הברית.
אסון המכביה הוא תאונה בה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה ה-15, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
לאחר התאונה, בטקס הפתיחה והמשחקים עצמם המשיכו הצופים באצטדיון ללא קבלת שום מידע על מה שקרה.
הטקס התעכב והדלקת המשואות של הטקס התקיימה.
הצופים נודעו לכך שמשהו לא בסדר, כאשר אף אחד מהאירועים המתוכננים לא התקיים, כולל באותו המצעד של הספורטאים, וכשהם הקשיבו לרדיו.
חקירות רבות על קריסתו של הגשר היו על ידי שתי הרשויות- הישראליות והאוסטרליות ויורם אייל הורשע באשמתו באירוע.
כדי להנציח את יום השנה העשירי לאסון, ביום 20 ביולי 2007, נערך טקס בפארק הירקון בתל אביב.
התחרות ריצת 100 מטר גלית מרצקי ריצת 400 מטר ל.
שרמן ריצת 800 מטר ל.
שרמן ריצת 1500 מטר סימון סטרנסון 4:43 דקות ריצת 3000 מטר סימון סטרנסון 10:19 דקות
בנד ריצת 110 מטר משוכות אופיר שמואלי 14.43 שניות ריצת שליחים 4x100 ג'.
מילנר ריצת שליחים 4x400 קבוצה משולבת ( ו-) א.
התחרות קפיצה במוט דני קרסנוב 5.50 מטר יעקב דינר 5.30 מטר
מיכאל מלול () אלוף עולם (1993), השתתף במכביה
ג'ורג' וייספיש () אלוף פאן אמריקה (2000), השתתף במכביה
התחרות טריאתלון עידו מאורי 1:55.33 שעות ל.
- סנדרו די קורי ()
מיקי חליקה מישראל זכה ב-7 מדליות זהב, 5 אישיות ו-2 קבוצתיות.
המכביה האחת-עשרה הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל, ביולי 1981, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
במכביה זו השתתפו כ-3,450 ספורטאים מ-34 מדינות.
לראשונה השתתפו ספורטאים מהמדינות הבאות:
שלושה ענפי ספורט חדשים נוספו למסגרת התחרויות:
שיר המכביה שחיברה נעמי שמר הושמע בטקס פתיחת המשחקים.
מיץ' גיילורד () זכה ב-8 מדליות, 7 מדליות זהב ו-1 כסף, 3 שנים לפני שזכה במדליית זהב אולימפית (לוס אנג'לס 1984).
גליקשטיין ניצח את גילברט במשחק הגמר (6–2, 6–2)
- בראד גילברט וג'ון לוין ()
- ריק מאייר ופול ברנשטיין ()
- איריס שטיין ולאה הרשקוביץ ()
- בן סניור וטאלס ()
- דרור פולק ועדי רוזנבאום ()
- יוסי בוגן ואיריס שטיין ()
- רונה האתם () ובלנקה רוהאן ()
יחידים - רובה אוויר, מרחק 10 מטר, מצב שכיבה (60 כדורים)
קבוצתי - רובה אוויר, מרחק 10 מטר, מצב שכיבה (60 כדורים)
- קבוצה מעורבת 1771 נקודות
בנבחרת ארצות הברית שיחק דייוויד בלאט ווילי סימס
- מיני רובין ( דרום אפריקה)
תחרויות השחייה של המכביה נערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב
המכביה הארבע-עשרה הייתה אירוע ספורט המוני יהודי, שנערך בישראל ביולי 1993, כחלק מסדרת אירועי המכביה.
כ-5,100 ספורטאים מ-50 מדינות השתתפו במכביה הארבע-עשרה ב-31 ענפי ספורט.
לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה השתתפו ספורטאים במסגרת המכביה, מפולין, בולגריה וצ'כוסלובקיה.
לאחר סתיו העמים והתפרקות ברית המועצות ספורטאים מ-8 רפובליקות שהיו חלק בלתי נפרד מברית המועצות השתתפו במכביה.
שרמן ריצת שליחות 4x400 שרון לב פועה נייגר איריס גלעד אורית קולודני 3:43.40 דקות שיא מכביה דרום אפריקה ל.
התחרות קפיצה לגובה לודמילה מרמן 1.76 מטר שיא מכביה הטלת כידון קנדי סילברמן 52.76 מטר דורית אשכנזי 44.22 מטר דלית וידר
אולג לאדין (Oleg Ladin) ()
התחרות קרייג בין דרום אפריקה 1:57.22 שעות אנדריי מייברג 2:01.02 שעות רנדולף בארל 2:01.45 שעות
- (מרק ציפלביצ, אדוארד חייט)
ספרי הנבואה מאת המשורר, הצייר ואמן התחריטים האנגלי ויליאם בלייק, מכילים מיתולוגיה (מיתופואיה) בעלת עושר סמלים מקורי, אשר במסגרתה, בלייק התאמץ לשבץ את רעיונותיו הרוחניים והפוליטיים המהפכניים לכדי חיבור נבואה עבור העידן החדש.
רצונו זה של בלייק, ליצור מחדש את היקום, הוא לב עבודתו והמאפיין המרכזי של נפשו כאמן.
המיתוסים שלו מתארים לעיתים קרובות את המאבק בין הארה ואהבה חופשית מצד אחד, ומן העבר השני חינוך קפדני למוסריות.
בין מקורות ההשראה של בלייק ניתן למנות את שתי יצירותיו הבולטות של המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון: "גן העדן האבוד" ו"שיבה לגן העדן".
מקורות השראה נוספים הם חזיונותיו של המיסטיקן והמדען השוודי עמנואל סוודנבורג וכתביו הקרובים ברוחם לקבלה, של המיסטיקן הגרמני יאקוב בוהם.
חזונו של בלייק הלך צעד נוסף קדימה, בכך שבלייק לא רק שהרחיב את התנ"ך כמקור התגלות, אלא שאף להתעלות מעל החזון התנ"כי באמצעות שילוב התנ"ך עם פירושיו הייחודיים והאישיים לדרואידיות ולעבודת אלילים.
התיאור הארוך ביותר של המיתוס המחזורי הפרטי הזה היה גם היצירה הארוכה ביותר שלו, השיר "ואלה, או ארבע הזואות: מותו ומשפטו של אלביון, האדם הקדמון", שנכתב בסוף שנות ה-1790 אבל נותר בכתב יד בזמן מותו.