tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבידול בתחום האומנות בין חפצי "יוקרה" לחפצי אומנות רגילים הוא כנראה מהראשונים שנעשו.
בתולדות האומנות נעשה שימוש במונח "יוקרה" באופן טכני עבור חפצים העשויים בסטנדרטים גבוהים מאוד ומשתמשים בחומרים יקרים.
בימי הביניים, שימש המונח להבחין בין ספרים לשימוש רגיל, לבין כתבי יד מעוטרים במלואם, שנכרכו לעיתים קרובות בכריכות אומנותיות עם ריקועי מתכת ואבנים יקרות.
אלה היו לרוב גדולים בהרבה, עם פחות טקסט בכל עמוד ועם איורים רבים, ואם הכילו טקסטים ליטורגיים הם נשמרו בדרך כלל על המזבח או בחדר תשמישי הקדושה, ולא בחדר הספרייה.
כתבי יד יוקרתיים יוצרו בהזמנה מיוחדת עבור עשירים מאוד.
הבידול בין "יוקרה" למוצרים רגילים קיים גם עבור אומנויות שימושיות אחרות, בהן נוצרו גם גרסאות תועלתניות וגם גרסאות יוקרתיות של אותם סוגי חפצים.
כאלה יכולים להיות גם חפצי אומנות ממתכת, קרמיקה, זכוכית, נשק ושריון, וחפצים שונים.
המונח נמצא הרבה פחות בשימוש לחפצים מהאמנויות היפות כציורים, רישומים ופסלים, שאין בהם דבר מעבר להיותם יצירות אמנות.
נכסי מקרקעין פרטיים יוקרתיים כוללים לעיתים דירות במגדלים, וילות, אחוזות, או שטחים נרחבים שנמצאים במיקומים אטרקטיביים במיוחד, כמו מרכזי ערים גדולות, אזורים עם נוף ייחודי, או שכונות המאופיינות במעמד סוציו-אקונומי גבוה.
מאפיינים המגדירים כיום נדל"ן יוקרתי כוללים:
מיקום מרכזי או יוקרתי – נדל"ן נחשב יוקרתי רק באזורים מסוימים, כמו שכונות מבוססות במרכזי ערים, אזורים סמוכים לחופי ים, או אזורים עם נוף ייחודי.
עיצוב ואיכות הבנייה – שימוש בחומרי גלם איכותיים, עיצוב מוקפד וחדשני, ולעיתים מעורבות של אדריכלים ומעצבים ידועים.
הנכסים כוללים רמת גימור גבוהה ומערכות טכנולוגיות מתקדמות, כמו מערכות חשמל חכם ואבטחה.
שירותים נלווים ואפשרויות פנאי – נכסים רבים בתחום זה כוללים גם מתקנים כמו בריכה פרטית, חדר כושר, שירותי שוער (קונסיירז'), ואף שירותים ייחודיים כמו חניון פרטי או מעליות פרטיות.
המוצר הבולט בתחום הרכב הוא מכוניות היוקרה.
בתחום הרכב, קיימים יצרנים אשר התמחותם היא ייצור של מכוניות יוקרה כאשר כל רכב מתוצרתם נחשב אוטומטית כרכב יוקרה, ויצרנים אחרים שמייצרים דגמי יוקרה לצד דגמים רגילים.
בין יצרניות הרכב המזוהות באופן מסורתי עם קטגוריית היוקרה נמצאות מרצדס-בנץ, ב.מ.וו, אאודי, לקסוס, ופורשה.
יצרני רכב מוציאים לעיתים "מהדורה מוגבלת" של דגם מסוים, פעולה המצמצמת מראש את ההיצע של דגם זה ובכך הופכת אותו ליותר יוקרתי.
ככל מוצר יוקרתי אחר, גם מכוניות יוקרה מאופיינות ברמת איכות גבוהה הכוללת נוחות, ביצועים, טכנולוגיה מתקדמת וסטנדרטים עיצוביים יוצאי דופן.
למכוניות יוקרה שימוש מובהק כסמל סטטוס בשל הנראות הגבוהה שלהן.
בתחום התיירות קיימים שירותים וחוויות המציעים רמה גבוהה במיוחד של נוחות, פרטיות ואיכות, תוך התאמה אישית גבוהה, הנחשבים מוצרי יוקרה.
גם אתרי תיירות עצמם עשויים להיחשב יוקרתיים.
מלונות יוקרה - ממוקמים באתרים יוקרתיים במיוחד, בהם מלונות בוטיק, מלונות "5 כוכבים", ריזורטים פרטיים, גלמפינג.
מלונות אלה מציעים לרוב שירותים מותאמים אישית, מתקנים ייחודיים כגון ספא פרטי, מסעדות גורמה, ושירותים יוקרתיים אחרים כמו סיורים פרטיים.
תיירות פרטית מותאמת אישית - מסעות שמותאמים ללקוח באופן אישי, לעיתים בליווי מדריך פרטי, עם סידורי לינה, תחבורה ואירוח שנבחרו במיוחד עבורו.
דוגמאות לכך הן טיולים פרטיים לאתרים אקזוטיים כמו מסע ספארי באפריקה (לפעמית גם בלוויית פעילות ציד) או ל.
טיסות פרטיות ושירותים בשדות תעופה - טיסות במטוסים פרטיים או שירותי VIP בשדות תעופה, הכוללים מעבר ישיר ואזורי מנוחה פרטיים.
שירותים נלווים ייחודיים - אירוח ייחודי כמו וילות פרטיות, יאכטות פרטיות או אחוזות מרוחקות, הכוללים צוות המיועד לתפעולם ולשירות הלקוח תוך מענה לצרכים מיוחדים, החל מהארוחות ועד לשירותים רפואיים במידת הצורך.
מסעדות זוכות להכרה כמסעדות יוקרה כתוצאה משילוב של גורמים רבים.
עם זאת, ניסיון לשלב את הגורמים הללו לא בהכרח יהפוך מסעדה למסעדת יוקרה.
בין הגורמים החשובים ביותר ניתן למנות שימוש בחומרי גלם איכותיים, שף מנוסה ומוכר, רמת הכנה גבוהה למנות תוך הגשה אמנותית ומוקפדת עם תשומת לב לפרטים הקטנים ביותר, צוות מלצרים מיומן ומנוסה, אווירה ועיצוב מוקפדים, ועוד.
במסעדות יוקרה נהוגים מחירים גבוהים המשקפים את האיכות.
מסעדות יוקרתיות במיוחד בדרך כלל מבוקשות מאוד ויש להזמין בהם מקום, לעיתים זמן רב מראש.
מסעדות יוקרה זוכות בדרך כלל גם לסיקור תקשורתי, כולל ביקורות של מבקרי מסעדות ודירוג במדריכי מסעדות.
ברוב הערים הגדולות בעולם קיימות חנויות כלבו שמתמחות במכירת מותגי יוקרה.
לה בון מרש בפריז, צרפת נחשב לאחד הראשונים מהסוג.
בנוסף לכך, כדי להתאים את חוויות הקניה המהוות חלק ממוצר יוקרתי, מותגי יוקרה משתמשים בסוגי בוטיק שונים:
בוטיקי דגל הם בוטיקים מפוארים וגדולים הממוקמים בערים הגדולות, אשר מוכרים של מוצרי המותג ומאוישים על ידי צוות גדול של עמיתי מכירות.
בבוטיק עצמו מציעים גם שירותים משלימים כמו ניקוי תכשיטים, הטבעה חמה ועוד.
מותגי יוקרה רבים משתמשים בבוטיקי דגל כדי להמחיש חזון או מורשת הייחודיים להם, לעיתים באמצעות ארכיטקטורה ייחודית עד כדי הפיכתם לאטרקציות תיירותיות בפני עצמן.
בערים גדולות, מותגי יוקרה מחזיקים בוטיקים משניים בנוסף לבוטיק הדגל שלהם.
מספר בוטיקים מאפשרים למותגי יוקרה לתת מענה לסוגים שונים של לקוחות, שיכולים להתבדל גם בתוך אזורים עירוניים קטנים.
בוטיקים משניים מציעים לעיתים קרובות סחורה שונה מבוטיקי דגל, ומקימים סוגים שונים של קשרים עם לקוחות.
בוטיקים כאלה נפתחים גם בערים קטנות יותר, שאינן יכולות להצדיק כלכלית פתיחת בוטיק דגל.
מותגי יוקרה גם משתמשים בבוטיקים עונתיים כדי לעקוב אחר קהל לקוחותיהם האמידים כשהם עוזבים ערים גדולות לעיירות נופש קטנות יותר בקיץ ובחורף.
בוטיקים כאלה נפוצים ברחבי אירופה.
לבוטיקים עונתיים חוזי שכירות לטווח קצר, כמו לחנות פופ-אפ, הפתוחות רק בעונת השיא של אתר הנופש.
בוטיקים אלה מציעים סחורה רלוונטית לאתר הנופש שבו הם ממוקמים.
למוצרי יוקרה יש לרוב אריזות מיוחדות המבדילות אותם מהמוצרים ה"רגילים".
אביזרי לבוש ואופנה נחשבים יוקרתיים ממספר גורמים אפשריים:
חומרי גלם: פריטים יוקרתיים מיוצרים בדרך כלל מחומרים משובחים כמו עור טבעי, משי או צמר מובחר, שנחשבים עמידים או נדירים.
עבודת יד: פריטים המיוצרים בעבודת יד המבטיחה רמת דיוק וגימור גבוהה מאוד, עשויים להיחשב יוקרתיים.
מוניטין: מותגי יוקרה מבוססים לרוב על היסטוריה ארוכה ותדמית של יוקרה וסטטוס.
למותגים אלו עיצובים איכותיים ומובהקים לאורך שנים, המעניקים לפריטים שלהם ערך מוסף המגיע מעצם היותם "שייכים" למותג הנחשב.
הגם שבמקרים רבים היותו של מאכל או משקה יוקרתי היא עניין תלוי תרבות, קיימים מאפיינים אוניברסליים ליוקרה של מזונות ומשקאות: מדובר לרוב במוצרים נדירים, יקרים לייצור, בעלי טעמים ייחודיים, או כאלו המיוצרים בתהליכים מסורתיים או בשיטות הדורשות מיומנות גבוהה.
הגלובליזציה והמגמות בתעשיית המזון הביאו לכך שמוצרים יוקרתיים ממדינות או תרבויות מסוימות הפכו לנחשקים ברחבי העולם, אך יוקרתם נותרה קשורה גם לשוק המקומי שלהם.
גם תחום מוצרי הטיפוח כולל מוצרים הנחשבים יוקרתיים.
בין אלה ניתן למצוא קרמים ותכשירי לחות, סרומים ושמנים מזינים, מוצרי ניקוי לגוף, מסכות פנים ומוצרי איפור.
אך המוצר בו נושא היוקרה בא לידי ביטוי בצורה הכי בולטת בתחום זה הוא בשמים.
לבשמים כמה תכונות המאפשרות להפוך אותם למוצר יוקרה, היות שהם מהווים סמל סטטוס ויוקרה, הרבה מעבר לאיכויותיהם הפונקציונליות.
ישנם כמה גורמים מרכזיים לכך:
שימוש ברכיבים נדירים – בשמים יוקרתיים מכילים לעיתים רכיבים ייחודיים ונדירים כמו ענבר אפור, מושק טבעי או פרחי יסמין הגדלים בתנאים מיוחדים.
מרכיבים אלה אינם נפוצים בתעשייה בגלל זמינותם המוגבלת ועלותם הגבוהה.
ריכוזים גבוהים של שמנים אתריים – בשמים יוקרתיים משתמשים בריכוזים גבוהים יותר של שמנים אתריים, מה שמקנה לניחוח עמידות ארוכה יותר ועומק רב.
הדבר מאפשר את יצירתו של ניחוח מורכב ועמיד, הנותר על הגוף לאורך זמן.
עיצוב בקבוק יוקרתי – בתחום הבשמים קיים מרחב גדול ליצירתיות בעיצוב המוצר.
בקבוקי בושם יוקרתיים מעוצבים בקפידה ועשויים לעיתים מחומרים יוקרתיים כמו בדולח או בקבוקים המעוטרים בזהב.
מוניטין ומורשת – מותגי בישום יוקרתיים מתבססים פעמים רבות על היסטוריה ארוכה, תהליכי ייצור מסורתיים, ושמירה על מתכונים סודיים.
כל אלו מעניקים לבושם ערך תרבותי, מעבר להיותו מוצר צריכה, ומשדרים תחושת יוקרה שייחודית לתחום זה.
חוויה אישית וייחודיות – הניחוח שאדם בוחר משקף את אישיותו ומהווה חלק בלתי נפרד מהמראה הכללי שלו.
מוצרי יוקרה בתחום הטבק והעישון מתמקדים בעיקר בסיגרים, מקטרות, טבק ייחודי ואביזרי עישון מעוצבים.
מוצרי יוקרה אלה מהווים במובהק הצהרה על סגנון חיים, סטטוס וחיבור למסורות תרבותיות.
מוצרים אלה מתאפיינים בדרך כלל באיכות ייחודית של חומרי הגלם כטבק שמגודל באזורים גאוגרפים מסוימים, על פי מסורות או תהליכים שעשויים להמשך גם שנים.
סיגרים יוקרתיים מגולגלים לרוב באופן ידני על ידי בעלי מלאכה מיומנים, עם דגש על דיוק הקפדה, ובקרת איכות להבטחת אחידות המוצר.
המוצרים מגיעים באריזות מעוצבות, עשויות לרוב מעץ איכותי, עור או חומרים אחרים המבטאים יוקרה.
כך שהאריזה עצמה מהווה פריט עיצובי שמשדר יוקרה ומעניק למוצר ערך מוסף.
לתחום מוצרי היוקרה לטבק מצטרפים אביזרי עזר כמציתים, חותכי סיגרים, מקטרות ומאפרות בעיצובים ייחודיים ומחומרים יקרים כמו כסף, זהב, בדולח ועץ איכותי.
אביזרים אלה מהווים פריטים מעוצבים שיכולים להשתלב בעיצוב אישי או במשרד, ומדגישים את חוויית היוקרה.
לאורך רוב ההיסטוריה, היו מוצרי יוקרה זמינים רק לעשירים ביותר, ל"עולם האריסטוקרטי של הכסף הישן".
מוצרים אלו שיקפו היסטוריה של מסורת, איכות מעולה וחווית קנייה מפנקת.
הייצור נעשה בהתאמה אישית, עם נוהלי הפצה בלעדיים, על ידי עסקים משפחתיים וקטנים מתמחים ואיכותיים.
במהלך המאה ה-19 חלה התפתחות משמעותית בתחום מוצרי היוקרה, בעיקר באירופה, על רקע השינויים הכלכליים, החברתיים והטכנולוגיים, שהפכו את מוצרי היוקרה לנגישים יותר ובו בזמן גם נחשקים יותר.
המהפכה התעשייתית אפשרה ייצור נרחב וחדשני של מוצרי צריכה, אך גם ייצור בהיקף מוגבל של מוצרים יוקרתיים באיכות גבוהה במיוחד.
מכונות ותהליכי ייצור חדשים סיפקו כלים לעיצוב מדויק, תהליכי גימור מתקדמים וחומרים חדשניים.
כך, לצד מוצרים המוניים וזולים, נוצרו גם מוצרי יוקרה ברמת גימור גבוהה יותר ובאיכות שעומדת בסטנדרטים מחמירים.
צמיחת מעמד הביניים בעקבות המהפכה התעשייתית הגבירה את הביקוש למוצרי יוקרה, שהפכו מנחלתם הבלעדית של אצילים ואריסטוקרטים למוצרים נגישים לאנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים.
אנשים אלו ביקשו להדגיש את מעמדם החברתי באמצעות מוצרים יוקרתיים כאלו שיכלו להרשות לעצמם.
היה זה נדבך בתרבות צרכנית שבה מוצרי יוקרה נחשבו לאמצעי לסטטוס.
על רקע זה, קמו במהלך המאה ה-19 מותגי יוקרה מובילים, חלקם פעילים עד היום, כמו לואי ויטון וקרטייה.
מותגים אלו יצרו תדמית של יוקרה על ידי התמקדות במוצרים ייחודיים, עיצוב קפדני, ומוצרי איכות אשר נשענו על מסורת ייצור תוך שילוב ידע ייחודי.
המותגים טיפחו מוניטין של בלעדיות ואיכות, לעיתים על ידי מוצרים מותאמים אישית לבני מלוכה או לאריסטוקרטיה.
במאה ה-19 גם התחוללה פריחה בתחום המיומנויות והעיצוב האומנותי, עם עלייתן של שיטות כמו ציפוי זהב, חריטה, שילוב אבני חן ועיצובים מרהיבים במוצרי עור, תכשיטים ורהיטים.
אלו העניקו למוצרי היוקרה מראה מהודר וייחודי, שהפך אותם לאטרקטיביים במיוחד.
ב, הפכה המגמה של יוקרה מודרנית למוצר או שירות שמשווק, ארוז ונמכר על ידי תאגידים גלובליים המתמקדים "בצמיחה, נראות, מודעות למותג, פרסום, ומעל לכל, רווחים." מותגי יוקרה הפכו זמינים יותר ויותר לכלל הצרכנים במחירי פרימיום, ומאז ראשית המאה ה-21 גם בקניה מקוונת.
עם הגדלת הנגישות למוצרי יוקרה, נוצרו קטגוריות מוצרים חדשות בשוק היוקרה המיועדות במיוחד למעמד הבינוני.
במצב זה בו "מוצרי יוקרה" נמכרים להמונים, הפכה הגדרת המושג פחות ברורה מבעבר.
כיום, קונספט "מותג היוקרה" כל כך נפוץ עד שהוא משמש כמעט בכל מגזר קמעונאי, ייצור ושירותים.
מושגי שיווק חדשים כמו "מותרות המוני" או "היפר יוקרה" מטשטשים עוד יותר את ההגדרה של מהם מוצר יוקרה, מותג יוקרה או חברת יוקרה.
כיום ניתן לזהות מספר מגמות בתחום מוצרי היוקרה:
דמוקרטיזציה של יוקרה: אסטרטגיית שיווק שמטרתה לשמר את יוקרתם של מותגים, תוך הגברת נגישותם (הכלכלית, בעיקר) להמונים.
גלובליזציה: צרכנים במדינות מסוימות הופכים עשירים יותר וכך נפתחים שווקים חדשים למוצרי יוקרה.
דיווחים של סוכנויות ייעוץ כמו מקינזי חזו שמזרח אסיה תהפוך לשוק מוצרי היוקרה האישיים הגדולים בעולם, כשסין תצרוך מחצית משווי השוק העולמי של מוצרי יוקרה.
קונסולידציה: איחוד של חברות גדולות ובעלות על מותגים על פני פלחים רבים של שוק מוצרי יוקרה.
דוגמאות לכך הן Kering, LVMH ו-Richemont, השולטות בשוק בתחומים החל ממשקאות יוקרתיים ועד לאופנה וקוסמטיקה.
שיתופי פעולה של מותגי יוקרה.
אסטרטגיית שיווק זו מנצלת את הפוטנציאל של שותפויות בלתי צפויות והזדמנויות מיתוג משותף בין מותגי יוקרה לבין שותף לא שגרתי, לכאורה בקצה הנגדי של קשת העיצוב.
שיתופי הפעולה כוללים זיווגים של מותגי יוקרה כמו פנדי וורסצ'ה, אבל גם זיווגים של מותגי בגדי רחוב כמו מותג הסקייטבורד סאפרים עם LVMH, ידוענים כדוגמת באד באני עם אדידס, דמויות מאנגה כמו דורימון עם גוצ'י, וזיכיונות משחקי וידאו כמו פורטנייט עם בלנסיאגה.
שיתופי פעולה כאלה לרוב מפיקים אוספי מוצרים במהדורה מוגבלת.
שוק מוצרי היוקרה נמצא במגמת עלייה כבר שנים רבות.
מלבד הנסיגה שנגרמה על ידי המשבר הפיננסי באסיה (1997), הראתה התעשייה ביצועים טובים, במיוחד בשנת 2000. באותה שנה, שוק מוצרי היוקרה העולמי היה שווה כמעט 170 מיליארד דולר וצמח ב-7.9 אחוזים.
ארצות הברית הייתה השוק האזורי הגדול ביותר למוצרי יוקרה.
הסקטור הגדול ביותר בקטגוריה זו היה משקאות יוקרה, כולל וויסקי פרימיום, שמפניה וקוניאק.
תחום השעונים והתכשיטים הגיע לביצועים הטובים ביותר, וצמח בערכו ב-23.3 אחוזים, בעוד שתחום הביגוד והאביזרים צמח ב-11.6 אחוזים בין 1996 ו-2000, ל-32.8 מיליארד דולר.
עשרת השווקים הגדולים ביותר למוצרי יוקרה מהווים 83 אחוז מהמכירות הכוללות וכוללים את ברזיל, סין, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן, רוסיה, ספרד, שווייץ ובריטניה וארצות הברית.
בשנת 2012, סין עברה את יפן כשוק היוקרה הגדול בעולם.
צריכת היוקרה של סין מהווה יותר מ-25% מהשוק העולמי.
על פי הדו"ח העולמי של עושר ואורח חיים 2020, הונג קונג, שנגחאי, טוקיו וסינגפור היו ארבע מתוך חמש הערים היקרות ביותר עבור מוצרי יוקרה באסיה.
מוֹצִית קוֹצָנִית (שם מדעי: Pallenis spinosa; בערבית: עשבת א(ל)דבווה (או כַּפָּה אל-כּלבָּה); שם גרמני עממי: Stechnde-Sternauge; שם אנגלי עממי: Spiny Starwort) היא עשב חד-שנתי או רב שנתי ממשפחת המרכבים הגדל בבתות, בעל 1-3 גבעולים בצבע סגול-אדמדם, תפרחת צהובה ועלי מעטפת קוצניים.
לסוג מוצית 4 מינים, שכולם גדלים באזור הים-תיכוני והאירונו-טורני.
הצמח היה ידוע בעבר בשם "קוץ העכביש", כי הקשקשים החיצוניים של המעטפת מסתיימים בקוץ דוקרני ומוקשה, שמזכיר רגלי עכביש.
מקור השם העברי הוא ה"מוץ" (Chaff) - החומר היבש והקשקשי העוטף את זרעי הדגנים.
העלים הולכים וקטנים ככל שהם ממוקמים גבוה יותר על הגבעול.
העלים הנמצאים בחלק העליון, ומלווים את התפרחות, הם צרים וקשים, ובקצותיהם חוד דוקרני.
לצמח שושנת עלים רכים, מסורגים ושעירים.
צורתם מוארכת דמוית אזמל: רחבים בקצה ונעשים צרים יותר כלפי הבסיס.
צבעם של פרחי המוצית הקוצנית הוא צהוב-כתום.
הפרחים ההיקפיים הם לשוניים, בשורה אחת או בשתי שורות, והמרכזיים - צינוריים ודו-מיניים.
לקראת סיום הפריחה מבשילים הפרחים ההיקפיים לכדי זרעונים שחורים.
הזרעים החיצוניים פחוסים ובעלי שתי כנפיים, המסייעות להפצתם באמצעות הרוח.
בנוסף לזרעונים הללו, והפנימיים בעלי צורה מוארכת, דמוית מנסרה, והם מכוסים בציצית זעירה.בעונת הקיץ מתייבשים חלקי הצמח שמעל פני האדמה, ובתחילת החורף, לאחר שהקרקפות מתפוררות, גורמות טיפות הגשם להפצת הזרעונים.
הצמח נפוץ בדרום אירופה (פורטוגל וספרד עד איטליה, הבלקן, יוון, כרתים, קרים), קפריסין, סוריה, לבנון, טורקיה, מצרים, איראן, טרנס-קווקז, טורקמניה, צפון אפריקה (לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו), מקרונזיה (האיים הקנריים).
בארץ הוא גדל בעיקר בחבל הים-תיכוני, בשטחי בתה, בשטחים לא מעובדים, בערוצי נחלים ובכיסי אדמה במדבר.
ישנה אגדה על קיפודה קטנה בשם מוצית קוצנית.
מוצר פּרימיוּם (מאנגלית: Premium) הוא מוצר הנמכר במחיר גבוה ביחס למוצרים דומים בשוק, תוך הדגשת איכותו, עיצובו, ייחודיותו או יוקרתו.
לעיתים מדובר במוצר בעל מאפיינים משופרים או חומרי גלם איכותיים יותר, ולעיתים הערך הנתפס נובע מהמותג, מאריזתו או ממעמדו הסמלי.
הגדרת מוצר כפרימיום מתייחסת לפלח של מותגים, מוצרים או שירותים של חברה הנושאים ערך עודף מוחשי או דמיוני בטווח המחירים העליון הבינוני עד הגבוה של מוצריה.
לעיתים, ההבדלים הממשיים בין מוצר פרימיום למוצר רגיל קטנים יחסית, אך המיתוג, הסיפור שמאחורי המוצר והציפיות מהשימוש בו מגבירים את תחושת ההנאה והסיפוק של הצרכן.
אסטרטגיית תמחור פרימיום משמשת למיקסום הרווח בתחומים בהם הלקוחות נוטים לשלם יותר, שבהם אין תחליפים למוצר, שבהם יש חסמים לכניסה לשוק או כאשר היצרן אינו יכול לצמצם עלויות על ידי ייצור בנפח גבוה.
מוצנמנדלן mandeln, או Mandelmutzen) הם מאפים קטנים מטוגנים בצורת שקדים העשויים מבצק פריך.
בלשון העם, הן נקראות גם "Muzen"; עם זאת, אין לבלבל אותם עם מאפי ה־Mutzen מחבל הריין.
מקור המאכל בחבל הריין ובווסטפליה, ואוכלים אותו בעיקר בין הסתיו לעונת הקרנבל.
כדי להכין את המאפים, תחילה מכינים בצק פריך מקמח, שומן, סוכר, ביצים ואבקת אפייה.
באזורים מסוימים, יש המכינים גרסה עשירה המכילה מרציפן.
מרכיבים נוספים לטעם, כוללים שקדים או שקדים מרים טחונים, רום או ליקר.
את הבצק הקר מגלגלים בעזרת כפיות ליצירת קונכיות בצק קטנות או מרדדים לעובי אצבע בערך וחותכים בעזרת חותכנים מיוחדים בצורת דמעה.
לבסוף, שקדי הבצק מטוגנים בשמן עמוק, מסוננים מן השמן ומגולגלים בסוכר וקינמון או מאובקעם באבקת סוכר.
בחבל הריין: קלן ודיסלדורף, וכן בווסטפאליה, הם נאכלים באופן מסורתי מהסתיו ועד עונת הקרנבל.
בגרסה הפרוסית המזרחית, היו מכינים תערובת של חמאה, חלמוני ביצה וסוכר משלבים עם חלבוני ביצה מוקצפים, ומערבבים עם קמח.
חומרי טעם אופייניים לגרסה זו היו קינמון ורום.
עבור גרסת הטיופאטי במטבח הסנגמבי, כלומר בסנגל ובגמביה, הבצק לעיל מתובל באגוז מוסקט ומטוגן בשמן בוטנים עמוק.
מוצרי חלב הם כלל מוצרי המזון שמרכיבם העיקרי הוא חלב.
חלב פרה הוא העיקרי והמוביל בתעשיית המזון של מוצרי החלב.
אחריו נפוצים מוצרים מחלב עזים, חלב כבשים, חלב תאו המים (באפלו) וחלב נאקות.
סוגי חלב אחרים, כגון חלב יאק הבית וחלב סוסה, נדירים לשימוש במרבית החברות האנושיות בעת החדשה.
עיבוד חלב היה בין ההליכים הביוטכנולוגיים הראשונים בהם עסק האדם, לצד אפיית לחם, ייצור יין, בירה וחומץ, עיבוד עורות, סיבי פשתן ומשי.
כבר בתנ"ך מוצאים אנו ביטוי לאופן הכנת גבינה:
מוצר חלב נוסף מופיע במקרא עוד קודם לכן, כחלק מתיאור הכנסת האורחים שערך אברהם לשלושת המלאכים שביקרו אצלו:
המניע העיקרי לפיתוח מוצרי חלב, שהחל ככל הנראה בתקופת המהפכה הנאוליתית, היה הצורך לשמר את החלב על מנת שיחזיק מעמד למשך זמן ארוך, מאחר שהחלב הגולמי, מתקלקל מהר ללא תנאי קירור מתאימים.
דוגמה קיצונית לתוחלת השימור של מוצרי חלב, היא סוגי גבינות קשות, המשתמרות במשך מספר שנים.
דוגמה נוספת אך חדישה יותר, היא; חלב מעוקר, המשתמר במשך חודשים אחדים, כל זמן שהכלי בו הוא נשמר לא נפתח.
גם הלבנה הערבית, שומרת על טריותה גם בחום מדברי עז, במשך שבועות אחדים, לאחר שמעבירים אותה תהליך ייבוש מיוחד.
לאחר שיפור אמצעי קירור המזון, ובפרט בעקבות המצאת המקרר והתפתחות טכנולוגיות מזון חדישות, המניע העיקרי בפיתוח מוצרי חלב חדשים, הוא אנינות טעם.
עם התפתחות עיבוד החלב לסוגיו, הפכו מוצרי חלב שונים, למאפייני תרבות של עמים וארצות.
כך למשל באזורים שונים באירופה, יש כמעט לכל כפר סוג ייחודי של גבינה קשה.
יש מאכלי חלב שהפכו למאפיינים לאומיים כמו גבינת רקלט המותכת על תפוח אדמה שמזוהה עם קנטון ואלה וכמו הפונדו שהוא המאכל הלאומי השווייצרי - עירוב גבינות מותכות.
מוצרי חלב שמזוהים עם אזור הבלקן הם הקפיר וצזיקי.
אורח החיים הבדואי סייע בפיתוח הלבנה, גבינה נשמרת בחום עז במשך שבועות אחדים, ומשקה החלב "סחלבּ".
גבינות שונות ייחודיות לאיטליה, כמו פרמזן ומוצרלה וישנם תבשילים איטלקיים מפורסמים, כמו לזניה ופיצה שמכילים דווקא גבינות איטלקיות מסוימות.
גבינות צהובות עם עובש או עם טעם וריח חריף מזוהות עם המטבח הצרפתי.
ביהדות יש איסור לאכול חלב ומוצרים המכילים חלב יחד עם בשר ומוצריו , ואף יש להימנע באכילת מוצרי חלב למשך כמה שעות לאחר אכילת בשר ומוצריו.
כך, המטבח היהודי מאופיין בארוחות נטולות בשר ובארוחות נטולות חלב.
בישראל נתקבל שהארוחה הבשרית ביום היא ארוחת הצהריים, ושתי הארוחות הנוספות הן חלביות.
מעבר להשפעתם של חוקים אלה על המטבח היהודי, הם משפיעים גם על הדרך בה פוגש שומר הכשרות מטבחים אחרים.
במסעדה איטלקית כשרה, לדוגמה, יהיו על פי רוב יותר מאכלי חלב מאשר במסעדה איטלקית שאינה כשרה ויעדרו ממנה כל המאכלים המכילים בשר כגון ספגטי בולונז.
במסעדה ארגנטינאית כשרה, לדוגמה, תהיה התמקדות במאכלי הבשר המפורסמים של ארגנטינה ותיעדר ממנה ריבת החלב הארגנטינית המסורתית.
מאפיין חשוב נוסף של המטבח היהודי, מלבד חוקי הכשרות הוא ארוחות החג.
בחג השבועות ובחנוכה נהוג לאכול מוצרי חלב.
חלב מפוסטר וחלב מעוקר לשתייה ומשקאות חלב כמו שוקו.
שמנת וחמאה - שומן המסונן מחלב.
גבינה לבנה, לבן ויוגורט - מוצרי חלב המופקים בתסיסה
גבינה צהובה - ישנם אלפי סוגים של גבינות צהובות ותהליכי הייצור שלהם עשויים לכלול תסיסה, הוספת אנזימים מהחי, הוספת עמילן ותבלינים, ייבוש, עישון, התכה, יישון, טחינה וכיוצא בזה.
גבינת קוטג'- מוצר חלב מבוסס גֶבּן בטעם עדין.
ריבת חלב - חלב מרוכז עם תוספת סוכר
אבקת חלב - חלב מפוסטר, מיובש וטחון שמשמש לשתייה אחרי הוספת מים או כחומר גלם למוצרים כמו שוקולד חלב
גלידה, קצפת ומוס - מוצרים שהרבה פעמים מיוצרים בהקצפה של שמנת או של בלילה המכילה בעיקר שמנת.
ברוב שאר המקרים המוצרים האלה הם הקצפה של מוצר חלב אחר (גלידת יוגורט) או הקצפה של מוצר שאינו חלבי והוספה של חמאה או אבקת חלב למוצר אחרי ההקצפה.
החלב משמש גם כחומר גלם משני במוצרי מזון רבים כמו עוגות חלביות.
בקרב כמה גופים פורמליים, בהם מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הדעה המקובלת כיום היא שצריכת מוצרי חלב על ידי אלו שאינם רגישים ללקטוז משפרת את האיכות הכוללת של התזונה היומית, ומסייעת בהשגת הכמות הרצויה של רכיבי תזונה חיוניים.
חלב ומוצרי חלב נחשבים בין המקורות הטובים לסידן.
במחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי, נמצא קשר סטטיסטי בין צריכת חלב לבין החמרה באקנה, הן בעולם המערבי, והן במדינות מהעולם השלישי.
לפי משרד הבריאות של ישראל, ניתן להוסיף מוצרי חלב לתפריט תינוק מגיל 9 חודשים, וחלב ניגר מגיל שנה.
המלצות אלה שונות מההמלצות במרבית המדינות המערביות הממליצות על מוצרי חלב לתינוקות מגיל צעיר יותר.
ברפואה האלטרנטיבית עשויות להיות דעות שונות בעד ונגד צריכת מוצרי חלב.
ברפואה הסינית הגישה המקובלת היא שחלב ומוצריו גורמים קשיי עיכול, וכי ילדים יכולים לגדול ולהיות בריאים גם ללא צריכת חלב ומוצריו.
עם זאת, הרפואה הסינית אינה שוללת את צריכת מוצרי החלב, אלא ממליצה לא להגזים בצריכתם.
מֻקַאוַמַה , מילה בערבית שפירושה "התנגדות", "סירוב לקבל", "לוותר", "עמידה ואי כניעה לכוחות חיצוניים".
מוגדרת כנגזרת של הפועל "قاوم" שמתארת קושי או התנגדות מול כוח מסוים, לדוגמה, "مقاومة الرياح" (התנגדות הרוח) ו"مقاومة التجربة" (סירוב או התנגדות לחוויות חדשות).
בתחום הצבאי והפוליטי, משמשת לתיאור של ארגוני טרור ביניהם החמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית" בערבית: حركة المقاومة الإسلامية), אך בהקשר מדיני, המילה משמשת לכל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה, למשטר כיבוש או דיכוי.
בעברית היא משמשת בדרך כלל ככינוי לאסטרטגיה צבאית שהתגבשה בקרב ארגונים אסלאמיסטיים נגד ישראל והעולם המערבי, הדוגלת במאבק מתמיד עד להשמדה בעזרת התשה, ולעיתים גם נגד מדינות הלאום הערביות.
מקורו של המונח התנגדות (Resistance; מוקאוומה בערבית) בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז הוא שימש להגדרת תנועות ברחבי אירופה שנאבקו בכובש הנאצי באמצעים של גרילה ומרי עממי.
לאחר המלחמה אימצו את המונח תנועות שחרור לאומיות, שפעלו נגד הכוחות הקולוניאליים בעולם השלישי, וכך גם החל להופיע במזרח התיכון.
התבססותו של המונח בשיח הפוליטי והציבורי באזור נזקפת בעיקר לזכותה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
הפלסטינים מילאו תפקיד מרכזי בעיצובו של רעיון ההתנגדות במרחב, והם הסתייעו בו להצגת המאבק המזוין שהנהיגו כמהלך לגיטימי, הננקט בידי כוח שאין לו בסיסי מדינתי, נגד יריב זר ורב עוצמה.
בשני העשורים לקראת שנות ה-2000 הגיע רעיון ההתנגדות לשיא עוצמתו במרחב, וזכה לתהודה חסרת תקדים, אבל זאת תחת הנהגה חדשה – של הארגונים האסלאמיים הפונדמנטליסטיים ושל מדינות הציר הרדיקלי (במיוחד איראן) – שיצקו אליו תוכן רעיוני ומעשי שונה מזה שגיבשו מעצביו הראשונים באזור.
בהשראת הגורמים האלה נוסחו היעדים הנוכחיים של רעיון ההתנגדות: כמיהה להשלטת סדר חלופי באזור ברוח האסלאם הקיצוני; מיגור ההשפעה המערבית במרחב; וחשוב מכול – ניהול מאבק מתמיד בישראל, עד הכחדתה.
המוקאוומה הותוותה בתנועת המוג'אהדין באפגניסטן שבסיוע אמריקני-סעודי הצליחה להביס את הצבא האדום למרות עדיפותו בכמות ואיכות, לעומת מלחמות קונבנציונליות כנגד צבאות המערב שכשלו פעם אחר פעם.
אסטרטגיה זאת אומצה (בווריאנטים קלים) על ידי ארגוני טרור אסלאמיסטיים דוגמת אל-קאעדה, חזבאללה (שמפלגתה הפוליטית מכונה "ההתנגדות הלבנונית"), חמאס (ראשי תיבות של "תנועת ההתנגדות האסלאמית") ועוד.
האסטרטגיה מיושמת כיום הלכה למעשה במלחמה בעיראק, בסוריה, ביהודה ושומרון, ברצועת עזה ובסומליה.
צורת לחימה זאת מוגדרת במערב לעיתים כ"מלחמה רשתית" (Net Warfare), שבה פגיעה בתא אחד אינה קטלנית בשל ביזור פעילי הטרור בתאים רבים שכמעט ואינם קשרים ביניהם.
שיטת לחימה זאת מופעלת על ידי הצד הנחות כ"לחימה א-סימטרית" (Asymmetric Warfare).
את יעדיה האסטרטגיים היא משיגה בלחימה ביישום של ארבעה עקרונות עיקריים:
התשת החברה החילונית דמוקרטית באמצעות הקזת דם ולחץ פסיכולוגי מתמשך בצד נכונותם להקרבה והמוטיבציה של לוחמי הג'יהאד הנובעים ממניעים דתיים;
שימוש בכלי נשק פשוטים וזמינים בכמויות גדולות בזירת הלחימה, שלצבאות הסדירים אין אמצעי התגוננות יעילים נגדם, בעיקר רקטות ארטילריות, טילי נ"ט ומטעני חבלה מתוחכמים;
הימנעות וחמיקה מהתמודדות ישירה עם יכולות האש, עם כושר התמרון ועם אמצעי איסוף המודיעין העדיפים של הצבא הסדיר, המנסה לגונן על החברה הדמוקרטית המותקפת.
לצורך זה נעשה שימוש במנהרות, מערות, בונקרים תת-קרקעיים, אמצעי תקשורת ושיטות הסוואה מתוחכמים ופשוטים;
"קשירת ידי הצבא" המתמודד עם ה"מוקאוומה" באמצעות ניהול הלחימה מתוך ובתוך אוכלוסייה אזרחית לא-לוחמת.
למעשה, באמצעות מערכת תעמולה ותקשורת מתוזמרת היטב, שוללת ההתנגדות את הלגיטימציה הבינלאומית והמוסרית לחלק ניכר מהמבצעים והאמצעים, שהצבא הסדיר יכול ורוצה להפעיל נגדה.
הטקטיקה של התשת החברה הדמוקרטית באמצעות הקזת דם נעשתה בגל אירועים אלימים לאחר מלחמת עיראק, באמצעות פיגועים רבים שגבו את חייהם של אלפי חיילים אמריקנים, והצליחה לגרום ללחץ בדעת הקהל האמריקנית לסגת מעיראק.
גם ארגון חזבאללה השתמש ברצועת הביטחון בטקטיקה זו, במסגרת הלחימה בדרום לבנון (1982 - 2000), והצליח להביא להפלת צד"ל ולנסיגת צה"ל מדרום לבנון.
טקטיקה נוספת שרוב הארגונים משתמשים בה, היא חטיפת אזרחים או חיילים, כדי להגיע להישגים פוליטיים.
יש ארגונים (כדאעש בסוריה) שחטפו אזרחים והוציאו אותם להורג, כדי להטיל מורא על האויבים, ויש ארגונים שחטפו אזרחים או חיילים כבני ערובה במטרה להגיע להישגים, כמו למשל לשחרר לוחמיהם ואסיריהם (חמאס), או לנסות לגרום למדינות מסוימות להפסיק פעילות כזו או אחרת בתחום מסוים (טליבאן וחזבאללה).
הטקטיקה של ההסתתרות והחמיקה הופעלה על ידי חזבאללה כבר בזמן רצועת הביטחון, ושוכללה בצורה טובה מול צה"ל במלחמת לבנון השנייה באמצעות בונקרים בשטחים פתוחים, שכונו בצה"ל "שמורות טבע".
לעומת זאת במבצע עופרת יצוקה טקטיקה זו הצליחה פחות, לאחר שצה"ל נערך מראש לסוג כזה של לוחמה.
למול הטקטיקה של החמיקה וההסתתרות של הלוחמים, האמריקנים פיתחו שיטה שבה מזל"טי RQ-1 פרדטור חמושים בטילי נ"ט הלפייר חיסלו מגובה רב פעילי בכירים רבים של ארגון אל-קאעידה.
גם צה"ל משתמש בשיטה זו.
לעומת זאת טקטיקה זאת כשלה כישלון מובהק בצ'צ'ניה, בשל רגישותם הנמוכה של הרוסים לחיי אדם, אף כלפי אזרחיהם, כפי שהדבר בא לידי ביטוי באירועים של משבר בני הערובה בבסלאן ומשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה, והשימוש באגרסיביות רבה כלפי אזרחים צ'צ'נים רבים, ביחד עם אדישות רוסית לדעת הקהל העולמית.
מדינות המערב מתאמצות לתת מענה לאסטרטגיה זו.
נראה כי כאשר מופעלת נחישות רבה כלפי ארגון המשתמש באסטרטגיה זו, ביחד עם גיבוי ציבורי, אפשר לנצח אותו.
דוגמה לכך היא המאבק הנחוש של צבא לבנון בארגון פתח אל-אסלאם - הסניף המקומי של אל-קאעידה.
לאחר 106 ימי לוחמה עיקשת שניטשה בתוך מחנה הפליטים נהר אל-בארד ושעלתה בלא מעט קורבנות, הצליח צבא לבנון, שלא נחשב לצבא חזק במיוחד, לעקור את הארגון מקרב המחנה, ולהרוג ולשבות את רובם המוחלט של אנשי הארגון.
מוֹצרלה (איטלקית: Mozzarella) הוא שם של קבוצת גבינות איטלקיות טריות.
מרבית סוגי המוצרלה מופקים מחלב תאו בלתי מפוסטר, שעובר תהליך סחרור בעוצמה גבוהה, שמסתיים בחיתוך הגבינה לכדי גושים.
טעמה העדין ומרקמה הרך של המוצרלה הפכו אותה לפופולרית מאוד במטבח האיטלקי וברחבי העולם.
מקור הגבינה הוא מחבל קמפניה, שבדרום איטליה.
מקור השם מהפועל האיטלקי "Mozzare", שפירושו "לחתוך", קשר הנובע מאופן הכנתה של הגבינה.
את הגבינה נהוג להגיש בצורה בוקונצ'יני.
אגדה מספרת כי גבינת המוצרלה הראשונה נוצרה במפעל קטן בדרום איטליה, כאשר גבינה טרייה נפלה לתוך כד עם מים רותחים - וכך גילו את היכולת האלסטית של הגבן.
גבינות המוצרלה הראשונות נוצרו בחבל קמפניה שבדרום איטליה.
מכיוון שבתהליך הייצור נזרק הגבן למים רותחים, הגבינה עוברת עיקור גם מ"חיידקים טובים".
בנוסף לכך הגבינה לא עוברת המלחה וכתוצאה משני אלו חיי המדף של הגבינה היו קצרים במיוחד.
בשל חיי המדף הקצרים של המוצרלה ובשל העובדה שרק בקמפניה ידעו לייצר אותה - רק לעיתים רחוקות יצאו מחוץ לגבולות קמפניה.
במרוצת השנים התפתחו טכניקות פסטור וקירור שאפשרו חיי מדף ארוכים יותר למוצרלה, וזו התפשטה אל אזורים אחרים באיטליה.
החל מהמאה ה-18 קיים ייצור תעשייתי מאסיבי של מוצרלה בכל רחבי איטליה וכן בעולם כולו.
אולם, חוות משפחתיות בדרום איטליה ממשיכות לייצר מוצרלה ביתית ואיכותית בכמויות קטנות עבור לקוחות מקומיים, בטכניקות שעוברות מדור לדור שנים רבות.
המאכל המוכר ביותר שיש בו מוצרלה הוא פיצה.
אף על פי שהיום קיימות גבינות רבות בהן משתמשים על מנת להכין פיצה, הפיצה הנפוליטנית המקורית הוכנה עם גבינת מוצרלה.
האיטלקים משתמשים במוצרלה גם להכנת לזניה ולהכנת סלט קפרזה.
שיטות ההכנה של המוצרלה נגזרות מהשיטה המסורתית העתיקה של עשיית הגבינה.
חלב באפלו גולמי, שהוא המרכיב העיקרי בגבינה, נחשב למזין מאוד והוא עשיר בשומן ובקזאין - חלבון החלב.
החלב מגיע מוחמץ ומוצק, ועובר תהליך בסיסי של ייבוש.
הגֶּבֶן נטחן לחלקים קטנים ועובר תהליך של סיבוב מהיר במתקן מעגלי שדומה לטחנת קמח.
בשלב זה, כאשר הגֶּבֶן הפך לפירורי גבינה קטנים, הוא נטבל במים חמים עד שמרקמו נהיה דומה לזה של גומי.
כעת, לאחר שהגבן לש את גוש הגבינה מעט, נוצר גוש מוצרלה גולמי שאותו ניתן לחתוך (Mozzare, באיטלקית).
לרוב מקובל להשרות את גוש הגבינה במי-מלח במשך מספר שעות בטרם הוא מוכן.
באיטליה מוצרלה נחשבת איכותית כשהיא רכה.
צבעה הלבן של המוצרלה נובע מכך שהיא מיוצרת מחלב באפלו ולא מחלב פרה, שכן מרבית הגבינות הקשות המיוצרות מחלב פרה הן בצבע צהוב.
בעונות מסוימות המוצרלה עשויה לקבל צבע צהוב במקצת שמקורו בתזונת הבאפלו.
מוצרט-קוגל (מגרמנית: Mozartkugel, כדור מוצרט) הוא ממתק שיוצר לראשונה בשנת 1890 על ידי הקונדיטור הזלצבורגי פאול פירסט (Fürst), אשר קרא לו על שמו של המלחין האוסטרי הנודע וולפגנג אמדאוס מוצרט.
במרכזו של המוצרט-קוגל כדור מרציפן-פיסטוק, המצופה בשכבת נוגט ומעליה שכבת שוקולד מריר.
קונדיטוריית פירסט עודנה מייצרת את "Salzburg Mozartkugeln" המקוריים בעבודת יד לפי המתכון המקורי, ומוכרת אותם רק בחנויותיה ובאתר האינטרנט שלה.
מאחר שהחברה אינה מחזיקה בסימן מסחר על ה"מוצרט-קוגל", קיימים בשוק כמה וכמה חיקויים, אשר רובם מיוצרים בייצור תעשייתי.
היצרנית התעשייתית הגדולה ביותר של מוצרט-קוגל באוסטריה היא חברת מיראבל (בבעלות תאגיד קראפט הבינלאומי).
לפי פרסומיה מייצרת מיראבל יותר מ-90 מיליון מוצרט-קוגל לשנה, ומייצאת אותם ליותר מ-30 מדינות (בסך הכל ייצרה על פי אותם הפרסומים יותר מ-1.5 מיליארד כדורי מוצרט-קוגל מאז 1945).
היצרנית הגדולה ביותר של מוצרט-קוגל בעולם היא החברה הגרמנית רבר, שלפי פרסומיה מייצרת עד חצי מיליון כדורי מוצרט-קוגל ביום ומייצאת ליותר מ-40 מדינות.
הצלחתו של המוצר גררה מספר סכסוכים משפטיים.
פאול פירסט ויורשיו דרשו מבית המשפט בלעדיות על השם (אם כי לא על המתכון).
תחילה התנהל ההליך רק כנגד יצרנים אוסטריים, אולם מאוחר יותר היו מעורבים בו גם יצרנים גרמניים.
בתום ההליך הושג הסכם שחייב את החקיינים להשתמש בשמות אחרים.
חברת מיראבל בחרה בשם "מוצרט-קוגל זלצבורגי אמיתי".
חברת רבר בחרה בשם "מוצרט-קוגל אמיתי של רבר".
בשנת 1996 התעורר סכסוך נוסף בין יורשי פירסט לבין חברת בת של תאגיד המזון השווייצרי "נסטלה", שביקשה לשווק את "המוצרט-קוגל האוסטרי המקורי".
בית המשפט קבע כי רק מוצרי פירסט יכולים להיקרא "מוצרט-קוגל מקורי".
בסוף שנות השבעים התנהל סכסוך נוסף בין מיראבל ורבר.
בשנת 1981 הושג הסכם בין ממשלות אוסטריה וגרמניה, שלפיו רק יצרנים אוסטריים יוכלו להשתמש בשם "מוצרט-קוגל".
אולם רבר מחתה נגד ההסכם, והנציבות האירופית בבריסל קבעה כי ההסכם חסר תוקף.
מוקד, נקודת מוקד או פוקוס, הוא מושג תאורטי באופטיקה גאומטרית המתייחס להתכנסותן או להתבדרותן של קרני אור מקבילות אל נקודה אחת או ממנה, בהתאמה.
הדרך המוכרת והשימושית ביותר לקבל תוצאה זו היא שבירת קרני האור במעברן דרך עדשה, מרכזת או מפזרת, לפי חוק סנל, או החזרתן ממראה, מרכזת או מפזרת, לפי חוקי ההחזרה.
נקודת המוקד נחשבת לנקודה רק מבחינה תאורטית, משום שמבחינה פיזיקלית, קרני אור אינן מתכנסות לנקודה חסרת ממדים, אלא יוצרות אזור או כתם עגול, המכונה עיגול הטשטוש.
ככל שממדיו של עיגול זה קטנים יותר, כך כושר המיקוד של המערכת (עדשה, מראה, או כל צירוף שלהן) טוב יותר והדמות או התמונה שתתקבלנה על ידה תהיינה חדות יותר.
מגבלת הממדים סופיים של המוקד נובעת משני סוגים של גורמים פיזיקליים, הנוגדים זה את זה.
לכאורה, ניתן לפיכך למטֵב את המערכת, אבל כמפורט בהמשך, כל אחת מהתופעות נושאת בחובה יתרונות וחסרונות, והשיקולים הסופיים בתכנונה של מערכת נקבעים על-פי צורך וייעוד של המערכת.
גורם אחד הוא עיוותים או אברציות אופטיות שונות הנגרמות על ידי המערכת האופטית, והגורם השני, הבסיסי יותר, נובע מעקיפה של קרני האור במִפתח העדשה, עובדה המכתיבה ממדי מוקד סופיים גם כאשר המערכת אידיאלית, כלומר נעדרת עיוותים.
אזור המוקד המתקבל במקרה אידיאלי כזה הוא הקטן ביותר האפשרי, ונקרא דיסקת איירי.
הניגוד בין גורמים אלו נובע מנטייתן של אברציות לגבור ככל שהמיפתח גדול יותר, בשל תרומתן של קרניים הרחוקות מהציר האופטי, בעוד שמגבלת העקיפה גדלה ככל שהמיפתח קטן יותר.
למעשה קיים טווח מיטבי בין הצמצם הפתוח ביותר לבין הצמצם הסגור ביותר שבו רמת העיוותים היא הנמוכה ביותר.
ברוב העדשות הרגילות הטווח הזה נמצא באמצע, בין צמצם f/8 לבין צמצם f/16. זה הטווח שבו דיסקת איירי היא בקוטר האפקטיבי הקטן ביותר.
למגבלות נוגדות אלה חשיבות מכרעת בתכנונן ובתפקודן של מערכות אופטיות, דוגמת מצלמות, טלסקופים, מיקרוסקופים ועוד, וכאמור, הן מחייבות תכנון מיטבי מתאים.
מוקד, מרחק מוקד, מוקד ממשי ומוקד מדומה
נבחין בין שני מקרים, המתייחסים הן לעדשות והן למראות עקומות.
במקרה הראשון, הקרניים המקבילות פוגעות בעדשה, נשברות בה פעמיים (בכניסה אליה וביציאה ממנה), ומתכנסות אל נקודה אחת (בקירוב), הקרויה מוקד או נקודת מוקד, ומסומנת על ידי F.
באיור מס' 1 מתוארת אלומה כזו, המגיעה במקביל לציר האופטי הראשי של העדשה, ומתכנסת בנקודה הנמצאת עליו.
אלומות מקבילות המגיעות בכיוונים אחרים, יוצרות גם הן את המוקדים שלהן, אבל על צירים אופטיים משניים, המתארים את כיוון התקדמותן.
המרחק בין נקודת המוקד לבין העדשה מוגדר מרחק מוקד, ומסומן על ידי f.
מאחר שנקודת מוקד זו מתקבלת על ידי מפגשן של הקרניים המתכנסות עצמן, שהן ממשיות, היא מוגדרת כמוקד ממשי, ומרחקה מהעדשה מוגדר להיות חיובי.
במקרה השני, הקרניים פוגעות בעדשה ומתפזרות (או מתבדרות) לאחר מעברן בה, כאילו יצאו מנקודה אחת מאחורי העדשה, היא נקודת המוקד.
מאחר שהנקודה מתקבלת על ידי המשכי הקרניים ולא על ידי הקרניים עצמן, המוקד מוגדר כמוקד מדומה, ומרחקו מהעדשה מוגדר להיות שלילי (איור מס' 2).
באופן דומה, לגבי מראות כדוריות.
אלומה מקבילה הפוגעת במראה מרכזת (מראה קעורה), מוחזרת ממנה אל נקודה אחת (בקירוב), היא נקודת המוקד, והיא ממשית, כמו במקרה של עדשה מרכזת.
במקרה של פגיעה במראה מפזרת (מראה קמורה), הקרניים מוחזרות ממנה כאילו יצאו מאותה נקודה (בקירוב) מאחוריה, היא נקודת המוקד, והיא מדומה.
מאחר שאלומת אור יכולה להגיע לעדשה משני צדיה, הרי שלה שני מוקדים אפשריים (בניגוד למראה), ומרחקיהם מהעדשה אינם שווים, מלבד במקרה של עדשות דקות.
נהוג, מסיבות הנדסיות-שימושיות להבחין בין עדשות עבות ובין עדשות דקות.
עדשה דקה, בה שני מוקדי העדשה נמצאים במרחקים שווים ממנה, בקירוב, שימושית במיוחד במערכות אופטיות רבות, כמו מצלמות, משקפי ראייה, ועוד, בשל הפשטות היחסית של תכנונן מבחינת השיקולים האופטיים, ושל ייצורן, מבחינה טכנולוגית.
איתור המוקד של עדשה מרכזת בדרך ניסויית
קביעה ניסויית ישירה של המוקד של עדשה מרכזת נעשית באופן הבא:
רצוי מאוד לבצע את המדידה באור יום.
מעמידים את העדשה אל מול עצם מאיר מרוחק, ומאחוריה, מציבים מסך אטום.
מזיזים בזהירות את העדשה לאורך הקו המחבר בין העצם לבין המסך, עד לקבלת דמות חדה וברורה של העצם או הנוף המרוחק.
נוסחת לוטשי העדשות (או במה תלוי מרחק המוקד של עדשה)
נוסחה זו מתארת את הקשר בין מרחק המוקד של עדשה לבין הפרמטרים (הגדלים הפיזיקליים) בהם הוא תלוי.
במקרה של עדשה דקה קשר זה ניתן על ידי כאשר: f הוא מרחק המוקד שלה, n1 ו-n2 הם מקדמי השבירה של העדשה ושל התווך בו היא נמצאת, בהתאמה, ו-R1,2 הם רדיוסי העיקום שלה.
נוסחה זו מלמדת שניתן לקבוע את מרחק המוקד של עדשה משיקולים גאומטריים ולפי טיבם האופטי של החומר ממנו היא עשויה ושל התווך בו היא נמצאת.
תלות זו מלמדת שמרחק המוקד של העדשה אינו תכונה של העדשה בלבד, אלא גם של התנאים בהם היא נתונה.
לדוגמה, שימוש במשקפי ראייה במים לא יצלח, משום שמרחק המוקד של עדשות המשקפיים מקבל ערך אחר במים (שים לב ליחס בין מקדמי השבירה).
דוגמה נוספת: עדשה דו-קמורה (כלומר, קמורה משני צדיה) הנמצאת באוויר או במים פועלת כעדשה מרכזת.
עדשת אוויר (בועת אוויר בצורת עדשה דו-קמורה, הנמצאת בזכוכית או במים) לעומת זאת, שלה אותו מבנה, תנהג כעדשה מפזרת.
למראות כדוריות יש מוקד אחד.
יתרונה העיקרי של מראה כזו הוא העדרה של אברציה כרומטית, מאחר שהאור הפוגע אינו עובר בה נפיצה הגורמת לאברציה זו.
לעומת זאת, היא סובלת מאברציה כדורית.
דוגמה שימושית של מראה מרכזת כזו מובאת באיור מס' 3.
למראה המעוצבת בצורה פרבולית כושר מיקוד טוב יותר של קרניים המגיעות אליה במקביל לציר האופטי הראשי שלה, בהשוואה למראה כדורית או אחרות, מאחר שהיא אינה סובלת מאברציה כדורית בתנאים אלה.
ראו איור מס' 4. עם זאת, מראה זו רגישה יותר לאברציית קומה מאשר מראות כדוריות ולכן בתכנון אופטי מתחשבים גם בבעיה זו.
נתייחס, לדוגמה, למראה אליפטית קמורה.
מוקדיה של מראה כזו נמצאים מאחוריה (לציין עובדה זו גם לגבי מראות כדוריות).
אלומת אור המכוונת אל מוקד אחד של מראה כזו, מוחזרת ממנה לאחר פגיעתה בה, כאילו יצאה מהמוקד השני שלה.
גם למראה היפרבולית שני מוקדים.
במקרה של מראה היפרבולית, לדוגמה, מוקד אחד נמצא לפני המראה, והמוקד השני - מאחוריה.
מראה כזו מחזירה אלומה המכוונת אל המוקד שבקדמתה, כאילו יצאה מהמוקד שמאחוריה.
לעומת זאת, אלומה המגיעה למראה כשהיא מכוונת אל המוקד שמאחוריה, מוחזרת ממנה כשהיא מכוונת או מתכנסת אל המוקד שבקדמתה.
מרחק המוקד הוא מדד לעוצמתה האופטית של עדשה למשל (או עוצמת העדשה).
ככל שמרחק המוקד גדול יותר, משמעות הדבר היא שאלומה מקבילה שפגעה בעדשה עוברת מרחק גדול יותר לפני שהיא מתרכזת בנקודה אחת, היא המוקד, ולכן כושר השבירה שלה חלש יותר.
מסיבה זו עוצמת העדשה מוגדרת על ידי הערך ההפוך של מרחק המוקד, כלומר,
כאשר יחידות מרחק המוקד מבוטאות במטרים, יחידות העוצמה תהיינה m-1, המוגדר דיופטר.
גודל זה מאפיין, לדוגמה, את עדשות המגע או משקפי הראייה המשמשים לתיקון לקויות ראייה למיניהן.
ערך ('מספר') גדול בדיופטרים מציין כושר שבירה גבוה של העדשה, בין אם ערך זה חיובי ובין אם הוא שלילי.
ערך ('מספר') חיובי מבטא כושר ריכוז, וערך ('מספר') שלילי מבטא כושר פיזור.
נקודת המוקד מוגדרת עבור אלומת קרניים מקבילות.
כאשר האלומה המקבילה מגיעה במקביל לציר האופטי הראשי המוקד מתקבל על הציר (מוקד ראשי).
כאשר האלומה המקבילה נטויה ביחס לציר האופטי הראשי, המוקד מתקבל מחוצה לו.
לכן, גוף לא נקודתי יוצר מספר רב של נקודות מוקד, כל אחת מתקבלת מאלומה מקבילה המגיעה מאזור קטן מאוד בעצם, וביחד, הן יוצרות מישור מוקד.
הגדרת המקום הגאומטרי שלהן כמישור איננה מדויקת, בשל אברציה הנקראת עיקום השדה של פצבל, הגורמת לכך שקרניים רחוקות מהציר האופטי מתמקדות לפני המישור.
איור מס' 5 ממחיש את התופעה.
יהיה נכון לדבר, בקירוב, על מישור רק עבור קרניים פרקסיאליות.
ישנן כמה דרכים לקבל אלומה מקבילה כזו.
אפשרות אחת היא של קרניים המגיעות אל העדשה או אל המראה מעצם מאוד מרוחק יחסית לממדי העדשה (מצב המכונה 'עצם באינסוף') או המראה.
אפשרות אחרת היא כאשר האור מגיע אל העדשה או המראה כשהוא עובר דרך המוקד שלהן, או כשהעצם או מקור האור נמצאים בנקודה זו, וקרניים מגיעות מהם אל העדשה או המראה.
כאשר העצם אינו מרוחק, קרני האור המגיעות ממנו אל העדשה או אל המראה אינן מקבילות, אבל הן מתכנסות (במקרה של עדשה או מראה מרכזות) בנקודות שונות היוצרות את מישור הדמות, כאשר הקרניים המגיעות מכל נקודה נתונה על העצם יוצרות את נקודת הדמות שלה.
מיקומו של מישור זה תלוי במיקום העצם, עבור עדשה או מראה נתונים, מאחר שחרוט האור המגיע מהעצם אל נקודה נתונה על העדשה או המראה, מגיע בזווית מרחבית אחרת, ולכן, השפעת העדשה או המראה עליו תהיה שונה, כלומר, היא תתכנס אל נקודה במישור אחר.
ביטוי כמותי מקורב לקשר זה מתואר להלן, בנוסחת העדשה הדקה.
מתיאור זה ברור כי מישור המוקד הוא מקרה פרטי של מישור הדמות.
נוסחת העדשה הדקה או נוסחת גאוס
נוסחה זו מתארת את הקשר בין מרחק הדמות מהעדשה (v), לבין מרחק העצם מהעדשה (u) ומרחק המוקד שלה (f), על ידי .
נוסחה זו מבוססת על קירוב קרניים פרקסיאליות, כלומר, קרניים המגיעות לעדשה בזווית קטנה ביחס לציר האופטי.
למרות שמה, נוסחה זו שימושית גם עבור מראות כדוריות.
עיוותים או אברציות אופטיות נובעות כולן מחוסר יכולתן של עדשות ומראות למקד של קרניים המגיעות לאזורים שונים בעדשה או במראה בנקודה אחת על הציר האופטי.
אברציות אלה מתחלקות לאברציות מונוכרומטיות, והן נובעות, בעיקר, מתלות זוויתית של הקרניים המגיעות לעדשה או למראה, ולאברציות כרומטיות הנובעות מנפיצה, כלומר, כתוצאה מתלות מקדם השבירה באורך הגל הפוגע, וכתוצאה מכך, גם זווית השבירה, לפי חוק סנל, והמוקד.
רשימה חלקית של אברציות אלה, מופיעה בערך אברציה אופטית.
במקרים רבים לצירוף של עדשות שימושים חשובים מבחינה טכנולוגית.
במצלמות, למשל, צירוף נאות של עדשות מנטרל אברציות אופטיות מסוימות עד לרמה אופטימלית נדרשת.
דוגמה אחרת היא תיקון ליקויי ראייה.
מאחר שלא ניתן להחליף עדשת עין המתפקדת באופן לקוי אופטית, כמו במקרים של קוצר ראייה ורוחק ראייה, בהם הדמות מתמקדת מחוץ לרשתית העין, כל שנותר הוא להוסיף עדשה נוספת (בצורת עדשות מגע או משקפי ראייה) מתאימה על-מנת שקרני האור יתמקדו בדיוק על הרשתית.
מרחק המוקד של צירוף של שתי עדשות שביניהן מרחק d, ניתן על ידי .
במקרה של שתי עדשות צמודות, נוסחה זו נעשית פשוטה יותר, .
מושג זה שימושי מאוד בתחום הצילום.
באופן עקרוני, עדשה נתונה (מצלמה או מערכת אופטית אחרת) ממקדת עצם הנמצא במרחק מסוים בנקודת מוקד אחת.
עם זאת, עדשות ומערכות אופטיות שונות נבדלות זו מזו במידת התזוזה של נקודת המוקד עבור תזוזה נתונה של העצם, לאורך הציר האופטי.
תחום התזוזה המותרת עבור העצם כך שנקודת המוקד זזה כתוצאה מכך באופן מזערי ובלתי מורגש, מוגדר כעומק שדה.
איור מס' 6 ממחיש זאת: הקלפים המוצגים בחלקו הימני, לפני ואחרי הקלף האמצעי, נראים ממוקדים, בעוד שאלה שבחלקו השמאלי אינם נראים ממוקדים.
עדשה מרכזת ממקדת את אור השמש במוקד שלה, דבר שמאפשר להצית אש באמצעותה.
אנטנות לוויין מעוצבות כמראה קעורה לקליטת שידורי לוויין בתחום גלי רדיו.
בשל מרחקו הרב של הלוויין (סדר גודל של מאות קילומטרים), גלי הרדיו המגיעים ממנו אל אנטנת הקליטה הם מקבילים למעשה, והם מתמקדים על ידי האנטנה-מראה אל הקולט הנמצא במוקד שלה.
מראות כדוריות, דוגמת זו המתוארת באיור מס' 3, יכולות לשמש לחימום מים או מזון.
ניתן להפיק אלומת אור מקבילה (זרקור) באמצעות מקור אור הנמצא במוקדן של עדשה או מראה מרכזות, לאחר שקרני האור המגיעות ממנו נשברות בעדשה או מוחזרות מהמראה.
מוצרי צריכה הוא מוצר המוצע למכירה וניתן לקנייה ולשימוש מיידי על ידי הצרכן.
בניגוד למוצר הון או חומר גלם המיועד לתהליך הייצור.
הגדרת מוצרים תלויה לעיתים באופן בו נעשה בהם שימוש, ומוצרי צריכה משמשים בעיקר לצריכה פרטית.
מוצרי צריכה בסיסיים – דוגמה: חלב, לחם וביצים הם באופן מובהק מוצרי צריכה בסיסים.
בישראל נמצאים חלק ממוצרים אלו בפיקוח מחירים של משרד הכלכלה, ונכללים בדרך כלל בסל המוצרים שממנו נקבע מדד המחירים לצרכן.
מוצרי צריכה שוטפים מוצרים שנמכרים במהירות ובעלות נמוכה יחסית, כגון מזון ארוז, משקאות, מוצרי טואלטיקה, ממתקים, מוצרי קוסמטיקה, תרופות ללא מרשם וכדומה.
מוצר עמיד , או מוצר בר קיימא, נרכש לעיתים רחוקות יותר, דוגמת:
מוקד היא תוכנית טלוויזיה, ששודרה מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90, בערוץ הראשון בימי רביעי.
התוכנית עסקה בנושאי אקטואליה ובפוליטיקה הישראלית.
בכל תוכנית הוזמנה לאולפן אישיות פוליטית, שנמצאה במרכז אירועי השבוע, לריאיון אישי.
את התוכנית הגישו במהלך השנים אלי ניסן, יורם רונן, ניסים משעל ומנשה רז.
בשנת 1977 הודיע יגאל ידין במסגרת המשדר על הקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
במהלך חלק ממסעות הבחירות הפכה התוכנית לזירת העימות הטלוויזיוני בין המתמודדים.
בפרט זכור העימות בין דוד לוי לבנימין נתניהו שהתמודדו זה מול זה בבחירות המקדימות של הליכוד בשנת 1993. במסגרת זו החליפו השניים האשמות וכינויים.
בין היתר כינה לוי את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
בתקופת מלחמת המפרץ שודרה בתוכנית "העולם הערב" פרודיה על "מוקד" בשם "מוקש" בהשתתפות שמואל וילוז'ני.
גם בתוכנית זהו זה שודרה פינה פרודית בשם מוקש, בכיכובו של ספי ריבלין, בה הוצגה לצופים חידה בנושא לשון עברית.
במהלך השנים נעשו בערוץ מספר ניסיונות להחזיר את התוכנית, אך הם לא הגיעו לכדי מימוש ובוטלו ברגע האחרון.
ניסיון נוסף כזה תוכנן ל-11 באוגוסט 2016, אך בוטל גם הוא.
מוצש היה מגזין תרבות ופנאי מבית מקור ראשון, שפנה בעיקר לקהל דתי לאומי.
המגזין ראה אור לראשונה במרץ 2011 כמגזין עצמאי, ועורכו הראשון היה אלעד טנא.
מפברואר 2016 הוא אחד המוספים הנלווים לעיתון סוף השבוע של מקור ראשון.
מאז הוא מופץ אחת לשבוע יחד עם שאר מוספי עיתון "מקור ראשון" - יומן, שבת ודיוקן.
מוצש פנה בעיקר לצעירי הציבור הדתי-לאומי ועסק בין היתר בנושאי תרבות, בילוי, ספורט ופנאי, סקר מסעדות ויינות כשרים ואירועי תרבות, מופעים וסרטים המתאימים בדרך כלל לציבור הדתי.
כיום מופיעים בעיתון המדורים הבאים: ספרות, מוזיקה וקולנוע, ביקורת מסעדות, קומיקס שבועי, טריוויה, בישול, ספורט וסל תרבות - שאלות לאנשי המגזר ויוצרים שונים.
מלבד נושאי תרבות ופנאי המגזין הרבה לעסוק בענייני חברה, ובעיקר כאלה הנוגעים לציבור הדתי לאומי.
בתקופת מחאת האוהלים, למשל, הוקדש גיליון לנושא יוקר הנדל"ן בריכוזים דתיים לאומיים.
גיליונות אחרים עסקו בעובדים זרים, הקרע המתרחב בין דתיים לחילוניים, שליחות ציונית בתפוצות, ונושאים חברתיים אחרים.
כיום, הכותבים הקבועים במגזין הם הרב חיים נבון, הרב אברהם סתיו, רחלי מלק-בודה, יאיר אגמון, רביטל ויטלזון-יעקבס, שי גבסו, אריאל הורוביץ, אריק גלסנר, אודי דוידי, דינה אברמסון, אריאל שנבל, ג'קי לוי יחד עם שלומי צ'רקה וכן אורי אורבך היו בעלי טורים קבועים או פינות במשך תקופה ארוכה.
מספר חשיפות של המגזין זכו לפרסום, ביניהן אחת בעקבות חשיפת דבריו הביקורתיים של הרב אלי סדן בעניין מורשת רבין ואחרת בעקבות הופעה של הראל סקעת בפני בנות שירות לאומי.
יש מי שראו בו כנושא דגל של פשרנות דתית.
במגזין הופיעו, בין היתר, כתבה על יוזמה שקוראת לביטול חובת "שבעה נקיים" לנדה, כתבה על הומוסקסואלים דתיים וארגונים המיוחדים להם וכתבה שמציגה באור שלילי את תופעת הגרעינים התורניים.
כן פורסמו כתבות על תופעת הורדת כיסוי ראש אצל נשים דתיות, ועל אנשים המגדירים עצמם דתיים אך מסמסים בשבת.
בשנה הראשונה לצאתו, הודפס בעמודי האמצע של המגזין המדור הסאטירי "הפשקוויל".
המדור נערך על ידי גיל סלוביק ואסף וול (האחרון תחת שם העט "גורנישט") שהיו באותה עת עורכי הקריאייטיב במקור ראשון.
זהותו של גורנישט נותרה עלומה זמן רב (עוד בטרם כתב למגזין, ופעל בעיקר כטוקבקיסט), עד שאברי גלעד ביצע לו אאוטינג בשוגג בתוכנית הרדיו המילה האחרונה, בהתייחס ל"פשקוויל".
לאחר שנה החל המדור מופיע מעת לעת, עד שירד באוקטובר 2012.
החל מסוף שנת 2017 מגזין מוצש נוער יוצא אחת לחודש יחד עם מוצש, היוצא פעם בשבוע.
במוצש נוער כותבים עיתונאי מקור ראשון, ונושאיו מתחלפים מדי חודש.
ניתן למצוא במוצש נוער טורים של כותבים שונים על גיל ההתבגרות וכן טור של הרב אברהם סתיו.
במוצש נוער ישנה התייחסות לטרנדים של הנוער הדתי והלא דתי בישראל, ראיונות עם מפורסמים ופעילים חברתיים שונים וכן מדור אקטואליה, משחקי וחידות חשיבה ועוד.
מוצש נוער מתקבל למנויי העיתון ללא עלות נוספת.
מוצר מהחי הוא כל חומר שיוצר מגופה של חיה.
דוגמאות למוצר כזה הן שומן, בשר, דם, חלב, ביצים, דבש ומוצרים פחות מוכרים כגון אנזים ההגבנה.
לרוב, מוצרים שמיוצרים ממאובנים או חיות שנרקבו, כגון נפט מהשאריות הקדומות של חיות ימיות, לא נחשבים למוצרים מהחי.
גידולים חקלאיים המגודלים באדמה המדושנת בשאריות בעלי-חיים לעיתים רחוקות נחשבים כמוצרים מהחי.
דם, לרוב בצורה של נקניק דם
עצמות, לרוב בצורה של קמח עצמות
ציר, לרוב מוכן בשימוש בבשר או שומן מהחי.
כרמין (ידוע לעיתים ככנימת קוכיניאל), משמש כצבע מאכל.
קזאין, אשר מקורו בחלב ומוצרי חלב.
זבד אשר משמש גם כחומר טעם
מוצרי חלב, הכוללים חלב, גבינה, יוגורט, מי גבינה ועוד.
ג'לטין, המופק מעצמות בעלי חיים.
ציסטאין, המופק לרוב משיער אנושי ובשר חזיר.
בשר, הכולל בתוכו דגים, בשר עוף, בשר בקר ובשר הודו.
שלאק, המיוצר על ידי חרקים.
סיבים מהחי, כגון צמר, פרווה ומשי.
ענבר אפור, המופק ממערכת העיכול של לווייתנים.
עור, המיוצר מעורם של בעלי חיים.
זבל אורגני שלעיתים מכיל גם חלקי גופות של בעלי חיים.
אלמוגים, המשומשים בפרטי נוי לרוב.
אבני כיס מרה, המשמשת ברפואה הסינית.
קרטין, לרוב בצורת שנהב וחטים.
ארס, משמש ברפואה וטרינרית כנסיוב נגד ארס.
היקום הקולנועי של מארוול הוא זיכיון קולנועי לעולם משותף שמאגד סדרת סרטי גיבורי-על שוברי קופות של אולפני מארוול, המתבססים על חוברות הקומיקס של חברת מארוול קומיקס, וסדרות טלוויזיה ברשתות רבות.
יחד עם הסרטים והסדרות קיימות הופעות מדיה רבות נוספות, המרחיבות רשמית את אירועי היקום - סרטים קצרים (oneshot), חוברות קומיקס רשמיות, סדרות רשת, פרסומות וספרים.
במקביל לסרטים וסדרות הטלוויזיה מפרסמת חברת מארוול קומיקסים (29 מיני-סדרות וממשיכה להתפרסם), שמרחיבים ומשלימים את אירועי היקום.
הסדרה מספרת סיפורי חיים של גיבורים שונים, מקשרת בין אירועים בסרטים שונים, מסבירה סצנות סתומות בסרטים, ולא מציגה גיבורים חדשים בכוונת מתכוון.
כמו כן, חלק קטן מהחוברות מהוות התאמה של סרטים שונים לאירועי היקום.
גיבורי יקום רבים הופיעו לפחות בחוברת אחת, וכמה מהם הופיעו בחוברות רבות: פיל קולסון, ניק פיורי, וור משין, קפטן אמריקה, האלמנה השחורה, איירון מן ותור.
למעט חוברות אלו ישנן 15 גליונות שיצאו בעקבות הסרטים, אך לא מהווים חלק מהיקום.
באוגוסט 2011, חברת מארוול הודיעה על הפקתם של מספר סרטים קצרים הנקראים "המהדורות המוגבלות של מארוול" (Marvel One-Shots).
(The Consultant) - הסוכן קולסון מודיע לסוכן סיטוול שמועצת הביטחון העולמית מעוניינת לשחרר את אמיל בלונסקי מהכלא ולצרף אותו ליוזמת הנוקמים.
הם רואים אותו כגיבור מלחמה ומאשימים את ברוס באנר בקרב בניו יורק בין בלונסקי והענק הירוק.
הם פוקדים על סוכנות לשלוח סוכן על מנת לבקש מגנרל תדאוס ת'נדרבולט רוס לשחרר את בלונסקי לחזקתם.
בעוד ניק פיורי אינו רוצה לשחרר את בלונסקי לחופשי, שני הסוכנים מחליטים לשלוח שעיר לעזאזל שיחבל בפגישה, ובאמצעות כך רוס יסרב לשחרר את בלונסקי.
בהפצרתו של סיטוול, קולסון נאלץ לשלוח יועץ, טוני סטארק.
כפי שתואר בסצנה שלאחר כותרות הסיום בסרט "הענק הירוק", רוס המושפל יושב לבדו בבר וניגש אליו סטארק.
כפי שמתברר בהמשך, סטארק מטריד את רוס כל כך, עד שזה האחרון מנסה לסלק אותו מהבר.
בתגובה לכך, סטארק קונה את הבר ומייעד אותו להריסה.
ביום למחרת במסעדה, סיטוול נפגש עם קולסון, שמודיע לו שתוכניתם עבדה ובלונסקי יישאר בכלא.
(A Funny Thing Happened on the Way to Thor's Hammer) - הסוכן פיל קולסון עושה את דרכו לאלבקרקי, ניו מקסיקו, ועוצר למלא דלק.
הוא מגיע לחלק האחורי של חנות המכולת ומנסה להחליט איזה חטיף לקנות.
שני שודדים נכנסים לחנות ודורשים את הכסף מהקופה.
כשהשודדים שואלים למי שייך הרכב שבחוץ, קולסון מגלה את עצמו, נותן להם את מפתחות הרכב, ואף מציע לתת את נשקו האישי.
כשהוא עומד לתת להם את נשקו, הוא מסיח את דעתם ומכניע אותם בתוך שניות.
לאחר מכן הוא משלם בנונשלנטיות בקופה על החטיפים, ולפני שעוזב הוא מייעץ לקופאי שלא להזכיר את מעורבותו במקרה.
(Item 47) - בני וקלייר הם זוג חסר מזל המוצא נשק של גזע הצ'יטאורי, שמיוחס כ"חפץ מספר 47", ומחליטים לשדוד בנק.
הסוכן סיטוול ממונה בידי הסוכן בלייק להחזיר את הנשק ולנטרל את בני הזוג.
במהלך התידרוך, השניים נזכרים בסוכן קולסון, שנהרג במהלך אירועי "הנוקמים".
סיטוול מאתר את הזוג והעימות ביניהם מוביל לכך שחדר מלונית הדרכים בה הם משתכנים נהרס לחלוטין וכל הכסף שגנבו הופצץ.
במקום להרוג את בני הזוג, סיטוול מזמין אותם להצטרף לסוכנות , וזאת משום שראה שבני הצליח להפעיל את הנשק של הצ'יטאורי.
בסופו של דבר, בני מצוות לצוות המדענים כדי להנדס את הנשק החייזרי לתועלתם, וקלייר הופכת לעוזרתו של בלייק, למורת רוחו.
(Agent Carter) - כשנה לאחר אירועי "קפטן אמריקה", פגי קרטר (היילי אטוול) עובדת כמזכירה במשרד לעניינים אסטרטגיים ואינה מקבלת שוויון זכויות כסוכנת.
אולם, בעקבות קריאה להשגתו של נסיוב מסתורי בשם "זודיאק", היא מקבלת הזמנה בידי הווארד סטארק (דומיניק קופר) להצטרף אליו בסוכנות אותה הוא מקים.
(All Hail the King) - השחקן הבריטי טרבור סלאטרי (בן קינגסלי) חי חיי מותרות בכלא, לאחר שנכלא בעקבות אירועי "איירון מן 3" בהם התחזה למנדרין.
יש לו "משרת" אישי וחבר מעריצים בדמותם של שאר האסירים.
הוא מרואיין לסרט דוקומנטרי לגבי האירועים שהובילו למאסרו, וצופה בו מהצד ג'סטין האמר (סם רוקוול), שנכלא בעקבות אירועי "איירון מן 2".
סלאטרי נחשף להיסטוריה האמיתית של המנדרין ושל ארגון "עשר הטבעות" שלו.
בשנים 2016–2018 יצאו לאור עוד שלושה סרטים מוקומנטריים קצרים, בבימויו של טאיקה ואיטיטי, אשר תרם רבות ליקום, כולל בימוי שני סרטי תור וגילום דמותו של קורג.
הסרט הראשון, "צוות תור" יצא כחלק ממדיה ביתית דיגיטלית עבור הסרט קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים, ונועד להסביר את חסרונם שם של תור והענק הירוק.
השני, "צוות תור 2", יצא כחלק ממדיה עבור דוקטור סטריינג', והשלישי, "צוות דריל", ממדיה עבור תור: ראגנארוק.
בינואר 2022 מארוול החליטה בדיעבד להוסיף אותם לסדרת ה-One-Shot שלה.