tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(חוברת) (שירי ארץ ישראל עם תווים) (מהדורה ב: כולל חוברת ב: הגליל העליון, תרצ"ט–תש"א)
למוד ברוח המולדת: פרקי דידקטיקה עברית, חלק א: המולדת בחנוך העברי בגולה; למוד הגיאוגרפיה בבית הספר העברי; למוד החשבון בבית הספר העברי, ירושלים: הקרן הקימת לישראל, תרצ"ז.
שי לילדים שעלו לכתה, 2 כרכים, ורשה: חנוך לאמי, תרצ"ח.
טבע ועבודה בהוראה, ירושלים: קרן קיימת לישראל ('חנוך למולדת': קובץ א), תרצ"ט.
(הסדרה "חינוך למולדת" כללה קבצים לבירור בעיות השילוב של התחייה והמולדת בחינוך ובהוראה.)
ארץ ישראל בחינוכנו, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ('חנוך למולדת': קובץ א), ת"ש.
(מהדורה ג מתוקנת: ירושלים: ר' מס, תש"ח)
'דוגמאות לפינות א"י והקהק"ל בבתי ספר ובמועדוני הנוער', בתוך: "ארץ ישראל בחינוכנו" (ת"ש).
צבי זהר, שמואל גולן, החינוך המיני, מרחביה: ספרית פועלים, 1941.
צבי זהר, שמואל גולן, תכנית לחינוך המיני בחברות הנוער, ירושלים: הלשכה לעלית ילדים ונוער, תש"ד.
דגל אדם: פרקי קריאה ולימוד; העיבוד: צ[בי] זהר, ר[יקל] לב, מרחביה: ספרית פועלים ('חינוך – מקרא לילד'), 1945.
אמנות וחינוך, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1948.
החינוך בתפוצות, ירושלים: חינוך ותרבות, תשי"ד 1953.
צבי זהר, אויגן קולב, הגרפיקה הישראלית, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשכ"א 1960.
צבי זוננשין (עורך), למען דור הגאולה: חד יומן של הנוער העברי מקדש לרעיון גאולת הארץ: איינטאג-בלאט פאר דער יודישער יוגענד, געווידמעט דעם געדאנק פון גאולת הארץ, לודז': הקרן הקימת לישראל, תרפ"ח.
צבי זהר (עורך), מעפילים: מקראה לנוער ולעם, ירושלים: הוועד המשותף לעניני הנוער שעל-יד ההנהלה הציונית, הקרן הקימת לישראל וקרן היסוד, ת"ש.
נהיה בריאים: פרקי קריאה ולימוד; החוברת עובדה בידי ר[יקל] לב בעריכתו הפדגוגית של צ' זוהר, מרחביה: ספרית פועלים ('חינוך'), 1944.
וילהלם שטקל, מכתבים לאם; עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן; ערך והתאים לקורא העברי: צ[בי] זהר, 2 כרכים, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1945–1948. (כרך ב תורגם על ידי ריקל לב.)
ה' רז [=צבי זהר] (עורך), החינוך בעיני ההומור, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1947. (אוסף סיפורים ממחברים שונים) (הופיע במהדורות נוספות)
ריקל לב, צ[בי] זוהר, מ[רדכי] אמיתי (ליקטו וערכו), אנו אוספים בולים: ספר קריאה ולימוד על בולים, דואר ומכתבים, מרחביה: ספרית פועלים ('השכלה וחינוך'), 1951.
צבי זהר (עורך), בעיני מחנך: מקראה פדגוגית, מרחביה: ספרית פועלים, 1953. (מהדורה ב: "בעיני מחנך: מקראה פדגוגית למחנכים, מורים והורים", 1964)
יעקב פינקרפלד, בשבילי אמנות יהודית: ספר זכרון; העריכה האמנותית: צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ח-1957. (ספר זיכרון שהופיע ביום השנה הראשון למותו של פינקרפלד.)
יצחק מן, האדם והחברה: מסות; העורכים: צבי זהר, זבולון פורן, אברהם שלונסקי, ירושלים: ניר, תשי"ז.
(ספר זיכרון שהופיע שנה לאחר מותו של מן, וכולל בעיקר קטעים מדבריו)
שיר השירים; צייר: שרגא ווייל; עריכה: צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), 1958. (אלבום ציורים) (הופיע במהדורות נוספות)
נתן רפופורט, אנדרטות ופסלים; ערך: צבי זהר; מבואות: מרסל ז'ימון , משה זרטל, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), 1958.
צבי זהר, טוביה ריבנר (עורכים), מבקר עד בקר: מראות חיים בישראל, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשי"ח.
ר[יכרד] וח[נן] לוינזון, אילת; העורך: צבי זהר; דברי מבוא: י.
רות; הציורים: יחזקאל קמחי; העטורים: שמואל כץ, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ט.
רז [=צבי זהר], "בדרך לאילת"; ריכרד וחנן לוינזון, "במעמקי הים"; נספח: אילת והנגב הדרומי ופיתוחם: לקראת העשור השני של מדינת ישראל; נספח: תיאורי החי בימה של אילת באנגלית, צרפתית וספרדית)
להמן: חיתוכי עץ; ערך: צבי זהר, תל אביב: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), 1959.
יד למרד: אנדרטות למרד לוחמי גיטו ורשה: מעשה ידי נתן רפופורט; ערך: צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים ומורשת, תשכ"ד.
צבי זהר (עורך), ישראל בעמים: מבחר טכסטים ציוניים, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לארגון – המדור לחקר התפוצות, 1964. (הופיע בתרגום לאנגלית ובתרגום לצרפתית ב-1966)
ה' רז (עורך), החינוך בעיני הקריקטורה: ילדים, הורים, מחנכים בקריקטורה העולמית, מרחביה: ספרית פועלים, 1965. (חלק ב של "החינוך בעיני ההומור")
צבי זהר (עורך), אמנים בחייהם, מרחביה: ספרית פועלים, 1965.
יחזקאל קמחי: דרכו באמנות ומבחר יצירותיו, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשכ"ו.
נפתלי בזם: דרכו באמנות ומבחר יצירותיו, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשכ"ו.
אביגדור סטמצקי: דרכו באמנות ומבחר יצירותיו, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשכ"ו.
יוחנן סימון: דרכו באמנות ומבחר יצירותיו, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תשכ"ו.
שותא רוסתוילי, עוטה עור הנמר; מגרוזית: ב' גפונוב; העורך הספרותי: א' שלונסקי; העורך האמנותי: צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים ('שירת מופת'), 1969. (התמונות מתוך כתב יד מהמאה ה-17)
צבי לוריא, חיים של שרות; ערך: צבי זהר, ירושלים: הספריה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית: בשיתוף עם ספרית פועלים, תשל"א.
נפתלי בזם, פרחי שמש: ט"ו רישומים; דברי מבוא מאת צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ט.
עלילות דון קיכוטה; מצוירות בידי מארסל יאנקו; עם מבא מאת צבי זהר, מרחביה: ספרית פועלים ('המדור לאמנות'), תש"ך.
זיגמונד פרויד, חיי ופעלי; עברית: ש[מואל] גולן, צ[בי] זהר, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1947.
האנס צוליגר , ילדים מקשים: יב פרקים על חינוך, ייעוץ חינוכי ועזרה חינוכית; עברית: צבי זהר, אליהו פורת, מרחביה: ספרית פועלים ('השכלה וחינוך'), 1960.
צבי חפץ (נולד ב-9 בדצמבר 1956) הוא דיפלומט ישראלי, עורך דין, איש עסקים ותקשורת.
חפץ כיהן בעבר כשליח המיוחד לנציגויות מדינות המפרץ, איחוד האמירויות ובחריין, כשגריר ישראל בסין ובמונגוליה, כשגריר ברוסיה, כשגריר באוסטריה ובארגונים הבינלאומיים ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי, משרד האו"ם למאבק בסמים ובפשיעה וב וכשגריר ישראל בבריטניה.
חפץ נולד בטומסק שבסיביר, לשם הוגלתה משפחתו מריגה, לטביה, ב-1940. סבו, יעקב ידיקין, הוצא להורג על ידי משטר סטלין בשל מעורבותו בפעילות ציונית ומתן תרומות לארגונים יהודים בארץ ישראל.
לימים, בשל פעילותו זו הוכר ידיקין כהרוג מלכות על ידי מדינת ישראל.
בגיל 11 חודשים חזרה משפחתו של חפץ לריגה, אז עדיין חלק מברית המועצות.
ב-1971 עלה חפץ עם משפחתו לישראל.
בתחילה התיישבו בגבעת המורה ומאוחר יותר עברו לפתח תקווה, שם גדל.
בצה"ל שירת במשך שבע שנים ביחידה 8200, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, והוסמך כעורך דין ב-1985. חפץ היה שותף במשרד "אסנת חפץ ושות'".
ב-1989 חפץ נשלח למוסקבה והיה חבר ב"קבוצת הדיפלומטים הישראלים ליד שגרירות הולנד בברית המועצות".
היו אלה צעדי ההתקרבות הראשונים בין ברית המועצות לישראל לאחר ניתוק היחסים ב-1967. בין השנים 1990 ועד 1996 שימש כיועץ משפטי חיצוני לענייני ברית המועצות לשעבר במשרד ראש הממשלה ("נתיב").
מתחילת שנות ה-90 התמחה משרד עורכי הדין של חפץ בעסקאות בינ"ל, בדגש על ייצוג חברות ישראליות במדינות ברית המועצות לשעבר ומזרח אירופה, וחברות מברית המועצות לשעבר בישראל ובעולם.
בין השנים 1999–2004 כיהן כסגן יו"ר פעיל של מעריב החזקות בע"מ, ובין השנים 2001–2003 כיו"ר פעיל של הד ארצי בע"מ.
כמו כן היה מעורב בניהול קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב.
חפץ, חבר קרוב ואיש אמונו של סר לאונרד (לן) בלווטניק, מונה על ידו לדירקטור בכלל תעשיות בע"מ, נייר חדרה בע"מ ומנועי בית שמש בע"מ.
בשנת 2004 מונה חפץ לשגריר ישראל בבריטניה.
כניסתו לתפקיד נדחתה לאור עתירה לבג"ץ של התנועה לאיכות השלטון, בטענה כי מונה לתפקיד עקב קשריו עם ראש הממשלה, אריאל שרון.
העתירה נדחתה על ידי בג"ץ.
חפץ כיהן בתפקיד מיוני 2004 ועד נובמבר 2007.
לאחר סיום תפקידו בבריטניה שימש חפץ כיועץ לטוני בלייר, אז שליח הקוורטט לענייני המזרח התיכון.
במקביל חזר לעבודתו העסקית והמשפטית ובנוסף שימש כיועץ אסטרטגי בנושאים בינ"ל.
בין השנים 2013–2015 כיהן חפץ כשגריר ישראל באוסטריה ולארגונים הבינלאומיים בווינה (UNIDO ו-UNDOC) וכשגריר ל-OSCE.
בתקופה זו העניקה ממשלת אוסטריה לחפץ את אות הכבוד הגבוה ביותר שלה, (פרט לזה שניתן לראשי מדינות מכהנים), "Grand Decoration of Honor in Gold with Sash", אות שהוענק באותה התקופה גם לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
בנובמבר 2015 מונה חפץ לשגריר ישראל במוסקבה.
בתקופה זו החלה רוסיה את מעורבותה בסוריה, דבר שעיצב רבות והשפיע על היחסים בין המדינות.
ביוני 2016 ערך חפץ אירוע לציון 25 שנה ליחסי רוסיה-ישראל בתיאטרון בולשוי, באירוע נכחו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
בעקבות בקשתו של ראש הממשלה נתניהו, שנענתה על ידי הנשיא פוטין באחת מפגישותיהם, חפץ פעל להשבתו של הטנק הישראלי שלפי הערכות שימש את נעדרי קרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון ב-1982. הטנק נפל בידי הצבא הסורי בקרב והועבר לברית המועצות לצורך חקירת אמצעי המיגון שלו.
הטנק הוטס והושב לארץ במהלך אותו ביקור.
עם החזרתו של הטנק לישראל, הוצב ב"יד לשריון" בלטרון והוא משמש כאנדרטה לחיילים הנעדרים בקרב.
בינואר 2017 מונה חפץ לשגריר ישראל בסין ובמונגוליה.
במרץ 2017 קיים ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקור רשמי בסין לרגל ציון 25 שנים ליחסים הדיפלומטים בין המדינות, במהלכו נחתם הסכם לשותפות מקיפה בתחום החדשנות.
בינואר 2019 העניקה ממשלת מונגוליה לחפץ מדליית כבוד לציון פעילותו וסיועו למשטרת מונגוליה.
בדצמבר 2020 קיימה השגרירות בבייג'ינג בהובלת השגריר חפץ ארבעה מיזמי דגל בתחומי הבריאות, החינוך, החקלאות והגיל השלישי, תחת הכותרת China-Israel InnoFriendship cooperation.
הפרויקטים נעשו בתמיכת בכירי הממשל הסיני ובמימון משותף של שתי המדינות.
המיזמים זכו לחשיפה תקשורתית חסרת תקדים בתקשורת וברשתות החברתיות המקומיות עם כ-227 מיליון צפיות.
השגרירות בבייג'ינג תחת ניהולו של חפץ זכתה בתואר השגרירות המצטיינת לשנת 2020 עבור פועלה במהלך מגפת הקורונה וקידום פרויקטים בין המדינות.
נימוקי הוועדה התייחסו לפעילות השגרירות במקצועיות וביעילות תחת תנאי אי ודאות וחשש בריאותי, ולסיוע השגרירות בשליחת ציוד חירום רפואי לישראל מסין, כגון מכונות הנשמה ומעבדות לבדיקת קורונה.
כמו כן ציינו את פעילות השגרירות עם דעיכת משבר הקורונה בסין, כשהוציאה לפועל ארבעה אירועי דגל באישור ותמיכת סגן ראש ממשלת סין ליו חה, לשת"פ בתחומים שונים, אירועים שזכו לחשיפה מסיבית בסין.
עם סיום תפקידו בסין, שב חפץ לישראל ומונה לתפקיד שליח מיוחד למדינות המפרץ ואחראי על פתיחת הנציגויות באבו דאבי, דובאי ובחריין לאור הסכמי אברהם.
לאחר פתיחת הנציגויות בנוכחות שר החוץ יאיר לפיד, ביקש חפץ לסיים את תפקידו.
באוקטובר 2021 מונה חפץ לחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2022 מונה חפץ לדירקטוריון רשת 13.
חפץ היה נשוי לסיגליה עד למותה ב-2023 ואב ל-3 ילדים.
צבי וולף (נולד ב-1895 פולין – נפטר ב-7 בספטמבר 1956 חיפה) היה מראשי ארגון השומר.
עסק, עם יהושע חנקין, ברכש קרקעות במסגרת תפקידו בחברת הכשרת הישוב ובהמשך בקרן קיימת לישראל.
וולף נולד ב-1895 בגליציה שבפולין.
ב-1912 עלה ארצה והצטרף לארגון השומר ונשלח לשמור בשדות בית אלפא וחפציבה שם כונה "המוכתר" של בית אלפא.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה עבד בחברת הכשרת הישוב והיה עוזרו של יהושע חנקין שעסק ברכישת אדמות בעמק יזרעאל ועמק בית שאן.
ב-1920 היה מלוחמי תל חי והשתתף בקרב בו נפל יוסף טרומפלדור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שירת כשוטר במשטרת המנדט.
בשנים מאוחרות יותר עבד בקרן קיימת לישראל.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 השתלב וולף בפעילות המנגנון המודיעיני של ש"י ושל המחלקה המדינית של הסוכנות.
הוא גייס סוכנים ומודיעים לש"י בצפון הארץ ובעיקר בחיפה.
וולף נפטר בחיפה ב-1956 ונקבר בבית הקברות בעיר.
לאחר הקמת בית הקברות של אנשי השומר בתל חי, הועבר לשם.
בנו, פרופ' דן וולף, כיהן כדקן הפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון.
נכדו, אמנון וולף, הוא שחקן ומדבב.
צבי וינר הוא פרופסור למימון ודיקן לשעבר של בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לוינר דוקטורט במתמטיקה ממכון ויצמן למדע שברחובות (1994), בהנחיית פרופ' יוסף יומדין.
את הפוסט דוקטורט שלו השלים בבית הספר וורטון השייך לאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר השלמת הפוסט דוקטורט, הצטרף וינר לבנק ההשקעות ליהמן ברדרס.
בשנת 1996 הצטרף לסגל האקדמי של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בעבר כיהן כראש ההתמחות במימון וכמנהל אקדמי של תוכנית המנהלים לתואר שני עם התמחות במימון ובנקאות של בית הספר.
וינר נמנה עם מייסדי האגודה הבינלאומית של מנהלי סיכון מקצועיים (PRMIA), ומכהן כדירקטור האגודה בישראל.
ייעץ לגופים רבים ביניהם קרנות פנסיה, משרד האוצר, בנק ישראל, הרשות לניירות ערך והבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בנוסף היה חבר בוועדת ההשקעות של תיק רזרבות מט"ח בבנק ישראל.
וינר מעניק באופן פרטי שירותי לובינג לבנק הפועלים, וכן מחזיק בחברה פרטית לניהול סיכונים בשם "אופטימייז".
תחקיר של העיתון דה מרקר גילה כי עיסוקים פרטיים אלה עומדים בניגוד להוראות הממונה על השכר באוצר, היות שהוא משמש בתפקיד דיקן בעבודתו באוניברסיטה.
לדברי וינר הדבר תואם את עמדת הממונה על השכר, וכך גם אישרה האוניברסיטה העברית.
עם זאת המועצה להשכלה גבוהה לא אישרה טענה זו ופנתה לאוניברסיטה העברית לבדיקת חריגת ההעסקה, וכן אגף האכיפה של הממונה על השכר פתח בבדיקה.
עוד פורסם כי וינר קידם מינוי לפרופסור של יזם פרטי באופן סמוך למדי לתרומה גבוהה שהלה העניק לבית הספר למנהל עסקים.
וינר זכה במלגת רוטשילד על הצטיינות אקדמית, ובמלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים באוניברסיטאות בארץ.
בנוסף, הוענק לו הפרס על שם דן זיסקינד על ידי חברת טבע.
תחומי המחקר של וינר הם מודלים מימוניים עם התמחות בניהול סיכונים (VaR), הנדסה פיננסית, אופציות ונגזרות מימוניות ושימושם בניהול חברות, תהליכים סטוכסטיים, מוצרים מובנים, שיטת מונטה קרלו ותורת המשחקים.
הרב צבי אפרים וינברגר (נולד ב-31 במאי 1933) הוא פיזיקאי, נשיא בדימוס של המרכז האקדמי לב, היה מהוגי המרכז החרדי להכשרה מקצועית.
ועל שמו רשומים פטנטים רבים הקשורים לתחום האלקטרואופטיקה-פיזיקה.
וינברגר נולד בברוקלין לרב ישראל יהושע ואלה וינברגר.
את לימודיו האקדמיים החל בישיבה יוניברסיטי בין השנים 1951-1955 למד לתואר ראשון במתמטיקה.
וב-1956 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קולומביה.
בהמשך עלה וינברגר לארץ והחל בלימודים תורניים בישיבת חברון.
ביוני 1960 הוא נישא לביתיה גולדשמידט (נפטרה י"ט באדר א' תשס"ה-2005) ילידת הולנד, ניצולת שואה אשר שהתה במחנה ברגן-בלזן והגיעה לארץ במסגרת טרנספורט 222. הזוג קבע את ביתו בירושלים ונולדו לו שבעה ילדים.
בין השנים 1972–1973 למד באוניברסיטה העברית, הידרולוגיה.
לאחר שנפטרה אשתו נישא בשנית לרבקה צ'רווין-וינברגר.
מייסדת ויו"ר ועדת על"ה ירושלים לנשים מעל 25 שנה.
והיא הייתה ידועה כמי שסייעה רבות לעמותה, בשל מחויבותה ואהבתה הבלתי פוסקת לילדי עמותת על"ה.
בין השנים 1959–1975 היה ראש המדור לאופטיקה במעבדה הלאומית לפיזיקה (ובנוסף בין השנים 1973–1974 היה מרצה אורח באוניברסיטה העברית).
במהלך 1978 היה פיזיקאי בחברת אל-דה פיתוחים אלקטרו-אופטיים.
בין השנים 1978–1983 היה פיזיקאי בכיר בסולמת מערכות (בריכות שמש).
בין 1983–1985 היה למדען ראשי בחברת טלטוקן בע"מ.
במסגרת עבודתו בחברה המציא פטנטים חשובים.
בין השנים 1985–1993 שימש כנשיא המרכז האקדמי לב, שהיה שותף בהקמתו והיה חבר הנהלה בתחילת דרכו של המקום, כשעוד נקרא בשם "בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים"..
בשנת 1995 יזם את הקמתו של המרכז החרדי להכשרה מקצועית.
ביחד עם ידידו ד"ר אברהם פוס, עורך דין מניו יורק, שהעמיד לרשותו סכום של חמישים אלף דולר מקרן צדקה של חותנו, במטרה להקים מרכז חרדי להכשרה מקצועית בתחום ההיי-טק והמקצועות החופשיים.
וינברגר התנה את הקמת המרכז בשני תנאים:
שהלימודים יהיו בערב כדי לאפשר לכל תלמיד להמשיך ללמוד בכולל עד שיסיים את הלימודים ויחליט אם לפרוש לעבודה.
בהסכמה מראש של הרב שך.
לצורך כך ביקש וינברגר מהרב ירחמיאל בויאר שהיה אז סגן ראש עיריית בני ברק לעשות שליחות לרב שך והוא קיבל את הסכמת הרב, הרב שך ביקש שהרב אלישיב יקבע את התנאים.
המרכז זכה לתמיכתו של הרב עובדיה יוסף, במשך השנים הוקמו מספר שלוחות של "המרכז החרדי", ובהם בירושלים, אשדוד, בני ברק ומודיעין עילית.
המחשבה והחשיבות שיחס לבעיות הבטיחות בדרכים הובילו אותו לתפקיד יושב הראש במרכז לחקר הנהיגה וצמצום נפגעיה.
בשנת 1999 התבקש על ידי פרופ' נחמיה לבציון יו"ר ות"ת מטעם המועצה להשכלה גבוהה להוביל צוות להקמת מכללה המיועד לציבור החרדי.
וכשליח המל"ג הקים את מבח"ר – מכללת בני ברק החרדית.
היום נקראת 'מכללת מבחר' בחסות אוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1994–2000 היה מנהל-חברת ממ-קארד בע"מ – מערכות זיכרון למחשבים.
וינברגר שב למכון לב לאחר שהמרכז הקים את החוג לפיזיקה שימושית – הנדסת אלקטרואופטיקה והיה יושב ראש המחלקה לפיזיקה שימושית-הנדסת אלקטרואופטיקה בין השנים 2000–2008.
ובין השנים 2008–2014 היה פיזיקאי תעשייתי וחבר בכיר בצוות הפיתוח של DATA טכנולוגיות בע"מ המשתמשת בשלושה מן הפטנטים שרשומים על שמו.
הפטנטים וההמצאות שרשומים על שמו או על החברות שבהם עבד, תרמו (ותורמים) רבות לתעשיית ההי-טק ולתעשיות חשובות נוספות בישראל ובעולם.
"מכשיר שימושי במיוחד להמרת מכונת כתיבה סטנדרטית כדי להקליט ברייל".
קליסקי) מורשה ל-El-De פיתוחים אלקטרו-אופטיים בע"מ
"מערכת למניעת גנבה של כלי רכב מנועיים".
1987, המערכת פותחה לתעשייה הצבאית בישראל.
(לאחר מכן המערכת עברה גם לשימוש אזרחי)
"כרטיס זיכרון ISO ID1 עם תריס הרכבה".
מיוצרת ומשווקת על ידי אופק טכנולוגיות בע"מ ירושלים (ללא פטנט).
פרסומיו וספריו מעניינים בגלל השילוב של ידע נרחב בתורה, ושל המקצועות שבתחום התמחותו ( מתמטיקה פיזיקה, אלקטרואופטיקה והידרולוגיה).
וניתן למצוא בהם שילוב של תורה ומדע.
ומתפרסמים במס' כתבי עת כגון: המעיין ו בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן.
"אפריון צבי"- מאמרים המשלבים משפטי התורה והבריאה - תשע"ג.
"אפריון צבי"- בינה לעיתים תשע"ד.
"חסה תורה על עוברי רצונו" שערי תורה, ד תשכ"א
"חיזוק האמונה על ידי העיון בטבע" תורה ומדע, ז אייר תשמ"ו
"עיון בשנות דור ודור" - המעין, תשרי תשמ"ט
"על השררה" - המעין, תמוז תש"ן
"קבלת תענית יחיד ותענית שעות" קובץ חידושי תורה - בי"ס גבוה לטכנולוגיה ג תמוז תשנ"ב
"החדש הזה לכם ראש חדשים" המעין ניסן תשנ"ה
"רבע אצבע כשיעור עובי הדופן של אדני המשכן" בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן, 2 חורף תשנ"ו
"מקורות בחז"ל לחשבונות קידוש החודש ועיבור השנים" המעין ניסן תש"ס
"קידוש החודש כקבלת פני השכינה" המעין תשרי תשס"א
"איסור מלאכה בחול המועד", ביאורים בשיטת רש"י קובץ חידושי תורה - בי"ס גבוה לטכנולוגיה ד קיץ תשס"ג
"אחריות האדם על איכות הסביבה והעולם" בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן, 21 ניסן תשס"ט
"השמים מספרים כבוד א-ל" בלב הסוגיא אוסף מאמרים בענייני תורה ומדע לכבוד ארבעים שנה לבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים.
"התקופה המיוחסת לאמורא שמואל - חשבון קדום לתיקון המועדים בימי גלות בית ראשון" בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן 23 תמוז תש"ע.
"טהרת איל המושק וטהרת משפחת האיילונים - הצעה לזיהוי הארנבת והשפן" בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן 27 תשע"ג
פרסומיו המקצועיים מתפרסמים במגוון כתבי עת בארץ ובעולם, כגון: OSA, AAPT NASA ובמגוון תחומים: אופטיקה, הידרולוגיה, בריכות שמש, בטיחות בתעבורה ואיכות הסביבה.
"אפקט הפרעה בלוחות רבע גל" - במאמר כתב העת (Optical Society of America 54 552-553, 1964 (with J.
"הפיזיקה של הבריכה הסולארית" Solar Energy 8 45-46, 1964
הרב צבי וינמן (1940 – 16 במרץ 2015) היה טוען רבני, רב, היסטוריון, שמאי ועסקן חרדי.
נולד ב-1940 בארץ ישראל לאפרים מטרנוב פולין וציפורה מגרמניה.
מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיטשוב.
למד בישיבות היישוב החדש וכנסת חזקיהו, ב-1966 קיבל רישיון טוען רבני עם חתימת הרב יוסף שלום אלישיב, ושימש כנציגו של הרב כטוען רבני בדיונים נודעים בהם פרשת האח והאחות.
רבה של גרמניה המזרחית, שליחה ונציגה במגעים עם ממשלת בריטניה.
היה גם מעורב בתהליכי משא ומתן שונים וחשאיים, בין היתר בשליחות המוסד הישראלי.
ידוע בין היתר כי היה מיודד עם ראש מינהל הביון הגרמני מרקוס וולף עמו פעל בשיתופי פעולה שונים והיה מראשי המעורבים בפרשות קרב סולטאן יעקוב וחטיפת רון ארד.
היה חבר בוועדת צמרת באוגוסט 1996, ועדה שחבריה התבקשו לגבש אמנה חברתית להסדרת היחסים בין דתיים לחילונים, וכן להציע הסדרים עקרוניים לסגירת כבישים בישראל מסיבות דתיות ולא דתיות.
התגורר בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
מקטוביץ' עד ה' באייר ספר היסטוריה ותחקירים על תולדות היהדות החרדית ואגודת ישראל
דעת תורה ואמונת חכמים : אהבת ארץ ישראל האמיתית - פרקים בעליה לארץ ישראל לדורותיה.
פעילות בין-לאומיות של אגו"י [אגודת ישראל] במאה העשרים : עיונים, מקורות ומסמכים בתולדות היהדות החרדית - הוצאת ותיקין, ה'תשס"ז
ודע מה שתשיב : עיונים, מקורות ומסמכים / צבי וינמן.
יהדות התורה והמדינה / מאת א.
צבי טאובר (נולד ב-1951) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לשעבר.
פרופסור טאובר קיבל את הדוקטורט בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב והשתלם במכון גתה במאנהיים ובאוניברסיטה ע"ש גתה בפרנקפורט.
תחומי העניין שלו כוללים פילוסופיה פוליטית, היסטוריה של הרעיונות, מטאפיזיקה ואסתטיקה.
במחקרו עסק בין היתר בהיינריך היינה כהגליאני-צעיר (התזה שלו לתואר המאסטר הייתה: "מושגי דיכוי ושחרור בכתביו של היינריך היינה"), הרלוונטיות של קרל מרקס לימינו והחינוך האסתטי לפי פרידריך שילר.
עיונים בהגות מרקס, תל אביב, הוצאת אוניברסיטת ת"א, ע"ש חיים רובין, 2021
(עם צבי רוזן) אלימות וסובלנות: קובץ מאמרים בעקבות הכנס הארצי השלושה-עשר של האגודה הישראלית לפילוסופיה, שהתקיים מטעם החוג לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב-אפריל 1987, פפירוס, 1989.
"הדילמה של אמן מהפכן - אמנות וקומוניזם בכתבי היינריך היינה", מחברות למחשבה סוציאליסטית, מס' 10, ינואר,1987 ע' 95–128
"תאוריה ופראקסיס של מהפכה בכתבי ה.
"רוסו (רובספייר, בבף) ובעיית שחרור האדם", מחברות למחשבה סוציאליסטית, מס' 13, יולי,1989 ע'25–27
"ביקורת זיהוי 'קץ ההיסטוריה' עם המציאות הקאפיטאליסטית הקיימת - הגל וצידוק הקאפיטאליזם", מחברות למחשבה סוציאליסטית, מס',14 קיץ,1990 ע' 43–49
"הקריאה לשחרור האדם בבחינת 'אבסורד' - בעיות בתפישת שחרור האדם של הרברט מרקוזה", זמנים, מס',44 אביב,1993 ע' 70–84
"ביקורת על הספר חידה אפלה: הגל ניטשה והיהודים", תיאוריה וביקורת 11, חורף 1997
גאורג וילהלם פרידריך הגל, "תת-הפרק אדנות ועבדות" מתוך הפנומנולוגיה של הרוח.
ולטר גראב "קווי-מתאר של מהפכות לאומיות, 1815-1825", זמנים: רבעון להיסטוריה, חוברת 48 (אביב 1994).
הרברט מרקוזה, הממד האסתטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006. (יחד עם לאה דובב)
צבי הרר נולד ב-1920 בעיירה קטנה בהרי הקרפטים בהונגריה ובשלב כלשהו המשפחה עברה לרומניה, שם היה חבר בתנועת הנוער הציונית.
במלחמת העולם השנייה גורש לאוקראינה והיה במחנה ריכוז וב-1944 הצטרף לצבא האדום ולחם בנאצים.
כשחזר לרומניה לאחר המלחמה התחתן בשנת 1947 עם הני ועלה על אחת משתי אוניות מעפילים שהיו אמורות להגיע לארץ ישראל אך נתפסה האונייה על ידי הבריטים ומעפילי שתי האוניות גורשו למחנה מעצר בקפריסין, שם התמנה למזכיר המחנה וליו"ר מפא"י במחנות.
ב-1949 עלה לישראל ושוכן עם אשתו בשכונת בת גלים בחיפה.
לאחר מכן התחיל לעבוד במחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית ובארגון עולים להתיישבות.
אחרי שעזב את הסוכנות היהודית עבד במשרד הביטחון עד שנקרא על ידי שר השיכון דאז, גיורא יוספטל להיות מעורב בארגון הרשות המקומית כפר אתא שנקלעה לקשיים.
ב-1969 נבחר לראש עריית קריית אתא עד שנת 1978 מטעם המערך (הראשון והשני).
הרר לא התמודד על ראשות העיר בשנת 1978, אך הוא לא פרש מפעילות ציבורית והמשיך להיות מעורב מאוד בבנק אוצר השלטון המקומי, בוועד המקומי למען השוטר ובאגודת הידידים של בית החולים בני ציון בחיפה.
צבי הרר נפטר ב-21 בינואר 1991, י"ח שבט, תשנ"ב בגיל 71 ונקבר בבית העלמין החדש "ארץ החיים" בקריית אתא.
צבי זוהר (נולד ב-23 ביוני 1949 בארצות הברית) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
תחום המחקר המרכזי שלו הוא התפתחות ההלכה היהודית מבחינה היסטורית, סוציולוגית, אנתרופולוגית ודתית.
מבחינה גאוגרפית, מחקרו עוסק רבות ביהדות צפון אפריקה.
צבי זוהר נולד ב-1949 בארצות הברית.
למד בתיכון ממלכתי דתי בתל אביב ולאחר מכן התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודים ישיבתיים בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1973, לאחר מלחמת יום כיפור ובעקבותיה, פנה זוהר ללימודים אקדמיים באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא השלים תואר ראשון בפילוסופיה כללית ובתולדות עם ישראל בהצטיינות בשנת 1978. לאחר מכן, למד לתואר שני ושלישי במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט שלו הוא השלים בשנת 1989.
במהלך לימודיו הפך לחבר ולעמית בכיר במכון שלום הרטמן.
בשנת 2000 הפך זוהר לחבר סגל באוניברסיטת בר-אילן והוא מלמד בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטה.
בשנת 2005 הופקד על הקתדרה על שם צ'נסי סטילמן ליצירה ההלכתית והערכית של חכמי ישראל בארצות האסלאם באוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת תפקידיו, שימש זוהר כראש המרכז להלכה של מכון שלום הרטמן, ירושלים; חבר הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל זצ"ל; חבר ועדת השופטים לפרס בן צבי 2008/תשס"ח וחבר ועדת ההיגוי למפעל מקורות תולדות החינוך.
מחקריו של זוהר נוגעים להתפתחות ההיסטורית של ההלכה בייחוד בצפון אפריקה.
על מחקריו בתחום קיבל את פרס גאון לחקר מורשת יהדות צפון אפריקה בשנת 2006 ופרס ע"ש הנרי טולדנו לחקר יהדות צפון אפריקה (על עבודת המאסטר, בשנת 1982).
מסורת ותמורה, ירושלים, מכון בן צבי, תשנ"ג.
גיור וזהות יהודית: עיון ביסודות ההלכה, ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"ה [מחבר נוסף: אבי שגיא] (259 עמ').
מעגלי זהות יהודית בספרות ההלכתית, תל אביב, ספריית הילל בר חיים של הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000 [מחבר נוסף: אבי שגיא] (249 עמ').
האירו פני המזרח: הלכה והגות אצל חכמי ישראל במזרח התיכון, תל אביב, ספריית הילל בר חיים של הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001 (479 עמ').
דרמה חברתית-תרבותית בחלב המנדטורית, מרכז דינור של האוניברסיטה העברית, 2003
ולא ידח ממנו נדח: יחסו של הרב בן ציון עזיאל לגיור בזמן הזה, כמשתקף בתשובותיו ההלכתיות, ירושלים, הוועד להוצאת כתבי הרב עזיאל, תשע"ב / 2012 (320 עמודים)
מחויבות יהודית מתחדשת: על עולמו והגותו של דוד הרטמן, שני כרכים, הוצאת מכון שלום הרטמן בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים ותל אביב, תשס"א [עורך נוסף: אבי שגיא] (952 עמ').
יהדות של חיים: עיונים ביצירתו ההגותית-הלכתית של הרב חיים דוד הלוי, בסדרת : יהדות ישראלית של בר-אילן, כתר ומכון הרטמן, 2007 (עורך נוסף: אבי שגיא) [395 עמ'].
הרב עזיאל ובני זמנו: פרקי עיון בהגותם של חכמי המזרח בישראל במאה העשרים, הוועד להוצאת כתבי הרב עזיאל והמכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב, 2009 [253 עמ'].
בן ציון מאיר חי, הרב עוזיאל - הגות, הלכה והיסטוריה, בסדרה "מחשבות", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן , 2020 (384 עמ').
צבי (צביקה) זליקוביץ' (נולד ב-18 במרץ 1935) הוא גרפיקאי, צלם, משורר ופזמונאי ("תנו לנו יד ונלך") ישראלי.
נולד בפתח תקווה, היה חבר השומר הצעיר ועסק בספורט (בין היתר שיחק בנבחרת הכדורסל של הנח"ל ובהפועל פתח תקווה שהגיעה לליגה הלאומית בכדורסל; אחיו, אשר זליקוביץ היה כדורגלן הפועל פתח תקווה).
שירת בנח"ל ולאחר שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ גבים, שם היה אחראי על עבודות הגרפיקה בקיבוץ.
בשנת 1958 עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם פתח סטודיו לגרפיקה ולעיצוב במסגרתו עיצב ספרי אמנות וקטלוגים לתערוכות.
את שירו הראשון כתב בעקבות מלחמת ששת הימים לחברה שבעלה נהרג במלחמה.
באותה שנה, 1967, הוקלט שירו המולחן הראשון "בימים שכאלה", אותו הלחין יעקב הולנדר עבור תוכניתה של להקת פיקוד הדרום "זמר בדרום".
עוד כתב עם הולנדר את "לא לך" (לשלישיית לא אכפת להם) ואת "אני יודע" לצוות הווי חיל האוויר.
בשנת 1969 הלחין מתי כספי את שירו "לי אמי כך סיפרה" ששובץ באלבום הבכורה של דני גרנות.
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1973 ביקש מנהל הפסטיבל, חנוך חסון מיוצרים ישראלים שירים בנושאים הקשורים לחצי יובל המדינה.
זליקוביץ', שהיה פעיל במועצה לשימור אתרים על רקע החרבת הגימנסיה הרצליה לשם הקמת מגדל שלום, ביקש לכתוב שיר מחאה נגד החרבת תל אביב הקטנה.
הלחן של הולנדר העניק לשיר אופי מלנכולי ומרגש והפך אותו לשיר נוסטלגי ולא מחאתי:
השיר בוצע בפסטיבל על ידי עירית דותן ובוצע מאז במספר ביצועים.
בשנת 2009 נערכה תחרות לבחירת "שיר המאה של תל אביב" שיזמה עיריית תל אביב בשיתוף גלי צה"ל לרגל חגיגות המאה לעיר.
בסיומה של התחרות שבה השתתפו אלפי מאזינים נבחר השיר במקום הראשון כשיר שתוכנו מייצג את העיר באופן הטוב ביותר.
זליקוביץ' והולנדר שיתפו פעולה בשירים נוספים כגון "אומרים שהשבת" ו"הלא תשאלו ציון" (בביצוע עירית דותן) ו"יש לי עיר אחרת" (יפה ירקוני).
משנת 1984 החל לעסוק בצילום והשתתף במספר תערוכות.
בהן תערוכות היחיד "צביקה זליקוביץ': צלם-צייר-צייד", במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בנובמבר-דצמבר 1986 ו"הצילו - תערוכת צילום בצבע מתקלף" בבית ראובן ב-1987 ועוד.
ב-1987 ראה אור ספרו "אישונים = מנצ'לך" (מֶנְטְשָלָך או מֶנְשָלָך), המתעד בתצלומים ובשירים את מחזיקי התריסים הזעירים המפוסלים בברזל, שהיו סמל לאדריכלות תל אביב.
ב-1998 ראה אור ספרו "תנו לנו יד ונלך" - איגוד מיטב שיריו ותצלומיו (הוצאת משרד הביטחון).
כן הוציא את ספרי הילדים "כל אלה ואף לא חתול אחד" ו"הקיפוד יהושע ועיר הצבים".
אישונים = מנצ'לך, הוצאת אישונים, 1987
תנו לנו יד ונלך, הוצאת משרד הביטחון, 1998
כל אלה ואף לא חתול אחד, 1999
הקיפוד יהושע ועיר הצבים, הוצאת אבן חושן, 2012
יואב דגון, אוצר: רשימות, מאמרים, מסות, עורך: גדעון עפרת, עיצוב, הפקה וצילומים: צביקה זליקוביץ'
צבי זיו (נולד ב-10 במרץ 1950) הוא איש עסקים ישראלי, אשר שימש כמנכ"ל בנק הפועלים.
זיו נולד בתל אביב בה הוא גר גם כיום, נשוי ואב לשניים.
זיו למד תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב (סיום 1974) והמשיך לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב במקביל לעבודתו בבנק הפועלים (סיום 1978).
ב-1994 השתתף זיו בקורס ניהול בכיר ב-London Business School.
זיו כיהן במשך 35 שנה במגוון תפקידים בבנק הפועלים בין השנים 1974–2009. עם סיום לימודי התואר הראשון זיו החל את עבודתו בבנק במחלקת לווים שנהפכה במהלך השנים לחטיבה העסקית של הבנק.
עד שנת 1985 מלא תפקידים שונים בתחום האשראי ללקוחות החטיבה מתוכן שנתיים כעוזר אישי לריצ'רד ערמון משנה למנכ"ל וראש החטיבה.
בשנים 1985–1988 עבר ללונדון וכיהן כמנהל האשראי של בנק הפועלים באנגליה.
עם חזרתו של זיו מאנגליה, מונה למנהל מחלקת האשראי להתיישבות וחקלאות וניהל בין השאר, כנציג הבנק, את המשא ומתן על הסדר הקיבוצים הראשון, מול משרד האוצר ובנק לאומי.
ההסכם נחתם בדצמבר 1989 על ידי שמעון פרס, אשר כיהן באותה התקופה כשר האוצר.
ב-1991 מונה זיו לראש האגף העסקי בחטיבה העסקית ובמסגרת זו השתתף בצוות שהוביל, יחד עם חברת הייעוץ מקינזי ושות', את השינוי המבני בבנק ממבנה על בסיס מוצרים למבנה על בסיס לקוחות.
ב־1995 מונה זיו למנכ"ל בנק הפועלים שווייץ ומלא את התפקיד עד 1998.
ב-1998 חזר זיו לישראל ומונה לסמנכ"ל, חבר הנהלה וראש האגף הקמעונאי וב-2000 מונה לראש החטיבה הקמעונאית.
בחטיבה זו הוביל זיו מהלך אסטרטגי של ביסוס ניהול הלקוחות על הפעלת כלי מידע חדשניים לרבות כריית מידע מתוך מאגר הנתונים בבנק וניתוחו בעזרת Data Warehouse ותוכנות פילוח מידע מתקדמות.
באוגוסט 2003 מונה זיו למנכ"ל בנק הפועלים בעקבות פרישתו של מר אלי יונס מהתפקיד.
זיו התפטר במרץ 2009 בעקבות חילוקי דעות מהותיים עם היו"ר דני דנקנר.
מאז סיום עבודתו בבנק הפועלים עוסק זיו ביזום וייעוץ בתחום הפיננסי.
בשנים 2010–2014 כיהן זיו כיו"ר דירקטוריון "TradAir", חברת סטארט-אפ שעוסקת בפיתוח כלים למסחר אלקטרוני בנכסים פיננסיים עבור בנקים וגופים מוסדיים.
בשנת 2010 התבקש זיו על ידי מר אריאל חסון, מנכ"ל Kardan N.V.
להצטרף לדירקטוריון של בנק TBI Bank EAD שהיה בנק קטן כושל שנרכש על ידי הקבוצה בבולגריה.
זיו כיהן בדירקטוריון עד 2016 ובמהלך תקופה זו הבנק הפך לבנק הרווחי בבולגריה ונמכר בסופו של דבר לקבוצת משקיעים ממזרח אירופה.
בשנים 2011–2013 שימש זיו כיועץ של הבנק העולמי בהודו בתחום מיקרופיננס ועסק בארגון מחדש של עסקי הבנק בתחום זה בדגש על היחסים עם הבנקים המקומיים שהיו מעורבים בתחום.
בשנת 2012 הצטרף זיו, על פי בקשת היו"ר והמנכ"ל ישראל איבצן, לוועד המנהל של "יקבי כרמל" על מנת להוביל מהלך של מכירת היקב שהיה בבעלות 120 משפחות המייסדים.
המהלך הסתיים בהצלחה בשנת 2013 והיקב נמכר לקבוצה של משקיעים פרטיים.
בשנת 2013 זכה זיו יחד עם חברת הייעוץ טאסק במכרז של חברת החשמל להכנת תוכנית לבנית האיתנות הפיננסית של החברה צופה פני רפורמה.
הפרויקט הסתיים בהצלחה אך הרפורמה עצמה נדחתה באותה עת על ידי שר האוצר יאיר לפיד ולא יצאה לפועל.
בשנת 2011 הצטרף זיו לדירקטוריון "גוליבר אנרג'י בע"מ, חברה ציבורית שעוסקת במיזמי אנרגיה.
בשנת 2016 זכה זיו, יחד עם אורי פז (לשעבר מנכ"ל בנק ירושלים) וחברת פנינסולה, במכרז של משרד הכלכלה להקמת קרן למתן הון צמיחה לעסקים בינוניים.
השותפים הקימו את "פנינסולה קרן צמיחה לעסקים בינוניים" וגיסו 450 מיליון ש"ח בשוק ההון כאשר 25% מתוכם הם מימון מדינה.
הקרן פועלת בהצלחה ותסיים את תקופת ההשקעה במרץ 2021. זיו הוא אחד מהשותפים המנהלים בקרן ויו"ר ועדת ההשקעות.
בשנת 2019 הצטרף זיו כאחד המייסדים לחברת "Silver Castle".
החברה היא בית השקעות לנכסים דיגיטליים ועוסקת בכל ההיבטים הפיננסיים של נכסים אלו בדגש על פעילות שוק הון.
תפקידים קודמים שזיו מלא בתחום זה:
חבר דירקטוריון בקרן התזמורת הפילהרמונית
יושב ראש "מעלה - עסקים למען אחריות חברתית"
חבר ועד מנהל תיאטרון גשר
חבר ועד מנהל "מידות – שיקוף ודירוג מלכ"רים"
חבר ועד מנהל "YRF הקרן להתחדשות בחינוך"
חבר ועד מנהל אוניברסיטת תל אביב ויושב ראש ועדת התקציב
יושב ראש דירקטוריון משותף Co-Impact – השותפות לקידום תעסוקת ערבים בסקטור העסקי (חל"ץ)
חבר ועד מנהל קרן דואליס להשקעות חברתיות (ע"ר)
יושב ראש דואליס יוזמה בע"מ (חל"ץ)
נשיא חבר הנאמנים "עולים ביחד - מנהיגות ומצוינות בתעסוקת ישראלים יוצאי אתיופיה" (ע"ר)
יושב ראש ועדת הביקורת – מוזיאון תל אביב לאמנות
יושב ראש הוועד המנהל - להקת המחול בת שבע (ע"ר)
צבי וינברג (אפריל 1913 – 16 במאי 2011) היה ממייסדי קיבוץ חפץ חיים, היה מראשוני המתיישבים בכפר הרא"ה.
מדריך עולים ומורה במוסדות החינוך בכפר הרא"ה, ומרצה בכיר לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מייסד המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
וינברג נולד בפרנקפורט, רכש חינוך תורני מעמיק בבית הספר על שם הרב שמשון רפאל הירש, בישיבת "קהל עדת ישורון" ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
וינברג עלה ארצה ב־1933 למרות התנגדות הוריו והצטרף לקיבוץ בני עקיבא "פתח תקווה".
הוא היה ממייסדי קיבוץ חפץ חיים, והתחתן שם עם סיטה, אך עם הולדת ילדיו העדיף הזוג לחפש מקום התיישבות אחר, ולאחר היוועצות עם החזון אי"ש הגיעו ב־1937 למושב כפר הרא"ה בו היו חברים עד פטירתם.
וינברג היה מראשוני המורים בבית הספר במושב, והדריך החל מ־1943 נוער עולה כולל ילדי טהראן.
בשנות ה־50, עם הטמעת לימודים כלליים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה החל וינברג ללמד שם היסטוריה.
כך סיפר אחד מתלמידיו בישיבה:
"בראש מורכן, בזיכרון מדהים, בשפע החכמה, באנושיות מדהימה, עם מקטרת בפה, חיוך תמידי מבצבץ מזקנו, לומד תמיד, קשוב לאין קץ, שווה לכל נפש – זה היה צבי בשבילי בשעורי היסטוריה בישיבה בכפר הרא"ה".
וינברג החל בלימודים אקדמיים בשנות ה־40 לחייו והיה מחלוצי התלמידים באוניברסיטת תל אביב עם הקמתה בשנות ה־50. למרות גילו המתקדם, סיים בהצלחה תואר בוגר בחוגים להיסטוריה ולמקרא (1961), תואר מוסמך החוג למקרא (1965) ותואר דוקטור של האוניברסיטה (1972).
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "הקורבן על פי תורת הכוהנים והמנהגים של העמים השכנים" והיא פורסמה כספר.
עם סיום הדוקטורט התקבל וינברג כמרצה במחלקה לתנ"ך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1973 הטיל הדיקן פרופ' יצחק גילת על וינברג להקים מחלקה חדשה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
כמרכז המחלקה בהקמה טיפל וינברג בהשלמת האישורים האקדמיים שנדרשו, בהכנת תשתית המחלקה ובהרשמת תלמידים.
הוא גם עמד בראש המחלקה בשנת הלימודים הראשונה ואז החליפו פרופ' משה גרסיאל.
בשנת 1978 מונה ד"ר וינברג למרצה בכיר במחלקה לתנ"ך ובשנת 1981 יצא לגמלאות אך המשיך ללמד במחלקה.
לוינברג 46 פרסומים בעברית ו־10 בגרמנית.
פרסומיו בגרמנית עסקו ביחסי אבות הכנסייה עם היהדות, ביחסים בין הדתות כיום ובהסברה לציבור הגרמני.
על נושאי מחקרו העיקריים, כפי שהם משתקפים בחיבוריו העבריים, נמנים:
הוראת תנ"ך: עבודת יום הכיפורים, הוראת התורה בבתי ספר תיכוניים, הצגת דמויות ואירועים, ועוד.
צבי חטקביץ, נולד בכ"ט בנובמבר 1947. הוא כימאי, ד"ר למדעים.
במשך 36 שנים עבד ברפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה, במסגרת זו זכה לפרסים ותעודות הערכה והוקרה.
פעיל חברתי בתחום שימור מורשת מעפילי האקסודוס ומורשת הקרב של חטיבת גולני.
הוגה רעיון הענקת אות המעפיל על ידי מדינת ישראל למעפילים שהעפילו לארץ ישראל בין השנים 1934–1948 באויר, בים וביבשה.
צבי חטקביץ נולד בוילהלמסהאפן גרמניה בכ"ט בנובמבר 1947, בן להוריו דוד חטקביץ ומלי לבית ויסלדר בעת ששהו במחנה מעפילי האקסודוס זנגווארדן, גרמניה בו נאסרו על ידי הבריטים לאחר שגורשו מחופי ארץ ישראל לאחר שהעפילו על אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס 1947".
ב־10 באוקטובר 1948 עלה ארצה עם הוריו.
עם סיום לימודי התיכון בשנת 1965 התגייס לחטיבת גולני ושירת כלוחם וכחובש פלוגתי בפלוגה ב' של גדוד 51. במלחמת ששת הימים לחם תחת פיקודו של אלוף מיל.
אורי (אייזנברג) שגיא, שהיה מפקד הפלוגה בכיבוש תל עזזיאת בקרבות כיבוש רמת הגולן.
בשנת 1968 השתחרר מצה"ל והחל לימודיו בפקולטה לכימיה בטכניון.
בשנת 1978 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בטכניון.
באוקטובר 1973, תוך כדי הלימודים בטכניון השתתף במלחמת יום הכיפורים, במסגרת חיל הרפואה.
עם סיום לימודיו, ד"ר צבי חטקביץ עבד ברפא"ל (הרשות לפיתוח אמצעי לחימה) בשנים 1978-2014.
בשנת 1968 החל לימודיו בפקולטה לכימיה בטכניון, מכון טכנולוגי לישראל.
בשנת 1973, מוסמך למדעים בכימיה.
בשנת 1975, מגיסטר למדעים בכימיה.
בשנת 1978, דוקטור למדעים בכימיה, תרכובות מוליבדן במצבי חמצון גבוהים המכילות אטומי גפרית דונוריים.
חבר צוות שימור מורשת האקסודוס
היה פעיל מרכזי בארגון אירועי 70 שנה להפלגת אניית המעפילים אקסודוס 1947.
ב־24 ביולי 2017, יזם מפגש של מעפילי האקסודוס ובני הדור השני והשלישי בבית הנשיא בירושלים עם נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין.
במפגש העניק לנשיא את ספרו אודות העפלת הוריו על האקסודוס.
מקיים הרצאות ברחבי הארץ, בנושא: "יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס 1947" סיפורה של אניית המעפילים - האנייה אשר השיקה מדינה.
באוגוסט 2017 השתתף בהקמה ובניהול אתר אינטרנטי לשימור מורשת האקסודוס ומעפיליה.
בשנת 2018 יזם ופעל להנפקת מדליה לציון 70 שנה למסעה של האקסודוס במסגרת שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס.
בשנת 2019 פעל להקמת לוח זיכרון למעפילי האקסודוס על ידי הקרן קיימת לישראל במרכז ההוקרה ביער עופר ליד כרם מהר"ל.
באותה שנה, שנת 2019, פעל להקמת 2 לוחות זיכרון לאקסודוס ולמעפיליה בזנגווארדן, גרמניה ובבסיס הצבא הגרמני Admiral-Armin-Zimmermann-Kaserne בו שכן מחנה מעפילי האקסודוס אשר בו שהו הוא והוריו לאחר שגורשו על ידי הבריטים לגרמניה.
הענקת עיטור המדינה למעפילי ה"עליה הבלתי ליגאלית"
בשנים 2018–2019 ד"ר צבי חטקביץ הגה ופעל לממש את הרעיון שלו להעניק את "עיטור לוחמי המדינה" (על"ה) למעפילי האקסודוס, בה התקיים קרב בו נהרגו שלושה ונפצעו כ־150 מעפילים.
משבקשתו נדחתה על ידי משרד הביטחון פנה לשר לירושלים ומורשת אשר נענה לרעיון ואישר את הענקת "אות המעפיל" לכל מעפילי העלייה "הבלתי ליגאלית" בים ביבשה ובאויר.
טקס הענקת "אות המעפיל" נערך במחנה המעפילים ע"ש משה סנה בעתלית ב־6 במאי 2019.
שימור מורשת קרב תל עזזיאת
בשנת 2017 פעל למפגש לוחמי חטיבת גולני לציון 50 שנה לקרב תל עזזיאת שהתקיים בפארק רעננה.
ד"ר צבי חטקביץ מקיים הרצאות מורשת קרב תל עזזיאת בבסיסי צה"ל לחיילים ולקבוצות אזרחים בכל הארץ.
הוא משמר קשר עם משפחות הנופלים ועלייה לבתי העלמין ביום הזיכרון לחללי צה"ל ופעולות האיבה.
פעילות גנאלוגית לחקר שורשי משפחות
חטקביץ פעיל בעמותה החברה הגנאלוגית הישראלית, העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם).
הוא עוסק באיתור שורשי המשפחות בארכיונים בפולין לשימור זכר בני משפחות העמותה.
מרצה יחד עם רעייתו בנושא: "משואה לתקומה – סיפורן של שתי משפחות".
נשוי לחביבה ואב לארבעה ולו אחות אחת.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות
צבי וייס הוא זמר, חזן ובעל תפילה חסידי-ישראלי.
נולד בשנת תשמ"ו בניו יורק, ובגיל 6 עלה לארץ.
אביו הוא הזמר יהונתן וייס.
למד אצל החזן לאנטוש, ולאחר מכן במכון תל אביב לחזנות.
בשנת 2012 הוציא את אלבום הבכורה שלו - "ריבונו של עולם".
באלבום יצירות הקשורות בעיקר לספירת העומר.
ליוו את האלבום מקהלת "ידידים", והמעבד מנחם בריטובסקי.
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני - "אוצר", מלחניו של הרב בן-ציון שנקר.
וייס מארח באלבום את הזמרים גדעון לוין, יצחק מאיר, יעקב מוצן ודביר שפיגל.
את האלבום הוציא בחברת התקליטים דברי שיר.
בין פברואר 2022 לאוקטובר 2022 שפט וייס בתוכנית הריאלטי "המלחינים" ששודרה ברדיו קול חי.
וייס הוא אחד משני החזנים הראשיים בבית הכנסת הגדול בירושלים.
מגיש את תוכנית החזנות של רדיו קול חי.
אוצר, ניגוני הרב בן-ציון שנקר, 2017
הרב צבי הרש רוזנבוים (ה'תקנ"ה – חנוכה בערך ה'תקפ"ט) היה רב הונגרי, רבה של ביצ'קה.
נולד בשנת ה'תקנ"ה, ככל הנראה בטליקה, לרב משה נחום רוזנבוים, רבן של מספר קהילות בהונגריה.
על פי מסורת המשפחה, למד בישיבת פרשבורג אצל החתם סופר.
בשנת ה'תק"ף התגורר בטליקה שם נולדה לו מאשתו מרים לאה, בתו הראשונה דבורה בילא פישר, מאשתו מרים לאה.
בשנת ה'תקפ"ה מונה לרבה של ביצ'קה.
בתקופת רבנותו החלו לבנות בית כנסת חדש במקום.
בשנת ה'תקפ"ט הוא פנה לחתם סופר עקב חילוקי דעות במכירת המקומות בבית הכנסת.
נקבר בחג החנוכה, בערך בשנת ה'תקפ"ט ונקבר בביצ'קה.
על אף מאמצי נינו הרב נחום הירש, ששיקם את בית העלמין בביצ'קה, לא נמצא מקום קבורתו.
צאצא למהר"ל מפראג, של הרב מנחם נחום מצ'רנוביל, מייסד חסידות צ'רנוביל, של הרב גרשון אשכנזי, רבה של וינה, של הרב מנחם מנדל קרוכמל, של מהר"י וייל, מהר"ם מרוטנבורג, רבי יהודה החסיד, רש"י ועוד.
שני אחיו הגדולים הם הרב עמרם רוזנבוים והרב אברהם ישראל בצלאל רוזנבוים.
לאחר פטירתו, אלמנתו נישאה לרב הרש שטיינר.
לרב רוזנבוים 3 ילדים מאשתו מרים לאה.
דבורה בילא (ה'תק"ף – י"ג בשבט ה'תרמ"ה, ינואר 1885) – אשתו של הרב עקיבא פישר, רבה של טט.
ילדיהם הם הרב עמרם פישר והרב צבי פישר
הרב אבא חייא הירש (ה'תקפ"א – כ"ח באלול ה'תרנ"ג, ספטמבר 1893) היה רבה של סרד
הרב צבי חיים אפשטיין (ה'ת"ר-כ"ח באדר ה'תר"ס, 1900) היה רבה של העיירה באקשט, פלך וילנה.
בנעוריו למד בישיבת וולוז'ין והיה מכונה בה בשם "דער שוארצער עילוי" (העילוי השחור) והיה מתלמידי הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
הוסמך לרבנות על ידי ראשי הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין - הנצי"ב והרב יוסף דב סולוביצ'יק.
בהגיעו לפרקו נשא לאשה את בילא חנה בת הנגיד שמעון יצחק אייזיק בלאך וצביה צירעה (בת הרב חיים מבאקשט).
לאחר נשואיו התגורר סמוך לחותנו בבאקשט.
כתב חידושי תורה רבים בכתב יד בהם שאלות ותשובות, חידושי ש"ס, ודרוש.
בפועל נדפסה ממנו רק תשובה אחת להלכה בעניין בכור בהמה שנדפסה על ידי בנו לזכרו וצורפה בסוף ספרו של בנו לבוש מרדכי חידושים על מסכת בבא קמא ורשה תר"ס.
בנו הרב אליהו דוד, חתנו של רבי מרדכי רוזנבלט מאושמינה.
בנו הרב משה מרדכי ראש ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ובחברון
בנו הרב אפרים אבד"ק באקשט ואחר כך רב קהילת עדת בני ישראל - ר' ישראל סלאנטער אנשי זאמוט בניו יורק
בתו קריינה הייתה נשואה לרב נפתלי מנחם הוטנר.
נכדיו-חתני בנו: הרב מאיר חדש, המשגיח של ישיבת חברון.
הרב משה סקרוטה, ר"מ בישיבת כנסת ישראל, נרצח בעת חיסול גטו קובנא.
הרב משה פינקל - בנו של הסבא מסלבודקה, ר"מ בישיבה בסלבודקה ובחברון.
הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון כנסת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב יוסף זוסמנוביץ, רב בסלובודקה ורבה של וילקומיר.
הרב משה חברוני, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב אהרן כהן ראש ישיבת חברון.
צבי (וילי) וילינגר (1917 – 29 בנובמבר 2006) היה עסקן כדורגל ישראלי, שייסד את מיל"ן - קבוצת כדורגל הנשים הראשונה בישראל.
במקביל ניהל את קבוצת הפועל חולון ואימן את מחלקת הנוער שלה.
וילינגר נולד ב-1917 בחבל הקרפטים בצ'כוסלובקיה, ובנערותו החל ללמוד בישיבה בברטיסלאבה.
כשמשפחתו גילתה שהוא משחק כדורגל במקביל ללימודיו, היא החליטה להחזירו לבית המשפחה החדש בטרנסילבניה, שם נשלח לישיבה אחרת.
בסיום לימודיו החל לעבוד במפעל המשפחתי לייצור רעפים לגגות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח וילינגר יחד עם יהודי סאטו מארה לגטו סטמרנמטי שהוקם בעיר.
ב-1944 הוא הועבר לברגן-בלזן ומשם לאושוויץ, שם שהה כשנה.
לאחר מכן, הועבר וילינגר למחנה הריכוז דכאו, ובאפריל 1945 שוחרר על ידי הצבא האמריקאי יחד עם שאר ניצולי המחנה.
לאחר המלחמה הוא חזר לסאטו מארה, ושב לעבוד במפעל של משפחתו שהוקם מחדש.
ב-1951 עלה וילינגר לישראל והתיישב בחולון.
בתחילה הוא הועסק בבית חרושת לרהיטים, ולאחר כשנתיים עבר לעבוד כמנופאי ב"חמת" - שם עבד עד לפרישתו לגמלאות ב-1982.
בשנת 1993 זכה וילינגר בתואר "יקיר ההסתדרות בחולון" על תרומתו למפעלי ההסתדרות בעיר, וב-1997 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
ב-1953 הצטרף וילינגר לקבוצת הפועל חולון, ושיחק בה עשר שנים כחלוץ.
לאחר פרישתו, ובמשך עשרים שנה, הוא שימש כמאמן הנוער וכמנהל של הקבוצה.
במקביל הוא המשיך לעבוד ב"חמת", שם ניהל את קבוצת הכדורגל של המפעל והוביל אותה לצמרת הליגה למקומות עבודה.
בשנת 1969 נסע וילינגר יחד עם הפועל חולון למחנה אימונים באוסטריה.
באחד ימי האימון, הוא הגיע למשחק שבו התחרו נבחרות הנשים של אוסטריה ודנמרק והתרשם מהרמה הגבוהה שהופגנה בו.
כשחזר ארצה, החל וילינגר לפעול להקמת קבוצת כדורגל נשים מתוך כוונה לפתח ליגת כדורגל לנשים בישראל.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הקים בחולון את מיל"ן, שנחשבת לקבוצת כדורגל הנשים שפעלה בארץ.
לאורך השנים שיחקה מיל"ן בעיקר מול קבוצות גברים באירועים מיוחדים ובליגה למקומות עבודה, אך גם ב-30 משחקים בינלאומיים מול קבוצות נשים.
ב-1998, עם הקמת ליגת הנשים, פורקה מיל"ן ורוב חברותיה פרשו מכדורגל או עברו לשחק בקבוצות הליגה החדשה.
בנוסף על אלה, וילינגר גם ייסד ב-1990 את ליגת הכדורגל לוותיקים והמשיך לרכז אותה גם בשנות חייו האחרונות.
הקבוצה שהקים יחד עם שאול הרשטט - "ותיקי הפועל חולון", זכתה באליפות המדינה לוותיקים כבר בשנה הראשונה לפעילות הליגה.
ב-2006 נפטר וילינגר בגיל 89 ונקבר בבית העלמין ירקון.
הרב צבי ויסבקר (נולד בי"ד בסיוון ה'תשכ"ד, מאי 1964) הוא ראש ישיבה חרדי-ליטאי ישראלי, המכהן כראש ישיבת בית מתתיהו בבני ברק.
הרב ויסבקר הוא בנם הבכור של הרב ברוך ויסבקר ראש ישיבות "בית מתתיהו" בבני ברק ו"מאור יצחק" בחמ"ד וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ושרה לאה בתו של הרב אליהו דרבקין, רבה של רמתיים-הוד השרון.
נקרא על שם סב-אימו הרב צבי דרבקין, רב בבוברויסק שנספה בטבח חברון בפרעות תרפ"ט, דודו הוא הרב צבי דרבקין ראש ישיבת גרודנא בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
גדל בשכונת בית וגן בירושלים, שבה שימש אביו כר"מ בישיבת קול תורה.
למד שנה אחת בישיבת קול תורה לצעירים המשיך בישיבת פוניבז' לצעירים שנתיים נוספות, ובהמשך בישיבת פוניבז' הגדולה.
לאחר שאביו הרב ברוך ויסבקר זצוק"ל הקים את ישיבת בית מתתיהו ועמד בראשה, הקפיד להשתתף בשיעורים הכללים שהעביר.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים של ישיבת מיר ובכולל טהרות של הרב אהרון שפירא בשכונת בית ישראל.
בשנות ה-90 נתמנה על ידי אביו לכהן כר"מ שיעור ב' בישיבת בית מתתיהו.
במרוצת השנים אביו נהג לשתף אותו ולהתייעץ עמו בענייני הנהגת הישיבה.
בכסלו ה'תשפ"ד (נובמבר 2023), כשבריאותו של אביו החלה להידרדר, החליף אותו בהעברת השיעור לבני שיעור ג' בישיבה ובהמשך אף בהעברת השיעור הכללי.
לאחר פטירת אביו בכ"ג בשבט ה'תשפ"ד (2024), התמנה לכהן תחתיו כראש הישיבה.
נשוי לשושנה בתו של הרב זלמן נחמיה גולדברג ונכדת הרב שלמה זלמן אוירבך.
מתגורר בשכונת רמות אלון בירושלים.
צבי הורציו הרקוביץ (נולד ב-21 בדצמבר 1945) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ופרופסור באוניברסיטת רייכמן.
צבי הורציו הרקוביץ נולד בעיר רוסאריו בארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1969 בגיל 24.
למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון סיים בשנת 1973, ואת התואר השני ב-1975. את עבודת הדוקטורט שסיים בשנת 1980, עשה בהנחייתו של הכלכלן רוברט בארו באוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית.
בשנת 1980 חזר לישראל והצטרף כחבר סגל בחוג בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים התקדם והיה לפרופ' מן המניין, עד לפרישתו.
הוא פרסם מחקרים רבים שעסקו במדיניות מוניטרית ופיננסית ומקרו כלכלה.
הרקוביץ כיהן בתפקידים שונים, היה יועץ למחלקת המחקר של בנק ישראל, והחל משנת 2017 חבר בוועדה המוניטרית של הבנק.
הוא כיהן כיועץ גם בבנקים הפדרליים במיניאפוליס, שיקגו וריצ'מונד בארצות הברית.
כמו כן היה מרצה אורח באוניברסיטאות שונות בחו"ל.
נכון לשנת 2025 הוא פרופסור בבית הספר אריסון למינהל עסקים, בית ספר טיומקין לכלכלה באוניברסיטת רייכמן.
הרב צבי יהודה הכהן קוק (מכונה גם הרצי"ה; ט"ו בניסן ה'תרנ"א, 22 באפריל 1891 – י"ד באדר ה'תשמ"ב, 9 במרץ 1982) היה ראש ישיבת מרכז הרב ומנהיג רוחני בולט של הציונות הדתית.
מהאידאולוגים הבולטים של רעיון ארץ ישראל השלמה.
בנו ותלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נולד בעיירה ז'יימליס (זיימל) בפלך קובנא באימפריה הרוסית (כיום במחוז שיאוליאי בליטא), שם כיהן אביו ברבנות, לרב אברהם יצחק הכהן קוק ולרבנית רייזא-רבקה, בתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים, שעל שמו הוא קרוי.
אמו הייתה רעייתו השנייה של אביו, והוא היה בנה הראשון.
בשנת ה'תרנ"ו (1896), עברה המשפחה לבויסק שליד ריגה, שם נתמנה אביו לרב העיירה.
בבויסק למד גמרא אצל הרב ראובן גוטפריד ידידיה, חתנו של הרב יואל משה סלומון, ואצל הרב בנימין מנשה לוין.
את עיקר תלמודו קיבל לאחר מכן מאביו.
בנוסף למד מקרא אצל הרב משה זיידל, ורוסית אצל מורה פרטי.
בהיותו שם עמד בראש אגודת הנוער "פרחי ציון".
כאשר התמנה הראי"ה קוק לשמש כרבן של יפו והמושבות, עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בשנת ה'תרס"ו (1905) עבר לירושלים כדי ללמוד בישיבת "תורת חיים" בעיר העתיקה.
בישיבה, בהיותו כבן 15, התקרב ולמד באופן קבוע עם הרב זרח אפרים אפשטיין, גיסו של ראש הישיבה, שלימים כיהן כראש הישיבה.
לאחר תקופה בירושלים, שב הרב צבי יהודה ליפו וחזר ללמוד אצל אביו.
באותן שנים התיידד עם הרב יעקב משה חרל"פ, וסייע לו בעריכת הספר "צבי לצדיק".
בשנת ה'תרס"ט (1909), היה מיוזמי ומסייעי הקמת הישיבה בראשותם של אביו והרב שלמה זלמן שך ששכנה בבניין של תלמוד תורה "שערי תורה" ולמד בה.
מלבד לימודי קודש, למד שם גם שפות זרות ומדעים.
בשנים אלו החל גם בעריכת כתבי אביו ובהוצאתם לאור.
הראשון שבהם היה הספר שבת הארץ (1910), העוסק במצוות השמיטה, ובו אף השתתף בכתיבה.
בשנת ה'תרע"ג (1913), פרסם את הקובץ "התרבות הישראלית" עם ישראל חבס.
הרב צבי יהודה עמד לימינו של אביו בעיסוקיו הציבוריים.
כאשר הבחין כי הדבר פוגע בלימודיו, שקל את האפשרות לנסוע לישיבת טלז, ישיבת סלובודקה או לישיבה בהונגריה.
בצעירותו ובמשך שנות לימודיו בישיבה, על אף סיועו בעניינים שונים בפעילותו של אביו, הקפיד להתמקד בעיקר בלימוד תורה ולא בהתערבות בענייני ציבור.
סמוך למלחמת העולם הראשונה נסע להלברשטאדט שבגרמניה, בעצתם של הרב בנימין מנשה לוין והרב משה אוירבך, שם לימד נערים תנ"ך וגפ"ת (גמרא, פירוש רש"י ותוספות), ובעצמו העמיק בלימוד מסכתות עירובין וחולין עם חלק יורה דעה שבשולחן ערוך.
במקביל, למד מדעי הרוח באוניברסיטת הלברשטאדט.
בקיץ של אותה שנה נסעו הוריו לגרמניה, לשם הוזמן הראי"ה לדבר בוועידה העולמית של אגודת ישראל.
הוא קיבל את פניהם בברלין והצטרף אל אביו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותו שבוע, נאסרו הוא ואביו כנתינים של רוסיה, שהייתה מעצמת אויב של גרמניה.
הראי"ה שוחרר מיד עקב מעמדו ונסע לשווייץ, ואילו הרצי"ה שוחרר שבוע מאוחר יותר, ורק לאחר כשלושה חודשים הותר לו לצאת מהמדינה.
הוא הצטרף אל אביו בשווייץ, שם למד עימו באינטנסיביות.
בתקופה בה שהה הראי"ה בלונדון כרב קהילת מחזיקי הדת נותר הרצי"ה בנשאטל, בחסותו של הרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר.
בשנת ה'תרע"ח הקים אביו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בהיותו בלונדון, את תנועת "דגל ירושלים".
מטרת התנועה הייתה לאגד את שומרי המצוות התומכים בבניין היישוב בארץ ישראל, כולל אלו שנרתעו מהצטרפות לתנועה הציונית עקב חילוניותה.
הרב צבי יהודה, ששהה בשווייץ, הצטרף ליוזמה והוטלה עליו העבודה הספרותית ותרגום חומרי התנועה לגרמנית.
עם זאת, הוא מיוזמתו פעל להקמת סניף של התנועה בשווייץ ושיכנע אישים להצטרף לתנועה.
בהמשך הוקמו סניפים בארצות נוספות.
בשנת התרע"ט הצטרף אל אביו בלונדון, ובסוף אותה שנה (1919) שבו יחד לארץ ישראל, בה המשיך לסייע לאביו בביסוס התנועה בארץ ובהקמת סניף ביפו, ועמד בקשר מכתבים עם פעילי התנועה בשווייץ.
בטבת תר"פ עבר לפתח תקווה ולימד שם בבית הספר "נצח ישראל" בראשות הרב משה אוירבך ובתקופה זו פעילות התנועה בירושלים, בה כיהן אביו ברבנות, כמעט ופסקה.
בסוף השנה חזר לאירופה בהוראת אביו למען ענייני התנועה וכדי לעשות נפשות לרעיון תחיית האומה והארץ בקרב גדולי התורה שם.
הוא שהה באירופה במסגרת זו כשנה וחצי, בה פגש ויצר קשרי ידידות עם עשרות רבנים ואדמו"רים בולטים ועם עסקני ציבור בפולין, בליטא, בשווייץ ובווינה.
בשנים שלאחר מכן נשלח שוב מספר פעמים לאירופה בהוראת אביו, למען ענייני התנועה ובשביל גיוס כספים לישיבת מרכז הרב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ביקשו יהודים רבים מרוסיה ומליטא לעלות לארץ, בעקבות יחסו העוין של המשטר הסובייטי.
מתוקף מעמדו כרב הראשי, השיג הרב אברהם יצחק קוק סרטיפיקטים מהנציב העליון עבור אברכים שביקשו לעלות משם ארצה.
בסידורים המעשיים טיפל רבות הרב צבי יהודה: במענה למכתבים, בהשגת אישורים ובגיוס כספים עבור הנסיעות.
בכ"ו בשבט ה'תרפ"ב (24 בפברואר 1922), בגיל 31, נישא בוורשה לחוה לאה, בתו של הרב יהודה לייב הוטנר – שהיה דיין בוורשה ובנו של הרב יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק.
היא הייתה בעלת השכלה תורנית וכללית ופעילה בשדה החינוך היהודי בוורשה.
לאחר 22 שנות נישואים ללא ילדים, נפטרה הרבנית חוה לאה ממחלה בז' בשבט התש"ד (1 בפברואר 1944).
מאז, לאורך קרוב לארבעים שנה, חי הרב צבי יהודה בגפו.
בשנת ה'תרפ"ג (1923), הקים הראי"ה קוק את ישיבת מרכז הרב.
הרב צבי יהודה מונה לשמש כ"מנהל רוחני" בישיבה, והעביר שיעורים בתנ"ך ובאמונה.
במשך תקופה מסוימת שימש כאחראי גם על הניהול האדמיניסטרטיבי של הישיבה.
בין השנים 1929–1933, שנות התבססות המשטר הסובייטי בברית המועצות, פעל למען העלאתם לארץ של בחורים מרוסיה וליטא אל ספסל הלימודים בישיבת מרכז הרב.
בשנת ה'תרפ"ו קיבל כתב סמיכה לרבנות מהרב חרל"פ.
שנים רבות הקדיש לחקר, עריכה וסידור כתביו של אביו.
בין השאר, ערך והוציא לאור את הספרים "אורות" ו"אורות התשובה".
לאחר פטירת אביו (ג' באלול ה'תרצ"ה, 1 בספטמבר 1935) התמסר לעבודה זו ביתר שאת בצד עבודתו החינוכית בישיבה, כאשר ראשית עמלו היה הוצאת ספרי השו"ת כמשפט כהן ודעת כהן.
הרב צבי יהודה השתתף גם בפעילות ציבורית ובמאבק היישוב להקמת המדינה.
הוא עודד את תלמידיו שהצטרפו למחתרות, ובעצמו התנדב למשמר העם בירושלים ולחיזוק הביצורים במלחמת העצמאות.
בבחירות לכנסת השנייה, ב-1951, הוא הוצב במקום ה-119, הסמלי, ברשימת "הפועל המזרחי".
בשנת ה'תשי"ב (1952), לאחר פטירת הרב יעקב משה חרל"פ, מחליפו של אביו בראשות הישיבה, קיבל לידיו הרב צבי יהודה את ראשות הישיבה, תפקיד בו כיהן כשלושים שנה, עד לפטירתו.
באותה תקופה שכנה הישיבה בבית ברחוב הרב קוק במרכז העיר ירושלים.
רוב תלמידיה המעטים היו מאברכים מבוגרים, מרביתם מתלמידי הראי"ה.
הרב צבי יהודה חולל בה שינוי כשפעל להגעתם של בני היישוב החדש בוגרי תנועת בני עקיבא לישיבה.
גיסו, הרב שלום נתן רענן, שימש כר"מ וכמנהל הישיבה.
בהנהגתו הפכה הישיבה למרכז משמעותי שמשך אליו צעירים רבים.
מלבד תלמידי הישיבה, פקדו את ביתו ברחוב עובדיה בשכונת כרם אברהם בירושלים, אנשים רבים מישראל ומחוץ לה שראו אותו כרבם.
במחצית השנייה של שנות ה-60 קידם וטיפח את הרב צבי ישראל טאו, שהפך למוציא ומביא מטעמו, מעין סגן.
הרב טאו גיבש חוג גדול של תלמידים צעירים שנהגו בהערצה מתבטלת ובמעין גינוני חסידות ברצי"ה, והקדישו שעות רבות להעמקה במשנה הקבלית שלו ושל הרב קוק האב (למורת רוחם של הלמדנים בישיבה, כמו הרב שפירא).