tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר יורו 2016, אך לא זכה לדקות משחק.
ב-27 במרץ 2017, בהופעתו השמינית והאחרונה בנבחרת, הבקיע צ'אליק את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת מולדובה במשחק ידידות.
ב-11 בינואר 2022 נהרג צ'אליק בתאונת דרכים באנקרה שבטורקיה, בגיל 27.
אהמט ביי ג'אפרולו, בצעירותו גם אחמד ג'אפארוב או אחמד ג'אפרזאדה (באזרית: Əhməd Cəfəroğlu, בטורקית: Ahmet Caferoğlu; 17 באפריל 1899 – 6 בינואר 1975) היה בלשן אזרי-טורקי, טורקולוג, פליט מאזרבייג'ן לטורקיה, שבלט בחקר ההיסטוריה של השפות הטורקיות, חקר האטימולוגיה הטורקית, הניבים הטורקיים והאנטוליים.
ספרו הידוע ביותר הוא "תולדות השפה הטורקית" שהופיע בארבעה כרכים.
השתתף במפעל האנציקלופדיה של האסלאם, במהדורתה השנייה.
מצעירותו פעל ג'אפרולו נגד הכיבוש הסובייטי בארצו ולמען העצמאות והריבונות של אזרבייג'ן.
אהמט ג'אפרולו נולד בשנת 1899 בעיר גנג'ה באזרבייג'ן, אז ילזבטפול באימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה אזרית שיעית אולם ג'פארולו גדל כאדם חילוני.
עיר הולדתו הייתה רב-לאומית וחיו בה פרט לאזרים, ארמנים, רוסים, גאורגים, גרמנים וכו'.
בשנת 1902 התייתם מאביו, אסמעיל ביי.
בשנת 1905 בימי מעשי הטבח בין האזרים לארמנים אימו גיהר האנים עברה איתו לגור זמנית בסמרקנד, שם אהמט למד בבית ספר יסודי.
ב-1909 חזרו לגנג'ה והמשיך את לימודיו בגימנסיה רוסית לבנים.
שם קנה, בין היתר, ידע בשפות רוסית, לטינית, גרמנית וצרפתית.
בשנת 1916 נסע לקייב ולמד בה למשך שלושה סמסטרים במכון למסחר.
בינואר 1918 נאלץ להפסיק את הלימודים ושב לגנג'ה אחרי הפלישה הרוסית.
התגייס לצבא האסלאם שהוקם על ידי השלטון העות'מאני.
היה לצלף וקצין תותחנים והשתתף בספטמבר 1918 בקרב לשחרור באקו
בשנת 1919 אחרי פתיחת אוניברסיטת באקו, נרשם ג'אפרולו לפקולטה להיסטוריה ולספרות.
אולם אחרי כיבוש באקו על ידי הבולשביקים ונפילת הרפובליקה האזרית באפריל 1920, נמלט מאזרבייג'ן דרך בטומי לאיסטנבול.
עבד זמן מה כמזכיר של הקונסול כללי של הרפובליקה האזרית לשעבר, יוסף צ'מנזמינלי.
הקונסול הציג אותו בפני מהמט פואט ביי קפריליזדה, פרופסור באוניברסיטת איסטנבול, לימים שר החוץ של טורקיה.
ג'פארולו השיג דרכון זמני מטעם הקונסוליה הפרסית בטורקיה ונרשם ללימודי שפות וספרות באוניברסיטת איסטנבול, בה היה, בין השאר תלמידו של קפריליזדה.
פואט קיפריליזדה התמנה באותה תקופה למנהל המכון הטורקי שבו נפתחה בפני ג'אפרולו האפשרות לעיין באוסף הטורקולוגי העשיר של ניקולאי קטנוב שהתאחסן בספריית המכון הטורקי.
הודות לידע שלו ברוסית ובשפות טורקיות התוודע ג'אפרולו לגולים דוברי שפות טורקיות שהגיעו לטורקיה מקאזאן, מקרים, ממרכז אסיה, מקווקז ומהבלקן.
היה מעודכן בספרות המזרחנית הענפה מרוסיה ובשנת 1925 התחיל לפרסם את מאמריו הראשונים בבטאון המכון הטורקי – Turkiyat Mecmuesi.
בתום לימודיו באוניברסיטה עבד זמן מה בספריית הפקולטה לתאולוגיה וכעוזר הוראה במכון הטורקי.
ב-1925 בעזרת מלגה ממשרד החוץ של גרמניה נסע ג'פרולו ללימודי דוקטורט בגרמניה.
למד למשך סמסטר באוניברסיטת ברלין, בה השתתף בקורסים של וילי באנג קאופ, אלברט פון לה קוק, האפריקנולוג דידריך הרמן וסטרמן ושל הסלאביסט מקס פאסמר, ולמד את השפה האויגורית השתלם בפונולוגיה ובתנועות.
החל מנובמבר 1926 למשך שלוש שנים למד ג'אפרולו באוניברסיטת ברסלאו, בין היתר, אצל קרל ברוקלמן בתחום השפה היקוטית והכתב הטורקי הקדום הידוע כ"כתב אורחון", אצל פרידריך גיזה והנס היינריך שדר בפרסית המודרנית, אצל היינריך וינקלר ופאול דילס, ארווין קושמידר, בתחום השפה הסלבונית ותולדות הדקדוק הפולני.
באותה תקופה עבד ג'אפרולו בעריכת מילון טורקי-אויגורי ועשה מחקרים בתחום הבלשנות ההשוואתית הטורקית.
ב-1928 פרסם עוד שישה מאמרים בגיליון השני של Turkiyat Mecmuesi, התעדכן עם מחקרי האסכולה הסובייטית לבלשנות טורקית – בכתבי ניקולאי מאר, אלכסנדר סמויולוביץ' ואחרים.
במאי 1929 סיים תחת הדרכתו של גיזה את עבודת בדוקטורט שלו "ניתוחם של 75 שירים אזרבייג'נים מסוג "באיאטי" בניב של גנג'ה עם ביאור לשוני".
היא פורסמה בברלין ב-18 בינואר 1930.
בשנת 1929 קיבל ג'פארולו את האזרחות הטורקית וחזר לאיסטנבול.
התקבל לעבודה כמרצה בקתדרה לשפה הטורקית בפקולטה לספרות של אוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1932 התמנה למרצה להיסטוריה של השפה הטורקית.
ג'פארולו המשיך להיות במגע עם הגולים האזרים בטורקיה ובמערב וגילה בקורת כלפי מדיניות ברית המועצות.
גישתו הפכה למנוגדת למדיניות הרשמית של הנשיא מוסטפא כמאל אטאטורק לשיפור היחסים עם ברית המועצות ולהתרכזות בזהות הלאומית של טורקיה ועמה, תוך התרחקות מהאידאולוגיה הטוראניסטית שטיפחה זהות טורקית רבתי.
ברוח מדיניות המשטר הרפובליקני הטורקי נסגרו כתבי עת ועיתונים של הגולים האזרים בטורקיה כדוגמת Odlu Yurt, Azeri-Türk
ו-Yeni Kafkasya והמנהיג הגולה האזרי מהמד אמין רסולזדה נאלץ לעזוב את טורקיה והתשתקע בפולין.
בשנים 1932–1934 הצליח עדיין ג'פארולו לפרסם ירחון חדש Azerbaycan Yurt Bilgis (ידיעון ארץ אזרבייג'ן).
כתב אז גם מונוגרפיה על השתקפות המאבק לעצמאות בספרות של אזרבייג'ן.
כמו כן בשנים 1942–1943 ניהל את המגזין Türk amacı (העניין הטורקי) כמו כן Türk dili və ədəbiyyatı məcmuəsinin (אוסף על שפה הספרות הטורקית)
ב-23 באוגוסט 194 בקונגרס השני לטורקולוגיה שהתקיים בארמון דולמבהצ'ה באיסטנבול שבו השתתפה גם משלחת בלשנים סובייטים בראשותם של איוואן משצ'אנינוב ואלכסנדר סמוילוביץ' נאם ג'פארולו על "מזכרות מהשפה הטורקית בשפה הרוסית"
Rus dilinde ilk Türk dili yadigârları" שבו תיאר את השפעות התרבויות הטורקיות על רוסיה מתוך גישה מתנשאת כלפי התרבות הרוסית.
הנשיא אטאטורק עזב את האולם בכעס והמשלחת הסובייטית תיארה את הנאום כמעשה תופקנות אנטיסובייטי.
העיתון "ג'ומהורייט" מתח בוקרת על ג'פארולו שערבב בנאומו סוגיות לא מדעיות.
ב-29 בספטמבר 1934 פוטר ג'פארולו מתפקידו באוניברסיטה והיה לספרן בפקולטה לתאולוגיה.
בסופו של דבר ב-1936 התקבל ג'פארולו בחזרה לאוניברסיטה כמרצה ובשנת 1938 קודם למשרת פרופסור.
בשנת 1946 התמנה לראש הקתדרה להיסטוריה של השפה הטורקית באוניברסיטת איסטנבול, במקום מהמט פואט קפריליזדה שנפטר.
הוא התמנה גם מנהל המכון הטורקי.
אחרי מלחמת העולם השנייה עם התקררות היחסים בין טורקיה לברית המועצות, הצטרפות טורקיה לברית נאט"ו ועלה האינטרס של השלטון בעיניין האזרי.
ב-1947 התאפשרה חזרתו של רסולזדה לטורקיה וב-1949 הוקמה באנקרה האגודה לתרבות אזברבייג'ן ולרגל האירוע נאם גם ג'פארולו.
אהמט ג'פארולו היה אחד ממיסדי האגודה לשפה הטורקית.
היה מייסד ועורך ראשי של כתב העת " Azerbaycan Yurt Bilgis".
הוא פרש מהעבודה האויברסיטה באוגוסט 1975.
הלך לעולמו באיסטנבול בינואר 1975 מבלי שיוכל לראות שוב את מולדתו.
הובא לקבורה בבית הקברות זינג'ירליקויו באיסטנבול.
ב-1968 פרסם ג'אפרולו מהדורה חדשה של המילון לשפה האויגורית העתיקה שכלל 7,500 מושגים.
ב-1969–1970 הופיע ספרו הידוע ביותר – "תולדות השפה הטורקית" ב ארבעה כרכים.
עוד ב-1935 תרגם ג'אפרולו מפולנית את מילון השפה היקוטית מאת אדוארד פקארסקי.
1937 – חבר באגודה הפולנית למזרחנות
1938 – חבר מתכתב באקדמיה הפולנית למדעים
1944 – חבר מתכתב של האקדמיה ההונגרית למדעים ובאגודת קרשי-צ'ומה
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה האוקראינית העצמאית
1955 – עיטור המסדר "אלפונסו העשירי החכם" – מטעם ממשלת ספרד
חבר לשם כבוד של אגודת "טוראן" שמושבה בבואנוס איירס
בשנים 1923–1969 פרסם אהמט ג'אפרולו כ-350 מאמרים בארצות ובשפות שונות:
1958–1964 – Türk Dili Tarihi – תולדות השפה הטורקית
1931 – עריכת המילון של השפה הקומנית הקדומה (קפצ'אק) מאת אבו חייאן אל-ע'רנאטי (Kitabü'l-İdrak li-Lisani'l-Etrak; كتاب الإدراك للسان الأتراك)
1934–1938 – Uygur Türkçesi – מילון השפה האויגורית
Eski Uygur Türkçesi Sözlüğü – 1968 – מילון השפה האויגורית הקדומה
1938 – Kaşgarlı Mahmut – על המילונאי מהמוט קשגרלי
קומפילציות מאזורים שונים של אנטוליה ב-9 כרכים:
1940–1941, 1942, Anadolu Dialektolojisi Üzerine Malzeme חומר על הדיאלקטולוגיה של אנטוליה" בשני כרכים
1946 – Kuzeydoğu İllerimiz אוספים בניבים במחוזות הצפוניים-מזרחיים
1983 (רישומים שפורסמו אחרי מותו) Türk Kavimleri – "השבטים הטורקיים"
מאמרים פוליטיים – בכתבי העת של הגולה האזרית: "האבל הגדול של אזרבייג'ן – 27 באפריל", "28 במאי 1920", אזרבייג'ן – הרפובליקה הטורקית הראשונה בהיסטוריה" וכו'
כתבים על הפולקלור ועל הספרות של אזרבייג'ן:
האפוס של אשיג גריב בספרות העממית באזרבייג'ן
המשורר האזרי מליכ ביי אבשי מן המאה ה-17
אהמט איופ טורקאסלאן (בטורקית: Ahmet Eyüp Türkaslan; 11 בספטמבר 1994 – 6 בפברואר 2023) היה כדורגלן טורקי ששיחק בעמדת השוער.
טורקאסלאן גדל במחלקת הנוער של גזיאנטפספור.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בבוגסאשספור מהליגה הטורקית השלישית, במדיה ערך 40 הופעות ליגה.
במהלך עונת הושאל למשך תקופה קצרה לאוסמנילספור מליגת העל הטורקית, ובהמשך חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הטורקית וליגת המשנה הטורקית.
ב-9 בספטמבר 2020 חתם טורקאסלאן באומרנייספור מליגת המשנה הטורקית.
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-26 ביולי 2021 חתם טורקאסלאן על חוזה לעונה אחת בייני מלטיהספור מליגת העל הטורקית.
בעונת , שהסתיימה בירידה של יני מלטיהספור לליגת המשנה הטורקית, ערך טורקאסלאן שתי הופעות ליגה.
בעונת , עד למותו, שימש כשוער המחליף של הקבוצה, ולא ערך הופעות ליגה.
ב-6 בפברואר 2023 דווח כי טורקאסלאן נלכד מתחת להריסות בניין מגורים לאחר רעידת האדמה בטורקיה.
גופתו התגלתה למחרת, ב-7 בפברואר.
אהרון (אלברט) אלכסנדר Alexandre; 1766 – 16 בנובמבר 1850) היה שחמטאי וסופר שחמט.
אלכסנדר, יליד קיצינגן, בוואריה, למד לימודי רבנות והגיע לצרפת בשנת 1793. הוא החליט להפוך לאזרח צרפתי אחרי שנוכח בסובלנות הדתית כמדיניות של המהפכנים.
בתחילה לימד גרמנית למחייתו, פיתח המצאות מכניות ושיחק שחמט בשעות הפנאי.
בהדרגה השחמט הפך לעיסוקו הראשי.
אלכסנדר הציב לעצמו משימה לבנות סקר מקיף על הפתיחות שנותחו עד ימיו, ופרסם את ממצאיו בספר שנקרא "Encyclopédie des échecs" בשנת 1837.
לאחר ספר זה עסק בסקר על סיומי משחקים ובנה אוסף של למעלה מאלפיים בעיות שחמט, שאותו פרסם בשנת 1846 כ"אוסף בעיות השחמט היפות ביותר".
הספר פורסם במקביל בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
שני הספרים קבעו תקן חדש לגבי תפיסה כוללת וחשפו את הידע הטכני המעמיק של אלכסנדר.
בשחמט, כמו ביתר עיסוקיו העדיף אלכסנדר את הלמדנות על פני הביצוע, אך למרות זאת ניצח בדו-קרב את הווארד סטאונטון בלונדון, בשנת 1838 בגיל 73.
אלכסנדר הלך לעולמו ב-16 בנובמבר 1850 בלונדון.
אהרון דאגלס אוקונל (נולד ב-5 במרץ 1981 באלנטאון, פנסילבניה) הוא פיזיקאי ניסיוני אמריקאי.במהלך עבודתו תחת אנדרו קלילנד וג'ון מרטיני באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, הוא יצר את המתנד הקוונטי הראשון בעולם.
בפרט, הוא הצליח לשנות את המצב הקוונטי של ביט קוונטי מוליך, מתקן המשמש במחשוב קוונטי, למצב נייד של מתנד מאקרוסקופי.
המדידות של המכונה הקוונטית שיצר מהוות את התצפיות הישירות הראשונות של התנהגות קוונטית של תנועה של עצם נראה לעין והובילו את כתב העת Science להעניק לעבודתו את תואר "פריצת הדרך של השנה" לשנת 2010.
או'קונל דיבר על הנושא בוועידת TED ב-לונג ביץ', קליפורניה.
או'קונל הוא בוגר תואר ראשון ממכללת Eckerd ב-סיינט פיטרסברג, פלורידה משנת 2005, ודוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה משנת 2010.
אהרון אַספּיס (22 באפריל 1934 – 15 בנובמבר 2021) היה מורה למתמטיקה ישראלי, ומחבר ספרי לימוד מתמטיים ידועים, שנלמדו בחטיבות הביניים ובתיכונים רבים בישראל בשנות ה-80 וה-90.
אהרון אספיס נולד וגדל בשכונת נווה צדק בתל אביב.
הוא התחנך בבית ספר תחכמוני (שם היה חברו לכיתה של חיים טופול) ובתיכון המקצועי מונטיפיורי.
הוא אהב מוזיקה, ספורט ושחייה, וניגן במפוחית.
לאחר שירותו הצבאי, למד אספיס מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן היה מורה למתמטיקה בתיכון עירוני ה' בתל אביב וכן בבתי ספר אקסטרניים, בהם אנקורי.
בעת שהיה מורה החל לכתוב חוברות לימוד במתמטיקה, בעקבות תלונות של תלמידיו על כך שספרי הלימוד הקיימים אינם בנויים באופן לוגי, כאשר תרגילים קשים מופיעים בהתחלת הפרקים ולא בסיום.
החוברות זכו לפופולריות, ולבסוף אספיס הפסיק ללמד והחל לפרסם ספרי לימוד.
בשנת 1988 הואשם אספיס בהברחת 220 אלף דולרים לשווייץ, ועל כך נקנס ב-250 אלף ש"ח.
אספיס היה נשוי לזרחה והיה אב לארבע בנות.
בתו הבכורה היא האמנית אורית אדר בכר.
נפטר בגיל 87 לאחר שחלה במחלת הסרטן, ונטמן בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
ספריו של אספיס יצאו בהוצאה עצמית, ואופיינו בעיצוב כריכה אחיד שבמרכזו משולש שווה-צלעות העומד על בסיסו ובתוכו שם הספר.
חידושו הגדול של אספיס היה שמלבד הסברים, שרטוטים ותרגילים, הכילו ספריו גם פתרונות לכל התרגילים, בשונה מהמקובל בספרי לימוד אחרים עד אז.
בהמשך נהג כך גם מחבר ספרי המתמטיקה בני גורן.
אלגברה וסטטיסטיקה לתלמידי כתות ז'
אלגברה: סטטיסטיקה והסתברות לתלמידי כיתות י"א י"ב
אלגברה סטטיסטיקה והסתברות: 4 יחידות לימוד
סטטיסטיקה והסתברות לתלמידי בתי-ספר תיכוניים ונבחנים חיצוניים
פונקציות וגרפים לתלמידי כתות ט' (1986)
חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי (3 ו-4 יח"ל)
חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי לתלמידי בי"ס תיכוניים במגמות ריאלית-ביולוגית (4 ו-5 יחידות לימוד)
גאומטריה של המישור לתלמידי בתי-ספר תיכוניים וחטיבות הביניים – חלקים א', ב' ו-ג'
גאומטריה, טריגונומטריה, סטראומטריה (הנדסת המרחב)
מבחנים במתמטיקה במתכונת בחינות הבגרות לתלמידי בתי-ספר תיכוניים ונבחנים חיצוניים - 3 יחידות לימוד (1989)
מתמטיקה לבגרות 4 יחידות לימוד
אהקטל או אהקאטל (eʔˈeːkatɬ) הוא אל הרוח במיתולוגיה האצטקית.
אהקטל מתואר כנחש בעל נוצות ולעיתים מכונה אהקאטל קצלקואטל.
בשל אופיו - כאל הרוח, הוא יוצג לרוב כפסל בעל שני ראשים שפיהם מקושרים ודרכם יכלה רוח לנשוב.
סיפור הבריאה האצטקי מספר כי כאשר השמש הרביעית הושמדה (על מנת להשמיד את בני האדם), התאספו האלים בטאוטיווקאן, שם קפצו נאנאהואצין וטקיזטקאטל לתוך מדורה, והפכו להיות השמש והירח.
הם נותרו נייחים במקומם עד שאהקטל נשף עליהם והתחיל את תנועתם בשמיים.
אהרון אחיעז (14 ביולי 1949 – 28 במאי 1998) היה טייס חיל האוויר ואיש עסקים ישראלי.
נפל בשבי אש"ף בביירות במלחמת לבנון הראשונה ושוחרר ללא תמורה.
אחיעז נולד במושב בלפוריה, בנם של נפתלי וצפורה אחיעז.
בשנת 1968 התגייס לנח"ל מוצנח ומשם עבר לחיל האוויר וסיים בהצלחה קורס טיס.
הוא שירת כטייס והשתחרר בדרגת סרן.
באמצע שנות ה-70 נישא ליעל סחרוב, בתו של אהרון סחרוב.
לאחר נישואיו הצטרף לעסקי משפחת סחרוב והיה מנהל בחברת הביטוח "סהר" (שנמכרה בסוף שנות ה-80 לקבוצת הביטוח הראל השקעות).
הוא העסיק כשכיר בחברה את חברו הנווט מאיר שמיר, שלימים הקים את חברת הביטוח "מבטח שמיר".
עם פרוץ מלחמת לבנון גויס אחיעז לשירות מילואים כטייס סקייהוק.
ב-6 ביוני 1982 השתתף בתקיפת מטרות קרקע במהלכה הופל מטוסו והוא נפל בשבי אש"ף.
אחיעז היה הבכיר בשבויי צה"ל במלחמה זו.
הוא זכה ליחס מועדף לעומת שאר השבויים וקיבל תקציב מזון משלו.
הוא הצליח לפתח עם שומריו מערכת יחסים חיובית וניהל עמם שיחות חבריות.
בתקופת שהותו בשבי נפגשו שלושה מאנשי "העולם הזה", אורי אבנרי, שרית ישי לוי וענת סרגוסטי, עם ראש אש"ף יאסר ערפאת בביירות הנצורה.
באותו ביקור קיימו השלושה ראיון מוקלט במחנה אש"ף במערב ביירות עם אחיעז והביאו ממנו דרישת שלום חיה ומכתב לבני משפחתו.
קרוב משפחתו אריה (לובה) אליאב הפעיל את קשריו בקרב גורמים באש"ף כדי לקדם את שחרורו.
לאחר חודשיים וחצי, ב-20 באוגוסט, במסגרת פינוי אנשי אש"ף מלבנון, שוחרר אחיעז ללא תמורה.
עם שחרורו הועלה לדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו נהג אחיעז במשך תקופה לנסוע לאחד ממחנות הפליטים ביהודה ושומרון כדי להביא מוצרים שונים למשפחתם של שני שומריו הפלסטינים בתקופת השבי.
כמו כן נפגש מספר פעמים עם יאסר ערפאת.
בסוף שנות ה-80 ייסד אחיעז יחד עם דן ברנר את קבוצת קמור ושימש יושב ראש מועצת המנהלים שלה.
קבוצת קמור הייתה חברת השקעות שפעלה בתחומי הפיננסים, הנדל"ן, המזון המהיר והרכב.
מרכז הרווח העיקרי של החברה היה חברת קמור רכב, יבואנית ומשווקת מכוניות ב.מ.וו בישראל.
בנוסף, החברה החזיקה כ-40% מרשת המזון המהיר ברגר קינג וכ-50% מחברת הברוקרים "סהר ניירות ערך".
היה נשוי ליעל, בתו של אהרון סחרוב ונינתו של יצחק אייזיק בן-טובים, אב לשני בנים ובת.
בשנת 1998 נפטר אחיעז ממחלת הסרטן, בגיל 48 .
הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן בהרצליה .
אהרון אנקר (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס, ומשפטן המתמחה בדיני עונשין, ראיות ואתיקה והוא פרסם מאמרים וספרים בנושאים אלו.
אנקר הוא ממייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, והיה הדיקן הראשון שלה.
כחלק מפעילותו בנושא האתיקה משמש אנקר חבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר.
אנקר, יליד ארצות הברית, סיים תואר בספרות עברית מישיבה יוניברסיטי ותואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיו במשפטים שימש אנקר כחבר המערכת ועורך המאמרים של ה-Harvard Law Review.
אנקר למד גם בישיבות הרב חיים ברלין והרב יצחק אלחנן בארצות הברית ובישיבת חברון בירושלים, בשנים 1946 - 1955.
בין השנים 1960 - 1963, עבד אנקר כעורך דין בלשכת הפרקליטות במחוז הפדרלי של דרום מדינת ניו יורק, שם כיהן בשנתו האחרונה בתפקיד ראש מחלקת הערעורים.
הוא עבר לאקדמיה בשנת 1963 באוניברסיטת מינסוטה, וכיהן שם עד שעלה לארץ ב-1969. עיקר התמחותו, בהוראה ובמחקר, הייתה בתחום המשפט הפלילי.
בשנים אלה הוא גם שימש יועץ לוועדת הנשיא ג'ונסון לענייני המשפט הפלילי, כחבר הוועדה המייעצת של הצוות שהכין הצעת חוק סדר דין פלילי לדוגמה, מטעם המוסד האמריקאי למשפט (American Law Institute), ולאחר מכן כמשנה לעורך הראשי של אותו חוק.
החוק הוא נוסח בסיסי המשמש מודל, אשר המדינות שבארצות הברית יכולות לבחור לקלוט לתוך החקיקה הפנימית שלהן.
במהלך השנים מאז שעלה לארץ, היה אנקר פרופסור אורח במספר אוניברסיטאיות בארצות הברית, לרבות ייל, שיקגו, פנסילבניה, ניו יורק, דיוק ומישיגן.
בשנת 1969 עלה אנקר לארץ.
הוא שימש עוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר.
ב-1970, כשנה לאחר עלייתו ארצה, הפך אנקר לדיקן המייסד של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בפקולטה זו המשיך ללמד עד שנת 2000 כפרופסור למשפטים בנושאים דיני עונשין, ראיות, ואתיקה מקצועית ובדיני עונשין במשפט העברי.
הוא נחשב מגדולי אנשי האקדמיה בתחום המשפט הפלילי המהותי.
כיום משמש אנקר כפרופסור אמריטוס בפקולטה שייסד.
במקביל לעשייתו בתחום האקדמי, היה חבר ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל, בשנים 1973 - 1987. הוא גם מילא מספר תפקידים במועצת העיתונות, כולל חבר המליאה וחבר בית הדין של המועצה.
במהלך השנים הוא היה חבר במספר ועדות ממלכתיות שמונו מטעם שרי המשפטים, ביניהן:
ועדת אגרנט שהכינה הצעה להחלפת החלק הכללי של פקודת החוק הפלילי.
ועדת לנדוי שיעצה לשר בענייני סדר הדין הפלילי ודיני ראיות.
הוועדה (בראשות השופט דוד בכור) שהכינה את ההצעה להקמת הסנגוריה הציבורית.
הוועדה בראשות השופט דב לוין שהכינה את החוקים לתיקון סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) ו-(סמכויות אכיפה – חיפוש בגוף האדם).
אנקר היה יו"ר הוועדה שמינה השר דניאל פרידמן לבחינת ההצעה לפיה, הרשעת אדם בעבירה במשפט שהתנהל לפני הרכב שופטים תחייב אישור פה אחד של כל חברי ההרכב.
בשנים 1995 - 2005 כיהן גם כחבר בוועדת הפיקוח על הסניגוריה הציבורית.
הוא מכהן כיום כחבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית על שם דייוויד וינר משנת הקמתו ב-2009.
אנקר פרסם מספר רב של מאמרים בישראל ומחוצה לה, רובם בתחום דיני העונשין, ושלושה ספרים פרי עטו ואחד נוסף שערך.
הוא בחן שאלות יסוד בקשר לעבירת הניסיון בשני מאמרים, אחת בסוגיית הניסיון הבלתי צליח והשנייה בשאלת היסוד הנפשי של עבירה זו.
פרסומיו בישראל כוללים מספר מאמרים בנוגע להיבטים שונים של עבירת רצח, לרבות רצח בכוונה תחילה ורצח תוך ביצוע עבירה.
ספרו הראשון, שהתפרסם ב-1977, דן בהגנות כורח וצורך, שם בין השאר הניח יסודות להבחנה בין הצדקים ופטורים, אשר הספרות הישראלית לא עסקה בה עד לאותו היום.
ספרו האחרון, שהתפרסם ב-2007, עוסק בעיקרי המשפט הפלילי העברי.
הוא ביסס ופיתח את ההבחנה בין המשפט הפלילי העברי הדתי, שעניינו היחס בין האדם והאל, ובין המשפט הפלילי העברי החברתי, שמטרתו תיקון הסדר החברתי.
הספר דן באופן מקיף ויסודי גם בהגנות העיקריות מפני אחריות פלילית: אי-ידיעת הדין, כורח, צורך, הגנה עצמית והשאלה אם יש מצבים שבהם מותר לפגוע באדם שאינו תוקף, כדי להציל את הרבים.
אנקר עדיין מנחה כותבי עבודות מחקר.
"הכרח וצורך בדיני עונשין", הוצאת אונ' בר-אילן, 1977
"מאסר על תנאי", הוצאת אונ' בר-אילן, 1981
"פסקי דין נבחרים של בית המשפט העליון כרך ח", 1992 (עורך)
"פסקי דין נבחרים של בית המשפט העליון כרך ט", 1995 (עורך)
"עיונים במשפט העברי והלכה" הוצאת אונ' בר-אילן, 2000 (עורך, יחד עם סיני דויטש)
"עיקרים במשפט הפלילי העברי" הוצאת אונ' בר-אילן, 2007
אהרון אלמוג (4 במרץ 1938 – 17 בפברואר 2024) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
אהרון אלמוג נולד בווידין שבבולגריה.
אמו ודודו מצד אמו היו שחקני תיאטרון בבולגריה.
עלה לישראל ב-1950. בוגר הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בתל אביב, בהדרכת צבי פרידלנד, אליו התקבל בסביבות 1959.
היה בין מקימי תיאטרון החאן.
אלמוג שיחק במספר תיאטראות בישראל.
ב-1961 גילם את פליקס ודמויות שונות בהצגה "בגדי המלך" שכתב וביים נסים אלוני; גילם את הקשר טוראי ויטאקר בהצגה "הארוך השמן והגוץ" מאת וויליס הול שביים מישא אשרוב, וגילם את אוקטביוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים פיטר קו.
ב-1998 גילם את אגאוס מלך אתונה בהצגה "מדיאה" מאת אוריפידס שביים רוברט וודרופ.
ב-1998 שיחק ב"מעלילות גבורת הבורגנים - פרויקט שטרנהיים" שהיה 4 מחזות מאת קרל שטרנהיים בבימויים של 4 במאים שונים.
ב-1999 גילם את יוסף, בנה של מרגה ויסברג (ליא קניג) בהצגה "מדריך למטייל בוורשה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2000 גילם את מאיר שמעון (סיימון) גולד בהצגה "אנשים קשים" מאת יוסף בר-יוסף שביים חנן שניר.
ב-2001 גילם את סול קפלן בהצגה "חבילות מאמריקה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
על עיצוב תפקידו בהצגה זו זכה בפרס על שם שמואל סגל לשחקן המשנה המצטיין.
ב-2002 גילם את אוגניוש בהצגה "טנגו" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים מישה לוריה.
ב-2003 גילם את האבא בהצגה "משפחה" שכתבה וביימה רביד דברה.
ב-2004 גילם את מנו, בעלה של באדלה (גילה אלמגור) בהצגה "ארטון" מאת עזרא אהרון שביים רוני ניניו.
באותה שנה גילם את שריה בהצגה "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן.
ב-2005 גילם את אהרון קונסטנטינופול (פטיש), היועץ המשפטי בהצגה "מבקר המדינה 2005" מאת אילן חצור שביים אילן רונן.
ב-2006 גילם את אחד מזקני תבי בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר; וגילם את נח במחזה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי שביים חנן שניר.
ב-2008 גילם את אלפונס בהצגה "אלינג" שביים רמי הויברגר.
ב-2010 גילם את אלבר דנון בהצגה "אותו הים" שכתב וביים חנן שניר על פי ספר בעל אותו השם מאת עמוס עוז.
באותה שנה גילם את רנה בהצגה "גיבורים" מאת ז'ראלד סיבלראס שביים יוסי פולק.
ב-2011 גילם את המורה בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים אילן רונן.
ב-2012 גילם את אליהו חסדאי בהצגה "החולה ההודי" מאת רשף לוי שביים אלון אופיר.
ב-2014 גילם את אנסלם ואת משרתו של הרפגון בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים אילן רונן.
ב-2015 שיחק בהצגה "אדיפוס: תיאור מקרה" מאת סופוקלס שביים חנן שניר.
ב-1964 שיחק בהצגה "צ'יפס על כל דבר" מאת ארנולד וסקר שביים עודד קוטלר בתיאטרון הקאמרי ושיחק בהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין.
ב-1983 גילם את אבנר בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס.
ב-1986 גילם את יאקיש בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1968 שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי שביים פיליפ דיסקין בתיאטרון החאן, ושיחק בהצגה "כך משתעשעת אמי המשוגעת" מאת אן ג'ליקו שביים עודד קוטלר בתיאטרון החאן.
ב-1973 שיחק בהצגה "וויצק" מאת גאורג ביכנר שביים מייקל אלפרדס, ובהצגה "עיר אחת" שביים מייקל אלפרדס.
ב-1977 שיחק בהצגה "חד גדיא" שביימו אילן רונן ורות זיו איל; שיחק בהצגה "פנשן" מאת דייוויד הר שביים חנן שניר, ושיחק בהצגה "צ'רלי קאצ'רלי" מאת דני הורוביץ.
ב-1978 שיחק ב"משיח בא, משיח בא" מאת סלבומיר מרוז'ק שביים הלל נאמן; ב"רוזנקרנץ וגילדרנשטרן" מאת טום סטופארד שביים דוד זינדר, ובהצגה "קדימה בית"ר" שכתב וביים אילן רונן.
ב-1979 שיחק ב"חקירה" שביימה אנבל מלצר; גילם את ואט המספר בהצגה "מרסיה וקאמיה" מאת סמואל בקט שביימה מיכל גוברין; שיחק ב"אוכלים" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן; ובהצגה "שבעת הקבצנים" שביים יוסי יזרעאלי.
ב-1982 שיחק בהצגה "וולפונה" מאת בן ג'ונסון שביים אילן רונן.
ב-1971 שיחק בהצגה "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי שביים מייקל אלפרדס בתיאטרון חיפה.
ב-1972 שיחק בהצגה "חמורים" מאת פלאוטוס שביים מייקל אלפרדס.
ב-1992 שיחק בהצגה "אולם מס' 6" שהייתה עיבוד של נוריאל טוביאס לסיפור מאת צ'כוב בבימויו של אילן תורן.
ב-1989 גילם את אנגסטראנד בהצגה "רוחות" מאת הנריק איבסן שביים מייקל אלפרדס בתיאטרון באר שבע.
ב-1991 שיחק בהצגה "הנאהבים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1975 שיחק במועדון התיאטרון בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק.
ב-1981 ביים את ההצגה "תל אביב - ניו יורק - תל אביב" מאת רמי רוזן בתיאטרון החאן.
בתיאטרון הבימה: ב-1985 ביים את ההצגה "הפרדס" מאת יוסף בר-יוסף.
ב-1992 ביים את ההצגה "תינוקות לילה" מאת אברהם ב.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1986 ביים את ההצגה "הקן" מאת פרנץ קסוור קרץ.
ב-1987 ביים את ההצגה "רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד.
ב-1989 ביים את "שיץ" מאת חנוך לוין ואת ההצגה "אחרי החגים" שכתב שמואל הספרי על פי ספר בעל אותו שם מאת יהושע קנז.
ב-1990 ביים את ההצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב.
ב-1992 ביים את ההצגה "העלמה ז'ולי" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
בין השנים 1987–1989 שימש כמנהל האמנותי של המרכז התיאטרוני בנווה צדק, וביים שם את ההצגות "האזרח העומד מעל כל חשד", "החייל הטוב שוויק", "הירושה" ו"נעורי ורדהל'ה".
בתיאטרון בית ליסין ביים בשנות ה-90 את הצגת היחיד בכיכובה של מרים גבריאלי "שש שעה רקובה" מאת חנוך לוין.
בתיאטרון באר שבע ביים את ההצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
בתיאטרון חיפה: ב-1993 ביים את ההצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל.
ב-1994 ביים את ההצגה "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן.
ב-1995 ביים את ההצגה "המליונרית מנאפולי" מאת אדוארדו דה פיליפו.
ב-1969 שיחק בסרט "מקרה אישה" שכתבו אמנון סלומון וז'ק קתמור שגם ביים.
ב-1972 שיחק בסרט "הגלולה" מאת נסים אלוני שביים דוד פרלוב.
ב-1973 שיחק בסרט "שלום, תפילת הדרך" שכתב וביים יקי יושע.
בין השנים 1974–1976 שיחק בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" שיצר מוטי קירשנבאום וביים יעקב אסל.
ב-1987 שיחק בסרט "ילדי סטלין" שכתב וביים נדב לויתן.
ב-1997 גילם את טיטו בסרט הטלוויזיה "מצליח" שכתב אילן חצור וביים ערן ריקליס.
אלמוג היה נשוי לשחקנית מרגלית אלמוג ולהם בן אחד.
התגורר בתל אביב ונפטר ב-17 בפברואר 2024, מעט לפני יום הולדתו ה-87.
אהרון אהרון (נולד ב-8 במרץ 1954) הוא מהנדס ומנהל ישראלי, מנכ"ל רשות החדשנות לשעבר.
לפני מינויו לתפקיד, היה המנכ"ל הראשון של אפל ישראל, וסגן נשיא טכנולוגיות חומרה בחברת אפל העולמית.
אהרון גדל בשכונת קריית אליעזר בחיפה, בן להורים יוצאי יוון.
אביו, יליד סלוניקי, עבד בנמל חיפה.
אהרון למד בתיכון בסמ"ת ובשירותו הצבאי שימש כטכנאי ביחידה 8200. הוא בוגר הטכניון בהנדסת מחשבים ובעל תואר שני בהנדסת חשמל.
אהרון מילא שורה של תפקידי ניהול בכירים בתחום ההיי-טק ובהם: סגן מנהל הפיתוח ב-IBM; מנכ"ל חברת החומרה "צורן ישראל"; מנכ"ל חברת סיברידג'; מנכ"ל ויו"ר חברת קמרו; ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת דיסקרטיקס.
במקביל, לימד אהרון בטכניון במשך כ-20 שנה.
הוא הקים את מרכז הפיתוח של אפל בישראל, ולימים יצהיר כי מטרת העל שלו הייתה ליצור מרכז במחיר תחרותי, שבו משלמים שכר בסיס נמוך ב-25% מהמקובל בעמק הסיליקון .בהמשך מונה גם לתפקיד סגן-נשיא טכנולוגיות חומרה בחברת אפל העולמית.
בשנת 2017 מונה אהרון לתפקיד מנכ"ל רשות החדשנות.
במהלך כהונתו צוטט במספר כתבות בהתבטאויות נגד השכר הגבוה בהיי-טק.
בין השאר, טען כי "זה לא בריא" שחברות כמו גוגל משלמות שכר גבוה, ושצריך ליצור עובדים שהם "אזרחים טובים" ואף פירש את הצהרתו: "ישראלי טוב והגון השומר על שכר נמוך".טען כי יכפיל את מספר העובדים בהייטק המשיך וטען כי יעצור את העלייה בשכר ההייטק.
באוגוסט 2020 הודיע על התפטרותו מן התפקיד.
במקומו מונה ב-2021 כמנכ"ל דרור בין.
ב-2021 הקים את חברת הייעוץ C-perto, בה הוא משמש כמנכ"ל.
ביוני 2023 קיבל את "מדליית בוגר הטכניון" בטקס שנערך ביום 14 ביוני 2023.
אהרון נשוי לנחמה ואב לשלושה.
אהרון אָלְטָרַס הוא שחקן יהודי-גרמני.
אלטרס נולד בברלין, בנם של אדריאנה אלטרס ווולפגנג בומר.
אמו של אלטרס, יהודייה קרואטית, נאלצה להימלט מקרואטיה עם הוריה, יעקב ותיאה אלטרס, מכיוון שסבו נרדף פוליטית על ידי ליגת הקומוניסטים של קרואטיה.
אמו היא שחקנית, במאית תיאטרון וסופרת, ואביו מלחין.
יש לו אח צעיר יותר, לאונרד.
אלטרס למד בבית הספר היסודי היינץ-גלינסקי בברלין.
במהלך לימודיו בהיינץ-גלינסקי נבחר על ידי צוות ליהוק להשתתף בסרט "Mogelpackung Mann".
בשנת 2006 החל ללמוד בגימנסיה Jüdische Oberschule Berlin (התיכון היהודי בברלין).
אלטרס התפרסם מאוד ברחבי גרמניה לאחר ששיחק בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "Not All Were Murderers" של רשת ARD, המבוסס על זיכרונות ילדות ונעורים של השחקן הגרמני-ישראלי מיכאל דגן, ששרד את המשטר הנאצי כילד יהודי בגרמניה.
אהר'לע הוא אלבום הבכורה של הזמר החסידי-ישראלי אהרלה סמט.
האלבום הופק על ידי המעבד והמפיק המוזיקלי נפתלי משה שניצלר הבעלים של סטודיו שניצלר.
האלבום כולל לחנים של פינקי ובר, מאיר אדלר, ליפא שמעלצר, יענקי דסקל, משולם גרינברגר, מוטי אילוביץ, הלל פלאי, שימשי ניימן והערשי רוטנברג.
העיבוד המוזיקלי נעשה על ידי משה לאופר, מאיר אדלר, נפתלי משה שניצלר ויואלי דיקמן.
האלבום מכיל שירים בעברית וביידיש.
במאי 2018 הוציא לאור את הסינגל הראשון מתוך האלבום "סיני" (רצועה 3), השיר נחל הצלחה רבה והפך לאחד מלהיטי ל"ג בעומר.
לשיר ביצוע קאבר של שמילי אונגר באלבומו על הבמה.
רצועה 12 באלבום ("לא לנו") הוציא סמט כסינגל שיווקי לאלבום בשנת 2018, סמט ביצע גם גרסה נוספת לשיר יחד עם מקהלת מלכות ומקהלת הילדים יידיש נחת לקראת סיומי הש"ס של דרשו.
אהרון אלדו זוהר (נולד ב־4 באפריל 1939) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף בדימוס ומנהל ישראלי.
שימש כראש מטה פיקוד המרכז ומפקד חטיבת האש 282.
אלדו נולד בבנגאזי שבלוב, כבנם הצעיר של מיסה לבית ג'רבי ופנחס זוארץ.
ב-14 בנובמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרגו אביו ושניים מאחיו מפצצה שנפלה במרכז העיר.
בשנת 1950 עלה לישראל עם אמו ושלושת אחיו שנותרו בחיים.
הם נקלטו בשער העלייה והועברו למעברה בנתניה.
בשנים 1956–1958 למד בפנימייה הצבאית לפיקוד ובביה"ס הריאלי בחיפה.
ב־1960 סיים בהצטיינות קורס קצינים.
בשנים 1960 - 1965 שירת בתפקידי פיקוד שונים בגדוד 403 ובגדוד 404. בשנים 1965 - 1966 התמנה לקצין אג"ם של מפקדת הסיוע בחטיבה 14 באוגדה 36, בפיקודו של אריק שרון.
במלחמת ששת הימים לחם עם חטיבה 14 בקרב אום-כתף, בחצי האי סיני.
בתקופת מלחמת ההתשה קיבל מינוי חירום של סמג"ד מילואים בגדוד 403 ולאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 334.
במלחמת יום כיפור לחם ברמת הגולן כמפקד גדוד מילואים 412.
לאחר מלחמת יום כיפור קיבל את הפיקוד על גדוד 334, ברמת הגולן.
בהמשך פיקד על חטיבת האש 282 בגולן, עד סוף שנת 1978.
בשנת 1979 מונה למפקד התותחנים של פיקוד מרכז, תחת האלוף משה לוי.
לאחר מכן קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לתפקיד ראש המטה של פיקוד מרכז, בתקופת האלוף אורי אור.
בסוף 1983 השתחרר מצה"ל והגיש מועמדותו לראשות עיריית נתניה, ברשימה עצמאית.
הרשימה זכתה לחמישה מושבים ואלדו כיהן כממלא מקום ראש העיר.
בשנים 1986 - 1991 עבד כמנהל פרויקטים וכמנהל תפעול בהמועצה לשיווק פרי הדר.
בשנים 1991 - 1993 היה המנהל הראשון של קניון הזהב בראשון לציון.
בשנים 1994 - 1999 ניהל פרויקטים בחברת תשלו"ז נכסים של יצחק תשובה.
אלדו בוגר תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ובמדעי המדינה, ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
נשוי לרותי, אב לשלושה וסב לשמונה.
אהמטג'אן קפלאן (בטורקית: Ahmetcan Kaplan; נולד ב-16 בינואר 2003 בטרבזונספור שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ניימיכן, בהשאלה מאייאקס ובנבחרת טורקיה.
קפלאן גדל במחלקת הנוער של טרבזונספור.
ב-27 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד אלניהספור במסגרת המחזור השביעי בליגת העל הטורקית לעונת .
בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-19 באוגוסט 2022 חתם קפלאן על חוזה לחמש עונות באייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-25 בפברואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-0 לא.ז.
אלקמאר במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת 2023/2024.
קפלאן נכלל בסגל נבחרת טורקיה לטורניר יורו 2024, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
אהרון אבשלומוב היה מלחין יהודי ממוצא רוסי.
יצירתו כללה מספר בלטים, שתי אופרות, קונצ'רטו לכינור, ארבע סימפוניות וקונצ'רטו לחליל.
אהרון נולד למשפחה מיהודי ההרים ב, רוסיה, ונשלח ללימודי רפואה בציריך.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, נסע בגפו ללימודים בארצות הברית.
פחות משנה לאחר מכן, ב-1918 הוא עבר לסין, ונכנס לאקדמיה של שנגחאי, ויחד עם מוזיקאים יהודים אחרים, שנמלטו מהפוגרומים והמהפכה הרוסית, הכשיר מספר מוזיקאים סינים צעירים במוזיקה קלאסית, אשר בתורם הפכו למוזיקאים מובילים בסין.
בין השנים 1918 ו-1947, הוא עבד על יצירת סינתזה של אלמנטים מוזיקליים סיניים וטכניקות מערביות של הלחנה תזמורתית.
בין היצירות הראשונות מסוג זה שיצר הייתה האופרה קואן יין ("Kuan Yin"), שעלתה לראשונה בבייג'ינג בשנת 1925.
באביב 1935, בהזמנתו של , ניצח לראשונה את השיר "מארש המתנדבים" זמן קצר לאחר הלחנתו, בכך היה למנצח הראשון שניצח על השיר שהפך לימים להמנון הלאומי של הרפובליקה העממית של סין.
אבשלומוב התפרנס כספרן, והיה הספרן הראשי של הספרייה הציבורית של מועצת העירייה של שנגחאי, מ-1928 ועד 1943. בין השנים 1943 ל-1946, ניצח על התזמורת הסימפונית של שנגחאי.
קואן יין (אופרה על שם גואנין, הבודהיסטווה של החמלה; הוצגה בבכורה בפקינג בשנת 1925)
שעת הדמדומים של יאן קואי פיי (אופרה, 1933), כנראה על פי ספרו הנושא את אותו שם מאת א.א.
החומה הגדולה (אופרה, 1933–1941), המבוססת על האגדה של ליידי מנג ג'יאנג.
קונצ'רטו לפסנתר בסול על נושאים ומקצבים סיניים (1935)
סימפוניה מס' 2 (1949, בהזמנתו של סרג' קוסביצקי, בבכורה על ידי התזמורת הסינסינטייתית, בניצוחו של ת'ור ג'ונסון)
סימפוניה מס' 3 (1953, "לזכרם של סרז' ונטלי קוסביצקי")
ארבע תמונות מקראיות (תפילת המלכה אסתר, רבקה ליד הבאר, רות ונעמי, תהלוכה)
בנו, יעקב אבשלומוב, (נולד ב-1919) היה אף הוא מלחין ומנצח.
אהרון בן יוסף היה רב קראי, פילוסוף, פרשן מקרא, פייטן והוגה דעות חשוב אשר חי במאה ה-13, בערך בין השנים 1260 – 1320.
הוא נולד בסולכאת שבחצי האי קרים, ופעל בעיקר בקושטא.
הוא היה אחד מקראי קרים הראשונים הידועים בשמם.
הוא מכונה "אהרון הרופא" וגם "אהרון הראשון" משום שקדם לרב קראי מפורסם אחר, גדול וחכם שנקרא מניקומדיה, שמכונה "אהרון האחרון", חי אחריו והיה שמרן יותר.
כיום ידועים לנו מספר חיבורים שהוא חיבר:
ספר המבחר וטוב המסחר – פירוש לחמשת חומשי התורה.
ספר מבחר ישרים – פרשנות לנביאים ולכתובים.
לא כל החיבור יצא לאור, אלא רק חלק ממנו נדפס בגוזלווא, תקצ"ד.
ספר כליל יופי – ספר דקדוק לשון הקודש.
בנוסף, הוא חיבר מספר רב של פיוטים ליטורגיים שונים, כשהמרכזיים שבהם הם פיוטים המבוססים על תוכנן של כל פרשיות השבוע, הנאמרים לפני אחת הקדושות בתפילת הבוקר של שבת.
כליטורגן, הוא היה מעצבו של סידור התפלה בנוסח בו משתמשים הקראים עד לימינו, תוך שהוא התבסס על נוסחים קדומים יותר.
דמותו מסמלת שינוי בולט בפילוסופיה הקראית.
עד אליו הפילוסופים הקראים נקטו בשיטת ה"מדברים" (הכלאם).
ר' אהרון בן יוסף היה הראשון לאמץ עמדה אריסטוטלית.
המעבר לתפיסת עולם אריסטוטלית מתבטא בדעתו של אהרון בכמה פנים שונים.
כך למשל, בעוד שהפרשנים הקראים שקדמו לו סברו כי מבחינה פיזיקלית העולם מורכב מאטומים, הוא דגל בשיטה שלפיה העולם מורכב מארבעת היסודות.
כמו כן הוא קיבל את התפיסה של חומר וצורה.
יחד עם זאת, נראה שהוא שלל את המימד הפילוסופי הערכי שבמשל זה, על-פיו האישה מסמלת את החומר והגבר את הצורה, כפי שסברו פרשנים רבניים.
למרות שבפירושיו הוא מרבה לצטט מחכמים קראים כמו יפת בן עלי, סהל בן מצליח, יוסף הרואה וישועה בן יהודה, והוא מגן על הפרשנות ההלכתית הקראית, נראה שפרשנותו הושפעה גם מפרשנים רבניים כמו רש"י, אבן עזרא, הרמב"ם ורד"ק.
כבר במבוא לספר המבחר הוא מצהיר על עצמו שלא יחשוש מלהשתמש בדברי הרבניים ובדברי המשנה.
על החיבור "המבחר וטוב המסחר" התחברו כמה פירושים, ביניהם: "מעיל שמואל" לרבי שמואל בן יוסף קלעי שנמצא בכתב יד ולא נדפס, ו"טירת כסף" לחכם יוסף שלמה בן משה לוצקי שנדפס על החיבור בדפוס גוזלוו (1835).
- פירוש על התורה מאת החכם אהרן הראשון בן יוסף.
עם באור "טירת כסף" לחכם יוסף שלמה בן משה לוצקי (גוזלוו, 1835).
- פירוש על נביאים ראשונים ואחרונים ועל כתובים (גוזלווא, תקצ"ד) - הספר כולל את פירושיו של החכם אהרון בן יוסף לספרים יהושע, שופטים, שמואל, מלכים וחלקו הראשון של ישעיהו, וכולל פירוש של החכם יעקב בן ראובן על רובם של שאר הספרים מהנביאים והכתובים.
- שחבר אהרן הראשון בן יוסף (גוזלוו, 1847) - ספר דקדוק לשון הקודש.
הרב אהרון בן שמעון (ה'תר"ך, 1860– ה'תש"ט, 1949) היה רבה הראשי של צפת וראש "ישיבת מרן הבית יוסף", רבה של הקהילה הספרדית בהונגריה ושליח עיר הקודש צפת בבוכרה.
נולד בצפת, בנם של מזל-טוב והרב שלמה (סאלם) בן שמעון.
עקב המצב הכלכלי הקשה של העדה הספרדית ומוסדותיה בצפת, יצא לחוץ לארץ בשליחות רבני צפת, כשד"ר, כדי לעורר את אחיו לטובת ארץ ישראל והעיר צפת.
בכל מסעותיו הרבים בעולם, דאג קודם כל לייסד ישיבה במקום ולהצמיח גדולי תורה בכל אתר ואתר.
בשנת תרס"א חזר לצפת ונתמנה לעמוד בראשות ישיבתו של שם "מרן הבית יוסף" (רבי יוסף קארו).
ישיבה זו המשיכה להתקיים בצפת עד הרעש הגדול שבו נחרבו בתי המדרש בעיר, ולאחר שיפוץ המקום על ידי רבי יצחק גויטע מעיר טריאסט קבע בה מחדש את ישיבת מרן הבית יוסף.
עם כינונה של הרבנות הראשית בארץ ישראל מונה לרב ראשי ואב"ד צפת והגליל.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר העתיקה בצפת.
אחיינו היה הרב מנצור בן שמעון.
הוא העביר את שנות נעוריו בסיביר לאחר שהוגלה לשם יחד עם משפחתו.
בשנים 1949–1951 למד ב"בית הספר הגבוה לאמנות ע"ש מהפכת 1905" שבמוסקבה.
לקראת "משפט הרופאים" לימודיו במוסקבה הופסקו, והוא הוחזר לסיביר.
בשנת 1953 השתחרר מהגלות ועזב את סיביר ועבר למוסקבה, שם למד בשנים 1954–1960 באקדמיה לאמנות על שם סוריקוב.
אפריל הציג את עבודותיו בתערוכות שונות בברית המועצות ומחוץ לה; שתי תערוכות היחיד שלו התקיימו ב-1963 וב-1970 במוסקבה.
ב-1972 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
בשנים 1973–1983 לימד אמנות באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית בירושלים, בבית האמנים בירושלים ובבצלאל.
בשנים 1975-1976 היה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בירושלים.
בין בשנים 1986–1992 ביקר בתדירות גבוהה "בעיר האמנים" בפריס, שם התקיימו משנת 1986 ועד 2000 תערוכות היחיד שלו.
בשנים 1991–1999 שימש כמזכיר כפר האמנים בשא-נור בצפון השומרון.
במהלך תקופה זו הוקנו בשא-נור 28 סדנאות לאמנים ואולם תערוכות.
ב-2001 זכה בפרס איש-שלום כהוקרה על תרומה מיוחדת לאמנות.
בשנת 2002 ערך תערוכה במוזאון לאמנות מודרנית במוסקבה ובשנת 2005 נבחר כחבר כבוד באקדמיה הרוסית לאמנות.
בשנת 2008 ערך תערוכת רטרוספקטיבה, בה הוצגו מאות מיצירותיו, בגלריה הממלכתית על שם טרטייקוב במוסקבה.
בשנת 2014 ערך תערוכה מקיפה נוספת במוזאון לאמנות מודרנית במוסקבה.
עבודותיו מוצגות בעשרות מוזיאונים ברחבי העולם.
תערוכות היחיד שלו התקיימו בגלריות שונות בארצות רבות, ביניהן צרפת, גרמניה, שווייץ וקנדה.
הסגנון האמנותי של אהרון אפריל התאפיין ובלט במעבר טבעי והדרגתי מפיגורטיביות של התבוננות אל סימבוליזם אקספרסיבי.
עבודותיו מרשימות בצבעוניותן העשירה ובמשחק פנטסטי של צבע בהתהוללותו הנמרצת.
אך אפילו בכאוס צבעוני זה ניתן להבחין בקיומם של נושא ושל תוכן.
בתוך משיכות המכחול הפועמות והלא מסודרות לכאורה, מתחילים להופיע פתאום פנים, צורות ודמויות תנכיות.
בביקורות על עבודתו נכתב כי אפריל שייך לסוג אמנים אשר יודעים לרסן כאוס, להניע את הצופים לניסוח תשובות לשאלות אשר היצירה מציבה, ולפענח מסתורין.
מסתורין שמהווה את הערך המוביל ביצירתו.
בציור של אפריל לצבע היה תפקיד מיוחד.
זאת במידה רבה בעקבות ניסיון עשיר בעבודה בצבעי מים.
עבודה המשלבת שיקוף עדין של גוונים דקים של צבע עם טבע ים תיכוני ועם קומפוזיציות הקשורות לנושאים תנכיים וכלל אנושיים.
אהרון אפריל "שיר השירים", קטלוג, מבוא מאת פליכס רוזינר.
"אהרון אפריל" מבוא מאת ג'אן בולוק, פריס, גלרי רמבר, 1995
"אהרון אפריל", מבוא מאת מריה גנקין, מוסקבה, "סקאנרוס", 2007
"לאהוב – זה תמיד קלאסי".
גלינה פודולסקי ואהרון אפריל, "עידן ברישומים של בן זמננו".
"לזרוע נטויה וצבע כנה" (זכרונות של אמן).
• מילון ביוביבליוגרפי של אומני ברית המועצות, 1970, כרך 1, עמ' 182
• ניצה פלקסר, "הנושא כביטוי לרגש"//דבר, 1 אוגוסט 1975
• מרים טל, "חגיגה לעיניים", ידיעות אחרונות, 4 מאי 1979
• דוויד גרשטיין, "שיר השירים של אהרון אפריל"//ידיעות אחרונות, 1983
• נועה לאה כהן, "גשם של אפריל"//נקודה, גיליון 305, אוקטובר 2007
• חפציבה ליפשיץ, "הם רק רוצים לצייר"//מקור ראשון, גיליון 14, 2000
אהרון בן-זאב (נולד ב-30 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה ונחשב כיום לאחד המומחים החשובים בעולם לחקר הרגשות.
בן-זאב כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה בין השנים 2004-2012 ושימש בעבר כיו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות בישראל.
כמו כן הוא חוקר, מפרסם ומרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
פרופ' בן-זאב משמש כנשיא האגודה האירופית לחקר רגשות ותורם טורי דעות באופן תדיר למדור ynet יחסים.
בן-זאב גדל והתחנך בקיבוץ עין כרמל, והוא בוגר אוניברסיטת חיפה בחוגים פילוסופיה וכלכלה (1975), מוסמך האוניברסיטה בחוג לפילוסופיה (1977), ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו (1981).
עבודת הגמר שלו בפילוסופיה התמקדה בתפישה החושית כמערכת הכרתית.
בן-זאב הוא מומחה בינלאומי בחקר הרגשות וממקימי המרכז הבין-תחומי לחקר הרגשות באוניברסיטת חיפה.
במסגרת פעילותו המחקרית פרסם למעלה מ-100 מאמרים וספרים בתחומי הפילוסופיה של הנפש, חקר התפיסה החושית וחקר הרגשות.
במוקד עבודתו בשנים האחרונות עומד חקר האהבה הרומנטית.
בן-זאב מילא שורה ארוכה של תפקידים בכירים באוניברסיטת חיפה, בהם: רקטור האוניברסיטה, דיקן למחקר, ראש החוג לפילוסופיה, ראש הוצאת הספרים ומייסד הערוץ האקדמי.
פרופ' בן-זאב נשוי לרות ואב לשני בנים.
אהבה, כמעט כל הסיפור: כיצד חיינו הרומנטיים משתנים עם הזמן (2020).
בשם האהבה: האידאולוגיה הרומנטית וקורבנותיה (2008)
נפש: הסבר פילוסופי-פסיכולוגי של כשרים נפשיים (1996)
אהרון "אסקימו" בן יוסף (27 בדצמבר 1926 – 6 באוגוסט 1977) היה מפקד שייטת 13 בין השנים 1965–1967. השתחרר מצה"ל בשנת 1971 ופעל במסגרת המגבית היהודית המאוחדת באוסטרליה.
בשנת 1977 נפטר ממחלה ממארת, וכעבור שנים הוכר כחלל צה"ל.
בן יוסף נולד בצרפת ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. למד וגדל בתל אביב ובנערותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" בגיל 16, כחלק מגדוד "סער", הצטרף לשורות הפועל תל אביב.
שירת בפלמ"ח משנת 1944, הצטרף לפלוגה הימית של הפלמ"ח, עבר קורס מפקדי סירות והשתתף בפעולות העלאת עולים לארץ ישראל.
בשנת 1947 עבר קורס חובלים של הפלי"ם.
תפקידיו העיקריים בפלמ"ח היו קצין חבלה ומפקד הבסיס בסידנא עלי.
בתחילת השירות בפלי"ם קיבל את הכינוי אסקימו.
היה זה לאחר שתיאר את הרגשתו ביציאה מצלילה בליל חורף.
השירות הביטחוני המוקדם של בן יוסף נמשך 4 שנים לפני גיוסו לצה"ל.
עם הקמת השירות הימי עבר הפלי"ם כיחידה אליו.
בסיס סידנא עלי בפיקודו של בן יוסף נעשה בסיס הגיוס העיקרי של חיל הים.
בן יוסף ראה שהמצרים פועלים בחופי הדרום באין מפריע והציע להקים מחדש את החוליה לחבלה ימית.
גם גרשון זק הגיע באותה עת למסקנה שלחיל הים דרושה יחידת קומנדו.
בתחילת חודש יולי קיבל בן יוסף בית ספר ערבי נטוש בשכונת ג'בליה ביפו – הבית הירוק – והחל לרכז מתנדבים ליחידה.
אנשיו קיבלו את הכינוי הקומנדו של אסקימו וגם "יחידת המתאבדים" בגלל הסכנה הרבה שהייתה כרוכה בהשתתפות בפעולותיה.
אנשיה ביצעו משימות מיוחדות שכללו צלילה.
מפקדת חיל הים במלחמת העצמאות שכנה ברחוב הירקון בתל אביב.
בעת פרשת אלטלנה הייתה במרכז המהומה.
בן יוסף היה אחראי על האבטחה.
אנשיו ירו באוויר כדי להבריח תוקפים.
חיל הים החליט שמעגן הדיג בקיסריה העתיקה יהיה מקום מתאים יותר ליחידת הקומנדו.
והיא עברה לשם על כל ציודה ואנשיה.
יוסף דרור, שנמצא אז באיטליה, קנה שם מכשירי צלילה מבצעית ובן יוסף החל להדריך את אנשיו בצלילה.
הם לא תפעלו נכון את המכשירים ואבקת הסודה גרמה לו כוויות.
בשנת 1950 צורף בן יוסף לצוות הקצינים של אח"י אילת (א-16) שביצעה הפלגה ארוכה לאיי יוון עם חניכי גדנ"ע ים.
אימון החניכים שימש כיסוי למטרה האמיתית שהייתה לאתר מפרצים מתאימים למסתור ומקומות מחבוא למזון.
בסיומה הגיש בן יוסף תיק מסודר הכולל תצלומים ושרטוטים של המפרצים שנבדקו.
בן יוסף היה קצין מודיעין בשייטת 13 ולאחר מספר שנים עבר לשמש כקצין מבצעים.
בעת מלחמת סיני נשלחו ב-14 בנובמבר שתי ספינות דיג מגויסות להביא עולים מנמל פורט סעיד.
הספינות הוסוו כספינות איטלקיות "קאסטלה מארה" ו"אפרודיטה".
על הספינות נמצאה קבוצת לוחמים משייטת 13 בפיקודו של בן יוסף.
ספינות הדיג נכנסו לפורט פואד לפנות בוקר של יום שבת, 17 בנובמבר.
תוך מספר דקות הועברו אליהן העולים ומיד יצאו לים.
בעת ההפלגה לחיפה הרוח הצפונית הרימה גלים עד שני מטר.
לצוותי הספינות היה זה מצב רגיל אך מרבית העולים הרגישו מחלת ים.
בן יוסף טיפל אישית בתינוקת שאמה חשה ברע והרגיע אותה.
למחרת, ב-18 בנובמבר לפנות בוקר, הגיעו הספינות לנמל חיפה.
בשנת 1958 עבר בן יוסף לפלגות הטרפדות ושירת כמפקד טרפדת ט-204.
בן יוסף הועבר לבה"ד חיל הים כמפקד קורס קצינים כללי.
בתפקיד זה היה מפקדהּ של קבוצת קציני משטרה ימית של טנזניה.
בשנת 1961 עבר בן יוסף את קורס פו"ם ד' שכלל שנה א' בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בתום הקורס הועבר לשייטת 13 כסגנו של מפקד השייטת, דב שפיר.
בתפקיד זה היה בן יוסף איש ארגון מעולה.
הייתה לו גם יכולת טובה ליישר הדורים בנעימות, אך היה קשוח בדרישותיו והכין את השייטת למלחמה.
ביוני 1965 קיבל את הפיקוד על שייטת 13. במהלך הפיקוד ביצעה השייטת פעולות מבצעיות בחופי אויב בדרך כלל מוצלחות.
בסוף שנת 1966 הייתה השייטת במתח רב לביצוע פעולות רבות בו זמנית כאשר כל חיל הים מגבה את פעולת השייטת.
הדבר לא יצא אל הפועל והשייטת המשיכה באימונים והכנות לתת מכת פתיחה במלחמה עתידית.
בתחילת שנת 1967 הגיע בן יוסף למסקנה שאינו יכול להמשיך ולפקד על השייטת.
הדבר נבע מכך שלא יכול היה לבצע בעצמו את הפעילות הנדרשת.
נוצר מצב שקציני היחידה העריכו את אישיותו אך לא סמכו על יכולתו המבצעית.
בנוסף החל בן יוסף לסבול מבעיות רפואיות.
הוא היה מודע לנבצרותו וביקש לסיים את תפקידו.
ב-10 באפריל הוחזר דב שפיר מלימודים בצרפת וקיבל את הפיקוד על השייטת מסגן המפקד ראובן פנחס.
לאחר מלחמת ששת הימים ריכז בן יוסף את ביתן חיל הים בתערוכת המלחמה של צה"ל שהתקיימה כחודשיים בגני התערוכה בתל אביב.
התערוכה משכה מבקרים רבים ובהם ראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון.
בין השנים 1969–1971 שימש בן יוסף כמדריך בפו"ם עד לשחרורו מצה"ל במאי 1971.
בשנת 1971, כשהיה כבר בשירות מילואים, קיבל את תעודת הצולל הוותיק וזכאי לענוד את סמל העטלף עם כוכב.
בשנת 1973 יצא בן יוסף בשליחות המגבית היהודית המאוחדת לאוסטרליה שם תיפקד כשלוש שנים וחזר ארצה בשנת 1976.
בן יוסף נפטר ב-6 באוגוסט 1977 מסרטן.
לאחר פרסום דו"ח ועדת שמגר שבדקה את הקשר בין זיהום נחל קישון לבין ריבוי מקרי מחלת הסרטן בקרב צוללים של חיל הים- פרשת הקישון - הוכר בן יוסף כחלל צה"ל.
בן יוסף השאיר אחריו את אלמנתו שרה ואת שני בניו שהתמחו באלקטרוניקה.
אהרון (ארול) אשל (1934 – 19 באפריל 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אל"ם, שכיהן כמפקד חטיבת הערבה וכמפקד חטיבה 655, חטיבת מילואים במרחב שלמה.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כמפקד שירותי הכבאות של עיריית תל אביב-יפו.
אהרון אשל נולד וגדל ברעננה למרים ואברהם אייזיק, ילידי פולין.
השניים עלו לארץ ישראל ב-1932. רוב בני משפחותיהם נספו בשואה.
היה בתנועת מחנות העולים וחבר גרעין נח"ל להשלמת קיבוץ משגב עם.
והתגייס עם גרעינו לנח"ל בשנת 1952. עבר הכשרת לוחם וקורס מ"כים חי"ר שלאחריו שירת כמדריך טירונים.
בצנחנים שימש סייר במחלקת הסיור הגדודית.
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו מונה למפקד מחלקה בגדוד הצנחנים 890, בפלוגה עליה פיקד מאיר הר-ציון, ולחם בפעולות התגמול.
בהמשך שימש קצין מבצעים חטיבתי ומפקד מחלקה בקורס המ"כים של הצנחנים.
כמו כן השתתף במבצע כנרת.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הפלוגה המסייעת של הגדוד, והקים את מחלקת התול"ר הראשונה בצה"ל.
לחם במלחמת סיני כסגן מפקד פלוגה ומפקד מחלקת התול"רים, והשתתף בקרב המיתלה.
לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה א' בגדוד.
ב-1960 מונה לסגנו של אברהם ארנן, מפקד סיירת מטכ"ל.
בשנת 1962 שימש מדריך בבה"ד 1. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של חטיבה 80, חטיבת מילואים של הצנחנים.
לאחר מכן שהה בשליחות המדינה באתיופיה ועסק באימון והדרכת קציני הצבא האתיופי.
עם שובו ארצה מונה למפקד פלוגה בבית הספר לקצינים.
כמו כן שימש כמפקד גדוד מילואים 115. בשנת 1969 מונה לסגן מפקד חטיבה 247. לאחר מכן שימש כמפקד מחנה גבע (סנור) – בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים.
בתפקידו זה הקים ומיסד את גדוד 450, קורס המ"כים של הצנחנים.
בשנת 1972 שימש כסגן מפקד חטיבת הבקעה וכיועץ למבצעים מיוחדים ברצועת עזה.
בשנת 1974 מונה למפקד חטיבת הערבה ולאחר מכן פיקד על חטיבה מרחבית אילת.
בשנת 1978 השתחרר מצה"ל ובמילואים שימש כמפקד חטיבה 655 במרחב שלמה.
בשנים 1980–2000 שימש מפקד שירותי הכבאות של עיריית תל אביב-יפו בדרגת טפסר בכיר.
היה ממקימי אנדרטת "חץ שחור" ליד קיבוץ מפלסים והשתתף בצוות המתכנן של שיקום בית הצנחן.
ב-2012 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
נפטר באפריל 2022. הותיר אחריו אישה, נירה, וארבעה ילדים.
נולד בכפר וטן אלמקאש באזור אמלח שבצפון תימן.
בשנת 1951 עלה עם הוריו לישראל במבצע על כנפי נשרים ומשפחתו התיישבה בקריית עקרון.
בשנת 1964 הוסמך בבית המדרש למורים שליד ישיבת הדרום ברחובות כרב-מורה, שם גם המשיך ללמוד לימודי יהדות גבוהים.
בשנת 1966 הוסמך לרבנות על ידי הרב זבולון גרז אב"ד רחובות ועל ידי הרב צבי יהודה מלצר, ובשנת 1990 על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בשנים 1972–1977 כיהן כמנהל בית הספר "סיני" ברחובות.
בתקופת ניהולו זכה בית הספר (בשנת 1976) בפרס החינוך הארצי.
למד באוניברסיטת בר-אילן, שם הוסמך בשנת 1980 לתואר שני בתחום החינוך, והשלים שם גם את לימודי התואר השלישי.
בשנת 1980 התמנה כמפקח על בתי הספר של החינוך ממלכתי דתי של אזור המרכז.
בתפקיד זה כיהן עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1998. בשנה זו התמנה לחבר בוועדת השחרורים מטעם משרד המשפטים.
בשנים 1991–1992 כיהן כיועץ של שר הדתות אבנר חי שאקי ועמד בראש המיזם לקליטה רוחנית של עולים מכל תפוצות הגולה.
משמש כיו"ר העמותה "אהבת תימן", ובמקביל משמש כיו"ר "בית נחמה ויאיר" ברחובות, הכולל גם ארכיון המכיל חומר רב אודות יהודי תימן.
במסגרת פעילותו במוסדות אלו הוא עוסק בהדרכת סטודנטים, ארגון הרצאות במגוון נושאים, סיוע והדרכה לחוקרים הכותבים אודות מורשת יהודי תימן, ועוד.
במקביל לפעילותו הציבורית הוא עוסק, מזה כארבעים שנה, במחקר תורני ובחקר מורשת יהודי תימן.
בשנת 2001 הוענקה לבן דוד תעודת יקיר האגודה לטיפוח חברה ותרבות, כאות הערכה על תרומתו במסגרת פעילותו באגודה.
בשנת 2002 הוענק לו "מדליון המעברה" על ידי נשיא המדינה על תרומתו למורשת העדה התימנית בארץ ישראל.
בשנת 2008 הוענקה לו תעודת "יקיר החינוך הממ"ד".
החינוך היהודי בצפון תימן ושרשיו ביהדות - "לקט", תש"מ
לב אהרן- לקט מקורות (מן התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי) על החינוך היהודי בתקופת המשנה והתלמוד, האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תשנ"ב
החינוך כבבואה - השוואה בין החינוך היהודי בתימן לבין החינוך היהודי בתקופת המשנה והתלמוד.
האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תשנ"ו
ספר הקישורים - מבוא על משמעות המונח "קישור" ומכיל 60 קישורים שהיו נהוגים בצפון תימן
ספר יהדות תימן - תולדות יהודי תימן מאז הגעתם לתימן ועד עלייתם לארץ ישראל.
האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תשס"א
ספר הוד - תיאור חייהם של שני יהודים בני זוג בתימן ובארץ ישראל כראי לחיי הנישואין ולחיי התרבות בתימן
בית האבן - תיאור הליכות יהודי צפון תימן, מורשתם וחייהם מסוף המאה התשע עשרה ועד סוף המחצית הראשונה של המאה העשרים.
ספר המעשים (שני חלקים) - כולל סיפורים, מעשיות, אגדות ומעשים העוסקים בהליכותיהם של יהודי צפון תימן בישוביהם השונים.
אהרון יהודה בלר (10 ביולי 1912 – 19 במרץ 1996) היה פרופ' לנוירוכירורגיה, מנהל המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים הדסה, דקאן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ממקימי ענף הנוירוכירורגיה ומחלוצי הנוירוכירורגים בישראל.
בלר נולד ב-1912 בגרודזינסקי שבפולין.
למד רפואה בווינה ובמקביל מדעי היהדות בבית מדרש לרבנים.
סיים את לימודיו עם פלישת הנאצים לאוסטריה.
כיהודי ציוני עלה לארץ-ישראל בשנת 1939, את משפחתו הותיר בפולין ורובה הושמדה בשואה.
בשנים 1940–1942 עבד בבית החולים על שם שוויצר בטבריה.
יצא לארצות הברית להתמחות בנוירוכירורגיה.
המחלקה הנוירוכירורגית נוסדה בהדסה, בשנת 1941 על ידי הד"ר הנרי ויגדורסון והייתה היחידה בארץ ישראל.
משנת 1948 עבד בהדסה כנוירוכירורג בכיר ובשנת 1951 נתמנה למנהל המחלקה, תפקיד שכיהן בו כ-30 שנה.
משנת 1963 פרופסור לנוירוכירורגיה, ובשנים 1971–1974 כיהן כדקאן הפקולטה לרפואה.
בלר הכשיר דור של נוירוכירורגים, שהתמנו למנהלי מחלקות ברחבי ישראל, ביניהם הפרופ' עלי פייזר.
הנחיל לתלמידיו: אהבת החולה, מסירות, צניעות, הגינות ויושר אישי.
במלחמת ההתשה ניתח והציל ממוות את שאול ויצמן, בנו של האלוף עזר ויצמן, שהוטס מזירת תעלת סואץ, מחוסר הכרה, סובל מפגיעת ראש כתוצאה מקליע שירה צלף מצרי.
בשנת 1986 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
בלר סייע לפתיחת המגילות הגנוזות - מקומראן באמצעות מכשירים ששימשו בניתוחי מוח.
בלר היה נשוי, עד לפטירתו, לאסיה בת ניסן ופרומה אהרונוביץ.
הם התגוררו בשכונת טלביה אסיה נפטרה ב-2012.
לבני הזוג נולדו בן עוזי ובת רות בייט.
בנם הוא פרופ' עוזי בלר, מנהל אגף נשים ויולדות במרכז שערי-צדק וחבר ילדות של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
78 שנים לאחר שאביו הפרופ' בלר ברח מאוסטריה בזמן השואה, ועד החברה לגינקולוגיה אונקולוגית של אוסטריה AGO- Austria העניק לפרופ' עוזי בלר, אות הוקרה ע"ש הגינקולוג האוסטרי פרופ' ארנסט וורטהיים.
הפרס ותעודת ההוקרה הוענקו בנוכחות 500 רופאים בכנס השנתי של החברה האוסטרית בזלצבורג, אוסטריה.
אהרון בלר נפטר ב־1996, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בחלקת הר תמיר, בגבעת שאול.
אחיינו היה העיתונאי דן מרגלית.
דין וחשבון ביניים על הפעילות של המחלקות לנתוחי מח בבתי החולים בישראל, מאת חיים שלום הלוי, אהרון יהודה בלר, משרד הבריאות, ירושלים, תש"ל, 1970.
אשפוז נוירוכירורגי בישראל סקר המחלקות הנוירוכירורגיות בשנים 1966 ו-1968, מאת ח"ש הלוי, אהרון בלר וצבי כוכבי, משרד הבריאות, היחידה לכלכלה רפואית וסטטיסטיקה, ישראל, תשל"ב, 1972.
אהרון בן יעקב (1906 – 9 בינואר 1972), היה מייסד ומארגן ליגות כדורגל לילדים ולנוער בבאר שבע החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד מותו ב-1972. מפעלו החינוכי והספורטיבי כלל בשיאו פעילות של אלפי ילדים וזכה להכרה ושבחים ממוסדות המדינה ומגורמי הכדורגל הבכירים בישראל, דוגמת המאמן גיולה מאנדי.
בן יעקב נולד בברלין וכבר שם החל לעסוק בספורט באגודת ספורט מקומית והתמקד בענפי ההתעמלות, אתלטיקה קלה ובכדוריד.
עלה לארץ ישראל ב-1933 והשתקע תחילה בתל אביב, שם הצטרף לקבוצת הכדוריד של מכבי תל אביב.
היה אלוף ארץ ישראל בהדיפת כדור ברזל ב-1934, וייצג בענף זה את ארץ ישראל בתחרויות המכביה השנייה ב-1935, הוא עבר לחיפה והחל לארגן שם ליגות כדורסל לנוער בחיפה ובקריית מוצקין.
היה מראשי אגודת מכבי חיפה בכדורסל וניהל במשך שנים רבות את הליגות העירוניות בכדורסל בעיר.
ב-1955 העתיק את מגוריו לבאר שבע, ובתחילה ארגן בה ליגות כדורסל עירוניות.
לבקשת הצעירים במקום החל ב-1957 להתרכז בכדורגל והקים ליגת כדורגל ראשונה לנוער.
שנה לאחר מכן הקים ליגה נוספת, וגם בשנים שלאחר מכן נוספה ליגה בכל שנה.