tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צריח 'A' הוצא מכלל פעולה למשך 30 דקות לאחר ירי של כ-23 פגזים לכל תותח, עקב חסימה בין המבנה הקבוע והמסתובב בחדר הפגזים וצריח ה-Y הוצא מפעילות למשך 7 דקות עקב שגיאות תרגולת.
שני התותחים בצריח B, תותחים 2 ו-4 בצריח 'A' ותותח 2 בצריח 'Y' הוצאו מפעולה על ידי חסימות ונשארו כך עד לאחר הפעולה – 5 תותחים מתוך 10!
היו עוד שפע של בעיות עם כשלים מכניים וטעויות תרגולת שגרמו לעיכובים ופספוסים.
בסך הכל ירתה דיוק אוף יורק 450 פגזים ב-77 מטחים.
"עם זאת, דיוק אוף יורק עדיין ירתה פחות מ-70% מהתפוקה האפשרית שלה במהלך הקרב הזה בגלל בעיות מכניות ו"שגיאות תרגולת"".
אוניות הסדרה קינג ג'ורג' החמישי היו אוניות המערכה היחידות שתוכננו עבור הצי המלכותי לשימוש בתותחי 14 אינץ'.
(אה"מ קנדה, שתוכננה במקור עבור צ'ילה, השתמשה בתותחי 14 אינץ' במהלך מלחמת העולם הראשונה).
תותח ה-QF 5.25 אינץ' Mark I דו-תכליתי היה גם כן שנוי במחלוקת.
ספר הכיס של תותחני הצי המלכותי שפורסם ב-1945 קובע כי: "קצב האש המרבי צריך להיות 10–12 פגזים לדקה".
ניסיון בזמן מלחמה גילה שהמשקל המקסימלי שהטענים יכלו להתמודד איתו בנוחות היה נמוך בהרבה מ-80–90 פאונד ומשקל התחמושת בגודל 5.25 אינץ' גרם לקשיים רציניים, ואפשר להם לנהל רק 7–8 סבבים לדקה במקום 10–12 סבבים לדקה שתוכננו.
ההגבהה המקסימלית הייתה של +70 מעלות ומהירויות ההגבהה והסיבוב האיטיות של התושבות לא היו מספיקות כדי לפגוע מטוסים מודרניים במהירות גבוהה.
למרות זאת, זכתה פרינס אוף ויילס במספר הפלות של תותחי 5.25 אינץ' במהלך מבצע הלברד וגרמה נזק ל-10 מתוך 16 מפציצים ברמה גבוהה בשני מפגשים במהלך הקרב האחרון שלה, שניים מהם התרסקו.
אנסון שדרגה את תותחי ה-5.25 אינץ' שלה לשליטה ב-RP10 שהגדילה את מהירות הסיבוב וההעלאה ל-20 מעלות לשנייה.
ספינות אלו צוידו במערכת בקרת אש HACS AA ובשעון Admiralty Fire Control לבקרת אש עילית של החימוש המשני.
בתכנון של קינג ג'ורג' החמישי היו ארבע תושבות מקלעים מרובעים בגודל 0.5 אינץ', אך ב-1939 הוחלפו אלה בשני תותחי 40 מ"מ ("פום פום") מסוג Mark VI.
בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבע תושבות של רקטות נ"מ, אחד על צריח "B", שתיים על צריח "Y" ואחת החליפה תותח פום פום שהתווסף ב-1939 בירכתיים.
תותחי הפום פום בקינג ג'ורג' החמישי עוצבו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונג, כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה להרכבה מרובה שהייתה יעילה נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו.
הדגם הראשון, שנבחן ב-1927, היה נשק מתקדם מאוד לתקופתו וב-1938 ל-Mark VI היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, 1.6 אינץ' קליבר ואורך קנה של 40 קליבר.
הפומפומים ירו פגזים של 1.8 פאונד בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 כדורים לדקה לאש אוטומטית.
טווח ה-Mark VI היה 6,800 יארד, במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה.
התושבת המרובעת Mark VI שקלה 16 טון והתושבת המרובעת של Mark VII שקלה 10.8 טון אם הופעל כוח; ניתן היה להעלות אותו ל-80 מעלות ולהוריד אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב הסיבוב.
אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 כדורים לקנה.
קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מנהל הפומפום של Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפכה לספינה הראשונה בעולם הכוללת מעקב אחר מטרות גירוסקופי בבקרת אש נ"מ טכימטרית.
סוללת הנ"מ של הספינות הללו גדלה בהדרגה במהלך המלחמה.
מספר התותחים ותפקודם השתנו מספינה לספינה, קינג ג'ורג' החמישי בספטמבר 1945 כללה: 8 פומפומים Mk VI, 2 תותחי בופורס Mk II 40 מ"מ מרובעי קנים, 2 תותחי בופורס 40 מ"מ יחידים, ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ.
התותחים העיקריים של האוניות מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נשלטו באמצעות שני מגדלי פיקוח, אחד על גבי מבנה הגשר ואחד מאחורי התורן המרכזי.
כל אחד ממגדלי הפיקוח צויד ב-15 מדי טווח רגל והוזן מהם מידע לשולחן בקרת אש של אדמירליות, Mk IX.
במקרה שמגדלי הפיקוח הושבתו, גם לצריחי "A" ו-"Y" היו 41 מדי טווח רגל בעוד לצריח "B" היו 30 מדדי טווח רגל.
שתי הספינות הראשונות של הסדרה שהושלמו, קינג ג'ורג' החמישי ופרינס אוף ויילס, נשאו ארבעה מנהלי HACS Mk IVGB עבור תותחי ה-5.25 אינץ' המשניים של הספינה וכן שישה מנהלי פונפון Mk IV; כל עשרת המנהלים הללו הציגו יחידת קצב ג'יירו, בקרת אש טכימטרית.
לדיוק אוף יורק והאו היו מנהלי HACS Mk V, כאשר לאנסון הוחלפו מנהלי Mk V ב-Mk VI המעודכן.
קרב מצר דנמרק (פעולות נגד ביסמרק)
קינג ג'ורג' החמישי הייתה הספינה הראשונה של הסדרה שהצטרפה לצי הבית ב-11 בדצמבר 1940 והפעולה הראשונה שלה הייתה מתן כיסוי רחוק למבצע קליימור בפברואר 1941, לפני שליוותה את השיירות האטלנטיות HX 114 ו-HX 115 במהלך מרץ.
בשל האיום של ספינת הקרב הגרמנית ביסמרק, צי הבית שלח את קינג ג'ורג' החמישי ואת פרינס אוף ויילס שזה עתה הושלמה ב-22 במאי כדי לסייע באיתור ביסמרק, יחד עם סיירת המערכה אה"מ הוד ושש משחתות.
ב-24 במאי, פרינס אוף ויילס והוד יצרו קשר עם ביסמרק ופתחו באש מטווח של 26,000 יארד.
המטח השישי של פרינס אוף ויילס פגע בביסמרק, ובמהלך המטח הזה, ואחד נוסף, היא הנחיתה שתי מכות מכריעות, גרמה לפגיעה בחרטום של ביסמרק, הציפה חדר גנרטור וחדר דוודים עזר, ואילצה את השבתה הקריטית של שניים מן הדוודים שלה, מה שהוביל לכך שביסמרק קיבלה את ההחלטה הגורלית לנסות לחזור לנמל.
במהלך הזמן הזה ביסמרק ופרינץ אויגן כיוונו אך ורק להוד, ובשעה 06:01 הוד התפוצצה וטבעה, עם אובדן של כל 1,419 אנשי צוותה, מלבד שלושה.
בעקבות זאת, קפטן ליץ' (קפטן הפרינס אוף ויילס) נתן פקודה לנתק מגע, והורה על מיסוך עשן כבד כדי להקל על הנסיגה.
פרינס אוף ויילס ניסתה לירות שוב על ביסמרק בשני הזדמנויות נוספות, אך בשל המרחק העולה על 20,000 יארד לא הצליחה להנחית פגיעות נוספות ולאחר מכן נאלצה לחזור לאיסלנד כדי לתדלק ולא מילאה עוד חלק בפעולות נגד ביסמרק.
בינתיים, המלך ג'ורג' החמישי ב-24 במאי עדיין הייתה במרחק של 300 עד 400 מיילים מביסמרק ורק ב-27 במאי המלך ג'ורג' החמישי ואה"מ רודני הצליחו להיכנס לקרב עם ביסמרק, עקב מפציץ טורפדו פיירי סורדפיש שהשבית את ציוד ההיגוי של ביסמרק ב-26 במאי.
במהלך הקרב המלך ג'ורג' החמישי ורודני הצליחו לנטרל במהירות יחסית את צריחי החימוש הראשיים ומערכות בקרת האש של ביסמרק, מה שגרם לה להיות בלתי מסוגלת לירות ביעילות על הספינות הבריטיות; מאוחר יותר הם סגרו לטווח נקודתי.
לאחר 32 דקות של ירי המלך ג'ורג' החמישי ירתה 335 פגזי 14 אינץ' לעבר ביסמרק, וקלעה מספר פגעים שתרמו לטביעת ביסמרק זמן קצר לאחר מכן.
ב-25 באוקטובר 1941, יצאה פרינס אוף ויילס מהמים הביתיים לכיוון סינגפור, עם פקודות להיפגש עם סיירת המערכה ריפאלס ועם נושאת המטוסים אינדומיטבל; עם זאת, אינדומיטבל עלתה על שרטון בג'מייקה ולא הצליחה להמשיך.
ב-2 בדצמבר הקבוצה עגנה בסינגפור ופרינס אוף ויילס הפכה לאחר מכן לספינת הדגל של כוח Z תחת האדמירל סר טום פיליפס.
לאחר מכן, הכוח סטה למלאיה הבריטית מכיוון שהם קיבלו מידע מודיעיני שכוחות יפניים נוחתים שם, אולם זו הייתה הסחה וב-10 בדצמבר זוהה הכוח על ידי צוללת יפנית.
בשעה 11:00 החלה המתקפה האווירית היפנית הראשונה נגד הכוח ובשעה 11:30 נפגעה פרינס אוף ויילס מטורפדו, אשר פגע בציר המדחף, ועקר אותו ממקומו בעודו מסתובב במהירות גבוהה.
מפקד האונייה פקד על נטישתה, והיא התהפכה שמאלה וטבעה בשעה 13:18 כאשר אדמירל פיליפס וקפטן ליץ' היו בין 327 ההרוגים.
באוקטובר, קינג ג'ורג' החמישי הייתה מעורבת במבצע EJ, שכלל את ליווי נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס, שמטוסיה תקפו את הספנות הגרמנית בגלומפורד.
ב-12 בספטמבר, הצטרפה לאנסון דיוק אוף יורק במתן כיסוי מרוחק לשיירה QP 14. באוקטובר, דיוק אוף יורק נשלח לגיברלטר כדי לתמוך בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר.
ב-31 בדצמבר, האו והמלך ג'ורג' החמישי סיפקו חיפוי רחוק לשיירה הארקטית RA 51.
אנסון ליוותה את שיירתה האחרונה ב-29 בינואר 1943, לפני שהועברה, עם דיוק אוף יורק, לים התיכון.
ביוני 1943 השתתפו שתי אוניות המערכה במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי.
במקביל, גם המלך ג'ורג' החמישי והאו הועברו לים התיכון.
הם הפגיזו את בסיס הצי טרפאני ב-12 ביולי והגנו על אלג'יר מפני תקיפה אווירית, לפני שיצאו להשתתף במבצע מפולת שלגים.
בין 9 ל-11 בספטמבר הם סיפקו תמיכה במבצע סלפסטיק ומאוחר יותר ליוו את הצי האיטלקי שנכנע למלטה.
כשאניית המערכה הגרמנית שרנהורסט הועברה לנורווגיה, זה נחשב הכרחי לספק הגנה כבדה לכל השיירות לרוסיה.
ב-25 בדצמבר דווח על שרנהורסט בים.
קשר ראשוני נוצר למחרת על ידי הסיירות של כוח 1 (בלפסט, נורפוק ושפילד), אך בעקבות קרב קצר, שרנהורסט הצליחה להרחיק את הסיירות.
בינתיים, כוח 2, שכלל את דיוק אוף יורק, הצליח לצמצם את הטווח ודיוק אוף יורק פתחה באש על שרנהורסט, וקלעה מספר פגיעות בטווחים של יותר מ-12,000 יארד.
שרנהורסט קלעה שתי פגיעות על דיוק אוף יורק במהלך הקרב, שתיהן פגעו בתרנים ולא הצליחו להתפוצץ.
אחד הפגזים של דיוק אוף יורק התפוצץ בחדר הדוודים מספר אחת של שרנהורסט, האט אותה משמעותית ואפשר למשחתות הבריטיות להתקרב לטווח הטורפדו.
פגיעות הטורפדו שלהם אפשרו לדיוק אוף יורק להתקרב לטווח של 10,400 יארד לפני שפתחה שוב באש.
כל הצריחים של שרנהורסט שותקו וזמן קצר לאחר מכן טבעה שרנהורסט עם אובדן של למעלה מ-1,700 איש.
לאחר מכן, ב-29 במרץ 1944, דיוק אוף יורק סיפקה חיפוי לשיירה JW 58 ובאוגוסט סיפקו דיוק אוף יורק ואנסון חיפוי לנושאת המטוסים פיוריוס, בזמן שהיא ביצעה תקיפות אוויריות נגד מטרות גרמניות בנורווגיה כחלק ממבצע עלה דפנה.
ב-3 באפריל, דיוק אוף יורק סיפקה חיפוי למבצע טונגסטן, שהצליח לפגוע באוניית המערכה הגרמנית טירפיץ.
בסוף מרץ 1945, המלך ג'ורג' החמישי והאו החלו בפעילות ב כחלק מכוח משימה 57. המבצע הגדול הראשון שכוח המשימה לקח על עצמו היה מבצע קרחון, תמיכה מהחוף בנחיתות אמריקאיות באוקינאווה, שהחל ב-1 באפריל.
במהלך המבצע המלך ג'ורג' החמישי והאו היו נתונות להתקפות קמיקזה יפניות ספורדיות, אולם לא נגרם להם נזק מהתקפות אלו, בעוד האו הצליחה להפיל מטוס קמיקזה תוקף.
ב-4 במאי, שתי אוניות המערכה הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו.
באמצע יולי הם הצטרפו לאוניות מערכה אמריקאיות בהפגזת מתקנים תעשייתיים בהיטאצ'י.
במהלך המערכה באוקינאווה, שתי האוניות תמכו בנושאות מטוסים בריטיות.
הפעולה ההתקפית האחרונה שלהם הייתה הפגזה לילית של הממאצו ב-29 עד 30 ביולי 1945. דיוק אוף יורק ואנסון הגיעו מאוחר מכדי להשתתף בפעולות האיבה, אך ב-15 באוגוסט הם קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג.
קינג ג'ורג' החמישי ודיוק אוף יורק נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו.
ב-1949 היא הוכנסה לצי העתודה לפני שהוצאה משירות ב-1957.
אוניות המערכה מסדרת רוונג' (באנגלית Revenge class battleships), המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R, כללה חמש אוניות מערכה מסוג סופר-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. כל האוניות הושלמו ופעלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במקור היו אמורות להיבנות שמונה אוניות מהסדרה, אבל שתי אוניות עוצבו מאוחר יותר מחדש, והפכו לסיירות המערכה מסדרת רינואון, ואילו אונייה נוספת, שהייתה אמורה לקבל את השם אה"מ רזיסטנס, בוטלה עוד קודם תחילת הבנייה.
העיצוב התבסס על זה של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, אך עם צמצומים בגודל ובמהירות כדי להפוך את בניית האוניות לחסכונית יותר.
שתיים מהאוניות, רוונג' ורויאל אוק, הושלמו בזמן כדי להשתתף בקרב יוטלנד במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם הם התמודדו עם סיירות מערכה גרמניות.
שלוש האוניות האחרות הושלמו לאחר הקרב, ועד אז אימצו הצי הבריטי והגרמני אסטרטגיות זהירות יותר, וכתוצאה מכך, אוניות הסדרה לא השתתפו בפעולה משמעותית נוספת.
במהלך שנות ה-20 המוקדמות, האוניות היו פעילות במלחמת יוון–טורקיה ובמלחמת האזרחים ברוסיה כחלק מצי הים התיכון.
הן פעלו בדרך כלל כיחידה בתקופת בין המלחמות, כולל קדנציות בצי האטלנטי.
כל חמש אוניות הסדרה עברו מודרניזציה בשנות ה-30, במיוחד כדי לחזק את ההגנה נגד מטוסים וציוד בקרת האש שלהם.
האוניות השתתפו בפעילות נרחבת במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות שהן כבר לא היו יחידות קו קדמי בשלב זה, ולכן נדחקו לעיתים קרובות לתפקידים משניים כגון ליווי שיירות ותמיכה בירי ימי.
רויאל אוק הוטבעה במעגן שלה בסקפה פלו באוקטובר 1939 על ידי צוללת גרמנית, ושתי אוניות נוספות מהסדרה טורפדו במהלך המלחמה; רזולושן, שנפגעה על ידי צוללת מצבא צרפת של וישי ליד דקר ב-1940 ואילו ראמיליס הותקפה על ידי צוללת יפנית במדגסקר ב-1943; שתיהן שרדו.
רויאל סובריין סיימה את המלחמה בשירות הצי הסובייטי בשם ארכנגלסק, אך הוחזרה לבריטניה ב-1949. באותה העת, שלוש האוניות האחיות שלה ששרדו את המלחמה כבר פורקו לגרוטאות, וגם היא נגרטה באותה שנה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20, גרמניה קראה תיגר על בריטניה והחלה במרוץ חימוש ימי בניצוחו של אדמירל אלפרד פון טירפיץ, שהתגבר בעקבות מהפכת הדרדנוט.
הצי המלכותי החל בתוכנית בנייה נרחבת לבנות יותר אוניות מהגרמנים על מנת לשמור על הדומיננטיות שלו בים.
החל מהשקת הדרדנוט, הבריטים בנו או הניחו עשרים ושבע אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים לעומת 17 אוניות של הגרמנים שנבנו או היו בבנייה עד 1913; כדי לבסס את היתרון שלהם, הזמינו הבריטים סדרה נוספת של אוניות מערכה עבור שנת התקציב של 1913.
אוניות המערכה מסדרת רוונג' (המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R) תוכננו כגרסאות מעט קטנות יותר, איטיות יותר ומוגנות בכבדות יותר מהסדרה הקודמת קווין אליזבת.
צוות התכנון, בראשותו של יוסטס טניסון ד'איינקורט, מנהל הבנייה הימית, הואשם על ידי מועצת האדמירליות בפיתוח גרסה של סדרת איירון דיוק הישנה יותר, חמושה באותה סוללה של תותחי שהוצבו בסדרת קווין אליזבת, אם כי במספר זהה לזה שבסדרת איירון דיוק - עשרה תותחים ולא שמונה כמו בסדרת קווין אליזבת.
כאמצעי חסכוני הם נועדו לחזור לנוהג הקודם של שימוש הן במזוט והן בפחם, אך לורד הים הראשון ג'קי פישר ביטל את ההחלטה לגבי השימוש בפחם באוקטובר 1914. עדיין בבנייה, האוניות עוצבו מחדש כדי להשתמש בדוודי נפט שהגדילו את כוחם של המנועים ב-9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) מעל המפרט המקורי.
התכנון הראשוני שהושלם על ידי הצוות של ד'איינקור כלל רק שמונה תותחי 15 אינץ', למרות בקשת הדירקטוריון, שכן הוא לא יכול היה להתאים את הצריח התומך החמישי במגבלת ההדחק שצוינה.
מועצת המנהלים הציעה צריחים משולשים כדי לפתור את בעיית המשקל, אך ד'איינקור ציין שלא קיים תכנון מתאים, מה שיעכב משמעותית את הבנייה.
הוא גם התנגד לרעיון שכן פגיעה בודדת בצריח תשבית יותר תותחים.
כתוצאה מכך, אישרה המועצה את הצעתו של ד'איינקור ב-31 במרץ 1913.
אורך אוניות הסדרה בין הניצבים היה , האורך בקו המים היה 614 רגל 6 אינץ' (187.3 מטר) ארוך בקו המים, והאורך הכולל היה 620 רגל 7 אינץ' (189.2 מטר).
רוחב האוניות היה (שהוגדל לכ-101 רגל 6 אינץ' (30.9 מטר) עם תוספת של בליטות נגד טורפדו) ושוקע של בטעון ללא הבליטה ו- עם הבליטה.
הדחק האוניות בטעון ללא הבליטה היה כ- ו- עם הבליטה.
נתונים מקבילים עבור אותן אוניות מצוידות בבליטה היו כ- או , בהתאם לסוג הבליטה המותקנת.
הגובה המטאצנטרי של האוניות היה בטעון ללא בליטה מותאמת ו- עם בליטה.
צוות האוניות מנה בין 909 ל-940 קצינים ומלחים ב-1917; בתחילת שנות ה-20, מספר אנשי הצוות הוגדל ל-1,012 ל-1,240. כל אוניית מערכה נשאה מספר סירות קטנות יותר, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, שיגורי קיטור, קאטרים, ציידי לווייתנים, סירות ורפסודות.
אלה טופלו על ידי חמישה מנופי סירות.
האוניות היו מצוידות בשמונה זרקורים, ארבעה על הגשר, שניים בבסיס הארובה ושניים על המבנה העילי.
עשן הדוודים נפלט דרך ארובה אחת.
הטורבינות חולקו לשלושה תאים אטומים למים המסודרים זה לצד זה; הטורבינות בלחץ הנמוך שהניעו את זוג גלי ההנע הפנימיים היו בחדר המכונות המרכזי יחד, בעוד שהטורבינות החיצוניות בלחץ גבוה היו בחדרים משני הצדדים.
הטורבינות פיתחו הספק אינדיקטורי ב-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאניות מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש), למרות שהמהירות המרבית שרוונג' הגיעה אליה במהלך ניסויי הים שלה ב-24 במרץ 1916 הייתה 21.9 קשרים (40.6 קמ"ש) בלבד מ-41,938 כוחות סוס (31,273 קילוואט).
שאר אוניות הסדרה היו בעלי ביצועים דומים, כאשר רק רויאל אוק השיגה מהירות של 22 קשרים (41 קמ"ש) בניסויים.
ראמיליס עם הבליטה הגיעה ל-21.4 קשרים (39.6 קמ"ש) מ-42,383 כוחות סוס (31,605 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה ב-20 בספטמבר 1917, פחות מחצי קשר מהאוניות ללא הבליטה.
אחסון הדלק הסתכם ב מזוט ו- של פחם כמתוכנן, אך בהסבה לדוודי נפט בלבד, נפח האחסון היה 3,400 טונות של נפט.
אוניות הסדרה היו מצוידות בשמונה תותחים נטעני מכנס בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים דו-קניים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחור, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
התותחים סופקו בתחילה עם שמונים פגזים לכל תותח, אך מאוחר יותר שונו מחסני התחמושת כדי לאפשר עד מאה פגזים לכל תותח.
האוניות נשאו את התותחים בצריחי Mk I שאפשרו הגבהה ל-20 מעלות והנמכה עד -5 מעלות.
ניתן היה לטעון את התותחים בכל זווית, אך הצוותים בדרך כלל חזרו ל-+5 מעלות, מכיוון שניתן היה לפנות את התותחים מהר יותר בדרך זו.
התותחים ירו פגזים במשקל במהירות לוע של לטווח של .
קצב האש שתוכנן היה ירייה אחת כל 36 שניות.
הסוללה המשנית של האוניות כללה 14 תותחים נטעני מכנס בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII, מתוכם שנים עשר היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון המקלט והם היו מוגנים על ידי מגני תותחים.
התותחים בבתי התותחים הוצבו רחוק יותר מהחרטום על מנת להפחית את הנטייה של אשנבי התותחים להציף את האוניות מים בים סוער, בעיה שנתקלו בה הן באוניות מסדרת איירון דיוק והן באוניות מסדרת קווין אליזבת.
התותחים היו בעלי מהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) והם ירו פגזים במשקל .
האוניות גם כללו ארבעה תותחי 3 פאונד ().
חימוש הנ"מ שלהן (AA) כלל שני תותחים מהירי ירי בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt Mk I.
בנוסף, צוידו האוניות בארבעה צינורות טורפדו שקועים , שניים בכל צד רוחב.
לכל אונייה סופקו בסך הכל עשרים ואחת טורפדות מטיפוסים Mk II, Mk IV ו-MK IVHB.
האוניות מסדרת רוונג' הושלמו עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח .
החימוש העיקרי יכול היה להיות נשלט על ידי צריח 'X' גם כן.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת אש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהתחילו להתקין אותם במרץ 1917. מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח הותקן בקצה האחורי של המבנה העילי.
מדי הטווח בצריחים 'B' ו-'X' הוחלפו בדגמים של בין השנים 1919 עד 1922.
סיפוני טיסה הותקנו בכל האוניות על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918. ביניהן נשאו האוניות שני מטוסי קרב ושמונה מטוסי סיור.
חגורת קו המים של האוניות נבנתה משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי בין ברבטות 'A' ל-'Y' והצטמצמה ל-4 עד 6 אינץ' (102 עד 152 מ"מ) לכיוון קצות האוניות, אך לא התפרסה עד החרטום והירכתיים.
מעל חגורת השריון הייתה רצועת שריון בעובי 6 אינץ' שנמשכה בין ברבטות 'A' ל-'X'.
מחיצות רוחביות בעובי של 4 עד 6 אינץ' עברו בזווית מקצות החלק העבה ביותר של חגורת השריון בקו המים אל הברבטות 'A' ו-'Y'.
צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון KC בעובי , מלבד גגות הצריחים שהיו בעובי .
עובי הברבטות נע בין מעל הסיפון העליון, אך בעובי 4 עד 6 אינץ' בלבד מתחתיו.
לאוניות מסדרת רוונג' היו מספר סיפונים משוריינים שעוביים נע בין .
צריח הניתוב הראשי היה מוגן בדפנות בעובי 11 אינץ' עם גג של 3 אינץ'.
מנהל הטורפדו במבנה העילי האחורי היה מוגן בדפנות משוריינות בעובי 6 אינץ'.
לאחר קרב יוטלנד, נוספה 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת.
ראמיליס הייתה בשלב הכי מוקדם של הבנייה כאשר מנהל הבנייה הימית החליט להתאים בליטות לאונייה על מנת לשפר את יכולת השרידות שלה נגד מוקשים ימיים וטורפדות במרץ 1915, מה שהפך אותה לאוניית הראשה הראשונה בעולם שנבנתה עם בליטות נגד טורפדו.
בדיקות גילו כי בליטה מלאה בצינורות חלולים הפחיתה באופן משמעותי את היעילות של ראש נפץ של טורפדו.
הבליטה שנוספה לראמיליס הייתה באורך וגובה ; היא חולקה לשני תאים אטומים למים כאשר התאים הפנימיים העליון והתחתון מלאים עם צינורות "ריסוק" פלדה בקוטר 9 אינץ' (22.9 ס"מ), ואילו קצותיהם סתומים על ידי פקקי עץ.
הם נועדו לספוג את כוחו של פיצוץ תת-מימי ולמנוע מרסיסים ושברים לחדור למחיצת הטורפדו הפנימית.
התא החיצוני האטום למים חולק גם הוא לאורך, אך הוא היה ריק כדי לאפשר להדף הפיצוץ להתפזר.
צורת הבליטה הגדילה את רוחב האונייה ל-, הפחיתה את השוקע שלה בכ- והגדילה את ההדחק שלה ב .
לרזולושן ולרוונג' הותקנו צורה שונה של בליטות בשנים 1917–1918 שנועדו לשפר את יציבותם וכן להגן עליהם מפני איומים תת-מימיים.
בליטות אלו לא כללו את צינורות הריסוק על מנת לחסוך במשקל וכללו רק תא בודד אטום למים בעומק הבליטה.
הבליטה חולקה לתאים עליונים ותחתונים, כאשר העליונים מלאים בתערובת של בטון וגרוטאות עץ ואילו התחתונים היו ריקים.
הבליטה הגדילה את רוחב האוניות לכ-, הפחיתו את השוקע שלהן ב- והגדילו את ההדחק ב-.
צורה נוספת של בליטה הותקנה על סיפון רויאל סובריין במהלך השיפוץ שלה בשנים 1920–1924. בהתבסס על הצורה הקודמת, התא העליון הוגדל כך שהתפרש מעל קו המים וצינורות ריסוק החליפו את תערובת הבטון והעץ.
התקבלו דיווחים מהאוניות עם הבליטות על סבסוב מוגזם, ו-Admiralty Experiment Works ערכו ניסויים כדי לקבוע את הצורה הטובה ביותר של בליטה על מנת לפתור את הבעיה בשילוב עם סנפירי ייצוב משופרים.
רויאל אוק הייתה האונייה היחידה בסדרה שלא כללה בליטה בשלב זה.
כאשר הותקנו עליה בליטות נגד טורפדו במהלך השיפוץ שלה בשנים 1922–1924, הן היו ריקות ברובן, אם כי התאים התחתונים שלהן היו מלאים חלקית במים.
הם גם השתרעו הרבה יותר במעלה דופן האונייה.
צורה זו של הבליטה הגדילה את גובהה המטאצנטרי ל-.
הבליטות של ראמיליס שונו במהלך השנים 1926–1927 לצורה הדומה לאלו של רויאל אוק; כל צינורות הריסוק שלה הוסרו, מלבד אלו שליד מחסני התחמושת.
רזולושן הסירה את תערובת הבטון והעץ מהבליטה והתא התחתון מולא חלקית במים במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931; באופן דומה נבנו הבליטות של רוונג' במהלך השיפוץ שלה ב-1931.
בירדמור 12 בנובמבר 1913 12 ביוני 1916 1 בספטמבר 1917 נגרטה בטרון, 1949 רזיסטנס rowspan="3" HM Dockyard, דבונפורט rowspan="3" rowspan="3" rowspan="3" בוטלה, אוגוסט 1914 רינואון rowspan="2" תוכננו מחדש כסיירות המערכה מסדרת רינואון ריפאלס
שלוש מאוניות הסדרה נכנסו לשירות עד מאי 1916: רוונג', רויאל סובריין ורויאל אוק.
רוונג' הוקצתה לפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה (BS), הצי הגדול, בעוד שרויאל אוק שירתה בתחילה עם הפלגה ה-3, שייטת אוניות המערכה הרביעית.
רויאל סובריין הושארה בנמל כאשר הצי התייצב לפגוש את צי הים הפתוח הגרמני מול חופי יוטלנד בסוף מאי, מכיוון שצוותה לא התאמן עד הסוף.
במהלך קרב יוטלנד שלאחר מכן, גם רוונג' וגם רויאל אוק לחמו בסיירות מערכה גרמניות, ורוונג' גרמה נזק לשתיים מהן SMS דרפלינגר ו-SMS פון דר טאן - בזמן שרויאל אוק קלעה פגיעה בשלישית - SMS זיידליץ.
רוונג' נאלצה לפנות כדי להימנע מטורפדות שפגעו בספינת הדגל של השייטת שלה וגרמו לשייטת שלה לאבד קשר עם שאר הצי.
רויאל אוק נשארה עם הצי הראשי במשך כל הפעולה.
שתי האוניות יצאו מהקרב ללא פגע.
כל שלוש האוניות היו מוכנות לפעולה ב-19 באוגוסט 1916, אך הצי הבריטי והגרמני נסוגו שניהם לפני שהתמודדו זה עם זה באופן ישיר, הבריטים איבדו זוג סיירות קלות לצוללות גרמניות ולגרמנים נפגעה אוניית מערכה אחת על ידי צוללת בריטית.
עד סוף השנה הצטרפה רזולושן לשייטת, שעד אז הצטמצמה לסיור בצפון הים הצפוני, כאשר שני הצדדים פנו ללוחמת עמדות מאחר שהאיום של הנשק התת-ימי היה גדול מכדי להסתכן בפעולה גדולה נוספת של הצי כמו יוטלנד.
ראמיליס לא נכנסה לשירות עד סוף 1917, מכיוון שהיא נפגעה קשות במהלך טקס ההשקה שלה, מה שהאט את השלמתה באופן משמעותי.
אבל במהלך התקופה הארוכה של התיקונים וההתאמות, הצי החליט להתנסות בהתקנה של בליטות נגד טורפדו כדי לשפר את יכולתה להתנגד לנזק תת-מימי.
הבליטות התגלו כמוצלחות, לא רק שהגדילו את המאפיינים ההגנתיים שלה אלא גם שיפרו את היציבות, תוך שלא היו להן השפעה שלילית משמעותית על מהירותה; כתוצאה מכך, הם נוספו מאוחר יותר לשאר אוניות הסדרה במהלך השינויים לאחר המלחמה.
עד שהבריטים הבינו שהגרמנים בים, צי הים הפתוח נסוג מספיק דרומה כדי שהצי הגדול לא יוכל לתפוס אותם.
ב-21 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק, כל הצי הגדול יצא מהנמל כדי ללוות את הצי הגרמני שנכנע למעצר בסקפה פלו.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 פעלו אוניות המערכה מסדרת רוונג' כיחידה, לסירוגין בין הצי האטלנטי לצי הים התיכון, ובדרך כלל החליפו מקומות עם חמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
בזמן ששירתו בצי הים התיכון בתחילת שנות ה-20, הספינות היו מעורבות במלחמת יוון–טורקיה ובמלחמת האזרחים ברוסיה.
ארבע מהאוניות (כולן מלבד רזולושן) הנחיתו נחתים מלכותיים כדי להשתתף בכיבוש קונסטנטינופול במרץ 1920. לאורך כל יוני ויולי השתתפו הספינות בלחימה ב המתמוטטת; ראמיליס ורוונג' הפגיזו חיילים טורקים סביב איזמיט ביוני ושתי האוניות, אליהן הצטרפה רויאל סובריין, סייעו לנחיתה יוונית במקומות אחרים בטורקיה.
כמו כן ביולי, סייעה רויאל סובריין בבריחה של מהגרים לבנים שנמלטו מהצבא האדום הסובייטי.
בתקופה זו, רזולושן פעלה בעיקר בים השחור, כולל תקופה בבאטומי שבדרום רוסיה.
כאשר אוניות הסדרה חודשו במהלך שנות ה-20, הוסרו תותחי הסיפון 6 אינץ' בחזית הסיפון, והם החליפו את זוג תותחי הנ"מ שלהם 3 אינץ' בתותחי QF 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V, זוג נוסף של תותחי Mk V נוסף מאוחר יותר.
כל אונייה קיבלה עמדת שליטה נגד מטוסים עם מד טווח על התורן הקדמי שלו, למעט רוונג' שהייתה מצוידת במנהל בקרת אש למערכת נ"מ HACS Mk I במקום זאת.
בנוסף שופרו סידורי בקרת הטורפדו וצוידו במדי טווח של 12 רגל.
לאחר תקופה בצי האטלנטי ב-1921, חזרו האוניות לזמן קצר לים התיכון בספטמבר 1922 במהלך משבר בסמירנה שהגיע לשיאו בשריפה הגדולה של סמירנה עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה.
הספינות חזרו לצי האטלנטי בנובמבר.
בשנת 1924, רזולושן פגעה בטעות והטביעה את הצוללת אה"מ L24 במהלך תרגילי אימון, עם אובדן כל צוות הצוללת.
רויאל אוק הייתה מעורבת במה שנקרא "מרד רויאל אוק", בין מפקדה, קפטן קנת דיואר וקומנדר הנרי דניאל, גם הוא קצין על סיפון האונייה לבין אדמירל משנה ברנרד קולארד, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה.
המצב נפתר בסופו של דבר על ידי אדמירל סר רוג'ר קיז שהדיח את שלושתם מתפקידיהם.
האוניות נשארו באוקיינוס האטלנטי עד 1927, אז עברו שוב לים התיכון.
האוניות גם קיבלו לראשונה תותחי נ"מ קלים בצורה של שתי שמיניות תותחי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) Mk VIII "פום-פום", כל שמיניית תותחים עם מנהל בקרת אש משלה, וזוג מקלעי ויקרס מרובעי קנים 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ).
צינורות הטורפדו השקועים הוסרו כמו כל ציוד בקרת הטורפדו.
רויאל אוק הייתה יוצאת דופן מכיוון שהחליפו לה את הצינורות השקועים שלה בצינורות מעל המים.
היא גם הייתה האונייה היחידה שקיבלה שריון נוסף כאשר לוחות 4 אינץ' נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת שלה ולוחות נוספו מעל חדרי המכונות שלה.
שריון זה הגדיל את התפוסה שלה ב-.
אולם רויאל סובריין לא זכתה לאותם חידושים נרחבים שעברו חלק מהאוניות מסדרת קווין אליזבת, שכן תוכנית המודרניזציה נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. המלחמה אילצה גם את ביטול התוכנית להוסיף את אותו שריון לרויאל סובריין ולראמיליס.
עם תחילת המלחמה באוגוסט 1939, רוונג' ורזולושן הוקצו לכוח התעלה, שבסיסו בפורטלנד, בעוד רויאל סובריין שירתה בצי הבית.
ראמיליס הייתה בשלב זה באלכסנדריה, מצרים, שם שהתה עד תחילת אוקטובר, אז נשלחה לחפש את הסיירת הכבדה הגרמנית אדמירל גרף שפה ב.
במקביל, רזולושן ורוונג' נשלחו לפיקוד דרום האוקיינוס האטלנטי כדי להשתתף במצוד אחר אדמירל גרף שפה, אך לפני שהגיעו הם נשלחו לכוח הליווי הצפון-אטלנטי לחפות על שיירות מקנדה לבריטניה.
הם נשאו מטילי זהב לקנדה כדי לשמור עליו במהלך המלחמה בתקופה זו.
רויאל אוק נשארה בסקפה פלו במהלך תקופה זו, וב-14 באוקטובר, הצוללת U-47 פרצה את הגנות הנמל וטרפדה את רויאל אוק, הטביעה אותה במעגן יחד עם 833 אנשי צוותה.
ראמיליס חיפתה על כוחות שיירות מאוסטרליה למצרים, כולל אלו שנשאו את חיל המשלוח השני של ניו זילנד ואת הכוח הקיסרי האוסטרלי השני בסוף 1939 ותחילת 1940.
רזולושן השתתפה במערכה בנורווגיה, כאשר השתתפה בקרבות נרוויק באפריל 1940. בחודש שלאחר מכן היא נפגעה מפצצה גרמנית, אך לא נפגעה באופן חמור.
גם במאי, ראמיליס שובצה לצי הים התיכון לקראת כניסתה של איטליה למלחמה.
בחודש שלאחר מכן הצטרפה רזולושן לכוח H, וב-3 ביולי היא השתתפה בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר.
בעקבות הכרזת המלחמה האיטלקית הפגיזה ראמיליס עמדות איטלקיות בלוב האיטלקית באמצע אוגוסט.
בספטמבר יצאה רזולושן דרומה לדקר עם כוח H כדי לנטרל שם ספינות מלחמה צרפתיות, אך במהלך הקרב על דקר, היא טורפדה וניזוקה קשות מצוללת צרפתית.
באוקטובר הפגיזה רוונג' את נמל שרבור בצרפת הכבושה כדי להשמיד אספקה גרמנית שנאספה לקראת הפלישה המתוכננת לבריטניה, מבצע ארי-הים.
ראמיליס נכחה עם השיירה שהותקפה על ידי ספינות מלחמה איטלקיות במהלך קרב כף ספרטיבנטו בסוף נובמבר אך היא לא הייתה מעורבת בקרב.
שינויים בזמן המלחמה בספינות הקרב הוגבלו בדרך כלל להגברת שריון הסיפון שלהן, כוחות הנ"מ שלהן והוספת מכ"מים.
כל אונייה קיבלה זוג צריחים מרובעי קנים של תותחי 2 פאונד ובין 10 (רוונג' ורזולושן) ל-42 (רויאל סובריין) תותחי אורליקון .
מכ"מים נוספו החל משנת 1941, כולל מערכות התרעה מוקדמת, חיפוש ובקרת אש.
לוחות שריון בעובי נוספו מעל מחסני התחמושת ברזולושן, רויאל סובריין ובאופן חלקי בראמיליס בשנים 1941–1942. כדי להגדיל את מקומות הלינה הזמינים לצוות שהוגדל מאוד בזמן המלחמה, ארבעת התותחים הקדמיים בקוטר 6 אינץ' הוסרו מכל אונייה ב-1943, למעט רזולושן, שאיבדה רק שני תותחים.
בסוף 1940 חזרו רוונג' ורויאל סובריין לתפקידי ליווי שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי, וראמיליס הצטרפה אליהם בינואר 1941 לאחר שהשלימה שיפוץ.
במהלך תקופה זו, ראמיליס הרתיעה את שרנהורסט וגנייזנאו מלתקוף שיירה שליוותה.
רוונג' וראמיליס היו בים במהלך מבצע ריינאיבונג, הגיחה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק במאי והם הצטרפו למצוד אחר הספינה, אך לא איתרו אותה.
רזולושן עברה חלק ניכר משנת 1941 בתיקון, תחילה בפריטאון, דרום אפריקה ולאחר מכן בארצות הברית.
בסוף השנה החליטה האדמירליות לפרוס את ארבע האוניות מסדרת רוונג' למזרח הרחוק כשייטת אוניות המערכה השלישית בציפייה למלחמה עם יפן.
הם הגיעו בתחילת 1942, אז היפנים כבר הכריזו מלחמה והנחילו שורה של תבוסות למדינות בעלות הברית באזור.
האוניות נמלטו לפני הפשיטה היפנית באוקיינוס ההודי, מכיוון שלא עמדו בקנה אחד עם נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון העוצמתי.
אוניות המערכה לאחר מכן פעלו בעיקר מול חופי אפריקה, וליוו שיירות חיילים.
ראמיליס נכחה במהלך הקרב על מדגסקר במאי, שם טורפדה על ידי צוללת יפנית.
היא תוקנה תחילה בדרבן, דרום אפריקה, ולאחר מכן בדבונפורט.
בסוף 1943, רוונג' ורזולושן הוחזרו לבריטניה, בשל מצבם הירוד; הראשונה נשאה את ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל חלק מהדרך לוועידת טהראן בנובמבר ודצמבר, בעוד שהאחרונה עברה שיפוץ.
שתי האוניות הוצאו אז מהשירות והוקצו לפיקוד פורטסמות'; רזולושן הצטרפה למוסד ההכשרה אה"מ אימפריוס, בעוד רוונג' נותרה מחוץ לשירות.
בינואר 1944 הוצאו משירות גם רויאל סובריין וראמיליס; ראמיליס הוחזרה והוקצתה לכוח התמיכה באש לפלישה לנורמנדי; רוונג' ורזולושן פורקו מנשקם כדי לספק חלקי חילוף לאוניות אחרות.
רויאל סובריין הועברה לצי הסובייטי כארכנגלסק כדי לתגבר את הצי המלווה שיירות לברית המועצות באוקיינוס הארקטי.
רוונג' ורזולושן נמכרו לגרוטאות ב-1948 ופורקו ב-Inverkeithing ו-Faslane, בהתאמה.
ראמיליס נשלחה למעגן הגריטה בקיירניאן, גם כן בשנת 1948. רויאל סובריין הוחזרה לבריטניה בשנת 1949 במצב גרוע כתוצאה מתחזוקה לקויה בשירות הסובייטי; הצריחים שלה היו תקועים וחלק גדול מהציוד שלה לא היה שמיש.
היא הייתה האונייה האחרונה שנותרה מהסדרה, נמכרה לגרוטאות באותה שנה והתפרקה ב-Inverkeithing.
אונייה טרופה או טרופת אונייה הם שרידי אונייה שהושלכה לחוף או שקעה למצולות.
בראשית המיליום השני הוערך כי ברחבי העולם כשלושה מיליון אוניות טרופות.
להבדיל מאונייה טרופה, ספינת רפאים הוא מצב שבו צוות האונייה מת, או נטש את הספינה, והספינה נסחפת במים, ללא שליטה, כשהיא צפה.
שרידי אוניות טרופות הם מקור משיכה ועניין לארכאולוגים ימיים מכיוון שהם משמרים מידע היסטורי: לדוגמה, מחקר על שריפתה של מרי רוז חשף מידע על יורדי הים, הלוחמה והחיים במאה ה-16. אוניות צי מלחמה טרופות, אשר נהרסו במהלך קרב ימי, נחקרות כדי למצוא פרטים על האירוע ההיסטורי.
מחקרים כאלה יכולים לחשוף מידע רב על הקרב שהתרחש.
חלק מן התגליות הן ספינות אוצר, לעיתים קרובות מתקופת הקולוניאליזם האירופית, אשר טבעו במקומות מרוחקים מיישוב והותירו עדויות מעטות, כמו האונייה בטאוויה.
אוניות טרופות בעידן המודרני, כמו האסון הסביבתי שגרמו מכליות הנפט Prestige או Erika, מעוררים עניין בעיקר בגלל הפגיעה הפוטנציאלית שלהן בסביבה.
יש אוניות טרופות ששרידיהן מיועדים לדרבן צמיחת שוניות, כמו Adolphus Busch ו־Ocean Freeze.
אוניות טרופות רבות, מהעת החדשה ומזמני עבר, מהוות אתרי צלילה ספורטיבית.
אוניות טרופות רבות לא אבדו בים אלא ננטשו או הוטבעו, רבות מהן הם כלי שיט קטנים יותר, כגון ספינות דיג.
אלה עלולים להוות סכנה בנתיב שיט ולעיתים הן נמשות מן המים ומועברות לאתר שבו אינן מהוות סכנה.
בין הגורמים הבולטים לאובדן אוניות בשוגג נמצא תכנון לקוי של אונייה, משא אונייה שאוחסן בצורה לא נכונה, טעויות ניווט וטעויות אנוש אחרות המובילות להתנגשויות (עם ספינה אחרת, קו החוף, קרחון וכו'), מזג אוויר גרוע, שריפה.
סיבות להטבעה מכוונת של ספינה כוללות: כוונה ליצור שונית מלאכותית, הרס אונייה בעת קרב, התקפות פיראטיות, מרד או חבלה, שימוש בכלי השיט כמטרת אימון צבאי, או הטבעת אונייה המסכנת נתיב שיט.
גורמים רבים קובעים את מצב השימור של אונייה טרופה:
כיסוי הריסות האונייה בחול או סחף
מליחות המים בהם נמצא גוף האונייה
רמת ההרס אשר הייתה כרוכה באובדנה
האם חלקים מן האונייה או מטענה נימשו מן ההריסות
האם גוף האונייה נהרס כדי לפנות נתיב שיט
עומק המים באתר האונייה הטרופה
עוצמת זרמי הגאות או פעולת הגלים באתר הטביעה
החשיפה לתנאי מזג אוויר על פני השטח באתר הטביעה
נוכחותם של בעלי חיים ימיים המוסיפים להתדרדרות מצב הספינה
חומציות ומאפיינים כימיים אחרים של המים באתר האונייה
רכיבי עץ של אונייה טרופה החשופים למים מתפוררים במהירות.
לעיתים קרובות חלקי העץ היחידים של ספינות שנותרו מאה שנים לאחר טביעתן הם אלה שנקברו בסחף או בחול זמן קצר לאחר הטביעה.
מצבו של גוף אונייה טבועה העשוי פלדה וברזל, משתמר בהתאם לעובי הדופן ועשוי לשמור על מבנה הספינה במשך עשרות שנים.
כאשר מתרחשת קורוזיה, תהליך המואץ לעיתים בהשפעת גאות ושפל ומזג אוויר, המבנה קורס.
חלקי אונייה מתכתיים בעלי דופן עבה כמו תותחים, דודי קיטור או מכל לחץ של צוללת שורדים לרוב היטב מתחת למים למרות קורוזיה.
מדחפים, מעבים, צירים ופתחי יציאה בנויים באוניות רבות ממתכות לא ברזליות כמו פליז וארד ואינן מתכלות בקלות.
מים מתוקים ובעלי מליחות נמוכה
ספינות טרופות בכמה אגמי מים מתוקים, כמו האגמים הגדולים של צפון אמריקה, נותרו שלמות לאורך שנים ארוכות עם התדרדרות מועטה במצבן.
בכמה אזורי ים, בעיקר בהמפרץ הבוטני והמפרץ הפיני, המליחות נמוכה מאוד, ושברי אוניות בני מאות שנים השתמרו במצב סביר.
עם זאת, חיידקים המצויים במים מתוקים גורמים לעץ על ספינות להירקב מהר יותר מאשר במי ים, אלא אם המים דלילים בחמצן.
שתי ספינות טרופות, USS המילטון ו־USS סקורג', נחו על קרקעית אגם אונטריו מאז שטבעו בסערה קשה ב-8 באוגוסט 1813, במהלך מלחמת 1812 ונמצאו במצב "טוב להפליא" כמעט 200 שנה אחר כך.
אוניות טרופות מתכלות בדרך כלל במהירות במי ים.
מתכות על בסיס ברזל מתכלות הרבה יותר מהר במי ים בגלל המלח המומס הקיים במים; יוני הנתרן והכלוריד מאיצים כימית את תהליך חמצון המתכות, בו מתכות ברזליות מחלידות.
תהליכים כאלה בולטים על ספינות טרופות במים עמוקים, כגון טיטניק (טבעה 1912), לוסיטניה (טבעה ב-1915), וביסמרק (טבעה ב-1941).
גוף עץ שאינו מוגן נאכל במהירות על ידי תולעי ספינות ובעלי חיים אחרים המצויים במים עם מליחות גבוהה יותר, כמו האיים הקריביים.
מספר דוגמאות להרס חמור של אונייה בעת האובדן הן:
אונייה שנסחפה לחוף, שונית או סלעים במהלך סערה, המכונה "החפה" (למשל, Royal Adelaide)
התנגשות עם ספינה אחרת (למשל, אנדריאה דוריה)
פיצוץ קטסטרופלי (למשל, HMS Hood), דודי קיטור באוניות מתפוצצים לעיתים קרובות במהלך טביעה, כאשר מים מכסים אותם.
אש בוערת זמן רב בגוף הספינה טרם טביעתה (למשל, אקילה לאורו)
פריצת מים לחלל האונייה אם היא מאבדת את כושר הציפה ושוקעת (למשל, טיטניק ובריטניק); באוניות משא עם סוגי מטענים מסוימים (למשל, עפרת ברזל) הן עלולות להישבר כאשר הן שוקעות במהירות ופוגעות בקרקעית ים סלעית
אונייה הנפגעת במהלך פעולה מלחמתית, הפצצה מן האוויר, פגיעת טיל, או טורפדו העלולים לגרום להרס רב לפני טביעה (למשל, Italian battleship Roma ו־HMS Barham)
לאחר אובדן האונייה, בעלי כלי השיט עשויים לנסות למשות ולהציל חלקים יקרי ערך מהספינה ואת המטען שלה.
פעולה זו עלולה לגרום לנזק נוסף.
ספינות טרופות במים רדודים ליד נתיבי שיט עמוסים נהרסות או נגגרות לאתר אחר כדי להפחית את הסכנה לכלי שיט אחרים.
במפות שיט, קיים סימון לספינות טרופות באזורים רדודים עם ציון עומק המים מעל לחלק הגבוה ביותר בספינה.
על קרקעית הים, שרידי האונייה מתפרקים באיטיות בכוחות המופעלים על ידי פעולת הגלים וזרמי גאות ושפל.
כמו כן, במים בעלי תכולת חמצן גבוהה יותר תהליך הקורוזיה יואץ.
אוניות טרופות בעומק רב יותר, החשופות פחות לזרמי ים ונמצאות במים עם תכולה נמוכה יותר של חמצן במים, משתמרות טוב יותר.
קור קיצוני (כגון באגם הניזון מקרחונים, מימי הקוטב הצפוני, האגמים הגדולים וכו') מאט את התפרקות חומרים אורגניים באוניות.
תופעות של ריקבון, קורוזיה והצטברות אורגניזמים ימיים מעוכבת במידה רבה במים קרים.
ספינות טרופות רבות תורמות לזיהום הים, בעיקר בזיהום נפט משמעותי.
סקר משנת 2005 על ספינות טרופות מאז 1890 מצא כי למעלה מ-8,500 משרידי אוניות שטבעו עדיין עשויים להכיל נפט.
לדליפת נפט יכולה להיות השפעות הרסניות על סביבות ימיות וחופיות כמו גם על דיג.
בנוסף להיותם רעילים לחיים ימיים, פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים (PAHs), המצויים בנפט גולמי, קשים מאוד לניקוי, ויוצרים משקעים בסביבה הימית הנותרים לאורך שנים.
מקור זיהום סביבתי של ספינה טרופה עשוי להיות גם במטען שנשאה או אמצעי לחימה שהיו עליה, כגון נפלי תחמושת או כלי נשק כימיים.
בשנת 1942 הוטבעה ספינת מכמורת גרמנית V 1302 John Mahn, בים הצפוני, שעה שעל סיפונה פצצות עומק רבות שלא התפוצצו ואשר מנעו את הריסתה ללא סיכון.
דגימות שנלקחו מאתר הטביעה והמשקעים הסמוכים הדגימו מתכות כבדות כמו ניקל ונחושת, פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים, ארסן וחומרי נפץ בסביבה הימית הקרובה, ששינו את האקולוגיה המיקרוביאלית המקומית.
שברי ברזל ופלדה חשופים לקורוזיה, שהיא מהירה יותר במי ים רדודים שבהם המליחות גורמת לקורוזיה גלוונית, תכולת החמצן גבוהה ותנועת הגלים מקיימת את רמת החמצן במים.
במים עמוקים יותר ובמים שקטים פוחתים שיעורי הקורוזיה.
שיעורי הקורוזיה של ברזל ופלדה פוחתים גם כאשר בטון, שכבות מוצקות של חלודה או שכבות של אורגניזמים ימיים מפרידים בין המתכת למי הסביבה, ומעודדים התפתחות שכבה של תחמוצת שחורה יציבה יחסית במים דלילי חמצן.
ספינות ששוקעות על קרקע חולית, כאשר השִׁדְרִית נחה על הקרקע, נוטות לשקוע בחול בעומק דומה לזה שבו הן היו שקועות במים.
חלקי האונייה העליונים נוטים להתפרק תחילה, ואחריהם הסיפונים וקורות הסיפון, ודפנות גוף הספינה שאינן נתמכות על ידי מחיצות.
החרטום והירכתיים עשויים להישאר שלמים יחסית למשך זמן רב יותר מכיוון שהם בדרך כלל בנויים מחומרים עבים יותר.
חלקים הבנויים ממתכת עבה כגון דוודים, מנועים, משאבות, כננות, מדחפים, צירי מדחף, ציוד היגוי, עוגנים ואביזרים כבדים אחרים, מחזיקים מעמד זמן רב יותר ויכולים לספק תמיכה לגוף הנותר, או לגרום לו להתפרק מהר יותר.
אוניות טרופות הנחות הפוך על קרקעית ים יכולים להיות יציבים יחסית, אף שהסיפונים העליונים בדרך כלל קורסים תחת העומס והמכונות והאביזרים נופלים.
מצבם של גופי אוניות טרופות הנחים על צידם על קרקעית הים נוטים להתפרק במהירות, מכיוון שהעומסים המופעלים על גוף האונייה הם מעבר לעומס המתוכנן שאליו נבנו, ודפנות גוף הנתמכות בצורה גרועה קורסות.
שברי אונייה הנחים על קרקעית ים סלעית נוטים להישבר מעל ומסביב לסלעים במהירות יחסית.
גופי צוללות שטבעו ישרדו זמן רב יותר מכיוון שהן בנויות הרבה יותר חזק כדי לעמוד בעומסי העבודה של לחץ חיצוני.
לספינה טרופה עשוי להיות ערך במספר מובנים:
אתר לצלילות כפעילות פנאי ואטרקציה תיירותית
ערך כספי של מטען ורכיבים שניתנים להצלה
לעיתים נעשים ניסיונות להציל ספינות טרופות, במיוחד אוניות שטבעו בעשרות השנים האחרונות, כדי לשקם את הספינה או חלקה, להציל את מטענה או את הציוד שלה.
דוגמה לכך הייתה ניסיונות הצלת הצי הגרמני בסקפה פלו בשנות ה-20 וה-30.
דיני אוניות טרופות מספקים מענה לשאלות משפטיות המתעוררות במצבים אלה, הבולטת שבהן היא שאלת הבעלות.
מבחינה חוקית אוניות טרופות מחולקות לשתי קבוצות ל-wreccum maris (רכוש שנשטף לחוף לאחר שספינה נטרפה) ו־adventurae maris (רכוש שעדיין בים), אלה זוכים להתייחסות שונה על ידי חלק מהמערכות המשפטיות, אך לא כולן.
לעיתים קרובות קיימת משמעות משפטית שונה לגוף האונייה הטרופה ולמטענה.
לדוגמה, בהליך המשפטי הבריטי בעניין הלוסיטאניה [1986] QB 384 נקבע כי שרידי כלי השיט עצמו הם בבעלות חתמי הביטוח ששילמו פיצוי על אובדן כלי השיט כאובדן מוחלט מכוח כלל התחלוף, אך הנכסים על סיפון האונייה עדיין שייכים לבעלים המקוריים שלו או ליורשיהם.
עם זאת, כלי שיט צבאיים נותרים תחת תחום השיפוט – ומכאן הגנה – של הממשלה שאיבדה את הספינה, או הישות היורשת אותה.
מכאן, שהצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה שטבעו עדיין שייכות מבחינה טכנית לממשלת גרמניה, אם כי גרמניה הנאצית (הממשלה באותה תקופה) אינה קיימת עוד.
כלי שיט צבאיים רבים מוגנים גם מעצם היותם קברי חיילים.
עם זאת, מערכות משפטיות רבות מכירות בזכויות אלה המצילים ספינה טרופה, או מטענה, כגוברים על זכויות הבעלים המקוריים של האונייה או מטענה.
ככלל, ספינות טרופות לא היסטוריות נחשבות כרכוש הנתון למציל.
על פי החוק הימי הבינלאומי, עבור ספינות טרופות שננטשו לזמן מסוים, ניתן להניח שהבעלים המקורי איבד כל תביעה למטען.
כל מי שמוצא את הריסות הספינה יכול להגיש עליה תביעת הצלה ולהטיל עיקול על הכלי, ולאחר מכן לבצע פעולת הצלה, בבחינת "המוצא, זוכה".
חלק מהמדינות טוענות לזכויות על כל שברי הספינות בתוך המים הטריטוריאליים שלהן, ללא קשר לאינטרס של הבעלים המקורי או המציל.
מערכות משפטיות מסוימות רואות בספינה טרופה ומטענה כרכוש נטוש, אם לא נעשה ניסיון להציל אותם תוך פרק זמן מסוים.
החוק האנגלי התנגד בדרך כלל לתפיסה זו (בעידוד תעשיית ביטוח ימי חזקה במיוחד, הטוענת לזכויות על ספינות טרופות בגינן שילמה למבוטחים), גישה דומה התקבלה בגרסאות שונות באוסטרליה ובנורווגיה.
בתי המשפט האמריקאיים לא היו עקביים בפסיקתם ביחס לזכויות על ספינות טרופות, ברמת המדינות וברמה הפדרלית.
לפי החוק הדני, כל הספינות הטרופות בנות יותר מ-150 שנים שייכות למדינה אם לא ניתן למצוא את בעליהן.בספרד, ספינות טרופות עוברות לחזקת המדינה אם לא ניצלו תוך 3 שנים.
בפינלנד, כל הרכוש על סיפון ספינות טרופות בנות מעל 100 שנה עובר לחזקת המדינה.
בשנת 2001 גובשה האמנה לשמירה על המורשת התרבותית התת-ימית שנחתמה על ידי מדינות רבות.
אוניות המערכה מסדרת "קרוליינה הצפונית" היו זוג אוניות מערכה מהירות, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40.
בתכנון סדרת אוניות מערכה חדשה בשנות ה-30 של המאה ה-20, הצי האמריקני היה מוגבל מאוד על ידי מגבלות האמנה הבינלאומית, שכללו דרישה שלכל אוניות הראשה החדשות יהיה הדחק בתפוסה סטנדרטית של מתחת ל-35,000 טון.
הגבלה זו גרמה לכך שהצי לא יכול היה לבנות אונייה עם כוח האש, השריון והמהירות שרצה, וחוסר הוודאות שנוצר גרם לכך שהצי שקל חמישים תכנונים שונים.
בסופו של דבר, המועצה הכללית של צי ארצות הברית הכריזה על העדפתה לאוניית מערכה במהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש), מהירה יותר מכל אונייה ששירתה בצי האמריקני, עם סוללה ראשית של תשעה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark B.
הדירקטוריון האמין שאוניות אלו יהיו מאוזנות מספיק כדי לקחת על עצמן ביעילות מספר רב של תפקידים.
עם זאת, מזכיר הצי בפועל אישר גרסה מתוקנת של תכנון אחר, שבצורתו המקורית נדחה על ידי המועצה הכללית.
תכנון זה דרש אונייה במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש) עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים מרובעים והגנה מפני תותחים באותו קליבר.
בחריגה משמעותית משיטות התכנון האמריקאיות המסורתיות, עיצוב זה העניק עדיפות לכוח האש במחיר של מהירות והגנה.
לאחר שהחלה הבנייה, ארצות הברית הפעילה מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" באמנה הבינלאומית להגדלת החימוש העיקרי של הסדרה לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /45 קליבר Mark 6.
גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון ראו שירות נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה במגוון תפקידים, בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, שם הם ליוו כוחות משימה של נושאות מטוסים מהירות, כמו במהלך קרב ים הפיליפינים, וערכו הפגזות על החוף.
וושינגטון השתתפה גם בקרב אוניות השטח במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, שבו הסוללות הראשיות המכוונות מכ"ם שלה פגעו אנושות באוניית המערכה היפנית קירישימה.
שתי אוניות המערכה ניזוקו במהלך המלחמה, כאשר קרוליינה הצפונית ספגה פגיעת טורפדו ב-1942 ו-וושינגטון התנגשה באינדיאנה ב-1944. לאחר תום המלחמה, שתי האוניות נשארו בשירות לזמן קצר לפני שהועברו לעתודה.
בתחילת שנות ה-60, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית כספינת מוזיאון, ואילו וושינגטון פורקה לגרוטאות.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, כמה ציים המשיכו והרחיבו את תוכניות הבנייה הימיות שהחלו במהלך הסכסוך.
התוכנית של ארצות הברית משנת 1916 קראה ל-6 סיירות מערכה מסדרת לקסינגטון ו-5 אוניות מערכה מסדרת דקוטה הדרומית; בדצמבר 1918, הממשל של הנשיא וודרו וילסון קרא לבנות עשר אוניות מערכה נוספות ושש סיירות מערכה.
יפן הקיסרית ניסתה, עד 1920, לבנות עד תקן 8-8 של שמונה אוניות מערכה ושמונה סיירות מערכה או סיירות עם הסדרות נגאטו, טוסה, אמאג'י, קיי ומספר 13. שתי אוניות מתכנונים אלו היו אמורים להיות מונחים בשנה עד 1928.
בשל העלויות המדהימות הכרוכות בתוכניות כאלה, שר החוץ של ארצות הברית, צ'ארלס אוונס יוז, הזמין משלחות מהמעצמות הימיות הגדולות - צרפת, איטליה, יפן ובריטניה - להתכנס בוושינגטון כדי לדון, ובתקווה לשים סוף למרוץ החימוש הימי.
ועידת הצי של וושינגטון שלאחר מכן הביאה להסכם הצי של וושינגטון ב-1922. יחד עם הוראות רבות אחרות, היא הגבילה את כל אוניות המערכה העתידיות להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טון וקליבר תותחים מרבי של 16 אינץ'.
היא גם קבעה שחמש המדינות אינן יכולות לבנות אוניית ראשה נוספת במשך עשר שנים ואינן יכולות להחליף אף אונייה ששרדה את האמנה עד שתמלאו לה לפחות עשרים שנה.
הסכם הצי השני של לונדון משנת 1936 שמר על רבות מהדרישות של אמנת וושינגטון, אך הגביל את קוטר הנשק על אוניות מערכה חדשות ל-14 אינץ'.
האמנות השפיעו רבות על סדרת קרוליינה הצפונית, כפי שניתן להעיד על המסע הארוך למציאת אונייה ששילבה את כל מה שצי האמריקני ראה נחוץ בעודה נותרת מתחת ל-35,000 טון.
המועצה הכללית החלה בהכנות לסדרה חדשה של אוניות מערכה במאי-יולי 1935, ושלושה מחקרי תכנון הוגשו להם.
"A" כלל אונייה בהדחק של חמושה בתשעה תותחי בצריחים משולשים, כולם לפני הגשר; מסוגלת להגיע למהירות של 30 קשרים; ומשוריינת כנגד פגזי 14 אינץ'.
"B" ו-"C" כללו שניהם אונייה בהדחק מעל 36,000 טון, המסוגלת להגיע למהירות של 30.5 קשרים (56.5 קמ"ש), ומשוריינת נגד פגזים של 14 אינץ'.
ההבדל העיקרי בין השניים היה הסוללה הראשית המתוכננת, שכן ל-"B" היו שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, בעוד של-C היו שמונה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר בצריחים כפולים.
"A" הייתה היחידה שנשארה בתוך מגבלת ההדחק של 35,000 טון שנקבעה באמנת הצי של וושינגטון ואושרה מחדש בהסכם הצי השני של לונדון.
כאשר משרד החימוש הציגה פגז "סופר-כבד" בגודל 16 אינץ', האוניות תוכננו מחדש בניסיון לספק הגנה מפניו, אך הדבר הביא לבעיות משקל קשות; שניים מהתכנונים היו כמעט מעבר לגבול האמנה.
למרות ששלושת המחקרים המקוריים הללו היו כולם אוניות מערכה "מהירות", המועצה הכללית לא הייתה מחויבת למהירויות המקסימליות הגבוהות יותר.
זה הציג שאלות למכללת המלחמה של הצי, שביקשה לברר האם הסדרה החדשה צריכה להיות "קונבנציונלית" בעלת מהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש) עם סוללה ראשית של שמונה-תשעה תותחי 16 אינץ', או ליתר דיוק כזו הדומה ל-"A", "B" או "C".
חמישה מחקרי תכנון נוספים הופקו בסוף ספטמבר 1935, שהיו בעלי מאפיינים של מהירות 23–30.5 קשרים, שמונה או תשעה תותחים 14 או 16 אינץ', ותפוסה סטנדרטית בין 32,000–41,100 טון.
התכנונים "D" ו-"E" היו ניסיונות לספינות קרב מהירות עם תותחי 16 אינץ' והגנות מפני אותם תותחים, אך ההדחק שלהם היה גדול ממה שהסכם הצי של וושינגטון התיר.
תכנון "F" היה ניסיון קיצוני של נושאת מטוסים ואוניית מערכה היברידית, עם שלושה מעוטים מותקנים בקדמת האונייה ושמונה תותחי 14 אינץ' מאחור.
לפי הדיווחים, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט אהב את התכנון, אולם מכיוון שמטוסים ששוגרו ממעוטים היו בהכרח נחותים מרוב המטוסים המובילים או היבשתיים בגלל המצופים ששימשו לנחיתה, שום דבר לא יצא מהתכנון.
התכנונים "G" ו-"H" היו אוניות איטיות יותר במהירות של 23 קשרים עם תשעה תותחי 14 אינץ'; בפרט, "H" נחשב לתכנון מאוזן מאוד על ידי מחלקת התכנון הראשוני של משרד הבנייה והתחזוקה.
עם זאת, המועצה הכללית החליטה לבסוף להשתמש באוניות מהירות יותר, ולכן לא קיבלו את תכנונים "G" ו-"H".
מחקרים אלו הוכיחו את הקושי שעמם התמודדו המתכננים עם תפוסה של 35,000 טון.
הם יכלו לבחור אונייה מהירה יותר, המסוגלת להפליג במהירות של 30 קשרים, אבל זה יאלץ אותם להרכיב חימוש ושריון קל יותר מאשר אוניות מערכה זרות עכשוויות.
לחלופין, הם יכלו לבחור במהירות מרבית נמוכה יותר ולהרכיב תותחים כבדים יותר, אך התאמת הגנה נאותה מפני תותחי 16 אינץ' חדשים יותר תהיה קשה ביותר.
מדור התכנון המוקדם ערך חמישה מחקרים נוספים באוקטובר, המבוססים על "A" עם שריון נוסף או "B" מוקטן; כולם השתמשו בתותחי 14 אינץ' ודרשו מהירות של לפחות 30 קשרים.
שניים כללו ארבעה צריחים, אבל הם היו כבדים מדי ויכללו פחות שריון.
תכנון אחר, "K", כלל חגורת שריון בעובי וסיפון בעובי , שהעניקו לו 19,000–30,000 יארד (17–27 ק"מ) אזור חיסון נגד פגז ה-14 אינץ' הסופר-כבד של ארצות הברית.
בעוד שתכנון "K" היה אהוב על בנאי הצי, התפוסה הסטנדרטית שלו הייתה 35,000 טון השאירה מעט מקום לטעויות, שינויים או שיפורים.
שני התכנונים האחרונים, "L" ו-"M", כללו צריחים מרובעים כדי לחסוך במשקל (בדומה לאוניית המערכה דנקרק הצרפתית) תוך כדי הרכבה של 12 תותחים.
קצינים רבים בצי ארצות הברית תמכו בבניית שלוש או ארבע אוניות מערכה מהירות לליווי נושאות מטוסים וכדי להתמודד עם סיירות המערכה מסדרת קונגו של יפן.
אלה כללו את ממלא מקום מזכיר הצי וראש המבצעים הימיים אדמירל ויליאם סטנדלי, נשיא מכללת המלחמה של הצי אדמירל ויליאם ס.
פיי, רוב קטן (9–7) של קצינים בכירים בים, וחמישה מתוך שישה קציני מטה עסקו בתכנון אסטרטגי כחלק מחטיבת תוכניות המלחמה, למרות שלפחות קצין אחד האמין שהתקפה אווירית תוכל גם להטביע את סיירות המערכה מסדרת קונגו.
עם ההמלצות לעיל, המועצה הכללית בחרה בתכנון "K" לעבור פיתוח נוסף.
הוצעו לפחות 35 תכנונים סופיים שונים.
כולם ממוספרים בספרות רומיות ("I" עד "XVI-D"), חמש הראשונים הושלמו ב-15 בנובמבר 1935. הם היו הראשונים שהשתמשו במה שנקרא הפחתת משקל "על הנייר": לא ספרו משקלים מסוימים עבור מגבלת ה-35,000 טון של האמנה והם לא היו חלק ספציפי מההגדרה של תפוסה סטנדרטית.
במקרה זה, למרות שעוצב חדר אחסון ל-100 פגזים לכל תותח סוללה ראשי ועוד 100 פגזים נוספים, משקלם של הפגזים לא חושב עבור המגבלה של האמנה.
התכנונים הסופיים הללו השתנו מאוד בכל דבר מלבד התפוסה והמהירויות הסטנדרטיות שלהם.
רק תכנון אחד עבר את גבול ההדחק של ההסכם; כל תכנון אחר דרש 35,000 טון.
"VII" חזר למהירות נמוכה יותר כדי להשיג יותר כוח אש (שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים) והגנה; ככזה, התכנון דרש רק 50,000 כוחות סוס ואורך של בלבד.
רוב התוכניות האחרות קראו לאורך של או , אם כי לכמה מהם היו אורכים בין ו-.
נבדקו כמה תבניות תותחים שונות, כולל שמונה, תשעה, עשרה, אחד עשר ושנים עשר תותחי 14 אינץ'; שמונה תותחי 14 אינץ' בשני צריחים מרובעים, ואפילו תכנון אחד עם שני צריחים מרובעים של תותחי 16 אינץ'.
תכנון ספציפי אחד, "XVI", היה בעל מהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש), אורך של עם שנים עשר תותחי 14 אינץ', חגורת שריון בעובי , וסיפון בעובי .
הוא הופק ב-20 באוגוסט 1936, לשכת החימוש מצאה בו בעיות רבות.
בעיות אחרות כללו את התכנון של ההגנה מפני פצצות שהוטלו על ידי מטוסים, שכן הלשכה חשבה שהנוסחה המשמשת לחישוב יעילותה אינה מציאותית, והחידוד של מחיצה קדמית מתחת לקו המים עלולה להחמיר את פגיעות הפגזים התת-מימיים מכיוון שהחרטום ברובו לא משוריין ולכן יכול להיחדר בקלות.
הפתרונות שהוצעו לנושאים אלה היו כולם לא מעשיים: תוספת של טלאי שריון סביב המחסנים יכלה לנטרל את יעילות מערכת ההגנה נגד טורפדו של האונייה, והעמקת החגורה ליד החרטום והירכתיים תעלה את תפוסת האוניות על מגבלת ה-35,000 טון.
המועצה הכללית תיעבה את התכנון הזה, ואמרה שהיא "לא...
אוניית מערכה אמיתית" בשל מהירותה ובעיות השריון שלה.
כדי לטפל בבעיות אלו, הוצג סט סופי של תכנוני על ידי המדור לתכנון ראשוני באוקטובר 1936. מסומנים "XVI-B" עד "XVI-D", כולם היו שינויים בתוכנית "XVI".
אלה הוסיפו תוספת של באורך עד "XVI" למהירות גדולה יותר, אך העלייה במשקל שהתקבלה גרמה לכך שניתן היה להרכיב רק אחד עשר תותחי 14 אינץ' עם חגורת שריון בעובי .
ניתן היה להחליף תותח אחד תמורת חגורת שריון בעובי , וניתן היה להחליף עוד אחד ליותר מהירות ועשירית אינץ' נוספת של חגורת שריון; זה הפך לעיצוב "XVI-C".
הדירקטוריון הכללי אהב מאוד את "XVI-C", כשראה בו אונייה שיש לה מספיק הגנה כדי להילחם - ולשרוד - במערך הקרב שנוצר עם אוניות הקרב המערכה יותר של ארצות הברית, תוך שהיא בעלת מספיק מהירות לפעול בכוח משומה עצמאי עם נושאת מטוסים או סיירות פושטות מסחר.
במקום זאת, הוא דגל בפיתוח של "XVI" שנדחה בעבר, תוך הוספת הגנה תת-מימית נוספת וטלאי שריון בתוך האונייה כדי להפוך את המחסנים לחסינים מפני פגיעות פגזים מעל ומתחת למים מטווח של 19,000 יארד (9.4 מיילים ימיים; 17 ק"מ) ומעבר לכך.
לאחר תיקונים נוספים, ריבס הלך לסטנדלי, ראש המבצעים הימיים, שאישר את "XVI" בצורתו החדשה על רקע תקוות הדירקטוריון הכללי, שעדיין חשב שצריך לבנות את "XVI-C".
התוספת היחידה של סטנדלי למאפיינים הייתה היכולת לעבור מצריחי ארבעה תותחי 14 אינץ' לצריחי שלושה תותחי אם הופעל "סעיף המדרגות הנעות" בהסכם הצי השני של לונדון.
עם פרמטרים אלה שנקבעו כעת, "XVI" יהפוך לבסיס של התכנון כפי שנבנתה סדרת קרוליינה הצפונית למרות תוספת הלוך ושוב על הפרטים הסופיים של התכנון.
אלה כללו הגדלת שריון; משהו שמותר על ידי מציאת חיסכון נוסף במשקל על הנייר; שיפוע השריון הוגדל מ-10° ל-13°, ולבסוף נקבע ב-15°; לבסוף הסתיים ויכוח בן חודשים על מתווה מכונות ההנעה, ושינויים קלים נוספים.
למרות שהסכם הצי השני של לונדון קבע שתותחי ספינות מלחמה לא יכולים להיות גדולים מ-14 אינץ', מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" נכלל בהתלהבותם של המשא ומתן האמריקני למקרה שמדינה כלשהי שחתמה על הסכם הצי של וושינגטון תסרב לדבוק בכך.
יפן דחתה רשמית את מגבלת ה-14 אינץ' ב-27 במרץ 1937, כלומר ניתן להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות".
עם זאת, היו מכשולים שעדיין היה צריך להתגבר עליהם: רוזוולט היה נתון ללחץ פוליטי כבד, וכתוצאה מכך, נרתע מלהתיר את התותח ה-16 אינץ'.
גם אדמירל ריבס יצא בתוקף בעד התותחים הגדולים יותר.
במכתב בן שני עמודים למזכיר הצי קלוד א.
ריבס גם טען שהאקדח הגדול יותר יעדיף את "שיטת הירי העקיפה" שפותחה אז, שבה מטוסים ישמשו להעברת מידע מכוון לאוניות מערכה של בעלות הברית, כך שיוכלו להפגיז מטרות שהיו מחוץ לטווח ראייתם או מעבר לאופק, מכיוון שלאוניות מערכה חדשות שנבנות על ידי מעצמות זרות יהיה יותר שריון.