tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולה נולד בישראל בשנת 1954, בנו של דב קולה, איש הסוכנות היהודית, מחבר הספרים "מגריצע באהבה" ו"בדרך לירושלים".
בשנת 1972 סיים את לימודי התיכון בישיבת נתיב מאיר בירושלים.
התגייס לצה"ל במסגרת ישיבת הסדר ברמת הגולן.
המשיך בלימודיו בישיבה גם לאחר סיום מסגרת ההסדר.
בשנת 1981 סיים לימודי הסמכה לרבנות.
שימש ר"מ ומנהל בישיבת הגולן ובישיבה התיכונית חיספין.
ב־1987 נתמנה לעוזר אישי לשר הדתות.
קולה השלים תואר ראשון במשפטים בשנת 1991 ותואר מוסמך במשפטים בהצטיינות בשנת 2002, שניהם באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1993–2003 עבד במשרד עורכי דין.
ב-18 בנובמבר 2003 מונה לשופט בתי משפט שלום במחוז הצפון, ובינואר 2004 החל לכהן בתפקיד.
ב-18 בינואר 2004 החל גם לשמש כשופט בבית המשפט לענייני משפחה.
ב-19 במאי 2004 מונה ליושב ראש ועדת השחרורים, תפקיד בו כיהן עד 1 בינואר 2006. ב-16 ביוני 2004 מונה לשופט נוער.
באוגוסט 2008 החל לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בנצרת, וב-21 בינואר 2021 מונה לסגן הנשיא שלו.
בנובמבר 2016 ובינואר 2018 נכלל ברשימת המועמדים לשפוט בבית המשפט העליון.
ב-2023 עמד בראש ההרכב שזיכה את רומן זדורוב במשפטו החוזר.
ב-8 במאי 2025 נבחר על ידי שר המשפטים יריב לוין לתפקיד נציב תלונות הציבור על שופטים.
קולה הוא הנציב הראשון שנבחר לתפקיד על ידי הוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על שופטים, ועדה ייעודית שהוקמה בהתאם לתיקון חקיקה שיזם שמחה רוטמן, וששינה את אופן בחירתו של הנציב.
נגד עצם שינוי החוק עומדת עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק, בה קבע בית המשפט כי מינויו של קולה יעמוד על כנו ללא קשר לתוצאות הדיון.
בחירתו של קולה, שהוא מבקר חריף של מערכת המשפט, נחשבת כהישג של לוין וכחלק מהרפורמה המשפטית המבוצעת על ידו.
יושב ראש לשכת עורכי הדין עמית בכר אמר על המינוי: "מינוי בעל אופי פוליטי של נציב לבירור תלונות על שופטי ישראל הוא הרסני לעצמאות השופטים, שהיא אחת מיסודות הדמוקרטיה".
בחודש הראשון לכהונתו טיפל קולה בכ-100 תלונות על שופטים (מתוך כ-900 תלונות שהצטברו במהלך השנה שבה לא היה נציב מכהן), שאת מרביתן דחה.
ב-4 בנובמבר 2025 הודיע שר המשפטים יריב לוין, בניגוד לעמדת היועצת המשפטית לממשלה, כי בכוונתו להטיל על קולה לנהל את חקירת הדלפת הסרטון משדה תימן.
קולה אמר כי מבלי להידרש למניעות היועמ"שית או לסמכות השר, הוא מסכים לקבל את התפקיד "ככל שיוחלט להטילו עליו, כפוף לכל דין".
ב-6 בנובמבר הוציא לוין כתב מינוי לקולה, ונגד צעד זה הוגשה עתירה לבג"ץ (בג"ץ אביחי אברהם בוארון נגד היועץ המשפטי לממשלה).
קולה דרש מהמשטרה למסור לו חומרי חקירה, אך מפכ"ל המשטרה דני לוי לא נענה לדרישתו עד להחלטת בג"ץ.
אחרי שסורב הודיע קולה כי "יפעל אך ורק בהתאם להנחיית בג"ץ".
בג"ץ פסל את מינויו של קולה לתפקיד זה.
אשר קולה מתגורר בחיספין, נשוי לדינה ואב לחמישה.
בנו, תא"ל נתנאל קולה, משרת כצנזור הצבאי הראשי.
הרב אשר קלמן בארון היה ראש ישיבה ומנהל רוחני של ישיבת פוניבז' בליטא.
נולד בטרקאי בשנת ה'תרנ"א (1891), בנו היחיד של הרב דוד בארון, שכיהן כראש ישיבה באמדור.
למד בישיבות ליטא, ובעיקר בישיבת ראדין אצל החפץ חיים ובישיבת קלם אצל הרב צבי הירש ברוידא והרב נחום זאב זיו, והושפע מאד מדרכה המוסרית.
נשא לאשה את מושל בתו של רבי אריה לייב רובין מווילקומיר.
ב-1922 מינה אותו גיסו, הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כראש ישיבה ומנהל רוחני בישיבת פוניבז'.
בשל עיסוקיו הציבוריים של הרב כהנמן, תפס הרב בארון מקום מרכזי בניהול הישיבה.
סרב להצעה לכהן כרבה של וילקומיר לאחר פטירת חמיו.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר הרב כהנמן כבר עזב את ליטא ועלה לארץ ישראל, הרב בארון נותר הדמות הבכירה בישיבה לצד המנהל הרוחני הרב משה צפתמן.
הוא חתום על מכתב שנשלח ביוני 1941 מהישיבה אל הרב כהנמן, שהתגורר באותה העת אצל גיסו בתל אביב, ובו נכתב ברוסית: , כאשר הכוונה היא שהישיבה ממשיכה לתפקד חרף הקשיים שהערים עליהם השלטון הקומוניסטי שכבש את ליטא.
כשבוע לאחר מכן פלשו הנאצים לברית המועצות.
הגרמנים נכנסו לפוניבז' ב-26 ביוני.
ביולי רוכזו יהודי העיר בגטו, ובניין הישיבה הפך למפקדה.
הרב בארון עבר התעללויות והשפלות פומביות.
באוגוסט החלה השמדה שיטתית של יהודי העיר בידי אנשי משטרת העזר הליטאית בבורות הריגה ביער פיוסט (Pajuoste)
בין הנרצחים היו הרב בארון ואשתו, חמותו וכל משפחתם, כמו גם רובם המוחלט של תלמידיו.
על שמו קרוי רחוב על גבעת הישיבה בבני ברק שבו שוכנת כיום ישיבת פוניבז'.
שרידים מחידושיו נדפסו בספרי הזיכרון "מנחת אש" (בני ברק תשע"ח), "אש תמיד" (ירושלים תשמ"ט) ,שם עולם" (אוהיו, תשמ"ה) ובקובצי "בית חיינו" בהוצאת ישיבת פוניבז'.
אשרה גז-איזנשטיין (נולדה ב-2 בינואר 1967) היא עורכת דין ישראלית.
החל מ-2017 מכהנת כפרקליטת מחוז תל אביב (פלילי) בפרקליטות המדינה.
בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במשפט ציבורי מאוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בשנת 1990 החלה לעבוד כמתמחה בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי), והחל מ-1992 כפרקליטה במחוז.
כיהנה כראש תחום (פלילי) וראש צוות פרקליטים.
במסגרת תפקידה ניהלה תיקים רבים במהלך השנים, בהם תיקי פשיעה חמורה, בין היתר נגד העבריינים יוסי ורוני הררי, יצחק מכני שרצח את מרק פורן מזכיר ארגון נכי צה"ל, מני עמיאל שסייע לרצח את אבי אוחיון, תיק רצח הקשישה שושנה לוי, ועוד.
כן ניהלה תיקי מרמה וצווארון לבן, בין היתר נגד יעקב שפירא שהיה מנהל רשת מוסדות חינוך של בני עקיבא ברעננה.
התיק המרכזי בה נקשר שמה של גז-איזנשטיין היה הרצח בברנוער.
גז-איזנשטיין הייתה הפרקליטה המלווה בתיק, ובהמשך התובעת שהגישה את כתב האישום נגד חגי פליסיאן באשמת הרצח.
במהלך המשפט התברר כי עד המדינה בתיק, זאור (זוהר) חנקישייב, שגויס על ידי המשטרה, סיפק מידע כוזב.
התיק קרס ובוטל בהובלתה של גז-איזנשטיין.
חרף המבוכה במערכת התביעה והביקורת הציבורית, זכתה גז-איזנשטיין בשבחים על ביטול התיק מפרקליט המדינה שי ניצן והשופט דוד רוזן.
ב-2014, לבקשת עיתון הארץ, התיר בית המשפט לפרסם כי בתיק חסוי שנוהל עשור קודם, בהובלת אפרים ברכה, ששימש ראש צוות חקירה ביחידה המרכזית של משטרת מחוז תל אביב, ועמו גז-איזנשטיין ששימשה כתובעת, בוצעה רשלנות חמורה אשר חשפה עד מדינה בסביבת העבודה בה פעל, וסיכנה את חייו ואף חיי משפחתו.
בתגובה לחשיפה הגיבו משטרת ישראל ופרקליטות המדינה כי "עמדת המדינה הייתה ועודנה כי תנ"צ אפי ברכה, עו"ד אשרה גז והממונים עליהם, פעלו במקצועיות ובסבירות".
פרקליטת מחוז תל אביב (פלילי)
באפריל 2017 מונתה גז-איזנשטיין לתפקיד פרקליטת מחוז תל אביב (פלילי).
במסגרת תפקידה הייתה בין מקבלי ההחלטות בתיקי מותה של מזל הדדי, רצח דוד צ'צ'אשווילי, ועוד.
בתחילת דצמבר 2019 הייתה בין מועמדי שר המשפטים אמיר אוחנה לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה.
זמן קצר לאחר מכן הסירה את מועמדותה לתפקיד, לדברי השר אוחנה, "הן מסיבות מקצועיות והן מסיבות אישיות".
במאי 2020 הייתה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
בפברואר 2025, עם סיום תפקידה של גז-איזנשטיין בפרקליטות, נבחר ניסים מרום לשמש בתפקיד במקומה.
נשואה לאלי איזנשטיין ואם לשלושה.
רבי אשר קרשקש היה אחד מהראשונים, חי ופעל בפרובנס שבצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-15, בשנת ה'ק' בקירוב.
התפרסם בזכות חיבורו על המורה הנבוכים שחיבר הרמב"ם.
מעט מאד ידוע על חייו, הוא חי ופעל בפרובנס, במחצית הראשונה למאה ה-15.
כאמור, הוא התפרסם בעקבות חיבורו על המורה נבוכים, בשם פירוש על המורה נבוכים שהחל ממהדורת הדפוס השנייה בשנת שי"ג הוא נדפס לצידה.
מלבד חיבורו על הרמב"ם הוא חיבר חיבור נוסף בשם אוַת נפש הכולל ביאור נרחב על פירושו של האבן עזרא לתורה.
שד"ל מייחס את חיבור הספר לרבי ידעיה הפניני.
אִשְׁרוּר הוא אישור של אישיות משפטית או גוף שלטוני (ממשלה או פרלמנט) על מעשה של נציגו (בדרך כלל חתימה על הסכם או אמנה) המחייב אותו מבחינה משפטית.
האקדמיה ללשון העברית מגדירה "אשרור" כמתן תוקף רִשמי לדבר בשם סמכות גבוהה אחרי אישור בסמכות נמוכה יותר (בלועזית: רָטִיפִיקַצְיָה).
המונח חל על דיני חוזים פרטיים, אמנות בין-לאומיות וחוקות במדינות פדרליות כמו ארצות הברית וקנדה.
המונח משמש גם בהליך הפרלמנטרי ב.
במשפט הבין-לאומי הפומבי אשרור הוא הפעולה הבין-לאומית שבה מדינה מציינת את הסכמתה להיות מחויבת לאמנה, אם הצדדים הגדירו את הסכמתם במעשה זה.
במקרה של אמנות דו-צדדיות, האשרור מתבצע בדרך כלל על-ידי החלפת ההסכמים החתומים, ובמקרה של אמנות רב-צדדיות, הנוהל המקובל הוא שהגוף האחראי לאמנה אוסף את האישורים של כל המדינות, תוך עדכון רציף של כל הצדדים על המצב, עד לקבלת אשרור מסף של מספר מדינות שנקבע באמנה.
כך לדוגמה האמנה לפיקוח על סחר בנשק נכנסה לתוקף באוקטובר 2014, כאשר המדינה ה-50 אשררה אותה, מהלך שהעביר את סף הכניסה שלה לתוקף, כפי שנקבע באמנה.
הליך האשרור שהוסכם באמנה, קובע את מסגרת הזמן הדרושה כדי לבקש את האישור הנדרש לאמנה במישור המקומי, ולחקיקת החקיקה הדרושה כדי לתת לה תוקף מקומי בכל מדינה.
בדיני החוזים הצורך באשרור יכול להתעורר בשני אופנים:
אם הנציג ינסה לחייב את האישיות המשפטית אותה הוא מייצג להסכם, למרות היעדר הסמכות שלו לכך; לדוגמה עובד שאינו אחראי בדרך כלל לרכישת אספקה מתקשר עם ספק מטעם המעסיק.
למעסיק יש אפשרות, בעת גילוי החוזה, לאשררו או לבטלו.
אם האישיות המשפטית מאשרת לנציג לערוך הסכם, אך שומרת לעצמו את הזכות לאשר אותו.
מצב הנפוץ בהסכמים קיבוציים של איגודי עובדים.
האיגוד מסמיך אדם אחד או יותר לנהל משא ומתן ולחתום על הסכם מול הארגון המעסיק.
הסכם הקיבוצי לא יכול להפוך למחייב משפטית עד שחברי האיגוד יאשררו את ההסכם.
אם חברי האיגוד לא מאשרים זאת, ההסכם בטל, והמשא ומתן מתחדש.
אשרורן של אמנות בין-לאומיות מתבצע תמיד על ידי הגשת מסמכי אשרור כקבוע באמנה.
ברוב המדינות הדמוקרטיות, הרשות המחוקקת מסמיכה את הממשלה לאשרר אמנות באמצעות הליכי חקיקה סטנדרטיים על ידי העברת הצעת חוק.
אם כי הליכי האשרור משתנים במידת מה בין מדינה למדינה, לדוגמה:
באוסטרליה, הסמכות להתקשר באמנות היא סמכות מבצעת במסגרת סעיף 61 של החוקה האוסטרלית, כך שממשלת אוסטרליה רשאית להתקשר באמנה מחייבת מבלי לבקש אישור פרלמנטרי.
עם זאת, רוב האמנות מובאות לדיון בפרלמנט למשך בין 15 ל-20 ימי ישיבה, לבחינה של הוועדה המתמדת המשותפת לאמנות, ואם יישום האמנות מצריך חקיקה על ידי הפרלמנט האוסטרלי, הדבר חייב לעבור בשני בתי הפרלמנט לפני אשרורם.
באירלנד הליך אשרור אמנות בין-לאומיות קובע שהממשלה מניחה את האמנה בפני הפרלמנט להליך אשרור ואם הפרלמנט לא מתנגד לאמנה באופן אקטיבי, האמנה מאושררת, כלומר הליך של הסכמה שבשתיקה.
חתימה ואשרור אמנות בין-לאומיות בארצות הברית הוא מאמץ מתואם בין הרשות המבצעת לסנאט.
הנשיא רשאי לנהל משא ומתן על אמנות, אך יש להודיע על האמנה ולהסכים לה בהצבעה של שני שלישים בסנאט.
רק לאחר שהסנאט יאשר את האמנה, הנשיא יכול לאשרר אותה.
לאחר שאמנה מאושרת, היא הופכת למחייבת את כל מדינות ארצות הברית, במסגרת סעיף העליונות.
בעוד שבית הנבחרים אינו מצביע על כך כלל, דרישת הרוב העל לייעוץ והסכמת הסנאט לאשרור מקשה במידה ניכרת על גיוס מספיק תמיכה פוליטית לאמנות בין-לאומיות.
כמו כן, אם יישום האמנה מחייב הוצאת כספים, ייתכן שבית הנבחרים יוכל לחסום או לפחות לעכב יישום כזה על ידי סירוב להצביע בעד הקצאת הכספים הדרושים.
הנשיא בדרך כלל מגיש אמנה לוועדת החוץ של הסנאט, יחד עם החלטה נלווית של אשרור או הצטרפות.
אם האמנה וההחלטה מקבלים אישור של הוועדה (הצבעה בעד אשרור או הצטרפות), האמנה מועברת לסנאט להצבעה.
האמנה או החקיקה אינם חלים עד אשר יאושרו.
הסכם רב צדדי עשוי לקבוע כי הוא ייכנס לתוקף עם אשרורו על ידי פחות מכל החותמים.
למרות שאמנה כזו נכנסת לתוקף, היא אינה חלה על חותמים שלא אשררו אותה.
להצטרפות יש אותה השפעה משפטית כמו לאשרור, עבור אמנות שכבר ניהלו משא ומתן ונחתמו על ידי מדינות אחרות.
דוגמה לאמנה שהסנאט לא הסכים לאשרורה היא חוזה ורסאי, שלא הצליח לגייס תמיכה בגלל אמנת חבר הלאומים.
ארצות הברית יכולה גם להתקשר בהסכמים בין-לאומיים בדרך של הסכמי ביצוע.
הם אינם מבוצעים במסגרת סעיף האמנה ואינם דורשים אישור של שני שלישים מהסנאט.
הסכמי קונגרס ביצועיים מועברים ברוב של שני בתי הקונגרס כחוק רגיל.
אם ההסכם נמצא לחלוטין בסמכויותיו החוקתיות של הנשיא, הוא יכול להיעשות על ידי הנשיא לבדו ללא אישור הקונגרס, אך יהיה לו תוקף של צו ביצוע וניתן לבטלו באופן חד צדדי על ידי נשיא עתידי.
כך לדוגמה ביטל הנשיא דונלד טראמפ את השתתפות ארצות הברית בהסכם הסחר של השותפות הטראנס-פסיפית, ואיים על ביטול הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
בהודו הליך האישור מבוצע באופן הבא: הנשיא כורת אמנה תוך שימוש בסמכותו המבצעת, בסיוע ובעצת מועצת השרים בראשות ראש הממשלה, ואף בית משפט בהודו אינו רשאי לפקפק בתקפותה.
עם זאת, שום הסכם או אמנה שנחתם על ידי הנשיא אינם ניתנים לאכיפה על ידי בתי המשפט, דבר שאינו תואם את החוקה וחוק הלאומי ההודי, שכן הודו פועלת לפי התאוריה הדואליסטית ליישום חוקים בין-לאומיים.
אם הפרלמנט מעוניין ליישם את ההסכם שנחתם על ידי הרשות המבצעת, הוא רשאי לעשות זאת לפי סעיף 253 של החוקה.
בהולנד, כמו באירלנד, הליך אשרור אמנות בין-לאומיות קובע שהממשלה מניחה את האמנה בפני הפרלמנט להליך אשרור ואם הפרלמנט לא מתנגד לאמנה באופן אקטיבי, האמנה מאושררת, כלומר הליך של הסכמה שבשתיקה.
ב אשרור אמנות הוא זכות מלכותית, המופעלת על ידי המלוכה הבריטית ב"עצת הממשלה" (בפועל ממשלת בריטניה היא היוזמת והחותמת על האמנה).
על פי נוהג בשם "חוק פונסונבי", אמנות הונחו בדרך כלל בפני הפרלמנט למשך 21 יום לפני אישורם, אך לפרלמנט אין סמכות להטיל וטו או לאשרר אותן.
בעקבות חוק הרפורמה והממשל החוקתי משנת 2010, הנוהג הפך לחוק מחייב.
עם זאת לממשלת בריטניה, יש כוח רב, מאחר שאין בבריטניה חוקה כתובה, לעקוף את הפרלמנט.
כך ניסה ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון לעשות בסוף 2019, כאשר השבית את הפרלמנט כדי למנוע ממחוקקים להתנגד להסכם הברקזיט.
בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת (שהוקם רק בשנת 2009) קבע כי השעיית הפרלמנט הייתה בלתי חוקית ופסל אותה.
ביפן, עקרונית שני בתי הפרלמנט (הדיאטה הלאומית) חייבים לאשר את האמנה כדי להביא לאשרורה.
אם בית היועצים של יפן ידחה אמנה שאושרה על ידי בית הנבחרים, ועדה משותפת של שני הבתים לא יכולה להגיע להסכמה על תיקונים לנוסח המקורי של האמנה, או שבית היועצים לא יצליח להחליט על אמנה במשך יותר משלושים יום, בית הנבחרים ייחשב כהצבעה של הדיאטה הלאומית המאשרת את האישור.
לאחר מכן, האמנה המאושרת תוכרז בחוק על ידי הקיסר.
למדינת ישראל אין חוקה כתובה ואין נוהל מוגדר לאשרור אמנות, אך נוצר הסדר מיוחד הדורש את אישור הכנסת לאמנות חשובות.
לאמנות אחרות הנוהג הוא שהממשלה יכולה לבדה לכרות אמנות ולאשררן.
כך לדוגמה אושר הסכם השלום בין ישראל למצרים תחילה בממשלה, ב-14 במרץ 1979, ושבוע אחר כך הובא לאישור הכנסת.
גם "הסכם אוסלו" הובא לאישור הכנסת לאחר שנחתם.
לעומת זאת, אף על פי שמדינת ישראל הצביעה בעד האמנה לפיקוח על סחר בנשק, ב-2 באפריל 2013 ב, היא לא אושררה מאחר ששר הביטחון, משה יעלון, התנגד לה והפעיל את סמכות הממשלה, מבלי להביא את הדבר לדיון בכנסת.
פדרציות בדרך כלל דורשות את תמיכת הממשל הפדרלי וגם של אחוז מסוים מהממשלות המרכיבות את הפדרציה, כדי שתיקונים לחוקה הפדרלית ייכנסו לתוקף.
לא כל התיקונים החוקתיים בהודו דורשים אשרור על ידי המדינות והטריטוריות של הודו.
רק תיקונים חוקתיים המבקשים לעשות כל שינוי בכל אחת מההוראות המוזכרות בהסתייגות לסעיף 368 של חוקת הודו, חייבים להיות מאושרים על ידי בתי המחוקקים של לא פחות ממחצית המדינות.
אין מגבלת זמן ספציפית לאשרור הצעת חוק תיקון על ידי בתי המחוקקים של המדינה.
עם זאת, ההחלטות המאשרות את התיקון המוצע צריכות להתקבל לפני הגשת הצעת החוק המתוקנת לנשיא להסכמתו.
סעיף VII של חוקת ארצות הברית מתאר את התהליך שבו היא הייתה אמורה להיכנס לתוקף.
הסעיף דרש כי תשע מתוך שלוש עשרה המדינות המקוריות של ארצות הברית יאשררו את החוקה.
אם פחות משלוש עשרה מדינות יאשררו את המסמך, הוא ייכנס לתוקף רק בקרב המדינות המאשררות אותו.
ניו המפשייר הייתה המדינה התשיעית שאשררה את החוקה, ב-21 ביוני 1788, אך, כעניין מעשי, הוחלט לעכב את יישומה עד שניתן יהיה לשכנע את ניו יורק ווירג'יניה לאשרר אותה.
הקונגרס התכוון שהעיר ניו יורק תהיה הבירה הראשונה, ושג'ורג' וושינגטון ממאונט ורנון, וירג'יניה, יהיה הנשיא הראשון, ושני הדברים האלה לא היו אפשריים אם ניו יורק או וירג'יניה לא היו חלק מהאיחוד שאשרר את החוקה.
אשרור על ידי מדינות אלה הושג בווירג'יניה ב-25 ביוני ובניו יורק ב-26 ביולי – והממשלה החדשה החלה לפעול על פי החוקה ב-4 במרץ 1789.
לתיקונים הבאים, סעיף V מתאר את התהליך של אימוץ תיקון פוטנציאלי.
ניתן להגיש הצעות לאמץ תיקון בהצבעה של שני שלישים על ידי שני בתי הקונגרס או על ידי ועידה לאומית כתוצאה מהחלטות שהתקבלו על ידי שני שלישים (כיום לפחות 34 מתוך 50) מבתי המחוקקים של המדינות.
כדי שתיקון מוצע יאושר, שלושה רבעים מהמדינות (כיום לפחות 38 מתוך 50) צריכות לאשר את התיקון או בהצבעת אישור בבית המחוקקים של כל מדינה או על ידי אמנות המדינה המאשרת.
הקונגרס רשאי לציין באיזו שיטה יש להשתמש כדי לאשרר את התיקון.
הקונגרס עשוי גם לקבוע מועד שבו יש לעמוד ברף לאימוץ התיקון.
הרב אשר יעקב (אנשיל) שטרן (בכתיב מיושן: שטערן; ה'תק"פ – כ"ח באדר ה'תרמ"ח, 1820~ – 1888) היה רב גרמני ומחנך אשר שימש כרבה של המבורג.
אשר אנשיל שטרן נולד לר' מאיר בשנת ה'תק"פ (1820~) ב.
למד תחילה אצל אביו, והחל מגיל 11 אצל הרב זקל לייב וורמסר, רבה של פולדה, שאף שכר עבורו מלמד מיוחד.
לאחר מכן למד אצל הרב יצחק דב הלוי במברגר ב, שהתפרנס באותה עת ממסחר.
לאחר שרבו נתמנה לרבה של וירצבורג – המשיך ללמוד עמו שם.
כן התקרב לרב אברהם בנימין זאב המבורג, ראש הישיבה בפיורדה.
במקביל למד באוניברסיטת וירצבורג, השלים את לימודיו בהצטיינות (Exzellenz), והתפרנס מחינוך בניו של הברון מוריס הירש.
בשנת ה'תר"ה (1845~), בהיותו רווק כבן 25, ערך והוציא לאור לצד חברו הרב יונה רוזנבוים, את הספר "גידולי טהרה" על הלכות מקוואות, מאת רבו הרב מנחם מנדל קרגוי, רבה של פיורדה.
ידידו הרב רוזנבאום (ה'תקפ"ב – ה'תרנ"ה) היה בנו של מנדל רוזנבאום.
לימים שימש ראש הישיבה ב והיה חמיו של הרב דוד צבי הופמן וסבו של יונה עמנואל (הקרוי על שמו).
בשנת ה'תר"ח (1848~) התקבל למלמד דת ודרשן בעיר הומבורג.
בהיותו שם נסמך לרבנות בידי הרב אברהם וקסלר רבה של שוואבך, רבו הרב יצחק דב במברגר והרב קופל במברגר רבה של וורמס.
לאחר פטירת רבה של המבורג, הרב יצחק ברנייס, בשנת ה'תרי"א (1851), נבחר הרב שטרן לשבת על כסאו ולכהן ברבנות העיר.
בתקופת כהונתו, במשך 37 שנה ועד לפטירתו, התאגדו כלל הקהילות בעיר תחתיו.
סמוך לאחר תחילת רבנותו נסמך גם לדיינות בידי הרב קופל במברגר.
היה מיודד במשך שנים עם הרב יעקב אטלינגר, בעל "הערוך לנר", ורבה של אלטונה הסמוכה להמבורג.
כרב העיר, ניהל הרב שטרן בהתנדבות את ה"תלמוד תורה" המקומי, לימד במוסד בעצמו, הוביל אותו להצלחה מרובה ואף בנה לו בניין גדול וחדש.
בתלמוד תורה זה למדו בנים ובנות, במבנים שונים, גם לימודי חול.
בשנת ה'תר"ך (1860~) קיבל משר החינוך בברלין הרשאה מיוחדת אשר הכירה במוסד כ"בית ספר יהודי מוכר" – תיכון ריאלי – דבר שאפשר לתלמידיו לגשת לבחינות השנתיות הכלליות.
כפי הנראה, בית ספר זה היה הראשון מסוגו בקרב יהודי אשכנז.
לצד אלה, היה בעל השפעה גדולה בעיריית המבורג וכן אצל ראש העיר.
לצדו כרב העיר שימש הרב אליקים גצל שלזינגר כאב בית דין, אשר החליף את הרב שטרן כאשר נעדר מן העיר, וכיהן על כסאו לאחר פטירתו.
בשנת ה'תרט"ו (1855) ביקר הרב שטרן בלונדון, התארס בה לינטה, בתו של הרב נתן מרקוס אדלר רבה של אנגליה בין השנים 1845–1890, ונישא בהמבורג בחודש אייר של אותה שנה.
גיסו הוא הרב נפתלי הרמן אדלר, רבה של אנגליה בין השנים 1891–1911. לרב שטרן ולרעייתו בן אחד, נפתלי, ושבע בנות.
בתו הבכורה, יעטכן, נישאה בשנת ה'תרל"ח (1878) לרב מיכאל כהן, לימים רבה של פולדה.
אשר רשף (2 ביולי 1926 – 2 בפברואר 2016) היה מזכיר הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-50, ובהמשך עורך דין, יזם כלכלי והבעלים של חברת "ארלדן" וחברות בורסאיות נוספות.
רשף נולד בעיר אוטבוצק בפולין, לחנה (לבית אטינגר) ויוחנן פרחודניק (שנמנה עם חסידות קרלין סטולין, ועסק בפולין בסחר בעצים).
ב-1934, כשהיה בן שמונה, עלה עם משפחתו לירושלים והתגורר עם הוריו ושלושת אחיו: בצלאל (הבכור), ישראל ותמר, בשכונת מקור ברוך.
למד בבית הספר תחכמוני (ירושלים).
בגיל 14 עזב את בית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה, החל לעבוד כנער שליח באוניברסיטה העברית, ועבד שם בין השנים 1940–1960. במהלכן של 20 שנים אלו התקדם עד לתפקיד של מזכיר הנהלת האוניברסיטה.
בשנות ה-50 היה רשף מעורב בין היתר, בתוקף תפקידו הבכיר באוניברסיטה, ביחסים בין האוניברסיטה העברית (שהייתה אז האוניברסיטה היחידה בארץ) לממשלה, בפוליטיקה האקדמית הפנים-אוניברסיטאית, במינויים של בכירים באוניברסיטה העברית, ובמאבקים שניהלו אז ראשי האוניברסיטה העברית נגד הקמתה של אוניברסיטה נוספת בתל אביב.
רשף למד, תוך כדי עבודתו באוניברסיטה, לימודי תיכון אקסטרניים ולאחר שסיים אותם, המשיך ללימודים אקדמיים במשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1949 התחתן רשף עם אווקה (חוה) לבית שפר, אותה הכיר בפעילותם המשותפת במפלגת הקומוניסטים העבריים.
אז גם שינה את שמו מפרחודניק לרשף.
בשנת 1960, לאחר שעזב את תפקידו באוניברסיטה העברית, הצטרף כעורך דין לרעייתו, שפתחה כבר כמה חודשים קודם לכן משרד עורכי דין עצמאי, והמשרד היה קרוי "רשף את רשף".
תוך זמן קצר הפך רשף את המשרד לאחד המשרדים הפעילים בתחומים עסקיים בירושלים.
בין לקוחותיו היו חברות גדולות כחברת הבניה שיכון עובדים, חברת התרופות מעבדות רפא והמפעל לייצור תנורי-נפט, מקררים, ומוצרי חשמל ביתיים אחרים ש.
המשרד התאפיין בכך שלצד לקוחות עסקיים גדולים הוא גם נתן שירותים לצרכים היומיומיים של לקוחות פרטיים "מן השורה" בירושלים.
המשרד, שעבר מספר גלגולים, קרוי כיום "רשף את שיף", וממוקם בשכונת טלביה ב"בית שלום", שהיה בעבר משכנו של עורך הדין שלום הורביץ.
בשנת 1971 הקים רשף את חברת "ארלדן" בכסף שגייס ממשקיעים פרטיים, ובהם חבריו מימי עבודתו באוניברסיטה העברית.
בשנים הראשונות עסקה החברה ברכישת קרקעות ובמכירה והשכרה של נדל"ן בירושלים, והייתה מעורבת בפרויקטים גדולים בשכונות ברחבי העיר.
במהלך השנים התרחבה פעילות החברה הן על ידי רכישת נכסים נוספים, והן על ידי ייזום של פרויקטים למגורים, בין היתר, בשכונת גבעת אורנים, במרכז ירושלים, וביישוב מבשרת ציון.
"ארלדן" רכשה קרקע ברחוב הנביאים בירושלים ועליה הקימה את "בית ארלדן", בניין משרדים, ששימש בחלקו את מטה החברה, עד שנת 2007.
בשנת 1981 הפכה ארלדן לחברה ציבורית והחלה להיסחר בבורסה בתל אביב.
בשנת 2011 רכשו רשף, ובעלי השליטה האחרים בחברה, את מניות החברה שבידי הציבור, וארלדן חזרה להיות חברה פרטית.
בתחילת שנות ה-90 הרחיב רשף את הפעילויות של ארלדן לתחומים נוספים: החברה רכשה את כתר הוצאה לאור (שנשלטה על ידי ארלדן במשך קרוב לעשרים וחמש שנים ונמכרה בשנת 2016 לחברת ההוצאה לאור מודן).
כמו כן רכשה ארלדן את חברת "טלסיס", העוסקת בייבוא ושיווק רכיבים ומכשור אלקטרוניים ופיתוח וייצור מודולים למחשבים, ועוד.
מטה חברת ארלדן ממוקם כיום גם הוא (לצד משרד עורכי הדין) ב"בית שלום" בירושלים.
רשף ואשתו היו, כאמור, חברים במפלגת "הקומוניסטים העברים".
את המפלגה, שהחלה לפעול בתקופת המנדט הבריטי, הנהיג שמואל אטינגר, לימים פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית ובן דוד מדרגה שנייה של רשף.
רשף היה מרכז פעילות הנוער של המפלגה בשכונות.
בשלהי שנות ה-40 רשף וחבריו התפכחו ועזבו את הקומוניזם, והקבוצה כישות פוליטית - התפרקה.
רשף וקבוצת החברים מהמפלגה הקומוניסטית העברית ביחד עם חבריו הפרופסורים מהאוניברסיטה העברית המשיכו להיות פעילים ציבורית ופוליטית אף שלא מפלגתית.
בין היתר הייתה החבורה מעורבת בהתנגדות להתנהלותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בעניינים שונים.
בתחילת שנות ה-60 בעקבות פרשת לבון, תמכו רשף ואשתו, בעמדותיה של קבוצת מן היסוד, שצידדה בפנחס לבון בעניין "העסק הביש" ("הפרשה"), למרות שלא היו בעצמם חברים בקבוצה.
בשנת 1978 עם הקמתה של תנועת שלום עכשיו תמכו רשף ואשתו, פוליטית וכלכלית, בפעילות התנועה.
גם כשהפך לאיש עסקים אמיד, שמר רשף על עמדותיו כאיש שמאל הן בתחום המדיני והן בתחום החברתי, והמשיך להגדיר עצמו כסוציאליסט.
בראיון עיתונאי הצהיר רשף: "אני ממשיך לדגול...
אני בהחלט חושב שיש להבטיח תנאי קיום הוגנים לשכבות העובדות.
זה לא אומר שיש ניגוד כלשהו בין ההשקפות שלי לפעילות שלי במשק הקפיטליסטי...".
דוגמה למעורבותו בעשייה חברתית מובאת בספרו של ההיסטוריון ברנאי: בשנות ה-70 כאשר אטינגר כיהן כיו"ר הנהלת הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, הוא ביקש סיוע מרשף בהקמת "אגודת ידידים" לארכיון.
רשף רתם לפעילות באגודת הידידים פוליטיקאים ואנשי משק ממפלגת העבודה, ובהם אשר ידלין, אברהם עופר ואהרן אוזן.
עופר, שהיה מנכ"ל חברת שיכון עובדים ושר השיכון איפשר לארכיון לקבל שני מחסנים בדירות בירושלים.
בהגיעו לגיל 70 הוענק לרשף עיטור ההוקרה יקיר ירושלים מתוך הכרה בתרומתו לבנייה ופיתוח כלכלי בירושלים באמצעות החברות השונות אותן ניהל, כולל ארלדן וכתר שמקום מושבה היה באזור התעשייה גבעת שאול בירושלים.
היה נשוי לאווקה (חוה) לבית שפר (גם היא עורכת דין במקצועה) עד למותה בשנת 2013.
אב לארבעה: עו"ד רון רשף (נפטר ב-2017), עו"ד צלי רשף (שממשיך את דרכו במשרד עורכי הדין ובניהול חברת ארלדן), איש התקשורת רפי רשף, ויעל רשף.
אחיו הבכור, , נהרג ב-1948, במלחמת העצמאות, ביום שחרור חיפה, כאשר קפץ על רימון כדי למנוע פגיעה בחבריו מהפיצוץ.
הביוגרפיה של צלינה, אלמנתו של פרחודניק (וגיסתו של רשף), יצאה לאור בשנת 2009 בהוצאת כתר.
צאלק פרחודניק (1916-1944), בן של בן דודו אשר פרחודניק (שהיה בעל שם כמו שלו), כתב יומן מחבוא במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שהסתתר מן הנאצים.
צאלק פרחודניק, לא שרד את השואה, אך יומנו נמצא, ובשנת 1993 דאג רשף שהיומן יפורסם בהוצאת כתר.
רשף התגורר מאז שנות ה-60 בשכונת רחביה, ובהמשך, בשכונת גבעת אורנים בירושלים.
אשר רבי (נולד ב-1946) הוא רוצח סדרתי ישראלי.
רבי היה קנאי דתי מתמודד נפש, שרצח חמישה בני אדם ברחבי ישראל ממרץ ועד נובמבר 1979, כשהבולט שבהם הוא פילומנוס, ארכימנדריט במנזר באר יעקב בשכם.
בעקבות אבחון פסיכיאטרי שעבר, אובחן רבי כלא כשיר לעמוד לדין ולכן לא נשפט על פשעיו ונשלח לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי.
אשר רבי נולד בירושלים והיה הבכור מבין שישה ילדים שנולדו לזוג יהודים אפגניים שעלו זה עתה ארצה.
את שנות ילדותו ונעוריו העביר בירושלים, לפני שכל המשפחה עברה בסופו של דבר לתל אביב-יפו והתיישבה בשכונת שפירא שבדרום העיר.
זמן מה לאחר מעברם נפטר אביו של רבי והוא הפך לאחראי העיקרי על אחיו הקטנים ולמפרנס העיקרי של המשפחה.
רבי גויס לחיל הקשר והתקשוב ולאחר ששוחרר, עבד כנהג משאית ואף עשה מילואים במלחמת יום הכיפורים כצנחן בתעלת סואץ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בריאותו הנפשית של רבי החלה להידרדר במהירות, כתוצאה מכך עזב רבי את עבודתו כנהג משאית והוא התחיל תהליך של חזרה בתשובה.
בתקופה זו, הוא החל להסתובב עם בגדים קרועים ומרושלים ומיעט להתקלח.
בנוסף לכך, הוא מכר את משאיתו ואת מכוניתו הפרטית ואת מרבית הכסף שקיבל עליהן מסר לישיבות, עם שאר הכסף קנה לעצמו ספר תורה.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 פתח רבי מכולת אך מכר אותה שלושה חודשים לאחר פתיחתה בעקבות כישלון העסק.
ב-7 במרץ 1979, הלך רבי למרפאה בשדרות רוטשילד 109 בתל אביב-יפו ונכנס למשרדו של ד"ר דוד קוגן, שהיה רופא כללי וגינקולוג מפורסם בעיר.
קוגן היה ידוע מאחר שהיה מבצע הפלות, דבר שבמשך יתברר כמניע העיקרי של רבי לביצוע הרצח.
לאחר שהמתין לתורו (וחיכה לצד גבר ואישה), נכנס רבי למשרדו של קוגן, שם שלף גרזן קטן שהסתיר במעילו והכה את קוגן בראש.
כתוצאה מכך נהרג קוגן באופן מידי..
לאחר הרצח, עזב רבי את המרפאה.
שעות לאחר הרצח, אשתו של קוגן מצאה את גופתו והזעיקה את המשטרה.
בזמן שגופתו נשלחה לנתיחה שלאחר המוות במרכז הלאומי לרפואה משפטית, צוות של חוקרים בראשות ניצב שמואל כרמלי בדק בתיעודי החולים שמות בניסיון לאתר כל רמז אפשרי באשר לזהות רוצחו של קוגן וביחס למועד האירוע, אך לא נמצאה כל ראיה בעלת ערך שיכולה הייתה לסייע בפתרון התעלומה.
כיוון נוסף של המשטרה את האופציה שבגלל תקלה או סיבוך בטיפול באחת הנשים בהן, רצח אותו ידיד או בן זוג של אחת הנשים.
בנוסף לכך, נשלל הכיוון לפיו היה מדובר בשוד שהשתבש מאחר שה-50 אלף לירות הישראליות שהיו במרפאה הושארו במקום ולא נלקחו על ידי השודד.
במרץ 1979, פרץ רבי לבית משפחת בדרה בשכונת הרכבת שבלוד.
רבי דקר את אמו של אב המשפחה, פטמה בדרה, וכמה מנכדותיה ופצע אותן.
ב-10 באפריל 1979, נסע רבי לבית משפחת בדרה ופרץ לבית בשנית.
בסביבות השעה 18:30, פרץ בשנית לדירתם והלך לחדרה, שם נתקל באביגיל בת 37 שטיפלה בשניים מילדיה ושלף רימון והפיל אותו באמצע החדר.
כתוצאה מהפיצוץ נהרס אחד הקירות וגרם לפציעתם של הילדים, דבר שגרם להם לפרוץ בבכי.
לאחר ששמע את הבכי, הגיע האבא, אחמד בן ה-42 לעזרתם והתעמת עם רבי, שירה בו עם עוזי והרג אותו.
האם, שהלכה לראות מה קרה נורתה אף היא ונפצעה קשות.
שתי הבנות שליוו את אמם, מונה בת ה-17 ומרלין בת ה-9 נורו אף הן ונרצחו במקום.
הילדים שנותרו בחיים (אולפת בת ה-15, רונית בת ה-13, ליליאן בן ה-16 ופואד בן החצי שנה) והאם פונו מאוחר יותר לבית החולים אסף הרופא, שם הצליחו להתאושש לאחר מספר ימים של אשפוז.
גם הפועל, סעיד סווארקה בן 51 שהתארח אצל המשפחה והיה אמור לבצע אצלם עבודות שיפוץ באותו היום, נפצע ופונה אף הוא לבית החולים.
מלבדם, היו את צביה בת ה-11 שהייתה אצל בני משפחה בעת האירוע ואת סמיר בן ה-6 שהתחבא מתחת למיטתה של אמו.
לאחר שברח, נתפס רבי על ידי שניים משכניהם של משפחת בדרה, אך הוא איים לזרוק עליהם רימון יד שגנב מצריף של צה"ל ולכן אילץ אותם לשחרר אותו בטרם יוכלו לזהות אותו היטב.
לאחר הרצח, המשטרה ניסתה לחשוף מניע אפשרי.
בזמן שהרשויות ניסו לאתר רמזים פוטנציאליים לגבי זהות הרוצח, כ-3 ימים לאחר הרצח, נהג טרקטור דיווח כי ראה אדם חשוד לבוש במדי צה"ל וחמוש בעוזי, ישן מתחת לעץ בשדה לא רחוק מבית משפחת בדרה.
כשניסה להתקרב אל האיש, הוא נבהל ונמלט.
הנהג סיפק קלסתרון, תיאר אותו כגבר שעיר, עם זקן ארוך ושפם, חובש כיפה שנראה כבן 35 ובגובה של בערך 1.75. ביולי 1979, הודיעה המשטרה על פרס כספי גבוה לכל אדם שיכול למסור מידע שיוביל למעצרו של חשוד ברצח, אך לא השיגה מהצעה זאת שום פרט בעל חשיבות.
ניסיון הטבח במנזר באר יעקב
באפריל 1979, ידה רבי רימון לעבר קבוצת צליינים ונזירה באזור מנזר באר יעקב בשכם, לאחר שפצע קשה את הנזירה, נמלט רבי להר גריזים, שם קרא בתורה במשך יומיים.
רבי הרבה לשוטט באזור ולבקר במנזר שבשכם.
ב-30 בנובמבר 1979, הגיע רבי למנזר וקפץ מעל חומת המנזר, עם כניסתו לבניין, נתקל רבי בנזיר בן ה-66, פילומנוס שהיה בדרכו לתא הווידוי של המנזר.
רבי שהבחין בו, זרק לעברו רימון ופצע אותו אנושות (וגם גרם להרס של אחד ממתקני המנזר), מחשש שיצליח לשרוד וכדי לודא הריגה, רבי רוצץ את גולגולתו בגרזן, מה שהביא למותו.
רק בצהרי אותו יום הודיעו אנשי המנזר למשטרת ישראל כי פילומנוס נעדר.
שוטרים שהגיעו למקום מצאו את גופתו של האחרון במרתף המתקן ההרוס.
לאחר שעזב את המנזר וכיוון ששבר את רגלו בקפיצה מעל החומה, רבי הובא על ידי נהג מונית פלסטיני לבניין ממשל בשכם, משם הועבר לטיפול בבסיס צה"ל סמוך ולאחר מכן הועבר לטיפול בבית חולים תל השומר.
לאחר מציאת הגופה, המשטרה עצרה שמונה חשודים, בהם חצרן פלסטיני, כולם היו תושבי מחנה הפליטים עסכר.
לכל החשודים היה אליבי שאומת והם שוחררו במהרה.
רציחתו של פילומנוס הפכה לסערה תקשורתית לא רק בישראל, אלא בכל העולם.
ב-17 בנובמבר 1982 ניסה רבי לטפס שוב מעל חומת מנזר באר יעקב אך נתפס על ידי נזיר, שהזעיק את המשטרה.
לאחר שנעצר, הוא הובא לתחנת המשטרה ושם בחקירה קצרה הודה ברצח הכומר ובניסיון רצח נוסף באזור שאירע באפריל 1982 ובו ניסה לרצוח נזירה.
בתחילה, המשטרה הייתה סקפטית לגבי טענותיו אך לאחר שרבי סיפק מספר פרטי חקירה מוכמנים, השתכנעו החוקרים כי הוא האחראי לרצח פילומנוס.
ככל שהחקירות נמשכו, קישר את עצמו רבי גם לרצח דוד קוגן ולרצח בבית משפחת בדרה.
על אף הודאתו, רבי תירץ את מעשיו בכך שפעל לפי "צו אלוהי", שעל פיו הוא צריך לגרש את הרוע מאזור המנזר וטען כי אין מקום לנזירים נוצרים במקום ששייך ליהודים.
בנוסף לכך, רבי האמין כי אזור המנזר הוא המקום בו שכן בית המקדש עד חורבנו.
המעצר תפס את משפחתו ושכניו של רבי בהלם, שראו בו שכן ובן משפחה שאמנם מעט אקסצנטרי אך ידידותי ובלתי מזיק.
מחשש שהמשפט יהפוך לקרקס תקשורתי בשל העובדה שרצח פילומנוס בוצע מעבר לקו הירוק, הוצא צו איסור פרסום על המקרה.
רבי הואשם בתחילה אך ורק ברצח פילומנוס, כאשר האישומים על שאר הרציחות נותרו לשפיטה במשפטים עתידיים אפשריים.
המשפט הראשון בו היה אמור להישפט על רצח פילומנוס היה אמור להתקיים בבית המשפט המחוזי בנצרת אך הוא מעולם לא התקיים, מאחר שבדיקה פסיכיאטרית שנערכה לרבי קבעה כי הוא אינו כשיר לעמוד לדין בשל בריאותו הנפשית הבלתי יציבה.
בשל קביעה זו, נשלח רבי לבית חולים פסיכיאטרי.
מאחר שעל פי החוק הישראלי יש חיסיון לגבי מצבו של חולה נפש, לא ידוע דבר על גורלו של רבי לאחר שליחתו לאשפוז והאם הוא בכלל עדיין בין החיים.
הרב אשר רוזנבוים היה ראש ישיבת בית יוסף בבאוסטרוב מזובייצקי בפולין ורב שכונת נורדיה ובית כנסת בוגרשוב בתל אביב.
נולד בביאליסטוק, פולין בכ"ח תמוז ה'תר"ס (25 ביולי 1900) לאביו הרב אברהם רוזנבוים.
למד בישיבת לומז'ה, ישיבת ביאליסטוק וישיבת ראדין.
למד אצל רבי אלחנן וסרמן והוסמך לרבנות.
נישא לרבקה מרים (בת מנחם דרוזדובסקי) מאוסטרוב מזובייצקי ועבר להתגורר בה.
בימי מלחמת העולם הראשונה הסתובב בעיירות במחוזות לומז'ה וביאליסטוק ונשא דרשות חיזוק.
באמצעותם הוא יסד את ישיבת בית יוסף הגדולה באוסטרוב מזובייצקי שבשיאה למדו בה מאתיים בחורים.
ותלמוד תורה שלמדו בו כארבע מאות תלמידים עד השואה.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) עלה לארץ ומונה לרב שכונת נורדיה בתל אביב, ולרב בית הכנסת בוגרשוב.
עסק בכתיבה תורנית, חיבר ספרים רבים ובנוסף פרסם מאמרים בעיתונים: המודיע, הצופה, שערים, היסוד והנאמן.
נקבר בקריית שאול, תל אביב.
בתו דבורה, נישאה לרב נפתלי הכהן בלס.
בתו, שרה, נישאה למרדכי הולצבלט.
בנו, הרב מנחם רוזנבוים, מתגורר בבני ברק וממלא מקום אביו כרב בית הכנסת בוגרשוב.
מטעמי אשר - חידושים במאמרי חז"ל.
מעדני אשר – על התורה בשני חלקים (תשט"ז – תשי"ז)
מטעמי אשר (תשי"ח) – על הש"ס
מגדני אשר (תשי"ט) – על הש"ס
שבילי אשר (תש"ך) – בתורת הרמב"ם
מכמני אשר (תשכ"ג) – חלקו הראשון של הספר הוא אוסף אמרות ופנינים מגדולי ליטא ופולין שהמחבר הסתופף בצילם, בהם החפץ חיים והאמרי אמת, ומזקני חסידי וורקי וקוצק, רבי בן ציון מאוסטרוב ורבי יצחק דוד מצ'יזוב
הדרני אשר (תשכ"ד) – הדרנים על הש"ס ושו"ע אורח חיים, עם רביבי אשר – חידושים על תנ"ך, ש"ס, זוהר ומדרש.
כוכבי אשר (תשכ"ה) – דרשות לאירועים לכל שבוע ושבוע, עם "אמרי שפר"
נתיבי אשר – על קדושת השבת, המועדים והימים הנוראים
בינת אשר – על פרקי אבות (תשכ"ח), ונספח לו "תפארת מנחם" מבנו הרב מנחם רוזנבוים.
אשר שמידט (5 בספטמבר 1955 – 28 בנובמבר 2023) היה כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור בפקולטה לכימיה ע"ש שוליך בטכניון.
נודע כמומחה לתהודה מגנטית גרעינית.
אשר שמידט נולד וגדל בתל אביב, בנם של גניה ושלמה שמידט, והוא נקרא ע"ש סבו שנרצח בשואה.
למד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו השלים ב-1980. לאחר מכן עבר למכון ויצמן למדע, ולמד לתואר שני, שעסק ברעש במערכות דיסיפטיביות, בהנחיית פרופ' איתמר פרוקצ'יה.
את לימודי התואר השלישי ביצע בהנחיית פרופ' שמעון וגה.
עבודתו הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1989, עסקה בספקטרוסקופיית תהודה מגנטית גרעינית סטטית ודינמית המבוססת על המילטוניאנים תלויים בזמן.
בסיומה יצא שמידט לארצות הברית וביצע מחקר בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' ג'ייקוב שפר.
ב-1994 הצטרף כחבר סגל לפקולטה לכימיה בטכניון.
ב-2021 מונה לפרופסור מן המניין וב-2023, חודשים אחדים לפני פטירתו, יצא לגמלאות.
לאורך השנים כיהן שמידט כראש המחלקה לכימיה פיזיקלית ואנליטית, עמד בראש המרכז לחקר הכימיה בטכניון והיה שופט בבית הדין המשמעתי לסטודנטים.
הוא היה היוזם של השתתפות נבחרת ישראל באולימפיאדה הבינלאומית לכימיה והיה מלווה הנבחרת בנסיעותיה לקוריאה הדרומית ולבריטניה.
שמידט היה חבר סגל אורח באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובסורבון.
בשנים 1994–1997 כיהן כחבר סגל נלווה באוניברסיטת קונטיקט.
מחקרו של שמידט התמקד בזיהוי הקשר בין מבנה ותפקוד במערכות כימיות מגוונות ברמה המולקולרית, כולל אתרי פעולה של אנזימים כמטרות לעיכוב, אתרי פני שטח של חומרים שבהם מתרחשים תהליכי ספיחה-קטליזה, וממשקים הטמונים בתרכיבים ביומינרליים או ביומימטיים, שבהם מותאמים תכונות ותפקודים מקרוסקופיים.
מחקרו הוביל לתכנון של אנטיביוטיקה ולחקר ריאקטיביות של פני השטח, והראה כי אתרי קשר ספציפיים נמצאים על פני שטח אמורפיים של חומרים מזכוכית סיליקה או חומרים מבוססי פחמן עם שטח פנים גבוה.
הוא חקר חומרים מרוכבים ביומינרליים וביומימטיים וזיהה ממשקים ביואורגניים וסגרים המולקולריים בתוך מטריצות אמורפיות וגבישיות, תוך גילוי האופן שבו הם משפיעים על דרכי ההיווצרות ומווסתים את התכונות המקרוסקופיות הנובעות מהם.
הוא פיתח גם שיטה לתכנון ויישום מנגנונים לתמרון קוהרנטי אשר גוברים על הממוצעים של המילטוניאנים מחזוריים התלויים בזמן (MAS).
עבודתו האחרונה התמקדה בפענוח מנגנונים המיושמים על ידי מולקולות קטנות לשליטה בתהליכי התגבשות, התכה והתקרשות מחדש של סידן פחמתי, שהם תהליכים קריטיים בעלי חשיבות בסיסית וטכנולוגית.
הוא שיתף פעולה עם קבוצות רבות בישראל, גרמניה, צרפת, קנדה, ארצות הברית, אוסטרליה ויפן, וכן עם קבוצות שונות בטכניון.
שמידט היה נשוי לצוקית, אשת חינוך, ולהם בן, בת ונכדים.
נפטר ממחלת הסרטן בגיל 68 ונטמן בבית העלמיון ירקון בתל אביב.
ב־30 בינואר 1648 נחתם הסכם שלום נפרד בין ספרד להולנד בעיר מינסטר, כחלק מתהליך סיום מלחמות הדת באירופה.
ספרד הכירה בו בריבונות מלאה של הרפובליקה ההולנדית, וסיימה עשרות שנות שליטה וכיבוש.
ההסכם אושרר בטקס פומבי ב־15 במאי באולם העירייה של מינסטר, כחלק מההכנות להסכם וסטפליה הכולל, שנחתם באוקטובר באותה שנה.
במהלך האירועים החגיגיים הכריזו חצוצרנים מראש מגדל למברטי על השלום, נערכו מצעדים בכיכר העיר, והציבור השתתף בקריאת נוסח ההסכם מעל במה ציבורית.
זהותם של המשתתפים והאולם שבו התרחש הטקס נשתמרו היטב בזיכרון הקולקטיבי ובהיסטוריה העירונית.
היצירה "אשרור הסכם מינסטר" מתארת את הרגע החגיגי שבו אושרר חוזה השלום בין הרפובליקה ההולנדית לממלכת ספרד, שנחתם ב־30 בינואר 1648 בעיר מינסטר, ואושר בטקס פומבי שנערך ב־15 במאי של אותה שנה באולם העירייה.
ציור זה נחשב לאחת העדויות החזותיות החשובות של ראשית הריבונות ההולנדית, ומהווה תיעוד היסטורי של תום מלחמת השמונים שנה.
הוא משקף את סיומו של מאבק ממושך בן שמונה עשורים לעצמאות, ואת לידתה של הולנד כישות מדינית עצמאית.
חרארד טר בורך שהה במינסטר מאז שנת 1646 וצייר עשרות דיוקנאות (כ־75) של שליחים ונציגים רשמיים, שרבים מהם שולבו לאחר מכן ביצירה הקבוצתית.
את הרגע המתואר בציור – השבועה על ההסכם – בחר האמן לתעד באופן ייחודי: זהו ציור השמן הראשון הידוע שמתאר אירוע פוליטי באופן "עובדתי", ולא כאלגוריה קלאסית או כמחזה הירואי בדיוני.
הדמויות מוצבות אמנם בקומפוזיציה מאורגנת, אך הפנים הן פורטרטים נאמנים למקור, והפרטים של האולם, הריהוט והאביזרים תואמים לעדויות כתובות של עדי ראייה.
במרכז הציור ניצבים שמונה שליחים – שישה מהצד ההולנדי ושניים מהצד הספרדי – אשר נשבעים על ההסכם סביב שולחן רחב המכוסה מפה ירוקה.
על השולחן מונחת קופסת תכשיטים מהודרת בצבעי אדום וזהב, ובה מצוי עותק החוזה.
ניתן להבחין בהבדלים בטקסי השבועה: הנציגים הספרדים, קתוליים, מניחים את ידם הימנית על התנ"ך; לעומתם, הנציגים ההולנדים, קלוויניסטים, מרימים את ידם מבלי לגעת בספר.
אחד מהם, ברתולד ואן חנט, מחזיק בגלוי את נוסח השבועה ההולנדי.
למעשה, השבועה בוצעה תחילה על ידי הספרדים ואחר כך על ידי ההולנדים, אך טר בורך תיאר את שתי הפעולות בו-זמנית, לצורך יצירת דרמה קומפוזיציונית.
האמן כלל ביצירה גם דיוקן עצמי: דמותו מופיעה בצד שמאל בקדמת הקומפוזיציה, עם שיער בהיר ארוך ושפם אדמוני, מביטה החוצה אל הצופה – כביטוי לנוכחותו האישית כעד ראייה.
הוא אף השגיח מקרוב על ההתרחשות והיה עד למעמד שבו נציגי הצדדים נשבעו אמונים על חוזה השלום.
היצירה הועתקה בהמשך בגודל כמעט מקורי באמצעות תחריט על ידי החרטן יונאס סוידרהוף, והפכה לדימוי אייקוני של המעמד.
בגרסה זו צורפה כתובת לטינית ארוכה (ICON EXACTISSIMA...), אשר טוענת לדיוק קפדני של התיאור, ומדגישה את אופיו ההיסטורי של המעמד ככינוס רשמי של שליחי מלך ספרד פיליפ הרביעי ושל נציגי המדינות הכלליות של הרפובליקה ההולנדית.
בצדו של האולם שבו התרחש הטקס מופיעה הכתובת: PAX OPTIMA RERUM – "השלום הוא הטוב העליון".
ביטוי זה לקוח מהאפוס הלטיני Punica מאת סיליוס איטליקוס (26–101 לספירה), ומובא שם מפי סנאטור קרתגי כאזהרה מפני המשך המלחמה.
בכך טמון גם מימד ערכי ליצירה: לא רק תיעוד של רגע פוליטי, אלא גם הצהרה על חשיבותו של השלום באירופה הסוערת של התקופה.
הציור מתאר לא רק את הדרמה המדינית, אלא גם את האווירה של העיר מינסטר בעת ההתרחשות: חצוצרנים בראש מגדל למברטי הכריזו על השלום, חמש קומפניות של חיילים ואזרחים ניצבו בכיכר העיר והצדיעו לשיירות הדיפלומטיות.
ביום שלמחרת הוקראה נוסח ההסכם בפומבי מן הבמה לפני קהל רב.
בתגובה, פעמוני הכנסיות צלצלו, והאווירה הייתה חגיגית במיוחד.
ספרד ויתרה באופן רשמי על תביעתה לשלוט בהולנד, כולל בערים ברגן אופ זום, ברדה, מאסטריכט, הרטוגנבוש, ושפך הנהר סכלט.
היצירה, שנחשבת ליצירת מופת של הציור האירופי, מוצגת כיום בגלריה הלאומית בלונדון, ומהווה מקור חשוב להבנת טקסים פוליטיים, ייצוג דיפלומטי ותפיסות של שלום וריבונות בתקופה המודרנית המוקדמת.
הציור "אשרור הסכם מינסטר" נחשב ליצירה פורצת דרך בתולדות האמנות האירופית, שכן מדובר בציור השמן הראשון הידוע שתיעד אירוע פוליטי עכשווי בצורה ריאליסטית ותיעודית.
בניגוד למסורת המקובלת בתקופה, שבה נהגו אמנים להציג סצנות מדיניות כאלגוריות מיתולוגיות, טר בורך בחר להציג את הדמויות כפי שהיו – בלבוש התקופתי, בסביבה האמיתית שבה התרחש הטקס, ועם דיוקנאות מדויקים של המשתתפים.
למרות שהעמדת הדמויות בציור מלאכותית ונועדה לאפשר לצופה לזהות בקלות את הנציגים המרכזיים, הרי שכל אחד מהם צויר על סמך תצפיות ישירות ופורטרטים שנעשו במקום.
תיאור האולם, הריהוט, קופסת ההסכם והלבוש – כולם תואמים לפרטים הידועים לנו מתוך עדויות עדי ראייה, דבר שהקנה ליצירה ערך תיעודי מובהק.
עיריית מינסטר עצמה הגדירה את הציור כ"יצירת מופת של הציור האירופי", וציינה כי טר בורך תיעד את הרגע ההיסטורי "עד לפרטים הקטנים".
הוא לא רק היה נוכח באירוע, אלא שילב את דיוקנו העצמי בציור – כסמל לעדות אישית ולמהימנות התיאור.
הבחירה של טר בורך לתאר את רגע השבועה כסצנה סימולטנית – על אף שבמציאות הספרדים נשבעו תחילה וההולנדים לאחר מכן – מדגישה את כוונתו ליצור קומפוזיציה דרמטית, מבלי לוותר על אמינות היסטורית.
בכך, הוא הצליח לשלב בין אסתטיקה אמנותית לבין דיוק דיפלומטי, וליצור יצירה שהיא גם עדות פוליטית וגם הישג אמנותי.
הציור "אשרור הסכם מינסטר" שמור כיום בגלריה הלאומית בלונדון תחת מספר הרישום NG 896. הוא מוצג כחלק מאוסף הקבע של המוזיאון ומוצג לציבור בתצוגה פתוחה.
הגלריה מגדירה את היצירה כ"עדות חזותית נדירה לאירוע מדיני מכריע בתולדות אירופה" ומדגישה את חשיבותה כיצירה שחוצה גבולות בין אמנות, פוליטיקה והיסטוריה.
בזכות ההקפדה של טר בורך על תיעוד פרטים, משמש הציור גם מקורות מחקריים לחוקרי דיפלומטיה, לבוש, עיצוב פנים וטקסים פוליטיים של המאה ה־17. חלק מהפריטים המופיעים בציור – כולל קופסת ההסכם האדומה-זהובה – שרדו עד היום ונשמרים באוספים ציבוריים.
אשר רובינס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
רובינס נולד ב־26 באוקטובר 1761 בעיר וות'רספילד שבמושבת קונטיקט, ובשנת 1782 השלים את לימודיו בקולג' ייל.
באותה שנה התחיל לשמש כמרצה בקולג' של רוד איילנד (כיום אוניברסיטת בראון), תפקיד שבו החזיק עד 1790. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1792, והחל לעסוק בעריכת דין בפרובידנס שברוד איילנד.
בשנת 1795 עבר להתגורר בניופורט.
בשנת 1800 התמודד כמועמד המפלגה הפדרליסטית על מושב הקונגרס הכללי של רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1812 מונה לתובע פדרלי מחוזי, ובשנים 1818–1825 כיהן כחבר האספה המחוקקת של רוד איילנד.
בשנת 1825 נבחר לסנאט של ארצות הברית, תחילה כנציג סיעת אדמס (ולאחר מכן כאנטי-ג'קסוניאני ובהמשך כחבר המפלגה הוויגית), כדי למלא את מושבו של ג'יימס דה-וולף שהתפטר.
הוא נבחר מחדש ב־1827 וב־1833 וכיהן בין 31 באוקטובר 1825 ל־3 במרץ 1839. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת החוקים המאושרים בקונגרס ה־22.
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט, חזר לכהן באספה המחוקקת של רוד איילנד בשנים 1840–1841. בשנת 1841 מונה למנהל הדואר של העיר ניופורט, תפקיד שבו שימש עד מותו בעיר ב-25 בפברואר 1845. הוא נקבר בבית העלמין Common Burial Ground.
בתו הייתה המשוררת סופיה לואיז ליטל.
אשרא, החברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ בע"מ, היא חברה בבעלות ממשלתית, המסייעת ליצואנים ישראלים בביטוח אשראי והשקעות בעסקאות יצוא לטווח בינוני וארוך (משנה עד עשר שנים) וכן מציעה החברה, סיוע ליצואנים בבָּטוּחוֹת לצורך העמדת ערבויות ליצוא.
על פי החוק בישראל, "ביטוח הוא חוזה בין מבטח לבין מבוטח המחייב את המבטח, תמורת דמי ביטוח, לשלם, בקרות מקרה הביטוח, תגמולי ביטוח למוטב".
בביטוח אשראי, הקונה מקבל את הסכום שנקבע הביטוח במקרה שהספּק לא מספק את הסחורה או שיש בעיה כלשהי במילוי הדרישות שפורטו בהסכם המכר, הביטוח מבטיח שאפשר יהיה לקבל פיצוי.
בשנת 1957 התאגדה החברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ בע"מ (שהייתה ידועה בשמה הקצר: בסס"ח), כחברה ממשלתית במטרה לסייע ליצואנים בביטוח עסקאות יצוא מישראל כמו סחורות, מתן שירותים, ביצוע עבודות קבלניות והשקעות ישראליות בארצות זרות, מפני סיכונים מסחריים ופוליטיים הכרוכים בביצוע העסקאות בארץ היעד.
בין השנים 1957–2001 החברה הייתה הגוף היחיד בענף ביטוח זה.
במחצית הראשונה של שנות התשעים החלו חברות ביטוח פרטיות, ישראליות וזרות, להתחרות בתחום ביטוח סיכונים בעסקאות יצוא לטווח קצר ובשנת 1998 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להפריט את ביטוח פעילות הטווח הקצר, תחום שהיה כ-85% מכלל הפוליסות של החברה הממשלתית.
רשות החברות הממשלתיות הקימה חברה ממשלתית חדשה שאליה הועברה פעילות בסס"ח בתחום ביטוח הסיכונים בעסקאות יצוא לטווח הקצר ובספטמבר 2001, נמכרה החברה החדשה לגורמים פרטיים.
בספטמבר 2005 הוחלף שמה של בסס"ח לאשרא – החברה הישראלית לביטוח יצוא בע"מ.
מאז הפרטת פעילות הטווח הקצר חל שינוי מהותי במאפייני פעולתה של אשרא ביחס למאפייני הפעילות של בסס"ח.
מאז הקמתה עוסקת אשרא בתחום הביטוח של עסקאות יצוא של חברות ישראליות מפני סיכונים מסחריים ופוליטיים לטווח הבינוני והארוך בלבד.
החשב הכללי במשרד האוצר (להלן – החשכ"ל או אגף החשכ"ל) הוא המאשר את הביטוח של כל עסקת יצוא, והמדינה נושאת בכל הסיכונים הכרוכים בה.
אם אושרה העסקה בידי החשכ"ל והיצואן מעוניין בביטוחה, מנפיקה לו החברה פוליסת ביטוח ומלווה את ביצוע העסקה עד לקבלת התמורה מהקונה.
אשְרף מרואן היה איל הון וחתנו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, ולאחר מותו של נאצר שימש יועץ קרוב של הנשיא סאדאת.
מרואן הציע את שירותיו ל"מוסד" ב-1970, ובשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים סיפק מידע באיכויות יוצאות מן הכלל על ההכנות המצריות למלחמה, תפישת המלחמה המצרית, תוכניות המלחמה, ולבסוף גם מועדה.
ההתרעה שהעביר לראש "המוסד" בפגישה ביניהם בלונדון כ-14 שעות לפני פרוץ המלחמה, כי "מחר תפרוץ מלחמה", מנעה מישראל הפתעה מוחלטת ביום הכיפורים ה'תשל"ד (1973), ומנעה את נפילת רמת הגולן עם פתיחת המלחמה.
מרואן המשיך לעבוד בשירות "המוסד" עד 1998.
זהותו של מרואן הלכה ונחשפה מאז פרסם ב-1993 ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים, אלי זעירא, את זיכרונותיו.
העיתונאי רונן ברגמן נתן לו את הכינוי הפיקטיבי "בבל", ובמשך כמה שנים הוא נודע בכינוי זה שמעולם לא היה כינויו הרשמי.
הוא כונה על ידי המוסד "המלאך".
ב-2002 חשף העיתונאי אהרן ברגמן בלונדון את זהותו המלאה של מרואן.
ב-2007 קבע המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס, תיאודור אור, בבוררות בין ראש המוסד במלחמה, צבי זמיר, לראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, כי זהותו של מרואן הודלפה לעיתונאים זרים וישראלים על ידי זעירא.
כמה שבועות לאחר פרסום מסקנותיו של אור נפל מרואן ממרפסת דירתו בלונדון אל מותו.
יש הטוענים כי נהרג על ידי המודיעין המצרי בהוראתו של הנשיא מובארכ, ואילו מעטים טוענים כי נהרג על ידי אנשי "המוסד" הישראלי.
כיוון שמרואן היה מי שהתרעתו ברגע האחרון מנעה הפתעה מוחלטת, נוצר הרושם בציבור כאילו הוא היה המקור שהיה אמור לתת התרעה.
בפועל, כפי שעולה מעדויותיהם של מקבלי ההחלטות ב-1973 בפני ועדת אגרנט, הם נסמכו בעניין התרעת המלחמה על "אמצעי האיסוף המיוחדים" של אמ"ן ולא על מרואן.
שאלת נאמנותו של מרואן עלתה על הפרק עם פרסום ספרו של אלי זעירא על המלחמה, בו טען כי מרואן היה סוכן כפול והונה את ישראל.
מבין כל הגורמים המעורבים בפרשה – אנשי אמ"ן והמוסד כאחד – זעירא הוא העיקרי הגורס כך מפורשות.
לאחר מותו זכה מרואן במצרים להלוויה מכובדת, אולם לא מעט מאמצעי התקשורת במצרים נוטים לקבל את הטענה כי אכן ריגל רק לטובת ישראל.
אשרף מרואן נולד במצרים ב-1944, למשפחה מצרית מכובדת.
אביו עשה קריירה צבאית וסיים את תפקידו בדרגת אלוף (ליווא) כסגן מפקד דיוויזיית משמר הרפובליקה.
בשנת 1965 סיים מרואן תואר ראשון בכימיה והתגייס לצבא מצרים.
שנה לאחר מכן התחתן עם מונה, בתו השנייה של הנשיא גמאל עבד אל נאצר, אחרי שהיא התאהבה בו כשנפגשו במגרשי הטניס בהליופוליס.
בשנת 1968, אחרי שנתיים של שירות צבאי, הועבר ללשכת הנשיאות של נאצר תחת פיקוחו של סמי שרף, מי שנשא בתואר ראש הלשכה ובפועל הפעיל שירות מודיעין שעקב, בשירותו של נאצר, אחרי כל הקורה במצרים.
זמן מה לאחר מכן הגיע מרואן ללונדון ללמוד לתואר שני בכימיה.
המשכורת שקיבל לא הספיקה לו, לרעייתו ולבנם הקטן, בין השאר מכיוון שמרואן אהב להמר והוא ואשתו אהבו את החיים הטובים, אך היקרים, בלונדון.
בני הזוג אל סבאח, מכווית, עשירים מופלגים שהכירו והעריצו את נאצר, נתנו למרואן ואשתו כספים.
השגרירות המצרית דיווחה לנאצר על כך, והוא החזיר אותו לקהיר ודרש מבתו להתגרש ממנו.
היא סירבה, ומרואן קיבל הוראה להסתפק בחיים צנועים יותר.
אולם נאצר, שפחד שיחזור לסורו בלונדון, הסכים שהוא ייסע רק כדי להגיש את העבודות שלו ולעבור מבחנים.
הנישואים הכניסו אותו לחוג הפנימי של הנשיא, והוא עשה כמה שליחויות בשמו.
לדוגמה, במרץ 1969, לאחר שנאצר מינה את אחמד איסמעיל עלי לשר המלחמה, התפטר סעד א-שאזלי שהיה הרמטכ"ל באותה העת.
נאצר שלח את מרואן עם איגרת אישית לשכנע אותו לחזור לתפקידו.
לאחר דין ודברים שב שאזלי לתפקידו.
לאחר מות נאצר ותחילת נשיאותו של אנואר סאדאת בספטמבר 1970 מעמדו של מרואן במצרים השתפר.
בניגוד לנאצר, שחשד במרואן ובטוהר מידותיו, סאדאת, שבחייו האישיים היה נהנתן לא קטן, נזקק לתמיכתו של מרואן כביטוי ללגיטימציה לשלטונו מצד משפחת נאצר.
בעוד ששאר בני משפחתו של נאצר לא ראו בסאדאת יורש ראוי, מרואן ואשתו מונה היו מוכנים לתת לסאדאת את תמיכתם, ועל רקע זה התחזק מעמדו של מרואן בארמון הנשיאות.
במאי 1971, בעיצומו של מהלך מנע שיזם סאדאת נגד כמה מהאישים החזקים במצרים שאיימו על שלטונו, העניק לו מרואן סיוע חשוב.
לפי מקורות שונים הוא הזהיר את סאדאת מפני הקושרים נגדו והביא לו מסמכים מפלילים עליהם מהכספת האישית של נאצר.
סאדאת עצמו נהג לומר כי בכך מרואן "האיר את דרכו".
לאחר חיסול ניסיון הקשר מינה אותו סאדאת אחראי לשני נושאים: יחסי מצרים עם סעודיה, שמימנה חלק לא קטן מהתקציב המצרי, ויחסי מצרים עם לוב של קדאפי, שסייע למצרים להצטייד במטוסי תקיפה ארוכי טווח.
בשל תפקידיו אלה ובשל עניינו של סאדאת בהצגת מרואן כחוליית קישור בין שלטונו לשלטון נאצר, מרואן נשאר צמוד למנהיג המצרי, כולל בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים.
בצד עסקיו הפרטיים, הוא שימש גם כיועץ לסאדאת - התלווה למסעותיו בעולם הערבי, נכח בפגישותיו והשיג נגישות רבה לחומר אסטרטגי-מדיני וצבאי.
מרואן שימש בתפקידים רבים בארצו ובהם: מנהל לשכתו של אנואר סאדאת וממונה על ההסברה מטעמו, יושב ראש האיגוד הערבי לתעשיות מלחמה, ואף כמפקד שירות הביטחון של סאדאת.
המלחמה חיזקה את מעמדו של מרואן ואחריה הוא נשלח לשליחויות דיפלומטיות חשאיות מטעמו של סאדאת, בין השאר גם אל נשיא סוריה, חאפז אל-אסד.
סאדאת גם מינה את מרואן להיות איש הקשר שלו עם ראש תחנת ה-CIA בקהיר וביחד השניים היו ציר מרכזי ביחסים המתפתחים בין מזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, וסאדאת שנטש את המחנה הסובייטי ועלה על המרכבה האמריקאית.
בשיא כוחו הסתמן מרואן כמועמד הנשיא לתפקיד שר החוץ, אולם היריבים הרבים שצבר בצמרת המצרית ומעשי שחיתות שונים שדבקו בו, הובילו לתחילת נפילתו.
ב-1975 הוא סולק מארמון הנשיאות לתפקיד ראש הרשות הערבית לתיעוש, רשת מפעלים שהוקמה בכספי הנפט של סעודיה ומדינות המפרץ כדי ליצר אמצעי לחימה עבור מצרים והעולם הערבי.
בתפקיד זה הוא יצר קשרים עם עולם העסקים הבינלאומי, דבר שניצל היטב לאחר שעזב את מצרים (לפריז ולאחר מכן ללונדון).
לאחר רצח סאדאת באוקטובר 1981 עזב מרואן את מצרים ופיתח קריירה בינלאומית כאיש עסקים.
לאחר מכן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של התאגיד הפיננסי הבינלאומי "סיגמה".
באביב 1969 או קיץ 1970, התקשר מרואן לשגרירות ישראל בלונדון וביקש לדבר עם איש ביטחון.
הנספח הצבאי סירב להיענות לבקשתו, ולאחר זמן מה התקשר וסורב שוב.
מאוחר יותר, השיחה נודעה במקרה לשמואל גורן, ראש מפקדת "המוסד" באירופה, ולראש אגף "צומת" (מודיעין ממקורות אנוש) במוסד, רחביה ורדי, ששהו ביחד בלונדון.
גורן, שזיהה את מרואן כחתנו של נאצר, נתן לו מספר טלפון ליצירת קשר.
והודיע זאת לראש "המוסד" בתל אביב.
לאחר חקירה קצרה הגיעו לתובנה במוסד כי מרואן רגיל לרמת חיים גבוהה, והיותו מצוי בקשיים כלכליים, יכול להוות סיבה מספקת שיסכים לשתף פעולה בעבור בצע כסף.
במוסד החליטו לקחת את הסיכון שמדובר בסוכן כפול, חשד שהתבסס לנוכח היות הקשר יזום על ידי מרואן, ולהיפגש עמו.
בפגישה הראשונה שלו עם גורן, הסביר מרואן את המוטיבציה שלו, דרש 100,000 דולר עבור כל פגישה, ותיאר את אכזבתו מההפסד המצרי במלחמת ששת הימים.
גורן התרשם שהוא איננו סוכן כפול והמליץ למוסד לגייס אותו.
הוא ביקש ממרואן להוכיח את אמינותו.
אחד המסמכים שמרואן סיפק למוסד היה הפרוטוקול של השיחות המצריות-סובייטיות במהלך הביקור הסודי של נאצר במוסקבה ב-22 בינואר 1970. שם הופיעה בקשתו של נאצר שברית המועצות תספק לו מטוסי קרב, שיאפשרו לו להפציץ את שדות-התעופה הצבאיים של ישראל.
נטען שממסמך זה התחילו בכירי אמ"ן לטוות את מה שמכונה "הקונספציה".
תוך זמן קצר נקבעו עמו הסידורים שהביאו לכך שנפגש עם דובי, סגן ראש שלוחת המוסד בלונדון, במלון בעיר.
כך החל הקשר שנמשך 28 שנים בין מרואן והמוסד.
הרואים במרואן כמי שריגל באמת למען ישראל מייחסים את פנייתו לתסכוליו מיחסיו עם נאצר, הצורך שלו בכסף, יצר ההרפתקנות שלו וצרכי אגו.
אחרי שגויס, מונה מפעיל סוכנים של "המוסד" שכונה "דובי", כמפעילו של מרואן, כלפיו הזדהה בשם "מישה".
המפגשים ביניהם התקיימו בלונדון ובערים אחרות באירופה אחת לחודשיים-שלושה.
מאיר מאיר, ראש ענף 6 (ענף מצרים) במחלקת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל, הצטרף לחלק מהפגישות, כדי לבקש ממנו חומר ספציפי ולתחקר אותו.
איכות המידע הייתה כה גבוהה עד שזמיר, בצעד נדיר, החליט לפגוש אותו בעצמו כדי לתהות על קנקנו.
שיטת ההתקשרות עם מרואן הייתה מיוחדת.
כשהוא היה מחוץ למצרים, בדרך כלל באיטליה, הוא היה מתקשר לנשים יהודיות בלונדון ונותן להן מילת קוד.
הנשים היהודיות היו מתקשרות למוסד ומעבירות את מילת הקוד, וכך מפעילו היה יודע על רצונו בפגישה.
מרואן סירב לבקשת המוסד להבדק בפוליגרף והמוסד קיבל דרישה זאת, יחד עם דרישתו שלא להפגש עם אנשי מוסד מזרחים.
לפי פרסומים בעיתונות, המשיך מרואן לשרת את המוסד לפחות עד שנת 1977. אורי בר יוסף טוען שמרואן המשיך לעבוד עבור המוסד עד 1998.
חלק מהמידע שמסר מרואן היה מרעיש, וכלל ידיעות מאומתות שהן חלומו של כל שירות ביטחון בעולם.
חומר זה נבדק ונמצא נכון ואמיתי.
המידע שסופק היה, רובו ככולו, העתקי מסמכים ופרוטוקולים של דיונים בדרג הגבוה ביותר.
המידע ממרואן הגיע בשני אופנים: מידע מתועד, קרי מסמכים, ומידע בלתי מתועד שכלל גם הצבעה על תאריכי מלחמה שונים (נובמבר-דצמבר 1972, מאי 1973).