tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש בצורת הענישה בסקוטלנד הורחבה על ידי הפרלמנט של בריטניה הגדולה בחוק ההגליה וכדומה 1785 ().
עם זאת, שימוש בצורת ענישה זו בסקוטלנד היה בשימוש מועט, עד לתחילת המאה ה-19.
באוסטרליה, נידון ששירת חלק מזמנו עשוי לקבל כרטיס חופש, המתיר חלק מהחירויות שנקבעו על הכרטיס.
כרטיס חופש זה אפשר לאנשים שהורשעו לחזור לחיים נורמטיביים יותר, להתחתן ולהקים משפחה ולתרום להתפתחות המושבה.
המגמה לעבר המתקת גזר הדין
הצדק הפלילי באנגליה ב וה-18 היה חמור, עד כי לימים זכה לכינוי קוד הדמים.
הדבר נבע הן מהמספר הגדול של עבירות אשר ניתן היה להשית עליהן עונש מוות (בדרך כלל בתלייה), והן בגלל הבחירה המוגבלת של העונשים העומדים לרשות השופטים על פושעים מורשעים.
"זכות הכמורה", אשר אפשרה לאנשי דת להישפט בבתי דין כנסייתיים ולא תחת המשפט האזרחי, התרחבה ואפשרה גם לרבים מהעבריינים את הפריווילגיה הזאת, ובכך להימנע מגזר דין מוות.
נידונים רבים זכו לחנינה מאחר שהרשויות הכירו בכך שאין הגיון בגזר דין מוות בגין עבירות קלות יחסית, ועם זאת, עדיין נדרש עונש כלשהו.
עם התפתחות המושבות, הוחלה ההגליה כעונש חלופי, אם כי מבחינה חוקית היא נחשבה כאפשרות חנינה, ולא כעונש בפני עצמו.
אסירים שנתפסו כמהווים סכנה לציבור, הוגלו לארצות רחוקות.
מטרה משנית הייתה להרתיע מפשע מחשש להגליה.
צורת ענישה זו המשיכה להיתפס כתצוגה פומבית של רחמי המלך, והייתה פתרון לבעיה אמיתית, או לאקונה, במערכת העונשין.
הייתה גם התקווה שאסירים שהוגלו יוכלו להשתקם ולפתוח דף חדש וחיים חדשים במושבות.
ב-1615, בתקופת שלטונו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, היה בסמכותה של עדת מועצת המלוכה לבחור מבין האסירים את אלה הראויים לחנינה, וכתוצאה מכך הגליה למושבות.
על פי תקנות המועצה, ניתן לראות באסירים .
בתקופה שבה הייתה אנגליה רפובליקה , הצליח אוליבר קרומוול להוריד את ההתנגדות המסורתית של מכירת נוצרים לעבדות, ויזם הגליה קבוצתית של אסירים צבאיים ואזרחיים.
אחריו, בתקופת הרסטורציה האנגלית, שיטת ההגליה הקשיחה עוד יותר, ומספר האנשים שהוגלו גדל בהתמדה.
ב-1660–1720, הגליה החליפה את הענישה הפשוטה של עבריינים בצריבת האגודל.
לחלופין, במסגרת החוק בנוגע לשודדי המוס בגבול הסקוטי, גם עבריינים אלה לא הורשו יותר להישפט תחת הדין הכנסייתי, אך לשופט הותר שיקול דעת אם להגלות אותם לאמריקה, .
שני גורמים השפיעו על השינוי: סמכויות שיקול הדעת של השופטים השפיעו באופן משמעותי על החוק, אולם חוות הדעת של ועדת מועצת המלוכה הייתה נחרצת לטובת מתן חנינה מלכותית בהחלטות על הוצאה להורג.
המערכת התקדמה צעד אחד צעד: בפברואר 1663, לאחר אותו ניסוי ראשון, הוצעה לבית הנבחרים הבריטי הצעת חוק שתאפשר הגליה עבור נידונים, ובעקבותיה הוגשה הצעת חוק נוספת שהוגשה לבית הלורדים כדי לאפשר הגליה עבור נידונים שהורשעו בעברות שניתן היה להישפט בהן בבתי דין כנסייתיים או במקרים של גנבות קטנות.
הצעות חוק אלו לא עברו.
עונש ההגליה לא הייתה עונש בפני עצמו, אך ניתן היה להורות עליה באמצעים עקיפים.
מבחן הקריאה, שהיה תנאי חובה על מנת לזכות במשפט כנסייתי, היה עדיין מאפיין בסיסי במערכת המשפט, אך כדי למנוע שימוש לרעה בו, השימוש בחנינה צומצם.
אסירים שהוגלו נבחרו בקפידה על סמך מידע על אופיים והתיק הפלילי הקודם שלהם.
היה מוסכם כי אסירים שנכשלו במבחן הקריאה, הועברו לכלא ללא יכולת להשתחרר בערבות, כדי לאפשר זמן למתן חנינה מלכותית (כלומר הגליה).
ההגליה נהפכה לעסק כלכלי: סוחרים בחרו מבין האסירים את המתאימים להם, הן בהתאם לביקוש לעובדים, והן בהתאם לרווחים הצפויים מהם.
הם השיגו חוזה מהשריפים, ועם ההגעה למושבות מכרו את האסירים כעובדים חוזיים.
התשלום שקיבלו כיסה גם את אגרות הכלא, את אגרות החנינה, את שכר הפקיד ואת כל הדרוש לאישור הגלייתם.
הסדרים אלו נמשכו עד סוף המאה ה-17, אך הם התמעטו ב-1670 לאחר שמספר מושבות לא היו מוכנות לשתף פעולה בקבלת אסירים נוספים, שכן המורשעים היוו סכנה למושבה ולא היו רצויים בהן.
מרילנד ווירג'יניה חוקקו חוקים לאיסור הגליית אנשים ב-1670, ובית המלוכה הבריטי כיבד את החלטתן.
גורם נוסף שהשפיע על ההגליה כעסק כלכלי היה הכלכלה: הרווחים שהושגו מעבודתם של אסירים הזניקו את כלכלת המושבות, וכתוצאה מכך גם את כלכלת אנגליה.
אף על פי כן ניתן לטעון כי ההגליה הייתה מזיקה כלכלית מאחר שהמטרה הייתה להגדיל את האוכלוסייה במושבות.
עוד ניתן לטעון כי אופיו של הנידון עשוי דווקא לפגוע בכלכלה.
מלחמת המלך ויליאם (1688–1697), שהיוותה כחלק ממלחמת תשע השנים, ומלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) השפיעו לרעה על משלוח הסוחרים ועל הגליית האסירים.
בתקופה שלאחר המלחמות, הייתה עליה בכמות הפשיעה באנגליה.
בתקופת המלכה אן (1702–1714) וג'ורג' הראשון (1714–1727) לא הוסדרו הגליות בקלות, אך כליאה לא נחשבה עונש מספיק לפושעים בעברות חמורות או עבירות הון, ובמקרים כאלה, הגליה כן הייתה העונש המועדף.
היו מספר מכשולים לשימוש בהגליה.
ב-1706, בוטל מבחן הקריאה בטענה כי מבחן הקריאה היה לטובת הכמורה ().
ביטול זה אפשר לשופטים לשלוח עבריינים לבית עבודה או לבית תיקון.
למרות זאת, העונשים שהופעלו אז לא היוו תמריץ לביצוע פשע, והיה צורך בפתרון אחר.
חוק ההגליה 1717 חוקק בבית הנבחרים הבריטי ב-1717 תחת ממשלת וויג.
חוק זה נתן לגיטימציה להגליה כגזר דין, ובכך פשט את תהליך העונשין.
לפני חקיקת החוק, נידונים אשר פגעו בכוח הכמורה, בדרך כלל נצרב אגודלם, ואילו נידונים שהואשמו בגנבות קטנות, בדרך כלל נצלפו בפומבי.
לאחר שהחוק נחקק, הנידונים הוגלו למושבות העונשין למשך שבע שנים.
עונש של ארבע עשרה שנים הוטל על נידונים שהואשמו בעבירות הון ושקיבלו חנינה.
חזרה מהמושבות לפני התקופה שנקבעה, נחשבה כעבירת הון.
הצעת החוק הוגשה על ידי עורך הדין הכללי הבריטי, ויליאם טומפסון , שנחשב באותה תקופה ל"האדריכל של מדיניות ההגליה".
טומפסון, תומך המפלגה הוויגית, היה קצין משפט בלונדון, ולאחר מכן שופט ב-1729. הוא היה קצין גזר הדין בבית הדין הפלילי המרכזי, ומסר מידע חשוב על עברייני הון לקבינט הבריטי.
אחת מהסיבות להצלחתו של חוק זה הייתה שההגליה הייתה יקרה ערך מבחינה כלכלית.
היה צורך בשיפור מערכת החסות של הסוחרים.
בתחילה, דחתה הממשלה את הצעתו של טומפסון לשלם לסוחרים בשביל שהנידונים יוגלו.
מאוחר יותר, כשלושה חודשים לאחר גזר דיני ההגלויות הראשונים בבית הדין הפלילי המרכזי, הצעתו הוצעה שוב, ומשרד האוצר הבריטי התקשר לסוחר הלונדוני, ג'ונתן פורוורד, לצורך טיפול בנידונים שהוחלט להגלות אל מושבות העונשין.
העסק הופקד בידי פורוורד ב-1718: שילמו לו 3 ליש"ט (5 ליש"ט ב-1727) עבור כל נידון שהוגלה למושבת עונשין.
משרד האוצר שילם גם עבור הגליה של אסירים ממחוזות הבית.
"חוק פלונס" (כפי שכונה אז, חוק ההגליה 1717) הודפס והופץ ב-1718, וכבר באפריל נידונו עשרים ושבעה גברים ונשים לגלות באמריקה.
החוק שינה את היחס לגזרי הדין, ונתן מספר שינויים משמעותיים: העונש של גנבות קטנות וגדולות כאחד היה הגליה למשך שבע שנים, והעונש בגין כל עבירה שאיננה עבירת הון הועמדה לשיקול דעתו של השופט.
ב-1723, הוצגה בווירג'יניה חוק שנועד להרתיע את עונש ההגליה על ידי קביעת כללים מורכבים לקבלת פנים של נידונים.
אף על הרתיעה מהמושבות, ההגליה למושבות לא הופסקה.
בשל מקרים ספורים שקרו לפני 1734, שינה בית המשפט את עונשי ההגליה לעונשים מקלים אחרים, כמו צריבת האגודל או צליפה.
ההקלה בגזר הדין הופסקה מספר חודשים לאחר מכן.
למעט אותן שנים, חוק ההגליה הובילה לירידה משמעותית בהצלפות, ובכך גם נמנעו ממצגים ציבוריים דלקתיים.
עם זאת, עדיין המשיכו להשתמש בחוקי הכמורה, כאשר לא ניתן היה להגלות את הנאשם מסיבות של גיל או חולשה.
הגליה לא הייתה מוגבלת אך ורק לגברים או אפילו רק למבוגרים.
יישום עונש ההגליה למושבות הוחל גם על נשים וילדים, אם כי יישומו של העונש השתנה לפי גילם ומגדרם של הנידונים.
ב-1660–1670, שוד בכבישים, פריצה וגנבת סוסים היו העבירות הנפוצות ביותר של גברים שהוגלו למושבות עונשין.
באותן שנים, חמש מתשע הנשים שהוגלו לאחר שנשפטו למוות היו אשמות בגנבות קטנות, עבירות שיישומן לנשים לא הייתה חקוקה בחוק עד 1692. כמו כן, סוחרים העדיפו גברים צעירים וחזקים, כי לגביהם היה ביקוש במושבות.
כל הגורמים הללו גרמו לכך שרוב הנשים והילדים פשוט הושארו בכלא.
היו שופטים שתמכו בהצעה לשחרר נשים שלא ניתן היה להגלות, אם כי פתרון זה נחשב לאבסורדי, ולכן החוק גרם לשופטי הלורדים להורות כי לא יהיה הבדל בין גברים לנשים.
נשים נשלחו לאיי ליווארד, המושבה היחידה שקיבלה אותם, והממשלה נאלצה לשלם כדי לשלוח אותן לגלות.
ב-1696, סירבה ג'מייקה לקבל את פני הנידונים, מאחר שרובם היו נשים.
ברבדוס קיבלה אסירים דומים באותה מידה, אך לא .
הודות לעונש ההגליה, מספר הגברים שהוצלפו ושוחררו פחת.
למרות זאת, הנשים נבחרו, לעיתים קרובות יותר, לצליפה ולשחרור.
כשנשים נידונו על עבירת הון, הן למעשה ריצו עונש נמוך יותר מאשר גברים בשל מניפולציה במערכת העונשין, בעיקר בגלל חוקי הכמורה.
נשים עם ילדים צעירים זכו אף הן לתמיכה מאחר שהגלייתן למושבות הייתה מפרידה ביניהם באופן בלתי נמנע.
העובדות והמספרים חשפו כיצד עונש ההגליה הוחל בתדירות נמוכה יותר על נשים וילדים מאחר שלרוב הם היו אשמים בפשעים קלים, והם היו נחשבים לאיום מינימלי על הקהילה.
פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783) עצר לגמרי את ההגליה למושבות הבריטיות באמריקה.
הפרלמנט של בריטניה הגדולה טען כי: לאחר מכן, הועבר בעשור שלאחר מכן, במקום עונש ההגליה, גברים נידונו לעבודות פרך ונשים נכלאו.
מציאת מיקומים חלופיים לביצוע הגליה של אסירים לא הייתה קלה, עם הרחבה של החוק הקיים על ידי החוק הפלילי 1778 () והחוק הפלילי 1779 ().
חקיקת שני החוקים הביא לחקירה של ועדה פרלמנטרית מ-1779 על כל נושא של עונש ההגליה.
בתחילה, נחקק חוק הכליאה , שהכניס את המדיניות של בתי כלא ממלכתיים כאמצעי לרפורמה במערכת האסירים הצפופה שהתפתחה, אך מעולם לא נבנו בתי כלא כתוצאה מהחקיקה.
גם חוק ההגליה וכדומה 1784 () וחוק ההגליה וכדומה 1785 () הביאו להקלה על הצפיפות בבית הכלא.
שני החוקים הסמיכו את הממלכה למנות מקומות מסוימים בשליטתו, או מחוצה להם, כיעד לנידונים שהוחלט להגלות.
חוקים אלו גרמו לגלייתם של אסירים ברחבי האיים הבריטיים, לפי הצורך לעבודה, או במקום בו ניתן היה להשתמש בהם ולהשתכן.
מצב הצפיפות וחידוש ההגליה הוכרעו בתחילה על ידי הוראות דבר המלך במועצה ב-6 בדצמבר 1785, על ידי ההחלטה להקים מושבת עונשין בניו סאות' ויילס, על אדמות שנתבע בעבר כי השטח שייך לבריטניה ב-1770, אך עד כה לא הושבה על ידי אף מעצמה אירופית.
המדיניות הבריטית כלפי אוסטרליה, במיוחד לשימוש כמושבת עונשין, במסגרת תוכניות הכוללות לאכלס את היבשת ולהתיישב בה, תבדיל אותה מהמושבות שהקימה באמריקה.
ב-1787, כאשר התחדשה ההגליה למושבות באוסטרליה, המרחק היה גדול בהרבה, והוא גרם לעונש להיות חמור יותר משיטות הכליאה שהופעלו בעשור הקודם לו.
חוק ההגליה 1790 () חוקק רשמית את ההוראות הקודמות שבוצעו במושבות עונשין, ונקבע כי: .
בתחילת המאה ה-19, העונש המקסימלי עבור מספר עבירות הוחלף מעונש המוות לעונש ההגליה.
בעקבות תלונות שהוגשו בשנות ה-30 של המאה ה-19, עונשי ההגליה נהיו פחות נפוצים ב-1840, בעיקר מאחר שהמערכת נתפסה ככישלון, בין היתר הימשכות הפשיעה ברמות גבוהות, ותנאי האסירים במושבות לא היו אנושיים.
אף על פי שהייתה תוכנית מתוכננת לבניית בתי כלא, חוק העונשים הקצרים 1896 מנה שבעה חוקים נוספים הנוגעים להגליית נידונים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מערכת הענישה הפלילית בהגליית הנידונים, כפי שהתפתחה במשך קרוב ל-150 שנה, הסתיימה רשמית בבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-19, אז הוחלף עונש ההגליה בעבודת עונשין.
חוק שעבוד העונשין 1853 (), שהיה , חוקק מתוך שיקול דעת שיפוטית כי ניתן יהיה לגזור עונשי עבודת עונשין לתקופת זמן מסוימת, על פשעים פחותים, הכפופים להגליה של פחות מ-14 שנה.
כדי לספק מתקני כליאה, השינוי הכללי בגזר הדין הוחלף בשילוב עם חוק איסור הכליאה 1853 (), שהיה .
חוק עבודת העונשין 1857 () סיים את עונש ההגליה, ברוב המקרים, כאשר תנאי העונש בתחילה היו לאותו משך זמן של ההגליה.
בעוד שעונש ההגליה הצטמצם מאוד לאחר חוק שחוקק ב-1857, הנידונים האחרונים שנידונו להגליה הגיעו למערב אוסטרליה ב-1868. במהלך כ-80 השנים שבו שימשה אוסטרוליה למקום הגליה של נידונים, הוגלו אליה כ-162,000 גברים ונשים.
עם הזמן, תנאי המאסר האלטרנטיביים הופחתו במידת מה מתנאי ההגליה שלהם.
מתחילת המאה ה-17 ועד ל ב-1776, קיבלו המושבות הבריטיות באמריקה הצפונית פושעים בריטים, בעיקר במושבות שבאיי הודו המערבית ובשלוש עשרה המושבות (שכיום חלק מארצות הברית).
ב, ההגליה הייתה על חשבון הנידונים או על בעלי האונייה.
חוק ההגליה 1717 אפשר לבתי משפט לגזור על אסירים הגליה לשבע שנים לאמריקה.
ב-1720, הרחבה בחוק אישרה את תשלומי הכתר הבריטי לסוחרים שקיבלו אישור לקחת את האסירים לאמריקה.
הרחבה זו גרמה לאלו שחזרו לפני שתם זמן ההגליה, לקבל גזר דין מוות.
מספר הנידונים שהוגלו לאמריקה הצפונית אינו מאומת - ג'ון דנמור לאנג טוען כי כ-50,000 איש הוגלו למושבות באמריקה, ואילו תומאס קנילי טוען כי כ-120,000 איש הוגלו למושבות באמריקה.
בשל הגליית הנידונים לאמריקה, הייתה מגמת עלייה בביצוע פשעים במרילנד.
נידונים רבים נלקחו בקרב מאירלנד או מסקוטלנד ונמכרו לשעבוד מבויש, בדרך כלל למשך מספר שנים.
המהפכה האמריקאית סיימה את הגליית הנידונים לאמריקה.
מושבות בריטניה הנותרות (במה שהיא כיום קנדה) נחשבו כלא מתאימות מסיבות שונות, כולל האפשרות שהגליה אליהן עלולה להגביר את חוסר שביעות הרצון מהשלטון הבריטי בקרב מתנחלים או את האפשרות לסיפוח מצד ארצות הברית, כמו כן את ההקלות שבהם נידונים יכלו לברוח מעבר לגבול.
לאחר סיום הגליית הנידונים לאמריקה הצפונית, בתי הכלא הבריטיים נהיו צפופים יותר, וספינות רעועות שנמצאו במעגן במספר נמלים שונים נחלצו לשירותן כאוניות כלא.
בעקבות מספר ניסויים בין 1776 ל-1787, הרה אסון בהגליה של מספר נידונים למצודת קייפ קוסט (כיום גאנה) ולגורה (כיום סנגל) במערב אפריקה, הרשויות הבריטיות הפנו את תשומת לבם לניו סאות' ויילס (כיום אוסטרליה).
משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-60 של המאה ה-20, נשלחו אסירים לברמודה כדי לעבוד על בניית מסדרון הים המלכותי ועבודות אחרות, כולל אזור שעדיין ידוע בכינויו "מפרץ הנידונים", בעיר סנט ג'ורג'ס.
ב-1787, "הצי הראשון" של אוניות הנידונים שיצאו מאנגליה כדי להקים את המושבה הבריטית הראשונה באוסטרליה, בתור מושבת עונשין.
הצי הראשון כלל אוניות שהכילו מזון ובעלי חיים מלונדון.
הספינות והסירות של הצי היו חוקרות את חופי אוסטרליה על ידי שיט סביבו ומחפשות אחרי אדמות חקלאיות ומשאבים מתאימים.
הצי הגיע למפרץ בוטאני ב-18 בינואר 1788, אך עבר למפרץ ג'קסון, ב-26 בינואר 1788, תאריך שנחגג כיום כיום אוסטרליה.
האי נורפוק שימש כמושבת עונשין ב-1788–1794, וב-1824–1847. ב-1803 נוסדה גם ארץ ואן דימן (כיום טסמניה) כמושבת עונשין, ואחריה נוסדה גם ביי מורטון (כיום בריזביין, קווינסלנד) ב-1824. רוב המושבות החופשיות לא אפשרו לקבל נידונים.
בין המושבות החופשיות שקיבלו נידונים היו מלבורן ומושבת סוואן ריבר .
עד לזרם העצום של המהגרים במהלך הבהלה לזהב באוסטרליה בשנות ה-50 של המאה ה-19, רוב המתיישבים היו הנידונים וצאצאיהם.
הגליה של אסירים מבריטניה ואירלנד הסתיימה רשמית ב-1868, אם כי זה היה נדיר מספר שנים קודם לכן, בעיקר בגלל התרופפות החוקים בבריטניה, ופעילותו של הארגון הליגה האוסטרל-אסייתית נגד הגליה.
בהודו הבריטית, הוגלו מתנגדי השלטון הבריטי לאיי אנדמן.
מושבת עונשין הוקמה במקום ב-1857 עם אסירים מהמרד ההודי הגדול (המכונה "ספוי מוטיני" על ידי הבריטים).
בית הסוהר סלולר, המכונה גם קאלה פאני או קאלאפאני (מים שחורים בהינדי), נבנה ב-1896–1906 כבית כלא לביטחון גבוה ובו 698 תאים בודדים לבידוד.
אסירים ששרדו את בית הסוהר, הוחזרו לשם פעם נוספת ב-1937. ההתיישבות העונשית לבית הסוהר בוטלה סופית ב-1945. על פי הערכות, כ-80,000 אסירים פוליטיים הוגלו ל הזו
צרפת הגלתה אסירים לאי השדים ולקלדוניה החדשה ב וה-20. אי השדים, מושבת עונשין צרפתית בגיאנה הצרפתית הייתה בשימוש ב-1852–1953. קלדוניה החדשה נהייתה למושבת עונשין צרפתית משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד ל-1897. כ-22,000 פושעים ואסירים פוליטיים (בעיקר הקומונארדים ) נשלחו לקלדוניה החדשה.
האסיר הצרפתי, שהוגלה והמפורסם ביותר הוא ככל הנראה הקצין היהודי בצבא הצרפתי, אלפרד דרייפוס, שהורשע בטעות בבגידה במשפט ב-1894, שנערך באווירה של אנטישמיות.
המקרה התפרסם בשם "פרשת דרייפוס", ודרייפוס זוכה מכל אשמה ב-1906.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות הגלתה עד ל-1.9 מיליון איש מהרפובליקות המערביות לסיביר ולרפובליקות במרכז אסיה.
רובם הואשמו בשיתוף פעולה בוגדני עם גרמניה הנאצית, או במרד אנטי-סובייטי.
אוכלוסיות ממוקדות כללו את גרמני הוולגה , הצ'צ'נים והטורקים הקווקזים.
להגליה זו הייתה מטרה כפולה - להסיר התחייבויות פוטנציאליות מהחזית, ולספק הון אנושי ליישוב ולתיעוש אזורי המזרח המאוכלסים ברובם.
מדיניות זו נמשכה עד לנאום הסודי של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב בפברואר 1956, שבו, בין היתר, גינה את השימוש בהגליות אלו, באומרו כי הן מפרות עקרונות לניניסטים.
בעוד שהמדיניות עצמה בוטלה, האוכלוסיות שהוגלו לא זזו ממקומם עד לקריסת ברית המועצות, ב-1991.
יפן - החוק ביפן, אפשר להגלות אנשים בעיקר לסאדו, לאיי איזו ולהוקאידו.
עונש ההגליה היה העונש השני הכבד ביותר, לאחר עונש מוות.
עם זאת, עונש ההגליה בוטל ביפן ב-1902, ונכנס לתוקף ב-1903.
האימפריה הרומית הקדושה - האימפריה נהגה להגלות את מתנגדי המשטר לגבולה עם האימפריה העות'מאנית (כיום הונגריה).
הגליה היא מאפיין נפוץ בבלדות שנכתבו באנגליה ב.
הרקע במחזה Our Country's Good , שכתבה הסופרת הבריטית טימברלייק ורטנבייקר, הוא ב-1780 במושבת העונשין האוסטרלית הראשונה, ניו סאות' ויילס.
במחזה זה, נידונים ונחתים מגיעים לאוסטרליה, דרך "הצי הראשון", ומיישבים אותה.
הנידונים והנחתים מקיימים יחסי גומלין תוך כדי שהם עושים חזרות על מחזה, שאותו הציע המושל כצורת בידור חלופית במקום צפייה בתליות פומביות.
אחת מהדמויות הראשיות של הרומן "תקוות גדולות", שפורסם בהמשכים ב-1860–1861, ונכתב על ידי הסופר והעיתונאי ושחקן התיאטרון האנגלי בתקופה הוויקטוריאנית, צ'ארלס דיקנס הוא אסיר משוחרר (הבל מגוויץ').
פיפ עוזר לו בתחילת הרומן, ובהמשך מגוויץ' מתגלה כמיטיב הסוד של פיפ - מקור "התקוות הגדולות" שלו.
מגוויץ', שנתפס זמן קצר לאחר שהפיפ הצעיר עזר לו, נידון לאחר מכן לגלות לכל החיים לניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
בזמן שהיה במושבת העונשין, הוא הרוויח את הונו, שאחר כך יעזור לפיפ.
יתר על כן, רצונו של מגוויץ' לראות את "האדון" שפיפ נהיה, הוא שהניע אותו לחזור באופן בלתי חוקי לאנגליה, מה שהוביל בסופו של דבר למעצרו ולמותו.
ספר הזיכרונות של לוחם החופש ההודי וינאיק דאמודר סאווארקר , My Transportation for Life, מספר על מאסרו בעת שהיה בבית הסוהר סלולר הבריטי באיי אנדמן וניקובר ב-1911–1921.
סיפורו הקצר של פרנץ קפקא, "במושבת העונשין", שפורסם ב-1919, נכתב כי בהסדר עונשין לא מזוהה, הוצאו להורג אסירים על ידי מכונה אכזרית.
היצירה עובדה לאחר מכן למספר מדיות אחרות, כולל לאופרה שנכתבה על ידי פיליפ גלאס.
הרומן פרפר מגולל את סיפורו של אנרי שרייר, עבריין צרפתי שהורשע ברצח ב-26 באוקטובר 1931, והוגלה לאי השדים.
עיבוד קולנועי לספר נעשה ב-1973 בכיכובם של סטיב מקווין ודסטין הופמן.
הסופר הבריטי, סומרסט מוהם, כתב מספר סיפורים בעת שהיה באי השדים.
ב-1935, מוהם שהה בסן-לורן-די-מרוני בגיאנה הצרפתית וכתב את הרומן Christmas Holiday ב-1939, ושני סיפורים קצרים, שמופיעים ב-The Mixture as Before , בשנות ה-40 של המאה ה-20. הרקע של הרומן ושני הסיפורים הקצרים הוגדרו שם, אף על פי שהוא "התעלם מהעונשים האכזריים וצייר תמונה נעימה של המושבה הידועה לשמצה."
הגליה, בדרך כלל לכוכבי לכת אחרים, מופיעה לעיתים ביצירות מדע בדיוני.
דוגמה קלאסית היא "עריצה היא הלבנה" שנכתב על ידי רוברט היינליין ב-1966, במסגרתה מועברים אסירים ומתנגדים פוליטיים למושבות ירח בשביל לגדל מזון לכדור הארץ.
בספרו של היינליין, משך ההגליה לירח הוא בהכרח קבוע, מאחר שההשפעות הפיזיולוגיות ארוכות הטווח של כוח הכבידה החלש של הירח (בערך שישית מזו של כדור הארץ) משאירות את "הנאמנים" על הירח כי הם לא יכולים לחזור בבטחה לכדור הארץ.
ב-1788–1868 הוגלו בסך הכל כ-162,000 נידונים מבריטניה ומאירלנד למושבות עונשין שונות באוסטרליה.
בתחילת המאה ה-18, ממשלת בריטניה החלה להגלות נידונים מעבר לים לשלוש עשרה המושבות.
כאשר הגלות לאמריקה הצפונית הסתיימה עם תחילת המהפכה האמריקאית, היה צורך במיקום חלופי כדי להקל על הצפיפות של בתי הסוהר והנידונים הבריטיים.
מוקדם יותר, ב-1770, ג'יימס קוק ערך את מסעו לאוסטרליה.
כאשר היה ביקוש, מצד הממשלה הבריטית, להקדים את האימפריה הקולוניאלית הצרפתית מההתרחבות לאזור, בחרה בריטניה באוסטרליה כמקום למושבת עונשין, וב-1787, הצי הראשון של 11 אוניות הפליגו לעבר מפרץ בוטאני, והגיעו ב-20 בינואר 1788 לייסוד סידני, ניו סאות' ויילס, היישוב האירופי הראשון ביבשת.
מושבות עונשין אחרות הוקמו מאוחר יותר בארץ ואן דימן (כיום טסמניה) ב-1803 וקווינסלנד ב-1824, ואילו אוסטרליה המערבית, שנוסדה ב-1829 כמושבה חופשית, קיבלה נידונים רק מ-1850. אוסטרליה הדרומית וויקטוריה, שהוקמו ב-1836 וב-1850 בהתאמה, נותרו מושבות חופשיות.
הגלית הנידונים לאוסטרליה הגיעה לשיאה בשנות ה-30 של המאה ה-19 וצנחה משמעותית בעשור שלאחר מכן, כאשר המחאות נגד מערכת הנידונים התגברו ברחבי המושבות.
ב-1868, כמעט שני עשורים לאחר שהגלות למושבות המזרחיות הופסקה, הגיעה אוניית הנידונים לאוסטרליה המערבית.
רוב הנידונים הוגלו בגין ביצוע פשעים קטנים.
פשעים חמורים יותר, כגון אונס ורצח, הפכו לעבירות שעונשן היה גלות בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך מאחר שגם הם היו עונשי מוות, מעטים מהנידונים יחסית הוגלו בגין פשעים כאלו.
כאחד מתוך שבעה נידונים היו נשים.
לאחר שחרורם של הנידונים, מרבית הנידונים לשעבר שהו באוסטרליה והצטרפו למתיישבים החופשיים, כאשר חלקם עלו לתפקידים בולטים בחברה האוסטרלית.
עם זאת, עצם קבלת עונש הגלות נשאה סטיגמה חברתית, ועבור חלק מהאוסטרלים המאוחרים יותר, היותם ממוצא של נידונים הטמיעה תחושת בושה והתכווצות תרבותית .
במאה ה-20, עמדות אלו התקבלו יותר בקרב החברה, וכעת עמדות אלו נחשבות בעיני אוסטרלים רבים כגורם לחגיגה לגילוי נידון בשושלתו.
כמעט 20% מהאוסטרלים המודרניים, בנוסף ל-2 מיליון בריטים, הם צאצאי נידונים שקיבלו את עונש הגלות.
עידן הנידונים נתן השראה לרומנים מפורסמים, לסרטים וליצירות תרבותיות אחרות, ובכך עיצוב אופייה הלאומי של אוסטרליה נחקרה על ידי סופרים והיסטוריונים רבים.
לדברי הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז, בספרו The Fatal Shore, נתון האוכלוסייה של אנגליה וויילס היה יציב ועמד על כ-6 מיליון ב-1700–1740, והתחיל לעלות באופן משמעותי אחרי 1740. במהלך המהפכה האמריקאית, לונדון הייתה צפופה מדי, התמלאה במובטלים רבים והוצפה בג'ין זול.
במאה ה-19, העוני, העוול החברתי, עבודת הילדים, תנאי המחיה הקשים ושעות העבודה הארוכות היו נפוצים בבריטניה.
הרומנים של דיקנס מדגימים זאת בצורה הטובה ביותר; אפילו מספר פקידי ממשלה נחרדו ממה שראו.
רק ב-1833 וב-1844, התקבלו חוקי המפעל , החוקים הכלליים הראשונים נגד עבודת ילדים בבריטניה.
הפשע היה בעיה מרכזית בבריטניה, וב-1784, ציין צופה צרפתי כי "מאור הבוקר ועד לחשכה, הסביבה של לונדון נהייתה לאבות של בריגנדים לאורך של עשרים קילומטרים מסביב."
לכל קהילה היה שומר, אם כי בערים הבריטיות לא היו כוחות משטרה במובן המודרני.
ג'רמי בנת'ם קידם את הרעיון של פנאופטיקון, אם כי הכלא נתפס על ידי פקידי ממשלה רבים כמושג אמריקני מוזר.
כמעט כל הנידונים נתפסו על ידי מלשינים או הוקעו על ידי קורבנותיהם לבית המשפט המקומי.
דבר זה כונה קוד הדמים, בשנות ה-70 של המאה ה-18 היו בבריטניה 222 נידונים שקיבלו את עונש המוות, כמעט כולם היו פשעים נגד רכוש, כמו גניבת סחורות בשווי של למעלה מ-5 שילינג, כריתת עצים, גניבת בעלי חיים, ואפילו גניבת ארנב מהשדה.
המהפכה התעשייתית הובילה לעלייה בפשיעה הקטנה בגלל עקירתם הכלכלית של חלק ניכר מהאוכלוסייה, והביאה לחץ על הממשלה למצוא אלטרנטיבה לצפיפות בבתי הכלא .
המצב היה כל כך קשה עד שספינות רעועות שנמצאו במעגן במספר נמלים שונים נחלצו לשירותן כאוניות כלא, המכונות "האלקים".
ארבעה מתוך חמישה אסירים היו בכלא בגין גניבה.
קוד הדמים בוטל בהדרגה בעשור הראשון של המאה ה-19 מפני ששופטים ומושבעים ראו בעונש הזה כעונש קשה מדי.
מפני שמחוקקים עדיין רצו את העונשים האלו, כדי להרתיע עבריינים פוטנציאליים, הם החילו יותר ויותר להעניש בעונש הגלות כאלטרנטיבה אנושית יותר לעונש מוות.
עונש הגלות שימשה כעונש על פשעים גדולים וגם זעירים מאז המאה ה-17. כ-60,000 נידונים הוגלו למושבות עונשין בריטיות באמריקה הצפונית, המכונות שלוש עשרה המושבות, במאות ה-17 וה-18. הגלות לאמריקה הצפונית הופסקה בעקבות תבוסת בריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מספר הנידונים שהוגלו לאמריקה הצפונית אינו מאומת - ג'ון דנמור לאנג העריך כ-50,000 ותומאס קנילי העריך כ-120,000. המושבה האמריקאית הבריטית מרילנד קיבלה מכסת עבריינים גדולה יותר מכל מחוז אחר.
במאה ה-18, לפני פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, נבדקו מושבות עונשין אלטרנטיבות לשלוש עשרה המושבות.
בין האלטרנטיבות שנבחנו, הוצע החוף המזרחי של ניו הולנד שהתגלה לאחר המסע הראשון של ג'יימס קוק.
ב-18 באוגוסט 1786, התקבלה ההחלטה לשלוח צי של נידונים למפרץ בוטאני בפיקודו של האדמירל ארתור פיליפ, שהיה אמור להיות מושל המושבה החדשה.
הצי הזה, שנקרא כיום הצי הראשון, יצא מספיטהד, פורטסמות' ב-13 במאי 1787. הצי הכיל 11 אוניות ומעל מאלף איש, כאשר יותר ממחציתם היו נידונים שקיבלו את עונש הגלות.
הצי הגיע למפרץ בוטאני ב-18–20 בינואר 1788. עד מהרה התברר כי המיקום לא יתאים להקמת מושבה בגלל "הפתיחות של המפרץ הזה, ולחות האדמה, שעל פיה ככל הנראה העם יהיה לא בריא" ופיליפ החליט לבחון את מפרץ ג'קסון, מפרץ שהוזכר על ידי קפטן קוק, כשלוש ליגות מצפון למפרץ בוטאני.
ב-22 בינואר הפליגה משלחת קטנה בראשות פיליפ למפרץ ג'קסון, שהגיעה בשעות אחר הצהריים המוקדמות.
ביומנו הוא סיכם את ההפלגה:
מושבת העונשין האירופאית הקבועה הראשונה ביבשת אוקיאניה, ניו סאות' ויילס, הוקמה במפרצון סידני ב-26 בינואר, ומאז התפתח האזור לעיר סידני.
כיום, תאריך זה נחגג כיום אוסטרליה.
בתחילה, היה שיעור תמותה גבוה בקרב חברי הצי הראשון, בעיקר בגלל רעב.
האוניות נשאו מספיק מזון כדי לספק למתיישבים עד שיוכלו להקים חקלאות באזור.
לא היה מספר מספיק של חקלאים מיומנים ובעלי חיים מבויתים לעשות זאת, והמושבה המתינה לבואו של הצי השני, כשנה מאוחר יותר.
בספרו של ג'יימס מרטין , Memorandoms נמצאה תיאור עכשווי על האירועים כפי שנראה על ידי אסיר בצי הראשון.
הצי השני היה אסון חסר תקדים שסיפק מעט עזרה ובעת הגעתו ביוני 1790 של נידונים חולים וגוססים עוד יותר, החמיר את המצב במושבת העונשין.
סגן אלוף סר ריצ'רד בורק היה המושל התשיעי של המושבה ב-1831–1837. כשהוא נחרד מהעונשים המוגזמים שניתנו לנידונים, העביר בורק את "חוק השלום", שהגביל את העונש שיכול להביא שופט לככל היותר חמישים מלקות (בעבר לא הייתה מגבלה כזו).
הממשל של בורק היה שנוי במחלוקת, ושופטים ומעסיקים זועמים עתרו לאימפריה הבריטית כנגד הפרעה זו בזכויותיהם החוקיות, מחשש שהפחתה בעונשים תחדל לספק די הרתעה לנידונים.
בורק, לעומת זאת, לא הונע מרפורמותיו והמשיך ליצור מחלוקת במושבה על ידי מאבק ביחס הלא-אנושי שניתן לנידונים, כולל הגבלת מספר העובדים הנידונים שהותר לכל מעסיק לככל היותר שבעים, וכן הענקת זכויות לנידונים משוחררים, כגון מתן רכישת רכוש ושירות בבתי משפט.
יש הטוענים כי ניתן לייחס את השעיית הגלות לניו סאות' ויילס ב-1840 למעשיהם של בורק, עורך הדין ויליאם וונטוורת' ואנשים אחרים.
הגלות למושבה הסתיימה באופן רשמי ב-1 באוקטובר 1850, כ-10 שנים מאוחר יותר.
אם נידון התנהג היטב, ניתן היה לתת לנידון כרטיס חופש, תוך מתן חופש מסוים.
בתום עונשו של הנידון, כ-7 שנים ברוב המקרים, הונפק למורשע תעודת חופש, תעודה שנותנת לו להיות מתנחל חופשי או לחזור חזרה לאנגליה.
נידונים שהתנהגו בצורה לא נכונה, לעומת זאת, נשלחו לעיתים קרובות למקום של עונש משני כמו פורט ארתור, טסמניה או האי נורפוק, שם הם יסבלו מעונש נוסף ובידוד.
כחודש אחרי הגעת הצי הראשון לאוסטרליה למפרץ סידני, קבוצת נידונים ומתיישבים חופשיים נשלחו להשתלט על האי נורפוק, אי קטן ממזרח לחוף ניו סאות' ויילס.
נידונים נוספים נשלחו, ורבים מהם התגלו כפרועים; בתחילת 1789, היה ניסיון כושל להפיל את מפקד האי, סגן פיליפ גידלי קינג.
בעקבות זאת, נהרסה HMS Sirius על אחת משוניות האי בעת ניסיון להביא מזון ואספקה.
ב-1803, נשלחה משלחת בריטית מסידני לארץ ואן דימן (כיום טסמניה) להקים מושבת עונשין חדשה.
המשלחת הקטנה, בראשות סגן ג'ון ביון, הקימה יישוב במפרצון ריסדון , בצד המזרחי של נהר דרוונט .
במקור נשלחה המשלחת לפורט ארתור, אך ננטש בתוך שבועות.
למרות זאת, משלחת נוספת בראשות סגן אלוף דייוויד קולינס הגיעה מאוחר יותר.
קולינס, סגן המושל הראשון של ארץ ואן דימן, ראה את היישוב כלא מספק ונטש אותו בשביל להקים ב-1804 יישוב חלופי בצד המערבי של הנהר במפרצון סוליוואנס (כיום הובארט).
כאשר ננטשה מושבת העונשין באי נורפוק ב-1807–1808, הועברו הנידונים הנותרים והמתיישבים החופשיים להובארט והוקצו אדמות ליישוב מחדש.
עם זאת, מפני שהאוכלוסייה הקטנה הקיימת כבר נתקלה בקשיים בייצור מספיק מזון, הוספת האוכלוסייה בפתאומיות הייתה כמעט הרת אסון.
החל מ-1816, החלו להגיע מתיישבים חופשיים נוספים מבריטניה למושבה.
ב-3 בדצמבר 1825, הוכרזה טסמניה כמושבה נפרדת מניו סאות' ויילס, עם ממשל נפרד.
ב-1820, הוקמה מושבת העונשין של מקווארי הארבור בחוף המערבי של טסמניה כדי לנצל את העץ לגארוסטרובוס בשביל ייצור ובנייה של רהיטים ואונייות.
למושבת העונשין של מקווארי הארבור היה היתרון הנוסף בכך שכמעט ולא היה אפשרי לברוח ממנו, רוב הניסיונות הסתיימו בכך שהנידונים טבעו, מתו ברעב, או (לפחות בשתי הזדמנויות) הפכו לקניבלים.
נידונים שנשלחו למושבת העונשין בדרך כלל עשו עבירות נוספות במהלך קיום גזר דינם, והתייחסו אליהם בצורה קשה מאוד, בין היתר נתנו להם לעבוד במזג אוויר קר ורטוב והוטלו עליהם עונשים גופניים חמורים על עבירות קלות בלבד.
ב-1830, הוקמה מושבת העונשין פורט ארתור בשביל להחליף את מושבת העונשין של מקווארי הארבור, מפני שהיה קל יותר לשמור על תקשורת סדירה בין המושבות השונות.
אף על פי שמושבת העונשין ידועה, בהיסטוריה הפופולרית, כבית סוהר קשה במיוחד, ניהולו האנושי של פורט ארתור היה אנושי יותר מאשר המושבה ניו סאות' ויילס ומושבת העונשין של מקווארי הארבור .
נעשו שינויים רבים באופן הטיפול בנידונים באוכלוסייה הכללית, בעיקר במתנגדי האימפריה הבריטית על חומרת הטיפול בהם.
עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, רוב הנידונים נשארו במושבות על ידי פקודת הממשלה לצורך עבודות ציבוריות או פרטיות.
מראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, הועלתה המערכת למבחן, בה נידונו הנידונים לתקופה ראשונית, בדרך כלל לשנתיים, בעבודות ציבוריות בתחנות מחוץ למושבה, ואז שוחררו לעבוד בשכר ברובע מוגדר.
ב-1803, הגיעו לפורט פיליפ שתי אוניות.
האונייה HMS Calcutta, שהייתה בפיקודו של סגן אלוף דייוויד קולינס, הביאה 300 נידונים מלווים באוניית האספקה Ocean.
קולינס היה בעבר פרקליט השופט בצי הראשון בשנת 1788. הוא בחר במפרץ סוליוואן (כיום ליד סורנטו , ויקטוריה) ליישוב הראשון.
כעבור חודשיים מאז ההתיישבות הראשונה באזור, היישוב ננטש בגלל מצוקת אדמה ומים ירודה.
מספר נידונים הצליחו להימלט, ונשארו מאחור עד לגורל לא ידוע עם האבוריג'ינים המקומיים.
אחד מהנידונים, ויליאם באקלי , התגורר בצד המערבי של פורט פיליפ במשך 32 השנים שלאחר מכן, לפני שהתקרב למתיישבים החדשים וסייע כמתורגמן לעמים הילידים.
בנובמבר 1826, היישוב השני שהוקם במחוז פורט פיליפ היה במפרץ ווסטרן (כיום קורינלה ).
בהתחלה, ביישוב, היו 20 חיילים ו-22 נידונים.
לאחר זמן מה, הגיעו ליישוב 12 נידונים נוספים.
יישוב זה ננטש בפברואר 1828, וכל הנידונים חזרו לסידני, ניו סאות' ויילס.
מחוז פורט פיליפ הוכר רשמית כמושבת עונשין ב-1837, לאחר ההתיישבותם של אדוארד הנטי במפרץ פורטלנד ב-1834, וג'ון באטמן במלבורן ב-1835.
הם כונו "גולים" או "פנטונוויליאנים" מפני שרובם הגיעו מבית הסוהר פנטונוויל .
בניגוד לנידונים הקודמים שהוגלו ושנדרשו לעבוד בעבודות ציבוריות או פרטיות, הגולים היו חופשיים לעבוד בתשלום, אך לא יכלו לעזוב את המחוז אליו הוקצו.
מחוז פורט פיליפ היה עדיין חלק מניו סאות' ויילס בשלב זה.
מחוז פורט פיליפ הופרד רשמית מניו סאות' ויילס ונהיה למושבה עצמאית בשם ויקטוריה ב-1851.
ב-1823, הפליג ג'ון אוקסלי צפונה מסידני כדי לבדוק את פורט קרטיס ומפרץ מורטון כאתרים אפשריים חלופיים שייחשבו כמושבת עונשין.
במפרץ מורטון הוא מצא את הנהר בריזבן, וחקר אותו.
בספטמבר 1824, הוא חזר למפרץ מורטון עם מספר חיילים והקים את היישוב הזמני אדנגלסי בחצי האי רדקליף .
ב-2 בדצמבר 1824, הועבר היישוב למקום בו נמצא כיום מרכז העסקים הראשי של בריזבן.
ב-1839, הופסקה ההגליה של הנידונים למפרץ מורטון ומושבת העונשין אדנגלסי נסגרה.
ב-1842, הותרה התיישבות חופשית במושבת העונשין לשעבר ואנשים החלו ליישב את האזור מרצונם.
ב-6 ביוני 1859, קווינסלנד נהייתה למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס.
אף על פי שהוקמה מושבה שנתמכה על ידי נידונים ב-1826–1831, באוסטרליה המערבית, גלות הנידונים לאוסטרליה המערבית החלה רק ב-1850, והופסקה ב-1868. באותה תקופה, הוגלו 9,668 נידונים על 43 אוניית נידונים.
הנידונים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה המערבית, הוגלו תחילה לניו סאות' ויילס, אך במהרה נשלחו לסייע בהקמת יישוב בקינג ג'ורג' סאונד ב-1826. באותה תקופה, החלק המערבי של אוסטרליה היה שטח ללא דרישה, שכונה אז ניו הולנד.
החשש שצרפת תביע ריבונות על האדמה הביא את מושל ניו סאות' ויילס, ראלף דרלינג, לשלוח את מייג'ור אדמונד לוקייר , עם מספר חיילים ו-23 נידונים, להקים יישוב בקינג ג'ורג' סאונד .
ב-7 במרץ 1831, הועברה השליטה ביישוב למושבת סוואן ריבר , והכוחות והנידונים נסוגו מהיישוב.
באפריל 1848, עתר צ'ארלס פיצג'רלד , מושל אוסטרליה המערבית , לבריטניה לשלוח נידונים לאזור בגלל המחסור בעבודה.
בריטניה הייתה מוכנה להגלות רק את הנידונים שנידונו בפעם הראשונה ושנשארו להם לרצות מספר שנים.
מרבית הנידונים באוסטרליה המערבית בילו מעט מאוד בכלא.
מקום מושבם של אלו שהוצבו בפרימנטל היה בכלא פרימנטל , בבית הסוהר של המושבה, והתנהגות לא נכונה הייתה מביאה לכליאה בכלא פרימנטל.
עם זאת, הרוב התמקמו באזורים אחרים במושבה.
אף על פי שלא הייתה משימה מסוימת לנידונים באוסטרליה המערבית, היה ביקוש רב לתשתיות ציבוריות בכל המושבה, כך שמעסיקים רבים הוצבו באזורים מרוחקים.
בתחילה, מרבית הנידונים עבדו ביצירת תשתית למערכת הנידונים, כולל הקמתו של כלא פרימנטל.
ב-1852, נבנה באלבני נמל לקליטת נידונים, אך נסגר כעבור 3 שנים.
כאשר גדל מספר הנידונים שמגיעים לאוסטרליה גדל, נפתח הנמל מחדש.
לרוב הנידונים היה כרטיס חופש, והם נשכרו לעבודה על ידי המתנחלים החופשיים.
הנידונים איישו גם את סירת הטייס, בנו מחדש את רחוב יורק, סטירלינג טרס ואת הכביש מאלבני לפרת'.
עיתון באלבני ציין את התנהגותם הראויה של הנידונים לשבח וכתב כי: .
הגליה של נידונים לאוסטרליה המערבית הסתיימה עם הפסקת ההגליה על ידי בריטניה.
במאי 1865, הומלץ למושבה על שינוי המדיניות הבריטית, ואמרו כי בריטניה תשלח 3 אוניות נידונים ב-1865, ב-1866 וב-1867, שלאחריהן תופסק ההגליה לאוסטרליה.
בהתאם לכך, אוניית הנידונים האחרונה לאוסטרליה המערבית, Hougoumont, עזבה את בריטניה ב-1867 והגיעה לאוסטרליה המערבית ב-10 בינואר 1868.
80% מהנשים הורשעו בגניבה, בדרך כלל קטנות.
להגנה, רובן התחברו במהירות לקצינים או נידונים.
אף על פי שהן נקראו באופן שגרתי קורטיזנות, אף אחת מהנשים לא הוגלה מהסיבה של זנות, מפני שלא הייתה זו עבירה הניתנת להגלות.
כ-3,600 אסירים פוליטיים הוגלו למושבות העונשין האוסטרליות, שרבים מהם הגיעו בגלי התסיסה הפוליטית בבריטניה ובאירלנד.
עם מספר גדל והולך של מתנחלים חופשיים שהגיעו לניו סאות' ויילס וארץ ואן דימן (כיום טסמניה) באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, התגברה ההתנגדות להגליית נידונים למושבות.
הדוברים המשפיעים ביותר היו בעלי עיתונים שהיו גם חברים בכנסיית הקהילה העצמאית כמו ג'ון פיירפקס בסידני והכומר ג'ון ווסט בלונסטון, שטענו נגד נידונים הן כתחרות לעובדים חופשיים כנים והן כמקור לפשע בתוך המושבה.
הבישוף הקתולי ויליאם ברנרד אולאת'ורן היה גר באוסטרליה מ-1832, וחזר לביקור באנגליה ב-1835. בעודו באנגליה, הוא נקרא על ידי הממשלה למסור את חוות דעתו בפני ועדה פרלמנטרית על הגלות של הנידונים, ולבקשתם כתב והגיש את חוות דעתו בנושא.
בסופו של דבר, דעותיו בשיתוף עם דעות אחרים התקבלו וגרמה לצמצום הגלות לאוסטרליה.
התנועה נגד הגלות דאגה יותר לכתם השנוא שהיא גורמת למעמד הביניים החופשי, ולעיתים רחוקות גם לחוסר האנושיות של המערכת.
הגלות לניו סאות' ויילס הסתיימה זמנית ב-1840 במסגרת צו המועצה מה-22 במאי 1840, אז נשלחו למושבות כ-150,000 נידונים.
שליחת הנידונים לבריזבן הסתיימה ב-1839, והנהלת האי נורפוק הועברה מאוחר יותר לארץ ואן דימן.
ההתנגדות לגלות לא הייתה אחידה, כמו היזם הסקוטי, בנג'מין בויד , התנגד מטעמי אינטרס עצמי כלכלי כי רצה להשתמש בנידונים מארץ ואן דימן כמקור לעבודה בחינם או בעלות נמוכה בניו סאות' ויילס, במיוחד כרועי צאן.
ההגליה הסופית של נידונים לניו סאות' ויילס הייתה ב-1850, כאשר כ-1,400 נידונים הוגלו על ידי דבר המלך במועצה.
המשך הגלות לארץ ואן דימן הייתה גורם לעלייה של תנועה מתואמת היטב נגד הגלות, במיוחד בעקבות דיכאון כלכלי קשה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. הגלות הופסקה זמנית ב-1846, אך עד מהרה התחדשה עם צפיפות בבתי הסוהר בריטניה והטלטלה על זמינות הגלות כדבר מרתיע.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, הוגדרו מרבית הנידונים שנשלחו לארץ ואן דימן, בתוספת אלו שנשלחו למחוז פורט פיליפ, כ-"גולים" והיו חופשיים לעבוד בתשלום תוך כדי ריצוי העונש.
ב-1850, הוקמה הליגה האוסטרל-אסייתית נגד הגליה בשביל להפסיק את הגלות לאוסטרליה לצמיתות.
אוניית הנידונים האחרונה שנשלחה מאנגליה, St Vincent, הגיעה ב-26 במאי 1853, וב-10 באוגוסט חגגו את פסטיבלי היובל להקמת הובארט ולונסטון, יחד עם סיומה הרשמית של הגלות לארץ ואן דימן.
הגלות נמשכה במספרים קטנים לאוסטרליה המערבית.
אוניית הנידונים האחרונה, Hougoumont, עזבה את בריטניה ב-1867 והגיעה לאוסטרליה המערבית ב-10 בינואר 1868. בסך הכל, כ-164,000 נידונים הוגלו למושבות האוסטרליות ב-1788–1868 על כ-806 אוניית הנידונים.
הנידונים הורכבו מאנגלים וולשים (כ-70%), אירים (כ-24%), סקוטים (כ-5%) והיתר (כ-1%) מהמושבות הבריטיות בהודו ובקנדה, מאורים מניו זילנד, סינים מהונג קונג ועבדים מהקריביים.
ב-2010, רשמה אונסק"ו את 11 אתרי הנידונים האוסטרליים ברשימת אתרי המורשת העולמית הרישום מכיר באתרים כ"הדוגמאות הטובות ביותר ששרדו לגלות גדולה של נידונים והרחבה קולוניאלית של מעצמות אירופה באמצעות נוכחותם ועמלם של נם."
כשנה לאחר הגעת הצי הראשון, הנידון ג'ורג' ברינגטון כתב את הפרולוג למחזה "Our Country's Good".
מחזה זה היה הראשון שבו חלק מהדמויות הם הנידונים עצמם.
שיריו של פרנק המשורר הם בין היצירות הספרותיות הבודדות שנכתבו על ידי נידונים בעת שהיו בבית הסוהר.
היצירה, אותו כתב, הידועה ביותר היא "A Convict's Tour of Hell".
גרסה של הבלדה "Moreton Bay", המפרטת את העונשים האכזריים שנתן המפקד פטריק לוגן לנידונים ואת מותו בידי האבוריג'ינים, מיוחסת גם לפרנק.
בלדות ידועות אחרות כוללות גם את "Jim Jones at Botany Bay".
הבלדה "Botany Bay", המתארת את העצב שחשו נידונים שנאלצו להשאיר את יקיריהם באנגליה, נכתבה לפחות 40 שנה לאחר סיום הגלות לאוסטרליה.
יש רומנים שבהם הדמויות הראשיות הן הנידונים מאוסטרליה.
הנידון המפורסם ביותר שנכתב בסיפורת הוא הדמות הראשית של הרומן "תקוות גדולות", שכתב צ'ארלס דיקנס ב-1861, הבל מגוויץ'.
רומנים נוספים שנכתבו ושבהם הדמויות הראשיות הן הנידונים מאוסטרליה הם: For the Term of His Natural Life של מרקוס קלארק (1874), Moondyne של ג'ון בויל או'רלי (1879).
The Broad Arrow של קרוליין ליקי (1859) היה אחד מהרומנים הראשונים שתיאור את חווית הנידונים באוסטרליה, ואחד מהרומנים היחידים שהציגו נידונה כדמות ראשית.
החוקר האוסטרלי, תומאס קנאלי , פרסם מספר רומנים הקשורים לנידונים באוסטרליה, וביניהם נמצאים הרומנים Bring Larks and Heroes (1967) ו-The Playmaker (1987).
נידונים תוארו גם ברומן עין הסערה של פטריק וייט (1976), ובטרילוגיה "Australian trilogy" של ברייס קורטנאי : The Potato Factory (1995), Tommo & Hawk (1997) ו-Solomon's Song (1999).
הדמות הראשית של הרומן Jack Maggs של פיטר קארי (1997) הוא עיבוד חוזר לדמות הבל מגוויץ', של צ'ארלס דיקנס.
יצירות מודרניות רבות בסגנון טסמנית גותית מתמקדות בעברם של הנידונים.
בין היצירות המודרניות שנכתבו, נמנה הרומן Gould's Book of Fish של ריצ'רד פלנגן (2001), שמתאר תיאור בדיוני על מאסרו של האמן ויליאם בואלו גולד בנמל מקקרי.
הסופרת האוסטרלית, קייט גרנוויל, כתבה את הרומן הנהר הסודי (2005) על בסיס של סיפורו של הסוחר סולומן ויסמן .
יחד עם בושריינג'רים ודמויות אחרות של חיי הקולוניאליות, הנידונים באוסטרליה היו נושא פופולרי בתקופת הראינוע באוסטרליה.
הסרט הראשון שהיה קשור לנידונים באוסטרליה היה עיבוד קולנועי מ-1908 לספר For the Term of His Natural Life, שצולם בפורט ארתור בתקציב חסר תקדים של 7,000 ליש"ט.
לאחר מכן, נוצרו שני סרטים נוספים בהשראת הרומן של קלארק: The Life of Rufus Dawes (1911) ו-For the Term of His Natural Life (1927).
המחזאי, הבמאי קולנוע והתסריטאי האוסטרלי, ו.
מ-1930, כמעט ולא נעשו סרטי קולנוע הקשורים לנידונים באוסטרליה.
אפילו בזמן הגל החדש האוסטרלי של שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, שבו רצו לתת דגש על העבר הקולוניאלי של אוסטרליה, הייתה התחמקות במידה רבה מתקופת הנידונים לטובת חלקים תקופתיים נוסטלגיים אחרים שהוצבו בזמן איחוד אוסטרליה.
אחד מהסרטים היוצאים מן הכלל הוא הסרט הפמיניסטי, Journey Among Women (1977), שבו הוא מתאר פמיניסטית מדמיינת כיצד נראו החיים עבור נידונות.
הנידון והקניבל הטסמני, אלכסנדר פירס, היה השראה למספר סרטי קולנוע, וביניהם נמנים: The Last Confession of Alexander Pearce (2008), Dying Breed (2008) ו-Van Diemen's Land (2009).
הסרט הבריטי, Comrades (1986), עוסק בהגלייתם של הקדושים המעונים של טולפאדל לאוסטרליה.
המונחים "הגלולה האדומה" (Red Pill) ו"הגלולה הכחולה" (Blue Pill) מתייחסים לדילמה בבחירה חופשית: גילוי אמת לא נעימה שתשנה את חייו ("ליטול את הגלולה האדומה") – לבין בחירה שלא להיות מודע ("ליטול את הגלולה הכחולה").
המונח זכה לפופולריות בתרבות האינטרנט במהלך העשור השני של המאה ה-21, והגיע במקור מהסרט האמריקאי "מטריקס" משנת 1999.
בסרט "מטריקס" מנהיג המורדים מורפיוס מציע לדמות הראשית ניאו את הבחירה בין נטילת הגלולה האדומה או הגלולה הכחולה.
הגלולה האדומה מייצגת עתיד לא בטוח.
מצד אחד, היא תשחרר את ניאו מהמשך השעבוד בעולם הווירטואלי של המטריקס, שנוצר על ידי מכונות כדי לשלוט באנושות, ובאופן זה הוא יצליח לברוח לעולם האמיתי והקשה.
מצד שני, הגלולה הכחולה מייצגת "כלוב זהב" – תחזיר אותו לחיי נוחות במציאות המדומה של המטריקס.
מורפיאוס מציג בפני ניאו את הבחירה באופן הבא:
ניאו בוחר ליטול את הגלולה האדומה ומצטרף בעקבות כך לכוחות המורדים.
בתחום אבטחת הסייבר, המונח "גלולה אדומה" מתייחס לכלים המאפשרים לגלות מקרים של Hooking או וירטואליזציה.
באוקטובר 2013 יצא לאקרנים סרט הקומדיה הרומנטית "חייו הסודיים של וולטר מיטי", ובו מוצע לגיבור לבחור בין מכונית אדומה לכחולה בשדה התעופה, והוא בוחר באדומה.
הביקורות ציינו את הסצנה ואת האזכור לגלולה האדומה ולגלולה הכחולה.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט הגלולה האדומה - סרט תיעודי אמריקאי בבימויה של קאסי ג'יי, שבוחן את התנועה לזכויות הגבר.
ב-2017, הכריזה הפרשנית והפעילה הפוליטית קנדיס אוונס על פרויקט "Red Pill Black" (בתרגום חופשי: "גלולה אדומה שחורה") לקידום שמרנות פוליטית אצל אפרו-אמריקאים .
לדבריה, המונח "גלולה אדומה" מסמל את ההתנערות מנרטיבים דמוקרטיים שאפרו-אמריקאים מאמינים בהם.
במאי 2020, צייץ אילון מאסק בטוויטר "קחו את הגלולה האדומה", והסכים עם משתמש בטוויטר שפירושו לנקוט בגישה חופשית באתר ובכללי.
איוונקה טראמפ צייצה זאת מחדש ואמרה שהיא לוקחת את הגלולה.
האחיות וצ'אוסקי, במאיות "מטריקס", הגיבו לשניהם "Fuck both of you".
הגליאנים שמאליים או הגליאנים צעירים (Junghegelianer), או השמאל ההגליאני (die Hegelsche Linke), היו קבוצה של אינטלקטואלים, סופרים ופילוסופים גרמנים פוסט-הגליאנים, שפעלה לאחר מותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, והעניקו להגותו פרשנות מהפכנית, שהובילה לתמיכה באתאיזם ובדמוקרטיה ליברלית.
בין ההגליאנים השמאליים נמנים: ברונו באואר, ארנולד רוגה, דוד שטראוס, לודוויג פוירבך, מקס שטירנר, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ויש המחשיבים גם את היינריך היינה.
ההגליאנים השמאלים התבססו על הרעיון ההגליאני שהתכלית ההיסטוריה היא החירות והתבונה, ובשל כך המשיכו להעלות ביקורת רדיקלית כלפי מה שתפסו כגורמים העוינים אותן - תחילה בביקורות הדת ולאחר מכן על הפוליטיקה הפרוסית.
הגותם מוצבת כניגוד ל"הגליאנים ימניים" (או "הגליאנים מבוגרים") שהיו שמרניים אנטי-אוטופיים, שפירשו את מושג "קץ ההיסטוריה" של הגל כאמירה לפיה המציאות הנוכחית היא כבר תבונית ושלמה.
בשנות השלושים והארבעים של המאה התשע עשרה קבוצה של הגליאנים שמאליים הידועה כ"החופשיים" (Die Freien) נפגשה תכופות לדיון בבר בשם "היפלס וויינסטוב" בפרידריכשטראס, ברלין.
הביקורת הרדיקלית והדיונים העזים של ההגליאנים הצעירים נתנו השראה להתפתחותם של אתאיזם, הומניזם, קומוניזם, אנרכיזם ואגואיזם.
מבין ההגליאנים השמאליים, כמעט אף אחד לא זיהה את עצמו כהגליאני, ורבים מהם דחו בפומבי או תקפו את המורשת של הפילוסופיה של הגל, לרבות מרקס ואנגלס ב"האידאולוגיה הגרמנית".
אף על פי כן, אין חולק כי הושפעו רבות מהגותו.
פרשנות "המשפט הכפול" משמאל ומימין
ניתן להבין את ההבחנה בין הגליאנים שמאליים להגליאניים ימיניים דרך הפשרנויות השונות לאחד הביטויים השנויים ביותר במחלוקת של הגל, מתוך המבוא לקווי יסוד לפילוסופיה של המשפט: "מה שהוא תבוני הוא ממשי, ומה שהוא ממשי הוא תבוני" המכונה במחקר "המשפט הכפול".
פירושו הפשוט לכאורה של ה"משפט הכפול", הוא שמתקיימת שקילות לוגית בין מה שהוא תבוני לְמה שהוא ממשי ובין מה שהוא ממשי למה שהוא תבוני.
כשהמשפט הופיע בספר שנושאו הוא "אידאת המדינה", הוא נתפס ככניעה ואף כתבוסתנות למול כוחה של המציאות הפוליטית בפרוסיה.
הגל עצמו לא הבין את "המשפט הכפול" כפשוטו וסבר שקיים הבדל אונטולוגי בין קיום (Existenz) גרידא ובין ממשות בפועל (Wirklichkeit).
וכן, בסעיף השישי של ההקדמה לאנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, אמר במפורש שיש לפרש את אמרתו לאור ההבחנות האונטולוגיות שלו בין אופנים שונים של קיום, שכל אחד מהם מממש תוכן תבוני במידה שונה.
שלמה אבינרי מזכיר את עדותו של הייניך היינה, "גם הוא הגליאני צעיר, מספר בזיכרונותיו כי כאשר שמע את הגל מבטא את צמד המשפטים המורכב הזה, פנה אליו לאחר השיעור ושאל אותו מה פירושם של דברים: האם כל מה שהוא מציאותי הוא באמת תבוני?
הגל השיב שכוונתו לכך כי מה שהוא תבוני 'בסופו של דבר יש לו הכוח לממש את עצמו'".
עם זאת, השימוש ב"משפט הכפול" המפורסם של הגל, שימש כאמצעי להבחנה בין ממשיכיו השמרנים לממשיכיו הליברלים, או בשמם האחר — ההגליאנים הימניים וההגליאנים השמאליים.
השמרנים אימצו את חלקו השני של המשפט, "מה שממשי הוא תבוני", וזיהו את המציאות הפוליטית הקיימת עם מה שראוי שיהיה.
הליברלים הזדהו עם חלקו הראשון, "מה שתבוני הוא ממשי", וייעדו לו תפקיד מהפכני — לתבוע לשנות את המציאות הקיימת, הנעדרת תבוניות, ולהפכה לתבונית.
המשטר הפרוסי אמנם סיפק שירותים אזרחיים וסוציאליים נרחבים, אוניברסיטאות טובות, תעסוקה גבוהה ותיעוש מסוים, אך הוא דורג כנחשל למדי מבחינה פוליטית בהשוואה למונרכיות החוקתיות הליברליות יותר של צרפת ובריטניה.
ההגליאנים הצעירים הסתמכו הן על הזיהוי של הגל של התבונה והחירות ככוחות המנחים של ההיסטוריה, והן על הרעיון שלו ש'הרוח' גברה על כל מה שמתנגד לתבונה ולחופש.
הם רצו להתגבר על הדוגמות הדתיות והסמכותנות הפוליטית באותה תקופה.
הקבוצות לא היו מאוחדות או ולא הזדהו עם התוויות 'ימין' ו'שמאל'.
המונח 'הגליאני ימני', למשל, מעולם לא שימש בפועל את אלו שאליהם הוא יוחס מאוחר יותר, יורשיו הישירים של הגל באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
(המונח "הגליאני ימני" שימש לראשונה את דייוויד שטראוס כדי לתאר את ברונו באואר, שלמעשה נחשב ל"הגליאני שמאלי")
החלוקה ל"צעירים" או "מבוגרים" קשורה בקרבה להגל האיש.
ה"מבוגרים" היו לרוב תלמידיו הישירים, ואילו ה"צעירים" היו ברוב המקרים תלמידי תלמידיו.
חלוקה זו לוקה בחסר, שכן כמה מתלמידיו הישירים כמו אדוארד גנז והיינריך היינה החזיקו בעמדות ליברליות.
השיח הציבורי הסוער שיצר חיבורו של דוד שטראוס "חיי ישו" ב-1835 היה שהביאה לראשונה למודעות את קיומם ה"הגליאנים הצעירים" כקבוצה התייחסות מובחנת.
יחסם לדת הוא שיצר את ההבדל בין ממשיכי הגל "משמאל" לממשיכיו מ"ימין" מאז ואילך (אוגוסט צ'שקובסקי הוא יוצא מהכלל).
חרף הצנזורה והיעדר חופש הביטוי הפוליטי בפרוסיה באותה תקופה, המלך פרידריך וילהלם השלישי, אפשר לבטא כמעט כל דבר על דת כל עוד היה ציות מעשי למיזוגו הכפוי של קלוויניזם ולותרניות והפצת הפרוטסטנטיות באזורים קתולים (בהשפעת שר הדת, הבריאות והחינוך, קרל זיגמונד פרנץ שהיה נאור באופן יחסי).
לכן, בתחילה להגליאנים השמאליים היה קל יותר להפנות את עיקר הביקורתיות שלהם כלפי הדת ולא לפוליטיקה.
הקבוצה התגבשה בין היתר סביב כתב העת Hallische Jahrbücher (השנתונים הַאלֶתִיים) שפורסם בין השנים 1838–1841 ושלימים נקרא Deutsche Jahrbücher (השנתונים הגרמניים) בין השנים 1841–1843. כתב העת נערך על ידי ארנולד רוגה ותרומו לו רבים מההגליאנים השמאליים האחרים (ובראשיתו, מהגליאנים ימניים).
כתב העת תקף את הקתוליות והפרוטסטנטיות-האורתודוקסית, אך בתחילה היה מוגבל בביקורת הפוליטית, ונקט בעמדה שפרוסיה היא התגלמות התבונה ההיסטורית, שדרשה ממנה להתפתח באמצעות רפורמה שלווה לעבר מדינה בורגנית שוויונית עם מונרכיה חוקתית, דת פרוטסטנטית וחופש הביטוי.
גרעין נוסף של הקבוצה ההגליאנית הצעירה היה "מועדון הרופאים בברלין", שנודע מאוחר יותר בשם "החופשיים" (Die Freien), אגודה של אינטלקטואלים שנוסדה ב-1837 ובהנהגת ברונו באואר, שהיה תלמיד ישיר של הגל, וכתב את החיבורים האנטי-נוצריים ביותר בגרמניה באותה העת.הקבוצה התגבשה באוניברסיטת הומבולדט והתאספו לדיון לא רשמי במשך תקופה של כמה שנים.
בין המשתתפים היו מקס שטירנר, ארנולד רוגה, פרידריך אנגלס וקארל מרקס.
אף על פי שלא ידוע הרבה על הקבוצה, נראה שהיא הייתה מכוננת עבור מרקס ואנגלס (שכתבו את "המניפסט הקומוניסטי", ואת "האידאולוגיה הגרמנית" זמן קצר לאחר המעורבות) ועבור שטירנר (שכתב את "האגו ועצמו" בערך באותו זמן).
כתוצאה מכך, ההשפעה הכוללת של הקבוצה על המחשבה הפוליטית המודרנית יכולה להיחשב מונומנטלית.
כפי שמראה קריקטורה של אנגלס (בראש הערך), בפגישותיהם השתתפו לעיתים גם אנשים לא מוכרים, שחלקם היו למעשה "סמויים", שדיווחו על פעילותם לרשויות מטעם הצנזורה תחת תקנות קרלסבאד (שבוטלו רק ב-1848).
חברי "החופשיים" החזיקו בדעות שונות ונפגשו לצורך דיון.
הם לא ייצגו השקפה פוליטית או אידאולוגית מאוחדת, אם כי רובם נתפסו לאחר מכן כ"הגליאנים השמאליים".
על פי הביוגרפיה של ג'ון הנרי מקאי על מקס שטירנר, הם היו ידועים בשימוש בשפה גסה, ובשלב מסוים גרמו לכך שארנולד רוגה הדך בהם לפני שיצא בסערה.
על פי הדיווחים, היו נשים רבות מעורבות בקבוצה, אם כי מידע שרד רק עבור אשתו השנייה של שטירנר, מארי דנהרדט .
ההקצנה והפוליטיזציה של הקבוצה התרחשו כאשר המלך החדש, פרידריך ויליאם הרביעי, שבו תלו הגליאנים השמאליים את תקוותיהם לרפורמה פוליטית, עלה לשלטון ב-1840 וצמצם את החופש הפוליטי ואת הסובלנות הדתית יותר מבעבר.
בפילוסופיה ההקצנה לבשה צורה של פריצת משנתו של הגל בדבר המדינה הפרוסית כהגשמת ההיסטוריה.
בביקורת הדת ההקצנה התבטאה בדחייתה המוחלטת, אפילו בצורתה הפנתיאיסטית, ואימוץ מלא של אתאיזם (בהנהגת באואר ופוירבך).
בפוליטיקה נטשו ההגליאנים השמאליים חלקים נרחבים מהתיאוריה הפוליטית של הגל ופנו ברובם לרפובליקניזם - יוצאי הדופן היו משה הס, שעירב את הגליאניזם עם קומוניזם, ומרקס ואנגלס.
בכל התחומים הללו, שינוי מרכזי היה אימוץ רעיונות מסוימים של יוהאן גוטליב פיכטה, במיוחד התפיסה שההתעלות העצמית של העולם על ידי האדם היא אפשרות וחובה, אך כזו שלעולם לא תוכל להתממש באופן סופי.
אף על פי שהם הפיצו רעיונות דמוקרטיים בכל רחבי גרמניה במידה מסוימת, המאמצים האינטלקטואלים של ההגליאנים הצעירים לא הצליחו להתחבר או לעורר שום תנועה חברתית רחבה יותר, וכאשר דוכא כתב העת Deutsche Jahrbücher ב-1843 הקבוצה החלה להתפורר.
לודוויג פוירבך תיאר את הפרופיל הפסיכולוגי של המאמין בחיבורו "מהות הנצרות" (Das Wesen des Christentums).
הוא טוען שלמאמין מוצגת דוקטרינה המעודדת השלכה של פנטזיות על העולם.
מאמינים מעודדים להאמין בניסים, ולעשות אידיאליזציה של כל חולשותיהם על ידי דמיון אל כל יכול, יודע כל, אלמוות המייצג את האנטיתזה של כל הפגמים והחסרונות האנושיים.
פיירבך גם הפנה את ביקורתו על הדת נגד הפילוסופיה של הגל עצמה, ובמיוחד נגד האידיאליזם שלו, והאשים את הפילוסופיה הספקולטיבית בעשיית אותה טעות כמו התאולוגיה: היא מקדמת את האינסופי על פני הסופי, את המחשבה על פני החושי, את המופשט על פני הקונקרטי.
וכך מסתיים כאידיאליזם פנלוגיסטי שמציב את המהות מעל הקיום.
ההתקפה הנומינליסטית הזו על הגל השפיעה מאוד, ומסמנת את תחילתה של התרחקות מאידיאליזם לעבר מטפיזיקה מטריאליסטית חדשה, שכן ההשקפה הפילוסופית השלטת חדלה להיות ספקולטיבית והפכה לאנתרופולוגית ונטורליסטית.
דוד שטראוס כתב את "חיי ישו" (Das Leben Jesu) ב-1835, שבו טען תוך השענות על השיטה הגליאנית, הן נגד המרכיבים העל-טבעיים של הבשורה והן נגד הרעיון שהכנסייה הנוצרית היא הכנסייה הנוצרית.
הנושא היחיד של האמת המוחלטת.
הוא האמין שסיפורי הבשורה הם תגובות מיתיים למצב בו נקלעה הקהילה היהודית באותה תקופה.
הרעיון ש'היגיון האינסופי' או 'המוחלט' (כלומר מושגים הגליאניים של אלוהים באופן כללי) יכולים להתגלם בתוך יצור אנושי סופי היה אבסורדי במיוחד.
יתרה מכך, תורתו המקורית של ישו, שנועדה לסייע לעניים ולנדכאים, סוטה אט אט ונגזלה על ידי הממסד כדי לתמרן ולדכא את אוכלוסיות העולם על ידי הבטחת פרס בחיים שלאחר המוות אם יימנעו ממרד נגד הכוחות שיש בחיים האלה.
ברונו באואר הרחיק לכת וטען שכל הסיפור של ישו הוא מיתוס שהנצרות לא רק חסרת בסיס היסטורית, אלא שהיא גם לא הגיונית ומחסום להתקדמות.
הוא לא מצא תיעוד של מישהו בשם "ישוע מנצרת" ברישומים רומיים שהיו אז.
(ציטוטים כאלה קיימים למעשה, בעיקר אצל ההיסטוריון הרומי טקיטוס ואצל יוסף בן מתתיהו).
באואר טען שכמעט כל הדמויות ההיסטוריות הבולטות בעת העתיקה מוזכרות ביצירות אחרות (לדוגמה: כשאריסטופנס לעג לסוקרטס ב"העננים"), אך מכיוון שלא הצליח למצוא אזכורים כאלה לישו, הוא טען שסביר להניח שכל סיפורו של ישו היה מפוברק.
אדגר באואר , היה אחיו הצעיר של ברונו באואר.
סטפלביץ', אדגר באואר היה האנרכיסטי ביותר מבין ההגליאנים הצעירים, וניתן להבחין, בכתביו המוקדמים בהצדקה התאורטית של טרור פוליטי.
כתומך של איחוד גרמניה החופשית, ארנולד רוגה היה שותף לאמונתו של הגל שההיסטוריה מתקדמת לקראת מימוש החירות, וכי החירות הממשית והתבונית מושגת במדינה.
במקביל ביקר את הגל על כך שנתן פרשנות להיסטוריה סגורה לעתיד, במובן זה שלא הותיר גי מקום לחידוש.
אוגוסט צ'שקובסקי התמקד בהשקפתו של הגל על ההיסטוריה העולמית ושיפר אותה כדי להתאים טוב יותר את הפילוסופיה ההגליאנית עצמה על ידי חלוקתה לעבר, הווה ועתיד.
בפרולגומנה להיסטוריוסופיה שלו טוען צ'שובסקי שעברנו מאמנות (העבר), שהייתה שלב של התבוננות במציאות, לפילוסופיה (הווה), שהיא התבוננות באידיאל, וכי מאז הפילוסופיה של הגל הייתה סיכום ושלמות הפילוסופיה, זמנה של הפילוסופיה הגיע, והגיע הזמן לעידן חדש - עידן הפעולה.
קרל נאוורק היה מזרחן גרמני, תאולוג ומרצה לפילוסופיה הגליאנית בברלין שאיבד את רישיון ההוראה שלו יחד עם ברונו באואר ב-1842.
מקס שטירנר היה מתרועע מדי פעם עם ההגליאנים הצעירים, אבל החזיק בדעות הפוכות לרבות מהוגי התנועה, להם לעג באופן סאטירי במגנום אופוס הנומינליסטי שלו "האגו ועצמו" (Der Einzige und Sein Eigentum) משנת 1845.
הס הושפע מפון צ'שקובסקי ומפיתוח מימד העתיד במחשבה הפילוסופית באמצעות הגל.
הס העמיד רעיונות ששילבו בין מימד העתיד והפרקסיס החברתי המכוונות אליו במרכז הגותו המפכנית.
הס הציע תביעה רדיקלית למהפכה חברתית שדוחה את הבורגנות כעומדת בניגות לאוניברסליות ההגליאנית.