tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמל התעופה שנפלד שימש כנמל התעופה האזרחי העיקרי של מזרח גרמניה ונמל התעופה היחיד של מזרח ברלין לשעבר.
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה ובתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
שנים ראשונות ומלחמת העולם השנייה
ב-15 באוקטובר 1934 החלה הבנייה של שלושה מסלולי טיסה באורך של 800 מטרים, על מנת לשרת את מפעל המטוסים Henschel & Son השכן בעיירה שנפלד.
עם תום מלחמת העולם השנייה נבנו במפעל למעלה מ-14 אלף מטוסים.
ב-22 באפריל 1945 נכבשו המתקנים בידי חיילי הצבא האדום והמתקן פורק ונהרס.
בשלהי 1947 תוקן חיבור הרכבת ונותרו במקום מכונות חקלאיות.
בשנת 1946, חיל האוויר הסובייטי וחברת התעופה הלאומית של ברית המועצות באותה העת, אירופלוט עברו משדה התעופה יוהניסטהל אל נמל התעופה שנפלד.
בשנת 1947 אישר המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה בנייה של נמל תעופה אזרחי באתר.
התנאי להסכם חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה היה איסור מוחלט על השתתפותן של חברות תעופה גרמניות בהובלה האווירית לברלין, והוגבלה הגישה לחברות תעופה אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות וסובייטיות.
מאחר שנמל התעופה שנפלד היה ממוקם מחוץ לגבולות העיר של ברלין, הגבלה זו לא חלה על הנמל.
לפיכך, אינטרפלוג, חברת הדגל של מזרח גרמניה, השתמשה בנמל התעופה, בעוד לחברת הדגל של מערב גרמניה, לופטהנזה, נדחתה הגישה להשתמש בנמל התעופה ברלין טגל או בנמל התעופה ברלין טמפלהוף.
נמל התעופה ברלין שנפלד ראה עלייה משמעותית במספר הנוסעים בשנים האחרונות, אשר נגרם על ידי פתיחת בסיסי חברות של איזיג'ט וגרמניה.
בשנת 2008, עברו בנמל התעופה 6.6 מיליון נוסעים.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הופעלו שלושה נמלי תעופה נפרדים, שהובילו את המחוקק בברלין לתכנון תוכניות לנמל תעופה אחד שיהיה יעיל יותר ויפחית את כמות הרעש של מטוסים מנמלי התעופה בתוך העיר.
לפיכך, הוחלט להקים את נמל התעופה ברנדנבורג בברלין באתר הנוכחי של נמל התעופה שנפלד, אשר תוכנן במקור להיפתח בסוף 2012. מסיבות שונות, ובהן בעיות עם מערכת גילוי האש / הבטיחות, הפתיחה נדחה לסוף 2020.
נמל התעופה החדש יחלוק רק מסלול טיסה אחד עם הנמל הקיים -המסלול הנוכחי יהפוך למסלול הצפוני של שדה התעופה החדש.
רוב נמל התעופה הישן, כולל הטרמינל הראשי וחניות המטוסים, יעברו התחדשות עירונית לאחר סגירתו.
חלק מאזור חניות המטוסים הישן ישמש כמסוף הנוסעים החדש של ממשלת גרמניה, שישמש לביקורים ממלכתיים.
בתחילת עונת החורף בשנת 2012 חברת התעופה ג'רמנווינגס (שבשנת 2016 התמזגה עם חברת יורווינגס), עזבה את נמל התעופה לטובת נמל התעופה ברלין טגל מכיוון שחברות התעופה של קבוצת לופטהנזה פועלות משם.
עם זאת, כדי לספק תחרות עבור קווי הטיסה החדשים של ריינאייר, הודיעה ג'רמנווינגס לחזור נמל התעופה שנפלד, (נוסף על פעילותם בנמל התעופה טגל) החל מאוקטובר 2015.
כמו כן, הודיעה חברת התעופה ריינאייר על הקמת הבסיס הגרמני השישי שלהם, בשנפלד ב-2015.
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה וקוד היאט"א שלו חדל מלהתקיים.
הנמל סיים את פעילותו כנמל תעופה עצמאי, כאשר חלקים גדולים מהתשתית שלו שולבו בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג כטרמינל 5.
נמל התעופה הורכב מארבעה טרמינלים K, L, M ו-Q.
טרמינלים אלה ממוקמים זה ליד זה והם מחוברים דרך שביל משותף.
בטרמינל Q אין דלפקי צ'ק אין, הוא שימש אך ורק עבור בדיקות אבטחה בדרך לשערי העלייה למטוסים.
בשל חוסר מקום, אין מתקנים רבים כמו אלה בנמלי תעופה בינלאומיים רבים אחרים.
היו בו כמה חנויות הכולל: דיוטי פרי, חנות עיתונים, מסעדות וטרקלין עבור נוסעי לופטהנזה.
באפריל 2020 שונו שמות ארבעת הטרמינלים A, B, C, D ל-K, L, M, Q כדי להימנע מכפילויות בשמות הטרמינלים בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
הטרמינל הראשי והישן של נמל התעופה.
שימש לרישום לטיסה עבור טרמינלים K ו-L.
שירת בעיקר את חברת התעופה ריינאייר ואירופלוט ומשמש בעיקר לנחיתות של חברת איזיג'ט.
טרמינל K, הממוקם באגף צדדי, היה שמור במקור לנוסעי המעבר למערב ברלין וממנה ניצלו את תעריפי הטיסות הזולים יותר ואת טיולי החבילות שאורגנו על ידי סוכנות נסיעות במזרח גרמניה.
הטרמינל שימש בלעדית את חברת איזיג'ט בדלפקי הצ'ק-אין K20 – K29. השטח האווירי מורכב משלושה גשרי עלייה למטוס, כמו גם מספר עמדות מטוס עלייה למטוס הנמצאות בשלוחה 3a, שנפתחה בשנת 2005. באמצע שנת 2019 עברה השלוחה שיפוץ נרחב על מנת לאפשר שימוש כחלק מנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
טרמינל Q נבנה במקור כדי לטפל בטיסות אל ישראל וממנה.
הוא הוגדר מחדש, בשנת 2008 לטפל בטיולים מאורגנים ובאירועים מיוחדים.
בשנת 2015 הוא הוגדר מחדש שוב, על מנת לספק גישה לשערי כל הטרמינלים.
כדי להקטין את הצפיפות בטרמינלים האחרים, סיפק הטרמינל מחסומי אבטחה נוספים לנוסעים שביצעו רישום לטיסה, ובדקו את מטענם או שרק הביאו מטען יד בלבד.
טרמינל M נפתח בדצמבר 2005 בשל מספר הנוסעים הצומח במהירות.
שימש את רוב הטיסות לישראל וכלל אזור מיוחד ומבודד לטסים לנמל התעופה בן-גוריון.
היו בו 18 דלפקי רישום לטיסה (M40–M57), אשר שימשו בעיקר את חברות התעופה: ריינאייר, קונדור, ואת נורוויג'ן אייר שאטל.
הטרמינל אינו כלל גשרי עלייה למטוס.
בשנת 2016, נפתח ליד טרמינל M, אולם נכנסים חדש אשר שימש את הטרמינל.
נמל התעופה ברלין שנפלד מוקם סמוך לתחנת הרכבת שנפלד במרחק הליכה קצר דרך שביל גישה בקומת הקרקע מהטרמינלים A-D.
על מנת להגיע לתחנת הרכבת המרכזית של ברלין (ברלין האופטבנהוף) מבלי להחליף רכבות ניתן היה לקחת רכבת אזורית (RE Regional-Express או RB Regional-Bahn).
בתחנה עוברים גם הקווים S9 ו-S45 של הרכבת העילית של ברלין (S-Bahn) בתדירות של 20 דקות.
היה ניתן להגיע אל נמל התעופה באמצעות הכביש המהיר A113, המתחבר לכבישים המהירים A100 אשר מוביל אל מרכז העיר ברלין ו-A10, המקיפים את ברלין.
נמל התעופה קושר על ידי קווי אוטובוסים מקומיים BVG 162 (לכיוון שכונת אדלרסהוף) ו-171 (לכיוון נויקלן).
בנוסף שירות האוטובוסים X7 סיפק חיבור לרשת ה-U-Bahn של ברלין בתחנת Rudow.
בשעות הלילה, האוטובוס החלופי היה קו N7.
+ קווי טיסות הפנים העמוסים ביותר (נכון לשנת 2017) דירוגיעדנוסעיםחברות תעופה1 קלן/בון428,703 ריינאייר
+ הקווים האירופאים העמוסים ביותר (נכון לשנת 2017) דירוגיעדנוסעיםחברות תעופה1 לונדון-גטוויק486,222 איזיג'ט2 ברצלונה459,363 איזיג'ט, ריינאייר3 נמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג438,698 איזיג'ט4 לונדון-סטנסטד436,444 ריינאייר5 מוסקבה-שרמטייבו409,388 אירופלוט
+הקווים החוץ-אירופאיים העמוסים ביותר לשנת 2017 (לא כולל את החלק האירופי של טורקיה) דירוגיעדנוסעיםחברות תעופה1 תל אביב-בן-גוריון290,622 ארקיע, ישראייר, איזיג'ט, אל על2 איסטנבול-סביהה גקצ'ן153,251 פגאסוס איירליינס3 אנטליה128,805 קורנדון איירליינס, פריבירד איירליינס, גרמניה, פגאסוס איירליינס4 ע'רדקה71,213 קורנדון איירליינס, גרמניה5 קהיר44,071 איג'יפטאייר
נמל התעופה הבינלאומי ניקולה טסלה (בסרבית: Аеродром Никола Тесла Београд) הוא נמל תעופה אזרחי בינלאומי בבלגרד בירת סרביה, המשמש כשער הכניסה העיקרי למדינה.
הוא קרוי החל מיולי 2006 ע"ש ניקולה טסלה - פיזיקאי, מהנדס חשמל וממציא אמריקאי ממוצא סרבי.
בנמל התעופה קיימים קווי תחבורה ציבורית למרכז בלגרד, שירותי מוניות והשכרת רכב.
הנמל משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הסרבית אייר סרביה וכן כבסיס משני של חברת ויז אייר.
בנמל קיימים 2 טרמינלים בשטח כולל של 3065.8 מ"ר, שמחוברים באמצעות מסדרון, ומסלול המראה ונחיתה יחיד.
נמל התעופה כולל בתוכו 66 דלפקי Check in ו-27 שערי עלייה למטוס (16 מתוכם כוללים גשרי עלייה למטוס).
טרמינל 1 היה הטרמינל המקורי והיחיד של נמל התעופה כאשר נבנה.
הטרמינל טיפל בטיסות פנים בתקופת יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו, ולאחר מכן שימש לטיסות בינלאומיות, בעיקר של חברות לטיסות חסך (לואו קוסט) וחברות לטיסות שכר (צ'רטר).
הטרמינל עבר שיפוץ משמעותי בשנים 2016 ו-2017 כאשר פנים הטרמינל שודרג.
טרמינל 2 הוקם בשנת 1979 עבור מספר הנוסעים הגדל של נמל התעופה.
למסוף קיבולת של 5 מיליון נוסעים בשנה.
המסוף מכיל משרדי חברות תעופה, דלפקי כרטוס וחנויות קמעונאיות שונות.
אייר סרביה, ארקיע, אל על וישראייר מפעילות מספר טיסות שבועיות אל הנמל מנמל התעופה בן-גוריון.
נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי ע"ש פיודור אברמוב имени Ф.А.
Абрамова) הוא נמל תעופה השוכן כ-11 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר ארכנגלסק, בסמוך לכפר טלאגי שבצפון מערב רוסיה.
מקור השם טלאגי בשני חוטורים (סוג של אחוזה) ובכפר קטן שהיה ממוקם בוולוסט בסולומבלסקי, אוייזד ארכנגלסק בגוברניית ארכנגלסק.
נמל התעופה טאלאגי נבנה במקור בקיץ 1942 תחת פיקוחו של נציג הוועדה להגנת המדינה איבן פפנין כבסיס צבאי עם מסלול חצץ.
לכוחות ההגנה האווירית הסובייטית (PVO) הייתה נוכחות בשדה תעופה זה משנת 1966 ואילך.
ב-22 ביוני 1999 הוכנס מטוס ה-מיג-31 לחניה נצחית לזכר הגדוד בעיירה הצמודה לנמל התעופה, טלאגי.
מאז 1998, היחידה האווירית ה-89 יחידת התעופה העצמאית ה-89 של חיל האוויר הרוסי שוכנת במתחם נמל התעופה.
משנת 2014 ועד היום הוא הועבר לחטיבת התעופה המעורבת הנפרדת של המחוז הצבאי המערבי.
מאז נובמבר 2009, נמל התעופה קיבל אישור לקבלת איירבוס A319 ואיירבוס A320.
בשנת 2011 החל שיפוץ נמל התעופה בהשתתפות לנאירופרויקט .
העבודות התבצעו בשלב הראשון מתוכנן לבנות תוספת בין שני המסופים.
בקומת הקרקע של הבניין החדש, מצד אחד, יגיע אולם הגעה מודרני עם מסוע, ומצד שני אולם יציאה בינלאומי.
בקומה השנייה יהיה חדר המתנה, הנחות תעופה ומספר מפעלים מסחריים.
בפנייה השנייה מוצע לשחזר את הביתן הראשון.
האזור הטכנולוגי יורחב לכיוון הרציף, והוא מתוכנן ליצור בלוק נפרד לנוסעי מחלקת העסקים.
חניונים ימוקמו מימין לביתן הראשון.
העלייה למטוס תיעשה ישירות ממתחם שדה התעופה באמצעות רמפות טלסקופיות.
עם סיום העבודות, שדה התעופה יוכל לקבל ללא הגבלה, את כל המטוסים המודרניים.
הגדילו באופן משמעותי את הבטיחות והנוחות של הטרמינל - יהיו מעליות נוספות, מסועים, מערכות אבטחה.
תכנון הבניין החדש משלב את כל הדרישות לטכנולוגיה של שירותי שדה תעופה.
בנוסף לדרישות התפקודיות, מפתחי הפרויקט לוקחים בחשבון אסתטיקה: מבנים ששוחזרו חיצונית עם ויטראז'ים וצבעים שונים יצטרכו להידמות לאורות הצפון.
נמל התעופה בילבאו הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את העיר בילבאו בחבל הבסקים שבספרד.
הוא נמל התעופה הגדול ביותר בצפון המדינה.
הוא ידוע בשל בניין הטרמינל שלו, שתוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטרווה.
בניית נמל התעופה החלה ב-1927 אך הוא נפתח רק בשנת 1948. מתקניו התרחבו עם השנים.
ב-1950 נפתח בו הטרמינל המקורי ובמהלך שנות השמונים נפתח גם טרמינל למטענים.
ב-1999 נחנך בו מגדל פיקוח חדש ושנה אחר כך נחנך הטרמינל החדש בתכנונו של קלטרווה בשטח של 32,000 מטר רבוע ובקיבולת של 4.5 מיליון נוסעים בשנה.
המבנה, הבנוי מבטון לבן וזכוכית, הוא דו קומתי וכולל אלמנט מחודד במרכזו שמשני צידיו מעין כנפיים.
בשל כך זכה לכינוי "היונה".
בשנת 2009 הוכרז על כוונה להגדיל את הטרמינל, אך הדבר טרם נעשה.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה ושישה גשרי עלייה למטוס.
מאז שנת 2000 הלך וגדל מספר הנוסעים השנתי העוברים בנמל, אם כי לא באופן עקבי.
הנמל משרת למעלה מעשרים חברות תעופה, שהבולטות בהן מבחינת מספר הנוסעים הן וולינג איירליינס, לופטהנזה, איבריה, אייר אירופה ואיזיג'ט.
הן פועלות בקווים ליעדים רבים בספרד ובמערב אירופה, לרבות צ'כיה, אוסטריה, נורווגיה ושוודיה, וכן לטורקיה ולישראל.
בשנת 2018 היו הקווים העמוסים ביותר לנמל וממנו למדריד (811 אלף נוסעים) וברצלונה (632 אלף), ואחריהם למינכן (302 אלף), סביליה (261 אלף), פרנקפורט (233 אלף) ואמסטרדם (232 אלף).
ב-19 בפברואר 1985 התרסק המטוס שנשא את טיסת איבריה 610 בדרכו לנמל על הר Oiz בצפון ספרד.
כל 148 יושביו נספו בהם שר הכלכלה והחוץ לשעבר בממשלת פרנקו גרגוריו לופס בראו ושר העבודה הבוליביאני גונזאל אס אגס.
נמל התעופה בילונד (בדנית: Billund Lufthavn) הוא נמל תעופה בדנמרק הממוקם 1.9 ק"מ צפון מזרח לבילונד.
הוא אחד העמוסים במדינה מבחינת טיסות מטען, כמו גם יעד מרכזי לחברות לטיסות שכר (צ'רטר).
רוב שדות התעופה הגדולים באירופה מחוברים לבילונד באמצעות טיסות סדירות יומיות.
פארק לגולנד הסמוך הוא האטרקציה הגדולה ביותר בדנמרק מחוץ לקופנהגן.
בשנת 1961 בנו של מייסד קבוצת לגו, גודטפרד קירק כריסטיאנסן, הקים מסלול טיסה פרטי באורך 800 מטר והאנגר מצפון למפעל הלגו בבילונד.
עם כריסטיאנסן כמנהל מרכזי, יותר מהעיריות השכנות נכללו בקבוצת הבעלים, ותוכנן היה להרחיב את נמל התעופה לנמל תעופה ציבורי רגיל.
בניית נמל התעופה החדש בוצעה במהלך שנת 1964 ונמל התעופה נפתח ב-1 בנובמבר, עם מסלול אחד באורך 1660 מטרים וברוחב 45 מטר, פלטפורמה קטנה בה ניתן להחנות מטוסים ומגדל פיקוח.
הנס אריק כריסטנסן, המנכ"ל לשעבר בלגו, הפך למנהל, והנוסעים השתמשו בהאנגר עד שנפתח הטרמינל הראשון באביב 1966. נמל התעופה הורחב בשנים הבאות, עם מתקנים חדשים, בנייני טרמינל, טרקלין, דיוטי פרי והאנגרים.
בשנת 1976 התקיימו מספר טיסות שכר ישירות מבילונד לאילת.
אולם בגלל העדר סידורי אבטחה מספקים, נדרשו הטיסות מבילונד לנחות בקופנהגן לצורך בדיקה ביטחונית, ובגלל דרישות הדדיות נדרשו הטיסות מאילת לנחות גם הן בקופנהגן, ועל כן הוחלט לבטל את הטיסות הישירות.
נמל התעופה מטפל בממוצע ביותר משלושה מיליון נוסעים בשנה, ובמיליוני קילוגרמים של מטען.
מסלול הטיסה המרכזי יכול להתמודד עם מטוסי נוסעים גדולים כמו בואינג 747, אם כי רוב הנוסעים מגיעים במטוסים קטנים יותר, כגון בואינג 737, ATR-72 ואיירבוס A320. פעילות בואינג 747 בנמל מוגבלת כמעט אך ורק לטיסות מטען.
+חברת תעופהיעדיםאייר פראנס הופפריז - שארל דה גולאייר בלטיקנמל התעופה הבינלאומי של ריגהAnimawingsעונתי: בוקרשטאטלנטיק איירווייזואוגר
צ'ארטר עונתי: פוארטוונטורה, אינסברוקSun-Airבריסל, דיסלדורף, לונדון - סיטי, לונדון - הית'רו, מנצ'סטר, אוסלובולגריה איירצ'ארטר עונתי: בורגסקורנדון איירליינסצ'ארטר עונתי: חאניה, רודוסDATעונתי: בורנהולםGreat Dane Airlinesצ'ארטר עונתי: יואנינה, פרבזה/לפקאדהאייסלנדאייררייקיאוויק - קפלאוויקKLMאמסטרדםלוט פוליש איירליינסורשה - שופןלופטהנזהפרנקפורטנורוויג'ן אייר שאטלאוסלו
עונתי: חאניה, פלמה דה מיורקה, פיזהסקנדינביאן איירליינסקופנהגן, אוסלו, סטוקהולם - ארלנדה
צ'ארטר עונתי: גראן קנריה, טנריף, פוארטוונטורה,סאנקלאס איירליינסצ'ארטר עונתי: אנטליה, חאניה, גראן קנריה, הרקליון, לרנקה, פלמה דה מיורקה, רודוס, טנריףסאן אקספרסעונתי: אנטליהסוויס אינטרנשיונל אייר ליינסעונתי: ציריךטורקיש איירליינסאיסטנבול
עונתי: נמל התעופה גאזיפסהוולינג איירליינסעונתי: ברצלונה, מאלגה, פלמה דה מיורקהWiderøeברגןויז איירבלגרד (מתחיל ב-17 בדצמבר 2021), בוקרשט, קלוז נאפוקה (מתחיל ב-31 באוקטובר 2021), גדנסק, יאשי, קייב - ז'וליאני, קרקוב, לרנקה, לבוב, סרייבו (מתחיל ב-17 בדצמבר 2021), סקופיה (מתחיל ב-19 בדצמבר 2021), סופיה, טירנה (מתחיל ב-9 בדצמבר 2021), טוזלה, וינה, וילנה
נמל התעופה בריסטול הוא נמל תעופה הממוקם 13 קילומטר דרומית־מערבית למרכז העיר בריסטול.
נמל התעופה נמצא בבעלות אונטריו טיצ'רז פנסיון פלאן (Ontario Teachers' Pension Plan Board).
בשנת 1927 קבוצה של אנשי עסקים מקומים גייסו 6,000 פאונד כדי להקים את 'מועדון המטוסים של בריסטול ו-ווסקס' (Bristol and Wessex Aeroplane Club) מועדון טיסה שבסיסו בפילטון, בריסטול.
בשנת 1929 עבר המועדון לוויצ'רץ', דרומית לבריסטול.
כשנמל התעופה נפתח ב-1930 על ידי הנסיך ג'ורג' דוכס קנט זה הפך לנמל התעופה השלישי בהיסטוריה של בריטניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמל התעופה של בריסטול היה נמל התעופה האזרחי שנשאר פעיל.
תאגיד התעופה הבריטי מעבר לים לבריסטול בעקבות סגירתם של נמל התעופה קרוידון ונמל התעופה הסטון.
באותן שנים קו בריסטול-ליסבון היה פופולרי מאוד מאחר שפורטוגל הייתה מדינה נייטרלית.
+עשרת הקווים העמוסים ביותר מבריסטול לשנת 2019דירוגיעדנוסעיםחברות תעופה1 אמסטרדם433,802KLM, איזיג'ט2 דבלין429,127אייר לינגוס, ריינאייר3 אדינבורו400,014איזיג'ט4 מאלגה353,430איזיג'ט, Jet2.com, ריינאייר, TUI איירווייז5 מיורקה348,325איזיג'ט, Jet2.com, ריינאייר, TUI איירווייז6 אלש340,061איזיג'ט, Jet2.com, ריינאייר7 גלאזגו312,051איזיג'ט8 פארו299,906איזיג'ט, Jet2.com,ריינאייר9 בלפסט258,128איזיג'ט10 ז'נבה220,956איזיג'ט, Jet2.com, TUI איירווייז
נמל התעופה ברנו-טורז'אני (קוד ICAO: LKTB, קוד יאט"א: BRQ) הוא נמל תעופה בברנו, צ'כיה.
הוא משרת בעיקר את החלק הדרום מזרחי של צ'כיה.
בשנת 2024 עברו 749,153 נוסעים דרך נמל התעופה ברנו-טורז'אני, מה שהפך אותו לנמל התעופה השני העמוס ביותר בצ'כיה.
נמל התעופה ברנו-טורז'אני ממוקם בערך 7.5 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העיר ברנו.
נמל התעופה נמצא 120 ק"מ מנמלי תעופה בינלאומיים אחרים, כגון נמל התעופה הבין-לאומי של וינה-שווכאט ונמל התעופה ברטיסלבה ונמלי תעופה בינלאומיים קטנים יותר באוסטרבה ובפרדוביצה.
נמל התעופה נבנה במהלך שנות ה-50 כתחליף לשדה התעופה הישן של ברנו, שהיה ממוקם בסלאטינה (צפון-מזרחית לנמל התעופה טורז'אני).
בשנת 1967 החלה בניית אולם הנוסעים החדש.
במהלך שנות ה-80 הועבר הנמל לשימוש חיל האוויר הצ'כוסלובקי, והתעבורה האזרחית צומצמה למינימום.
טיסות אזרחיות הופעלו בעיקר במהלך תערוכות וכנסים שהתקיימו במרכז הירידים של ברנו.
בשנת 1986 הושלמו אולם הנוסעים החדש והמתקנים הנלווים.
לאחר מהפכת הקטיפה ונפילת הקומוניזם בשנת 1989, חזר נמל התעופה לשימוש אזרחי והופעל על ידי רשות נמלי התעופה הצ'כית בבעלות המדינה.
כיום, ממשלת מחוז מוראביה הדרומית היא הבעלים של נמל התעופה, והוא מופעל על ידי חברה פרטית, Brno Airport Ltd.
בנובמבר 2017 נרכשה החברה הזו על ידי קבוצת ההשקעות Accolade.
בשנת 2017 פתחה ממשלת מחוז מוראביה הדרומית במשא ומתן על פתיחת קווי תעופה חדשים לרומא, ברצלונה, מילאנו ולבוב.
כתוצאה מכך, הוקמה חברת התעופה Blue Air Moravia, שהייתה בבעלות משותפת של עיריית ברנו וממשלת המחוז (35%) ושל חברת האם בלו אייר (65%), שמרכזה בבוקרשט, רומניה.
עם זאת, הפרויקט בוטל, ובסופו של דבר נרכשה החברה המפעילה את נמל התעופה, Brno Airport Ltd, על ידי קבוצת ההשקעות Accolade.
הטרמינל מורכב משני אולמות נוסעים.
אולם היציאה החדש, שנפתח בשנת 2006, מסוגל לטפל ב-1,000 נוסעים בשעה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל פטר פארולק ונחשב לאחד הפרויקטים המשמעותיים ביותר של האדריכלות הצ'כית העכשווית ולדוגמה בולטת למגמת העלייה של אדריכלות אורגנית.
נמל התעופה מציע מספר ברים, חנות דיוטי פרי, השכרת רכב, כספומט ומשרד להמרת מטבע.
בנוסף, שטח נמל התעופה מכוסה ברשת Wi-Fi חינמית.
חברות תובלה אווירית כגון ASL Airlines Belgium, וולגה דנייפר איירליינס ואנטונוב משתמשות לעיתים קרובות בנמל התעופה של ברנו כנקודת עצירה.
תוכניות להקמת מסוף מטענים חדש ואזור תעשייה נמצאות בדיונים וצפויות לצאת לפועל בעתיד הקרוב.
חברות התעופה הבאות מפעילות טיסות לברנו וממנה:
שדה התעופה ממוקם בתוך גבולות העיר, סמוך לכביש המהיר D1 העובר מפראג לבוהומין דרך ברנו.
הוא מחובר לרשת התחבורה הציבורית באמצעות קו אוטובוס ביום E76, וקו אוטובוס בלילה N89, ששניים מהם פועלים תחנת הרכבת המרכזית של ברנו הנסיעה לוקחת 14–16 דקות.
נמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג, המכונה גם אירופורט (EuroAirport Basel Mulhouse Freiburg) הוא נמל תעופה בינלאומי בקומונה האדמיניסטרטיבית של סן-לואי, במחוז אלזס והוא חלק מהמחוז התלת-לאומי של בזל .
הוא ממוקם 4.7 ק"מ ממערב למשולש הגבולות של צרפת, גרמניה ושווייץ; 3.5 ק"מ מצפון-מערב לעיר בזל בשווייץ, 20 ק"מ דרומית מזרחית למילוז בצרפת, ו-46 ק"מ מדרום-דרום מערב לפרייבורג אים ברייסגאו בגרמניה.
שדה התעופה מנוהל במשותף על ידי צרפת ושווייץ, במסגרת אמנה בין-לאומית משנת 1949. שדה התעופה משמש כבסיס פעולה לחברת "איזי ג'ט שווייץ" וכולל בעיקר טיסות לערים מרכזיות וליעדי נופש באירופה.
תוכניות לבניית שדה תעופה שווייצרי-צרפתי משותף החלו בשנות ה-30 של המאה ה-20 אך נעצרו במלחמת העולם השנייה.
מתכננים שווייצרים זיהו את בזל כאחת מארבע הערים שעבורן יפותח נמל תעופה עירוני ראשי והכירו בכך ששדה התעופה הקיים בעיר היה קטן מדי, ובשל פיתוח מתקני נמל הנהר הסמוכים, אינו מתאים להרחבה.
הפרבר של אלשוויל הוצע כמקום לנמל תעופה חדש, דבר שידרוש בנייה מעבר לגבול צרפת-שווייץ, מה שהוביל לשיחות עם הרשויות הצרפתיות על פיתוח נמל תעופה אחד משותף שישרת את שתי המדינות, וישפר את הפוטנציאל שלו כנמל התעופה בין-לאומי מרכזי.
בשנת 1946 התחדשו השיחות והוסכם כי צרפת תספק את הקרקע והקנטון השווייצרי בזל-שטאדט יכסה את עלויות הבנייה.
המועצה הגדולה של בזל-שטדט הסכימה לשלם את העלויות עבור שדה תעופה זמני עוד לפני חתימת הסכם בינלאומי (שנחתם רק ב-1949).
הבנייה החלה ב-8 במרץ 1946 ושדה תעופה זמני עם מסלול טיסה באורך 1,200 מטר נפתח רשמית ב-8 במאי.
בין הסתיו 1951 לאביב 1953, המסלול המזרח-מערבי הוארך ל-1,600 מטר ונבנה כביש גישה המאפשר נסיעה מבזל לטרמינל הנוסעים מבלי לעבור דרך ביקורת הגבול הצרפתית.
פרויקט ההרחבה הראשון אושר במשאל עם בבזל ב-1960, ובמהלך העשורים הבאים, הטרמינלים והמסלולים הוארכו והוגדלו מספר פעמים.
המסלול מצפון לדרום הוארך ל-3,900 מטר בשנת 1972. בשנת 1984, עבורו בנמל לראשונה מעל מיליון נוסעים בשנה.
בשנת 1992 השתמשו בנמל התעופה בסך הכל 2 מיליון נוסעים.
EuroAirport הוא אחד משדות התעופה הבודדים בעולם המופעלים במשותף על ידי שתי מדינות, במקרה זה צרפת ושווייץ.
הוא מנוהל על ידי אמנה בינלאומית שנחתמה בשנת 1949. במסגרתה ניתנת לשתי המדינות (שווייץ וצרפת) גישה לשדה התעופה ללא כל מגבלות מכס או גבולות אחרות.
מטה הפעילות של שדה התעופה ממוקם בבלוצהיים, צרפת.
שדה התעופה ממוקם לחלוטין על אדמת צרפת; יש לו גם גבול מכס שווייצרי והוא מחובר לאזור המכס השווייצרי בכביש באורך 2.6 ק"מ לכיוון בזל, המאפשרת לנוסעם גישה לשווייץ תוך עקיפת תחום המכס הצרפתי.
שדה התעופה מופעל באמצעות אמנת מדינה שהוקמה בשנת 1946, במועצת המנהלים של שדה התעופה יש שמונה חברים מצרפת ושווייץ ושני יועצים מגרמניה.
מבנה נמל התעופה מחולק לשני חלקים נפרדים: שווייצרי וצרפתי.
מצד שני, ניתן לעזוב את אזור שנגן מכל מדינה באזור שנגן.
בשל מעמדו הבין-לאומי הייחודי לנמל יש שלושה קודי שדה תעופה של IATA : (BSL בזל) הוא הקוד השווייצרי, MLH (Mulhouse) הוא הקוד הצרפתי ו-EAP (EuroAirport) הוא הקוד הנייטרלי.
חלק ממערכות ההזמנות מציגות מחירי כרטיסים שונים לטיסות ל-BSL ול-MLH, שכן אחת מהן יכולה להיות טיסת פנים בתוך צרפת (עם כללים שונים לגבי מיסוי דלק וכו'), ובמקרים מסוימים ניתן להנפיק כרטיסים שבהם מופיעה "טיסה" בין BSL ל-MLH .
קוד שדה התעופה של ICAO של נמל התעופה הוא LSZM.
החברות איזיג'ט וישראייר מפעילות טיסות ישירות מהנמל לישראל
נמל התעופה ברמינגהאם הוא נמל תעופה בסמוך לעיר בֶרמינגהאם בבריטניה.
נמל התעופה מדורג שביעי בין נמלי התעופה העמוסים ביותר בממלכה המאוחדת, אחרי ארבעת נמלי התעופה של לונדון, נמל התעופה מנצ'סטר, נמל התעופה אדינבורו, ולפני נמל התעופה בריסטול ונמל התעופה גלאזגו.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון חברות התעופה הבין-לאומי יאט"א הוא BHX, והוא מסומן EGBB בארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
החברה המפעילה את נמל התעופה היא Birmingham Airport Ltd.
נמל התעופה קרוי על-שם בֶרמִינְגהאֵם, העיר הראשית באזור אותו הוא משרת.
השם "ברמינגהאם" עצמו כפי הנראה גזור מהשפה האנגלית העתיקה, והיה בעבר "ברמונד איגנאס האם" ("Beormund ingas ham") אשר משמעותו הייתה "חוות אנשי בֵרְמוּנד".
אחרים סבורים, שהשם מגיע משבט בֵאוֹרוֹמָה (Beorma) ופירושו היה השטח של שבט באורומה.
משמעויות שתי ההנחות אינן שונות מאוד זו מזו.
בתחילה הוסף הביטוי "הבין-לאומי" לשם הנמל, כלומר שמו המלא היה "נמל התעופה הבין-לאומי של ברמינגהאם".
בשנת 2010 הושמט באופן רשמי הביטוי "הבין-לאומי" משם הנמל, ושמו קוצר ל-"נמל התעופה ברמינגהאם".
נמל התעופה ברמינגהאם נמצא באזור הנקרא מערב המידלנדס (וסט מידלנדס-West Midlands).
היישוב העירוני הקרוב ביותר, שהנמל נמצא בתחום שיפוטו הוא סוליהול (Solihull), במרחק נסיעה של פחות מ-7 ק"מ.
הנמל ממוקם דרומית מזרחית לברמינגהאם, העיר הראשית באזור, במרחק של כ-17.3 ק"מ ממרכז העיר.
ברמינגהאם היא מרכז מטרופוליטני גדול מאוד, הכולל ערים נוספות.
מרכזים עירוניים אחרים הקרובים לנמל הם קובנטרי במרחק כ-16.5 ק"מ לסטר כ-59 ק"מ, דרבי 69 ק"מ, ונוטינגהאם במרחק של כ-77 ק"מ.
הבירה לונדון מרוחקת מהנמל כ-184 ק"מ.
גובהו של נמל התעופה מעל פני הים עומד על 103.3 מטר (339 רגל), והנמל בנוי באזור מישורי.
אין חוף ים קרוב לנמל התעופה ברמינגהאם.
תנאי מזג אוויר מהווים גורם מרכזי בתפעול נמל תעופה.
שני גורמי מזג אוויר היכולים להכביד בברמינגהאם הם עננות ורוח.
מהירות הרוח הממוצעת בנמל התעופה גבוהה יחסית, אך לא חזקה מדי.
מהירות הרוח בחודשי החורף, מדצמבר עד וכולל מרץ נעה בין 19 ל-21 קמ"ש בממוצע.
כיווני הרוח משתנים בהתאם לעונות השנה.
במהלך רוב חודשי השנה מעונן חלקית, עם אחוז עננות גבוה מ-50%.
בחודשים יולי ואוגוסט בלבד אחוז העננות הממוצע יורד מעט אל מתחת ל-50%.
בקיץ הטמפרטורות במקום נוחות והחורפים קרים, אך לא במידה קיצונית.
החודשים החמים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט, 21 מעלות צלזיוס בממוצע בשעות היום, ו-12 מעלות ממוצעות בלילות.
פברואר הוא החודש הקר ביותר, 7 מעלות במהלך הימים, ומעלה אחת בלבד בלילות.
ממוצע הגשם הרב-שנתי עומד על 517.9 מ"מ.
ימי השלג מסתכמים ב-0.5 ימים בלבד בממוצע בשנה.
ההחלטה על הפעלת נמל תעופה עבור ברמינגהאם באתר הסמוך לאלמדון (Elmdon), הועברה בשנת 1928, אך עקב אילוצי תקצוב שנוצרו בעקבות המשבר הכלכלי הכלל עולמי "השפל הגדול", בין השנים 1929–1939, נחנך הנמל רק ב-8 ביולי 1939, על ידיי הדוכסית מקנט וראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין.
הטיסות המסחריות הראשונות מהנמל היו ליעדים שנמצאו בתוך הממלכה המאוחדת.
השימוש האזרחי בנמל פסק ב-3 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לפי דרישת משרד האווירייה הבריטי.
הבסיס נקרא אז "בסיס אלמדון", על-שם היישוב הסמוך ביותר.
במהלך מלחמת העולם ה-2, שימש הבסיס לאימון צוותי אוויר ולניסוי מפציצי אוורו לנקסטר (Avro Lancaster) חדשים שיצאו מהמפעל, לפני העברתם ליחידות מבצעיות.
הנמל חזר לפעילות אזרחית ב-8 ביולי 1946, תחת פיקוח ממשלתי.
ב-1960 הוחזר הנמל לשלטון המקומי ומסלול הטיסה הוארך בשנים 1966-1967, והותאם לקליטת מטוסים גדולים יותר.
טרמינל בין-לאומי נחנך על-ידיי המלכה אליזבט בשנת 1984. טרמינל נוסף נחנך ב-1991. ב-2011 הטרמינלים אוחדו, באמצעות הקמת מבנה ביניים המקשר ביניהם.
ב-2007 תוכנן מסלול טיסה נוסף.
המסלול לא נסלל, עקב התנגדות משפטית של גופי איכות הסביבה.
הנמל זכה לביקורים של מטוס הקונקורד שאינו נמצא עוד בשירות פעיל, והיה לנמל התעופה הבריטי השני, שהותאם לקליטת מטוסי איירבוס 380 גדולי הגוף.
טרמינלים: קיימים שני טרמינלים, שחוברו למבנה גדול אחד, המחולק בתוכו.
החיבור נוצר על-ידיי בניית מבנה שלישי לקישור, הנקרא "חיבור המילניום" (Millennium Link).
נוסעים: בשנת 2024 עברו בנמל התעופה ברמינגהאם 12.85 מיליון נוסעים (נכנסים ויוצאים).
נתון זה גבוה ב-12% מהנתון של שנת 2023, וגבוה במעט אף מהנתון של 2019, לפני פרוץ מגפת הקורונה.
מטענים: בשנת 2023 שנעו דרך נמל התעופה 44,000 טון של מטענים.
בנמל התעופה ברמינגהאם קיימים שירותים הניתנים בנמלי תעופה בין-לאומיים מודרניים.
טבלת נמלי תעופה, מהם ואליהם מתבצעות מברמינגהאם (BHX) שלושים טיסות ישירות חודשיות ויותר:
בנמל התעופה ברמינגהאם פועלות 27 חברות תעופה, נכון לחודש מאי 2025. בטבלה מופיעות החברות המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה, והטסות ל-2 יעדים או יותר:
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות לשני יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1JET2.COM-ג'ט2 682ריינאייר-RYANAIR 483 איזיג'ט-EASYJET 404קבוצת TUI 105ויז אייר- מלטה WIZZ AIR 36סאן אקספרס-SunExpress 37אייר אינדיה-Air India 28יורווינגס-Eurowings 29לופטהנזה-LUFTHANSA 2
כשל בהמראה: ב-4 בינואר 2002 ביצע מטוס (Bombardier Challenger 600 series) הרצה לקראת המראה.
הטיסה הייתה מיועדת לנמל התעופה באנגור (BGR), במדינת מיין בארצות הברית.
שניות אחדות לאחר ההמראה, החל המטוס לנטות על צידו והתרסק למסלול.
מנוע אחד ניתק מהמטוס והדלק ניצת.
כל חמשת האנשים שהיו על המטוס נהרגו, והמטוס נהרס לגמרי.
חקירה העלתה שהצוות לא ביצע כראוי נוהל בדיקת הסרת קיפאון, והיה עייף מטיסה קודמת ולא הגיב היטב למצב.
רעידות בהמראה: ב-12 בדצמבר 2002 המריא מטוס מסוג בריטיש איירוספייס British Aerospace 146, מנמל התעופה ברמינגהם לכיוון נמל התעופה בלפסט (BHD).
מייד לאחר ההמראה החלו רעידות חזקות של גוף המטוס ושל מוט ההגה, והצוות התקשה להשתלט על המטוס.
לאחר ניתוק הטייס האוטומטי, הצליחו להחזיר את השליטה במטוס.
הסיבה לתקרית הייתה כפי הנראה תנאי קור ורטיבות שלא טופלו על-פי הנהלים.
הטיסה המשיכה כרגיל ולא היו נפגעים.
חשד לפצצה ברכב: ב-23 באוקטובר 2024 הגיע לנמל התעופה רכב, שנחשד כנושא חומרי נפץ.
שלטונות הנמל והמשטרה הורו על פינוי מידי של הנמל מכל מי ששה בו.
כל הטיסות היוצאות עוכבו והמשטרה הורתה לאזרחים שלא להגיע לאזור נמל התעופה, ועצרה את התחבורה הציבורית לכיוון נמל התעופה.
לאחר כמה שעות הוברר שהרכב לא נשא חומרי נפץ, והנמל הוחזר בהדרגה לפעילות רגילה.
בתקרית לא היו נפגעים, והנזקים היחידים התבטאו בעיכובים ארוכים בטיסות.
לאחר התקרית פוזרו בנמל קוביות בטון כבדות, המונעות גישה של כלי רכב לקרבת הטרמינלים.
כבישים: באזור נמל התעופה יש מספר כבישים ראשיים, המאפשרים נגישות טובה.
אוטובוס: קווי אוטובוס נוסעים בתכיפות רבה מברמינגהאם אל נמל התעופה, וגם בכיוון הנגדי.
רכבת: תחנת הרכבת ממוקמת כ-400 מטרים מהכניסה הראשית של נמל התעופה.
מונורייל משנע ברצף נוסעים אל ומהטרמינל, הנסיעה במונורייל אורכת כ-2 דקות.
תחנת הרכבת מחברת את הנמל עם מרכז ברמינגהאם, וגם עם קובנטרי.
תעופה: נמל תעופה בין-לאומי הקרוב ביותר היכול לשמש אלטרנטיבה לנמל התעופה ברמינגהאם, הוא נמל התעופה מזרח המידלנדס, במרחק של כ-59 ק"מ.
נמל התעופה בולוניה ידוע גם בשמו הרשמי "נמל התעופה בולוניה גוליילמו מרקוני" (באיטלקית: "Aeroporto di Bologna "Guglielmo Marconi) הוא נמל תעופה הנמצא לא הרחק מהעיר בולוניה.
נמל התעופה דורג במקום רביעי בין נמלי התעופה באיטליה בדירוג לפי מספר יעדי טיסה וקווי תעופה הפועלים בנמל, ושביעי בדירוג באיטליה לפי מספר הנוסעים בשנה (נכנסים ויוצאים).
סימונו של הנמל בארגון יאט"א הוא BLQ, ובארגון ICAO הוא מסומן LIPE.
נמל התעופה מנוהל על ידי חברת אֵרוֹפוֹרְטוֹ דִי בוֹלוֹנִיָה, Aeroporto di Bologna S.p.A.
החלק הראשון "בולוניה", הוא שמה של העיר הגדולה בולוניה אליה הנמל קרוב, ואותה ואת סביבתה הנמל משרת.
חלקו השני של השם מוקדש ליליד העיר גוליילמו מרקוני, חלוץ הרדיו האלחוטי והטלגרפיה האלחוטית.
על פיתוחיו והמצאותיו זכה מרקוני בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1909 בשותפות עם פיזיקאי נוסף.
בין שאר ההוקרה והפעולות להנצחת מורשתו, קראה עיר הולדתו על-שמו את נמל התעופה שלה, ומכאן באיחוד שני חלקי השם: "נמל התעופה בולוניה גוליילמו מרקוני".
בשנת 1933 הופעל נמל התעופה בולוניה, במרחק קצר ממיקומו הנוכחי.
הפעלת הנמל באתר הנוכחי החלה שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1935. במשך שנים עבר בנמל מספר מצומצם של נוסעים, ומספר הטיסות היה בהתאם.
ההתפתחויות המשמעותיות החלו בראשית שנות ה-2000. בשנת 2004 הוארך מסלול הטיסה והותאם לקליטת מטוסים גדולים.
ב-2005 חברת יורופליי (Euorofly) הפעילה לראשונה טיסה לניו יורק, מעבר לאוקיינוס האטלנטי, ללא עצירת ביניים.
בשנת 2024 עלה לראשונה מספר הנוסעים על 10 מיליון, ובאותה שנה בוצעו שיפורים בנמל, בעיקר באגף הטרמינל המיועד לתושבי האיחוד האירופי לפי אמנת שנגן, ושלם חלק גדול מבניה של חניון מכוניות רב קומתי, ויועל הטיפול הביטחוני בנוסעים.
בניית החניון הרב קומתי מתוכננת להסתיים בשנת 2025, וקיבולת החניון תגיע ל-2,200 כלי רכב.
נמל התעופה הגיע לדירוג 4+ בתוכנית למניעת פליטת גזי חממה של האיחוד האירופי.
נמל התעופה נמצא בצפון איטליה, כ-12 ק"מ צפונית-מזרחית לבולוניה, בירת מחוז אמיליה-רומאניה, בתוך עמק נהר הפו, כ-45 ק"מ בקו אווירי מהנהר עצמו.
בנוסף לבולוניה, הנמל קרוב לערים נוספות אותן הוא משרת, מודנה מרוחקת כ-37 ק"מ, פרארה כ-48 ק"מ, רוונה כ-64 ק"מ ופארמה כ-95 ק"מ.
גובהו של הנמל מעל פני הים עומד על 37 מטר (123 רגל).
המרחק בקו אווירי לחוף הים האדריאטי מסתכם בכ-60 ק"מ.
האקלים בנמל התעופה בולוניה הוא אקלים ים תיכוני, עם השפעות מאירופה, הקשורות למיקום היחסית צפוני באיטליה.
תקופות הקיץ חמות ותקופות החורף קרות, אך לא במידה קיצונית.
נדיר שהטמפרטורה יורדת אל מתחת למינוס 4 מעלות צלזיוס, או עולה על 35 מעלות.
מהירות הרוח, מהווה גורם חשוב בתפעול כל נמל תעופה, ובאזור הנמל הרוח מתונה מאוד.
הממוצע השנתי של מהירות הרוח בנמל עומדת על 10.78 קמ"ש בלבד.
הממוצע הרב שנתי של גשם בנמל מסתכם ב-542.9 מ"מ, הפזורים על-פני כל חודשי השנה (לפי הממוצע אין חודשים יבשים לגמרי, ללא גשמים).
שלג יורד בעיקר מחודש דצמבר עד וכולל פברואר, אם כי גם בחודשים אחרים יורדים בממוצע מילימטרים אחדים.
כמות השלג השנתית הממוצעת עומדת על 107.7 מ"מ, ומספר ימי השלג בשנה מסתכם ביום אחד.
בנוסף, במשך כמה ימים בשנה יורדים חליפות גשם ושלג.
מסלולים: בנמל מסלול תעופה אחד, סלול מאספלט, באורך 2,803 מטרים (9,196 רגל), ברוחב 45 מטרים (148 רגל).
טרמינלים: לנמל התעופה מבנה טרמינל אחד מרכזי, המחולק לשלושה מפלסים הטרמינל משרת את היוצאים, את המגיעים, את הנוסעים אזרחי האיחוד האירופי, ובנפרד את אלו שאינם אזרחי האיחוד.
במפלס הכניסה נמצאים תחבורה, מסועי מזוודות, נקודת מידע, שירותי בנקאות ועוד.
בקומה שמעל ממוקמות עמדות בידוק ביטחוני, גשרי עלייה למטוס ("שרוולים"), שרוולים 1–11 משמאל ו-12–24 מצד ימין, חדר אנשים חשובים מאוד (אח"ם-VIP), אבדות ומציאות, ושירותים נוספים.
בקומה הנוספת העליונה, פועלות מספר מסעדות.
נוסעים, תנועות מטוסים ומטענים: מספר הנוסעים שעברו בנמל בשנת 2024 עמד על כ-10.8 מיליון (10,775,972).
תנועות המטוסים (נחיתות והמראות) הסתכמו ב-2024 ב-83,264, ושונעו באמצעות הנמל סחורות במשקל 56,371 טון.
נמל התעופה בולוניה מעמיד לרשות הנוסעים והאורחים את כל השירותים המקובלים בנמלי תעופה בין-לאומיים מודרניים.
מנמל התעופה בולוניה יוצאות טיסות ל-103 יעדים, ב-16 מדינות.
בטבלה נכללו יעדים אליהם ומהם יוצאות ומגיעות לפחות 30 טיסות ישירות בחודש.
חברות התעופה המבצעות את מרבית הטיסות אל ומנמל התעופה בולוניה:
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות לשני יעדים לפחות אל ומנמל התעופה בולוניהמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR 652נאוס (חברת תעופה)-Neos (airline) 163ויז אייר-WIZZ AIR 124וולוטאה-Volotea 35סקנדינביאן איירליינס 26אייר דולומיטי 27יורווינגס-Eurowings 2
במאגר הנתונים לא רשומה תאונה אווירית עם נפגעים שהתרחשה בנמל התעופה בולוניה, או בקרבתו.
תאונה אחת שלא ברור אם היא קשורה לנמל, התרחשה במרחק מאות קילומטרים מנמל התעופה עצמו, מעל הים הטירני.
מטוס מדגם דאגלס די סי 9 (Douglas DC-9-15) המריא בתאריך 27 ביוני 1960 מהנמל לכיוון נמל התעופה פלרמו (PMO), בשירות חברת נתיבי אוויר איטאווייה (Aerolinee Itavia-שחדלה להתקיים בשנות ה-80).
המטוס התפוצץ מעל הים הטירני, עוד בטרם הגיע לחופי סיציליה.
החקירה לא הצליחה לקבוע אם סיבת הפיצוץ הייתה פצצה שהושתלה במטוס בנמל התעופה בולוניה, או ירי בשוגג של טילי אוויר-אוויר ממטוסי קרב של נאט"ו, של ארצות הברית או של לוב, שהתאמנו באזור באותה העת.
גוף המטוס התעוות מאוד, כיוון ששקע לעומק של כ-3,500 מטרים.
כל 81 הנוסעים ואשי הצוות נספו בתאונה.
המטוס נמחק מרשימת המטוסים הפעילים.
במאגר הנתונים אין רישומים אודות תקריות בטיחות או תקריות ביטחון בנמל התעופה.
כבישים: האוטוסטרדות העוברות בסמוך לנמל התעופה בולוניה, הן E45, A13 ואוטוסטרדת האורך האיטלקית A1. רשת מסועפת של כבישים נוספים, מחברים את הנמל עם בולוניה, עם סביבתו ועם הערים הקרובות במחוז אמיליה רומאניה.
אוטובוס: קווי אוטובוס מחברים את נמל התעופה למרכז בולוניה, לאזורים נוספים בבולוניה וגם לערי הסביבה.
לערים רחוקות יש צורך באמצעי תחבורה אחר (רכבת או אוטובוס בין עירוני), היוצאים מהתחנה המרכזית של בולוניה.
רכבת: מנמל התעופה יוצאת רכבת לתחנה המרכזית של בולוניה.
הרכבת היא רכבת עילית (מונורייל) נקראת "מרקוני אקספרס" (Marconi Express).
הרכבת יוצאת במרווחים של 5–15 דקות, בהתאם לעומס בנמל ולשעה ביממה.
תעופה: נמלי תעופה בין-לאומיים משמעותיים הקרובים לנמל התעופה בולוניה, היכולים לשמש לו תחליף בעת הצורך הם: נמל התעופה פירנצה (FLR) במרחק של כ-94 ק"מ, נמל התעופה ורונה-וילפרנקה במרחק של כ-146 ק"מ, ונמל התעופה הבין-לאומי ונציה מרקו פולו (VCE) במרחק של כ-163 ק"מ.
נמל התעופה בארי-פאלזה (באיטלקית Aeroporto di Bari-Palese) הוא נמל תעופה בדרום מזרח איטליה.
הנמל ידוע גם בשמו המלא "נמל התעופה הבין-לאומי בארי-פאלזה קרול וויטילה" ("Aeroporto internazionale di Bari-Palese "Karol Wojtyła).
הנמל מדורג עשירי בין נמלי התעופה באיטליה, לפי מספר חברות התעופה הפועלות בו, ולפי מספר יעדי הטיסה המחוברים אליו.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון יאט"א הוא BRI, והוא מסומן LIBD בארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
מפעילת נמל התעופה היא חברת נמלי התעופה של פוליה (Aeroporti di Puglia S.p.A), המפעילה שלושה נמלי תעופה נוספים במחוז פוליה.
לשמו של נמל התעופה מספר חלקים.
שני החלקים הראשונים הם מצייני מקום.
בארי (Bari) הוא שמה של העיר הגדולה הקרובה, בירת מחוז פוליה, לה נמל התעופה נותן שרותי תעופה.
מציין המקום האחר הוא פאלזה (Palese), שהוא שמו של רובע של בארי, רובע פאלזה-מאקיה (Palese-Macchie), שבניינים דרומיים שלו גובלים עם גדרות הנמל.
החלק האחרון בשם הנמל הוא קרול וויטילה (Karol Wojtyła), שהיה שם הלידה המקורי של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
נמל התעופה נוסד בשנת 1934, כנמל תעופה צבאי בלבד, ונשא את שמו של אומברטו השני שהיה נסיך בעת הפעלת הנמל, והפך מאוחר יותר לתקופה קצרה מאוד לאחרון מלכי איטליה.
זמן קצר יחסית אחרי חנוכתו, הופעלו מהנמל גם טיסות אזרחיות, שהופסקו כאשר פרצה מלחמת העולם ה-2. חיל האוויר המלכותי הבריטי השתלט על הנמל בשנת 1943, לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה.
כשהוברר שהטרמינל הקיים שנועד בראשיתו לסחורות אינו מתאים יותר, הוחל בשנת 2002 בבניית טרמינל חדש, שנחנך ב-2005. מסלול הטיסה הוארך שוב, לאפשר נחיתת מטוסים גדולים ורחבי גוף דוגמת בואינג 747, ואיירבוס 380. ב-2007 שודרג שוב הטרמינל ונוספו עוד ארבעה גשרי עלייה למטוס ונבנה מבנה רב מפלסי לחניית מכוניות.
נמל התעופה נמצא בדרום איטליה, במחוז פוליה, המחוז הדרומי ביותר בדרום-מזרח איטליה.
מרחק הנסיעה למרכז בארי, עיר הבירה של המחוז אותה הנמל משרת, מסתכם בכ-11 ק"מ.
לעיירה הדרומית ברינדיזי המרחק עומד על כ-132 ק"מ, אל לצ'ה כ-162 ק"מ, לגבול עם המחוז השכן קלבריה (לעיירה אוריולו) כ-196 ק"מ, לנאפולי בירת דרום איטליה כ-250 ק"מ, ולמרכז רומא בירת איטליה למעלה מ-422 ק"מ.
קצה מסלול הטיסה בנמל התעופה קרוב בקו אווירי כדי פחות מקילומטר אחד לים האדריאטי.
גובהו של נמל התעופה מעל פני הים עומד על 59 מטר (193 רגל).
בנמל התעופה שורר אקלים ים תיכוני.
הקיץ חם ולח, בחורף קריר אבל לא קר מאד.
מהירות הרוח מהווה מרכיב מרכזי בתפעול כל נמל תעופה.
הרוחות באזור ערות, אך לא סוערות.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על 16.2 קמ"ש.
מחודש נובמבר עד וכולל חודש פברואר מהירות הרוח הממוצעת נעה בין 17.4 ל-18.8 קמ"ש.
ביתר חודשי השנה הרוחות מתונות יותר.
מספר ימי הגשם במקום מגיע לממוצע של 66.3 ימים בשנה.
כמות הגשם בשנה, בממוצע רב שנתי עומדת על 428.1 מ"מ.
השמים בהירים בחודשי הקיץ ומעוננים חלקית בחורף, אך גם בחודשים המעוננים ביותר, אחוז כסות העננים בממוצע חודשי אינו מגיע ל-50%.
באמצע אוגוסט אחוזי הלחות במקום יכולים להגיע עד ל-75%.
עקב המיקום הדרומי באיטליה, לא נמצאה סטטיסטיקה אודות שלג בנמל התעופה.
מסלולים: בנמל התעופה בארי-פאלזה מסלול תעופה יחיד.
טרמינלים: את הנמל משרת טרמינל אחד מרכזי, בגודל של כ-30,000 מ"ר.
קומת הקרקע מחולקת לנוסעים מגיעים, באזור נפרד עם 8 גשרי עליה למטוסים.
בקומה ה-2 בידוק ביטחוני, אולמות המתנה ו-7 גשרי עליה נוספים למטוסים.
הגישה למטוסים מחולקת לפי אזורי "A", לנוסעים בעלי דרכונים של מדינות השייכות לאיחוד האירופי לפי אמנת שנגן, ואזורי "B" עבור נוסעים ממדינות שאינן משתייכות לאיחוד האירופי.
הקומה הנוספת היא קומת משרדים ונציגויות של חברות תעופה, סוכנויות נסיעות וכדומה.
נוסעים ומטענים: בשנת 2024 עברו בנמל התעופה בארי-פאלזה 7,273,141 נוסעים, נתון המהווה גידול לעומת השנה שקדמה לה.
בחודש פברואר 2025 דווח, כי נמשכה מגמת הגידול, ומספר הנוסעים עלה ב-21.5% נוספים, מול התקופה המקבילה בשנת 2024. מספר תנועות המטוסים (המראות ונחיתות) עמד ב-2024 על 51,838, ודרך הנמל עברו סחורות במשקל 2,154 טון (משלוחים מסחריים בלבד, לא כולל כבודת נוסעים).
השירותים הניתנים לנוסעים בנמל התעופה בארי-פאלזה, הם שירותים דומים לשירותים הניתנים בנמלי תעופה מודרניים דומים אחרים, במדינות מפותחות.
כללי ומזון: שמירת חפצים, דרגנועים, מעליות, בתי קפה, מסעדות.
תקשורת: נקודות אינטרנט, WI-FI חינמי בשטחים ציבוריים, טלפונים ציבוריים.
שירותים אישיים וכספיים: עמדות מידע (i), שירותי מכס ופטור ממכס, חנויות פטורות ממכס, כספומטים, שירותי בנקאות והמרת מטבע, חדר אח"מ (VIP).
תחבורה: אוטובוסים ציבוריים, שאטל לעיר שרלרואה, מוניות, רכבת מקומית לשרלרואה, חניה רגילה וחניה לטווח ארוך, השכרת רכב.
סיוע אישי ונכים: שירותי נכים, סיוע בניוד לנכים ולמוגבלי תנועה, עזרה ראשונה, בית מרקחת, צ'ק אין מהיר.
טיסה ותיור: כרטוס, נציגויות של משרדי נסיעות וחברות תעופה, משרד לאיתור חפצים "אבדות ומציאות".
מנמל התעופה בארי-פאלזה יוצאות טיסות ל-110 יעדים ב-34 מדינות.
18 מהיעדים הם יעדים פנים איטלקיים.
קו הטיסה הארוך ביותר מגיע לנמל התעופה קנדי בניו-יורק (JFK), ארצות הברית.
בטבלה רוכזו יעדים אליהם ומהם התקיימו לפחות 25 טיסות ישירות חודשיות, בחודש ספטמבר 2025.
נמלי תעופה אליהם ומהם מתבצעות לפחות עשרים וחמש טיסות בחודשמס'שם נמל היעד (סמל IATA) ומדינהמספר טיסות חודשיות
אלו חברות התעופה המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה בארי-פאלזה, נכללו חברות הטסות לפחות לשני יעדים חודשיים מתוכננים.
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות מנמל התעופה בארי-פאלזה, לשני יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR- , חברת בת מ: 602וולוטאה-Volotea 143נאוס (חברת תעופה)-Neos (airline) 94איזיג'ט - EASYJET 65ויז אייר-WIZZ AIR וחברת בת מ: 6+66יורווינגס-Eurowings 47אירואיירליינס-EuroAirLines38נורוויג'ן אייר שאטל-Norwegian Air Shuttle 2
הדווח כולל אירועים שקרו בנמל התעופה ארי-פאלזה או בקרבתו, והקשורים לתהליך המראה או נחיתה בנמל התעופה, לאחר שנת 1970. לא נכללו תקריות ותאונות שאירעו בזמן מלחמת העולם ה-2.
פגיעה בצלע הר: בתאריך 30 באוקטובר 1972 היה מטוס מסוג פוקר 27 פרנדשיפ (Fokker F-27 Friendship) בשירות חברת אירו טרנספורטי איטליאני Aero( (Trasporti Italiani - ATI בדרכו לנמל התעופה בארי-פאלזה, מנמל התעופה נאפולי (NAP).
על סיפון המטוס היו 27 נוסעים ואנשי צוות.
המטוס היה בתהליך הנמכה לקראת נחיתה, והתנגש בצלע הר בגובה 442 מטר, בקרבת העיירה פוֹג'יאורסיני (Poggiorsini), במרחק של כ-35 ק"מ ממסלול הטיסה של בארי-פאלזה.
בתאונה שסיבותיה לא הובהרו לגמרי, נהרגו כל 27 בני האדם שהיו על המטוס.
המטוס נהרס לגמרי ונמחק מרשימת המטוסים הפעילים.
הסיבות לתאונה יכולות להיות קשורות בראות לקויה, או בטעות אנוש.
התנגשות בציפורים: בתאריך 2 בפברואר 1976 המריא מנמל התעופה בארי-פאלזה מטוס לירג'ט 24 (Learjet) בשירות חברת TUI איירווייז.
את המטוס הטיסו שני טייסים, ולא היו נוסעים על הסיפון.
לאחר ההמראה התנגשה במטוס להקת שחפים.
חלק מהשחפים נבלעו במנועי המטוס שאיבדו כוח, והמטוס התרסק בשדה פתוח, במרחק של פחות מ-10 ק"מ מנמל התעופה.
שני הטייסים נפצעו, והמטוס יצא מכלל שימוש.
תקלה במנוע: בתאריך 28 ביוני 2025, מטוס מסוג בואינג 737 בשירות חברת TUI איירוויז היה בדרכו מנמל התעופה קורפו (CFU), לנמל התעופה דיסלדורף (DUS).
בעת הטיסה מעל הים האדריאטי, דיווח הטייס על קיומו של חיווי על תקלה במנוע.
המטוס הורשה לנחות נחיתת חירום בנמל התעופה בארי-פאלזה, שהכריז על מצב חירום.
הבואינג נחת בשלום, ובתקרית לא היו נפגעים.
בעת ההתרחשות הופנו שתי טיסות נכנסות מנמל התעופה בארי-פאלזה, לנחיתה בנמלי התעופה של נאפולי וברינדיזי.
כבישים: כבישים חשובים המקשרים את נמל התעופה עם הדרום והצפון, הם SS16 ו-SP231 וכבישים אזוריים נוספים.
האוטוסטרדה העוברת באזור היא A14.
אוטובוס: קווי אוטובוס מס' 16, 33 ו־50, מחברים את נמל התעופה עם העיר בארי ועם הסביבה הקרובה.
רכבת: בשנת 2013 הופעלה לראשונה תחנת רכבת בנמל התעופה.
הקו הוא אזורי, נקרא FM2, או FR2, ומופעל על-ידי חברת (Ferrotramviaria), והוא מגיע לתחנה המרכזית של בארי.
מהתחנה המרכזית של בארי ניתן להמשיך ברכבת או באוטובוס ליעדים מגוונים, גם ברכבות הכלל ארציות המהירות של חברת טרנאיטליה.
תעופה: אין נמל תעופה בקרבה ממשית לבארי.
נמלי התעופה הנמצאים קרוב יחסית והיכולים לשמש תחליף בעת הצורך, הם נמל התעופה ברינדיזי, במרחק של למעלה מ-125 ק"מ, ונמל התעופה נאפולי במרחק של כ-249 ק"מ.
שדה דֹב, או בשמו הרשמי נמל התעופה ע"ש דב הוז, היה נמל תעופה בצפון תל אביב אשר נסגר והפסיק את טיסותיו ב-1 ביולי 2019.
הנמל שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו, אחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
מספר הנוסעים בטיסות בין-לאומיות היה קטן יחסית ועמד על 5,886 איש ב-1,583 טיסות בלבד.
נמל התעופה החל לפעול ב-23 בספטמבר 1938, וכעבור כ-81 שנים, ב-1 ביולי 2019 הפסיק לפעול, מתוך כוונה להקים בשטחו שכונת מגורים.
לקראת פתיחת תערוכת יריד המזרח ב־1934 הגישה עיריית תל אביב בקשה לממשל הבריטי להקים מנחת באתר.
בינואר 1934 אישר הנציב העליון להקים מנחת זמני על קרקע כבושה.
בשנת 1937 פנה ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, לשלטונות המנדט הבריטי בבקשה להקים שדה תעופה כדי לפתור את בעיית התנועה היהודית בארץ ישראל בזמן המרד הערבי הגדול, שהסתכנה בהגעה ובשימוש בנמל התעופה בלוד.
בשנת 1938 החלו העבודות להכשרת שטח השדה, בשיתוף עם חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל, מצפון לנחל הירקון בסמוך לשפת הים.
במקום נסלל מסלול באורך 400 מטר וברוחב 40 מטר ונבנה מוסך לכלי טיס קטנים.
טקס הפתיחה של השדה התקיים ב-23 בספטמבר 1938, ובמעמד זה נחנך קו הטיסה תל אביב-חיפה-ביירות של חברת "נתיבי אוויר ארץ ישראל".
הקו נועד לפעול בתדירות יומית לחיפה ושלוש פעמים בשבוע לביירות.
בשנת 1940 נהרג בתאונת דרכים דב הוז, סגן ראש עיריית תל אביב, מראשוני התעופה בארץ ישראל וממקימי חברת "אווירון", ולזכרו שונה שם השדה לשדה דב הוז ומאוחר יותר לשדה דב.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סגרו שלטונות המנדט את השדה והפקיעו את מטוסיה של חברת "נתיבי אוויר ארץ ישראל" לטובת חיל האוויר המלכותי.
בנובמבר 1947 הקימה "ההגנה" את "שירות האוויר" ועקב הקושי ביישוב להשתמש בשירותי נמל התעופה בסמוך לעיר הערבית לוד הגישה חברת "אווירון", שהייתה חברת התעופה של ההגנה במסווה של חברה מסחרית, בקשה לשלטונות המנדט להשתמש בשדה דב.
הבקשה אושרה ו-6 מטוסים הועברו מלוד לשדה דב.
במקביל הוכשר בשדה מסלול נוסף באורך 300 מטרים לקליטת מטוסי תובלה קלים.
בסוף דצמבר חנכה חברת אווירון קו מוניות-אוויר משדה דב ללוד.
לאחר ההחלטה ב על תוכנית החלוקה הפך שדה דב לבסיס המרכזי של שירות האוויר של ההגנה, שהיווה את הבסיס לחיל האוויר הישראלי.
ההגנה קיבלה את רשות שלטונות המנדט להפעיל את השדה תחת המסווה של חברת "אווירון".
בשדה, שהפך בעצם לבסיס של חיל האוויר שבדרך, התארגנה "טייסת הנמר", שבה היו 21 כלי טיס - הגדול שבהם היה מטוס DC-3 דקוטה.
בחודש דצמבר 1947 המריאה מהשדה הטיסה המבצעית הראשונה: הטייס פנחס בן פורת המריא במטוס RWD-13 לבית אשל, כשהוא נושא עמו רופא, כדי לחלץ פצוע.
בחודש אפריל 1948 הצטרפה "טייסת האריה" לסדר הכוחות של הבסיס הצבאי שבשדה, ועסקה בצילום אווירי.
עם ההכרזה על הקמת המדינה גויסו מטוסי חברת אווירון שחנו בשדה לטובת פעילות חיל האוויר.
השדה הפך לבסיס של טייסת א', הטייסת הראשונה של "שירות האוויר".
למטוסים שבשדה צורפו בחודשים מרץ ואפריל מטוסים קלים מסוג אוסטר אוטוקרט, שנרכשו מפורקים מעודפי הצבא הבריטי, והורכבו בשרונה, שהפכה אחר כך לקריה בתל אביב.
מטוסים אלו כונו בשם "פרימוסים" בשל הרעש האופייני להם, שהזכיר את רעשה של כירת הגז בשם זה.
ה"פרימוסים" ביצעו טיסות קישור ליישובים מבודדים, הובילו מזון, תחמושת וציוד רפואי ואף ביצעו גיחות סיור, צילום והפצצה.
ב-15 במאי 1948, מיד לאחר הכרזת המדינה וראשית הפלישה המצרית, תקפו ארבעה מטוסי ספיטפייר מצריים את השדה וגרמו נזק למטוסים ולמבנים.
אחד מהמטוסים התוקפים הופל באש נ"מ וטייסו נלקח בשבי (חלקים מהמטוס שהופל שמשו לשם הרכבת מטוסי הספיטפייר של חיל האוויר הישראלי).
בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה.
עם תום המלחמה הוקמה בשדה "טייסת 100", שהועברה אחר כך לשדה התעופה רמלה.
בשנות החמישים הפך שדה דב לשדה אזרחי שבו עיקר הפעילות היא של מטוסים פרטיים מסוג סטירמן ופייפר סופר-קאב.
השדה שימש גם כבסיס למטוסי הפייפר של משטרת ישראל ששמשו למטרות סיור, כמו גם לצי מטוסי הריסוס של חברת כימאוויר.
עוד פעל בשדה קלוב התעופה לישראל שביצע בשדה פעילות הדרכה וגרירת דאונים.
בשנת 1958 הועברה מפקדת חיל האוויר מרמלה ל בתל אביב, ובחודש מרץ 1959 שבה טייסת 100 לשדה דב.
בשנות השישים קיבל השדה צביון מסחרי יותר ונפח הפעילות בו גדל.
באוגוסט 1959 חברת ארקיע העבירה אליו את מטוסי הDC-3 דקוטה שלה, ורכשה מטוסי הנדלי פייג' דארט הראלד, שקיצרו את זמן הטיסה לאילת לכ-50 דקות בלבד.
ארקיע עברה לשדה דב על מנת לחסוך לנוסעים לאילת את הצורך לנסוע לנמל התעופה בלוד, למרות ההוצאות שנדרשו לצורך הכשרת שדה דב לפעילותה.
השדה הפך לבסיס הפעילות העיקרי של החברה והיא גם הקימה מתקני תחזוקה למטוסים במקום.
משלב זה התבססה הפעילות האווירית בשדה דב על שני נדבכים עיקריים: חברת ארקיע וחיל האוויר.
זה האחרון הגביר מאוד את פעילותו ואת כמות המטוסים והטייסות בשדה, ודחק את המפעילים הפרטיים משדה דב.
רובם של מפעילים אלה, כולל חברת איה תעופה וכימאוויר, עברו לשדה התעופה הרצליה.
טייסת הסיור של המשטרה התאחדה עם טייסת 100. בשדה החלה לפעול חברה חדשה, חברת "אויתור", שהפעילה מטוסי דה הבילנד הרון בטיסות שכר ובשירות מונית אווירית לחיפה ולאילת.
בשנת 1966 חנכה חברת ארקיע את הקו למנחת ליד מצדה.
לאחר תום מלחמת ששת הימים התגברה הפעילות האווירית בשמי ישראל וגדל נפח הפעילות של חברת ארקיע, שהפעילה מהשדה טיסות לשדה התעופה עטרות שבקלנדיה, מצפון לירושלים, ולאילת.
עם הגדלת הדרישה לטיסות החלה חברת ארקיע להפעיל מטוסי ויקרס ויקאונט שלהם שמונים מושבים.
בשנות השבעים החלו להופיע בשדה מטוסי הדאש 7 החדשים של חברת ארקיע, שהחליפו את מטוסי ההראלד והויקאונט.
בשנת 1985 הצטרפה חברת "שחף" לחברות המפעילות שירות משדה דב והציעה, במשך שלוש שנים, טיסות שכר לאילת בשני מטוסי אמבראר 110 בנדירנטה, מתוצרת ברזיל.
בשנת 1986 החלה חברה נוספת, חברת "סנונית", להפעיל טיסות שכר למנחת בקריית שמונה, בתחילה במטוסי דאש 6 ולאחר מכן במטוסי ערבה.
בשנת 1987 הצטרפו גם חברות נוספות: "אלרום", שהציעה טיסות לבאר שבע, עין יהב ואילת במטוסים קטנים, ו"כנפי העמק" שהציעה טיסות מצומת מגידו לערד דרך שדה דב במטוסי שורט 330, ומאוחר יותר במטוסי שורט 360.
בשנות ה-90 הורחבה הפעילות בשדה התעופה ומסוף הנוסעים בשדה הוגדל כדי להתמודד עם תנועת הנוסעים המתגברת.
חברת "ישראייר" שקמה מתוך חברת "כנפי העמק" החלה להפעיל מטוסי ATR-42 בקו לאילת.
בשנת 1999 נחנכה רחבת המטוסים הצפונית שנסללה על ידי מנהל התעופה האזרחית.
מערכת תאורת המסלולים של השדה שופצה בסוף שנת 2008, ולשם כך הושבתה פעילותו משך כמעט חודשיים.
כבר בשנת 1961, בעקבות הגדלת הפעילות בשדה והתפתחות רמת אביב, דרשה עיריית תל אביב את העברת השדה למקום אחר.
באותה שנה הוקמה ועדה לבחינת האפשרות להעתיק את השדה ללוד, תוך סלילת כביש מהיר שיחבר את תל אביב לנמל התעופה לוד.
הוחלט לסגור את שדה דב עם תום סלילת הכביש המהיר.
במרץ 1965 הוחלט להאיץ בניית טרמינל חדש בנמל התעופה בן-גוריון על מנת לאפשר את חיסול שדה דב.
המדינה אף מכרה קרקעות עליהן נמצא שדה דב ליזמים שבקשו לבנות עליהן עם פינוי השדה.
במרץ 1967 הועלה נושא העברת השדה בפני ועדת שרים לענייני כלכלה.
בין השאר נדרשה העתקת השדה לצורך הקמת תחנת הכוח רדינג ד'.
בתחילת מאי 1967 קבע מנכ"ל משרד התחבורה את 1 בספטמבר 1967 כתאריך סגירת שדה דב, ולאחר מכן נקבעו תאריכי יעד מאוחרים יותר.
לקראת סוף 1969 התחלפו הדיבורים על פינוי שדה דב לדיבורים על פיתוחו והרחבתו
בשנת 1970, הורה שר התחבורה שמעון פרס לערוך סקר היתכנות להעתקת הנמל לתוך שטח שייובש בתוך הים.
מאז התנהלו דיונים על סגירתו של שדה דב או העתקתו אל שטח שייובש בים, שכן הוא תופס חלק ניכר מהשטח הפתוח הגדול היחיד שנותר בתל אביב, ומונע את התפתחות העיר באופן רציף צפונה.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תכנן משרדה של האדריכלית אילנה אלרוד עבור רשות שדות התעופה את העתקת שדה דב לאי מלאכותי כשני קילומטרים מהחוף, אך תוכנית זאת מעולם לא קודמה.
בשנת 2007 נחתם הסכם בין המדינה לבעלי השטח, בהם התחייבה המדינה לפנות את שדה דב.
ב-7 בפברואר 2010 החליטו שר התחבורה ושר השיכון לפעול בהקדם לסגירת השדה כדי לפנות מקום לבניית 12,000 יחידות דיור בשטחו, במסגרת תוכנית "מנהטן על הים" של עיריית תל אביב-יפו.
מאז קבלת ההחלטה, פעלו עיריית אילת, ועד שכונת למד וחברות התעופה ארקיע וישראייר לביטולה ולהמשך פעילות השדה.
ההתנגדות העיקרית נובעת בשל היות נמל התעופה בן-גוריון נמל תעופה שמשרת בעיקר טיסות חוץ (נכון ל-2015 יש מדי יום 26 טיסות פנים ארציות מאילת אל שדה דב לעומת 6 לנמל התעופה בן-גוריון).
בתור חלופות למהלך הוצע להסתפק בפינוי המחנה הצבאי או דחיית סגירת שדה דב למועד פינוי המחנה.
ב-3 ביולי 2016 הועלתה לדיון הצעת חוק פרטית לדחיית פינוי השדה לשנת 2019, הצעה שקיבלה תמיכה של למעלה מ-80 חברי כנסת, אך ועדת השרים לענייני חקיקה דחתה את ההחלטה בנושא בשלושה שבועות.
כעבור מספר ימים פורסם כי התקבלה החלטת פשרה מטעם שר האוצר לפיה השדה האזרחי יפונה כמתוכנן ב-2017, ולאחר הריסת המבנים ובדיקת רעילות הקרקע וטיהורה בעת הצורך תופשר הקרקע לבניית כ-4,000 יחידות דיור.
אך פעילות התעופה האזרחית לאילת תימשך כשנתיים נוספות מהחלק הצבאי בשדה עד 2019 על ידי הקמת ביתנים זמניים בעלות של כ-2 מיליון שקלים שישמשו כמבני הטרמינל.
לאחר סגירת השדה הצבאי שמתוכננת ליולי 2019 תתאפשר בניית עוד 12,000 דירות במתחם והכנסות המדינה משיווק הקרקע לבנייה תממן פינוי מחנות צבא נוספים ממרכז הארץ לנגב כשבשטחם יש עתודות קרקע לבניית 60,000 יחידות דיור בסך הכל.
בתחילת 2017 הוגשה מטעם המדינה בקשה (בהסכמת עיריית תל אביב) להארכת השימוש בשטח השדה האזרחי עד אוקטובר 2017 במקום לפנותו כמתוכנן באפריל 2017. אך התנגדות בעלי הקרקעות הביאה את בג"ץ להכריע ב-8 במרץ בהתאם לפסיקתו הקודמת כי יש לבצע את הפינוי כמתוכנן באפריל 2017.
עוד בטרם פורסמה פסיקת בג"ץ שבה הכנסת להליך חקיקה של הצעת החוק הפרטית שהועלתה בקיץ 2016 להארכת השימוש בשדה האזרחי עד תחילת 2019, מועד פינויו המתוכנן של הבסיס הצבאי.
הצעת החוק הזו אושרה סופית ב במרץ 2017, ולפיכך נקבע שפינוי נמל התעופה האזרחי יתבצע רק עם פינוי הבסיס הצבאי ב-2019 או לפחות לא יבוצע לפני ינואר 2019.
ביוני 2018 פורסם כי משרד הביטחון ביקש להאריך את הפעילות הצבאית עד יולי 2019 ובקשה זאת אושרה.
בנוסף, החליט ראש עיריית ת"א עצמה להציע חלופה תכנונית לפיה שטח השדה יצומצם ויוקם טרמינל חדש סמוך למסלול, אך יוכל להמשיך לפעול כשדה תעופה אזרחי בשנים הבאות ולא להתפנות.
כתוצאה מזאת במקום התוכנית לבניית שכונה בצפון תל אביב עם כ-16,000 דירות, תוקם שכונה מצומצמת עם כ-8,000 דירות בלבד.
לתוכנית זאת מתנגדים בתוקף בעלי השטח, רשות מקרקעי ישראל, מהנדס עיריית תל אביב והמדינה.
התוכנית החלופית אושרה להפקדה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב ב-20 ביוני 2018, בעוד התוכנית לפינוי כולל נידונה כבר בוועדה המחוזית של גוש דן ואושרה להפקדה ב-23 ביולי 2018.
ב-30 בדצמבר 2018 הוחלט בוועדת הפנים בכנסת לתת לשר הביטחון סמכות לבחון מחדש את ההחלטה לפנות את הבסיס הצבאי משדה דב ואת ההשלכות הביטחוניות לכך, החלטה זאת אושרה בכנסת יומיים לאחר מכן.
ב-13 בפברואר 2019 הודיעה רשות שדות התעופה שהשדה ייסגר כמתוכנן ב-1 ביולי 2019, והורתה לכל חברות התעופה הפועלות בו להיערך לפינוי כל המטוסים שלהם בתאריך זה לשדות תעופה חלופיים.