tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כיבוש חלקים נרחבים בחצי האי האיברי הגיעה האימפריה הביזנטית לשיא גודלה והתרחבותה הטריטוריאלית לאורך כל שנותיה.
יוסטיניאנוס צלח בכיבוש שטחים נרחבים מהאימפריה הרומית לשעבר אך כשל בהסדר שלטון מלא שכן פשיטות רבות המשיכו להגיע מאזור גאליה והצפון אל תוך איטליה והממלכה הוויזיגותית לא ויתרה על השטחים שנלקחו מידיה והמשיכה לנסות ולכבוש אותם.
תאודורה נפטרה ב-548, עקב סרטן ומותה השפיע קשות על יוסטיניאנוס, למרות זאת, יוסטיניאנוס האריך ימים ונפטר כ-17 שנה לאחר מכן, בשנת 565. ליוסטיניאנוס לא היו ילדים ואת תפקיד הקיסר ירש אחיינו, יוסטינוס השני.
רוב המקורבים ליוסטיניאנוס נפטרו לפניו ובמותו נותר רק נרסס מבין אנשי סודו, אשר הגיע לגיל המופלג של 95 במותו שנים מאוחר יותר.
כתביו של פרוקופיוס הם מקור המידע העיקרי על יוסטיניאנוס, אך גם כתביו של יוחנן מאפסוס תורמים פרטים חשובים.
לשני ההיסטוריונים יחס שלילי כלפי יוסטיניאנוס ואשתו.
לצד חיבוריו, שהאדירו את הקיסר, כמזכירו האישי של בליסאריוס כתב פרוקופיוס ספר נוסף, שנקרא "אנקדוטה" ומכונה, ההיסטוריה הסודית אשר עותקו המקורי ממוקם בספריית הוותיקן.
בחיבור זה ריכז את דעתו ובה דברי רכילות וסיפורי השערוריות שהיו בחצרו של יוסטיניאנוס.
יוסטיניאנוס שלט על האימפריה הביזנטית כמעט 40 שנה.
הוא זכור בתור אחד מגדולי הקיסרים בהיסטוריה הרומית המאוחרת ובהיסטוריה הביזנטית.
הישגיו בתחומי האמנות, האדריכלות, הרפורמה המשפטית וסדרת כיבושיו קנו לו מקום של כבוד בין שליטי האימפריה הרומית ממבט ראיה היסטורי.
עבודותיו של פרוקופיוס תרמו רבות להבנה זו וכן גם לביקורת על משטרו.
אמונתו הנוצרית ניכרה בכל תחומי מפעלו, וסימנה צעד במעבר של קיסרים ממנהיגים במלחמה ופוליטיקה גם למנהיגי אמונה ופטרונים של תרבות.
יוסטיניאנוס היה נוצרי אדוק ומדיניותו הדתית נחשבה להיות מבין הקשות שבהיסטוריה הביזנטית אך לא התקרבה ברמת הקיצוניות והכפייה הדתית שלה לממשל תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
כבר בתחילת שלטונו יוסטיניאנוס ראה לנכון להפיץ על פי החוק את אמונת הנצרות היוונית-אורתודוקסית ברחבי האוכלוסייה הכללית; ולאיים על כל הכופרים בעונשים מחמירים ואילו בהמשך הצהיר כי הוא מתכוון לשלול מכל הכופרים את הזכות לקבל הגנה משפטית בעת הליך חוקתי.
אף על פי שפעל מבחינת מדיניות החוץ שלו כאחד שמטרתו לאחד את פילוג הכנסייה הנוצרית, בפועל חיזק יוסטיניאנוס את הזרם היווני של הנצרות בארצו אשר מאוחר יותר הפך לנצרות האורתודוקסית.
יתרה מזאת הוא העניק כוח משפטי לידי ארבע מועצות דתיות.
בו בזמן, יוסטיניאנוס לא נתן חופש פעולה למועצות דת אלו ונהג להתערב בתוך קבלת ההחלטות ובדיוניהם.
יוסטיניאנוס הגן על טוהר הכנסייה על ידי דיכוי הכופרים.
הוא לא הזניח שום הזדמנות להבטיח את זכויות הכנסייה והכמורה, להגן ולהרחיב את סמכויות ומותרות הנזירות.
קודקס החוקים של יוסטיניאנוס העניק מותרות רבות לידי הכנסייה.
בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הופסק מינוי הקונסולים ועקב כך מניין השנים הוחלף למניין השנים מבריאת העולם, על-פי האמונה הנוצרית.
מאז מינויו של לאו הראשון לאפיפיור ולבישוף של רומא, קיסרי האימפריה הביזנטית היו בעלי סמכות נרחבת בכל הנוגע למינויים של האפיפיורים שמשלו מהעיר רומא.
בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הוא מינה מספר אפיפיורים אשר עם חלקם נכנס ביחד עם הכמורה בקונסטנטינופול למאבקים תאולוגים חריפים.
עם כינוס ועידת קונסטנטינופול השנייה הוחלט לאחד את הפלג הדתי של ה'מונופיזיטיזם' ביחד עם הכנסייה הממסדית (פעולה שנתמכה בידי הקיסרית תיאודורה, מונופיזיטית בעצמה).
למרות ההחלטה, הסמכה ופיוס בין הפלגים בנצרות לא הושגה.
האפיפיור, ויגיליוס, אשר הוחזק בידי יוסטיניאנוס כאסיר, סירב לחתום על החלטות הוועידה ללא ייצוג מתאים של הפלג המערבי בכנסייה.
לבסוף, מאמציו של יוסטיניאנוס להביא לפיוס כשלו והפילוג בכנסייה הנוצרית המשיך להעמיק עד אשר בוצע פילוג רשמי בין הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית.
יוסטיניאנוס היה הקיסר הביזנטי הראשון שהורה על המרה של בתי כנסת לכדי כנסיות אם כי לאורך כל שלטונו התרחשה רק המרה אחת של בית כנסת לכדי כנסייה.
במסגרת מסעות הכיבוש בצפון אפריקה קוטלגו יהודים ביחד עם מאמיני אלילים פגאנים כאשר הוצא חוק האוסר על פולחנים דתיים לא נוצרים מכל סוג שהם בשטחים הכבושים.
יוסטיניאנוס הורה על חג הפסחא להיות עליון לחג פסח והשתמש בקודקס החדש במטרה להעביר קביעות פנים-יהודיות מהקהילות הפנימיות לידי הממשל הביזנטי.
בכתביו קבע למשל כי נאסר על היהודים לעשות שימוש במשנה, משום שהיא אינה חלק מכתבי הקודש.
רוב החקיקות של יוסטיניאנוס נגד יהודים לא נאכפו היטב, הקיטלוג של יהודים ביחד עם לא-נוצרים אחרים הוביל לקרע תאולוגי פנימי במועצות הדת ובתגובה הדבר הוביל לכך שהתערערה סמכותו של הממשל הביזנטי בנוגע לחקיקות אלו הנוגעות ליהודים.
בשנת 529 הנהיג יוליאנוס בן צבר את מרידת השומרונים הגדולה בארץ ישראל נגד השלטון הביזנטי, הפלתה הסופית בידי הצבא הביזנטי הובילה לפגיעה קשה באוכלוסיית השומרונים.
בשנת 556 החל מרד נוסף שערך מספר שנים, הוביל לפגיעה מסדרת כנסיות בארץ ישראל, בהם כנסיית המולד ובסופו של דבר, הפלתו שהתרחשה רק לאחר מות יוסטיניאנוס סימלה את סוף מרידות השומרונים.
התיקונים של יוסטיניאנוס לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544) היו הפעם הראשונה שבה מעשה סדום -פעילות לא מוסרית - קושר לקיום יחסי מין בין גברים.
הכנסייה הגדולה ביותר בקונסטנטינופול, האיה סופיה, הושמדה ונשרפה לחלוטין במהלך מרידת ניקה.
39 ימים בלבד לאחר סופו של המרד החל יוסטיניאנוס בהקמת האיה סופיה המחודשת העומדת עד היום באיסטנבול המודרנית, טורקיה.
האיה סופיה שבנה יוסטיניאנוס נועדה להאדיר את יוקרתה, גודלה וחשיבותה של האימפריה הביזנטית.
הכנסייה הייתה הגדולה ביותר בעולם מזה מספר מאות שנים לאחר הקמתה.
חמש שנים נמשכה בנייתה של האיה סופיה מחדש ובעבודות הבנייה שלה השתתפו כ-10,000 עובדים.
בעת הושלמה הבנייה של האיה סופיה, יוסטיניאנוס צוטט כאשר הכריז: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών) בכוונתו לכך שהאיה סופיה הייתה גדולה ומפוארת יותר מבית המקדש הראשון שנבנה בידי שלמה המלך.
עם הקמתה המחודשת של האיה סופיה הורה יוסטיניאנוס גם על הקמתה של האיה אירינה, אשר הפכה לשנייה בגודלה מבין כנסיות העיר.
כמעט אלף שנים מאוחר יותר, לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית, הקימו הסולטאנים העות'מאנים את ארמון טופקאפי, מושב שלטונם, אל מול הכנסייה בהתרסה לקודמם הביזנטים.
מאוחר יותר במהלך שלטונו, בעת מסעות הכיבוש הביזנטי של חצי האי האפניני, הורה יוסטיניאנוס על בניית בזיליקת סן ויטאלה בעיר רוונה, איטליה המודרנית.
בבזיליקה משני צדי האפסיס נמצאים גם פסיפסים שאחד מהם מראה את דמותו של יוסטיניאנוס עם הפמלייה שלו, ואילו מהצד השני רואים את תיאודורה והפמליה שלה.
בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט ניכרת תנופת בנייה בתקופתו של יוסטיניאנוס.
מפעל הבנייה העיקרי בירושלים כלל את בניית כנסיית הניאה אשר התחיל בשנת 531 והסתיים 12 שנה לאחר מכן עת בשנת 543 נחנכה הכנסייה.
החלק הדרומי של הקארדו המערבי בירושלים (דרומית לרחוב דוד של היום) הוא מפעל חשוב נוסף בתקופתו של יוסטיניאנוס.
קיימת מחלוקת במחקר האם היה במקום קארדו עוד בתקופה הרומית כחלק מהקמת אילייה קפיטולינה באמצע המאה הראשונה או שהחלק הזה של הקארדו הוסף רק בימי יוסטיניאנוס.
לצד חסות אדירה שנתן יוסטיניאנוס לפיתוח תשתיות ואדריכלות, התרחש בעידן שלטונו גם פיתוח של סגנונות האדריכלות.
בתקופת שלטונו הוצג ייצור משי באדמות ביזנטיות מסין הקיסרית (דאז תחת שלטונה של שושלת טאנג), צורת אמנות אשר מאוחר יותר הפכה האימפריה בה למפורסמת בקרב מדינות אירופה בידי הביניים.
בתחום האיקונים הדתיים, שלטונו של יוסטיניאנוס מובחן כאחד שהפיק מספר מהאייקונים המצוירים הראשונים ששרדו על גבי לוחות עץ.
רוב אלה נמצאים כיום במנזר סט.
ייתכן שחלק מהאייקונים הללו בסיני נשלחו כמתנות מהקיסר למנזר, בהבעת העליונות של מנזרי קונסטנטינופול.
הקבוצה מייצגת כמה מהדוגמאות היחידות לאייקוני לוחות עץ ניידים ששרדו עוד לפני המחלוקת על האיקונוקלאזם.
פלאביוס יוסטיניוס איוניור אוגוסטוס או יוסטינוס השני היה קיסר האימפריה הביזנטית מ-565 עד 578 ואחיינו ויורשו של יוסטיניאנוס הראשון.
יוסטינוס, בעלה של סופיה (אחייניתה של הקיסרית תאודורה) זכה בבחירות שלוות.
ימיו הראשונים בשלטון הבטיחו עתיד מזהיר - הוא שילם את חובותיו של דודו, שפט בעצמו, והכריז על סובלנות דתית כללית, אך אל מול האריסטוקרטיה הפרועה ומושלי הפרובינציות הסוררים הוא בסופו של דבר לא ביצע רפורמות רבות.
האירוע החשוב ביותר בתקופת שלטונו היה פלישת הלומברדים לאיטליה בשנת 568. הפולשים, בראשות אלבוין, הצליחו בתוך מספר שנים להפוך לשליטים בפועל של כמעט כל שטח המדינה.
תשומת לבו של יוסטינוס הייתה נתונה לאזורי הספר בצפון ובמזרח.
לאחר שסירבו לשלם את מס האוורס, הוא הוביל מספר קרבות נגדם שלא נחלו הצלחה.
גישושיו אצל הטורקים גרמו לפרוץ מלחמה עם פרס.
לאחר שתי מערכות שנחלו כישלון חרוץ, שבהם כבשו הפרסים את סוריה, הצליח יוסטינוס להשיג שלום שברירי בכך ששילם מס שנתי.
התקפי השיגעון אליהם נפל מדי פעם הובילו אותו למסקנה שעליו למנות שותף.
ולפי עצתה של סופיה הוא דילג על קרובי משפחתו ומינה את הגנרל טיבריוס להיות קיסר בדצמבר 574 ופרש מתפקידו, עד מותו בשנת 578.
יוסטיניאנוס השני, המוכר גם בשם רינוטמטוס ("חצוי-האף") (669-711) היה קיסר ביזנטי בין השנים 685 עד 695, ואז שוב מ-704 עד 711. הוא ירש את אביו, קונסטנטינוס הרביעי כשהיה בן שש-עשרה.
תקופת שלטונו לא הייתה סוגה בשושנים, הן מבית והן מחוץ.
לאחר פלישה מוצלחת הוא כרת שביתת נשק עם הערבים, והעניק להם זכות שלטון משותף על ארמניה, איבריה וקפריסין.
הוא גירש 12,000 מרונים נוצרים ממולדתם לבנון כדי לאפשר לערבים לשלוט באסיה הקטנה, מה שהוביל לכך שהערבים כבשו את ארמניה בשנת 692.
בשנת 688 ניצח יוסטיניאנוס את הבולגרים ניצחון מוחץ.
בינתיים, המחלוקות המרות שעלו בכנסייה בשל רדיפתו צמאת-הדם של יוסטיניאנוס את המניכאיזם, והעושק (בעזרת אנשיו סטפנוס ותאודטוס) שבעזרתו השביע את תשוקתו לפאר ואת תאוותו להקמת בניינים יקרים גרמו לנתיניו למרוד נגדו.
בתקופתו נהגו לתלות את פושטי הרגל החייבים מס, כשראשם מטה, מעל מדורה קטנה הבוערת לאט ומעלה עשן.
בשנת 695 פרץ המרד תחת הנהגתו של לאונטיוס, ולאחר שכרת את אפו של יוסטיניאנוס (ומכאן קיבל את כינויו) הוא הוגלה לחרסון שבקרים.
לאחר חלוף שלוש שנים הודח לאוניטוס, גם אפו נכרת והוא נכלא על ידי טיבריוס, שהיה לקיסר.
יוסטיניאנוס השני היה שם אף דמה מזהב במקום אפו הכרות.
יוסטיניאנוס נמלט מחרסון לאחר כמעט תשע שנים ונשא את תאודורה, אחותו של איבוסירוס גליאבנוס (בוסיר גלבן), הכגן של הכוזרים.
הם קיבלו בית בעיר פאנאגוריה שבחצי האי טאמאן.
בוסיר קיבל הצעת שוחד מטיבריוס כדי שיהרוג את גיסו, ושלח שני בכירים כוזרים - פפטזייס ובלגיטזין - כדי שיבצעו את המעשה.
אולם תאודורה הזהירה את יוסטיניאנוס.
יוסטיניאנוס הזמין את מבקשי נפשו, אחד, אחד, למעונו וחנק אותם בעזרת חבל וברח מהעיר.
יוסטיניאנוס ברח לטרבל, שליט הבולגרים בחבל הבלקן.
הלה הציע את תמיכתו בתמורה לתמיכה כספית וכתר קיסר.
תקופת קיסרותו השנייה התאפיינה במלחמה כושלת נגד הבולגרים, שהיו תחת הנהגתו של טרבליס, ניצחונות ערביים באסיה הקטנה, והתקפות של אנשיו על עריו שלו - רוונה וחרסון, שם העניש ביד קשה את האצילים והפליטים.
יוסטיניאנוס נפגש עם האפיפיור קונסטנטינוס והשניים נשאו ונתנו על פשרה.
שלטונו העריץ של יוסטיניאנוס גרם לפרוץ מרד נוסף נגדו.
העיר חרסון מרדה בהנהגתו של פיליפוס ורדאניס, שנעזר בכוזרים.
הכוחות שנשלחו לדכא את המרידה הצטרפו עד מהרה למורדים, ופנו כנגד עיר הבירה.
זו נכבשה ופיליפיקוס הוכרז כקיסר.
יוסטיניאנוס נמלט אל הבולגרים ונרצח באסיה הקטנה בדצמבר 711. הוא היה הקיסר האחרון לבית הרקליוס.
תיאור בדיוני של חייו של יוסטיניאנוס מופיע בספרו של הארי טרטלדאב משנת 1998: Justinian.
יוסטון טקסאנס היא קבוצת פוטבול בליגת ה־NFL אשר נוסדה בשנת 2002 ומושבה ביוסטון, טקסס.
הקבוצה היא החדשה ביותר מבין קבוצות הליגה וממלאת את החלל שהותירה קבוצת היוסטון אוילרס שעברה לנאשוויל, טנסי בשנת 1997.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון NRG אשר הספיק אירח את סופרבול XXXVIII בעונת 2004.
הקבוצה סיימה לראשונה במאזן ניצחונות חיובי בעונת 2009, והעפילה לראשונה לפלייאוף בעונת 2011 כשזכתה בראשות הבית הדרומי של ה-AFC.
דייוויד קאר, קוורטרבק הקבוצה לשעבר היה לבחירת הדראפט הראשונה של הקבוצה בהיסטוריה.
הוא נבחר במקום הראשון הכללי בדראפט של שנת 2002, לאחר חמש עונות מאכזבות עזב קאר את הקבוצה.
בעונת 2011 בחרה הקבוצה בדראפט את שחקן הגנה ג'יי.
וואט שסייע לה להעפיל לראשונה בתולדותיה לפלייאוף, הוא נבחר לשחקן ההגנה של העונה ב-2012, 2014, ו-2015.
שווי הקבוצה ב-2016 הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-2.6 מיליארד דולר, תשיעי מבין קבוצות ה-NFL.
הקבוצה היא בבעלות ג'ניס מקנייר שירשה אותה בבעלה.
יוסטיין גורדר (בנורווגית: Jostein Gaarder; נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא סופר נורווגי, שכתב רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים.
גורדר נולד באוסלו, נורווגיה, למשפחת מורים ומחנכים.
הוא למד לשונות סקנדינביות ותאולוגיה באוניברסיטה של אוסלו.
במשך זמן מה, לפני שהחל בקריירה של כתיבה, לימד פילוסופיה.
יצירתו המוכרת ביותר היא הרומן עולמה של סופי, שכותרת המשנה שלו היא "רומן על תולדות הפילוסופיה".
יצירה פופולרית זו תורגמה לחמישים ושלוש שפות.
בעולם מצויים עשרים וששה מיליון עותקים מודפסים, שלושה מיליון מהם נמכרו בגרמניה לבדה.
בשנת 1997 ייסד גורדר יחד עם רעייתו סירי דאנביג את "פרס סופי", שנקרא על שם הדמות מהספר.
זהו פרס בינלאומי לסביבה ופיתוח בר-קיימא, בגובה מאה אלף דולר, שניתן מדי שנה עד לשנת 2013, אז הופסקה הענקתו בשל העדר מימון.
באוגוסט 2006, על רקע המלחמה בלבנון, פרסם מאמר חריף.
"איננו מכירים עוד במדינת ישראל", כתב יוסטיין גורדר בעיתון הנורווגי 'אפטנפוסטן', "אנחנו קוראים לרוצחי ילדים בשמם ולעולם לא נקבל שלאלה יש מנדט מאלוהים או מההיסטוריה להצדקת מעשי התועבה שלהם...
אנחנו צוחקים לשגעונות של העם הזה, ומבכים את חטאיו".
המאמר עורר סערה עזה מאז פרסומו.
מונה לוין, מבקרת מוזיקה יהודייה-נורווגית מגדירה את הדברים כ"דבר המחריד ביותר שקראתי מאז 'מיין קמפף'" ואת כותבם כאדם בור ומלא שנאה.
פרופסור דינה פורת, ראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות באוניברסיטת תל אביב, אומרת, "מדובר במניפסט אנטישמי קלאסי, שאפילו אינו יכול להסוות את עצמו כביקורת על ישראל".
גורדר ניסה לטעון כי לא הובן נכון וכי הוא "חבר של ישראל ושל היהודים".
בניגוד לדברים שכתב במאמר, הוא מציין בדברים להגנתו כי הוא תומך בקיום מדינה ליהודים, אך לא במתכונתה הנוכחית.
הוא מודה כי היה משנה במשהו את תוכן הדברים כדי לא לפגוע, אך איננו חוזר בו מעיקרם.
עולמה של סופי, הוצאת שוקן.
מאיה, תרגמה דנה כספי, הוצאת שוקן, 2001.
נערת התפוזים, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2005, תרגם מנורווגית רוג'ר הרץ
יוסטון קומטס הייתה קבוצת כדורסל נשים אמריקאית ששיחקה כדורסל בליגת ה-WNBA.
הקבוצה נוסדה ב-1997, והייתה אחת הקבוצות המקוריות של ליגת ה-WNBA.
הקבוצה זכתה בארבע האליפויות הראשונות של הליגה, ובכך הייתה לשושלת הראשונה של הליגה.
לקבוצה יש את מספר האליפויות הגבוה ביותר בליגה במשותף עם הלינקס והסטורמס.
הרכב הקומטס היה ידוע בחוזקה ההתקפית שלו ובשלל הכוכבות ששיחקו בו - סינתיה קופר (ה-MVP הראשונה של הליגה), שריל שוופס וטינה תומפסון.
הקומטס הייתה קבוצת-אחות של היוסטון רוקטס.
ב-2008 התפרקה הקבוצה והנהלת הליגה הסירה אותה מהקבוצות המתמודדות משום שלא נמצאה לה בעלות.
יוסטון קומטס היא אחת מהקבוצות המקוריות של ליגת ה-WNBA.
ב-1997, הם ניצחו את ניו יורק ליברטי בגמר ה-WNBA וזכו באליפות הראשונה בתולדות הליגה.
בעונה שלאחר מכן, עברה הקבוצה ממחוז המזרח למחוז המערב.
באותה שנה, זכתה הקבוצה באליפות שנייה, לאחר שניצחה בסדרת הטוב משלוש את פיניקס מרקורי.
ב-1999, הובילו "שלוש הגדולות" (סינטייה קופר, שריל שוופס וטינה תומפסון), את יוסטון לאליפות שלישית ברציפות, לאחר ניצחון בגמר על ניו יורק ליברטי של תרזה וותרספון.
באותה השנה, איבדה הקבוצה את קים פרוט, שנפטרה ממחלת הסרטן.
על שמה של פרוט נקרא פרס הספורטיביות של ה-WNBA.
בשנת 2000 הגיעו הקומטס לגמר ה-WNBA בפעם הרביעית ברציפות, וזכו באליפות ללא מאמץ לאחר ניצחון על ניו יורק ליברטי.
עקב כך, הפכה יוסטון קומטס לשושלת ידועה בספורט העולמי.
בשנת 2001, לאחר פרישתה של סינטייה קופר, הודחה יוסטון כבר ברבע הגמר על ידי לוס אנג'לס ספארקס.
שנה לאחר מכן, עקב פציעתה של שריל שוופס, הודחה שוב פעם הקבוצה ברבע הגמר.
בעונת 2004, הקבוצה לא עלתה לפלייאוף בפעם הראשונה בתולדותיה, אבל שנה לאחר מכן, כבר הייתה בו שוב.
יוסטוס איש טבריה היה היסטוריון, סופר ואיש ציבור יהודי ידוע בטבריה, שפעל בתקופת המרד הגדול ברומאים במאה ה-1 לספירה.
יוסטוס, בנו של פיסטוס, השתייך לאחת המשפחות המכובדות והעשירות שבפוליס הטבריאנית.
כל הידיעות אודותיו שאובות מכתבי יוסף בן מתתיהו, ובעיקר בחיבורו האוטוביוגרפי "חיי יוסף", שנכתב במידה רבה, כתגובה לספרו של יוסטוס.
יוסטוס זכה לחינוך יווני מסודר כמקובל בקרב המשפחות האמידות, העירוניות ובמיוחד באלה המשתייכות לשכבת ההנהגה.
הוא מתואר בפי יוסף בן מתתיהו כדמגוג מוכשר ובעל יכולת שכנוע, אם כי תוך שימוש באמצעי תרמית והונאה.
יוסטוס היה היסטוריון בעל תפיסת עולם היסטוריוסופית יוונית.
הוא כתב את תולדות מלחמת החורבן, כפי שעולה מ"חיי יוסף", באמצו לעצמו את הסגנון הרטורי והאופי הסיפורי התמציתי.
חיבורו לא שרד ולא נמצא עד היום, וכל מה שנלמד עליו מצוי אצל "חיי יוסף".
ישנם חוקרים הסבורים, כי בספריו של ההיסטוריון יוליוס אפריקנוס נעשה שימוש בספרו של יוסטוס.
ספרו של יוסטוס הקיף את כל המלחמה, לרבות המצור על ירושלים, אם כי יש להניח כי הלה התרכז בעיקר בתיאור הקרבות בגליל.
העובדה שיוסטוס כתב על מאורעות שהתרחשו בחייו והוא היה אף חלק מהם, מעניקה לו מידה של מהימנות.
דיוגנס לארטיוס (המאה ה-3), בספרו "חיי הפילוסופים", מצטט ב"חיי סוקרטס" את יוסטוס כמקור סמכות לידיעה מפוקפקת הקשורה להתערבות אפלטון במשפטו של מורו, אותה הוא מצטט מתוך ספרו "הזֵר" או "עטרת הראש".
נראה מכך שיוסטוס היה אחד הסופרים היהודים הראשונים שעסקו בנושאים לא-יהודיים.
סטפנוס מביזנטיון (המאה ה-6) הזכיר בערך "טבריה" במילונו הגאוגרפי את "יוסטוס, שכתב את ההיסטוריה של המלחמה היהודית נגד אספסיאנוס", כאיש הבולט מעיר זו.
פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9, מזכיר רשימה כרונולוגית של מלכי היהודים מאת יוסטוס, שכללה את התקופה ממשה ועד אגריפס השני.
פוטיוס מציין שסגנונו של יוסטוס מאוד תמציתי והוא משמיט מידע רב בעל חשיבות עצומה.
לדבריו, מכיוון שיוסטוס סובל מ"הפגם הנפוץ" (או "האשמה המשותפת") בקרב היהודים, הוא אפילו לא מזכיר את ישו.
יוסטוס היה מחותן עם משפחתו של פיליפוס, מי שהיה מפקד בעל שם בצבאותיו של המלך אגריפס השני.
פיליפוס עצמו נמנה עם משפחת הלוחמים, שבזמנו, בימי הורדוס המלך, הובאו מבבל, כפרשים וכקשתים, ונושבו בבשן כמושבה צבאית ("קשתי זמאריס" – "זמרי").
מושבה זו המשיכה לתפקד גם בימי אגריפס הראשון והשני, ושימשה להם משענת צבאית חשובה.
הקשר בין יוסטוס לבין אגריפס השני עולה מהעובדה שלפי יוסף בן מתתיהו שימש יוסטוס זמן מה בתור מזכירו של אגריפס השני.
לקשר זה יש שורשים מצד אחד ותוצאות מן הצד האחר על אפיון דמותו של יוסטוס.
היות יוסטוס חלק ממשפחת ההנהגה שבטבריה, שהייתה אצילה ועשירה, ובוודאי רקמה קשרים טובים עם השלטונות וכמו כן הייתה קשורה במישרין ובעקיפין לממלכת אגריפס (יוסטוס היה בן חסותו של אגריפס מראשית המרד), מעמידה את יוסטוס כמתנגד טבעי למרידה כנגד הרומאים.
קבוצה זו, כמו גם בערים אחרות, ובעיקר בירושלים, מכונה בפי יוסף בן מתתיהו בשם "מפלגת השלום".
בשלב כלשהו בתקופת המרד הצטרף יוסטוס לגל המרידה, כנראה, כך יוסף בן מתתיהו, בעקבות השפעתו של יוחנן מגוש חלב.
בטבריה פעלו בתקופת המרד שלוש סיעות: קבוצה אחת של נשואי הפנים, בהנהגת יוליוס קאפללה, בקשה לשמור אמונים לרומאים ולאגריפס, ולהרחיק עצמה ככל שניתן מעסקי מלחמה.
הקבוצה השנייה, עממית, של פשוטי העם והספנים, ושהונהגה על ידי יהושע בן צפיא, בקשה ללחום ברומאים, והשלישית – שהונהגה על ידי יוסטוס, היטלטלה בין תמיכה להתנגדות.
לבסוף, מטעמים אישיים של המנהיג וברצותו להתעשר מהמרד ולגבות הון פוליטי ממנו (כך על פי יוסף בן מתתיהו), בחרה לאחוז בחרב המרד והצטרפה לגליליים המרדנים.
אחת מפעולותיו העיקריות של יוסטוס היה לפעול בראש קבוצה של חמושים כנגד התחום הכפרי של צמד ערים מהדקאפוליס – גדרה (גדר) והיפוס (סוסיתא) – ולהעלותו באש.
באופן זה גרר עצמו יוסטוס למרידה כנגד הרומאים, וזאת מכיוון שערי הפוליס ההלניסטיות במזרח היוו משענת חשובה, פוליטית, כלכלית, צבאית ואף תרבותית, לשלטון האימפריאלי הרומי.
קשה לנתק את המהלך של יוסטוס מהמיתקפות ההדדיות שהתנהלו בין ערי פוליס לבין יישובים כפריים יהודים מיד עם פרוץ המרד, כמו בבית שאן, בעכו ועוד.
קשה גם לנתק מהלך זה מהיריבות הקשה שבין גוש חלב (עירו של יוחנן הקנאי) לבין הסביבה ההלניסטית באזור, בשעה שמתחוור אפקט ההשפעה המרדני של יוחנן על יוסטוס.
בשעה שכוחותיו של אספסיאנוס פרצו לעבר הגליל על מנת לדכא את המרד, עבר יוסטוס למחנה המתנגד למרידה והצטרף לכוחותיו של המלך אגריפס.
יוסטוס הקדוש מטריאסטה (באיטלקית: San Giusto martire) היה קדוש נוצרי מעונה שחי בעיר אקוויליה בזמנו של הקיסר דיוקלטיאנוס.
יוסטוס הקדוש עסק בהפצת הנצרות באזור מגוריו והיה בין ראשוני הנוצרים שנאסרו בשל סירובם להקריב קרבן לאלילים הפגאנים.
לפי המסורת עינה אותו הפרפקט מנציו (Manazio) עינויים קשים במטרה להכניעו, אך ללא הועיל.
לבסוף דן אותו מנציו למיתה והשליכו אל הים מול חופי טריאסטה כשהוא קשור בידיו וברגליו בשלשלאות למשקולות ולאבנים.
על פי האמונה העממית, השלשלאות נמסו כבמעשה נס, וגופת הקדוש צפה ונמצאה על חופה של טריאסטה.
בטריאסטה הוקמה כנסייה שהוקדשה ליוסטוס הקדוש כבר במאה ה-5. הכנסייה הוקמה בשטח הפורום הרומי ושברי עמודים מתקופת הרומאים שימשו בבניית מגדל הפעמונים.
במאה ה-14 חוברה הכנסייה אל כנסיית מריה הקדושה הסמוכה לה על ידי בניית האולם המרכזי של הכנסייה הנוכחית אשר חיבר בין שני המבנים הקיימים.
הגבעה עליה ניצבת הקתדרלה נקראת על שמו של הקדוש (Colle di san Giusto) וכך גם הטירה הסמוכה לקתדרלה.
הנצחת הקדוש באומנות מוגבלת לעיר טריאסטה ובמיוחד לקתדרלה שעל שמו, ותמונתו העתיקה ביותר היא ככל הנראה הפסיפס שבאפסיס של קתדרלה זו והמתוארך למאה ה-12. בקתדרלה מצוי גם דיוקנו של יוסטוס הקדוש על גבי בד משי השמור בין אוצרות הכנסייה.
יום חגו של יוסטוס הקדוש הוא ה-2 בנובמבר בטריאסטה, וה-23 במרץ בסן ג'יוסטו קנווזה (San Giusto Canavese) שליד טורינו.
היונה נחשבת לסמלו של הקדוש.
יוסטוס קיסר אתיופיה (געז: ዮስቶስ; 14 באוקטובר 1711 - 19 בפברואר 1716) הוכתר בשם "צאהי סגד" (געז: ፀሓይ ሰገድ, עברית: לו השמש משתחווה).
על פי ריצ'רד פאנקהארסט מותו של הקיסר הקודם טאוופלוס גרם למתיחות בין שני המחנות המרכזיים של הקיסרים לשעבר בבית המלוכה תומכי תקלה היימנות הראשון ותומכי טאוופלוס, בכירי השלטון פחדו מבחירת קיסר נוסף ממשפחת המלוכה ומהשושלת הסולומונית ולכן הם בחרו אחד משלהם לכהן כקיסר.
במשך כל מלכותו נשקפה סכנה לחייו ולכן לא עזב את הבירה גונדר למעט לצייד.
אחרי כמה שנים, המצב הפוליטי התייצב מספיק על מנת שיוכלו לבנות שתי כנסיות חדשות בגונדר, לדתה("לידתה") "הלידה של מרים הבתולה" ב-1713 ואבא אנטוניס "אבא אנתוני" ב-1715.
בינואר 1716 יוסטוס חלה והוצא מהחיים הפוליטיים.
הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס מרחיב וכותב:
יוסטוס שהיה עדיין חולה פחד מהאפשרות להכריז על בנו פאסיל כקיסר החדש, הוויכוח שוב התעורר הפעם בין תומכי יוסטוס לבין תומכי השושלת הסולומונית המשמר הקיסרי.
הסולומונים בסופו של דבר ניצחו והמליכו את דווית השלישי כקיסר ב-30 בינואר 1716. יוסטוס לבסוף מת ממחלתו ונקבר בכנסיית לדתה שבנה.
יוסטינוס מרטיר היה פילוסוף ומרטיר נוצרי.
כל הידוע לנו על קורות חייו מקורו בכתביו.
הוא נולד בפלוויה נאפוליס (היא שכם) ועל פי המסורת הנוצרית היה מרטיר (קדוש מעונה) שהוצא להורג ברומא ביחד עם שישה מתלמידיו בפקודת הקיסר מרקוס אורליוס.
יוסטינוס מכנה את עצמו "שומרוני", אבל אביו וסבו היו ככל הנראה יוונים או רומאים, והוא התחנך כעובד אלילים.
כפילוסוף אפלטוני שהפך לנוצרי, הוא הגיע לרומא, הקים שם בית ספר לפילוסופיה נוצרית, והקדיש את כל ימי חיו הנותרים כדי ללמד את מה שהוא מכנה "הפילוסופיה האמיתית".
האפיפיור לאו השלושה-עשר ציווה לחבר לזכרו תפילה, ולהכניסה לספר התפילות היומיומיות של הנזירים של הכנסייה הקתולית, וקבע את יום חגו כקדוש ל-14 באפריל.
הסופר והתאולוג הנוצרי טטיאנוס מכנה אותו "יוסטינוס הנערץ עד מאוד", מצטט את דבריו ואומר כי הפילוסוף הציניקן קרסקנטיוס טמן לו מלכודת.
קרסנס היה יריבו המושבע של יוסטינוס שמתוך קנאה בהצלחתו גרם להרשעתו בדין.
פרטי משפטו של יוסטינוס שרדו עד ימינו אלה, וזה המסמך המקורי היחיד שיש בידינו מרומא של המאה השנייה לספירה המדווח על פילוסוף נוצרי שהפך לקדוש מעונה.
אירנאיוס, בישוף לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) מדבר עליו כקדוש מעונה ואומר כי טאטיאנוס היה תלמידו.
טרטוליאנוס, מאבות הנצרות, מתאר אותו כפילוסוף שהיה אחד מראשוני המוקיעים את אלה שכפרו בנצרות.
יוסטינוס השתייך לתנועה של הנוצרים הראשונים שאנו מכנים "אפולוגטיקאים" והיה נציגה העיקרי במאה השנייה לספירה.
אוסביוס מקיסריה מציג רשימה של כתבי יוסטינוס מרטיר הכוללת בין היתר את "האפולוגטיקה הראשונה" (כתב הסנגוריה הראשון על הנצרות) שנכתבה בשנת 150, המיועדת לאנטונינוס פיוס, קיסר רומא, ואת "האפולוגטיקה השנייה" שנועדה לסנאט הרומי.
מטרתם של כתבי הגנה אלה היא להוכיח את אי הצדק שברדיפת הנוצרים, שהם נציגיה האמיתיים של הפילוסופיה והמאמינים האמיתיים באלוהים, שהוא בוראם של כל הדברים.
חיבור נוסף שאוסביוס מציין הוא "הטפה אל היוונים", אולם כיום ידוע כי יוסטינוס לא היה מחברו.
על פי יוסטינוס מרטיר, ישו בן האלוהים הוא המורה הגדול של הנוצרים, שבתחייתו הם מאמינים.
הוא מדגיש את הדוגמה הנוצרית של הלוגוס האלוהי, האל הבן שהפך לבשר ודם בדמותו של ישו הנוצרי, וטוען כי מה שמפריע לאמונה זו היא התערבותם של השדים.
הוא עושה שימוש בדברי הנבואה שבתנ"ך כדי להוכיח כי ישו הוא בן אלוהים, ומתאר את אורח חייהם של הנוצרים הראשונים ואת טקס האוכריסטיה של אכילת הלחם ושל שתיית היין, ההופכים לבשרו ולדמו של ישו הנוצרי.
בספרו "דיאלוג עם טריפון היהודי" מנסה יוסטינוס, שהכיר היטב את הפילוסופיה היוונית, להסביר את תורת הגאולה הנוצרית בהסתמך על יצירותיהם הפילוסופיות של אפלטון, של אריסטו ושל אנשי האסכולה הסטואית.
הוא מספר כיצד בחן תורות גאולה שונות של עובדי אלילים, כיצד ומדוע נהה אחר תורותיהם של אריסטו ושל פיתאגורס בזו אחר זו, וכיצד הפך אחרי כן לחסיד נלהב של תורת אפלטון, לפני שהפך לנוצרי.
בהתאם לדברי יוסטינוס תורת הגאולה הנוצרית עולה בהרבה על זו של חכמי האסכולה הסטואית, מפני שהיא מבטיחה למאמיניה חיי נצח אישיים.
כך כתב על הפילוסופים הסטואיים:
יוסטון דינמו היא קבוצת גביע ה-MLS מקצוענית מיוסטון שבטקסס, ארצות הברית.
הקבוצה שהוקמה בשנת 2005 משחקת בליגה האמריקאית, ה-MLS.
מגרשה הביתי הראשון של יוסטון היה אצטדיון רוברטסטון שהיה מסוגל להכיל 32,000 צופים והיה ממוקם בקמפוס של אוניברסיטת יוסטון, בו שיחקו משנת היווסדותם.
הבעלים של יוסטון דינמו ארגן חוזה שכירות למשך שלוש שנים שנחתם על מנת שהקבוצה תשחק באצטדיון זה, בזמן שהתוכניות לאצטדיון שמיועד לכדורגל בלבד מגיעות לשלבים הסופיים.
האצטדיון החדש נפתח ב-2012 והחליטו לקרוא לו אצטדיון BBVA קומפאס המארח גם את יוסטון דאש בליגת הכדורגל לנשים, קבוצת הפוטבול טקסס סאותרן טייגרס, ה-USA איגלס וב-2013, גם את המשחקים של עונת הרוגבי העולמית בשביעיות לנשים.
מקום שני באליפות פאן-פאסיפיק (2008)
יוסטון אסטרוס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר יוסטון, טקסס.
הקבוצה נוסדה ב-1962 והצטרפה לליגה יחד עם הניו יורק מטס כשתי קבוצות הרחבה של הנשיונל ליג.
בתחילה נקראה הקבוצה יוסטון קולט 45, על שם האקדח המפורסם תוצרת חברת קולט, וב-1965 שונה לשמה הנוכחי יוסטון אסטרוס, לכבוד הזיקה של העיר יוסטון לתוכנית החלל האמריקאית בזכות מרכז החלל על שם ג'ונסון.
בשנת 1980 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בראשות הבית והעפילה לראשונה לפלייאוף, בו הפסידה בחמישה משחקים לפילדלפיה פיליז, את הופעתה הראשונה בוורלד סיריס רשמה ב-2005 לאחר שניצחה בגמר הנשיונל ליג את הסנט לואיס קרדינלס 2-4, אך הפסידה 0–4 לשיקגו וייט סוקס בסדרת אליפות ה-MLB.
ב-2013 עברו האסטרוס לשחק בבית המערבי של האמריקן ליג.
האסטרוס משחקים באצטדיון מינט מייד פארק, שנפתח בשנת 2000 תחת השם אסטרוס פילד, לאצטדיון קיבולת של מעל 40 אלף צופים, והוא אחד ממגרשי הבייסבול הבודדים שלהם גג נסגר, אמצעי הכרחי לאור האקלים הסובטרופי גשום בעיר.
בעונת 2017 זכו לראשונה בוורלד סיריס לאחר ניצחון 4–3 על לוס אנג'לס דודג'רס.
על הזכייה העיבה פרשיית גנבת הסימנים, כשנחשף שהקבוצה עשתה שימוש במצלמות על מנת לפענח את סימני התופסים בקבוצה היריבה ולאותת לחובטים באמצעים שונים.
הליגה קבעה כי הקבוצה הפרה את ההוראות, קנסה אותה ב-5 מיליון דולר, באיבוד שתי בחירות הדראפט הראשונות שלה, כמו כן השעתה לשנה את המנהל ומאמן הקבוצה, שניהם פוטרו לאחר מכן על ידי בעלי הקבוצה.
בעונת 2019 הפסידה בוורלד סיריס 4–3 לוושינגטון נשיונאלס.
בעונת 2022 האסטרוס זכו בפעם השנייה בוורלד סיריס לאחר ניצחון 4–2 בסדרה על פילדלפיה פיליז.
בעונת 2023 האסטרוס עלו לגמר האמריקן ליג בפעם השביעית ברציפות מאז 2017 מול טקסס ריינג'רס.
הם הפסידו במשחק השביעי במאזן 3-4 והריינג'רס עלו לוורלד סיריס.
יוסטוס ליפסיוס (בהולנדית: Justus Lipsius; 18 באוקטובר 1547 – 23 במרץ 1606) היה פילולוג, פילוסוף והומניסט פלמי.
נולד בבראבנט (כיום מחוז ברבאנט הפלמית שבבלגיה), נשלח על ידי הוריו לקולג' של מסדר הישועים בעיר קלן שבגרמניה, ואחר כך למד באוניברסיטת לוון.
הוא שימש כמזכירו של הקרדינל דה גראנוול ברומא ושהה שם שנתיים שבמרוצתן הקדיש את זמנו הפנוי ללימוד ספרות לטינית, ובחן כתבי יד עתיקים בותיקן.
ב-1570 ביקר בארצות השפלה, בגרמניה, באוסטריה ובבוהמיה, וחזר לעיר לוון.
אך בעקבות מלחמת שמונים השנים בין המורדים ההולנדים לבין הספרדים, נאלץ לעבור להולנד וב-1579 התמנה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ליידן, שם נחשב לתומך הקלוויניזם.
הוא נשאר בליידן אחת עשרה שנה - תקופה שבה כתב את החשובות שביצירותיו.
בין היתר, הכין לפרסום את ספרו "סנקה" וערך ופרסם את ספרו "טקיטוס" שיצא לאור במספר מהדורות.
בחלקן היו אלה עבודות מחקר ובחלקן היוו אוסף של כתבי המחברים הקלאסיים של העת העתיקה.
ב- 1589 פרסם את מחקרו "על הפוליטיקה", שבו הטיף לאיחודן של הדתות הקתולית והפרוטסטנטית.
הוא הוסיף וטען שאם כי לימד במדינה המטיפה לסובלנות דתית, אין מקום ליותר מאשר דת אחת שהיא דת המדינה, וכי על הממשלה לאכוף דת זו באמצעות "האש והחרב".
דבריו אלה עוררו את חמתם של הפרוטסטנטים, והוא ניצל בזכות הרשויות של ליידן שגרסו כי הביטוי "האש והחרב" אינו אלא דימוי לפעילות נמרצת.
באביב 1590 עזב את ליידן באמתלה שהוא נוסע למעיינות הרפואיים של העיר ספא (כיום במחוז ולוניה בבלגיה), אך נסע למיינץ שבגרמניה, שם שב לזרועותיה של הכנסייה הקתולית.
מאורע זה עורר עניין רב בעולם הקתולי, והוא הוזמן לחצרות נסיכים ולאוניברסיטאות באיטליה, באוסטריה ובספרד.
הוא העדיף להישאר בארצו והתמנה לפרופסור ללטינית באוניברסיטת לוון.
אך במהרה התמנה ליועצו של פליפה השני, מלך ספרד, עסק בהיסטוריוגרפיה ושימש כיועץ גם לאלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה.
ב- 1605 פרסם ספר שהיה בבחינת מבוא להיסטוריה של ברבאנט.
יוסטוס ליפסיוס נפטר בלוון כתוצאה ממחלת כבד.
רחוב בבריסל נקרא על שמו, וב-1990 הבניין שהוקם במקום שבו היה רחוב זה כדי לשמש כמטה האיחוד האירופי נקרא בניין יוסטוס ליפסיוס.
פסלו ניצב בחזיתו של בניין זה.
רעיונותיו בדבר האזרח האידיאלי - אדם הפועל מתוך היגיון השולט בעצמו וברגשותיו והמוכן להיאבק למען דעותיו, מצאו הסכמה בקרב המלומדים של תקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
השקפתו זו, שבאה על ביטויה בפוליטיקה, גורסת גישה רציונלית מצד המדינה והמנגנון הממשלתי כלפי הנתינים.
הוא הטיף גם למען הגנה צבאית חזקה.
עקרונות אלה מונחים ביסודה של המדינה המודרנית.
יוסטוס ליפסיוס פרסם יצירות רבות בנושאים רבים ושונים ובהם דת, פוליטיקה, פילוסופיה והעת העתיקה, וניהל התכתבות ענפה עם מלומדים אחרים.
הוא כתב מספר יצירות שמטרתן הייתה להחיות את האסכולה הסטואית ברוח הנצרות, שהמפורסמת שבהן היא "על ההתמדה".
גרסתו הסטואית של ליפסיוס השפיעה על מספר הוגי דעות בני זמננו ויצרה את התנועה האינטלקטואלית של הנאו-סטואיציזם.
אומרים כי ליפסיוס היה אדם בעל מזג נעים אם כי עבר תקופות של מלנכוליה.
הוא לא אהב מוזיקה אך העריץ כלבים ופרחים, ובייחוד את פרחי הצבעוני.
הצייר פטר פאול רובנס, שהיה ידידו ותלמידו של ליפסיוס, צייר את עצמו עומד לצדו כאשר הוא מלמד שניים מתלמידיו, ובהם פיליפ רובנס, שהיה אחיו של צייר מפורסם זה.
תמונה זו שצוירה ב-1615 מוצגת בפאלאצו פיטי בפירנצה.
יוּסְטוּס פון לִיבִּיג (גרמנית: 12 במאי Justus von Liebig; 1803, דארמשטאדט גרמניה – 18 באפריל 1873, מינכן גרמניה) היה כימאי גרמני מגדולי הכימאים של המאה ה-19. מ"אבות הכימיה האורגנית".
תרם תרומה משמעותית לכימיה החקלאית ולביוכימיה, נחשב לאחד מראשוני תעשיית הדשן הכימי.
יוסטוס פון ליביג נולד ב-12 במאי 1803 בדארמשטאדט שבגרמניה.
אביו היה רוקח ובעל בית מסחר לצבעים.
יוסטוס הצעיר ערך ניסויים בכימיקלים שהיו בבית המסחר של אביו.
את הגימנסיה עזב בשנה השנייה והחל בהתמחות כשולית רוקחים בעיר הסמוכה הפנהיים (Heppenheim).
התמחותו כשוליה הסתיימה גם היא טרם זמנה לאחר שבעקבות אחד מהניסויים שלו פרצה שרפה בבית המרקחת.
בסתיו 1819 החל את לימודי הכימיה באוניברסיטת בון.
ב-1821 עבר, בעקבות המורה שלו, לאוניברסיטת ארלנגן.
בה קיבל את הדוקטורט ב.-1822. באותה שנה קיבל מלגה להמשך לימודים בסורבון שהייתה באותה תקופה מרכז חשוב של מדע הכימיה, שם גם ביצע ניסויים במעבדה הפרטית של לואי ז'וזף גה-ליסאק.
ב-1823 הציג את מחקריו על fulminates לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1824 נתמנה לפרופסור לכימיה ורוקחות באוניברסיטת גיסן.
ב-1852 עבר, על פי הזמנתו האישית של מקסימיליאן השני מלך בווריה, לאוניברסיטה של מינכן שם הוקם עבורו המכון לכימיה.
ב-1859 נבחר לחבר באקדמיה הגרמנית למדעים.
ב-15 בדצמבר 1859 נתמנה לנשיא האקדמיה למדעים של בווריה.
ב-1826 נישא להנרייטה מולדנהאואר (Henriette Moldenhauer).
יוסטוס פון ליביג היה חוקר רב תחומי בכימיה: כימיה אורגנית וכימיה אי-אורגנית, כימיה חקלאית, ביוכימיה ופיזיולוגיה.
הניח את היסוד לאנליזה הכמותית בכימיה אורגאנית.
גילה שחנקן הוא יסוד מזין חיוני בגידולים חקלאיים.
הוכיח שהצמח קולט את היסודות המזינים הדרושים לו מחומרים אי-אורגניים: פחמן דו-חמצני שבאוויר, מימן מהמים, ומינרלים בצורת מלחי אשלגן וחומצה זרחנית מהקרקע.
זאת בניגוד לפרדיגמה השלטת בזמנו לפיה הכל בא ממרכיבים אורגניים בקרקע.
ניסח את "חוק הגורם המגביל" לפיו התפתחות הצמח מוגבלת על ידי היסוד המזין שנוכחותו היא המצומצמת ביותר ועודף של המרכיבים האחרים לא יתרום כלום להתפתחותו.
הגילוי שהחומצה הפולמינית (fulminic acid) שסונתזה על ידו (1826) והחומצה הציאנית שסונתזה על ידי פרידריך ולר (1827) הם בעלי הרכב כימי זהה, סתר את הפרדיגמה השולטת לפיה תרכובות כימיות שונות רק אם ההרכב הכימי שלהם שונה.
למעשה הם גילו את האיזומריה (המונח עצמו נטבע על ידי ברצליוס ב-1830).
בתקופה בה הפרדיגמה המקובלת הייתה שיש הפרדה מוחלטת בין חומרים אורגניים לאי-אורגניים טען שניתן יהיה לייצר חומרים אורגניים באופן מלאכותי מחומרים אי-אורגניים (מאמר מ-1838).
גילה, יחד עם ולר, את רדיקל הבנזואיל, גילוי שהיה ראשית דוקטרינת הרדיקלים אשר הייתה לה השפעה משמעותית על התפתחות הכימיה.
ב-1832 ייסד את "האנלים של הכימיה" (Annalen der Chemie), והיה העורך שלו כל חייו.
כתב העת הפך לפרסום העיקרי בכימיה בשפה הגרמנית.
ייסד, באוניברסיטת גיסן, את בית הספר האוניברסיטאי לכימיה הראשון בעולם.
פיתח את שיטת ההוראה המבוססת על עבודה במעבדה.
הנחה דוקטורנטים מכל מדינות גרמניה וגם מבריטניה וארצות הברית.
על סמך גילויו בתחום הכימיה החקלאית החל בייצור דשנים כימיים.
היה הראשון שייצר דשן כימי חנקני.
בשנים 1846 – 1849 פיתח דשן פוספטי, סופרפוספט.
פיתח תהליך ציפוי מראות ששיפר בהרבה את איכותן.
פיתח תהליך תעשייתי לייצור "תרכיז בשר" (beef extracts) והקים חברה לייצור שנקראה Liebig Extract of Meat Company.
שבהמשך ייצרה את קוביות Oxo הידועות.
יצא לאור ב-1840, הודפס ב-9 מהדורות ותורגם ל-34 שפות.
ב-1837 נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1840 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1848 נקרא על שמו המינרל ליביגיט (Liebigit)
ב-1870 קיבל אזרחות כבוד של מינכן.
הר בטריטוריה הצפונית של אוסטרליה נקרא על שמו.
כתב העת לכימיה שייסד, נקרא על שמו.
בערים רבות בגרמניה נקראו רחובות על שמו והוקמו אנדרטאות לזכרו.
ב-1946 האוניברסיטה של גיסן נקראה על שמו.
ב-1953 הדואר המערב גרמני הוציא בול עם דיוקנו.
יוסטוס ואן אֶחמונטׁ (בהולנדית: Justus van Egmont; בצרפתית: Juste d'Egmont 22 בספטמבר 1601 ליידן – 8 בינואר 1674 אנטוורפן) היה צייר פלמי.
הוא הצטיין במיוחד בדיוקנאות, ציורים של סצנות היסטוריות ובסדרות דגמים לגובלנים.
יוסטוס ואן אחמונט נולד בליידן בהולנד בשנת 1601. אחרי שהתייתם מאביו, בשנת 1615 עבר הנער יחד עם אמו לאנטוורפן, בשטח בשליטה הבסבורגית, בימינו בבלגיה.
הוא למד ציור אצל קספאר "השני" ואן דן הוּקה ובשנת 1618 יצא למסע לימודים באיטליה.
בשובו למולדת ב-1620 התקבל לסטודיו של פטר פאול רובנס.
הוא צייר עבור רובנס תמונה על הסעודה האחרונה שהוזמנה על ידי הקתדרלה במכלן והשתתף ביצירת מחזור התמונות על חיי מרי דה מדיסיס בארמון לוקסמבורג.
בשנת 1628 הוסמך ואן אחמונט כאמן חבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
אחרי נסיעתו של רובנס לספרד, בחר ואן אחמונט להמשיך בקריירה שלו בצרפת.
הוא היה שותף ביצירת ציורים דקורטיביים בסטודיו של סימון בוואֶה (1649-1590) בפריז ויצר כמה דגמי גובלנים עבור הסדנאות שפתחו בפובור סן מרסל הפלמים מארק קומאנס ופראנס ואן דר פּלאנקן.
הוא נכנס בהמשך לשרותם של הנסיכים מבית קונדה, אחר כך אצל הנסיכים מבית אורליאן וקישט בשביל האחרונים את טירת באלרואה.
לאחר מכן הפך ואן אחמונט לצייר החצר של לואי השלושה עשר, ואחר כך של בנו, לואי הארבעה עשר.
הוא התמחה בעיקר בדיוקנאות של ראשי הממלכה ושל האצולה הבכירה.
בשנת 1648 הוא השתתף בהקמת האקדמיה המלכותית לציור ופיסול של פריז, לפי הדגם של האקדמיה סן לוקה ברומא.
באן אחמונט נמנה עם תריסר האמנים המייסדים, לצידם של אמנים מקומיים כמו פיליפ דה שמפאן, סבסטיאן בורדון ושארל לה ברון, ושל בני מולדתו כמו פטר ואן מול ניקולא דה פלאטמונטאן (דה פלאטנברג) מאנטוורפן וגרהרד ואן אופסטאל מבריסל.
הוא העניק לאקדמיה הזאת כמתנה את יצירתו - הדיוקן של הדוכס גסטון מאורליאן
בשנת 1649 חזר ככל הנראה לארצות השפלה תחת שלטון ספרד וחי זמן מה בבריסל, בה יצר מספר רב מאוד של תבניות לבתי המלאכה לגובלנים בעיר.
ב-1653 פעל כבר שוב באנטוורפן
ואן אחמונט היה לאדם אמיד ואסף בביתו המפואר באנטוורפן אוסף גדול של ציורים, ביניהם מאת רובנס, ואן דייק, הולביין, יאן בוקהורסט, פיטר ואן מול ופראנס פורבוס השני, 2000.
Portrait de Louis XIII, (דיוקנו של לואי השלושה עשר), בארמון ורסאי
(לואי השלושה עשר ואן מאוסטריה מגישים את ממלכתם לבתולה הקדושה לרגל הולדת האל ), במוזיאון לובר
Le roi Louis VII jeune, pleure la mort de Suger (מלך לואי השלושה עשר כנער, מבכה את מותו שדל סיז'ה),
(סיז'ה בונה מחדש את מנזר סן דני), במוזיאון לאמנות בנאנט
Le siège de Saint-Omer par Gaucher de Châtillon (המצור של סנט אומר על ידי גושה דה שאטיון), במוזיאון לאמנות בנאנט
(המושל של שאטונף-דה-ראנדון מוסר את מפתחות המקום לדי גסקלן הגוסס) ,במוזיאון לאמנויות בנאנט
בערך 1630 - Portrait équestre de Louis XIII (התמונה של לואי השלושה עשר רוכב- מיוחס לואן אחמונט), במוזיאון לאמנויות ברואן
בערך 1640 - Portrait de Nicolas Poussin (דיוקנו של ניקולא פוסן, באבן שחורה עם פיגמנט לבן על נייר חום,
Portrait du Grand Condé (דיוקן של קונדה הגדול), 4 גרסאות, השמורות במוזיאון קונדה, אחת בארמון ורסאי, ואחת במוזיאון לאמונות בדיז'ון
בערך 1650 -Portrait de la Reine Christine de Suède en Diane chasseresse (מלכת קריסטינה של שוודיה כדיאנה ציידת) בגלריה קורסיני ברומא
במוזיאון הלאומי בוורשה, גרסת סטודיו בארמון ורסאי
1650 - Geschiedenis van Marcus Antonius en Cleopatra(סדרה של חמישה גובלנים על תולדות אנטוניוס וקלאופטרה), במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
1654 Portrait de Marie Anne Mancini à la chasse, גובלנים מבריסל (מריה אנה מנצ'יני בציד), באוסף פרטי
1680, Geschiedenis van Julius Caesar , (סדרת גובלנים על תולדות יוליוס קיסר וקלאופטרה), גובלנים מבריסל, במכון לאמנות בשיקגוGeschiedenis van Caesar Augustus ׁ(סדרת גובלנים על חייו של קיסר אוגוסטוסׂ)
(סדרת גובלנים "תולדות זנוביה, מלכת פלמירה") המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה בבריסל
Vénus remet des armes à Enée(ונוס מוסרת נשק לאיניאס), לובר
קלימן נולד בווירצבורג בגרמניה, והצטרף בנעוריו לתנועת נוער ציונית.
את רעייתו לילי פגש בגרמניה ונישא לה בשווייץ.
ב-1936 עלה יחד רעייתו לארץ ישראל.
קלימן התיישב עם אשתו בחיפה ולאחר מכן הם עברו הכשרה חקלאית.
לאחר כשנה התיישבו בכפר שמריהו, ונמנו עם 53 המשפחות הראשונות שהתיישבו בו.
בכפר ניהלו הזוג משק מעורב, שבו קיימו רפת ולול תרנגולות, וגידלו ירקות ועצי פרי.
קלימן היה חבר שנים רבות בוועד המושבה ויו"ר הוועד.
לאחר מכן נבחר להיות היו"ר הראשון של המועצה המקומית בשנם 1950-1951. בשנים שלאחר מכן היה חבר המועצה.
היה פעיל באגודה החקלאית, בחברה קדישא ובבית הכנסת של הכפר.
הוא ניהל את סוכנות הדואר, ונמנה עם מייסדי ארגון יוצאי מרכז אירופה והמפעל לעזרה הדדית.
בבחירות לאספה המכוננת הוא הוצב במקום ה-62 ברשימת המפלגה הפרוגרסיבית.
נפטר ב-20 בדצמבר 1976. את הבית שבו גר יחד עם רעייתו, ברח' הזורע 24 בכפר שמריהו, תרמה לילי למועצה המקומית בערוב ימיה, להנצחת דור המייסדים ומורשתם.
בביתם הוקם מוזיאון "בית ראשונים".
רהיטי הבית, שאותם הביאו עמם מגרמניה והיו בבית במשך כל חייהם, שמורים בחדרים יחד עם חפציהם האישיים.
כמו כן שומרו הרפת ומחסן הכלים של המשק.
בין היתר המוזיאון כולל את ארכיון הכפר.
יוסטוס פראנץ הוא פסנתרן ומנצח גרמני.
פראנץ החל לנגן בפסנתר בגיל עשר ובהמשך למד אצל אליזה האנסן ואצל וילהלם קמפף בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג, במלגת לימודים מקרן המלגות הלאומית של גרמניה.
הוא ומתחרה נוסף, צ'לן, זכו יחד במקום השני בתחרות בנגינת דואט לצ'לו ופסנתר.
בשנת 1967 זכה בתחרות מוזיקה בינלאומית, בחסות תחנת טלוויזיה גרמנית.
פראנץ הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של ברלין, בניצוח הרברט פון קאראיין בשנת 1970. ב-1975, ניגן לראשונה בארצות הברית עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ליאונרד ברנשטיין, שהיה לידידו עד יומו האחרון.
עוד מנצחים שתחת שרביטם ניגן היו קרלו מריה ג'וליני ורודולף קמפה.
בשנת 1986 ייסד פראנץ את פסטיבל המוזיקה שלזוויג-הולשטיין וב-1989 התמנה לשגריר רצון טוב מטעם האו"ם, עמדה שפרש ממנה לאחר זמן.
הוא ייסד גם את פילהרמוניה של האומות בשנת 1966, זאת משום שלאחר התפרקות פסטיבל שלזוויג-הולשטיין נשארו נגניו מובטלים והוא ביקש לספק להם תעסוקה ומקור פרנסה.
בין השנים 2013 - 2018 היה פראנץ המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום מכהן שם כמנצח אורח כבוד.
ליוסטוס פראנץ שני בנים, כריסטופר טיינטון, עם הפסנתרנית קרול טיינטון, ויוסטוס קונסטנטין פראנץ, עם קסניה דוברובסקאיה.
פראנץ מנגן בעיקר מוזיקה מן התקופה הקלאסית והרומנטית, בעיקר מיצירות מוצרט.
הוא מרבה לנגן בשני פסנתרים או בארבע ידיים עם כריסטוף אשנבאך.
בין השאר הופיע בנגינת הקונצ'רטו של מוצרט לשלושה פסנתרים עם אשנבאך ועם קאראיין, שניצח מן הפסנתר השלישי.
היא נובלה מאת ג'יימס טיפטרי ג'וניור (שם העט של אליס שלדון).
היא זכתה בפרס נבולה לשנת 1976, ופרס הוגו לשנת 1977.
הסיפור הופיע לראשונה באנתולוגיה Aurora: Beyond Equality, בעריכת וונדה מקינטייר וסוזן ג'.
אנדרסון, ב-1976. הוא פורסם לאחר מכן במגוון אוספים, וכן בתור ספר ביחד עם הסיפור של ג'ואנה ראס "Souls".
זהו הסיפור המפורסם והמודפס ביותר של שלדון.
בסיפור, שלושה אסטרונאוטים גברים יוצאים למסע חלל בעתיד הלא-רחוק, בחללית Sunbird.
התפרצות סולרית פוגעת בחללית, והשלושה נותרים אבודים ומרחפים בחלל.
הם מנסים ליצור קשר עם מרכז הבקרה ביוסטון, אך ללא הצלחה.
לאחר זמן מה, הם מתחילים לקלוט שידורים מוזרים בקשר.
הם מבולבלים מכך שרוב הקולות נשיים, בדרך כלל עם מבטא אוסטרלי.
הם שומעים שיחות על דברים אישיים, והדיבורים מלאים בסלנג לא מוכר.
הם מנסים להעלות תאוריות למה שהם שומעים: אולי אלו הזיות?
איזשהו כוח עוין שמנסה להתל בהם?
הם מקליטים את השיחות, ושומעים אותן שוב ושוב, בניסיון לפענח את התעלומה.
לאחר זמן מה, הם מבינים שהדוברות מודעות לקיומם, ומציעות עזרה.
בתחילה, מסרב מפקד החללית לתקשורת, כי הוא חושד במניעים של הקולות.
אך אלה ממשיכים לבקש שיקבלו את עזרתם.
האסטרונאוטים מצטמררים כשהם קולטים שהדיבור עליהם והצלתם הוא במונחים היסטוריים, והם מבינים שנעו לא רק ברחבי החלל אלא גם בזמן, ושנעלמו עקבות טיסתם מאות שנים קודם לכן.
הקולות מספרים להם רק פרטים מועטים על המצב העכשווי בכדור הארץ - רק שאסון לא ברור הכחיד את רוב האנושות.
בסופו של דבר, מסכימים האסטרונאוטים לפגוש את החללית Gloria, דבר שיאפשר להם לצאת בבטחה מה-Sunbird.
חוץ מזה שכמעט כל הצוות הוא נשים, החללית עצמה מבולגנת ומלאה בצמחים וחיות.
הטכנולוגיה שלה אינה מתקדמת במיוחד, ולפעמים הכוח הנדרש לפעולות החללית מסופק דרך אופניים נייחים.
הלם התרבות של האסטרונאוטים מוגברת כאשר הם לא מצליחים לקבל תשובות אפילו לשאלות פשוטות לגבי כדור הארץ.
לאט לאט, השניים צוברים רמזים מהתבוננות ומפליטות פה של הצוות.
חברות הצוות מדברות על "אחיותיהן" אך אין דיבור על בעלים, חברים או משפחה.
בצוות זוג תאומות, ששתיהן נקראות ג'ודי, אך אחת נראית מבוגרת מהשנייה.
הזכר היחיד בחללית, אנדי, נראה לאסטרונאוטים מאוד נשי.
ואז הם לומדים את האמת.
מגפה הכחידה את רוב האנושות, כולל את כל הזכרים.
רק כ-11 אלף נותרו, בעיקר באזור אוסטרלאסיה.
הן מתרבות דרך שיבוט, וכל בנות האנוש החיות הן שיבוטים של 11 אלף הניצולות המקוריות.
את התינוקות מגדלות בבתי ילדים שיתופיים, וכל מי שמשויכת לגנוטיפ משותף כותבת את סיפורה בספר שעובר מאחת לאחת, כדי לתת השראה ל"אחריות" עתידיות.
בנות גנוטיפים מסוימים עוברות טיפולים אנדרוגנים כדי להבנות את גודל גופן וכוחן כדי לעשות עבודת כפיים, והתוצאה היא פסבדו-זכרים, כמו אנדי חברת הצוות שפגשו האסטרונאוטים.
החברה האנושית השיתופית חיה בשלום נטול קונפליקט - לכאורה מאושרת, אך חסרת קידמה משמעותית.
כל אחד מהאסטרונאוטים מגיב אחרת לידיעות אלה.
המפקד חווה את זה כטרגדיה גדולה, ומאמין שהוא נבחר על ידי האל להוביל את הנקבות האבודות חזרה למוטב, לחברה בה גברים הם ראשי המשפחה והמנהיגים.
שני מרייר מהמחשבה של מיליוני נשים שלא ידעו מגע גבר מהו, ורואה את עצמו כאובייקט תשוקתן כשיחזור לכדור הארץ.
האסטרונאוט השלישי מגלה שנתנו לשניים האחרים סם שגורם להם לגלות את "האני האמיתי" שלהם.
ולאור מה שגילו, הוא בטוח שאין הם בדרך חזרה לכדור הארץ, ושאין לצוות ה"גלוריה" כוונה שישרדו.
הן מאושרות בחייהן ללא גברים, ורצו רק ללמוד מהאסטרונאוטים ולהעביר את הידע הלאה, ובמקרה של האסטרונאוט החרמן, גם לקחת דגימות זרע, במטרה להעשיר את החומר הגנטי וליצור גנוטיפים חדשים.
עובד כדרמה לרדיו ב-1990, בשני פרקים.
מרקוס יוניאניוס יוסטינוס היה היסטוריון רומאי.
תקופת חייו אינה ידועה, והיא נעה בין המאה ה-2 או המאה ה-3 לספירה.
על חייו לא ידוע מאום, פרט לעובדה שהוא לא גר ברומא.
על פי ההערכות הוא חי באזור המאה ה-3 לספירה, אם כי יש המקדימים אותו לתקופת המאה ה-2 בהתחשב בסגנונו המיושן מעט.
חיבורו ששרד הוא תקציר (Epitoma - אפיטומה) לחיבורו האבוד של ההיסטוריון הרומאי מתקופת אוגוסטוס, פומפיוס טרוגוס, "היסטוריקה פיליפיקה" (Historiarum Philippicarum).
התקציר נכתב בשפה הלטינית, הוא מחולק ל-44 ספרים, ועל פי עדותו של יוסטינוס הוא מאגד רק את הקטעים החשובים ביותר בעבודתו של טרוגוס.
חיבור נוסף הנדפס לרוב עם חיבורו של יוסטינוס הוא תוכן עניינים (Prologi - פרולוגים) של ספרו של טרוגוס.
לא ידוע מי הוא מחברו האמיתי של חיבור זה, אולם הוא ככל הנראה לא נכתב בידי יוסטינוס, שכן הפרולוגים אינם תלויים באפיטומה ואף מרמזים על עניינים שלא הגיעו לתקציר.
תוכן העניינים פורסם לראשונה יחד עם כתבי יוסטינוס בשנת 1581 על ידי המשכיל הצרפתי בונגרסיוס.
על פי ההערכות התקציר של יוסטינוס מהווה רק עשירית או שישית מהספר המקורי של טרוגוס.
יוסטינוס משבח את רהיטותו של טרוגוס, אולם נראה שהתיר לעצמו לעיתים לסטות מהטקסט המקורי ולשלב עמדות ומסקנות משלו.
התקציר מאופיין בגישה רהוטה, ברורה וקלה להבנה, לעיתים אף על חשבון הבהרת עניינים מורכבים.
עם הזמן דחק התקציר של יוסטינוס את החיבור המקורי, כפי שאירע לעיתים קרובות להרבה יצירות ספרותיות.
בימי הביניים התקבל החיבור באהדה באירופה בין היתר בשל כך שמחברו זוהה לעיתים בטעות עם יוסטינוס מרטיר.
התקציר הוא אחד מחמשת החיבורים היחידים ששרדו העוסקים בהרחבה באלכסנדר הגדול (המחברים האחרים הם דיודורוס, קורטיוס, פלוטרכוס ואריאנוס) אם כי הוא נחשב למרושל והכי פחות אמין מבין החמישה.
הוא מהווה גם את אחד מהמקורות הבודדים העוסקים בתקופת מלחמות הדיאדוכים.
יוסטינגראד הייתה עיירה יהודית (שטעטל) באימפריה הרוסית.
כיום, היא מצויה במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה.
העיירה נוסדה בשנת 1825 בעקבות גירושם של יהודים מהכפר סוקוליבקה.
העיירה נקראה על שם יוסטינה, אשת האציל שמכר את אדמות העיירה ליהודים.
בשנת 1900 היגרו רבים מתושבי העיירה לארצות הברית ובאוגוסט 1919 אירע פוגרום בעיירה.
ב-27 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הושמדה העיירה בידי הנאצים.
כיום על אדמות העיירה הוקמה רפת, אך השלט המציין את מיקום העיירה עדיין עומד על תילו.
בשנת 1765 החלו יהודים להגר לעיירה סוקוליבקה שבאוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
בשנת 1825 גורשו יהודי העיירה בפקודת ניקולאי הראשון והקימו שטעטל מעבר לנהר בסמוך לעיירה.
מקור שם השטייטל החדש הוא בשמה של אשת האציל יוסטינה, שמכר את האדמה ליהודים.
שם העיירה נקבע על ידי מועצת העיר, ונרשם כך בטפסים רשמיים ובשלט הכניסה לעיירה.
בתחילה ישבו בעיירה כ- 585 יהודים אך בשנת 1897 גדלה העיירה ומספר תושביה היהודיים עלה מעל 2,000 איש.
בשנת 1939 ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשארו בעיירה כ- 150 יהודים.
החינוך בעיירה היווה חלק משמעותי ועיקרי בחיי היהודים.
בעיירה נבנה חדר בו למדו חמישה עשר תלמידים בניהולו של ברוך ברנסטיין.
שיטת הלימוד של ברוך ברנסטיין הייתה חדשנית מכיוון שלימד עברית על פי שיטה חדשה שפיתח בעצמו.
בעקבות זאת הוקמו כשמונה חדרים בעיירה וכל ילדי הקהילה היהודית דברו עברית שוטפת והביקוש ללימודים עלה.
בשנות ה-20 נפתח בעיירה בית ספר עברי ובית מדרש ללימודי התורה כחלק מהביקוש ללימודי השפה העברית.
יהודים רבים בעיירה עבדו בבית הספר ובבית המדרש כמורים.
בעיירה הוקמו במהלך השנים שישה בתי כנסת: בית כנסת רבי פנחס, בית הכנסת הטולנר חסידי, בית המדרש הגדול, בית הכנסת הקנטקוזוב חסידי, בית המקדש הקטן בו השתמשו הנפחים ועובדי העבודה הפיזית ובית הכנסת החדש שיוסד על ידי הדורות הצעירים.
רוב כספי בתי הכנסת הגיעו מאירועים כמו ברית, בר מצווה, חתונה ולוויה.
כיום נשארו מהקהילה רק בית העלמין ושלט שעליו כתוב "ברוכים הבאים ליוסטינגראד".
בין האנשים שנולדו ביישוב היה מוטל גרוביאן (1909-1972), משורר יידיש סובייטי.
בשנת 1941 הגיעו הנאצים לעיירה וחייבו את היהודים לענוד טלאי צהוב, ולאחר מכן העיירה הושמדה.
בזמן השואה כ-190 יהודים נהרגו בעיירה, שמותיהם של 184 מהם ידועים.
יוסטין דין קלייברט (בהולנדית: Justin Dean Kluivert; נולד ב-5 במאי 1999) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי במועדון הכדורגל בורנמות' ובנבחרת הולנד.
קלייברט גדל במחלקת הנוער של אייאקס ואת חוזה הכדורגל המקצועי הראשון שלו חתם במועדון זה.
משחק זה נגמר בתוצאת תיקו 1-1. בשלהי אותה העונה העפיל עם קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2017, אך לא שותף בהפסד 0–2 למנצ'סטר יונייטד.
ב-26 בנובמבר 2017, קלייברט הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון הבית 1–5 על רודה.
ב-12 ביוני 2018, קלייברט השלים את המעבר לקבוצה האיטלקית, רומא עבור סכום של כ-17.25 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך כבר במשחק הראשון של העונה כאשר נכנס כמחליפו של ג'נגיז אינדר בדקה ה-70 ואף הספיק לבשל לאדין דז'קו את השער בדקה ה-89, שהעניק לרומא ניצחון 0–1 במשחק החוץ נגד טורינו.
ב-2 באוקטובר, ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות, משחק שבו כבש את שערו הראשון במדי רומא בניצחון הבית 0–5 על ויקטוריה פלזן.
את שערו הראשון בליגה כבש בניצחון הבית 2–3 על גנואה במסגרת המחזור ה-16, שנערך ב-16 בדצמבר.
ב-19 בספטמבר 2019, קלייברט הבקיע את שערו הראשון בליגה האירופית בניצחון הבית 0–4 על איסטנבול בשאקשהיר במסגרת מחזור הבכורה של עונת 20–2019, כשקיבל בישול מניקולו זניולו בדקה ה-93.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל קלייברט לר.ב.
ב-17 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על אוגסבורג ב-5 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בתיקו 3-3 נגד באיירן מינכן.
ב-20 ביולי 2021 הושאל קלייברט לניס לעונה אחת.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד סטאד ריימס.
ב-28 באוגוסט כבש את שערו הראשון בניצחון 0–4 נגד בורדו.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל קלייברט לולנסיה לעונה אחת.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-0 לראיו ואיקאנו.
ב-7 באוקטובר כבש את שערו הראשון בניצחון 2-1 על אוססונה.
ב-23 ביוני 2023 חתם קלייברט בבורנמות'.
קלייברט זומן לראשונה לנבחרת הולנד הבוגרת של המאמן רונאלד קומאן לשני משחקי ידידות בחודש מרץ 2018 נגד נבחרת אנגליה ונבחרת פורטוגל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 במרץ בניצחון 0–3 על פורטוגל באצטדיון סטאד דה ז'נב כאשר הוא החליף את ממפיס דפאי ל-12 הדקות האחרונות.
יוסטין הוא בנו של כדורגלן העבר ההולנדי פטריק קלייברט, ונכדו של כדורגלן העבר הסורינאמי קנת' קלייברט.
כישרון העתיד של אייאקס: 2016-17
יוסטיין הסלגורד (בנורווגית: Jostein Hasselgård; נולד ב-24 במרץ 1979) הוא זמר נורווגי.
הסלגורד נולד בפרדריקסטאד, בגיל שש החל לנגן בפסנתר, הוא למד באקדמיה הנורווגית למוזיקה באוסלו.
באירוע ה-"מלודי גרנד פיקס" 2003, התחרות הנורווגית בה הזוכה מייצג את נורווגיה באירוויזיון, הוא זכה במקום הראשון עם הבלדה "I'm Not Afraid to Move On" (אני לא מפחד להמשיך), באירוויזיון 2003 שנערך בריגה הוא הגיע למקום הרביעי עם 123 נקודות.
הוא היה חבר בלהקת " Hasselgård" וביחד עמם הוציא ב-2006 את האלבום "A few Words".
בשנת 2010 השתתף בשעשועון המוזיקלי "Beat for Beat" בו שני זוגות מוזיקאים מתחרים ביניהם במשימות בתחום המוזיקה.
בנוסף לעיסוקו המוזיקלי הוא עובד כגנן בגן ילדים.
יוסטין ביילו (בהולנדית: Justin Bijlow; נולד ב-22 בינואר 1998 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת גנואה מהסרייה א' ובנבחרת הולנד.
ביילו גדל במחלקת הנוער של פיינורד.
ב-13 באוגוסט 2017 ערך ביילו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-1 על טוונטה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת הוא שיחק באופן לא רציף, וערך 42 הופעות ליגה.
ב-4 באוגוסט 2018 שמר על שער נקי ועצר שני פנדלים בדו קרב פנדלים בניצחון על פ.ס.וו איינדהובן בגמר מגן יוהאן קרויף.
ב-25 באוקטובר חתם על הארכת חוזה עד 2023. ב-19 בינואר 2019 נפצע ברגלו במשחק נגד זוולה ולא שב לשחק עד לסיום העונה.
בחודש אפריל 2021 זכה בתואר שחקן החודש בליגה ההולנדית.
ב-18 באוגוסט 2021 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2025. ב-23 בנובמבר 2023 ערך הופעת בכורה בליגת האלופות בניצחון 3-1 נגד לאציו.
באוגוסט 2024 סיכם בסאות'המפטון אך כשל בבדיקות הרפואיות וההעברה בוטלה.
ב-21 בינואר 2026 חתם בגנואה מהסרייה א'.
ביילו היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך ביילו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בתיקו 1-1 נגד נבחרת נורווגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יוסטין דלפין סאלאס גומס (בספרדית: Youstin Delfín Salas Gómez; נולד ב-17 ביוני 1996 בקריארי שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת דפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
סאלאס שיחק בקבוצות סנטוס דה גואפילס, ארדיאנו, לה יו ומוניסיפל גרסיה מליגת העל של קוסטה ריקה.
ב-1 ביולי 2022 חתם בדפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה.