tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הופיע פעמיים בתוכנית של פן וטלר, פעם בפרק בנושא של ניבול פה בתפקידו כפרופסור לבלשנות, ושוב בפרק על פיצויי העבדות על פי דעותיו הפוליטיות בנוגע ליחסי גזע.
הוא הרצה ב-TED ב-2013 וב-2016, הופיע "בדיווח קולבר" וב"זמן אמיתי עם ביל מאהר", והופיע בקביעות בתוכנית של MSNBC עם כריס הייז".
מקוורטר הוא מחבר הקורסים "סיפור שפת האדם"; "הבנת הבלשנות: מדע השפה"; "מיתוסים, שקרים וחצאי אמיתות על השימוש באנגלית"; "משפחות שפה של העולם"; ו"שפה מא' ועד ת'", בסדרת הקורסים הגדולים.
סופר פופולרי, מקוורטר כתב לטיים, יומני וול סטריט,האטלנטי, השכלה גבוהה, הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, הרפובליקה החדשה, פוליטיקו, פורבס, השיקגו טריביון, החדשות יומיות של ניו יורק, הניו יורקר, בין היתר; הוא גם תורם עורך בהאטלנטי ומנחה פודקאסט באוניברסיטת סלייט בשם עמק הלקסיקון."
חלק גדול מהעבודה האקדמית של מקוורטר עוסק בשפות קריאוליות והקשר שלהם בשפות אחרות, לעיתים קרובות תוך התמקדות בסורינאם ושפה מקומית בשם סאראמאקן.
עבודתו התרחבה עם השנים לחקירה כללית של השפעת רכישת שפה שנייה על שפות.
לטענתו, שפות נוטות באופן טבעי למורכבות ואי סדירות, נטייה שמתהפכת רק על ידי מבוגרים שרוכשים את השפה ובכך מפשטים אותה, היווצרות קריאולית היא פשוט דוגמה קיצונית לזו האחרונה.
כדוגמאות הוא מביא אנגלית, סינית מנדרינית, פרסית, דיאלקטים מודרניים של ערבית, סוואהילי ואינדונזית.
הוא תיאר את רעיונותיו במתכונת אקדמית "בפשטות ומורכבות בלשון מופרעת ובלשנית", ובשביל הציבור הרחב, "במה היא שפה ו'הלשון' הממזרה והמפוארת שלנו".
כמה בלשנים אחרים טוענים כי מושגי הפשטות והמורכבות שלו הם אימפרסיוניסטיים ומבוססים על השוואות עם שפות אירופאיות והם מצביעים על חריגים למתאם שהוא מציע.
מקוורטר הוא מבקר קולני של השערת ספיר-וורף .
בספרו "מתיחת השפה" הוא טוען שלמרות שלשפה יש השפעה זעירה ("אינפיניטסימלית") על החשיבה ושהתרבות מתבטאת דרך השפה, השפה עצמה אינה יוצרת דרכי חשיבה שונות ואינה קובעת תפיסות עולם.
הוא תמך בתיאוריה לפיה שפות שונות באי פלורס עברו טרנספורמציה בגלל נדידות אגרסיביות מהאי סולאווסי הסמוך, והוא הצטרף לחוקרים שטוענים כי האנגלית הושפעה מהשפות הקלטיות המדוברות על ידי האוכלוסייה הילידית ואז נתקלה על ידי הפולשים הגרמנים של בריטניה.
הוא כתב גם קטעים שונים לתקשורת הטוענים כי קונסטרוקציות נפוצות, כמו השימושים המודרניים של "כמו" ו- "לגמרי", והגייה אחרת שאינה סטנדרטית צריכה להיחשב כביצועים אלטרנטיביים לאנגלית ולא פחותים.
בינואר 2017 היה מקוורטר אחד הדוברים בסדרות ההרצאות הפומביות בנושא שפה של האגודה הלשונית של אמריקה.
מקוורטר מאפיין את עצמו כ"דמוקרט ליברלי ממורמר".
לתמיכה באפיון הנ"ל הוא מציין כי בעוד שהוא "לא מסכים עם רבים מעקרונות האורתודוקסיה לזכויות האזרח", הוא תמך בברק אובמה, מתנגד למלחמה בסמים, תומך בנישואי הומואים, מעולם לא הצביע בעד בוש וכתב רבות על אנגלית שחורה כדיבור קוהרנטי".
מקוורטר מציין בנוסף כי מכון מנהטן השמרני, שעבורו עבד, "תמיד היה מכניס אורחים עבור דמוקרטים" מקוורטר מתח ביקורת על אנשי חינוך שמאליים ופעילים במיוחד, כמו פאולו פריירה וג'ונתן קוזול .
הוא מאמין כי העדפה מתקנת צריכה להתבסס על מעמד ולא על גזע.
התאורטיקן הפוליטי מארק סאטן מזהה את מקוורטר כהוגה מרכזי רדיקלי.
במאמר משנת 2001 טען מקוורטר כי עמדות שחורות, ולא גזענות לבנה, החזיקו אנשים שחורים מלהשתלב בחברה.
לדבריו, "קורבנות, בדלנות ואנטי אינטלקטואליזם עומדים בבסיס תגובתה של הקהילה השחורה הכללית בכל הנושאים הקשורים לגזע", ו"הגיע הזמן שלבנים בעלי כוונה טובה יפסיקו לסלוח לגרוע ביותר שיש לטבע האדם להציע בכל פעם שאדם שחור מציע את זה."
מקוורטר הופיע ב-NPR באפריל 2015 ואמר כי השימוש במילה "בריון" הפכה לקוד עבור "אנשים שחורים הורסים דברים" כאשר משתמשים בה לבנים בהתייחס לפעילות פלילית.
הוא הוסיף כי לא ניתן לפרש את השימוש של הנשיא אובמה וראש עיריית בולטימור לשעבר סטפני רולינגס-בלייק (שעליו התנצלה מאוחר יותר) באותה צורה, בהתחשב בכך שהשימוש בתוך הקהילה השחורה ב"בריון" עשוי לחבר באופן חיובי את ההערצה לכיוון העצמי השחור והישרדות.
מקוורטר הבהיר את עמדותיו במאמר שפורסם ב"וושינגטון פוסט".
מקוורטר התווכח עם ההצעה שאנטי-גזענות הפכה בארצות הברית למזיקה כמו הגזענות עצמה.
אך בעצמו תיאר את האנטי-גזענות כ"תנועה דתית "כבר בדצמבר 2018.
תיאוריות המיקרו אגרסיה - והעליונות הלבנה זכו לביקורת מצד מקוורטר , והוא טען לא פעם כי מכונות כשלעצמן אינן יכולות להיות גזעניות מכיוון שהן חסרות כוונה כמו לבני האדם.
הוא טען עוד כי אם מהנדסי האדם מאחורי טכנולוגית מוצר מתכוון לזה להפלות אנשים שחורים, כל הטיה מכוונת צריכה להיראות כמו באג שצריך להיות קבוע ("מכשול ההישג") ולא בעיה של גזענות .
1997: "לקראת מודל חדש של יצירת קריאול"
1998: "מילה ברחוב: ניתוק המיתוס של אנגלית סטנדרטית "טהורה""
2000: להפיץ "את המילה: שפה ודיאלקט באמריקה"
2000: ה"קריאולים הספרדיים האבודים: שחזור לידת שפות המטעים"
2000: "לאבד את המירוץ: חבלה עצמית באמריקה השחורה"
2001: "כוחה של בבל: ההיסטוריה הטבעית של השפה"
2003: "שחור באופן אותנטי: מאמרים לרוב השקט השקט"
2003: "עושים את עצמנו: השפלה של שפה ומוזיקה ומדוע עלינו, לאהוב, לדאוג"
2005: "הזכייה במירוץ: מעבר למשבר באמריקה השחורה"
2007: "הפרעה בשפה: סימנים לרכישה לא ילידית בדקדוקים של שפה רגילה"
2008: "הכל על הקצב: מדוע היפ הופ לא יכול להציל את אמריקה השחורה"
2008: "לשון הממזרה המפוארת שלנו: ההיסטוריה הבלתי-מסופקת של האנגלית"
2012: "דקדוק של קריאולית סראמאקאן" (כתב יחד עם ג'ף גוד)
2014: "מתיחת השפה: מדוע העולם נראה זהה בכל שפה שהיא"
2016: "מילים בתנועה: מדוע אנגלית לא יכולה - ולא יכולה - לשבת בשקט (כמו, מילולית)"
דרך הדיבור של דונלד טראמפ היא - MSNBC
האם אלביש, קלינגון, דותראקי ונעבי שפות אמיתיות?
4 סיבות ללמוד שפה חדשה - TED
מבט ביקורתי על פרויקט 1619 - מופע גלן
ג'ון מקארתי היה מדען מחשב וחוקר יהודי אמריקאי בתחום המדעים הקוגניטיביים.
מקארתי היה חתן פרס טיורינג לשנת 1971, ופרס קיוטו לשנת 1988. בשנת 1955 טבע את המונח "בינה מלאכותית" והיה מחלוצי חקר התחום, שעבורו המציא את שפת התכנות LISP, מהוותיקות בשפות התכנות העיליות שעדיין נמצאת בשימוש נפוץ (נכון ל-2012).
מקארתי התווה רעיונות רבים שהשפיעו בחלוף עשרות שנים על עולם האינטרנט, וסייעו בקידומו כמבוסס על כוח מחשוב ועל מערכות שיתוף זמן.
ג'ון מקארתי נולד ב-4 בספטמבר 1927 בבוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
אביו, ג'ון פטריק מקארתי, היה מהגר אירי שהיה פעיל פוליטית באיגוד פועלים מקצועי.
אמו, אידה גלאט, הייתה מהגרת יהודייה מליטא ופעילה בתנועה לקידום זכות בחירה לנשים.
שניהם היו חברים במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
במהלך שנות השפל הגדול איבדה המשפחה את ביתה ונדדה ברחבי ארצות הברית.
הם חיו לזמן קצר בניו יורק ובקליבלנד עד שלבסוף אביו מצא עבודה בלוס אנג'לס במסגרת איגוד פועלי תעשיית הביגוד של אמריקה.
בשל בעיות רפואיות במערכת הנשימה מקארתי התחיל את לימודיו (בתיכון בלמונט) שנה מאוחר יותר, אך הוא היה נער מבריק שהצליח להשלים את החומר באופן עצמאי ואף סיים את התיכון שנתיים לפני בני כיתתו.
במקביל הוא גילה כישרון במתמטיקה והלך לקרוא ספרי לימוד של קורסים אקדמיים בספריית המכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ששכנה בסמוך למקום מגוריו.
בתום לימודי התיכון, בשנת 1944 הוא התקבל ל-Caltech ללימודי תואר בוגר במתמטיקה, שעל שתי השנים הראשונות שלו אושר לו לדלג על סמך הידע המקדים שצבר, אולם בהמשך השנה הוא גויס לשירות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה מקארתי חזר ל-Caltech ללימודיו, סיים אותם בשנת 1947, והמשיך שם גם ללימודי תואר מוסמך במתמטיקה שהוענק לו בשנת 1949.
בספטמבר 1948 נכח מקארתי בסימפוזיון היקסון על "מנגנוני המוח בהתנהגות" (Cerebral Mechanisms in Behavior) שנערך ב-Caltech.
בכנס השתתפו בכירי המדענים מתחומי מחקר הקשורים למדעים קוגניטיביים, ביניהם ג'ון פון נוימן, לינוס פאולינג וקרל לאשלי.
הרצאתו של פון נוימן הייתה אחד מהניסיונות הראשונים לדון בצורה מסודרת בהשוואות בין המחשב לבין המוח האנושי, והרעיונות שהוצגו בה הלהיבו את מקארתי והביאו לנקודת מפנה בדרכו המדעית.
לאחר הכנס התחיל מקארתי לרכז את עיסוקיו בתחומי מחקר הקשורים לפיתוח מכונה שתוכל לחשוב בצורה דומה לאדם.
בשנת 1949 עבר לאוניברסיטת פרינסטון ושם הוענק לו תואר דוקטור, על מחקר שבוצע תחת הנחייתו של פרופ' סולומון ליפשיץ, על בעיה הקשורה למשוואות דיפרנציאליות חלקיות ("Projection Operators and Partial Differential Equations").
בשהותו בפרינסטון, העלה רעיון מופשט של בניית מכונה כזו על בסיס שני אוטומטים סופיים שמתקשרים זה עם זה, האחד מייצג את המוח האנושי והאחר מייצג את הסביבה.
עם זאת, תחושתו בהמשך הייתה שגם אם יצליח לייצג נכונה את התנהגותו של המוח האנושי, מבנה זה פרימיטיבי מדי לייצוג הידע האנושי, והוא פנה ליצור מודלים אחרים.
לאחר שסיים את הדיסטרציה שלו נשאר בפרינסטון לכמה שנים נוספות ושימש כמנחה עבודות מחקר.
בתקופה זו פגש מקארתי את מרווין מינסקי, שהיה במהלך לימודי הדוקטורט שלו.
מקארתי ומינסקי גילו עניין בתחומי מחקר משותפים והתחילו בשיתוף פעולה פורה שנמשך לאורך עשרות השנים לאחר מכן.
בקיץ 1952 עבדו מקארתי ומינסקי במעבדות בל ומקארתי פגש שם את אחד מבכירי החוקרים בתחום מדעי המחשב, קלוד שאנון, שפרסם כמה שנים לפני כן מאמר פורץ דרך על תוכנות מחשב המשחקות שחמט.
מקארתי ושאנון יזמו הוצאה לאור של אוסף מאמרים תחת השם Automata Studies (מחקרים באוטומטים).
מקארתי, שבשנת 1953 נתמנה למרצה בכיר באוניברסיטת סטנפורד, לא היה מרוצה מהכיוון הכללי של המאמרים שהגיעו למערכת, שמרביתם לא עסקו בהקשר של מחשבים ותבונה, והוא החליט כי עליו להבהיר באופן מפורש מה הם שאיפותיו.
לאחר שחוזהו באוניברסיטת סטנפורד לא הוארך מקארתי עבר ללמד בדארטמות' קולג' ועבד במקביל עם חברת IBM.
מקארתי וידידו מינסקי, שרצה גם הוא לבסס ולגבש את המחקר בתחום, חיפשו שותפים שיתעניינו להצטרף אליהם.
ההצעה זכתה למימון של שבעה מיליון דולרים מקרן רוקפלר, ובקיץ 1956 נערכה במשך חודש "ועידת מחקר הקיץ של דארטמות' על בינה מלאכותית" שנודעה לאחר מכן בפשטות בשם סדנת דארטמות'.
לוועידה הייתה השפעה גדולה והיא שנחשבת לאירוע שכונן את המחקר בתחום.
לאחר הכנס זכה מקארתי במלגת המחקר של סלואן, שאפשרה לו להתמחות שנה אקדמית אחת במוסד לבחירתו.
מקארתי בחר לעבור בסוף שנת 1956 למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), מפני שהייתה לו משם גישה למחשב שהייתה עדיין נדירה באותה תקופה, ולא התאפשרה לו בדארטמות'.
כמו כן הדבר הקל עליו להיות בקשר עם מינסקי, ששהה באותה העת באוניברסיטת הרווארד.
ב-1957 הציעה לו MIT משרה בסגל האקדמי אותה הוא קיבל, ומעט לאחר מכן הצטרף לסגל גם מינסקי מהרווארד.
כשנה לאחר מכן הקימו מקארתי ומינסקי את המעבדה לבינה מלאכותית (The Artificial Inteligence Laboratory) ב-MIT, ובהמשך מקארתי מונה לפרופסור חבר.
ב-MIT שהה מקארתי שש שנים, שהיו מהפוריות במחקרו.
בשנת 1959 הציג מקארתי את שפת התכנות LISP שהתבססה על תחשיב למדא, ובמהרה נעשתה שפה מועדפת עבור חוקרים בתחום.
בשנת 1961 הציגו ב-MIT מחשב שהתבסס על הרעיון של מערכות שיתוף-זמן (time-sharing) אותו פיתח.
ב-MIT התחיל מקארתי גם במחקרים שייסדו את התחום של ייצוג ידע והסקה, והיה מעורב במאמצים להקמת פרויקט MAC (The Project on Mathematics and Computation) בשנת 1962, עד לעזיבתו.
גישתו במחקריו בתחום הבינה המלאכותית הייתה שונה מזו של שאר עמיתיו לתחום.
ראשית, מקארתי התמקד בחקר מחשב המבצע משימות שגרתיות ופשוטות יחסית, ולאו דווקא בביצוע פעילויות שהן אתגר גם לבני האדם, ובנוסף הוא הציע שימוש בלוגיקה מתמטית להסקת מסקנות על נושאים שאינם משפטים מתמטיים, שנודעה בשם בינה מלאכותית לוגיסטית.
בשנת 1962 קיבל מקארתי הצעה לכהן כפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
מאחר שמקארתי כבר היה בעבר מרצה בסטנפורד שחוזהו לא חודש, הצעה זו יחסית נדירה, והיא הוגשה לאחר שג'ורג' פורסיית' (George Forsythe), ראש המחלקה למתמטיקה בסטנפורד, פעל לשכנע את ההנהלה להשיבו.
פורסיית' עשה באותה תקופה מאמצים לקבץ סביבו מדעני מחשב מובילים, מהלך שהוביל בשיאו, בשנת 1965, לייסוד מחלקה נפרדת למדעי המחשב בסטנפורד, שמקארתי היה מחברי הסגל המקוריים שלה.
מקארתי שהה בסטאנפורד כמעט ארבעים שנים, הקים את המעבדה לחקר בינה מלאכותית (Stanford AI Laboratory, SAIL) זמן קצר לאחר הגעתו, שימש כמנהלה עד לשנת 1980, והמשיך במחקריו בתחום הפורמליזציה של ייצוג ידע והסקה.
המעבדה קיבלה מימון מ-DARPA, והערכתו של מקארתי באותה העת הייתה שיצליחו לבנות תוך עשור מערכת בינה מלאכותית, אך זו התבררה כאופטימיסטית במיוחד, שלא חזתה נכונה את הקשיים והאתגרים שניצבו בפני החוקרים.
במהלך השנים הוא שימש כמנחה של למעלה משלושים תלמידים לתואר דוקטור, ביניהם ראג' רדי (Raj Reddy) וברברה ליסקוב (Barbara Liskov).
מרכזים רבים למחקר בינה מלאכותית ברחבי העולם הושתתו על בסיס רעיונותיו.
קוטוק-מקארתי יצאה מפיתוח כבר בשנת 1962, אך הקבוצה בראשותו של מקארתי הסכימה לאתגר.
המשחק נערך בשנה שלאחר מכן, והוא היה משחק השחמט הראשון ששוחק בין שני מחשבים שתועדו כבעלי 'יכולת סבירה' לשחק שחמט.
מתוך ארבעה משחקים, הקבוצה בראשותו של מקארתי הפסידה שניים וסיימה את שני האחרים בתיקו.
בשנת 1968 הוא עבר ללמד למשך כחודשיים בערים אקדמגורדוק (Akademgorodok) ונובוסיבירסק שדרום סיביר ברוסיה.
מקארתי השתמש במעמדו האקדמי בברית המועצות גם לפעילויות הומניטריות, בנוסף פעל כדי להשיג אישורי מעבר למדענים רוסיים, ובמהלך שנות ה-80 הוא אף הבריח כמה מכשירים אלקטרוניים, ללריסה בוגורז (Larisa Bogoraz), בלשנית אוקראינית שהתנגדה לשלטונות הסובייטים.
בשנת 1991 ארגן כנס בנושא "פורמליזיציה לוגית של הסקת מסקנות בהגיון פשוט", שנערך מאז כל שנתיים.
מקארתי פרש מתפקידו ב-1 בינואר 2001, לאחר למעלה מחמישים שנה של מחקר.
הוא המשיך להיות מעורב בפיתוח והגיית רעיונות חדשים בתחומי מחקרו ובתחום רשתות חברתיות מקוונות ותרבות האינטרנט.
במהלך השנים היה נשוי מקארתי לשלוש נשים: אשתו הראשונה הייתה מרתה קויוטי (Martha Coyote) ולהם נולדו שתי בנות; אשתו השנייה, ורה ווטסון, נהרגה במהלך טיפוס הרים באנאפורנה בהרי ההימלאיה בשנת 1978; אשתו השלישית הייתה קרוליין טלקוט (Carolyn Talcott), מדענית מחשב בסטנפורד, ולהם נולד בן אחד.
ב-24 באוקטובר 2011 נפטר בביתו שבסטנפורד, קליפורניה.
פרס טיורינג מטעם ACM (1971)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1974)
פרס קיוטו מטעם קרן אינמורי (1988)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1989)
המדליה הלאומית למדעים במתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעים חישוביים מטעם ארצות הברית (1990)
מדליית בנג'מין פרנקלין במדעי המחשב ובמדעים קוגניטיביים מטעם מכון פרנקלין (2003)
הגנרל סר ג'ון מילר אדיי היה גנרל בריטי.
אדיי היה בנו של מייג'ור ג'יימס פ.
אדיי, נולד ב-1 בנובמבר 1819 בסבנאואקס שבקנט, אנגליה.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-1836 נכנס לרגימנט הארטילריה המלכותי.
הוא קודם לדרגת קפטן ב-1846, ושירת במלחמת קרים כמפקד חטיבה וכעוזר השליש הראשי של הארטילריה (קיבל מעמד עמית, C.B, במסדר האמבט, קודם לדרגת מייג'ור ולאחר מכן לדרגת לויטננט קולונל).
במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857 הוא שירת בתפקיד מטה בעל סמכות מעטה.
בשנת 1860 הוא קודם לדרגת קולונל.
משנת 1863 עד לשנת 1866 היה אדיי סגן השליש הראשי בבנגל, וב-1866 הוא חזר לביתו באנגליה.
בשנים 1870-1875 היה אדיי מנהל הארטילריה והמלאי במשרד המלחמה.
הוא קיבל מעמד "אביר מפקד" (K.C.B) במסדר האמבט בשנת 1873, קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' ב-1875, ומונה למשרת מודד התחמושת הראשי בשנת 1880. בשנת 1882 הוא השתתף במערכה לכיבוש מצרים, והיה השני בסולם הפיקוד.
על כך הוא קיבל את מעמד "אביר הצלב הגדול" (G.C.B) במסדר האמבט, ואת הוקרת הפרלמנט.
הוא היה מושל גיברלטר בין השנים 1883-1886, וצוין כמי שידע לשמור על האיזון הנכון בין הצרכים של גיברלטר כמבצר צבאי לבין הצרכים של האוכלוסייה האזרחית שהתגוררה שם.
בתקופה זו החלו לגלות את הכישרון האומנותי שלו .
הוא נישא לקלרה ג'ואן וויליאמס (Clara Joan Williams) בשנת 1899. נולדו להם שלושה ילדים: שתי בנות, ויניפרידה (Winifreda) ואוולין ויולט (Evelyn Violet), ובן אחד, סר ג'ון אדיי שייהפך להיות מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
אדיי היה בנוסף גם צייר וסופר, ותיאר את התנסויותיו בעבודות כמו: "סקירה של מלחמת קרים" (1859; Review of the Crimean War), "זכרונות מהחיים הצבאיים" (1895; Recollections of A Military Life).
הציור שלו "מבט על גיברלטר" נמצא כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, ושני ציורים נוספים של הודו נמצאים במוזיאון הצבאי הלאומי בלונדון.
ג'ון מקגינלי הוא שחקן אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו כפרי קוקס בסדרת הקומדיה האמריקאית סקראבס, בוב סליידל בסרט "מהומה במשרד" וסמל רד אוניל בסרט פלאטון בבימויו של אוליבר סטון.
הוא גם כתב והפיק בתחומי קולנוע וטלוויזיה.
למקגינלי יש חמישה אחים ואחיות, הוא נולד בגריניץ' וילג', רובע מגורים במערב מנהטן שבניו יורק.
אמו הייתה מורה ואביו היה סוכן מניות.
סבא רבא שלו מצד האבא היה ממחוז דניגול שבאירלנד.
מקגינלי גדל בניו ג'רזי ולמד בבית הספר התיכון מילבורן, ושיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר.
הוא למד משחק באוניברסיטת סירקיוז, לאחר מכן למד בבית הספר היוקרתי של אוניברסיטת ניו יורק על שם טיש לאומנויות, הוא סיים את לימודיו בשנת 1984.
למקגינלי הייתה קריירה פורה, בעיקר כתפקידים של דמות מוזרה וחריגה.
הוא הובחן על ידי סקאוט כאשר עבד כמחליפו של ג'ון טורטורו במחזה דני והים הכחול העמוק משנת 1984 בהפקתו של ג'ון שאנלי.
דבר זה הוביל לאודישן מוצלח שהיה לו לתפקיד של סמל רד אוניל בסרט זוכה האוסקר משנת 1986 פלאטון.
מוקדם יותר באותה שנה הוא לוהק לסרט חירות מתוקה.
שנה מאוחר יותר ב-1987 הוא שיחק בסרט וול סטריט ושוב שנה לאחר מכן בסרט דבר רדיו (1988).
בנוסף בשנות השמונים, הוא השתתף בפרסומת לחברת ייצור כלי התחבורה, סובארו.
מקגינלי השתתף בתוכנית התחרויות "סלבריטי צ'אלנג'", (גרסה דומה לתוכנית "אמריקן גלדיאטורס") שם הפסיד לשחקן דין קיין.
הוא גם כתב את התסריט לסרט הממזרים הסובלים משנת 1989 שבו גם שיחק.
מקגינלי עבד ללא הפסקה בשנות התשעים בסרטים כמו נקודת פריצה (1991), איש הנצח 2 (1991), "מילכוד 99" (1992), עגלות מזרח!
בשנת 2007 הוא הופיע כצ'אק בסרט אמא מאוהבת.
באותה שנה היה לו גם תפקיד קטן כשוטר תנועה הומו בסרט שימו גז.
מקגינלי דיבב בסדרות טלוויזיה מצוירות, כולל גיבור העל האטום במספר פרקים בתוכנית ליגת הצדק והופעת אורח כ"הצל הלבן", סוכן ממשלה סמוי שמשגיח על יואי פרימן בסדרה "שכונות מרוחקות".
מקגינלי קיבל ביקורות ושבחים עבור הופעתו כרוצח סדרתי בדרמת המתח משנת 1997 אינטנסיביות של המחבר דין קונץ, זה נהפך למיני סדרה הכי מדורגת של רשת הטלוויזיה פוקס.
הוא עבד עם דין קונץ ורשת פוקס פעם נוספת בסרט "ניצול יחיד" משנת 2000.
בשנת 2001, מקגינלי החל במשחק קבוע כפרי קוקס בסדרת הקומדיה סקראבס שמשודרת ברשת NBC האמריקאית.
במהלך הסדרה ד"ר קוקס מתנהג כחונך לא מוכן אל ג'יי.
מקגינלי אמר שיש שלושה דברים שהוא מאלתר במהלך הסדרה: הראשון, שימוש קבוע בשמות של בנות אל ג'יי.
די, השני דבר, שאותו הוא גם עושה לחברים האמיתיים שלו; השריקה שלו, אותה הוא מתאר כהרגל גרוע, והשלישי, ההרגל שלו להגעת באפו, כמחווה לדמות של רוברט רדפורד מהסרט העוקץ, הוא אומר שמשמעות המחווה היא: "יהיה בסדר".
בשנת 2005 הוא כתב ספר שנקרא "ארנב עם מצב רוח לדיבורים: איך להישמע בלי לומר מילה".
בשנת 2009, הוא לוהק לסרט האנימציה סופרמן\באטמן: אויבי הציבור שמבוסס על ספר הקומיקס וגילם את תפקידו של מטאלו.
בשנת 2012 נודע שמקגינלי ישחק דמות חוזרת (דמות שמופיעה מפעם לפעם במהלך הסדרה) בדרמת הפעולה סוכן מחוק שמשודרת בערוץ הטלוויזיה USA.
הוא הוצג לראשונה בפרק השני של העונה השישית של הסדרה.
בנוסף באותה שנה, הוא הופיע בפרסומת של חברת הביטוח 'סטייט פארם' כאבא שמחכה לבנו שסיים את לימודיו בקולג' לעבור דירה, אבל בעזרת הקסם של חברת 'סטייט פארם', הוא ואשתו הופכים את החדר של בנם לחדר אדים וספא.
הוא התחיל את שנת 2013 עם חזרתו של המחזה גלנגרי גלן רוס כדייב מוס לצד אל פצ'ינו, בובי קנבייל, ריצ'רד שיף, דייוויד הרבור וג'רמי שיימוס.
בפברואר 1997, מקגינלי התחתן עם בת זוגו לורן למברט.
בנם, מקס, נולד באותה שנה.
בדצמבר 2001, למברט ומקגינלי התגרשו.
באוקטובר 2002 הוא נבחר כ"האבא של החודש" באתר iParenting.com .
באוגוסט 2006, הוא התארס לחברתו, מדריכת יוגה ניקול קסלר במאליבו שבקליפורניה שאיתה הוא יצא במשך שנתיים.
הזוג התחתן ב-7 באפריל 2007 בטקס פרטי בביתם.
יש להם שתי בנות, בילי, נולדה ב-2008 וקייט שנולדה ב-2010.
מקגינלי הוא גם אוהד מושבע של קבוצת ההוקי קרח דטרויט רד וינגס מליגת ה-NHL והראה זאת במספר פרקים של סקראבס כאשר לבש את חולצתה של הקבוצה.
פורע החוק האחרון (1993) - סרט טלוויזיה
הפרקליטים (1997) - שני פרקים
מלחמות הפנטגון (1998) - סרט טלוויזיה
ספיידרמן: הסדרה המצוירת (2003) - שני פרקים
שכונות מרוחקות (2006) - שני פרקים
ברוקלין תשע-תשע (2021) - הופעה בפרק אחד.
סר ג'ון מקיואן היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השמונה עשר.
הוא היה החבר האחרון במפלגת הכפר שכיהן בתפקיד זה.
מקיואן כונה על ידי רוברט מנזייס, "בלאק ג'אק" בשל מזגו הקודר ונטייתו לרתחנות.
מקיואן נולד בצ'ילטרן שבויקטוריה כבנם של ג'יימס מקיואן, רוקח ממוצא אירי ושל אשתו השנייה, אמי אלן לבית פורטר.
אמו של ג'ון מקיואן מתה בהיותו בן שנה ואביו מת בהיותו בן שבע, כך שהוא גודל על ידי סבתו ואחותה של סבתו.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובגיל 15 הוא החל לעבוד כפקיד זוטר בשירות הציבורי.
מיד בהגיעו לגיל 18 הוא התגייס לשירות צבאי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה כאשר הוא עדיין ביצע את הכשרתו הבסיסית.
הוא החל לעבוד במשק חלב בעיירה טונגלה שליד שפרטון שבויקטוריה ולאחר מכן עבר לעבוד בגידול בקר וצאן בעיירה סטנהופ הסמוכה.
מקיואן היה פעיל בארגוני חקלאים ובמפלגת הכפר.
ב-1934 הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי.
בין השנים 1937 – 1941 הוא כיהן ברציפות כשר הפנים, כשר החוץ ובו זמנית כשר האווירייה ושר התעופה האזרחית.
ב-1940, עם התפטרותו של ארצ'י קמרון מתפקידו כמנהיג מפלגת הכפר, התמודד מ'איוון בבחירות לתפקיד מול ארל פייג'.
בבחירות לא הושגה הכרעה ובסופו של דבר נבחר ארתור פאדן מהמפלגה הלאומית כראש הממשלה.
עם שובה של המפלגה הלאומית לשלטון ב-1949 בהנהגתו של רוברט מנזייס לאחר שמונה שנים באופוזיציה, מונה מקיואן כשר המסחר והחקלאות וב-1956 הוא מונה להיות שר התעשייה והמסחר.
הוא מיסד את הגישה שנקראה "מקיואניזם", מדיניות להגנת מחירים עבור המגזר היצרני, כך שהתעשייה לא נאלצה להתמודד מול תעריפים גבוהים של חומרי הגלם המיובאים, ובכך החקלאים יצאו נשכרים, אך תשומות הייצור התייקרו.
מדיניות זו הייתה חלק ממה שכונה "ההסדר האוסטרלי" שקידם שכר גבוה, פיתוח תעשייתי, מעורבות ממשלתית בתעשייה וביזור.
ב-1958 פרש פאדן מהחיים הפוליטיים ומקיואן החליפו כמנהיג מפלגת הכפר.
כאשר פרש מנזייס ב-1966, היה מקיואן השר הוותיק ביותר בממשלה והייתה לו השפעה חזקה על מדיניותה.
כאשר הוכרז על מותו של יורשו של מנזייס, הרולד הולט בדצמבר 1967, זימן המושל הכללי, הלורד קייסי, את מקיואן כדי לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה, מתוך הבנה שהוא יוכל להמשיך בתפקידו רק עד אשר המפלגה הליברלית תבחר את מנהיגה החדש.
מקיואן השאיר בתפקידם את כל השרים שמונו על ידי הולט.
כשהוא בן 68, היה מקיואן האדם המבוגר ביותר שמונה לתפקיד ראש ממשלה אוסטרליה, אם כי הוא לא היה האדם המבוגר ביותר ששירת בתפקיד.
מנזייס סיים את כהונתו כשהוא בן 71 שנים, חודש אחד ושישה ימים.
בשלב זה הופעלו על מקיואן לחצים להמשיך בתפקידו כראש הממשלה על בסיס קבוע, אך כדי לעשות כן, היה עליו לחצות את הקווים ולהפוך להיות מנהיג המפלגה הליברלית, אפשרות שלא באה בחשבון מבחינתו.
עוד הרבה לפני כן סומן שר האוצר וסגן מנהיג המפלגה הליברלית, ויליאם מקמהון, כיורשו של הולט.
יחד עם זאת, מקיואן גרם למשבר מנהיגותי בקואליציה כאשר הוא הכריז שהוא ומפלגתו לא יהיו מוכנים לשבת בממשלה בראשותו של מקמהון.
מקיואן סלד מאישיותו של מקמהון וככל הנראה הדבר נבע מהשמועות על נטייתו ההומוסקסואלית, שנפוצו בכל רחבי אוסטרליה.
אך יותר מכך, מקיואן התנגד למקמהון על רקע חילוקי דעות פוליטיים, בשל העובדה שמקמהון היה בעל ברית של תומכי הסחר החופשי במפלגות השמרניות והעדיף רפורמות מחירים גורפות, גישה שמקיואן, חברי מפלגתו ותומכיהם התנגדו לה בתוקף.
גורם משמעותו נוסף בסלידתו של מקיואן כלפי מקמהון, הייתה העובדה שעליה נרמז לאחר משבר המנהיגות על ידי העיתונאי אלן רייד.
על פי רייד, מקיואן היה מודע לכך שמקמהון נהג באופן שיטתי להדליף מידע לעיתונאים וללוביסטים.
מידע זה אומת לאחר שנים רבות בעקבות חשיפתם של מסמכי ממשלה מאותה תקופה.
התנגדותו של מקיואן אילצה את מקמהון למשוך את מועמדותו לתפקיד מנהיג המפלגה ופתחה את הדרך למערכה מוצלחת לקידומו של שר החינוך והמדע, הסנאטור ג'ון גורטון, כמועמד לתפקיד ראש הממשלה בתמיכתם של קבוצת חברים בהנהגתו של שר ההגנה, מלקולם פרייזר.
ב-10 בינואר 1968 החליף גורטון את מקיואן כראש הממשלה.
הייתה זו הפעם השנייה שבה מפלגת הכפר הטילה וטו על זהותו של מנהיג המפלגה הבכירה בקואליציה.
ב-1923 דרש ארל פייג' שהמפלגה הלאומית, קודמתה של המפלגה הליברלית, תדיח את בילי יוז מתפקידו כמנהיג כתנאי לכניסתה של מפלגת הכפר למשא ומתן קואליציני.
גורטון יצר באופן רשמי עבור מקיואן את התפקיד של סגן ראש ממשלת אוסטרליה ובכך אישר את מעמדו כאיש מספר שתיים בממשלה.
ב-1971 פרש מקיואן מהחיים הפוליטיים.
יורשו, דאג אנתוני, טען שהתנגדותה של מפלגת הכפר למקמהון כבר לא בתוקף, ובסופו של דבר התאפשר לליברלים להחליף את גורטון במקמהון תוך חודשיים.
עם פרישתו, סיכם מקיואן 36 שנים וחמישה חודשים של שירות ציבורי, כולל 34 שנים שבהן היה שר בממשלה או איש הספסלים הקדמיים של האופוזיציה.
הוא היה חבר הפרלמנט האחרון שכיהן בתקופת השפל הגדול ואחרון חברי הפרלמנט שכיהן כשר בממשלתו של ג'וזף ליונס.
סר ג'ון מקיואן מת במלבורן ב-1980, בגיל 80. באותה עת כבר זנחה ממשלתו של מלקולם פרייזר את גישתו הכלכלית של מקיואן.
מקיואן הוכנס כחבר במסדר עמיתי הכבוד ב-1969. ב-1973, לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, הוא קיבל תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1971 העניקה לו ממשלת יפן חברות במסדר השמש העולה.
ב-21 בספטמבר 1921 נשא מקיואן לאישה את אן מילס מק'לאוד, שהייתה מכונה בשם אנני.
ב-1966 הוענק לאנני מקיואן תואר דיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית.
בפברואר 1967 היא מתה לאחר מחלה ממושכת.
כאשר מונה מקיואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא היה אלמן, הראשון מבין ראשי ממשלת אוסטרליה שלא היה נשוי במהלך תקופת כהונתו.
ראש הממשלה הבאה שלא הייתה נשואה היא ג'וליה גילארד שחיה חיי שותפות עם בן זוגה אך היא לא נשואה לו.
ב-1968 נישא מקיואן בשנית למרי איליין בריין, מזכירתו האישית.
בעת נישואיהם הוא היה בן 68 והיא בת 46. לאחר פרישתו הוא התרחק מהחיים הפוליטיים, שימש לעיתים כיועץ ונסע לבקר ביפן ובדרום אפריקה.
ג'ון מלורי אשר הוא שחקן ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
אשר נולד בשם ג'ון מלורי בלוס אנג'לס, קליפורניה, לשחקן אדוארד מלורי ולשחקנית ג'ויס בוליפנט.
אמו לאחר מכן נישאה למפיק והבמאי ויליאם אשר וזה אימץ את בנה.
ב-11 בספטמבר 1999 נישא אשר לשחקנית ג'ני מקארתי.
ב-18 במאי 2002 נולד בנם שאובחן כלוקה באוטיזם.
Tooken (2015) - במאי ותסריטאי
מלהולנד ג'וניור הוא קצין בדימוס בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל.
שירת כמנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA, וכמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
מלהולנד נולד בקלוביס שבניו מקסיקו וגדל בבת'סדה שבמרילנד.
ב-1978 סיים תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת פורמן בקרוליינה הדרומית והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה רובאית בגדוד הרביעי של רגימנט החי"ר ה-20 בחטיבת החי"ר 193. לאחר מכן עבר לרגימנט החי"ר החמישי שהוצב בפנמה ושירת כמפקד מחלקה רובאית ומפקד מחלקה מסייעת בגדוד השלישי.
התקבל לכוחות המיוחדים ושירת כמפקד צוות ומפקד פלוגה בקבוצת הכוחות המיוחדים החמישית בשנים 1984–1986. בתפקידו הבא הוצב שוב בפנמה ושימש קצין מבצעים בפיקוד הכוחות המיוחדים של פיקוד דרום.
לאחר לימודים במכון לשפות ובמכללה לפיקוד ומטה של הצבא שירת בגדוד הראשון של קבוצת הכוחות המיוחדים השביעית.
ביוני 1996 מונה למפקד הגדוד הראשון של קבוצת הכוחות המיוחדים הראשונה שמפקדתו ביפן.
בשנים 1998–2000 פיקד על גדוד במשרד לתמיכה צבאית, מיחידות איסוף המודיעין המסווגות ביותר.
לאחר מכן למד במכללת המלחמה של הצבא.
ביולי 2001 מונה למפקד קבוצת הכוחות המיוחדים החמישית בפורט קמפבל שבקנטקי.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר מונה למפקד "כוח המשימה פגיון" שריכז כוחות מיוחדים מהזרועות השונות, היה הכוח האמריקאי הראשון שנשלח למלחמת אפגניסטן וסייע לברית הצפונית להפיל את משטר הטליבאן.
במלחמת עיראק שימש מפקד כוח משימה משותף של בעלות הברית.
באוגוסט 2003 מונה לראש המשרד לתמיכה צבאית בכווית.
ביולי 2006 מונה למפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1, באוגוסט 2006 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ביוני 2007 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
בנובמבר 2008 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא.
באוגוסט 2012 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
ב-2014 פתח המפקד הכללי של משרד ההגנה חקירה בעניינו לאחר תלונות על העלבת פקודים במהלך תדריך ב-2014. הדוח קבע כי ההאשמות היו מבוססות, שמלהולנד חרג מכללי הצבא ומהתנהגות המצופה מקצין בכיר והמליץ למזכיר מחלקת הצבא לנקוט נגדו בצעדים משמעתיים.
מלהולנד שימש מספר חודשים עוזר למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית ובינואר 2015 מונה למנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי הקים חברת ייעוץ.
מלהולנד נשוי למרים ואב לארבעה.
ג'ון מקגרגור (John MacGregor; 24 בינואר 1825 – 16 ביולי 1892) היה מגלה ארצות, חותר, סופר מסעות וצייר בריטי ממוצא סקוטי.
הוא למד בטריניטי קולג' (דבלין) ובטריניטי קולג' (קיימברידג') והחל לעבוד כעורך דין, אך עבר לעסוק בשתי אהבות בחייו: בניית סירות קאנו ומסעות חקר בעולם.
סיורו הראשון היה ב-1849 בדרום אירופה, מצרים וארץ ישראל.
לאחר סיור בארצות הברית וקנדה ב-1858 הוא התרשם מסירות הקאנו של האינדיאנים ובשובו לאנגליה, החל לעצב ולבנות סירות הדומות לקאנו אינדיאני וכינה אותן בשם "רוב רוי" על שם הגיבור העממי הסקוטי רוברט רוי מקגרגור.
סירות הקאנו האלה נבנו לפי הנחיותיו מעץ אלון עם ציפוי של עץ ארז.
הוא הקים ב-1860 את מועדון הקאנו המלכותי (Royal Canoe Club) וב-1880 הקים את התאחדות חותרי הקאנו האמריקאיים.
מקרגור היה גם צייר וסופר מחונן ועיטר את ספרי המסעות שלו בציוריו.
הוא סייר עם הסירות שלו באירופה בארצות הברית וקנדה ובשנים 1868–1869 סייר במזרח התיכון כולל ארץ ישראל עם סירת "רוב רוי" החמישית שלו.
מסעו של מקגרגור למזרח התיכון
מקגרגור הגיע באונייה לנמל אלכסנדריה וב-28 באוקטובר 1868 החל את מסעו מפורט סעיד לאגם מנזלה ותעלת סואץ שהייתה בשלבים האחרונים לכרייתה (נפתחה ב-17 בנובמבר 1869).
לפני המסע למד ערבית בסיסית ושכר דרגומן שיתווך בינו לבין האוכלוסייה המקומית ועוד שני מלווים שטפלו בלוגיסטיקה של המסע.
מפורט סעיד יצא באוניה לביירות וערך מסע של חודש בלבנון וסוריה.
את סירת הקאנו העביר בדרך היבשה בכביש שנסלל בידי הצרפתים מביירות לדמשק.
הוא סייר ומיפה את נהרות ברדא (אבנה -אמנה) ופרפר (אל אעוג').
ב-6 בינואר 1869 הגיע עם מלוויו למקורות הירדן בתל אל-קאדי והחל לחקור ולמפות אותם תוך חתירה ב"רוב רוי".
ליד הכפר סלאחיה (כיום ליד כפר בלום), הוקף בערבים שקפצו למים וניסו להפריע לו במסעו.
הוא היסס אם לפתוח באש ברובה שהיה מוחבא בתחתית הסירה אך נמנע מכך.
בערבית הרצוצה שבפיו הצליח להרגיע אותם.
הם העמיסו אותו עם הסירה והביאו אותו לאוהל השייח' שלהם.
מטבע של נפוליאון שהחליק לידו של השייח' פתר את הבעיה והוא הורשה להמשיך במסע עם סירתו.
הוא הגיע לכנרת ותיאר את מגדלא וטבריה.
משם הגיע במסע יבשתי לגליל התחתון, עבר את כפר קנא ונצרת ושט בנחל הקישון שם נפגש בתנין.
הוא ביקר גם ביפו, רמלה, ירושלים וים המלח.
רחבעם זאבי מצא את סירת רוב רוי במועדון השוטיות המלכותי על התמזה .
לאחר משא ומתן הסכים המועדון להעביר את הסירה לתצוגה זמנית בישראל תמורת שיפוצה.
הסירה הוטסה ארצה ב-1982 והוצגה כשנה במוזיאון ארץ ישראל אותו ניהל בשעתו זאבי.
אתר סירות הקאנו במוצא הירדן מהכנרת נקרא לכבודו "רוב רוי".
רוב רוי על הירדן, תרגם עמיהוד ארבל, ההדיר רחבעם זאבי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982.
ג'ון מקאנרי היה שחקן וסופר אנגלי.
בין השאר שיחק בתפקיד מוסקה במחזה "וולפון" מאת בן ג'ונסון, ובתפקיד גייבסטון במחזה "אדוארד השני" מאת מרלו.
בגיל 20 קיבל עבודה בתיאטרון, והופיע במשך שלוש עונות עם להקת התיאטרון אברימן בליברפול.
ב-1966 הצטרף ללהקת התיאטרון המלכותי הלאומי.
הופעתו החשובה הראשונה בקולנוע הייתה בסרטו של פרנקו זפירלי משנת 1968 "רומיאו ויוליה" בו גילם את דמותו של מרקוצ'יו, והיה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ב-1970 כיכב לצדם של קלוד ז'אד וז'אן-פייר קאסל בסרטו של ז'ראר בראש "The Boat on the Grass".
בסרט זה היו אזכורים לתפקידים שגילם על הבמה כמו כשדיקלם מתוך "המלט" או כששר בדואט עם קלוד ז'אד את "אלוהים נצור את המלכה".
ב-1971 שיחק בתפקיד הפוליטיקאי הרוסי אלכסנדר קרנסקי בסרט "ניקולס ואלכסנדרה".
ב-1972 גילם את ברטלבי בסרט בשם "ברטלבי" לצדו של פול סקופילד.
ב-1990 שיחק בתפקיד הגנגסטר אדי פלאם בסרט "The Krays".
בשנות השמונים של המאה העשרים שיחק מקאנרי בתפקיד הראשי במחזה "מבקר המדינה" מאת גוגול בתיאטרון קרוסיבל בשפילד בבימויו של השחקן והבמאי הרוסי אולג טבקוב.
Burbage" לציון 400 שנה להקמת תיאטרון הגלוב.
ב-2011 הופיע מקאנרי בתפקיד ראולי במחזה "The School for Scandal" בבימויה של דבורה וורנר במרכז האמנויות ברביקן.
ב-2008 שיחק בתפקיד אורח בפרק הראשון בסדרה "וולנדר".
ב-8 באוגוסט 2017 הואשם מקאנרי בהסתה ובאלימות כשהתפרץ לתוך פאב בפאברשם.
משפטו צפוי להתחיל ב-22 בינואר 2018.
כשעבד בתיאטרון אברימן פגש מקאנרי את השחקנית סטפני ביצ'ם איתה התחתן ב-1973. לבני הזוג נולדו שתי בנות, פיבי וקלואי.
אחד מאחיו של מקאנרי הוא השחקן פיטר מקאנרי, ואח אחר הוא הצלם דייוויד מקאנרי.
קליגולה מיני-סדרה 1986 חטאים Sins סניגור מיני-סדרה 1986 C.A.T.S.
ג'ון מקגלוקלין הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1965–1976. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן מילווקי באקס, וממוצעיו הכוללים ב-NBA הם 11.6 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
בדצמבר 1976 הופרשה גופייתו, עם המספר "14", על ידי מילווקי באקס.
מקגלוקלין נולד וגדל בעיר פרנקלין שבאינדיאנה, ובין השנים 1961–1965 למד באוניברסיטת אינדיאנה.
ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה בראנץ' מקראקן, ולצד כוכבי ה-NBA לעתיד, התאומים טום ודיק ואן ארסדייל.
בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצה קלע 17.2 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1965 נלקח מקגלוקלין בבחירה ה-24, על ידי סינסינטי רויאלס.
בשתי עונותיו בסינסינטי מיעט לקבל דקות משחק, ותרם 6.6 נקודות למשחק בלבד.
בדראפט ההרחבה של שנת 1967 נבחר על ידי סן דייגו רוקטס, ובעונת הבכורה של המועדון קלע עבורה 12.1 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ההרחבה של שנת 1968 נבחר מקגלוקלין על ידי מילווקי באקס, ומיד הפך לאחד משחקניה המובילים.
בעונתו הראשונה במילווקי העמיד ממוצעים של 19.6 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונה העוקבת הצטרפו לקבוצה כוכבי המכללות לו אלסינדור ובוב דאנדרידג', ולקראת עונת צירפה מילווקי את הרכז הוותיק אוסקר רוברטסון.
בפלייאוף 1971 הובילו את הבאקס אלסינדור, רוברטסון, דאנדרידג' ומקגלוקלין לזכייה באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על בולטימור בולטס בסדרת הגמר בתוצאה 4–0. לאורך הפלייאוף קלע מקגלוקלין 14.9 נקודות בממוצע למשחק.
מאז הזכייה באליפות נחלשה תפוקתו באופן הדרגתי, וב-5 העונות הבאות תרם כ-9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת העפילה מילווקי בשנית למעמד גמר ה-NBA, אך היא הפסידה מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 0–4.
בסיום עונת פרש מקגלוקלין ממשחק, בגיל 32. בעת פרישתו הוביל את כל שחקני הבאקס במספר משחקים בקבוצה (595), וניצב במקום השלישי בסך נקודות (7,505) ואסיסטים (1,921) בקבוצה.
בין השנים 1976–2016 שימש מקגלוקלין כפרשן בשידורי הטלוויזיה של משחקי מילווקי באקס, ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם השדרן ג'ים פאשקי.
ג'ון מייקל מקיו הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא ה-21 של ארצות הברית והיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
ג'ון מקיו נולד בווטרטאון, ניו יורק.
ב-1966 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המקומי והחל ללמוד באוניברסיטת סירקיוז.
ב-1970 הוא סיים את לימודיו בקולג' יוטיקה וקיבל תואר ראשון במדע המדינה.
ב-1977 הוא קיבל תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר ליחסי ציבור על שם נלסון רוקפלר של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק שבאולבני.
אף על פי שבמהלך מלחמת וייטנאם הוא היה בגיל הגיוס, לא שירת מקיו שירות צבאי.
בין השנים 1971–1977 הוא היה עוזרו של מנהל עיריית ווטרטאון.
לאחר מכן ועד 1984 הוא שימש כעוזרו של סנאטור מדינת ניו יורק, ה.
דאגלס ברקלי, ואז נבחר כמחליפו של ברקלי.
ב-1992 התמודד מקיו בהצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כדי להחליף את חבר הקונגרס דייוויד אובריאן מרטין שייצג את מחוז הבחירה ה-24 של מדינת ניו יורק (בשנת 2000 שונה מספרו של המחוז למחוז ה-23 בעקבות חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה של המדינה לאחר מפקד האוכלוסין שנערך באותה שנה).
חלק זה של אפסטייט ניו יורק היה באופן היסטורי בעל נטייה חזקה לרפובליקנים בדפוסי ההצבעה לקונגרס, אף על פי שבשנים האחרונות הוא היה תחרותי יותר בבחירות לנשיאות.
המחוז (והמחוזות שהתקיימו בעבר בשטחו) היה בידיים רפובליקניות ברציפות מאז 1871 וחלקים מסוימים ממנו יוצגו על ידי דמוקרטים מאז 1851. מקיו נבחר מחדש שמונה פעמים ללא מתחרים של ממש וב-2002 הוא נבחר מבלי שהוצב מולו מועמד מתחרה.
במשך 14 שנה היה מקיו חבר במועצת המנהלים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, כולל תקופה כיושב ראש המועצה.
הוא היה חבר בכיר בוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים וכן חבר בכיר בוועדת הביקורת והרפורמות של בית הנבחרים.
במשך שש שנים הוא היה יושב ראש ועדת המשנה לשירות הדואר ופעל להעברת חקיקה לרפורמה משמעותית בשירות הדואר של ארצות הברית בפעם הראשונה מאז שהוא הורד מדירוג של מחלקה בקבינט ב-1971, והעביר את "חוק הדין והחשבון והשיפור של הדואר - 2006".
בין השנים 2005–2009 הוא היה חבר בוועדת המודיעין של הבית.
ב-2004 ושוב ב-2006 הביס מקיו את יריבו הדמוקרטי, דר' רוברט ג'.
בבחירות של 2006 היה מקיו היחידי מכל נציגי הרפובליקנים המכהנים של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים שניצח ביותר מ-60% מקולות הבוחרים.
שאר שבעת הנציגים הרפובליקנים הובסו או הצליחו לגרוף פחות מ-60% מקולות הבוחרים.
ב-2008 ניצח מקיו את יריבו הדמוקרטי מייק אוט עם 65.3% מקולות הבוחרים.
כמו רוב הרפובליקנים מניו יורק, מקיו משתייך לאגף המתון של המפלגה.
הוא היה אחד משמונת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים שהצביעו בעד חוק האנרגיה הירוקה ביוני 2009, חוק שעבר ברוב של שמונה קולות בלבד.
ב-2 ביוני 2009 מינה הנשיא ברק אובמה את מק'יו כמזכיר הצבא של ארצות הברית.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-16 בספטמבר אותה שנה.
ב-21 בספטמבר הוא הושבע לתפקידו בטקס שנערך בפנטגון.
מקיו, רפובליקני שמונה על ידי נשיא דמוקרטי, החליף את פט גרין, שהיה דמוקרט שמונה על ידי נשיא רפובליקני.
מקיו מעולם לא שירת שירות צבאי, אך כשמינה אותו, רמז הנשיא אובמה על כך שניסיונו הרחב של מקיו בוועדת הכוחות המזוינים נתן לו הכנה לתפקיד האזרחי הבכיר ביותר בשרשרת הפיקוד של הצבא.
במרץ 2010 אמר מקיו שהוא לא יכפה על חיילים שאמרו לו בשיחות אישיות שהם להט"בים לפרוש מהשירות.
הוא אמר שהוא שוחח עם חיילים שיצאו מהארון כחלק גיבוש השקפת העולם של הכוחות המזוינים לקראת ביטול חוק אל תשאל, אל תספר השנוי במחלוקת.
באותה עת, על פי חוק זה, חייל שחשף את נטיתו המינית נאלץ לפרוש מן השירות.
במאי אותה שנה הוענק למקיו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי מועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
כאשר פורסם דבר הענקת התואר בציבור, ארגנו חברי תא הסטודנטים הלהט"בים של האוניברסיטה משמרת מחאה בקמפוס שהייתה אמורה להתקיים במהלך הטקס, זאת על רקע ההצבעות של מקיו בסוגיות להט"ביות בעבר.
לאחר שבועות של ויכוחים שהתקיימו בקמפוס האוניברסיטה, שכללו החלטת גינוי של סנאט אגודת הסטודנטים נגד חוק "אל תשאל, אל תספר", החליט מקיו לבטל את השתתפותו בטקס, בציינו, "ברור שנוכחותי בטקס עלולה בהחלט להיות בעל השפעה הרסנית".
במרץ 2015 ביטל מקיו כלל שאפשר לטמון את אפרן של טייסות שירות חיל האוויר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בציינו שהן לא זכאיות לכך, שכן במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר הן היו פעילות, הן הוגדרו כאזרחיות.
זאת על אף הסיכונים שהן נטלו על עצמן בשירות (38 מהן נהרגו במהלך שירותן).
לאחר שמקיו סיים את כהונתו כמזכיר הצבא, העביר הקונגרס חקיקה שהפכה את מדיניותו.
החקיקה הועברה ב-12 במאי 2016 וב-20 במאי אותה שנה חתם עליה הנשיא אובמה כחוק.
ביולי 2015 הביע מקיו את רצונו לסיים את תפקידו כמזכיר הצבא ב-1 בנובמבר אותה שנה.
בספטמבר הציג הנשיא אובמה את אריק פנינג כמועמד להחליף את מקיו.
ב-23 באוקטובר ערך הצבא טקס פרידה ממקיו, שבראשו עמד מזכיר ההגנה אשטון קרטר.
במהלך הטקס הוענקה למקיו מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין, וב-31 באוקטובר הוא סיים את כהונתו.
ביוני 2016 הודיע משרד עורכי הדין הבינלאומי K&L Gates שמקיו ועוזרתו הוותיקה, אן למאי, הצטרפו למשרד כיועצים ללקוחות בנושאי רכש ושאר נושאי מדיניות ביטחון.
מקיו היה נשוי לקתרין סאליבן עד לגירושיהם.
קתרין היא בתה של חברת האספה המדינתית של ניו יורק, פרנסס ט.
הוא מתגורר באליסבורג, ניו יורק.
ב-2006 כלל המגזין The Hill את מקיו ברשימת 50 האנשים היפים ביותר בגבעת הקפיטול.
ג'וּן מילר הייתה אשתו השנייה של הנרי מילר, שכתב אודותיה באופן פורה ביותר.
נולדה בבוקובינה, אוסטריה-הונגריה (ממוצא רומני כמוזכר בסקסוס) כג'ולייט אדית' שמרדט (או שמרת') (לימים ג'וליטה), בתם של וילהלם ופרנסס בודה שמרת, משפחה יהודית ענייה.
היא היגרה עם הוריה וארבעה אחים לארצות הברית בשנת 1907. בגיל 15 נשרה מהתיכון כדי להיות רקדנית באקדמיה לריקודים של וילסון (ששמה שונה לארמון המחול של אורפיאום בשנת 1931) בכיכר טיימס והחלה להיקרא בשם ג'ון מנספילד, ולעיתים ג'ון סמית'.
בסקסוס, הנרי מילר כותב שג'ון טענה שהיא סיימה את לימודיה במכללת וולסלי, אך ב"נקסוס" הוא כותב שהיא מעולם לא סיימה את בית הספר התיכון.
קנת' דיק, לאחר שראיין את ג'ון, מצטט אותה באומרה, "השכלתי הרשמית הסתכמה בכשלוש וחצי שנות תיכון.
עבדתי על מלגה למכללת האנטר."
היא תתגורר בעיר ניו יורק במשך חלק גדול משארית חייה, למעט טיול ארוך שתערוך באירופה וגיחות נוספות קצרות לפריז ולאריזונה.
בשנת 1923, כשהייתה בת 21 ולמדה בווילסון, פגשה בהנרי מילר כשהוא בן 31. מילר היה עתיד לעזוב בעבורה את אשתו וילדתו הראשונה ברברה כדי להינשא לג'ון בהובוקן, ניו ג'רזי ב-1 ביוני 1924. היחסים ביניהם יהוו את הנושא המרכזי בטרילוגיה החצי-אוטוביוגרפית של מילר "הצליבה הוורודה" .
ג'ון מככבת גם ביצירותיו הידועות ביותר, חוג הסרטן וחוג הגדי.
באוקטובר 1926, ז'אן קרונסקי, אמנית ומשוררת עברה להתגורר עם הזוג על פי דרישתה של ג'ון.
ג'ון שהייתה ככל הנראה דו-מינית, טיפחה איתה מערכת יחסים קרובה מאוד והעדיפה את חיבתה של ז'אן על פני זאת של הנרי.
הסדר המחיה הזה התפרק במהרה וזוג הנשים עזב יחד לפריז באפריל 1927. חודשיים אחר כך שתי הנשים החלו לריב, וג'ון שבה להנרי ביולי של אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן יצאו ג'ון והנרי לטיול ממושך באירופה והתיישבו בפריז למשך כמה חודשים לפני שהם חזרו לניו יורק.
מערכת היחסים של ג'ון עם ז'אן היא היצירה המרכזית ברומנים האוטוביוגרפיים של הנרי "זין מטורף" (1930, שלא פורסמה עד 12 שנים לאחר מותו של מילר) ו"נקסוס" (1959), הכרך השלישי של הצליבה הוורודה.
בסביבות 1930 התאבדה קרונסקי בבית חולים לחולי רוח בניו יורק.
בשנת 1930 עבר הנרי לפריז בגפו וב-1931, בזמן שהיא מבקרת את הנרי, ג'ון פגשה את הסופרת אנאיס נין, שפיתחה במהירות לאובססיבית כלפיה, ובדיוק כפי שעשה הנרי, השתמשה בה כארכיטיפ ביוגרפי ברבים מכתביה.
ג'ון ונין החלו במערכת יחסים פלרטטנית אף על פי שנין הכחישה שהיחסים היו מיניים.
עם זאת, ג'ון תהיה כאמור דמות בולטת ביומניה שפורסמו ואלה שלא פורסמו, עליהם יתבסס מאוחר יותר באופן רופף הסרט "הנרי וג'ון".
בסרט, ג'ון גולמה על ידי אומה תורמן.
ג'ון לא הייתה מרוצה מפרסום היומנים של נין, שהשמיטו את הרומן של נין עם מילר ובכך השמיט את התפקיד שגילמה נין בפירוק נישואיהם של המילרים.
ג'ון והנרי התגרשו על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי בשנת 1934.
לאחר שהתגרשה ממילר, התחתנה עם סוכן הביטוח סטרטפורד קורבט בסביבות 1935. קורבט חיזר אחריה כשמילר עזב לפריז בשנת 1930, מה שהעציב מאוד את מילר כשגילה שג'ון וקורבט ביחד.
סטרטפורד עזב אותה בשנת 1947 עבור השחקנית ריטה לה רוי קורבט.
חייה של ג'ון התדרדרו בשלב זה והיא התגוררה בסדרה של מלונות זולים סביב העיר ניו יורק, למשל במלון קונטיננטל ברחוב 95. היא הייתה בקשר עם מילר בתקופה זו דרך הדואר והוא היה שולח לה כסף דרך חברים וחנויות ספרים כגון "מכולת הספרים של גות'אם".
המחברות שמילר כתב על נסיעתו ב-1940 ברחבי ארצות הברית שיהפכו ל"סיוט הממוזג" כללו רק קומץ אזכורים אגביים לג'ון.
אחד קורא "שב כאן וחלום על ג'ון.
במהלך שנות החמישים אושפזה ג'ון במחלקות פסיכיאטריות בהן קיבלה טיפולי חשמל, במהלכן היא שברה כמה עצמות לאחר שנפלה משולחן הטיפול.
מעולם לא התאוששה מהחוויות הללו לחלוטין.
בשנת 1954 החלה להתנדב כעובדת סוציאלית.
בשנת 1957 עברה להיות פקידת קבלה מתמחה במחלקת הרווחה בעיר, ועבדה במחלקה במשרה מלאה עד 1960. בשנת 1961 היא פגשה שוב את מילר; הוא היה המום מההידרדרות שלה, והשניים מעולם לא חידשו את מערכת היחסים שלהם.
בסוף שנות השישים עברה ג'ון לאריזונה עם אחד מאחיה.
קורבט, אחות אהובה" בבית העלמין בעמק ויו בקוטונווד, אריזונה, הוא ככל הנראה שלה.
אף על פי שהביעה רצון לכתוב אוטוביוגרפיה, היא מעולם לא כתבה דבר שנותר אחריה מלבד מכתבים.
עם זאת, הייתה לה השפעה ספרותית עצומה על יצירותיהם של בעלה לשעבר ועל זאת של אנאיס נין.
היא נפטרה באריזונה בשנת 1979.
הנרי מילר, "זין משוגע" (שכותרתו במקור לסביות מקסימות - כהילדרד)
הנרי מילר, "חוג הסרטן" (בתור מונה)
הנרי מילר, "חוג הגדי" (בתור מארה)
הנרי מילר, "הצליבה הוורודה" (סקסוס פלקסוס ונקסוס - כמארה ומונה)
אנאיס נין, "בית העריות" (כסבינה)
אנאיס נין, "מרגל בבית האהבה"
ברסיי, הנרי מילר: שנות פריז
Dearborn, האדם החי הכי מאושר: ביוגרפיה של הנרי מילר
קנת' סי דיק, הנרי מילר: קולוסוס של אחד
רוברט פרגוסון, הנרי מילר: חיים
ארתור הויל, הנרי מילר שלא נודע: מחפש בביג סור
אנאיס נין, יומנה של אנאה נין
אנאיס נין, הנרי וג'ון, מתוך כתב העת לאהבה: יומנה הלא נודע של אנאיס נין, 1931–1932
אנאיס נין, גילוי עריות : יומנה הלא נודע של אנאיס נין, 1931–1932
סטיבן סטארק, ג'ון מפוזרת בפרגמנטים: סקיצה ביוגרפית של אשתו השנייה של הנרי מילר
פרדריק טרנר, מורד: הנרי מילר וכתיבתו של חוג הסרטן
ג'ון מקגין הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה ובנבחרת סקוטלנד.
מקגין נולד בגלאזגו ולו אחות תאומה.
את קריירת הנוער עשה בסנט מירן.
ב־2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במסגרת הצ'מפיונשיפ הסקוטי וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הסקוטית.
לאחר שלוש עונות עבר ב־2015 להיברניאן מהצ'מפיונשיפ הסקוטי.
הוא שותף בזכיית הקבוצה בגביע הסקוטי ב־2016 והעפלה לליגת העל הסקוטית.
ב־2018 עבר לאסטון וילה מפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא סייע לקבוצה להעפיל באותה עונה לפרמייר ליג.
מקגין היה חבר בנבחרת סקוטלנד עד גיל 19 ובנבחרת סקוטלנד בכדורגל עד גיל 21. במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד דנמרק.
במוקדמות יורו 2020 כבש 7 שערים.
באוקטובר 2020 שימש כקפטן הנבחרת במשחק מול צ'כיה.
ג'ון מיקס סטנלי היה צייר נופים, דיוקנאות וחיי שבטים אינדיאנים.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הוא הצטרף למשלחת של קולונל סטיבן ווטס קירני לקליפורניה וצייר תיאורים של המערכה, כמו גם נופים של אורגון.
יותר מ-200 מציוריו, מפותיו ועבודותיו האחרות שהוחזקו בסמית'סוניאן אבדו בשריפה בשנת 1865. האובדן הבלתי ניתן לתיקון של מרבית יצירותיו גרם לפגיעה במוניטין של סטנלי בתולדות האמנות האמריקאית.
ג'ון מיקס סטנלי נולד בקננדייגואה, ניו יורק, לסת 'וסאלי (מקיני) סטנלי.
הוא התייתם בגיל 12. הוא לימד את עצמו כישורי ציור, ובגיל 20 עבר לדטרויט, והחל לעבוד בציור בעבודות מזדמנות.
סטנלי עבר למה שנחשבה לעיירת הגבול דטרויט בשנת 1832, שם הפך לצייר נודד של שלטים ודיוקנאות.
הוא נסע גם לפורט סנלינג, ושיקגו.
בחלק האחרון של העשור, הוא חזר מזרחה, ככל הנראה לוושינגטון הבירה.
בשנת 1842, נסע סטנלי לדרום מערב ארצות הברית לצייר אינדיאנים, אולי בהשראת יצירתו של האמן ג'ורג' קטלין.
הוא ועוזרו התיישבו בפורט גיבסון בטריטוריה האינדיאנית (אוקלהומה של ימינו).
הקהילה הייתה צומת דרכים של מדינות אינדיאניות רבות.
בקיץ 1843 השתתף סטנלי בוועידת פיוס בין האינדיאנים ומדינת טקסס.
לפי הערכות, כ-10,000 אינדיאנים מ-17 שבטים השתתפו במשא ומתן לשלום עם טקסס, וכך גם אמריקאים אירופאים רבים.
סטנלי בילה שם ארבעה שבועות ועבד במרץ בשלושת החודשים הבאים כדי להשלים את ציוריו הרבים של אנשים וקבוצות שבטיות.
הוא גם בילה זמן נוסף עם קבוצות משבט צ'רוקי, וצייר דיוקנאות.
בתחילת 1846 בסינסינטי, אוהיו, הוא ועוזרו דיקרמן, הציגו תערוכה של 85 ציורים של אינדיאנים שקיבלה ביקורות חיוביות שם ובלואיוויל, קנטקי.
סטנלי הותיר את דיקרמן אחראי להמשך התיעוד וחזר למערב.
עם פרוץ מלחמת מקסיקו בשנת 1846, מונה סטנלי לשרטט של חיל המהנדסים הטופוגרפיים במשלחתו של קולונל סטיבן ווטס קירני.
הוא הפיק רישומים וציורים רבים של המבצע, וסיים את הציורים לאחר שהגיע לסן פרנסיסקו בתחילת 1847. כמה יצירות שוחזרו כתחריטים.
הוא נסע צפונה יותר לעבר שטחי אורגון וושינגטון כדי לצייר נופים ושבטים אינדיאנים שונים, ועבד שם בחלק משנת 1848.
באותה שנה נסע סטנלי להוואי, שם בילה כמעט עשרה חודשים בציור דיוקנאות של המלך קמהמה השלישי, אשתו ובני משפחת המלוכה.
לאחר שובו למזרח, ארגן את גלריית הדיוקנאות והציורים האינדיאנים הגדולה שלו שהוצבה בכמה ערים, כולל ניו יורק.
בשנת 1852 הוא זכה לתערוכה גדולה בוושינגטון הבירה במכון סמית'סוניאן בגלריה האינדיאנים שלו, שמשכה תשומת לב גדולה בעיר.
כפי שצוין בהקדמה לקטלוג שפרסם הסמית'סוניאן, סטנלי תיאר 43 שבטים.
ציוריו ייצגו עשור של יצירה, עם נסיעות נרחבות במערב ובאיי הוואי.
האוסף שלו מנה כמעט 200 יצירות.
עבודתו של סטנלי עניינה את חברי ועדת הסנאט האמריקני לענייני האינדיאנים, ותכננו להקים גלריה משלו, אך התוכנית לא הצליחה לקבל אישור, ולסמית'סוניאן לא היו מספיק כסף לרכישת האוסף.
בשנת 1853 מונה סטנלי לאמן הראשי בשכר של 125 דולר לחודש במשלחת לסקר מסלול רכבת צפוני לעבר חוף האוקיינוס השקט.
הוא ניצל את המינוי לטיולים ולעבודה בצפון מערב.
הם נסעו מטריטוריית סנט פול מינסוטה לטריטוריה של וושינגטון.
סטנלי צפה בכינוסים, ובאירועים של שבטי אינדיאנים שונים.
הוא עבר באזור הגבול הקנדי-אמריקאי, בטריטוריה של הציידים הצפוניים.
הם היו דורות של ציידים אירופאיים וגזעים מעורבים שחיו על הגבול והיו להם נשים אינדיאניות וילדים מעורבים.
(בקנדה צאצאים למשפחות כאלה זכו להכרה כקבוצה האתנית של מטיס).
הם הגיעו לאזור לציד ביזונים, מכיוון שהעדרים היו עדיין עצומים בערבות.
סטנלי צייר ושרטט ציוני דרך רבים בצפון מערב, ששוחזרו בליטוגרפיות לצורך הכללתם בכרך האחרון של סטיבנס בדוחות הרכבת הפסיפיק.
אלה זכו לתפוצה רחבה והוסיפו למוניטין של סטנלי.
בהמשך במערב הוא צייר לוחמי קומאנצ'י בסביבתם הטבעית.
המשלחת חזרה באותה שנה למזרח, חצתה את פנמה ממערב והגיעה באוניה לניו יורק בינואר 1854.
לאחר שובו עבד סטנלי באופן אינטנסיבי בציור ובארגון תערוכה גדולה של סצנות מנתיב הסקר הצפוני.
התערוכה כללה 42 תמונות, הוצגה בבירה ב-1 בספטמבר 1854 וזכתה לשבחים רבים על ידי העיתונים בוושינגטון.
היא הוצגה גם בבולטימור במשך שלושה שבועות, ויצאה לסיבוב הופעות לניו יורק ולונדון.
התערוכה נעלמה מאוחר יותר, והיסטוריונים לא הצליחו להתחקות אחריה.
סטנלי חזר לדטרויט בשנת 1864, שם הקים את הסטודיו שלו לאמנות.
למעשה הוא נשאר בדטרויט כל שארית חייו, וסייע בהקמת המכון לאמנויות דטרויט ובית הספר לאמנויות בעיר.
הוא גם עזר לשלב את הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה.
יותר מ-200 מעבודותיו, כמו גם רבות ממפותיו ותיעוד אחר, נהרסו בשריפה בסמית'סוניאן בשנת 1865.
סטנלי התכוון לייצר אטלס של הילידים באמריקה, אך לאחר אובדן מרבית ציוריו בשנת 1865, מעולם לא השלים אותו.
ככל הנראה נכתבו בחורף 1868–1869, אלה כוללים את הקדמתו, כמו גם עמודים המתארים שלושה לוחות: מאהל אינדיאני במישור, שטח קבורה של צ'ינוק וצייד באפלו.
סטנלי תיאר את מה שמייצגות הלוחות וכן סיפק מידע היסטורי ותרבותי על כל שבט או אזור.
סטנלי התחתן עם אליס אינגליש בשנת 1854, כשהיה בן 40 וסיים את מסעותיו במערב.
נולדו להם חמישה ילדים, שניים מהם מתו כתינוקות.
סטנלי פרסם תיאור ביוגרפי של אביו, שכותרתו "ג'ון מיקס סטנלי, אמן-סייר", בדו"ח השנתי של מכון סמיתסוניאן בשנת 1924 בן נוסף, לואי סטנלי, היה עורך דין בחברת הרכבות שנישא לג'יין סי סטנלי, ציירת בצבעי מים.
בתם, נכדתו של סטנלי, הייתה האמנית והציירת אליס סטנלי אצ'יסון (1895–1996), אשתו של שר החוץ לשעבר דין אצ'יסון (1893–1971) ואם לדייוויד קמפיון אצ'סון (נולד ב-1921).
ג'ונתן מק'לאגלין הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי ופסנתרן אמריקאי.
מק'לאגלין נולד וגדל בעיר אנדרסון, אינדיאנה.
מק'לאגלין החל ללמוד שיעורי פסנתר קלאסיים בגיל צעיר.
אף על פי שאיבד את העניין בכלי במהלך התיכון בגלל תאונה שפגעה בשני מפרקי כף ידו, במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו בתיכון החל לשלב את כישורי הפסנתר שלו במוזיקת פופ ונשמה .1 מק'לאגלין למד מוזיקה באוניברסיטת אנדרסון.
בשנת 2003 הוציא לאור באופן עצמאי את האלבום Up Until Now.
בשנת 2005 חתם על חוזה הקלטות עם איילנד רקורדס.
שיריו של מק'לאגלין הופיעו בכמה סרטים הוליוודיים: ממלכת טראביתיה, החוק על פי ג'ורג'יה ומכושפת.
השיר "So Close" היה מועמד בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-80, ומק'לאגלין אף ביצע את השיר בטקס.
במהלך הקריירה שלו שיתף פעולה עם אמנים ויוצרים רבים - ביניהם קלי קלרקסון, שרה ברליס, ג'ייסון מראז, דה-דרים, כריסטופר סטיוארט, ביונסה, דמי לובאטו ובילי ג'ואל.
ג'ון מקינלי היה סנאטור מטעם אלבמה ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ג'ון מקינלי נולד במחוז קאלפפר שבווירג'יניה.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1800 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
עם הסמכתו ועד 1819 הוא עסק בעריכת דין בפרנקפורט.
לאחר מכן הוא עבר להאנטסוויל שבאלבמה.
בשנים 1820–1822 שימש מקינלי כחבר בית הנבחרים של אלבמה.
ב-1826 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, במקומו של הנרי צ'יימברס, שנפטר בעת כהונתו.
הוא כיהן כסנאטור עד מרץ 1831. בשנים 1833–1835 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1837 הוא נבחר שוב לסנאט, אך כיהן רק מ-4 במרץ ועד להתפטרותו ב-22 באפריל, כאשר קיבל את מינויו של הנשיא מרטין ואן ביורן במינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, כדי לאייש מושב חדש מתוך שניים בבית המשפט העליון שנוצרו על פי חוק של הקונגרס להגדלת מספר השופטים.
ב-25 בספטמבר אותה שנה הוגש מינויו באופן רשמי וב-25 בספטמבר אושר המינוי על ידי הסנאט ומקינלי החל את כהונתו ב-9 בינואר 1838. מקינלי כיהן על כס השיפוט 14 שנים.
הוא גם החזיק בבעלותו עבדים ובמפקד האוכלוסין של 1850 נרשמו בבעלותו 12 עבדים.
ג'ון מקינלי נפטר בלואיוויל ב-19 ביולי 1852, בגיל 72. על שמו נקרא יישוב באלבמה.
ג'ון דייוויד מקאפי היה מתכנת, יזם ואיש עסקים בריטי-אמריקאי.
הוא ייסד בשנת 1987 את חברת מקאפי לאבטחת מחשבים וניהל אותה עד פרישתו בשנת 1994. בהמשך הקים חברות אחדות ושימש בתפקידי מפתח בחברות נוספות.
נולד במחוז גלוסטרשייר שבדרום-מערב אנגליה לאב אמריקאי ולאם בריטית, וגדל בסאלם שבווירג'יניה.
בגיל 15 אביו, שהיה אלכוהוליסט, התאבד ביריה.
בשנת 1967 קיבל תואר ראשון במתמטיקה.
בשנים 1968–1970 עבד כמתכנת בנאס"א במסגרת תוכנית אפולו.
עבר לחברת יוניוואק וממנה לחברת זירוקס.
עבד בחברות ייעוץ ובהמשך עבר לחברת לוקהיד.
לאחר שגילה שמחשבו נגוע בוירוס המחשב Brain התחיל לפתח תוכנת אנטי-וירוס.
את התוכנה שכתב הפיץ בהצלחה כתוכנה שיתופית, כאשר רק חברות וארגונים התבקשו לרכוש רישיון.