tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר אפשר למשקאות חלבון המיועדים ל-VLCD, כדוגמת SlimFast , אשר מכילים פחות מ-400 קלוריות, להתחמק מסימון האזהרה עליהם על ידי המלצה על תווית המוצר כי על המשתמשים "לאכול בנוסף ארוחה טובה אחת מדי יום".
בשנת 1991, נציבות הסחר הפדרלית האשימה שלוש חברות המשווקות משקאות המיועדים ל-VLCD – Optifast, Medifast ו-Ultrafast – בפרסום מטעה.
המקרה יושב לאחר שהחברות הסכימו להפסיק להשתמש במה שנציבות הסחר ראתה כ"טענות מטעות לגבי התוצאות ארוכות-הטווח והבטיחות של דיאטות אלו".
דיאלקטיקה (מיוונית: διαλεκτική – אומנות השיחה, הדיון או הוויכוח) או השיטה הדיאלקטית היא מונח פילוסופי מערבי
מתייחסת במקור לדיאלוג בין אנשים המחזיקים בנקודות מבט שונות לגבי נושא אך מעוניינים להגיע לאמת באמצעות טיעון מנומק.
המונח מתאר שיטות שונות לחתירה אל האמת או לתיאור תנועת ההתפתחות בעולם הרוח או החומר, או שניהם יחד.
השימוש הנפוץ ביותר במילה דיאלקטיקה הוא כהתפתחות מתוך קונפליקט בין שתי דעות שונות.
הדיאלקטיקה דומה לדיבייט, אך המושג אינו כולל אלמנטים סובייקטיביים כגון ערעור רגשי ורטוריקה.
המונח מופיע בכתביהם של מספר פילוסופים יוונים ומיוחסות לו משמעויות שונות.
הרקליטוס אשר טען לאחדות הניגודים ולזרימה מתמדת, בין היווספות להפסדות, קבע כי ההרמוניה בעולם נשמרת רק בשל המאבק הנצחי בו הוא שרוי, דבר אחר, הדיאלקטיקה מתווה את תנועת היקום – הזרימה בין הניגודים בוראת ומשמרת את היקום.
אפלטון ראה ב'דיאלקטיקה' את השיטה הפילוסופית הנעלה ביותר.
עם זאת בכתביו אין הגדרה ברורה של המונח, וזה משמש לעיתים לציון השיטה הסוקרטית, באמצעות הפרכת היפותזות או אינדוקציה, ולעיתים לציון שיטת החלוקה של המינים לסוגים משניים (כבכתבים המאוחרים).
כך או כך, נראה כי מטרתה של הדיאלקטיקה מבחינת אפלטון היא אחת: חשיפת המהויות הבלתי משתנות ומעל לכל חשיפת אידאת הטוב.
אריסטו ראה בדיאלקטיקה שיטה בסיסית בלבד לבירור היקשים והסקת מסקנות מסברות.
במחקריו חיפש אחר עקרונות כלליים של תורת ההיגיון הצורנית, אותם פיתח לתורת הוכחה המנוגדת לדיאלקטיקה.
ההוראה הנפוצה של 'דיאלקטיקה' מכוונת לתורתו של הגל.
על פי הגל, הדיאלקטיקה אינה רק שיטת היסק אלא התהליך עליו מושתתת התפתחות ההיסטוריה והיקום בכללו.
הגל טען כי עולם הרוח והחומר מתפתחים בדרך של היווצרות ניגודים ויישובם.
המונח שבו הגל משתמש לתיאור תהליך שלילה דיאלקטית הוא Aufheben, מילה בגרמנית לה משמעויות שונות: שלילה, שימור והעלאה – אשר את כולן מייחס הגל לתהליך הדיאלקטי.
יוהאן גוטליב פיכטה היה הממציא של תזה–אנטיתזה–סינתזה, רעיון שמיוחס לעיתים קרובות בטעות להגל.
לפי טענה אחרת מדובר בהפשטה הפופולרית של היינריך מוריץ כליבאוס לתורת הגל, מדובר בתהליך משולש של מעבר מתזה לאנטי תזה, הנמצאים במאבק, עד להיווצרות סינתזה שהיא בעצם הרכב שני הקטבים.
התהליך הדיאלקטי עליו מדבר הגל בכתביו, איננו תהליך משולש כפי שנוטים לייחס לו (ובאופן אירוני הוא למעשה התנגד לפורמליזם זה).
הדיאלקטיקה ההגליאנית לא מתבססת על קוטביות זו של התזה והאנטי תזה.
להפך – מבחינתו, שני הניגודים נמצאים זה בתוך זה, בתור חלק מתוך אחדות או שלמות כוללת המהווה את עצמה ומתפתחת כסובייקט.
ניתן לראות דמיון בין הדיאלקטיקה של הרקליטוס לדיאלקטיקה של הגל בכך ששניהם תופסים את אחדות הניגודים בתור הדבר המוביל את המהלך של העולם.
מעבר לכך ניתן להבין את הדמיון בין הגל להרקליטוס בתור מימוש של הדיאלקטיקה לפי שיטת הגל עצמו, כלומר, בכתיבתו על הדיאלקטיקה הוא מקיים אותה בפועל.
מרקס נטל מהגל את הרעיון הדיאלקטי, השתית אותו על ההתפתחות החברתית והכלכלית ופיתח ממנו את המטריאליזם הדיאלקטי.
השלטון הקומוניסטי בברית המועצות אימץ פרשנות לניניסטית של הדיאלקטיקה המרקסיסטית.
במסגרתו התפתח גם הקולנוע הדיאלקטי של אייזנשטיין, חלוץ העריכה, שפיתח את שיטת המונטאז', אך גם בהתבסס על הסכמה הפופולרית של תזה-אנטיתזה-סינתזה.
טיפול דיאלקטי התנהגותי הוא סוג של טיפול נפשי התנהגותי המיועד למגוון מצבים נפשיים.
הטיפול נשען על הרעיון הדיאלקטי, על פיו המציאות איננה סטטית, אלא מורכבת מכוחות ורעיונות מנוגדים.
החלק הדיאלקטי בטיפול מנסה לשפר מיומנות של קבלה בו זמנית של רעיונות ועמדות שנראות בתחילה מנוגדות זו לזו, בכל תחומי החיים.
לפי ניתוח השיטה אצל רוב בני האדם קיימת דיאלקטיקה בתחומים שונים - לדוגמה בין הצורך לקבל את עצמנו כפי שאנו, לבין הצורך להשתנות.
ניגודיות נוספת היא המתח בין הרצון לקבל מן הטיפול, לבין הוויתור על קבלה זו ככל שהמטופל רוכש כישורים ומצבו הנפשי משתפר.
הטיפול רואה את מקורותיה של פסיכופתולוגיה בתקיעות דיאלקטית: קושי לשאת מורכבות בין 'אמיתות הפוכות'.
הקושי המהותי הזה בגמישות פסיכולוגית עלול להתפתח לאורך שנים, ולחזק מנגנון הרסני שמשלב בין גדילה בסביבה לא מתקפת לבין פגיעות ביולוגית מובנית, ובמקרים אלה עלולה להתפתח פסיכופתולוגיה.
הטיפול הדיאלקטי התנהגותי בנוי על חיזוק כישורים שונים ביניהם הכישור לדחות שיפוט ביחס לרעיונות ולקבל שייתכן כי שתי עמדות שונות הן נכונות, וכן שאנשים שונים חווים חוויות ורגשות שונים.
דיאלקטיקה בכתיבה באה לידי ביטוי בכתיבת רעיון או הנחה (תזה), לאחר מכן כתיבת ביקורת (אנטי תזה) ולבסוף כתיבת המסקנה (סינתזה).
הליך זה יכול להתרחש פעם אחת בספר או במאמר, ויכול להתבצע פעמים רבות ביחס לרעיונות או הנחות שונות לאורך החיבור.
כדוגמה מובהקת לסופר בעת החדשה שחיבוריו העיוניים נכתבו באופן דיאלקטי, מובא קרל פון קלאוזביץ.
מחלוקות ביהדות הן דבר נפוץ.
המודל הקדום ביותר של המחלוקת ביהדות הוא מחלוקת בית הלל (חסד) ובית שמאי (גבורה).
לפי חז"ל מחלוקת זו היא מחלוקת לשם שמיים, על כך יש אמירה ידועה "אלו ואלו דברי אלוהים חיים והלכה כבית הלל", וכן "כל מחלוקת שהיא לשם שמיים סופה להתקיים" ().
אמירות אלו ועוד, מבטאות עיקרון מסוים שגם לשני צדדים סותרים של הבנה יש חלק באמת אחת גדולה על דרך 70 פנים לתורה, כך מסביר זאת המהר"ל מפראג בספרו דרך חיים על המשנה באבות.
עיקרון זה דומה לעיקרון של דיאלקטיקה הגליאנית, עד שהרב הנזיר בספרו קול הנבואה, טוען שהגל הושפע מהמהר"ל.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בחיבורו "איש האמונה הבודד" מתאר את החוויה הדיאלקטית כשואפת לשלמות בין שני סוגי האדם שהוא מתאר בהרחבה, האדם היוצר והאדם הנגאל.
דיאמונד הד היא אחת מהלהקות המרכזיות והבולטות שיצאו מתנועת הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי, ואלבום הבכורה שלה, Lightning To The Nations נחשב לקלאסיקה של הז'אנר.
דיאמונד הד מוכרת בעולם המטאל בעיקר כלהקה שחברי מטאליקה מרבים להצהיר עליה כהשפעה מוזיקלית וגם לבצע גרסאות כיסוי לשיריה על הבמה, ובאולפן ההקלטות.
ב־1982 וב־1983 יצאו שני אלבומים נוספים ללהקה (Borrowed Time ו־Canterbury), שכללו מספר להיטים אך לא הצליחו מסחרית.
כשהאלבום השלישי, נטה מעט לכיוון הפרוג מטאל.
ב־1985 הלהקה התפרקה אבל חזרה לפעילות ב־1993 עם אלבום בעל סאונד יותר קליל, שהיווה ניסיון לפרוץ אל המיינסטרים.
ב־1994 הלהקה התפרקה שוב, והתאחדה רק ב־2002 לטובת סיבוב הופעות משותף עם מגאדת'.
ואילו ב־2004 הסולן שון האריס עזב וניק טארט החליף אותו, כשהלהקה הוציאה את אלבום הקאמבק השני שלה ב־2005.
מחוז דיאלא הוא מחוז בעיראק, הנמצא צפונית לבגדאד ובירתו היא העיר בעקובה.
הוא משתרע על שטח של 17,685 קמ"ר ונכון ל-2003 מספר תושביו הוא 1,271,000, רובם סונים אך חלקם גם שיעים וכורדים.
שטח גדול מהמחוז תופס נהר דיאלא, יובל של החידקל.
בשל עושרו של המחוז במים, התעשייה העיקרית במחוז היא חקלאות.
בדיאלא גדלים עצי דקל רבים, והמחוז נחשב לבירת התפוזים של המזרח התיכון.
השפות המדוברות הן ערבית וכורדית.
מחוז דיאלא, לצד מחוז נינוה ומחוז סלאח א-דין, משמש כבסיס הפעולות של אל-קאעידה בעיראק.
ביוני 2014 נכבשו מספר ערים במחוז בידי לוחמים סונים של המדינה האסלאמית.
מוקדאדיה, כולל את העיר מוקדאדיה, מונה 198,500 תושבים (2003).
דיאמינציה היא תגובת חמצון שבמהלכה ניתקת קבוצת אמינו (NH2) מתרכובת מסוימת.
אנזימים שמזרזים תגובות דיאמינציה נקראים דיאמינצים .
בגוף האדם, דיאמינציה מתרחשת בעיקר בכבד, אך היא יכולה להתרחש גם בכליות.
כאשר הגוף צורך יותר מדי חלבונים, דיאמינציה משמשת כדי לפרק את חומצות האמינו שמהן עשויים החלבונים לאנרגיה כימית.
קבוצת האמינו שמוסרת מחומצת האמינו הופכת לאמוניה.
שאר חומצת האמינו עשויה בעיקר מפחמנים ומימנים והיא תעבור חמצון או חיזור ותהפוך לאנרגיה.
האמוניה רעילה לגוף האדם ולכן אנזימים ממירים אותה לשתנן או לחומצת שתן על ידי הוספת מולקולות פחמן דו-חמצני כשלב הראשוני במעגל האוריאה, שגם הוא מתרחש בכבד.
לאחר מכן השתנן וחומצת השתן יכולים בבטיחות לפעפע לדם ומשם לצאת בשתן.
תגובת דיאמינציה ספונטנית היא תגובה ההידרוליזה של ציטוזין (C) לאורציל (U), בה משתחררת מולקולת אמוניה.
במעבדה תהליך זה יכול להתרחש באמצעות ביסולפיט שיכול לעשות דיאמינציה לציטוזין, אבל לא ל- (צורה מתילטית של ציטוזין).
תכונה זו אפשרה לחוקרים לרצף DNA שעבר מתילציה.
ברפואה, דיאליזה היא תהליך המיועד להחליף את הכליות ולבצע את תפקידן, במקרה שאלו חדלות לתפקד, בין אם כתוצאה מאי ספיקת כליות חריפה או כתוצאה מאי ספיקת כליות כרונית.
בגוף בריא לכליות מספר רב של תפקידים, העיקריים שבהם הם סילוק חומרים (כמו אשלגן, חומצות ושתנן) מהדם, כאשר תהליך הדיאליזה אמור לחקות פעולות אלו עד לביצוע השתלת כליה, אם ניתן.
זהו טיפול תומך שאינו מיועד לרפא את הכליות.
דיאליזה מיועדת לחולים קשים שהכליות שלהם חדלו לתפקד בפתאומיות (אי-ספיקת כליות חריפה) או לחולים במצב יציב שהכליות שלהם חדלו לתפקד באופן קבוע (אי-ספיקת כליות כרונית).
הדיאליזה הוא טיפול במקרים של שילוב בין היפרקלמיה, חמצת מטבולית קשה, פריקרדיטיס ובצקת ריאות קשה.
הדיאליזה עובדת על עקרון הדיפוזיה של מומסים לאורך גרדיאנט ריכוזים דרך ממברנה חדירה למחצה.
בכל סוגי הדיאליזה דם נמצא מצידה האחד של הממברנה ונוזל דיאליזה מצידה השני.
הריכוז ההתחלתי של המומסים הבלתי רצויים (בעיקר אשלגן ושתנן) בנוזל הדיאליזה נקבע על ערך נמוך, ושל המומסים הרצויים (כמו נתרן) על הערך הנורמלי התקין המצוי בדמו של אדם בריא.
המומסים הבלתי רצויים עוברים בדיפוזיה לנוזל הדיאליזה שלאחר מכן מסולק.
המו-דיאליזה - דמו של החולה עובר דרך כליה מלאכותית הנמצאת מחוץ לגופו.
בתוך הכליה המלאכותית ישנה ממברנה חדירה למחצה אשר בצידה האחד זורם דמו של החולה ובצידה השני ישנו נוזל דיאליזה.
המומסים הבלתי רצויים עוברים בדיפוזיה לנוזל הדיאליזה והדם הנקי מוחזר לגוף החולה.
סילוק הנוזלים נעשה על ידי העלאת הלחץ ההידרוסטטי של הדם, מה שגורם למים שבדם לעבור דרך הממברנה בדיפוזיית לחץ.
סוג זה של דיאליזה יעיל מאוד ומאפשר הפסקות בין טיפול לטיפול, כאשר בדרך כלל נהוג לבצע שלושה טיפולים בשבוע.
עם זאת, כמויות הנוזלים הרבות המוצאות מן הגוף בתהליך עשויות להיות תובעניות למדי מגוף החולה.
דם החולה מוזרם מן הוריד אל מכונה הנקראת "דיאליזר" (dialyzer), בה נמצאים צינורות דקים עשויים קרום בררני (להעלאת שטח הפנים וכן את קצב הסינון) בהם זורם הדם, כאשר מסביבם נמצא נוזל הדיאליזה.
חומרי פסולת הקטנים מגודל מסוים של חורים, כמו אוריאה, קרטנין, נוזלים עודפים, אשלגן וכו' נעים לתוך נוזל הדיאליזה, בעוד מולקולות גדולות כמו כדוריות דם אדומות, תאי דם לבנים וחלבונים נשארים בתוך הדם.
לאחר כמה שעות ובסוף תהליך הסינון הדם מוזרם בחזרה לוריד החולה ונוזל הדיאליזה מוזרם לביוב.
תהליך זה לרוב מתקיים בבית חולים או מרכז רפואי.
דיאליזה פריטוניאלית - בסוג דיאליזה זה מוחדר לגוף צינור דרכו מוזרמת תמיסה מיוחדת לחלל הבטן.
הדם שזורם בקרום חלל הבטן מתנקה מן הפסולת והנוזלים שיש לסלק ואלו עוברים לנוזל הדיאליזה, שלאחר מכן מוצא אל מחוץ לגוף דרך הצינור.
על תהליך זה יש צורך לחזור מספר פעמים ביום.
סילוק המים נעשה בתהליך של אוסמוזה, כאשר תמיסת הדיאליזה זמינות בעוצמות אוסמוטיות שונות כדי לאפשר שליטה על כמות הנוזלים שמוצאת.
תהליך זה יעיל פחות מהמו-דיאליזה, אך סילוק המים נעשה בצורה איטית ומתונה יותר.
בתהליך הדיאליזה הפריטוניאלית נעשה שימוש בפריטוניאום (peritoneum), קרום המרפד את חלל הבטן ומכסה את כל האיברים הנמצאים בחלל זה, כקרום בררני.
יתרונו טמון בשטח הפנים הגדול שלו וכן בעושרו בכלי דם.
נוזל הדיאליזה מוחדר באמצעות קטטר לתוך אותו חלל המוקף בפריטוניאום.
הדם עובר תהליך סינון בדיוק כמו בהמודיאליזה, רק שהקרום הבררני הוא קרום חלל הבטן בסיום התהליך, הדיאליזט מרוקן ובמקומו מוחדר דיאליזט נקי וחדש.
תת-לחץ בדם - הסיבוך השכיח ביותר, בעיקר אצל חולים הסובלים בנוסף מסוכרת.
ככל הנראה הסיבה לכך היא פילטרציה גבוהה (אולטרה-פילטרציה) ללא מילוי מפצה מספיק של כלי הדם
אי ספיקת לב כתוצאה מהפיסטולה אשר מביאה למצב של High output - עליה בזרימה הסירקולטורית
תגובה אנפילקטית (לרוב בשימוש הראשון)
פריטוניטיס- דלקת בצפק, מוגדרת כעליה בתאי דם לבנים בנוזל הפריטונאלי.
לרוב יש כאבים, דיאליזט שאיננו צלול, ולעיתים חום וסימנים נוספים.
לרוב הטיפול הוא מתן אנטיביוטיקה דרך פה או לתוך חלל הפריטוניאום והמצב איננו דורש אשפוז.
אם מדובר בזיהום על ידי פסאודומונס או נבגים אחרים יש צורך בהחלפת הקתטר.
הרס הממברנה הפריטונאלית מהחשיפה לגלוקוז וייצור של AGEs.
ב-1947 החליט ד"ר קורט שטייניץ, מנהל המעבדה הכימית של בית החולים "רוטשילד" בחיפה, (כיום מרכז רפואי בני ציון) לבנות "כליה מלאכותית".
הוא התעמק בכתביהם של קולף מהולנד ואלואל משוודיה ובנה מכונת המו-דיאליזה.
המכונה, שהרכבתה הושלמה ב-1948, הוצבה באחד מצריפי הטכניון בהדר הכרמל.
שני המטופלים הראשונים נפטרו, מסיבות שלא בהכרח קשורות לכשל בביצוע הדיאליזה.
הטיפול במטופלת השלישית הצליח והיא המשיכה לחיות כ-15 שנה לאחריו.
מחלקת הנפרולוגיה הראשונה בה בוצעו טיפולי דיאליזה סדירים החל מ-1958, הייתה המחלקה בבית חולים הדסה בירושלים, בניהולו של פרופסור דוד אולמן שהשתלם בטיפולי דיאליזה ונחשב כחלוץ הנפרולוגיה המודרנית בישראל.
המכשיר נועד לטיפול בחולים עם חוסר תפקוד זמני של הכליות.
בסוף שנות ה-60 הופעלו בישראל כ-30 מכשירי דיאליזה בבתי חולים שונים.
כיום קיימות יחידות דיאליזה במרבית בתי החולים הכלליים בישראל.
הן מיועדות לטיפול במאושפזים וכן לטיפול מרפאתי בחולים מורכבים.
מרבית הנזקקים לטיפולי דיאליזה בישראל מקבלים אותם במכוני דיאליזה בקהילה, המופעלים על ידי קופות החולים ועל ידי חברות שירותי רפואה פרטיות, הקשורות בהסכמים עם קופות החולים.
בישראל היו בסוף שנת 2020 6913 מטופלים בדיאליזה, מתוכם כ-75 חולים חדשים שהצטרפו באותה השנה.
מעט יותר מ-90% מהמטופלים טופלו בהמודיאליזה והשאר בדיאליזה פריטוניאלית.
דיאמגנטיות () היא תכונה של חומר ליצור שדה מגנטי בכיוון מנוגד לכיוונו של שדה מגנטי חיצוני המופעל עליו.
תופעה זו היא תוצאה של שינויים בתנועה האורביטלית של האלקטרונים.
תיאור מדויק של התופעה מתקבל במכניקת הקוונטים באמצעות אפקט זימן.
גם במסגרת של אלקטרומגנטיות קלאסית ולא קוונטית, ניתן להסביר את התופעה.
הפעלת שדה מגנטי יוצרת כוח מגנטי על אלקטרון נע לפי כוח לורנץ.
כוח זה משנה את הכוח הצנטריפטלי על האלקטרון, וגורם לו להאיץ או להאט בתנועה האורביטלית שלו.
מהירות האלקטרון שהשתנתה משנה את המומנט המגנטי של האורביטל בכיוון מנוגד לשדה החיצוני שהופעל.
כל החומרים מראים תגובה דיאמגנטית בתגובה לשדה מגנטי מושרה; אולם עבור חומרים המראים צורה אחרת של מגנטיות (כגון פרומגנטיות או פאראמגנטיות), הדיאגמנטיות מתבטלת לחלוטין.
חומרים שמפגינים רק, או לרוב, התנהגות דיאמגנטית מכונים חומרים דיאמגנטיים, או דיאמגנטים.
חומרים שנחשבים כדיאמגנטיים הם אלה שנחשבים בדרך כלל על ידי לא-פיזיקאים בתור "לא מגנטיים", וכוללים מים, DNA, רוב התרכובות האורגניות כגון שמן ופלסטיק, ומתכות רבות כגון כספית, גליום, זהב וביסמוט.
חומרים דיאמגנטיים הם בעלי פרמיאביליות מגנטית שבאופן יחסי קטנה מ-1, ולפיכך בעלי סוספטיביליות מגנטית שלילית, וכתוצאה מכך נדחים על ידי שדות מגנטיים.
אולם, כיוון שדיאמגנטיות היא תכונה כה חלשה השפעותיה אינן נצפות בחיי היומיום.
לדוגמה, הסוספטיביליות המגנטית של חומר דיאמגנטי כגון מים היא .
החומר בעל הדיאמגנטיות החזקה ביותר הוא ביסמוט,
, אף על פי שלגרפיט פירוליטי עשויה להיות סוספטיביליות של במישור אחד.
למרות הכל, גודלם של ערכים אלו קטן מהמגנטיות שמפגינים פאראמגנטים ופרומגנטים.
מוליכי-על עשויים להיחשב כבעלי דיאמגנטיות מושלמת (1-), כיוון שהם דוחים כל שדה מהפנים שלהם בעקבות אפקט מייסנר.
בשנת 1778 הפיזיקאי ההולנדי אנטון ברוחמאנס (Anton Brugmans) היה האדם הראשון שצפה בביסמוט ואנטימון נדחים על ידי שדות מגנטיים.
אולם, המונח "דיאמגנטיות" נטבע על ידי מייקל פאראדיי בספטמבר 1845, כאשר הוא הבין שכל החומרים בטבע הם בעלי צורה מסוימת של תגובה דיאמגנטית לשדה מגנטי שמופעל עליהם.
תאוריה נוספת מבוססת על תאוריה קוואנטית פותחה בשנת 1929 על ידי לב לנדאו.
תופעה מרתקת במיוחד המערבת דיאמגנטים היא שהם יכולים לרחף בשיווי משקל יציב בשדה מגנטי.
משפט ארנשו נראה כשולל את האפשרות של הרחפה מגנטית סטטית.
אולם, משפט ארנשו תקף רק לגופים בעלי מומנט מגנטי קבוע, כגון פרומגנטים, שהאנרגיה המגנטית שלהם ניתנת על ידי מכפלת המומנט המגנטי בשדה המגנטי.
פרומגנטים נמשכים לנקודת המקסימום של השדה, שלא קיימת בחלל חופשי.
דיאמגנטיות היא צורה מושרית של מגנטיות, וכתוצאה מכך המומנט המגנטי פרופורציונלי לשדה המגנטי המופעל B.
משמעות הדבר היא שהאנרגיה המגנטית של דיאמגנטים פרופורציונלית ל-B2, הצפיפות של השדה המגנטי.
דיאמגנטים נמשכים גם למינימום של השדה, וייתכן מינימום ב-B2 בחלל חופשי (למעשה ).
חתיכה דקה של גרפיט פירוליטי, שהוא חומר דיאמגנטי חזק בצורה יוצאת דופן, יכולה לצוף ביציבות בשדה מגנטי, כגון זה הנובע ממגנטים קבועים העשויים מעפרות נדירות.
דבר זה יכול להיעשות כאשר כל הרכיבים הם בטמפרטורת החדר, ויוצרים הדגמה נראית לעין אפקטיבית של דיאמגנטיות.
דיאמגנטיות-על (או דיאמגנטיות מושלמת) היא תופעה המתרחשת בחומרים מסוימים בטמפרטורות נמוכות, ומוגדרת על ידי היעדרות מוחלטת של פרמיאביליות מגנטית (כלומר, הסוספטיביליות המגנטית היא 1-) ומניעת השדה המגנטי הפנימי.
דיאמגנטיות על היא מאפיין של מוליכות על.
היא זוהתה בשנת 1933, על ידי וולטר מייסנר ורוברט אוכסנפלד (אפקט מייסנר).
דיאמגנטיות על ביססה את הטענה שמוליכות על של חומר היא שלב של מעבר פאזה.
הרחפה מגנטית של על מוליכות היא בגלל דיאמגנטיות על, שדוחה את המגנט הקבוע, וקיבוע השטף המגנטי, שמונע מהמגנט לצוף הלאה.
פריץ והיינץ לונדון פיתחו את התאוריה שמניעת השטף המגנטי נגרמת על ידי "מטענים ממסכים" חשמליים שזורמים על פני השטח של המתכת העל מוליכה ויוצרים שדה מגנטי שמבטל במדויק את השדה החיצוני שמופעל בתוך המוליך על.
זרמים ממסכים אלו נוצרים כאשר מתכת על מוליכה מובאת לתוך שדה מגנטי.
ניתן להבין דבר זה באמצעות העובדה שהתנגדותו של מוליך על היא אפס, כך ש"זרמי מערבולת", המושרים על ידי תנועת המתכת בתוך השדה המגנטי, לא ידעכו.
פריץ, בחברה המלכותית בשנת 1935, הצהיר שהמצב התרמודינמי ניתן לתיאור על ידי פונקציית גל אחת בלבד.
"זרמים ממסכים" מופיעים גם במקום שבו מתכת מוליכה, נורמלית בהתחלה, מונחת בתוך שדה מגנטי.
ברגע שטמפרטורת המתכת יורדת מתחת לטמפרטורת המעבר המתאימה, היא נהפכת למוליכת על.
זריקה זו של השדה המגנטי בעקבות קירור המתכת לא מוסברת רק על ידי ההנחה של התנגדות אפס והיא נקראת אפקט מייסנר.
היא מראה שמוליכות העל לא תלויה בהיסטוריה של ההכנה, ורק בערכים הנוכחיים של טמפרטורה, לחץ ושדה מגנטי, ולפיכך היא מצב תרמודינמי אמיתי.
דיאלא אל-חאג' עארף היא פרופסור למנהל עסקים ושרה לשעבר בממשלת סוריה.
אל-חאג' עארף נולדה בחלב בשנת 1958. סיימה בשנת 1996 לימודי דוקטורט במנהל עסקים (תאריה הראשון והשני הושלמו בשנים 1981 ו-1988, בהתאמה).
שימשה פרופסור באוניברסיטת דמשק ובשנת 2003 לקחה חלק בשרטוט תוואי האבטלה וקו העוני במדינה.
בשנים 2002–2004 שימשה יועצת לתוכנית הלאומית למלחמה באבטלה.
בשנת 2004 מונתה אל-חאג' עארף על ידי נשיא סוריה בשאר אל-אסד לשרת העבודה והרווחה וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2011 כאשר במקומה מונה רדואן אל חביב.
נכון לשנת 2019 היא מלמדת באוניברסיטה פרטית בסוריה.
אל-חאג' עארף נשואה למוחמד עבאס ואם לשלושה.
דִּיאָלוֹג (בעברית: דּוּ־שִׂיחַ או שיח) הוא שיחה הדדית בין שתי ישויות או יותר.
מקורה של המילה ביוונית, והיא מורכבת משתי מילים: דיא (διά) = דרך, ולוגוס (λόγος) = מילה או דיבור.
זאת בניגוד להנחה המוטעית כי דיאלוג מוגבל לשני אנשים בעקבות התחילית, המובנת בטעות כדי (δι), שפירושהּ "שתיים"(2), ובעקבות המונח העברי.
בספרות הכתובה משמש הדיאלוג למטרות של בידור והנחיה רטוריים.
שימוש זה מזוהה עם הספרות של יוון העתיקה ושל הודו.
דיאלוג ספרותי מכיל דרמה במשפט, והוא משמש כותבים המבקשים לצנזר או לגלות מידע בצורה שאינה נמסרת באופן ישיר על ידם.
הדיאלוג מביע את התנועה הגלית של המחשבה האנושית באופן ספונטני, המשכיח כמעט את הצורך בניתוחו.
על פי רוב מהווה הדיאלוג הספרותי רשומה המכילה את מילותיהם של יצורים קיימים או דמיוניים המוצגת בפורמט של דו-שיח.
תת-סוגה נוספת בספרות הדיאלוג היא הדיאלוג האגליטרי, צורת דיון שבה נשקלות תרומות בהתאם לתקפות הטיעונים, ולא בהתאם לעמדות הכוח של הטוענים.
במזרח, נמצאה הסוגה הספרותית כבר בדיאלוגים ופולמוסים שומריים מן האלף ה-2 לפנה"ס, כמו גם באפוס ההודי "מהאבאראטה".
ביוון העתיקה שימש הדיאלוג הסוקרטי צורה ספרותית להבעת רעיונות פילוסופיים.
אפלטון היה המחבר העיקרי שהפך את הדיאלוגים הללו לצורה ספרותית עצמאית, אף שניתן למצוא עדויות לדיאלוגים ביצירותיהם של סופרון ואפיכרמוס הסיציליאנים כחצי מאה קודם לכן, אשר לא שרדו עד לימינו.
בדיאלוגים המוקדמים של אפלטון, המכונים גם "הדיאלוגים הסוקרטיים של אפלטון", ישנו מבנה חוזר.
במהלך סוקרטס חוקר את בן שיחו לגבי אמונותיו וקו מחשבתו בנושא מסוים, למשל על ההגדרה של מידה טובה מסוימת.
הדיאלוגים הללו מסתיימים ללא הסכמה בין הצדדים, והמבוכה הנוצרת מהדיאלוג משמשת ככלי רטורי ופילוסופי הנקרא אפוריה.
כדוגמאות לדיאלוגים כאלה ניתן לראות למשל את לכס ואת אותיפרון.
גם הכתבים המאוחרים יותר של אפלטון כתובים בצורה של דיאלוג, אף שלא בכולם סוקרטס הוא הדובר העיקרי.
חמבר נוסף של דיאלוגים סוקרטיים הוא קסנופון, שחיבר למשל את ה"סימפוזיון" .
נאמר כי אריסטו כתב מספר דיאלוגים בסגנון אפלטוני, אך אף אחד מהם לא שרד.
קיקרו כתב מספר יצירות חשובות בסוגה זו, בהן "על הרפובליקה", "על הנואם" ויצירתו האבודה "הורטניוס".
במאה ה-2 לספירה זכה לוקיאנוס מסאמוסאטה להצלחה רבה עם כתביו האירוניים "שיחות אלים" ו"שיחות מתים".
בדיאלוגים אלו תקף בהומור סרקסטי אמונות טפלות ושגיאות פילוסופיות.
גם בקרב כותבים נוצרים נעשה הדיאלוג לסוגה שכיחה, כדוגמת אוריגנס, אוגוסטינוס ויוסטינוס מרטיר.
דיאלוג מוכר יחסית הוא "נחמת הפילוסופיה" לבואתיוס.
הסוגה הדיאלוגית שרדה עד מחצית ימי הביניים.
בין יצירות מאוחרות אלו ניתן למצוא את "דיאלוג עם יהודי, נוצרי ופילוסוף" מאת פייר אבלר.
בהמשך ירדה קרנה של הסוגה הדיאלוגית, כאשר בעקבות כתביהם של תומאס אקווינס ובונאוונצ'ר אומצה הסוגה התמציתית כסוגה שתוביל את ההגות הפילוסופית העתידית.
גלילאו גליליי חיבר מספר דיאלוגים מחקריים, כאשר המפורסם שבהם הוא דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות, בו הציג את המודל ההליוצנטרי.
הספר זכה להשפעה רבה והיה לרב מכר.
שני כותבים צרפתיים – ברנאר דה פונטנל (1683) ופרנסואה פנלון (1712) – השתמשו בשם יצירתו של לוקיאן "שיחות המתים" בדיאלוגים שפרסמו.
באותהּ העת פרסם הפילוסוף הצרפתי ניקולא מלבראנש ב-1688 את יצירתו "דיאלוגים על מטאפיזיקה ודת".
הדיאלוג זכה לתחייה בבריטניה בשנת 1713, אז חיבר ג'ורג' ברקלי את יצירתו "שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס".
"שיחות מן הדמיון" (Imaginary Conversations) של וולטר סוואג' לנדור הן הדוגמה המוכרת ביותר לדיאלוגים אנגליים במאה ה-19, על אף שגם הדיאלוגים של ארתור הלפס זכו לתשומת לב רבה.
בגרמניה אימץ את הסוגה הדיאלוגית כריסטוף מרטין ווילנד ביצירותיו הסאטיריות שפורסמו בין השנים 1780–1799. בספרות הספרדית מצוינות שתי יצירות משמעותיות – "הדיאלוגים" לחואן דה ולדס (1528) ו"ציור" מאת וינצ'נצו קרדוצ'י.
לאחרונה שבו הכותבים הצרפתים ליישום המקורי של הדיאלוג: יצירותיהם של ז'יף ושל אנרי לבדאן משתמשות בדיאלוג על מנת למסור אנקדוטות באמצעות שיחה בין הדמויות.
צורת דיאלוג זו הופיעה גם בספרות האנגלית, לדוגמה ביצירתו של תומאס אנסטי גות'רי.
ארנסט רנן, פילוסוף צרפתי בן המאה ה-19, חיבר גם הוא את כתביו הפילוסופיים בצורה של דיאלוג.
הדיאלוג האפלטוני חזר גם הוא לשימוש במאה האחרונה, בין היתר על ידי ג'ורג' סנטיאנה ביצירתו "דיאלוגים בלימבו" ואיריס מרדוק ביצירתהּ "אקסטואים: שני דיאלוגים אפלטוניים".
יוצרים אלו גם שילבו דמויות מתוך יצירותיו של אפלטון ביצירותיהם, והאחרונה אף שילבה את אפלטון עצמו כדובר.
היצירה היהודית הפילוסופית הגדולה ביותר היא הדיאלוג המצוי בספר איוב, שנכלל בתנ"ך; בספר מובא ויכוח נרחב בשאלות של תורת הגמול, בחירה חופשית, השגחה עליונה וכדומה.
עד היום נחשב הדיאלוג בין איוב לרעיו כיצירה מכוננת בשאלת התאודיציה.
במהלך תור הזהב של יהודי ספרד חיבר רבי יהודה הלוי את ספר הכוזרי, המגולל דו-שיח בדיוני בין פילוסוף יהודי ובין מלך כוזר, בסופו משוכנע המלך להתגייר ולהפוך ליהודי מאמין.
הספר עורר הדים רבים בתחום המחשבה היהודית, והוא נתקבל כספר יסוד.
במאה ה-13 כתב רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה את "איגרת הוויכוח", דיאלוג בין חסיד לחכם בענייני היהדות.
עם התפתחות הפולמוס היהודי-נוצרי, שהתבסס על ויכוחים פומביים בין רבנים יהודיים לאנשי דת נוצריים, תועדו רבים מהוויכוחים הללו ונרשמו בספרי הפולמוס היהודי.
ויכוחים אלו ואחרים נאספו בקבצים 'מלחמת חובה' (קושטא ת"ע), 'אוצר ויכוחים' (ניו יורק 1928 והלאה) ועוד.
ירידת קרן סוגת הדיאלוג בסוף ימי הביניים השפיעה גם על הדיאלוגים היהודיים, אך עם זאת המשיכה הסוגה להוות חלק מרכזי בספרות מחשבת ישראל.
דוגמאות לדיאלוגים הגותיים בתקופת האחרונים הם "שיחות על האהבה" של הפילוסוף היהודי בן איטליה רבי יהודה אברבנאל, הדיאלוג "מטה דן - כוזרי שני" שחיבר רבי דוד ניטו בעקבות ספר הכוזרי, הדיאלוג הפילוסופי-קבלי "שומר אמונים" מאת רבי יוסף אירגס, ורבים אחרים.
הוגה יהודי מרכזי שעסק בחיבור דיאלוגים הוא הרמח"ל, שניסח את הגותו בעשרות ספרים שהשפעתם נפוצה בכל העולם היהודי.
במאה ה-19 חיבר רש"ר הירש את הדיאלוג הייחודי איגרות צפון, המנוסח כחליפת מכתבים בין שני צעירים יהודים-גרמניים, ונחל הצלחה רבה.
בעקבותיו הלך נכדו, הרב יצחק ברויאר, שחיבר את הספר "הכוזרי החדש", בו הציג את משנתו הרעיונית והמעשית להגשמת האידיאלים של סבו רש"ר הירש בצורה של דיאלוגים מרובים בין נער יהודי גרמני לבין מגוון אנשים מזרמים שונים.
הדיאלוגים עוסקים בקשת רחבה של נושאים, בין פילוסופיה (תחום בו נוקט ברויאר בדרכה של הפילוסופיה הקאנטיאנית) לפולמוסים מעשיים אודות שמירת המצוות, היחס לתורה, ואף היחס הראוי לפי דעתו של ברויאר לציונות ולאגודת ישראל.
דיאלוג בחשכה היא תערוכה בינלאומית בנושא עיוורון ומוגבלויות.
מטרת התערוכה היא העלאת המודעות לגבי חייהם של עיוורים ומוגבלים באופן כללי, על ידי הדמיה של התמודדות בחיי היומיום ללא חוש הראייה.
מלבד התערוכה, "דיאלוג בחשכה" הוא גם עסק חברתי המקיים תערוכות והדרכות עסקיות בחשכה מוחלטת, יוצר מקומות עבודה עבור עיוורים, נכים ומוגבלים ברחבי העולם.
מאז פתיחת התערוכה בשנת 1988, מעל שישה מיליון מבקרים מיותר מ-20 מדינות חוו את התערוכה, והיא סיפקה מקומות עבודה לכ-5,000 עיוורים.
בשנת 2004 נפתחה תערוכה גם במוזיאון הילדים בעיר חולון.
הוגה הרעיון הוא ד"ר אנדריאס היינקה.
בשנת 1986 היינקה עבד כעיתונאי וכותב סדרות תעודה עבור חברת תקשורת בגרמניה.
במסגרת עבודתו, הוא התבקש לבנות תוכנית אימון לעמית לעבודה שאיבד את חוש הראייה.
בפגישתו הראשונה עם העיוור, היינקה הרגיש בעיקר רחמים וחוסר ביטחון.
אולם, עולמם של אנשים עיוורים החל לרתק אותו, והוא זועזע מהאפליה נגדם, שעודנה קיימת גם כיום.
בדצמבר, 1988, התערוכה הוצגה לראשונה בעיר פרנקפורט בגרמניה.
במשך 10 שנים התערוכה נדדה מסביב לעולם כתערוכה ניידת במוזאונים וכאירוע מיוחד בפסטיבלים.
התערוכה הקבועה הראשונה נחנכה בעיר המבורג בגרמניה, בשנת 2000.
עד היום התערוכה הוצגה בלמעלה מ-20 מדינות ולמעלה מ-150 ערים ביבשת אמריקה, אסיה, אירופה והמזרח התיכון.
במקביל, קיימות גם תערוכות קבועות באוסטריה, איטליה, ישראל, קוריאה, ארצות הברית ועוד.
מדריך עיוור או כבד-ראייה מוביל קבוצה קטנה של מבקרים דרך מתחם הבנוי ממספר חדרים השרויים בחשכה מוחלטת.
המבקרים עוברים בין החדרים במשך כשעה ורבע, כאשר כל חדר מאלץ את המבקרים להשתמש בחושים אחרים מלבד חוש הראייה, ומציב אותם בפני מצבים יומיומיים כגון חציית כביש, ומציאת ספסל בפארק, ללא האפשרות לראות דבר.
בתערוכה מתהפכים התפקידים, מאחר שהמבקרים הרואים נתלשים מהשגרה שלהם (בה הם מסוגלים לראות), והם נאלצים לסמוך על אדם עיוור שיוביל אותם בנבכי המתחם.
בסוף התערוכה המבקרים מגיעים למזנון בו הם יכולים לקנות מוצרים שאינם יכולים לראות, וניתנת להם הזדמנות לשוחח עם המדריך על חייו ועל עיוורונו, ולשאול אותו שאלות שבדרך כלל לא היו שואלים אדם עיוור זר.
כ"פלטפורמה לתקשורת", הדגש אינו על העיוורון, אלא על חשיבות האמפתיה והסולידריות עם אנשים בעלי מוגבלות.
הראשונה היא להגביר את מודעות וסובלנות הציבור ל"שונה", ובכך להתגבר על המחסומים הקיימים בין ה"אנחנו" ל"הם".
את מטרה זו מנסים להשיג על ידי כך שאנשים רואים נכנסים לחשכה, ובעוד הם חווים את המגבלות של עצמם, הם מתחילים להטיל ספק בהנחות היסוד הקודמות, ובדעות הקדומות שלהם.
ההנחה היא שהעובדה שהם חווים את החוויה שחווה אדם עיוור, תעזור להם לכבד יותר את החוזקות של אנשים שהם בדרך כלל רואים כאנשים חלשים יותר.
החשכה אמורה לאפשר מקום לתקשורת חפה מדעות קדומות, וללמידה הדדית.
המטרה השנייה היא יצירת מקומות עבודה לאנשים בעלי מוגבליות, על ידי הפיכת חסרונות נתפסים, ליתרונות פוטנציאלים.
למעשה, יוצרי התערוכה מצהירים שמטרתם היא "קידום הכללה חברתית של אנשים מודרים, על בסיס גלובלי".
מטרה זו מושגת בפועל על ידי איוש תפקיד המדריך על ידי אנשים עיוורים או כבדי ראייה.
דיאמונד בול הוא טורניר כדורסל בינלאומי רשמי המאורגן על ידי פיב"א, ונערך אחת לארבע שנים כהכנה לטורניר הכדורסל האולימפי.
הטורניר הראשון נערך בשנת 2000 כאשר הוא כלל תחרות לגברים בלבד; החל משנת 2004, הטורניר כולל תחרויות גם לגברים וגם לנשים.
הנבחרות הלאומיות המשתתפות בדיאמונד בול הן הנבחרת מהמדינה המארחת של הטורניר, הנבחרת מהמדינה המארחת של האולימפיאדה באותה שנה, זוכת אליפות העולם וזוכות האליפויות היבשתיות השונות.
נבחרת הגברים של ארצות הברית אינה משתתפת בטורניר במקרה שהיא אלופת אמריקה, ועל כן סגניתה במקרה כזה משתתפת בטורניר.
נבחרת הנשים של ארצות הברית לא השתתפה בטורניר ב-2004 על אף שהייתה אלופת העולם ב-2002, אך שיחקה בטורניר של 2008.
בטורניר האחרון שנערך ב-2008, אלופת העולם ספרד לא השתתפה ובמקומה שיחקה מחזיקת הדיאמונד בול ב-2004, נבחרת סרביה.
שנה מארחת אלופה סגנית 2000 אוסטרליה יוגוסלביה 2004 בלגרד סרביה ומונטנגרו ליטא 2008 נאנג'ינג ארגנטינה אוסטרליה
שנה מארחת אלופה סגנית 2004 הרקליון אוסטרליה סין 2008 היינינג ארצות הברית אוסטרליה
ג'וזף קירקלנד (באנגלית Joseph Kirkland; נולד ב-1969), ידוע גם בשם הבמה דיאמונד די (Diamond D), הוא ראפר ומפיק מהברונקס שבניו יורק, ארצות הברית ואחד מהמייסדים של D.I.T.C.
דימונד די התחיל את הקריירה שלו עוד בתחילת שנות השמונים כדי ג'יי של Jazzy Jay ואז התחיל להתאמן על יכולות שלו כמפיק עד שהתחבר עם Master Rob וביחד איתו הקימו את Ultimate Force, עם דימונד כמפיק ומאסטר רוב כראפר.
Jazzy Jay החתים אותם ל-Strong City והם התחילו לעבוד על האלבום הראשון שלהם I'm Not Playin שהיה אמור לצאת בשנת 1990 אבל לא יצא בסופו של דבר.
האלבום ראה אור יום בסופו של דבר בשנת 2007 אחרי שTraffic Entertainment קנו את הזכויות שלו.
האלבום הפך לקלאסיקה מהר מאוד והוכתר כאחד האלבומים היותר מוצלחים של D.I.T.C.
דימונד די המשיך להפיק להרבה אנשים כמו:Fat Joe, אקזיביט, KRS-One, אאוטקאסט, אפאצ'י ועוד הרבה אומנים אחרים.
דימונד די לאט לאט הפך לבין המפיקים הכי מבוקשים של ניו יורק.
בשנת 1997 הוא הוציא לאור את האלבום השני שלו Hatred, Passions and Infidelity שלא התקבל טוב כמו הקודם אבל גם זכה לביקורות חיוביות לרוב.
אחרי האלבום הזה הוא לקח הפסקה ארוכה מאוד מראפ והתחיל להתרכז בהפקות ועבד כמעט עם כל התעשייה.
הוא חזר לראפ בשנת 2003 והוציא לאור את האלבום השלישי שלו Grown Man Talk ששוחרר באופן עצמאי תחת הלייבל שלו Diamond Mine Records.
ובשנת 2005 הוא הוציא לאור מיקסטייפ רשמי בשם The Diamond Mine.
בשנת 2007 ראה אור יום האלבום שלו ביחד עם מאסטר רוב בשם I'm Not Playin שנתן הצצה נדירה לימים הראשונים של דימונד די בתעשייה ואחד האורחים באלבום היה Fat Joe שעשה את הבכורה שלו בראפ באלבום הזה (היה אמור להיות שנת 90).
האלבום הרביעי של דימונד די יצא בשנת 2008 בשם The Huge Hefner Chronicles ויצא תחת הלייבל Babygrande Records ובניגוד לאלבומים הקודמים הוא התרכז יותר בראפ ולא הפיק כמעט באלבום הזה והשאיר את העבודה למפיקים אחרים.
דיאלוג עם הזמן הוא שם תערוכה בנושא זקנה המודרכת על ידי מבוגרים - 'צעירים ברוחם'.
מטרת התערוכה היא העלאת המודעות וההבנה לגבי חיי המבוגרים.
מלבד התערוכה דיאלוג עם הזמן, בדומה ל"דיאלוג בחשכה" העוסק בעוורים, ו"הזמנה לשקט" העוסק בלקות שמיעה, הוא גם עסק חברתי היוצר מקומות עבודה עבור עשרות אנשים מבוגרים בארץ.
התערוכה קיימת במוזיאון הילדים בעיר חולון.
משך הסיור כשעה וארבעים דקות.
"דיאלוג (על שתי מערכות העולם הראשיות, של תלמי ושל קופרניקוס)" (באיטלקית: Dialogo sopra i due massimi sistemi del mondo) הוא ספרו של גלילאו גליליי.
הספר עוסק באסטרונומיה ובפרט בשאלת נכונות המודל הגיאוצנטרי או ההליוצנטרי.
הספר, שהוקדש לפטרונו של גלילאו, פרדיננדו השני דה מדיצ'י – הדוכס הגדול של טוסקנה, והוענק לו ב-22 בפברואר 1632, נחל הצלחה מסחררת מרגע פרסומו..
על פי המודל ההליוצנטרי, המיוחס לקופרניקוס, כדור הארץ, כמו שאר כוכבי הלכת, מקיף את השמש שהיא מרכז היקום, ואילו על פי המודל הגאוצנטרי, המיוחס לתלמי, היקום כולו נע סביב כדור הארץ, שהוא מרכז היקום.
הספר פורסם בפירנצה תחת רישיון האינקוויזיציה.
אך זמן קצר אחר כך, ב-1633, נשפט גלילאו על ידי האינקוויזיציה והורשע ב"חשד כבד לכפירה", בהתבסס על הכתוב בספר.
הספר הוכנס ל"רשימת הספרים האסורים", ממנה לא הוסר עד שנת 1835 (לאחר שהתאוריות שהוצגו בספר הותרו להדפסה כבר בשנת 1822).
לאחר משפטו בילה גלילאו את שארית חייו במעצר בית, ונאסר עליו לפרסם את מחקריו.
כתבים קודמים והוצאת הספר לאור
עבודתו המדעית הראשונה של גלילאו פורסמה בשנת 1610 תחת השם "Sidereus Nuncius" ("השליח הכוכבי"), זוהי חוברת קצרה הסוקרת אלמנטים אסטרונומיים.
למעשה, מדובר בסקירה מדעית ראשונה בהיסטוריה בה הוצגו תוצאות של תצפיות באמצעות טלסקופ.
בין הדברים שהופיעו בפרסום זה: הרים על הירח, מאות כוכבים שלא ניתן היה לראות בעין בלתי מזוינת בכל שביל החלב, וקבוצות כוכבים מסוימות.
בשנת 1613 כתב גלילאו את ה"מכתב על כתמי השמש" שם התוודה על תמיכתו במודל ההליוצנטרי.
בספר זה קבע כי ישנם הסברים מדעיים הלקוחים מתוך המתרחש על פני כדור הארץ לתופעות השמימיות ולכן אין הבדל בין החוקים ששולטים בארץ לאלה ששולטים בשמיים.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1615, פורסמה ה"איגרת לכריסטינה די לורנה", שם הוצג הרעיון שהארץ חגה סביב השמש.
במשך מספר שנים, החל ב-1616 נאסר על גלילאו להגן על התאוריה ההליוצנטרית של קופרניקוס.
בשנת 1618, בעקבות הופעת כוכב שביט, התפרסם ספרו "שיחות על השביט".
בספר זה, למרות האיסורים, פירש גלילאו את הופעת השביט תוך שימוש בהיבטים של התאוריה הקופרניקאית.
ב-1620 פורסם מחדש הספר של קופרניקוס "על הקפות כיפות השמיים" ובו תיקונים וחידושים.
בשנת 1623 פרסם גלילאו את ספרו "מאזני הצורפים" שזכה להצלחה.
באותה שנה מונה לאפיפיור (אורבנוס השמיני) ידידו ופטרונו של גלילאו, החשמן הפלורנטני ברבריני.
השינויים שהתחוללו ברומא בזמנים האלו הביאו לפתיחות מצד הכנסייה הקתולית, והאינדקס של הכנסייה לא מנע דיון בתאוריה ההליוצנטרית, בתנאי שתאוריה זו תוצג כשיקול תאורטי בלבד ולא כמציאות פיזיקלית.
כשנה לאחר צאתו של הספר "מאזני הצורפים" החל גלילאו בכתיבת הספר "דיאלוג", בו הראה כי מבחינה פיזיקלית התאוריה התלמאית חלשה מהתאוריה הקופרניקאית, והאחרונה אף מסבירה את תופעת הגאות והשפל.
כתיבת הספר "הדיאלוג" נמשכה מעל ל-5 שנים.
בשנת 1630, עם סיום כתיבת הספר, גלילאו נסע לרומא במטרה לפרסמו.
בחירתו של גלילאו ברומא נבעה מהנחתו שקשריו עם גורמים בצמרת הכנסייה לרבות האפיפיור יקלו במתן אישור להוצאת הספר לאור.
כמו כן, גלילאו היה חבר באקדמיה הליצ'אנית ובראשה עמד הנסיך צ'סי שהבטיח לטפל בהוצאה לאור.
לא כך היו פני הדברים.
בפועל, מוסדות הכנסייה דרשו לערוך תיקונים בספר.
באופן מצער, כ-3 חודשים לאחר שהוחזק הספר בידי הצנזור הרומי נפטר הנסיך צ'סי.
גלילאו העדיף להוציא את הספר בפירנצה, אך בשל חסימת הדרכים לרומא (עקב מגפה) לא ניתן היה להעביר את כתב היד כולו מרומא לפירנצה.
בסופו של דבר, אושרה הוצאת הספר תחת מס' הגבלות בהוראת הצנזורה מרומא; ראשית שונה שם הספר לשמו הידוע "דיאלוג אודות שתי מערכות העולם הראשיות", שנית, צורף לספר פתח דבר המבהיר כי כדור הארץ אינו נע.
בסיום הספר מציג גלילאו את טענת האפיפיור אורבנוס השביעי לפיה האדם תמיד מוגבל בהבנתו את פני הדברים.
לכן, למרות שהתאוריה הקופרניקאית נראית משכנעת יותר, הארץ אכן נחה במרכז השמים כפי שידוע מכתבי הקודש.
בחלקיו הפנימיים של הספר לא מוזכרות טענות אלה, אלא רק הטענות הפיזיקליות שטוענות לתנועת כדור הארץ.
הספר ראה אור רק בשנת 1631, כשנה מיום סיום כתיבתו, לאחר שאושר לפרסום בפירנצה.
הדפסתו והפצתו החלו בפברואר 1632. עם פרסומו זכה הספר להצלחה ולהערכה רבה.
מאידך החלו להישמע תלונות על הספר, ותלונות אלה הובילו למשפט האינקוויזיציה נגד גלילאו, שבסופו הוא נדרש להתכחש לתאוריה ההליוצנטרית.
כמו כן נאסר עליו לפרסם כל דבר והוא נידון למאסר (שהומר למעצר בית) ללא הגבלת זמן.
את שארית חייו בילה גלילאו במעצר בית בווילה שלו ליד פירנצה.
בשנת 1638, 4 שנים לפני מותו, פורסם ספרו האחרון של גלילאו "שני מדעים חדשים", המכיל את ממצאיו הפיזיקליים במשך 30 שנה.
הספר הוברח להולנד ופורסם שם.
הספר מובנה כסדרה של דיונים, המתנהלים במשך ארבעה ימים בין 3 דמויות: סגרדו ושני הפילוסופים סלביאטי וסימפליציו.
סלביאטי (Salviati) – תומך בעמדת קופרניקוס ומשקף כמה מדעותיו של גלילאו באופן ישיר.
כינויו היה "האקדמאי" כינוי המרמז על חברותו של גלילאו באקדמיה הליצ'אנית.
הוא נקרא על שם חברו של גלילאו, פיליפו סלביאטי (1582–1614).
סאגרדו (Sagredo) - טיפוס אינטליגנטי שעמדתו הראשונית בספר היא נייטרלית.
הוא נקרא על שם חברו של גלילאו, ג'ובאני פרנצ'סקו סאגרדו (1571–1620).
סימפליציו (Simplicio) - חסיד מסור של תלמי ואריסטו, מציג את הדעות השמרניות וטוען כנגד התאוריה הקופרניקאית.
דמותו היא מידול של שני פילוסופים שמרניים שהיו מפורסמים באותה העת, לודוביקו דל קולומב (1565–1616), המשמיץ הגדול ביותר של גלילאו, וצ'זארה קרמוניני (1550-1631), "אשר סירב להביט בעדשות הטלסקופ".
בחירת השם סימפילציו היא כביכול על שם פרשן ידוע של אריסטו, בן המאה השישית, סימפליקיוס, אך היא מרמזת גם למילה 'טיפש' (באיטלקית).
הספר אינו דן בנושאים אסטרונומיים גרידא, אך נעשה בו שימוש רב במדע עכשווי.
יש בכך כדי להראות מה נחשב בעיני גלילאו ל"מדע טוב".
דוגמה לכך המובאת בספר היא הדיון אודות יצירתו של ויליאם גילברט על המגנטיות.
חלק מהדיונים מנסים לתת מענה כנגד הסברות המוטעות השוללות תנועה של כדור הארץ.
ניתן לראות בספר שלוש עמדות עיקריות אותן מציג גלילאו:
הפרכת רעיונות שהוצגו על ידי פילוסופים מסורתיים (דוגמת ניסוי המחשבה על הספינה).
תצפיות פיזיקליות שאינן מתיישבות עם תאוריית התלמאים (דוגמת תנועת כתמי השמש)
טיעונים שמראים שהתאוריה השמרנית בה אחזו הפילוסופים, שרעיונה המרכזי הוא שכדור הארץ נייח, שגויה (דוגמת ההרים של הירח והירחים של צדק שלא היו חלק מהאסטרונומיה הישנה).
נוסף על כך, טוען גלילאו שקיים הסבר פיזיקלי לתנועת כדור הארץ וזאת באמצעות תופעת הגאות והשפל בים.
אמנם בסיס הטענה לחלוטין לא עקבי ובאופן פרדוקסלי מוביל למסקנה כי הגאות והשפל כלל אינם מתרחשים, אך גלילאו אהב את הטיעון והקדיש את הדיונים ב"יום הרביעי" בספרו לנושא.
בקיץ 1632, זמן קצר לאחר פרסומו ברומא, הצטברו תלונות רבות נגד הספר.
הדבר הוביל להפסקת הדפסתו וחקירת גלילאו בהוראת האפיפיור אורבנוס השמיני, זאת למרות שהעניק לגלילאו בעבר את התואר "בן אהוב של האפיפיור".
האפיפיור אף מינה ועדה מיוחדת של חשמנים שמטרתה לבחון האם יש צורך בחקירה של האינקוויזיציה בגין ההאשמות שהוטחו בגלילאו.
הוועדה המיוחדת קיימה חמש ישיבות ומסקנותיה המרכזיות היו:
בארכיון הכנסייה נמצא מסמך לא חתום שלפיו נאסר על גלילאו באופן אישי להגן על התאוריה הקופרניקאית וללמדה.
את שני הדברים הללו, קבעה הוועדה, הוא עושה באופן ברור ביותר בספר.
גלילאו לא מילא באופן מספק את הוראות הצנזורה של הכנסייה - פתח הדבר שהוסיף גלילאו לספר נוסח בשונה מהוראות הצנזור, כמו כן המסקנה המסכמת לא הוצגה כנדרש.
עוד קבעה הוועדה כי הטענות שהוצגו בפתח הדבר ובמסקנה מנותקות מהנאמר בשאר הספר.
גלילאו התייחס בספר לתאוריה הקופרניקאית כאמת פיזיקלית ולא כהיפותזה, ואף תמך בתנועת כדור הארץ, בסתירה לכתבי הקודש ולעמדת הכנסייה.
בעקבות דוח הוועדה המיוחדת, הועברה החקירה על ידי האפיפיור לאינקוויזיציה.
היה ניסיון של דוכסות טוסקנה להביא לסיום הפרשה.
גלילאו היה בן חסותו של הדוכס הגדול מטוסקנה לבית מדיצ'י ולו, כזכור, הקדיש את הספר "הדיאלוג".
נדונה האפשרות לערוך את המשפט בפירנצה ולא ברומא אך למרות המאמצים ומצב בריאותו הלקוי של גלילאו בן ה-69, התעקשה הכנסייה על העמדתו לדין ברומא.
האפיפיור, שנמנה בעבר עם תומכיו של גלילאו, ראה במעשיו פגיעה אישית ולא הקל בעניינו.
בתחילת 1633 הגיע גליליי לרומא, שם השתכן בבית השגריר הטוסקני במעצר בית.
החקירה הראשונה הייתה ב-12 באפריל אותה השנה.
חקירה זו התמקדה בעניין המסמך הטוען כי נאסר עליו ללמד את התאוריה הקופרניקאית.
גלילאו הציג, להפתעת האינקוויזיטורים, מסמך חתום על ידי החשמן בלרמין המאשר שגליליי מכיר את האיסור הכללי, אך אינו מזכיר כל איסור ללמד את התאוריה.
בנוסף טען גלילאו כי ב"דיאלוג" לא התכוון לאשש או להגן על התאוריה ההליוצנטרית.
נקבעה הפסקה בחקירה ונוהלו מגעים מחוץ לבית המשפט.
לבסוף הוחלט להאשימו בסעיף "קל" יותר, הגנה על התאוריה ההליוצנטרית בניגוד לצו המפורש של הכנסייה.
שלושה יועצים סברו כי הספר "הדיאלוג" מגן על התאוריה ההליוצנטרית ואף מתיימר להחזיק בה (דעה המקובלת כיום על רוב ההיסטוריונים).
כשחוות הדעת של היועצים בידם, ביקשו נציגי האינקוויזיציה מגליליי לכפור באשמה, ולאחר מספר ימים כך עשה.
גליליי הצהיר כי קרא שוב את ספרו ולהפתעתו אכן ניכרת בו הגנה על התאוריה ההליוצנטרית.
הוא טען שכוונתו הייתה להציג דיון משכנע וזאת עשה באמצעות חיזוק טיעונים שגויים, ועל כך הביע חרטה.
בחקירה נוספת טען כי כוונותיו היו טהורות וכי לא דגל בתאוריה הקופרניקאית בעת כתיבת הספר.
האפיפיור דרש להחרים את "דיאלוג", בנוסף להתכחשות פומבית של גליליי לתורה ההליוצנטרית.
ב-21 ביוני ניתן פסק הדין במשפט.
על אף הכפירה באשמה של הגנה על התורה ההליוצנטרית, נקבע כי גליליי אשם ב"עבירה של ממש" בשל החזקה ואמונה בדוקטרינה שאינה נכונה הסותרת את כתבי הקודש; משתמע מהכתוב בספר כי השמש היא מרכז העולם ואינה נעה ממזרח למערב והארץ נעה ואינה מרכז העולם.
גלילאו הואשם גם בהטעיית הצנזורים, בכך שלא דיווח על ההתייעצויות בהן לקח חלק.
על פסק הדין חתמו שבעה מתוך עשרת השופטים.
גזר הדין היה חמור מהצפוי; גליליי נידון למאסר בלתי מוגבל בזמן ונתבע לכפור פומבית בתאוריה הקופרניקאית, וכן נאסר הפרסום של "דיאלוג".
על פי מיתוס נפוץ, בסוף המשפט הכריז גליליי "ואף על פי כן נוע תנוע" (הכוונה לתנועת הארץ סביב השמש), אולם אין למיתוס זה עדות היסטורית.
גליליי לא נלקח למאסר במרתפי האינקוויזיציה, אלא שהה בבית השגריר הטוסקני ברומא עד לשלהי שנת 1633, ואז חזר לביתו בפירנצה, שם חי עד מותו במעצר בית תחת השגחה של קציני אינקוויזיציה.
גלילאו גליליי, דיאלוג, מאיטלקית דביר ילין, הוצאת מנדלי מוכר ספרים, 2021.
גלילאו גליליי, דיאלוג, מאיטלקית אריאל רטהאוז, הוצאת שלם, 2023.
בביוכימיה, דיאליזה היא תהליך הפרדה של מולקולות בתמיסה על ידי ההבדל בקצב הדיפוזיה דרך ממברנה בררנית.
דיאליזה היא טכניקת מעבדה נפוצה שפועלת על אותו עיקרון עליו פועלת דיאליזה רפואית.
בהקשר של מחקר במדעי החיים, היישום הנפוץ ביותר של דיאליזה הוא להסרת מולקולות קטנות ולא רצויות כמו מלחים, גורמי חיזור או מקרומולקולות גדולות יותר כמו חלבונים, DNA או פוליסכרידים.
דיאליזה משמשת גם להחלפת בופר, ולמחקר קשירת תרופות.
דיפוזיה היא תנועה אקראית ותרמית של מולקולות בתמיסה (תנועה בראונית) שמובילה לתנועת מולקולות מאזור של ריכוז גבוה לריכוז נמוך עד השגת שיווי משקל.
בדיאליזה, דגימה ותמיסת בופר (שנקראת דיאליסייט) מופרדים על ידי ממברנה בררנית שגורמת להפרשים בדפוסי הדיפוזיה, ובכך מאפשרת הפרדה של מולקולות בדגימה ובדיאליסייט.
בשל גודל הנקבוביות של הממברנה, מולקולות ענקיות בדגימה לא יכולות לעבור דרך הממברנה, ובכך מגבילה את הדיפוזיה מתא הדגימה.
לעומת זאת, מולקולות קטנות יעברו בחופשיות בדיפוזיה דרך הממברנה ויושג שיווי משקל בכל נפח התמיסה.
בכך, ישתנה הריכוז הכללי של המולקולות הללו בדגימה ובדיאליסייט.
ברגע שהושג שיווי משקל, הריכוז הסופי של המולקולות תלוי בנפחים של התמיסות המעורבות, ואם הדיאליסייט בשיווי משקל מוחלף בדיאליסייט חדש, דיפוזיה תמשיך להפחית את הריכוז של המולקולות הקטנות בדגימה.
דיאליזה יכולה להיות שימושית להסרה או להכנסה של מולקולות קטנות מתוך דגימה, כיוון שמולקולות קטנות נעות בחופשיות דרך הממברנה בשני הכיוונים.
זה הופך את הדיאליזה לטכניקה שימושית עבור מגוון יישומים.
הפרדת מולקולות בתמיסה על ידי דיאליזה היא תהליך פשוט.
חוץ מדגימה ובופר דיאליסייט, כל מה שבדרך כלל דרוש זה:
ממברנת דיאליזה בפורמט מתאים (לדוגמה, צינורות, קלטת, וכו') וחתך משקל מולקולרי (MWCO).
היכולת לערבב את התמיסה ולשלוט בטמפרטורה (אופציונלי).
דיאל ופסקו היא סדרת דרמת פשע בריטית המבוססת על הרומנים באותו שם מאת רג'ינלד היל.
תחילת שידור הסדרה היה ב-16 במרץ 1996 עם וורן קלארק בתפקיד דיאל וקולין ביוקנן לוהק לתפקיד פסקו.
הסדרה מתרחשת בעיירה הבדיונית ות'רטון ביורקשייר, ועוקבת אחר עבודתם של שני בלשי המשטרה העובדים יחד.
השניים הם הפכים מושלמים, מרקע שונה, עם אמונות שונות, סגנון חיים שונה, והם עולים זה לזה על העצבים.
כל אחד מהם גורם לשני מבוכה.
אבל ההבדלים ביניהם יוצרים צוות בלשים שפותר תעלומות פשע באופן מבריק.
שלוש העונות הראשונות של הסדרה היו מבוססות כולן על הרומנים של היל, כמו גם שני הפרקים הראשונים של העונה הרביעית.
הפרקים הבאים פרט לפרק "Dialogues of the Dead" נכתבו במיוחד לטלוויזיה, ואינם מופיעים ברומנים.
הסדרה הופקה על ידי בי בי סי ברמינגהם ושודרה בערוץ BBC One עד 22 ביוני 2007, במשך 11 עונות.
ב-2008 בוטלה הסדרה בשל צניחה בשיעורי הצפייה.
וורן קלארק – פקד בילוש אנדי דיאל (השם נכתב דלזיאל - Dalziel)
קולין ביוקנן – מפקח בילוש פיטר פסקו
דייוויד רויל – סמל בילוש אדגר "וילדי" וילד (עונות 1–7)
סוזאנה קורבט – אלי פסקו (עונות 1–5, בתפקיד אורח בעונה 9)
מלקום טיירני – מפקד המשטרה ויקטור ריימונד (עונות 3–4)
פרד פירסון – ד"ר תומאס ויקרי (עונות 2–5)
נאווין צ'אודרי – השוטר סנג'אי סינג (עונה 2)
ג'ו-אן סטוקהם – הבלשית שירלי "איבור" נובלו (עונות 4–6)
פיפה הייווד – סגנית מפקד המשטרה רבקה פנינג (עונה 5)
ג'יימס פודפאט – ד"ר פול אסהרסט (עונות 6–8, אורח בעונה 11)
מריאן מקלכלין – סגנית מפקד המשטרה בלינדה קנדי (עונה 6)
קילי פורסיית' – הבלשית קרי "טווידי" האריס (עונה 7)
דיאנה קוויק – סגנית מפקד המשטרה סטלה אפלגרת' (עונה 7)
קייטי קאוואנה – סמלת בילוש דון "ספייק" מיליגן
ג'ו סווינו – ד"ר פרנק מייסון (עונות 8–11)
ויין פריי – הבלש פרווז "פז" לאטיף (עונות 9–11)
נעמי בנטלי – השוטרת מריה "ג'נט" ג'קסון (עונה 9)
ג'מה היינס – השוטרת קלייר "לולו" ביינס (עונות 9–11)
ג'ניפר ג'יימס – הבלשית קים "פוש" ספייסר (עונות 10–11)
דיאלמה בראומה מנואל אבל קמפוס (בפורטוגזית: Djalma Braume Manuel Abel Campos; נולד ב-30 במאי 1987) הוא כדורגלן עבר אנגולי, ששיחק בעמדת החלוץ.
דיאלמה, הוא בנו של כדורגלן העבר אבל קמפוס.
דיאלמה, נולד בלואנדה בירת אנגולה ובגיל שנה עזב עם משפחתו לפורטוגל, בעקבות חתימתו של אביו בבנפיקה ליסבון.
כשהיה בן 10, התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות.
בקיץ , דיאלמה חתם מאריטימו.
תחילה, שיחק בקבוצת המילואים, וב-5 במאי 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד אקדמיקה דה קוימברה.
ב-2 במאי 2011, דיאלמה חתם לחמש שנים בפורטו.
בקיץ , דיאלמה הושאל לקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
בהמשך הקריירה, אף שיחק ביריבותיה מאותה הליגה, קוניאספור וגנצ'לרבירלי.
ב-14 ביוני 2016, דיאלמה חתם בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית תמורת 800 אלף אירו.
בשנתיים בהם שיחק בפאוק, זכה עימה פעמיים בגביע היווני.
ב-28 ביוני 2018, חתם באנטליהספור תמורת כמיליון אירו.
ב-5 באוקטובר 2020, דיאלמה חתם בפארנסה מליגת העל הפורטוגזית, בה שיחק עד סיום העונה.
ב-6 במרץ 2022 דיאלמה חתם בטרופנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
בשנת , דיאלמה זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגולה וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-20 באוגוסט בתיקו 1-1 נגד .
ב-10 באוקטובר 2009, דיאלמה הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד .
דיאמגנטיות לנדאו היא הסבר קוונטי לתופעת הדיאמגנטיות המתרחשת במתכות.
את ההסבר לתופעה הגה הפיזיקאי לב לנדאו.
בשנת 1778 ס.ג' בראגמאנס היה האדם הראשון שצפה בביסמות ואנטימון נדחים על ידי שדות מגנטיים.
עם התפתחות תורת הקוונטים בתחילת המאה ה-20, התאוריה הדיאמגנטית של פול לנז'בן הסבירה את תופעת הדיאמגנטיות בחומרים דיאלקטריים.
עם זאת, התאוריה של לז'נבן אינה סיפקה הסבר לתופעת הדיאמגנטיות בחומרים שהאלקטרונים בהם מתוארים כגז פרמי, כדוגמת מתכות.
בשנת 1929, פרסם הפיזיקאי לב לנדאו את עבודתו העוסקת בדיאמגנטיות בגז פרמי שנקראה לאחר מכן על שמו דיאמגנטיות לנדאו, ומציבה אותו בשורה אחת עם גדולי הפיזיקאים בעולם.
רמות לנדאו הן רמות האנרגיה שחלקיק טעון יכול לתפוס כתוצאה מהפעלת שדה מגנטי אחיד.
האנרגיות האפשריות של חלקיק טעון בשדה מגנטי אחיד בכיוון z הן:
היא תדירות הציקלוטרון התלויה בשדה המגנטי, מטען החלקיק ומסת החלקיק
הוא רכיב התנע של החלקיק בכיוון השדה.
מנוסחה זו ניתן לראות כי ההפרש בין שתי רמות סמוכות הוא .
פונקציית החלוקה הגראנד קנונית החד חלקיקית עבור חלקיק במצב s שיכול להיות מאוכל או לא מאוכלס היא:
β הוא משתנה תרמודינמי המוגדר (T- טמפרטורה, - קבוע בולצמן)
היא האנרגיה במצב המיקרוסקופי s.
וכן פונקציית החלוקה הכוללת עבור כל המצבים היא .
עבור אלקטרון בקופסה שפועל עליו שדה מגנטי בכיוון z ראינו כי רמות האנרגיה ידועות ונקראות רמות לנדאו.
פונקציית החלוקה הגראנד קנונית של אלקטרונים חופשיים בשדה מגנטי היא (נכנס פקטור 2 בגלל ספין האלקטרון):
B הוא גודל השדה המגנטי
e הוא גודל מטען האלקטרון
L היא יחידת אורך, הנובעת מפתרון הבעיה של חלקיק קוונטי בקופסה
את הסכום בתוך האינטגרל ניתן לקרב לאינטגרל באמצעות נוסחת אוילר-מקלורן, והתוצאה תהיה:
כאשר התבצעה הצבה לנפח: .
בנוסף התבצעה החלפת משתנים , כאשר הפונקציה אינה תלויה בשדה המגנטי.
מכיוון שמגנטיזציה זה , והתלות בשדה המגנטי בביטוי מוכלת בתדירות הציקלוטרון באיבר השני בפונקציית החלוקה, נקבל לבסוף:
g היא פונקציית הריבוי (סופרת כמה מצבי יש באנרגיה קטנה מ- )
התוצאה שהתקבלה מנוגדת בסימן וקטנה פי 3 מהתוצאה שמתקבלת עבור פאראמגנטיות פאולי, וזה עולה בקנה אחד עם העובדה שחומרים דיאמגנטיים דוחים שדה מגנטי לעומת חומרים פאראמגנטיים.
האפקט הנגזר מהפיתוח הנ"ל נקרא דיאמגנטיות לנדאו.
דיאמנדה גאלאס היא מוזיקאית, זמרת-יוצרת, אמנית חזותית, זמרת סופרן, ואקטיביסטית אמריקאית.
יצירתה של גאלאס עוסקת בשאלות חברתיות ופעילותה ממוקדת בין היתר בתמות הקשורות לקידום מודעות לאיידס ולזכויות נפגעי המחלה, פגועי נפש, אי צדק פוליטי, רוויזיוניזם היסטורי, ופשעי מלחמה.
דיאמנדה גאלאס נולדה וגדלה בסן דייגו בקליפורניה, לאם יווניה-אמריקאית ואב מצרי-אמריקאי ממשפחה של יוונים פונטים.
הוריה היו מורים והשתייכו לקהילה היוונית-אורתודוקסית, על אף שהיו בעצמם אגנוסטים.
אביה של גאלאס ניהל מקהלת גוספל ולימד אותה לנגן על פסנתר כשהייתה בת שלוש וחשף אותה למוזיקה קלאסית, ג'אז של ניו אורילנס, רבטיקו, בלוז וסגנונות מוזיקה מסורתיים אחרים.
גאלאס גם לקחה שיעורים בצ'לו וכינור, ולמדה מגוון סגנונות מוזיקליים.
בגיל ארבע עשרה ניגנה עם הלהקה של אביה, בעיקר מוזיקה יוונית וערבית.
הופעת הבכורה שלה כסולנית הייתה עם התזמורת הסימפונית של סן דייגו איתה ניגנה את קונצ'רטו מס' 1 של בטהובן.
מגיל צעיר החלה להתעניין בספרות גותית ואפלה והושפעה בעיקר מהמרקיז דה סאד, ניטשה, אנטונן ארטו ואדגר אלן פו.
בשנות השבעים למדה ביוכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה והתמחתה באימונולוגיה והמטולוגיה.
בהמשך, למדה בתוכנית לתואר שני של מחלקת המוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו במהלכה החלה לפתח את טכניקת הקול הייחודית שלה.
בשנות השבעים המוקדמות גאלאס וחברה, נגן הקונטרבס מארק דרסר, הצטרפו ללהקת הג'אז Black Music Infinity שכללה את המתופף סטנלי קראוץ' , החצוצרן בובי ברדפורד , נגן הקורנית בוץ' מוריס , החלילן ג'יימס ניוטון ונגן הסקסופון דוד מוריי .
לאחר מכן שיתפה פעולה עם חברי להקת "CETA IV" מסן דייגו שכללה את הסקסופוניסט ג'ים פרנץ' איתו הקליטה את האלבום "If Looks Could Kill" משנת 1979, יחד עם הגיטריסט וטכנאי הסאונד הנרי קייזר .
באותה שנה היא למדה בצרפת והכינה את הופעת הבכורה שלה בפסטיבל אביניון – היצירה "Un Jour Comme un Autre" ("יום כמו כל יום") מאת מלחין האוונגארד וינקו גלובוקר שהיא אופרה המבוססת על תיעוד שנעשה על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל של מעצרה ועינויה של אישה טורקית שנחשדה בבגידה.
גם אלבום הסולו הראשון של גאלאס, "The Litanies of Satan" ("התחינות של השטן") שיצא לאור ב-1982, הוא יצירה אופראית.
האלבום כולל שתי יצירות בלבד: אחת בת 12 דקות בשם "Wild Women with Steak-Knives" ("נשים פראיות עם סכיני סטייק"), והיצירה "תחינות השטן" כשם האלבום, שהיא אדפטציה לקטע משירו של שארל בודלר "פרחי הרע".
אחיה של גאלאס, המחזאי פיליפ-דמיטרי גאלאס, חלה באיידס זמן קצר לאחר שהחלה בהקלטות הטרילוגיה ומת בשנת 1986.
ב-1989 גאלאס השתתפה באלבום "Moss Side Story" של המוזיקאי האנגלי בארי אדמסון, בו שרה את שיר הפתיחה "On the Wrong Side of Relaxation".
ב-1992 הוציאה גאלאס את האלבום Vena Cava, שכלל סדרה של קטעי קול ללא ליווי שהוקלטו במרכז לאמנות אוונגארד "The Kitchen" בניו יורק.
בתקליט הבא שלה "The Singer" מ-1992 גאלאס שינתה כיוון לבלוז מסורתי, וביצעה גרסאות כיסוי עם פסנתר וקול בלבד, בין היתר לשירים של וילי דיקסון, רוי אקאף , וסקרימינג ג'יי הוקינס ולשיר Gloomy Sunday.
חלק מהשירים הופיעו בקלטת הווידאו בשם "Judgement Day" שיצאה לאור ב-1993. שני קטעים משירי הקלטת הופיעו בפסקול הסרט "רוצחים מלידה" של אוליבר סטון.
בשנים הבאות גאלאס עבדה בשיתופי פעולה עם מוזיקאים שונים.
היא עבדה עם הבסיסט של לד זפלין ג'ון פול ג'ונס שהפיק עבורה את האלבום "The Sporting Life" מ-1994. הם הופיעו יחד בסיבוב ההופעות שנלווה ליציאת האלבום, כמו גם בתוכנית הפופולרית של ג'ון סטיוארט ב-MTV.
ב-1995 גאלאס שרה בשני שירים של להקת הסינת'פופ אירייז'ר, באלבום הסטודיו השביעי שלהם, שנקרא על שמם.
בשנה שלאחר מכן היא השתתפה באלבום המחווה לאדגר אלן פו "Closed on Account of Rabies", בו אמנים שונים, ביניהם איגי פופ, דבי הארי, מריאן פיית'פול וג'ף באקלי, הקריאו יצירות שונות של הסופר והמשורר האגדי.
גאלאס הקריאה את הסיפור "החתול השחור".
האלבום הבא של גאלאס "Defixiones: Will and Testament" עסק ברצחי העם הארמני, היווני-פונטי והאשורי שהתרחשו בין השנים 1912 ל-1923. שם היצירה מתייחס למשאלותיהם האחרונות של המתים – defixiones הם קמעות-קללה שנפוצים ביוון, באסיה הקטנה ובמזרח התיכון, אותם מניחים בבתי קברות קרובי המשפחה להזהיר נגד פגיעה או חילול הקברים.
האלבום יצא לאור ב-2003 בו זמנית עם "La Serpenta Canta", אלבום הופעות חיות שהוקלט בין מאי 1999 לנובמבר 2002.
ב-2008 יצא לאור אלבומה "Guilty Guilty Guilty", שכלל מבחר גרסאות כיסוי לשירים שבצעירותה ניגנה בפסנתר בלהקה של אביה, בעיקר שירי אהבה ישנים.
האלבום הוקלט בהופעה ביום ולנטיין בKnitting Factory בניו יורק ב-2006.
בשנים 2009–2016 גאלאס עשתה רימיקסינג ורימאסטרינג לעבודותיה המוקדמות, והקליטה שירים אותם הוציאה כסינגלים בהוצאה עצמית.
בתקופה זו היא שאפה להחזיר את הבעלות והשליטה על יצירותיה, היות שהזכויות על ההקלטות שלה הועברו מהלייבל Mute לחברת EMI שהעבירה אותם לחברת BMG שלא הנגישו למכירה את עבודותיה.