tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסכם בין הקתולים לפרוטסטנטים (הסכם הביניים של אאוגסבורג ב-1548) לא הביא לשלום בין הצדדים בגרמניה, ורק שלום אאוגסבורג ב-1555 סיים את מלחמות הדת בחלק זה של האימפריה, כאשר נקבע כי הנסיכים הגרמנים יכולים לקבוע האם דת השטח שבשליטתם תהיה קתולית או לותרנית.
ההסכם גם הביא לסיומו את הניסיון לאחד את גרמניה תחת זרם דתי אחד.
בעיירה מילברג שוכן בימינו מוזיאון קטן המוקדש לקרב.
קרב מפרץ דלאוור , או קרב קייפ מאי (Battle of Cape May), היה קרב ימי שאירע בין ממלכת בריטניה לארצות הברית במלחמת העצמאות האמריקאית בין 7 באפריל ל-8 באפריל 1782. פלגה בריטית של שלושה כלי שיט תקפה שלושה כלי שיט אמריקאים, אשר ליוו צי סוחרים.
הקרב שהתפתח לאחר מכן במפרץ דלאוור, ליד קייפ מאי, הסתיים בניצחון מוחץ של הכוחות האמריקאיים.
התקרית ארעה בבוקר יום 7 באפריל, עת נתקלו 5 ספינות סוחר אמריקאיות בצי של חיל הים הבריטי.
בעקבות ההתערבות של הצי האמריקאי הסתיים הקרב ביום שלמחרת בניצחון של הכוחות האמריקאיים.
שני הצדדים הלוחמים ספגו אבדות כבדות, לצי הבריטי נהרגו עשרים איש ושלושים ושלושה נפצעו, ולכוחות האמריקניים היה אובדן של ארבעה הרוגים ואחד עשר פצועים.
קרב מסין היה מתקפה בריטית גדולה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנערכה על מנת לשפר את עמדות הפתיחה של קרב איפר השלישי.
הריכוך הארטילרי החל ב-21 במאי 1917 ליד מסין במערב פלנדריה, ואילו מתקפת החי"ר החלה ב-7 ביוני 1917, ונמשכה עד 14 ביוני.
קרב זה כלל מרכיב ייחודי של שימוש נרחב במנהרות נפץ, שנחפרו מתחת לעמדות האויב.
מתקפה זו לבדה הביאה להרג של 10,000 חיילים גרמנים.
פיצוץ המנהרות במסין היה הרעש מעשה ידי אדם החזק ביותר עד אז, ונחשב לאחד הפיצוצים הלא גרעיניים הגדולים ביותר שהתרחשו אי פעם.
אך בעוד שהוא היה הישג טקטי גדול, הוא לא הביא למפנה בחזית.
בתחילת 1917 שרר שקט יחסי בחזית המזרחית לאחר שמעצמות המרכז הביאו את מתקפת ברוסילוב הרוסית לקיפאון וגם כבשו חלק גדול מרומניה.
חולשתה הגוברת של האימפריה הרוסית הציבה בעיות חמורות עבור מדינות ההסכמה.
מאמצי הבולשביקים להשתלט על השלטון במקום הממשלה הזמנית לאחר מהפכת פברואר קודמו באופן פעיל על ידי גרמניה.
במרץ 1917 הצליחו כוחות הגרמנים באזור הסום, שם התרחש הקרב על הסום ההרסני בשנה הקודמת, לנהל נסיגה כמעט בלתי מופרעת לקו הינדנבורג, מה שהביא לקיצור החזית שהיה נחוץ בדחיפות לנוכח הכוחות המידלדלים.
יחסי הכוחות בחזית המערבית בכללותה, מבחינת מספרן וגודלן של הדיוויזיות, היו בבירור לטובת בעלות הברית, שנהנו גם מעדיפות על האויב הגרמני מבחינת ציוד ארטילריה ותחמושת.
הנסיגה הושלמה בחלקה, בשל העובדה כי צבאות גרמניה תפסו עמדות בעלות יתרון טופוגרפי, והדבר הקל על ההגנה, כולל במבלט איפר.
באפריל 1917 פתחו בעלות הברית בשתי מתקפות מתואמות בקנה מידה גדול בחזית המערבית כפי שהוסכם בוועידת שאנטילי בנובמבר 1916. ב-9 באפריל, הבריטים תקפו בארטואה, ואילו הצרפתים תקפו שבוע מאוחר יותר בשמן-דה-דאם ובשמפאן.
המפקד הצרפתי רובר ניוול, גיבור קרב ורדן חזה שהחזית המערבית הגרמנית תתמוטט תוך ימים ספורים.
האכזבה בקרב החיילים הייתה רבה כשלא רק שציפיות אלה לא התממשו, אלא שבנוסף הם גם ספגו אבדות כבדות.
הדבר הוביל למשבר קשה בצרפת ולמרידות שנמשכו מספר חודשים, עליהן הגיבה ההנהגה הצבאית הצרפתית בעונשים חמורים.
גרמניה הכריזה על מלחמת צוללות בלתי מוגבלת ב-1 בפברואר 1917 והתכוונה להפעיל בכך לחץ על הצי הבריטי, אך הדבר הוביל את ארצות הברית להכריז מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917.
הגנרל הבריטי דאגלס הייג תכנן מתקפה חדשה באזור פלנדריה לאחר קרבות האביב.
המטרה הייתה לכבוש את בסיסי הצוללות הגרמניות באוסטנד וזיברוחה, אשר הפכו לחשובים יותר אחרי שהקיסרות הגרמנית הכריזה מלחמת צוללות בלתי מוגבלת.
כדי להיות מסוגלים להשמיד נמלים אלו, בעלות הברית היו צריכות לכבוש תחילה את העמדות הגרמניות על רכס ההרים של ויטשאט, שממנו הגרמנים שלטו על העמדות הבריטיות התחתונות דרומית לאיפר.
לשם כך, חופרים בריטים, קנדים, ניו זילנדים, ואוסטרלים חפרו מנהרות תחת עמדות גרמניות במשך 15 חודשים בעומק של 15 עד 30 מטר והציבו שם בסך הכל 26 מוקשים.
כל מכרה כלל בממוצע 21 טון חומר נפץ, כאשר המכרה הגדול ביותר בסנט אלואי כלל 42 טונות.
אורך המנהרות מתחת לשדה הקרב היה בערך 8,000 מ'.
בבוקר 21 במאי 1917, הבריטים, תחת פיקודו של גנרל הרברט פלומר, פתחו במתקפה על רכס ויטשאט (Wijtschate) עם 2,000 תותחים.
העמדות הגרמניות הופגזו ברציפות עד לשעה 2:50 בבוקר 7 ביוני.
המפקדות, הבונקרים וארטילריית השדה הגרמניים נהרסו במידה רבה.
עם זאת, הגרמנים היו מודעים להתקפה הצפויה והיה להם זמן להתכונן אליה.
המתקפה הבריטית הגדולה שלאחר מכן החלה בשעה 03:10 בבוקר עם פיצוץ מטעני הנפץ.
הפיצוצים יצרו 19 מכתשי ענק.
הדיוויזיה הבווארית השלישית ספגה ספגה אבדות כבדות במיוחד בקרב הכוחות הגרמנים; כ- 10,000 חיילים נהרגו וההגנה הגרמנית על קטע חזית זה קרסה.
פיצוץ המכרות במסין היה הרעש מעשה ידי אדם החזק ביותר עד אז, והוא נשמע גם בלונדון ובדבלין.
הפיצוץ נחשב לאחד הפיצוצים הלא גרעיניים הגדולים ביותר שהתרחשו אי פעם.
הגרמנים גילו מנהרה אחת ופירקו את מטעני הנפץ שהיו בה.
בהמשך, הבריטים ירו מטח של כ-2,250 תותחים לעבר עמדות גרמניות.
תשע דיוויזיות של בעלות הברית של הארמייה השנייה הבריטית תקפו, ושלוש דיוויזיות נוספות היו זמינות בעתודה.
פלומר השתמש גם בגז ו-72 טנקים.
בחלק הצפוני תקף הקורפוס ה-10 תחת פיקודו של גנרל תומאס מורלנד עם הדיוויזיות ה-23, ה-41 וה-47, ומאחוריהן הדיוויזיה ה-24 בעתודה.
במרכז תקף הקורפוס ה-9 בראשות הגנרל אלכסנדר המילטון-גורדון עם הדיוויזיות ה-16, ה-19 וה-36, כאשר הדיוויזיה ה-11 נותרה בעתודה מאחור.
בדרום התקיף קורפוס אנזא"ק ה-2 תחת פיקודו של גנרל גודלי עם הדיוויזיה הבריטית ה-25 משמאל, דיוויזיית ניו זילנד באמצע והדיוויזיה האוסטרלית ה-3 מימין, בעוד הדיוויזיה האוסטרלית ה-4 נותרה כעתודה מאחור.
ההגנה הגרמנית על החלק הקדמי שהותקף התמוטטה במהירות, וקו ההגנה הקדמי נפל תוך שלוש שעות.
קבוצת ויטשאט תחת פיקודו של גנרל מקסימיליאן פון לאפרט הופתעה לחלוטין, 7,500 חיילים נלקחו בשבי, ושאר היחידות נסוגו.
דיוויזיות עתודה (הדיוויזיה ה-7 ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-1) לא הצליחו להתערב במהירות מספקת.
גם מתקפות הנגד הגרמניות שממערב לקומין, שהחלו בימים שלאחר מכן, לא צלחו.
הקו הקדמי נפל לידי בריטניה לחלוטין לאחר פריסת דיוויזיות העתודה שנפרסו בלחימה עיקשת עד 14 ביוני.
לאחר אובדן הקשת הקדמית של ויטשאט, הקורפוס ה-19 הוחלף, וקורפוס המילואים ה-9 בפיקודו של גנרל קרל דיפנבאך נאבק מספר חודשים כדי לשמור על קו החזית החדש.
ב-26 ביוני כבשה הדיוויזיה הבווארית ה-10 את העמדות בין קליין זילבק, הוליבקה וגרנה לינד.
דיוויזיית המילואים הפרוסית ה-22 ודיוויזיית המילואים הבווארית ה-6 הגנו על השטח מצדו האחד, והקורפוס השני ביסס את עצמו כאשר הדיוויזיה ההסיאנית ה-25 פרוסה בסמוך.
קרב מסין הביא לפגיעה נקודתית חסרת תקדים בכוחות הגרמניים, אך ההישג נחשב לטקטי בלבד, שכן למרות מספר ההרוגים הגבוה הוא לא הביא לשינוי פני המערכה.
פלומר רצה להמשיך במתקפה, אך נבלם על ידי הייג, שהתכונן לקרב איפר השלישי בפלנדריה.
לא כל מטעני הנפץ התפוצצו במהלך הקרב מסיבות שונות (נפצים פגועים ועוד כשלים טכניים והנדסיים).
ב-17 ביוני 1955, חשמל סטטי מסופת רעמים הפעיל מטען נפץ שנותר באחת מהמנהרות.
הפיצוץ יצר מכתש בקוטר 60 מ' ובעומק 20 מ'.
מלבד פרה שנהרגה ופגיעה בבתים, לא היה כל הרס נוסף.
ישנם עוד אזורים החשודים במוקשים, אחד מהם ישירות מתחת לחווה.
עם זאת, מכיוון שהתעלות קרסו או התמלאו במים, כבר לא ניתן להגיע למטעני הנפץ ולפרק אותם.
קרב מליטופול היה קרב צבאי בין הכוחות המזוינים של אוקראינה לבין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית על השליטה בעיר מליטופול בדרום אוקראינה.
קרב זה היה חלק מהמתקפה על חרסון במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. הצבא הרוסי החל במתקפה ב-25 בפברואר, ועד 1 במרץ כבש את העיר.
ב-25 בפברואר 2022 בשעה 10:30, כוחות רוסיים נכנסו למליטופול, תוך כדי הפגזות שפגעו בבניינים ובדירות בעיר.
לפי מקורות לא רשמיים, בניין מועצת העיר המקומי הופגז ותמונות אף הראו טנקים מתקדמים לעבר הרחוב הראשי של העיר.
במהלך הקרב ירו כוחות רוסים לעבר בית חולים בעיר, כאשר מהירי נהרגו 4 בני אדם ו-10 נוספים נפצעו.
ב-25 בפברואר נכנעה הנהגת העיר, כאשר הכוחות הרוסיים כבשו את העיר במלואה.
בהמשך אותו יום כוחות אוקראינים חזרו לשלוט בעיר.
ב-26 בפברואר טענה רוסיה כי היא חזרה וכבשה את העיר, אולם שר ההגנה הבריטי ג'יימס היפי הצהיר כי נראה שהעיר עדיין נמצאת בשליטה אוקראינית.
ב-26 בפברואר, כוחות רוסים הניפו את דגל רוסיה על כמה מבני מינהל בעיר.
מושל מחוז זפוריז'יה, אולכסנדר סטארוך, הצהיר כי העימותים עדיין נמשכים בעיר, ונמסרו דיווחים על קרבות אש עם כוחות ההגנה המקומיים.
הוא גם הצהיר כי קרבות בין חיילים רוסים ואוקראינים נמשכו כל הלילה, מהם נפצעו 14 חיילים אוקראינים.
ב-27 בפברואר כוחות רוסים הפגיזו אזורים בעיר.
שירות החירום הממלכתי של אוקראינה במחוז זפוריז'יה הצהיר ב-28 בפברואר כי חיילים רוסים גרמו נזק למבנים של יחידת חילוץ חירום.
כוחות מקומיים הצליחו להחזיר לעצמם את בניין העירייה במהלך היום והבניין היה תחת הגנה של כוחות הגנה עצמית מקומיים.
ב-1 במרץ החלו הכוחות הרוסיים להתכונן לחידוש התקפתם על מליטופול וערים אחרות.
ראש עיריית מליטופול, איוואן פדורוב, הצהיר מאוחר יותר שהרוסים כבשו את העיר.
ב-1 במרץ 2022, במהלך הכיבוש על ידי הכוחות הרוסיים, ערכו אזרחי העיר מחאת רחוב נגד הכיבוש.
המפגינים צעדו והשתמשו בגופם כדי לחסום שיירה של כלי רכב צבאיים רוסים.
לפי ראש העיר, העירייה פעלה להשיב את אספקת החשמל, אספקת המים ואספקת החום, והן שבו לפעול כמעט בכל מחוזות העיר.
היא סבלה ממחסור באספקת המזון.
ב-10 במרץ, סגנית מועצה ומנהלת מוזיאון מליטופול להיסטוריה מקומית, ליילה איברגימובה, נעצרה בביתה על ידי כוחות רוסים, והועברה למקום לא ידוע.
יום אחד לאחר מכן, אוקראינה טענה שראש עיריית מליטופול, איוואן פדורוב, נחטף על ידי חיילים רוסים.
הוא הוחלף על ידי השלטון הרוסי בגלינה דנילצ'נק, חברת מועצה לשעבר.
באפריל, פורסם באוקראינה שפרטיזנים אוקראינים כנראה היו פעילים באזור מליטופול לפחות מאמצע מרץ.
הקרב על מיקולאייב הוא קרב שהחל ב-26 בפברואר 2022 כחלק מהמתקפה של חרסון במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מיקולאיב היא עיר בניית ספינות חשובה מבחינה אסטרטגית השוכנת לחוף הים השחור.
אם רוסיה הייתה מנסה נחיתה אמפיבית כדי לכבוש את אודסה, בעלת נמל הים השחור הגדול באוקראינה ונכס אסטרטגי מרכזי, היא תצטרך נתיב אספקה מחרסון.
על מנת להגיע לאודסה ממזרח, הצבא הרוסי יצטרך לחצות את נהר הבוג הדרומי, ובמיקולאיב היה הגשר הראשון במעלה הנהר שיכול היה לספק נקודת מעבר בת קיימא.
בשעות אחר הצהריים של 26 בפברואר 2022 הצליחו 12 טנקים רוסיים לפרוץ בקאחובקה בדנייפר והחלו לנוע לכיוון מיקולאייב.
ויטלי קים, מושל מחוז מיקולאייב, הצהיר שיש לעיר 5 שעות להתכונן.
כמו כן הוכנו כוחות ארטילריה ויחידות נוספות.
בסביבות השעה 18:52 נראו טנקים בפאתי העיר, וראש העיר הורה לאזרחים להישאר בבית ורחוק ככל האפשר מחלונות.
זמן קצר לאחר מכן, כוחות נכנסו לעיר וקרב על הבוג הדרומי פרץ כעשר דקות לאחר מכן.
על פי כמה דיווחים, טנקים "עברו בעיר".
כוחות רוסים השתלטו גם על גן החיות מיקולאייב.
לאחר כשלוש שעות של לחימה, הכוחות הרוסיים גורשו על ידי כוחות אוקראיניים, ובעוד כמה טנקים רוסיים עקפו את העיר, הלחימה בעיר נמשכה.
קרבות נרחבים נרשמו ב-Корабельний район (Миколаїв), ברחוב סלובידסקה 6 ובשדרה המרכזית.
בשעות הבוקר המוקדמות של 27 בפברואר, גורמים רשמיים אוקראיניים טענו כי הכוחות הרוסיים גורשו לחלוטין מהעיר, ואילו קים פרסם בטלגרם, "מיקולאייב הוא שלנו!
במהלך הקרב, על מנת לשרוף אותם באמצעות בקבוקי תבערה ולנסות להאט את הכוחות הרוסיים למקרה שייכנסו לעיר בעוד כוחות אוקראינים מכוונים את הטנקים שלהם.
הכוחות האוקראיניים הדפו את הכוחות הרוסיים במהלך החצי הראשון של מרץ.
במקביל הכוחות ותושבי העיר התמודדו עם ירי טילים מצד הרוסים על העיר.
ממשלת אוקראינה טענה שהיא יזמה מתקפת נגד באמצע מרץ.
ב-18 במרץ, על פי הדיווחים, כוחות אוקראינים פרצו דרך קווים רוסים במיקולאייב, ודחפו אותם בחזרה לתוך מחוז חרסון.
מושל האזור אמר כי כמה כוחות רוסים נדחקו בחזרה לחרסון וכי צבאות מוסקבה פנו להפגיז את העיר ללא הבחנה, ופגעו במרכזים אזרחיים.
ב-8 באפריל טענה אוקראינה ש"כמעט לא" נותרו כוחות רוסים באזור מיקולאיב.
במקביל הוצהר כי הכוחות הרוסיים המשיכו להפגיז את מיקולאייב.
בעיר הוטל פעמים רבות עוצר ונאכפה גם האפלה מוחלטת.
החל מאמצע אפריל העיר סבלה ממצוקת מים לאחר שניזוק הצינור אשר הוביל מים לעיר.
פרבריה הדרומיים של מיקולאייב היו במרחק של עשרה קילומטרים מהכוחות הרוסיים הקדמיים וכ-30 קילומטרים מהעיר חרסון, שנכבשה על ידי צבא רוסיה.
קרב מחנה רעים התרחש ב-7 באוקטובר 2023 במחנה רעים, המהווה מפקדה של אוגדת עזה, כאשר חמאס פתח בטבח שבעה באוקטובר.
כוח של חמאס שמנה לפחות 60 מחבלים חדר לבסיס.
לאחר שעות של לחימה חזר צה"ל לשלוט בבסיס.
לפי התחקירים הראשוניים, טבח שבעה באוקטובר החל כאשר חמאס פרץ את גדר המערכת סביב רצועת עזה במוקדים רבים, ותוך כרבע שעה הגיעו מחבלים רבים, רכובים על טנדרים ואופנועים וחמושים היטב, אל מחנה רעים.
לאחר קרב של 40–60 דקות 30 מחבלים הכניעו את השומרים ועשו דרכם פנימה.
כוח חמאס התוקף כלל לפחות שלושה כוחות משנה: שניים יצאו מעבסאן א-סע'ירה.
כוח אחד נע בטנדר, וכוח שני נע על גבי אופנועים.
בחמ"ל הגיפו חיילי צה"ל את דלת הברזל שבכניסה אליו, והנותרים בחוץ המשיכו בלחימה במחבלים.
מספר קצינים ששהו בחמ"ל החליטו אף הם לצאת ולהילחם על הבסיס ונפלו בקרב, ביניהם סא"ל , קצין התקשוב האוגדתי, וסרן , קצין הנדסה שהתריע במהלך השבועות שלפני הפלישה על חפצים חשודים שהונחו לאורך הגדר והציע להוציא סיורים לבדיקתם, אך ללא הצלחה.
לאחר מספר חילופי אש במוקדים שונים בבסיס, המחבלים התמקמו ברחבה המרכזית בבסיס והשתלטו עליה.
הם אף הורידו את דגל ישראל והניפו במקומו דגל חמאס.
במקביל לקרב, בזמן שהמחבלים תקפו את בסיס האוגדה, בחמ"ל האוגדה המשיכו לנהל את הלחימה האוגדתית אל מול מתקפת המחבלים בכל הגזרה.
תת-אלוף אבי רוזנפלד מפקד אוגדת עזה הבין את היקף המתקפה בשלב מוקדם ושידר לבור בקריה את פקודת "פרש פלשת", פקודת חירום צה"לית ומשטרתית למקרה של חדירה עוינת.
בהתאם לכך הזניקה חטיבת המבצעים את כלל כוחות הכוננות של צה"ל, כולל יחידות מובחרות, בהן שייטת 13 ויחידת שלדג, גדודי הצנחנים וביסלמ"ח.
בנוסף עוד חיילים נהרו דרומה, חלקם על דעת עצמם.
מהתחקירים הראשוניים עולה כי רוזנפלד הורה במהירות לפתוח את המפקדה החליפית של אוגדת עזה.
צעד לשעת חירום זה תורגל שבועיים קודם.
אך הדרכים למפקדת האוגדה ברעים נחסמו על-ידי מחלקות רתק של הנוחבה.
חדרי מלחמה נוספים במפקדה ברעים הועלו באש או נפגעו ממטחי פצמ"רים מרוכזים.
גם התשתיות המבצעיות בבסיס נפגעו.
מפקדים מהמטה המבצעי שהוקפצו מהבית הועברו בעקבות כך למפקדה החליפית.
לפי הדיווח מיום הקרב, הקרב הסתיים לאחר שש בערב, לאחר 13 שעות של לחימה.
במהלך הקרב קצין הגששים של אוגדת עזה, סא"ל עראמשה, ביצע תרגיל הונאה למחבלים.
הוא הורה לגשש צעיר להסיר את מדיו ולקרוא למחבלים בערבית להתקרב אליו, תוך שהוא גורם להם לחשוב שהוא אחד המחבלים.
כשיצאו ממקומות המסתור והיו קרובים אליו, ירה בהם סא"ל עראמשה מטווח קצר, והרג כמה מהם.
ב-13 ביוני 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב מחנה רעים.
התחקיר קובע כי "צה"ל נכשל במשימת ההגנה על מחנה רעים".
צוות התחקיר הונחה לבדוק את ניהול קרב ההגנה על מחנה רעים, בלי להיכנס לתפקוד ולאחריות שדרת הפיקוד, ובהתאם לכך אין בו התייחסות לאחריותם של הקצינים הבכירים, בהם מפקד האוגדה אבי רוזנפלד ומפקד החטיבה הצפונית חיים כהן.
צוות התחקיר בחר גם שלא להתייחס לסוגיות של כשלים ערכיים אצל מפקדים בכירים, שפעלו לכאורה בניגוד לרוח צה"ל, בכך שלא שלחו לוחמים מיחידת שלדג וסיירת מטכ"ל ששהו במחנה להילחם במחבלי חמאס שביצעו באותה שעה טבח וביזה ביישובי עוטף עזה, ולא סייעו בפינוי אווירי של אזרחים.
קרב מפלסים התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במהלך טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב הסתערו כ-50 מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס על קיבוץ מפלסים הסמוך לצפון רצועת עזה, במטרה לבצע טבח בתושבי הקיבוץ ולחטוף מהם לרצועת עזה.
את ההתקפה הדפו 12 חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ וקצינים בחופשה, ולאחר מכן חברו אליהם כוחות של סיירת מטכ"ל וגדוד ההכשרות של חטיבת כפיר אשר הרגו רבים מהמחבלים.
בבוקר 7 באוקטובר הגיעו בין 25 ל-30 מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס, רכובים על טנדרים ואופנועים, לצומת הכניסה לקיבוץ מפלסים הסמוך לצפון רצועת עזה, ורצחו כמה אזרחים.
לאחר מכן פוצצו את שער הולכי הרגל הראשי וחדרו לקיבוץ במטרה לבצע בו טבח.
ליד רפת הקיבוץ חטפו המחבלים קבוצת עובדים תאילנדים, ושחררו אותם לאחר ירי מצד כיתת הכוננות וצוות טקילה של מספר לוחמי ימ"מ ושב"כ בפיקודו של יוסי טהר.
כוחות נוספים של מחבלים תקפו את הקיבוץ משלושה מוקדים, ונהדפו בהצלחה על ידי כיתת הכוננות של הקיבוץ, שכללה 12 איש בפיקודו של הרבש"ץ משה קפלן, וערכה קרב יריות עם המחבלים.
בהמשך חבר אליהם כוח של סיירת מטכ"ל שסייע בקרב עם המחבלים.
אל כיתת הכוננות חבר כוח של גדוד ההכשרות של חטיבת כפיר אשר ניהלו לחימה עיקשת אל מול מחבלי החמאס.
בסמוך לגדרות הקיבוץ ליד עיקול כביש 232 המכונה 'עיקול מפלסים' העמידו המחבלים מארב שכלל כלי-רכב שחסמו את הציר וירו במקלעים על כלי-רכב שעברו בכביש שכללו בעיקר מבלים שברחו ממסיבת הנובה.
על פי עדויות של ניצולות שהתפרסמו בתחקיר ערוץ 13, המחבלים ירו, וידואו הריגה, אנסו נשים ולאחר מכן שרפו אותן בחיים.
בעיקול נרצחו כ-50 אזרחים ישראלים, חלקם נחטפו לרצועת עזה.
ב-24 באוקטובר 2023 חשף שר החוץ אלי כהן בפני מועצת הביטחון של האו"ם הקלטה בה נשמע אחד ממחבלי חמאס מתקשר לאביו מטלפון סלולרי של יהודייה שרצח, ומספר לו בהתלהבות שהוא רצח במו ידיו עשרה יהודים במפלסים.
המחבל, מחמוד מהדי עפאנה, נהרג ב-4 בספטמבר 2025 בתקיפת חיל האוויר בדיר אל-בלח, כשנתיים לאחר הטבח.
בשעה 8:45 יצא , סגן מפקד היחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי, ביחד עם כמה לוחמי ימ"מ במודל של צוות טקילה (צוות ההתערבות משולב של שב"כ וימ"מ) לכיוון מפלסים.
בדרך הרגו כמה מחבלים וטהר, שלקח מכשיר קשר מאחד המחבלים, הבין שקיים שטח כינוס של לוחמי נוח'בה באזור אנדרטת חץ שחור.
חמאס ריכז באזור כ-25 כלי רכב ומאות מחבלים.
הם תכננו לפגוע במפלסים וכנראה גם בניר עם.
כשצוות טקילה הגיע התפתח קרב בו נהרג טהר וארבעה לוחמי שב"כ נפגעו אנושות.
הלחימה נמשכה עם הגעת תגבורת של צוותי לוחמים מיחידות דובדבן ומגלן.
שיירות של מחבלים המשיכו להגיע מכיוון עזה ובשעה 11:00 העבירו הכוחות הלוחמים דיווח לחיל האוויר, ששלח כלי טיס שתקפו את החוליות באנדרטת חץ שחור והרגו לפחות 40 מחבלים.
הקרבות באזור הקיבוץ נמשכו מספר שעות, ונהרגו בהם כ-200 מחבלים.
השאר נמלטו, ברובם לרצועת עזה.
לאחר מכן חברו כוחות ימ"מ וסיירת מטכ"ל לכיתת הכוננות של הקיבוץ ופתחו בסריקות לוודא שלא נותרו בו מחבלים.
תחילה פורסם בטעות כי האלוף דוד זיני נטל חלק בקרב.
אולם מהתחקיר הצה"לי, וכן מעדות מפקד שהשתתף בלחימה, עולה כי זיני הגיע לאזור רק אחרי תום הקרבות.
המסמך החושף את תוכנית המחבלים
על גופתו של אחד המחבלים שנהרגו נמצא מסמך שבאחד מדפיו, תחת הכותרת "משימת קיבוץ מפלסים", נכתב תיאור מפורט ומדוקדק כיצד על החולייה לבצע את משימתה.
בין היתר נכתב כי החולייה תורכב ממפקד ושני צוותים בני חמישה מחבלים, וניתנה הוראה לחטוף חיילים ואזרחים.
אחת החוליות קיבלה משימה לפרוץ פרצות בגדר, ומצוין שם הזמן שיידרש למחבלים כדי לעשות זאת.
כמו כן ניתנה הערכה שהחיילים מהמוצבים הסמוכים לקיבוץ צפויים להגיע בתוך 3–5 דקות.
ב-27 במאי 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב מפלסים, שנערך על ידי אל"ם אריק מויאל וחברי צוות תחקור נוספים.
התחקיר קבע שצה"ל נכשל במשימת ההגנה על קיבוץ מפלסים והמרחב סביבו.
פעילות כוח הימ"מ והשב"כ בצומת שער הנגב ובכניסה לקיבוץ הצילה חיים רבים ומנעה חטיפה רחבה לשטח רצועת עזה.
בנוסף, פעולת כוחות צה"ל, הקרקעיים והאוויריים, יחד עם הרבש"ץ, התושבים וכיתת הכוננות, ראויה לציון לשבח ובלמה את התקפות המחבלים.
צוות התחקור חילק את הגזרה לשלושה אזורי תחקיר עיקריים: צומת שער הנגב, קיבוץ מפלסים, עיקול מפלסים ומרחב אנדרטת "החץ השחור".
לכל מרחב שורטט ציר הזמן ומופו האירועים והקרבות שהתנהלו בו.
על פי התחקיר, טיהור המרחב בוצע ביסודיות, אך ללא שליטה מספקת בתנועת הכוחות.
כמו כן, לא נתפסו מעברים הכרחיים, בהם צומת שער הנגב, ובעיקול מפלסים נרצחו כ־50 אזרחים ישראלים, ורבים נחטפו לרצועת עזה.
כמו כן מצוין בתחקיר שצה"ל לא נערך למתאר חדירה נרחב כפי שקרה בשבעה באוקטובר, הכולל ריבוי מרחבי חדירה על ידי אלפי מחבלים, התוקפים בעשרות מוקדים במקביל.
תרחיש הייחוס עסק בחדירות בודדות ונקודתיות, ופריסת הכוחות נקבעה בהתאם לתרחיש זה.
קרב מוצב נחל עוז היה קרב שהתנהל ב-7 באוקטובר 2023 במוצב נחל עוז בין מחבלי גדודי עז א-דין אל-קסאם לבין חיילי צה"ל.
הקרב החל בשעה 06:29 והסתיים בשעה 17:30, כשהסתיים טיהור המוצב.
בקרב נהרגו 54 חיילי צה"ל ועשרות מחבלים, ונחטפו לרצועת עזה שבע תצפיתניות ושלושה לוחמי חיל השריון.
זהו הקרב עם מספר האבדות הרב ביותר לצה"ל בטבח שבעה באוקטובר.
מוצב נחל עוז ממוקם כ-800 מטרים מרצועת עזה וכ-500 מטרים מצפון לקיבוץ נחל עוז.
המוצב הוחזק על ידי גדוד חי"ר וחיילי שריון שביצע תעסוקה מבצעית בגזרה והתחלף מדי ארבעה חודשים.
הפיקוד על המוצב היה בידי מפקד גדוד החי"ר.
בנוסף שמש המוצב כבסיס לתצפיתניות של גדוד 414 במערך האיסוף הקרבי וליחידות נוספות, בהן יחידה 5353 ("יחידת רוכב שמים").
בטרם המתקפה תפסו את המוצב גדוד 13 של חטיבת גולני יחד עם טנקים מגדוד 77 של חטיבה 7 שמשימתם הייתה הגנה על גזרת נחל עוז והמוצב.
טרם המתקפה, שהו במוצב כ-162 חיילים, כמחציתם לוחמים.
המוצב בנוי ממבנים פשוטים כגון גלילונים, שער קטן מברזל ומיגוניות חלקיות עם שלושה קירות.
מגורי החיילות לא היו ממוגנים, ולא הייתה מיגונית עם דלת קרובה לגדר המוצב.
עם זאת, תחושת הביטחון של החיילות הייתה מוחלטת; הן התנהלו במוצב בביטחון וחשו שהחמ"ל הוא המקום הבטוח ביותר במוצב.
חמאס בנה תיק מודיעין מפורט על המוצב, שתוכנו נאסף באמצעות תצפיות, רחפנים ומעקב אחרי רשתות חברתיות.
לפי התחקיר הצה"לי, היה מוצב נחל עוז מטרה מרכזית של חמאס מבין מוצבי צה"ל.
תרחיש של פשיטת מחבלים הוזכר בתדריכים שהתקיימו כל ערב במוצב, אך לא נערכו תרגולים להתמודד איתו.
צה"ל ציפה לתרחיש פשיטה של 7–8 מחבלים לכל היותר, שניתן להתמודד איתו באמצעות החיילים שתפסו קו במוצב.
התצפיתניות לא קיבלו הכשרה או הנחיות כיצד לפעול במקרה של פשיטה, והדיונים בנושא עסקו בעיקר בתפקודן בחמ"ל ולא בהגנה עצמית.
בחודשים שלפני מתקפת הפתע, התצפיתניות הבחינו בהכנות של חמאס לפלישה.
שינויים ראשוניים בפעילות חמאס בקרבת המוצב החלו מסוף 2022 ועד מהלך הרבעון הראשון של שנת 2023. בחצי השנה טרם מתקפת הפתע, נרשמו כמעט מדי יום פעילות של חמאס סמוך לגדר וחציות של הגדר.
הפרות הסדר הפכו לשגרה, עם עשרות עד מאות אנשים שהתקרבו לגדר, הבעירו צמיגים, יידו אבנים והשליכו מטענים.
חודשיים לפני מתקפת הפתע, התצפיתניות זיהו הסלמה משמעותית.
הן זיהו מגמת התקרבות לגדר ושימוש הולך וגובר במטענים מצד חמאס, אך התגובות בשטח כללו פעולות מינימליות כמו ירי פצצות תאורה, שלא היו יעילות.
התצפיתניות הרגישו שהתרעותיהן אינן מטופלות.
ב־19 ביולי 2023 קיבל גדוד 13 של חטיבת גולני אחריות על הגזרה כתעסוקה מבצעית תחת החטיבה הדרומית ברצועת עזה.
במוצב שנמצא תחת פיקוד החטיבה הדרומית התמקמו מפקדת הגדוד ופלוגה ב'.
קורס ההכשרה לתצפיתניות ערב הקרב הסתיים ב-4 באוקטובר 2023 בטקס בתל חדיד.
ביום חמישי, 5 באוקטובר, חמש חיילות נוספות הצטרפו למוצב: שירת ים עמר, אגם ברגר, נעמה לוי, נועם אברמוביץ ולירי אלבג.
ביום שישי בלילה נערכה במוצב מסיבת פרידה לתצפיתנית שחף ניסני, ולאחריה נכנסו חלק מהחיילות למשמרת שגרתית בחמ"ל, והשאר הלכו למגורים.
במוצב שהו לוחמי פלוגה מבצעית ב' של גדוד 13 של גולני, שהיו בכוננות שבת ובכוח מצומצם.
הגזרה הייתה שקטה מתמיד באותו שישי, מה שתרם להחלטה להוריד כוננות.
כ-12 שעות לפני תחילת הטבח הורדו שני הטנקים של חטיבה 7 מהעמדות, והוחזרו למוצב ללילה, במקום להישאר בעמדה במהלך השבת.
ב-5:30 לפנות בוקר ביום שבת הסתיימה הערכת המצב בפיקוד דרום, אך למרות סימנים מדאיגים מהמודיעין, לא התקבלה החלטה להעלות את הכוננות.
במקביל זיהו התצפיתניות בחמ"ל מחבלים המתקרבים למרחב הגדר, וכן פיצוצי מטענים במטרה לפרוץ את הגדר.
בשעה 6:40 הוכרז בקשר נוהל "פרש טורקי" – חדירת גורמים עוינים שחצו את הגדר.
הכריזה במוצב התחלפה מ"צבע אדום" להכרזה בקולה של חיילת שאומרת: "אירוע מורכב".
ב-6:54 הגיע הגל הראשון של מחבלים למוצב, כוח של כ-90 מחבלים.
בשעה 7:00, 6 דקות לאחר הפלישה הראשונה, התרחש גל שני של פלישה, ובו חדרו למוצב 80 מחבלים נוספים.
הפשיטות התרחשו תוך שיגור מאות פצמ"רים, והפעלת רחפנים שהטילו פצצות על מערכות התצפית ונטרלו אותן.
ב-10:30 בבוקר, שלוש שעות וחצי לאחר מכן, התבצעה פלישה שלישית של כ-50 מחבלים.
לוחמי פלוגה מבצעית ב' של גדוד 13 של גולני ששהו במוצב נערכו לקרב מול המחבלים, שבשלב הראשון היו ביתרון מספרי גדול (לפי ההערכות – 6 מחבלים על כל חייל).
שישה לוחמים ניהלו קרב פנים מול פנים במרחקים קצרים מול מחבלי חמאס, בעזרת הסמב"ציות שהכווינו אותם לחוליות המחבלים יחד עם התצפיתניות.
לאחר תחילת הלחימה בתוך המוצב, חזר הטנק סמ"פ אליו והשתתף בלחימה עד שנפגע מרקטות RPG, ושניים מאנשי הצוות יוני גולן ואור אביטל נהרגו.
בשעה 6:36 רצו סמ"ר דור לזימי וסמ"ר אורי כרמי לעבר עמדת הש"ג שבה שמר חברם סמ"ר אדיר אישטו בוגלה.
אל מול כוח מחבלים גדול, הם ניהלו קרב ארוך, והצליחו להרוג רבים מהם.
בשעה 7:30 ולאחר שנהדפו, הצליחו המחבלים להכריע את עמדת הכניסה לבסיס, בתום קרב ממושך.
סמל שוהם שלמה נידם ששמר באותה העת בנשקייה, נפל במהלך הלחימה.
שמונה לוחמים הגיעו בצמדים לעמדות שעל חומת הבסיס וחיסלו עשרות מחבלים, אך תוך דקות ספגה העמדה ירי צלפים וטיל נ"ט שהרס אותה.
סמ"ר נאור סיבוני וסמ"ר דוד רתנר נפצעו באורח אנוש, ופונו למיגונית של גולני.
החובש הפלוגתי יחד עם שלושה חובשים מחלקתיים וקומץ לוחמים ניסו לטפל בהם תוך שהם נלחמים במחבלים רבים בהיתקלויות מטווח קצר ומבקשים בקשר פינוי מוסק מיידי.
דקות אחרי השעה שבע, המחבלים כיתרו את המיגונית, והירי הפך לקרב מטווחים קצרים במיוחד.
ב-10:55 המחבלים הצליחו לפגוע בחיילים שהגנו על הכניסה הדרומית של המיגונית, וזרקו רימון לתוכה.
לאחר פיצוץ הרימון וירי לתוך המיגונית, מספר חיילים הצליחו לצאת מהמיגונית.
מפקד הפלוגה, סרן שילה הר-אבן, החליט לצאת מהמוצב עם הקשר שלו, שמעון מלכה, כדי להגיע לנגמ"ש המרכבה (נמ"ר) שהיה שני קילומטרים צפונית למוצב.
כאשר הגיעו לעמדה הצטרפו לסמל מחלקת החוד של מבצעית ב' (מ"כ) סמל רועי ברקת וארבעה לוחמים נוספים מהפלוגה ויצאו להילחם מול מחבלים רבים שפרצו את גדר המערכת.
בדרכו לגדר, חיסל הכוח מחבלים רבים.
באחת ההיתקלויות עלה הנמ"ר על מטען וספג ירי RPG שהשבית את המנוע, אך לא פגע בכוח שהיה בתוכו.
סמג"ד 13 רס"ן ניר בוימפלק יחד עם החפ"ק שלו שכלל נהג, קשר והגשש איברהים חרובה, קפצו לכיוון הש"ג, שם התנהל קרב גבורה עיקש מול המחבלים.
הסמג"ד ושלושת החיילים נתקלו באש תופת שכתוצאה ממנה נפגע הסמג"ד מכדור בראשו.
במהלך הקרב פגע חרובה בהצלחה במספר מחבלים.
לאחר קבלת דיווח על פציעת הסמג"ד, החליט המ"פ הר-אבן, שנלחם עם הנמ"ר והטנק באזור הגדר, לשוב רגלית למוצב כדי לסייע בהדיפת עשרות המחבלים שכבר חדרו אליו.
בשעה 08:30, כאשר כוחו של המ"פ שילה הר-אבן התקרב לאזור הש"ג, סמ"ר ברקת יצר קשר עם מפקד נמ"ר אחר, אברהם פסקין, ודיווח על אש כבדה מחוץ למוצב.
פסקין קיבל את ההודעה, והנמ"ר שבפיקודו, שהיה בדרכו לחדר האוכל, שינה כיוון ומיהר לעבר הלוחמים.
במקביל, כוח הר-אבן שמחוץ לשער תפס עמדות מאחורי בטונדות, אך נקלע למארב מחבלים.
כעבור דקות ספורות, הגיע הנמ"ר של פסקין לשער המוצב וגילה כי לוחמי כוח הר-אבן נהרגו מאש צלפים שהיו בקו הראייה שלהם.
בתקרית הצלפים מחוץ לשער נהרגו: המ"פ רס"ן שילה הר-אבן, סמל רועי ברקת, סמ"ר דביר זכאי, סמ"ר דור ירחי, סמ"ר ישי פיטוסי, וסמ"ר יעד בן יעקב.
שמעון מלכה, הקשר שנותר לבדו מצוות הר אבן, תפס מחסה במבנה סמוך כשהמחבלים התקדמו לעברו.
הוא הצליח לעזוב את המקום ולחבור לפלוגה אחרת איתה המשיך ללחימה בכפר עזה.
בעקבות הפגיעה במפקדי הכוח, משלב זה כמעט ולא הייתה לחימה מאורגנת במוצב נחל עוז.
החיילים שנותרו במוצב פעלו על בסיס מעט מידע ומעט ציוד, ועשו את המיטב במסגרת הנסיבות.
בצידו האחר של הבסיס הסתגרו תצפיתניות וקציני מטה של גדוד 13 בתוך החמ"ל ואיתם ארבעה לוחמים (גשש הגדוד, שני קצינים ולוחם מגדוד 13), שניהלו קרב מהחמ"ל החוצה תוך שהם יוצאים ממנו וחוזרים.
במשך שעות ניסו המחבלים להשתלט על החמ"ל, אך נהדפו בידי הלוחמים.
לאחר שניסו לשכנע את הלוחמים להיכנע ונענו בשלילה, וכשאזלה ללוחמים התחמושת, ניסה אחד המחבלים לפרוץ לחמ"ל וחוסל על ידי הלוחמים שהשתמשו בסכין של אחד המחבלים.
המחבלים השליכו לתוך החמ"ל רימונים עם חומר בערה שכלל גזים רעילים והציתו את החמ"ל.
שבעה חיילים ברחו – מספר קציני מטה, לוחם גולני ותצפיתנית אחת.
שלוש מההרוגות – שיראל חיים פור, ים גלס ורוני אשל – נחשבו כנעדרות במשך מספר שבועות, עד שזוהו גופותיהן כחודש לאחר המתקפה.
בתחילת המתקפה התפנו לוחמי בלון מגדוד 414 למיגונית פנימית במוצב סמוך לגדר המזרחית.
מיגונית זו הייתה סמוכה לעמדת בלון התצפית, אך הבלון עצמו היה מקולקל ולא תוקן במשך ימים לפני המתקפה.
לוחם הבלון אמיר איל היה בשמירה במיגונית אחרת סמוך לבלון התצפית.
איל ניהל קרב עם מחבל שפלש למוצב ונפצע, אך הצליח להשיב אש ולהרגו.
לאחר מכן חבר לשאר חברי הצוות במיגונית הפנימית.
הבלונאים נלחמו במספר גדול של מחבלים בסמוך ובתוך המיגונית והרגו חלק מהמחבלים, תוך כדי שהם מטפלים בפציעות.
הקשר איתם נותק ב-8:10, כאשר מספר גדול של מחבלים הכניע מספרית את הצוות.
חמשתם נמצאו למחרת בתוך המיגונית ללא רוח חיים.
עם פתיחת המתקפה וירי הטילים, חיילות רבות שלא היו במשמרת התפנו למרחב מוגן – מיגונית פתוחה.
במיגונית הצטופפו עשרות חיילות כולל תצפיתניות, חיילות מיחידה 5353, חובשות קרביות, חיילות מאיסוף קרבי וחיילת מחיל התקשוב.
היחידות שהיו חמושות הן הלוחמות של רוכב שמיים.
שאר החיילות ששהו במיגונית לא היו מצוידות בנשק, שכפ"צים או קסדות, מכיוון שציוד זה נלקח מהן ונשמר לשחרור, עקב חשש מגניבות.
זמן קצר לאחר תחילת מתקפת הטילים הופיע רס"ם איברהים ח'רובה, גשש החטיבה הצפונית בפתח המיגונית וקרא לסמב"צית סמ"ר שיראל חיים פור שהייתה במיגונית, והסביר שהיא חייבת להיות בחמ"ל.
שיראל צוידה בקסדה ובווסט ורצה לחמ"ל תחת מתקפת הפצמ"רים, מלווה על ידי ח'רובה.
בסביבות 7:44, מחבל נוח'בה נכנס למיגונית עם רימון ופוצץ אותו, בעוד מחבלים נוספים הצטרפו אליו.
סרן עדן נימרי, מפקדת צוות מיחידה 5353, הצליחה לפגוע במחבל הראשון, אך שלושה רימונים נוספים נזרקו למיגונית, והירי נמשך.
חלק מהחיילות הצליחו לברוח מהמיגונית לכיוון המגורים, ביניהן יעל רוטנברג, התצפיתנית היחידה ששהתה במיגונית ולא נרצחה או נחטפה, שלוש חובשות, ארבע חיילות מיחידה 5353 וחיילות נוספות מחיל הגנת הגבולות.
מהירי והרימונים במיגונית נהרגו: סמלת אביב חג'ג', סמ"ר שחף ניסני, סמ"ר נועה פרייס, רב"ט נועם אברמוביץ, רב"ט שירת ים עמר, סמלת שי אשרם, רב"ט הדר מרים כהן, סמ"ר סיוון-שמחה אסראף וסרן עדן נימרי.
שבע חיילות שרדו את הירי ונותרו במיגונית: נעמה לוי, לירי אלבג, אגם ברגר, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע (שוחררו בסוף ינואר 2025), אורי מגידיש (חולצה מעזה ב-30 באוקטובר 2023) ורב"ט נועה מרציאנו (ב-16 בנובמבר 2023 חולצה גופתה מבית החולים שיפא), נחטפו.
החיילות שהצליחו לצאת מהמיגונית הסתתרו במגורים, ביניהן החובשות סמ"ר ירין מארי פלד מקיבוץ בארי וסמלת שיר ביטון מאשדוד שנרצחו על ידי מחבל מאוחר יותר.
המיגונית היחידה במוצב שניתן היה לנעול אותה תפקדה כמרחב מוגן, וכל מי שהיה בה נשאר בחיים.
החיילים לא ידעו על מה שמתרחש בקרב, והתנהלו כמערכות נפרדות משאר המוצב.
לאחר שש שעות של לחימה, הגיעה תגבורת של קצינים לומדים מחטיבת גולני (בפיקודו של רס"ן אבינעם בן פזי) אליהם הצטרפו לוחמים מהפלוגה המסייעת של גדוד 890, כוח של קצינים מבא"ח צנחנים וכוח ימ"מ.
אליהם הצטרפו מספר לוחמים במילואים מחטיבה 55. התקפת הנגד על המוצב תוכננה בשטח המיוער שבין המוצב לקיבוץ נחל עוז.
כוח מרכזי – שהתפצל לשניים: כוח קצינים לומדים מחטיבת גולני הלך למוקד בו היו אינדיקציות להימצאות כוחות צה"ל, וצוות אוה"ד מהפלוגה המסייעת וקצינים נוספים מבא"ח צנחנים (בפיקוד רס"ן רועי זבאטני) יחד עם כוח ימ"מ, שתקף את לב המוצב.
כוח משני – צוות צלפים מהפלוגה המסייעת של גדוד 890, מג"ד 890 (סא"ל יוני הכהן) ומפקד הפלוגה המסייעת (סגן רועי בן דוד) תקף את המתקן הצבאי בחלקו המזרחי של המוצב ואיפשר את הכניסה של הכח העיקרי ללחימה.
במהלך ההתקפה על המתקן נתקל הכח במחבלים.
בהיתקלות נפגע קשר מפקד הפלוגה ופונה לאחור.
הכח חיסל את המחבלים וחילץ את חמשת אנשי המודיעין אשר שהו במתקן.
טיהור המוצב ופינוי הפצועים וההרוגים הסתיים עד השעה 17:30 בערב.
צוות הצלפים מהפלוגה המסייעת של גדוד 890 הרג במהלך הלילה כעשרה מחבלים נוספים אשר ניסו לפשוט על המוצב, בשיתוף פעולה עם טייסת זיק של חיל האוויר.
בקרב מוצב נחל עוז נפלו 53 חיילי צה"ל, המספר הגבוה ביותר של חיילים שנפלו במקום אחד באותו יום.
בסך הכול, חדרו למוצב נחל עוז באותו היום 215 מחבלים, וכ-70 מחבלים נהרגו.
סמ"ר בחיל השריון שוחרר בהסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025)דניאלפרץ22זכריד בנימיןמוצב נחל עוזנהרג (גופתו הושבה בעסקה)7 באוקטובר 2023 13 באוקטובר 2025סרן בגדוד 77 גופתו הוחזרה בהסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025)איתיחן19זכרנתניהמוצב נחל עוזנהרג (גופתו הושבה בעסקה)7 באוקטובר 20235 בנובמבר 2025סמ"ר בגדוד 77, גופתו הוחזרה בהסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025)
שבע תצפיתניות נחטפו לעזה – נעמה לוי, לירי אלבג, אגם ברגר, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע, אורי מגידיש ונועה מרציאנו.
עם תחילת המתקפה הן שהו במגורי חיילות במוצב ורצו למיגונית פתוחה יחד עם עוד חיילות.
בסביבות 7:44 הגיעו המחבלים למיגונית וזרקו לתוכה רימונים.
המחבלים נכנסו לתוך המיגונית מצאו את החיילות שנותרו בחיים, אזקו אותן ולקחו מהן את הטלפונים, אותם ניפצו על הרצפה.
עד 9:30 בבוקר ישבו החיילות האזוקות לצידן של חברותיהן שנרצחו וניסו לתקשר עם המחבלים.
לפי עדויות החיילות החטופות הוכרחו לצפות במחבלים מתעללים בגופות חיילים שנפלו בקרב.
בשעה 9:30 הובילו המחבלים את החיילות החטופות לרכב צה"לי שנבזז והן נחטפו לרצועת עזה.
מצוות פרץ, שהיו באחד הטנקים של פלוגת השריון ששהתה במוצב, נהרגו ונחטפו סגן דניאל-שמעון פרץ ואיתי חן.
תומר (תותו) ליבוביץ נהרג, ומתן אנגרסט נפצע ונחטף בחיים.
באותו הבוקר התצפיתנית נעמה לוי נראתה בסרטון חמאס בג'יפ צה"לי שנגנב, כשהוא כבר בתוך שטח רצועת עזה.
שאר החטופות זוהו בסרטונים נוספים שהופצו על ידי חמאס כשהן חטופות בתוך ג'יפ גנוב של צה"ל, וכן בסרטונים ליד קיר המיגונית של החיילות במוצב נחל עוז.
בליל 29–30 באוקטובר, בפעילות קרקעית ברצועה, חילצו כוחות צה"ל ושב"כ את החיילת טוראית אורי מגידיש, ששירתה כתצפיתנית ונחטפה במהלך הקרב.
ב-13 בנובמבר 2023 פרסם חמאס סרטון מהשבוע הראשון של המלחמה (צולם על ידי חמאס כנראה בערך לאחר בין 3 עד 5 ימים ממועד תחילתה), בו נראית החיילת נועה מרציאנו, ששירתה כתצפיתנית ונחטפה במהלך הקרב, כשהיא מדברת בשבי.
בהמשך – התברר שב-9 בנובמבר, באחת התקיפות של צה"ל מהאוויר היא נפצעה בשוגג והובלה לבית החולים שיפא, ונרצחה בידי רופא.
ב-14 בנובמבר, יום לאחר פרסום הסרטון בו דיברה מרציאנו, צה"ל פרסם את דבר הירצחה בשבי החמאס.
ב-16 בנובמבר 2023 חילצו כוחות צה"ל את גופתה של מרציאנו במהלך סריקות סמוך לבית החולים שיפא (תוך כדי הסריקות זוהתה גם גופתה של יהודית וייס, שנחטפה בחיים מקיבוץ בארי).
משפחות התצפיתניות החטופות פרסמו ב-22 במאי 2024 סרטון באורך של כשלוש דקות שצולם ממצלמת GoPro של מחבלי חמאס, המתעד את תחילת חטיפתן.
במהלך יולי 2024 פרסמו המשפחות תיעוד נוסף שהגיע אליהן, שתיעד את השבוע הראשון לחטיפתן של חמש התצפיתניות.
ב-25 וב-30 בינואר 2025, במסגרת עסקת החטופים השנייה, שחררו חמאס את חמש התצפיתניות שהיו בשבי – נעמה לוי, לירי אלבג, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע ואגם ברגר.
ב-5 בנובמבר 2023, שלושים יום אחרי נפילת המוצב, חזר לפעילות חמ"ל התצפיתניות של נחל עוז בתוך מחנה רעים.
ב-14 בנובמבר 2023, במהלך הלחימה הקרקעית ברצועת עזה, פשטו לוחמי גדוד 13 על מתחם המשטרה הצבאית של חמאס בשכונת א-רימאל במרכז העיר עזה.
במהלך הסריקות במבנה מצאו הלוחמים ציוד לחימה ששייך לגדוד, שנלקח בקרב על מוצב נחל עוז וכלל אמצעי לחימה, מסמכים וציוד של לוחמי הגדוד שנהרגו במתקפת הפתע.
בדצמבר 2023 איתרו לוחמי שריון בשג'אעיה "האמר" שנגנב מהמוצב במצב יחסית תקין, והוא הושב למוצב.
ב-19 בדצמבר 2023 צה"ל ערך סיור להורי הנופלים במוצב.
ביולי 2024 הוקמה אנדרטת התצפיתניות, אתר הנצחה שהוקם לזכר התצפיתניות שנפלו.
ממצאי התחקיר על הקרב במוצב נחל עוז
תחקיר צה"ל על הקרב במוצב נחל עוז פורסם במרץ 2025. לפי התחקיר, הקרב במוצב מהווה כשל מערכתי חמור, והוא נמנה עם האירועים הקשים ביותר שאירעו באותו יום.
התחקיר מצביע על ליקויים מבצעיים, היערכות לקויה וכשלים פיקודיים, לצד גילויי גבורה של לוחמים ומפקדים שפעלו תחת אש.
אף שהמוצב נמצא פחות מקילומטר מגבול רצועת עזה, הוא תפקד כבסיס עורפי, הן מבחינת תשתיותיו והן ברמת הדריכות של הכוחות שהיו מוצבים בו.
מתוך 162 חיילים ששהו בבסיס באותו בוקר, רק 90 היו חמושים, ולא נערכה בו הכנה לתרחיש של הסתערות רחבת היקף.
לא התקיימו אימונים לתרגולת "הגנת מוצב", ולא התקיים נוהל תגבור לעמדות ההגנה עם תחילת ירי תלול מסלול.
לפי התחקיר, חלק מקציני המטה של גדוד 13 לא היו חמושים, ולא חתרו למגע עם האויב.
בעת בריחת הכוח מהחמ"ל הבוער, היו קצינים אלו בין הראשונים שנמלטו מהמבנה.
נקבע כי התנהלותם אינה עולה בקנה אחד עם ערכי הפיקוד והאחריות.
מנגד, הדו"ח מדגיש את גבורתם של מפקדים ולוחמים, ובהם רס"ב איברהים חרובה, שנלחם עד לכדור האחרון וסירב להיכנע אף על פי שקיבל אישור לעשות כן, וסרן שילה הר אבן, שנפצע אך המשיך להוביל לוחמים עד שנפל.
התצפיתניות בבסיס תוארו כבעלות תפקוד מקצועי ואמיץ, שהעבירו תמונת מצב מדויקת שסייעה לניהול הקרב.
חמאס, מצידו, תכנן את ההתקפה בקפדנות רבה תוך הסתמכות על מודיעין מדויק, חלקו תוצאה של מידע שדלף לרשתות החברתיות.
קרב מוצב סופה נערך בין לוחמי צה"ל ובין מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, שפשטו על מוצב סופה במהלך טבח שבעה באוקטובר.
בתחילת הקרב הגנו על מרחב המוצב לוחמי סיירת נח"ל, טנק מגדוד 77 ומחלקת מרגמות מגדוד 50, שאיישו אותו, ובהמשך הגיעו לעזרתם מסוק קרב, לוחמים מגדוד קרקל ולוחמי שייטת 13. בקרב נהרגו 13 לוחמי צה"ל ועשרות מחבלים.
מוצב סופה הוא מוצב פלוגתי שנמצא סמוך לדרום רצועת עזה, מול רפיח.
תפקידו לשמור על הגבול ולהגן על שלושת היישובים הסמוכים לו: סופה, חולית וניר יצחק.
המוצב היה מאויש בידי לוחמי פלנ"ט נח"ל בפיקוד סרן רועי צ'אפל, המתוגברים בצוות טנק מגדוד 77 בפיקוד סג"ם ע' ומחלקת מרגמות מגדוד 50.
לוחמי גדוד 50 נפרסו מחוץ למוצב בשעה 5 בבוקר, עוד לפני פרוץ האירועים, כחלק מהנוהל הרגיל של "כוננות עם שחר".
כוח של שישה לוחמי סיירת נח"ל יצא מהמוצב לעבר אנדרטת דנגור, הנמצאת כ־200 מטרים ממנו, בין המוצב לקיבוץ סופה.
סגן מפקד סיירת הנח"ל, רס"ן עידו שני, הודיע ללוחמיו שהם במלחמה ופקד להגן בגזרתם ולהרוג מחבלים.
הוא נהרג בהיתקלות בדרך למוצב.
הפגיעה הגדולה במחבלים השפיעה על תוצאות מתקפת הטרור על היישובים באזור בהם ניר יצחק, סופה, חולית, פרי גן, שדי אברהם ויתד.
סמוך למוצב סופה הכוח ששהה באנדרטת דנגור, היה מצויד בנשק אישי בלבד, התבצר עם תחילת המתקפה במיגונית שבמקום, ונאבק בעשרות מחבלים, חמושים ברימוני יד ובמטולי RPG, שתקפו אותו.
במקביל מחבלים שהצליחו לפרוץ למוצב מצאו אותו כמעט ריק לאחר שחלק מהלוחמים יצאו לקרב מחוץ למוצב.
החיילים שנשארו במוצב התבצרו בחדר האוכל ובעמדת הש"ג הקדמי והדפו במשך שעות ניסיונות כניסה של מחבלים.
חלק ממחלקת המרגמות של גדוד 50, שתפסה את הש"ג האחורי, נסוגה עם נפגעים לחדר האוכל.
לאחר כמה שעות הזעיק מפקד הכוח בבסיס מסוק קרב מטייסת 190 כדי לסייע בעצירת המחבלים.
במהלך הקרבות, כאשר המוצב היה מבוצר והטנק לא היה יכול להיכנס לתוכו, לחם צוות טנק 4 מחוץ למתחם.
במהלך פעילותו סייר הטנק בשטח הפתוח, פתח באש לעבר חוליות מחבלים, הרג מספר מחבלים, והשמיד שיירה של אופנועים ושלושה טנדרים – אחד בסמוך למוצב ושניים נוספים שהיו בדרכם לעבר הקיבוץ חולית.
בקרב במוצב סופה השתתף גם סא"ל אלי גינסברג, שבהמשך לחימתו נהרג בקיבוץ בארי.
בקרב נהרגו תשעה לוחמים מסיירת הנח"ל: רס"ן רועי צ'אפל, סרן אייל קליין, סמ"ר ירון שי, סמ"ר עמית מוסט, סמ"ר הלל סעדון, סמ"ר אופיר מלמן,סמ"ר תומר יעקב מזרחי, סמ"ר גלי רועי שקותאי וסמ"ר דניאל בזגודוב.
קרב מוצב פגה, הוא אחד הקרבות הראשונים בטבח שבעה באוקטובר.
בקרב לחמו 25 לוחמי פלוגה מבצעית ג' של גדוד 13 ומחלקת מרגמות של המסייעת של חטיבת גולני נגד כ-150 מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, שפשטו על מוצב פגה בגבול רצועת עזה.
ארבעה עשר לוחמים מגדוד 13 של חטיבת גולני נהרגו במהלך הקרב ובעקבותיו.
בצד חמאס, עשרות מחבלים חוסלו במוצב וסביבותיו.
במהלך הקרב השתלטו מחבלי החמאס על שטח הבסיס תוך כדי לחימה שנמשכה עד השעה 13:00. בשעה 15:00 לאחר שרובם נסוגו, נהדפו האחרונים שבהם.
מוצב פגה (בשמו הרשמי "מגן בארי") נמצא דרומית לנחל עוז, כשלוש מאות מטרים מהגבול עם רצועת עזה, מול הכפר ג'וחור א-דיכ.
באותו זמן הגנה על המוצב פלוגה מבצעית ג' של גדוד 13 מחטיבת גולני.
ב-7 באוקטובר 2023, סביב השעה 6:28 בבוקר, החלו אזעקות ונפילות של ירי תלול מסלול בסביבות מוצב פגה.
מוצב פלוגתי שמנה כ-25 לוחמים.
הלוחמים שהיו במוצב נכנסו למרחב המוגן שבחדר האוכל, חלקם ללא ציוד הלחימה שלהם.
שמונה חיילי צוות המרגמות בפיקוד סמ"ר איתמר בן יהודה וסמ"ר יקיר לוי, החיילים בפיקודו של איתמר נכנסו למיגונית של שטח המרגמות וסמל יקיר רץ להביא מחסניות וקסדות לחייליו והיו מוכנים לביצוע ירי מרגמות.
כעבור כרבע שעה, החלו להתקבל במוצב התרעות על חדירת מחבלים דרך הגבול וקולות ירי נשמעו במרחב המוצב.
באותו הזמן, סרן דקל סויסה, מפקד מחלקה בפלוגה, היה הקצין היחיד במוצב ומפקד המוצב בפועל.
בשעה 06:55 המחבלים נכנסו למתחם המרגמות דרך השער האחורי של הרק"ם.
לוחמי מחלקת המרגמות נתקלו ראשונים במחבלים שפשטו ישירות על מתחם מחלקת המרגמות שנמצא מחוץ למוצב.
במכת האש הראשונה נפלו בקרב שלושה לוחמים ממחלקת המרגמות: , ו.
במקביל, הלוחמים שהיו במיגונית ליד המרגמות נתקלו והרגו כמה מחבלים תחת אש כבדה ביותר, תוך שהם מסתתרים בין הנגמ"שים.
לאחר דקות של לחימה סמל המחלקה איתמר בן יהודה נפצע ויחד איתו נפצע לוחם נוסף – חיים מאיר עדן, שפונו לתוך המוצב למרחב המוגן, על ידי חלק מהלוחמים.
הפינוי התבצע תחת אש תופת לתוך המרחב המוגן של המוצב (חדר האוכל).
שני פצועים נותרו במתחם המרגמות: שלום שטרית שנפצע קשה ברגלו והתחבא מתחת לנגמ"ש, ואיתו התחבא גם שגיב כהן, שנפצע מפיצוץ רימון.
במהלך הסתתרותם מתחת לנגמש, הרג שגיב מחבל נוסף שהגיע לעברם.
לאחר מכן פינה שגיב את שלום למיגונית וטיפל בו תוך שהוא פצוע בעצמו, עד שחולצו בהמשך על ידי הכוח שהגיע עם הנמ"ר.
מפקד המוצב, סרן סויסה יצא מהמחסה עם שישה חיילים כדי להילחם במחבלים הפושטים.
סויסה הציב את הלוחמים שלו בכל הכניסות והיציאות של המוצב.
עד מהרה, הבינו כי הם נמצאים בנחיתות מספרית משמעותית מול קרוב ל־100 מחבלים חמושים היטב.
סביב השעה 07:12, הגיעה לאזור המוצב תגבורת של נמ"ר עם לוחמים בפיקוד מפקד מחלקה סגן טשאגר טוואבה והסמ"פ סגן נעם ברקת שהיו בכוננות במרחק של כארבעה קילומטרים מהמוצב.
בשלב ראשון נלחמו עם הנמ"ר מסביב למוצב, השמידו מספר כלי רכב של מחבלים ואיתרו מספר מחבלים נוסף.
בשלב מסוים פינו את 2 הפצועים הנותרים של מחלקת המרגמות תוך ניהול שיח עם מפקד המוצב סרן סויסה.
תוכניתו של סגן טשאגר הייתה לחלץ את הלוחמים באמצעות שני נמרים נוספים שחנו במוצב.
המחבלים שארבו בשטח פוצצו מטען על כבש הנמ"ר, מה שמנע ממנו להיפתח, הוציא את המקלע שלו משימוש וסיכל את תוכנית הפינוי.
במקביל בתוך המוצב, סמל איתמר כהן רץ לעבר ג'יפ הדוד להביא טיל לאו מטאדור, עלה לעמדה (פילובוקס) וירה טיל לאו לעבר המחבלים.
בעת ירידתו מהעמדה נפגע מאש המחבלים ונהרג.
סרן דקל סויסה פינה וסחב את גופתו לחדר האוכל מחשש לחטיפתה.
בשעה 8:30 החל גל שני של התקפה על המוצב, במהלכו המחבלים ירו טילי כתף וזרקו רימונים.
בשלב מסוים בהוראת סרן סויסה כל הלוחמים התבצרו בחדר האוכל, כאשר סמל המחלקה רונן עזאם ועוד חמישה לוחמים נלחמים בחוץ בלי אפשרות להגיע אל חדר האוכל ולבסוף חולצו על ידי הנמ"ר.
במהלך קיפול העמדות, מפקד המוצב סרן דקל סויסה נהרג יחד עם עוד לוחם, סמל רועי פרי.
דקל ורועי נהרגו תוך כדי לחימה בכניסה הראשית למוצב כאשר הצליחו להדוף את המחבלים לזמן מה.
לאחר שדקל ורועי נהרגו המחבלים נכנסו לתוך המוצב וניסו לכבוש את חדר האוכל בו מתבצרים הלוחמים.
לאחר שכל ניסיונות המחבלים לכבוש את חדר האוכל כשלו בשל ההגנה העזה של הלוחמים, המחבלים הצמידו מזרנים בוערים לפתחים של חדר האוכל, שהתמלא בעשן סמיך.
הלוחמים מספרים שבקושי היה אפשר לנשום.
העשן המחניק גם דרדר מאוד את מצב הפצועים בתוך חדר האוכל שנהרגו לאחר מכן.
מטרתם הייתה להבריחם החוצה לשטח השמדה.
סביבות השעה 13:00, לאחר שהבינו שלא יוכלו להישאר יותר בחדר האוכל, יצאו חמישה לוחמים: סמל ליאור עזיזוב, סמ"ר עידן רז, סמ"ר שלו ברנס, סמ"ר איתי גליסקו ויקיר לוי הי"ד להסתערות אל מול עשרות מחבלי הנח'בה ונהרגו תוך כדי לחימה.
הלוחמים שנשארו בתוך חדר האוכל מספרים שלאחר הסתערות זו, לפתע ניתן היה לנשום בחדר האוכל, ושרר שקט בחוץ כי ככל הנראה המחבלים חשבו שהם הרגו את כל הלוחמים במוצב, מה שהציל את שאר הלוחמים שנשארו בחדר האוכל.
הנמ"ר של מפקד המחלקה טשאגר והסמ"פ ברקת ובתוכו 17 חיילים, חלקם פצועים, נסע קודם לכיוון צומת סעד בכדי לפנות את הפצועים, שם הם קיבלו פקודה להצטרף ללחימה בקיבוץ כפר עזה שם התחולל טבח.
בסביבות השעה 15:00 הגיע למוצב מסוק קרב שירה על המחבלים הבודדים שנשארו במוצב, הרג את חלקם והבריח את היתר.
אחר הצהריים סביב השעה 17:00, הגיע למוצב כוח חילוץ בפיקודו של רס"ן מיכאל ביטן, שנכנס לתפוס פיקוד על גדוד 13 אשר נותר ללא סמג"ד (רס"ן ניר בוימפלק הסמג"ד נפצע קשה במוצב נחל עוז).
רס"ן מיכאל ביטן הגיע יחד עם כוח של יחידת הלוט"ר שפרצו פנימה בחסות חיפוי של מסוק קרב וכטמ"מ, טיהרו את המוצב ואפשרו את הכנסת כוח חילוץ נוסף שיצא למוצב פגה בפיקוד קצינים מחטיבת גולני אשר קפצו מהבית.
בסביבות השעה 18:00, יצאו 3 רכבי פנתר ורכב דוד בפיקוד מפקד יחידה הניוד 444 לחילוץ פצועים, כאשר באחד מהם היו 5 לוחמי גולני מגדוד 13. הפנתר הראשון עם הלוחמים נפגע מטיל קורנט שנורה מתוך שג'אעייה כ-1.5 קילומטר מהמוצב.
כתוצאה מהפגיעה, לוחם מפלוגה ב' של גדוד 13, סמ"ר דולב אמויאל נהרג ולוחם נוסף, רון חריר נפצע.
, שנפצע קשה בקרב מוצב פגה, נפטר מפצעיו בבית החולים כחודשיים לאחר מכן.
מפקד התקפת החמאס על המוצב, פהמי סלמי, חוסל על ידי מטוס חיל האוויר ב-11 בדצמבר 2024.
קרב מירה (באוקסיטנית: Batalha de Murèth; באנגלית: Battle of Muret) התרחש ב-12 בספטמבר 1213 ליד מירה, 25 ק"מ דרומית לטולוז.
זהו הקרב הגדול האחרון של מסע הצלב האלביגנזי ואחד הקרבות הבולטים ביותר של ימי הביניים.
הגם שההערכות באשר לגודל הצבאות משתנות במידה ניכרת אפילו בקרב היסטוריונים מודרניים מכובדים, הוא ידוע בעיקר בזכות כוח קטן של אבירים וצלבנים צרפתים בפיקודו של סימון הרביעי דה מונפור שהביס צבא מאוחד גדול בהרבה בראשות פרו השני, מלך אראגון ורמון השישי, רוזן טולוז.
בדומה לקרב הייסטינגס וקרב בּוּבִין , קרב מירה נחשב לאחד הניצחונות הטקטיים המכריעים ביותר של שיא ימי הביניים.
הקרב הוכיח שלמונפור אין דומה כמפקד בשדה הקרב, לאחר שהביס, כנגד כל הסיכויים, אדם שמעמדו כמלך ריבוני, גנרל וצלבן עלה על המוניטין של הצרפתי עצמו.
צ'ארלס אומן תיאר את הקרב כאחד הניצחונות המדהימים ביותר אי פעם, בו כוח המורכב כולו מפרשים גבר על אויב שהשתמש גם בפרשים וגם בחיל רגלים.
למותו של פרו השני ולאובדן החיים הכבד בקרב האצולה האראגונית היו השלכות פוליטיות באזור.
תוצאת הקרב הסירה את ההשפעה האראגונית על חבל הארץ לנגדוק והמחוזות הסובבים אותו ואפשרה למלוכה הצרפתית להנחיל את שלטונם, מה שהוביל להרחבת תחום המלוכה הצרפתית דרומה יותר.
סימון הרביעי דה מונפור היה מנהיג מסע הצלב האלביגנזי שמטרתו הייתה להשמיד את הקתרים ולהכניס את לנגדוק תחת שליטת בית קאפה.
הוא פלש לרוזנות טולוז והגלה את הרוזן, רמון השישי.
הרוזן רמון ביקש סיוע מגיסו, פרו השני, מלך אראגון, שחש מאוים על ידי כיבושיו של מונפור בלנגדוק.
הוא החליט לחצות את הרי הפירנאים ולהתמודד עם מונפור במירה.
ב-10 בספטמבר הגיע צבאו של פרו למירה, אליו הצטרפו כוחות מלנגדוק בראשות רמון ואדונים אחרים מדרום צרפת.
פרו בחר למקם את צבאו כך שהאגף הימני שלהם היה מוגן על ידי נהר סוֹדרוּן , והשמאלי על ידי ביצה.
הוא הטיל על המיליציה הטולוזית לתקוף את חומות העיר.
אין מחלוקת רבה לגבי גודל צבאו של מונפור בהערכות העכשוויות והן נתמכות בדרך כלל על ידי מגוון היסטוריונים מודרניים.
לפי לורנס מרווין , סימון דה מונפור הוביל צבא של 1,000–1,700 צלבנים צרפתים, כולל קבוצה קטנה של אבירים שהובאו על ידי בעל בריתו, הוויקונט של קורביל.
למונפור היו 900 פרשים, מתוכם 260 אבירים.
300–700 חיילי הרגלים שלו נשארו מאחור במירה כדי לשמור על העיירה.
ההיסטוריון ספנסר טאקר מעריך במפורש 700 חיילי רגלים ו-900 פרשים תחת סימון דה מונפור וסך של 1,600 איש, הערכה קרובה לגבול העליון של ההערכות של מרווין.
הערכות אלה של 1,600–1,700 פרשים וחיילי רגלים צרפתים מוערכות גם על ידי היסטוריונים ידועים רבים אחרים.
דורלינג קינדרסלי, מעריכה הערכות דומות לגבי מספר הפרשים, אך מעריכה את מספר חיילי הרגלים ב-1,200, כלומר סך הכול 2,100 איש.
ההערכות לגבי מספר החיילים בצבא בעלות הברית משתנות במידה ניכרת מכיוון שהמקורות העכשוויים לא אמינים במיוחד.
הכוחות המשולבים תחת פיקודו של פרו הסתכמו בכ-2,000–4,000 פרשים ו-2,000–4,000 חיילי רגלים; כלומר 4,000 עד 8,000 איש בסך הכול, כמות המוערכת גם על ידי קליפורד רוג'רס .
עם זאת, צ'ארלס אומן קובע שייתכן שהיו 1,900 עד 2,100 פרשים של בעלות הברית ו-15,000 עד 20,000 חיילי רגלים, בעוד שהמיליציה הבורגנית של טולוז היוותה את החלק הגדול בכוח.
עומאן רמז לפיכך שחיל הרגלים של בעלות הברית לא היה מלא אך ורק באנשי מיליציה של טולוז, והצביע על כך שעם החדשות על התקרבותו של פרו, אנשי לנגדוק התאגדו מכל עבר והרוזנים של טולוז ופואה הצליחו להרכיב "צבא גדול".
ספנסר טאקר ציין כי ייתכן שבשני הקרבות הראשונים של מונפור יחסי הכוחות הגיעו עד פי 30 לטובת צבא בעלות הברית, כאשר הקרב השלישי, של 300 איש, התרחש מחוץ לטווח ראיית הנצורים כדי לאגף אותם.
אם הקרב השלישי של מונפור כלל 300 אבירים וסמלים רכובים, שני הקרבות הראשונים יחד מנו 600 איש כדי להתאים לסך של 900 הפרשים, מה שיציב את צבא בעלות הברית על 18,000 איש בסך הכול.
הערכות אלה מתאימות לחלוטין להערכות של אומן של 16,900–22,100 חיילים של צבא בעלות הברית.
הערכות גבוהות במידה ניכרת של 4,000 פרשים של בעלות הברית ו-30,000 חיילי רגלים של בעלות הברית מוערכות גם על ידי המו"ל הבריטי דורלינג קינדרסלי, אשר נראות גבוהות מאוד שכן כל הערכה מעל 10,000 לוחמים נחשבת מאוד לא אמינה על ידי ג'ונתן סאמפשן .
מונפור הוביל את צבאו אל חוצות העיירה המוקפת חומה וחילק את צבא הפרשים שלו לשלושה קווים, כאשר אחיו למחצה, גיום השלישי דה באר , פיקד על הקו הראשון ומונפור עצמו פיקד על הקו שלישי למטרות פיקוד ושליטה טקטית.
המלך פרו סידר את אנשיו באותו מערך, כאשר הרוזן של פואה פיקד על הקו הראשון והמלך מחופש בחליפת שריון שאולה הוצב בשורה השנייה.
לאחר שנפרס, צבאו של פרו נשאר נייח וחיכה להגעת הצלבנים.
פרשיו של גיום השלישי דה באר חצו את הנחל בדרכם למרכז הקו של הרוזן של פואה, כשהקו הצלבני השני מגיע בעקבותיהם.
הקו הראשון של בעלות הברית נמחץ בדחף ההסתערות והצלבנים פרצו לקו שני.
במקביל, מונפור תמרן את יחידתו כדי לאגף את הפרשים של בעלות הברית משמאל והתנגש בהם.
מבולבלים ולא מאורגנים, החלו פרשי הקואליציה לסגת.
ייתכן שהמלך פרו נהרג בהתנגשות הראשונית או שהצלבנים חיפשו והרגו אותו בקו השני במהלך הקרב.
הידיעה על מותו תרמה לתבוסת צבאו.
שני הקווים הראשונים של צבאו של מונפור רדפו אחר פרשי בעלות הברית המובסים, בעוד שמונפור עצמו פיקד על הקו השלישי ושמר אותם למקרה שהרודפים יתקלו בהתנגדות.
מהלך זה התברר כמיותר, מכיוון שהפרשים הנמלטים לא נלחמו בחזרה.
לאחר מכן חזר מונפור למירה הנצורה.
המיליציה מטולוז חידשה את ההתקפה על העיר.
כאשר ראו את הפרשים הצלבנים חוזרים ונודע להם כי פרו מלך אראגון נהרג, הם פסקו ונמלטו מהמחנה המבוצר שלהם לכיוון נהר גארון אך נטבחו במנוסה.
זה היה הקרב הגדול האחרון של מסע הצלב האלביגנזי, שלא הסתיים רשמית עד חוזה פריז ב-1229. בנוסף, עם ניצחונו של דה מונפור ומותו של המלך פרו, תמו למעשה השפעותיה של אראגון בלנגדוק.
קרב מוצב לולים הוא קרב שנערך בין שבעה מחיילי סיירת הנח"ל ועשרות מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס שתקפו את המוצב וניסו לכבוש אותו במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
מוצב לולים, הנקרא על שם לולי התרנגולות הסמוכים אליו, הוא מוצב מחלקתי.
בבוקר השבעה באוקטובר שהו במוצב שבעה חיילים בלבד.
במוצב שהו בבוקר השבעה באוקטובר שבעה לוחמי סיירת הנח"ל: סמ"ר סיוון שני, סמ"ר רז דאהר, סמ"ר אילון גבאי, סמ"ר אור מזרחי וסמ"ר איתי אשכנזי, כולם עומדים לפני תום שרותם הצבאי, ואתם מפקדם סרן תומר שוהם.
קשר הצוות, סמ"ר עומר אלפואר, שהה במוצב כרם שלום, שם השתתף בקרב מוצב כרם שלום.
בבוקר האירוע היו החיילים בכוננות עם שחר, והיו הראשונים שהבחינו במחבלים חוצים את גדר הגבול עם רצועת עזה.
בעקבות דיווח ברשת הקשר על חדירת מחבלים דרך הגדר, החיילים עלו על אכזרית ונעו לכיוון הגדר.
ליד הגדר ירדו מהנגמ"ש והבחינו במאות מחבלים, חלקם צועדים רגלית וחלקם רכובים על גבי טנדרים, חמושים בנשק רב.
לאחר ההיתקלות הראשונית עם המחבלים על הגדר, בהוראת תומר שוהם הכוח התפצל, כאשר חלקו בהובלת תומר ואיתי אשכנזי עלה על תל ופתח משם באש על המחבלים, אשר השיבו באש.
די מהר הבינו המחבלים מה מקור הירי, וירו אש מדויקת לכיוון החיילים.
תוך זמן קצר תומר ואיתי נפגעו מאש צלפים.
איתי ירד מהעמדה המוגבהת בה שהה כדי לבדוק את מצבו של תומר, הבין שהוא נפצע קשה ושגם הוא עצמו נפצע בפניו.
הוא המשיך לרדת בעמדה ופגש את אילון.
אילון התקדם אל תומר הפצוע, בעוד איתי המשיך להתרחק מקו האש על מנת לחבוש את עצמו.
כאשר התחמושת אותה נשאו עמם החיילים החלה לאזול, החליטו לסגת ולפנות את תומר הפצוע לאחור.
במוצב נשאר לוחם אחד, אור מזרחי, כדי לשמור על הציוד שלהם.
באותו זמן לא ידעו שבעודם מנסים להדוף את המחבלים החוצים את הגדר, קבוצה אחרת של מחבלים כבר חדרה אל המוצב.
תוך כדי נסיגה נתקלו באזרח שרכב באזור על אופניים, ולקחו אותו איתם באכזרית.
תוך כדי הנסיעה למוצב הזעיקו עזרה ברשת הקשר, אך לא נענו.
כאשר הגיעו למוצב, הבחינו שמבני המוצב מחוררים מכדורים.
סריקה של המוצב העלתה שלא נותרו בו מחבלים, אך הם מצאו בו את אור הרוג.
הם הכניסו אותו אל מבנה המטבח והתארגנו להגנה על המוצב, ומהר מאוד מצאו עצמם מותקפים מארבעה כיוונים.
רז, מקלען נגב, התמקם בעמדה מבוטנת, ממנה הצליח להרוג עשרות מחבלים.
בסביבות שעה 14:30 חוליות מחבלים החלו לאגף את המוצב מאחור, באופן שלא אפשר לחיילים להדוף אותם, בעוד תחמושת הנגב אוזלת.
תוך כדי הקרב יצרו קשר עם עומר הקשר, וביקשו ממנו להזעיק תגבורת.
לבסוף הצליח עומר להכווין מסוק קרב אל המוצב, אך זה התעכב להגיע.
לבסוף המסוק הגיע והחל להדוף את המחבלים באש תותחים.
בקרב נהרגו הלוחם סמ"ר אור מזרחי ומפקד הצוות סרן תומר שוהם.
ב-30 בנובמבר 2025 חיסלו כוחות צק"ח הנח"ל את מפקד גדוד מזרח רפיח שהחזיק בנשקו של אור מזרחי.
הקרב על מיקאטאגהרה התרחש בתקופת סנגוקו ביפן בין טקדה שינגן לטוקוגאווה אייאסו במיקאטגהארה, מחוז טוטומי ב-25 בינואר 1573. שינגן תקף את אייאסו במישור מיקטאגהרה, צפונית להמאמטסו, במהלך המערכה שלו נגד אודה נובונאגה בזמן שחיפש נתיב ממקום האירוח.
כוח טוקוגאווה-אודה הושמד כמעט לחלוטין על ידי הטקדה לאחר שהוכתר ורבים משומריו של אייאסו נהרגו בקרב.
אייאסו ואנשיו שנותרו בחיים נסוגו לפני שהם פתחו במתקפת נגד קלה כדי לעכב את צעדתו של שינגן לעבר קיוטו.
הם כבשו במהירות את טירת יושידה ואת טירת פוטאמטה.
שינגן מנוגד על ידי טוקוגאווה איאיאסו, שבסיסו בטירת המאמאטסו עם 8,000 איש, בתוספת 3,000 איש תגבורת נוספת שהתקבלה מבעל בריתו, אודה נובונאגה.