tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחומי התמחותה כוללים דיני קניין, דיני תכנון ובנייה, אתיקה נורמטיבית, כלכלה ומשפט וניתוח התנהגותי של כלכלה ומשפט.
היא ראש בקתדרה לדיני הסביבה ע"ש לואיס מרשל.
כתבה שלושה ספרים ופרסמה עשרות מאמרים ופרקים בספרים.
פרסומיה נכללו בכתבי העת של אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ניו-יורק, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת טקסס ואוניברסיטת קורנל.
לוינסון-זמיר זכתה בפרסים רבים: פרס צלטנר לחוקר צעיר (1995).
פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר (1999).
פרס צלטנר לחוקר בכיר (2017).
פרס השופט שניאור זלמן חשין למצוינות אקדמית במשפט לחוקר בכיר (2023).
לוינסון-זמיר חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
דפנה לוינסון-זמיר נשואה לפרופ' איל זמיר, אם לשתי בנות ומתגוררת בירושלים.
עדה בר-שירה, הפרת חובה חקוקה (מהד' ב מאת דפנה לוינסון-זמיר), המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הרי סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים 1989.
פגיעות במקרקעין על ידי רשויות התכנון: שאינן מזכות בפיצוי, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1994.
דפנה מאיר (17 בנובמבר 1977, ז' בכסלו ה'תשל"ח – 17 בינואר 2016, ח' בשבט ה'תשע"ו) הייתה אחות מוסמכת ועסקנית רפואית-הלכתית דתית-לאומית.
עסקה בענייני פוריות האישה וטהרת המשפחה וקידמה סוגיות ופרקטיקות שונות בתחום זה, ובין השאר הייתה בודקת טהרה, מתקינת דיאפרגמות ומקדמת האפשרות לשימוש בהן, וממפיצי שיטת מודעות לפוריות בישראל.
היא נרצחה בידי מחבל פלסטיני בפתח ביתה שבישוב עתניאל בעיצומו של גל הטרור הפלסטיני שאירע באותה תקופה, והפכה לאחד מסמלי קורבנות גל טרור זה.
דפנה מאיר הייתה בת לאב ניצול השואה ולאם דור שביעי בארץ.
הוריה נפרדו בצעירותה, ועד אז למדה בבית-ספר חרדי דתי.
לאחר מכן עברה לפנימיית "אחוזת שרה" בבני ברק, לילדים ממשפחות מצוקה.
דרך הפנימייה הכירה את משפחת מואטי, שהייתה לה למשפחה מארחת ואירחה אותה בשבתות ובחגים, לאחר יום הולדתה ה-13. היא התגוררה ולמדה בחברת הנוער "גוונים" בקיבוץ טירת צבי והמשיכה לאחר מכן לשנת מדרשה במדרשת עין הנצי"ב.
ב-1995 התגייסה לחיל האוויר כתצפיתנית ואת רוב שירותה עשתה במוצב בדרום לבנון.
שם הכירה את נתן מאיר, בנו של אלחנן מאיר, ולאחר כחמישה חודשים הם נישאו.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ובנוסף הם גידלו שני אחים באומנה.
ב-1999 החלה את לימודיה לתואר ראשון בסיעוד באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2003 החלה לעבוד כאחות מוסמכת במחלקה פתוחה במרכז לבריאות הנפש באר שבע.
ב-2006 עברה התמחות בלימודי הנחיה לשיטת המודעות לפריון בירושלים.
ב-2008, עבדה כאחות אחראית במרפאה ביישוב טנא עומרים.
מ-2012 ועד מותה עבדה כאחות במחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בשנים 2006–2007 למדה לימודי הנחיה של שיטת מודעות לפוריות אצל מיכל שונברון.
מאז, על בסיס היכרותה עם השיטה, הידע הרפואי שלה כאחות והידע הדתי ההלכתי, התוותה דרך של ייעוץ לנשים דתיות בנושאי בריאות ומודעות לגוף, לפריון ולמיניות.
במהלך עבודתה עסקה מאז ואילך בהנחיית סדנאות בקבוצות קטנות של נשים ללימוד שיטת המודעות לפוריות, כולל ליווי אישי ארוך טווח.
מאיר העבירה סדנאות בתחום ההתבגרות המינית לנערות בגיל ההתבגרות.
כמו כן, עסקה בהנחיית אימהות לבנות מתבגרות, לבגרות מינית ראויה וכמדריכת כלות.
העבירה סדרות שיעורים בנושאי תכנון המשפחה, גיל המעבר, הנקה, פריון ובריאות האישה לציבור הרחב.
כתבה טורים שבועיים בנושאי בריאות שונים לעיתונים קהילתיים והתראיינה למגזינים לנשים בתחומים אלה.
חלק מהידע צברה מניסיונה האישי, לאחר שחוותה קשיים וסיכונים במספר לידות.
אחד ממפעליה היה הפעלת קליניקות שהקימה בירושלים ובבאר שבע, עבור נשים המעוניינות באמצעי המניעה דיאפרגמה כאלטרנטיבה בריאה להורמונים או לאמצעים פולשניים.
מאחר שזיהתה בישראל מחסור במתן שירות זה, נרתמה לתת אותו, כדי לקדם את הכרת השימוש בו ולהכשיר מתאימות דיאפרגמה נוספות ברחבי הארץ.
במשך השנים פקדו את הקליניקה נשים רבות.
גם על תרומתה לקידום נושא זה הייתה מוערכת בקרב הגורמים התורניים העוסקים בכך, בהם מכון פועה.
בחודש ינואר 2016 בו נרצחה, עסקה בניסיון להקים קליניקה דומה גם במגזר הבדואי.
כמו כן התמחתה בלימוד נשים לזהות סרטן שד.
מאיר פעלה להעלאת המודעות לבריאות נשים במגזר הדתי ובכלל הציבור.
הייתה כתובת לנשים רבות בנושא פוריות ומיניות והשיבה לשאלות באתר "קולך".
ניהלה שיח ער בסוגיות השעה עם גורמים הלכתיים מרכזיים ואנשי רפואה בתחומים אלה.
את כל אלה ועוד עשתה בהתנדבות.
לאחר מותה העניקה לה הכנסת תעודת הוקרה על פעולתה הענפה לרגל היום לקידום בריאות האישה בישראל.
מאיר הייתה הכותבת היחידה בפורום "פריון ובריאות האישה" באתר "קולך", אליו נכנסות עשרות אלפי קוראות בשנה, להן נתנה מענה וייעוץ בענייני פוריות ובריאות האישה, הן במענה פומבי והן באופן דיסקרטי.
בנוסף פתחה אתר בשם דרך נשים, בו פרסמה מאמרים שכתבה וניהלה בלוג אישי.
במכתב פרידה מפורום קולך ב-2013 כתבה:
חיבור "תפילת האחות - לפני חלוקת תרופות לחולים"
לאחר מותה הופצה תפילה אישית שפרסמה מאיר בבלוג שלה המיועדת לאחות המחלקת תרופות לחולים.
הסופרת והחוקרת עליזה לביא פרסמה תפילה זו במהדורה המורחבת של ספרה "תפילת נשים, אוסף תפילות וסיפורי תפילה של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה".
התפילה תורגמה לאנגלית על ידי ד"ר קנת פרגר, פרופ' באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ורופא בבית החולים האוניברסיטאי שם, יו"ר הוועדה לאתיקה רפואית שם.
ב-17 בינואר 2016, בשעה שדפנה שהתה בביתה שבעתניאל וצבעה את דלת ביתה, חדר לפתח ביתה מוראד עבדאללה אדעיס, מחבל פלסטיני כבן 16 מהכפר בית עמרה (כ-2 ק"מ צפונית מזרחית לעתניאל), ודקר אותה למוות לעיני ילדיה.
לפי עדותו, דפנה נאבקה בו אף לאחר שדקר אותה, אך הוא שב ודקר אותה עד שלא הצליח להוציא את הסכין מגופה.
אז נמלט לביתו בבגדיו המוכתמים בדם, שם נשאר עד שנעצר כעבור יומיים במבצע משותף לשב"כ ויחידת דובדבן.
דפנה מאיר נקברה בהר המנוחות.
בהלווייתה ספד לה שר החינוך נפתלי בנט.
באפריל 2016 הזמין שגריר ישראל באו"ם דני דנון וארגון נפגעי הטרור משפחה אחת את האב נתן מאיר ובתו רננה, להשתתף ולייצג את נפגעי הטרור הישראלים בדיון שהתקיים במועצת הביטחון של האו"ם בנושא הטרור.
לאחר ביקורם באו"ם, פנה נתן מאיר למזכ"ל במחאה על היחס שלו זכה במהלך ביקור רשמי במקום.
במכתבו קבל על יחסם של שגרירי האו"ם ונציגיו אליהם.
בין היתר ציין מאיר במכתבו, שברור לו שמקום מגוריו שנוי במחלוקת, אבל בניגוד להתנהגות נציגי האו"ם אמר למזכ"ל: .
ביוני 2016 נהרס ביתם של הורי המחבל הקטין.
בנובמבר 2016 נשפט המחבל למאסר עולם ופיצויים בסך 1.75 מיליון שקל.
במהלך המשפט ביקש אבי המחבל מבית המשפט לגלות חמלה על בנו.
כאשר נתבקש נתן מאיר לדבר בפני השופטים הגיב על כך ואמר:
בית המשפט הדגיש כי העונש הראוי לנאשם, אשר ביצע את מעשה הרצח באכזריות בלתי רגילה ובדם קר, הוא שלילת חירותו לכל החיים.
והמליץ לכל ועדה או גורם מוסמך שידון בעניין בעתיד להימנע משחרורו המוקדם.
למרות זאת ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי המחבל צפוי להשתחרר כחלק מהסכם חמאס–ישראל.
ב-2016 זכה צילום של רונן זבולון (צלם דוקומנטרי ירושלמי המועסק בסוכנות הידיעות הבינלאומית רויטרס), המתעד את המשפחה בהלווייתה של דפנה מאיר לתמונת השנה בתחרות הצילום עדות מקומית.
ב-2017 התחתן נתן מאיר בשנית, ונולדו לו שתי בנות נוספות.
במלאת שנה למותה יצא לאור ספר ביוגרפי על מאיר בהוצאת ידיעות ספרים בשם "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר".
בספר משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה, בליקוט ועריכה של יפעת ארליך.
הספר מתאר את מסלול חייה מילדות, את היכרותה עם נתן מאיר בעת שירותם הצבאי ואת חייהם המשותפים; על ניסיונות הלידה הקשים, על אימהות ועל גידול ילדי אומנה.
בספר קיים ניסיון להתחקות אחרי העבר של האב שנטש את בתו.
במסגרת כתיבה זו התגלו פרטים שלא היו ידועים כלל למשפחה ואשר היה צריך לברר האם יש להם השלכות למפרע.
הספר עוסק בדילמות של דפנה ובעבודתה כאחות במקומות השונים.
במיוחד מרחיב הספר על מפעל חייה של דפנה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית.
ובכללן התכתבות חריפה שדפנה ניהלה עם רבנים בנושא שבעה נקיים למשפחות הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות השונים הקיימים לבעיה הפיזיולוגית, אינם הולמים לבעיה ההלכתית.
כעשרת אלפים עותקים נמכרו בחודש הראשון לפרסומו וכבר בשבוע הראשון להוצאתו הופיע הספר בראש רשימת רבי המכר של צומת ספרים וסטימצקי.
במלאת 30 יום להירצחה נערכה לזכרה אזכרה בסימן אחדות, בה נאמו בין היתר ליהיא לפיד ויריב אופנהיימר.
באפריל 2016 שודר בערוץ עשר סרט דוקומנטרי בבימויה של ציפי ביידר "בדרכה שלה", שמתאר את חייה, הקריירה ומותה של דפנה מאיר, וכולל ראיונות עם בעלה וילדיה.
ב-5 ביולי 2016 העניקה לה הכנסת במעמד יו"ר הכנסת יו"ר ההסתדרות הרפואית וח"כ נוספים, תעודת הוקרה לרגל יום בריאות האשה הבינלאומי, לרגל פועלה לקידום בריאות האשה.
ביולי 2016 שודרה בערוץ 2 כתבה עם סיון רהב-מאיר אודות אחות, צעירה יהודייה אמריקאית, שעלתה לארץ בהשפעתה ולזכרה של דפנה מאיר.
באזכרה לציון יום השנה למותה, השתתפו משפחות אומנה חדשות אשר קיבלו על עצמן שליחות זאת בהשראתה.
חברת הכנסת קארין אלהרר הקדישה את חוק אומנה לילדים לזכרה של מאיר.
עובדיה חממה הלחין חלקים מן ההספד שנשא בן זוגה, נתן מאיר, לשיר "שירת החיים (תן לנו כח)".
פנינה גפן כתבה שיר ילדים בהשראת דמותה של דפנה מאיר, "אם השנה".
השיר פורסם בעיתון הילדים אותיות.
דפנה מונצחת באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בלוח מס' 79.
במאי 2017 השיקה קרן בריאה את "תוכנית בוראות על שם דפנה מאיר", אשר נותנת מענקי הזנקה לפרויקטים בנושאי בריאות ונשים.
בינואר 2019 ראה אור ספר מאמרים פרי עטה של דפנה בשם "דרך אישה" בהוצאת ידיעות ספרים בעריכת רחלי לביא.
הספר מאגד תשובות ומאמרים שכתבה דפנה על מיניות, פוריות והיריון במהלך השנים.
במסגרת פרויקט "בשבילם" (עמותה לעידוד נוער לעשייה וליזמות ציונית ערכית) ביוזמת נוער עתניאל אשר החל בעקבות רצח שלושת הנערים בו נבנתה דרך נוף סובב עתניאל, החליטו תושבי המקום ונוער היישוב במקום להנציח את דפנה באנדרטה, להקים על שמה מצפה נוף, טיילת ומתחם תיירותי הצופים אל עבר ירושלים.
מצפה הכולל אמפיתיאטרון להופעות ופינות חמד למשפחות ועוד.
הפרויקט נבנה בהתנדבות משלב התכנון והאדריכלות ועד לסיום הבניה בפועל.
דפנה עבר הדני (י"ט בחשוון ה'תש"א, 20 בנובמבר 1940 – כ"ז באדר ב' ה'תשנ"ז, 5 באפריל 1997) הייתה סופרת, מתרגמת ומשוררת ישראלית.
דפנה אורדנג נולדה ב-1940 בירושלים, אחת משלוש בנותיהם של וברטה אוּרדַנג.
אביה היה יליד לייפאיה (לטביה), שעלה לארץ ישראל בשנת תרפ"ט והיה לאגרונום.
אמה הייתה אספנית ובעלת גלריות בארץ ובניו יורק.עבר הדני גדלה בשכונת בית הכרם בעיר.
ב-1948, כשהייתה בת שמונה, נהרג אביה בשעה שעלה על מוקש בבית צפאפא.
למדה בבית הספר החקלאי "הדסים", שם הייתה חברתו של אורי מילשטיין.
נישאה לאלי עבר הדני (במקור מוגרבי), שלמשפחתו הייתה חנות תבלינים בשוק מחנה יהודה.
בנם יורם עבר הדני הוא סופר, תסריטאי ובמאי פרסומות.
בשנת 1973 התפרסם תרגומה לשיריו של אדוארד ליר, ובמסגרת זו טבעה את המונח העברי "איגיון" (כתרגום ל-nonsense).
חיברה שני קובצי שירים לילדים: "הגברת צפרדע בוכה במקלחת" (1975) ו"להיות חבר עם הינשוף" (1995).
אחדים משיריה הולחנו בראשית שנות ה-70 על ידי מאיר מינדל, וכמה משיריה גם הושרו: "שוב", שהלחין שמוליק קראוס ובוצע במקור על ידי קראוס וג'וזי כץ ב-1976; "ללא כוכב" ("פרח הלימון"), ששר ג'ו עמר; "קזינו עולמי", שהלחין ליאור ייני וביצעה מיקי קם (הגיע למקום השלישי בקדם-אירוויזיון 1987).
בסוף ימיה אושפזה דפנה עבר הדני בהוספיס בבית החולים הדסה הר הצופים, ונפטרה ב-1997, בגיל 56. נקברה בהר המנוחות.
הגברת צפרדע בוכה במקלחת, כתבה וציְּרה דפנה עבר-הדני, תל אביב: טרקלין ליד עקד, תשל"ו 1975. (שירים לילדים)
דפנה עבר-הדני, להיות חבר עם הינשוף, איְּרה תרצה ולד, קריית גת: דני ספרים, 1995. (שירים לילדים)
אדוארד ליר, כמה טוב להכיר את מר ליר: שירי אי-גיון (נונסנס), עברית: דפנה עבר-הדני, איורים: אדוארד ליר, תל אביב: טרקלין ליד עקד, 1973.
ג'יימס פנימור קופר, אחרון המוהיקנים, עברית: דפנה עבר-הדני, ירושלים: כתר (ספרי כתרי), 1974.
דפנה קריב (נולדה ב-1 באוקטובר 1962) היא פרופסור לניהול בבית הספר אדלסון ליזמות באוניברסיטת רייכמן.
קריב סיימה תואר ראשון (.B.A) בסוציולוגיה ומינהל החינוך באוניברסיטת תל אביב והוכשרה לתעודת הוראה בחינוך, תואר שני (.M.A) בלימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ודוקטורט (.Ph.D) בתעשייה וניהול, בטכניון.
את דרגת הפרופסור קיבלה בשנת 2014 על מחקריה וספריה הבינלאומיים בתחום היזמות.
ב־2002 הצטרפה לסגל מסלול האקדמי המכללה למנהל, כיהנה כראש המחלקה ליזמות וחדשנות בבית הספר למנהל עסקים ומשנת 2017 סגנית נשיא המכללה ליזמות ופיתוח בינלאומי.
בשנת 2020 הצטרפה לסגל בית הספר אדלסון ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן).
קריב היא חברת הקתדרה ליזמות באוניברסיטת HEC במונטריאול מאז 2007, ומעורבת במחקרים עם מספר קבוצות מחקר בעולם.
היא הובילה בישראל את פרויקט ה-Tempus הראשון שהתקבל בישראל מטעם קרנות המחקר האירופיות בנושא 'העצמת היזמות במוסדות להשכלה גבוהה'.
פרסמה ספרים ומאמרים בתחומי יזמות, מגדר, ויזמות בינלאומית.
קריב הקימה ומנהלת את מרכז היזמות האקדמי NOVUS משנת 2014 הכולל חממה טכנולוגית ("אינקובטור"), מאיץ יזמי ("אקסלרטור"), "חממה וירטואלית" בינלאומית, ומסגרות נוספות להוראה יזמית-התנסותית.
ב-NOVUS החלו את פעילותם מספר סטארטאפים מצליחים כגון paybox ו-Lightico.
מתגוררת ברמת השרון, נשואה לעו"ד רענן קריב ואם לשלושה.
דפנה דקרס (בהולנדית: Daphne Deckers; נולדה ב-10 בנובמבר 1968) היא מנחת טלוויזיה הולנדית.
דקרס נולדה בניימכן וזמן קצר לאחר מכן עברה משפחתה לעיירה אחרת.
היא למדה תקשורת המונים ובאותו זמן החלה לדגמן.
ב-1993 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Remember" של NBC.
ב-1997 שיחקה תפקיד קטן בדרמת הספורט ההולנדית "All Stars", בשנה זו גם שיחקה בסרט ג'יימס בונד מחר לנצח.
ב-1998 הייתה על שער מגזין פלייבוי.
ב-1999 הנחתה את התוכנית המקורית של האח הגדול בעונתה הראשונה.
מ-2007 ועד 2011 הנחתה ושפטה בתוכנית "הטופ מודל הבאה של הולנד".
היא פרסמה שני ספרים שכתבה בנושא אמהות וספר ילדים משלה, היא גם כתבה טורים למספר עיתונים וביניהם Reader's Digest ו-"De Telegraaf", העיתון המוביל בהולנד.
דפנה שחר (נולדה ב־28 בנובמבר 1972) היא עורכת דין ומנחת טלוויזיה ישראלית המגישה את התכנית "סודות הנדל"ן" בקשת 12 ואת התכנית "פותחים שוק" בערוץ הכלכלה.
דפנה שחר נולדה וגדלה בחיפה, בוגרת בית הספר הריאלי העברי.
לאביה היה משרד פרסום ולאמה חנות צמר.
בגיל 14 הופיעה לראשונה על שער בעיתון "לאשה", עבדה כדוגמנית ובגיל 16 זכתה בתואר "נסיכת היופי" של ישראל במסגרת תחרות מלכת היופי.
בגיל 18, זכתה במקום השני בתחרות יופי בקולומביה כנציגת ישראל.
לשחר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים שסיימה בהצטיינות.
בשנת 1997 עברה לתל אביב לשם ההתמחות במשפטים.
החל משנת 1998, שחר שימשה במשך שבע שנים כראש צוות חוקרים ברשות ההגבלים העסקיים.
במהלך עבודתה ברשות קיבלה את פרס הממונה על הצטיינות בעבודה.
לאחר מכן הגישה פינת תחקירים צרכניים בחדשות ערוץ עשר וכן, הגישה פינה בתוכנית הבוקר.
בשנת 2007 מונתה לתפקיד סמנכ"לית השיווק והאסטרטגיה במנהלת ליגת העל בכדורסל והייתה אחראית על מערך השיווק של המנהלת במשך כחמש שנים.
בשנת 2011 השתתפה בעונה הראשונה של התוכנית "מעושרות".
בשנת 2012 החלה להגיש בערוץ עשר את התוכנית "סודות הנדל"ן", שעברה מאוחר יותר לרשת 13. באוקטובר 2020 עברה התוכנית לקשת 12.
החל משנת 2022 החלה לשדר שחר פודקאסט מבית All•in בשם "משקיעים חכם".
שחר הייתה חברת פאנל בתוכנית "מאמאלנד" ששודרה בערוץ 24. כמו כן, השתתפה כיועצת עסקית בתוכנית "הקודחים" ב־HOT.
החל מינואר 2025 משמשת כמגישת התוכנית "פותחים שוק" בערוץ הכלכלה.
שחר גרושה ולה שלושה ילדים משלושת בעליה-לשעבר, בהם בת מיובל צלנר ובת מעודד קטש.
דפנה שורץ (נולדה ב-1950) היא פרופסורית לכלכלה, מומחית לפיתוח כלכלי, יזמות וחדשנות.
מהראשונות בארץ לפיתוח תוכניות ליזמות וממקימות תחומי היזמות והחדשנות במסגרת אקדמאית.
היא ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב הפטנטים, במרכז הבינתחומי, חברת הסגל האקדמי בבית ספר אדלסון ליזמותבמרכז הבינתחומי, הרצליה ולשעבר פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעלת ניסיון רב כיועצת כלכלית בישראל ומחוצה לה וכדירקטורית בחברות סטרטאפ וחברות מובילות במשק.
דפנה שורץ נולדה ברחובות, לנעמי ולשמואל רכטמן חבר כנסת וראש עיריית רחובות לשעבר.
שורץ עשתה את התואר הראשון שלה בכלכלה, עם חטיבה בסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך (MSC) עשתה בכלכלה חקלאית ומנהל מהאוניברסיטה העברית ואת תואר הדוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת הדוקטור שלה: "השפעת חוק עידוד השקעות הון על תיעושן של ערי הפיתוח".
קיבלה תואר פרופסור באפריל 2009. שורץ גם הייתה מדענית אורחת באוניברסיטת הרווארד בקיץ של 1991.
פרופסור שורץ הצטרפה לסגל האקדמי של בית ספר אדלסון ליזמות במרכז הבינתחומי ב-2017, והחל מאוגוסט 2020 היא גם, במרכז הבינתחומי, ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב תחום הקנין הרוחני.
לפני הצטרפותה למרכז הבינתחומי היא הייתה פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בה פיתחה את תחום היזמות והחדשנות.
באוניברסיטת בן-גוריון שורץ הקימה את המגמה ליזמות, חדשנות וניהול היי-טק במחלקה למנהל עסקים בפקולטה לניהול ועמדה בראש המגמה מאז הקמתה.
והיא ניהלה ופיתחה את המרכז ליזמות - "מרכז בנג'יס ליזמות וחדשנות" מאז הקמתו (שנת 2000).
היא כיהנה בוועדות שונות באוניברסיטה, לרבות: בוועד המנהל של האוניברסיטה ונציגת הסנאט בחבר הנאמנים.
לפני הצטרפותה לאוניברסיטה (1999) היא הייתה מנכ"ל המרכז ללימודי הפיתוח (לפני כן חוקרת ומתכננת).
המרכז ללימודי הפיתוח הוא מוסד ללא מטרות רווח שעוסק במחקר, הדרכה ובתכנון בפרויקטים בינלאומיים של פיתוח אזורי כולל, במדינות רבות באמריקה הלטינית, באסיה ובאפריקה.
במסגרת המרכז ללימודי הפיתוח שורץ הקימה מערך תמיכה ליזמות ועסקים קטנים (שכלל הדרכה וייעוץ בארץ ובארצות מתפתחות) והייתה בין החלוצים בארץ בתחום זה.
מסיבה זו הייתה חברה בוועדה המייעצת לשר התעשייה להקמת הרשות לעסקים קטנים (היום הסוכנות לעסקים קטנים) וחברה בוועד המנהל של הרשות לעסקים קטנים עם הקמתה.
שורץ עוסקת, לאורך כל השנים, בייעוץ כלכלי, מחקר, וליווי פרויקטים בישראל ובעולם, בתחומים של פיתוח כלכלי מקומי ואזורי, יזמות וחדשנות, לרבות עם גורמים מובילים לאומיים ובינלאומיים (כגון הנציבות האירופית, הבנק העולמי, גופים ממשלתיים וגורמים נוספים), במדינות כגון: ברזיל, סין, הודו, גואטמלה, קניה אנגולה, פרגוואי ואחרים.
היא בעלת ניסיון עשיר כחברה בדירקטוריונים ובוועד מנהל לרבות של חברות מהמובילות במשק.
כיום דירקטורית בחברת אינוויטק פתרונות רפואיים בע"מ, הוועד המנהל של הקאמרטה הישראלית ירושלמית ובוועד המנהל של "חינוך לפסגות".
בעבר שירתה כחברת דירקטוריון בחברות, בין היתר:קבוצת שטראוס, בנק הפועלים, בנק דיסקונט, בז"ן, רותם תעשיות, טבע, הפניקס, בזק, על-בד תעשיות, אורדע פרינט תעשיות, לאומי ני"ע והשקעות (פסגות אופק בית השקעות), ועד המנהל הרשות לעסקים קטנים ובינוניים ואחרים.
בעבר חברת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ), חברת מומחים של הנציבות האירופית בנושא: "מדיניות מחקר ליזמות ועסקים קטנים ובינוניים" וחברת ועדת מומחים מייעצת לתוכנית המו"פ החמישית של הקהילה האירופית.
שורץ חברה לאורך השנים בוועדות ובגופים ציבוריים שונים בישראל ומחוצה לה.
נכון ל-2020 היא חברה בוועדה של פרס הרמטכ"ל לחדשנות, ובעבר, בין היתר: ועדת פרס ראש הממשלה ליזמות וחדשנות, חברה במועצה המייעצת לסיוע החוץ (לסייע בהתוויית מדיניות ואסטרטגיה למש"ב), חברת האספה הכללית של מכללת אחווה, ועדת מקוב "לבחינת האמצעים להעצמת הפריפריה והתעשייה המסורתית", חוק עידוד השקעות הון, מס רכוש ועוד)
בשנת 2014 הוענק לה מעמד של חברת כבוד של האקדמיה למדעים בסיארה, ברזיל.
בשנת 2011 נבחרה על ידי המגזין דהמרקר, לאחת "ממאה האנשים המשפיעים על כלכלת ישראל לשנת 2011", בשנת 1996 נבחרה לאשת הקריירה של עיתון "גלובס" - אחת מתוך 10, כמייצגת את תחום הכלכלה, ב-1988 זכתה בפרס מפעל הפיס וב-1975 בפרס גרנות.
שוורץ נשואה לאמנון ואם לשתי בנות.
חברה בוועדת פרס הרמטכ"ל לחדשנות (2020)
חברה למועצה המייעצת לסיוע החוץ, 2018–2020
חברת המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (מולמו"פ), 2010–2017
חברת הוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון, 2010–2017, ונציגת הסנאט בחברה הנאמנים 2014–2017
חברות בוועדות שונות של אוניברסיטת בן-גוריון, לרבות בתוכניות: ועדת היגוי למכון מנדל למנהיגות חברתית, 2015–2017, תוכנית קרן ריץ' למוסמך במנהל ומדיניות ציבורית
חברת האספה הכללית מכללת אחווה, 2002–2017
אתיופיה (2019) הערכה של ההאקוסיסטם הלאומי וגיבוש קווים מנחים לפעולה, פרויקט מוזמן על ידי הגוף הכלכלי של האו"ם (UNDP – United Nations Development Programme).
ברזיל (2011–2018) – מדינת CEARA, ייעוץ וליווי של פרויקטים בתחום של קידום חדשנות ופיתוח כלכלי.
סין (2020-2015) – פרובינציית Jilin.קידום קשרים אקדמיים עם Jilin University ועם הסקטור העסקי בפרובינציית Jilin.
פרגוואי (2015) – קווים מנחים לקידום חדשנות, עבור ממשלת פרגוואי (משרד התעשייה והמבחר) בתמיכת הנציבות האירופית
גואטמלה (1998, 2000) – גיבוש, וליווי פרויקט (עם צוות מומחים מקנדה), של הקמת מרכזים לעידוד יוזמות עסקיות.
אנגולה (1997, 1995) – גיבוש הקמה וליווי של בי"ס גבוה לכלכלה ולמנהל לקציני צבא בכירים הפורשים לחיים האזרחיים.
קניה (1997-1998) – ניהול פרויקט מחקר משותף של ישראל הולנד וקניה, בנושא: עידוד עסקים קטנים בקניה,.
הודו (אוריסה)(1995) – השתתפות בפרויקט תכנוני באוריסה, אחריות לתכנון פארק תעשייה לעסקים קטנים.
טורקיה (אזור סיליפקה) (1995) – השתתפות בפרויקט תכנוני לאזור סיליפקה.
פרויקט מחקר במטרה לעודד שיתוף פעולה בין חברות היי-טק בדרום לבין חברות היי-טק בסן דייגו, ארצות הברית (2004)
חברה בצוות כלכלי ישראלי – פלשתינאי (2000) – גיבוש תוכניות ארוכות טווח, במסגרת פרויקט של ECF, (DATA.
סין (1994) – פרובינציית Jianxi.
עבודת ייעוץ בפרויקט תכנון אזורי של MRL בפרובינציה Jianxi.
קידום קשרים בינלאומיים במסגרת הפעילות כמנכ"ל של מרכז ויץ ללימודי הפיתוח ולאחר מכן במסגרת מרכז בנג'יס באוניברסיטת בן-גוריון.
הקהילה האירופית (EU) חברות בוועדות מומחים ובקבוצות עבודה בתחומים שונים
ייעוץ, תכנון וליווי כלכלי - עסקי לסטרטאפים, לחברות ולגורמים עסקיים וציבוריים, בתחומים של: חדשנות, יזמות, פיתוח כלכלי - עסקי.
בין היתר לגופי ממשלה שונים (משרד ראש הממשלה, משרד הכלכלה, צה"ל, משרד האוצר ולגורמים אחרים).
יועצת כלכלית בפרויקטים של תכנון לאומיים.
בין היתר: חברת צוות הפיתוח הכלכלי בתוכנית "תמ"א 35 - "תוכנית המתאר הארצית למדינת ישראל.
חברת הצוות הכלכלי וחברת הצוות המקצועי הבכיר של תוכנית אב ארוכת הטווח למדינת ישראל – "ישראל 2020", תוכנית אב לנגב בעידן של שלום,.
חברת הצוות הכלכלי של "תוכנית אב לשיתוף חוצה גבולות בין ישראל לשכנותיה".
ייעוץ וליווי כלכלי בפרויקטים של תכנון מקומי ואזורי (בין היתר: תוכניות אב לרחובות, ראשון לציון).
ייעוץ אקדמי לתוכנית טלוויזיה בנושא עסקים קטנים, השתתפות בהנחיה בתוכנית "טלכסף ערך מוסף" ערוץ 33.
ועדה פרס הרמטכ"ל לחדשנות (2020)
חברת ועדת פרס ראש הממשלה ליזמות וחדשנות (2011–2015)
מנטורית בתחרויות של IBM לחברות סטארט-אפ-SmartCamp World Finals
שופטת בתחרות העולמית IBM SmartCamp World Finals (דבלין, 2010)
חברת ועדת פרס דוד בן-גוריון – יד בן-גוריון (2010)
חברת ועדה "לבחינת פרויקטים מצטיינים בלשכת המדען הראשי, בסימן 60 שנה למדינת ישראל"
חברת ועדת מקוב "לבחינת האמצעים להעצמת הפריפריה והתעשייה המסורתית"
יו"ר תת-ועדה ל"בחינת המסגרות למשיכת מרכזי מו"פ של חברות רב לאומיות לפריפריה", משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה (2007)
חברת ועדה בנושא "חוק עידוד השקעות הון", משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה (2008)
ההנהלה הציבורית של חברות "סטארט-אפ, מכון הייצוא" (2006)
ועדה המייעצת לתוכנית קרן ריץ' למוסמך במנהל ומדיניות ציבורית, אוניברסיטת בן-גוריון (2002–2006)
יו"ר ועדה ליישום תוכנית "פיתוח הון אנוש לתעשייה", שר התעשייה והמסחר (1998–2002)
ועדה לאיכות הסביבה בתעשייה, המשרד לאיכות הסביבה (1998–1999)
יו"ר ועדה לגיבוש התוכנית של "פיתוח כוח אדם לתעשייה", משרד התעשייה והמסחר (1997)
יועצת כלכלית לוועדת גבאי ל"בחינת החוק לעידוד השקעות הון וכלי מעורבות חלופיים (1996)
חדשנות ככלי לשימור כושר תחרות
סמינר מעשי ביזמות חילופי סטודנטים
פיתוח וניהול עסקים קטנים ובינוניים
1996 - אשת הקריירה של עיתון "גלובס" לשנת 1996, (אחת מתוך 10) כמייצגת את תחום הכלכלה.
2014 - הוענק לה מעמד של "חברת כבוד של האקדמיה למדעים בסיארה, ברזיל".
השפעת חוק עידוד השקעות הון על תיעושן של ערי הפיתוח.
מאמרים מקצועיים – ראה דף הבית של דפנה שורץ במרכז הבינתחומי
דפנה רז (נולדה ב-1958) היא עורכת ומתרגמת ישראלית.
רז היא בתם של שפרירה זכאי והמפיק מתי רז, אחותה היא אורלי רז העוסקת בבימוי לטלוויזיה.
היא דיבבה בסדרת הטלוויזיה "הדבורה מאיה".
בשנים 1998–2018 שימשה כעורכת המהדורה העברית של המגזין "נשיונל ג'יאוגרפיק".
היא תרגמה ספרים לעברית, ובין תרגומיה נמנים הספרים של ג'ודית באטלר "טענת אנטיגונה", תרגום אשר זכה לתשבחותיו של מבקר הספרות יצחק לאור, ו"קוויר באופן ביקורתי", וכן "גיתאי X2X3", ספר המנתח את יצירותיו של עמוס גיתאי.
היא ערכה את שני אוספי האלבומים שהוציא המוזיאון הרצלילינבלום.
בתה, אלה בן דוד, דיבבה בסרט "במבי".
דפנה רובינשטיין (נולדה ב-26 באפריל 1980) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
נולדה בתל אביב לשחקנית אירית רובינשטיין ולעורך הדין הפלילי מנחם רובינשטיין.
למדה בבית הספר לאומנויות בתל אביב.
כשהייתה בת שמונה כיכבה (לצד אחותה מירה) בסדרת הטלוויזיה "כן, מה?", ובתשדיר שירות לגלידה.
בגיל 13 הייתה אחת המגישות של מגזין הילדים האקטואלי "בננה בום" ששודר במסגרת שידורי טלעד בערוץ השני, לצד לביא זיטנר, מיכאל הנגבי, סיון רהב-מאיר ואושרי כהן.
את לימודי התיכון סיימה בתיכון לאומנויות תלמה ילין.
לאחר שירותה הצבאי החלה בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך פרשה לפני סיום התואר.
ב-2002 נרשמה ללימודי תיאטרון ומשחק לתואר ראשון במכללת רוז ברופורד בלונדון, וסיימה אותם בהצטיינות.
תוך כדי הלימודים כתבה ביקורות תיאטרון לאתר האינטרנט הישראלי עלונדון.
כפרויקט סיום בלימודים כתבה וביימה את ההצגה Homesick, בהשתתפות סטודנטים תלמידי השנה השלישית.
ההצגה, העוסקת במשפחה שכולה ישראלית, זכתה בפרס ראשון על ההפקה המקורית הטובה ביותר ל-2004 בפסטיבל אומנויות בלידס, ולאחר מכן עלתה בתיאטרון ניו אנד בלונדון וזכתה להמלצה מטעם "טיים אאוט" הלונדוני.
עמרי ניצן, שהיה אז המנהל האומנותי של הקאמרי וביקר באותו זמן בלונדון, צפה בהצגה, לקח אותה תחת חסותו והביא את ההצגה לארץ.
רובינשטיין תרגמה את המחזה, שכתבה במקור באנגלית, והוא עלה בתיאטרון הקאמרי תחת השם "קרוב לבית".
הקאמרי התכוון למכור את ההצגה לבתי ספר, אך ההצעה נפסלה לאחר שמורות שצפו בה טענו כי היא עוסקת בתכנים קשים מדי ומציגה את צה"ל באור לא מחמיא.
בהמשך למדה רובינשטיין בבית הספר למשחק פיליפ גולייה (L'ecole Phillip Gaulier) בפריז, ולאחר ששבה לישראל הצטרפה לפרויקט שלהב"ת (שירות למניעת הסמים בבתי ספר תיכוניים) וביימה הפקות תיאטרון בהשתתפות אסירים בבתי הכלא רימונים, השרון, הדרים, נווה תרצה וחרמון.
בשנים 2010–2014 ניהלה אומנותית את קבוצת "קאמרי צעיר", חלק מתוכנית מצוינות באומנויות לבני נוער משכונות מצוקה בתל אביב.
המשתתפים בפרויקט למדו משחק וצפו בהצגות בתיאטרון הקאמרי.
סרט תיעודי בשם "לא בשכונה שלנו" מגולל את סיפורם של ארבעה נערים שליוותה רובינשטיין בפרויקט.
בשנת 2014 הקימה עם בעלה את "ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון".
החייל הזה הוא אני – הצגה של תיאטרון צה"ל בהשתתפות אגם רודברג ועפר סקר ועם לחנים של דורון שפר (2005).
רומיאו ויוליה – בימוי משותף עם טל ברנר ועידו שקד.
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב על עבודה קבוצתית לשנת 2008.
חלום ליל קיץ – במסגרת העונה השייקספירית "שייקספיר אנפלאגד" בתיאטרון תמונע (2008).
כל הזמן שבעולם – מחזה מקורי שבמרכזו "אשה שעוסקת במקצוע העתיק בעולם" (פסטיבל אשה, 2011).
המחזה הועלה גם בפסטיבל תיאטרון פרינג' בקנדה.
חוג הסרטן – הפקה עם תלמידי בית הספר למשחק בית צבי (2011)
חדירה – הפקה של תיאטרון תהל, גרסה עברית למחזה של המחזאית האמריקאית ווינטר מילר, בתרגומו של אביהוד תדהר (2012).
פנסיה מוקדמת – מחזה שכתבה במשך שש שנים ומבוסס על הזוגיות עם בעלה (צוותא, 2018).
בטון אחר – מחזה מקורי שכתבה רובינשטיין שהועלה במסגרת פרויקט "קאמרי צעיר", על בסיס סיפורי החיים של הנערות והנערים שהשתתפו בפרויקט (2014).
הדה גאבלר – הפקה לפי תרגום מחודש של רובינשטיין למחזה של איבסן, שעלתה במהלך מגפת הקורונה (הקאמרי, 2020)
נשואה לאיש ההייטק ישי גרין, אותו הכירה בפגישה מקרית על ספסל ברחוב.
השניים השתתפו בעונה השנייה של סדרת הריאליטי "מחוברים".
הזוג מתגורר בתל אביב ולהם שלוש בנות - אלונה (נולדה ב-2012), לילי (נולדה ב-2014) ויסמין (נולדה ב-2017).
אחותה של רובינשטיין היא הכוריאוגרפית מירה רובינשטיין וגיסתה היא הצלמת לואיז גרין.
דפנה זילברג (נולדה ב-1982) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
מרצה מן המניין וראש המסלול לבימוי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
גדלה בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, ששימשה בסיס לסדרה שביים סבה, יואל זילברג, ולטענתה "הרסה לה את הילדות".
כבר מגיל צעיר הפגינה כישורי בימוי, ובכיתה א' הפעילה את הילדים שהוזמנו למסיבת יום ההולדת שלה, ובהמשך הייתה יוצרת לעצמה הצגות בתיאטרון בובות שבנה לה אביה.
למדה בתיכון אלון ברמת השרון.
בעלת תואר ראשון בקולנוע במסלול תסריטאות ותואר שני בבימוי תיאטרון.
את שני התארים סיימה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 השתתפה במעבדת הבמאים של מרכז לינקולן.
החל משנת 2023 מכהנת כראש מסלול בימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
חברה בארגון היוצרים העצמאיים בתיאטרון אי"ב ומלמדת בבית הספר למשחק גודמן.
- פסטיבל בת ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב, 2010
בתיאטרון - מחזה מקורי של זילברג על פי סיפור קצר מאת אסף ציפור במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר 13, 2010
של מי החיים האלה בעצם?
- מחזה מאת בריאן קלארק העוסק בהמתות חסד.
תמונות מהוצאה להורג - מחזה מאת הווארד בארקר.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב, 2013.
אגדות מיערות וינה - מאת אדן פון הורבאט כפרויקט גמר לתואר שני.
תורת הזרע - תיאטרון דוקומנטרי על פי קטלוגים של בנקי זרע ישראליים.
ההצגה הופיעה בפסטיבל STOFF בשוודיה, בפסטיבל תיאטרון יהודי בדרזדן ובפסטיבל Festiborg בנורווגיה.
דרקון הזהב - מחזה מאת רולנד שימלפפניג בהפקה בתמיכת מכון גתה, בו מגלמים חמישה שחקנים 17 דמויות.
בייבי - מאת אמנדה וויטינגטון.
כרטיס לקרקס - תיאטרון דוקומנטרי על פי פרוטוקול של דיון ועדת הפנים בכנסת בראשותה של מירי רגב.
הניצוד - מאת מרטין שפר.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב, 2016.
אופוריה - העיר השמחה בעולם - מחזה מאת נבו זיו בהשתתפותו של אמיר בנאי בן ה-13 במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים, 2016.
אדיפוס שמדיפוס - מחזה פרי עטה של זילברג על אם יהודייה חונקת בניו יורק של פעם, היורדת לחיי בנה, שהושפע מיצירות של וודי אלן ופיליפ רות.
תדגימי - דרמת בית משפט תיעודית על פי פרוטוקולים מדיון משפטי מ-2008 בו ביקשו שופטי בית המשפט המחוזי בירושלים מקורבן אונס בת 16 להדגים על רצפת בית המשפט את התנוחות שבהן נאנסה.
ברטוד ואגנס - מחזה מאת נועה לזר-קינן במסגרת פסטיבל מחזאות ישראלית מקורית.
גן הדובדבנים - תרגום של רועי חן למחזה של צ'כוב בהשתתפות תלמידי תוכנית המצטיינים במשחק של אוניברסיטת תל אביב, 2019
אמא מאוהבת - קומדיה מאת אפי כהן בכיכובם של חנה לסלאו ואקי אבני.
קב"ן - מחזה שכתב בעלה של זילברג, נבו זיו, זמן קצר לפני מותו, ומגוללת את סיפורו של קב"ן ביחידה על גבול עזה.
ההצגה נבחרה כאחת מ-13 הצגות שייצגו את ישראל באירועי "ישרא-דרמה" של משרד התרבות והספורט ומשרד החוץ, במסגרתם מנהלי תיאטראות ופסטיבלים, במאים ויוצרים מרחבי העולם צפו באופן מקוון בהפקות ישראליות.
ברוכים הבאים לגיהנום - קומדיה מאת רמי ורד בכיכובם של אבי קושניר ויורם טולדנו.
עד שהמוות יפגיש בינינו - קומדיה רומנטית פרי עטה של זילברג עם נועה לזר קינן.
איש הגשם - מחזה המבוסס על הסרט בתיאטרון הקאמרי, בו משחקים בתפקידים הראשיים דביר בנדק ודן שפירא
ההצגה "תדגימי" זיכתה את זילברג בפרס במאית השנה של קיפוד הזהב.
סבא רבא של דפנה, בן ציון זילברג, היה שחקן ובמאי בתיאטרון הפועלים "האוהל", וסבה היה הבמאי יואל זילברג.
זילברג הייתה נשואה למחזאי, סופר, עיתונאי ועורך ב"ידיעות אחרונות" נבו זיו, שהלך לעולמו ממחלת הסרטן בשנת 2021 בגיל 43. אם לשני ילדים ומתגוררת בתל אביב.
דפנה חיימוביץ' (נולדה ב-14 בנובמבר 1948) היא סופרת ישראלית.
חיימוביץ' עסקה בהדרכת מורים ובהנחלת השפה העברית לעולים.
לאורך השנים פרסמה סיפורים קצרים ושירים בכתבי עת ספרותיים.
למדה בתיכון דה שליט ברחובות.
לאחר מכן למדה חינוך לגיל הרך במכללת לוינסקי ועבדה כגננת במשך שנתיים בקיבוץ רמת הכובש.
בהמשך הייתה מחנכת כיתות א-ב, מדריכת מורים ומורה לעברית לעולים באולפן.
בעלת תואר ראשון בתיאטרון מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני בספרות, מגמת כתיבה, מאוניברסיטת בן-גוריון.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים וכן באקו"ם
חיימוביץ' נשואה למרדכי, אמא לשני ילדים וסבתא לשישה נכדים.
לבדי ולא לבדי (ירושלים: דביר, 1984)
ספורים במספריים (גבעתים: מסדה, 1986)
חלומות בעננים (אור יהודה: ספרית מעריב, 1994)
תלתלים (תל אביב: מטר הוצאה לאור, 2014)
בית, עץ, געגוע (חבל מודיעין: כנרת, זמורה - מוציאים לאור, 2022)
קיפודים רוקדים (בני ברק: מדיה 10 הוצאה לאור, 2023)
הכוכבים של גלי ורני (בני ברק: מדיה 10 הוצאה לאור, 2023)
לפרוח עם שיר: על שירים ומשוררים – חוברת קריאה ועבודה (תל אביב: מודן, 1994)
דפנה קסטנר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, תסריטאית ובמאית קולנוע קנדית.
קסטנר נולדה במונטריאול, קנדה להורים ממוצא ישראלי.
היא התחילה את הקריירה כשחקנית ב-1983 בסרט הגברת הבודדה.
ב-1996, הסרט French Exit , אותו ביימה, היה מועמד לחמישה פרסים בפסטיבל הסרטים האמריקאי של דוביל.
ב-2001 שיחקה בסרט "עדן" בבימוי עמוס גיתאי.
באוקטובר 2001 נישאה דפנה קסטנר (40) בחשאי לשחקן הארווי קייטל בירושלים בזמן ששניהם השתתפו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
כמה שבועות לאחר מכן, באוקטובר 2001, הם ערכו את הטקס הרשמי שלהם במנהטן, בביתו של השחקן רוברט דה נירו, חברו הטוב של הארווי קייטל.
יש להם בן אחד, רומן קייטל-קסטנר (נולד באוגוסט 2004).
דפנה רביד-רבינוביץ (נולדה ב-12 במרץ 1970) היא ראש מועצת שוהם, האישה הראשונה בתפקיד.
רביד-רבינוביץ עומדת בראש הרכב מועצה ייחודי, שכן לראשונה בתולדות מועצת שוהם, קיים בה רוב של נשים נבחרות.
למדה בבית הספר יסודי בית הכרם ובתיכון בית חינוך בעיר.
התגייסה לצה"ל בשנת 1988. שירתה כקצינת חיל נשים בבסיס הדרכה, והשתחררה בשנת 1991 בדרגת סגן.
רביד-רבינוביץ למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבלה תואר ראשון בגאוגרפיה, ולאחר מכן תואר שני בגאוגרפיה עם התמחות במכון ללימודים עירוניים ואזוריים.
בין השנים 2013–2017 הייתה מנכ"לית מועצה אזורית יואב.
החל משנת 2017 משמשת כמנכ"לית חברת קומפלוט 1983.
בין השנים 2003–2018 שימשה כחברת מועצת שוהם, והייתה גם סגנית ראש המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל 2024 התמודדה רביד-רבינוביץ לראשות המועצה מטעם רשימת "שוהם אחת".
בבחירות זכתה רביד-רבינוביץ ל-52.5% מהקולות ושלושה מנדטים, ובכך נבחרה לראשות המועצה.
יריבה המוביל, גלעד רבינוביץ, קיבל 43.1% מהקולות ושני מנדטים בלבד.
רביד-רבינוביץ נשואה למיכאל, עורך דין, ואם לבן ולבת.
דפנה ליליאן אוולין האזנייגר , היא אתלטית דרום אפריקאית בעבר.
סגנית אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) בריצת 100 מטר.
האזנייגר נולדה וגדלה בפרטוריה בשם דפנה רוב.
במאולימפיאדת לונדון היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.7 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 24.4 שניות ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 25.1 שניות ובמקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 12.4 שניות.
מדליית ארד במשחקי האימפריה הבריטית
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בפברואר 1950 זכתה במדליית ארד בריצת 220 יארד בתוצאה של 24.7 שניות, אחרי מרג'ורי ג'קסון שקבעה שיא משחקים חדש של 24.3 שניות ושירלי סטריקלנד (24.5), שתיהן מאוסטרליה.
נוסף לכך, היא השתתפה בריצת 100 מטר אך לא עלתה לריצת הגמר.
במאולימפיאדת הלסינקי היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.8 שניות, אחרי מרג'ורי ג'קסון שהשוותה את שיא העולם - 11.5 שניות ולפני שירלי סטריקלנד (11.9 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.6 שניות.
בשלב המוקדמות ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 24.4 שניות.
דפנה פוזננסקי-בן חמו היא פוליטיקאית צרפתית שייצגה את אזור הבחירה השמיני עבור תושבי צרפת מעבר לים באספה הלאומית בין השנים 2012 ל-2013. בעקבות מערכת בחירות של שנת 2013 היא הוחלפה על ידי מאיר חביב.
פוזננסקי בן-חמו נולדה באוראן שבאלג'יריה למשפחה בת יהדות אלג'יריה, וברחה למרסיי עם אמה לאחר מלחמת אלג'יריה.
דפנה הירש (נולדה ב-8 במרץ 1970) היא פרופסור חבר, חוקרת תרבות במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
נולדה בתל אביב כבת יחידה לאמנית הרב-תחומית פרופ' ציונה שמשי ולבמאי וצלם הסרטים התיעודיים יכין הירש.
למדה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון עירוני ה' (סיימה ב-1988).
במקביל לשירותה הצבאי כפקידה וצלמת בהוצאה לאור של משרד הביטחון, למדה שנתיים בקמרה אובסקורה: בית הספר לאמנות.
בשנים 1992–1994 נסעה לארצות הברית שם למדה שנה צילום באוניברסיטת ניו יורק ושנה נוספת קורסים במדעי הרוח ובמדעי החברה באוניברסיטת ניו סקול.
בתקופת לימודיה עבדה באולפני ההקלטות "Sound One".
עם חזרתה לישראל, למדה לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב וסיימה את שלושת התארים בהצטיינות ובהצטיינות יתרה.
במקביל ללימודיה עבדה במשרד להוצאה לאור שולחנית באוניברסיטה.
בשנים 1994–1997 למדה לתואר ראשון כללי במדעי הרוח.
ב-2000 סיימה תואר שני בתוכנית למחקר התרבות.
את עבודת המ.א., שעסקה בחינוך להיגיינה ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, כתבה בהנחיית פרופ' גדי אלגזי.
ב-2006 סיימה תואר שלישי בבית הספר להיסטוריה.
עבודת הדוקטורט, הייתה פיתוח והרחבה של הנושא בו עסקה בעבודת המ.א.
והיא כתבה אותה בהנחיית פרופ' בילי מלמן ופרופ' דבורה ברנשטיין.
ב-2007 הייתה פוסט-דוקטורנטית במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2006 החלה ללמד כמורה מן החוץ ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב (עד 2017).
ב-2008 התקבלה לסגל הבכיר באוניברסיטה הפתוחה כמרצה אורחת.
בשנים 2017–2020 כיהנה כראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
כמו כן נסעה במהלך השנים כמרצה אורחת למחלקה לתזונה, לימודי אוכל ובריאות הציבור באוניברסיטת ניו יורק ולאוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה בפולנצו, איטליה.
בראשית שנות האלפיים הייתה ממייסדות קבוצת הקריאה בלימודים הומו-לסביים ותאוריה קווירית והכנס השנתי "סקס אחר" באוניברסיטת תל אביב (יחד עם עמל זיו, אייל גרוס ומיכאל גלוזמן), ובשנת 2020 הייתה ממייסדות קבוצת המחקר "אוכל: חברה, פוליטיקה ותרבות" (עם אייל גרוס, עזרי עמרם ואחרים).
חיה בזוגיות עם הסוציולוגית ד"ר סמדר שרון.
מחקריה של הירש משלבים פרספקטיבות וגישות מתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה, האנתרופולוגיה ולימודי התרבות.
מחקריה עוסקים בתופעות מתחום תרבות חיי היומיום בפלשתינה המנדטורית ובישראל, בדגש על סוגיות הנוגעות לגוף, למגדר, לאתניות ולאוכל.
היא מתעניינת במיוחד בממשק שבין תהליכים פוליטיים, חברתיים וכלכליים "רחבים" לפרקטיקות יומיומיות.
ספרה הראשון "באנו הנה להביא את המערב: הנחלת היגיינה ובניית תרבות בחברה היהודית בתקופת המנדט" (2014) בחן את הנחלת ההיגיינה כחלק מהניסיון הציוני לעצב "אדם חדש", מודרני ומערבי.
הספר עומד על המתח המובנה בפרויקט לאומי של התמערבות, שהתרחש בהקשר קולוניאלי, ועל תרומתו ליצירת היררכיות אתניות בחברה היהודית.
הוא גם עומד על ההיבטים המגדריים של של פרויקט זה, ובפרט על המקום המרכזי של נשים, הן כיזמיות ומתווכות תרבות, והן כמושאים לחינוך.
בשנים 2011–2012 עמדה בראש קבוצת מחקר בנושא המפגש בין אנתרופולוגיה להיסטוריה במחקר המרחב הישראלי-פלסטיני במכון ון ליר בירושלים.
בקבוצה לקחו חלק חוקרות וחוקרים ישראלים ופלסטינים בראשית דרכם האקדמית, אשר ביקשו לפתח פרספקטיבה ביקורתית על ההיסטוריה המקומית, המושתתת על המפגש בין שתי הדיסציפלינות.
על בסיס עבודת חברי הקבוצה ערכה הירש את הקובץ "מפגשים: היסטוריה ואנתרופולוגיה של המרחב הישראלי-פלסטיני".
הספר השני שכתבה מתמקד בקריירה של החומוס בישראל וכיצד הפך ממאכל ערבי או "מזרחי" לסמל לאומי ול"שיגעון קולינרי".
במקום לראות בניכוס קולינרי שיקוף פשוט של תהליך קולוניאלי, הירש בוחנת את ההיסטוריה הקולינרית והתרבותית של החומוס כתוצר של יחסי גומלין בין גורמים ותהליכים כלכליים, חברתיים ופוליטיים המתרחשים במרחב קולוניאלי מרובד.
בניגוד לתזת המחיקה התרבותית של מקורו הערבי או הפלסטיני של החומוס, הירש מראה כיצד זהותו הערבית של החומוס מתפקדת כמשאב סמיוטי, שלעיתים מודחק ולעיתים מנוצל כדי להעניק אותנטיות לחומוס וכך גם לצרכניו היהודים.
תחום מחקר נוסף שבו עסקה הירש הוא דגמים ותיאוריות של גבריות.
היא בחנה את המתח שבין סטטוס גברי – מיקומו של הפרט בתוך היררכיית הגבריוּת – לבין עמדה חברתית, ובייחוד ההצטלבות של אתניות ומעמד.
על בסיס מתח זה היא הציעה ביקורת על תאוריית "הגבריות ההגמונית" של ריווין קונל, והזיהוי שהיא יוצרת בין היררכיות חברתיות להיררכיות של גבריוּת.
בשנת 2018 זכתה הירש בפרס המאמר המצטיין של האגודה הסוציולוגית הישראלית על מאמרה: "מי גבר?
תיאוריות של גבריוּת במבט ביקורתי", שפורסם בכתב העת הישראלי "תיאוריה וביקורת".
בנוסף לעבודתה האקדמית הירש פעילה ותומכת במסגרות שונות שפועלות נגד הכיבוש הישראלי ולקידום שוויון וצדק חברתי בישראל.
היא נמנתה על הקבוצה המייסדת של "תעאיוש – שותפות יהודית-ערבית" בשנת 2000. לקחה חלק בפעילויות במסגרת האגודה לזכויות הפרט (היום "האגודה למען הלהט"ב בישראל"), תראבוט, הגוש נגד הכיבוש, ועוד.
חברה באקדמיה לשוויון ובקולקטיב מזרחי-אזרחי.
דפנה הירש, באנו הנה להביא את המערב: הנחלת היגיינה ובניית תרבות בחברה היהודית בתקופת המנדט, שדה בוקר, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014
דפנה הירש (עורכת), מפגשים: היסטוריה ואנתרופולוגיה של המרחב הישראלי-פלסטיני, ירושלים, מכון ון ליר, 2019.
הירש פרסמה כ-40 מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
דפנה הירש, "הומוטופיה: גן העצמאות בתל אביב", בתוך: רחל קלוש וטלי חתוקה (עורכות), תרבות אדריכלית: מקום, ייצוג, גוף, תל אביב: רסלינג, 2005, עמ' 287–310.
תיאוריות של גבריות במבט ביקורתי, תיאוריה וביקורת, גיליון 48, 2017, עמ' 9–32. מאמר זה זכה בפרס המאמר המצטיין מטעם האגודה הסוציולוגית הישראלית לשנת 2018.
ג'ודית באטלר, "גופים נחשבים" (פרק מספר), בתוך המקראה: דלית באום ואחרות (עורכות), ללמוד פמיניזם: מקראה – מאמרים ומסמכי יסוד בחשיבה פמיניסטית, הוצאת הקיבוץ המאוחד והאגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, 2006, עמ' 443–476
קורסים שפיתחה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
הירש פיתחה ועדכנה קורסים רבים במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, רובם בתוכנית התואר השני בלימודי תרבות ובסוציולוגיה.
גוף ותרבות: מסורות, שאלות, בעיות
מגדר: תרבות וזהות (עם ד"ר יעל מונק, ד"ר שמרית פלד וד"ר דנה קפלן)
תרבות פופולרית (עם פרופ' מוטי רגב)
סוגיות במעברים ובמגעים בין תרבויות (עם ד"ר מאיה מיכאלי)
תיאוריות סוציולוגיות קלאסיות (עם ד"ר דנה קפלן)
סטייה חברתית (עם ארנה זיידנפלד)
ביקורת התזונה הטהורה: מדע התזונה, פוליטיקה וחברה (עם ד"ר אראלה טהרלב בן שחר)
דציבל היא יחידת מידה חסרת ממדים המשמשת להשוואה בין שני משתנים פיזיקליים, בדרך כלל רמות הספק חשמלי.
שם היחידה נגזר מהתחילית "דצי" (מ-decimus, בלטינית: עשירית) ו"בל", על שם אלכסנדר גרהם בל.
את הדציבל מסמנים באותיות dB.
יחידה הזו משמשת לביטוי יחס, והיא משווה שתי רמות הספק בסקאלה לוגריתמית לפי בסיס 10, כלומר, מודדת את הלוגריתם לפי בסיס 10 של היחס בין שני הספקים.
גידול של בל אחד פירושו לפיכך גידול של פי 10 בהספק.
בנוסחה מבטאים זאת , כאשר ו- הן רמות הספק ו-R הוא היחס ביניהן ביחידות בל.
בל היא יחידת מידה גדולה למדי לרוב השימושים, ולכן מקובל יותר השימוש בדציבל, השווה לעשירית בל: .
עלייה של 10 דציבל (בל אחד) שקולה לגידול של פי 10 בהספק.
עלייה של 20 דציבל משמעה הגברת ההספק פי 100, של 30 דציבל פי 1,000 וכן הלאה.
עלייה בדציבל אחד משקפת גידול פי בהספק.
עלייה של דציבל משקפת גידול פי שניים בהספק.
היחידה הוגדרה במעבדות בל בשנת 1923 או 1924, ושמה נקבע לכבוד מייסד המעבדות וחלוץ התקשורת, אלכסנדר גרהם בל.
השימוש העיקרי בדציבל בחיי היומיום הוא למדידת עוצמת הקול, שהוא הלחץ הדינמי של האוויר.
באקוסטיקה מודדים את הלחץ בהשוואה ללחץ של 20 מיקרופסקל, שנחשב לסף השמיעה.
ללחץ זה מקובל לקרוא רמת לחץ הקול (Sound Pressure Level), ובראשי תיבות: SPL.
עוצמת הקול הנמדדת ביחס ללחץ זה נמדדת ב-dBSPL, אך מקובל לכתוב רק "דציבל" או dB.
לפי הגדרה זו, לחץ דינמי של פסקל אחד הוא רמת קול של 94 דציבל.
טווח השמיעה של האדם הוא החל מ-0 דציבל ועד ל-140 דציבל (סף הכאב).
0 דציבל – עוצמת הקול הנמוכה ביותר בה אדם יכול להבחין, מוגדר ככמעט שקט מוחלט
10 דציבל – נשימה נורמלית
60 דציבל – שיחה רגילה
90 דציבל – רכבת תחתית
110 דציבל – בכי תינוק, צעקה חזקה, מוזיקה רועשת
140 דציבל – מנוע מטוס סילון ממרחק 30 מטר
170 דציבל – רימון הלם
197 דציבל – רעש הפיצוץ המוערך של אירוע טונגוסקה במרחק שלושה מייל (כ-4.6 קילומטר)
204 דציבל – שיגור טיל סטורן 5
310 דציבל – רעש הפיצוץ המוערך של ההתפרצות השלישית של הר הגעש קרקטואה ב-27 באוגוסט 1883, באזור הפיצוץ
רמת קול של 0 דציבל מוגדרת לפי סף השמיעה של אדם אופייני.
בנוסף מוגדרים סף התחושה וסף הכאב.
סף התחושה מוגדר בעוצמה של כ-125 דציבל; בעוצמה זו מתחילים להרגיש צרימה או אי נעימות כלשהי באוזניים, אשר עלולה לגרום לכאבי ראש ולכאבי אוזניים.
סף הכאב הוא בעוצמה של כ-140 דציבל; בעוצמה זו חש השומע כאב רב באוזניו, והשמיעה מתחילה להיפגם.
החוק הישראלי מתיר חשיפה מקסימלית של 8 שעות לרעש בעוצמה של 85 דציבל.
במקומות עבודה חל איסור להעסיק עובדים ברעש שהוא למעלה מ־85 דציבל ללא אמצעי הגנה ראויים.
החוק הישראלי למניעת מפגעי רעש בבתי מגורים:
בשעות הלילה, הרעש המקסימלי המותר עד 30 דקות הוא 45 דציבל, ולפרק זמן מעל 30 דקות 40 דציבל.
בשעות היום, הרעש המקסימלי המותר עד 2 דקות הוא 80 דציבל, ולפרק זמן עד 3 שעות 60 דציבל.
בדציבל משתמשים במגוון תחומים נוספים במדע ובטכנולוגיה, לרוב ביישומים שבהם נדרש תחום דינמי רחב.
כאשר גודל מסוים נמדד באופן לוגריתמי (יחסית לגודל מוסכם), כלומר בדציבל, מקובל להצמיד את התחילית dB לפני האות המייצגת את הגודל הנמדד.
כך למשל, dBV משמשת במדידת מתח חשמלי.
במיוחד במתחים נמוכים מאוד מקובל למדוד בדציבל של וולט במקום בוולט.
מכיוון שהדציבל הוא לוגריתם של יחס הספקים, וההספק החשמלי פרופורציוני לריבוע המתח, הנוסחה בה משתמשים במקרה זה היא .
התוצאה היא ביחס להספק שיוצר מתח של וולט אחד.
שימוש נפוץ בדציבל הוא במדידות של הספקים בתחומי הנדסת רדיו, מיקרוגל, או רשתות סיב-אופטיות, להצגה נוחה בתחום ערכים רחב.
בדרך כלל משתמשים ביחידה dBm, שמוגדרת כדציבל בהשוואה לאות ייחוס שהספקו מיליוואט (mW) אחד: .
השימוש בדציבל מאפשר לבטא גם ערכים מאוד גבוהים וגם ערכים מאוד נמוכים בצורה יעילה, וכן להשתמש בחיבור במקום בכפל בחישובי הספק בהם מעורבים הגברה, ניחות, שבח אנטנה, וגורמים דומים, תוך שימוש בסקאלה לוגריתמית.
שימוש דומה הוא בתחומי אפנון משרעת ובמדידות איכות של מעגלים ואותות חשמליים, בהם היחידה dBc מבטאת הספק בתדר מסוים בהשוואה להספק ידוע של הגל הנושא.
דפש מוד היא להקת מוזיקה אלקטרונית בריטית שנוסדה ב-1980. היא אחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מהגל החדש והנאו-רומנטי של ראשית שנות השמונים, והיא פעילה עד היום.
הלהקה מכרה למעלה מ-100 מיליון עותקים מאלבומיה.
הגרעין של דפש מוד החל לנבוט בשנת 1976, כאשר וינס קלארק ואנדרו פלטשר ייסדו את להקת "No Romance in China", שלא זכתה להצלחה.
בשנת 1979 הקים וינס קלארק להקה חדשה בשם "French Look" עם מרטין גור.
אנדרו פלטשר הצטרף גם הוא והלהקה שינתה את שמה ל-"Composition of Sound" עם קלארק בתפקיד הסולן.
לאחר מספר חודשים גייסו השלושה את דייב גהאן, לאחר ששמעו אותו שר בהופעה מקומית, ושינו את שמם לדפש מוד, שם שנלקח ממגזין אופנה צרפתי (במקור Dépêche-mode, בתרגום לעברית: "מברק אופנה")
דפש מוד, שנודעה בעולם כלהקת סינתיסייזרים, ניגנה בתחילה דווקא בגיטרות.
את השיר הראשון שלהם ("Photographic") הם הוציאו עדיין כשלישייה והוא הופיע באלבום האוסף של חברת התקליטים Some Bizzare, אך עד מהרה הוחתמו בחוזה שבעל פה בחברת Mute של דניאל מילר והוציאו בה את אלבומם הראשון (וגם את כל האלבומים שלאחריו).
האלבום נקרא Speak & Spell והסינגל השלישי מתוכו Just Can't Get Enough זכה להצלחה גדולה ונכנס לעשירייה המובילה במצעד הפזמונים הבריטי.
זמן קצר לאחר מכן פרש וינס קלארק וייסד להקה משלו עם אליסון מויה, שנקראה "יאזו".
עזיבה זו הביאה את גור לעמדת כותב השירים באלבום השני ובשנת 1982 יצא אלבום זה, A Broken Frame, לאור.
לאחר יציאתו הצטרף אלן ויילדר כחבר בלהקה והיה למחליפו של קלארק בנגינה על סינתיסייזר.
האלבום הצליח היטב והיווה המשך ישיר של הקו המוזיקלי של הלהקה, עובדה שעודדה את גור ככותב וגיבשה את סגנונו, תוך שהוא נוטה לכיוון מתוחכם וקודר יותר.
סגנון זה ניכר גם באלבומם השלישי Construction Time Again מ-1983.
בתחילת שנות השמונים מעריצי דפש מוד היו כמעט אך ורק אירופאים (בעיקר מגרמניה).
רק ב-1984 עם יציאת האלבום Some Great Reward הצליחה הלהקה לפרוץ לקהל הרחב בארצות הברית ובריטניה.
שירי אלבום זה, היו בעלי צליל תעשייתי יותר ועסקו בנושאים טעונים כמין ודת: Master And Servant עסק ביחסי מין סאדו מזוכיסטיים, Blasphemous Rumours בנושא דת וכפירה והלהיט People Are People עסק בשוויון בין בני אדם.
האלבום זכה להצלחה גדולה משני עברי האוקיינוס האטלנטי ובאהדת הביקורת.
ב-1987 הוציאה הלהקה את האלבום Music For The Masses.
בזכות סיבוב ההופעות של האלבום, החלה הלהקה ליהנות מהצלחה משמעותית בארצות הברית.
סיבוב הופעות זה תועד בסרטו של ד.א.
פניבייקר והונצח באלבום הכפול 101 ב-1989.
עם יציאת האלבום Violator בשנת 1990, שאופיין בצליל רוק אמריקאי כבד יותר, הפכו חברי הלהקה לכוכבי על.
האלבום נמכר במיליוני עותקים בעולם כולו ונכנס לעשירייה הפותחת במצעד האמריקאי.
שירים רבים באלבום עסקו שוב בנושאי דת ומין האופייניים לדפש מוד.
האלבום הכיל את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה אי-פעם (אם לא הגדול שבהם), Enjoy the Silence.
ב־1993 יצא האלבום Songs of Faith and Devotion שהיה שיא הצלחתה של הלהקה והגיע למקום הראשון בבריטניה ובארצות הברית מיד עם צאתו.
שירי האלבום נוגנו ברובם בגיטרות, ונראה היה כי דפש מוד נטשה את מסורת הסינת'-פופ של "קלידים עם כל דבר".
בנקודה זו של פסגת הקריירה החלו צרות בלהקה.
אלן ויילדר פרש ביוני 1995 לאחר סיבוב ההופעות "Devotional" עקב תחושת מיצוי ושאיפה לבטא את טעמו המוזיקלי האישי, וחזר לעבוד תחת ההרכב Recoil, בו הוא מארח אמנים שונים.
זעזוע קשה היה אשפוזו של גהאן בבית חולים עקב צריכת יתר של הרואין.
גהאן עבר תקופה של התדרדרות בחייו האישיים, שמהלכה עבר מבריטניה לארצות הברית, התגרש מאשתו ונשא את חברתו האמריקאית שהייתה מקורבת ל"סצנת ההרואין", התגרש גם ממנה, ניסה להתאבד וחווה מוות קליני.
גהאן התראיין למגזין NME והתוודה כי התנקה מסמים לאחר ששמע את בנו מבקש ממנו ש"לא ימשיך להיות חולה".
לאחר ארבע שנות הפסקה הוציאו גהאן, גור ופלטשר את Ultra והוכיחו שהם עדיין מסוגלים לייצר להיטים.
ב-1998 יצא אלבום אוסף כפול של להיטי דפש מוד בשם The Singles 86>98, ובעקבותיו מסע הופעות עולמי ב-18 ארצות בפני למעלה מ-650,000 צופים.
ב־2001 יצא הסינגל הראשון מאלבום האולפן Exciter, "Dream On".
האלבום כלל גם את הלהיט "Freelove".
אלבום זה הופק על ידי מארק בל, שעבד בעבר עם הזמרת ביורק.
ביוני 2001 יצאה שוב הלהקה למסע הופעות ב-24 מדינות.
המסע נמשך חמישה חודשים ונערכו בו 84 הופעות, שבהן צפו 1.2 מיליון אנשים.
הבמאי אנטון קורביין הנציח את ההופעה בפריז על גבי DVD שראה אור ב-2002.
ב־2003 הוציא דייב גהאן את אלבום הסולו שלו שנקרא Paper Monsters, שלו התלווה מסע הופעות בשם "Live Monsters".
מרטין גור המשיך גם הוא בקריירת הסולו שלו ואנדרו פלטשר הקים לייבל משלו שנקרא "Toast Hawaii".
באוגוסט 2004 הודיעה "מיוט" על הוצאה מחודשת של "Devotional" ב-DVD, המלווה באוסף רמיקסים של שירי דפש מוד.
ב-17 באוקטובר 2005 יצא אלבום האולפן ה-11 של דפש מוד, Playing The Angel.
האלבום הגיע למקום השישי בבריטניה, ולמקום השביעי בארצות הברית.
ב-3 באוגוסט 2006, הייתה הלהקה אמורה להופיע בפארק הירקון בתל אביב, במסגרת סיבוב ההופעות העולמי שלה, Touring The Angel, אך ההופעה בוטלה יומיים לפני כן, בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
ההופעה בתל אביב אמורה הייתה להיות הופעת הסיום של סיבוב ההופעות, בו הופיעה הלהקה מול קהל של למעלה מ-2 מיליון איש ברחבי העולם.
בראיון שנתן באוגוסט 2008 לאתר מעריצים גרמני, הבטיח מנהל ההופעות של הלהקה, מארק ליברברג, שאת סיבוב ההופעות העולמי הבא שלה תפתח דפש מוד בישראל.
ב-20 באפריל 2009 יצא אלבום האולפן ה-12 של דפש מוד, "Sounds of the Universe".
כמובטח, הלהקה פתחה את סיבוב ההופעות העולמי שלה, שנקרא "Tour of The Universe", בהופעה באצטדיון רמת גן ב-10 במאי 2009, לעיני כ-50 אלף צופים.
יומיים לאחר מכן אושפז הסולן דייב גהאן בבית חולים באתונה, שם הייתה אמורה להיות ההופעה הבאה של הלהקה, לאחר שחש ברע.
הלהקה חידשה את סיבוב ההופעות ב-8 ביוני בלייפציג שבגרמניה, לאחר הפסקה של חודש וביטול של כ-14 הופעות.
סיבוב הופעות זה היה הגדול והמקיף ביותר של הלהקה, וכלל 102 הופעות ב-45 מדינות ברחבי העולם.
ב-22 במרץ 2013 יצא אלבום האולפן ה-13 של הלהקה, "Delta Machine", מתוכו יצאו הסינגלים "Heaven" ו-"Soothe My Soul".
ב-23 באוקטובר 2012 כינסה הלהקה מסיבת עיתונאים בפריז, בה הכריזה כי גם את סיבוב ההופעות העולמי של אלבום זה בכוונתה לפתוח בישראל, בהופעה בפארק הירקון ב-7 במאי 2013. ההופעה נערכה לעיני כ-35,000 צופים.
ב-26 במאי 2022, מת חבר הלהקה אנדרו פלטשר.
ב-24 במרץ 2023 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן ה-15 שלה, "Memento Mori", האלבום הראשון שהוקלט והופץ כצמד, לאחר מותו של פלטשר.
מועדון המעריצים הישראלי ללהקה הוא אחד מהגדולים בעולם.
המועדון נוסד בשנת 1993 על ידי אבנר פרידמן ואורן שריג, וכלל כמה עשרות מעריצים בעוד שכיום הוא מכיל קרוב ל-10,000 איש.
מאז הקמתו, נערכות מדי חודש מסיבות דפש מוד.
דייב גהאן, סולן הלהקה, סיפר בראיון שאילולא מועדון המעריצים הגדול הם ככל הנראה לא היו שוקלים הגעתם ארצה.
דפש מוד היא "להקת האלקטרוניקה הפופולרית ביותר שהעולם הכיר" כפי שנאמר במגזין Q, ו"אחת להקות הפופ הבריטיות הטובות בכל הזמנים" כפי שנאמר במגזין Sunday Telegraph.
דפש מוד השפיעה על המון מהאמנים הפופולריים העכשוויים, בין השאר בשל טכניקות ההקלטה שלהם ושימוש חדשני בדגימות קול.
פט שופ בויז, למשל, הכתירו את Violator כאחד המקורות הראשיים שלהם להשראה במהלך הקלטת אלבומם Behaviour.
ניל טננט, חבר הלהקה אמר "אנו מקשיבים לאלבום Violator של דפש מוד, שהיה אלבום טוב מאוד, ואנחנו מאד מקנאים".
כריס לאו, חבר הלהקה השני הסכים והוסיף "הם העלו את הרף".
דייב גהאן (1980–הווה) – שירה (ברוב השירים), כתיבת שירים (רק מ-Playing The Angel ואילך)
מרטין גור (1980–הווה) – כתיבת שירים, שירה (בחלק מהשירים), קלידים, גיטרה, קולות רקע.
וינס קלארק (Vince Clarke) (1980–1982) – קלידים, כתיבת שירים (רק באלבום הראשון)
אלן ויילדר (1982–1995) – תופים, קלידים, כתיבת שירים (בחלק מהשירים)
פיטר גורדינו (1998–הווה) – קלידים, קולות רקע
כריסטיאן אייגנר (1998–הווה) – תופים, קלידים
במשך שנות פעילותה הלהקה הוציאה 13 אלבומי אולפן, 12 אלבומי וידאו (DVD וקלטות), 5 אוספים, 3 אלבומי הופעה ו-49 סינגלים.
1 - הסינגל Stranglove'' הגיע למקום #76 כשיצא, אך חברת התקליטים של הלהקה בארצות הברית, Sire, הוציאה גרסה נוספת של הסינגל.
כמו כן, הלהקה ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV, ובעקבות שני הגורמים הנ"ל השיר הגיע למקום #50 במצעד.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהקלטת הרמיקס הטובה ביותר, לא קלאסית
דפניה (שם מדעי: Daphnia) היא סוג של סרטן הנמנה עם משפחת הדפניים.
הדפניה היא סרטן זעיר וגודלה כ-3 מילימטר.
היא נעה במי השלולית בניתורים באמצעות מחושיה, ובעלת לב.