tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידריך וילהלם היינריך מנקה היה רופא גרמני שהשתתף ברצח הנאצי של חולים כחלק מתוכנית T4 ו"המתת חסד" של ילדים, בנוסף לסלקצייה של אסירים במחנות עבודה לתוכנית 14f13.
פרידריך נולד לקרל מנקה, סוציאל-דמוקרט שנפצע במלחמת עולם הראשונה וחזר משותק.
באוקטובר 1927 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת גוטינגן עם תמיכה של קרוב משפחה.
ב-1934 סיים את לימודיו בגוטינגן והחל את ההתמחות שלו במרפאה הכירוגית בגוטינגן, בבית חולים עירוני בפיינה, בבית חולים הפסיכיאטרי בגוטינגן ובמרפאה הגיניקולוגית פרנקפורט אם מיין.
בגוטינגן, פגש מנקה את אווה והלאן, טכנאית רפואית, איתה התחתן ביוני 1937. הם נותרו עריריים.
ב-28 במרץ 1932 הצטרף מנקה לשורות המפלגה הנאצית ובמאי 1932 לאס.אס.
במהלך לימודיו, ביצע בדיקות רפואיות מטעם המפלגה למצטרפים חדשים למפלגה הנאצית.
לאחר סיום התמחותו הרפואית הראשונית, החל לעבוד כעוזר רופא בבית חולים באד המבורג ובינואר 1936 עבר לעבוד כרופא בבית החולים הפסיכיאטרי אייכברג, ב-1938 כרופא מומחה וב-1939 כרופא הבכיר והמנהל הראשי של הבית חולים.
עם תחילת המלחמה נשלח מנקה לחזית המערבית בתור רופא צבאי.
באחד בפברואר 1940, מנקה רשמית שוחרר משירותו הצבאי בעקבות התערבותו של חברת איי.גי.
פרבן על מנת שימשיך לעסוק במחקר על הכנת בנזן ארסן בבית החולים אייכברג.
בפברואר 1940 השתתף בוועדה של כ-8 עד 10 רופאים בברלין.
שם ויקטור בראק, ממשרדו של הפיהרר, הסביר שהריגת "חיים שאינם ראויים לחיים" הוחלט על ידי היטלר ושנדרשים מומחים לטובת תוכנית הT4. כמו שאר הרופאים הנוכחים, מנקה הסכים.
תפקידו של מנקה בתור מומחה T4 היה שימוש בטפסי ההרשמה והמעקב של המכונים הרפואיים השונים על מנת לקבוע אילו מהמטופלים יהרגו.
ברובריקה בדף, יכל מנקה לבחור בין חיים, מוות והתלבטות, עי סימון הרובריקה עם "+", "-" או "?".
ההחלטה הסופית נעשתה על ידי מומחה בכיר בהתבססו על שלושה עדויות מומחים.
טפסי המעקב נשלחו בדואר ממטה הT4 בברלין לביתו של מנקה, שם עבד עליהם במקביל לעבודתו כמנהל בית החולים אייכברג.
בנוסף לעבודתו הרשמית כמומחה T4, מנקה השתתף בסלקציות במהלך פינוי מכון ברדבורג-האו, במשלחת מטעם גרמניה לאוסטריה לבחירת מטופלים להריגה בהארטהיים ובמשלחות נוספות ללוהר, טירול ולמגו.
בנובמבר 1940 בית החולים אייכברג שימש כתחנת מעבר לטובת העברת חולים להדמאר להמתה, על מנת להסוות את מטרת ההעברה האמיתית.
בין ינואר לאוגוסט 1941, 784 חולים מאייכברג ועוד 1487 מטופלים מתחנת המעבר הועברו להדמאר שם נרצחו.
מנקה העיד בעצמו שיצא לו לצפות בהמתה דרך חלון צפייה בהדמאר.
סלקציה של אסירים בתוכנית 14f13
תחת השם "אקציון 13f14", תוכנית T4 הורחבה גם לאסירים במחנות.
רופאי האקציון T4 בחרו אסירים להישלח למחנות הריגה שם נרצחו.
בחורף 1941/42 עיקר עבודתו של מנקה הייתה במחנות, לפיו היה בדכאו, בוכנוואלד, אושוויץ, ראוונסבריק, נוינגמה וגרוס-רוזן.
בסלקציות ל"אקציון 13f14" השתמשו באותם הטפסים של "אקציון T4" אך רק מילאו רק את מקצתם.
לפחות לאסירים היהודים במחנה בוכנוואלד, מנקה לא נתן אבחנה רפואית כלל ורק העתיק את סיבות המעצר מטפסי המעצר לטפסי קבלה.
בסוף המלחמה מנקה היה שבוי מלחמה של הצרפתים עד ליוני 1945, ולאחר מכן עבר חזרה ליד אימו באזור פרדן.
הוא חי כשנה עם אשתו מבלי שיזהו אותו עד שנעצר באביב 1946 כשניסה לקבל עבודה במחנה פליטים באזור מורינגן.
בתחילת חקירתו טען שלא ידע מהי מטרת עבודתו ב"אקציון T4" אך חזר בו ב-2 בנובמבר 1946.
בדצמבר 1946, בית המשפט המחוזי בפרנקפורט שמע את משפט אייכברג נגד פריידריך מנקה, רופא בכיר בשם וואלטר אוגן שמיט ו-4 אחיות.
מנקה נידון למוות ב-21 בדצמבר 1946 ל"רצח של מספר מקרים לא ידוע" עקב השתתפותו ב"הרג המוני בתוכנית 'המתת החסד' של הנציונל-סוציאליזם".
בינואר 1947 העיד מנקה במשפט הרופאים בנירנברג, שם הפליל קשות את ויקטור בראק.
מנקה העיד על עצמו במשפט שהוא חולה ותשוש וב-28 בינואר 1947 מת בבית הכלא באוצבאך, לפני המשפט החוזר שלו ולפני שההכרעה הסופית בעניין דינו למוות ניתנה.
התדרדרות מצבו עקב שחפת היא הסיבה הרווחת למותו אך לא ניתן לשלול התאבדות עקב ביקור אשתו כיומיים לפני מותו.
יואכים-פרידריך מרטין יוזף מרץ (; נולד ב-11 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ופוליטיקאי גרמני, המכהן כקנצלר גרמניה מאז 6 במאי 2025. ב-31 בינואר 2022 נבחר למנהיג האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU) ולמנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של האיחוד ומאז 15 בפברואר 2022 עד למינויו כקנצלר, כיהן כראש האופוזיציה בבונדסטאג.
מרץ הצטרף לאיחוד הצעיר ב-1972. לאחר שסיים לימודי משפטים ב-1985, עבד כשופט ועורך דין תאגידים.
ב-1989 נבחר לפרלמנט האירופי, ולאחר קדנציה אחת נבחר לבונדסטג, שם ביסס את עצמו כמומחה המוביל למדיניות פיננסית ב-CDU.
הוא נבחר ליו"ר קבוצת CDU/CSU באותה שנה שבה אנגלה מרקל נבחרה ליו"ר ה-CDU, ובאותה תקופה הם היו יריבים ראשיים על הנהגת המפלגה.
ב-2002 פרש מתפקידו כמנהיג האופוזיציה לטובת מרקל ובהדרגה פרש מהפוליטיקה, וחזר להתמקד בקריירה משפטית.
הוא עזב לחלוטין את הפרלמנט ב-2009, ושב לשם ב-2021. מרץ הפך ב-2004 ליועץ בכיר במאייר בראון, שם התמקד בין היתר במיזוגים ורכישות, בנקאות ופיננסים.
הוא כיהן בדירקטוריונים של חברות רבות.
ב-2018 הוא הכריז על שובו לפוליטיקה, והתמודד על הנהגת CDU ב-2018 וב-2021, ולבסוף הצליח להיבחר למנהיג CDU ב-2022.
יואכים-פרידריך מרטין יוזף מרץ נולד ב-11 בנובמבר 1955 בברילון שבמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה המערבית.
הוריו הם יואכים מרץ (נולד ב-1924), שופט וחבר ב-CDU, ופאולה סוביני (נולדה ב-1928), בת למשפחה פטריצית בולטת בברילון ממוצא הוגנוטי צרפתי.
סבו מצד אמו, שהיה חבר במפלגה הנאצית ובפלוגות הסער הנאציות, היה ראש עיריית ברילון.
הוא גדל בבית משפחתה של אמו, בית סוביני בברילון, שהועמד למכירה במחיר של 2 מיליון יורו בשנת 2021.
וממוצא הוגנוטי צרפתי מצד אמו.
הוא דובר גרמנית, צרפתית ואנגלית.
לאחר שסיים את בחינת האביטור (בגרות) ב-1975 שירת מרץ את שירותו הצבאי כחייל ביחידת ארטילריה מתנייעת של הצבא הגרמני.
מ-1976 למד משפטים עם מלגה מקרן קונרד אדנאואר, תחילה באוניברסיטת בון, ואחר כך באוניברסיטת מרבורג.
בבון הוא היה חבר באחוות סטודנטים קתולית.
ב-1985, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, הוא הפך לשופט בזארבריקן.
בשנת 1986 עזב את תפקידו כשופט כדי לעבוד כעורך דין פנימי באיגוד התעשייה הכימית הגרמנית בבון ובפרנקפורט בין השנים 1986 ל-1989.
אשתו, שרלוט מרץ, היא שופטת; ולהם שלושה ילדים.
מלבד היותו עורך דין לתאגידים ומולטי-מיליונר, מרץ הוא גם טייס פרטי מורשה ובבעלותו שני מטוסים.
בשנת 1972, בהיותו בן שבע עשרה, הוא הצטרף לאיגוד הצעיר, אגף הצעירים של ה-CDU.
הוא תואר על ידי התקשורת הגרמנית כחבר ב"ברית האנדים", קבוצת חברים שנוצרה על ידי חברי האיגוד הצעיר במהלך טיול לאזור האנדים בדרום אמריקה ב-1979. הוא הפך לנשיא סניף ברילון של האיחוד הצעיר ב-1980.
מרץ כיהן קדנציה אחת כחבר הפרלמנט האירופי בין השנים 1989–1994. הוא היה חבר בוועדה לענייני כלכלה ומטבע ובמשלחת של הפרלמנט ליחסים עם מלטה.
בבחירות הכלליות בגרמניה ב-1994 נבחר מרץ לחבר הבונדסטאג מטעם מחוז הבחירה שלו, הוכסאוארלנד.
בקדנציה הראשונה שלו היה חבר בוועדת הכספים.
באוקטובר 1998 התמנה מרץ לסגן יו"ר ובפברואר 2000 ליו"ר הקבוצה הפרלמנטרית של CDU/ CSU (לצד מיכאל גלוס), וירש את וולפגנג שויבלה.
בתפקיד זה, הוא היה מנהיג האופוזיציה בבונדסטאג במהלך כהונתו הראשונה של הקנצלר גרהרד שרדר.
לקראת הבחירות ב-2002, אדמונד שטויבר כלל את מרץ בקבינט הצללים שלו לקמפיין של הנוצרים-דמוקרטים להדחת שרדר.
במהלך הקמפיין שימש מרץ כמומחה של שטויבר לשווקים פיננסיים ולתקציב הלאומי.
לאחר התבוסה האלקטורלית של שטויבר, קיבלה אנגלה מרקל את הנהגת הקבוצה הפרלמנטרית; מרץ כיהן שוב כסגן יו"ר עד 2004. מ-2002 עד 2004, הוא גם היה חבר בוועד המנהל של ה-CDU, שוב בהנהגתה של מרקל.
בין השנים 2005–2009 היה מרץ חבר בוועדה לעניינים משפטיים.
ב-2006 היה אחד מתשעה חברי פרלמנט שהגישו תביעה לבית המשפט החוקתי הפדרלי נגד חשיפת מקורות הכנסה נוספים; התביעה בסופו של דבר נדחתה.
ב-2007 הודיע שלא יתמודד על תפקיד פוליטי בבחירות 2009.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה עבד מרץ כעורך דין תאגידי.
מאז 2004 שימש כיועץ בכיר במשרדו של מאייר בראון בדיסלדורף; לפני 2004 היה עורך דין בכיר אצל קורנליוס ברטנבך הזמן.
עבודתו כעורך דין וכחבר הנהלה הפכה אותו למולטי-מיליונר.
הוא גם לקח על עצמו תפקידים רבים בדירקטוריונים של חברות שונות:
בוש, חבר בוועדה המייעצת הבין-לאומית (מאז 2011)
דויטשה רוקוול, חבר מועצת הפיקוח
ארנסט אנד יאנג גרמניה, חבר במועצה המייעצת
Odewald & Compagnie, חבר במועצה המייעצת
בלאקרוק גרמניה, יו"ר מועצת הפיקוח (2016–2020)
Stadler Rail, חבר מועצת המנהלים (2006–2020)
HSBC Trinkaus, יו"ר המועצה המייעצת (2010–2019)
בורוסיה דורטמונד, חברת מועצת הפיקוח (2010–2014)
IVG Immobilien, חבר מועצת הפיקוח (2006–2010)
Interseroh, חבר מועצת הפיקוח (2005–2009)
בין 2010 ל-2011 ייצג מרץ את בעלי המניות של WestLB, מוסד בבעלות ציבורית שהיה בעבר המלווה השלישי בגודלו בגרמניה, בשיחות עם רוכשים.
ב-2012 הצטרף מרץ לצוות הקמפיין של נורברט רוטגן לבחירות במדינת צפון ריין-וסטפאליה כיועץ למדיניות כלכלית.
הוא שימש כנציג CDU לוועידה הפדרלית לבחירת נשיא גרמניה ב-2012 וב-2017.
בנובמבר 2017 מונה מרץ על ידי ארמין לאשט, נשיא נורדריין-וסטפאליה, לנציבו לסוגיית פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי ("ברקזיט") ויחסים טרנס-אטלנטיים, תפקיד ייעוץ ללא תשלום.
לאחר שאנגלה מרקל הודיעה על כוונתה לפרוש מתפקידה כמנהיגת מפלגת CDU, הודיע מרץ כי יתמודד בבחירות לראשות המפלגה ב-2018. הוא נהנה מתמיכתו של יו"ר ה-CDU לשעבר ו"נסיך הכתר" של תקופת קוהל, וולפגנג שויבלה.
ב-7 בדצמבר 2018, בסיבוב השני של הבחירות למנהיגות, הובס מרץ על ידי אנגרט קראמפ-קרנבאואר.
ב-25 בפברואר 2020 הכריז על מועמדותו בבחירות להנהגת CDU ב-2021. יריביו הבולטים ביותר היו ארמין לאשט ונורברט רוטגן.
לאחר מספר דחיות, הבחירות להנהגת מפלגת CDU התקיימו בקונגרס המפלגה ב-15–16 בינואר 2021, ולראשונה נערכו באופן מקוון.
בסיבוב הראשון קיבל מרץ 385 קולות, 5 יותר מלאשט.
בסיבוב השני קיבל מרץ 466 קולות מתוך 1,001 נציגים, בעוד לאשט קיבל 521 קולות; זו הייתה הפעם השנייה שבה הפסיד מרץ בבחירות להנהגת המפלגה.
באותו יום, לאחר שהפסיד בבחירות להנהגה, הציע מרץ "להצטרף לממשלה הנוכחית ולקבל את משרד הכלכלה".
בראש המשרד כבר עמד אז עמיתו למפלגה פיטר אלטמאייר וההצעה נדחתה.
לאשט מיהר לרצות את מרץ על ידי גיוסו לצוות הקמפיין שלו.
לאשט נימק זאת בכך שמרץ הוא "ללא ספק שחקן קבוצתי" וכי המומחיות הכלכלית והפיננסית שלו יכולה לסייע בהתגברות על האתגר של מגפת הקורונה.
לקראת הבחירות הפדרליות בגרמניה ב-2021, פטריק זנבורג, יורשו של מרץ בכסאו בבונדסטאג, לא הצליח לקבל את תמיכת מפלגתו לריצה לכהונה נוספת.
מרץ החליף אותו, וחזר לבונדסטאג לאחר היעדרות של 12 שנים.
ב-15 בנובמבר 2021 הכריז מרץ על מועמדותו בבחירות השניות להנהגת CDU ב-2021. הוא התמודד מול נורברט רוטגן והלגה בראון.
במהלך הקמפיין הקצר שלהם, יריביו של מרץ מיצבו את עצמם כיורשיה של מרקל.
מרץ, לעומתם, הבטיח שינוי משמעותי מהקו המרכזי שבו נקטה מרקל.
בסך הכול כ-400,000 חברי CDU היו בעלי זכות הצבעה.
כבר ב-17 בדצמבר 2021 נהנה מרץ מרוב של 62.1 אחוזים מהחברים בסבב ההצבעה הראשון, כך שלא היה צורך בסיבוב הצבעה שני.
כך הצליח מרץ להיבחר לראשות המפלגה, בניסיונו השלישי.
ב-22 בינואר 2022 נבחר באופן רשמי ליושב ראש ה-CDU על ידי 1,001 צירי הקונגרס שלה בקונגרס הווירטואלי של המפלגה הפדרלית.
בסופו של דבר, 915 מתוך 983 נציגים הצביעו עבורו, וכך זכה ב-94.6% מהקולות הכשרים ונבחר למנהיג מפלגת האופוזיציה הגדולה בבונדסטאג.
אחרי אנגרט קראמפ-קרנבאואר וארמין לאשט, היה מרץ למנהיג השלישי של האיחוד הנוצרי-דמוקרטי בתוך שלוש שנים.
הוא נכנס רשמית לתפקידו כנשיא המפלגה ב-31 בינואר 2022.
הבחירות הכלליות בגרמניה לבחירת חברי הבונדסטאג התקיימו ב-23 בפברואר 2025. בסיומן ניצחה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית שרשמה גידול משמעותי בכוחה והפכה למפלגה הגדולה ביותר.
לאחר הבחירות, קידם רפורמה בכלל הבסיסי במדיניות הפיסקאלית של גרמניה, המכונה "בלם החוב".
הדבר דרש אישור של שינוי חוקתי שנועד לאפשר גיוס חוב ממשלתי להשקעה בביטחון ותשתיות.
באפריל 2025, השמרנים והסוציאל־דמוקרטים השיגו הסכם לממשלה חדשה בגרמניה בראשותו.
מרץ הצהיר כי סוכם על שינוי מדיניות שיקשיח את היחס למהגרים במדינה.
בהיבט הכלכלי, מרץ הבטיח להפחית את מס החברות בגרמניה החל מ-2028, לסבסד את האנרגיה לעסקים ולדאוג ל"תעריף קבוע" שיעצור יציאה של מגזר הייצור מהמדינה.
באותו החודש, נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות מנהיגותו בעיצוב מדיניות ביטחון, הגירה ואנרגיה בגרמניה, ומחויבותו לחיזוק תפקידה של אירופה ככוח יציב ואפקטיבי מול אתגרי התקופה.
ב-6 במאי 2025 נבחר מרץ לקנצלר גרמניה ה-10 על ידי הבונדסטאג ברוב של 325 מתוך 630 בסבב הצבעה שני תקדימי, לאחר שלא נבחר בסיבוב הראשון עם 310 קולות – כאשר הרף הוא 316.
כפוליטיקאי צעיר בשנות ה-70 וה-80, היה מרץ תומך נלהב של האנטי-קומוניזם, הדוקטרינה השולטת של מערב גרמניה.
הוא תיאר את עצמו כשמרן חברתית וליברלי מבחינה כלכלית, ונתפס כנציג של האגפים השמרניים והממסדיים המסורתיים והפרו-עסקיים של ה-CDU.
ספרו Mehr Kapitalismus wagen (להעז יותר קפיטליזם) דוגל בליברליזם כלכלי.
מרץ היה יו"ר עמותת אטלנטיק-ברוקה, המקדמת הבנה גרמנית-אמריקאית ואטלנטיות.
הוא תומך של האיחוד האירופי ושל נאט"ו, ודוגל באיחוד הדוק יותר וב"צבא לאירופה".
ב-2023 הגיב מרץ לאזהרה של ארצות הברית לישראל לציית לחוק הבין-לאומי, ואמר שלארצות הברית יש יחס שונה לישראל מאשר לגרמניה, וכי לגרמניה יש מחויבות היסטורית לעזור לישראל ללא תנאים.
באוקטובר 2024, דחק מרץ בקבינט של גרמניה לחדש את משלוחי הנשק לישראל, כולל חלקי חילוף לטנקים.
מרץ הביע תמיכה בפתרון שתי המדינות כדרך לדו-קיום בשלום בין ישראלים לפלסטינים.
עם זאת, הוא הדגיש כי הכרה של הפלסטינים בזכות הקיום של ישראל היא תנאי הכרחי להשגת הסדר קבע.
פְרִידְרִיךְ מַכְּסִימִילְיַן פוֹן קְלִינְגֶר היה מחזאי וסופר גרמני.
מחזהו "סער ופרץ" (Sturm und Drang; 1776) נתן את שמו לתנועה הספרותית, הפילוסופית והאמנותית הגרמנית סער ופרץ.
הוא היה חבר ילדות של יוהאן וולפגנג פון גתה ולעיתים קרובות הוא קשור קשר הדוק עם .
קלינגר עבד כמחזאי עבור (Seylersche Schauspiel-Gesellschaft) במשך שנתיים, אך בסופו של דבר עזב את ממלכת פרוסיה כדי להפוך לגנרל בצבא הרוסי הקיסרי.
קלינגר, אחד מהסופרים הבודדים מהמאה השמונה-עשרה מהמעמד החברתי הנמוך, נולד בפרנקפורט.
אביו, יוהאנס קלינגר (Johannes Klinger; 1719–1760), היה שוטר בעיר פרנקפורט שהגיע מפפן-בירפורת (Pfaffen-Beerfurth) שבהרי שם נולד לטוחן, נפח ומנהל בית הספר יוהאנס קלינגר (1671–1743).
אביו מת כשקלינגר היה בן שמונה, ואילץ את אימו, קורנליה פוקס קלינגר (Cornelia Fuchs Klinger), בתו של סמל, לפרנס את בנה ושתי בנותיה על ידי כביסה של האליטה של פרנקפורט - כולל, אולי, חבריו ופטרוניו העתידיים של קלינגר, משפחת גתה מההירשגראבנלי.
חרף התחלה קשה זו, קלינגר הצטיין בלימודיו וזכה במלגה ללימודים ב, שם עבד גם כמורה.
קלינגר היה בן דודו של הידוע כמוציא לאור המקורי המוסמך של היידן, מוצרט ובטהובן.
Weygand הוציאה את האוסף ביריד הספרים של פסחא בשנת 1775, וכינתה אותם "מחזות בנוסח גתה/לנץ".
בנוסף, רק בסיועו הכלכלי של גתה הצליח קלינגר להירשם ל בשנת 1774 שם הוא למד לזמן קצר להיות עוזר משפטי.
בשנת 1776 הגיש קלינגר את הטרגדיה שלו "Die Zwillinge" (התאומים) לתחרות שהתארחה בתיאטרון המבורג בחסות השחקנית ובנה, השחקן והמחזאי המפורסם פרידריך לודוויג שרדר.
ההצגה זכתה בפרס הראשון, וזיכתה את קלינגר במספיק שבחי ביקורת כדי להתמנות למחזאי הבית (Theaterdichter) של (Seylersche Schauspiel-Gesellschaft) בראשות , והוא נשא בתפקיד זה במשך שנתיים.
ב-1778 הצטרף לצבא האוסטרי ולחם במלחמת הירושה הבווארית.
ב-1780 הוא נסע לסנקט פטרבורג, הפך לקצין בצבא הרוסי הקיסרי, זכה לתואר אצילות וצורף לדוכס הגדול פאבל, שאותו ליווה במסעו לאיטליה ולצרפת.
לאחר מכן הוא ויתר בהדרגה על תפקידיו הרשמיים, ולאחר שחי שנים רבות בפנסיה, מת בעיר הקיסרית דורפט באסטוניה של ימינו.
קלינגר היה אדם בעל אופי מוסרי נמרץ, אם כי החוויות המרות והמחסור של נעוריו משתקפים במידה רבה במחזות שלו.
זו הייתה אחת מיצירותיו המוקדמות ביותר, "Sturm und Drang" (הסער והפרץ; 1776), שנתנה את שמה לעידן אמנותי זה.
בנוסף לטרגדיה הזו ול-Die Zwillinge ("התאומים"; 1776), המחזות הראשיים של התקופה המוקדמת של להט נלהב ו"סער ופרץ" חסרי מנוח הם "Die neue Arria" (אריה החדשה; 1776), "Simsone Grisaldo" (זימזון גריסאלדו; 1776) ו-"Stilpo und seine Kinder" (שטילפו וילדיו; 1780).
לתקופה מאוחרת יותר שייכת הטרגדיה הכפולה המשובחת של "Medea in Korinth" (מדיאה בקורינתוס) ו-Medea auf dem Kaukasos"" (מדיאה בקווקז; 1791).
ברוסיה התמסר בעיקר לכתיבת רומנים פילוסופיים, שהידועים שבהם הם "Fausts Leben, Taten und Höllenfahrt" (חייו של פאוסט, מעשיו וירידתו לגיהנום; ;1791), "Geschichte Giafars des Barmeciden" (היסטוריה של ג'יאפר של הברמקידים; 1792) ו-Geschichte Raphaeis de Aquillas (ההיסטוריה של רפאל דה אקווילה; 1793).
בעבודות אלו נתן קלינגר ביטוי רגוע ומכובד לרעיונות המובילים שהורישה תקופת הסער והפרץ לספרות הקלאסית הגרמנית.
פרידריך ליצו היה קצין צי גרמני ששירת בצי הקיסרי הגרמני, הרייכסמרינה והקריגסמרינה, והגיע בסופו של דבר לדרגת ויצה-אדמירל במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא גם היה סופר על לוחמה ימית.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה ביום שישי, 1 בספטמבר 1939, כאשר פלשו הכוחות הגרמניים לפולין, נקרא ליצו לשוב לשירות צבאי ב-24 בדצמבר 1939. הוא שימש כראש מחלקת התעמולה של הקריגסמרינה.
בתפקיד זה, הוא היה הדובר של אוברקומנדו דר מרין (הפיקוד העליון הימי).
הוא ערך בקביעות את שידורי הרדיו של יום רביעי בערב תחת הכותרת "לוחמה ימית וכוח ימי", בהן הסביר את אירועי המלחמה האחרונים בים.
ליצו נולד ב-31 באוגוסט 1881 בפוטסדאם, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
הוא הצטרף לצי הגרמני הקיסרי כצוער ב-10 באפריל 1899 וב-27 בספטמבר 1902 החל את הכשרתו ב-SMS וייסנבורג.
התפקיד הראשון שלו היה כצוער ב-SMS וטין.
מ-1905 עד 1910 שירת בתפקידים שונים על סירות טורפדו, ובו זמנית עבר אימוני צוללות ולבסוף מונה למפקד על U-4 בשנת 1909.
מ-1910 עד 1913 שירת במספר תפקידי מטה והשתתף בשני קורסים באקדמיה הימית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש כקצין הניווט ב-SMS ויקטוריה לואיזה.
באוקטובר 1914 הוא מונה לקצין מטה האדמירליות הראשון במפקדת הצוללות, תפקיד שמילא עד מאי 1918, אז קיבל לידיו את הפיקוד על שייטת הצוללות הראשונה בפולה.
ממרץ 1917 עד מאי 1918 הוא פיקד גם על הסיירת הקלה SMS המבורג.
לאחר שביתת הנשק עם גרמניה חזר למטה פיקוד הצוללות בדצמבר 1918, שם הואשם בפירוק מפקדת הים התיכון.
מפברואר עד אפריל 1919 שירת לזמן קצר עם צוות התחנה הימית הצפונית לפני שהצטרף למשרד הצי של הרייך.
ב-1924, לאחר ששימש כראש המטה של תחנת הצי הצפוני, מאז 1922, הוא קיבל שוב את הפיקוד על SMS המבורג.
בספטמבר 1925 הוא מונה למפקד דיוויזיית האימונים בים הצפוני (Schiffsstammdivision der Nordsee), תפקיד שימלא בשנתיים הבאות.
תפקידו האחרון לפני פרישתו ב-1929 היה כמנהל קורס ההכשרה לסגל האדמירליות (Führergehilfenlehrgang).
לאחר פרישתו המשיך לעבוד במחלקת הדפוס של פיקוד חיל הים כשהוא עדיין לימד בקורס הכשרת צוות האדמירליות עד 1931. בשנת 1936 הוא הצטרף לפקולטה של האקדמיה הימית הטורקית באיסטנבול שם לימד במשך שלוש שנים.
ב-1939 הופעל מחדש ושימש כדובר הרשמי של פיקוד הצי עד אביב 1945. הוא נפל בשבי בידי הכוחות הבריטיים ב-8 במאי 1945 והוחזק בשבי עד 1947. הוא מת בביתו בצלה ב-1 בנובמבר 1964.
ב-29 באפריל 1908, ליצו התחתן עם הילדגרד קינצל, אחותו של אברהרד קינצל.
נולדו להם 5 ילדים, ביניהם גינתר ליצו (4 בספטמבר 1912 – 24 באפריל 1945), טייס קרב ואלוף הפלות של הלופטוואפה ששירת במלחמת העולם השנייה.
פרידריך אליאס "פריץ" לאופהיימר היה כלכלן ורב ישראלי יליד גרמניה.
אביו היה הרב יונאס לאופהיימר.
הוא למד משפטים בהיידלברג וסיים את לימודיו ב-1913 עם עבודת גמר.
לאחר מכן עבד ככלכלן בבנק.
בשנים 1928–1931 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
לימודיו הקודמים ופעילותו המקצועית קיצרו את לימודי התאולוגיה משבע השנים הרגילות לשלוש שנים.
לאחר לימודיו הגיע לבאד אמס, שם קיבל את משרת רב המחוז האורתודוקסי באס אמס-ויילבורג מלייזר ויינגרטן.
הוא היה חבר בתנועת המזרחי, בנציגות הארצית של יהודי גרמניה ובאגודת רבני גרמניה.
בליל הבדולח הוכה ועבר התעללות.
ב-1939 נכלא למחנה הריכוז דכאו.
הוא חתם על הסכמת יציאה לעצמו ולמשפחתו - אשתו לוטה (נולדה ב -1902, בתה הצעירה של הנרייט פירת), וילדיו רפאל, חנניה ומרים - והם עזבו כשיעדם היה ארץ ישראל.
העזיבה התרחשה מיד לאחר שחרורו מדכאו.
המשפחה הגיעה לארץ ישראל דרך הולנד וצרפת.
בשנים 1940 עד 1961 היה לאופהיימר ראש בית האבות הכללי בירושלים.
פרידריך גראף פון בק-רז'יקובסקי היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר שימש כראש המטה הכללי בין 1881–1906.
נולד ב-21 במרץ 1830 בשם "פרידריך בק", בעיר פרייבורג.
אביו קרל יוזף היה פרופסור לכירורגיה ורפואת עיניים.
ב-1846 בק התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והשתתף בדיכוי המרד ההונגרי של 1848. ב-1854 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-1859 הוא נשלח לאיטליה כראש מטה דיוויזיית ריישאך.
הוא לחם במלחמת אוסטריה-סרדיניה בהצטיינות, נפצע קשה, ועוטר באות מסדר כתר הברזל מדרגה שלישית.
ב-1861 הוא הועלה לדרגת מאיור, והוענק לו תואר האצולה "ריטר" מאת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
באותה שנה הוא נישא לאנה מריה רז'יקובסקי פון דובז'יץ'.
ב-1865 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
הוא הפך ליועץ קרוב של הקיסר, ובמלחמת אוסטריה-פרוסיה נשלח למלא משימות מיוחדות עבורו בחזית.
ב-1874 הוא מונה לחבר בגהיימראט (המועצה הפרטית) של הקיסר.
ב-1878 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לויטננט ונשלח מטעם הקיסר לבוסניה והרצגובינה (שנכבשו בידי האוסטרים באותה שנה).
כמו כן, באותה שנה הוענק לו תואר האצולה "פרייהר".
ב-1881 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא כיהן בתפקיד במשך 25 שנים, שבמהלכן ביסס את המטה הכללי ואת מעמדו של הרמטכ"ל כמפקד בפועל של הצבא שכפוף לקיסר בלבד.
בשל יחסיו הקרובים עם הקיסר והשפעתו הרבה עליו, הוא נודע בכינוי "סגן הקיסר".
ב-1885 הוא הפך לחבר במועצה האימפריאלית, וב-1888 הוא הועלה לדרגת פלדצויגמייסטר.
ב-1906 הורעו יחסיו עם הקיסר, והוא פוטר מתפקיד ראש המטה הכללי.
כפיצוי, שודרג תואר האצולה שלו ל"גרף".
ב-1913 אישר לו הקיסר להוסיף לתואר האצולה שלו את שם משפחתה של אשתו - רז'יקובסקי, וזאת מתוך מטרה לשמור על שם השושלת העתיקה שהיא הייתה היורשת היחידה שלה.
פְרִידְרִיךְ לוּדְווִיג גֶאוֹרְג פוֹן רַאוּמֶר היה היסטוריון גרמני בן למשפחת האצולה של פון ראומר.
הוא היה ההיסטוריון המדעי הראשון שהפך את נושא היסטוריה לפופולרי בגרמנית.
הוא נסע רבות ושירת בגופים מחוקקים בגרמניה.
הוא נולד בוורליץ בדוכסות אנהלט-דסאו.
אביו, גאורג פרידריך פון ראומר (נפטר ב-1822), היה קמרדירקטור (Kammerdirektor, כלומר מנהל הלשכה, פקיד ראשי במחלקה הפיננסית) באנהלט ותרם רבות לחקלאות.
לאחר לימודים בגימנסיה יואכימשטאל בברלין, ובאוניברסיטאות האלה וגטינגן, החל ראומר לעסוק בעריכת דין.
הוא הצטרף לשירות המדינה הפרוסי בשנת 1801 כשופט אזרחי, התקדם בשירות, ומונה לחבר מועצה של הקנצלר ב-1809.
הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת ברסלאו בשנת 1811, שם כיהן עד 1816. בשנת 1819, הוא הפך לפרופסור למדע המדינה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין כשהוא אחראי על הקתדרה עד 1847, ומרצה מדי פעם עד 1853. הוא היה במשך זמן מה מזכיר .
גם מתפקיד זה הוא התפטר ב-1847.
בזמנים שונים בין 1816 ל-1855, הוא טייל פעמים רבות באירופה ובארצות הברית.
ב-1815 ערך מחקרים היסטוריים בוונציה, ובשנתיים שלאחר מכן טייל בגרמניה, שווייץ ואיטליה.
הוא נסע לאנגליה ב-1835, לאיטליה ב-1839 ולארצות הברית בשנים 1841–1843. הוא ביקר מחדש בארצות הברית בשנים 1853–1855. ביקורים אלו הביאו לפרסום עבודות שונות.
כשחזר ממסעו ב-1841 דרך ארצות הברית ראומר התרשם עמוקות מהידע הרחב של האזרח האמריקני הממוצע, בו נתקל בנסיעה על ספינת קיטור במיסיסיפי.
מכריו למסע ייחסו את העניין והידע שלהם לגישה שלהם לספרים מספריות ציבוריות ולהרצאות ציבוריות בנושאים שונים.
ראומר החל אז ביוזמה לפתוח ספריות ציבוריות גם בברלין.
בסוף 1841 הקימו ראומר וחובבים אחרים לראשונה את Verein für wissenschaftliche Vorträge (כלומר, האגודה להרצאות ציבוריות מדעיות).
תוך שימוש באולם הקונצרטים של כאולם להרצאות, הצליחה האגודה לאסוף 4,000 טאלר שהיוו את ההון ההתחלתי של הספריות הציבוריות של ברלין שהוקמו ב-1846. עד סוף שנות השבעים של המאה ה-19 גייסה האגודה וסיפקה כספים בהיקף של פי שישה מהסכום הראשוני הזה.
אולם האגודה רצתה שהעיר ברלין תתרום את חלקה ותיקח את הספריות תחת חסותה.
ראומר הציג את רעיונותיו על ספריות ציבוריות, המכונות Volksbibliotheken (ספריות של אנשים), בתזכיר ב-1846, מהדהד את דעותיו הדמוקרטיות.
החל מ-1 באוגוסט 1850 נפתחו ארבע הספריות הציבוריות הראשונות, ממוספרות I עד IV.
ב-1848 הוא נבחר לחבר באספה הלאומית של פרנקפורט, שם שייך את עצמו למרכז ימין, ותמך בהצעה לאימפריה גרמנית תחת שלטון פרוסיה.
הוא נשלח לפריז כשגריר על ידי יורש העצר הקיסרי יוהאן, ארכידוכס אוסטריה, והיה אחד מהנציגים שהציעו את הכתר הקיסרי לפרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
לאחר התמוטטות הפרלמנט הגרמני חזר ראומר לברלין, שם מונה לחבר ב.
הוא נפטר בברלין בשנת 1873. קברו השתמר בחלקת קרויצברג של בית הקבורת Friedhof II der Dreifaltigkeits-Kirchengemeinde (בית הקברות השני של קהילת השילוש הקדוש) ב-Bergmannstraße, ברלין.
אחיו, קרל גאורג פון ראומר, היה גאולוג ומחנך.
בני דודיהם היו , שופט, פוליטיקאי ועורך, ו, גנרל ואיש אמונו של ביסמרק.
יצירתו הראשונה, שפורסמה בעילום שם ב-1806, נקראה Sechs Dialoge über Krieg und Handel (שישה דיאלוגים על מלחמה ומסחר).
בשנת 1830 החל ראומר את סדרת ה-Historisches Taschenbuch (ספרון-כיס היסטורי) בהוצאת ברוקהאוס (F.
Brockhaus), שאותה המשיך וילהלם היינריך ריל לאחר 1871.
לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "סגנונו של ראומר הוא ישיר, צלול ונמרץ, ובימיו הוא היה היסטוריון פופולרי, אך אם נשפט לפי אמות מידה מדעיות למהדרין, הוא אינו מדורג בין האנשים הראשונים בתקופתו".
לפי "אנציקלופדיה של ביוגרפיה אמריקאית" (Cyclopædia of American Biography) של אפלטון (Appletons), "הוא נחשב בצדק לאחד ההיסטוריונים הגדולים של המאה ה-19".
חבר באקדמיה למדעים של טורינו
חבר באקדמיה למדעים של גלאזגו
חבר כבוד של החברה המלכותית
חבר כבוד בוועדת המלומדים של (1857)
ספריית פרידריך פון ראומר בברלין, נקראה על שמו ב-1955
פְרִידְרִיךְ לֶאוֹפּוֹלְד גראף צוּ שׁטוֹלְבֶּרְג-שׁטוֹלְבֶּרְג היה עורך דין מתרגם ומשורר גרמני.
הוא היה גם משורר של תקופת סער ופרץ ותחילת התנועה הרומנטית.
פרידריך לאופולד נולד ב-7 בנובמבר 1750 ב שבדוכסות הולשטיין, שהייתה אז חלק מדנמרק.
קסטל-רמלינגן (1722–1773), ואביו, כריסטיאן גינתר שטולברג (1714–1765), הוא השתייך ל של משפחת שטולברג.
הוא היה אחד מ-12 ילדים, ואחיהם של כריסטיאן צו שטולברג-שטולברג ו.
אביו היה שופט דני ובעל אחוזה.
מספר שנים לאחר לידתו עברה המשפחה לקופנהגן, שם יצר עד מהרה קשרי ידידות עם אנשי ספרות בולטים.
פרידריך גוטליב קלופשטוק, בפרט, הפך למורה רוחני של שטולברג ואחיו לאחר מות אביהם בשנת 1765.
יחד עם אחיו הבכור כריסטיאן, פרידריך לאופולד למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג בשנת 1770, כדי ללמוד .
לימודיו האחרים כללו את הלימודים הקלאסיים וקורסים היסטוריים שונים.
שני האחים למדו לאחר מכן באוניברסיטת גטינגן והיו חברים בולטים ב"", אגודה ספרותית של גברים צעירים שהיו בעלי שאיפות גבוהות לאחדות המדינה, וטיפחו שירה גרמנית.
לאחר שסיימו את האוניברסיטה, יצאו האחים בשנת 1775 למסע בשווייץ בחברת המשורר המפורסם יוהאן וולפגנג פון גתה.
בשנת 1777 מונה פרידריך לאופולד לשליח של הנסיך-בישוף של ליבק בחצר המלכות בקופנהגן, אך לעיתים קרובות שהה ב כדי לבלות עם חברו מהקולג' וחבר באגודה הספרותית של גטינגן, יוהאן היינריך פוס.
בשנת 1781, הוא מונה למנהל הראשי באויטין.
בשנת 1782 שטולברג נישא להנרייטה אלאונורה אגנס פון ויצלבן (1761–1788), אותה הילל בשיריו.
לאחר שש שנות נישואין מאושרות, אגנס נפטרה בשנת 1788.
פרידריך לאופולד מונה לאחר מכן לשליח דני בחצר של ממלכת פרוסיה, ונישא לרוזנת זופי שרלוטה אלאונורה פון רדרן (1765–1842) בשנת 1789. לאחר חתונתם הוא ואשתו יצאו לסיור גדול ברחבי גרמניה, שווייץ ואיטליה; הוא תיעד את המסע הזה בסדרת מכתבים, "מסעות דרך גרמניה, שווייץ, איטליה וסיציליה".
סיור זה היה בעל חשיבות רבה להתפתחותו הדתית, שכן אז הוא הכיר את הקתולי האדוק, כמו גם את המורה הרוחני של דרוסטה-וישרינג, התאולוג הנודע .
בשנת 1791 מונה לנשיא בית הדין האפיסקופלי של ליבק באויטין.
ביוני 1800 הצטרף לכנסייה הקתולית בקפלה הפרטית של באוסנבריק, וב-22 באוגוסט התפטר מתפקידיו השונים ופרש למינסטר בווסטפאליה.
הוא היה פעיל בקבוצת קתולים וסטפאלים שפעלו לפיתוח התנועה הרומנטית.
כתוצאה מנישואיו השניים היו לשטולברג צאצאים רבים, שכולם, למעט הבת הבכורה, הלכו בעקבות אביהם והצטרפו ל בשנת 1801. בתו הבכורה, מארי אגנס, הייתה מאורסת לרוזן הלותרני פרדיננד מ, בנו של .
ארבעה מבניו ושניים מחתניו השתתפו במלחמת הנפוליאוניות נגד צרפת החל משנת 1814; אחד מהם נהרג ב בשנת 1815. בשל המרתו לנצרות הקתולית, הותקף פרידריך לאופולד קשות על ידי חברו לשעבר פוס ("?Wie ward Fritz Stolberg zum Unfreien", "כיצד הפך פרידריך שטולברג לעבד?", 1819).
לאחר שחי זמן מה (משנת 1812) באזור בילפלד, הוא עבר לאחוזתו בטירת זונדרמילן (כיום חלק מ) ליד אוסנבריק, שם נשאר עד מותו בשנת 1819.
בימי לימודיו, היה שטולברג חבר ב"גטינגר היינבונד" במסגרת תנועת סער ופרץ.
נאמר כי לשירתו יש "איכות פסטורלית ואידילית הקושרת את יצירתו לרומנטיקנים".
פרידריך לאופולד כתב אודות, בלדות, סאטירות ודרמות רבות: ביניהן הטרגדיה "טימולאון" (1784).
הוא גם כתב היסטוריה של "אלפרד הגדול" (1816), סיפור חייו של "וינסנט דה פאולוס הקדוש", תרגם קטעים מיצירותיו של אוגוסטינוס, וכתב הגיגים על כתבי הקודש.
עם זאת, הגיגים אלה, יחד עם "ספר אהבה" והחוברת הפולמוסית "דחייה קצרה של המכתב הארוך והמשמיץ מאת פוס", לא הופיעו אלא לאחר מותו.
כמה משיריו הולחנו על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט, ושיר אחד הולחן על ידי המלחין השוודי יוזף מרטין קראוס.
פְרִידְרִיךְ יוּלִיוּס שְׁטַאל היה עורך דין חוקתי, פילוסוף פוליטי ופוליטיקאי גרמני ממוצא יהודי.
הוא נולד בווירצבורג, בבישופות-נסיכות וירצבורג, ממוצא יהודי, כיוליוס יוֹלזוֹן, וגדל אך ורק על פי הדת היהודית והורשה ללמוד בגימנסיה.
כתוצאה מהשפעתה, הוא התנצר בגיל 17 והוטבל בכנסייה הלותרנית בארלנגן ב-6 בנובמבר 1819. הוא דבק באמונתו החדשה, במסירות כנה ובהתמדה עד מותו.
שטאל התמנה לפריבט-דוצנט באוניברסיטת מינכן עם קבלת תואר דוקטור למשפטים, לאחר שלמד משפטים באוניברסיטאות וירצבורג, היידלברג ו.
בשנת 1832 מונה לפרופסור מן המניין למשפטים בווירצבורג ובשנת 1840 מונה לראשות הקתדרה למשפט כנסייתי ופוליטיקה בברלין.
שם, הוא מיד הטביע את חותמו כעורך דין לענייני כנסייה, והוא מונה לחבר הלשכה הראשונה של הסינוד הכללי.
בשנת 1850 נבחר כחבר , והתנגד בחריפות לרעיון הפדרציה הגרמנית.
בתחילת דרכו האינטלקטואלית, פרידריך יוליוס שטאל הושפע מאוד מהפילוסוף הגרמני פרידריך וילהלם שלינג, ובעידודו של האחרון, החל בשנת 1827 את עבודתו הגדולה "Die Philosophie des Rechts nach geschichtlicher Ansicht" ("הפילוסופיה של המשפט מנקודת מבט היסטורית").
המהדורה הסופית השנייה של עבודה זו, שפורסמה בשנת 1845, נקראה "Rechts- und Staatslehre auf der Grundlage christlicher Weltanschauung" ("תורת המשפט והמדינה על בסיס השקפת העולם הנוצרית").
לעיתים נטען שבעבודה זו הוא מבסס את כל המשפט ומדע המדינה על התגלות נוצרית, אך זוהי אי הבנה חמורה של עמדתו.
כפי שהוא ניסח זאת בספר 1 של עבודה זו, "ההתגלות הנוצרית אדישה [לסדר האזרחי].
התגלות זו מספקת תקנות המסדירות את התנהגות האדם ביחס לסדר הקיים, אך היא אינה נותנת הוראות לגבי הקמת סדר זה.
אין תמונה אלוהית של הסדר האזרחי, כי הדרך בה הוא קיים אינה מאלוהים".
הוא תמך ב נוצרית ובהקמת הכנסייה הנוצרית.
כ"Oberkirchenrath" (יועץ סינודלי), שטאל השתמש בכל השפעתו כדי להחליש את , הפשרה בין הדוקטרינות הקלוויניסטיות והלותרניות שהיא מהות הכנסייה האוונגלית בפרוסיה, ולחזק את השפעת הכנסייה הלותרנית ("Die Lutherische Kirche und die Union", 1859).
שטאל תמך בהקמת חוקה אפיסקופלית ללותרנים הדומה לזו של הקתולים או האנגליקנים.
השר הפרוסי תקף את שטאל, אך פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, תמך בשטאל במדיניותו הכנסייתית, והאיחוד הפרוסי כנראה היה מתפרק אלמלא העוצרות של הנסיך וילהלם (לימים וילהלם הראשון, קיסר גרמניה) בשנת 1858. השפעתו של שטאל פחתה תחת המשטר החדש, והוא נשאר חבר ב ("הרנהאוס"), אך התפטר מתפקידו בסינוד הכללי.
בעת שהיה בחופשת מרפא, הוא מת במפתיע בבאד בריקנאו.
בשנת 1827 שטאל התקבל במינכן בזכות בקיאותו במשפט הרומי העתיק וקיבל שם משרת מרצה פרטי.
בסמסטר החורף של 1827–1928 הוא החל להרצות על המשפט הרומי ועל פילוסופיה של המשפט.
מסיבות לא ידועות, אביו ולנטין שטאל איבד את רוב הונו; לאחר מות הוריו (1829–1830), יוליוס שטאל נאלץ לטפל בשבעת אחיו הצעירים.
הוא הגיש מועמדות לשווא למשרת מרצה בשכר.
כדי לנטרל את כתב העת Bayerisches Volksblatt ("באיירישס פולקסבלאט" – "עיתון העם הבווארי") הליברלי שיצא לאור בווירצבורג על ידי גוטפריד אייזנמן, ממשלת בוואריה ייסדה את המגזין הרשמי "Der Thron- und Volksfreund" ("דר טרון- אונד פולקספרוינד" – "ידיד הכס והעם") בשנת 1830 ומינתה את שטאל לעורכו.
אפילו בתקופה זו, חשיבתו ופעילותו העיתונאית והפוליטית היו אנטי-רציונליסטיות ואנטי-מהפכניות ותאמו במלואן את העיקרון המלוכני של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
אבל ה"פולקספרוינד" לא היה מתחרה ל"פולקסבלאט" וחדל להתפרסם לאחר מספר חודשים מועט ושמונה גיליונות בלבד.
אף על פי כן, הוא דחה פעמיים הצעה של השר מהסן לודוויג האסנפלוג למשרה באוניברסיטת מרבורג מכיוון שהרגיש מחויב לבוואריה.
בשנת 1834 חזר שטאל לאוניברסיטת ארלנגן, שם לימד משפט קאנוני, משפט חוקתי ופילוסופיה של המשפט, ובשנת 1835 נישא ליולי קינדלר, בתו של יצרן כפפות מארלנגן; הנישואים נותרו חשוכי ילדים.
כתוצאה מכך, המלך לודוויג הראשון פיטר את השר ונזף בשטאל על ידי שלילת מעמדו כפרופסור למשפט חוקתי והעברתו למשפט פרוצדורלי אזרחי, שהיה זר לו.
לכן דחה שטאל את בחירתו מחדש לפרלמנט המדינתי, ניצל את השקט שהושג כדי לעבד את עבודתו על חוקת הכנסייה וכעת - אף על פי שעמיתיו מארלנגן מינו אותו לפרו-רקטור בשנת 1839.
בשנת 1840 מונה שטאל לפרופסור לפילוסופיה משפטית, משפט חוקתי ומשפט קאנוני בברלין.
לבקשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, הוא היה אמור להילחם בהגליאניות "הרציונליסטית" באוניברסיטה.
במהלך הרצאת הפתיחה שלו ב-26 בנובמבר, שטאל הכריז על כוונה זו ועורר שערורייה.
היינריך פון טרייצ'קה מכנה את קבלת הפנים "וולגרית".
ביומניו, מתאר את "גרירת רגליים והלחישות של הסטודנטים" כ"התנגדות ראשונה לממשלה החדשה".
שטאל קרא לסטודנטים המוחים: "רבותי, אני כאן כדי ללמד, אתם כדי להקשיב, אתם רשאים לשפוט בבית, אך אל תפריעו לסדר ולשלווה כאן!" כבר בשנת 1841, שטאל היה בוועדת השיפוט של הפקולטה למשפטים, שם הכין חוות דעת מומחים על מקרים חוקתיים וקאנוניים.
כפרופסור, הוא קיבץ סביבו סטודנטים שמרנים, וכשהיה דיקן ורקטור, השפיע על המינויים לקתדרות לטובת אינטרסים שמרניים.
בדו"ח של הפקולטה למשפטים, הוא דיבר נגד קבלת יהודים כמרצים.
שטאל גם ניסח את דחיית ההזמנה לפגישת מרצים באוניברסיטה בספטמבר של שנת המהפכה 1848 משום שהתנגד להכרה מצד הממשלה המרכזית של פרנקפורט.
מסמסטר החורף של 1850–1851 הוא קיים הרצאות פומביות על הקבוצות הנוכחיות במדינה ובכנסייה, אליהן הגיעו גם פקידים בכירים ואף שרים.
אף על פי שפעילותו של שטאל בתוך האוניברסיטה הייתה כבר בעלת משמעות פוליטית, היא בשום אופן לא הספיקה למלא את שאיפותיו הפוליטיות.
לאחר 1848, עצומה של הפרופסורים החברים והמרצים הפרטיים באוניברסיטת ברלין דרשה את פיטוריהם של אחרים, וגם דרשה את פיטוריו של שטאל, ולכן הוא עזב את ברלין בחיפזון, אך עד מהרה חזר כדי לקדם את הקמת עיתון שמרני ואת ארגון מאוחר יותר יחד עם .
מאמרים נוספים של שטאל הופיעו במרווחים קצרים, עד שבספטמבר הוא החל להתרכז בבניית ארגון מפלגתי.
"טיוטה למפלגה שמרנית" שלו, שנכתבה בפברואר ומרץ 1849, ובה תיאר את קווי היסוד למדיניות שמרנית עתידית, הפכה לבסיס לתוכנית השמרנית שבסופו של דבר הודפסה.
עם זאת, שטאל לא הצליח להשיג את תמיכת כל חברי המפלגה השמרנית לתוכנית זו; כך הוא הפך - שוב לצדו של לודוויג פון גרלאך - לדובר רק של הימין הפרלמנטרי הקיצוני (שכונה לעיתים "קבוצת גרלאך-שטאל").
בשנת 1849 נבחר ללשכה הראשונה מטעם נפת אוברברנים, אך למרות זאת הצליח לשכנע את ה"שמרנים הגבוהים" של "מפלגת עיתון הצלב" לקבל את התוכנית באופן עקרוני, אף על פי שהם שאפו לתקן אותה.
לבסוף, בשנת 1854, שטאל הפך לאחד מחברי שמונו לכל חייהם על ידי המלך, ובכך לדובר הראשי של "הסיעה האבירית", לה נשאר נאמן עד סוף ימיו.
בבית המדינה של פרלמנט האיחוד של ארפורט בשנת 1850 הוא פעל נגד תוכנית ה-"Kleindeutsche Lösung" ("פתרון גרמניה הקטנה", איחוד ללא אוסטריה) לשאלה הלאומית תחת הנהגה פרוסית, מכיוון שלא רצה לעשות דבר נגד הקיסרים מבית הבסבורג, שבהם עדיין ראה מועמדים לגיטימיים לכתר הקיסרי.
כישלונה של מדיניות האיחוד כתוצאה מ היה מקובל עליו לחלוטין; ובכך חודשה ההבנה בברית הקדושה עם אוסטריה ורוסיה.
מתוך רוח זו הוא גם פעל למען נייטרליות פרוסית במלחמת קרים בשנת 1854, כאשר בונזן ותומכים אחרים של אנגליה דחקו בפרידריך וילהלם הרביעי להתערב.
המלך הבטיח בשנת 1840: "אשמור על השלום בימי", וקיים זאת כעת.
פרוסיה נותרה נייטרלית בכוונה, ושטאל הצדיק זאת בנאום בפני הלשכה הראשונה של הפרלמנט כ"מסקנה של מדיניות המבוססת על עיקרון נעלה יותר".
בשנת 1854 שטאל גם הפך ליועץ הכתר הפרוסי ולחבר במועצת המדינה.
גם בתחום הכנסייתי, שטאל השתמש בתפקידו כחבר במועצת הכנסייה האוונגלית העליונה הפרוסית הישנה (1852–1858) כדי להחליש את האיחוד, לחזק את ה הלותרניות () ולחדש את שלטון הכמורה על העולם החילוני.
הוא היה חבר בסינוד הכללי הפרוסי בשנת 1846 (ולצד ) סגן נשיא הקונגרס הכנסייתי האוונגלי הגרמני משנת 1848 עד 1861 וחבר הוועד המרכזי של המיסיון הפנימי בפרוסיה.
ייתכן שבשל השפעת הקתוליות בתקופתו בווירצבורג, כאשר הוא הוקסם מהיסודות הסמכותניים של חוקת הכנסייה ההיררכית, שטאל דרש להבטיח את תוקף הקונפסיה הלותרנית כנורמה העליונה של כל חיי הכנסייה בעזרת ארגון כנסייתי אפיסקופלי עצמאי ברובו.
משרת הבישוף הוכנסה לבסוף ל-EKD לאחר 1945.
התהפוכות הפוליטיות כתוצאה ממחלת המלך ומרד הנסיך העוצר וילהלם ונפילת ממשלתו של אוטו מנטויפל גם סיימו את עבודתו של שטאל במועצת הכנסייה העליונה והובילו להתפטרותו מהרשות בשנת 1858. עם זאת, הוא המשיך במאבק הפוליטי נגד שלטון העידן הליברלי בבית הלורדים הפרוסי, אך לא זכה לראות את המפנה הפוליטי שלו.
לא מרוצה מתורתו של הגל, הוא חש את אומללות הפילוסופיה בכך שלא הייתה מסוגלת לספק בסיס אתי למשפט שהוא נאלץ ללמד.
בסופו של דבר הוא גילה שההיסטוריה של הפילוסופיה של המשפט הראתה לו את הדרך בהתפתחותה, ושהגותו של פרידריך וילהלם שלינג קיבלה אישור וחיזוק.
עם זאת, שטאל לא ראה את עצמו כתלמידו של שלינג.
הדמות השנייה שהוא יכול היה להסתמך עליה הייתה פרידריך קארל פון סאביניי, אבי האסכולה ההיסטורית של המשפט.
הוא הכיר את הדבר הנכון באופן אינטואיטיבי, אך אחרים נזקקו לפילוסופיה משפטית כבסיס תאורטי.
זה הוזנח, ושטאל רצה לקחת על עצמו את המשימה להצדיק את השקפות האסכולה ההיסטורית של המשפט באופן תאורטי, כלומר במונחים של אתיקה, מבלי ללכת בעקבות דוקטרינת המשפט הטבעי של הנאורות.
אלא, הוא רצה לבסס את עצמו על ההשקפות הנוצריות המסורתיות - ומעל הכל עם עבודתו להעניק "לרציונליזם מונומנט נצחי (כלומר, מצבה)".
שטאל פותח את ההקדמה ליצירתו העיקרית בהגדרה התמציתית: "פילוסופיה של המשפט היא מדע הצדק".
מאחר שניסיונות קודמים אינם יכולים שלא להיראות, מוקדש הכרך הראשון לראשיתה של הפילוסופיה של המשפט.
"המהלך ההיסטורי, טבעם האמיתי של בני האדם הוא השיפוט על מניעי כל פילוסופיה, וכך על הפילוסופיה עצמה.
המדע, כמו הקדוש באגדה (כריסטופורוס), חייב לחפש את האדון החזק ביותר...עם כל מערכת, השאלה אינה כל כך אילו מוסדות היא מכריזה כצודקים, מה צודק עבורה ומניין היא שואבת את ידיעותיה".
החל מהיוונים, דרך ימי הביניים ותאוריית המשפט הטבעי, שטאל מגיע לבסוף לפרגמטיים (מקיאוולי ומונטסקייה), לספקולטיביים (הגל ושלינג), אל "סופרי המהפכה הנגדית" ואל הפילוסופיה של המשפט ההיסטורית.
הכרך השני של "הפילוסופיה של המשפט" פורסם בשנת 1833, כלומר לאחר מהפכת יולי 1830. חוויית המהפכה הייתה מכוננת עבור שטאל.
הוא דחה לחלוטין את המהפכה והיה משוכנע שניתן היה לעשות הכל כדי למנוע אותה, למנוע את התרחשותה.
המהפכה עבור שטאל מתחילה כבר ברציונליזם, בעובדה שהאדם אינו מסתפק עוד בידיעת אלוהים על עצמו, אלא רוצה להציב לעצמו סטנדרטים בעצמו, באמצעות תבונתו.
ואם נותנים לרציונליזם להתפתח באופן חופשי, האמין שטאל, הוא יוביל בהכרח למהפכה מתמדת, מכיוון שמאחר שאלוהים כביכול הודח, אינך מרוצה מחוקה, וגם לא מהדחת המונרך והקמת רפובליקה.
אלא, בסופו של דבר יבוטל הקניין וכל יסודות הסדר בחברה ימחקו, כולל חירות הפרט וכבוד האדם - יהיה "גיהנום עלי אדמות".
בדומה למהפכה במובן השלילי, הדת עיצבה את שטאל במובן החיובי.
הוא גדל בבית ראש קהילה יהודית עם חינוך דתי.
אך דתיות זו עד מהרה לא הספיקה לו.
השפעתו של הייתה מכרעת עבורו בתיכון.
הלותרני הפרוטסטנטי מסביבתו של נשיא , פרידריך היינריך יעקבי, שכנע אותו, ושטאל המיר את דתו ללותרניות.
מאוחר יותר, כפרופסור בווירצבורג, שנשלטה לחלוטין על ידי הקתוליות, שטאל סבל מכך והפך ללא בטוח בעצמו.
רק תאולוגיית קרפט בארלנגן חיזקה אותו שוב ועיצבה אותו ללותרני אורתודוקסי.
שטאל הכחיש זאת, כיוון שהוא הבין את הפייטיזם כא-פוליטי, בעוד שהוא היה פוליטי.
באופן עקרוני, שטאל הצהיר על עצמו כחסיד האסכולה ההיסטורית של המשפט, בכך שלא האשים אותה ואת סאביניי בשגיאות, אלא רק בחוסר בסיס אתי באמצעות פילוסופיה משפטית שהוא עצמו ניסה ליצור.
כלומר, בכך שהוא ראה את מה שצמח באופן היסטורי כתוצאה משלטונו של אלוהים ובסס זאת על רצונו של אלוהים כסטנדרט לטוב.
מצוות האלוהים צריכות להיות בסיס למשפט.
על בסיס זה, הוא הסביר שיש להמשיך ולפתח את המשפט באופן אורגני והיסטורי ברוח אלוהים.
מדינה וכנסייה הן מוסדות שנוצרו על ידי בני אדם, אך עליהן לשרת מטרה גדולה יותר.
במדינה, הייתה אמורה לקום ממלכה מוסרית, שאינה זהה ל"ממלכת האלוהים" הנצחית, אלא בזמן, בהיסטוריה, השלב המקדים לה.
בשנת 1837 כתב שטאל: "כך המדינה היא המוליך של השפעות אלוהיות על מצבם החיצוני של בני האדם.
עליה לסדר זאת במקום אלוהים, לקדם זאת, להעניש על הפרות הסדר, אך בכך גם להוכיח את הרצון המוסרי והסביר של הקהילה האנושית, כלומר את ציותם להקמת ולניהול הסדר האלוהי".
בהתבסס על אמונתו באל אישי כעיקרון עליון, שטאל גם הניח אישיות בראש המדינה: המונרך.
עם זאת, המונרך לא צריך לעמוד מעל המדינה, אלא לשרת אותה, לציית לחוקה ולחוקים ולהוביל את המדינה למילוי המשימות שהוצבו על ידי אלוהים.
שטאל ביסס את השקפת עולמו לא על הכרח לוגי (כמו הגל), אלא על האישיות החופשית של האל הנגלה.
מדינה ומונרך מחויבים למשהו נעלה יותר ועליהם לפעול ברוח זו.
היסוד של פילוסופיית שטאל, שהושפעה רבות משלינג אך גם מהגל, הוא האמונה באל אישי, בשליט ההיסטוריה.
בהנחייתו, ה"אישיות" מתפתחת בתחום הדתי-מוסרי כיחיד, כמאמין בקהילה הכנסייתית וכאזרח בסדר האזרחי של "העולם המוסרי", המאוגד על ידי המדינה, הממלכה המוסרית.
האחרונה עבור שטאל נקבעה באופן נורמטיבי על ידי הנצרות.
עבור שטאל, המדינה לא הייתה מבנה חוזי, אלא הסמכות שמונתה על ידי אלוהים; כמו הפרט, המדינה כאישיות שואפת למוסר.
ברור ש"מדינה נוצרית" זו אינה יכולה להכיר בהפרדה ההגליאנית בין מדינה לחברה.
אלא, המדינה היא התאגדות של עם תחת שלטון (סמכות).
ממלכה זו חיה מסמכות מונרכית, אך אינה רודנות תאוקרטית.
המונרך "כבול" כפי שהיה לאורך כל הדוקטרינה הפוליטית הלותרנית מאז הקמתה.
תפיסת המשפט המוסרית של שטאל מביאה לאיזון, לפחות מילולי, בין סמכות לחירות, בין עיקרון מונרכי ו"עם" אידיאלי.
נובע מהריבונות שהנסיך זכאי באופן מלא ובלתי ניתן לחלוקה לממש את כוח המדינה.
מכיוון שאחריות היא חלק מהכוח, לנסיך יש גם את היוזמה החקיקתית הבלעדית, הזכות להשתמש בהכנסות והזכות לכנס את הפרלמנט של העם.
במקרה של סכסוכים חוקתיים בין הפרלמנט לממשלה, יש לו וטו מוחלט של החלטה סופית.
אך חובתו היא לשעבד את האינטרסים שלו למען המדינה ולכבד את זכויות נתיניו.
חובת הנתינים היא ציות ואהבה לסמכויות הלגיטימיות, מסירות והקרבה למען המדינה.
זכותם היא, ראשית, הזכות לחופש דת, הוראה וקניין; כי המדינה כמוסד בלתי מושלם ביותר, כממלכת "נפילת האדם", יכולה לפעול רק באופן שלילי, רק מגן, על כל מה שנובע מתוך הפרט.
תנאי חיים אלה יכלו להתממש רק באחדות גבוהה יותר, בזו של מצוות האלוהים, שפעלו ישירות בנשמות בריותיו.
עם זאת, זכויות הנתינים לא מוצו במעמד שלילי זה.
מכיוון שהם יצורים חופשיים, עליהם לא רק לציית, אלא גם להסכים.
רצון השליט חייב להפוך לרצונם החופשי שלהם.
לכן דרש שטאל גוף מייצג של העם שיכול לאשר חוקים ומיסים או לדחות אותם, שיפקח על ניהול כספי תקין, על יישום חוקים באופן חוקתי ועל ניהול צדק הוגן, ובכך יהפוך לשומר ומבטיח של חירות האדם.
עליו להיות ייצוג עממי, ולכן שטאל דחה אחוזות פיאודליות.
אך עליו לשקף את מאזן הכוחות האמיתי; מכאן ששטאל היה בעד זכות בחירה אוניברסלית, אך נגד זכות בחירה שווה ובעד בית לורדים.
לנציגי העם אין רק קול מייעץ, אלא גם קול מכריע ויש להקשיב להם.
מכיוון שהוא עומד על בסיס משפטי, הוא יכול להתנגד, אך רק באופן פסיבי.
היו כבר ביקורות מצד בני זמנו של שטאל: ההיסטוריון והפוליטיקאי פרידריך כריסטוף דאלהמן ביקר את שטאל על כך שרצה להעניק חירות רק ב"חלקיקי טיפות הומאופתיות".
הפוליטיקאי והמדען המדיני הליברלי מנה את שטאל בין מתנגדי שלטון החוק ותומכי התאוקרטיה.
אדוארד ויפרמן הקדיש נספח לשטאל בספרו "מדינות הדת של המזרח הקרוב הקדום", שפורסם בשנת 1851, משום שראה בו את נציג הדוקטרינה של "המדינה הנוצרית" שהיה היחיד ש"עיבד מדעית דוקטרינות אלה למערכת מקיפה", וקבע שהכי קל לשלוט במדינה דתית.
גם משפטן החוקה אמר באירוניה שאופיו ואורח חייו של שטאל עמדו ב"ניגוד חד" לאלה של "חברי מפלגתו".
ההיסטוריון השמרן (והאנטישמי) היינריך פון טרייצ'קה אישר ששטאל הפך ל"נוצרי וגרמני לחלוטין", כינה אותו חלוץ האחדות הלאומית ו"המוח הפוליטי הגדול היחיד מבין כל ההוגים ממוצא יהודי".
בקיסרות של וילהלם, התגבר הפוזיטיביזם המשפטי ושטאל נשכח במידה רבה, לכל היותר עורר עניין היסטורי, למשל אצל אריך קאופמן, בעוד ש לא התייחס לשטאל בספרו "חוקת הרייך הגרמני" משנת 1876.
בגרמניה הנאצית, בעקבות האנס פרנק, שר הפנים של הרייך, למשל יוהאנס הקל ("חדירת הרוח היהודית לחוקה ולחוק הקאנוני הגרמני על ידי פרידריך יוליוס שטאל") ואדגר טטרין-טרנהיידן (בגלל "ההתפרקות של כוח המדינה"), שטאל נחשב ל"זר".
עבור קרל שמיט, שטאל היה "הנועז ביותר" ב"חזית יהודית", ששיתק את פרוסיה והיה אחראי לנפילת בית הוהנצולרן.
מצד שני, סופרים בגלות דיברו בחיוב או אחרת על תורתו של שטאל; פטר פ.
דרוקר הצעיר פרסם מאמר משבח על שטאל בטיבינגן באפריל 1933, זמן קצר לפני שנאלץ לעזוב את גרמניה.
השקפותיו הסמכותניות קבעו באופן מכריע את חשיבתן של האליטות המנהיגות הפרוטסטנטיות השמרניות בפרוסיה-גרמניה במדינה, בכנסייה, בחברה ובאוניברסיטאות עד מלחמת העולם הראשונה ומעבר לה, ובכך תרמו לנפילת רפובליקת ויימאר עם השלכותיה.
"סיפור 'מהפכת הנגד של המדע' לא היה עם פ.י.
בשנת 1963, דיטר גרוסר הכיר בתאוריית המדינה של שטאל כתרומה משמעותית להתגברות על הבעיות התאורטיות והחוקתיות-פוליטיות של זמנו, וכן הכיר ביסודותיה המשפטיים-פילוסופיים כבעלי ערך אקדמי מתמשך.
בפרט, הוא פירט את המבנה הדתי-אתי, המשפטי והפוליטי של "התחום המוסרי של אופי אישי", המושג המרכזי בפילוסופיה המשפטית והפוליטית של שטאל, ותלה את המתחים במערכת של שטאל בהשתרשות חשיבתו בזרמים הפוליטיים ה"ריאקטיביים" השונים של "זרמי הרסטורציה", בפילוסופיה של שלינג ובתאולוגיה של מרטין לותר.
לעומת זאת, בשנת 1967 קבע רוברט אדולף קאן בנחרצות ששטאל בסך הכל ערך בשיטתיות את הרעיונות השמרניים של זמנו והתאים אותם לצרכיהם.
רעיונותיו, שכבר היו מיושנים בחייו, בעצם לא חרגו מהדוקטרינה של שני החרבות מימי הביניים.
מרטין גרייפנהגן אפיין את שטאל בשנת 1977 כנציג של הבנה סמכותנית, סמכותנית-מוסדית של המדינה והכנסייה.
השקפותיו - כמו התורות של קודמיו, חברי מפלגתו ויורשיו - "מופרכות על ידי ההיסטוריה שלהן עצמן".
ויגאנד הצהיר בשנת 1980: "שטאל לא מת; הוא הותיר מורשת הרודפת את יורשיו עד היום הזה".
בשנת 1980, כריסטיאן ויגאנד בחן את עבודתו של שטאל ביסודיות רבה ובביקורתיות והאשים אותו בכך שלא הבין את האפיסטמולוגיה הביקורתית והפילוסופיה הטרנסצנדנטלית של עמנואל קאנט, אלא נחשל מנקודת מבט טרום-ביקורתית ולכן לא הצליח להבין את האידיאליזם הגרמני.
ויגאנד מתאר את עבודתו של שטאל כאחת מ"מסעות ההגנה הפילוסופיים המשפיעים ביותר נגד אירועי 1789" לצד אדמונד ברק ואיפוליט טן.
הוא מנהל חשבון כללי נגד "מערכת המהפכה".
על פי הבנתו של שטאל עצמו, הוא מתכוון ש"מהפכה היא הדוקטרינה הפוליטית הספציפית אשר, מאז 1789, מילאה את דרך החשיבה של העמים ככוח מניע עולמי וקבעה את מוסדות החיים הציבוריים".
ו"ההיקש מרצון האדם" הוא "תמיד מהפכני".
המטרה של מאבק ב"מהפכה" קובעת את כל מה ששטאל עושה: את כתיבתו, את פעילותו האקדמית ואת פעילותו הפוליטית.
לכן הוא מסית, מתווכח ומתפלמס באופן חסר רחמים ובלתי מתפשר.
ויגאנד מציין שוב ושוב כי "המילה הכתובה היחידה שחשובה לו [לשטאל] היא האיגרת אל הרומאים פרק י"ג", שבאמצעותה הוא מצדיק את העיקרון המלוכני: "בפרט, לממשלה יש כבוד וסמכות מאלוהים.
במילים פשוטות: מותר למדינה הזו לעשות הכל אם היא רוצה".
היא גם קובעת "שהמרכיבים המהותיים של תורת המדינה של קרל שמיט תואמים לחלוטין את תורת המדינה של המאה ה-19 בהקשר למלוכה או - אם לנסח זאת אחרת - תואמים לחלוטין את התפיסה האורגנית של המדינה".
פרידריך פון וִיזֶר (Friedrich von Wieser; 15 ביולי 1851 - 22 ביולי 1926) היה כלכלן מן האסכולה האוסטרית ואחד מממשיכיו הבולטים של קרל מנגר.
ויזר נולד בווינה ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת וינה.
באותה עת, הפך אחד מהתלמידים הבולטים של קרל מנגר, לצד אויגן פון בהם-באוורק, עמיתו, ידידו מילדות וגיסו.
השניים שימשו בתפקיד חשוב של הכשרת הדור הבא של חניכי האסכולה האוסטרית, כמו לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק.
ויזר הרצה באוניברסיטה של וינה ובאוניברסיטת קארל בפראג, עד שנקרא לשמש כמחליפו של מנגר שפרש בווינה, בשנת 1903. בשלהי חייו, בשנת 1917 הפך לשר האוצר באוסטרו-הונגריה המתמוטטת.
תרומותיו העיקריות של ויזר הם תיאורית ה"השלכה" הקובעת, בהתאם לתאוריית הערך השולי כי מחירם של גורמי הייצור נקבע על ידי מחירי התפוקה, ולא להפך, כפי שגרסו הכלכלנים הקלסיים.
תרומה נוספת של ויזר הייתה תאוריית "עלות ההזדמנות", שלפיה עלות ייצורו של מוצר שווה לעלויות המוצר שניתן היה לייצר במקומו.
תרומתו העיקרית של ויזר ברעיונותיו הייתה הרחבה של עקרון הערך השולי שהעלה מנגר קודם לכן גם לתחום הייצור וגורמי הייצור ואפשרה השמה של עקרון אחד לכל אורך השרשרת, ממוצרי הביניים ועד למוצר השלישי.
עבודותיו המוכרות ביותר של ויזר הן "ערך טבעי" משנת 1889 שפרטה את תורת העלות החלופית שלו ואת תאוריית ההשלכה ו"כלכלה חברתית" משנת 1914 שהייתה ניסיון שאפתני להחיל את הכללים בעולם האמיתי.
פרידריך וילהלם אוגוסט פְרֶבֶּל (1782–1852) היה מחנך גרמני שייסד את גן הילדים הראשון בשנת 1837.
אחד מהכלים חינוכיים שהמציא הוא "קוביות פרבל" - צורות גאומטריות אותן ניתן להרכיב בצורות שונות וליצור מבנים תלת־ממדיים.
האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט הודה שהושפע רבות מהמשחק בקוביות פרבל.
נולד בגרמניה התיכונה והתייתם מאימו בגיל שנה, אביו שהיה כומר ונתון לענייני עבודתו התנכר לו רוב ימיו.
בגיל 10 עבר לבית דודו ורק אז החל ללמוד באופן סדיר בבית ספר.
כשהיה בן 14 יצא פרבל לתורינגיה שבגרמניה המרכזית ולמד שנתיים יערנות ומדידת קרקע.
בימי בדידותו ביער, החל להרהר בבעיות חינוך ומתוך כך לביקורת דרכי מוריו שלדעתו לא הצליחו להפעיל את הטמון בתוכו.
כעבור זמן מה עבר פרבל לאיבארדון שבשווייץ, שם שהה שנתיים במחיצת יוהאן היינריך פסטלוצי שהיה הוגה דעות ובהשפעתו החל לעסוק בהוראה, ובפעם הראשונה הרגיש שנתגלה לו ייעודו ולימים נעשה חסידו הנלהב של פסטלוצי.
הזדהותו עם שיטת פסטאלוצי לא מנעה ממנו לעמוד על ליקוייה ובעקבות התבוננותו הביקורתית, נתעורר בו הרצון לגבש לו את דרכו העיונית בחינוך.
בשנת 1826 פרסם פרבל את ספרו העיקרי "חינוך האדם" שבו סיכם את השקפותיו על החיים והחינוך, והציע מתודה חינוכית משלו.
פרבל, שגדל ללא דמות אם, בחר דווקא להתמקד בבעיות חינוך בגיל הרך, ובשנת 1837 הקים מוסד לילדים קטנים ולימים טבע את השם גן ילדים.
פרבל פעל להפצת תורתו, והחל לעסוק בהכשרת אימהות ונשים בכלל בענייני חינוך.
למרות התנגדות רבה לשיטת החינוך של פרובל, עד 1859 כבר קמו הרבה גנים במולדתו.
וב-1874 התאגדו כל גני הילדים הללו ל'חברת פרובל הגרמנית' וממשלת פרוסיה אישרה להוסיף חינוך לגננות לבתי ספר לבנות מקומיים שבהם השלטון המקומי ביקש זאת.
שיטת החינוך שלו הגיעה גם לארצות אחרות: ב-1860 הוקם הגן הראשון בליידן, הולנד, וכך שלא במתכוון התחיל רפורמה חינוכית בהולנד.
מלבד גני הילדים של הכנסייה הקתולית כל הגנים בכל רחבי המדינה לימדו בשיטת ה'מתנות' (להלן).
יחד עם בלגיה ואוסטריה הייתה איטליה אחת המדינות ששילבה גני ילדים לתוך מערכת החינוך הציבורית שלה כבר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, וב-1871 כבר למדו 130,000 תלמידים ביותר מ-1,000 בתי מחסה לילדים [asili infantili].
מוסדות אלה היו יותר מעין 'טרום בתי ספר' והם התפתחו מפני שהממשלות באירופה הבינו שיש לדאוג לילדים בעולם שבו המהפכה התעשייתית הופכת את החיים ליותר מורכבים.
שיטת גני הילדים הגיעה לארצות הברית ויפן, אך בגרמניה, השלטון השמרני ראה ברעיון של פרבל "כפירה" וסגר את מוסדותיו.
ב-1860 הופסק בגרמניה המימון הממשלתי לגנים.
פרובל השפיע לא רק בשינוי הגישה החינוכית לילדים קטנים, אלא שיטות החינוך והמתנותהחינוכיות שלו השפיעו על התפתחות האמנות והארכיטקטורה החל מהמאה ה-19 .
בין תלמידי גני הילדים שלו וסילי קנדינסקי, פיט מונדריאן ופאול קליי.
כן גם רבים מראשוני הבאוהאוס כגון ולטר גרופיוס, יוזף אלברס, מיס ואן דר רוהה, פרנק לויד רייט.
בשנת 1860 פרסמה לינה מורגנשטרן ספר הדרכה על שיטת פרבל.
אחד מיסודות החינוך של פרובל היו 20 'מתנות' חינוכיות, אותן העניקו לתלמידים, כל מתנה באה עם דף מאויר שמראה מה אפשר לעשות עם המתנה.
המתנות נועדו לפתח בילדים תובנות חדשות, מותאמות לגילם, על העולם החיצוני בעוד המטלות - נועדו לתרגול של כושרים מסוימים.
בכל 'המתנות' השתמשו לא רק לביצוע הפעולות המוצעות בדף המאויר, אלא גם ציירו אותן בציורים.
- המתנה ה-1: כדור מחומר רך, שאליו מחובר חוט, באחד מששת צבעי הקשת.
- המתנה ה-2: כדור, גליל וקוביה מעץ, שיש בהם נקב המאפשר השחלת חוט.
- המתנה ה-7: לוחיות עץ שטוחות צבעוניות בצורות עיגולים מרובעים משולשים, מלבנים בתוך קופסה.
- המתנה ה-19: יצירה באפונים.
פרידריך פון פלוטו (גרמנית: Friedrich von Flotow; 27 באפריל 1812 – 24 בינואר 1883) היה מלחין גרמני.
פלוטו נולד למשפחה אריסטוקרטית עשירה.
בצעירותו חונך לקריירה דיפלומטית אך הראה נטייה למוזיקה.
ב-1827 נסע לפריז והתקבל ללימודים בקונסרבטוריון, שם החל לחבר מוזיקה, בעיקר אופרות.
הוא חיבר 29 אופרות שתורגמו לאנגלית, לצרפתית ולאיטלקית, והוצגו ברחבי אירופה.
רק האופרה מרתה שחיבר, שרדה את מבחן הזמן.
מרתה (המכונה גם "השוק של ריצ'מונד") הועלתה לראשונה בווינה ב-25 בנובמבר 1847. הגרסה האיטלקית של האופרה התקבלה בהתלהבות רבה יותר מהגרסה הגרמנית.
שני הקטעים המפורסמים מהאופרה הם האריה של מרתה, המבוססת על השיר האירי העממי The last rose of summer וכן האריה "Ach, so fromme" הזכורה יותר בגרסתה האיטלקית M'appari, בביצועו של מריו לנצה.
פרידריך דניאל רודולף קולאו היה מלחין גרמני-דני בתקופה הקלאסית והרומנטית.
בגיל שבע איבד את עינו הימנית בתאונה ברחוב.
אביו, סבו ודודו היו אבובנים בתזמורות צבאיות ופרידריך החל ללמוד פסנתר בהמבורג.