tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתה הייתה ייחודית בכך שהציגה מיניות נשית מפרספקטיבה נשית, ולא דרך המבט הגברי.
בנוסף לאירוטיקה הבלתי מתפשרת בציוריה, האקסהיביציוניזם, וה-BDSM, עבודתה גם שיקפה את האמביוולנטיות של וגנר לנורמות מגדריות.
היא הציגה מגדר כדבר נזיל, ופרצה בציוריה תדיר את הנורמות החברתיות בנוגע למין, מגדר ונשיות.
איינר וגרדה נפגשו בלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות, ונישאו ב-1904. הם טיילו ברחבי אירופה, ולבסוף השתקעו בפריז, שם היו לחלק מהחברה הבוהמיינית, ומנו בין חבריהם רקדניות, שחקנים, אמנים, ודמויות אחרות מעולם האמנות והתרבות.
השחקנית המפורסמת אנה לארסן הזמינה אצל גרדה דיוקן.
יום אחד היא לא יכלה להגיע לשבת עבור הציירת, אז גרדה הלבישה את איינר בגרביונים ונעלי עקב כדי לדגמן בשבילה, ושתוכל להמשיך בציור.
גם בפעם השנייה שלארסן לא הצליחה להגיע, היא הציעה להשתמש באיינר כמודל..
כשהתגלה שהמודל לציורים אלה היא לילי, עולם האמנות הגיב בזעזוע.
עם הזמן, איינר הזדהתה באופן מוצהר כאישה טרנסג'נדרית.
אך זהותה עדיין לא הייתה ידועה לכל, וכשגרדה ולילי יצאו יחד לאירועים ציבוריים, היא הייתה מציגה את לילי כאחותו של איינר.
אחרי שנים שחייה כלילי, ב-1930 היא החליטה לעבור ניתוח לשינוי מין, השנייה בהיסטוריה לעשות כן.
מיד לאחר הניתוח, מכיוון שלא היו כבר בעל ואישה, מלך דנמרק כריסטיאן העשירי ביטל את נישואיהן באוקטובר 1930. לילי סבלה מסיבוכים מהניתוח, בו ניסו להשתיל לה גם רחם, ומתה ב-1931 כתוצאה.
בשנת 1931, גרדה, שהייתה הרוסה ממותה של לילי, נישאה לפרננדו פורטה, שהיה קצין, טייס ודיפלומט איטלקי, ושהיה צעיר ממנה בעשר שנים.
השניים עברו לגור במרוקו, שם המשיכה וגנר ליצור אמנות.
היא התגרשה מפורטה בשנת 1936, לאחר שסחט ממנה את חסכונותיה במרמה, וחזרה לדנמרק ב-1938. התערוכה האחרונה שלה הוצגה ב-1939, כאשר עבודותיה כבר לא היו במודה.
וגנר, שחייתה לבד בשלב זה, החלה לשתות בכבדות, והתפרנסה ממכירת גלויות עבודת ידה.
גרדה נפטרה ב-28 ביולי 1940, בפרדריקסברג שבדנמרק, בהיותה בת 55.
במהלך השנים, הסיפור של לילי וגרדה צבר ססטוס קאלט בדנמרק ובעולם.
בעקבות פרסום ספרו של דייוויד אברסהוף, "הנערה הדנית", בשנת 2000, יצירות האמנות שלהם התגלו מחדש, והוצגו בתערוכות וכן נמכרו במכירות פומביות בהצלחה.
תערוכה מיוחדת של גרדה וגנר הוצגה במוזיאון ארקן לאמנות מודרנית ב-2015, ובינואר 2017 יצאה התערוכה לסבב עולמי.
"הנערה הדנית" היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם לכתריסר שפות.
בסרט באותו השם שיצא ב-2015, וגנר גולמה על ידי אלישיה ויקנדר, שזכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
את לילי גילם השחקן הבריטי אדי רדמיין.
הסרט ספג ביקורת על טשטוש ההיסטוריה המעשית של אישה טרנסג'נדרית בשם ארוטיזציה שלה, בשל השמטת חלק מהעובדות ההיסטוריות, ועל היותו מבוסס על ספר פיקטיבי במקום על הסיפור האמיתי של הדמויות האמיתיות, גרדה ולילי.
בנוסף, הסרט עורר סערה בקהילת הלהט"ב, אשר התנגדה לבחירת גבר סיסג'נדר לגילום דמות טרנסג'נדרית.
נושא המיניות של גרדה אינו מוזכר בסרט או בספר.
בפברואר 2016, זכתה אליסיה ויקנדר בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור גילום דמותה של וגנר בסרט.
גרדה גוטליב 1916 - 28 באוקטובר 1992) הייתה אתלטית יהודייה-אוסטרית.
5 פעמים ברציפות אלופת אוסטריה בקרב חמש מודרני (1937-1933), אלופת המכביה השנייה (1935) בקפיצה לגובה ושיאנית עולם בקפיצה לגובה מהמקום (1.32 מטר).
גוטליב התאמנה בקבוצת הכח וינה.
ב-12 במאי 1934 קבעה גוטליב בקפיצה לגובה מהמקום שיא עולם חדש של 1.32 מטר.
מדליית ארד בשחקים העולמיים לנשים
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורוניקה קולבאך, יוהנה ונקורה ואלזה שפנדר, אחרי גרמניה והולנד.
באליפות אוסטריה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה גוטליב בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.35 מטר ומדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.73 מטר, אחרי מרילה פרייוולד מפולין (4.91 מטר) וסיביל קוף מארצות הברית (4.87 מטר).
בתחרות שנערכה בווינה ב-17 באוגוסט אותה שנה היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 5.35 מטר.
בתחרות שנערכה בווינה ב-8 בספטמבר היא קבעה בריצת שליחות 4x75 מטר ביחד עם ונדה נובק, ורוניקה קולבאך ויוהנה ונקורה שיא עולם למועדונים בתוצאה של 38.2 שניות.
בתחרות שנערכה בווינה ב-6 באוקטובר היא קבעה בריצת שליחות שוודית (200 מטר + 100 מטר + 80 מטר + 60 מטר) ביחד עם ונדה נובק, ורוניקה קולבאך ויוהנה ונקורה, שיא עולם בתוצאה של 56.6 שניות.
בתחרות שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה ב-28 באוגוסט 1937 קבעה גוטליב בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.55 מטר.
גוטליב עברה במרץ 1938 לאינסברוק וכמה חודשים מאוחר יותר באותה שנה היא היגרה לארצות הברית מסיבות פוליטיות.
גוטליב היגרה לארצות הברית ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1940 זכתה במדליית כסף אחרי אליס קוצ'מן (1.50 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בקפיצה לרוחק.
היא נפטרה ב-28 באוקטובר 1992 ברידג'ווד, ניו ג'רזי.
קפיצה לגובה מהמקום: 1.32 מטר (1934), שיא עולם בעבר
גרדה הדוויג לרנר (לבית קרונשטיין; 30 באפריל 1920 – 2 בינואר 2013) הייתה היסטוריונית וסופרת אמריקאית ממוצא יהודיה-אוסטרית.
בנוסף לפרסומיה האקדמיים הרבים, היא כתבה שירה, סיפורת, מחזות, תסריטים, ואוטוביוגרפיה.
היא כיהנה כנשיאת הארגון להיסטוריונים האמריקאים בשנים 1980–1981. בשנת 1980 היא התמנתה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם היא לימדה עד לפרישתה בשנת 1991.
לרנר הייתה אחת המייסדים של החקר האקדמאי בתחום היסטוריית נשים.
בשנת 1963, בהיותה עדיין סטודנטית לתואר ראשון ב"בית הספר החדש למחקר חברתי", היא לימדה את הקורס "נשים גדולות בהיסטוריה האמריקאית", הנחשב לקורס המכללה הרגיל הראשון בהיסטוריית נשים המוצע בכל מקום.
היא לימדה באוניברסיטת לונג איילנד בשנים 1965–1967. היא מילאה תפקיד מפתח בהתפתחות תוכנית לימודים בהיסטוריית נשים והייתה מעורבת בפיתוח תוכניות לתואר בהיסטוריית נשים במכללת שרה לורנס (שם לימדה בשנים 1968–1979 והקימה את התוכנית לתוארראשון בהיסטוריית נשים) ובאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, שם השיקה את התכנית הראשונה לדוקטורט בהיסטוריית נשים.
כמו כן עבדה באוניברסיטת דיוק ובאוניברסיטת קולומביה, שם הייתה מייסדת של הסמינר בנושא נשים.
נולדה בשם גרדה הדוויג קרונשטיין (Gerda Hedwig Kronstein) בווינה, אוסטריה ב-30 באפריל 1920, בתם הראשונה של אילונה (לבית נוימן) ורוברט קרונשטיין (Robert Kronstein), זוג יהודי אמיד.
אביה היה רוקח ואמה אמנית.
על פי האוטוביוגרפיה שלה, היו לגרדה יחסים מורכבים עם אימה כילדה.
כמבוגרת, גרדה האמינה כי אמה אילונה לא התאימה לתפקיד האם והרעיה הווינאית.
לגרדה הייתה אחות צעירה, והן למדו בבתי ספר מקומיים ובגימנסיה.
לאחר האנשלוס, הייתה קרונשטיין מעורבת בהתנגדות האנטי-נאצית.
היא ואמה נכלאו באותה שנה לאחר שאביה נמלט לליכטנשטיין ולשוויץ, שם שהה בתקופת המלחמה.
במשך שישה שבועות שהתה בתא עם שתי נשים נוצריות שנעצרו מסיבות פוליטיות.
הן חלקו איתה מזון משום שהיהודים קיבלו מנות מוגבלות.
בשנת 1939 עברה אמה לצרפת, ואחותה של לרנר עברה לארץ ישראל.
באותה שנה היגרה גרדה לארצות הברית בחסות משפחתו של בובי ג'נסן, ארוסה הסוציאליסטי..
לאחר שנישאה לג'נסן, הזוג התיישב בניו יורק.
היא עבדה במגוון עבודות בתור מלצרית, אשת מכירות, פקידה, טכנאית רנטגן, וכמו כן כתבה ספרות ושירה.
היא פרסמה שני סיפורים קצרים, ובהם סיפורים ראשונים על סיפוח אוסטריה הנאצית.
נישואיה עם ג'נסן נכשלו כשפגשה את קרל לרנר (1912–1973), במאי תיאטרון נשוי שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
שניהם הקימו מגורים זמניים בנבאדה וקיבלו גירושין ברינו; המדינה הציעה תנאים קלים יותר לגירושים מאשר מדינות אחרות.
קרונשטין ולרנר נישאו ועברו להוליווד, שם ניהל קרל קריירה בתחום הקולנוע.
בשנת 1946 סייעה בייסוד סניף לוס אנג'לס של קונגרס הנשים האמריקאיות, ארגון החזית הקומוניסטית.
היא ובן זוגה עסקו בפעילות באיגודים מקצועיים, זכויות אזרח, ואנטי-מיליטריזם.
הם סבלו מעליית המקארתיזם בשנות החמישים, במיוחד לאחר פרסום הרשימה השחורה של הוליווד.
ב-1951 שיתפה לרנר פעולה עם המשוררת איב מריאם על מחזמר, "שירת נשים".
הרומן של לרנר "לא פרידה" פורסם בשנת 1955. לרנר חזרה לניו יורק ללמוד בבית הספר החדש למחקר חברתי, שם קיבלה תואר ראשון בשנת 1963. היא אמרה כי מעמדה גרם לה לחשוב על "אנשים שלא היה להם קול לספר סיפור משלהם".
תובנותיה של לרנר השפיעו בסופו של דבר על החלטתה לזכות בתואר דוקטור בהיסטוריה ולאחר מכן לסייע בהבאת היסטוריית הנשים כמשמעת אקדמית סטנדרטית ".
בשנת 1963 היא הציעה את הקורס הראשון לקולג' בהיסטוריית נשים, שלא היה לה אז מעמד בתחום הלימודים באקדמיה.
בתחילת שנות ה-60, לרנר ובעלה כתבו יחד את תסריט הסרט B\lack Like Me (1964), המבוסס על ספרו של העיתונאי הלבן ג'ון הווארד גריפין.
הוא דיווח על שישה שבועות של נסיעות בעיירות קטנות וערים של הדרום העמוק שעבר כאיש שחור.
קארל לרנר ביים את הסרט, בכיכובו של ג'יימס וויטמור.
לרנר המשיכה ללימודים לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, שם קיבלה את התואר שני בשנת 1965 ודוקטורט בשנת 1966. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "האחיות שרה ואנג'לינה גרימקה מדרום קרוליינה: מורדות נגד העבדות", מחקר של שרה מור גרימקה ואנג'לינה גרימקה, אחיות ממשפחה שהחזיקה עבדים, שהפכו לאבוליטיסטים בצפון.
כאשר הבינו כי לאחיהן המנוח היו בנים מעורבים, הן עזרו במימון לימודיהם של הבנים.
בשנת 1966 הפכה לרנר לחברה מייסדת בארגון הלאומי לנשים (NOW), ושימשה כמנהיגה מקומית וארצית לתקופה קצרה.
בשנת 1968 קיבלה את המינוי האקדמי הראשון שלה במכללת שרה לורנס.
שם פיתחה לרנר תואר שני באמנויות בתולדות נשים, אשר שרה לורנס הציעה בתחילת 1972; זה היה תואר ראשון אמריקאי בתחום.
לרנר לימדה גם באוניברסיטת לונג איילנד בברוקלין.
לרנר גם לימדה באוניברסיטת לונג איילנד בברוקלין.
בשנות ה-60 וה-70 פרסמה לרנר ספרים ומאמרים מדעיים שסייעו בהקמת היסטוריית הנשים כשדה לימוד מוכר.
המאמר שלה משנת 1969, "הגבירה והנערה המילולית: שינויים במעמד האישה בעידן ג'קסון", שפורסם בכתב העת American Studies, היה דוגמה מוקדמת ומשפיעה לניתוח מעמדי בהיסטוריית נשים.
היא הייתה בין הראשונים שהביאה נקודת מבט פמיניסטית מובהקת לחקר ההיסטוריה.
בין עבודותיה החשובות ביותר נכללות האנתולוגיות הדוקומנטריות "נשים שחורות באמריקה הלבנה" (1972) ו"החוויה הנשית" (1976), אותן היא ערכה יחד עם איסוף החיבורים הרוב מוצא את העבר (1979).
בשנת 1979 לרנר עמדה בראש המכון להיסטוריית נשים, כנס בן 15 יום (13–29 ביולי) במכללת שרה לורנס, בחסות המכללה, ארגון הפעולה לנשים ומכון סמיתסוניאן.
השתתפו באירוע מנהיגים של ארגונים לאומיים למען נשים ונערות.
כאשר נודע למשתתפי המכון על ההצלחה של שבוע היסטוריית הנשים שנחגג בסונומה קאונטי, קליפורניה, הם החליטו ליזום הנצחות דומות בארגונים שלהם, בקהילות ובמחוזות הספר שלהם.
הם גם הסכימו לתמוך במאמץ לקיים את "שבוע ההיסטוריה הלאומי של נשים".
פעולות אלה סייעו לייסודו של חודש ההיסטוריה הנשית.
בשנת 1980 עברה לרנר לאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם הקימה את הדוקטורט הראשון בתחום היסטוריית הנשים.
במוסד זה כתבה מספר מאמרים בהם "הולדת הפטריארכיה" משנת 1986, "יצירתה של התודעה הפמיניסטית" משנת 1993, חלקים 1 ו-2 של "נשים והיסטוריה; מדוע ההיסטוריה חשובה" (1997), ו-"Fireweed: אוטוביוגרפיה פוליטית" (2002).
מ -1981–1982 שימשה לרנר כנשיאת ארגון ההיסטוריונים האמריקאים.
כמנהלת החינוכית של הארגון, סייעה להפוך את היסטוריית הנשים לזמינה למנהיגי ארגוני נשים ומורים בבתי ספר תיכוניים.
לרנר ערכה את הספר "נשים שחורות באמריקה הלבנה: היסטוריה דוקומנטרית" (1972), המתאר 350 שנה של תרומתן של נשים שחורות להיסטוריה, למרות מאות שנים של שעבוד שבהן התייחסו אליהן כאל רכוש.
זה היה אחד הספרים הראשונים שתיארו את תרומתן של נשים שחורות בהיסטוריה.
בספר "יצירת הפטריארכיה" (1986), הכרך הראשון של "נשים והיסטוריה", חקרה לרנר את הפרהיסטוריה, בניסיון לאתר את שורשי הדומיננטיות הפטריארכלית.
היא הגיעה למסקנה כי הפטריארכיה היא חלק ממצבים ארכאיים המרכיבים את האלף השני לפנה"ס.
לרנר סיפקה ראיות היסטוריות, ארכאולוגיות, ספרותיות ואמנותיות לרעיון שהפטריארכיה היא מבנה תרבותי.
היא האמינה כי כוחה העיקרי של הפטריארכיה הוא אידאולוגי וכי בחברות המערב הוא "ניתק את הקשר בין נשים לבין האלוהי."
"יצירת התודעה הפמיניסטית: מימי הביניים ועד 1870" (1993) היא הכרך השני של "נשים והיסטוריה".
בספר זה היא סוקרת את התרבות האירופית מהמאה השביעית עד למאה התשע-עשרה, ומציגה את המגבלות שהטילה תרבות של גברים.
לאחר המאה השביעית, יותר כתבים מאת נשים החלו לשרוד, ולרנר משתמשת בהם כדי להראות את התפתחות של מה שהיא מגדירה כחשיבה פמיניסטית.
היא מדגימה את הדרכים הרבות שבהן נשים "עקפו או הגדירו מחדש או ערערו את המחשבה הגברית".
היא בוחנת בפירוט את המחסור החינוכי של הנשים, את הבידוד שלהן ממספר רב של מסורות החברות ואת המפלט שמצאו בכתיבה.
כתיבה זו החלה לרוב כדתית או נבואית, ושימשה עבור הנשים אמצעי "ייצור אידאולוגי", שבו הגדירו מחדש את עתידן במנותק מן הפטריארכיה.
ספרה "Fireweed: אוטוביוגרפיה פוליטית" (2003) הוא תיאור מפורט של חייה מילדותה בווינה דרך המלחמה וההגירה, עד שנת 1958. באותה שנה היא החלה את לימודיה הפורמליים בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק, מוסד שהוקם על ידי פליטים אירופים רבים מהרדיפות הנאציות.
היא האמינה שחינוך הוא קריטי למימוש עצמי עבור נשים.
בשנת 1998 לרנר נבחרה כעמית של האקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים.
בשנת 1986 זכתה לרנר בפרס ג'ואן קלי של האגודה האמריקאית להיסטוריה היסטורית על ספרה "יצירת הפטריארכיה", על שורשי דיכוי הנשים.
היא קיבלה את פרס ברוס קטון על הישג חיים בכתב ההיסטורי של האגודה של היסטוריונים אמריקאים, ואת ברקשייר כנס של נשים היסטוריונים ספר מיוחד פרס.
בשנת 1992 הקים ארגון ההיסטוריונים האמריקנים את הפרס השנתי של לרנר-סקוט, על שמה ועל אן פירור סקוט.
הוא מוענק מדי שנה לסופר של עבודת הדוקטורט הטובה ביותר באותה שנה בהיסטוריית נשים בארצות הברית.
היא הנושא של סרט תיעודי באורך מלא, "למה נשים צריכות לטפס על הרים" (2016) מאת רנטה קלר.
לרנר נפטרה ב-2 בינואר 2013, מדיסון, ויסקונסין, בגיל 92. היא הותירה אחריה ילדים בוגרים.
גרדה ולנטינר (בדנית: Gerda Valentiner; 25 באפריל 1903 – 1991) הייתה מורה דנית וחברה במחתרת הדנית, מחסידי אומות העולם, שהחביאה בביתה והבריחה מספר רב של ילדים יהודים לשוודיה ב-1943.
עד מלחמת העולם השנייה, גרדה ולנטינר לימדה בבית ספר בקופנהגן שבדנמרק.
כשהנאצים פלשו לדנמרק בתחילת שנות ה-40, ולנטינר הצטרפה למחתרת הדנית.
באוקטובר 1943, כשנודע לה שהנאצים מתכננים להתחיל בגירוש יהודי דנמרק, החלה גרדה לאסוף לביתה ילדים יהודים, אותם הסתירה את היהודים עד שנמצאה הדרך להבריחם לחופי שוודיה ברגע המתאים.
ולנטינר לימדה בימים בבית הספר, ובלילות פעלה במחתרת וטיפלה בדאגה רבה לילדים שהחביאה בביתה.
רוב הילדים בביתה היו ילדי משפחות דתיות שמטעמי כשרות לא אכלו בביתה דבר מלבד לחם.
כשהבינה ולנטינר את הקושי, היא קנתה עבור הילדים כלים חדשים ומצרכים מתאימים על מנת להפוך את מטבחה לכשר.
בספטמבר 1943, הגיעה גרדה ולנטינר לביתם של ראובן ואסתר שפטלוביץ, הוריה של דורה, אחת מתלמידותיה, על מנת להזהירם מפני הסכנה המתקרבת.
כמה ימים לאחר מכן, דורה, אחותה ריטה ואחיהן מוריס עברו לביתה של ולנטינר ונשארו אצלה עד שתצליח לארגן את העברתם לשוודיה.
לאחר הברחת ההורים, כעבור כשבוע התבצעו שני ניסיונות בריחה של הילדים, שכשלו.
הניסיון השלישי שהתרחש בערב יום הכיפורים של שנת 1943 הצליח.
ולנטינר לקחה את שלושת הילדים לחוף במרחק 10 ק"מ מצפון לעיר קופנהגן, ומשם בעזרת סירת דייגים הגיעו לחופי לנדסקרונה שבשוודיה.
הם חברו להוריהם שהגיעו לשוודיה כאמור עשרה ימים לפני כן.
ולנטינר לקחה חופשה ללא תשלום מעבודת ההוראה ובמשך שנתיים התנדבה כעובדת סוציאלית במחנות העקורים היהודים בגרמניה ובאוסטריה.
כשחזרה ולנטינר להוראה, היא לימדה על יהדות ישראל ולימדה את תלמידיה הנוצריים על תרבות ישראל וההתיישבות בארץ.
ולנטינר ביקרה בישראל שלוש פעמים כשבפעם השנייה באה כנציגת ארגון ויצו הדני.
ב-1971, כשהייתה ולנטינר בת 68 ויצאה לפנסיה, היא עברה לחיות בישראל כשנה, על מנת לראות את הארץ וללמוד עברית.
ב-28 ביולי 1968, בעת ביקורה השלישי בישראל, בטקס שנערך ביד ושם, גרדה ולנטינר קיבלה הכרה כחסידת אומת העולם.
זכרונה הונצח בעץ שניטע, על ידה, בשדרת חסידי אומות העולם.
גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg; 9 בספטמבר 1903 – 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים.
גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית.
אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה.
שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנורווגית Rungwald Tanberg).
בתקופת השואה, הורים אוסטרים שביקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם.
21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו.
תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum).
לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות.
לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage).
13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ.
חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק.
נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה.
בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה.
נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית.
ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר.
היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב".
בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד.
קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים.
הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה.
גרדי טרוסט (גרמנית: Gerdy Troost; 3 במרץ 1904 – 30 בינואר 2003) הייתה אדריכלית גרמניה ואשתו של פאול טרוסט.
לטרוסט הייתה השפעה חזקה על היטלר והיא ניהלה מסע לשיפור תדמיתו הציבורית כג'נטלמן ושוחר אמנות, פעולותיה סייעו להתקבלותו בציבור הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה.
טרוסט נולדה בשטוטגרט בשם גרהארדינה אנדרסן (Gerhardine Andresen), בתו של סוחר אמנות.
לאחר שהשלימה את חינוכה, עבדה בעסק של אביה, שם פגשה את פאול לודוויג טרוסט ב-1923. ב-1924 עבר הזוג למינכן והתחתן שם ב-1925. דרך בעלה, הכירה את אדולף היטלר ב-1930 והפכה לחברה במפלגה הנאצית ב-1932.
לאחר מותו של בעלה ב-1934, ניהלה טרוסט את עסק האדריכלות שלו יחד עם שותפו, לאונהרד גל.
היא פיקחה על בנייתו של המשכן לאמנות במינכן, על עיצובו מחדש של הקניגספלאץ במינכן, ועל בניית היכלי הכבוד .
יחד עם גאל, תכננה גם את הארכיטקטורה הפנימית של החוילה של היטלר, הברגהוף באוברזלצברג.
טרוסט הייתה יועצת ארכיטקטונית בחוגו של היטלר עד לסוף המלחמה.
היטלר העניק לה ביום הולדתו (20 באפריל) 1937 את התואר "פרופסור".
ב-1943 קיבלה מהיטלר את אות הזהב המפלגתי וכן מענק כספי בסך 100,000 רייכסמארק.
במהלך הדה-נאציפיקציה קוטלגה טרוסט על ידי ה-Hauptspruchkammer במינכן כ"פחות אחראית" (Minderbelastete), נשפטה ונקנסה ב-500 מארק וב"איסור מקצועי" למשך 10 שנים.
בסוף תקופה זו, המשיכה טרוסט בעבודתה והתגוררה בשוטצינג (היימינג ) בבוואריה העליונה .
לאחר 1945 נותרה גרדי טרוסט חברתה ואשת סודה של ויניפרד ואגנר .
היא מתה בבאד רייכנהאל בשנת 2003, בגיל 98.
גרטה פוהוריל , ידועה בשם גרדה טארו, הייתה צלמת מלחמה יהודייה-גרמנייה שפעלה במלחמת האזרחים בספרד.
היא נחשבת לצלמת העיתונות הראשונה שמתה במהלך עבודתה בחזית המלחמה.
טארו הייתה בת זוגו ושותפה מקצועית של הצלם רוברט קאפה.
השם "רוברט קאפה" היה במקור כינוי של טארו וקאפה (נולד בשם אנדרה פרידמן), שהומצא במטרה למתן את חוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת באירופה ולמשוך את השוק האמריקאי הרווחי.
כמות משמעותית מהעבודות המוקדמת שמיוחסות לרוברט קאפה נעשו למעשה על ידי טארו.
פוהוריל נולדה ב-1 באוגוסט 1910 בשטוטגרט, גרמניה, לגיזלה בורל והיינריך פוהוריל, משפחה יהודית ממעמד הביניים שהיגרה זה עתה מגליציה המזרחית.
למדה בבית הספר התיכון המלכה שארלוט, שהתה במשך שנה בפנימיה בלוזאן, ובהמשך למדה במכללת עסקים.
ב-1929, המשפחה עברה ללייפציג, ערב עלייתה של גרמניה הנאצית.
טארו התנגדה למפלגה הנאצית (בשמה המלא - מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית), והחלה להתעניין בפוליטיקת שמאל.
ב-1933, בעקבות עליית כוחה של המפלגה הנאצית, טארו עוכבה ונעצרה באשמת הפצת תעמולה נגד המפלגה הנאצית.
בסופו של דבר, היא ומשפחתה נאלצו לעזוב את גרמניה אל עבר ייעדים שונים.
טארו, בגיל 23, עזבה לפריז, הוריה היגרו אל שטחי המנדט הבריטי בפלשתינה (בשמו המלא: המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה) ואחיה עברו לאנגליה.
טארו לא פגשה שוב את משפחתה.
הקריירה של טארו הייתה קצרה, אך בעלת השפעה רבה על צילום עיתונות, במיוחד במלחמה.
כאשר פוהוריל עברה לפריז ב-1934 כדי להימלט מהאנטישמיות בגרמניה של היטלר, פגשה את צלם העיתונות היהודי הונגרי, אנדרה פרידמן למדה צילום, הפכה לעוזרת האישית שלו, והשניים התאהבו.
בהמשך התחילה לעבוד עבור חברת הצילום "Alliance Photo" כעורכת תמונות.
בשנת 1936, קיבלה פוהוריל לראשונה תעודת צלמת עיתונות.
לאחר מכן, היא ופרידמן רקמו תוכנית לפיה פרידמן יטען שהוא סוכן של הצלם רוברט קאפה, שם שהמציאו.
שניהם צילמו תמונות חדשות ומכרו אותן כעבודתו של הצלם האמריקאי הבדיוני רוברט קאפה; שם שאיפשר להם להתחמק מחוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת השוררת באירופה ובו בזמן למשוך את השוק האמריקאי הרווחי.
השם קאפה נגזר מ"קאפא" שהיה כינוי רחוב של פרידמן בצעירותו בבודפשט ופירושו בהונגרית "כריש".
הסוד לא החזיק זמן רב, אך פרידמן שמר את השם המסחרי "קאפה" בתור שמו הפרטי.
פוהוריל לעומת זאת אימצה את השם המקצועי "גרדה טארו", אחרי האמן היפני טרו אוקמוטו והשחקנית השוודית גרטה גרבו.
השניים עבדו יחדיו כדי לסקר את המאורעות סביב עלייתה של החזית העממית בשנות השלושים של צרפת.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936, נסעה טרו לברצלונה, ספרד, כדי לסקר את האירועים עם קאפה ודויד "צ'ים" סימור.
טרו רכשה את הכינוי של "לה פקניה רוביה" (מספרדית: La pequeña rubia, "הבלונדינית הקטנה").
יחד הם סיקרו את המלחמה בצפון מזרח אראגון ובמחוז קורדובה הדרומי.
באמצעות החתימה המזויפת של רוברט קאפה, הם הצליחו לפרסם במגזינים נחשבים (מגזין Zurcher Illustrierte השווייצרי ו-Vu הצרפתי).
ניתן להבדיל בין תצלומי המלחמה המוקדמים של טארו וקאפה משום שטארו השתמשה במצלמת Rollei שהפיקה תצלומים מרובעים בעוד קאפה הפיק תמונות מלבניות באמצעות מצלמת Leica.
עם זאת, במשך זמן מה בשנת 1937 הם הפיקו תמונות 35 מ"מ תחת התווית קאפה וטארו.
בהמשך, טארו פעלה ביתר עצמאות.
היא סירבה להצעת הנישואין של קאפה.
בנוסף, שמה נקשר במעגל אנטי-פאשיסטי אירופאי, משכיל, של אישים כגון ארנסט המינגוויי וג'ורג' אורוול, שנרתמו למען הרפובליקה הספרדית.
עיתון קומוניסטי צרפתי, החתים אותה לפרסום עבודות בלעדיות של טארו.
היא החלה לשווק את עבודתה תחת תווית תצלומי טארו (מאנגלית: Photo Taro).
בסיקור הפצצות ולנסיה, אותו ביצעה לבדה, השיגה טארו את הצילומים המפורסמים ביותר שלה.
בנוסף, ביולי 1937, הצילומים של טארו זכו לביקוש על ידי העיתונות העולמית, בזמן שטארו עצמה סיקרה את אזור ברונטה שליד מדריד עבור Ce Soir.
על אף שהסיעה הלאומנית (Nationalist faction) טענה כי האזור היה תחת שליטתה, הכוחות הרפובליקאים דחקה כוח זה החוצה.
הצילומים של טארו היו העדות היחידה למצב האמיתי.
בזמן שסיקרה את נסיגת צבא הרפובליקה בקרב ברונטה , טארו קפצה אל מדרך של מכונית שנשאה חיילים פצועים.
טנק רפובליקני התנגש בצד המכונית וטארו נפצעה אנושות, ומתה מפצעיה ביום למחרת, 26 ביולי 1937.
נסיבות מותה של טארו הוטלו בספק על ידי העיתונאי הבריטי רובין סטאמר, שכתב במגזין ניו סטייטסמן.
סטאמר ציטט את וילי ברנדט, לימים קנצלר גרמניה (גרמניה המערבית), וחבר של טארו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, שאמר שהיא הייתה קורבן של הטיהור הסטליניסטי של קומוניסטים וסוציאליסטים בספרד שאינם מזדהים עם מוסקבה.
אולם סטאמר לא סיפק הוכחה נוספת לטענה זו.
בריאיון עם העיתון היומי הספרדי אל פאיס, אחיין של חייל רפובליקני בקרב ברונטה הסביר שטארו מתה בתאונה.
לפי תיאור עד הראייה, היא נדרסה על ידי טנק שנסע אחורנית ומתה מפצעיה בבית החולים האנגלי אל גולוסו מספר שעות לאחר מכן.
נהג הטנק לא היה מודע למעשיו.
עקב מחויבותה הפוליטית, טארו הפכה לדמות אנטי פאשיסטית מכובדת.
ב-1 באוגוסט 1937, ביום שהיה אמור להיות יום הולדתה ה-27, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ערכה לכבודה הלוויה גדולה בפריז, אשר משכה עשרות אלפי אנשים לרחובות.
להלוויה הגיעו גם רוברט קאפה ודוד סימור.
טארו נקברה בבית הקברות פר לשז ואלברטו ג'קומטי הוזמן להכין אנדרטה לקברה.
בתחילת 2018, תמונה שכביכול מראה את טארו על ערש דוי בבית החולים האנגלי, פורסמה על ידי הבן של ד"ר קיזלי ההונגרי, שטיפל בה.
ב-26 בספטמבר 2007, מרכז הצילום הבינלאומי פתח את התערוכה הגדולה הראשונה בארצות הברית של צילומיה של טארו.
הסרט הדוקומנטרי, "המזוודה המקסיקנית" (2011), מגולל את סיפור מציאתן של קופסאות אבודות, הידועות כמזוודה המקסיקנית, ובהן מעל ל-4000 תשלילים אשר צולמו על ידי טארו, רוברט קאפה ודוד סימור.
להקת הרוק הבריטית אלט ג'יי כתבה שיר הנקרא "טארו" על תפקידה כצלמת מלחמה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית ועל מערכת היחסים שלה עם קאפה.
ב-1 באוגוסט 2018, לכבוד יום הולדתה ה-108, גוגל הציגה שרבוט גוגל (Google Doodle), ובו איור של טארו במקום הלוגו הקבוע של האתר.
גרדה כהן (20 בינואר 1920 – 14 ביולי 2009) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית, במאית הצגות ילדים, חברת קיבוץ אילון.
כהן (לבית טריידל) נולדה בעיירת כורי פחם ליד העיר דורטמונד בגרמניה.
כהן עלתה לארץ ישראל בפברואר 1938.
כהן הצטרפה למשק הפועלות בעפולה ולאחר מכן לקיבוץ חולתה.
תחילה עסקה בחקלאות ובהמשך הייתה רפתנית ודייגת באגם החולה.
כעבור כשבע שנים הצטרפה כהן לקיבוץ אילון, בו התגורר בעלה לימים, יוחנן כהן שהיה מורה ומנהל בית ספר במשך 25 שנים.
במשך כ-45 שנה עבדה כהן במטבח ובמאפייה של הקיבוץ.
בשנת 1958 סיימה כהן קורס למשחק ובימוי, ומאז עסקה בהפקת חגים וביימה הצגות ילדים.
מעיסוקיה של כהן: סופרת ילדים, במאית תיאטרון, בשלנית, ואופה.
כהן כתבה את קורות משפחתה באילון, מתנת יום הולדת לבעלה יוחנן, הספר יצא לאור בהפקה פרטית ואינו נמכר.
כהן נפטרה ב-14 ביולי 2009. כהן נטמנה בבית הקברות של קיבוץ אילון.
"שאולי בלבולי" צילום: מאיר דרום, מרחביה: הוצאת ספרית פועלים, תשל"ב.
"ככה זה אצלנו, איך אצלכם" איורים: יעקב חפץ הוצאת ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1977.
"ארנבות המלך: על פי אגדה סקנדינבית" הלחנה: חנה פנחסי תל אביב: הוצאת מחלקת החינוך הבינקיבוצית, תשל"ח?
"לאסוף סיפורים בחצר" הוצאת ספרית פועלים, תשל"ח 1978, איורים, עדנה גבעוני-שלזניאק.
"נבחי הכלב של חגי" : איורים: יעקב חפץ, ספור תל אביב: הוצאת אל"ף, תשמ"ב 1982, מהדורה שנייה הופיעה בהוצאת ירון גולן ב-1993.
"עכשיו הוא כבר אבא שלי" איורים: עדנה גבעוני שלזניאק, הוצאת ספרית פועלים, תשמ"ג 1983.
"אחורים של חמור" איורים: טוביה אלמליח, הוצאת ספרית פועלים, תשמ"ז 1986.
"סבא של אף אחד" איורים: בני לוין, הקבוץ המאחד, 1987.
"אילון של סיפורים" איורים: יעקב חפץ, אילון : הדקל, 1988.
"זהירות ילדים בדרך" הוצאת תמוז, 1992.
"ילדה מאוהבת" ספרית פועלים, תשנ"ה 1995, סיפרה האוטוביוגרפי על ילדותה בגרמניה עד עלייתו של אדולף היטלר לשלטון (הספר קיבל ציון לשבח במסגרת "פרס זאב לספרות ילדים ונוער", תשנ"ז).
"מחזירה חיוך" הוצאת ספרית פועלים, תש"ס 1999, סיפור אוטוביוגרפי.
"לחיות עם אגם" הוצאת ספרית פועלים, תשס"א 2001, רומן אוטוביוגרפי.
"הדסקה הסוסה" (מחזה לגיל בר-מצווה) תל אביב : מחלקת החינוך הבינקיבוצית, מחלקת התרבות הבינקיבוצית, מדור הבמאות, תשל"ח 1978, הלחנה: רותי שיבא
"ארנבות המלך" – מחזה ילדים, הוצג בקיבוצים
"להיטי המטבחון הקיבוצי", הוצאת ספרית פועלים, תשמ"ח 1989, צילומים פרומה מרקוביץ, בעריכת צביה בן-שלום
"מעשיות מבושלות : סיפורים ומתכונים לכל הגילים" הוצאת ירון גולן, תשנ"ד 1994
"מכתבים לבני" / מאת: מוריס מאייר, גן התעשייה, מגדל תפן: הוצאת המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית, תשס"ב (תורגם מגרמנית, המכתבים נכתבו ממחנות הסגר בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה
"זמר חג" – לחן: רן וגנר, ביצוע: דפנה שליט
"שיר אהבה" – לחן וביצוע: רחל אפשטיין
"געגועים" – לחן: רוני באלי, ביצוע: שוש אמסלם
"שיר הוותיקים" – לחן: זאב מליקובסקי, ביצוע: אדי אבנט; איסר לוביץ'; קונו מרלינג; שלמה רוינה
"שיר המסע" – לחן: רותי שיבא, ביצוע: קבוצת פלג
פרס אשמן לסיפור הקצר (על שמו של יעקב אשמן) (1982)
גרדה וייסמן קליין הייתה סופרת פעילת זכויות אדם יהודייה-אמריקאית.
ספרה האוטוביוגרפי "הכל פרט לחיי" משנת 1957, עובד לסרט קצר בשנת 1995, "ניצולה אחת זוכרת – גרדה וייסמן קליין", שזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר ובפרס אמי, ונבחר לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
היא ובעלה קורט קליין עסקו בפעילות למען זכויות אדם וחינוך ופעלו לשימור זיכרון השואה.
בני הזוג הקדישו את רוב חייהם לקידום סובלנות ושירות בקהילה.
היא ייסדה את "Citizenship Counts", ארגון ללא מטרות רווח הפועל למען חיזוק הקשר עם הקהילה.
ויסמן קליין כיהנה במועצת המנהלים של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, המציג את עדותה בתערוכת הקבע.
ב-15 בפברואר 2011, הוענקה לוייסמן-קליין מדליית החירות הנשיאותית.
גרדה וייסמן, ילדתם השנייה של מנהל ייצור הפרוות יוליוס וייסמן והלן (לבית מואנקברון) וייסמן (עקרת בית), נולדה ב-8 במאי 1924 בבילסקו (כיום ביילסקו-ביאלה), פולין.
היא למדה בגימנסיה נוטרדאם בבילסקו עד פלישת גרמניה לפולין ב-1939. שני הוריה ואחיה הגדול ארתור (יליד 1919) נרצחו במהלך השואה.
ב-3 בספטמבר 1939 פלשו כוחות גרמנים לביתה של גרדה וייסמן בת החמש עשרה בבילסקו, פולין.
זמן קצר לאחר תחילת הפלישה, קיבלה המשפחה מברק מדודה של גרדה שבישר על התקדמות הגרמנים במהירות.
במברק זירזה דודתה את המשפחה לעזוב את פולין מיד.
הם נשארו כי אביה של גרדה לקה בהתקף לב.
הרופאים שלו המליצו שלא להזיז אותו או להיות נתון ללחץ מיותר.
לאחר הפלישה, גרדה ומשפחתה צפו בגרמנים אתניים שחיו בפולין, שנחשבו לחברים, מניפים את הדגל הנאצי ומצדיעים במועל יד.
באמצע אוקטובר 1939, אחיה הגדול של גרדה, ארתור (בן 19), קיבל פקודה מהגרמנים, כזכר בין 16 ל-50, להירשם לצבא.
ב-18 באוקטובר 1939 נענה ארתור לזימון.
משפחתו לא ראתה אותו שוב.
גרדה והוריה נאלצו לגור במרתף ביתם ולאחר מכן בגטו.
בשנת 1942 נשלח אביה של גרדה למחנה השמדה.
הוא נפטר באפריל 1942. ביוני 1942 הופרדה ויסמן קליין מאמה עם חיסול הגטו בו הוחזקו.
כשהן עלו למשאיות, וייסמן קליין ירדה מהמשאית כדי לא להיפרד מאמה.
על פי דיווחה של וייסמן קליין, ראש היודנראט, משה מרין, החזיר אותה למשאית שלה, שקבע: "את צעירה מכדי למות".
וייסמן קליין נכלאה בכמה מחנות במהלך המלחמה: ראשית, בבולקנהיין, מחנה משנה של מחנה הריכוז והעבודה גרוס-רוזן (מיולי 1942-אוגוסט 1943).
לאחר מכן היא הועברה למחנה הריכוז מרצדורף שם עבדה בעבודות כפייה מאוגוסט 1943. כאשר וייסמן קליין כמעט מתה מתשישות בשל עומס יתר בעבודה במרצדורף, חברת ילדות, בשם אילזה קליינזאלהר, עזרה בהעברתה למחנה הריכוז לאנדנשוט, מחנה משנה שהיה מסונף לגרוס-רוזן שם עבדה על מכונת אריגה.
כאשר לאנדנשוט נסגר במאי 1944, וייסמן קליין הועברה למחנה הריכוז גרונברג גם שם עבדה על מכונת אריגה.
ויסמן קליין הייתה בין 4000 נשים, כולל שלוש חברות שאיתן הייתה במחנות, אילזה קליינצאהלר, ליסל סטפה וסוזה קונץ, והחלה בצעדת מוות של 350 מייל.
במהלך צעדת המוות, לפי דיווחה של וייסמן קליין, מתה חברתה, אילזה קליינצאהלר, בשנתה, לאחר שאמרה לה שלא תמשיך הלאה.
צעדת המוות עברה דרך דרזדן, קמניץ, זוויקאו, רייכנבאך, פלאואן, גרמניה, וולארי (צ'כיה של ימינו), וייסמן קליין הייתה אחת מ-120 נשים ששרדו את הצעדה בחורף הקשה שכללה הרעבה והוצאות להורג.
וייסמן קליין ייחסה את הישרדותה במהלך צעדת המוות להוראה של אביה לנעול את נעלי הסקי שלה, שאותם שמרה.
חברותיה של ויסמן קליין, אילזה קליינצהלר, ליסל סטפה וסוזה קונץ, נקברו בבית קברות בוולארי, צ'כיה לצד 92 אסירים שמתו בצעדת המוות.
במאי 1945 שוחררה וייסמן קליין על ידי כוחות צבא ארצות הברית בוולארי, צ'כוסלובקיה; בין החיילים האמריקאים היה סגן קורט קליין, שנולד בגרמניה והיגר לארצות הברית כדי להימלט מהנאציזם כנער ב-1937. הוריו של קליין נרצחו באושוויץ-בירקנאו.
כשקורט קליין נתקל לראשונה בגרדה וייסמן, יום לפני יום הולדתה ה-21, היא הייתה לבנת שיער, שקלה כ-30 קילו, לבושה בסמרטוטים ולא התרחצה כשלוש שנים.
הם התארסו בספטמבר 1945 ונישאו בפריז .
גרדה וקורט קליין התיישבו בקנמור, ניו יורק ונולדו להם שלושה ילדים ושמונה נכדים.
היא הפכה מעורבת בכמה ארגוני צדקה מקומיים ולאומיים ודיברה על חוויותיה במהלך המלחמה.
סיפור הפגישה והחיים המשותפים של גרדה וקורט הוצג בתוכניות הטלוויזיה המופע של אופרה וינפרי, 60 דקות, ותוכנית הבוקר של CBS .
ספר מכתביהם, "השעות שאחרי", אוסף התכתבויות בין גרדה לקורט קליין בעקבות המלחמה, יצא לאור ב-2011.
הסרט התיעודי, "ניצולה אחת זוכרת - גרדה וייסמן קליין", (1995) המבוסס על האוטוביוגרפיה של גרדה קליין, "פרט לחיי" בהפקה ובימויה של קארי אנתוליס, והופץ על ידי HBO וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 1995.
וייסמן קליין פרסמה מספר זיכרונות וסיפורי ילדים, כולל "The Windsor Caper" משנת 2013. הספר מספר את סיפורן של שתי נערות אמריקאיות במהלך שנות ה-80, שעוברות הרפתקה לילית בטירת וינדזור, אנגליה.
וייסמן קליין מתארת זאת כיצירתה היחידה ש"לא נטועה בכאב".
הסופרת האוסטרלית קלי רימר בספרה הרעיה הגרמנייה, נעזרה בדמותה של וייסמן קליין בעיצוב דמותה, הישרדותה ובריחתה של מים- חברתה היהודיה של גיבורת הספר.
ב-15 בפברואר 2011, העניק הנשיא ברק אובמה לגרדה וייסמן קליין ול-14 אישים נוספים את מדליית החירות הנשיאותית לשנת 2010. בטקס בחדר המזרחי של הבית הלבן הכריז הנשיא אובמה: "מקבלי מדליית החירות השנה חושפים את הטוב ביותר במי שאנחנו ומי שאנחנו שואפים להיות".
הוא נשא את הדברים הבאים כאשר קליין קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית שלה:כשהייתה בת 21, גרדה קליין בילתה שש שנים תחת השלטון הנאצי - מהן שלוש שנים במחנות ריכוז.
חברתה הטובה מתה בזרועותיה במהלך צעדת מוות של 350 מייל.
והיא שקלה רק 30 קילו כשהיא נמצאה על ידי כוחות אמריקאים במפעל אופניים נטוש.
היא התחתנה עם החייל שהציל אותה.
קליין נבחרה להיות הנואמת המרכזית ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה הבינלאומי השנתי הראשון של האו"ם בינואר 2006. היא דיברה עם ילדי בית ספר וטיילה בעולם כדי להפיץ את המסר שלה של סובלנות ותקווה, ונפגשה עם מנהיגי העולם.
בשנת 1996 הייתה קליין אחת מחמש נשים שקיבלו את פרס אריה יהודה הבינלאומי בירושלים.
היא גם הופיעה על הכריכה של ספר הלימוד בתיכון מקדוגל-ליטל, "האמריקאים", עם דמויות בולטות אחרות כמו פרנקלין ד' רוזוולט, מרטין לותר קינג, רונלד רייגן ונורמן שוורצקופף.
היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת דימן ב-1975.
בשנת 1997, הנשיא ביל קלינטון מינה אותה לחברה בחבר המנהלים של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בשנת 2007, העניק המוזיאון לקליין את הכבוד הגבוה ביותר שלו בנוכחות 1,000 אורחים.
במאי 2001, אוניברסיטת צ'פמן העניקה לקורט קליין ולגרדה וייסמן קליין תואר דוקטור לשם כבוד, הזוג הנשוי היחיד שזכה לכבוד זה על ידי האוניברסיטה.
קליין נאמה בפני סטודנטים באוניברסיטת צ'פמן מספר פעמים, לאחרונה בנובמבר 2011.
בשנת 2008, קליין ייסדה יחד עם נכדתה, אליסה קופר, את הארגון "Citizenship Counts", ארגון ללא מטרות רווח שמטרתו לחנך את הסטודנטים לזכויות וחובות של אזרחות, לעורר את גאוותם ולעודד אותם להתנדב בקהילה.
1995: ""ניצולה אחת זוכרת - גרדה וייסמן קליין""
1996: 60 דקות: "ניצולה אחת זוכרת - גרדה וייסמן קליין""
2005: "אודות הפנים: סיפורם של חיילי הפליטים היהודים ממלחמת העולם השנייה"
גרדה שטיינהוף הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה כשומרת במחנות ריכוז בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939.
שטיינהוף נולדה בגדנסק שהייתה אז תחת שליטת העיר החופשית דנציג.
בנעוריה עבדה בתור עוזרת בית בחווה בעיריית טיגנהגן שבקרבת גדנסק.
בשנת 1939 החלה לעבוד במאפייה בגדנסק ולאחר מכן עבדה בתור נהגת חשמלית.
בשנת 1941 נישאה ונולד לה ילדה הראשון.
עוד באותה השנה עקב דרישה מוגברת של גרמניה הנאצית לשומרים במחנות הריכוז השונים היא גויסה לסגל מחנה הריכוז שטוטהוף.
ב-1 באוקטובר 1941 היא מונתה לתפקיד שומרת (SS-Aufseherin) במחנה הנשים בשטוטהוף, שם לקחה חלק פעיל בסלקציות ובשילוח אסירים לתאי הגזים.
עוד ב-31 באוקטובר באותה שנה מונתה להיות המפקחת הראשית (SS-Oberaufseherin) של מחנה משני (בפולנית: Danzig Holm) בשטוטהוף.
ב-1 בדצמבר הוצבה במחנה הנשים של שטוטהוף, שהיה ממוקם כ-170 קילומטרים דרומית לגדנסק בעיר בידגושץ'.
במסגרת פועלה במחנה זכתה בעיטור על נאמנותה לרייך השלישי.
שטיינהוף הייתה ידועה כמסורה לעבודתה, ונחשבה לחסרת רחמים על ידי אסירי המחנה.
מעט לפני סיום המלחמה נמלטה לעיר הולדתה, שם נעצרה ב-25 במאי 1945 ונכלאה למשך כשנה בבית כלא בעיר גדנסק.
ב-25 במאי 1945 נעצרה בידי כוחות שיטור פולניים, נכלאה והועמדה לדין במסגרת משפט שטוטהוף יחד עם נשות אס אס נוספות ומספר אנשי קאפו.
על פי עדויות הנוכחים באולם היא ישבה על ספסל הנאשמים כאשר מסביבה יושבות אליזבת בקר ונדה קלאף וג'ני-ונדה ברקמן ואלה מחליפות מבטים ומצחקקות בזמן הקראת העדויות על מעלליהן במחנה.
היא נאשמה על חלקה בסלקציות ועל התעללות ממניעים סדיסטיים באסירים ונגזר עליה עונש מוות.
ב-4 ביולי 1946 הוצאה להורג בהוצאה פומבית להורג בתליה.
לצדה הוצאו להורג עשרה מורשעים נוספים במשפט שטוטהוף.
בין היתר, אליזבת בקר, ונדה קלאף וג'ני-ונדה ברקמן.
גרדאפריד או גֻּרְד־אָפַרִיד (פרסית: گردآفريد) היא אחת הגיבורות בשאהנאמה - "ספר המלכים" או "אפוס המלכים", אפוס פיוטי עצום שנכתב על ידי המשורר הפרסי פירדוסי במאה ה-10 לספירה.
היא הייתה אלופה שנלחמה נגד סהראב (גיבור איראני נוסף שהיה מפקד הצבא התוראני) ועיכבה את הכוחות התוראניים שצעדו לפרס.
על פי השאהנאמה, גרדאפריד הייתה בתו של גֻּזְ'דַּהַם, שליט המבצר הלבן שבגבול עם ארץ תוראן.
כאשר הגיע הצבא התוראני, בהנהגתו של סהראב הגיבור האיראני (בנו של רוסתם האיראני), ניסה הֻגִ'יר אחיה של גרדאפריד להילחם בסהראב אבל נכשל.
הֻגִ'יר נלכד על ידי סהראב, וגרדאפריד, שהייתה לוחמת מוכשרת, מיד לבשה את השריון שלה, החביאה את השיער הארוך שלה מתחת לקסדה, יצאה לקרב והזמינה את החיילים התוראנים להילחם בה.
אף אחד לא העז לצאת נגדה מלבד סהראב, והם נלחמו האחד בשנייה, ללא ידיעתו של סהראב שהוא נלחם באישה.
גרדאפריד המטירה עליו חצים, אך הוא פגע בה עם הכידון שלו והפיל אותה מהסוס.
היא הצליחה לחזור אל גבו, אך הבינה שהיא מפסידה וברחה מהקרב בדהרה.
סהראב רדף אחריה והפיל את הקסדה שלה, השיער שלה גלש החוצה והוא הבין שהוא נלחם באישה.
הוא לכד אותה, והיא, כדי להשתחרר, שכנעה אותו בעזרת חכמתה ויופיה שכדאי לו לתת לה ללכת.
היא אמרה לו שאם יגלו שהוא נלחם באישה יצחקו עליו החיילים.
היא הזמינה אותו למצודה והבטיחה לו שהם יכנעו לו.
סהראב האמין לה, והיא ברחה פצועה חזרה למצודה, שם שמחו לגלות שחזרה בחיים.
בינתיים סהראב התקרב למצודה, ביקש להיכנס בהתאם להבטחת גרדאפריד, אך היא צחקה עליו מבפנים, אמרה שלעולם לא תינשא לבן תוראן, ושכדאי לו לעזוב אותם כי כשהשאה ישמע שהם בסכנה הוא ישלח את הלוחם הגדול רוסתם והוא יביס אותו.
סהראב כעס ורצה לתקוף אבל הבין שלא יספיק באותו היום וחיכה למחרת.
גֻּזְ'דַּהַם כתב איגרת לשאה וביקש מרץ לצאת מוקדם בבוקר להזעיק עזרה.
במהלך הלילה הצבא שלו התגנב החוצה מהמצודה, וכשסהראב פרץ בבוקר הוא מצא אותה ריקה מלוחמים.
האזרחים שנשארו התחננו על חייהם.
סהראב חיפש את גרדאפריד בה התאהב אך לא מצא אותה.
כשהשאה קיבל את האיגרת הוא דאג מאוד ושלח להזעיק את רוסתם, שאכן בא לעזרה ובסופו של דבר הביס את סהראב, בלי שידע שמדובר בבנו.
כך, בזכות גרדאפריד, ניצלו האיראנים.
גרדאפריד הוא שם הבמה של מספרת השאהנאמה האיראנית, האישה הראשונה שעשתה זאת לאחר המהפכה האסלאמית באיראן.
גרדה אילתה-אלסטר (נולדה בשם גרדה טאו, ב-1930) היא חוקרת ספרות ישראלית, בעברה פרופסור לספרות משווה ובלשנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב עד פרישתה לגמלאות.
גרדה טאו נולדה בווינה, בירת אוסטריה.
הוריה היגרו מגליציה, פולין, בתום מלחמת העולם הראשונה.
אביה, אברהם "אדולף" טַאוּ היה בנקאי, יליד אוקראינה, ואמה, יהודית אילה לבית מייזלס, הייתה כימאית.
היא הבת הבכורה במשפחה, אחותה הצעירה אוולין גודמן טאו (נולדה 1934), פרופסור למחשבת ישראל, ואחיה צבי ישראל טאו (נולד 1938), רב מפורסם.
בילדותה דיברה מספר שפות: גרמנית, הולנדית, יידיש, אותה דיברה עם סבתה ועברית, אותה למדה בשיעורים פרטיים.
ב-1938, ארבעה חודשים לאחר שסיפחה גרמניה את אוסטריה, עזב אבי המשפחה את אוסטריה ועבר לגור בהולנד, ולאחר כמה חודשים הצטרפו אליו שאר בני המשפחה.
סבתם מצד האב הצטרפה אף היא למגורים בהולנד.
תחילה גרו בהאג, ובהמשך גרו בעיירה הילברסום, מחוץ לאמסטרדם.
בסוף 1941 אספו הנאצים את יהודי המדינה לקראת שילוחם למחנות ריכוז, והמשפחה אולצה לעבור לאמסטרדם.
במהלך השנתיים בהן חיו באמסטרדם, היא ואחיה למדו בבית ספר ציבורי.
לפי עדותה של אחותה היא הייתה בחוג, לאחר שעות בית הספר, יחד עם אנה פרנק.
ביוני 1943 החלה האקציה של יהודי אמסטרדם.
המשפחה ניצלה בזכות תושיית האם, שחיפשה את הילדים לחולי אדמת, ותלתה שלטי אזהרה על מחלה מידבקת סביב בית המשפחה.
דרך קבוצת דיפלומטים פולנים בשווייץ, השיגה המשפחה דרכונים פרגוואים, ובעזרתם שבו לאחר כשנה להילברסום, שם הסתתרו בעליית גג במשך כשנתיים, בחסות המחתרת ההולנדית, עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נודע כי שכניהם ידעו על ההסוואה אך לא חשפו את מיקומם.
עם תום המלחמה הם קנו את הבית מידי בעליו והמשיכו להתגורר בו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השלימה את לימודיה בבית הספר הציבורי Lyceum בשנת 1948. היא הייתה פעילה בתנועת בני עקיבא ולימדה עברית תלמידים צעירים.
ב-1952 נישאה למרדכי אלסטר, אותו הכירה בבני עקיבא.
לאחר נישואיהם הוא עבד בעסק של אביו.
במהלך תקופה זו סיימה תואר ראשון ושני בפילולוגיה שמית באוניברסיטת אמסטרדם ועבדה זמנית כמרצה לעברית במספר אוניברסיטאות הולנדיות.
ב-1955 נפטרה אמה יהודית מסרטן.
ב-1956 אביה ואחותה הצעירה עברו לארצות הברית ואחיה הצעיר, הרב טאו, עלה לארץ ישראל.
ב-1964 עלתה עם בעלה ושלושת ילדיהם לארץ ישראל, בעלה נפטר ימים ספורים לאחר העלייה לישראל ממחלת הסרטן בה אובחן עוד בהולנד.
בעודה באמסטרדם הוזמנה על ידי אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת תל אביב לשמש כמרצה ועם עלייתה לישראל ב-1965 החלה לעבוד באוניברסיטת בר-אילן.
היא סיימה את הדוקטורט שלה ב-1971 באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הגמר שלה נקראה "על היבריס אצילי ובסיסי.
כמה חקירות על הטרגדיות של אייסכילוס".
לאחר מכן מילאה תפקידים שונים כמרצה בכירה וכחוקרת אורחת באוניברסיטאות באנגליה ובארצות הברית.
ב-1973 נישאה לבעלה השני, חיים אילתה, יליד הולנד, פרופסור להנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שהיה לימים נשיא האוניברסיטה.
ב-1978 החלה לשמש כמרצה ללימודי ספרות משווה ובלשנות באוניברסיטת בן-גוריון, תפקיד אותו ביצעה למעלה מ-40 שנה, עד יציאתה לפנסיה.
בשנת 2001 קיבלה תואר פרופסור אורח של מכון פרנץ רוזנצוויג באוניברסיטת קאסל בגרמניה.
הייתה חברה במועצה המייעצת של המרכז ללימודי אוסטריה וגרמניה באוניברסיטת בן-גוריון.
נשואה לחיים אילתה ומתגוררת בירושלים.
אמא ל-3 ילדים מנישואיה למרדכי אלסטר.
מחקרה של פרופ' אילתה-אלסטר חורג בהרבה מהגבולות של הבלשנות והספרות.
הוא משלב ביסודו שאלות של לימודי דת, פילוסופיה, פסיכואנליזה ותיאוריה ספרותית.
מאפיין מיוחד של שיטת המחקר שלה הוא השילוב של הרמנויטיקה עם אמנות החזרה הפרשנית הנגזרת ממסורת המדרש.
פרסומיה מדגימים מגוון עצום, מספרות יוונית וטרגדיה, שבהן עוסקת עבודת הדוקטורט שלה, דרך הרנסאנס האיטלקי ועד לספרות עברית ואירופית עכשווית.
בין יצירותיה: קריאות אנכיות ואופקיות של הטקסט התנ"כי (1988), פירוק הז'אנר בספר יונה (1989), הבריתות התנ"כיות כשפה ביצועית (1993), ועוד.
אילתה-אלסטר הרצתה על כתביו של רוזנצוויג מנקודת מבט פסיכואנליטית בקונגרס הבינלאומי הראשון של פרנץ רוזנצוויג יחד עם פרופ' בנימין מעוז.
ב-2001 הציגה בהרצאתה את ספרה Talk of the Town: Jewish Attitudes to Civic Discours בו היא בוחנה את השבר הפוליטי והתרבותי בחברה הישראלית המודרנית בהסתמך על מודלים ספרותיים.
בהרצאותיה עסקה במסורות יהודיות של פרשנות טקסטים תנ"כיים וספרותיים וכן בטיפול הספרותי בדמותו של עמלק, דמות מקראית המקושרת לאויב ישראל והרוע, וקישרה אותה לפרשנויות פסיכואנליטיות.
בראיון להארץ, אחותה אוולין גודמן סיפרה עליה, שבניגוד לאחיהן הצעיר גרדה "אימצה לגמרי את התרבות האקדמית המערבית".
ב-1988 חתמה על עצומה נגד רחבעם זאבי שעמד אז בראש מוזיאון ארץ ישראל.
ב-2007 חתמה על עצומה למען זכויות האזרחים בסין, הקוראת לנשיא מדינת ישראל שמעון פרס ולראש הממשלה אהוד אולמרט לפעול להפסקת רצח העם המתבצע בסין.
ב-2014 חתמה על עצומה הקוראת לראש הממשלה בנימין נתניהו ולנשיא ארצות הברית ברק אובמה להתחיל במשא ומתן עם הפלשתינאים ולהגיע להסדר מדיני.
במיתולוגיה הנורדית, גרד' (נורדית עתיקה: Gerðr) היא אלה וענקית המתועדת באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית כמושא אהבתו של האל פריי וכבתו של הענק גימיר והענקית אורבוד'ה.
בנוסף למקורות הללו, גרד' מופיעה גם בהיימסקרינגלה.
עיקר התיעוד של גרד' באדה הפואטית הוא בשיר "הבלדה של סקירניר" (Skírnismál), שבו האל פריי מתאהב בגרד' ושולח את עבדו סקירניר ליוטונהיים כדי לבקש את ידה.
תחילה, סקירניר מציע לגרד' מספר מתנות, אך היא מסרבת, והוא מאיים עליה עד שהיא נכנעת ומסכימה בכפייה לפגוש את פריי.
באדה הפרוזאית, פריי מתאהב בגרד' וכמו ב"בלדה של סקירניר" הוא שולח את עבדו למצוא אותה, אך בפרוזה זו, הקצרה יותר, אין אזכור לאיומים של סקירניר.
באדה הפואטית, לקט שירים שנאסף במאה ה-13 באיסלנד, גרד' מוזכרת במפורשות בשני שירים, ב"בלדה של סקירניר" (Skírnismál) וב"שירת הינדלה" (Hyndluljóð).
בנוסף, גרד' מוזכרת בעקיפין בשיר "ההתנצחות של לוקי" (Lokasenna).
גרד' היא אחת הדמויות הראשיות ב"בלדה של סקירניר", ביחד עם פריי וסקירניר שליחו.
Skírnismál הוא שם השיר באחד מכתבי היד ששימרו את האדה הפואטית, בכתב יד אחר, הקודקס רגיוס, השם שניתן לשיר הוא "מסע סקירניר" (Fǫr Skírnis).
השיר בנוי מכ-40 בתים, הקדמה בצורת פרוזה, ועוד קטע ביניים קצר במבנה פרוזה.
חוקרים מודרניים רבים סבורים כי השיר נכתב במטרה להצגה כדרמה.
בהקדמה של השיר, פריי מביט על כל העולמות, וביוטונהיים הוא רואה אישה יפהפייה שהולכת מחצר אביה למבנה חיצוני.
ליבו של פריי נשבה ממנה.
סקאדי מבקשת מסקירניר לברר מה הסיבה לעצבנותו של פריי.
בשיחה בין פריי לסקירניר, פריי מתאר את האישה שראה: הולכת בחצר של גימיר, "ידיה זורחות ומהן כל השמיים והאוויר מוארים".
פריי מתאר את אהבתו אליה כקשה יותר מכל האהבות האחרות לגרד'.
סקירניר מתנדב לקיים מסע לארץ הענקים, לחצרות גימיר.
בדרך, כשהוא שואל רועה איפה הוא יכול למצוא את האישה שהוא מחפש, הרועה עונה לו שהוא לעולם לא יוכל לדבר עם בתו של גימיר.
גרד' שומעת את שיחת השניים, ואומרת שכל הארץ וחצרות גימיר רועדים מרעשם.
משרתת עונה לה שיש בחוץ אדם שחנה עם סוס.
גרד' פוקדת על המשרתת להזמין את האדם לחצרותיהם ולשתות את "התמד המפורסם".
גרד' מוסיפה שהיא חוששת שהאדם הוא "רוצחו של אחיה".
לא ברור מה הכוונה בכך - בתרגומה של השיר לאנגלית קרולינה לרינגטון כותבת שייתכן שבגרסה כלשהי של השיר, הרועה שסקירניר פגש היה אחיה של גרד', ושסקירניר היה צריך להרוג אותו כדי להיכנס לחצרות גימיר.
בחלק זה של השיר מצוטט דיאלוג פיוטי בין סקירניר לגרד'.
תחילה, לאחר שסקירניר מציג את עצמו, הוא מציע לה אחד עשר תפוחי זהב, כדי שתוכל לומר שפעבורה פריי הוא האדם "הנבזה הפחות מכולם".
לרוב, תפוחים אלו מיוחסים לאלה אידון, שמעניקה אותם לאסיר כדי שיוכלו לשמור על צעירותם.
גרד' דוחה את הצעתו, ואומרת שהיא לא תקבל תפוחים אלו עבור כל גבר, ושהיא ופריי לעולם לא יתשקעו יחד.
לאחר זאת, סקירניר מציע לה טבעת שכל תשעה לילות נופלות ממנה שמונה טבעות שמשקלן זהה לה.
זו כנראה הטבעת דראופניר של אודין - טבעת מוכרת במיתולוגיה הנורדית.
גרד' שוב דוחה את הצעת סקירניר - היא אומרת שהיא לא תקבל טבעת "גם אם היא נשרפה ביחד עם בנו הצעיר של אודין", ושבחצרות גימיר לא חסר לה זהב, כשבידה עושר אביה.
לאחר שגרד' דוחה את שתי המתנות שסקירניר מציע לה עבור אהבתה, הוא עובר לאיומים.
סקירניר מציג בפני גרד' חרב, ומאיים עליה שיערוף את ראשה אלא אם הם שניהם ישלימו.
גרד' משיבה לו שהיא לעולם לו תקבל אינוס של גבר, ומוסיפה שלדעתה אם סקירניר יתקל בגימיר, בוודאות יתרחש קרב.
בתגובתו, סקירניר שוב מציג את חרבו, ואומר שבידיה הענק הזקן גימיר אביה יפול.
סקירניר אומר לגרד' שאודין ות'ור כועסים על גרד', פריי ישנא אותה, ושהיא הביאה על עצמה את זעם האלים.
סקירניר קורא לענקים ולענקי הכפור, לבניו של סוטונג ולאסיר, ומטיל על גרד' איסור שגברים יתענגו ממנה או שהיא תתענג מגברים.
סקירניר מוסיף שענק בשם הרימינג יאחוז בה, ושהיא תשתה שתן עזים.
סקירניר מטיל על גרד' כישוף בחריטת שלוש רונות.
לאחר כל האיומים והכשפים של סקירניר, גרד' משנה בפתאומיות את תשובתה.
ישירות לאחר הבית האחרון המצטט את סקירניר, היא מזמינה אותו לשתות תמד עתיק מגביע, ומוסיפה שהיא מעולם לא חשבה שהיא תאהב אחד מהוואניר כל כך.
בהערותיו לתרגום השיר, החוקר אדווארד פטיט כותב כי ייתכן שהגשת גביע התמד מהווה הצעת נישואין פורמלית.
סקירניר משיב שהוא ימלא את חובת מסעו אם גרד' תארגן מפגש מיני עם "בנו הנמרץ של ניורד" (פריי).
גרד' מעלה חורשה בשם בארי המוכרת לשניים, ואומרת שאחרי תשעה לילות "גרד' תעניק את עונג האהבה" ל"בנו של ניורד".
לאחר הדיאלוג בין סקירניר לפריי מופיעים קטע פרוזה ושלושה בתים אחרונים לשיר המהווים את סוף הסיפור המוצג בו.
בקטע הפרוזה, סקירניר רוכב הביתה, וכשחזר פריי עמד בחוץ וביקש חדשות.
בשלושת הבתים פריי וסקירניר מצוטטים - פריי שואל את סקירניר אם השיג ביוטונהיים את שחפצו בו.
הבית שבו תשובתו של סקירניר זהה מילה במילה לבית בו גרד' מצוטטת בסוף הדיאלוג בינה לבין סקירניר כאומרת שבחורשה בשם בארי "גרד' תעניק את עונג הרהבה".
בבית האחרון של השיר, פריי אומר שלילה אחד או שניים ארוכים, ותוהה איך ייצליח לחכות שלושה לילות.
הוא מוסיף שלעיתים חודש שלם עבר במהירות של חצי יום של המתנה לחתונתו.
ב"התנצחות של לוקי", האל לוקי מזמין את עצמו, למורת רוחם של האלים האחרים, לסעודתם.
בסעודה נוכחים אלים רבים מהמיתולוגיה הנורדית, ובמהלך השיר לוקי והאלים הנוכחים בסעודה מטיחים זה בזה העלבות.
בבית ה-40 בשיר, האל פריי מתערב בשיחה, ומזהיר את לוקי לשתוק אלא אם הוא רוצה להיות עקוד ביחד עם פנריר.
בתשובתו, לוקי אומר שפריי "קנה בזהב" את "בתו של גימיר" ונתנן במתנה את חרבו, כך שהוא יהיה חסר אונים כשיבואו בני מוספל ברגנרוק:
"שירת הינדלה" (Hyndluljóð) הוא שיר מהאדה הפואטית שהשתמר בכתב היד "ספר פלאטיי" (Flateyjarbók) מהמאה ה-14. חוקרים מודרניים רבים משערים כי בתים 29–44 בשיר נלקחו מהשיר "תקציר חזון הנביאה" (Völuspá in skamma).
בשיר מובא מידע גנאלוגי אודות אוטר (Óttarr), בו מוזכרים דמויות וסיפורים רבים המוכרים ממקומות אחרים מהמיתולוגיה הנורדית.
מידע גנאלוגי זה מוכנס לשיר בתור ציטוט דבריה של הינדלה לאלה פריה כחלק מעלילותיהן.
גרד' מוזכרת בבית ה-30 של השיר, שבו הינדלה אומרת ש"פריי נישא לגרד', שהייתה בתו של גימיר, מקרב הענקים, ושל אורבוד'ה" ושת'יאצי "היה קרוב שלהם", ושבתו הייתה סקאדי.
בהיימסקרינגלה (Heimskringla), ספר מהמאה ה-13 שכתיבתו מיוחסת לסנורי סטורלוסון, גרד' מוזכרת בסאגה על בני אינגלינג (Ynglinga Saga).
סאגה זו מציגה את המקורות המיתיים של שושלת אינגלינג השוודית.
בתחילת הסאגה, מוצגים אלים רבים מהמיתולוגיה הנורדית בסיפור המוצג בצורה אוהמריסטית.
האל פריי מוצג בתור מלך ששלט על שוודיה, לאחר שירש את נחלת אביו המת ניורד, שירש את נחלת אביו המת אודין.
גרד' מוזכרת בפרק העשירי של הסאגה, המציג את פריי לראשונה, שבו כתוב שלאשתו של פריי קראו גרד' בת גימיר (Gerðr Gymisdóttir), ושלבנם קראו פיולניר (Fjǫlnir).
באדה הפרוזאית, ספר מהמאה ה-13 שנכתב על ידי סנורי סטורלוסון, גרד' מוזכרת בספרים "שפת השירה" (Skáldskaparmál) ו"ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning).
ב"הטעיה של גילבי", גילבי, מלך שוודיה מיתי שמעמיד פנים כאדם בשם גנגלרי, שואל שלוש דמויות, ששמם "הנעלה", "הפחות קמעא במעלתו", ו"השלישי" שאלות אודות היקום המיתולוגי הנורדי.
בדרך זו מציג הספר פרטים רבים אודות המיתולוגיה הנורדית.
אחת השאלות שגנגלרי שואל את השלושה היא מי אלו אלות האסיר (אסיניור, נורדית עתיקה: Ásynjur).
כחלק מתשובתו, הנעלה מספר על גרד':
הסיפור ממשיך בכך שלאחר שסקירניר מצליח לדבר עם פריי הכעוס, זה עונה לו שהוא ראה אישה יפהפייה ושבגללה הוא "כל כך מלא יגון שהוא לא יחיה זמן רב אם לא יהיה לו אותה".
פריי פוקד על משרתו ללכת אליה ולבקש את ידה ולהביא אותה "בין אם אביה מוכן או לא".
סקירניר מסכים בתנאי שיוכל לשאת את החרב של פריי.
סקירניר הולך ומבקש את ידה של האישה עבור פריי ומקבל את הבטחתה, ושלאחר תשעה לילות היא תלך למקום בשם באריי ותנשא לפריי.
בסוף הסיפור, סנורי מצטט את הבית האחרון מהשיר "הבלדה של סקירניר" כתשובה של פריי לסקירניר לאחר שנודע לו שעליו לחכות תשעה לילות.
בתחילת "שפת השירה" (Skáldskaparmál), אגיר מארח מספר אלים בסעודה באי הלסי (Hlesey).
גרד' מוזכרת כאחת מהאסיניור (אלות האסיר) שמגיעות לסעודה.
מאוחר יותר בספר גרד' מוזכרת שוב ברשימה המונה את האסיניור.
במקום אחר ב"שפת השירה", המפרט פריפרזות פואטיות אפשריות לאלה פריג, פריג מתוארת כיריבה של מספר ישויות, מביניהן גרד'.
חוקרים מודרניים סבורים כי הכוונה של סנורי הייתה כנראה לענקית גריד', אמו של האל וידאר, בנו של אודין.
גרדה III הוא שמה של ספינה דנית אשר שימשה בשנת 1943 את הני סינדינג סונדו ועוד ארבעה אנשי צוות להברחה והצלת יהודים מדנמרק הכבושה בידי הנאצים לחופי שוודיה הנייטרלית.
הספינה גרדה III נבנתה בשנת 1926 בקופנהגן, דנמרק.
מקום עגינתה היה בכפר הדייגים גילהלהיי (Gilleleje) , בצפון האי הדני זילנד, בנקודה המרוחקת כ-17 קילומטרים מהחוף השוודי.
הספינה שימשה לשירותי אספקה, דואר והחלפת צוותים במגדלורים.
כמו כן שימשה כמרכז בקרה לכלי השיט הנכנסים ויוצאים מחופי דנמרק אל הים הבלטי.
אורכה של הספינה היה 13.4 מטרים, רוחבה 4 מטרים והשוקע שלה היה 1.5 מטרים.
הסירה בנויה מעץ אלון ותחתיתה עטופה בנחושת כדי להגן עליה מפני נזקי אורגניזמים ימיים.
הסירה שופצה ושוחזרה וכיום נמצאת במוזיאון הימי בעיר מיסטיק שבקונטיקט, בארצות הברית.
בשנת 1943, כאשר התברר כי בכוונת הפולשים הנאצים בדנמרק לאסוף את היהודים ולשלוח אותם למחנות ריכוז, החלו הדנים במאמץ להציל את היהודים.
ספינות דיג ומטען התאספו כדי להבריח את הפליטים למקום מבטחים בשוודיה הנייטרלית.
האני סינדיג, בתו בת ה-22 של קצין חיל הים הדני, קיבלה באוקטובר 1943 את הפיקוד על גרדה III עם צוות של ארבעה: הסקיפר - אוטו אנדרסון, המהנדס ג'ון הנסן, גרהרדט שטפנסן והקפטן איינר טונסן.
מדי לילה הועלו קבוצות של פליטים יהודים על סיפון הגרדה III והוסתרו בתא המטען שבספינה.
הספינה ביצעה את משימותיה בין המגדלורים, סטתה אל חופי שוודיה והנחיתה את הפליטים בחופי שוודיה.
כל קבוצה מנתה 10 עד 15 פליטים יהודים.
בפינוי שנמשך שבועיים, הבריחה גרדה III למעלה מ-300 יהודים ובכך הצילה אותם מהשמדה.
המילוט בעזרת גרדה III היווה חלק מפעולותיה של דנמרק בהצלת 7,000 יהודים - שהם רוב אוכלוסיית יהדות דנמרק.
למרות שחיילים גרמנים עלו בקביעות על הגרדה III לביקורת, הפליטים מעולם לא התגלו.
ליף וסרמן ומשפחתו לא הצליחו לחזור למולדתם עד 5 במאי 1945, אז שוחררה דנמרק.
שנים לאחר מכן מונה לסגן הקונסול והנספח המסחרי של ממשלת דנמרק בניו יורק".
גרדה III והצוות שלה הצילו בנוסף ליהודים, עוד 600 - 700 איש - בעיקר לוחמי התנגדות וצוותי אוויר של בעלות הברית שמטוסי הקרב שלהם ניזוקו קשה ולא יכלו לחזור לבסיסיהם באנגליה.
שנים מאוחר יותר, גרדה III עזרה למזרח-גרמניים להימלט מהשלטון הקומוניסטי.
המזרח-גרמניים חתרו או שחו לספינות דניות קטנות בים הבלטי והועברו לחופי דנמרק.
חלקה של הני סינדינג סונדו
אביה של הני סינדינג סונדו היה קצין בחיל הים הדני והיה אחראי על שירות המגדלורים.