tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרוטון היה נשוי שלוש פעמים.
נולדו לו שתי בנות וארבעה בנים, בנוסף היו לו בן חורג ובת חורגת.
שניים מבניו הם שחקנים דייוויד טרוטון ומייקל טרוטון כמו גם נכדו סם טרוטון בנו של דייוויד.
נכדו ג'ים טרוטון הוא שחקן קריקט מקצועי, ונכדו הארי מלינג, הבן של בתו ג'ואנה, שיחק בתפקיד דאדלי דרסלי בסדרת סרטי הארי פוטר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות1947 המלט Hamlet הורציו סרט טלוויזיה אדוארד השני Edward II בדלוק סרט טלוויזיה1948 המלך ליר King Lear אדמונד סרט טלוויזיה R.U.R.
פטריק וולף (נולד כפטריק דניס אפס ב-30 ביוני 1983) הוא זמר-יוצר בריטי.
וולף משתמש במגוון כלים רחב: הוא מנגן על יוקולילי, פסנתר וויולה.
הוא נודע בסגנונו המוזיקלי המשלב סימפולים אלקטרוניים עם כלים קלאסיים, ובעקבות קהל המעריצים האדוק שלו, שנודע בשם "Wolfpack".
מבחינה מוזיקלית, הוא נע בין פופ אלקטרוני, פולק אלקטרוני, רוק אלטרנטיבי ובארוק פופ.
פטריק הרמן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בתפקיד הקשר בבורוסיה מנשנגלדבך ובנבחרת גרמניה.
כיליד העיר זארבריקן, הרמן החל לשחק במועדון הכדורגל אוכטלפאנגן מהעיר הסמוכה אילינגן.
בגיל 13, הצטרף לקבוצת הילדים של זארבריקן.
בקיץ 2008, הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-16 בינואר 2010, הרמן ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן, כאשר עלה כמחליף למשחק הבונדסליגה נגד בוכום.
גלדבאך כבש שער תוך פחות מדקה מרגע כניסתו למשחק, כאשר הרמן מבשלו לפביאן באקר.
ב-15 עונותיו בקבוצה ערך הרמן 351 הופעות ליגה והבקיע בהן 47 שערים.
נכון לאוגוסט 2024, מספר הופעות הליגה מדרג את הרמן במקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של בורוסיה מנשנגלדבאך בבונדסליגה בכל הזמנים, אחרי ברטי פוגטס, אובה קאמפס והרברט וימר.
הרמן ייצג את גרמניה בכל נבחרות הנוער מגילאי 16 עד 21. ב-24 במרץ 2013, הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הגרמנית הבוגרת, למשחק במסגרת טורניר מוקדמות מונדיאל 2014 מול קזחסטן.
הרמן לא שותף במשחק זה.
את הבכורה ערך הרמן בהפסד 1–2 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
הרמן בישל את השער של גרמניה במשחק זה למריו גצה.
פטריק ג'וזף לייהי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כסנאטור מטעם מדינת ורמונט מאז שנת 1975 ועד שנת 2023. לייהי היה בעת פרישתו החבר הוותיק ביותר בסנאט וכיהן מתחילת שנת 2021 ועד ינואר 2023, כמו גם בשנים 2012–2015 כנשיא הזמני של הסנאט.
מוצאה של אמו איטלקי, ואילו אביו ממוצא אירי.
חלק מאבותיו הגיעו לוורמונט במאה ה-19 כדי לעבוד כחוצבים.
ב-1964 קיבל תואר J.D במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון.
לאחר מכן עבד כשותף בפירמה שנוהל על ידי מושל ורמונט דאז, פיליפ הוף.
ב-1966 מינה הוף את לייהי למלא מושב פנוי במשרד המשפטים של ורמונט, כפרקליט מטעם מחוז שיטנדן.
הוא נבחר באותה שנה לכהונה מלאה, וב-1970 לכהונה שנייה.
בנובמבר 1974 נבחר לסנאט של ארצות הברית, בצל פרשת ווטרגייט, שגרמה להתפטרותו של ריצ'רד ניקסון באוגוסט אותה השנה.
הוא הביס את חבר בית הנבחרים היחיד של ורמונט דאז, וירש את הסנאטור המכהן זה 34 שנים, ג'ורג' אייקן.
בבחירתו הפך לסנאטור הנבחר הראשון בהיסטוריה של ורמונט השייך למפלגה הדמוקרטית.
מאז נבחר לעוד שבע כהונות מלאות.
הצבעותיו בסנאט ועמדותיו הן מהליברליות ביותר בבית המחוקקים.
הוא שירת בשנים 2001–2003 וכן בשנים 2007–2015 כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
אחד מהישגיו הבולטים הוא , סדרת תקנות האוסרות על מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה של ארצות הברית לספק סיוע צבאי למדינות המפרות את זכויות האדם.
עם פטירתו של דניאל אינווי בדצמבר 2012, הפך לייהי לחבר הוותיק ביותר בסיעה הדמוקרטית בסנאט (ואף הוותיק ביותר מבין שתי הסיעות), וירש את תפקידו כנשיא הזמני של הסנאט, וכיהן בו עד ינואר 2015.
במרץ 2015 נמנה לייהי עם הסנאטורים הבודדים שלא נכחו בנאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית כנגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
בפברואר 2016 הוא פנה, יחד עם עוד עשרה חברי קונגרס מהמפלגה הדמוקרטית, למזכיר המדינה ג'ון קרי, בדרישה לחקור חשד שכוחות הביטחון הישראליים הוציאו להורג פלסטינים ללא משפט.
החל מינואר 2021 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט, לצידה של סגנית הנשיא, קמלה האריס.
ב-15 בנובמבר 2021 הכריז לייהי כי לא יתמודד ב-2022 לתקופת כהונה תשיעית בסנאט, וכהונתו נחתמה לראשונה לאחר כ-48 שנים רצופות עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2023.
הוא ערך הופעת קמע בחמישה סרטי באטמן.
הוא עיוור בעינו השמאלית מאז לידתו.
פטריק דופלה (27 באוקטובר 1990 - 22 במרץ 2011) היה כדורגלן ליברי שקבוצתו האחרונה הייתה הפועל כפר סבא.
דופלה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות מקומיות בליבריה.
בתחילת עונת הושאל להפועל כפר סבא.
באותה עונה הצטיין במדי קבוצתו עם 8 שערים ב-32 משחקי ליגה.
בקיץ בחרה כפר סבא לממש את האופציה עליו והוא חתם במועדון.
למרות מותו באותה עונה היה מלך שערי הקבוצה עם 9 שערים.
ב-5 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה בתיקו 1-1 נגד .
ב-22 במרץ 2011 נמצא בחדרו בבית המלון ללא רוח חיים בזמן ששהה עם נבחרתו.
פטריק ג'רלד דאגן הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בשם פטריק מאלאהייד ושיחק בתפקידים רבים בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד באלון גרייג'וי בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO.
מאלאהייד נולד בעיר רדינג שבמחוז ברקשייר.
הוא בנם של מהגרים אירים, אמו הייתה טבחית ואביו היה מזכיר בבית ספר.
הוא למד בבית הספר "Douai School" בוולהמפטון שבברקשייר.
הופעת הבכורה של מאלאהייד בטלוויזיה הייתה בשנת 1976 בפרק בסדרה "The Flight of the Heron", ואחר כך השתתף בסדרה "Sutherland's Law", בסדרת ההרפתקאות "The New Avengers" (ב-1976), ובפרק בסדרה "ITV Playhouse".
ב-1978 הופיע לראשונה בסרט קולנוע "Sweeney 2".
ב-1979 החל לגלם את הדמות של סמל בילוש אלברט "צ'ארלי" צ'יסלום בסדרה הפופולרית "Minder" , והופיע בדמות זאת במשך תשע שנים.
מאז היה מאלאהייד פנים מוכרות לצופי הטלוויזיה, לעיתים קרובות כשהוא מגלם את דמות הנבל.
בטלוויזיה שיחק בדרמות כמו "הבלש המזמר" (1986) והמיני-סדרה "מידלמארץ'" (1994).
בשנים 1993–1994 הופיע בדמות המפקח רודריק אליין שיצרה נאיו מארש .
ב-1999 הופיע בתפקיד קטן בסרט "העולם אינו מספיק" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
הוא גילם דמות של בנקאי שווייצרי העובד בבילבאו.
בעיבוד מ-2008 לספר "בחזרה לבריידסהד" גילם מאלאהייד את מר ריידר.
בשנים 2012 ועד 2016 הופיע בתפקיד באלון גרייג'ון, אביו של תיאון גרייג'וי, בסדרת הפנטסיה "משחקי הכס".
פטריק הלמס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר בפ.צ.
לזכותו של הלמס 13 הופעות ושני שערים במדי נבחרת גרמניה.
קלן בשנת 1997, כאשר היה בן 13. בשנת 2000 חזר למועדונו הקודם, שפורטפרוינדה זיגן, משום שנחשב לשחקן לא יציב.
בשנת 2003 עלה הלמס לבוגרים של זיגן, ובעונת 2004/05 הבקיע 21 שערי ליגה עבור הקבוצה בליגה השלישית, וסייע לה להעפיל אל הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2005 נרכש הלמס בחזרה על ידי פ.צ.
קלן ששיחקה אז בבונדסליגה, ובעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2005/06, ערך 13 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, והוסיף עוד הופעות בקבוצת המילואים.
קלן נשרה בתום עונה אל הבונדסליגה השנייה.
בשתי העונות הבאות הציג הלמס יכולת מרשימה, כשהבקיע בסך הכל 31 שערים בשתי העונות, תוך שיתוף פעולה התקפי עם עאדל שיחי ומיליבויה נובאקוביץ'.
עם זאת, בעונת 2006/07 נפצע הלמס לתקופה ארוכה, וקלן, שהתחילה את העונה היטב, כשלה במשימתה לשוב אל הבונדסליגה.
בעונת 2007/08 הלמס וקלן הצליחו לבסוף להעפיל לבונדסליגה.
במהלך עונה זו, מונה הלמס כקפטן הקבוצה על ידי המאמן כריסטוף דאום, על אף שלא הסתיר את רצונו להתקדם לקבוצה גדולה יותר.
לאחר שעלה ליגה עם פ.צ.
קלן, עזב הלמס את המועדון, וחתם בבאייר לברקוזן.
את עונת 2008/09 החל הלמס היטב, עם שישה שערים בחמשת משחקי הליגה הראשונים, לרבות שלושער מול הנובר 96. בעונה זו הבקיע הלמס 21 שערי ליגה, כחלק מצמד התקפי עם שטפן קיסלינג, אך לברקוזן סיימה רק במקום התשיעי בליגה.
באותה עונה הבקיע הלמס שלושה שערים במסגרת הגביע הגרמני, בו הפסידה לברקוזן בגמר לורדר ברמן בתוצאה 0–1. בקיץ 2009 נפצע הלמס במשחק כדורגל עם חבריו ברצועה הצולבת, והושבת לתקופה ארוכה מאוד, לאחר שעבר ניתוח.
פציעה זו גרמה להלמס להחמיץ חלק גדול מעונת 2009/10. את עונת 2010/11 פתח הלמס היטב, כאשר הבקיע חמישה שערים ב-11 הופעות בחצי הראשון של העונה.
לאחר פגרת החורף, עזב הלמס את באייר לברקוזן, וחתם בוולפסבורג תמורת שמונה מיליון אירו.
עד לתום העונה ערך הלמס שמונה הופעות נוספות, והבקיע שער אחד, כאשר הוא התקשה להתמודד על מקומו בהרכב מול החלוצים גראפיטה ומריו מנדז'וקיץ'.
עונת 2011/12 החלה היטב עבור הלמס, שהבקיע צמד מול קבוצתו לשעבר פ.צ.
עם זאת, אלו היו השערים האחרונים של הלמס בחצי הראשון של העונה, שכן מאז ה-1 באוקטובר 2011 הלמס לא שיחק בקבוצה הבכירה, מאחר שספג עונש ממאמנו פליקס מגאת, והורד לקבוצת המילואים.
בפברואר 2012 חזר הלמס לקבוצה הבכירה והבקיע במשחק החזרה שלו מול הופנהיים, והוסיף עוד תשעה שערים עד לתום העונה, וסך הכל סיים את עונת 2011/12 עם 12 הבקעות.
באוגוסט 2012 קרע הלמס שוב את הרצועה הצולבת במשחק ידידות מול מנצ'סטר סיטי, וערך את הופעת הבכורה לעונת 2012/13 רק בחודש פברואר, במשחק מול באיירן מינכן, ומיעט מאוד לשחק עד לתום העונה.
את עונת 2013/14 החל הלמס בוולפסבורג, אך עבר לקראת תום חלון ההעברות לפ.צ.
קלן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
הלמס היה חלק מטריו התקפי בעונה זו, שכלל גם את אנתוני אוג'ה ומרסל ריסה, והבקיע 12 שערי ליגה.
קלן שבה לבונדסליגה מהמקום הראשון.
הלמס נכלל בסגל הקבוצה לעונת 2014/15 בבונדסליגה, אך לא ערך הופעות כלל.
בתום העונה, הודיע הלמס על פרישתו ממשחק פעיל, בגין פציעות חוזרות ונשנות, בגיל 31 בלבד, והשתלב בסגל המקצועי כעוזר מאמן בקבוצת המילואים.
הלמס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק במרץ 2007. הלמס פתח במשחק זה, והוחלף לקראת הסיום ביאן שלאודראף.
בהמשך, הלמס נכלל בסגל ליורו 2008 על ידי המאמן יואכים לאב, אך נופה ברגע האחרון לטובת אוליבר נויביל שהועדף עליו.
לאחר היורו, המשיך הלמס לערוך הופעות במדים הלאומיים, בעיקר כמחליף.
את שערו הראשון בנבחרת גרמניה הבקיע הלמס בנובמבר 2008, בהפסד 1–2 לנבחרת אנגליה במשחק ידידות.
גם את מונדיאל 2010 החמיץ הלמס בגין הפציעה שעבר באותה עונה, אך אחריו הבקיע את שערו השני במדים הלאומיים, באוגוסט 2010, בתיקו 2-2 מול נבחרת דנמרק, כאשר נכנס כמחליף.
הופעה זו מול דנמרק הייתה ה-13 והאחרונה של הלמס בנבחרת גרמניה.
פטריק ג'יימס דונהיו השני הוא קצין בדימוס בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
אביו רוברט שירת כקצין בצבא ארצות הברית במשך 38 שנים והשתחרר בדרגת לוטננט גנרל.
שני אחיו שירתו אף הם בצבא, אחד מהם השתחרר בדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1980 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית, כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד בדיוויזיה המוטסת ה-82.
בשנים 1998–2001 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר 506 של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה.
בשנים 2002–2003 פיקד על קורס אימון מפקדי חטיבות ועסק בהכנת הצבא לקראת מלחמת עיראק, עם פרוץ המלחמה מונה לראש המטה למבצעים עתידיים של קורפוס V ושירת בעיראק עד מאי 2003.
ביוני 2003 מונה למפקד חטיבה 1 בדיוויזיה המוטסת ה-82, שפרסה באזור קנדהאר שבאפגניסטן.
בינואר 2004 נשלחה החטיבה ללחימה בעיראק ובשנים 2005–2006 השתתפה שוב בלחימה באפגניסטן, הפעם במחוז ח'וסת.
ביולי 2006 מונה לעוזר מזכיר הצבא של ארצות הברית ולסגן ראש מטה הצבא.
באוקטובר 2009 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר השלישית בתקופת הצבתה בצפון עיראק.
בדצמבר 2010 מונה לראש ענף פיתוח קונספט ולמידה במרכז לשילוב יכולות הצבא של פיקוד האימונים וההדרכה, במרץ 2012 מונה לסגן ראש מטה הפיקוד.
באוגוסט 2012 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד אפריקה של ארצות הברית.
ביולי 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
במאי 2017 סיים את תפקידו ופרש מהשירות הצבאי.
דונהיו בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא ובעל תואר במינהל מאוניברסיטת הרווארד.
כמו כן השתתף בתוכנית לימודי יחסים בינלאומיים באוניברסיטת אינסברוק שבאוסטריה.
פטריק דויל הוא מלחין סקוטי של פסקולים לסרטי קולנוע.
נודע בשיתוף הפעולה ארוך השנים שלו עם הבמאי קנת בראנה בין היתר בסרטים לפי מחזות ויליאם שייקספיר בבמויו ובשתתפותו כגון הנרי החמישי, מהומה רבה על לא דבר, המלט ועוד וכן בסרטיו תור, סינדרלה ורצח באוריינט אקספרס.
כן כתב את הפסקול לסרטים פארק גוספורד, על תבונה ורגישות, דוני בראסקו, יומנה של ברידג'ט ג'ונס, אמיצה, הארי פוטר וגביע האש, נני מקפי - קסם של אומנת, אראגון (סרט), כוכב הקופים: המרד ועוד.
היה מועמד לשני פרסי אוסקר (על "המלט" (1997) ו"על תבונה ורגישות" (1996)) ושני פרסי גלובוס הזהב.
זכה חמש פעמים בפרס ASCAP (על "אמיצה", "כוכב הקופים: המרד", "ת'ור", "אראגון" ו"הארי פוטר וגביע האש") וכן בפרס מפעל חיים.
נולד בסקוטלנד וקיבל הכשרה במוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד בגלאזגו.
ב-1987 הצטרף לקבוצת תיאטרון הרנסאנס שנוסד על ידי קנת בראנה במטרה להעלות בעיקר מחזות שייקספיריים.
כך חיבר דויל מוזיקה עבור הפקות התיאטרון.
בהמשך שיתף פעולה עם בראנה באחד-עשר סרטים, ארבעה מתוכם שייקספיריים.
דויל עצמו מופיע בסרט "הנרי החמישי" מ-1989 בתור החייל הראשון המתחיל לשיר את ההמנון Non Nobis, Domine בשדה הקרב באז'נקור לאחר תום הלחימה.
המוזיקה לסרט הוקלטה בביצוע התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בניצוחו של סיימון ראטל.
באוקטובר 1997 אובחן דויל כחולה בלוקמיה, ואת פסקול סרט האנימציה החרב הקסומה השלים בהיותו מאושפז בבית חולים ובמסגרת הטיפול שקיבל.
עשור לאחר מכן ארגן דויל את הקונצרט Patrick Doyle's Music from The Movies ("פטריק דויל - מוזיקה מהסרטים") באולם רויאל אלברט הול בלונדון בהשתתפותם של קנת בראנה (ובבימויו), אמה תומפסון, דרק ג'קובי, ג'ודי דנץ', אלן ריקמן, אימלדה סטונטון, ריצ'רד אי.
גרנט, אדריאן לסטר ורובי קולטריין.
הכנסות הקונצרט היו קודש לחקר מחלת הלוקמיה.
ביוני 2013, במסגרת הטקס השנתי ה-28 של חלוקת פרסי הקולנוע של ASCAP (ההתאחדות האמריקאית של מלחינים, כותבים ומו"לים), הוענק לדויל פרס הנרי מנסיני על מפעל חיים והישגים יוצאי דופן בתחומו.
פטריק לפברה (בהולנדית: Patrick Lefevere; נולד ב-6 בינואר 1955) הוא רוכב אופני כביש בעבר וכיום מנהלה המקצועי של קבוצת קוויק סטפ.
על פי דירוג אתר cyclingranking.com , לפברה הוא המנהל המקצועי המצליח ביותר בהיסטוריה.
לפברה נולד בפלנדריה שנמצאת בבלגיה.
הוא לא היה רוכב מוצלח או הישגי במיוחד, וההישגים הגדולים שלו היו ניצחון בקטע בודד בוואלטה אספנייה 1978 ובקורן–בריסל–קורן באותה שנה.
לאחר פרישתו מרכיבה תחרותית בתום 1979, לפברה הפך באופן רשמי ל"דירקטור ספורטיף" (מאמן הקבוצה).
משנת 1985 עד 1987 לפברה עבד כמאמן של קבוצת לוטו (כיום לוטו סודאל).
בשנת 1988 הוא היה המאמן של קבוצת TVM, ובשנת 1989–1990 עבד בקבוצת ווינמן.
משנת 1991–1994 לפברה היה המאמן המקצועי של MG-GB ביחד עם רוג'ר דה ולמינק.
היא הייתה הקבוצה הבכירה הראשונה בה לפברה עבד, עם רוכבים בכירים כמו דוידה רבלין ומריו צ'יפוליני.
ב-1995 לפברה הפך לאחד ממאמני קבוצת מאפי הבכירה עד 2000. ב-2001, לפברה הקים את קבוצת דומו-פארם פריטס שפעלה בשנת 2001–2002, ורכבו בה רוכבים בכירים כמו רישאר וירנק, רובי מקיוואן ויוהאן מוזיאו ואף הבן של אדי מרקס, אקסל מרקס.
הקבוצה ניצחה במרוצים רבים, הבולטים מביניהם היו שני ניצחונות רצופים בפריז - רובה.
ב-2001 עם סרוואייס קנאוון וב-2002 עם יוהאן מוזיאו.
ביולי 2002, לאחר שחברת מאפי הודיעה שתעזוב את קבוצת האופניים, לפברה ניפגש עם ראשי חברת קוויק סטפ הבלגית והם הפכו לספונסר הקבוצה החדש.
הקבוצה שינתה את שמה במשך השנים, אך חברת קוויק סטפ נשארה הספונסר הראשי בכל השנים האלו עד היום.
הקבוצה המשיכה להצטיין במהלך השנים במרוצים חד יומיים, בזכות רוכבים כמו תום בונן, פאולו בטיני, ועוד.
ב-2005 ניצח תום בונן את אליפות העולם באופני כביש לאחר ספרינט רב משתתפים.
ב-2011, הקבוצה איבדה את הספרינטר שלה ווטר וויטלנד, לאחר שמת עקב התרסקות במהירות גבוהה בקטע השלישי של הג'ירו ד'איטליה, קטע למחרת, כל הקבוצה עזבה את המרוץ עקב המאורע.
ב-2013, טוני מרטין ניצח את אליפות העולם בנגד שעון.
שנה לאחר מכן, מיכל קוויאטקובסקי שיחזר את ההישג של בונן מ-2005 וניצח את אליפות העולם.
בדצמבר 2024, בגיל 69, הודיע לפברה כי הוא מסיים את הקריירה שלו כמנהל בעולם אופני הכביש המקצועי.
פטריק ג'יי הארלי היה איש צבא אמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל, שזכה לעיטורים רבים, מדינאי ודיפלומט.
בין השנים 1929 – 1933 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
בשנות מלחמת העולם השנייה הוא מילא מספר שליחויות דיפלומטיות בברית המועצות, באיראן, בארץ ישראל, בניו זילנד ובסין, שם הוא היה מעורב במאבקים בין הלאומנים לקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית.
פטריק ג'יי הארלי נולד בבקתת עץ בשטחי שבט הצ'וקטאו שבתחום הטריטוריה האינדיאנית (כיום ליד העיירה ליהיי שבאוקלהומה).
הוא עבד בכריית פחם וכבוקר ובשנות נערותו הוא עסק לעיתים תכופות בציד עם אינדיאנים משבט הצ'וקטאו, לפני שחסך כסף ללימודי בקולג'.
ב-1905 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה האינדיאנית (כיום ביקון קולג') וב-1908 הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטה הלאומית למשפטים בוושינגטון די.
ב-1908 סיים הארלי את התמחותו במשפטים בטלסה, אוקלהומה.
ב-1912 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושימש כיועץ המשפטי הלאומי של אומת הצ'וקטאו בין השנים 1912 – 1917.
ב-1913 הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
במקביל להצלחתו בעריכת דין היה הארלי לפעיל בפוליטיקה של אוקלהומה כחבר המפלגה הרפובליקנית.
בין השנים 1902 – 1907 שירת הארלי במיליציית המתנדבים של הטריטוריה האינדיאנית ובין השנים 1914 – 1917 הוא שירת במשמר הלאומי של אוקלהומה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת הארלי בגיס השישי של הצבא במסגרת חיל המשלוח של ארצות הברית בצרפת.
בעת שירותו הוא עוטר במדליית השירות המצוין.
בנובמבר 1918 סופח הארלי לרגימנט ארטילריית השדה ה-76 והשתתף בקרבות ליד לופי-לה-שאטו שבצרפת.
הוא התנדב להוביל כוח סיור על אף אש אויב כבדה ובזכות פעולה זו הוא עוטר בכוכב הכסף על מעשה גבורה בקרב.
לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, שם הוא היה חבר באחוות סיגמה-כי.
הארלי היה לפעיל במפלגה הרפובליקנית וב-1929 הוא מונה כעוזר מזכיר המלחמה על ידי הנשיא הרברט הובר.
בעקבות מותו של מזכיר המלחמה ג'יימס גוד בנובמבר אותה שנה, הוא מונה להחליפו וכיהן בתפקיד זה עד 1933.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941 קודם הארלי לדרגת בריגדיר גנרל (לאחר שהיה קולונל בצבא המילואים) ונשלח על ידי הגנרל ג'ורג' מרשל כנציגו האישי אל המזרח הרחוק כדי לבחון את הסבירות של שחרור הכוחות שהיו במצור בחצי האי בטאן.
דווייט אייזנהאואר, שהיה אז קצין מטה בוושינגטון, שיגר את הארלי לאוסטרליה עם 10 מיליון דולר במזומן, כדי לארגן אספקה לפיליפינים.
על פי ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית', אייזנהאואר שירת תחת הארלי בשלוש שנותיו האחרונות במחלקת המלחמה והוא "נזקק למישהו שיארגן אנשים שיבריחו את הדרוש לדאגלס מקארתור, והארלי, שועל פוליטי וותיק, עם אנרגיות ונחישות, היה האיש המתאים למשימה".
הוא נחל הצלחה בהעברת אספקת מזון ותחמושת לחיילים בשלוש הזדמנויות שונות, אך לא עלה בידו לפנות אותם משם.
עם תום משימתו הוא יצא לסדרה של משימות כנציגו האישי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1942 הוא שימש כשגריר ארצות הברית בניו זילנד למשך כמה חודשים ולאחר מכן טס לברית המועצות והיה הזר הראשון שקיבל אישור לבקר בחזית המזרחית.
בשנתיים הבאות הוא ביקר במזרח התיכון, בסין, באיראן ובאפגניסטן כשליחו של הנשיא רוזוולט.
בנובמבר 1942 מינה הנשיא רוזוולט את הארלי כנציגו האישי ליוסיף סטלין.
במסגרת שליחותו זו הוא היה עד למתקפת הנגד של המרשל גאורגי ז'וקוב ב-19 בנובמבר, מבצע אורנוס, כנגד צבאות מדינות הציר בקרב סטלינגרד.
הארלי סייר בשדות הקרב סביב לעיר במהלך הלחימה, לעיתים ראה את שאריות הכוחות הרומנים לאחר שהושמדו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, שלצורכי תעמולה דיווחו הרוסים שהם היו כוחות גרמנים.
הוא נשאר באזור סטלינגרד עשרה ימים לפני ששב למוסקבה.
כקצין הבכיר האמריקאי הראשון, וככל הנראה היחידי, שניתנה לו האפשרות לצפות במהלכי הקרב הסובייטים בחזית המזרחית, דיווח הארלי על יחסים ידידותיים עם קציני הצבא האדום.
הוא העניק לידידיו הסובייטים כינויים של צ'יפים אינדיאנים, כמו "גשם בפנים" או פר רובץ.
הוא גם דיווח שהגנרלים הסובייטים "התעניינו בגודל האספקה, בעיקר מטוסים, טנקים ומשאיות, שארצות הברית [תוכל] לציד בהם את רוסיה" ושהם עמדו על כך שיש לפתוח בחזית שנייה מוקדם ככל האפשר.
כאשר הגיע הארלי לטהראן הוא עשה רושם רב בכך שנהג לחבוש כובעי בוקרים ודחה את כל כללי הטקס המקובלים, ורבים באליטה האיראנית שנצמדו לכללי הטקס הדיפלומטיים אמרו שהם מעולם לא פגשו דיפלומט כמו הארלי.
ההיסטוריון האיראני-אמריקאי, עבאס מילאני, תיאר את הארלי כ"טיפוס מוזר ותמהוני" שהיה "מזועזע" מה"עוני העלוב בקרב העם ומהיחס המזלזל היהיר כלפי האוכלוסייה מצד השגרירים הבריטים והסובייטים".
הארלי, שתיעב את הבריטים, חש שהאימפריה הבריטית הייתה כוח מרושע ביחסים הבינלאומיים והאמין שהנחשלות והעוני באיראן נגרמו מכך שהמדינה הייתה בתחום ההשפעה הבריטי.
הוא נפגש לעיתים קרובות עם פקידי ממשל איראנים, במיוחד עם השאה הצעיר, מוחמד רזא שאה פהלווי, שעלה לכס המלכות שנתיים בלבד קודם לכן.
הארלי קיבל את האחריות לארגון ההכנות מצד האמריקאים לוועידת טהראן בנובמבר 1943. הוא קיבל את טענת הסובייטים שהתנהלה מזימה גרמנית לרצוח את הנשיא רוזוולט, חשש שהצריך את שהייתם של רוזוולט ושל אנשי המשלחת האמריקאית בשגרירות הסובייטית, מה שאפשר לסובייטים, ששתלו מכשירי האזנה בחדרים של האמריקאים, להאזין לדיוניהם.
לאחר ועידת טהראן קיים רוזוולט שיחה ממושכת עם הארלי בנוגע לעתידה של איראן ובקש את דיווחו.
בדוח שלו טען הארלי שאיראן הייתה "ארץ עשירה במשאבים טבעיים", עם סיכויים מצוינים להפוך לאומה עם ממשלה "מבוססת על הסכמת הנשלטים".
הארלי טען ששתי הבעיות המרכזיות של איראן היו האנאלפביתיות של רוב תושביה והמעמד הקולוניאלי למחצה שלה תחת ברית המועצות ובריטניה.
הוא טען שאל לה לארצות הברית לבזבז כל כך הרבה דם וכספים כדי לשמור על האימפריה הבריטית המתפוררת.
הוא סיכם את הדוח שלו באומרו שהמדיניות האמריקאית באיראן צריכה להוביל לשימת קץ להשפעות הסובייטית והבריטית על המדינה, לקידום האוריינות ולתמיכה בפיתוח הכלכלי.
רוזוולט העביר את הדוח של הארלי לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, עם הערה, "לעיניך בלבד, חביבה עלי בהחלט הגישה שלו".
מילאני טוען שרוזוולט העביר את הדוח כדי לבצע "תעלול", שכן הוא היה חייב לדעת שצ'רצ'יל לא יראה בעין יפה את הערותיו של הארלי בנוגע לתפקידה של האימפריה הבריטית באיראן.
צ'רצ'יל, כצפוי, לא אהב את הגישה האנטי-בריטית שהובעה בדוח.
בתשובתו לרוזוולט הוא כתב: "עלי להדגיש, בכל אופן, שהאימפריאליזם הבריטי הפיץ והוא ממשיך להפיץ את הדמוקרטיה בצורה רחבה יותר בהשוואה לכל שיטת ממשל משחר האנושות".
ב-31 במרץ 1943 יצא הארלי בטיסה מקהיר לתל אביב וב-2 באפריל הגיע לירושלים, שם הוא קיים פגישה עם דוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית.
בפגישה זו שטח בן-גוריון את דרישת הסוכנות להעלאתם של מיליון וחצי יהודים, רובם ממרכז אירופה, לארץ ישראל, לשחרור הארץ מעול השלטון הבריטי ולהקמתה של מדינה יהודית עצמאית.
בן-גוריון ביסס את הדרישות הללו על ההבטחה התנ"כית לארץ ישראל, על היותה של הארץ בשלטון יהודי בתקופה הרומית, על הצהרת בלפור ועל העובדה שיהודים ברחבי העולם השקיעו כספים בארץ.
בדיווח שלו לנשיא רוזוולט ציין הארלי שאת הטיעון האחרון הדגיש בן-גוריון כסיבה מדוע על ארצות הברית לתמוך בדרישת התנועה הציונית.
בתשובה לטיעונים ההיסטוריים שבן-גוריון הביע כזכות העם היהודי על ארץ ישראל, השיב לו הארלי: "אם יש לכבד את טענות היהודים על בסיס רקע היסטורי, אזי יש להשיב את כל שטחה של האימפריה הרומית לאיטליה הפשיסטית".
בנוגע לטיעון של הצהרת בלפור, דיווח הארלי לנשיא רוזוולט: "אמרתי למר בן-גוריון בפשטות שאמריקה לא תוכל לכבול את עצמה למדיניות חוץ על סמך הפירוש היהודי לפסוקי הברית הישנה".
בדברו על הצהרת בלפור, אמר בן-גוריון שגם ארצות הברית תמכה במתן מולדת לעם היהודי.
"הזכרתי לו", דיווח הארלי, "שההחלטה המשותפת, שאליה הציונים התייחסו בביטחון כזה, העדיפה את הקמתו של בית לאומי ליהודים רק אם צעד זה לא יפגע בזכויותיהם של עדות לא יהודיות בארץ.
אמרתי שתוכניותיהם של הציונים, אם הן תנחלנה הצלחה ביישוב הארץ בשני מיליון יהודים, יגרמו לכך שלפחות מיליון ערבים יועברו מעבר לגבולות הארץ כדי להתחיל את חייהם מחדש ואין אני יכול לקחת בחשבון שממשלת ארצות הברית יכולה להיות מחויבת לצעד שכזה".
את הדוח שהעביר הארלי לנשיא רוזוולט הוא סיכם: "מבלי לנסות לקחת אחריות על הבעיה היהודית-ערבית גם תוך כדי הכרה בכך שהמזרח התיכון היה והוא עדיין אזור השפעה בריטית, אני מאמין שאין יותר ביכולתה של בריטניה ליישב את הסכסוך הזה ודומים לו במזרח התיכון.
במיוחד זוהי דעתי שהבריטים והאמריקאים חייבים להיות שותפים בהחלטה הסופית כנגד הקמתה של מדינה יהודית ועליהם לחלוק גם את האחריות על ההשלכות של החלטה שכזו".
על אף היותו חבר המפלגה הרפובליקנית, תמך הארלי לעיתים קרובות בממשל רוזוולט.
לנשיא רוזוולט היה חוב פוליטי להארלי והוא מינה אותו לנציג מיוחד בסין.
באביב 1944 פתחו היפנים במבצע איצ'י-גוֹ, המתקפה היפנית הגדולה ביותר בכל המלחמה, שכן טוקיו קיבלה החלטה "לחסל את העניין הסיני" באמצעות הוצאתה של סין מהמלחמה אחת ולתמיד.
בהכנסתם למערכה של חצי מיליון חיילים, 800 טנקים, 70,000 עד 100,000 סוסים שגררו עגלות ו-12,000 עד 15,000 כלי רכב, שטפו היפנים שטחים נרחבים בסין.
מאז 1938 נכנסו היפנים למבוי סתום בסין בשל מחסור בתשתית לוגיסטית, אך לאחר שש שנים של סלילת כבישים ומסילות ברזל, הייתה כעת ליפנים היכולת להכות עמוק לתוך שטחה של סין.
במבצע איצ'י-גו כבשו היפנים את רוב שטחן של חנאן וחונאן ובסופו של דבר כבשו את העיר צ'אנגשה, משימה שהם כשלו בה בשלושה ניסיונות קודמים החל מ-1938. העיר הפכה לסמל של ההתנגדות הסינית ונפילתה הייתה למכה קשה למוראל הסיני.
הצלחת מבצע איצ'י-גו העלתה אל פני השטח את העימות שתסס עד אז בין הגנרל הקשוח והשחצן ג'וזף סטילוול לבין הגנרליסימו העיקש באותה מידה והגאה צ'יאנג קאי שק.
משבר זה הוביל את הנשיא רוזוולט לשלוח את הארלי לסין.
נציגו האישי של רוזוולט בסין
הארלי הגיע לסין באוגוסט 1944 כנציגו האישי של רוזוולט לצ'יאנג קאי שק.
ההנחיות הכתובות של הנשיא שנמסרו לו היו:
הפעולות הצבאיות בסין נגד היפנים הופרעו באופן משמעותי בשל חוסר בשיתוף פעולה, שגבל באיבה אישית, בין סטילוול לבין צ'יאנג.
סטילוול דיווח שצ'יאנג לא הקצה את כוחותיו הטובים ביותר לסייע לאמריקאים להילחם ביפנים, ותחת זאת הוא שמר לעצמו כוחות ואספקה לטובת העימות המכריע נגד הקומוניסטים.
בדרכו לצ'ונגצ'ינג, בירתה של הרפובליקה הסינית באותה עת, עבר הארלי במוסקבה לפגישה עם סטלין ועם ויאצ'סלב מולוטוב, שבאופן כוזב טענו לפניו שמאו דזה-דונג ושאר הקומוניסטים הסינים לא היו באמת קומוניסטים ושלקרמלין אין שום קשרים איתם.
טענות אלו התקבלו על ידי הארלי כפשוטן.
בנוסף ללחץ על צ'יאנג להעביר עוד סמכויות פיקוד לסטילוול, היה על הארלי גם להבטיח שהקומוניסטים הסינים יקבלו את סטילוול כמפקדם ולבדוק אם זה אפשרי להעביר סיוע במסגרת חוק השאל-החכר לינאן.
בסופו של דבר, השקפתו של סטילוול בנוגע לחוסר כישרונו ולשחיתותו של צ'יאנג הגיעה לממדים כאלו שבאוקטובר 1944 שאף סטילוול לנתק את האספקה לסין.
הארלי טען ששיחותיו עם שר החוץ הסיני, ט.וו.
סונג התנהלו היטב ושהאולטימטום של סטילוול הרס הכל.
בפגישה עם סטילוול בשגרירות ארצות הברית בצ'ונגצ'ינג הוא הזהיר אותו שהלשון המחמירה של האולטימטום יועדה לפגוע בצ'יאנג שנטה לזעום בקלות ושאל לו לסטילוול ליישמו.
על אף הפצרותיו של הארלי, עמד סטילוול על כך שהפגישה תתקיים.
הארלי ניסה לרכך את המכה כשביקש בפגישה בין סטילוול וצ'יאנג שסטילוול יגיש לצ'יאנג טקסט בסינית, אך הוא סירב.
סטילוול שלט במנדרינית והוא הגיש לצ'יאנג את האולטימטום.
האולטימטום גרם למשבר רבתי ביחסי סין-ארצות הברית, אך האמריקאים לא היו מוכנים להשתלט על סין או לעצור את האספקה, האולטימטום היה איום סרק וצ'יאנג דחה אותו.
הוא אמר להארלי שהעם הסיני "מאס בעלבונות שסטילוול מטיח בו".
בנאום לפני הוועד המנהל המרכזי של הקוומינטנג שדלף לעיתונות הסינית, גינה צ'יאנג את סטילוול ואמר שקבלת האולטימטום האמריקאי תהיה למעשה קבלת אימפריאליזם חדש שיהפוך אותו ללא שונה ממשתף הפעולה עם היפנים וואנג ג'ינגווי בנאנג'ינג.
את ליל ה-12 באוקטובר 1944 בילה הארלי בחוסר שינה ובהתחבטות קשה.
לבסוף, בשעה 2 בלילה הוא שיגר דיווח לוושינגטון שסטילוול היה "איש מצוין, אך חסר יכולת להבין את צ'יאנג קאי שק או לשתף עמו פעולה".
הוא המשיך ואמר שאם סטילוול יישאר בפיקוד, עלולה כל סין ליפול לידי היפנים.
לפני ששיגר את המברק, הוא הראה אותו לסטילוול, שהאשים אותו שהוא "חותך את הגרון שלי בסכין דו-להבי".
הארלי צידד בסופו של דבר בצ'יאנג ותמך בהחלפתו של סטילוול בגנרל אלברט וודרמאייר.
במשך כל זמן שהותו בסין, חש הארלי שמאמציו סוכלו על ידי פקידי מחלקת המדינה, במיוחד ג'ון סטיוארט סרוויס וג'ון פאטון דייוויס בסין וג'ון קרטר וינסנט בוושינגטון.
הוא טען שהם חשו סימפתיה בלתי מוצדקת כלפי הכוחות הקומוניסטים בהנהגת מאו.
ב-7 בנובמבר ערך הארלי ביקור בינאן כדי לפגוש את מאו במטרה ליצור "חזית מאוחדת" של הקומוניסטים והקוומינטנג שתילחם ביפנים, והוא ראה בכך הזדמנות לתהילה אישית עבור עצמו.
צ'יאנג היה מעוניין בפגישה של הארלי עם מאו, בין השאר כדי לרצות את הנשיא רוזוולט ובין השאר כי הוא ציפה שהארלי יתכתש עם הקומוניסטים.
כאשר נחת הארלי בטיסה לינאן, הוא התקבל על ידי ג'ואו אנלאי ועל ידי קולונל דייוויד בארט מקבוצת המשקיפים האמריקאית, כוח דיקסי.
כאשר מאו הגיע עם גנרל ז'ו דה באמבולנס שברולט, בירך אותו הארלי בקריאת המלחמה בשפת הצ'וקטאו, "יאהו!".
במהלך נסיעתם באמבולנס בחזרה לינאן, עשה הארלי שימוש בבארט, ששלט במנדרינית, כמתרגם לחילופי סיפורים בינו לבין מאו אודות ילדותם בכפר.
בהמשך נזכר בארט שמלאכת תרגום דבריו של הארלי הייתה קשה "בשל ההערות המחוספסות של הגנרל והשפה הבלתי שגרתית בה הוא הביע את עצמו.
בנוסף, אופן שיחתו לא היה בשום אופן קשור לדפוס מחשבה ניכר היטב".
מאוחר יותר באותו לילה ערכה ההנהגה הקומוניסטית נשף לכבוד המהפכה הרוסית של 1917 שבמהלכו קרא הארלי השתוי שוב ושוב את הקריאה "יאהו!".
בשיחותיו עם מאו אמר הארלי שכל בעיותיה של סין הן באשמת הקוומינטנג.
מאו קרא להקמת ממשלה קואליציונית, להקמת מועצה צבאית משותפת שמספר הגנרלים החברים בה יחולק שווה בשווה בין הקומוניסטים והקוומינטנג, למתן סיוע צבאי אמריקאי לצבא האדום הסיני ושחרור כל האסירים הפוליטיים, שהבולט מתוכם היה ג'אנג סואה-ליאנג, "המרשל הצעיר", לשעבר המצביא של מנצ'וריה שחטף את צ'יאנג ב-1936 במהלך תקרית שיאן.
הארלי יידע את מאו שהוא מקבל את דרישותיו ובמהלך היום השלישי לשיחות הוא הוסיף דרישות לדמוקרטיה ולחירות לטיוטת ההצהרה שנכתבה על ידי הקומוניסטים.
קולונל בארט נזכר בהמשך: "באופן מסורתי לא מפגינים הסינים את רגשותיהם באמצעות הבעות פנים, אך היה ברור שבאופן כללי הם היו שבעי רצון".
מאו והארלי חתמו על ההצהרה והארלי כתב בגאווה ליד שמו, "הנציג האישי של נשיא ארצות הברית".
בשובו של הארלי לצ'ונגצ'ינג הוא מצא את צ'יאנג זועם על כך שההצהרה נחתמה מבלי ליידע אותו.
סונג אמר להארלי שהוא "מכר אותם לקומוניסטים" ושצ'יאנג מעולם לא ייתן את הסכמתו להצהרה.
לאחר מכן הסכים צ'יאנג לקבל את ההצהרה בתנאי שתינתן לו סמכות הפיקוד הבלעדית על הצבא האדום, תנאי שמאו דחה מכל וכל.
כאשר ניסה הארלי לשכנע את מאו במכתב לקבל את ההצהרה עם התנאים של צ'יאנג, בטיעון שהקומוניסטים יקבלו "רגל בדלת" השיב לו מאו במכתב, "אין משמעות לרגל בדלת אם הידיים קשורות מאחורי הגב".
מאו כינה את צ'יאנג "ביצת צב" (ביטוי שנחשב לעלבון קשה בסין) ואיים לפרסם את ההצהרה החתומה.
פרסום כזה היה עלול להוות מבוכה להארלי, שחתם על ההצהרה תוך מתן התחייבויות בשמו של צ'יאנג מבלי להודיע לו על כך כלל וכך היו מועלות שאלות בעיתונות בנוגע לכשירותו הבסיסית כדיפלומט.
כאשר תרגם בארט את האיום של מאו, הארלי הביט בו במבוכה ובהלם ואז צרח ממעמקי גרונו שוב ובוש, "הבן זונה, הוא רימה אותי!".
לכשנירגע, הוא חזר על אמרה ישנה מאוקלהומה: "מדוע העלים מאדימים בסתיו?
מפני שהם היו כה ירוקים באביב".
כאשר כתב הארלי למאו מכתב בו הוא הפציר בו לא לפרסם את ההצהרה, הוא היסס לרגע.
הארלי האשים את סונג בכישלון שליחותו וטען שהוא הסית נגדו את צ'יאנג.
כאשר הוא קיבל את המברק מהנשיא רוזוולט ב-17 בנובמבר שדחק בו לקבל את התפקיד בשל האופי הקריטי של המצב, הוא נעתר בחוסר רצון.
מינויו של הארלי התקבל במורת רוח על ידי הדיפלומטים המקצועיים בשגרירות בצ'ונגצ'ינג, שהלינו על כך שהארלי לא יודע דבר וחצי דבר על סין.
דיפלומט אמריקאי, גרהאם פק, כתב, "מראה פניו הנשרי דימה לו חזות של רומאי ענוב בעניבת פרפר, על עיניו משקפי צבט, ושפמו ותסרוקתו הלבנים מתולתלים".
הארלי אהב שיפנו אליו בכינוי "גנרל".
באירועים ציבוריים הוא תמיד ענד את כל המדליות שלו ועשה שימוש בכינוי הגוף "אנחנו" במקום "אני" כשפנה לאנשים, הרגל שהטריד רבים.
צעדיו הראשונים שלו כשגריר היו לרכוש מכונית קאדילק חדשה ולעצב מחדש את השגרירות בסגנון מפואר שאותו הוא ראה מתאים לשגרירות ארצות הברית.
הארלי לא דיבר מנדרינית, לא ידע דבר על סין, כשהוא דיבר על מאו הוא שיבש את שמו, והיה לו הרגל לפנות לצ'יאנג בשם "מר שק" (בסינית, שם המשפחה בא לפני השם הפרטי).
אחד הדיפלומטים האמריקאים, ארתור יאנג, כינה את הארלי "זקן סנילי שלא היה מסוגל לעסוק בשום נושא".
גרהאם פק, עיתונאי אמריקאי שנפגש עם הארלי לארוחת צהרים, נזכר שהם בילו שלוש שעות בשתיית משקאות חריפים לפני שהחלו לסעוד ובהזדמנות אחרת, כאשר פק הוזמן לארוחת ערב עם הארלי הוא שכח את שמו ושאל אותו מיהו מספר פעמים.
בארוחת ערב עם דיפלומטים בכירים ועם פוליטיקאים סינים, הארלי הרים כוסית לכבודה של העיתונאית אנלי ג'ייקובי, שנכחה באירוע וכינה אותה "האדם החשוב ביותר בעולם, האלה הגבוהה הבלונדינית שתהיה כלתי".
הוא המשיך ודיבר באופן בלתי מסודר עם רמיזות מיניות על ילדיהם, על כל האושר שהיא העניקה לו ועל התענוג שבקיום יחסי מין אתה.
כל הנוכחים דממו מתוך הלם, שכן ג'ייקובי הייתה אישה נמוכת קומה וחומת שיער, לא הייתה נשואה להארלי, לא היו להם ילדים משותפים והיא טענה בלהט שהיא מעולם לא הייתה המאהבת של השגריר.
הארלי, שהיה רברבן, יהיר, שחצן ובור בכל הקשור לסין ויציבותו המנטלית הייתה נתונה בספק, היה מושא למניפולציות שהפעילו עליו הן צ'יאנג והן מאו במהלך פגישותיהם.
בשל העובדה שהארלי נפגש פעמים תכופות יותר עם צ'יאנג בהשוואה למאו, היה זה צ'יאנג שהשפיע עליו הרבה יותר.
ב-2 בדצמבר 1944, טען הארלי במברק ששיגר לוושינגטון, שהבעיות שחוותה סין לאחרונה נבעו ממעשיהם של הבריטים שהיו "המכשול הגדול ביותר לאחדותה של סין".
בינואר 1945 נפגש הארלי עם האדמירל מילטון מיילס ועם מפקד המשטרה החשאית הסינית, דאי לי, שהודיעו לו לראשונה על ביקור חשאי בינאן של קולונל ויליאם בירד מהמשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS) שעליו הארלי לא ידע.
בירד ובארט הציעו ש-5,000 צנחנים אמריקאים יצנחו באזור שבשליטה הקומוניסטית ושדיוויזיה אמריקאית אחת תונחת במחוז שאנדונג כדי לחבור עם הצבא האדום הסיני.
סונג ולשר המלחמה הסיני, הגנרל צ'ן צ'נג, על תוכניותיהם ובתמימות ביקשו מהם לא לספר על כך לצ'יאנג.
צ'ן וסונג הודיע על כך מיד לצ'יאנג, שבתגובה העביר את הידיעה להארלי, שהיה סבור שאל ל-OSS לנקוט בפעולה שכזאת מבלי ליידע אותו.
במברק ששיגר לוושינגטון הוא האשים את בירד ואת בארט על שהציעו הכרה למאו ובהמשך האשים את ודרמאייר על כך שרקם מזימה נגדו.
הן מאו והן ג'ואו אנלאי העדיפו לשאת ולתת עם ודרמאייר, מה שגרם בהמשך למתחים בינו לבין הארלי.
בשל העובדה שוודרמאייר התגורר בשגרירות בה התגורר גם הארלי, נוצרו שם תנאי מחיה בלתי נעימים.
לימים סיפרה ג'ייקובי שהשניים ניהלו "מריבות רעשניות" שנמשכו לתוך הלילה ושוודרמאייר שיגר כמה מברקים לוושינגטון בהם הוא הטיל ספק בכישוריו המנטליים של הארלי לשמש כשגריר.
לבסוף, במשך כמה ימים סירב הארלי לדבר עם וודרמאייר עד אשר הוא נכנס לחדרו.
ודרמאייר נזכר: "הוא ישב על שולי מיטתי, אחז בידי הימנית בשתי ידיו ואמר שהוא מצטער על התנהגותו כלפי".
יחסיו של הארלי עם מחלקת המדינה לא השתפרו.
הוא העסיק שני נספחי עיתונות שידאגו לשיפור תדמיתו, עיתונאים אמריקאים ששהו בסין וניסו להעביר עליו דיווחים שליליים שנפסלו על ידי הצנזורה.
הארלי פיטר את רוב חברי צוותו, שהבולט ביניהם היה פייטון דייוויס.
כאשר ערך הארלי ביקור בוושינגטון, שלחו כל הדיפלומטים הבכירים בשגרירות בצ'ונגצ'ינג מברק משותף למחלקת המדינה, בו הם דרשו שהארלי יפוטר על רקע אי כשירותו ואי שפיותו.
כשנודע להארלי על המברק הוא זעם.
אף על פי שהוא החל את דרכו בסין ב-1944 כמי שהאמין ב"חזית מאוחדת" של הקומוניסטים והקוומינטנג, ב-1945 הוא תמך בקוומינטנג והתייחס לכל מי שרצה להיות בקשר עם הקומוניסטים בינאן כאויבו האישי.
האלרי פיטר את הדיפלומטים שחתמו על המברק והמשיך להאשים את "הממשלות האימפריאליסטיות של צרפת, בריטניה והולנד" כאלו שהיו אחראיות לבעיותיה של סין.
יתר על כן, ועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945 בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין, הובילה להסכם סודי על פיו הוענקו לברית המועצות זיכיונות בסין שהאימפריה הרוסית איבדה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. מבחינתו של הארלי היה זה תחילת הקץ של סין הלא-קומוניסטית.
הארלי, שסלד מהבריטים, ביקש לחסל את השפעתם בסין.
ב-1945 הוא הציע שוב ושוב שארצות הברית תאיים בהפסקת הסכמי השאל-החכר עם בריטניה עד אשר זו תתחייב לא לכבוש מחדש את הונג קונג, שלאמונתו האנטי-אימפריאליסטית של הארלי הייתה שייכת לסין.
יחסיו של הארלי עם הגנרל סר אדריאן קרטון דה ויארט, שהיה שליחו המיוחד של צ'רצ'יל לסין, היו גרועים, שכן הארלי ראה בדה ויארט כדמות מרושעת שתומך בקיומה של האימפריה הבריטית, שהארלי רצה לראות בחיסולה.
הנשיא רוזוולט שלח את הארלי לסין כדי "לפקוח עין על האימפריאליזם האירופאי", הנחיה שהארלי לקח על עצמו לקיימה ברצינות רבה, בהאמינו שלאמריקה תפקיד מיוחד לשים קץ להשפעתן של כל המעצמות האירופאיות באסיה.
הארלי קיווה שלאחר מותו של רוזוולט, יכיר הנשיא הארי טרומן במה שהוא ראה כטעויות של ועידת יאלטה ויתקן את המצב, אך מאמציו בכיוון זה היו לשווא.
לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, הציע צ'יאנג לקיים פגישה עם מאו בצ'ונגצ'ינג.
מלחמת האזרחים הסינית הייתה צפויה להתחדש וצ'יאנג רצה להתקבל על ידי העם הסיני כמי שעשה הכלל להימנע מחידושה.
מאו אמר שהוא לא יטוס לצ'ונגצ'ינג אלא אם כן יתלווה אליו הארלי לטיסה, שכן הוא האמין שללא הארלי על המטוס, ציאנג יפיל אותו.
ביומנו כתב צ'יאנג: "איזה מצב קומי!
מעולם לא דמיינתי שהקומוניסטים יכולים להיות כה פחדנים וחסרי בושה.
רק לפני שלושה ימים העיתונים הקומוניסטים ותחנות הרדיו שלהם גינו את הארלי כאימפריאליסט ריאקציונרי.
אותו אימפריאליסט הפך לערב לביטחונו של מאו".
בספטמבר 1945 נחת מטוס בצ'ונגצ'ינג והראשון שיצא ממנו היה הארלי שלדברי העיתונאי הבריטי ג'ונתן פנבי "עטה חיוך רחב על פניו כאשר הוא נופף בכובע הפדורה שלו לאות ניצחון", ובעקבותיו יצא מאו.
הפסגה בצ'ונגצ'ינג לא הייתה מוצלחת, שכן מאו וצ'יאנג רצו שניהם לקבל את הסמכות הבלעדית לעצמם, ועד מהרה התחדשה מלחמת האזרחים.
בנובמבר ביקר הארלי בוושינגטון כדי להתלונן בפני הנשיא טרומן שיותר מדי "ידיים סיניות" במחלקת המדינה רחשו אהדה כלפי הקומוניזם הסיני או האימפריאליזם האירופאי באסיה.
ב-26 בנובמבר 1945, שעתיים לאחר פגישתו עם טרומן, הגיש הארלי מכתב התפטרות נוקב.
במכתב כתב הארלי: "ביקשתי להחליף את אלו שהתנגדו למדיניות האמריקאית בזירה הסינית במלחמה.
דיפלומטים מקצועיים אלו שבו לוושינגטון ומונו לתפקידים בחטיבות המזרח הרחוק וסין במחלקת המדינה כמפקחים עלי.
חלק מאותם אנשים שאותם החלפתי מונו כממונים על המפקד העליון באסיה.
בתפקידים אלו רובם המשיכו לצדד בקומוניסטים ובחלק מהזמן צידדו בגוש האימפריאליסטי בניגוד למדיניות האמריקאית".
בנוסף לדבריו נגד דיפלומטים אלו, השתלח הארלי במעצמות "האימפראיליסטיות" של צרפת, בריטניה והולנד, שאותן הוא האשים בשמירה על שלמות האימפריות שלהן על חשבון האינטרסים האמריקאים.
השמרנים האמריקאים קיבלו לחיקם את הארלי, שכן הוא הציג את עצמו כדיפלומט רפובליקני מהימין הקיצוני שנאבק כנגד אותם גורמים במחלקת המדינה והיה להם נוח לשכוח את מאמציו להתיידד עם מאו, שכן הארלי הפך מבחינתם למכשיר בידיו של הממשל הדמוקרטי של טרומן.
תבוסת הלאומנים מידי הקומוניסטים במלחמת האזרחים ב-1949, תפסה את ארצות הברית בהפתעה וכך הפכה שאלת "אובדן סין" לסוגיה שגורה בהאשמות כנגד פקידי מחלקת המדינה שהיו אמונים על הקשרים עם סין.
ב-1950, כאשר האשים הסנאטור ג'וזף מקארתי את מחלקת המדינה על היותה שורצת מרגלים סובייטים שהיו כולם "קומוניסטים והומואים" ושהיו אלו האחראים על כך שארצות הברית "איבדה" את סין, שיבח הארלי את מקארתי בנאום שנשא באותה שנה.
הוא ציין שמאמציו לסייע לצ'יאנג קאי שק חובלו על ידי רוזוולט שאותו תיאר הארלי כבובה של המרגל הסובייטי אלג'ר היס.
הארלי אמר שבפגישתו האחרונה עם רוזוולט במרץ 1945 הוא היה "קצת יותר משק עצמות" שלא גילה עניין בטענתו שמחלקת המדינה העבירה מידע ל"כוחות הקומוניסטים הסינים".
הארלי סיים את נאומו בטענה שסטלין לא הפר שום הסכמים "מפני שבפחדנותנו נתנו לו כל מה שהוא רצה ועשינו זאת בסודי סודות...
יאלטה הייתה התוכנית של מחלקת המדינה לכיבוש הקומוניסטי של סין!".
בשנים 1946, 1952 ו-1958 היה הארלי מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו, אך בכל שלוש מערכות הבחירות הללו הוא הפסיד מול המועמד הדמוקרטי דניס צ'אווס.
הוא ייסד את "חברת המינרלים המערבית המאוחדת" בסנטה פה.
חבר זו הייתה מעורבת במאמצים לכריית האורניום באזור אגם אמברוזיה בניו מקסיקו בשנות ה-50.
פטריק הארלי נפטר בגיל 80 ב-30 ביולי 1963 בסנטה פה ונטמן בבית הקברות הלאומי שם.
הן בני זמנו והן היסטוריונים מודרניים לא מציירים את דמותו של הארלי בחיוב.
להוציא את הרברט הובר עצמו, היה הארלי אחרון חברי הקבינט שלו שנותרו בחיים.
פטריק ריי לאונרד הוא כותב שירים, קלידן, מלחין ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלו עם מדונה.
בין היתר, השתתף ביצירה הסרט התיעודי שלה "I Am Because We Are", הופיע איתה כקלידן בלייב אייד (1985), והיה המנהל המוזיקלי והקלידן שלה במהלך סיבובי ההופעות "The Virgin Tour", ו-"Who's That Girl World Tour".
לאונרד עבד עם מגוון רחב של אמנים, כדוגמת: פינק פלויד, רוג'ר ווטרס, אלטון ג'ון, לאונרד כהן, בריאן פרי, ג'וליאן לנון, רוד סטיוארט, מייקל ג'קסון, פליטווד מק, ג'ף בק, ברייאן אדמס, פיטר סטרה, ג'ול, מריאן פיית'פול ורובי רוברטסון.
בנוסף, שימש כמלחין פסקולים של מגוון סרטים והפקות בימתיות.
פטריק לאונרד שיתף פעולה עם לאונרד כהן, באלבומיו Old Ideas משנת 2012 ו-Popular Problems משנת 2014 ובפרויקטים נוספים שלו.
כהן הצהיר כי לאונרד "הוא מלחין כה מפואר.
אני לא חושב שיש מישהו שעובד היום עם בן אדם מוכשר מסוג כזה".
בשנת 1997, לאונרד הוציא את האלבום האינסטרומנטלי Rivers, על ידי חברת התקליטים יוניטון.
לאונרד נולד בקריסטל פולס, מישיגן.
הוא נכנס לעסקי המוזיקה כחבר בלהקת הפופ רוק של שיקגו בשלהי שנות השבעים ואחר כך השתתף בפרויקטים מוזיקליים נוספים.
הוא המשיך כמנהל מוזיקלי וכקלידן הראשי בסיבוב ההופעות העולמי של חמישיית הג'קסונים "Victory Tour", שגרף למעלה מ-75 מיליון דולר.
בנוסף לכך, ללאונרד יש שלושה ילדים: ג'סיקה, סופרת (עבורה נכתב השיר של מדונה "Dear Jessie") ושני בנים: שון שהוא מוזיקאי וג'ורדן שפועל כנגן.
לאונרד והזמרת-יוצרת האיסלנדית אנה מג'ול, התחתנו ב-19 בנובמבר 2018, בעיר הולדתו של פטריק, קריסטל פולס, מישיגן.
"At Close Range", בכיכובם של שון פן וכריסטופר ווקן.
הוא גם כתב והפיק את השיר "Live to Tell", של מדונה, שהופיע בסרט.
"Nothing in Common", בכיכובם של טום הנקס, ג'קי גליסון ואווה מארי סנט.
"With Honors", בכיכובם של ברנדן פרייזר וג'ו פשי.
כתב ביחד עם מדונה את שיר הנושא של הסרט "I'll Remember", שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ופרס גראמי.
"I Am Because We Are", שנכתב והופק על ידי מדונה.
"Triumph of the Dream", של הצלם והקולנוען נורמן סייף, הבוחן את התהליך היצירתי הפנימי של מדענים בנאס"א.
"Lullaby", בכיכובם של גארט הדלונד, ריצ'רד ג'נקינס ואיימי אדמס.
במהלך הקריירה שלו, עבד לאונרד עם מדונה על שלל משיריה ואלבומיה ובכך, זכה לחשיפה בין-לאומית.
להלן חלק מהשירים שכתב, הלחין או הפיק עמה:
דונהו הוא איש ממשל אמריקאי שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 2010–2015, זאת לאחר שעבד 35 שנים בשירות הדואר של ארצות הברית.
פטריק דונהו נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
ב-1977 הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת פיטסבורג.
הוא גם סיים לימודי תואר שני בבית הספר לניהול על שם סלואן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בעצת דודו, בוב ברוק, שהיה דוור, הוא החל לעבוד בשירות הדואר של ארצות הברית כפקיד במשרד הדואר בפיטסבורג.
הוא התקדם במדרג הניהולי של השירות ובתפקידו האחרון לפני שמונה כמנהל הכללי הוא היה סגן המנהל הכללי.
במקומו של פוטר מונה דונהו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ה-73 למניין.
דונהו סיים את כהונתו כמנהל הכללי של הדואר ב-1 בפברואר 2015. במקומו מונתה מייגן ברנן, האישה הראשונה בתפקיד זה.
דונהו נשוי ואב לשני בנים.
לאחר פרישתו משירות הדואר הוא מונה כחבר בחבר המנהלים של חברת השיווק SG360°.
פטריק ויליאמס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA.
ויליאמס נולד וגדל בעיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית, ובין השנים 2015–2019 למד ב"תיכון מערב שארלוט".
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון, 2018/2019, הוביל אותה למעמד גמר אליפות התיכונים של קרוליינה הצפונית, עם ממוצעים של 22.1 נקודות, 9.0 ריבאונדים, 3.1 אסיסטים ו-2.8 חסימות למשחק.
בשנת 2019 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה ("פלורידה סטייט").
לאורך עונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק, ובסיומה זכה בתואר "השחקן השישי של העונה" במחוז החוף האטלנטי (ACC).
במרץ 2020 הודיע כי בחר לעזוב את האוניברסיטה, יחד עם חברו לקבוצה דווין ואסל, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA 2020.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר ויליאמס בבחירה הרביעית, על ידי שיקגו בולס.
לאורך עונתו הראשונה בשיקגו רשם ממוצעים של 9.2 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
פטריק ואן לוון (בהולנדית: Patrick Van Leeuwen; נולד ב-8 באוגוסט 1969) הוא מאמן כדורגל הולנדי המאמן את קבוצת קריוובס מליגת העל האוקראינית.
ואן לוון החל את קריירת הניהול בקבוצות כדורגל בשנת 2000, כשהצטרף לפיינורד מליגת העל ההולנדית כמנהל הביצועי של מחלקת הנוער וחלק ממערך הסקאוטינג של המועדון, תפקידים אותם ביצע עד 2006. ב-2006 הצטרף לשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית בתפקיד זהה, ושם היה עד 2013.
ב-2013 הצטרף ואן לוון לקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית כמנהל הספורטיבי של המועדון.
במהלך תקופתו סיימה הקבוצה כסגנית אלופה, העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית, וזכתה פעמיים בגביע הקזחי, עד שעזב את המועדון בסוף 2015.
ב-24 ביוני 2016 הצטרף ואן לוון למכבי תל אביב כמנהל הביצועי של מחלקת הנוער, וב-2020 החל להיות מעורב בקבוצה הבוגרת במקביל לעבודתו במחלקת הנוער.
לאחר עזיבתו של מאמן הקבוצה ולדימיר איביץ' בסוף עונת 2019/2020, תפקד ואן לוון כמאמן הקבוצה הבוגרת עד להחתמת מאמן.
בזמן זה זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לאחר שניצח את מחזיקת הגביע הפועל באר שבע בצמד משחקים בתוצאה כוללת של 4–0.
בדצמבר 2020 חזר ואן לוון לעמדת המאמן לאחר פיטוריו של יורגוס דוניס.
בעת המינוי הייתה הקבוצה במקום החמישי בטבלה.
עד לסיום העונה הסדירה צברה הקבוצה, תחת הדרכתו, 44 נקודות מתוך 48 אפשרויות וחזרה למאבק האליפות.
בפלייאוף העליון ניצחה הקבוצה רק בארבעה משחקים והפסידה את התואר למכבי חיפה.
אך זכתה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 2-1 בהארכה במשחק הגמר על הפועל תל אביב.
בעונה לאחר מכן הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגה האזורית והובילה את בית א' לאחר שלושה משחקים.
בליגה, לעומת זאת, הקבוצה התקשתה לשחזר את היכולת.
אחרי שבעה מחזורים דורגה הקבוצה במקום ה-12 עם ארבעה הפסדים.
ב-26 באוקטובר 2021, שעות ספורות לאחר הפסד לקבוצת מ.ס.
ב-28 ביוני 2022 מונה ואן לוון למאמן זוריה לוהנסק.
ב-3 ביולי 2023 מונה למאמן שחטאר דונצק, ב-16 באוקטובר 2023 פוטר מתפקיד זה.
פטריק טואי היה צייר אירי שהתמחה בדיוקנאות, ציורי עלילה וציורי ז'אנר.
פטריק ג'וזף טואי נולד בדבלין ב-27 בפברואר 1894. הוריו היו המנתח ג'ון ג'וזף טואי, ומיירה טואי (במקור מרפי).
אמו הייתה חברה בארגונים לאומניים רבים, לדוגמה הקומן נה מאן.
היו לו שתי אחיות מבוגרות, מאורה וברייד.
טואי נולד ללא יד שמאל, ובהמשך הרכיב תותבת מתכת אותה כיסה בכפפה שחורה, בה הוא נהג להחזיק פלטת ציור.
הוא למד בבית ספר של האחים הנוצרים בדבלין ומאוחר יותר הפך לאחד התלמידים הראשונים בבית הספר של סנט אנדה של פטריק פירס, שם למד אמנות אצל ויליאם פירס.
בשנת 1908 התפרסם ציור צבעי המים שלו, במגזין בית הספר An Macaomh.
הוא למד בבית הספר המטרופוליטן בלאמנות דבלין.
הוא היה סטודנט במשרה מלאה, ולמד אצל ויליאם אורפן במשך חמש שנים.
אורפן עודד אותו לעבוד על ציור חייו, "ילדה בפינפור לבן" מ-1910, דוגמה מוקדמת לדיוקנאותיו.
טואי הציג 3 ציורים ב"חדרי הקונצרטים הקטנים, בדבלין" בשנת 1911, תערוכה שכללה את ג'ורג' ויליאם ראסל וג'ק בטלר ייטס.
לאחר שבילה את קיץ 1911 בטורמקדי שבמחוז מאיו, הרישומים הראשוניים שלו ל"איכר צעיר מאיו" מ-1912, מדגים את דיוקנאותיו הריאליסטיים ומגלים את פגיעות האדם ואת סגנונו הייחודי.
המשימה הראשונה שלו הייתה בשנת 1912 הייתה ציור עשר ציורי תקרה של חיי המשיח בטירת ראת'פרנם עבור המסדר הישועי.
לאחר מכן ביצע ציורי תקרה בתיאטרון לה סקאלה, דבלין.
הוא זכה במלגת האמנות של טיילור בשנת 1912 על ציור צבעי המים שלו, "זמן הסעודה", ומאוחר יותר זכה בפרס טיילור בשנת 1915 על דיוקנו בצבעי המים של מאי פאוור, שהייתה הדוגמנית הקבועה שלו.
טואי נסע לספרד באמצעות הפרסים.
הוא התגורר במדריד במשך שנה בזמן שלמד ציור במנזר לורטו, כמו גם למד את עבודתם של פרנסיסקו דה סורבראן ודייגו ולאסקס.
הוא החל להציג באקדמיה המלכותית להיברניאן (RHA) בשנת 1918, והציג את "פועל וויקלו" ו"נער איכר מאיו".
הוא המשיך להציג עבודות ב- RHA עד 1927.
בין 1920 ל-1926 לימד טואי שיעורי ציור חיים עם סאן קיטינג בבית הספר לאמנות המטרופוליטן בדבלין, שם לימד את נורה מקגינס, מוריס מקגוניגל והילדה ואן סטוקום.
את השפעת הריאליזם הצרפתי ניתן לראות ב"עירום נשי "וב"דיוקן עצמי עם שתי נשים".
הראשון הוצג בתערוכה בפריז, בשנת 1922, שאורגנה על ידי מוד גון.
הציור משנת 1923, "טבילת ישו", נחשב לאחד החשובים ביותר שלו, והוא מוחזק במוזיאון אולסטר.
עבודה זו כללה דיוקנאות של מספר בני דורו של טואי כמו סאן או'סאליבן ופיליס מוס.
מוס הייתה סטודנטית שלו והפכה לארוסתו.
הציור זכה במדליית כסף בתערוכה בשנת 1924, ובשנת 1925 הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון.
הוא ומוס ביקרו באיטליה בקיץ 1923, וחזרו לאירלנד בשנת 1924.
בשנת 1923 הוזמן על ידי ג'יימס ג'ויס לצייר דיוקן של אביו של ג'ויס, ג'ון סטניסלוס ג'ויס.
הוא גם צייר דיוקן של ג'ויס עצמו בפריז בשובו מאיטליה בשנת 1924. הדיוקן נמצא באוניברסיטת מדינת ניו יורק, באפלו.
הוא גם צייר את ילדיו של ג'ויס, ג'ורג'יו ולוסיה.
טואי צייר דיוקנאות של מספר אישים בתיאטרון בשנות העשרים, כמו ריה מוני (1922), פדריק קולום (1924) וסאן אוקייסי (1926).
בשנת 1924 הוא נבחר לעמית ל- RHA, והיה לחבר מלא בשנת 1925. טואי היה חבר במועדון הרדיקלי בשנת 1926.
בשנת 1927 הוא היגר לארצות הברית, בתקווה להרוויח מספיק כדי שיוכל להתחתן.
בתחילה התגורר בדרום קרוליינה, ולאחר מכן עבר לניו יורק.
לטואי היה סטודיו והוא התמקד בפורטרטים.
באותה שנה הציג מאמנותו בתערוכה של מכון קרנגי בפיטסבורג.
הוא היה אחד ממארגני התערוכה הראשונה של אמנות אירית בגלריית האקט, ניו יורק בשנת 1929. טואי היה ממייסדי מועדון האוניברסיטה האירית, ניו יורק, והרצה על אמנות אירית וכן על ספרות אירית בפני חוג הקריאה האירי.
רבים ממכריו העידו כי סבל מדיכאון.
חבריו היו מודאגים כשלא ראו אותו.
הם מצאו אותו מת ב־28 באוגוסט 1930, שם נקבע שהוא מת בהתאבדות באמצעות גז.
אחותו טענה שהוא לא התאבד וכי מותו היה מקרי.
גופתו הוחזרה לאירלנד והוא נקבר בבית העלמין בגלסנווין.
בסטודיו שלו היו הדיוקנאות הלא גמורים של השחקנים דאדלי דיגס וקלודט קולבר.
בשנת 1931 נערכה באולם מילס, דבלין תערוכה לאחר מותו של רישומיו, רישומיו וציוריו בשנים 1911 עד 1930. בשנת 1985 הוצגו שני ציורים, בתערוכה גדולה של ציור אירי.
פטריק טְווּמַאסִי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקיצוני בצ'ונבוק מוטורס ובנבחרת גאנה.
הוא הצטרף לספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית, אליה עבר מרד בול גאנה.
טומאסי כבש עשרה שערים ב-22 הופעות בליגה והפך למלך השערים של הקבוצה ובמקום השביעי בליגה כולה.
ביולי 2013 הצטרף לאסטנה מליגת העל הקזחית בהאשלה מספרטקס יורמלה.
הוא כבש שישה שערים ב-11 משחקים במהלך תקופת ההשאלה ומאוחר יותר חזר לספרטקס יורמלה.
ב-2014 הושאל טוומאסי למועדון הרוסי אמקאר פרם מהליגה הבכירה ברוסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית ב-10 במרץ 2014 במשחק מול וולגה ניז'ני נובגורוד.
ב-9 ביולי 2014 הושאל שוב לאסטנה מהליגה בקזחסטן, לשארית עונת 2014. כבש עשרה שערים ב-11 משחקים והפך למלך השערים של המועדון באותה העונה, ועזר לאסטנה לזכות באליפות.
טוומאסי חתם באסטנה לפני פתיחת עונת 2015. ב-27 ביולי 2017 חתם על חוזה חדש לשנתיים במועדון הקזחי.
ב-27 ביולי 2018 חתם על חוזה לארבע שנים באלאבס הספרדית מהלה ליגה.
ב-16 באוגוסט 2019 חתם על הסכם השאלה לשנה בגזניאטפ מליגת העל הטורקית.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם על חוזה לשלוש שנים בהנובר 96 הגרמנית מהבונדסליגה השנייה.
ב-3 בפברואר 2022 חתם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-19 בפברואר כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, במשחק הליגה נגד מכבי פתח תקווה.
בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו לעונת 2022/2023.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם בפאפוס מליגת העל הקפריסאית.
ב-18 באוגוסט ערך הופעת בכורה כמחליף וגם הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במשחק מול קארמייטיסה, שהסתיים בניצחון קבוצתו 0–3.
ב-23 ביולי 2024 חתם בבית"ר ירושלים.ביוני 2025 חתם בצ'ונבוק מוטורס בדרום קוריאה.
טוומאסי זומן לנבחרת הבוגרת של גאנה על ידי מאמנה הישראלי, אברהם גרנט, למשחק מוקדמות גביע אפריקה 2017 מול מאוריציוס ביוני 2016. לזכותו שלוש הופעות במדיה מאז 2017.
ינס פטריק ולמארק (בשוודית: Jens Patrik Wålemark; נולד ב-14 באוקטובר 2001 בגטבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לך פוזנן מליגת העל הפולנית.
ולמארק החל לשחק כדורגל בקבידינג FIF מהליגות הנמוכות בשוודיה.
ב-1 בינואר 2020 חתם בהאקן מליגת העל השוודית, במדיה ערך 50 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
ב-17 בינואר 2022 חתם ולמארק בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2021/2022. ב-10 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על הראקלס אלמלו במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
ב-31 באוגוסט 2023 הושאל להירנפיין לעונה אחת.
ב-27 באוגוסט 2024 הושאל ללך פוזנן לעונה אחת, בינואר 2025 חתם לארבע וחצי שנים בקבוצה.
ולמארק הוא חלק מסגל נבחרת שוודיה עד גיל 21.
פטריק דמרשלייה היה צלם אופנה צרפתי.
נולד ליד פריז ב-1943. דמרשלייה בילה את ילדותו בלה האבר, נורמנדי, עם אמו וארבעת אחיו.
ליום הולדתו השבע-עשרה, אביו החורג קנה לו את מצלמת איסטמן קודאק הראשונה שלו.
דמרשלייה למד כיצד לפתח סרטים, לרטש תשלילים והחל לצלם חברים וחתונות.
בשנת 1975 עזב דמרשלייה את פריז לניו יורק, ארצות הברית כדי בעקבות חברתו.
הוא גילה את צילומי האופנה בכך שעבד כצלם עצמאי שלמד ועבד עם צלמים כמו אנרי קרטייה-ברסון, טרי קינג וז'אק גילברט.
עבודתו משכה את תשומת לבם של מגזינים רבים בהם אל, מארי קלייר ו - 20 Ans.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות הפורטרטים האינטימיים שלו של הנסיכה דיאנה שעזרו לבסס את הפופולריות שלה ואת הדימוי הציבורי הנגיש שלה.
מאוחר יותר הוא עבד עבור מגזיני האופנה ווג והארפר'ס בזאר, לראשונה בספטמבר 1992, מה שהביא לשיתוף פעולה של 12 שנים.