tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למתן הסימן הראשון עברו אוניותיהם משורה חזיתית ונערכו במעגל, כשחרטומיהן פונים החוצה וירכתיהן פנימה, והן מגוננות באופן זה אונייה על דופן רעותה.
כשניתן האות השני, פרצו ויצאו להתקפה, ולמרות צרות המקום – שהיקשתה על יכולת התמרון – הצליחו ללכוד 30 מאוניות האויב.
עם רדת החשיכה פסקה הלחימה והציים הנצים שבו זה אל אפטאי וזה ארטמיסיון.
בלילה התחוללה סופת גשמים ורעמים עזה, ו-200 האוניות הפרסיות, שנשלחו אל האוריפוס, נטרפו על צוקי אובויה בחופו המזרחי של האי.
"כל זה נעשה בידי האל", כותב הרודוטוס, "כדי שהצי הפרסי ישתווה ליווני ולא יעלה עליו בהרבה".
גם היום השני האיר פנים ליוונים.
לא זו בלבד שהבשורה על אובדן 200 האוניות הפרסיות רוממה עוד יותר את רוחם, אלא הם זכו לתגבורת של 53 טריארות נוספות שהגיעו מאתונה.
כעת מנה צי הברית ההלנית 324 טריארות, בעוד הצי הפרסי הצטמק לכדי 600 בלבד.
כמו ביום הקודם, שוב יצאו היוונים להתקפה עם ערב.
גם הפעם הצליחו להסב נזקים לאוניות הפרסים, ועם רדת החשיכה שבו אל מקום עגינת האוניות.
ביום השלישי גמרו מצביאי הפרסים אומר לא לחזור על טעותם ולא להותיר את יוזמת ההתקפה בידי היוונים.
הם יצאו לים בשעות הצהריים, והתייצבו מול הצי היווני שבארטמיסיון במערך דמוי סהר, כדי לכתרו באוניותיהם הרבות יותר ולדחוק אותו אל החוף.
היוונים, ערוכים כפי הנראה בשורה חזיתית שהייתה מערך הקרב הסטנדרטי, יצאו לקראתם ונלחמו.
הלחימה הייתה עזה, כי שני הצדדים ידעו היטב שגורל הקרב עשוי לחרוץ את עתיד מסע המלחמה כולו.
אם יצליחו היוונים להשמיד את הצי הפרסי, לא יועיל ניצחון חיל הפרסים בתרמופילאי, כי הצבא לא יוכל להוסיף ולהתקדם ללא סיוע הצי המלחמתי ואוניות המשא.
לאחר הלחימה נפרדו הציים ושבו כל צד למקומו.
אבדות היוונים היו רבות ובמיוחד של האתונאים, שכמחצית מאוניותיהם ניזוקו, אך אלו של הפרסים גדולות יותר, באוניות ובחיילים כאחד.
היוונים אומנם הצליחו בשובם למשות מן המים את חלליהם ולגרור עימם את שברי האוניות, מסימני הניצחון בקרב ימי, אך תוצאת הקרב הייתה למעשה שקולה, כי אף אחד מן הצדדים לא הצליח להכריע את יריבו.
הקרב במעבר תרמופילאי, שניטש תוך כדי הלחימה בים, נסתיים במפלת היוונים, והדרך אל אטיקה הייתה כעת פתוחה.
בהשפעת האתונאים נסוג צי הברית אל האי סלמיס, העתיד להיות זירת הקרב הימי שיכריע את המערכה כולה.
הרודוטוס, היסטוריה (תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ), תל אביב: פפירוס - בית ההוצאה של אוניברסיטת תל אביב, 1998.
בנימין שימרון, הרודוטוס וראשית דברי הימים.
קרב באר שבע היה קרב מכריע במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התרחש ב-31 באוקטובר 1917 בין יחידות צבא מחיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית תחת פיקודו של פילדמרשל אדמונד אלנבי ופיקוד ישיר של לוטננט גנרל הארי שובל לבין צבא האימפריה העות'מאנית תחת פיקודו של איסמט אינני ובסיוע קצינים ויחידות מיוחדות מצבא הקיסרות הגרמנית.
ההתקפה הבריטית על באר שבע הפתיעה במיקומה, העות'מאנים ציפו להתקפה בגזרת עזה.
הבריטים, לאחר מסע לילי מזורז, כיתרו את באר שבע, הגיחו במזרחה, האגף הפחות מוגן, פרצו את קווי ההגנה העות'מאנים וכבשו אותה בהתקפת פרשים (למעשה, חיל רגלים רכוב סוסים), מהאחרונות בהיסטוריה הצבאית של העת החדשה.
לאחר ניצחונם בקרב שלטו הבריטים על קו דיר אל-בלח–באר שבע–ביר עסלוג'.
הקרב קדם להתקפה על קו ההגנה הטורקי בעזה – קרב עזה השלישי.
הצלחת המהלך פרצה את הדרך אל תוך ארץ ישראל, לכיבוש ירושלים ולאחר מכן כל המזרח התיכון על ידי הבריטים ובני בריתם.
בראייתם של בני התקופה הייתה לקרב בארץ הקודש משמעות מוסרית-דתית של ניצחון הנצרות על האסלאם שלא נפלה בחשיבותה מהמשמעות הצבאית-המערכתית.
הקרב על באר שבע היה מרכיב חשוב וחלק מתכנון כולל של חיל המשלוח המצרי ולפיה תוכרע המלחמה מול האימפריה העות'מאנית בפלישה אל תוך שטחי האימפריה מכיוון סיני (דרום) אל תוך ארץ ישראל שהייתה בשליטה עות'מאנית.
המטרה הראשונית של הפלישה הייתה שמירה על עליונות ימית בריטית בים התיכון ובמקביל שמירה על הנכסים הטריטוריאליים של האימפריה הבריטית במצרים, הודו והמפרץ הפרסי.
מטרה נוספת הייתה ריתוק כוחות טורקיים וגרמנים בחזית הרחוקה מהחזית במערב אירופה.
הניסיונות הראשונים לממש את התוכנית נתקלו בהתנגדות עות'מאנית-גרמנית עיקשת שהסתיימה בתבוסות משפילות אך לא מכריעות בקרבות עזה הראשון והשני במהלכן נהרגו אלפי חיילים בריטיים.
במרץ 1917, ערב קרב עזה השני, נסוגו העות'מאנים מקו ההגנה על נחל הבשור, כולל מקור המים בשלאל (מעין עין הבשור בתחומי פארק אשכול), הבריטים השתלטו עליו והחלה תקופה ארוכה של מלחמת התשה בין הצדדים, במרחב שבין אזור שלאל ותל אל-פארעה במערב והרכסים שממזרח לבאר שבע במזרח.
לחימה זו כללה מלחמת חפירות, פשיטות, סיורים אלימים להשגת מודיעין והפצצות מן האוויר.
לאחר הניצחון של הצבא העות'מאני תחת הפיקוד הגרמני בקרב עזה השני והדיפת ההתקפה הבריטית, עיבו הטורקים את קו ההגנה שלהם בין עזה ובין באר שבע לאורך הדרך המחברת בין שתי הערים.
ביצורים חזקים נבנו לאורך הקו ממערב ומדרום לבאר שבע והפכו התקפה ישירה על העיר לאתגר של ממש לכל תוקף.
משנת 1917 התקשתה האימפריה העות'מאנית לשמור על שלמותה הטריטוריאלית ולא יכלה לספק את המשאבים הדרושים לקיים מערכה צבאית מודרנית במספר חזיתות.
הכוחות העות'מאניים סבלו גם מבעיות שלא קשורות ללוגיסטיקה או קשיים צבאיים.
אחוז גבוה של עריקים ולכידות נמוכה בתוך היחידות האורגניות הוחמרו על רקע של תחלואה גבוהה בקרב החיילים.
לפי סטטיסטיקה המצוטטת במחקרים היסטוריים כ-25 אחוז מסדר הכוחות היו לא כשירים או מאושפזים במתקנים רפואיים.
מערך ההגנה העות'מאני סבל גם ממתחים שנוצרו בין הטורקים לבין הגרמנים - בני בריתם.
הגרמנים שהשקיעו מאמצים למלא את החסרים הטורקים הן בתחום הלוגיסטי אבל גם בשדה הקרב פיתחו גישה של חוסר כבוד לבני בריתם שלא תרמה לכושר העמידה של הכוחות המשותפים.
למרות קשיים אלו הצליחו הטורקים בסיוע גרמני לייצב קו הגנה בדרום מול הכוחות הבריטיים שהיו עדיפים בכל דרך ואף בכמות האספקה ואיכותה למרות קווי אספקה ארוכים.
עם תחילת המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה בין הצבא הבריטי לשותפות העות'מאנית-גרמנית והמשכה במערכה על סיני וארץ ישראל הפכה באר שבע מרכז לוגיסטי-צבאי חשוב ואוכלוסייתה גדלה פי ארבעה.
ב-30 באוקטובר 1915, לאחר תשעה חודשי סלילה הגיעה המסילה המזרחית העות'מאנית לבאר שבע, ונחנכה תחנת הרכבת בעיר.
הרכבת חיברה את המרכז הלוגיסטי למרכז וצפון הארץ דרך תחנת הרכבת לוד ומשם לתחנת הרכבת טולכרם ובהמשך למסילת הרכבת החיג'אזית באמצעות מסילת השומרון ורכבת העמק.
דרומה, עברה דרך התחנה מסילת הרכבת מואדי צראר-לקוסיימה, שלאחר הנסיגה העות'מאנית מסיני הגיעה רק עד ביר עסלוג'.
באר שבע סבע), בטורקית: Beerşeba) הוקמה על ידי העות'מאנים סביב שנת 1900, על הגדה הצפונית של נחל באר שבע.
עם ההתפתחות האורבנית של העיר במהלך המאה העשרים זכתה העיר הטורקית לשם העיר העתיקה, והיא שוכנת כ-5 קילומטרים מערבית ליישוב המקראי בתל באר שבע, על מישור צחיח שגודלו כ-6.5 ק"מ על 5 ק"מ מוקף גבעות מכל צידיו.
תבנית רחובותיה בסגנון מודרני - מתווה שתי וערב כאשר רק המסגד הגדול שפונה לכיוון מכה משבש דפוס זה.
מהעיר הוביל כביש סלול צפונה לאורך רכס הרי חברון לכוון ירושלים דרך העיירה דאהרייה ומשם לחברון ובית לחם.
מצפון מערב נסללה דרך אל העיר עזה, ממערב הובילה דרך לא סלולה אל העיר רפיח ולכיוון דרום קישרה דרך לא סלולה לביר עסלוג'.
מערך ההגנה הטורקי בבאר שבע
גזרת העיר באר שבע מאופיינת במישור צחיח בו ניתן לצפות על תנועה של אויב.
המישור מוקף גבעות עליהן בנו הטורקים מערכת ביצורים ותעלות קשר,.מערכת זו הקיפה את העיר בחצי קשת מצפון דרום ומזרח.
עם זאת קו ההגנה הטורקי במזרח היה לא יותר ממערכת שוחות ללא גדר תיל שחיזקו את המכשול הטבעי של נחל באר שבע.
מעבר לטבעת הראשונה נבנו ביצורים נוספים בטבעת חיצונית בקוטר של עד 6.5 קילומטר מהעיר שהגנו על באר שבע ממערב ודרום מערב.
נקודת הציר של מערך ההגנה היה תל באר שבע המשקיף על העיר ממזרח, עליו הוצב הרגימנט ה-48 עם 900 חיילים ופלוגת מכונות ירייה.
הרגימנטים ה-6 וה-8 מדיוויזיית הפרשים השלישית תפסו עמדות בשטחים שולטים מצפון-מזרח לעיר והגנו גם על ציר התנועה בין באר שבע לחברון (וירושלים) כוח זה שלרשותו עמדו 1,200 חיילים שימש, ככל הנראה, גם כעתודה של מערך ההגנה.
הרגימנט ה-67 עם 900 חיילים והרגימנט ה-81 עם 1,400 חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-27 תפסו עמדות ממערב ודרום מערב והתבצרו במערך תעלות ומוצבים שתוגברו על ידי מערך עמוק של גדרות תיל.
החיילים בכוח זה גויסו בעיקר מקרב תושבי האזור וחסרו אימון מתקדם, אך מאידך הכירו את זירת הקרב היטב.
שני גדודים מהרגימנט השני בפיקוד גרמני התבצרו בשוחות ועמדות מצד דרום-מערב ושלטו על האזור הפתוח מדרום לתל באר שבע.
בסך הכל היו בבאר שבע לא יותר מ-4,000 חיילים ו-1,000 פרשים בסיוע של ארבע סוללות ארטילריה וחמישים מכונות ירייה.
הניצחון הטורקי בקרב עזה השני הביא להערכות חדשה של הצבא וארגון מחדש של קווי ההגנה וסדרי הכוחות.
על סמך ההנחה כי הצבא הבריטי יחדש את התקפתו שתתרכז שוב בגזרת עזה, תוגברו הכוחות של הצבא הטורקי ולדיוויזיות ה-3 ה-16 וה-53 שהיו תחת פיקוד הארמייה הרביעית נוספו הדיוויזיות ה-7 וה-54. כוח זה אורגן מחדש ויצר 3 גייסות שתפקידם היה להגן על קו עזה-באר שבע:
הקורפוס ה-20 (קורפוס XX) תחת פיקוד עלי פאוזי ביי שמפקדתו שכנה בסמוך לקיבוץ דורות במקום שנקרא הוג', הורכב מדיוויזיות חיל הרגלים ה-16 וה-54 ואליהן צורף רגימנט הרגלים מספר 178 ודיוויזיית הפרשים ה-3.
הקורפוס ה-22 (קורפוס XXII) שהגן על העיר עזה בפיקודו של ריפעת ביי, הורכב מדיוויזיות חיל הרגלים 7,3 ו-53. לרשות כוחות אלו עמדו 151,742 רובים, 354 מכונות ירייה, ו 330 תותחים.
ביוני 1917 נערך ארגון מחדש של שדרות הפיקוד העות'מאני העליון בזירת ארץ ישראל, ושר המלחמה איסמאיל אנוור פאשה, הקים את קבוצת ארמיות ילדרים (ידועה גם כקבוצת ארמיות "רעם" ו F).
על גוף זה פיקד הקצין הגרמני גנרל אריך פון פאלקנהיין, והורכב מהארמייה הרביעית שנשארה תחת פיקוד פרידריך קרס פון קרסנשטיין וקיבלה את השם הארמייה השמינית והחזיקה את קו חזית פלשתינה.
הארמייה השביעית תחת פיקודו של פווזי פאשה שהייתה ערוכה בסוריה צורפה לקבוצת הארמיות החדשה במסע מזורז ועליה הוטל לתגבר את קו ההגנה הטורקי וליצור לחץ על האגף המזרחי של הצבא הבריטי.
ערב הקרב עמדו לרשות הטורקים כ-35,000 חיילים לאורך קו באר שבע-עזה וכ-260 תותחים מסוגים שונים.
הצבא הגרמני, במטרה לתמוך בצבא העות'מאני, הקים קורפוס שכלל יחידות תמיכה ולחימה מיוחדות שזכה לשם קורפוס אסיה.
הצבא הבריטי - חיל המשלוח המצרי
חיל המשלוח המצרי הוקם במרץ 1916 ככוח ההגנה על האינטרסים הבריטיים במצרים שהייתה במעמד של סולטנות עצמאית תחת פרוטקטורט בריטי ובראש וראשונה על התנועה הימית בתעלת סואץ.
עם שינוי פני המלחמה והתרחבותה לחזיתות נוספות גדל חיל המשלוח והוטל עליו לנהל את המערכה לכיבוש חצי האי סיני וארץ ישראל.
בסוף יוני 1917 נערכו שינויים מרחיקי לכת בשדרת הפיקוד של חיל המשלוח כן נערכו שינויים מבניים והיקף כוח האדם גדל כהכנה לפלישה מאסיבית אל תוך שטחי האימפריה העות'מאנית.
חיל המשלוח נמסר ביום 28 ביוני לפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי שבנה את הכוח שלרשותו על בסיס הצבא הבריטי שלחם בחזית המערבית בצרפת ועל פי תורת הלחימה של התקופה.
חיל המשלוח הכיל 3 קורפוסים:
קורפוס XX תחת פיקודו של הלורד פיליפ צ'טווד (Philip Chetwode) שהורכב מ-4 דיוויזיות רגלים של הצבא הבריטי: ה-10 האירית, ה-53 הוולשית, ה-60 (לונדון 2/2), וה-74 יומנרי.
קורפוס XXI תחת פיקודו של גנרל אדוארד באלפין (Edward Stanislaus Bulfin) שהורכב מ-3 דיוויזיות של הצבא הבריטי: ה-52 הסקוטית, ה-54 (מזרח אנגליה), וה-75.
קורפוס-המדבר הרכוב שהורכב מלוחמים שגויסו במדינות חבר העמים הבריטי ובעיקר אוסטרליה וניו זילנד תחת פיקודו של גנרל הנרי שובל (Henry George Chauvel).
שהורכב מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית ודיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי
מספר יחידות, כמו קורפוס הגמלים הקיסרי, הבריגדה הרכובה השביעית, הבריגדה ה-20 ההודית ועוד, הוכפפו ישירות לאלנבי.
לחיל המשלוח צורף, על פי בקשת אלנבי, כוח אווירי הבריגדה הארצישראלית של גייסות התעופה המלכותיים ובה 2 טייסות שהשתמשו בעיקר במטוס בריסטול F.2 .
בסך הכל עמדו לרשות חיל המשלוח כ-88,000 איש.
את פרק הזמן בין הקרב השני על עזה לבין קרב באר שבע ניצל חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי בבניית כוחות ואיסוף מידע על קווי ההגנה ותנועות הצבא העות'מאני.
אלנבי בצעד בעל חשיבות טקטית אך גם סמלית העביר את מפקדת חיל המשלוח מקהיר אל אזור הלחימה וקבע אותה בחאן יונס.
בהתייעצות עם מפקדי הקורפוסים ובעיקר עם הגנרל צ'טווד נדחו האפשרויות לחזור על מתקפה על קו ההגנה בעזה והוחלט על התקפה מהאגף בגזרת באר שבע שתיערך על ידי הקורפוס ה-XX כ-40,000 איש.
את החלק העיקרי בהתקפה על באר שבע היו אמורים לשאת דיוויזיות הפרשים הקלות - האוסטרלית והניו זילנדית.
יחידות אלו היו על פי תורת הלחימה הבריטית יחידות חיל רגלים רכוב (ולא יחידות חיל פרשים).
הלוחמים היו חמושים בנשק חי"ר בלבד ובעיקר חסרו את חרב הפרשים או כידונים שאפיינו חיל פרשים.
כלומר הן נועדו להגיע עד קווי האויב על גב הסוס אך את ההתקפה ניהלו החיילים לאחר ירידה מגב הסוס ולחימה כחיילי חיל רגלים כאשר אחד מתוך 4 לוחמים נותר להחזיק בסוסים.
על פי התוכנית הבריטית חיל הרגלים של הקורפוס ה-20 יתקוף חזיתית את קווי ההגנה הטורקיים בעוד שיחידות הפרשים הקלות יאגפו את באר שבע, יתקפו מצד מזרח, יכבשו את העיר ויאבטחו את מקורות המים שבה.
עיקר המערכה והמפתח להצלחתה היה היערכות לוגיסטית מדוקדקת על מנת להתגבר על קווי אספקה ארוכים ממצרים אל הנגב והתגברות על אספקת מים בתנאי מדבר לכוחות הנאספים לקראת המבצע, במקביל נדרש מאמץ להסתיר את בניית הכוחות ואת תוכנית המתקפה פני הטורקים.
בעיה ראשונה הייתה בעיית קווי האספקה הארוכים ותשתית תחבורה שלא מתאימה לשינוע כוחות ואספקה כנדרש.
נקודת היציאה של הכוחות הבריטיים הייתה עיר הנמל קנטרה.
קווי רכבת וכבישים סלולים לא היו קיימים בסיני והאספקה הייתה תלויה בגמלים סוסים וכלי רכב בעלי עבירות גבוהה.
השאלה הקריטית לצורך החזקת הכוחות הבריטיים על הקו והבטחת יכולתם ללחום הייתה אספקת מים סדירה, לצורך זה נחפרו בארות מים על סמך ממצאי ודוחות הקרן לחקר ארץ-ישראל (Palestine Expedition Fund) בבאר אסנת, חלוצה ובאר משאבים.
בעין הבשור הוקם סכר ובו נאגרו 2,000 מ"ק וצינור מים הונח ממצרים.
הובלת המים לחיילי חיל המשלוח נעשתה על גבי שיירות של אלפי גמלים.
בכך נפתרה אספקת המים לכיבוש באר שבע אך לא לפריצה צפונה מהעיר וניצול ההצלחה של המבצע.
זו הייתה תלויה בתפיסת בארות המים בבאר שבע וסביבתה, כאשר כישלון פירושו היה נסיגה מהירה מזירת באר שבע מחשש להתיבשות הכוחות וחילות הסיוע ועיכוב אם לא סימן שאלה על המשך מסע המלחמה לכיבוש ארץ ישראל.
במקביל לבניית הכוח התוקף ולבניית מערכות אספקה השקיע חיל המשלוח המצרי מאמצים ומשאבים על מנת להסוות את סדר כוחותיו, מיקומם ובעיקר את תוכניות הפעולה.
מסרים, שמועות ותנועות סרק של כוחות ניסו ליצור מצג שווא בנוגע לכוון התקיפה ומטרות שנבחרו לצורך המהלומה הראשונית.
הכוונה הייתה לשכנע את הפיקוד הטורקי כי עיקר המאמץ יתרכז, שוב, בתקיפה מאסיבית על העיר עזה.
תשדורות אלחוטיות לא מוצפנות עם רמזים וידיעות על היעדרות קצינים בכירים מקו החזית בתאריכים שונים היו רק קצה הקרחון.
הבריטים בנו מחנות דמה ריקים וריכזו אוניות בסמוך לחוף רצועת עזה.
בלילות הועברו כוחות לשטחי כינוס והתארגנות בעוד שכוח מזערי נותר להחזיק את מחנות הצבא בפעילות לכאורה שגרתית ולבסוף, הפגזת ריכוך ארטילרית החלה לרדת על קווי הטורקים בעזה 4 ימים לפני מועד ההתקפה בבאר שבע כהכנה, לכאורה, למתקפה העתידה לבוא על עזה.
תרגיל ההונאה המפורסם ביותר נערך על ידי קצין מודיעין בריטי ממטה פיקוד חיל המשלוח קולונל ריצ'רד מיינרצהגן ובמהלכו הושאר בשטח הטורקי תיק מסמכים ובהם מסמכים שונים חלקם אישיים וחלקם תכתובת עם קצינים בריטיים וטיוטות לדיון בישיבות מטה.
הטורקים והמפקדה הגרמנית אליהם הועבר התיק ערכו ניתוח של המסמכים וחיזקו את ההערכה הראשונית כי עיקר המאמץ הבריטי ייערך בגזרת עזה בעוד מאמץ משני וייתכן שאף תרגיל הסחה יופנה כלפי באר שבע.
למרות המאמצים הבריטיים הניכרים הצליחו הטורקים לקבל תמונת מצב מדויקת לגבי ההיערכות הבריטית לאורך הקו.
הטורקים השתמשו במשתפי פעולה וסוכנים מקרב שבטי הבדואים והצליחו להרכיב תמונה מדויקת לגבי המחנות הריקים שנותרו ברפיח וחאן יונס והערכות הכוחות הבריטיים בשטחי הריכוז ובביר עסלוג'.
חיל המשלוח המצרי החל להניע את הכוחות שנועדו לתקוף את באר שבע, תחילה אל שטחי כינוס במרחק מה מקו החזית באזור עזה ולאחר מכן למחנות שנועדו לשמש כנקודת יציאה סופית לפני הקרב.
בקורפוס-המדבר הרכוב, ללא דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי (שתפסה את תחנת הרכבת בכארם כ-6 ק"מ מדרום מזרח לאורים) דיוויזיית אנז"ק התקדמו בדילוגים ובשעות הלילה מאזור רפיח אל ח'לסה (חלוצה).
הדיוויזיה האוסטרלית תפסה את ביר ע'סלוג (באר משאבים) ובמאמץ הנדסי הצליחו לשפר את תפוקת המים במקום כך שביום 29 באוקטובר הצליחו מקורות המים לספק מנת מים אחת לסוסים למשך יום.
במהלך יום 27 באוקטובר החלו סוללות ארטילריה בריטיות בשיתוף פעולה עם תותחים מאוניות מלחמה בריטיות וצרפתיות להפגיז את עמדות הטורקים בעזה ב-29 באוקטובר החלה הדיוויזיה הניו זילנדית להאסף בביר עסלוג' והדיוויזיה האוסטרלית בחלוצה.
עם רדת הלילה של יום 30 באוקטובר החלו כוחות הקורפוס XX לנוע לכוון עמדות היציאה להתקפה על באר שבע.
הארטילריה הייתה האחרונה להתמקם בעמדותיה.
בשעות אחר הצהריים של יום 30 באוקטובר הגיעה מפקדת קורפוס-המדבר הרכוב עם גנרל שובל בראשה לביר עסלוג', משם יצאו יחידות הפרשים במסע לילי מזורז של 40 ו-56 ק"מ שהביא אותן לעמדות תקיפה לכוון באר שבע.
הבריגדה הרכובה השביעית הגיע אחרונה לעמדות מול באר שבע והתמקמה בין ראס חיבלין (גבעת החבלנים) לבין ראס ע'נם (גבעת צאן) ובכך ניתקה את באר שבע מהדרך דרומה לחלוצה וקישרה בין כוחות הקורפוס ה XX לבין כוחות הדיוויזיה האוסטרלית הרכובה (בפיקוד הנרי הודג'סון).
הגנרל שובל קבע את מקום מפקדת קורפוס-המדבר הרכוב על גבעה הידועה בשם גבעת הגנרל שובל בסמוך לחאשם זאנה (כתף אברהם) נקודה שאפשרה לו ניהול של הקרב באופן היעיל והישיר ביותר.
בשעה 05:55 החלו סוללות הארטילריה הבריטיות בהפגזה על עמדות ההגנה הטורקיות ובעיקר על הביצורים שעל גבעה 1069 (היום ידועה כגבעה 1070, נ"ג 325) הנמצאת כ-5 ק"מ מדרום מערב למחנה נתן.
ההפגזה על קרקע המדבר גרמה לענני אבק שהפריעו לתצפיות לטווח את האש.
חילופי אש בין הסוללות הבריטיות לטורקיות גרמו לאבדות הראשונות של הקרב, אך המשימה העיקרית של ההפגזה - קריעת גדרות התיל לא בוצעה.
בשעה 08:20 החלה הפגזה בריטית אינטנסיבית שחיפתה על חוליות שנשלחו לחתוך ידנית את גדרות התיל וגדודי הרגלים של הבריגדה ה-181 מהדיוויזיה ה-60 הסתערו על הביצורים העות'מאניים וכבשו אותם לאחר קרב עיקש במהלכו נפגעו כ-100 לוחמים בריטיים.
מהלך זה והתקדמות כל הקו הבריטי אל כוון החפירות הטורקיות איפשר את קידום סוללות הארטילריה הבריטיות שכיסו באש יעילה את עמדות הטורקים, תוך כדי הפסקות באש על מנת למנוע מאבק לכסות את כל שדה הקרב.
גם בשלב זה נכשלו הבריטים במאמץ לפגוע בגדרות התיל וחיילי הדיוויזיה ה-74 נאלצו לגזור את הגדרות תחת אש באופן ידני.
בשעה 12:15 פתחו הדיוויזיות ה-60 וה-74 במתקפה לכל אורך קו ההגנה המערבי של באר שבע.
הקרבות בגזרה זו היו קשים.
מכונות היריה הטורקיות ירו אש יעילה על התוקפים ובחלק מהעמדות ניהלו הטורקים קרבות פנים-אל פנים עד לחייל האחרון.
בשעה 13:30 לערך כל קו ההגנה המערבי נפל לידי הבריטים.
בהתקפה נהרגו 136 חילים בריטיים ו-1,010 נפצעו.
מרב הפגיעות נגרמו מאש ארטילריה טורקית על עמדות היציאה הבריטיות וכתוצאה מכישלון הארטילריה הבריטית לשתק את מקורות האש הטורקית.
419 חיילים טורקים נפלו בשבי.
לאחר תפיסת העמדות הטורקיות החלו סוללות הארטילריה של הקורפוס XX להפגיז עמדות אויב מצד צפון ודרום במטרה לפגוע בטורקים הנסוגים ולמנוע מתקפת נגד.
עם תום הקרב על הגזרה המערבית של באר שבע התחפרו חיילי הרגלים הבריטיים בעמדותיהם ולא השתתפו עוד בקרב.
מהלך תמוה זה, שנבע מקשיחות בתפיסה הטקטית הבריטית שמנעה ניצול הצלחה, הביא את הקורפוס ה-XX למרחק נגיעה מהעיר, כשבין הכוחות הבריטים למטרת הקרב אין כל קווי הגנה טורקים ואין מכשול בינם לבין ניסיון לכבוש את העיר תוך ניצול מומנטום ההתקפה וגורם ההפתעה.
על פי ההיסטוריה הרשמית של הצבא הבריטי כיבוש באר שבע היה מטלה של קורפוס-המדבר הרכוב מאחר שסוסיו נזקקו למקורות המים בעיר.
איסמט ביי הופתע מעוצמת ההתקפה ומהעובדה כי באר שבע כותרה על ידי כוחות גדולים, פריצת קו ההגנה המערבי ערערה את יציבות מערך ההגנה והפכה את השליטה על העיר לקשה והחזקתה לאורך זמן לבלתי אפשרית, הוא פנה למפקדת הארמייה ואל המפקד הגרמני האחראי פרידריך קרס פון קרסנשטיין בבקשה לתגבורת.
בקשתו לא נענתה ובכך הוכרעו סופית תוצאות הקרב על באר שבע, מפקדת הארמייה הייתה בשלב זה עדיין שבוייה בתפיסה כי עיקר ההתקפה תבוא מאזור עזה וכי ההתקפה על באר שבע היא מאמץ משני והטעייה, לחיזוק השקפה זו תרמו גם ההפגזות הכבדות שהונחתו על עזה לכל אורך השבוע.
במהלך שלב תפיסת העמדות לפני ההתקפה נתקלו כוחות דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק באש ארטילרית יעילה מעמדות טורקיות מתל סקאתי (תל שוקת) מצפון לבאר שבע ששלטו על הכביש מבאר שבע לחברון (וירושלים).
רגימנט הפרשים הקלים ה-7 וה-5 מבריגדת הפרשים הקלים ה-2 שהתקרב לתל נתקל באש חזקה מעמדות טורקיות שהוחזקו על ידי 1,100 חיילים מדיוויזיית הפרשים ה-3 של הצבא העות'מאני.
היחידות הבריטיות הצליחו לחסום את הכביש אך היו בעצמן מרותקות לעמדותיהם.
עמדת ההגנה הטורקית העיקרית בגזרת באר שבע נבנתה על גבי תל באר שבע, התל שוכן בסמוך לנקודת החיבור בין נחל באר שבע לנחל חברון ומתנשא לגובה 307 מטר מעל פני הים וכ-20 מטרים מעל סביבתו הקרובה.
הגישה לתל קשה יחסית בגלל מורדותיו התלולים וזרועי הסלעים ומאידך הוא קל להתבצרות בגלל פסגתו השטוחה מחד ופני השטח הצחיחים וחסרי הצמחייה שמנעו מהתוקפים כל מסתור.
הטורקים הקימו מערך הגנה היקפי שאויש על ידי 300 חיילי רגלים ופלוגת מכונות ירייה עם 8 מקלעים וקיבלו גיבוי מעמדות בתוך העיר באר שבע שכיסו באש צולבת את שדה הקרב.
זמן קצר לאחר השעה 09:10 התקדמו לוחמי הבריגדה הניו זילנדית מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק מעמדות ההמתנה שלהן באזור ביר סלים אבו רגייג בנחל באר שבע, ממזרח לתל אל עמדות הטורקים, תחת חיפוי ארטילרי מסוללות התותחים סומרסט שירו על התל מטווחים של כ-2700 מטר.
ממרחקים אלו לא הצליחה ההפגזה לגרום לנזקים של ממש לעמדות הטורקיות.
הרגימנט הרכוב אוקלנד התקדם בשטח הפתוח שלמרגלות התל עד שלוחמיו תפסו מחסה בוואדי באר שבע, מעמדות אלו החלו מכונות היריה של הגדוד להעסיק מטרות טורקיות על התל.
מנקודה זו יצאו הלוחמים הניו זילנדיים להתקפה רגלית על התל אך הם לא הצליחו להתקדם תחת אש מכונות ירייה יעילה מעמדות שעל התל.
בשעה 10:00 נשלחה בריגדת הפרשים הקלה ה-1 לתגבר את התוקפים, גדוד הפרשים הקלים ה-3 תגבר את אגף ימין של הניו זילנדים וחיפה באש מעמדות חשופות למחצה על תנועת הכוחות התוקפים.
עיקר הלחימה התנהל בשלב זה כנגד עמדות טורקיות למרגלות התל.
משעה 11:00 קידמו הבריטים את סוללת הארטילריה סומרסט לטווח של 1200 מטר מהתל ואליה נוספה סוללת אינוורנס.
סוללות אלו הותקפו על ידי אש מתותחים ומכונות ירייה טורקיים ולאחר מכן על ידי מטוסים שזרעו נזק וגרמו לחללים לכוח התוקף.
בשעה 13:00 נוסף רגימנט הפרשים הקלים השני לכוחות הרגימנט ה-3 ולאחר מכן הצטרפו הרגימנטים ה-9 וה-10 מהבריגדה האוסטרלית הרכובה ואיתם 2 סוללות ארטילריה נוספות.
בשעה 13:55 נתנה פקודה להתקפה על התל.
בהסתערות של חיילים מהרגימנט השני נכבשו 2 מבנים מהם חיפו הבריטים במכונות ירייה על הכוחות המסתערים שתקפו את התל מ-2 כיוונים שונים: מצד אחד תקף רגימנט הפרשים הקלים ה-3 וצפון מזרח תקף הרגימנט הרכוב אוקלנד.
ההתקפה נעשתה תחת אש טורקית יעילה שהכריחה את התוקפים להסתער בקפיצות תוך כדי תפיסת מחסות, לבסוף הצליחו הבריטים לכבוש תעלות קשר טורקיות באגף המזרחי למרגלות התל.
מנקודה זו נערכה התקפה חזיתית פנים אל פנים אל עמדות הטורקים על הפסגה והצליחו לכבוש אותה בשעה 15:00. בהתקפה נהרגו 25 חיילים טורקים ונשבו 132. 7 חיילים מרגימנט אוקלנד נהרגו ו-200 נפצעו בהתקפה.
עם כיבוש התל החלו תותחים טורקיים לירות על העמדות שנתפסו זה מקרוב ומטוסים טורקיים הפציצו את התל.
התקפות אלו נמשכו לכל אורך שעות הערב, וגרמו לנזק ואבדות בנפש.
איסמט ביי, מפקד הכוחות הטורקיים בבאר שבע הורה על נסיגה מהעיר שעתה עם התמוטטות מערך ההגנה ממערב ומצפון הייתה חשופה להתקפה וכיבוש על ידי הבריטים.
בשעה 16:00 עברה מפקדת הרגימנט ה-143 10 קילומטר צפונה מבאר שבע וחבלני הדיוויזיה ה 27 קיבלו הוראה לפוצץ את בארות ומתקני השאיבה בתוך העיר באר שבע על מנת למנוע מהבריטים אפשרות להשתמש בהם ובכך להוציא את העוקץ מכל אפשרות לניצול ההצלחה ואף להכריח את הבריטים לשמוט את פירות הניצחון.
הרגימנט ה-48 שחייליו הגנו על הגזרה הדרומית של באר שבע החלו בנסיגה מעמדותיהם ותפסו עמדות מצפון לוואדי באר שבע.
כיבוש תל באר שבע בשלב מאוחר כל כך באותו יום שיבש את לוח הזמנים הבריטי.
השקיעה שהייתה צפויה ל-16:50 הייתה עלולה להביא לשינוי מהותי בתנאי השטח והלחימה ולהעמיד בסכנה את הצלחת ההתקפה כולה מאחר שחלק מהיחידות הבריטיות היו ללא מים שעות רבות ונזקקו לאספקה דחופה מבארות שבתוך העיר באר שבע.
עם כיבוש תל באר שבע, דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, שהייתה שחוקה מהקרב הקשה, נתבקשה לתקוף את הקו הצפוני של באר שבע.
בריגדות הפרשים הקלות ה-1 וה-3 התקדמו רגלית לאורך קו של 3.2 קילומטר בין נקודה 1020 לבין נקודה 970 לכוון המסגד הגדול בבאר שבע.
למרות המצב הקשה של הטורקים הם המשיכו בהתנגדות עיקשת וחסרת פשרות, ארטילריה טורקית הפגיזה באש יעילה את הפרשים ועצרה את התקדמותם, הבריטים הצליחו לכבוש את בית החולים וייצבו קו שחסם את האפשרות של הטורקים לפרוץ אל מחוץ לעיר או ליזום התקפת נגד על תל באר שבע.
בקרבות אלו נהרגו ונפצעו 83 חיילים בריטיים.
בהיעדר כוחות זמינים לפריצת בזק לעיר, תחת איום של חלון הזדמנויות ההולך ונסגר ועם קבלת הוראה מפורשת מאלנבי להכריע את המערכה לפני השקיעה נתן שובל הוראה לבריגדת הפרשים הקלים ה-4 לפרוץ אל העיר מצד דרום במקום בו לא נמתחה גדר תייל ולא נחפרו מכשולים (horse pits).
על פי ההוראה הפרשים נצטוו לתקוף כחייל פרשים רגיל כלומר לא לרדת מהסוסים ולתקוף רגלית אלא לפרוץ את קווי הטורקים ברכיבה ולהשתמש בכידון רובה המוחזק ביד כחרב פרשים על מנת לפגוע בטורקים.
בשעה 15:45 קיבלה בריגדת הפרשים הקלים הרביעית בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם גרנט הוראה לעלות על סוסיהם לאלתר.
לוחמי רגימנט הפרשים הקלים הרביעי וה-12 (של בריגדת הפרשים הרביעית) היו בעמדות המתנה במרחק של כקילומטר וחצי מבאר שבע מצפון לנקודה 1280 על הדרך מאיסוואין לבאר שבע.
הפרשים החלו בדהירה אל עבר העיר, הרגימנט הרביעי מצפון לדרך והרגימנט ה-12 מדרום.
כל גדוד (squadron) רכב ב-3 שורות שאורך כל אחת כ-500 מטר וכ-5 מטרים בין כל שתי שורות.
800 המטרים הראשונים עברו בקצב של הליכה, ולאחר מכן עברו לקצב של דהירה קלה (trot) ומשנכנסו אל טווח האש של הטורקים בקווי ההגנה נפתחה עליהם אש יעילה ומספר סוסים נפגעו.
בשלב זה הגבירו התוקפים את מהירותם לדהרה (gallop), תחת אש מקלעים וארטילריה ממספר מקורות ירי ובחיפוי סוללות הארטילריה הבריטית שירו בכינון ישיר אל העמדות הטורקיות ויחידות מקלעים שחיפו על הדהרה מהאגפים.
פרשי רגימנט הפרשים הקלים הרביעי הגיעו בדהירה מהירה פנים אל פנים אל קו הביצורים הטורקיים, דילגו מעל קו השוחות הקדמי ומעל קו השוחות העמוק העיקרי, ירדו מסוסיהם ותקפו את הלוחמים הטורקים שהיו מוכי הלם, הרגו את חלקם ושבו את היתר.
כוחות אלו היו למעשה בשלבי התארגנות לנסיגה מסודרת מהעיר והופתעו מהפריצה.
חלק מהכוחות הטורקיים הצליחו להימלט אל כוון צפון ובהמשך עברו את החסימות הבריטיות והצליחו להגיע לעזה.
בסך הכל נתפסו 1148 שבויים טורקים, 10 תותחים ו-4 מכונות ירייה.
בארות המים בעיר נתפסו כשהן שמישות - למרות הוראותיו של איסמט ביי לפוצץ את מתקני השאיבה.
מתוך 17 הבארות בעיר נהרסו שתיים בלבד, ועוד שתיים ניזוקו.
מפרשי הרגימנט הרביעי נהרגו 35 ו-39 נפצעו ומפרשי הרגימנט ה-12 נהרגו 20 ונפצעו 19.
ההתקפה, אף על פי שהייתה לא מתוכננת ונסמכה על אומץ לבם ומקצועיותם של הרוכבים, חייבת את הצלחתה גם למספר תנאים אובייקטיביים שלולא התקיימו הייתה תוצאת הקרב וההסתערות שונה לחלוטין:
העמדות עליהן הסתערו האוסטרלים לא היו מוגנות על ידי גדר תיל וספק אם הפרשים היו יכולים להשלים את הסתערותם אם הקו היה מוגן בגדרות תיל כמקובל.
הטורקים שלא היו מוכנים או מאומנים באופן הטוב ביותר לא הצליחו לקדם את פני התוקפים באש יעילה.
על פי הדווח הרשמי של הבריגדה הרביעית נתפסו שלל כלי נשק טורקיים כאשר הכוונות שלהם מכוונות לטווחים רחוקים וכך נורתה מרבית התחמושת מעל לראשי התוקפים.
אש החיפוי היעילה שלוותה את התוקפים לאורך מסלול ההתקפה מנעה מהטורקים לירות אש מכונות ירייה וארטילריה יעילים שהיו עשויים להקהות את עוקץ ההסתערות.
ההצלחה בבאר שבע הייתה לפחות בפן הסמלי שלה נקודת מפנה עבור הצבא הבריטי והתממשות התקוות שתלו באלנבי.
המערכה על המזרח התיכון הפכה מסדרת כישלונות מביכים להצלחה.
עם זאת ההצלחה לא הייתה שלמה.
גם לאחר כיבוש באר שבע לא הצליחו הבריטים לנצל את ההצלחה ולהכות בטורקים בעיקר בגלל מחסור במים.
גם לאחר כיבוש עזה והנגב לא הצליחו הבריטים להשמיד את הצבא העות'מאני שהצליח להסיג את כוחותיו באופן מסודר יחסית ולהתנגד להתקדמות הבריטית עד לקרב מגידו.
קשה להפריז במשקל ובחשיבות המיוחסים להתקפה הרכובה של הפרשים על העמדות הטורקיות בבאר שבע, הצבא האוסטרלי וההיסטוריה הרשמית שלו מייחסים לאירוע בפרט ולקרב באר שבע מקום של כבוד במורשת הקרב והמורשת הלאומית.
הניצחון ובעיקר התעוזה שבהסתערות הפכו את החזית של סיני וארץ ישראל מזירה צדדית למרכז תשומת הלב, ההיסטוריון רוג'ר פורד מציין:
אספקט נוסף של הצלחת ההסתערות הייתה בחינה מחדש של תורת הלחימה הבריטית ביחס לפרשים בפרט ולקרבות הבקעה בכלל.
ומסכם ההיסטוריון הצבאי מייקל ריאן:
בסוף אוקטובר 2007 שוחזרה הסתערות הפרשים על העיר.
שחזור הקרב היה יוזמה משותפת של "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל" ועמותת פרשים אוסטרלים המשמרים את מורשת פרשי האנזא"ק.
המסע נערך במשך ארבעה ימים והפרשים האוסטרלים עברו בפארק אשכול, שבימי מלחמת העולם הראשונה נקרא שלאל, דרך ביר עסלוג', היום "פארק גולדה", והסתיים בשחזור ההסתערות על העיר באר שבע.
ב-31 באוקטובר 2017 נערך שחזור נוסף של הסתערות הפרשים לציון 100 שנים לקרב באר שבע.
השחזור כלל מסע פרשים לאורך נתיב האיגוף מדרום לבאר שבע, אירועים שונים בעיר, בהם חנוכת המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע ושיאו בטקס שחזור ההסתערות בקרבת גשר הרכבת הטורקי בעיר בנוכחות כ-5000 צופים.
בטקסים נכחו ראש ממשלת אוסטרליה כמו גם אישים נוספים.
קרב בוסוורת' היה קרב מכריע שהתרחש ב-22 באוגוסט 1485, במסגרת מלחמות השושנים.
בקרב זה הצליח צבא בית לנקסטר בראשות הנרי השביעי מבית טיודור להביס את צבא בית יורק בראשות ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, ובכך הסתיים שלטונה של שושלת פלנטג'נט על ענפיה השונים באנגליה והחל שלטונה של שושלת טיודור.
הקרב מתואר גם במחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השלישי", ומפורסמת במיוחד קריאתו הנואשת של המלך ריצ'רד השלישי: "סוס!
הקרב סיים למעשה את מלחמות השושנים, אף על פי שהיו קרבות קטנים נוספים אחריו, שבהם ניסו אנשי בית יורק לטעון לכתר המלוכה.
הקרב האחרון במלחמה היה קרב סטוק.
בשנת 1455 החל מאבק שושלות בין בית לנקסטר לבין בית יורק על השליטה בממלכת אנגליה שנודע בשם מלחמות השושנים.
ב-4 במאי 1471 הביס אדוארד הרביעי מבית יורק את הלנקסטרים בקרב טיוקסברי.
בקרב נהרג בנו של הנרי השישי, הנסיך אדוארד, ואילו הנרי עצמו נכלא במצודת לונדון ושם הוצא להורג.
בית יורק בראשותו של אדוארד הרביעי הפך לשליט אנגליה למעשה.
ב-9 באפריל 1483 נפטר המלך אדוארד הרביעי, ככל הנראה כתוצאה משבץ שבו לקה שבועיים קודם לכן.
בנו, אדוארד החמישי בן ה-12 הוכרז כיורש העצר, ואחריו בתור לכתר עמד אחיו הצעיר יותר, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק בן התשע.
בעת מותו של המלך שהו הנסיכים עם דודם, אנתוני וודוויל, רוזן ריברס.
לאחר כמה שבועות, בסוף אפריל 1483, יצאה השיירה המלכותית, בה היו ריברס, ושני הנסיכים, אל לונדון על מנת להכתיר את אדוארד.
אחיו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד, דוכס גלוסטר הצטרף לשיירה בדרך.
בבוקר שלאחר מכן כלא ריצ'רד את ריברס, בטענה שהלה קשר קשר כנגד המלך הצעיר אדוארד.
ריצ'רד הכריז נאמנות לאדוארד ומינה עצמו לאפוטרופסו, וליווה את המלך הצעיר למצודת לונדון.
אך מלכותו של אדוארד הצעיר נמשכה זמן קצר בלבד.
רוברט סטילינגטון, בישוף באת' וויילס העיד כי המלך אדוארד הרביעי נשא לאישה את אלינור בטלר לפני שהתחתן עם המלכה אליזבת וודוויל, אמם של שני יורשי העצר הצעירים.
משמעות הדבר שאדוארד החמישי ואחיו נחשבו ממזרים ואינם רשאים לרשת את הכתר.
הפרלמנט ביטל את הנישואים של אדוארד הרביעי ואליזבת, וב-26 ביוני 1483 הוכתר ריצ'רד השלישי כמלך אנגליה.
שני הנסיכים הצעירים נכלאו במצודת לונדון וככל הנראה נרצחו שם.
עם עלייתו של ריצ'רד לשלטון קמו מורדים ותומכים של המלך המנוח אדוארד הרביעי שביקשו להפיל את ריצ'רד מהשלטון.
ליידי מרגרט בופור הלנקסטרית, אמו של הנרי השביעי הציעה שבנה ינשא לבתו של אדוארד הרביעי, אליזבת מיורק, ויפליג לאנגליה מחופי בריטני שבצרפת כדי לעלות על כס השלטון.
אחד ממנהיגי המרד כנגד ריצ'רד היה הנרי סטפורד, דוכס בקינגהאם, שתמך בהנרי השביעי, אך אפשר ורצה לתפוס את כס המלכות לעצמו.
התוכנית של המורדים הייתה לפתוח במספר מרידות בדרום ומערב אנגליה, כשצבאו של בקינגהאם פולש מווילס והנרי ינחת עם צבאו בחופה הדרומי של אנגליה.
מרד שפרץ בעיר קנט עשרה ימים לפני המתוכנן נכשל.
ריצ'רד אסף את צבאו בעיר לסטר כדי לדכא את ההתקוממויות.
ב-15 באוקטובר נלכד צבאו של בקינגהאם במזרח בגלל סערה קשה, ולא נותר לו לאן להימלט.
צבאו הוכה קשות על ידי ריצ'רד, ובקינגהאם עצמו נתפס לאחר בגידת אחד מאנשיו.
בקינגהאם הוצא להורג בעיירה סולסברי ב-2 בנובמבר וראשו נערף.
הנרי ניסה לנחות בדרומה של אנגליה בתחילת חודש נובמבר, אך סערה קשה פיזרה את מרבית ספינותיו.
כשהתקרב הנרי לחוף (ככל הנראה ליד פלימות' או פול) הוא ראה קבוצה של לוחמים שהריעה לו וקראה לו להצטרף למרד.
היו אלה למעשה חייליו של ריצ'רד, אך הנרי לא נפל למלכודת והפליג בחזרה עם שארית ספינותיו לבריטני.
ללא הנרי ובקינגהאם, המרד דוכא במהרה על ידי ריצ'רד.
בחג המולד 1483, נשבע הנרי בפני תומכיו בקתדרלה ברן לשאת לאישה את אליזבת מיורק, לאחד את בית לנקסטר ובית יורק ולהדיח את ריצ'רד.
ריצ'רד לא התעלם מהאיום של הנרי, והציע לשר האוצר של בריטני, פייר לנדוי (שמילא את מקומו של דוכס בריטני החולה) עזרה צבאית כנגד הצרפתים בתמורה להסגרתו של הנרי.
לנדוי הסכים, אך ג'ון מורטון, בישוף פלנדריה וסוכנו של הנרי הזהיר אותו מהמזימה והטוען לכתר נמלט עם תומכיו לצרפת, תחת חסותו של המלך שארל השמיני.
באפריל 1484 נפטר אדוארד, נסיך ויילס, בנו של ריצ'רד ויורש העצר היחיד.
במרץ 1485 נפטרה אשתו של ריצ'רד, אן נוויל, ובממלכה נפוצו שמועות שריצ'רד הרעילה והוא מתכוון להינשא לאחייניתו אליזבת מיורק (הכלה המיועדת של הנרי).
השמועות הגיעו לאוזניו של הנרי בצרפת, שידע כי אם השניים ינשאו הוא יאבד את סיכוייו לאחד את בית יורק ובית לנקסטר.
הוא אסף את צבאו והפליג לחופי אנגליה ב-1 באוגוסט 1485.
בקרב ברנט, שנערך באפריל 1471, נלחם ריצ'רד, אז בן 18 בסך הכל, לצד אחיו המלך אדוארד הרביעי, כשהוא מפקד על האגף הימני במתקפה.
למרות ערפל כבד ששרר באותו יום, לחם ריצ'רד היטב והצליח להחזיק בעמדותיו.
הוא הוכיח עצמו כמפקד מוכשר ואמין והרשים את אחיו אדוארד.
למרות תיאורו של שייקספיר את ריצ'רד כ"איש מזימות", הוא לא היה חשדן ביותר ונתן אמון כמעט עיוור במפקדיו ובתומכיו, מה שמאוחר יותר התברר כאסון בשדה בוסוורת'.
גיוס צבא בתקופה הפיאודלית היה עניין יקר.
המלך היה יכול לגייס מיליציות מקומיות מהמחוזות (Shires) של הממלכה, כשכל מחוז נדרש לספק מספר מסוים של גברים בגילאים 16 עד 60. אך צבא חזק ומנוסה גויס מתומכיו של המלך ומהאצילים.
כדי לזכות בתמיכתם ובנאמנותם של האצילים, המלך שלם סכומי כסף ניכרים כדי שאלה יעמידו לרשותו את חייליהם וילחמו לצידו.
אחד מתומכיו החזקים ביותר של ריצ'רד היה ג'ון הווארד, דוכס נורפוק, שהיה לוחם מוכשר שהשתתף במלחמה כנגד הצרפתים.
בשנת 1467 התמנה הווארד לחבר בית הלורדים והוכיח עצמו כמשרת נאמן של המלך אדוארד הרביעי.
כשאדוארד נפטר, העביר הווארד מיד את נאמנותו למלך החדש ריצ'רד, שבתמורה לכך מינה אותו לדוכס נורפוק ונתן לו שליטה צבאית במזרח אנגליה.
תומך נוסף של ריצ'רד, אם כי לא נאמן באותה מידה היה הנרי פרסי, רוזן נורת'מברלנד, שמשפחתו, בית פרסי, שלטה בצפון אנגליה מהמאה ה-14. במלחמת השושנים תמכה משפחתו בבית לנקסטר, ולאחר מפלתם בקרב טאוטון בשנת 1461, הם איבדו את השליטה בנורת'מברלנד, שהועברה לבית נוויל (יריביהם של בית פרסי).
עשר שנים לאחר מכן השיב אדוארד הרביעי למשפחת פרסי את נורת'מברלנד, ואלה הפכו לתומכי בית יורק.
בשנים הבאות הוכיח הנרי פרסי את נאמנותו ויכולותיו כחייל במלחמות כנגד הסקוטים והצרפתים, אולם ב-1484 ייסד ריצ'רד את המועצה הצפונית, ועל אף שלהנרי ניתן תפקיד מוביל במועצה, הוא הרגיש ששאיפותיו להתקדם תחת ריצ'רד נופצו.
בניגוד לריצ'רד, להנרי לא היה כל ניסיון צבאי והוא מעולם לא השתתף בקרב.
לפי הכרוניקה של אדוארד הול, כונה הנרי בידי ריצ'רד: "נער ולשי חלש, אדם ללא אומץ לב וניסיון במלחמה...".
אכן, הנרי התעניין יותר בעניינים ניהולים ורפורמות כלכליות מאשר במלחמה.
כצבא מורדים, לא היה הנרי מסוגל לגייס לוחמים רבים.
כ-300 עד 500 מחייליו היו אנגלים גולים שברחו יחד עמו לצרפת.
ככל הנראה גם שכירי חרב סקוטים ווולשים הצטרפו להנרי, אך מרבית צבאו הורכב מכ-1,500 חיילים צרפתים תחת פיקודו של פיליברט דה שאנדי שסיפק המלך שארל השמיני.
המפקד החשוב ביותר בצבאו של הנרי היה ג'ון דה ורה, רוזן אוקספורד, שהיה לוחם ומפקד מנוסה.
בקרב ברנט בשנת 1471 פיקד דה ורה על אגף שמאל של הלנקסטרים והצליח להביס את היורקים, אך בסופו של דבר נסוג לצרפת.
דה ורה המשיך בפשיטות כנגד היורקים ובשנת 1473 נשבה בידי אויביו.
אחת עשרה שנים מאוחר יותר הצליח לברוח, והצטרף למחנהו של הנרי בצרפת.
הוא היה האציל החשוב ביותר שתמך בהנרי, ונוכחותו העלתה את המורל ואת היוקרה של הלנקסטרים.
משפחת סטנלי החזקה תמכה בדרך כלל בלנקסטרים במלחמות השושנים.
לורד תומאס סטנלי, האח הבכור במשפחה, היה ידוע בתמרוניו הפוליטיים ובכך שנמנע מבחירת צד בו יתמוך בקרב עד אשר היה ברור מי יצא מנצח, ועל כך זכה לאהבה מצד חייליו, שהרגישו כי הוא לא מקריב אותם לחינם.
בשנת 1472 נשא תומאס סטנלי לאישה את ליידי מרגרט בופור, ובכך הפך לאביו החורג של הנרי טיודור.
ריצ'רד שחשש שמא סטנלי יצטרף ללנקסטרים, לקח את לורד סטריינג', בנו של תומאס, כבן ערובה.
הנרי וחייליו הפליגו מהרפלור שבצרפת ב-1 באוגוסט 1485. ספינותיו חצו את התעלה האנגלית ללא תקלות והתקדמו לעבר דרום ווילס.
ב-7 באוגוסט הם הגיעו לחופי פמברוקשייר, ונחתו בעיירה מילפורד הייבן.
למחרת נע הנרי צפונה להוורפורדווסט.
ג'ספר טיודור, דודו של הנרי שהצטרף לפלישה, היה רוזן פמברוק, והשפעתו עזרה לגייס מספר קטן של חיילים.
הנרי גם הצליח לפתות את האציל הוולשי ובעל האדמות ריס אפ תומאס, שערק למחנהו של הנרי ביחד עם אנשיו בתמורה להבטחה למנותו כלורד ויילס.
קצינו של ריצ'רד בדרום ויילס, סר וולטר הרברט, התקדם עם כוחותיו במזרח במטרה לעצור את הנרי, אך הוא נכשל לאחר ששניים מקציניו הבכירים ערקו יחד עם אנשיהם.
אף על פי שהחזיק בתואר נסיך ויילס, עדיין לא ידע הנרי כמה נאמנים יהיו ריס והחיילים הוולשים שהצטרפו למאבקו.
ריס ואנשיו התקדמו בנתיב נפרד בפנים הארץ, ואילו הנרי התקדם צפונה לאורך חופה של ויילס במטרה להיפגש עם משפחת סטנלי ולזכות בתמיכתם הצבאית, אולם אביו החורג של הנרי נמנע מלהבטיח את תמיכתו.
לבסוף נפגשו צבאו של הנרי ושל ריס בקרבת העיר ניוטאון.
ריצ'רד שהה בנוטינגהאם והיה עסוק בציד ביער שרווד, כשב-11 באוגוסט דיווח לו אחד ממרגליו מפמברוק על הפלישה.
בתחילה המלך האמין כי הפלישה תיעצר על ידי חייליו בוויילס, אך משראה כי ריס אפ תומאס וחיילים נוספים ערקו וכי הנרי נכנס לעיר שרוסברי, החל לאסוף את צבאו.
דוכס נורפוק קיבל פקודה להניע את חייליו לעבר נקודת המפגש בעיר לסטר, וכך גם רוזן נורת'מברלנד שהגיע מהצפון.
הנרי נכנס לעיר שרוסברי ב-15 או 16 באוגוסט, ועל אף שלונדון הייתה מטרתו, הוא התקדם מזרחה כדי לאסוף עוד תומכים לצבאו, ביניהם האציל גילברט טלבוט שהצטרף אליו יחד עם 500 מחייליו.
הוא נפגש פעמיים עם אחיו הצעיר של תומאס סטנלי, סר ויליאם סטנלי בליצ'פילד ולאחר מכן באטרסטון, אך סר ויליאם עדיין לא נתן את הבטחתו להנרי כי הוא ואחיו ילחמו לצידו.
ב-21 באוגוסט הנרי חנה עם צבאו בוויט מור.
ריצ'רד הגיע ללסטר ב-20 באוגוסט, יחד עם דוכס נורפוק, כשרוזן נות'מברלנד מגיע למחרת.
משם הוא המשיך מערבה כדי לחסום את דרכו של הנרי ללונדון, כשהוא חולף על העיירה סוטון צ'יניי, ובהגיעו לגבעת אמביון היל החנה שם את צבאו.
בלילה שלפני הקרב לא הצליח ריצ'רד לישון היטב, כשהוא סובל מסיוטים של שדים הרודפים אותו.
לפי ה-"Croyland Chronicle", מבע פניו של ריצ'רד בבוקר הקרב היה "חיוור וזועם מבדרך כלל".
הצבא המלכותי של ריצ'רד, שמנה כ-10,000 חיילים, התייצב על גבעת אמביון היל, ונחלק לשלוש קבוצות: באגף ימין, על שיפולי הגבעה עמד דוכס נורפוק עם כ-1,200 קשתים, כמה מאות נושאי רומח וארטילריה.
במרכז היה ריצ'רד עם לפחות כ-3,000 חיילים, כשנורת'מברלנד, עם בין 3,000 ל-4,000 חיילים, רובם פרשים, עמד משמאלו.
הנרי, עם 5,000 חייליו, התקדם לעבר צבאו הגדול יותר של ריצ'רד.
מאחר שהוא חסר כל ניסיון וידע צבאי, הפקיד הנרי את מרבית צבאו, כ-4,500 חיילים תחת פיקודו של דוכס אוקספורד המנוסה, ונסוג אחורנית יחד עם שומרי ראשו.
מימין לצבאו של הנרי, בשיפולי גבעה ליד דדלינגטון עמדו סר ויליאם ולורד תומאס סטנלי, יחד עם כ-6,000 חיילים.
הנרי, שקיווה לגייסם לצידו עוד לפני תחילת הקרב שלח מסר ללורד תומאס סטנלי, בו הוא מבקש ממנו להילחם לצידו.
הסטנלים השיבו בצורה מעורפלת שהם יבואו לעזרתו רק לאחר שהנרי יארגן את צבאו ויתחיל בקרב.
משראה ריצ'רד שהסטנלים מפנים את צבאם לכיוונו במקום להילחם בזה של הנרי, הוא נתקף זעם והוציא פקודה לערוף את ראשו של לורד סטריינג', בנו של תומאס סטנלי.
אולם יועציו של ריצ'רד דחקו בו לדחות את ההוצאה להורג עד לאחר תום הקרב.
ההוצאה להורג מעולם לא מומשה; חייו של סטריינג' ניצלו.
אוקספורד וחייליו התקדמו תחת מטר של אש תותחים, כשמימינם הייתה ביצה טובענית.
ריצ'רד נתן לנורפוק הוראה לתקוף ברגע שחייליו של אוקספורד יעברו את הביצה.
מטר של חיצים נחת על שני הצדדים.
חייליו של נורפוק הסתערו במורד הגבעה על חייליו של אוקספורד, והחל קרב פנים אל פנים עם גרזנים, אלות וחרבות.
פרשים לנקסטרים תחת פיקודו של גילברט טלבוט הלמו קשות ברגלים של נורפוק.
מבחינתו של ריצ'רד לא התפתח הקרב לטובתו.
לא רק שאוקספורד איננו נסוג אלא אף נלחם היטב, ונראה כי חייליו של נורפוק עומדים להישבר.
הוא הורה לנורת'מברלנד להיכנס לקרב, אך זה לא הזיז את צבאו, ככל הנראה מחוסר נאמנות למלך.
הנרי רכב לעברו של תומאס סטנלי, בניסיון לשכנע אותו אישית להצטרף לקרב ולעזור לאוקספורד.
ריצ'רד ראה זאת והגיע להחלטה שתתברר כהרת גורל.
הוא רכב יחד עם כ-800 מחייליו במורד הגבעה היישר לתוך שורותיו של הנרי במטרה להורגו.
בעשותו כך האמין שיוכל להכריע את הקרב במהירות.
ריצ'רד הרג את נושא הדגל של הנרי, והתקדם לעברו של הטוען לכתר שמצידו הפגין אומץ לב והחזיק בעמדתו.
שומרי ראשו של הנרי, שהופתעו מאומץ לבו של מפקדם, מנעו מריצ'רד את הגישה אליו.
נושא הדגל של ריצ'רד הופל מסוסו ואיבד את שתי רגליו, אך המשיך לאחוז בגבורה בדגל.
ויליאם סטנלי שצפה מהצד במתרחש החליט סוף סוף להיכנס לקרב, והסתער על חייליו של ריצ'רד.
נחותים מבחינה מספרית ועומדים בפני תבוסה, נסוגו המלך וחייליו לעבר הביצה.
סוסו של ריצ'רד נתקע בחול הטובעני והוא המשיך להילחם ברגל, כשלבסוף הכניע אותו חייל ולשי והרגו.
כל כותבי הכרוניקות מסכימים כי ריצ'רד לחם באומץ לב אפילו כשעמד בפני תבוסה.
עם מות המלך, הובס צבאו במהרה וחייליו ברחו משדה הקרב.
נורת'מברלנד עזב את שדה הקרב עם חייליו מבלי שנלחם, ואילו נורפוק נהרג.
בתום הקרב שנמשך כשעתיים, קיבל הנרי את כתרו של ריצ'רד, והוכתר כמלך בגבעת קראון היל ליד הכפר סטוק גולדינג.
לפי פולידור וירג'יל, ההיסטוריון הרשמי של הנרי, היה זה לורד תומאס סטנלי שמצא את הכתר והביאו להנרי.
אולם שנה מאוחר יותר, ב-16 בינואר 1486, נשבע תומאס סטנלי בפני ועדה של האפיפיורות שהוא הכיר את בנו החורג רק יומיים לאחר הקרב.
מקור מודרני יותר, ה-"Great Chronicle of London", מציע שהיה זה סר ויליאם סטנלי שמסר את הכתר להנרי, אולם ההיסטוריון סטנלי קריימס חולק על כך, בטענה שאם מצא סר ויליאם את הכתר הוא היה צריך למסור אותו לאחיו הגדול, תומאס, שהיה אציל בבית הלורדים.
גופתו העירומה של ריצ'רד נלקחה על ידי סוס לעיר לסטר, שם הוצגה במשך יומיים בכנסיית סינט מארי לפני כולם, כדי שייווכחו שהמלך אכן מת.
גופתו נקברה ללא מצבה, במקום לא ידוע.
בפברואר 2013, כ-550 שנה מאוחר יותר, נתגלה על ידי חוקרים מאוניברסיטת לסטר שלד שזוהה על ידם כריצ'רד השלישי.
האבדות בקרב כוחות בית יורק היו כבדות, במיוחד בקרב מקורביו של המלך, שהבולט בהם היה דוכס נורפוק.
וירג'יל מדווח כי ריצ'רד איבד כ-1,000 חיילים, ואילו הנרי כ-100. ייתכן מאוד כי המספרים מוגזמים, אך אין מקורות נוספים בקשר למספר האבדות.
דיווחים על אבדות שהגיעו משדה הקרב מראים על בלבול, כשאפילו הנרי לא ידע כמה מחייליו נהרגו, ואף ציווה לעצור אציל בשם ריצ'רד רטקליף, על אף שזה נהרג בקרב.
הנרי לא שכח לתגמל את תומכיו, כשדודו ג'ספר קיבל את התמורה הגדולה ביותר ומונה לדוכס בדפורד.
אוקספורד קיבל בחזרה את אדמותיו שנלקחו על ידי כוחות בית יורק ומונה לאדמירל אנגליה, אירלנד ואקיטן.
ויליאם סטנלי קיבל תפקיד ניהול בבית המלוכה בנוסף לאדמות, ואילו אחיו תומאס מונה לרוזן דרבי וקיבל מספר אחוזות.
הנרי גם החזיר לאימו מרגרט ביופורד את אדמותיה שנלקחו ממנה על ידי ריצ'רד.
ב-30 באוקטובר 1485 הוכתר הנרי כמלך אנגליה, ועם עלייתו לשלטון הוא דאג לביסוס כוחו.
מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוסוורת', ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית.
דרך נוספת בה נקט הנרי לביסוס שלטונו, הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר.
נישואין אלה סימלו את איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
אולם עלייתו של הנרי לשלטון לא עברה ללא מתנגדים.
מתחזה בשם למברט סימנל טען שהוא אדוארד, רוזן ווריק (אחיינם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי), בעוד שרוזן ווריק האמיתי הוחזק על ידי הנרי במצודת לונדון.
ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, שבהיותו אחיין של אדוארד הרביעי החזיק בטענה לכתר, תמך בסימנל והוביל צבא מורדים כנגד הנרי.
בקרב סטוק שנערך ב-16 ביוני 1487 הובסו המורדים; לינקולן נהרג, ואילו סימנל נעשה משרת מלכותי.
קרב בָּאיטִיס (Baetis) היה קרב כפול שהתרחש בשנת 211 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין הצבאות הקרתגים בפיקודם של עזרובעל, מאגו ועזרובעל גיסקו, לבין כוחות הרפובליקה הרומית בפיקודם של פובליוס קורנליוס סקיפיו ואחיו גנאיוס.
הקרב כלל שני עימותים נפרדים ביניהם הפרידו מספר ימים, וסופם שהסתיימו בהשמדת הצבא הרומאי בהיספניה ובמותם של שני האחים לבית סקיפיו.
באיטיס הוא שמו הלטיני של נהר גואדלקיביר בדרומה של היספניה (ספרד), אשר סמוך לערוצו העליון התחוללו הקרבות.
חניבעל תכנן להעביר את המלחמה לאיטליה, ולכן יצא במסע נועז דרך גאליה והרי האלפים, בעודו מפקיד בידי אחיו עזרובעל את הפיקוד על הצבא הקרתגי בחצי האי האיברי.
הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו נשלח עם שני לגיונות כדי לחסל את המושבות הקרתגיות בספרד, אך לאחר שלמד על יעדו של חניבעל חזר במהרה לאיטליה במטרה לעצור אותו בעמק הפו, והותיר את הלגיונות תחת פיקודו של אחיו גנאיוס סקיפיו.
גנאיוס הביס את הקרתגים בקרב קיסה ובקרב טראקו ופלש אל תוך חצי האי.
בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס על ידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, שב פובליוס סקיפיו לספרד ועימו תגבורת של 8,000 חיילים ו-20 אוניות.
האחים פלשו שוב דרומה והגיעו עד סגונטו.
ב-215 לפנה"ס, לאחר שקיבל תגבורת מאפריקה, החליט המצביא הקרתגי עזרובעל, אחיו של חניבעל, לצאת לקרב מכריע נגד הצבא הרומי.
הקרב נערך ליד דרטוסה השוכנת על הגדה הצפונית של האברו, ובמהלכו הביסו האחים הרומים את צבא קרתגו.
הניצחון הרומי בדרטוסה מנע שליחת תגבורות מחצי האי האיברי לאיטליה כפי שתכנן חניבעל, ובנוסף לכך אילץ את קרתגו לשלוח לחצי האי האיברי את אחיו הצעיר של חניבעל, מאגו, עם צבא נוסף שנועד מלכתחילה לתגבר את חניבעל באיטליה.
בשנת 214 לפנה"ס התמרד בקרתגו סיפאקס מלך נומידיה המערבית, בתמיכה רומית, ועזרובעל נקרא לאפריקה לדכא את המרידה.
האחים הרומים ניצלו את ההזדמנות, הרחיבו את התפשטותם דרומה וכבשו את סגונטו ב-212 לפנה"ס, תוך גיוס של חיילים קֶלטיבֶּרים לשורותיהם.
עזרובעל חזר לחצי האי האיברי כשלצידו צבא קרתגי שלישי בפיקודו של עזרובעל גיסקו.
מלבד גיסקו, תוגברו הקרתגים בכוח פרשים נומידי בהנהגת מסיניסה, נסיך הנומידים המזרחיים, שסייע בדיכוי המרד של סיפאקס.
ב-211 לפנה"ס יצאו האחים הרומים לקראת הצבאות הקרתגים במטרה להביא להכרעת המערכה.
תיאורי הקרב של ההיסטוריון היווני פוליביוס לא שרדו, ולכן המקור העיקרי להתרחשויות הוא ההיסטוריון הרומי ליוויוס, הנחשב במחקר כמקור פחות מהימן, ובקרב זה בפרט ניכר שהאריך לתאר מתוך אהדה גלויה את שעותיהם האחרונות של המצביאים הרומיים מול הקטסטרופה שהתרגשה עליהם.
לדברי ליוויוס, נמצאו צבאותיהם של מאגו ועזרובעל גיסקו במרחק חמישה ימים מן הרומאים, בעוד עזרובעל היה קרוב יותר.
לרשות הרומאים עמד צבא של 20 אלף רומאים, ו-20 אלף לוחמים נוספים מבעלי בריתם האיברים.
המצביאים הרומים העריכו שיוכלו לגבור על עזרובעל, אך חששו שלאחר תבוסתו ייסוגו הצבאות האחרים אל ההרים, וכך תמנע מהם ההזדמנות להכרעה, והמלחמה תימשך עוד.
לפיכך החליטו לפצל את כוחם ולעלות על הצבאות הקרתגים במקביל.
גנאיוס יצא לעבר עזרובעל ברקה עם הכוחות האיברים ושליש מן החיילים הרומים, ואילו פובליוס הוביל שני שלישים מן הכוח הרומי לקראת מאגו ועזרובעל גיסקו.
עזרובעל הבחין שהצבא הרומי העולה עליו מתבסס בעיקר על בעלי בריתו האיברים, ולאחר מפגשים חשאיים עם ראשי השבטים הצליח, בזכות ניסיונו והיכרותו עם שפתם ותרבותם, לשחד את האיברים לערוק משורות הרומאים.
גנאיוס נמצא כעת בנחיתות מספרית קשה.
בינתיים נפגע צבאו של פובליוס ממתקפת פרשים נומידים בהנהגת מסיניסה, ואלו אילצו אותו להתבצר במחנהו.
פובליוס שמע על תגבורות איבריות משבטי הסוּאֶסֶטָנים שעושות את דרכן אל הצבא הקרתגי, ויצא לעברם במסע לילי, כשהוא מותיר במחנה כוח קטן.
הקרב הלילי התפתח באופן משובש, ושני הצדדים לא הצליחו להסתדר בקו ולחמו בטורים.
אף שיד הרומאים הייתה על העליונה, הוחמר מצבם עם בואם של הפרשים הנומידים, שתקפו את אגפם.
הרומאים נערכו להתמודד עם המתקפה הנומידית, אך אז הופיע הכוח הקרתגי העיקרי של מאגו וגיסקו ותקף אותם מעורפם.
פובליוס סקיפיו ניסה לארגן מחדש את שורותיו אך נפגע מחנית שהטיל פרש נומידי, ונהרג.
מותו מוטט סופית את הצבא הרומי, והוא הושמד במהרה.
מעטים הצליחו להימלט בחזרה אל המחנה.
מאגו וגיסקו חברו כעת במסע מזורז לעזרובעל.
גנאיוס טרם שמע על תבוסת אחיו, אך כוחם המתעצם של הקרתגים ונוכחותם של מאגו וגיסקו עוררו בו חשש כבד לגורל אחיו.
הוא החל בנסיגה לילית, אך למחרת הדביקו הפרשים הנומידים את צבאו.
הרומאים נאלצו להדוף בהתמדה את הנומידים, והתקדמותם הואטה מאוד עד לבסוף נאלצו לעצור, והצבאות הקרתגים כיתרו אותם.
גנאיוס התבצר עם צבאו על אחת הגבעות, ופרס את צבאו במעגל סביב הפרשים והאספקה.
האדמה הסלעית מנעה מהלגיונרים לבצר את עמדתם בתעלה וסוללה, ולכן פרסו שורת אוכפים ועליה ערמו את מטעניהם, אולם אלה לא הספיקו לבלימת הצבא הקרתגי העדיף.
הצבא הרומי הושמד וגנאיוס נהרג.
מעטים הצליחו להימלט בלילה אל המחנה של פובליוס וחברו לכוח הקטן שהותיר שם בפיקודו של הלגאט טיבֶּריוּס פוֹנטֶאִיוּס.
יחד נסוגו בהצלחה אל מעבר לאברו, כ-500 ק"מ צפונית למקום הקרב, ובדרכם הצטרפו אליהם יתר חילות המצב הרומיים שנותרו בספרד.
אם תיאור זה של ליוויוס עובדתי, מדובר בהישג רומי מרשים המעיד גם על התמהמהות המצביאים הקרתגים בניצול ניצחונם.
ליוויוס כותב שעבר חודש בין מותם של האחים, ועובדה זו עשויה ללמד שבפועל התנהלו הקרבות זמן רב יותר.
המרדף אחרי גנאיוס נמשך כנראה יותר מיום או יומיים, והצבאות הרומיים המפוצלים היו רחוקים יותר מכפי שתיאר.
את ההחלטה הרומית המפוקפקת לפיצול הצבא מסביר ליוויוס כמהלך מחושב של המצביאים הרומים להבטחת הכרעה, בעוד אחרים תלו זאת ברצונם להקל על בעיות האספקה בפנים היבשת.
ליוויוס גם אינו מאריך בשיפוט החלטתו של פובליוס לצאת לקרב לילי, שהובילה לבסוף לתבוסתו ולהשמדת צבאו.
את עיקר הכישלון בקרב הוא תולה בהסתמכות על חילות עזר לא אמינים.
בעקבות הקרב איבדו הרומאים כליל את אחיזתם בספרד, ומאמץ מלחמתי שארך שבע שנים ירד לטמיון.
שרידי הצבא הרומי, שמנו כ-8000 חיילים, נסוגו צפונה לאברו, אולם המצביאים הקרתגים לא השכילו לשתף פעולה כנגדם, וכך אפשרו לכוחות הרומיים להתבסס מחדש ולשמור על עמדותיהם מצפון לאברו, מהם ניתן היה ליצור בסיס לפעולה רומית בעתיד.
כך החמיצו הקרתגים את ההזדמנות לחדש את הקשר בין ספרד לאיטליה ולתגבר את צבאו של חניבעל, שבאותה העת איבד את בסיסו החשוב בקפואה.
לאחר כיבוש קפואה וסירקוסאי, הערים החשובות באיטליה וסיציליה שתמכו בחניבעל, התפנתה רומא לחידוש המערכה בחצי האי האיברי.
ב-210 לפנה"ס נערכו בחירות ברומא כדי לקבוע את הפרוקונסול שישלח לספרד, ובנו של פובליוס סקיפיו, פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, נבחר פה אחד.
בסוף אותה שנה נחת סקיפיו הבן באמפוריום, מדרום לפירנאים, קיבל פיקוד על הכוחות הרומיים במקום, וחידש את המערכה.
קרב בָּגְרַדָס ניטש באביב שנת 255 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין הצבא הרומי, בפיקוד הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס, לבין צבא קרתגו, בהנהגת המצביא שכיר החרב קסאנתיפוס הספרטני.
רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי ורבים אחרים נהרגו.
ההתנגשות ארעה בעמק הנהר בגרדס (Bagradas, כיום מג'רדה), לא הרחק מהעיר תוּנֶס (Tunes, כיום תוניס), ולכן הקרב נקרא לעיתים בשם "קרב תונס".
למרות עליונותם בשדה הקרב, הבינו הרומאים כי כל עוד שולטים הקרתגים בים לא יוכלו לסלקם מן האי, ועל כן החליטו להעביר את המלחמה לאפריקה ולהכריע שם את קרתגו בקרב יבשה.
שמאבק הקרתגים יהא לא למען סיציליה אלא למענם הם ולמען ארצם".
הקרתגים הבינו גם הם, כי אם ינחת צבא רומאי באפריקה ייחרץ לא רק גורל עריהם בסיציליה אלא גם גורל קרתגו עצמה, ועל כן החליטו להשמיד בקרב ים את צי חיל המשלוח.
הניסיון הקרתגי ליירוט צי הפלישה הסתיים בתבוסתם הגדולה בכל המלחמה, קרב אקונומוס, שנחשב לקרב הימי הגדול בעת העתיקה.
לאחר הניצחון נחת צבאו של הקונסול הרומי מרקוס אטיליוס רגולוס באפריקה, והביס בקרב אדיס את הצבא הקרתגי שהתייצב מולו.
קרתגו הייתה מוכנה לחתום על הסכם לסיום המלחמה, אך תנאי הכניעה הקשים שהציב הקונסול הרומי תקעו את המשא ומתן, והקרתגים החליטו להמשיך בלחימה.
קרתגו מסרה את הפיקוד על צבאה למצביא ספרטני שכיר בשם קסאנתיפוס, שתלה את כישלון הקרתגים בקרב אדיס בבחירת מיקום הררי שמנע מהם לנצל את יתרונות צבאם בפילים ופרשים.
לאחר שקיבל את הפיקוד על הצבא, בחר קסאנתיפוס בשטח מישורי מתאים לקראת הקרב הצפוי.
רגולוס ישב עם צבאו בתוניס, והחליט לצאת לקראת הצבא הקרתגי בשאיפה לסיים את המלחמה ולזכות בתהילת הניצחון.
קסאנתיפוס העמיד במרכז צבאו את כוחות הרגלים הקרתגים הערוכים בפלנקס, ומימינם הציב את יחידות השכירים.
את הפילים פרס לפני שורות הרגלים, ואת הפרשים חילק בין האגפים.
הקרב נחשב לחריג יחסית, מאחר שרוב הצבא הקרתגי הורכב מאזרחים, ולא שכירים כמקובל.
השכירים היו כנראה ממוצא יווני, מאחר שההיסטוריון היווני פוליביוס, שהוא המקור העיקרי לקרב, מתאר משלחת קרתגית ליוון קודם הקרב, שבמסגרתה הגיע לאפריקה המצביא קסאנתיפוס, יחד עם רבים אחרים.
הצבא הרומי, שמנה 15,000 רגלים ו-500 פרשים, נערך בפריסה מסורתית, כשהלגיונות ערוכים במרכז והפרשים מוצבים באגפים.
הקרתגים פתחו את הקרב במתקפת פילים לעבר שורות הלגיונות הרומים.
במקביל, הפרשים הקרתגים התגברו בקלות על מקביליהם הרומים, תוך עדיפות מספרית מכרעת.
מתקפת הפילים ערערה את המערך הרומי ואת הכוחות הרומים שהצליחו לעבור אותם הדף הפלנקס.
התקפת הפרשים הקרתגים על אגפיו של הצבא הרומי מוטטו אותו סופית.
רק באגף הרומי השמאלי הצליח כוח של אלפיים לגיונרים להדוף את יחידות השכירים שמולו ולרדוף אחריהם למחנה.