tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2002, הכריזה חברת האחים וורנר הנפשה על פיתוח סדרת טלוויזיה עם גרסאות תינוקות של דמויותיהם של ה"לוני טונס" תחת שם העבודה Looney Tunes Babies הרעיון לסדרה הגיע מהסרט המצליח Looney Tunes Lovables, ששופץ מאוחר יותר בתור קו הסחורה של Baby Looney Tunes.
גם מומחה חינוכי בחן את הסדרה למרות שלא תוכננה במפורש להיות חינוכית.
הסימון לסדרה נכתב על ידי מלחיני ההנפשה הוותיקים סטיבן וג'ולי ברנשטיין.
הם היו מועמדים לאמי יום (בימוי מוזיקלי יוצא מן הכלל) ב-2006. הם גם הלחינו את הפרטיטורה לסרט הפסחא, Baby Looney Tunes' Eggs-traordinary Adventure, וכתבו את המוזיקה והמילים לשירים המופיעים.
בייבי בוס: גדול בעסקים היא סדרת ספין-אוף אמריקאית מבית נטפליקס.
הפקת הסדרה נעשתה על ידי אולפני דרימוורקס, בוימה על ידי מאט אנגסטרום, פיט ג'ייקובס, אלן ג'ייקובסן וכריסטו סטמבולייב, ונכתבה על ידי צוות כותבים וביניהם ברנדון סוייר.
העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב-6 באפריל 2018 וזכתה לשבחים מצד הצופים.
עלילת הסדרה עוקבת אחרי תיאודור "בוס בייבי" טמפלטון, שחוזר להיות תינוק אחרי אירועי הסרט הראשון, אבל ממשיך לעבוד בתור סגן נשיא מבצעי שטח בתינוקות בע"מ (Baby Corp).
בייבי בוס חוזר להיות תינוק במשפחת טמפלטון, ובמקביל עובד בסתר בתינוקות בע"מ, החברה הסודית שתפקידה לדאוג שאהבת התינוקות תהיה האהבה החזקה ביותר בעולם.
אסור למבוגרים לדעת עליה, כי ברגע שמבוגר ישמע תינוק מדבר - המוח שלו "יישבר" מכיוון שאינו יכול לעכל את זה.
בייבי בוס מספר לטים שמוצצי השיגור לתינוקות בע"מ שודרגו, והשניים מגיעים יחד למשרדי החברה.
שם מתברר שבייבי מנכ"ל סופר־שמן, המנכ"ל הנוכחי של תינוקות בע"מ, שונא את בייבי בוס מסיבה שאינה ברורה.
משימת השטח הראשונה של הסדרה עוסקת ב"סקוטר באסקי", שנחשב לתינוק הגרוע ביותר בעולם.
בייבי בוס, ג'ימבו, סטייסי וטים מנסים למצוא פתרון למה לעשות עם התינוק הבעייתי.
סטייסי מציעה להחליף אותו בתינוק אחר ולשלוח תינוק חדש למשפחה האומללה, אך טים מתנגד לרעיון.
בסופו של דבר הוא מחזיר את סקוטר למשפחתו, והמשבר נפתר.
בהמשך בייבי בוס מגלה איום חדש על החברה: בוטסי קליקו, ששולח למשפחת טמפלטון חתול במתנה במטרה להחליף את בייבי בוס בבית.
צוות השטח מגלה שבוטסי יודע על קיומה של תינוקות בע"מ, ושהוא מאלף חתולים כך שיגרמו לתינוקות להיראות רע בעיני המבוגרים.
לאחר מכן מתגלה בעיה חמורה נוספת: הפורמולה המיוחדת של תינוקות בע"מ – זו שמאפשרת למי ששותה אותה להישאר תינוק לנצח – מתחילה להיעלם, ותינוקות במשרדי החברה מתחילים לגדול.
הצוות תופס את פרנקי, תינוקת שמתגוררת בתעלות האוורור של החברה, ומגלה שהיא זו שגנבה את הפורמולה.
בייבי מנכ"ל סופר־שמן מנסה לפטר אותה, אך מבלי שיידע, צוות השטח מבריח אותה חזרה למשרד ודואג שתישאר בחברה עם תפקיד רשמי.
בהמשך העונה בייבי בוס מנסה לבסס מחדש את מעמדו בתינוקות בע"מ מול בייבי מנכ"ל סופר־שמן, שמחפש כל הזדמנות להכשיל אותו ולהוכיח שהוא לא מתאים לניהול.
במקביל, האיום של בוטסי קליקו הולך ומתעצם: הוא ממשיך לקדם חתולים כתחליף לתינוקות, מפתח שיטות מתוחכמות לגרום למבוגרים להעדיף חיות מחמד, ומנסה לפגוע ישירות במאזן האהבה של התינוקות בעולם.
צוות השטח יוצא למשימות שונות כדי לסכל את התוכניות שלו, כולל חדירה לאירועים, משפחות ומקומות שבהם החתולים מתחילים "לגנוב" תשומת לב מתינוקות.
במהלך המשימות מתברר שטים הופך לשותף פעיל יותר ויותר בעבודת השטח, גם אם לא תמיד הוא מסכים עם שיטות הפעולה של תינוקות בע"מ.
היחסים בין טים לבייבי בוס נבחנים לא פעם, במיוחד כשהחלטות עסקיות מתנגשות עם ערכים משפחתיים, ובייבי בוס נאלץ ללמוד שלא כל בעיה נפתרת בכוח, מניפולציות או מהלכים תאגידיים.
העימות עם בוטסי קליקו מגיע לשיא: מתברר שהוא אינו רק אויב חיצוני, אלא מישהו שמבין היטב את עולם התינוקות ואת חולשות החברה.
לאחר ניסיונות חוזרים לפגוע בתינוקות בע"מ מבפנים ומבחוץ, בוטסי מוציא לאור את תוכניתו: שישה חתלתולים, לכל אחד תפקיד חשוב - משביתים את כל העיר.
בוטסי מספר שהוא עושה את כל הבלגן הזה מכיוון שכשהוא גודל על ידי חתולים, האמא החתולה שלו נתלתה מענף גבוה, ואז בייבי בוס "שיחזר" את רגעיה המשפילים בתוך כרזה.
העונה מסתיימת בכך שתינוקות בע"מ ניצלת ממשבר מיידי כאשר כל בתינוקות במשרד נלחמים בבוטסי קליקו, בייבי בוס מחזק את מעמדו כמנהיג וכחלק מהצוות, בייבי מנכ"ל סופר-שמן מפוטר, והקשר בינו לבין טים מתייצב כשותפות אמיתית.
עם זאת, ברור שהמאבק על לבם של המבוגרים רחוק מלהסתיים, ושהאיומים הבאים כבר מתחילים להתרקם לקראת העונות הבאות.
בעונה השנייה של בייבי בוס: גדול בעסקים בייבי בוס ממשיך לעבוד בתינוקות בע"מ ומצפה סוף-סוף להתקדם לתפקיד המנכ"ל, אך מגלה שבמקומו ממונה מנכ"לית חדשה ומפתיעה – בייבי מנכ"ל כוכבת על צווארון-גולף.
למרות האכזבה, בייבי בוס נאלץ לשתף פעולה ולהגן על הנהגת החברה, במיוחד סביב פיתוח פורמולה חדשה, "נסיוב החסרחון", שמטרתה לשמור על אהבת התינוקות בעולם.
במקביל מתגלה איום חיצוני חדש: פרדריק אסטיס, אדם מבוגר שמנסה לאחד קשישים וליצור תנועה שתערער את מעמד התינוקות ותפגע בכוחה של תינוקות בע"מ.
סבתא של טים, ג'יג'י, מצטרפת לאיגוד הזה לאחר שבאה לבקר אצל בית משפחת טמפלטון למשך כל הקיץ.
בעקבות זאת בייבי בוס וטים מגלים דבר חשוב - הם לא מסוגלים לחלוק חדר.
המנכ"לית החדשה מביאה לבייבי בוס תפקיד חשוב - לשמור את נסיוב החסרחון במקום בטוח.
בהמשך מתברר שחברה של כלבים, גורים בע"מ, גילתה על הנסיוב וניסתה להשיג אותו בכך ששלחה את באג הפאג - כלב קשוח - לאתר את הנסיוב.
בייבי בוס והצוות הודפים אותו והנסיוב שוב בטוח.
הבעיה היחידה היא שמפלילים את בייבי בוס בהדלפת הסוד לגורים בע"מ.
המנכ"לית שולחת למצוד אחריו את בייבי מנכ"ל לשעבר שופר-שמן, שהפך לתינוק טוב מאז שפוטר.
בסוף מתברר שמי שהפליל את בייבי בוס בהדלפת הסוד הייתה לא אחר מאשר המנכ"לית, שלטענתה עשתה זאת כדי לבחון את הכישורים של בייבי בוס ולראות אם הוא מתאים להיות המנכ"ל הבא של תינוקות בע"מ.
בהמשך העונה טים נשלח ללימודי פסנתר, אבל מי שמלמד אותו הוא מר גרוסמן, קשיש מרושע שפרדריק אסטיס מציג אותו כחלק מהמזימה.
הם הופכים את טים למין קשיש-ילד, אבל טים מצליח להתנער מזה בעזרת בייבי בוס והמשפחה שלו.
כשאסטיס מבין שמזימתו סוכלה, הוא נכנס לבית משפחת טמפלטון וגונב את נסיוב החסרחון.
בעקבות זאת המנכ"לית מציבה אתגר לכל העובדים בתינוקות בע"מ - לשחזר את הנוסחה של נסיוב החסרחון, ובכך לזכות בתפקיד המנכ"ל הבא.
בייבי בוס מנצח באתגר בעזרת טים וצוות השטח, והמנכ"לית אוספת את כל הכישלונות המסריחים.
לאורך העונה מתברר שבייבי מנכ"ל כוכבת על צווארון-גולף אינה כפי שהיא נראית, ושמאחורי הקלעים נרקמות מזימות שמסכנות את החברה מבפנים.
בייבי בוס, יחד עם צוות השטח ועם טים, נאלץ להתמודד עם האשמות, הדחות זמניות ומצבים שבהם אמון, נאמנות והנהגה עומדים למבחן.
היחסים בין בייבי בוס לטים ממשיכים להתפתח, כשטים לוקח חלק פעיל יותר בהחלטות ומאתגר לא פעם את הדרך התאגידית שבה בייבי בוס רגיל לפעול.
הם הולכים לחלץ את בייבי מנכ"ל כוכבת על צווארון-גולף מידי הקשישים שחטפו אותה, אך לבסוף היא חושפת את עצמה כחלק מהקשישים.
הקשישים מהפנטים את טים באמצעות נגינה בפסנתר ושוב הוא הופך לקשיש, הכל כדי לעזר במזימת העל - להפוך כל תינוק בפסטיבל הקיץ למסריח, בעזרת הפורמולות המסריחות שאספה המנכ"לית, וכך לזכות בכל האהבה בעולם.
לקראת סוף העונה נחשפת האמת סביב הנהגת החברה והקשר בין האיומים הפנימיים והחיצוניים.
בייבי בוס מצליח לסכל את התוכניות של פרדריק אסטיס ושל בעלי בריתו, מוכיח יכולת מנהיגות אמיתית, ובסופו של דבר זוכה להכרה כמנהיג הראוי של תינוקות בע"מ.
העונה מסתיימת כשהחברה ניצלת ממשבר גדול, בייבי בוס מחזק את מעמדו, והמאבק על אהבת התינוקות אמנם נרגע – אך ברור שעוד אתגרים מחכים בהמשך.
בעונה השלישית חל מפנה דרמטי בחייו של בייבי בוס.
לאחר רצף עימותים עם אויבים חיצוניים, כשלים תאגידיים ומתח מתמשך מול ההנהלה, דירקטוריון תינוקות בע"מ מחליט שבייבי בוס עצמו הוא הגורם לחוסר היציבות של החברה.
הוא מפוטר מתפקידו ומורחק לחלוטין מהארגון – ללא גישה לפורמולה, למשימות שטח או למטה הסודי.
לראשונה מאז תחילת הסדרה, בייבי בוס נשאר תינוק רגיל לחלוטין, בלי כוח, בלי סמכות ובלי זהות מקצועית.
כדי למלא את החלל שנוצר, הוא מצטרף לקבוצת משחק של תינוקות רגילים, ביניהם סקוטר באסקי.
גם מחוץ לעולם התאגידי, בייבי בוס מתקשה לוותר על צורת החשיבה הניהולית שלו: הוא מנסה לארגן את קבוצת המשחק כמו צוות מבצעי, לקבוע חוקים, לחלק תפקידים ולהפוך את זמן המשחק לאמצעי לייצור אהבת תינוקות.
הניסיונות האלו יוצרים חיכוכים עם שאר התינוקות ועם ההורים, ומאלצים אותו להתמודד עם עולם שבו אין היררכיה, אין דוחות ביצוע ואין שליטה.
במקביל, בתינוקות בע"מ שורר כאוס.
הנהלות מתחלפות במהירות, החלטות מתקבלות מתוך לחץ ופחד, והחברה מתקשה להתמודד עם איום חדש ומשמעותי במיוחד: באביזי (בתרגום לעברית: תינוקי עסוקי).
באביזי הוא מותג ושיטה חינוכית־מסחרית שמבטיחה להורים תינוקות "מושלמים" – שקטים, נקיים, נטולי ריח, צפויים וקלים לניהול.
המוצרים והפילוסופיה של באביזי מדכאים התנהגויות טבעיות של תינוקות כמו בכי, לכלוך, משחק חופשי וספונטניות, ובכך הופכים את התינוקות לפחות "תינוקיים" ויותר כמו מוצרים מתוכננים.
הסכנה שבאביזי אינה גלויה או אלימה, אלא רעיונית: הורים מתחילים להעדיף נוחות ושליטה על פני קשר רגשי אמיתי.
כתוצאה מכך, מאזן אהבת התינוקות בעולם מתחיל לרדת – איום ישיר על מטרת קיומה של תינוקות בע"מ.
ההנהלה מתקשה להילחם בבאביזי, משום שזהו רעיון חברתי ושיווקי ולא אויב קלאסי שניתן להביס במבצע אחד.
דווקא מהמקום שבו הוא נמצא – מחוץ לחברה ובתוך קבוצת המשחק – בייבי בוס מצליח לראות את הנזק שבאביזי עושה בצורה חדה יותר.
הוא עד לשינויים בהתנהגות התינוקות ולתגובות ההורים, ומבין שהמאבק אינו רק על נתוני אהבה, אלא על עצם ההגדרה של מהו תינוק.
בעזרת טים וחבריו, הוא מתחיל לפעול מאחורי הקלעים: לחשוף את ההשלכות של באביזי, לשבש את פעולתו ולהזכיר להורים שתינוקות אינם אמורים להיות נוחים או מושלמים, אלא אמיתיים.
במהלך העונה היחסים בין בייבי בוס לטים מעמיקים.
טים רואה את אחיו מתמודד עם כישלון, אובדן זהות וצורך אמיתי להשתנות.
בייבי בוס עצמו עובר תהליך: ממנהל שמודד אהבה במספרים ובגרפים, לדמות שמבינה את הערך של חופש, משחק וקשר אנושי, גם כשהם רועשים, מבולגנים ולא יעילים.
לקראת סוף העונה מתברר להנהלת תינוקות בע"מ שהחברה אינה מסוגלת להתמודד עם באביזי ועם האיומים החדשים בלעדיו.
בייבי בוס מוכיח שהוא מנהיג גם בלי תואר רשמי, ומוחזר לתפקיד משמעותי בארגון.
הפעם הוא חוזר עם תפיסה שונה של הנהגה – פחות כוח ושליטה, ויותר הקשבה, שיתוף פעולה והבנה רגשית.
בייבי בוס הופך להיות המנכ"ל החדש של תינוקות בע"מ.
העונה השלישית מסתיימת בתחושת סגירת מעגל: תינוקות בע"מ מתייצבת מחדש, באביזי נבלם, ובייבי בוס מבין שמנהיגות אמיתית אינה נובעת מכיסא או תפקיד, אלא מהיכולת להבין מה באמת חשוב לתינוקות – ולאהבה שהם מעוררים בעולם.
בעונה הרביעית והאחרונה של הסדרה בייבי בוס חוזר לעמדת כוח מלאה בתינוקות בע"מ לאחר האירועים של עונה 3. כעת, כשהוא שוב מנהיג בכיר בארגון, הוא מציב לעצמו מטרה שאפתנית וחסרת תקדים: להגיע ל־100% אהבת תינוקות בעולם.
בייבי בוס מאמין שאם החברה תצליח להשיג אהבה מוחלטת, לא יישארו יותר איומים על התינוקות, והמאבק המתמשך מול כוחות חיצוניים יסתיים אחת ולתמיד, כשהעולם יגיע ל"מאה צהוב".
כדי להשיג את היעד הזה, בייבי בוס דוחף את תינוקות בע"מ לקצה.
הוא מעלה את רף הדרישות, מכריז על מבצעי־על, מעמיס עבודה על צוות השטח ומנסה לנהל את האהבה העולמית כמו פרויקט עסקי מדיד.
אולם הלחץ הגבוה, ההחלטות הקיצוניות והשאיפה לשלמות מתחילים לפגוע במורל העובדים וביציבות החברה.
במקום אהבה טבעית, נוצרות תגובות מלאכותיות שמערערות את האיזון.
במקביל מופיעים איומים חדשים שאינם דומים לאויבים הקלאסיים מהעבר.
הפעם מדובר בהשפעה תרבותית ותקשורתית: תכנים, תוכניות ודמויות ציבוריות שמשפיעות על ההורים וגורמות להם לצרוך אהבה בצורה שטחית, מדודה ומנוהלת.
האיומים האלו אינם פועלים נגד תינוקות ישירות, אלא משנים את הדרך שבה מבוגרים תופסים הורות, רגש וקשר.
תינוקות בע"מ מתקשה להתמודד עם רעיונות מופשטים כאלה, ובייבי בוס מגלה שכוח תאגידי לא תמיד מספיק.
בשלב זה נכנסים לתמונה פיג וטאם – צמד מנחי תוכנית טלוויזיה פופולרית במיוחד, שמשפיעה על הורים בקנה מידה עולמי.
הם מסיטים את תשומת הלב של ההורים מהתינוקות אל מסכים, תוכן וטרנדים, וגורמים לכך שהאהבה הופכת לצריכה רגעית ולא לקשר רגשי עמוק.
תינוקות בע"מ מתקשה להילחם בהם, משום שהם לא "נגד" תינוקות במפורש — הם פשוט מחליפים אותם במשהו נוצץ יותר.
במקביל מופיע יועץ חדש (OCB), שמוצג כבעל פתרונות מבריקים לבעיות החברה.
הוא נכנס לתינוקות בע"מ במסווה של עזרה מקצועית, אך בפועל מערער את מעמדו של בייבי בוס מבפנים.
היועץ מקדם מדדים קרים, ניהול אגרסיבי וניתוק רגשי, ומנסה להוכיח שבייבי בוס פועל מתוך רגש ולא מתוך "יעילות".
בהדרגה מתברר שהיועץ אינו מעוניין רק לייעץ — אלא להשתלט על החברה, לגנוב את התפקיד של בייבי בוס ולשנות את ייעודה.
אל האיומים האלו מצטרף גם איום פיזי וברור יותר: הכלבים של גורים בע"מ.
הכלבים, שבעבר היו יריבים משניים, חוזרים ככוח מאורגן ומתוחכם.
הם מנסים לחדור לתינוקות בע"מ, לאסוף מידע ולבסס השפעה מתוך הארגון עצמו.
הכלבים מייצגים אהבה קלה, מיידית ובלתי מותנית — כזו שלא דורשת מההורים מאמץ, סבלנות או עומק רגשי — ובכך מהווים איום ישיר על אהבת התינוקות.
בייבי בוס מוצא את עצמו נלחם בשלוש חזיתות במקביל: תרבות ההמונים של פיג וטאם, חתרנות ניהולית של היועץ, ואיום ישיר מצד הכלבים.
הלחץ מוביל אותו לקבל החלטות קיצוניות יותר ויותר בשם היעד של 100% אהבה.
כתוצאה מכך המורל בתינוקות בע"מ נשחק, והעובדים מתחילים לפקפק אם החברה עדיין מגינה על תינוקות — או רק רודפת אחרי מספרים.
בתוך החברה עצמה מתפתחים מתחים פנימיים.
עובדים מתחילים לפקפק בדרך של בייבי בוס, חלקם מרגישים שהוא מתרחק מהערכים המקוריים של תינוקות בע"מ.
סטייסי, ג'ימבו ושאר חברי הצוות מוצאים את עצמם מתלבטים בין נאמנות למנהיג לבין ההבנה שהשאיפה לשלמות עלולה להרוס את מה שהם מנסים להגן עליו.
במקביל לעלילה התאגידית, טים עובר תהליך אישי משמעותי.
הוא מתמודד עם שינויים בחיים: החבר הטוב ביותר שלו, דני פטרוסקי, עובר דירה לעיר אחרת, והקשר של טים עם בייבי בוס מקבל אופי בוגר ומאוזן יותר.
טים כבר אינו רק שותף למשימות, אלא מצפן מוסרי עבור אחיו, שמזכיר לו שתינוקות אינם מספרים בגרפים אלא בני אדם קטנים עם רגשות.
ככל שהעונה מתקדמת, בייבי בוס מתחיל להבין שהמטרה של 100% אהבה היא בעייתית.
אהבה אמיתית אינה ניתנת לשליטה מלאה, ואינה יכולה להיות מושלמת כל הזמן.
הניסיונות לכפות שלמות יוצרים לחץ, ניכור ופגיעה בקשר הטבעי בין הורים לתינוקות.
המשבר מגיע לשיא כאשר תינוקות בע"מ כמעט מתפרקת מבפנים, והרעיון של "אהבה מנוהלת" מתגלה ככישלון.
פיג וטאם, הכלבים ו-OCB משתלטים על תינוקות בע"מ וכולאים את כל עובדיה בחוץ.
מוצצי השיגור משובשים, המוניטורים לא עובדים, ורק בייבי בוס יכול להשתגר על תוך החברה.
הוא רוקח תוכנית והצוות מגלה שיש כניסה אחורית לתינוקות בע"מ, ומשם כולם נכנסים ונלחמים על המבנה.
הקרב מוכרע בניצחון לתינוקות בע"מ.
ברגע השיא של העונה בייבי בוס עושה את הבחירה החשובה ביותר בחייו: הוא מוותר על השליטה, מוותר על המרדף אחר שלמות, ומחליט להחזיר את האהבה למקום הטבעי שלה.
הוא מבין שתפקידו האמיתי אינו לנהל אהבה, אלא לאפשר לה לקרות.
בעקבות ההבנה הזו הוא מעביר את הנהגת תינוקות בע"מ לסטייסי, שמייצגת גישה מאוזנת ובריאה יותר.
בסיום הסדרה בייבי בוס מקבל החלטה אישית עמוקה: הוא בוחר להפסיק להיות תינוק־מנכ"ל ולהתחיל לגדול באמת.
הוא מוותר על הפורמולה, נפרד מהזהות התאגידית שלו, והופך לילד רגיל במשפחת טמפלטון.
הסדרה מסתיימת בסגירת מעגל מלאה – מהתינוק המנהל שלמד לראות את העולם דרך מספרים, אל ילד שמבין שאהבה, משפחה וקשר אנושי חשובים יותר מכל הצלחה עסקית.
בֵּייגִ'ינְג (נקראת גם פקינג או פקין; כתב סיני: 北京; בתרגום חופשי: "בירה צפונית"; פין-יין: Běijīng - IPA: ; הגייה מקורבת: בֵּיְצִ'ינְג) היא מחוז עירוני ובירת הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית המחוז העירוני מנתה כ-21.893 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי שאנגחאי, ולאחת מהערים הגדולות בעולם כולו.
המטרופולין שלה נשלטת כעירייה, ישירות על ידי הממשלה הלאומית, ומכילה 14 רבעים עירוניים ופרבריים, ושניים כפריים.
מסביב לכל המחוז העירוני של בייג'ינג נמצא מחוז חביי, למעט בדרום מזרח, שם נמצא המחוז העירוני של טיינג'ין.
בייג'ינג היא אחד ממרכזי המסחר (לצד שאנגחאי והונג קונג), והמרכז השלטוני, התרבותי והמנהלי של הרפובליקה העממית של סין.
העיר היא המטה של רוב החברות הממשלתיות הגדולות ביותר בסין, וכן מרכז עיקרי לכבישים הארציים ולכבישים מהירים.
מגיעים אליה קווי רכבת רגילה וכן קווי רכבת מהירה.
נמל התעופה הבינלאומי של בייג'ינג הוא נמל התעופה השני בגודלו בתנועת נוסעים בעולם.
ההיסטוריה של העיר, מתועדת מזה שלושת אלפים שנה, בייג'ינג היא הבירה הרביעית במספר של סין, והמרכז הפוליטי של המדינה במהלך 700 השנים האחרונות.
העיר ידועה בשל ארמונותיה המפוארים, מקדשיה, גניה, קברים מפורסמים, חומות ושערים, ובאוצרות האמנות שלה.
האוניברסיטאות בעיר, הפכו אותה למרכז התרבות והאמנות בסין, ערים ספורות בעולם היו המרכז הפוליטי והתרבותי של אזור כה עצום לכל כך הרבה זמן.
בתחילת המאה ה-21 חלה האצה כלכלית משמעותית בעיר והיא התחזקה במעמדה כמוקד כלכלה עולמי.
בבייג'ינג 14 מתוך 100 החברות המובילות בעולם (על פי דירוג Fortune500).
בנוסף ב-2016 עקפה את ניו-יורק והייתה לעיר המשכנת את מספר המיליארדרים הגדול בעולם.
במהלך השנים היו לעיר שמות רבים.
השם שונה, כיוון ש'ג'ינג' (京) פירושו 'בירה' וממשלת הקוומינטנג שישבה בנאנג'ינג רצתה להדגיש שבייג'ינג אינה בירת סין, ושממשלת המצביא הצבאי של בייג'ינג לא הייתה לגיטימית.
בשנת 1949 שונה השם בחזרה על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין, כדי להדגיש שבייג'ינג היא בירת סין.
הרפובליקה של סין בטאיוואן לא הכירה באופן רשמי בשינוי השם, ובמהלך שנות החמישים והשישים רבים בטאיוואן קראו לבייג'ינג 'פאיפינג'.
כיום השם בייג'ינג נפוץ גם בטאיוואן, למרות שמספר מפות של סין מטאיוואן עדיין משתמשות בשם הישן יחד עם גבולות המחוזות מלפני 1949.
במערב הייתה העיר מוכרת שנים רבות כפקין או פקינג (Peking) וגם פקאן.
כתיבה זו משקפת את הגיית השם במאה ה-17, לפני שהתרחש מעתק הגאים במנדרינית מהעיצור [kʲ] (קְי) אל [tɕ] (בערך צ').
העקבות הראשונות של מגורי אדם באזור בייג'ינג נמצאו במערות של גבעת עצמות הדרקון ליד הכפר ג'ואוקואודיין, שברובע פאנגשאן, שבו חי אדם פקין.
מאובני הומו ארקטוס שנמצאו במערות מתוארכים ללפני 230,000 עד 250,000 שנים.
הומו ספיינס, הופיעו באזור לפני כ-27,000 שנים.
ארכאולוגים מצאו התיישבויות נאוליתיות לאורך כל המחוז העירוני, כולל בוואנגפוג'ינג, שבמרכז בייג'ינג.
מסקנות החוקרים הן שהעיר בייג'ינג, בגלגולה הראשון, נוסדה ב.
העיר הראשונה בעלת חומה, באזור בייג'ינג נקראה ג'י, עיר מדינה מהמאה ה-11 עד המאה ה-7 לפנה"ס.
בתוך בייג'ינג המודרנית, ג'י ממוקמת דרומית לתחנת הרכבת המזרחית של בייג'ינג.
מדינה זו, נכבשה מאוחר יותר על ידי מדינת ין והפכה לבירתה.
לאחר נפילתה של מדינת ין, בתקופת המדינות הלוחמות, השושלות הקיסריות הראשונות המשיכו להפעיל את העיר כעיר הבירה של האזור, תחת מספר שמות שונים.
בתקופת שלוש הממלכות, העיר נוהלה על ידי גונגסון דזאן, ויואן שאו, לפני שנכבשה על ידי מדינת ויי.
אזור המטרופולין של בייג'ינג יושב באלף הראשון לפנה"ס ובירת ממלכת ין (燕) הוקמה שם ונקראה ג'י (蓟).
ג'י מזוהה לעיתים כראשיתה של בייג'ינג, אך העיר נזנחה במאה השישית לספירה.
מיקומה המדויק של ג'י נותר עדיין בגדר תעלומה, למרות הניסיונות הרבים בעשורים האחרונים לזהות את המקום.
העיר שקמה במקום הידוע כבייג'ינג כיום נכבשה ב־1215 על ידי המונגולים בעת שכבשו את כלל סין.
הם קבעו אותה כבירת המדינה.
בסוף המאה ה-13 גרו בה כבר מיליון תושבים, והיא הייתה העיר המאוכלסת ביותר בעולם.
העיר הוקפה בחומה חיצונית באורך 18 ק"מ וחומה פנימית שהגנה על ארמון שושלת ג'ין שהיה לב העיר.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה היה בסין בשנת 1346, ובכתביו תיאר את המערכות הבירוקרטיות שראה בה: ביקורת גבולות ומכס.
בכתביו ציין כי המערכת הביורוקרטית הסינית עובדת באופן מופלא.
עם מיגור הכובשים המונגולים נכבשה העיר בשנת 1368 על ידי שושלת מינג.
בשנת 1403 העביר הקיסר השלישי בשושלת מינג, ג'וּ-די (朱棣), את הבירה מדרום סין לבייג'ינג שהייתה מרכז כוחו בצפון.
הוא גם נתן לה את שמה, שפירושו הבירה הצפונית.
"העיר האסורה", מרכז השלטון הקיסרי, נבנתה לאחר הכרזתה כבירה בשנים 1406 עד 1420. בהמשך נבנו מספר מבנים בולטים אחרים כגון מקדש השמיים.
כיכר טְייֵן־אָן־מֶן (天安門) הסמוכה לעיר האסורה, נבנתה ונשרפה פעמיים במהלך שלטון שושלת מינג עד שלבסוף שופצה בשנת 1651. השלטון הקומוניסטי הקים בכיכר זו מאוזולאום שבו מוצגת גופתו החנוטה של מאו דזה-דונג, מייסדה של סין הקומוניסטית.
כיכר זו הייתה מרכזה של מספר תנועות מחאה כנגד השלטון.
האחרונה והמפורסמת שבהם התרחשה בשנת 1989 כאשר סטודנטים סינים הפגינו בתביעה לדמוקרטיזציה של השלטון ופוזרו בכוח רב על ידי השלטונות.
בשנות ה-90 וה-2000 חלו בבייג'ינג תהליכי פיתוח מואצים במסגרתן שכונות ישנות רבות (המכונות "חוטונגים") פינו את מקומן לגורדי שחקים ואזורי מסחר מודרניים.
הפיתוח הגיע לשיאו בעת ההכנות לאולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בעיר בשנת 2008.
בייג'ינג ידועה בשכונות אשר נבנו בסגנון הסיני העתיק, הנקראות "חוטונג".
בשכונות אלה רחובות המשתרעים מצפון אל דרום וביניהם בתים החוצים אותם ממערב אל מזרח.
רובם של בתי החוטונג נהרסו לטובת הקמתם של גורדי שחקים מודרניים.
בייג'ינג משתרעת על פני 16,411 קמ"ר בצפון־מזרח סין.
בצפונה, במערבה ובדרומה היא גובלת במחוז חביי, ובדרום-מזרחה גובלת בעיר-מחוז טיינג'ין.
גובהה הממוצע מטרים ספורים מעל פני הים.
מצפון לעיר משתרעים הרי ין (Yan), המהווים מכשול ומגן טבעי לעיר.
הדרכים הבודדות החוצות את ההרים מובילות אל בייג'ינג ומכאן חשיבותה כעיר על דרך מסחר.
האקלים בעיר הוא אקלים יבשתי, הגובל באקלים צחיח למחצה.
הקיץ חם, לח וגשום יחסית (כתוצאה מהמונסון המזרח-אסייתי) והחורף קר ויבש מאוד, כתוצאה מהאנטיציקלון הסיבירי, המונע הגעת משקעים בחודשי החורף.
האביב (מרץ-אפריל) מתאפיין במזג אוויר לא יציב, עם גלי חום לצד פרקים של מזג אוויר קר, לצד סופות חול ממדבר גובי.
הטמפרטורה היומית הממוצעת בחודש יולי עומדת על C° 31.8, ובחודש ינואר על C° 2.3. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 528 מילימטרים ל-590 מילימטרים.
העיר מחולקת לשני חלקים לא שווים בגודלם, העיר הטטארית (הפנימית) שמכילה את העיר העתיקה והעיר החיצונית שכוללת כיום גם את כל הכפרים והערים שנבלעו על ידי בייג'ינג המתרחבת.
מרכז העיר הוא כיכר טיין-אן-מן שממול לעיר האסורה.
מסביב לכיכר, במעגלים גדלים והולכים, מוקפת העיר בכבישי טבעת, שהקצר שבהם באורך 43 ק"מ.
זיהום האוויר מהווה בעיה חמורה בבייג'ינג, כמו גם בחלקים אחרים של סין.
השיעור של הזיהום ביום ממוצע גבוה פי חמישה מהמותר בתקן של ארגון הבריאות העולמי.
בעת ההכנות לאולימפיאדה עשו השלטונות הסיניים מאמצים רבים להקטין שיעור זה, והשקיעו למעלה מ-17 מיליארד דולרים למטרה זו.
מפעלים מזהמים רבים נסגרו וחוקקו חוקים שהגבילו תנועה של כלי רכב בעיר.
כמו כן נפתחו קווים חדשים ברכבת התחתית, ומחירם הוזל על מנת להגביר את השימוש בהם.
המחוז העירוני בייג'ינג מחולק לשישה עשר רבעים:
ארגון אונסק"ו הכריז על ארבעה אתרים בבייג'ינג כאתרי מורשת עולמית (בסוגריים שנת ההכרזה):
העיר האסורה - אזור הארמונות הקיסריים של שושלות מינג וצ'ינג בבייג'ינג (1987)
ארמון הקיץ והגן הקיסרי (1998)
מקדש השמיים (Tiantan): מזבח קורבן קיסרי (1998)
הציר המרכזי של בייג'ינג (2024) - קטע בן 7.8 קילומטרים במרכז העיר העתיקה הכולל את העיר האסורה, את מקדש השמיים, וכן את מגדל התוף ומגדל הפעמון ואת כיכר טיין-אן-מן.
בקרבת העיר מצויים שני אתרי מורשת עולמית נוספים קברי שושלת מינג, ומספר קטעים מן החומה הגדולה של סין (הידועים שבהם הם באדאלינג, שינשאלינג, סימאטאי ומוטיאניו).
בייטאוניט, מינרל טקטוסיליקטי (סיליקטים במבנה מרחבי) נדיר למדי, השייך לקבוצת המינרלים הידועים בשם פלגיוקלז (סוג של פצלת השדה).
המינרל זוהה לראשונה ב-1835 בבייטאון (כיום אוטווה) שבקנדה ומכאן שמו.
המינרל מצוי גם בסקוטלנד ובדרום אפריקה.
בדרך כלל מוצאים את הבייטאוניט בסלעי גברו.
הבייטאוניט מצוי באמצעיתה של שורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט והמכונה פְּלַגְיוֹקְלז ("שבירה נטויה").
בייגלה או שְׁלוֹבִית הוא חטיף אפוי, אשר לרוב משוזר לתוך צורה של לולאה.
הבייגלה עשוי מקמח חיטה ומשמרים, לרוב בתוספת מלח או שומשום.
לפי מקורות רבים, מקור הבייגלה בדרום גרמניה (שם הוא נקרא "בְּרֶצֶל"), אחרים טוענים שהוא מגיע מחבל אלזס שבגבול בין צרפת וגרמניה.
יש הטוענים שמקורו בימי הביניים, אחרים - בתקופת רומא העתיקה או אפילו הקלטים.
לפי הספר "היסטוריה של מדע וטכנולוגיה" המציא את הבייגלה נזיר איטלקי בשנת 610 לספירה, כפרס לילדים שלומדים תפילות.
הוא קרא לרצועות הבצק האפוי, שמקופלות בצורה של ידיים שמחזיקות את החזה, פרסטיולה ("פרס קטן").
השם של המאפה הושפע, ככל הנראה, מנפילת הצאר הרוסי, כאשר המורדים פיתחו את הבייגלה כמאכל זול ומשביע ואף השתמשו בסמל שלו כסמל המחאה.
ישנם מספר סיפורים אודות מקור צורתו של הבייגלה.
לפי אגדה אחת, אופה שהורשע בגנבה קיבל את ההזדמנות לבטל את גזר הדין אם יוכל ליצור לחם שדרכו ניתן לראות את השמש שלוש פעמים; האופה הפך את הבצק לבייגלה לפני האפייה.
לפי סיפור אחר, הצורה מסמלת את מיקום הידיים של נזיר בתפילה, ושלושת החורים מייצגים את השילוש הקדוש בנצרות.
סמל עם שלוש טבעות היה גם סמל ישן לסמן מאפייה בגרמניה, אך לא ניתן לדעת אם הסמל הופיע לאחר המצאת הבייגלה או לפניו.
במאה ה-18 מהגרים מדרום גרמניה הכירו את הבייגלה לצפון אמריקה, ובעיקר לאזור פנסילבניה.
מאפיות רבות קמו בפנסילבניה ומכרו בייגלים בתוצרת בית, והפופולריות של המאפה הלכה וגדלה.
בשנת 2003 מושל פנסילבניה, אד רנדל, הכריז כי 26 באפריל יהיה "יום הפרעצל הלאומי", כדי להוקיר את חשיבות הבייגלה להיסטוריית המדינה והכלכלה.
הבייגלה בגרסתו הקלאסית הוא בצורת לולאה שזורה, אך משווקות גם צורות נוספות של החטיף, כמו טבעות עגולות, מקלות ארוכים, בייגלה שטוח, ועוד.
בייגל טוסט הוא מאכל ישראלי, סוג של כריך העשוי מבייגל גדול הממולא בגבינות וירקות ונקלה במצנם.
לידו נהוג להגיש ירקות טריים.
בייגל טוסט ממולא לרוב בגבינה צהובה, בולגרית או פטה, ביצה קשה, זיתים ירוקים, תירס, עגבניות ורוטב פיצה או רוטב אחר.
בייגל טוסט מוגש ברבים מבתי הקפה בישראל ובמזנונים במרכזי הערים.
בייזווטר היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה ממוקמת 4.8 ק"מ צפונית מערבית לצ'רינג קרוס, וגובלת בדרומה בהייד פארק ובגני קנזינגטון.
בשכונה אוכלוסייה אתנית מגוונת, יש בה קהילה יהודית ומתגוררת בה אוכלוסייה ערבית ניכרת (באזור דרך אדג'וור), וכן אוכלוסייה יוונית וברזילאית.
בתי השכונה בנויים ברובם בסגנון ג'ורג'יאני, אשר נבנו בין שתי מלחמות העולם - מדובר בעיקר בבתי טרסות הבנויים סביב כיכרות שבמרכזן גינות.
בתים אלה, שהיו בעבר בתים פרטיים חולקו כיום לדירות מגורים.
האזור בו ממוקמת כיום השכונה היה שייך בעבר למנזר וסטמינסטר (דבר המצוין בספר יום הדין).
הנזיר שניהל את השטח היה הנזיר בייניארדוס (Bainiardus) (שעל שמו קרויה, כנראה, טירת ביינארד).
זיכיון פרלמנטרי משנת 1653 מתאר את השטח כ"שדה פתוח לציבור" (common field) בסמוך לפדינגטון "ליד המקום המכונה המעיין של ביינארד" (Baynard's Watering).
לימים קוצר שם השכונה מ"המעיין של ביינארד" ל"מי ביי" (באנגלית - בייז - ווטר)
השכונה מהווה שטח בחירה למועצת רובע וסטמינסטר, ומהשכונה נבחרים שישה חברים במועצה.
בסוף המאה ה-19 החלו עשירי יהדות בריטניה לגור בבייזווטר ובשכונה הסמוכה סנט ג'ונס ווד, בהם ליאופולד דה רוטשילד ומשה מונטיפיורי.
ב-30 במרץ 1879 חנכו את בית הכנסת ניו וסט אנד.
אנשי הקהילה לא חסכו בהוצאות בבניית בית הכנסת, והוא שופע הדר, החל מרצפת הפסיפס דרך חלונות הויטראז' ועד לקירות האבן והשיש.
באוגוסט 2007 הוכרז בית הכנסת כמונומנט לאומי בריטי.
משמעות ההכרזה היא שממשלת בריטניה הפכה לאחראית לתחזוקתו ושימורו של המבנה.
רק בית כנסת אחד נוסף הוכרז כמונומנט בית הכנסת בוויס-מרקס במזרח לונדון, בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בממלכה המאוחדת, שנחנך ב-1701.
השכונה מוזכרת בספרו של ג'ון לה קארה "המרגל שחזר מן הכפור" בו, ליז, אחת הדמויות, היא חברה של סניף דרום בייזווטר של המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
בספר אחר של לה קארה - "כל אנשי סמיילי" מתגורר בשכונה קצין בכיר קומוניסטי בדימוס.
כמו כן דמויות רבות בספרו של סמיואל סלבון "The Lonely Londoners" מתגוררות בשכונה.
השכונה מוזכרת בספרו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות" כמקום בו התגלתה עריסת התינוק שאבד (בלא התינוק).
סרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" צולם בשכונה, וכך גם הסרט "אלפי" משנת 1966.
בייטוללה מחסוד (1974 – 5 באוגוסט 2009) היה מנהיג ארגון הטליבאן הפקיסטני והמבוקש מספר 1 בפקיסטן, עד מותו ב-5 באוגוסט 2009 במתקפת טילים אמריקאית בסמוך לגבול עם אפגניסטן.
מחסוד נולד בכפר במחוז באנו שבצפון מערב פקיסטן, אחד מחמישה אחים.
הוא מעולם לא רכש השכלה גבוהה, אולם למד במדרסה כשהיה צעיר.
בצעירותו נסע לעיתים קרובות לאפגניסטן וזאת כדי לעזור לארגון הטליבאן להחיל את חוקי השריעה באזור.
בשנת 2004, לאחר מותו של נק מוחמד, הפך מחסוד למנהיג שבט גדול באזור פקיסטן.
מספר חודשים לאחר מכן מונה על ידי מוחמד עומאר, המבוקש מספר 2 בעולם באותו הזמן, למושל אזור מחסוד, במערב המדינה.
לאחר מותו של מוחמד נק, נאבק מחסוד עם עבדוללה מחסוד על הנהגת ארגון הטליבאן בפקיסטן.
כשנהרג עבדוללה מחסוד, עלה שמו של בייטוללה בקשר למעורבות בהריגתו.
בסופו של דבר תפס מחסוד את השליטה על הארגון בשלהי 2004.
במהלך 5 שנותיו כמנהיג הטליבאן ערך מחסוד מספר פיגועי ראווה בפקיסטן שגבו מספר רב של קורבנות, פעולות הטרור הבולטות שבהן היה מעורב היו הפיגוע במלון מריוט באיסלאמבאד, שבו נהרגו יותר מ-50 בני אדם, והריגת מנהיגת האופוזיציה וראש ממשלת פקיסטן לשעבר בנזיר בוטו בסוף דצמבר 2007.
בספטמבר 2008 דווח בכלי התקשורת שמחסוד נפטר כתוצאה מכשל בכליות, אך מקורביו הכחישו את הדיווח.
מאוחר יותר הוכחו הדיווחים כשקריים.
בתחילת שנת 2009 פתח צבא פקיסטן במבצע נרחב להפלת שלטון הטליבאן, שהשתלט על אזורים שלמים בצפון-מערב המדינה והציב אולטימטום לממשלה ליישם את החוק האיסלמי באותם אזורים.
כ-2.5 מיליון בני אדם נאלצו להימלט מבתיהם בעקבות הקרבות.
אחת המטרות המוצהרות של המבצע הייתה להרוג את מחסוד, מנהיג הטליבאן באותם אזורי קרבות, שעל ראשו הציעה ממשלת ארצות הברית 5 מיליון דולר.
בתחילת חודש אוגוסט 2009 נהרג מחסוד, עם אחת מנשותיו, ממתקפת טילים אמריקאית על ביתו שבכפר נרדוסאי בדרום מחוז וזיריסטן בצפון המדינה, בסמוך לגבול עם אפגניסטן.
הדיווחים על מותו היו סותרים, ומקורות בארגון הטליבאן דיווחו שמחסוד עדיין בחיים, אולם לאחר מספר ימים הודיעו גורמים בארגון על מותו.
מחליפו של בייטוללה מחסוד כמנהיג הטליבאן בפקיסטן היה חכימוללה מחסוד, שנהרג אף הוא ממתקפת טילים אמריקאית בנובמבר 2013.
בייגל ירושלמי או כעך ירושלמי הוא סוג של בייגלה הדומה לקובריג, אך מקורו איננו ברור.
צורתו האופיינית היא טבעת אליפטית, צרה וארוכה, והוא מעוטר בשומשום.
בצורתו המקורית הוא מוגש יחד עם שמן זית וזעתר.
רכותו של הבייגל מושגת באמצעות אבקת חלב.
הבצק מכיל כמות גבוהה יחסית של סוכר על מנת להקנות לבייגל טעם מתוק, ולעיתים קרובות הבייגלה אף אינו מכיל מלח.
הבייגל נמכר במאפיות ברחבי הארץ, ונפוץ בדוכנים בעיר העתיקה ובמחנה יהודה בירושלים.
בייגל בייגל הוא מפעל ישראלי לייצור חטיפים אפויים, בבעלות של חברת יוניליוור ישראל.
משפחת בייגל היא משפחת אופים יהודית שהחלה לייצר מוצרי בייגלה ב-1880, בעיירה סמוכה לקרקוב בפולין.
שם המשפחה "בייגל" נקבע על פי משלח היד של בני המשפחה, כמקובל באותה תקופה.
בשנת 1933 עלתה משפחת בייגל לארץ ופתחה שתי מאפיות – בתל אביב וברמת גן.
המאפיה ייצרה מגוון של מוצרים אפויים.
בשנות החמישים המוקדמות הוקם מפעל גדול של החברה שנועד לספק כמות גבוה יותר של מוצרים.
באותו זמן, החברה החלה לספק את החטיף המלוח הישראלי הראשון אשר היה מבוסס על כעכים קטנים ופריכים.
כעכים אילו ידועים כיום בשם "בייגלה" על שמו של בייגל.
בשנות ה-60, לאחר שהמפעל רכש מכונות חדישות, נזנח ייצור הבייגלה בשיטה הידנית של "נחשי בצק" והחל הייצור האוטומטי.
עם השנים נוספו מוצרים רבים אחרים בצורות שונות למאפייה.
בשנת 2000 רכשה יוניליוור את "תמי בסט פוד" ובכך קבלה לידיה 51% מחברת בייגל בייגל ומשפחת בייגל החזיקה ב-49% הנותרים.
בשנת 2011 השלימה יוניליוור את הרכישה של חברת בייגל בייגל באופן מלא מידי משפחת בייגל (100%).
ב-2012 קיבלה החברה מענק של 10 מיליון שקלים להקמת מפעל בצפת, במקום המפעל באזור התעשייה ברקן שנסגר.
כל מוצרי מותג בייגל בייגל הם אפויים.
בייגלה – מיוצר במגוון של צורות: שמיניות מלח, טבעות שומשום, מקלות שומשום, ועוד.
נשנושים – סדרת חטיפים אפויים באריזה אישית ומשפחתית בטעמים כמו שמנת בצל, פלאפל, ברביקיו אמריקאי, בצל, תירס וזעתר.
דקים דקים – בייגלה שטוחים בטעמים שנוצרים משילובים שונים כמו שמנת ובצל, חמוץ מתוק, שומשום, פרג ונגיעות שום וגבינת צ'דר מתובלת, וכן בייגלה דקים העשויים 100% חיטה מלאה.
דגדג – חטיף מלוח בצורת דגים.
קרקרים – קרקרים במגוון טעמים כמו קרקרים מחיטה מלאה ופשתן, קרקר 6 דגנים וקרקר קלאסי.
נשנושי קרקר – מוצר בקטגוריית קרקרים, תחליפי הלחם החטיפיים, המיוצר במספר טעמים וצורות כמו משולשי שומשום, משושה 6 דגנים, קוקטייל מלוח, ועיגולים מלוחים.
בייגלה חיטה מלאה – סדרת מוצרים בטעמי מלח ושומשום העשויים חיטה מלאה.
ב-2006, במטרה להכפיל את נתח השוק שלה עד סוף שנת 2008, יצאה חברת בייגל בייגל עם קמפיין פרסומי בהשקעה של כ-2 מיליון שקלים ועם אריזות חדשות שעוצבו על ידי פיליפ בולקיה בגריד עיצובי קבוע ואחיד לכל המוצרים.
בשנת 2012 ובתחילת שנת 2013, דורגה הפרסומת של בייגל בייגל במקום הראשון.
בפרסומת מוצג נער בפולין שחושב על טעמים חדשים לבייגלה דקים דקים (קו פרסומי שהחל ב-2011).
הפרסומת נוצרה על ידי משרד הפרסום באומן בר ריבנאי.
בשנת 2011 העמיק המותג את הקשרים שלו עם ארגון וראייטי על ידי מתן חסות ראשית לאירוע התרמה שנערך בערוץ 2. לכבוד האירוע השיקה החברה גם מוצר התרמה: בייגלה לבבות מלוחים שהוא מהדורה מוגבלת של בייגלה בצורת לבבות.
בייג'ינג גואואן (במנדרינית: 北京国安) הוא מועדון כדורגל סיני המשחק בליגת העל הסינית מהעיר בייג'ינג.
המועדון הוקם בשנת 1951 כמועדון חובבים.
בשנת 1992 הפך למועדון מקצועי, מאז הוא משחק בליגת העל והוא אחד ממועדוני הפאר בסין.
בשנת 2009 זכה באליפות הראשונה שלו אי פעם.
בייז'ון (בפולנית: Bieżuń; ביידיש: ביעז'ון) היא עיירה במחוז ז'ורומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב, השוכן על גדת נהר וקרה (Wkra), הוא מהמאה ה-14, ובשנת 1406 הוענקו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-15 נהרסה העיירה מפלישות המסדר הטבטוני.
העיירה השתקמה והתפתחה במאה ה-16, אז נקבעו בה ירידים עונתיים, והוקמו בה בתי מלאכה לאריגת צמר ופשתן.
בדצמבר 1806 נערך בעיירה קרב בין כוחותיו של נפוליאון בונפרטה ובין גייסות פרוסיה, שהסתיים בניצחון הצרפתים.
בראשית המאה ה-19 הוקם בעיירה בית חרושת לטקסטיל.
זכויות העיר ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1869, והושבו לו רק בשנת 1994.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-18, ואלו עסקו בה תחילה בפונדקאות וברוכלות.
תחילה השתייכו יהודי העיירה לקהילת שרפץ, אך מסוף המאה ה-18 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית, תוך הקמת בית מדרש וקידוש בית עלמין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מפרעות הקוזקים, וכאשר נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנת 1915, נלקחו יהודים רבים בה לעבודות כפייה, והוטלו על הקהילה המקומית מיסים כבדים.
בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, החלו חיילי הצבא האדום להחרים רכוש יהודי בעיירה.
קהילת העיירה השתקמה באמצעות מוסדות עזרה הדדית ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, שיוצגה בידי פועלי ציון, הציונים הכלליים והמזרחי, והוקמו בה סניפים של החלוץ ושל ויצו.
כמו כן, פעלו בעיירה חסידויות גור, אלכסנדר וטריסק.
בעיירה פעלו בית תרבות יהודי ובתי ספר יהודיים.
בשנים אלה נמנו בעיירה כ-780 יהודים, מתוך כ-2,340 תושבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ורבים מתושביה היהודים ניסו להימלט מזרחה, אך בשל ניתוק הדרכים, נאלצו לשוב אליה.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו חיילי הורמכט להתעלל ביהודי המקום, תוך גזיזת זקנים, ולחטוף יהודים לעבודות כפייה.
ב-11 בנובמבר 1939, לאחר סיפוח האזור לרייך השלישי, צוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר המרכזית בה, ואנשי משטרה גרמנים העלו אותם על עגלות, וגירשו אותם מן העיירה.
יהודי העיירה הגיעו לערים מלאווה, צ'חאנוב ופלונסק, ומקצתם לוורשה, וגורלם במקומות אלו היה כגורל יתר היהודים בהם.
מקהילת העיירה שרדו את השואה בודדים.
בייגלה הוא ספר ילדים אמריקאי, שנכתב בשנת 1944 על ידי מרגרט אליזבת ריי, אויר על ידי הנס אגוסטו ריי ויצא לאור על ידי האחים הרפר.
הספר תורגם לעברית על ידי צבי רוזן.
דוכס, הדמות הראשית, נתקל ביחס של גזענות ודעות קדומות כלפיו בשל גופו הארוך, אך רוחו של דוכס אינה נשברת בשל כך, והוא מצליח להפגין בפני כולם את יכולותיו וכישוריו.
הוא אף משיג את מטרותיו, שהן לשנות את תפיסותיה הגזעניות של בחירת ליבו ולהתחתן איתה.
מרגרט אליזבת ריי (Margret Elizabeth Rey) נולדה בהמבורג ב-16 במאי 1906 ונפטרה מדום לב בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ב-21 בדצמבר 1996 בגיל 90. היא עסקה בכתיבה ובאיור של ספרי ילדים והתפרסמה בעיקר מסדרת ספרי התמונות שיצרה עם בעלה.
הנס אגוסטו ריי (Hans Augusto Rey) בעלה של מרגרט ריי, אייר את הספר.
הסיפור מתחיל בלידת חמישה גורי כלב תחש שגדלו והיו דומים זה לזה עד כדי כך שלא ניתן היה להבדיל ביניהם.
לאחר זמן מה אחד הגורים נעשה ארוך יותר משאר אחיו.
הוא היה כלב התחש הארוך בעולם והצטיין בכך שידע להתקפל בצורת בייגלה.
הוא היה גאה מאוד באורכו.
כולם העריצו אותו חוץ מזהובה, כלבת התחש הקטנה שבייגלה אהב.
זהובה דחתה אותו ואמרה לו "אני לא אוהבת כלבים ארוכים", אולם בייגלה התגאה בעצמו ואף הציע לה להתחתן איתו, אך היא סירבה ועמדה בסירובה גם לאחר חיזוריו הרבים.
יום אחד כאשר זהובה שיחקה בכדור שהתגלגל, ורדפה אחריו, שניהם נפלו לבור.
זהובה ניסתה לצאת בכוחות עצמה מהבור אך ללא הצלחה.
בייגלה שהיה בקרבת מקום כדי להשגיח עליה, ראה שהיא בסכנה ובא לעזרתה.
הוא שלשל את גופו הארוך לתוך הבור, תפס אותה וחילץ אותה מן הבור.
בעקבות כך, בייגלה הציע לה שוב להתחתן, והפעם היא הסכימה.
זהובה ראתה את בייגלה כגיבור, והם התחתנו.
הסיפור מסתיים בכך שזהובה ממליטה חמישה גורי כלב תחש.
דוכס, שכינויו הוא "בייגלה", הוא כלב תחש חום-כתמתם וארוך במיוחד.
העלילה סובבת סביב חייו, מלידתו ועד לידת צאצאיו.
כינויו ניתן לו בשל יכולתו להתקפל כמו בייגלה.
זהובה-כלבת תחש קטנה ושחורה, גרה מעבר לרחוב שבו מתגורר בייגלה.
היא מסרבת לאהבתו של בייגלה כלפיה בטענה שהיא "לא אוהבת כלבים ארוכים".
היא מסתבכת במהלך הסיפור ובייגלה הוא זה שהציל אותה.
בסופו של דבר זהובה התאהבה בו, התחתנה איתו והמליטה את צאצאיו.
ארבעת אחיו של דוכס-נולדו ביחד עם דוכס בחודש מאי, היו דומים מאוד לדוכס במשך תשעה שבועות ואחר כך דוכס נעשה ארוך יותר מהם.
הגורים של דוכס וזהובה-חמישה גורי תחש שנולדו לזהובה ולדוכס לאחר חתונתם, נולדו בחודש מאי כאשר שלושה מהם בצבעו של דוכס ושניים מהם בצבעה של זהובה.
הסיפור עוסק בהשפעתן של דעות קדומות וגזענות על הבחירות שבני האדם עושים.
הגזענות היא תכונה ששורשיה הפוטנציאליים קיימים בכל אדם, והיא מבטאת את שנאת האחר, חשש מאדם שיש לו מאפיינים שונים ממני.
לרוב, אם אדם אינו מודע לתחושות אלה בקרבו, בכל פעם שיימצא במגע עם אדם השונה ממנו, הוא עלול להגיב בגזענות ותחושת עליונות כלפיו.
הספר "בייגלה" מעודד מודעות לנושא וקבלת האחר באופן שוויוני וללא חשש מהאדם השונה ממני.
הספר מציג את זהובה כבעלת דעות קדומות כלפי בייגלה.
היא "לא אוהבת כלבים ארוכים".
בגלל אורכו של בייגלה, היא מסרבת לאהבתו.
כאשר בייגלה מוכיח לה שהוא באמת אוהב אותה, היא מתחתנת עמו דווקא בשל יתרונו כבעל גוף ארוך.
הציטוט "אני אתחתן איתך, לא מפני שאתה ארוך!
אלא מפני שאני אוהבת אותך.
מטרתה של כותבת הספר ללמד את הקורא שהדבר החשוב באמת הוא האופי וההתנהגות ולא המראה החיצוני או המילים הנאמרות.
"ספר מעניין וקליל המספר את סיפורם רווי האהבה והדאגה של שני כלבים.
ילד שמאזין לסיפור או קורא אותו, קולט את כל המסרים, הגלויים והנסתרים, בקלות ובאופן ישיר.
הציורים הצבועים בגוונים של חום-לבן, מעניקים תחושה של סיפור ישן ויוצרים סקרנות מרובה".
"הספר גורם לתפיסות מעוותות בנושא אהבה וזוגיות.
הספר מחזק את המיתוס שהבת חייבת להתחתן עם מי שתופס את עצמו כ"הבחור הטוב" ולא עם מי שהיא רוצה ואוהבת.
בנוסף, הציור של כל זוגות הכלבים שמתחתנים כל אחד עם מי שדומה לו בדיוק, מבטא יחס גזעני במידה מסוימת".
בייגומה (ביפנית ベーゴマ) הוא צעצוע מסורתי ביפן.
לרוב קוטרם של סביבוני הבייגומה הוא 3 ס"מ לערך, הם עשויים ממתכת, ועל ראשיהם כתובה אות קנג'י.
מקורם של הסביבונים האלו הוא ככל הנראה מסין, והם הובאו ליפן ואומצו בה כבר בתקופת שוגונות קאמאקורה, וצברו פופולריות במיוחד בתקופת אדו.
בדומה לפורפרות, לצורך סיבוב סביבון הבייגומה היה נדרש ללפף חוט סביבו, ולרוב הילדים היו מתחרים ביניהם בתחרויות בהן המנצח הוא מי שהסביבון שלו הסתובב הכי הרבה זמן, או מי שהעיף כמה שיותר סביבונים מתחרים.
רוב תחרויות הבייגומה מתקיימות על בד שמתוח על דלי.
הפופולריות של הבייגומות דעכה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-2000 עלתה מחדש ההתעניינות בצעצוע המסורתי בעיצובים חדשים בגלל הבייבלייד.
בייג'ינג שוגאנג דאקס (בסינית מפושטת: 北京首钢鸭俱乐部篮球队) היא קבוצת כדורסל מהעיר בייג'ינג שבסין, המשחקת בליגת ה-CBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 1956 בשם "קבוצת הכדורסל של בייג'ינג", והתחרתה ב"ליגת ה-NBL" המקומית.
בשנת 1988 קיבלה חסות מסחרית מחברת הפלדה שוגאנג, ומאז נקראת הקבוצה בשמה הנוכחי "בייג'ינג שוגאנג דאקס".
בשנת 1995 הצטרפו הדאקס לליגת ה-CBA, לקראת עונת הבכורה של הליגה.
במהלך 16 עונותיה הראשונות בליגה העפילה בייג'ינג חמש פעמים למעמד חצי הגמר (בעונות 1996, 1998, 2001, 2003 ו-2006), אולם לא מעבר לכך.
בתקופה זו בלט בקבוצה הסנטר הסיני-מונגולי מנגקה בטיר.
בעונת 2011/2012 הובילו את הקבוצה השחקנים האמריקאים סטפון מרבורי ורנדולף מוריס לזכייתה הראשונה באליפות ה-CBA, לאחר שגברה על גואנגדונג סאות'רן טייגרס (4–1) בסדרת הגמר.
בעונות 2014 ו-2015 זכו הדאקס בשתי אליפויות נוספות, בעוד מוריס ומרבורי זוכים בתואר ה-MVP של סדרת הגמר, בהתאמה.
לאורך השנים שיחקו בקבוצה שחקנים אמריקאים רבים, מלבד מרבורי, אשר הצטיינו בעברם בליגת ה-NBA, בהם סטיב פרנסיס, דמיאן וילקינס, מרכוס ת'ורנטון, אפיי יודו, ג'ורדן מקריי וג'רמי לין.
בֵּייוֺן היא עיר במחוז הדסון שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית העיר מדורגת במקום ה-15 בניו ג'רזי.
על אף שהצטמצמו במקצת, הייצור, ההפצה והפעילויות הימיות המסורתיות נותרו כוח מניע של כלכלת העיר.
חלק מהנמל של ניו יורק וניו ג'רזי נמצא בעיר, וכך גם נמל השייט קייפ ליברטי.
בייון הוקמה במקור כעיירה ב-1 באפריל 1861, מחלקים מהעיירה ברגן.
העיר נקראה על שם העיר באיון הצרפתית.
בייון התאגדה מחדש כעיר על ידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי ב-10 במרץ 1869. בזמן הקמתה, בייון כללה את הקהילות ברגן פוינט, קונסטבל הוק, סנטרוויל, פמרפו וסלטרסוויל.
בייון הפכה לאחד המרכזים הגדולים במדינה לזיקוק נפט גולמי והמתקן של Standard Oil של ניו ג'רזי ו-6,000 עובדיו הפכו אותו למקום התעסוקה הגדול ביותר בעיר.
נמל השייט קייפ ליברטי הוא מסוף ספינות תענוגות שנמצא על שטח של 1740 דונם.
הוא פותח במקור לשימושים תעשייתיים בשנות ה-30 ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוסב על ידי צי ארצות הברית להיות טרמינל האוקיינוס הצבאי בבייון.
כיום הוא משמש לצורכי תיירות וספנות נופש.
בעיר יש אוכלוסייה מגוונת מבחינה אתנית.
הקהילה היהודית של העיר מחולקת לקהילות: טמפל בית-עם (רפורמי), טמפל עמנו-אל (קונסרבטיבי), אוהב צדק (אורתודוקסי) וחב"ד.
בין המפורסמים שנולדו או גדלו בעיר: ויליאם שמין ומרטין דמפסי.
בייגלי או גלילת פרג/אגוזים (בהונגרית: Bejgli) הוא מאפה המורכב מגליל של בצק שמרים מתוק (לחמנייה מתוקה) במילוי צפוף, עשיר ומריר-מתוק של פרג.
מילוי חלופי הוא משחה של אגוזי מלך טחונים, או ערמונים טחונים.
הוא פופולרי במרכז אירופה ובחלקים ממזרח אירופה, שם נוהגים לאכול אותו בחג המולד ובחג הפסחא.
הבצק עשוי מקמח, סוכר, חלמון, חלב או שמנת חמוצה וחמאה, ושמרים.
הבצק עשוי להיות בטעם גרידת פרי הדר, לימון או תפוז או רום.
מילוי הפרג עשוי להכיל פרג טחון, צימוקים, חמאה או חלב, סוכר או דבש, רום ווניל.
לפעמים ריבת משמש, שהיא אחת הריבות הפופולריות ביותר בשימוש במטבח ההונגרי ומחליפה סוכר.
ישנה מנה דומה נוספת בשם רול אגוז או רול אגוזים, המכיל מילוי של אגוזי מלך טחונים וסוכר, מועשר לבחירה בצימוקים, רום, חמאה או חלב ו/או גרידת לימון.
מילוי זה עשוי להיות מתובל גם בקינמון, אגוז מוסקט, ציפורן או וניל.
הבצק בהתחלה די כבד, נוקשה ויבש, אבל עם הלישה והמנוחה הופך להיות מאוד אלסטי וחזק.
מרדדים אותו לעלה גדול, עבה או דק בהתאם לטעם.
עיקרון אסתטי אחד הוא ששכבות הבצק והמילוי צריכות להיות בעובי שווה.
את המילוי מורחים על הבצק, ואז מגלגלים אותו לגליל ארוך כמו בול עץ.
מתכונים מסורתיים כוללים בדרך כלל הברשה של הבול עם חלבון הביצה שנשאר מהחלמון המשמש בבצק.
את בול העץ הלא אפוי מעבירים בעדינות לתבנית יריעה, משאירים לנוח ואז הוא נאפה עד להזהבה.
מתכונים אחרים משתמשים במריחות שונות לפני האפייה או בזיגוג או בציפוי שמוסיפים לאחר מכן.
מילוי הפרג הוא משחה של זרעי פרג טחונים, חלב, חמאה, סוכר ו/או דבש, לרוב עם חומרי טעם וריח נוספים כמו גרידת לימון ומיץ.
יכול להיות שיש בו צימוקים.
מילוי האגוזים הוא משחה של אגוזי מלך טחונים, חלב, חמאה, סוכר, לרוב עם חומרי טעם וריח נוספים כמו קפה או גרידת תפוז.
גליל ארוך מאוד עשוי להיות מכופף כך שיתאים לתבנית אפייה; התוצאה נקראת patkó (פרסה) בהונגרית.
לפני האפייה, ניתן למרוח את הגליל עם חלב.
ניתן לסיים את הגליל עם זיגוג או ציפוי, עשוי אבקת סוכר ומיץ לימון.
הוא מוגש בדרך כלל פרוס.
במטבח ההונגרי הרולדות בייגלי האלה מוגשות יחד, אחת עם מילוי פרג והשנייה עם מילוי אגוזים.
השילוב ידוע בשם mákos és diós (פרג ואגוזים).
עם זאת, בחלק מספרי הבישול בשפה האנגלית ייתכן שלא יהיה אזכור למילוי האגוזים כחלופה.
כמה כותבי אוכל אחרים משלבים את הפרג ואגוזי המלך יחד במילוי אחד.
עקב ערבוב של תרבות פולנית וצ'כית, מהגרים לארצות הברית מארצות אלה משתמשים לפעמים במונח "קולאצ'ה" כדי לתאר את המאכל.
כטרנד חדש, מתהווה וריאנט מלא ערמונים שבהונגרית נקרא: gesztenyés bejgli.
נוקול או לוקום הוא סוג של בצק עלים המיוצר בטורקיה ובבולגריה, עם וריאציות.
הוא מורכב מעלה מגולגל של בצק שמרים שעליו מפזרים גבינה לבנה בסגנון פטה, אגוזי מלך או פרג מעל שכבת חמאה דקה.
לאחר מכן מרדדים את הבצק, חותכים למנות אישיות ואופים.
נוקול מוגש לפעמים חם כמתאבן במקום לחם.
בייונג-צ'ול האן (נולד ב-1959) הוא פילוסוף ותאורטיקן תרבות יליד דרום קוריאה החי בגרמניה.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברלין לאמנויות ועדיין נותן שם מדי פעם קורסים.
בייונג-צ'ול האן למד מטרולוגיה באוניברסיטת קוריאה בסיאול לפני שעבר לגרמניה בשנות ה-80 כדי ללמוד פילוסופיה, ספרות גרמנית ותאולוגיה קתולית בפרייבורג אים ברייסגאו ובמינכן.
בשנת 1994 הוא קיבל את הדוקטורט שלו בפרייבורג עם עבודת גמר על Stimmung, או מצב רוח, במרטין היידגר.
בשנת 2000, הוא הצטרף למחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בזל, שם השלים את ההביליטצה שלו.
בשנת 2010 הוא הפך לחבר סגל באוניברסיטת קרלסרוהה לאמנויות ועיצוב, שם תחומי העניין שלו היו פילוסופיה של המאה ה-18, ה-19 וה-20, אתיקה, פילוסופיה חברתית, פנומנולוגיה, לימודי תרבות, אסתטיקה, דת, לימודי תקשורת, פילוסופיה בין-תרבותית.
מ-2012 עד 2017 לימד פילוסופיה ולימודי תרבות ב-Universität der Künste Berlin (UdK), שם ניהל את התוכנית החדשה ללימודים כלליים Studium Generale.
עבודתו הנוכחית של האן מתמקדת בשקיפות כנורמה תרבותית שנוצרה על ידי כוחות השוק הנאו-ליברליים, שאותה הוא מפרש כדחף שאינו יודע שובע לקראת חשיפה מרצון הגובלת בפורנוגרפיה.
לדברי האן, תכתיבי השקיפות אוכפים מערכת טוטליטרית של פתיחות על חשבון ערכים חברתיים אחרים כמו בושה, סודיות ואמון.
במהלך הקריירה שלו, האן סירב להעניק ראיונות ברדיו ובטלוויזיה ולעיתים רחוקות חושף פרטים ביוגרפיים או אישיים כלשהם, כולל תאריך הלידה שלו.
חלק גדול מהכתיבה של האן מאופיין בדאגה בסיסית מהמצב בו נתקלים סובייקטים אנושיים במקצב החיים המהיר, המונע טכנולוגית, של הקפיטליזם המאוחר.
הוא חוקר מצב זה על היבטיו השונים באמצעות ספריו: מיניות, בריאות נפשית (בעיקר שחיקה, דיכאון והפרעת קשב וריכוז ), אלימות, חופש, טכנולוגיה ותרבות פופולרית.
ב-The Burnout Society החברה המותשת (כותרת גרמנית מקורית: ), האן מאפיין את החברה של היום כנוף פתולוגי של הפרעות עצביות כמו דיכאון, הפרעת קשב וריכוז, אישיות גבולית ושחיקה.
הוא טוען שהם לא "מדבקים" אלא "אוטמים", שאינם נגרמים בשל תגובת נגד של האימונולוגיה של אנשים, אלא בשל עודף חיוביות.
לדברי האן, אנו מונעים מהדרישה להתמיד ולא להיכשל, כמו גם משאיפת ההתיעלות, ובכך אנו הופכים להיות מחייבים ומקריבים בו זמנית ונכנסים למערבולת של תיחום, ניצול עצמי והתמוטטות.
"כשהייצור אינו חומרי, כל אחד כבר מחזיק באמצעי הייצור, בעצמו.
השיטה הנאו-ליברלית היא כבר לא מערכת מעמדית במובן האמיתי.
היא לא מורכבת ממעמדות שמפגינים אנטגוניזם הדדי.
זה מה שמסביר את יציבות המערכת".
האן טוען שסובייקטים מנצלים את עצמם: "היום, כל אחד הוא מעסיק נצלן במפעל של עצמו.
אנשים הם כעת אדון ועבד בו זמנית.
אפילו מלחמת המעמדות הפכה למאבק פנימי נגד עצמנו." האינדיבידואל הפך למה שהאן מכנה "הסובייקט-ההישגי"; האינדיבידואל אינו מאמין שהוא "סובייקט" כפוף אלא "פרויקט: תמיד מחדש וממציא את עצמו מחדש" דבר "שמגיע לצורה של כפייה והגבלה - למעשה, ל-"סוג יעיל יותר של סובייקטיביות והכנעה.
"כפרויקט הרואה עצמו נקי ממגבלות זרות חיצוניות, ה"אני" מכפיף את עצמו למגבלות פנימיות ולאילוצים עצמיים, שלובשים צורה של הישג כפייתי ואופטימיזציה.
בספרו (ייסורי הארוס) האן מפתח עוד רעיונות שפותחו בספריו הקודמים The Burnout Society (חברת התשישות - ) ו-Transparency Society חברת השקיפות (Transparenzgesellschaft).
החל בניתוח של " האחר " האן מפתחת חוקר את התשוקה ואהבה בין בני אדם.
בהתבסס על סרטו של לארס פון טרייר, מלנכוליה, שהאן רואה בו אלגוריה לדיכאון והתגברות עליו, האן מפתח עוד יותר את התזה שלו על החברה העכשווית כנשלטת יותר ויותר על ידי נרקיסיזם והתמקדות עצמית.
האבחנה של האן מגיעה אפילו כדי אובדן התשוקה, היעלמות היכולת להתמסר ל"אחר", לזר, ללא-עצמי.
בשלב זה, הסובייקטים מסתובבים אך ורק סביב עצמם, ללא יכולת לבנות מערכות יחסים.
אפילו אהבה ומיניות מושפעות משינוי חברתי זה: מין ופורנוגרפיה, אקסהביציוניזם / מציצנות וייצוג בלבוש חדש, מחליפים אהבה, אירוטיקה ותשוקה מהעין הציבורית.
שפע החיוביות והמיקוד העצמי מובילים לאובדן העימות.
החשיבה, קובע האן, מבוססת על ה"בלתי נחקר", על הרצון למשהו שעדיין לא מובן.
היא קשורה במידה גבוהה לארוס, כך ש"ייסורי הארוס" הם גם "ייסורי המחשבה".
לא הכל חייב להיות מובן וחביב, לא הכל חייב לההפך לזמין.
בספרו "טופולוגיה של אלימות" (Topologie der Gewalt), האן ממשיך בניתוח שלו את החברה שעל סף קריסה ניתוח שבו החל בספר The Burnout Society.
כאן הוא מתמקד ביחס שבין אלימות לאינדיבידואליות, הוא טוען כנגד התזה הנפוצה בדבר היעלמותה של האלימות, לדידו האלימות רק שינתה את צורתה וכעת היא פועלת בצורה עדינה יותר.
צורת האלימות החומרית מפנה את מקומה לצורה אנונימית יותר, נטולת סובייקטיביות, מערכתית, שאינה חושפת את עצמה, תוך שהיא מתמזגת עם המתחרה שלה - החופש.
הוא ממשיך לחקור נושא זה ב-"פסיכופוליטיקה" Psychopolitics, שם באמצעות זיגמונד פרויד, וולטר בנימין, קרל שמיט, ריצ'רד סננט, רנה ז'ירארד, ג'ורג'יו אגמבן, דלז/גואטארי, מישל פוקו, מישל סר, פייר בורדייה ומרטין היידגר, האן מפתח תפיסה מקורית של המושג אלימות.
רעיון מרכזי בתזה של האן הוא שאלימות מוצאת ביטוי בצורות 'שליליות' ו'חיוביות' (שימו לב: אין מדובר בשיפוט נורמטיבי לגבי הביטויים עצמם) אלימות שלילית היא ביטוי פיזי גלוי של אלימות, המתבטאת במלחמה, בעינויים, טרור וכו'; אלימות חיובית "מתבטאת כהישג יתר, ייצור יתר, תקשורת יתר, תשומת לב יתרה והיפראקטיביות".
האלימות החיוביות, מזהיר האן, עלולה להיות הרת אסון אפילו יותר מזו של שליליות.
"זיהום, פלישה והסתננות פינו את מקומם לאוטם."
האן כותב על נושאים כמו הפרעת קשב וריכוז, הפרעת אישיות גבולית, שחיקה, דיכאון, תשישות, אינטרנט, אהבה, ריבוי משימות, תרבות הפופ, כוח, רציונליות, דת, מדיה חברתית, סובייקטיביות, עייפות, שקיפות ואלימות.
ספרו חברת התשישות תורגם למספר שפות.
מספר עיתונים דרום קוריאנים בחרו בו כספר החשוב ביותר בשנת 2012. הוא מכר למעלה ממאה אלף עותקים ברחבי אמריקה הלטינית, קוריאה וספרד.
" ה-Los Angeles Review of Books תיאר אותו כ-"מועמד לא פחות טוב מכל אחד אחר להיות הפילוסוף של הרגע."
כתב ה-Der Freitag סטפן קראפט ביקר אותו על כך שהוא נשען על הפילוסוף האנטי-דמוקרטי ואנטי-טכנולוגי קרל שמיט, וטען כי הוא "מבלבל בין סיבה ותוצאה: לא התקווה ליותר שקיפות הפכה את הדמוקרטיה לטכנוקרטיה, אלא סרובם של הפרוגרסיבים לשקול את ההשלכות של טכנולוגיית המידע על התהליך הפוליטי".
בִּייֶלִינָה (בבוסנית: Bijeljina, בסרבית באותיות קיריליות: Бијељина) היא עיר בצפון מזרח רפובליקה סרפסקה, בוסניה והרצגובינה.
העיר ממוקמת במישור סמברייה, לא הרחק ממשולש הגבולות עם סרביה ועם קרואטיה.
האזכור הראשון בכתובים ליישוב בשם ביילינה הוא מ-1446. ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
בהמשך, הפך אזור העיר ביילינה לשדה קרב בין הצבא העות'מאני לצבא ממלכת הבסבורג אשר תחת האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) סופח דה פקטו אזור בוסניה ובכלל זה העיר ביילינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית וב-1908 סופח דה יורה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ביילינה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך מספר ימים.
בהמשך, הועבר אזור בוסניה לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה ובמהלכו פרצה מלחמת בוסניה.
ב-1992 פלשו כוחות צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאזור וכבשו את ביילינה.
מרביתו של הכוח הפולש הורכב ממיליציה סרבית בפיקודו של ז'לקו רזנטוביץ' אשר כונה ארקאן.
מטרתו של הכוח הפולש הייתה לבצע טיהור אתני בעיר והוא כוון בעיקר נגד האוכלוסייה המוסלמית המקומית.
בהמשך, הגיעו לביילינה גם פליטים סרבים שנמלטו מקרואטיה בשל המלחמה שהתחוללה במדינה.
לאחר המלחמה נכללה ביילינה בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליך שיקום ארוך ומדורג, אשר כלל הקמת תשתיות כבישים וחשמל, הקמת מבני ציבור ומגורים.
על פי דו"ח מ-1910 נקבע כי 70.57 אחוז מהתושבים משתייכים לדת הסרבית-אורתודוקסית.
משנת 1991 הייתה בעיר אוכלוסייה של בערך 96,796 תושבים.
הבוסנים היוו רוב בעיר, ואילו הסרבים היו רוב בכפרים הסובבים את העיר (רבתי).
בימים אלו חיים בעיר 105,000 תושבים, 98% מהם הם סרבים.
קהילה יהודית נוסדה במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-18 או לכל המאוחר בראשית המאה ה-19. בתקופה זו כבר פעל בית כנסת קהילתי קטן.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם במקום בית עלמין יהודי.
ב-1899 הוקם בית הכנסת המרכזי "החדש" של הקהילה.
בראשית המאה ה-20 החלה בעיר פעילות ציונית ובמסגרת זו הוקמו אגודות נוער ומקהלה קהילתית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, עלו כ-20 מבני הקהילה לארץ ישראל המנדטורית.
ב-1931 נמנו בביילינה 328 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 275 נפשות.
אזור ביילינה נמסר לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
באוגוסט 1941 נרצחו כמה עשרות מבני הקהילה על ידי אנשי פולקסדויטשה מקומיים ושוטרי האוסטאשה.
בהמשך, בוצעה אקציה בעיר ובמהלכה נעצרו בני הקהילה שנותרו בעיר.