tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך, מספר גדול של אנשים עזבו את הכפרים, מה שיכול היה להוביל לגידול באוכלוסיית הזאבים בעקבות ירידה בהיקף הציד ולגידול בטרף.
1964, דיווח לפיו 3 אנשים שטיפסו על הר ריאוגאמי שמעו סדרה של יללות מוזרות; זמן קצר לאחר מכן, הם נתקלו בזאב בודד, אשר בחן אותם לרגע בטרם נמלט לתוך היער, והותיר מאחריו פגר של ארנבת קטנה.
1966, תמונה של זאב הונשו צולמה לכאורה בכביש יער במחוז סאיטאמה.
התמונה הייתה ככל הנראה של לא יותר מכלב.
1970, פגר של זאב הונשו שנמצא לכאורה הובא למדענים לצורך מחקר.
הפגר נעלם מסיבה לא ברורה ולא ידוע האם בכלל נעשה עליו ניתוח כלשהו.
בין שנת 1908 ל-1978, היו לפחות 26 דיווחים על תצפיות של הזאב במחוזות אאומורי ואויטה.
1998, תצפיות על להקת כלבים מסתורית בהרים הסמוכים לעיר טוקיו.
במקרים רבים הלהקה המסתורית נראתה באזורי סבך ושיחים, סמוך לכבישים, או אף בחצרות, והפרטים בלהקה היו משמיעים קולות דמויי יבבה או יללה.
תושב אחד התלונן כי בעל חיים שנראה כזאב ניסה לתקוף את תרנגולותיו.
2000, מנהל בית ספר תיכון בשם סטושי נישידה צילם זאב הונשו לכאורה באי קיושו בעת שטייל.
הבעל חיים שצולם היה נראה ככלב בינוני עם צבע פרווה אפור ולבן, ופרווה כתומה על רגליו, כמו גם מאחורי האוזניים.
אותו מנהל צילם 15-10 תמונות בטרם ה"כלב" נעלם בסבך שיחים עבים.
אף על פי שמהתמונות היה נראה שמדובר בכלב משוטט, מומחה הזאבים היפני יושינורי ימאיזומי שוכנע שמדובר בזאב הונשו.
2006, אישה יפנית טענה שראתה שני זאבים בעת שטיילה במחוז וואקאיאמה.
לטענתה היא שמעה מהומה בתוך אזור שיחים וכשהתקרבה היא הבחינה בשתי חיות שנראות במבט ראשון ככלבים נאבקים על פגר של חיה, אך במבט מקרוב הם היו נראים מוזרים במעט ולא דומים לכלב הבית המוכר.
כאשר הם הבחינו בה, הם נמלטו במהירות עם הפגר.
תצפיות על זאבי הונשו אינן העדויות היחידות על קיומו.
באזורים רבים נמצאו שערות, גללים ושבילים בסבך שהתיימרו להיות של זאב.
מקדשים מסוימים גם טוענים שיש ברשותם פרוות או שרידים אחרים שנאספו מזאבי הונשו שמתו לאחר תאריך ההכחדה הרשמי.
לדוגמה, בשנת 1994 נמצא ברשותו של מקדש במחוז טוטורי פוחלץ של זאב שנטען שמת בסביבות 1950. פרוות זאב לכאורה נמצאה גם ברשותו של אדם שטען שהוא נהרג על ידו בסביבות שנות ה-70, אף על פי שזה לא אושר.
בנוסף, שמיעת יללות זאבים דווחה גם כן.
בשנת 1994 למשל, לפחות 70 בני אדם דיווחו על שמיעת יללות של זאב סביב חצי האי קיאי.
בית הגידול הנוכחי ביפן בהחלט מסוגל לתמוך באוכלוסייה של זאבים.
למרות צפיפות האוכלוסייה הגבוהה של יפן, השטח הוא במידה רבה הררי ומיוער, כשמרבית האוכלוסייה האנושית מרוכזת במרכזים עירוניים גדולים במישור החוף.
ביערות של יפן יש שפע של מיני טרף, עד כדי כך שמינים מסוימים כאיילים וחזירים הפכו למזיקים רציניים בתחומים רבים.
המערכת האקולוגית הנוכחית נוחה למדי לטורף כמו זאב הונשו.
על כן, בהתחשב באזורים העצומים של הרים מיוערים המיושבים בדלילות, בהחלט אפשרי שישנם אוכלוסיות קטנות של זאבים החבויות מבני אדם.
אם מתעלמים לרגע מפוטנציאל בית הגידול, עדיין יש בעיות מסוימות בראיות שונות לקיומו של הזאב.
ראיות פיזיות לכאורה שהותיר הזאב מאחוריו כמסלולים או גללים יכולים להיות בכלל של כלבים פראיים ומשוטטים.
ניסיונות בבדיקות DNA שנערכו על שערות כביכול של הזאב לא הצליחו לקבוע האם הן שייכות לזאב או לא, בין השאר בשל חוסר היכולת להתאימם לשערות של פוחלצי זאב ידועים משום שהללו נמרחו בכימיקלים שונים על מנת לשמרם.
גזעים יפנים רבים של כלבי בית כגון כלב שיבה, כלב אקיטה, וכלב שיקוקו בעלי דמיון גדול לזאבי הונשו, וייתכן בהחלט שיש להם השפעה על האמינות של דיווחי תצפיות.
חלק מהדמיון בין הגזעים המבויתים לזאב עלול לנבוע מהכלאה מכוונת שאולי התרחשה בעבר, ובמיני כלבים אלו ניתן לראות דמיון נוסף לזאב כמו ביצר הציד ובקשר המשפחתי החזק שלהם.
כלב שיקוקו נראה במובנים מסוימים כמו זאב הונשו, וכנ"ל לכלב שיבה ולכלב אקיטה שגדול מהזאב במעט.
על כן, בוודאי סביר להניח שמטיילים או ציידים שראו להרף עין אחד מכלבים אלו משוטט ביער הגיעו למסקנה השגויה שהם ראו זאב.
הדיווחים על יללות זאב קשים יותר להפרכה, אולם עדיין קיימת האפשרות שצלילים מסוימים של כלבי הבית עלולים להישמע כיללת זאב.
כלב שיבה ומספר גזעים יפניים אחרים למשל, ידועים בכך שהם מפיקים רעשים גבוהים ודקים והנביחה שלהם נשמעת יותר כצרחה מאשר כנביחה טיפוסית.
גזע הכלב - הוקאידו, מפיק אף יללות שדומות מאוד לאלו של הזאב.
מסיבות אלו ייתכן כי גם היללות שנשמעו כביכול באזורים שונים ביפן היו בכלל של כלבים.
בנוסף, התרחשו מספר ניסיונות כדי לבדוק את נושא היללות.
בשנת 1995, צוות חוקרים הגיע לחצי האי קי עם הקלטות של יללות זאבים ארקטים במטרה לעורר בתגובה יללות מזאבי הונשו אם אכן הם מצויים שם.
לאחר כמה לילות רצופים של השמעת ההקלטות בווליום גבוה, צוות החוקרים חזר בידיים ריקות.
ניסוי דומה נוסף נעשה שנה לאחר מכן במחוז סואיטמה ואף הוא לא העלה דבר.
זאב הונשו מהווה דמות בולטת בפולקלור והתרבות היפנית, ובניגוד יוצא דופן למקומות רבים בעולם שבהם לזאב יש דימוי שלילי, לזאב הונשו היה דווקא דימוי חיובי מאוד בקרב הכפריים והאגדות המקומיות.
דוגמה לכך היא שכפרים הרריים רבים נקראים על שמו של הזאב כמו כפר אוקאמייווה (= סלע הזאב) וכפר אוקאמיטאירה (רמת הזאב); ייתכן שהשמות נובעים בגלל תצפיות מרובות על הזאבים שהיו בעבר באזורים אלו, אך יותר סביר להניח שהדבר נובע מתוך מתן כבוד לזאב.
המקומיים בעבר האמינו כי הזאב הוא המגן והאפוטרופוס של ההרים, והוא מתגורר בחלקים הרחוקים והבלתי נגישים.
הכפריים היו משתמשים בפרוות הזאב בטענה שזה מרחיק את חזיר הבר ואת איילי הסיקה מהיבולים.
בחלק מהכפרים הנחת הגולגולת של הזאב שימשה כסגולה הן להגנה מפני החזירים והן לריפוי דיבוק.
מסורת כפרית הנקראת "יובומימאי" מורכבת ממתן אורז לנקבת הזאב לאחר שהיא יולדת גור; בתמורה הזאבים יגנו על הכפר מפני סכנות.
אגדות עממיות רבות נקשרו בשמו של זאב הונשו.
תינוקות נטושים למשל היו נמצאים כביכול על ידי הזאבים והללו היו מטפלים בהם.
הזאבים גם היו מגינים כביכול על הכפרים מיצורים מסוכנים.
לזאבים הייתה צורה רוחנית שיכולה להבין את השפה האנושית, לתגמל את הטובים ולהעניש את הרעים.
הזאב תואר גם כישות רוחנית המגינה על הנוסעים בהרים.
בנוסף לכך, על פי האגדות הזאב גם היה צד לפעמים מזון עבור תושבי הכפרים.
חלק מהאגדות מייחסות לזאב יכולת נבואית; בהרי טאמאקי ישנו עץ הקרוי "הברוש של כלב היללות" המתייחס לכך שכביכול הזאבים יללו באזור והזהירו את תושבי הכפר בטרם בוא סופה רצינית בשנת 1889. זאבי הונשו לא נהרגו כלל על ידי כפרים מסוימים והתקפות של זאבים באזורים אלה היו נדירות.
בפולקלור של כמה כפרים, רוצח של זאב הונשו יקבל עונש בעולם הרוחני.
האגדות מתארות את הזאב כחיה שמוסווית ביותר על רקע הסביבה, ושפרוותו משתנה בין עונות השנה כדי להסוות את עצמו עוד יותר.
בתרבויות מקומיות רבות מאמינים בשל כך שזאב הונשו מעולם לא נכחד.
זאב הודי (שם מדעי: Canis lupus pallipes) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב.
הוא דומה מאוד לתת-המינים הקרובים אליו זאב ערבי (Canis lupus arabs) וזאב טיבטי (Canis lupus chanco) וכן לזאב ההימלאיה (Canis lupus chanco).
זאבים אלה חיים בדרום אסיה, בעיקר בהודו ובמזרח התיכון, כולל בישראל, בה הוא נפוץ בעיקר ברמת הגולן – שם הוא מזיק גדול למגדלי פרות וכבשים, וכן במרכז, בירושלים וביהודה ושומרון.
זאבים אסייתים אלה קטנים יותר מהזאב האירופי (Canis lupus lupus), דקים יותר ממנו ופרוותם בהירה וזהובה עם מעט שערות.
לעיתים הפרווה גם מעט אדמונית עם שערות לבנות.
זאבים אלה חיים בלהקות קטנות של לא יותר מעשרה זאבים, והם נודדים למרחקים רבים בחיפוש אחר טרף.
הם נפוצים בעיקר בשמורות טבע, שם מתקבצות הרבה חיות ויש מים בהישג יד.
הזאבים יאכלו כל טרף שימצאו ובדרך כלל צדים בזוגות.
הם ניזונים מארנבות, מכרסמים שונים ואנטילופות.
הם פחות מותאמים למרוצים ממושכים ויעדיפו לתקוף את האנטילופות ממארב או על ידי מרדף בין השיחים כך שפרט אחד יכול להצטרף באמצע המרדף מבלי להיראות.
לעיתים הם גם מבריחים את האנטילופות אל זאב נוסף המסתתר בסבך.
לעיתים הם מזדווגים עם דולים בשמורות בהודו.
זאבים אלה מופיעים ב"ספר הג'ונגל" מאת רודיארד קיפלינג, בו מתוארים משפחת זאבים שאימצה גור אדם לו קראו מוגלי.
הזאבים לא תוקפניים לבני אדם בדרך כלל, אם כי לעיתים נהרגו מספר ילדים בהודו לאחר תקיפות ואף בישראל אירעו בשנת 2017 מקרים של תקיפת ילדים במדבר יהודה.
חוקרי זאבים העלו השערה שמדובר בזאב מעורב בכלב או בזאב שהתרגל לנוכחות בני אדם.
זאב הדרי (וניה פומרנץ) (15 בספטמבר 1916 – 7 בנובמבר 2001) היה ממנהיגי תנועת "החלוץ" בפולין, סגן ראש המוסד לעלייה ב', מראשוני המדענים של הכור הגרעיני בדימונה, מייסד הפקולטה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון ופרופסור לפיזיקה גרעינית.
ב-1931 היה הדרי ממקימי חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז' (יחד עם חנן מאירי).
הדרי עלה לישראל מפולין ב-1935 והצטרף כחבר לקיבוץ גבעת השלושה.
בעת מלחמת העולם השנייה פעל כנציג הקיבוץ המאוחד וההסתדרות הכללית ב"משלחת הארצישראלית בקושטא" של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, ארגון חשאי שעסק בעזרה ליהודים שחיו תחת שלטון גרמניה הנאצית וגרורותיה.
למעשה, היה חלק ממערך מבצעי לא רשמי מחוץ למערכת הממסדית, והיה כפוף לדוד בן-גוריון באמצעות טדי קולק.
בפועל היו הדרי ומנחם בדר הממונים על הקשר עם יהודי הונגריה.
במסגרת זו גם יצר את הקשר בין מנהיגי היישוב הארץ-ישראלי לבין יואל ברנד, מיוזמי העסקה "סחורה תמורת דם" (שמעולם לא יצאה אל הפועל), שבה בעלות הברית היו אמורות להעביר לגרמניה 10,000 משאיות מצוידות תמורת הצלת מיליון יהודים.
בספטמבר 1944, עם הפיכת חזית המולדת בבולגריה, היו הדרי ואהרון בן-יוסף ראשוני אנשי החוץ שנכנסו לממלכה.
הוא ביקר בסופיה ודיווח להנהגת היישוב על מצבה של יהדות בולגריה.
הדרי ובן-יוסף היו הרוח החיה בהקמת תנועת "החלוץ" בבולגריה שאיגדה את תנועות הנוער אשר פעילותן הופסקה לאחר החלת החוק להגנת האומה, להוציא צעירי התנועה הרוויזיוניסטית.
לאחר המלחמה גויס ב-1945 ל"מוסד לעלייה ב'" (העלייה הבלתי לגאלית).
הוא מונה לסגן ראש המוסד, שאול אביגור, ישב במרכז המוסד בפריז והיה האחראי מטעמו על הבריחה וההעפלה - העלייה הבלתי לגאלית מאירופה.
במסגרת תפקידו ארגן את מבצע העלייה באניית המעפילים "אקסודוס".
הדרי מילא תפקיד מרכזי בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, שהייתה חיונית מאוד להצטיידות צה"ל במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות מילא שליחויות בצרפת שעליהן דיווח גם לבן-גוריון .
התגייס לצה"ל ושירת כלוחם פשוט בחטיבת הראל, שבשורותיה נפצע.
אחרי שחרורו נפגש עם דוד בן-גוריון וסיפר לו על רצונו ללמוד בצרפת פיזיקה גרעינית, שראה בה את מקצוע העתיד.
עם ברכת הדרך של בן-גוריון נסע הדרי לאוניברסיטת סורבון בפריז ללמוד פיזיקה גרעינית.
כל השכלתו הממוסדת עד אז הסתכמה בלימודים ב"חדר" וב"ישיבה".
כעבור חמש שנים סיים את עבודת הדוקטור שלו, חזר לישראל והיה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים, שהשתתפו בהקמת הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בדימונה.
במקביל עסק בגיוס סטודנטים צעירים ללימודי הגרעין בצרפת.
הדרי היה חבר בוועדת התכנון של הכור הגרעיני (יחד עם עמוס דה-שליט וצבי ליפקין), ועבד בקמ"ג בפיתוח תחומים שונים עד לפרישתו לגמלאות.
במקביל פעל להקמתה של אוניברסיטה בנגב, בבאר שבע, שלימים הייתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
רעיון הקמת האוניברסיטה נולד אצלו בעיקר מהגדרת הצרכים של הקריה למחקר גרעיני.
לפי תפיסתו, לא ניתן היה לקיים את קמ"ג לאורך זמן מבלי לקיים אוניברסיטה באזור.
הוא נמנה עם ראשי האוניברסיטה ושימש בה, במקביל לעבודתו בקמ"ג, פרופסור לפיזיקה גרעינית עד פרישתו לגמלאות.
ביוני 1955, על רקע פרשת קסטנר, היה הדרי מעורב בוויכוח עם עמדת השמאל (ובכללו "הקיבוץ המאוחד", שבשמו פעל במלחמת העולם השנייה) על ההיבט העקרוני של פרשה זו.
משה כרמל, מראשי אחדות העבודה, גינה את הניסיונות להציל את הנהגת מרד גטו ורשה באמצעות מגעים עם הנאצים או שוחד (וייחס את הדבר בטעות לשליח של קסטנר).
הדרי טען בשלושה מכתבים למערכות "למרחב" ו"דבר", שצו הזמן בעת השואה היה לנקוט בו בזמן בדרך המרד וההתקוממות ובניסיונות להציל יהודים.
נתן אלתרמן ייחד לעימות הזה את "הטור השביעי" שלו" ותיאר בשיר "קולו של וניה פומרנץ" "קול אמיץ בחותם-ייחודו/ קול - מופת לכולנו".
בשנת 1976 ישב הדרי בחבר השופטים להענקת פרס ישראל לשירות חיים לקליטת עלייה.
הדרי נפטר בבאר שבע בשנת 2001 ונטמן בבית הקברות בעומר.
בשנת 1983 זכה הדרי בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
על שמו של זאב הדרי קרויות שדרות בבאר שבע ובבת חפר.
פליטים מנצחים אימפריה, פרשיות עלייה ב' 1941 - 1948 - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
המוסד לעליה ב' - יומן מבצעים, פריס 1947 - הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון
צומת קושטא, שליחות כנגד כל הסיכויים - הוצאת משרד הביטחון, 1992
אוניות או מדינה, פאן יורק, פאן קרשנט (עם זאב צחור) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981
זאב דורמן (נולד ב-1947 בקיבוץ גבעת ברנר) הוא נגן בסון ומנצח ישראלי.
זאב דורמן השתלם במוזיקולוגיה ובניצוח באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם התמחה בניצוח אופרה.
בשנת 1987 זכה בפרס פרנסואה שפירא בניצוח.
הוא ניצח על תזמורות רבות בארץ, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עמה הופיע גם כסולן.
זאב דורמן היה עוזר לזובין מהטה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובשנים 1988 - 2004 שימש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, שעליה גם ניצח בסיורי קונצרטים ופסטיבלים בגרמניה, בשווייץ, בספרד, ברוסיה ובסין.
כמנצח שיתף פעולה עם גדולי הסולנים בימינו, ביניהם יו-יו מה, מישה מייסקי, מקסים ונגרוב ויוליאן רחלין.
כמו כן היה מנצח ומנחה בתוכנית הטלוויזיה צלילים מן ההיכל ששודרה מהיכל התרבות בתל אביב בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
למד נגינה בבסון אצל ולטר מרוז ואצל מרדכי רכטמן, שהיה נגן הבסון הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1963 הצטרף לתזמורת הגדנ"ע כנגן בסון ראשי והופיע עמה כסולן בארץ ובארצות הברית.
לתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצטרף בשנת 1969 ושימש כנגן הבסון הראשון בתזמורת.
משנת 2004 כיהן כראש תוכנית ההכשרה התזמורתית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ובשנים 2009–2015 כיהן כראש בית הספר בדרגת פרופסור.
בנו הוא המלחין אבנר דורמן.
זאב הים הוא רומן הרפתקאות פסיכולוגי משנת 1904, פרי עטו של הסופר האמריקני ג'ק לונדון.
גיבור הספר, האמפרי ואן ויידן, הוא מבקר ספרותי אשר ניצל מטביעה ומוצא עצמו שבוי על הספינה "גוסט", סקונר בפיקודו של וולף לארסן, קפטן מרשים ומרתק, בעל מערכת מוסרית חריגה.
ההוצאה הראשונה, בת 40 אלף עותקים, נמכרה כולה מראש, בשל הפופולריות של לונדון לאחר הצלחת ספרו "קול מיער".
אמברוז בירס כתב, "הדבר המדהים, בין שלל הדברים כולם, הוא יצירתו המופלאה של וולף לארסן - עיצובה ומיקומה של דמות בעלת היקף שכזה היא הישג ספרותי יוצא דופן...
אלמנט האהבה שיוצר לונדון בנובלה, המודחק עד כדי אבסורד, הוא מרהיב ממש".
דמותו של לארסן בוססה על מלח אמיתי שלונדון הכיר, קפטן אלכס מקלין.
לדברי לונדון עצמו, "חלק גדול מזאב הים בדוי, אך הבסיס הוא אלכסנדר מקלין".
קפטן אלכס מקלין נולד ב-15 במאי 1858, באיסט ביי, נובה סקוטיה.
הוא הפליג בעיקר במימי צפון מערב האוקיינוס השקט, עם אחיו, קפטן דן מקלין.
מקלין שימש בעבר כשריף של נום, אלסקה.
למרות היותם מרוחקים גאוגרפית רוב הזמן, האחים שמרו על קשריהם באי קייפ ברטון, שם עדיין מצויים צאצאיהם.
לונדון, אשר כונה "זאב" על ידי חבריו הקרובים, השתמש בתמונה של החיה ב-Bookplate (דף מידע אודות בעליו של הספר המודבק בתוך הספר) שלו ואף העניק לאחוזתו את השם "בית הזאב".
החוויות והמעללים שחווה גיבור הספר האמפרי ואן ויידן שאובים במידת מה מאירועים שחווה לונדון עצמו, או מסיפורים ששמע, כשהפליג ב-1893 על סיפונה של ציידת דובי הים, ה"סופיה סאת'רלנד".
את אופיו האוטודידקטי של הקפטן לארסן, סביר להניח שירש ממקרהו הפרטי של ג'ק לונדון עצמו.
ב"זאב הים" יוצא לונדון ל"מתקפה על פילוסופיית העל-אדם (של פרידריך ניטשה)".
ניטשה ושופנאואר מוזכרים בתחילת הספר ככותבים החביבים על אחד מידידיו של ואן ויידן, אליו הייתה כוונתו להגיע לפני שטבעה האנייה בה שט במפרץ סן פרנסיסקו.
בספר הקשרים גם לכותבים חשובים אחרים, כהרברט ספנסר, צ'ארלס דרווין, עומר ח'יאם, שייקספיר וג'ון מילטון.
לעלילה כמה קווים מקבילים ל"קפיטנים אמיצים" של רודיארד קיפלינג, בכך שבשניהם ג'נטלמן צעיר ניצל מטביעה ונלקח כעובד בכפייה על הספינה שחילצה אותו.
אולם, שני הספרים נבדלים באופן ניכר בעלילתם ובטון המוסרי שלהם.
כמו "קול מיער", גם "זאב הים" מספר את סיפורו של גיבור שהוא בן למעמד האריסטוקרטי, רך ומפונק – במקרה זה אינטלקטואל העונה לשם ואן ויידן – שנאלץ ללמוד איך להקשיח עצמו ולעמוד על רגליו האחוריות תוך כדי התמודדות עם עולם אכזרי וברוטלי.
הסיפור מתחיל בנסיעתו במעבורת במימי מפרץ סן פרנסיסקו, שבשל תנאי ערפל מתנגשת בסירה אחרת וטובעת.
ואן ויידן נסחף במים הקפואים, אך לבסוף ניצל ממוות כשהוא נאסף על ידי וולף לארסן לסיפון הסקונר שלו, העונה לשם 'גוסט'.
אלים וציני, אך עם זאת אינטלקטואל ובעל אינטליגנציה גבוהה, לארסן מושל בצוות ספינתו בעזרת השלטת טרור וכוח.
התעניינותו באדם כואן ויידן (אותו הוא מכנה "האמפ"), בעל יכולות אינטלקטואליות כה שונות מאלו של המלחים והציידים המרכיבים את עולם דייגי דובי הים, גורמות לו, במידת מה, לקחת אותו תחת כנפו.
הוא מכריח אותו לשמש כנער שירות, ותוך כדי הוא נאלץ ללמוד להילחם ולהגן על עצמו כחלק מההוויי הברוטלי-רצחני שהוא סדר היום של החיים על הגוסט.
אירוע מפתח בסיפור הוא ניסיון המרד בוולף לארסן של כמה מחברי צוות הספינה.
שני המארגנים הראשיים הם ליץ' וג'ונסון.
הם מפתיעים את לארסן והוא מושלך אל הים, אך מצליח לטפס בחזרה לספינה.
הוא מחפש את תוקפיו בחדר המגורים של המלחים אשר הכניסה והיציאה אליו נעשות רק באמצעות סולם.
לפחות שבעה משתתפים במרד ותוקפים אותו שוב.
לארסן מצליח ללחום את דרכו החוצה.
ואן ויידן מקודם לדרגת רב-מלחים, תחת הקודם בתפקיד, שנרצח.
לארסן זוכה בנקמתו מאוחר יותר, כשהוא מענה את צוותו, וכל העת הוא מכריז שיחסל את ליץ' וג'ונסון בהזדמנות הראשונה שתיקרה בדרכו, לאחר שעונת הציד תסתיים, והוא לא יזדקק להם יותר.
בשלב מאוחר יותר הם מנסים לברוח באחת מספינות הדיג הקטנות.
בתחילה הגוסט רודפת אחריהם אך משהיא מדביקה אותם בסופה, והבורחים מנסים לשוב אל הספינה כדי להציל את חייהם, לארסן אינו מאפשר להם לעלות לסיפון, והם נספים.
באותו זמן נאספים אל הגוסט ניצולים חדשים, ביניהם גם המשוררת המפורסמת מן החוף המזרחי מוד ברוסטר, שהייתה בדרכה למסע הבראה ביפן.
ברוסטר וואן היידן הכירו זה את זה עוד קודם לכן, ככותבים בעלי שם.
ואן ויידן ולארסן מיידית נמשכים אל ברוסטר, הודות לאינטליגנציה שלה ול"עדינותה הנשית".
האמפרי רואה בה את אהבת האמת הראשונה שלו.
הוא לוקח על עצמו לגונן עליה מפני הצוות, מזוועות הים, וכמובן, מוולף לארסן.
התעבות העלילה נמשכת כאשר הגוסט מתקרבת לאנייתו של "מוות" לארסן, יריבו המר ואחיו של האנטגוניסט.
וולף חוטף כמה מחברי צוות ספינתו של אחיו וכופה עליהם לשרת תחתיו, כשהם מחליפים את חברי הצוות המקוריים, שנרצחו או נהרגו במהלך המסע.
כשוולף לארסן סובל מאחד מהתקפי כאבי הראש המשתקים שלו, ואן ויידן גונב סירה אחת ובורח עם גב' ברוסטר, בתקווה להגיע לחופי יפן.
מזג אוויר קשה אינו מאפשר להם להגיע למחוז חפצם, והם נסחפים בחוסר אונים עד אשר הם מגיעים לאי בודד, מיושב רק על ידי מצבור ענקי של דובי ים.
הם צדים, בונים בקתות מחסה, ומתכוננים לשהייה ממושכת על האי, ומשתמשים בכח ובניסיון שצברו בעת שהותם על הגוסט.
אולם הגוסט עצמה מגיעה אל האי שלהם, כשוולף לארסן הוא הנוסע היחיד בה.
כנקמה, רדף "מוות" לארסן אחריו, תפסו, שיחד את כל צוותו שיעבור לספינתו, הרס את מפרשיו וזנח אותו להיסחף ללא שליטה, בודד בים.
יד הגורל היא שכיוונה את ספינתו האבודה לשם והפגישה שוב את הקפטן עם הזוג.
מצבו הבריאותי של לארסן מתדרדר, הוא חווה התקפים נוספים ונחלש קשות.
ואן ויידן אוסף אליו את כל כלי הנשק שעל הספינה, אך אינו מסגול להביא עצמו להרוג את לארסן, שמצידו אינו מאיים עליו.
האמפרי ומוד ברוסטר מחליטים שבכוונתם לתקן את הגוסט ולהפליג בה, אך לארסן, שרוצה למות על האי ולקחת אותם איתו במותו, מחבל ככל יכולתו בנסיונותיהם.
לאחר התקף נוסף, הוא מתעוור.
ניסיון אחרון שלו להרוג את ואן ויידן בחניקה נכשל בזכות התערבותה של מוד.
מנקודה זו מצבו ממשיך להתדרדר: הוא הופך משותק, ולבסוף מאבד גם את קולו.
גב' ברוסטר וואן ויידן אינם יכולים לעזוב אותו להירקב לבדו, וממשיכים לסעוד אותו.
חרף טוב לבם, הוא ממשיך בהתנגדותו עד הסוף.
ואן ויידן מסיים את תיקונה של הגוסט, ולכך נדרשים כל כוחותיו הפיזיים והשכליים, וההצלחה מביאה לו סיפוק גדול.
כשהכל מוכן, הם יוצאים לים ועוזבים את האי.
לבסוף, במהלך סערה אלימה, וולף לארסן מת.
הקפטן נקבר בקבורה ימית גסה, באקט שמשתקף לזה לו היה עד ואן ויידן עת הגיע לראשונה לגוסט.
הסיפור מסתיים כשהזוג מחולץ על ידי ספינה בשירות מנהל המכס האמריקני.
האמפרי ואן ויידן מתחיל את הספר כבעל נפש חזקה בגוף חלש.
מבחינה פיזית, הוא מתחזק ככל שהסיפור מתקדם, באמצעות יזע כפיים, הכולל למידת עבודות הספינה ויריבות עם הטבח תומאס מגרידג', ומבחינה מנטלית כשהוא נאלץ לעמוד בקשיים שהחיים על הגוסט מציבים, וכן יחסיו הבלתי יציבים עם לארסן.
בפוגשו את מוד ברוסטר, האמפרי מבין את גודל השינוי שחל בו – כעת היה בעל מבנה גוף שרירי, חזות מחוספסת ובנוסף בעל זווית הסתכלות שונה על החיים.
לואן ויידן יחסים ייחודיים עם הקפטן לארסן.
למרות שבפועל האמפרי הוא אסיר שלו, לארסן מראה לו העדפה ולפעמים אף משמש כדמות אב, נותן לו עצות כיצד יוכל לשרוד את חיי הסירה.
למרות שלארסן מנמק את לקיחת את ואן ויידן בשל מחסור בכח אדם, נראה שהוא מאמין באמת שהוא עושה משהו טוב עבור האריסטוקרט.
הוא טוען שואן ויידן מעולם לא נאלץ "לעמוד על רגליו שלו", כלומר אף פעם לא צריך היה לעבוד ותמיד נסמך על ירושת אביו כדי לשרוד.
לאורך הספר הקפטן מחמיא להאמפרי על גדילתו, ולבסוף אף אומר לו כי הוא גאה בו, שהוא גבר אמיתי.
מבחינה אידאולוגית, זו של ואן ויידן מנוגדת בצורה חריפה לזו של לארסן.
הוא מאמין בנצחיות הנשמה, טוב מולד ושגברים צריכים לפעול באופן צודק תחת כל הנסיבות האפשריות.
האמפרי דוחה את ניסיונות ההשפעה של הקפטן ומשמר את דעותיו המקוריות.
לקראת סוף הספר, לארסן מתכעס בשל היצמדותו של ואן ויידן לאמונותיו הנושנות, והוא מסרב להרוג את לארסן, למרות כל המרורים שהאכילו זה האחרון.
פיזית, לארסן מתואר כ-1.8 מ' ובעל תצורת גוף מאסיבית: כתפיים רחבות וחזה עמוק.
הוא מפגין את כוחו הרב לאורך הסיפור.
ואן ויידן מתאר אותו כ"יפה" מספר פעמים, מושלם סימטרית, דוגמה מייצגת של גבריות.
אולם, למרות זאת, כוחו האמיתי מתואר כמשהו ראשוני, פרימיטיבי וחייתי.
הוא אינטליגנטי למדי, ולמד בעצמו מספר תחומים, כגון מתמטיקה, ספרות, מדע ופילוסופיה.
לארסן נולד בנורווגיה, אם כי הוא ממוצא דני.
כל חייו עברו עליו בים: כבר כילד היה נער סיפון, ובגיל 16 נעשה למלח.
לא ברור מתי הפך לקפטן ולבעליה של הגוסט.
יש לו מספר אחים, אך רק "מוות" מוזכר בסיפור.
אין לו שום נקיפות מצפון שיימנעו מבעדו להיות מניפולטור או להשליט טרור כדי שרצונותיו ייעשו.
באופן תדיר הוא לוקח בני ערובה, ניצולים כמו ואן ויידן או ציידי דובי ים של ספינות אחרות, ומשתמש בהם לצרכיו.
הוא רוצח ומתעלל באנשים ללא היסוס, בשל חוסר ערכם של החיים, לדעתו.
הוא נהנה מהגירוי האינטלקטואלי שגב' ברוסטר וואן ויידן מספקים, ברם יחסיו עם האחרון מתוארים על ידו כיחס שבין מלך וליצן החצר.
לפי ואן ויידן, הוא בסך הכל צעצוע עבור לארסן.
למרות כוחותיו הפנימיים העצומים, לארסן מגלה מדי פעם סימני חולשה ודיכאון.
הוא מקנא באחיו, צר המחשבה, ושבשל כך מתנהלים חייו ללא דאגות.
הוא גם טוען שהוא מקנא באמונתם של הגב' ברוסטר וואן ויידן, אם כי לאחר מכן גורס שזו רק תודעתו, ושהוא יודע כי מוטב עבורו בלעדיה.
הוא מדבר גם על ייאוש מכך שלעולם לא הגיע למשהו גדול באמת.
הוא טוען כי היו לו את הנחישות והרצון הדרושים לכך, אולם מעולם לא ניתנה לו ההזדמנות.
"וולף" (זאב) אינו שמו האמיתי של לארסן.
השם המקורי אינו מוזכר בשום שלב.
במהלך הספר נרמז עבותות כי נדבק בו כינוי זה בשל אופיו האכזרי, וכך, בשל אותה סיבה, אחיו מכונה "מוות".
המילה "זאב" היא החוזרת ביותר בספר, 422 פעמים.
אחריה המילה "לארסן", 363 פעמים.
מוד ברוסטר נשבית על ידי קפטן לארסן באופן דומה לזהו של ואן ויידן.
היא עשירה ועבודתה כוללת כתיבה: היא אומרת להאמפרי ולוולף שהיא מרוויחה 1,800 דולר בשנה, אך בשביל להיות מסוגלת לעבוד על הספינה היא תזדקק למכונת כתיבה, עט ונייר.
היא אינה מורגלת בעשיית דברים בעצמה.
כשבוייה על ספינתו של לארסן, היא משתמשת באינטליגנציה שלה כדי לשרוד.
לגב' ברוסטר יש את היכולת לנעוץ מבטה באנשים ולדעת את תחושותיהם.
אמונותיה מקבילות לאלו של ואן ויידן והיא אשת ספר.
זאב וולף גוטליב (Wolf (Zeev) Gottlieb; 10 במרץ 1910 מאלה פלבוחה, נפת קוזובה, מחוז טרנופול, גליציה המזרחית – 1983 ירושלים, ישראל) היה רב, דיין, מחנך יהודי יליד גליציה, עורך ומהדיר של ספרות תורנית, שפעל באוסטריה, בסקוטלנד והחל מ-1976 בישראל.
בשנים 1937–1938 בווינה סייע להעלאת מאות ילדים יהודים לארץ ישראל ולבריטניה.
בשנים 1950–1976 שימש כאב"ד של גלאזגו ורב של בית הכנסת האורתודוקסי "קווינס פארק" בעיר.
גוטליב נולד בשנת 1910 בעיירה מאלה פלאווחה בגליציה המזרחית, אז חלק מאוסטריה רבתי באימפריה האוסטרו-הונגרית, לימים חלק מפולין וכיום בנפת קוזובה שבמחוז טרנופיל באוקראינה.
הוא היה אחד מששת ילדיהם של הרב משה יהודה אריה לייב גוטליב ושל פרימה לבית פלדברג.
מילדותו אהב נגינה בכינור אך לבסוף בחר בקריירה תורנית.
למד בתלמוד תורה, וכן לימודי חול, בין השאר קיבל שיעורים לספרות גרמנית מאחותו אני, שמאוחר יותר נספתה בשואה באושוויץ יחד עם משפחתה.
בגיל 11 עבר גוטליב עם משפחתו לווינה מכיוון שלא רצו לחיות תחת שלטון פולני.
בווינה למד במכון התאולוגי היהודי (הסמינר הרבני) ובמקביל באוניברסיטת וינה - עשה דוקטורט בשפות שמיות.
בשנים 1932–1938 פעל בעיר כרב במספר בתי כנסת קטנים ("שטיבלך"), אחד מהם "נווה שלום" ברוטנהופגאסה 22 ברובע 10 של וינה.
בשנים 1937–1938 ניהל בית ספר לתלמוד תורה בשם "אחווה ורעות" והיה פעיל תנועת הנוער של הזרם מזרחי הציוני דתי - "השומר הדתי", לימים בני עקיבא.
התחתן ברומניה עם ברכה (בטי) רוזן, בתו של הרב אברהם אריה לייב רוזן מפלטיצ'ן, גם הוא יליד גליציה.
בשובו עם אשתו הטרייה לווינה, נכח בסיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית - האנשלוס.
בית הספר שלו נסגר אולם בשיתוף פעולה עם הנהגת יהודי ווינה - בעיקר עם יוזף לוונהרץ והרב בנימין מורמלשטיין, ועם עליית הנוער, פתח אותו מחדש, באישור הרשויות הנאציות, על מנת להכין מאות ילדים יהודים להגירה לארץ ישראל ולבריטניה (קינדר-טרנספורט).
בבית הספר, שכונה "עליית הנוער" וכיתותיו היו באופן חריג מעורבות לבנים ובנות, לימד גוטליב את מקצועות היהדות.
הילדים רכשו גם מקצועות נוספים - כולל חקלאות ומלאכות, והשתתפו בטיולים למחנות הכשרה חקלאים באזורים כפריים של אוסטריה.
כיהודי גליציאני היה בכוונת הגסטפו, שעצר וחקר אותו, אך לבסוף שוחרר מכיוון שהיה בעל דרכון בריטי.
סיום המחזור של ילדים שעמדו לצאת את אוסטריה נחגג בבית הכנסת הפולני של וינה.
הטקס היה האחרון שהתקיים בבית כנסת זה לפני הריסתו בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938. בנובמבר–דצמבר 1938 התחילו ההסעות של 640 התלמידים מחוץ לאוסטריה, רובם לארץ ישראל ואחרים, היותר קטנים, לבריטניה.
רב ואב בית הדין בגלאזגו
גוטליב ואשתו החליטו לנסוע לבריטניה ולהתלוות לילדים הקטנים שלא יכלו לעלות בעליית הנוער.
בשנים 1950–1976 שימש גוטליב כאב בית הדין של גלאזגו וכרב בית הכנסת קווינס פארק (Queen's Park Hebrew Congregation) בעיר.
הוא שימש קודם לכן מספר שנים כמפקח על החינוך הדתי היהודי בבריטניה.
הרב גוטליב שילב אדיקות דתית עם פתיחות אינטלקטואלית אל הידע הכללי.
עם זאת בלטו חילוקי דעות וגישות בינו לבין הרב האורתודוקסי של בית הכנסת גארנטהיל הקרוב לאוניברסיטת גלאזגו, הרב אייזק קנת' קוזגרוב שהיה יותר מתון ופשרן בגישתו.
בשנת 1976 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
הרב גוטליב עסק רבות בעריכה ובפרסומם של כתבי חמיו, הרב אברהם אריה לייב רוזן, בהוצאה לאור של מוסד הרב קוק.
כמו כן עזר להוצאה לאור באנגלית של ספרי גיסו, הרב הכולל של רומניה, הרב דוד משה רוזן.
נודע גם בפרסומם ועריכתם של כתבי רבי עובדיה ספורנו.
מנישואיו לברכה (בטי) לבית רוזן נולדו לו שתי בנות: שתיהן סופרות ופובליציסטיות: אביבה גוטליב זורנברג (פרשנית מקרא, ילידת 1944) המתגוררת בישראל, ופרימה גוטליב קורל, החיה בניו יורק.
הרב גוטליב נפטר בירושלים בשנת 1983 ממחלת לב, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
1976 - איתן אריה - שו"ת - מאת אברהם אריה לייב רוזן
1987-1980 - ביאור על התורה - מאת הרב עובדיה בן יעקב ספורנו
המהדורות באנגלית של ספרי הרב משה רוזן The Paper Bridge-Essays
ערך ספרי לימוד לעברית ("עברי, למד עברית" - מאת מ.
א/מ רב חובל זאב הים (לשעבר "אקרבורג") היא אונייה סוחר קטנה, ששימשה כאוניית אימונים של בית הספר לקציני ים עכו בין השנים 1979–1990. ב-1991 נמכרה האונייה, הוסבה לתחנת רדיו פיראטית ושנים אחדות לאחר מכן, ב-1993, הוצאה משימוש.
במקום לגרוט אותה, היא הוטבעה בחופי יפו, ונחשבת לאונייה הראשונה בישראל המשמשת אתר צלילה לנופש.
א/מ "אקרבורג" נרכשה וניתנה תרומה לבית הספר לקציני ים עכו ב־1979 על ידי מר האנס קאהן, בעל חברת ספנות יהודי מהולנד, ששירת בצעירותו בחברת הספנות העברית "עתיד".
שם האונייה הוחלף והיא נקראה על שמו של רב חובל זאב הים, מחלוצי הספנות העברית ומניחי היסודות לחינוך הימי בארץ.
האונייה הייתה בבעלות בית הספר לקציני ים, אך שירתה את כלל בתי הספר הימיים בארץ.
את עיקר הפלגותיה עשתה לאיי יוון.
ב-1985 הפליגה למרסיי שבצרפת, להזמנת הקהילה היהודית בעיר.
ב-1991 נמכרה האונייה והוסבה לתחנת רדיו צפה.
ב-1993, כשכבר לא הייתה כשירה לשיט, הוחלט לא לגרוט אותה אלא להטביע אותה כדי שתשמש אתר צלילה ספורטיבית קרוב לחוף.
מתנדבים רבים של ההתאחדות הישראלית לצלילה עסקו בהכנת האונייה לייעודה החדש במטרה שתהיה בטוחה ונקייה כדי למנוע זיהום מים בשקיעתה.
האונייה הוטבעה בשנת 1993, וזאת הייתה הספינה הראשונה שהוטבעה בישראל למטרת צלילה.
אתר הצלילה "זאב הים" נמצא כ-1.5 קילומטרים מחופי יפו בעומק של כ-32 מטר מתחת לפני הים.
לאתר הצלילה ניתן להגיע באמצעות הפלגה בסירה.
באונייה הטרופה, הנמצאת באתר ניתן לצפות בבעלי חיים תת-ימיים שמצאו בה מקלט, ביניהם כרומיות, סרגוסים, לוקסים וחזירים.
על שלד הספינה, שנהפך לבית גידול, ניתן לראות התפתחות מיני אלמוגים וצימדת ים.
מומלץ להגיע לאתר בחורף בשעות הבוקר המוקדמות.
זאב הים הוא סרט הרפתקאות ודרמה אמריקאי משנת 1941 בבימויו של מייקל קורטיז, עם אדוארד ג'י רובינסון, אידה לופינו וג'יימס גרפילד בתפקידים הראשיים.
התסריט של רוברט רוסן מבוסס על הרומן זאב הים של ג'ק לונדון (1904).
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
על סיפון המעבורת "מרטינז" במפרץ סן פרנסיסקו נמצאים הסופר המפרי ון ויידן (אלכסנדר נוקס) והאסירה הנמלטת רות ברוסטר (אידה לופינו).
אנייה גדולה מתנגשת במעבורת בערפל כבד והיא טובעת.
ון ויידן וברוסטר מצליחים להינצל ומועלים לספינה בשם "Ghost" (רוח רפאים).
קברניט הספינה הוא אדם קשוח בשם לארסן (אדוארד ג'י רובינסון) המכונה "הזאב" בגלל התנהגותו האכזרית.
בין המלחים נמצא אסיר נמלט נוסף בשם ג'ורג' ליץ' (ג'ורג' גרפילד).
לארסן ממנה את ון ויידן לעוזר של טבח הספינה "קוקי" (בארי פיצג'רלד) שמשמש גם במרגל ומלשין של לארסן.
ון ויידן כותב הערות על לארסן וקוקי מעביר אותן אליו.
לארסן מתעמת עם ויידן ומסביר לו את השקפת עולמו שכל מי שאכזר שורד, לפי ניטשה.
רופא הספינה, לואיס פרסקוט (ג'ין לוקהרט) הוא שתיין כבד ולארסן והמלחים מזלזלים בו.
רות זקוקה לעירוי דם וליץ' מסכים לתרום מדמו.
הרופא מבצע את עירוי ומציל את רות אך לארסן והמלחים ממשיכים לזלזל בו.
הוא עולה לראש התורן ומכריז כי הספינה אינה עוסקת בציד לווייתנים וכי לארסן מסרב לעלות לחוף מחשש לפגוש באחיו הספן המכונה "מוות" לארסן שרוצה לחסל אותו.
לאחר מכן מתאבד הרופא בקפיצה לים.
ליץ' מארגן מרד מלחים והם משליכים את לארסן לים אך הוא מצליח לעלות משם לספינה.
הוא אוסף את כולם ומגלה להם שהוא יודע מי היו המורדים אבל הוא לא ינקוט נגדם באמצעים לעומת זאת הוא מגלה כי "קוקי" הוא המודיע שלו שמסר את השמות.
המלחים מתנפלים על הטבח זורקים אותו לים והוא נגרר אחרי הספינה שהוא קשור בחבל.
הם מעלים אותו רק לאחר שכריש נגס ברגלו.
לארסן לוקה בהתקפים של כאבי ראש מלווים באיבוד זמני של הראייה.
ון ויידן, רות, ליץ' והמלח ג'ונסון (סטנלי רידג') מנצלים זאת ובורחים בסירה.
להפתעתם הם מגדלים שלארסן מילא את חביות היין בחומץ.
אין להם מספיק מים וג'ונסון נעלם בים.
בינתיים מגלה אחיו של לארסן את ה"גוסט" ומפגיז אותה.
הספינה מצליחה להתחמק בערפל אך מתחילה לשקוע.
המלחים מנצלים זאת ובורחים בסירות.
ליץ' מחליט לחזור לספינה להצטיידות.
בספינה אורב לו לארסן וכולא אותו במחסן.
ון ויידן עולה על הספינה, מתעמת עם לארסן העיוור ומשכנע אותו לתת את המפתח לא לפני שלארסן העיוור יורה בו ופוצע אותו אנושות.
ון ויידן נותן את המפתח לרות והיא משחררת את ליץ'.
שניהם ממשיכים לשוט בסירה ומבחינים חוף.
ה"גוסט" שוקעת עם לארסן וון וויידן בתוכה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאדוארד ג'י רובינסוןוולף לארסןרב חובלאידה לופינורות ברוסטרזמרג'ון גרפילדג'ורג' ליץ'מלחאלכסנדר נוקסהמפרי ון ויידןסופרבארי פיצג'רלדקוקימלחג'ין לוקהרטלואיס פרסקוטרופא האנייהסטנלי רידג'ג'ונסוןמלח
הרב זאב וולף גינצלר (ה'תרנ"ג - ט"ו בסיון ה'תש"ד) היה רב ואב בית דין וריש מתיבתא של קהילות פהרגיארמט בהונגריה, ומחבר הספרים "תולדות ישראל".
נולד באוהלי בשנת ה'תרנ"ג לרבי ישראל בן רבי אברהם צבי גינצלר, ולחיה בת רבי זאב וולף דיורר (מחסידי אשוואר).
בי"ח בסיון ה'תרס"ח התייתם מאביו.
למד בישיבה באוהלי תחת רבי דוד דוב מייזליש, אב"ד אוהלי ומחבר ספר בנין דוד.
נסמך להוראה על ידי רבי שמואל אנגל.
נשא לאישה את הרבנית לאה בת רבי אשר לעמל שוורץ, ראש קהילת אוהלי ותלמידו של רבי משה שיק.
בשנת ה'תרפ"ה בערך התמנה לכהן כדיין ומורה צדק בשלגוטריאן הסמוכה לבודפשט, שם פתח גם ישיבה.
בשנת ה'תרצ"ג התמנה לכהן כאב בית דין וראש מתיבתא בפהרגיארמט.
נרצח עם אשתו וכל צאצאיו בט"ו בסיון ה'תש"ד (1944).
רבי דוד דוב מייזליש, אב"ד אוהלי ומחבר ספר בנין דוד.
רבי חיים אלעזר שפירא ממונקץ'.
בתו, יוטל (אשת הרב יעקב צבי יונגרייז, בנו של רבי אשר אנשל יונגרייז, דומ"ץ בפהרגיארמט ואב"ד פאביאנהאזה)
(כולם נרצחו בט"ו בסיון ה'תש"ד).
תולדות ישראל על ספר בראשית, נדפס בחייו בקליינווארדיין ה'תרצ"ז, הוצאה שנייה ה'תשמ"א, הוצאה שלישית ה'תשע"ב.
תולדות ישראל, שו"ת, נדפס על ידי חתנו הרב יעקב צבי יונגרייז בברוקלין, ה'תשכ"ו.
זאב הראל הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באקוודור ובפרגוואי.
הראל נולד בירושלים ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים עד שחרורו בדרגת רב-סרן.
הוא למד באוניברסיטה העברית ויש לו תואר ראשון בהיסטוריה של האנתרופולוגיה ותואר שני בחינוך.
לפני שמונה לשגריר, הראל שירת במספר תפקידים במשרד החוץ ובנציגויות ישראליות בסרי לנקה, ירדן, קוסטה ריקה, מקסיקו וארצות הברית.
בתחילת 2017 הוחלט למנות אותו לשגריר ישראל בפרגוואי, והוא החל את כהונתו כשהגיש כתב האמנה לנשיא הוראסיו קארטס בספטמבר באותה שנה.
במאי 2018, במהלך כהונתו של הראל, ממשלו של קארטס העביר את שגרירות פרגוואי בישראל מגוש דן לבירתה בירושלים, ופרגוואי הפכה לאחת מקומץ מדינות שבחרו לעשות כן.
עם זאת, הנשיא מריו אבדו בניטס שעלה לשלטון מספר חודשים לאחר מכן החליט להחזיר את שגרירות פרגוואי לגוש דן בחודש ספטמבר; בתגובה ראש ממשלת ישראל ושר החוץ בנימין נתניהו הורה לסגור את שגרירות ישראל בפרגוואי ואנשי השגרירות, ובתוכם הראל, נאלצו לשוב לישראל.
במרץ 2019 הוחלט למנות אותו לשגריר ישראל באקוודור, והוא החל את כהונתו באוגוסט באותה שנה.
בספטמבר 2023 הוא סיים את כהונתו.
זאב הערבה האירואסייתית או זאב כספי (שם מדעי: Canis lupus campestris) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב החי בערבה האירואסייתית ובאזור הים הכספי.
תת-מין זה הוא השלישי בגודלו בעולם הישן, ושוקל בממוצע 35–40 ק"ג.
אורכו מגיע לאורך 126 ס"מ.
הפרווה שלהם קצרה וגסה יותר מזו של הזאב האירואסייתי.
זאב הערבה האירואסייתית ניזון בעיקר מטרף בגודל בינוני, כגון סאיגה, אייל אדום, אייל הכרמל וחזיר בר.
זאב הברזל (בליטאית: Geležinis Vilkas) הוא דמות מיתית מהפולקלור הליטאי.
הדמות מופיעה באגדה מימי הביניים העוסקת בייסוד וילנה והדוכסות הגדולה של ליטא.
האגדה הפכה לפופולרית בליטא במהלך עידן התנועה הרומנטית, וכיום משמש זאב הברזל כאחד מסמליה של ליטא המודרנית.
האגדה המקורית מופיעה בספר "דברי הימים הליטאיים" שמהדורתו הראשונה נחתמה ב-1420. על פי האגדה, גדימינאס - הדוכס הגדול של ליטא, יצא לצוד במרחק של עשרה קילומטרים מבירתו דאז טרקאי.
הדוכס צד שור בר גדול, אולם כבר היה מאוחר מכדי לחזור לטרקאי.
לפיכך, הוא החליט לישון בלילה בעמק Šventaragis, המקום בו נשפך הנהר וילניה לנהר נריס.
כאשר ישן, הוא חלם על זאב ברזל שעומד על גבעה סמוכה ומיילל "כביכול היו מאות זאבים מייללים בתוכו".
כשהתעורר, קרא גדימינאס לקריוויס (איש דת פגאני) ליזדייקה, וביקש שיסביר לו מה פשר החלום.
ליזדייקה טען שמשמעות החלום היא שעליו לבנות במקום עיר חדשה, שתהפוך לעיר הבירה החדשה של ליטא.
גדימינאס נשמע להנחיה, ובנה במקום את העיר וילנה על שם נהר הווילניה.
זאב דרורי (נולד ב-1940) הוא יזם טכנולוגיה אמריקאי, יליד ישראל, המתגורר כיום בקליפורניה.
דרורי היה המייסד והמנכ"ל של חברת Monolithic Memories, שהתמזגה ב-1987 עם חברת Advanced Micro Devices.
הוא שימש כנשיא ומנכ"ל טסלה מוטורס בשנים 2007–2008 ועזר ליישם תוכנית הבראה לחברה, לאחר שנקלעה לקשיים כספיים וטכניים.
זאב דרורי נולד וגדל בתל אביב.
אביו עבד בעיריית תל אביב ואמו הייתה עקרת בית.
המשוררת לאה גולדברג הייתה שכנה, ודרורי היה בין הילדים שהונצחו בספרה "ידידי מרחוב ארנון".
הוא לא גילה עניין בלימודים, עזב את הבית בגיל 13 ועבור כילד חוץ לקיבוץ חולדה, ולמרות גילו הצעיר החל לעבוד בשדות הקיבוץ כטרקטוריסט.
דרורי התגייס לצה"ל בגיל 17, ושימש כקצין בחטיבת הצנחנים.
עם שחרורו מהצבא השלים דרורי את בחינות הבגרות, ונסע לארצות הברית ללמוד.
הוא התקבל לפוליטכניק של ברוקלין בניו יורק, ובמקביל פרנס את עצמו בעבודות מגוונות, כולל כמנקה ארובות, מדיח כלים, עובד בבית מטבחיים ובמחסן עצים.
לאחר קבלת התואר הראשון, דרורי קיבל תפקיד בחברת IBM בברלינגטון, ורמונט.
עד מהרה הוא קודם לראש המחלקה לפיתוח זיכרונות מחשב מבוססי מוליכים למחצה.
הוא עזב את IBM לאחר שקיבל הצעת עבודה מ"פיירצ'יילד סמיקונדקטור" במאונטיין ויו קליפורניה, אחת מחברות האלקטרוניקה הראשונות שקמו בעמק הסיליקון.
הוא עזב את פיירצ'יילד כדי להקים חברה משלו ב-1970.
בשנת 1970 הקים דרורי את חברת Monolithic Memories, חברת מוליכים למחצה שהייתה חלוצה בפיתוח טכנולוגיית זיכרון ולוגיקה של מחשבים.
הוא כיהן כנשיא, מנכ"ל, יושב ראש מועצת המנהלים ומנהל טכנולוגיות ראשי שלה עד 1981, וכיו"ר הדירקטוריון מ-1981 עד 1987. כמנהל טכנולוגיות ראשי, היה אחראי על ההמצאה, הפיתוח והייצור של ה-PAL (Programmable Array Logic ), ה-PROM (Programmable ROM ), ROM (זיכרון לקריאה בלבד) ושבבי עיבוד אותות ספרתי בעלי ביצועים גבוהים.
ב-1980, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות.
בשנת 1987 מוזגה עם חברת Advanced Micro Devices (AMD) בעסקה בשווי של 437 מיליון דולר.
במהלך כהונתו כיו"ר חברת Monolithic Memories, דרורי השקיע לראשונה ואחר כך רכש את "קליפורד אלקטרוניקס", יצרנית אזעקות רכב שהייתה בתחילת דרכה.
לחברה הגיע כלקוח לאחר שרכבו נפרץ אף על פי שהייתה לו אזעקה.
ב-1985, לאחר שוויתר על השליטה היומיומית על הפעילות של Monolitic Memories, דרורי הפך למנכ"ל ונשיא במשרה מלאה.
דרורי הביא חידושים מתקדמים לתעשיית אבטחת הרכב על ידי שילוב הטכנולוגיות העדכניות ביותר של "עמק הסיליקון".
בהנהגתו החברה פיתחה פתרונות ייחודיים הכוללים בין השאר אזעקות לרכב עם שליטה מרחוק.
קליפורד הייתה ספקית OEM למספר יצרניות רכב.
הצמיחה המהירה של קליפורד ניזונה גם מרשת לאומית ובינלאומית של משווקים ומתקינים.
תחת ניהולו קליפורד אלקטרוניקה הייתה לאחת מחברות אבטחת הרכב המובילות בעולם, לפני שמכר אותה לחברת הביטוח "אולסטייט" בשנת 1999.
במהלך 2007 פנה לדרורי אילון מאסק ודירקטוריון יצרנית המכוניות החשמליות טסלה מוטורס במטרה שישמש כמנכ"ל, לאור ניסיונו בתעשיית הרכב, זאת לאחר שראיינו קרוב למאה מועמדים.
באותה עת מאסק היה המשקיע הגדול ביותר בחברה, שנקלעה לקשיים בסיום הפיתוח של הדור הראשון של הטסלה רודסטר, שהיה מבוסס על הרכב "לוטוס אליז" הבריטי, זכה לחשיפה רבה והתקבלו עבורו כמה מאות הזמנות.
אך החברה לא מצאה מנגנון תמסורת שיכול לטפל במומנט העצום שיוצר המנוע החשמלי, והשקת הרכב התעכבה.
בנוסף אזל המימון של החברה והיא נזקקה להון נוסף.
בדצמבר 2007, דרורי מונה לנשיא ומנכ"ל טסלה מוטורס.
על דרורי הוטלה המשימה להוציא לשוק את האב טיפוס של הרודסטר שהחברה התקשתה להשלים, דבר שהוא הצליח לעשות באוגוסט 2008.
בנוסף הגה דרורי את הרעיון לרשום הכנסות מ"קרדיטים" רגולטוריים.
זאת לאחר ש-11 מדינות בארצות הברית דורשו מיצרניות הרכב למכור אחוז מסוים של מכוניות שאינן מזהמות את האוויר.
טסלה, ש-100% ממכוניותיה פועלות עם מנוע חשמלי שלא יוצר זיהום אוויר, החלה לקבל "קרדיטים" על כך.
דרורי פנה לאנשי ממשל ביקש וקיבל היתר למכור אותם הלאה ליצרניות רכב שלא עומדות במכסת הממשל.
המטרה של השיטה להטיל קנסות על חברות מזהמות ולתגמל חברות לא מזהמות.
המהלך סייע לחברה לייצור מקור הכנסות נוסף ורווחי.
כך לדוגמה, בשנת 2020 רשמה החברה לראשונה רווח משמעותי של כמיליארד דולר, אך רובו היה עקב "קרדיטים" שמכרה ליצרניות אחרות.
דרורי גם יזם מהלך לקבלת הלוואות מהממשל האמריקני להשקעה במפעל החברה הראשון וגייס לחברה מספר בכירים מיצרניות רכב וותיקות.
באוקטובר 2008, אילון מאסק החל לשמש כמנכ"ל, זאת לאחר שהוביל סיבוב גיוס הון בסך 40 מיליון דולר לשם המשך פעילותה, והחליט לקחת את התפקיד.
דרורי עבר לדירקטוריון החברה כסגן יו"ר, שימש כיועץ למאסק במשך מספר שנים, אך אחר כך עזב את החברה.
דרורי הוא נהג מרוצים נלהב, מתחרה באופן פעיל במכוניות פורמולה מאז 1997. הוא השתתף פעמיים בגרנד פרי של טויוטה בלונג ביץ', והתחרה באתגר מכוניות הפורמולה של Goodyear מ-2005 עד 2009.
זאב הולצמן (נולד ב-15 במאי 1941) הוא מחלוצי תעשיית ההון סיכון בישראל.
הולצמן שותף מייסד ויו"ר גיזה הון סיכון, מייסד והבעלים של מאגר המידע IVC וחבר הנהלה של קרן תמורה מיום היווסדה.
הולצמן נולד וגדל בהרצליה, למד בתיכון חדש בת"א ובהמשך בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
הולצמן בוגר מחזור ה' של הפנימיה הצבאית, התגייס לצנחנים ושירת כקצין בתפקיד מ"פ ביחידת 299 בדרום הארץ.
ב-26 בדצמ' 1960 הולצמן בהיותו סג"ם צעיר קיבל קריאה אודות מסתננים שחדרו לשטח ישראל מסיני.
הולצמן יצא בראש כוח ופיצל אותו ל-2 חוליות.
חוליה אחת השאיר כחוליית רתק, וחוליה שנייה הוביל עם 3 חיילים איתה איגף את המסתננים.
במהלך ניהול הקרב הולצמן החליט לעבור את הגבול וגרם לגירושם של המסתננים.
על מעשיו אלה קיבל את צל"ש אלוף פיקוד הדרום.
בשנת 1961 קיבל את אות מצטיין הנשיא, מנשיא המדינה דאז יצחק בן צבי.
לאחר שירותו הצבאי, הולצמן למד לתואר ראשון (BA) בכלכלה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו עבר לניו-יורק והשלים תואר שני במנהל עסקים (MBA) עם התמחות במימון באוניברסיטת קולומביה בעיר.
בשנת 1968 בתום לימודיו, עבד כאנליסט בכיר בחטיבת הבנקאות להשקעות בבנק ההשקעות ליהמן ברדרס בניו-יורק במשך כ-3 שנים.
עם חזרתו לישראל עבד ככלכלן בכיר בחברת השקעות אמריקאית המשקיעה בישראל IIC – Israel Investment Corporation, ולאחר מכן כסמנכ"ל בזרוע הבנקאות להשקעות של בנק לאומי – לאומי ושות'.
בשנת 1985 הקים את גיזה ייעוץ כלכלי וניהול פיננסי, אשר העניקה מגוון רחב של שירותי ייצוג, ייעוץ, ניתוח, הערכות שווי, בדיקות נאותות וייזום פיננסי/עסקי ליזמים, מנהלים, בעלים של חברות, משקיעים, משרדי ממשלה ובנקים.
בין היתר, גיזה ייצגה בישראל את הבנקים להשקעות האמריקאים: CS First Boston ו-Alex Brown Investment Banking בפעילותם בארץ, שכללה: גיוסי הון, הנפקות פרטיות וציבוריות של חברות ישראליות, הפרטת חברות ממשלתיות ומיזוגים ורכישות.
בשנת 1993 הקים הולצמן את גיזה הון סיכון וכיהן כשותף מנהל כללי מהקמתה.
הקרן הראשונה שאת הקמתה יזם – The Israel Fund גייסה בהנפקה ציבורית בבורסה בניו יורק (נאסד"ק) 80 מיליון דולר.
לאורך זמן גיזה גייסה 700 מיליון דולר ב-6 קרנות, אותם השקיעה ביותר מ-110 חברות טכנולוגיה מישראל.
בין ההשקעות הבולטות של קרנות גיזה ניתן למנות את Libit שנמכרה ל-HP, אופלוס ו-DSPC שנמכרו לאינטל, WalkMe שנמכרה ל-SAP, סאיוטה שנמכרה ל-RSA, XtremIO שנמכרה ל-EMC וצורן ואם-סיסטמס שהונפקו בנאסד"ק.
הקרן רשמה למעלה מ-46 אקזיטים של חברות פורטפוליו בהיקף מצטבר של כ-15 מיליארד דולר.
באותן שנים הולצמן כיהן כדירקטור מטעם גיזה בחברות פרוטפוליו רבות, בשלבי התפתחות וצמיחה שונים, כגון: ביוליין אר אקס, ליבית, לוגזי ועוד.
בין המשקיעים העיקריים בקרנות גיזה נמנים משקיעים מוסדיים מהגדולים בעולם, מארצות הברית: CalPERS, Calstrs, New York Common, GE Capital, מאירופה: Alpinvest ומאסיה: NDF (טאיוואן).
בשנת 1997 יזם הולצמן את הקמת מרכז המחקר והמידע – IVC – Research Center וכיהן בו עד שנת 2021 כיו"ר, כאשר בנו גיא הולצמן, מייסד שותף, המכהן כיום כיו"ר החברה, כיהן כמנכ"ל הראשון של החברה.
המרכז מהווה את מקור המידע ומאגר הנתונים המקיף והמעודכן ביותר אודות תעשיית ההייטק והון הסיכון בישראל וקשרי הגומלין בין מרכיביו השונים.
המאגר כולל, בין היתר, פרטים על עשרות אלפי יזמים, מנהלים בכירים, חברות הייטק, סטארט-אפים, קרנות השקעה לסוגיהן, לרבות חממות ומאיצים, משקיעים מוסדיים ופרטיים, נותני שירותים לתעשייה (בין-לאומיים ומקומיים) ועוד.
המרכז משרת משקיעים, חברות טכנולוגיה בין-לאומיות, תאגידים שונים, מנהלים בכירים, יזמים, סטארט-אפים ונותני שירותים כגון: בנקים, משרדי עו"ד ורו"ח בישראל ובחו"ל, זאת לצד משרדי ממשלה, רשות החדשנות, מוסדות אקדמיים, עיריות ועוד.
המרכז מפרסם מעת לעת מחקרים מעמיקים, כולל סקירות שנתיות ורבעוניות, ניתוחים ודוחות אודות היקף הפעילות, המגמות והתמורות שחלו בענף ההייטק ומדעי החיים בישראל, לרבות היקפי השקעה ואקזיטים.
בנוסף, המרכז מבצע ניתוחי עומק של פעילות סקטורים עיקריים בישראל, כגון: פודטק, קלינטק, פינטק, סייבר, אגרוטק, מכשור רפואי, ביוטכנולוגיה ועוד.
בסוף שנת 2000 הולצמן החל לכתוב כתבות שבועיות בדה-מרקר בנושאי טכנולוגיה, השקעות וכלכלה, עד ליוני 2008. כתבותיו עסקו בשינויים שחלו בענף ההייטק והכלכלה, עם שילוב של היבטים חברתיים, גלובלים והיסטוריים.
בשנת 2006 מונה הולצמן ליו"ר ועדת ההשקעות של הטכניון, האחראית על השקעת כספי הפנסיה של המוסד, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2016, עת זכה להוקרה כשקיבל תואר "עמית כבוד" מהטכניון על תרומתו והתנדבותו בתפקיד.
כן פעל בנושא טיפוח וקידום היזמות וההשקעות בסקטור ההיי טק בקרב הסטודנטים, הבוגרים והחוקרים של הטכניון.
באותה שנה גם הצטרף לפאנל המשקיעים בתוכנית הטלוויזיה "הכרישים".
במרץ 2011 קרן גיזה גייסה 50 מיליון דולר לזרוע ההון סיכון הפולנית – GPV – Giza Polish Ventures, המנוהלת בשיתוף עם שותפים מקומיים ומשקיעה בחברות סטארט-אפ בשלבים מוקדמים בפולין, כאשר הולצמן מכהן כיו"ר ועדת ההשקעות שלה.
באותה שנה הצטרף הולצמן ותמך באראל מרגלית בקמפיין שלו לראשות מפלגת העבודה.
בשנת 2016 הקים הולצמן את סוואנלאב ונצ'ר פקטורי – SL: Swanlaab Venture Factory, קרן הון סיכון ספרדית המנוהלת בשיתוף עם שותפים מקומיים ומשקיעה בחברות סטארט-אפ בשלבים מוקדמים בספרד, כאשר הולצמן מכהן כיו"ר ועדת ההשקעות של הקרן.
הולצמן היה שותף ליסוד ולהקמת ארגון קרנות הון הסיכון בישראל (IVA – Israel Venture Association), בו שימש כחבר הנהלה מההקמה.
כיום הארגון ידוע כהאיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI), ומהווה את ארגון הגג של תעשיות ההיי-טק ומדעי החיים בישראל.
במסגרת הארגון מאוגדים כל הגורמים בענף (קרנות, חברות ותאגידים בין-לאומיים, חממות ומאיצים, נותני שירותים, מוסדות אקדמיים, בתי חולים, עיריות ועוד).
במסגרת פעילותו, הולצמן ייצג את הארגון במשאים ומתנים עם משרדי הממשלה, המדען הראשי ורשויות המס ביצירת התשתית המשפטית והמיסויית ההולמת ומאפשרת את פעילות סקטור ההייטק, כולל אפיון וייעוץ של פתרונות ברמה הלאומית בתקופות משבר בסקטור.
גיזה ונצ'ר פאנד I – הוקמה ב-1993, גייסה וניהלה 45 מיליון דולר.
גיזה ונצ'ר פאנד II – הוקמה ב-1998, גייסה וניהלה 60 מיליון דולר.
גיזה ונצ'ר פאנד III – הוקמה ב-2000, גייסה וניהלה 211 מיליון דולר.
גיזה ונצ'ר פאנד IV – הוקמה ב-2005, גייסה וניהלה 146 מיליון דולר.
גיזה ונצ'ר פאנד V – הוקמה ב-2008, גייסה וניהלה 100 מיליון דולר.
גיזה ונצ'ר פאנד V (קרן המשך) – הוקמה ב-2021 גייסה וניהלה 100 מיליון דולר, בעקבות מכירת הפורטפוליו של גיזה ונצ'ר פאנד.
משנת 2002 הולצמן מכהן כחבר הבורד ונמנה עם אחד ממיסדיה של קרן תמורה – קרן פילנתרופית חברתית המגייסת אופציות מסטארט-אפים בתחילת דרכם ומממשת אותן בזמן הנפקה או מכירה.
כספי המימושים מועברים כתרומות למגוון עמותות בעיקר בנושאי חינוך ונוער, כגון: כנפיים של קרמבו, סיירת חסד ייחודית (סח"י), חינוך לפסגות ועוד.
הקרן חילקה מאז היווסדה מעל 25 מיליון דולר.
הולצמן הצטרף בשנת 2011 כחבר האספה הכללית וועדת הביקורת בעמותה של אראל מרגלית – יוזמה לאומית 2020 – המקדמת 7 מרכזי חדשנות אזוריים ברחבי ישראל.
הולצמן חבר הנהלה של עמותת המוזיאון לאמנות באום אל-פאחם, חבר בוועד המנהל של עמותת ידידי מוזיאון ישראל בירושלים וחבר הנהלה במוזיאון בית רובין בת"א.
הולצמן תומך באמנות ישראלית והוא בעליו של אוסף אומנות ישראלי, כולל בצלאל ויודאיקה.
עבודות בבעלותו מוצגות מעת לעת בתערוכות נבחרות במוזיאונים שונים בישראל.
בנוסף הוא חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו והיה מספר שנים חבר הנהלת עמותת קשת אילון.
הולצמן תומך במאבק חברות הייטק במחאה כנגד הרפורמה לאיזון מערכת המשפט ולמען שחרור והחזרת החטופים מעזה.
הולצמן נשוי פעם שנייה למירי (לשעבר חפץ), והזוג מתגורר ברמת אביב.
אשתו הראשונה צפירה לבית ספיר, נפטרה ממחלה ממארת ב-1996.
להולצמן 3 ילדים: גיא, רון ושני מנישואיו הראשונים לצפירה ו-10 נכדים, ולמירי מנישואיה הראשונים ילד אחד – שמואל, ו-3 נכדים.
הוא כיהן כרב במספר קהילות, בהן סוויסלוץ', קלצק, וולפה (ווּפָּה) וקראז' שם כיהן במשך 36 שנים.
הוא חיבר ספרים בתחומי ההלכה, הדרש והקבלה.
טורבוביץ נולד לרבי אהרן יהושע בקרלין, ונודע בתואר "העילוי מבביינע".
בגיל 12 בשנת ה'תרי"ב נסע למינסק ללמוד בבית המדרש המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז".
בגיל 17 בשנת ה'תרי"ז נשא אישה מאיזיליאן, שם כונה "הפרוש מאיזיליאן" ועסק גם בחכמת הנסתר.
בין השנים תרכ"ג–תרכ"ו (1863–1866) שימש כר"מ בישיבת מינסק, ובי"ז באייר תרכ"ו (1866) התמנה כרבה של סוויסלוץ'.
בשנת תרל"ה (1875) עבר לכהן כרבה של קלצק, ולאחר מכן עבר לרבנות וולפא .
בשנת תרמ"ט (1889) התמנה כרבה של קרז'י שבליטא, והחזיק במשרה זו עד לפטירתו בי"ד בכסלו תרפ"ב (1921).
נקבר בבית העלמין היהודי בקראזי.
בשנת 1889 שלח הרב טורבוביץ' מכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק, אז רבה של זיימל, ובו חלק על פסקו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין), שהתיר לקרוא עיתונים בשבת.
פסק זה פורסם בספר "עיטור סופרים", שערך הרב קוק בשנת 1888.
במכתבו הביע הרב טורבוביץ' פליאה ודאגה מהעמדה המקילה של הנצי"ב, וטען כי היא מנוגדת לשולחן ערוך ולדעת רוב הפוסקים, ראשונים ואחרונים.
הוא הזהיר כי קולא זו עלולה להוביל לרפיון בשמירת השבת, במיוחד בקרב "בני הדור החדש", ואף התפלא מדוע הרב קוק פרסם את פסק הנצי"ב מבלי לחלוק עליו.
טורבוביץ היה בנו של אהרון יהושע בן הלל בן שבתי בן יהודה בן משולם טורבוביץ'.
היה נשוי לרחל, ונולדו לו שישה ילדים:
ר' יעקב טורבוביץ' (1868–1933), בעלה של נחמה ואביהם של אלברט, מרים לאה ומקס.
אשת סולומון רום ואמא של לאה.
אמו של אהרון יהושע והארי.
עטרת זיו – דרושים על ספר בראשית וקובץ מאמרי חז"ל, ורשה תרמ"ט
שערי טהר – על הלכות נידה, ורשה תרנ"ו
ז'בוטינסקי נמנה בין ההוגים היהודים הליברלים הבולטים בעת החדשה.
בנעוריו נמשך לשירה, ספרות ולימודי שפות והחל לתרגם לרוסית ולפרסם מאמרים פרי עטו.
לאחר ניסיון בלימודי משפטים בברן וברומא חזר לעיר הולדתו, ושם כתב טורי עיתונות ופרסם מחזות.
בעקבות פרעות נגד יהודים בדובסרי וקישינב ב-1903, התקרב ז'בוטינסקי לחוגים ציוניים ותרגם לרוסית את הפואמה "בעיר ההריגה" של חיים נחמן ביאליק.
באותה שנה נבחר כציר ל, שבו הצביע נגד תוכנית אוגנדה.
בהמשך אותו עשור עסק גם בפעילות הסברה ציונית, שכוונה בעיקר לשינוי יחסה של האימפריה העות'מאנית כלפי היהודים.
ב-1911 הקים עם חבריו הוצאה לאור שפרסמה תרגומים של יצירות מופת לעברית, ביניהן תרגומו לפואמה "העורב".
הוא פעל בתקופה זו למען עברות החינוך היהודי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שימש כתב וניצל תפקיד זה כדי להגיע לצפון אפריקה.
הוא פגש את יוסף טרומפלדור באלכסנדריה, והם פעלו יחד על מנת לשכנע את הבריטים להקים כוח יהודי לוחם.
מאמציו נשאו פרי עם הקמת הגדודים העבריים ב-1917. עם הגדודים הגיע לארץ ישראל, וב-1920 הקים כוח מגן יהודי בירושלים.
בעקבות השתתפותו בהגנה על יהודי העיר נשפט ונאסר על ידי הבריטים.
לאחר שחרורו קידם ז'בוטינסקי קו ציוני ניצי, שהתנגד באופן גלוי למדיניות הבריטים והביא לחילוקי דעות בינו לבין ההנהלה הציונית וההסתדרות הציונית.
כתביו, כגון "על קיר הברזל", שימשו יסוד להתהוותה של תנועה חדשה בהנהגתו – הציונות הרוויזיוניסטית.
בהשפעתו נוסד ב-1923 ארגון בית"ר והוא נחשב לראשו; מ-1925 עמד גם בראש מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים, אותה ייסד.
ז'בוטינסקי הנהיג את האצ"ל מראשיתו ב-1931 ועד מותו.
בשנות השלושים נוצר קרע עמוק בין התנועה בהנהגתו לבין ההסתדרות הציונית, על אף הניסיון להגיע להסכמות עם בן-גוריון.
לאחר הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף ב-1938, החל לקדם ביתר שאת התנגדות למדיניות ההבלגה, תוכנית שחתרה לקידום הפלת השלטון הבריטי והעלאת אלפי מעפילי עליית אף על פי.
הוא נפטר מהתקף לב בעת ביקור בארצות הברית.
ז'בוטינסקי נולד בעיר אודסה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (בדרום אוקראינה של ימינו) בי"ב בחשון תרמ"א, 17 באוקטובר 1880, למשפחה יהודית מתבוללת ממעמד הביניים.
אמו, חוה לבית ז"ק, הייתה נצר לרב יעקב קרנץ ובת למשפחה אמידה.
אביו, יבגני (יונה בן צבי), היה סוחר.
מהמעט שזכר ז'בוטינסקי על אודותיו, ידע כי אביו נולד בעיר ניקופול (Ни́кополь) שעל גדת הדנייפר, ועסק במסחר בדגנים.
ולדימיר-זאב היה הילד השלישי במשפחה.
כשהיה בן חמש חלה אביו, ואימו לקחה את משפחתם לגרמניה כדי לטפל במחלת האב.
ב-1886 נפטר האב, והמשפחה נותרה ללא ממון.
אימו של ז'בוטינסקי חזרה עימו ועם אחותו הבכורה תמר לאודסה.
בגיל שבע שלחה אותו אימו ללמודים בגימנסיה.
בשל היותו יהודי, התקשה להתקבל ללמודים עקב חוקים מגבילים.
ב-1888 החל ללמוד עברית אצל הסופר יהושע חנא רבניצקי.
מגיל צעיר נמשך לשירה, לפרוזה וללימודי שפות.
הוא קרא ספרות רוסית ועולמית מתורגמת, וכתב שירים לעיתון התלמידים.
כבר כתלמיד בית-ספר שלט בשפות יידיש, אנגלית, גרמנית וצרפתית, ובמידת מה גם איטלקית, לטינית, יוונית ואספרנטו (שכתב בה שירים בנעוריו).
את רוב השכלתו הלשונית והספרותית רכש עצמאית.
היו אהובים עליו במיוחד שייקספיר, פושקין ולרמונטוב.
אודסה הייתה באותה תקופה עיר מגוונת באוכלוסייתה, וישבו בה בני לאומים רבים – יהודים, יוונים, טורקים, רוסים, אוקראינים ומערב אירופאים.
ב-1895, בהיותו בן 15, הוזמן לבית אחד מחבריו היהודים, ופגש את יוענה גלפרין, מי שתהיה אשתו.
ב-1897, בגיל 17, תרגם לרוסית יצירות מהשירה העולמית, כולל כמה משיריו של המשורר האהוב עליו ביותר אדגר אלן פו, אותם תרגם ברבות הימים גם לעברית.
את תרגומיו שלח למערכות העיתונים, אך אלה כמעט אף פעם לא אושרו לפרסום.
באוגוסט 1897 התפרסם מאמרו הראשון בעיתון "יוז'נויה אובוזרניה".
הוא הציג את תרגומיו בפני הסופר הרוסי פיאודורוב, וזה התרשם מתרגום הפואמה "העורב" (מאת אדגר אלן פו), והציג אותו בפני עורך העיתון "אודֶסקי ליסטוק" (Одесский листок).
באביב אותה שנה נשלח ז'בוטינסקי אל ברן שבשווייץ ככתב חוץ של העיתון.
עם נסיעתו הפסיק את לימודיו בגימנסיה לפני השלמת בחינות הבגרות.
בדרכו לשווייץ עבר ז'בוטינסקי בהונגריה ובגליציה, בהן נתקל לראשונה באזורי הגטו היהודי על מצוקותיו.
בברן היו קבוצות גדולות של סטודנטים ובהן יהודים רבים.
הסטודנטים היהודים הושפעו מתנועת המהפכנות הרוסית, ונחלקו, כמו הלא-יהודים, בין מרקסיזם ומהפכנות סוציאליסטית.
רק מעטים התקרבו לרעיון הציוני.