tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות דרישתו של שר החינוך והדתות הרוסי הועבר משה לעיר הבירה סנקט פטרבורג והתארח בביתו של בוהוש.
שם עבר בדיקות רפואיות מקיפות ונקבע שהוא חולה נפש.
הוא נשאר בביתו של בוהוש ושם למד נצרות.
באוגוסט 1821 חלה החמרה במצבו של משה, ובספטמבר של אותה שנה הועבר לבית חולים שהתמחה ברפואת עצבים.
מאז והלאה אין מסמכים אודותיו וסביר להניח שנפטר תקופה קצרה לאחר מכן.
תחום עיסוקו העיקרי היה מחשבת ישראל.
הרב שפירא היה ראש כולל, ראש ישיבת שב שמעתתא, נשיא ישיבת פתחי עולם לחוזרים בתשובה ולימד במוסדות נוספים.
נולד בפתח תקווה לרחל ולרב יצחק מאיר, אחיינו של הסבא מקלם ומתלמידי רבי נתן צבי פינקל, לימים משגיח בישיבת נחלת דוד.
למד בתלמוד תורה בפתח תקווה.
בגיל 11 עבר לישיבת אור ישראל לצעירים שם למד אצל הרב יוסף רוזובסקי.
לאחר מכן למד בישיבת פוניבז', בין היתר למד בחברותא עם משגיח הישיבה הרב אליהו דסלר.
בעצת החזון איש עבר בשנת תשי"ג ללמוד בישיבת חברון.
באותה תקופה אף עמד בקשר עם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת תשי"ח עבר ללמוד אצל רבי יחיאל מיכל פיינשטיין ואצל הרב יצחק הוטנר.
נשא את צפורה, בתו של הרב אהרן ביאלוסטוצקי, ראש כולל אוהל תורה, בעלת דוקטורט בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית ומרצה במדרשת נתיב בינה.
התגוררו בשכונת בית וגן בירושלים ונולדו להם חמישה ילדים.
בשנת 2013 הוגש נגד הרב שפירא כתב אישום שבו הואשם בעבירה של שידול לחבלה בכוונה מחמירה.
לפי כתב האישום הוא הורה לתלמידיו לתקוף אישה כבת שבעים שבה חשדו כי היא מעורבת ברשת פדופילית ובהטפה לנצרות.
נפטר ממחלת הסרטן במוצאי שבת, ליל עשרה בטבת תשע"ז -7 בינואר 2017 ונטמן למחרת בהר הזיתים.
הרב שפירא היה ראש ישיבת בית בנימין, בסטמפורד, קונטיקט, לצד הרב שמחה שוסטל.
סייע בהקמת ישיבת תפרח וישיבת בית התלמוד.
היה מראשוני המורים בישיבת אור שמח בירושלים לחוזרים בתשובה ומעל עשרים שנים לימד שם ביום חמישי בלילה את השיעור בפרשת השבוע שייסד ידידו ר' איקא ישראלי.
מפאת הצפיפות הועבר השיעור לבית הכנסת "חניכי הישיבות" בשכונת סנהדריה ולאחר מכן לבית הכנסת "משכן משה" בשכונת רמת שלמה.
העביר כשלושים שיעורים בשבוע בענייני מחשבה, תלמוד ועוד.
הרב שפירא עמד בראש כולל אברכים גדול בירושלים, מיסודה של קרן וולפסון (לצדו שימש בתפקיד זה גם תלמידו הרב זבולון שוורצמן).
הכולל מכשיר את תלמידיו גם להחזרה בתשובה.
הוא מסר שיעורים במוסדות העוסקים בהחזרה בתשובה בחו"ל, בקהילות בצרפת ובישיבת תורת חיים במוסקבה שם גם היה נוהג לערוך את ליל הסדר.
מלבד בישיבתו, מסר הרב שפירא שיחות השקפה ומוסר שבועיות גם בישיבות משכן משה, ישיבת באר יצחק ועוד.
בשנת 2001 ייסד את ישיבת "שב שמעתתא" בראשותו.
ראשי התיבות של הישיבה מנציחים את בתו (שולמית שפירא) שנפטרה בגיל צעיר.
בשנת 2010 הקים בעיר העתיקה בירושלים את ישיבת "פתחי עולם" לאקדמאים חוזרים בתשובה.
כיום הישיבה שוכנת במרכז ירושלים, ובה כ־60 תלמידים.
צוות הישיבה כולל את תלמידיו הוותיקים, בהם הרב אליהו מאיר פייבלזון כראש ישיבה, הרב דן צבי שטיינברגר והרב דוד פרנק.
הרב שפירא היה מעורב בארגוני החזרה בתשובה, בהם ערכים ו"יוזמת אורות".
בשנת 2018 יצא לאור קובץ "המאור שבה" ובו הדרכות שנתן לפעילים בתחום זה.
הרב שפירא נמנע בדרך כלל מייעוץ לאנשים, מלבד בחורים שנפלטו ממסגרת הישיבה.
על תלמידיו נמנה בעבר הפילוסוף החוזר בתשובה בני לוי.
הרב שפירא הושפע מספרי קבלה בכלל, ובפרט כתבי האר"י, הגר"א ותלמידיו, כתבי המהר"ל וספרי חסידות, ובמיוחד הספר מי השילוח של רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצא וספרי רבי צדוק הכהן מלובלין.
בשיעוריו נהג לפרש את דברי חז"ל, תוך קישורם למקומות אחרים בתלמוד ובמדרשים, בספרי הקבלה ובספרי המחשבה.
הרב שפירא נודע בכוח הזיכרון שלו.
הוא ציטט בשיעוריו בעל פה קטעים מהתנ"ך, התלמוד וספרים נוספים.
שיעוריו נמסרו בעברית ישראלית, בעברית בהגייה אשכנזית, ביידיש ואף באנגלית - לפי השומעים.
נהג לחזור על רעיונותיו כמה פעמים במהלך השיעור, כאשר בכל פעם הדגיש וחידד נקודות נוספות בנושא הנידון.
רבים משיעוריו נמסרו כסדרות, שחלקן נמשך לעיתים שנים.
כך למשל, סדרת השיעורים על פרקי אבות כללה כארבע מאות שיעורים ונמשכה קרוב לעשרים שנה.
הסדרה על התפילה כללה כשישים שיעורים וכמוה גם סדרות בנושאי אמונה, י"ג עיקרים ועוד.
הרב שפירא עסק רבות בהתייחסות ההשקפה היהודית לנושאים אקטואליים.
הוא הקדיש שיעורים לאינתיפאדה השנייה, לפיגועים במגדלי התאומים בארצות הברית ולצונאמי הקטלני באוקיינוס ההודי.
שיעוריו הוקלטו והופצו בציבור החרדי בקלטות וב-MP3. חלק משיעוריו הועברו בשידור חי בעזרת מערכת קול הלשון.
מספר שיעורים שבועיים שודרו בחו"ל.
הרב שפירא עצמו לא פרסם בכתב כמעט דבר.
כמה מתלמידיו הוציאו לאור ספרים המבוססים על שיעוריו:
אפיקי מים - על המועדים.
סדרת ספרים שנכתבה על ידי הרב ראובן שמלצר, ויש בה הסכמה של הרב שפירא המעיד כי: "הדברים שלפנינו נמסרים כפי שהושמעו ובהבנה נכונה".
נכתב על ידי הרב אלכסנדר מנדלבוים, שהרכיב את רעיונותיו של הרב שפירא עם רעיונותיו שלו עצמו, כעדותו בהקדמה לספר.
רעה אמונה - על י"ג העיקרים.
נכתב על ידי הרב מנחם שלנגר, ומבוסס בעיקר על סדרת שיעורים שמסר בנושא זה לבעלי תשובה בישיבת אור שמח.
הספר עבר את ביקורתו של הרב שפירא, שאף כתב לו הקדמה.
קובץ שיעורי הרב - נכתב על ידי הרב ישראל ברונשטין, בהוצאת ישיבת פתחי עולם.
יצאו כרכים על ימים נוראים, פסח, ספירת העומר ומתן תורה.
שיעורי רבינו - על פרשת שבוע ומועדים.
נכתב על ידי הרב ישראל ברונשטיין, ובו סיכום דרשות שמסר בימי חמישי בלילה.
הספר יצא באישור ועד התלמידים האחראי על פרסום תורתו.
ירח טבת - שיחות על חודש טבת, נכתב באנגלית על יד הרב דניאל בארון.
באישור ועד התלמידים האחראי על פרסום תורתו.
רעה דעה - על הלכות דעות לרמב"ם.
נכתב על ידי הרב מנחם שלנגר, ומבוסס על סדרת שיעורים בהלכות דעות לרמב"ם.
שובי ונחזה - סדרה בעריכת משה ענתבי, בעברית ובאנגלית (Reflections & Introspection).
בסדרה כרכים על גלות וגאולת מצרים; אלול, ראש השנה, יום כפור, סוכות; חנוכה, פורים; שבת, תפילה; ספירת העומר, שבועות; בין המצרים.
נחותי ימא- שיעורים על אגדות רבה בר בר חנה בפרק המוכר את הספינה בבא בתרא.
נכתב על ידי הרב יחזקאל הרטמן, בברכת בני רבינו וגדולי תלמידיו.
כולל גם קונטרס מועדים ועניינים שונים, מפתחות ערכים ומקורות.
שיעורי פרק חלק- סדרת שיעורים על סדר פרק חלק במסכת סנהדרין, כרך ראשון סוגיות משיח וגאולה מדף צ"ו ע"ב עד דף צ"ט ע"א.
נכתב על ידי הרב יוסף שונקופף, בברכת בני רבינו.
כולל גם מפתחות ערכים ומקורות.
משה שרון (נולד ב-18 בדצמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס במכון ללימודי אסיה ואפריקה, מייסד ומופקד הקתדרה ללימודים בהאיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש כיו"ר ועדת השמות הממשלתית ממאי 2012 עד יולי 2025.
משה שרון נולד בחיפה לאברהם ולוויקטוריה שרון.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים התגייס ב-1955 לצה"ל.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בשנת הלימודים תשי"ז (1956–1957) בחוגים שפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה.
ב־1961 קיבל תואר בוגר בשני חוגים אלה; וב-1964 קיבל תואר מוסמך בתולדות האסלאם בהדגשה על ימי הביניים.
בשנים אלה התמחה בין השאר בתולדות הבדואים ובתפקידם בתולדות ארץ ישראל, ואת עבודת המחקר לתואר מוסמך האוניברסיטה הוא כתב על שבטי הבדואים בארץ ישראל במאות השמונה עשרה והתשע עשרה; מנחהו בעבודת הגמר היה פרופסור אוריאל הד.
שרון למד אפיגראפיה ערבית בצורה מסודרת.
בשנים 1965–1968 עסק במחקר בספריות בלונדון, אוקספורד, פריז ודבלין.
בלונדון הוא השתלם בתולדות האסלאם בימי הביניים אצל ברנרד לואיס ובפריס למד אפיגראפיה ערבית אצל גאסטון ווייט , אחרון גדולי האפיגראפים של המאה התשע עשרה.
בלונדון הוא למד את המקצוע אצל דייוויד ביוואר .
בשובו ארצה ב-1968 הוא התמסר הן לסיום עבודת הדוקטור שלו והן להשקת מחקרו הגדול על האפיגראפיה הערבית של ארץ ישראל.
מחקר זה התחיל בצורה מסודרת כבר בשנת 1968. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא: עליית העבאסים לשלטון ונערכה בהדרכתו של פרופסור דוד איילון.
ב-1970 הוא הגיש את עבודת הדוקטור שלו והשתלב בסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית בדרגת מרצה; בשנים 1971–1972 עשה פוסט-דוקטורט בלונדון.
ב-1975 נעשה מרצה בכיר, ב-1980 פרופסור חבר וב-1990 פרופסור מן המניין.
בנוסף לכך שימש בין השנים 1971–1997 כפרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת בר-אילן.
עמד בראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון בין 1982 ל-1984, והיה הראשון שהכניס את הוראת האפיגרפיה הערבית לאוניברסיטה העברית ולאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 יזם את ייסוד הקתדרה הראשונה בעולם ללימודים בהאיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והועמד בראשה.
הוראתו האקדמית הקיפה את כל ההיסטוריה של ימי הביניים למן תקופת הנביא מוחמד ועד לתקופה העות'מאנית.
שימש פרופסור באוניברסיטה הבינלאומית לנדג שבשווייץ, עמית מחקר באוקספורד.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות פרינסטון, מישיגן, קולומביה, ניו יורק, מרילנד, ויין סטייט ונורת'ווסטרן, וכן באוניברסיטאות פרטיות ביפן.
הרצה בסנאט ובקונגרס בוושינגטון ובפרנקלין ומרשל קולג' בלנקסטר פנסילבניה ובפינלנד.
בשנת 1972 נתמנה למנהל המדעי של יד יצחק בן-צבי ובמשך שלוש שנות שירותו בתפקיד יזם את ייסודו של כתב-העת "קתדרה", שעניינו מחקר ארץ ישראל.
בסוף 1977 מונה לתפקיד היועץ לענייני ערבים לראש הממשלה מנחם בגין.
במסגרת תפקידו יזם הצעה לכונן שירות לאומי לערבי ישראל, ופעל נגד פינוי בדואים בנגב ללא הסכמה.
בינואר 1979 התפטר מתפקידו, לאחר שהתלונן שראש הממשלה בגין אינו מתייעץ איתו בנושאים הקשורים לתפקידו.
ב-1980 מונה לחבר בוועדת השמות הממשלתית, וב-1981 התמנה לחבר במועצה לביקורת סרטים.
בשנת 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון, התגייס שרון לשירות מילואים ממושך שהפך לשירות קבע בדרגת סגן-אלוף, ופעל בלבנון בעיקר בתחום הקשרים עם המתואלים.
הוא הועלה לדרגת אלוף-משנה ועמד בראש המחלקה לענייני ערבים במטכ"ל ויעץ לשר הביטחון ולמתאם פעולות הממשלה בשטחים בנימין בן אליעזר.
הוא השתחרר מצה"ל בסוף 1984.
ב־1985 יצא לשבתון בדרום אפריקה והקים את הקתדרה ללימודי יהדות באוניברסיטת ויטְוַאטֶרְסְרַאנְד ביוהנסבורג.
בשנת 1986 ארגן כנס בינלאומי ביוהנסבורג שעסק בארץ ישראל בהיסטוריה ובהגות.
בשנת 1991 הוא כינס ביוהנסבורג את הכנס הבינלאומי השני שהוקדש למקומה של היהדות בתרבויות עולם.
כנס זה הוליד ספר באנגלית שהוא כתב, בחינת מבוא לאסופת המאמרים שתרמו חלק מן המשתתפים בכנס, ובו סיכם את תולדות מפגשי היהדות עם העולם העתיק, ההלניזם והאסלאם.
בשנת 1998 הוא כינס בירושלים את הכנס הבינלאומי על ירושלים ברעיון אחרית הימים ביהדות, בנצרות ובאסלאם.
ובשנת 2000 הוא כינס בירושלים, את הכנס הבינלאומי הראשון על דתות ותנועות דתיות מודרניות ביהדות נצרות ואסלאם והדתות הבאבית והבהאית.
במאי 2012 מינתה ממשלת ישראל השלושים ושתיים את שרון ליו"ר ועדת השמות הממשלתית, כשהוא מחליף את משה ברור.
בשנת 2014 נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
טקס הקבלה לאגודה נערך בנובמבר 2014.
ביולי 2025 התפטר מראשות ועדת השמות הממשלתית.
משה שרון נשוי ליהודית ולהם שלושה בנים ושלוש בנות.
משה שרון עוסק בתחומים רבים הנוגעים לאסלאם ולדתות הקשורות בו: יהדות, נצרות והדת הבהאית.
בתחום הדת הבהאית חקר את תולדות הדתות הבאבית והבהאית ואת יצירתם הרוחנית של מייסדיהן-נביאיהן.
הוא עסק בהיסטוריה של ארץ ישראל תחת האסלאם ובאפיגרפיה ערבית במיוחד זו של בארץ ישראל.
במקביל הוא התמחה בארכיטקטורה של המדבר, נושא שהוא לימד כמה שנים באקדמיה בצלאל בירושלים.
בתחום לימודי האסלאם הוא ריכז את עבודתו המדעית בחקר תולדות האסלאם בימי הביניים ובמיוחד בתולדות השיעה ובהתפתחותה של התאולוגיה השיעית.
כמו כן כתב חיבורים רבים שעניינם תפקידו של האסלאם בפוליטיקה המזרח תיכונית.
בנוסף לכך עסק מעט גם בפרשנות המקרא.
משה שרון חקר את הבדואים בארץ ישראל החל משנת 1958, וכתב את עבודת הגמר לתואר השני על תולדות הבדואים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, בעיקר במאה ה-19. בעקבות מלחמת ששת הימים התמנה לעמוד בראש יחידת הבדואים ביהודה ושומרון.
מחקריו בנושא זה התפרסמו במאמרים שונים ובאכסניות שונות
השבטים הבדואים בנפות בית לחם וחברון
שרון ערך מחקר עבור צה"ל שעסק בשטים הבדואים בנפות בית לחם וחברון.
בספר ישנו תיאור מפורט מאוד עד כדי ירידה לשמות הפרטיים, של השבטים הבדואים בנפות בית לחם וחברון.
הספר נותן תיאור של השטח והשבטים הנודדים בו.
דגלים שחורים מהמזרח, ייסודה של המדינה העבאסית, היווצרותו של מרד
בתחום האסלאם התמקדו מחקריו של שרון בחקר השיעה.
בשנות השמונים פרסם שני כרכים על המהפכה השיעית הראשונה באסלאם, שבסופו של דבר הפכה למהפכה סונית שהעלתה את השושלת העבאסית לשלטון.
שרון יצר אסכולה חדשה במחקר בה טען שהמהפכה העבאסית הייתה ערבית, ולא בעלת אופי פרסי כפי שטענו בעיקר וולהאוזן ופאן פלוטן.
התזה של שרון מקובלת כיום על רוב החוקרים ואילו בתזה של וולהאוזן ופאן פלוטן תומכים בעיקר חוקרים פרסיים.
שרון ביסס את טענתו בין השאר על סמך בדיקת מוצאם של יוזמי התנועה ומנהיגיה.
המנהיגות הפוליטית והצבאית ושדרת הכוח הלוחם שלה היו ערבים, מה גם שממילא באותה תקופה לא הייתה אפשרות למי שאיננו ערבי להוביל תנועה פוליטית צבאית בהיקף כזה בתוך המסגרות של האסלאם הצעיר.
כמו כן שרון טוען כי המושג של לאומיות פרסית בימי הביניים הוא מושג אנכרוניסטי, שהושפע, ואפשר שעדיין הוא מושפע מן הרעיונות הלאומיים של אירופה, במאה התשע עשרה ועתה גם של תנועות לאומיות במזרח התיכון של ימינו..
שרון הדגיש שלא רק שהטיעון הזה, במיוחד אצל וולהאוזן, מושפע מן התנועות הלאומיות האירופאיות, אלא שאין לו שום ביסוס במקורות.
אומנם היו גם לא-ערבים בין הלוחמים, אולם עיקר הכוח הלוחם והנהגתו היו ערבים.
הכרך השני של ספרו מפתח את התיזה הזאת על ידי תיאור מפורט של המרכיבים החברתיים שנמצאו בבסיסה של התנועה שהעלתה את העבאסים לשלטון ואת המהלכים הצבאיים שאפשרו לתנועה לגבור בסופו של דבר על הצבא האומיי שהיה כוח צבאי גדול מאורגן וחזק אשר נראה היה בשעתו כבלתי מנוצח.
שרון התחיל לחקור את הכתובות הערביות בארץ ישראל משנת 1968, במטרה לפרסם את כל הכתובות הערביות שנכתבו על סלע ועל אבן ברחבי ארץ ישראל.
הוא ערך, בעזרת כמה מתלמידיו, סקר של ארץ ישראל ותיעד את החומר האפיגראפי הערבי.
תוך כדי עבודה פרסם כתובות רבות וקבע את הכללים לפרסום כתובות אלה.
עבודתו כללה גם עבודת שדה ארכאולוגית וגם עבודת מחקר בספריות.
עבודת השדה כללה את סקירת כל הארץ מהצפון ועד אילת בחיפוש, רישום, צילום, העתקה, קיטלוג ופרסום של כל הכתובות הערביות.
במסגרת זו שרון תיעד את הכתובות שמצא על גבי בניינים, קברים, סלעים, בעיקר סלעים בנגב.
הוא קרא כל כתובת בהקשר הגאוגרפי, ההיסטורי, ובהקשר של תרבות ואמנות האסלאם.
משנת 1990 החל משה שרון לכתוב את קורפוס הכתובות הערביות של ארץ ישראל (Corpus Inscriptionum Arabicarum Palaestinae) (באנגלית) המתפרסם והולך בהוצאת בריל בליידן הולנד.
שמונה כרכים יצאו כבר לאור.
שבעה כרכי כתובות וכרך אחד של תוספות.
בתחום האפיגראפיה הערבית הוא חקר את החומר האפיגראפי שבארכיון מכס ואן ברשם (Max van Berchem) בז'נבה ופרסם את מחקרו בנספח לספרו הגדול על הכתובות הערביות בארץ ישראל.
שרון ניסה לראות את הקשר בין היהדות, הנצרות והאסלאם, ויותר מכך – להוכיח במידה מרובה שהאסלאם לא נולד בחלל ריק, אלא גם נולד באותה מסגרת שלתוכה נולדו גם היהדות והנצרות למן השומרים ועד להתגבשותה של הנצרות כדת מדינה.
בניגוד להשקפה שמוחמד הושפע מהיהודים והנוצרים, לדעת שרון הושפע מוחמד במידה רבה מהרפרטואר של מספרי הסיפורים שהיו במזרח התיכון.
חלקם הגדול של סיפורים אלה – אך לא כולם – מזכיר את סיפורי המקרא ואת המדרש (שגם הוא ספג רעיונות ותכנים מאותו רפרטואר עשיר).
כשמוחמד היה משוכנע שהוא נביא, היוו הסיפורים בסיס להתפלמסות שלו מול הדתות האחרות, כדי להוכיח שהוא נביא אמת וששליחותו היא שליחות אלוהית.
הפולמוס החריף של מחמד עם הפוליתיאיסטים, היהודים והנוצרים לא נשאר בתחום חילופי דברים אלא מצא את ביטויו בעיקר בפעילות הצבאית של הנביא נגד מתנגדיו וגם בפסוקי הפולמוס הפזורים בקוראן, שאנו מוצאים אותם כמעט בכל פרק.
שלוש הדתות: יהדות, נצרות ואסלאם ויחסן אל האלוהות, אל אחרית הימים, מוצאים את ביטוין במחקריו של שרון על יהדות, נצרות ואסלאם.
על נושאים אלה הוא כתב שני ספרים באנגלית: יהדות, נצרות ואסלאם אינטראקציה וקונפליקט הספרים עוסקים בניתוח יחסי הגומלין וההתנגשות בין היהדות לדתות ותרבויות אחרות עמן היא נפגשה מאז העת העתיקה דרך ההלניזם עד הנצרות והאסלאם.
במסגרת חקירת ההתמודדות של היהדות עם האסלאם הוא הקדיש מקום רחב ליחס השלילי של האסלאם ליהודים, העומד לדעתו בבסיסה של האנטישמיות האסלאמית כיום.
שרון חקר את הדת הבהאית, שהיא דת חדשה, אשר צמחה מהאסלאם והתרחקה ממנו מאוד.
על כן אין צורך יותר לא לנוצרים, לא ליהודים ולא למוסלמים (במיוחד השיעים) לצפות למשיח, שהרי הוא כבר הגיע עם הופעתו של בהאא אללאה (שקבע כי קודמו הבאב היה מבשר בואו).
יחד עם זאת הוא הדגיש שהוא איננו האחרון אלא התגלות לאלף שנה לפחות, היינו למילניום הנוכחי.
הוא פיתח דת של שוויון מוחלט בין הגזעים והמינים ובעיקר ביטול הממסד הדתי וביטול הצורך באנשי הדת לסוגיהם.
אנשי הדת נעלמים מתוך הדת וכל עבודת האל אותה הציע בהאא אללה היא עבודת אל פרטית.
אסור להתפלל בציבור או לקיים פעולה דתית ממוסדת כלשהי שבה יש הזדקקות למורי דת.
על כן התפילה היא תמיד תפילת יחיד.
ומכיוון שאין תפילה בציבור אין צורך במוסד של הנהגת התפילה בציבור.
בהאא אללאה טען וכך גם יורשיו, שאנשי הדת גורמים להשחתה של הדת ועל כן תבע ממאמיניו אחריות אישית להתנהגות מוסרית מוחלטת.
הוא אסר את המלחמה, את החזקת הנשק, תבע שלום, מציאת לשון משותפת בין האנשים, חינוך לכולם ובטול כל המסגרות המדיניות בעולם: העולם הוא מדינה אחת ובני האדם הם אזרחיה – כך לימד.
בעולם כיום כשישה מיליון בהאים.
שרון תרגם מערבית לעברית את ספר הקודש הבהאי הספר הקדוש ביותר (אלכִתאב אלאַקְדַס) שכתב בהאא אללאה בעכו בשנת 1873. לתרגום המלווה פרשנות מפורטת הוא צרף חיבור גדול, שהוא ספר בפני עצמו, הסוקר את תולדות הדת הבהאית ועולמה הרוחני.
הספר שכותרתו: הדת הבהאית וכתב הקודש שלה פורסם בסוף שנת 2005. וחזר ופורסם במהדורה חדשה בסוף שנת 2007.
שרון התעניין בדת הבהאית עקב התעניינותו בדתות בכלל ובדתות מודרניות בפרט ובמיוחד הדתות והתנועות הדתיות שהופיעו ברחבי תבל במאה ה-19: הדת המורמונית, הדת האחמדית, הטמפלרים הגרמנים, האדבנטיסטים (תנועתו של מילר מ-1843, והאדבנטיסטים של היום השביעי) והתנועות המשיחיות השונות שהתפתחו בנצרות במאה ה-19, וביהדות: חסידות חב"ד.
על נושא זה כינס ועידה בינלאומית וערך ספר בשם: מחקרים בדתות ובתנועות דתיות מודרניות והאמונות הבאבית-בהאית.
במאמר זה שהתפרסם בספרו עמודי עשן ואש – ארץ הקודש בהיסטוריה ובהגות
שרון כתב מאמר פרוגרמטי על הכיבושים הערביים בארץ ישראל.
במאמר הוא טען שכל הסיפורים על הכיבושים הערביים היו סיפורי קרבות קלאסיים שהיו גם הם חלק מן הרפרטואר של מספרי הסיפורים שפעילותם מתוארת על ידי הסופרים הערבים.
סיפורים אלה שיש בהם מבנים קבועים ותכנים קבועים שעניינם שעשוע במשיכת לב השומעים, מצאו את דרכם אל הכרוניקות הערביות הקדומות והחליפו את צורתם כך שבמקום מעשיות משעשעות הם הוצגו כתיאורים אותנטיים של מאורעות שאכן קרו.
למעשה כל הקרבות הגדולים המתוארים בכרוניקות הקדומות לא היו ולא נבראו.
האמת הארכאולוגית היא שאין שום סימן של חורבן בסוריה כתוצאה מן ה"מלחמה" וכאשר בודקים בעין בקורתית את המקורות הערביים מסתבר שסוריה ברובה נפלה כ"פרי בשל" ללא קרבות כמעט לידי הערבים, שכן המקורות מספרים שהערים הבצורות פתחו את שעריהן והתושבים הבטיחו את עצמם על ידי הסכמים עם הכובשים.
אשר לסיפורי המלחמה כאן מתגלות סתירות משמעותיים במקורות הערביים שמתארים את הכיבושים כמעט באשר לכל פרט ובמיוחד במה שנוגע למקום הקרבות הגדולים כביכול, לזמניהם ולאנשים שהשתתפו בהם.
ההגזמה, שהיא הסימן המובהק של סיפורי המעשיות, מתגלה פה בכל עוצמתה, כמו למשל תיאור קרבות שבהם השתתפו לא מאות אלא מאות אלפים של לוחמים, מציאות שלא הייתה קיימת, ולא יכולה הייתה להתקיים, בשדות הקרב של ימי הביניים.
ספורי גבורה במלחמות שונים, מעשי נסים ונאומים חוצבי להבות של מנהיגים גיבורים משלימים במקורות הערבים את תוכנן של מעשיות הכבושים.
כן פרסם מאמר מקיף שבו חקר את מקורותיה של הבניה המסלמית על הר הבית ומשמעותה.
במחקר זה שהתפרסם בשנת 2009 הוא ניסה להוכיח שהמבנים הקרויים "הארמונות האומיים" שמדרום לחומת הר הבית לא נבנו על ידי האומיים ואפשר שמקורם הוא ביזנטי, ודן במקורם של כפת הסלע ומסגד אל-אקצא כיחידה ארכיטקטונית אחת בעקבות מחקריו של פרופסור אולג גראבר מפרינסטון.
בנוסף להתעסקותו בעולם האסלאמי הקלאסי, עוסק שרון גם בניתוח עולם המזרח התיכון המודרני.
הוא כתב עשרות רבות של מאמרים פובליציסטיים שונים בנושא בעיתונים ובכתבי עת שונים באירופה ובישראל.
המאמרים התפרסמו בעברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
כולם עסקו בענייני דיומא בהם הביע את השקפתו על הנעשה במזרח התיכון.
מאמריו התפרסמו בין השאר בכתב העת נתיב, בכתב העת Shalom היוצא לאור בשווייץ בגרמנית ובצרפתית.
לאחרונה כתב שרון באנגלית ספר בשם ג'יהאד – האסלאם נגד ישראל והמערב בספר 9 פרקים הכוללים 9 נושאים שונים על הטרור האסלאמי והסכנה של האסלאם הקיצוני לישראל וגם לדמוקרטיות המערביות.
זהו ספר לימוד שכתב שרון לשפה הערבית המדוברת בארץ ישראל, ספר שנועד לציבור הישראלי הרחב.
מאז 1962/3 הוא אסף חומר לספר שנקרא "הערבית המדוברת בארץ ישראל" הספר יצא שוב במהדורה חדשה ומורחבת כספר חדש בשם "ערבית מדוברת בהנאה" הוצאת מ' זק, ירושלים 4–2003. לספר מצורף תקליטור בקולו של המחבר.
שרון בנה את ספרו על כ-1500 מילים ונגזרות של מילים שהן בשימוש הנפוץ ביותר בחיי היומיום, החל מן השוק ועד לחיי החברה, הכלכלה והפוליטיקה.
שרון פרסם שיחון עברי-ערבי בהוצאת ש.
זק ירושלים 2009, ובו כ-3500 מילים ומשפטים שימושיים.
שבטי הבדוים הנודדים בנפות חברון ובית-לחם, בית-אל : מפקדת אזור יהודה ושומרון, 1970.
ערבית מדוברת בהנאה, משה זק, ירושלים 2003/4
מ' שרון, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ה; מהדורה שנייה, תשס"ח.
סוגיות בתולדות ארץ ישראל תחת שלטון האסלאם, עורך משה שרון.
ירושלים : יד יצחק בן-צבי בסיוע משרד החינוך והתרבות, תשל"ו.
מגנזי קדם : תעודות ומקורות מתוך כתבי פנחס בן צבי גרייבסקי, ערך יצחק בק ; התקין והשלים משה שרון.
ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשל"ז.
הד'ימים - בני חסות : יהודים ונוצרים בצל האסלאם, בת יאור ; תרגום - אהרן אמיר; עריכה מדעית - משה שרון.
אלי כדורי, דמוקרטיה והתרבות הפוליטית הערבית, מבוא ועריכה מדעית - משה שרון ; תרגום לעברית - אסי דגני, ירושלים : כרמל, תשנ"ג 1993.
משה (מוריץ) שְפִּיצֶר (Spitzer; 8 ביולי 1900 – 16 בנובמבר 1982, א' בכסלו תשמ"ג) היה מאייר, גרפיקאי, טיפוגרף, מעצב גופנים, ביבליופיל עברי ומוציא לאור ישראלי.
נולד ב-1900 בעיירה בוסקוביצה (Boskowitz; בצ'כית: Boskovice) שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה) למשפחה יהודית מסורתית.
מגיל צעיר היה פעיל בתנועות ציוניות, והיה מעורב בהקמת סניף של תנועת הנוער בלאו וייס (כחול-לבן) בעיר מגוריו.
למד אינדולוגיה (סנסקריט ותרבות הודו העתיקה) באוניברסיטאות ברלין, פרנקפורט, קיל ווינה, ובשנת 1926 קיבל תואר דוקטור בדיסציפלינה זו מאוניברסיטת קיל.
לאחר לימודיו עבד בין השנים 1927–1928 כעוזר מחקר באקדמיה הפרוסית למדעים (Akademie der Wissenschaften) בברלין.
במסגרת זו חקר כתב יד פילוסופי בסנסקריט מהמאה ה-2 או ה-3 לספירה, שנמצא בדרך המשי (בנציבות טוּרְפָּאן, במזרח מחוז שינג'יאנג שבמזרח סין) – כתב העת העתיק ביותר מסוגו שנמצא עד כה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו רבים מ-1,000 הפרגמנטים של כתב היד, והטקסט נותר רק בטרנסקריפציה של שפיצר.
הואיל ושפיצר היה הראשון שחקר את כתב היד, הוא קרוי על שמו: "כתב יד שפיצר" .
ב-1930 היה עורך מדור הילדים של ה"יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau).
אחר כך, בין השנים 1932–1934, היה עוזר מחקר של מרטין בובר.
בין השנים 1934–1938 היה למנהל הוצאת שוקן בגרמניה.
במסגרת תפקיד זה ניהל תכתובת מסועפת עם סופרים ועם משוררים רבים, בהם ש"י עגנון, אלזה לסקר-שילר, אורי צבי גרינברג ואחרים.
בשנת 1934 פנה לעגנון בהצעה ליצור אנתולוגיה שעניינה הימים הנוראים.
עגנון נענה להצעה, והאנתולוגיה, "ימים נוראים" שמה, יצאה לאור בשנת 1937. ב-1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת רחביה בירושלים.
נפטר בכפר סבא בגיל 82 ונקבר בהר המנוחות.
בשנת 1939 הקים את הוצאת הספרים הביבליופילית "תרשיש" להוצאת מיטב הספרות הקלאסית של העולם בעברית ובהוצאה מוקפדת מבחינת טיב הנייר, העיצוב הגרפי, סוג האות והדפוס.
משה שפיצר תרגם עבור ההוצאה מגרמנית ושקד בעצמו על העיצוב הגרפי של הספרים ועיצוב עטיפותיהם.
אחת מעבודותיו החלוציות של שפיצר הייתה עיצוב אותיות נאות לדפוס עברי.
בשנות ה-40 סייע בפיתוח אותיות "בצלאל" ו"רוממה", בפיתוח אות "דוד" (יחד עם איתמר דוד), ואות "הצבי" (יחד עם צבי האוזמן).
בית הדפוס של "תרשיש", "אותיות ירושלים" שימש כמעבדה לבחינת האותיות החדשות.
בנוסף ערך שפיצר מחקרים בעיצוב אותיות עבריות, הן מחקרים היסטוריים והן מחקרים מעשיים, אשר מהווים עד היום את הבסיס התאורטי הרחב ביותר לתחום.
כך, למשל, חקר את האפשרויות לכתב מודגש בעברית, החסרה כלים כגון כתב נטוי ("איטליקס"), את האפשרויות המוצעות על ידי הדפוסים העתיקים וכתבי היד ועל ידי הטכנולוגיות החדישות ליצירת עיטורים וכותרות קריאות ונעימות ועוד.
ניתן ללמוד על ההערכה הרבה למפעלו של שפיצר מתוך דברים שנכתבו לכבודו בכתב העת החשוב והוותיק לאמנות הגרפיקה, Penrose Annual :
שפיצר היה נשוי לפפה לבית המרמן (Pepa Hammerman), ילידת דרוהוביץ' 1903, ואב לשלושה.
1970 – פועלו הטיפוגרפי של משה שפיצר, מוזיאון ישראל (תערוכה לכבוד מלאת לו 70)
1973 – מאוסף ד"ר שפיצר, הגלריה הקטנה, ירושלים
1981 – "ד"ר משה שפיצר: ספרים, אותיות, עיצוב": תערוכה לכבודו של ד"ר שפיצר בהגיעו לגבורות, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי
2015 - דפוסים משתנים: מלאכת העיצוב של משה שפיצר, פרנציסקה ברוך והנרי פרידלנדר, מוזיאון ישראל
משה שפיצר (עורך), אות היא לעולם: קובץ מאמרים מוקדש לעיצוב האות העברית, ירושלים: משרד החינוך והתרבות - האגף לתרבות תורנית: האגודה לאמנות יהודית, תשמ"א-1981. (מהדורה שנייה: תש"ן-1990)
משה שפיצר, על האותיות שלנו, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ך.
(סקירה שנדפסה לראשונה בספר "על עי"ן, מנחת דברים לשלמה זלמן שוקן", ירושלים: תש"ח-תשי"ב, ונדפסת שוב בשינויים קלים)
משה שפיצר, "התפתחות האות העברית", בתוך הספר העברי - גיליון ק"ו של מחניים, תשכ"ו.
נלי זק"ש, אלי: מחזה מסתורין על ייסורי ישראל ומבחר שירים, ירושלים: ספרי תרשיש, 1967. (שפיצר תרגם את המחזה "אלי".)
משה שניצר (21 בינואר 1921 - 16 באוגוסט 2007) היה מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל.
נשיא בורסת היהלומים הישראלית הרביעי בשנים 1967–1993 וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ב-2004.
שניצר נולד בצ'רנוביץ שברומניה, ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
למד בגימנסיה בלפור ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, היה חבר האצ"ל (1941), ובשנת 1948 גויס לשירות בצה"ל.
בשנת 1942 החל לעבוד כמנסר יהלומים.
כעבור שנתיים מונה למנהל עבודה ונבחר ליו"ר ארגון מנהלי העבודה בתעשיית היהלומים.
בשנת 1952 הקים את חברת "שניצר-גרינשטיין" לייצור וסחר יהלומים.
בשנת 1947 נמנה שניצר עם מייסדי בורסת היהלומים בישראל, וב-1949 נבחר לסגן נשיא הבורסה.
כסגן הנשיא שימש בפועל כנשיא בין השנים 1964–1966, בעקבות מחלתו של הנשיא אברהם ליפשיץ.
לאחר מכן נבחר שניצר לנשיא הבורסה הרביעי (1967–1993), ומשנת 1994 היה לנשיא של כבוד.
בתקופת כהונתו הורחב ענף היהלומים והיה לענף העיקרי בייצוא התעשייתי מישראל.
שניצר עצמו נבחר פעמיים לנשיא פדרציית בורסות היהלומים העולמית (1968–1971 ובשנית בין השנים 1978–1982), ובתום כהונתו נבחר לנשיא כבוד של הארגון.
תרומתו לקידום הענף נעשתה גם על ידי הוצאת כתב העת הראשון של ענף היהלומים "היהלום" (משנת 1944), פרסום ספר הלימוד הראשון בנושא בשפה העברית - "יהלומים" (עם אלחנן הלפרין) – ובשנת 1980, עם ייסוד מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר ברמת גן.
שניצר עמד בראש המוזיאון עד לשנת 2003.
פעילותו העסקית והציבורית כללה חברות במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל (1988–1998) ויו"ר ועדת האשראי של הבנק, יו"ר קרן שניצר למחקר בתחומי הכלכלה והסוציולוגיה (הוקמה ב-1982), יו"ר מועצת המנהלים של מכון היהלומים (1986–2003) וכן יו"ר מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן.
עבור פועלו קיבל שניצר את עיטור מסדר לאופולד הבלגי (1982), תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (1984), פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (2004), תואר יקיר העיר תל אביב-יפו ואזרחות כבוד של העיר רמת גן.
כן הוענקו לו אות הוקרה מתעשיית היהלומים בניו יורק ותואר יקיר תעשיית היהלומים בישראל.
בשנת 1998 נקראה על שמו כיכר ברמת גן, ובשנת 2002 קראה בורסת היהלומים למתחם בנייניה בשם "קריית משה שניצר".
מנישואיו לוורדה היה שניצר אב לשלושה, בהם אשת העסקים חנה גרטלר, אמו של איש העסקים דן גרטלר, והיהלומן שמואל שניצר.
אחיו היה הגסטרואנטרולוג ד"ר נפתלי נורברט שניצר.
משה (צ'יקו) תמיר (נולד באוגוסט 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד חטיבת גולני וכמפקד אוגדת עזה.
תמיר נולד ב-1964. אביו היה סגן-אלוף בצה"ל ששירת בשייטת 13 ובמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
סבו, , נהרג במלחמת העצמאות.
דודו הוא תא"ל (מיל') יהודה דובדבני.
לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, תמיר התגייס בנובמבר 1982 לצה"ל לחטיבת גולני, ושובץ בגדוד 13 (גדעון).
עבר מסלול הכשרה כלוחם ולאחר מכן השלים קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, וסיים אותם בהצטיינות.
לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בבסיס האימונים החטיבתי ולאחר מכן עשה שורת תפקידי פיקוד בגדוד 12 של גולני ובהם תפקיד סמ"פ.
בתפקיד זה לחם לראשונה במחבלי חזבאללה, בשנים 1986–1987 שימש כמפקד פלוגה.
ב-1989 מונה למפקד סיירת גולני ופיקד עליה בפעילות מבצעית בדרום לבנון.
ב-1992 שימש כקצין אג"ם של עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית של עוצבת הגליל.
ב-1993 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 12 (ברק) של גולני.
שני חיילים מהגדוד שעליו פיקד, ו, התחשמלו למוות וארבעה אחרים נפצעו במהלך פעילות מבצעית במוצב טייבה.
תמיר, מפקד החטיבה יצחק גרשון ומפקד הפלוגה אופק בוכריס, הואשמו בגרימת מוות ברשלנות והורשעו בהתרשלות במילוי תפקידם אך זוכו מגרימת מוות ברשלנות.
ב-1995 התמנה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון ושימש בתפקידו בין היתר במבצע ענבי זעם.
ב-1997 קיבל את הפיקוד על יחידת אגוז.
בין המבצעים הבולטים בתקופת פיקודו על היחידה היה מבצע נוף פראי.
מטרת המבצע הייתה ביצוע מארבים בסמוך למוצב צה"ל שבג'בל סוג'וד, ברצועת הביטחון שבדרום לבנון, במורדות המערביים של רכס הרפיע.
לאחר שלושה ימים במארב, עם תחילת תנועת הכוח חזרה, זיהה הכוח מספר מחבלים ופגע בשניים מהם.
חזבאללה פתח באש כבדה על הכוח הנסוג, חריגה בהרבה מזו שבוצעה באירועים דומים.
המבצע יצא לפועל שבוע לאחר אסון השייטת, וההערכה הייתה שאחד ההרוגים הוא בכיר בחזבאללה, ושגופתו עשויה לשמש כקלף מיקוח להחזרת גופתו של לוחם השייטת, שנותרה בשטח לבנון לאחר שכוח השייטת נתקל במארב חזבאללה.
תמיר, ששהה בכל העת בעמדת הפיקוד במוצב ריחן, פקד על הכוח להעמיס את הגופות על אלונקות ולשאתן עימו בחזרה לשטח ישראל, באומרו ללוחמיו כי הם חייבים זאת לחללים הנעדרים מאסון השייטת.
לאחר הקרב התברר כי אחד המחבלים ההרוגים הוא האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה.
גופתו, ביחד עם גופות לוחמי חזבאללה אחרות, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של איתמר אליה.
תמיר מתאר בספרו את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת, אירוע שהתרחש, לדעתו, בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר בתורו ארב ללוחמי שייטת 13.
מבצע בולט אחר היה מבצע מהלך מבריק שבו הוביל תמיר, מפקד היחידה, כוח לוחמים מיחידת אגוז במבצע בלבנון נגד חוליית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה.
בתום שנתיים בתפקיד, יצא ללימודים בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה, בשובו מונה ב-1999 למפקד עוצבת חירם והשתתף במבצע שבר ענן באזור קלעת דובאי.
בשנת 2001 מונה למפקד חטיבת גולני.
תמיר הוביל את החטיבה בהצלחה במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים ברחבי יהודה ושומרון נגד תשתיות הטרור הפלסטיני.
תפקידו הבא היה ראש מטה פיקוד המרכז, שבו עסק בין השאר בקידום בניית גדר ההפרדה.
באוגוסט 2006 מונה למפקד אוגדת עזה.
תקופתו התאפיינה בהגברת היוזמה נגד הטרור וחתירה למגע.
תמיר הוביל, בתמיכת אלוף הפיקוד, יואב גלנט, והרמטכ"ל, גבי אשכנזי, קו התקפי אל מול החמאס שכלל פשיטות ומבצעים מיוחדים נגד יעדי מחבלים מעבר לגדר, בשטח הרצועה, במטרה לפגוע בפעילי החמאס בשטחם ובמקביל לחזק את יכולתם וביטחונם העצמי של מפקדי השדה לפקד על כוחות בלחימה ובמערכה.
עם התגברות ירי הקאסמים מרצועת עזה פיקד תמיר על כוחות האוגדה במבצע חורף חם ולאחריו הוסכם על הפסקת אש עם חמאס.
זמן קצר בטרם החל מבצע עופרת יצוקה סיים תמיר את תפקידו, לאחר שמילא תפקיד מרכזי בהכנת האוגדה אליו ובתכנון המבצע כולו.
במבצע עצמו שימש כעוזרו של אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט.
ב-2009 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, אך לאחר קבלת גזר הדין ב"פרשת הטרקטורון" , השעה את עצמו מהפיקוד.
ב-28 בפברואר 2010 הודיע הרמטכ"ל, רב-אלוף גבי אשכנזי, על סיום שירותו בצה"ל.
בשירות המילואים משמש תמיר כסגן מפקד הגיס הצפוני וכמדריך ומרצה בקורס מפקדי חטיבות.
ב-2005 יצא ספרו "מלחמה ללא אות" (הוצאת מערכות) המספר את סיפור הלחימה בלבנון מנקודת ראותו כלוחם וכמפקד מאז גיוסו ועד הנסיגה מרצועת הביטחון.
תמיר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר שחרורו מונה לראש החטיבה הביטחונית בחברת התקשורת גילת רשתות לווין.
בשנת 2017, הצטרף לחברת להב כשותף ומנכ"ל.
במלחמת חרבות ברזל גויס תמיר לשירות מילואים בפיקוד הדרום, ושירת בצוות שתכנן את התמרון היבשתי שביצעו כוחות הפיקוד ברצועת עזה.
דיווחים תיארו את תרומתו כמכריעה לתכנון המערכה.
תמיר נשוי, מתגורר במטולה ואב לארבעה ילדים.
על הקריירה הצבאית של תמיר מעיבה "פרשת הטרקטורון", לאחר שביולי 2007, בזמן כהונתו כמפקד אוגדת עזה, אפשר לבנו הקטין לנהוג בטרקטורון צבאי ללא רישיון נהיגה.
לאחר שהבן התנגש ברכב אזרחי חתם תמיר על דו"ח תאונה שבו נכתב כי בטרקטורון נהג נהגו האישי, ופיצה את בעל הרכב האזרחי במזומן, במטרה לסיים את התקרית ללא השלכות נוספות.
לאחר שהתגלה העניין הועמד תמיר לדין משמעתי ובעסקת טיעון הודה בשימוש ברכוש הצבא שלא למטרות צבא, נהיגה בכלי רכב ללא רשות בעלים, עבירה במסמכים צבאיים והתנהגות שאינה הולמת.
ביוני 2009 גזר עליו בית הדין הצבאי הורדה לדרגת אלוף-משנה, שלילת רישיון נהיגה לשלוש שנים ושלושה חודשי מאסר על תנאי.
תמיר ערער לבית הדין הצבאי לערעורים על ההחלטה וטען שגזר הדין שגוי, וכי העונש שנגזר עליו לא מידתי ביחס לחומרת המעשה.
ב-28 בפברואר 2010 למרות פסיקת בית הדין הצבאי המיוחד לערעורים, הודיע הרמטכ"ל, רא"ל גבי אשכנזי, כי החליט לא למנות את תמיר לתפקיד נוסף, ובפועל להדיחו משירות בצה"ל, "לאור חומרת המעשה והפגיעה בערכי צה"ל ובראשם ערכי המשמעת והדוגמה האישית".
מוריץ (משה) טוביאס שנירר מראשוני הציונות, רופא וסופר, עורך כתב העת הרפואי Medizinische Wochenschrift.
שנירר נולד בשנת 1861 בבוקרשט.
החל בלימודי רפואה בבוקרשט בשנת 1880 ועבר לווינה לשם לימודיו באוניברסיטת וינה.
בעת לימודיו התוודע לראובן בירר ונתן בירנבוים, והקים עמם את אגודת הסטודנטים הציוניים בווינה "קדימה" , ושם היה שותף בשנת 1882 לייסוד אגודת "אהבת ציון".
עם פרישתם מהאגודה של החברים הדתיים בראשות ר' שלמה שפיצר, בעקבות התנגדותו של פרץ סמולנסקין למתן אופי אורתודוקסי יותר לאגודה, היה שותף לייסודה של אגודת "אדמת ישורון", במטרה להרחיב את הרעיון הציוני אל מחוץ לחוג הסטודנטים.
אולם גם אגודה זו כשלעצמה לא הצליחה הרבה.
בעזרת סטודנטים מערי מערב אירופה, שהיו חברים ב"קדימה", ייסד החוג אגודות ציוניות חדשות בערי אירופה, אשר אוחדו עם אלה שהקימו בגליציה אדולף שטנד, גרשון ציפר ואברהם זלץ לאיגוד חדש – "ציון": 'איחוד האגודות האוסטריות ליישוב סוריה וארץ-ישראל', ושנירר היה לנשיא האיגוד.
בשנת 1896, עוד טרם פרסום "מדינת היהודים", חיבר איזידור שליט בינו לבין תאודור הרצל, ושנירר נכנס לחוג עוזריו הקרובים.
בקונגרס הציוני הראשון בבזל (סתיו 1897) נבחר כחבר הוועד הפועל המצומצם וחבר הוועדה להתיישבות מעשית (עם וילי במבוס, ד"ר אהרן קמינקא, ד"ר אלכסנדר מינץ ושלמה בן ציון רובנשטיין).
ב-1898 הצטרף להרצל במסעו לארץ ישראל להיפגש עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שביקר בארץ באותה העת.
ואולם לאחר הקונגרס הציוני השני (1898), בהתקשו לראות פרי בעבודתה של האגודה הקטנה ודלת-התקציב, ובשל מיעוט הזמן שהותיר לו העיסוק במקצועו (בשנת 1888 פתח בווינה מרפאה פרטית ברובע דבלינג), פרש שנירר מהנהגת התנועה הציונית.
במישור המקצועי התעניין במיוחד בבקטריולוגיה, והיה כותב פורה, שכתב לכתבי עת רפואיים ואף הוציא שבועון רפואי בשם "Medizinische Wochenschrift".
כן הוציא לאור (החל משנת 1893) את הלקסיקון הרפואי "Diagnostisches Lexikon für praktische Ärzte" ("לקסיקון לרפואה מעשית"), שאותו ערך עם אנטון בום (Bum).
הלקסיקון זכה לתפוצה רחבה בקרב רופאי מרכז אירופה.
שנירר הוסיף להיות פעיל בתנועה הציונית, גם ללא תפקיד רשמי.
ניסה לקבל אשרת עלייה לארץ ישראל, אך סורב.
ב-15 במרץ 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שמו שנירר ואשתו קץ לחייהם, בווינה.
הותיר אחריו את שני בניו: יוסף, יליד 1888, רופא במקצועו, היגר ללוס אנג'לס ב-1938; פרידריך, דוקטור למשפטים ושופט בווינה.
משה שנפלד (י"ט באייר תרס"ז, 3 במאי 1907 - ח' באלול תשל"ה, 15 באוגוסט 1975) היה פובליציסט, מתרגם ועורך ספרותי חרדי.
נחשב לבכיר המפיצים של האידאולוגיה של דעת התורה הליטאית.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק.
היה מקורב לחזון איש, ולאחר עליית הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק לארץ ישראל בשנת תש"א (1941) התקרב גם אליו.
היה חבר צעירי אגודת ישראל (צא"י).
שנפלד נקט בהשקפה תורנית בלתי מתפשרת.
את מאמריו ורשימותיו פרסם בביטאונה של צא"י "דגלנו", לאורך תקופה של כשלושים שנה.
כתיבתו הייתה רהוטה וחריפה והיא ביטאה התנגדות לציונות ולחילוניות.
החזון איש והרב מבריסק נהגו לקרוא את מאמריו והביעו את קורת רוחם מכתיבתו, כן היה נוהג להיוועץ מדי שבוע ברב אהרן לייב שטינמן בטרם פרסם את מאמריו.
סדרות מאמריו ב"דגלנו" בעניין פרשת ילדי טהראן והתנהלות ההנהגה הציונית בתקופת השואה כונסו על ידו ויצאו כספרים.
הוא האשים את ההנהגה הציונית בשותפות עם היטלר בהשמדת יהדות אירופה, בכך שהתעלמו לטענתו מהקריאות לעזרה של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל ולא עסקו לדעתו במאמצי הצלה ראויים.
ראה במרד גטו ורשה גבורה "ככל העמים", כאשר האידיאל היהודי הוא בקדושת החיים.
שנפלד עסק במאמריו גם במעמד בני הישיבות, שירות נשים בצה"ל ומאבק בעניין ניתוחי מתים.
הוא דרש שעמדת ארץ ישראל תהיה במרכז העשייה של אגודת ישראל וראה בהקמת קיבוצים חרדיים אידיאל של התנועה.
לאחר מותו פורסמו חלק ממאמריו בסדרת הספרים "השקפתנו" שיצאה לאור בסוף שנות השבעים.
בנו הרב יעקב, היה אף הוא עורך ופובליציסט, שכתב בעיתון המודיע.
חתנו לשעבר, היה הסופר החרדי אהרן סורסקי.
לאחר פטירתו הקימה תנועת צא"י את שכונת "נחלת משה" בבני ברק, על שמו.
שנפלד היה ממכונני הספרות החרדית בשפה העברית בארץ ישראל.
עד לתקופתו הספרות החרדית נכתבה בעיקר ביידיש ובגרמנית, על ידי סופרים חרדים מאירופה.
שנפלד תרגם לעברית מיצירות המופת של הסופרים החרדים, כאלטרנטיבה לספרות החילונית העברית.
הוא תרגם בין היתר סיפורים היסטוריים של מאיר להמן וזליג שכנוביץ.
כמו כן ערך (יחד עם יחזקאל רוטנברג, מייסד ההוצאה החרדית נצח) את הספר "שושנים", פרקי קריאה.
ילדי טהרן מאשימים!: עובדות ומסמכים אודות גזל הנשמות הנעשה על ידי הסוכנות היהודית בארץ ישראל, בהוצאת הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, ירושלים תש"ג
שרופי הכבשנים מאשימים: תעודות, מסמכים ועדויות על פושעי שואה יהודים
בין ארץ ישראל למדינת ישראל: בירורים רעיוניים והשקפתיים על תהום שנפערה וגשר אין לה, תשל"ה
ילקוט דעת תורה (נספח לספר "עקבתא דמשיחא")
תפלה למשה: הגיוני אבינו ...
רבי משה שינפלד ז"ל בתפילות הימים הנוראים.
יו"ל במלאת שלשים שנה לפטירתו ח' באלול תשס"ה
עקבתא דמשיחא מאת הרב אלחנן וסרמן
כתבים נבחרים - מאת נתן בירנבוים
לשבעים ולרעבים: על הבעיה החברתית לאור היהדות, מאת יהודה לייב אורליאן
כתבים - מאת נפתלי אהרמן
החסידות - מאת אהרן מרכוס
אברהם בן אברהם: סיפור היסטורי מחיי הגר צדק מווילנה, מאת זליג שכנוביץ
אור ממערב: סיפור היסטורי מחיי החתם סופר מאת זליג שכנוביץ
השר מקוצי: סיפור היסטורי מאת מאיר להמן
דמויות גדולי החסידות: מהבעש"ט עד זמננו - מאת מאיר שצ'רנסקי
אמת מקאצק תצמח: ילקוט השלם לתורות ואמרות הרבי מקאצק
הרבי מקוצק וששים גבורים סביב לו, גל עד לתולדותם, תורתם ופעלם של הרבי, גדולי תלמידיו וצאצאיו, (יחד עם יחזקאל רוטנברג)
סגולות התורה: שיחות אמרות ומשלים על התורה, תלמודה ולומדיה מאת החפץ חיים
אם בישראל - על דמותה של שרה שנירר
מקטוביץ עד ירושלים: אגודת ישראל בתמונות ומסמכים (יחד עם יחזקאל רוטנברג)
שושנים: פרקי קריאה, (יחד עם יחזקאל רוטנברג)
משה ששון (15 בדצמבר 1925 – 16 בספטמבר 2006) היה דיפלומט ישראלי, שבין תפקידיו כיהן כשגריר ישראל במצרים.
ששון, בנם של ג'וליה ואליהו ששון (לימים דיפלומט בכיר ושר בממשלת ישראל), נולד בדמשק לאחר שאמו נסעה להוריה לצורך הלידה, והגיע לארץ ישראל בגיל שישה שבועות.
למד בבית ספר אליאנס, בסמינר בית הכרם ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים תואר ראשון בכלכלה ולימודי המזרח התיכון.
התנדב לארגון "ההגנה" ושירת בש"י ובמחלקה הערבית בירושלים תחת יצחק נבון.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, נטל חלק בשיחות עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן שניהל אביו, ועבד במחלקת המזרח התיכון.
בסוף 1952 מונה למזכיר השני בנציגות ישראל ביוון, תפקיד בו כיהן עד יוני 1955. לאחר מכן שירת במוסדות האו"ם בז'נבה, ובשנים 1958–1959 היה המנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ.
בשנים 1960 עד 1966 שירת כציר דיפלומטי בשגרירות ישראל באנקרה שבטורקיה.
באוגוסט 1966 מונה למנהל מחלקת שביתות הנשק במשרד החוץ, ולאחר מלחמת ששת הימים מונה על ידי ראש הממשלה לוי אשכול לשמש כנציגו האישי בגופים השונים המטפלים בענייני השטחים ושימש נציגו לשיחות עם מנהיגים פלסטינים.
בדצמבר 1969 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ והממונה על מערך המזרח התיכון במשרד.
בשנים 1973–1976 שירת כשגריר ישראל באיטליה ובוותיקן.
באפריל 1977 סיים את תפקידו ברומא ופורסם שהוא ימונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ האחראי על ההסדר עם מדינות ערב.
באוגוסט 1977 הוא מונה למנהל המרכז למחקר ותכנון של משרד החוץ.
בדצמבר 1977 מונה ליועץ לשר החוץ לעניינים מיוחדים, וטיפל בשיחות עם מצרים, במקביל לניהול המרכז למחקר ותכנון.
במאי 1981 החל לכהן כשגריר ישראל במצרים, שירת בתפקיד זה במשך שבע שנים.
לאחר פרישתו היה לנשיא התאחדות עולי סוריה בישראל.
בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
היה נשוי לטובה לבית סוקולוב (משנת 1949) ואב לשניים.
בתו, אורנה ששון-טמיר, היא עורכת דין, בנו ראובן נהרג בתאונת דרכים.
זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו בשכונת שערי חסד בירושלים.
משה שֶׁק ("ג'וּק"; 1936 – מרץ 2011) היה פסל ואמן קרמיקה ישראלי יליד פולין, ממייסדי קיבוץ בית ניר.
יצירתו הושפעה מהמסורת של ייצור הקרמיקה הארץ-ישראלית.
ברבות מעבודותיו מופיעות צורות ביו-מורפיות ודמויות הקרובות ברוחן אל הפיסול ה"כנעני".
שק נולד בשנת 1936 בזמושץ' שבפולין.
בשנת 1940 עבר עם משפחתו לאזור בפולין שהיה בשליטת ברית המועצות.
משם עברה המשפחה למחנה עבודה בסיביר, שם שהתה כשנה.
בין השנים 1941–1945 שהתה המשפחה בבוכרה, אוזבקיסטן.
שנת 1947 העפילה המשפחה לארץ ישראל באוניית המעפילים "התקווה".
לאחר תפיסת האוניה בידי הצבא הבריטי, נשלחה המשפחה למחנה המעצר בקפריסין.
בשנת 1948 עלה לישראל והתגורר ביפו.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר", שם פגש את אברהם אופק.
הוא למד מסגרות וחרשות ברזל בבית הספר המקצועי "שבח".
בשנת 1952 למד חצי שנה ב"בצלאל החדש" אצל מורים כיוסי שטרן ולודוויג יהודה וולפרט מהמחלקה לעיבוד מתכת.
בשנת 1957 היה ממקימיו של קיבוץ בית ניר.
בין השנים 1959–1977 היה שק תלמידו של הפסל רודי להמן, ואחר-כך שולייתו.
בשנת 2007 יצא סרט תיעודי על חייו ועבודתו בשם "אבוא במחילות", בבימוי סילבינה לנדסמן, שזכה בפרס.הסרט מתאר את עבודתו הפיסולית כדיאלוג שבין התרבות המקומית - הקדומה והעכשווית - לבין הנוף מתוכו היא צומחת.
שק היה נשוי לשולה שק, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
הוא נפטר בשנת 2011, לאחר שנים של מאבק במחלת הסרטן והובא למנוחות בבית העלמין בבית ניר.
לאחר מותו הוקם בקיבוץ בית ניר מוזיאון לזכרו המציג את עבודותיו.
שק הוא אמן ייחודי בנוף האמנות הישראלית.
גוף העבודות שלו מהדהד תחושה של תרבות קדמונית כשנקודת המבט שלו היא בראש ובראשונה הומניסטית.
בשיחה עם האוצרת רותי אופק שפורסמה בספר המלווה את תערוכתו האחרונה, תיאר שק את תפישת האמנות שלו: "העיסוק באמנות הוא אזכור האמנות, זה הכלי שיש.
האמן מאזכר אמנות, אבל קצת מטה אותה לזמן, לפרשנויות, לתולדות חייו".
שק עסק בקשר בין התרבות והמקום, באופנים בהם בני האדם מתערבים בנוף המקומי, מטמיעים בו צורות ומשנים את מופעו.
אתר החקירה שלו היה אזור מגוריו - חבל לכיש - שבו שפע של שרידי תרבויות ועדויות של רצף תרבותי מהתקופה הכלקוליתית (5000 לפנה"ס) ועד הכפרים הערבים שננטשו ב-1948. שק בנה את זהותו האמנותית מתוך תחושת שייכות למקום, אולי כתגובה לחוויות של עקירה והגירה מתקופת ילדותו.
תחושת השייכות שלו, כמו גם העשייה האמנותית, הייתה קשורה לשלושה מושגים מרכזיים: המקום, החומר ורצף הזמן.
שק התייחס אל מושגים אלו כיסודות הומניסטיים שבונים חיבור תרבותי לוקאלי ואוניברסלי גם יחד.
לדבריו, "הלוקאליות של האזור משמעותה סינתזה של תרבויות.
התרבויות השונות שנפגשו בצומת הדרכים הצמיחו דבר חדש.
כאן נוצר האלף-בית הפונטי, כאן נכתב התנ"ך, כאן צמחו היהדות, הנצרות והאסלאם".
מוקד מרכזי ביצירתו הוא הגעגוע.
שק התגעגע לחכמה הקדמונית, שהיטיבה לחבר בין המקום והחומר; הוא התגעגע ל"רוח המזרח" שמייצגת קרבה הרמונית לאדמה; הוא התגעגע אל חוויה של מקום.
המזרח אצל שק לא היה מושג פוליטי, אלא נקודת ייחוס אישית-רוחנית שלאורה הוא עיצב את דרכו האמנותית.
תחילת דרכו האמנותית מאופיינת בשימוש בברזל, בטון ועץ ובדימויים גאומטריים וגושניים של חיות.
בהשפעת הממצאים הארכאולוגיים הקרמיים שאליהם נחשף, עבר שק לעבודה בחימר.
קנה המידה מונומנטלי - פסליו ממוקמים לרוב במרחבים פתוחים.
טכניקת העבודה בחומר הקרמי הפנתה את שק אל סוגיות של חלל פנימי, דופן, חיפוי וציורים על פני השטח.
הדימויים של הפסלים נשארו בתחום הזואולוגיה אך הנפחים מלאים ועגולים: החיות הפכו למעין מכלים, לייצוגים מופשטים או מומצאים של חיות.
בטכניקה זו יצר שק סדרות של טוטמים וצלמים שלעיתים מורכבים מחלקים המחוברים בליפוף פשוט של חוט תיל.
על חלקיהם הוא צייר באנגוב (צבע קרמי המיושם לפני השריפה).
במקביל, יצר שק סדרות של כדים ומכלים בטכניקת הכריכה העתיקה (coiling) תוך הנכחת פעולת הלחיצה של החומר בין האצבעות, כערוץ של דיאלוג עם כלים קדומים.
בהמשך עבר שק אל פיסול בארד (ברונזה) בטכניקת יציקה בשיטת השעווה האבודה.
טכניקה זו מיוחסת לאוסף המרהיב של כלי הפולחן שמתוארך לתקופה הכלקוליתית והתגלה בנחל משמר במדבר יהודה (מטמון נחל משמר), גילוי ארכאולוגי ששבה את רוחו.
המעבר לארד בעבודתו של שק התייחסה באופן ישיר למעבר מהחימר לארד שהתרחש בעת העתיקה: "שעתה היפה של התקופה הכלקוליתית הייתה במעבר בין חימר לברונזה", אמר שק בשיחה עם האוצרת רותי אופק.
השפה הפיסולית נשארה דומה ואילו הציורים על פסלי הקרמיקה הוחלפו בחריטות עדינות ובפטינה שעל פני השטח המתכתיים.
בשנת 2002 התגבר העניין שלו באובייקטים פולחניים, והוא יצר את הסדרה 1000 צלחות, המורכבת מצלחות קרמיות עמוקות שעומדות על שלוש רגליים ועליהן עיטורים קוויים.
הצלחות עשויות בטכניקת לחיצה בחומר לבן וקוטרן זהה.
הקו המעטר שחור או חום, בעל עובי אחיד אך מרצד - נדמה כאילו שק עשה שימוש באותו המכחול בכל הצלחות.
על כל צלחת עיטור ייחודי, וכולן יחד מציגות מופע גאומטרי של דימויים - חלקם מופשטים וחלקם פיגורטיביים של צמחים וחיות.
האסוציאציה המיידית מפנה אל ציורי הענק המסתוריים שעל אדמת פרו, הידועים כקווי נסקה.
הצלחות, בדומה לקווי נסקה, מזמינות מבט מלמעלה אל מפה או צופן קדמוני.
1973 עבודות בעץ, גלריה בלטמן, תל אביב
1979 פיסול בחרס, גלריה הקיבוץ, תל אביב
1980 מיניאטורות של גבס וחרסים מזוגגים, המוזיאון העירוני, חולון
1984 "פיסול בממד קטן", בית האמנים תל אביב
1985 פיסול בחומר וציור על חרס, גלריה הקיבוץ, תל אביב
1986 פיסול בחרס, גלריה הוראס ריכטר, יפו
1992 פיסול בברונזה, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה1993 פיסול בברונזה, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
1995 מיניאטורות מגבס, מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע
1998 פיסול בחרס, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
1999 פיסול בברונזה, בית האופרה, תל אביב
2003 "חרסים", סדנאות האמנים, תל אביב
2004 "עקבות", מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע
2006 "צלמים", המוזיאון הפתוח עומר
משה שפריר (13 באוקטובר 1935 - 12 ביוני 2018) היה משורר וחוקר, גאולוג ומרצה ישראלי.
במשך שנים רבות עבד שפריר באיתור מקורות מי תהום עמוקים, מחצבים ומלכודות נפט וגז תת-קרקעיים במרחבי ישראל.
שפריר היה נשוי ואב לשלושה.
שפריר נולד בתל אביב וגדל בּשכונת בּורוכוב, בגבעתיים; היה חניך תנועת הנוער העובד והלומד ולמד בבית הספר התיכון ע"ש קלעי.
הוא שירת בּנח"ל וּבחטיבת "גבעתי", ובעקבות קריאתו של דוד בן-גוריון לנוער להתיישב בנגב, הוא היה לחבר בּקיבוץ שדה בוקר.
הוא החל לפרסם את שיריו כשהיה סטודנט לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת 1958, שיריו פורסמו במוספים לספרות של מרבית העיתונים וכתבי-העת של אז.
בשנת 1967 יצא לאור ספר שיריו הראשון "גשם מאוחר", ועד כה ראו-אור עוד 10 ספרי-שירה שלו, "אסיף היובל", כולל מבחר משיריו שראו-אור במרוצת יובל השנים 1958–2008. ספרו האחרון הוא "פשר - שירי מקרא והגות".
שפריר כתב מאמרי-ביקורת ספרותית ב"מעריב" וב"מאזנים"; כן כתב מאמרים מדעיים בנושאי גאולוגיה, שהופיעו בכתבי-עת מקצועיים.
שפריר היה חבר באגודת הסופרים העברים מאז 1972, והוא שימש בתפקיד סגן יו"ר הוועד המרכזי של האגודה.
גשם מאוחר: שירים, תל אביב: הדר, תשכ"ז, ציורים - ין תום ון דן ברחן, בעריכת יונתן רטוש.
לשאול ולענות: שירים, תל אביב: דון, תשל"ה.
סוף המשחק: שירים, תל אביב: הדר, 1983,איורים: שלמה גרשון.
מתן: שירים, תל אביב: רשפים, תשמ"ט 1989, איורים: מרים קופניס.
אהבות אחרונות: שירי-זמר ופזמונים, תל אביב: ירון גולן, תשנ"ה 1995.
The promise of rain (ההבטחה לגשם), Lewiston Mellen Poetry Press, שנת 1995; אסופה דו-לשונית, מבחר שירים עבריים מתרגמים לאנגלית.
הללויה - מדינת השלום העולמי, תל אביב: הומניטס, תשנ"ו, בשיתוף דניאל אמריליו; איורים - לילו פופלילוב.
שירי קין ושירי מקרא אחרים, תל אביב: תמוז, תשס"א 2000.
אותות: שירים מכאן ולהלן, תל אביב: ירון גולן, תשס"ג 2003.
שירי חידון התנ"ך: ספר שמות גבורים ואישים במקרא, תל אביב: ירון גולן, תשס"ז 2007.
אסיף היובל: מגון שירים שמכבר, שבעקר ובמאחר, בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ט 2008, כולל אחרית דבר: "הגלוי והנסתר בפואטיקה של משה שפריר" מאת נפתלי הרץ טוקר.
פשר: שירי מקרא והגות, תל אביב: הר נבו, תשע"ו 2015.
הרב חיים משה יהודה (לייב) שניידר (תרמ"ה - כ"ה בכסלו תשט"ו, 1954) היה ראש ישיבת תורת אמת בפרנקפורט ובלונדון.
הקים מוסדות חינוך ותורה באנגליה במלחמת העולם השנייה ולאחריה.
נולד בעיירה דזיוונישוק הסמוכה ללידא לאליהו ושרה פייגל.
מצד אמו הוא צאצא לרבי אייזל חריף מתלמידי הגר"א.
בילדותו למד אצל מלמדים שהגיעו מלידא ומווילנה.
בגיל 13 נשלח לישיבה קטנה בווילנה, של הרב שלמה הכהן, ה"חשק שלמה".
בהמשך נסע ללמוד בישיבת סלובודקה אך נאלץ לעוזבה.
הוא נסע לוורנובה בה היה "קיבוץ" של בחורים, ובעלי הבתים בעיר האכילום.
הוא שהה בוורנובה 5 שנים.
בתקופה זו נסע ל"חפץ חיים" פעמים רבות, וכן כתב אליו מכתבים.
הוא היה קשור לחפץ חיים וכל ימיו עסק בחיבוריו, בישיבתו קבע סדר לימוד של שעה בספר "משנה ברורה".
בשנת תרס"ה, לאחר פרוץ מלחמת רוסיה–יפן, שינה את שם משפחתו כדי להתחמק משירות צבאי.
הוא הסתתר בעיירה מרינבורג בפולין על גבול גרמניה.
לאחר שהתגלה שמו לבני העיירה, הוא חשש ונמלט לממל הגרמנית.
בעיר זו הייתה קהילה חרדית של יוצאי ליטא, והוא לימד מספר בחורים בתמורה לתשלום.
הוא החל לעסוק בשולחן ערוך יורה דעה במטרה לקבל סמיכה ולהגר לארצות הברית ולכהן שם ברבנות אך הוא זנח את תוכניתו לאחר שהושפע מחסיד חב"ד שהתגורר בממל, שאין די בהשתלמות בתורה אלא יש לזכות את הרבים.
הוא החל לשכנע את הצעירים בממל ללמוד בישיבות, להטיף על פרצות ביהדות בעיר והחל לעסוק יותר בתורת המוסר.
בשנת תרע"ב החליט להקים ישיבה במקום.
הוא התנה את הצעות הנישואין שלו בכך שהבחורה תהיה בת תלמיד חכם שתסכים להירתם לתוכניותיו.
הרב צבי הירש לוינסון הציע לו בשם חמיו ה"חפץ חיים" את יהודית, בתו היתומה של הרב גדליה קפלן, ממייסדי ישיבת ראדין, שהסכימה לדרישותיו.
הוא נענה, ונסע לראדין ונישא ליהודית.
מסדר הקידושין היה באופן חריג החפץ חיים.
לאחר נישואיו הבריח את הגבול לממל והודיע על פתיחת ישיבה הכוללת אש"ל חינם.
בחורים עניים רבים מפולין הגיעו ללמוד בישיבה.
אשתו בישלה את האוכל, וחדר האוכל שימש גם כחדר שינה.
המיטות היו ספסלים שעליהם הונחו נסרים.
הוא מסר שיעורים ושיחות מוסר בישיבה.
הישיבה התקיימה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה נעצר על ידי הגרמנים בשל אזרחותו הרוסית, ונשלח עם מהגרים יהודים נוספים לכפר באי ריגן.
רבי משה לייב החל לפעול גם בכפר זה, ובעזרת הרב עזרא מונק ששימש כיועץ לענייני יהודים לממשלה, הוא קיבל רישיון לנסוע לברלין, משם הביא תשמישי קדושה וחלפים.
הוא ארגן תפילות ושיעורי תורה ופעילות יהודית רחבה.
לאחר תקופה נשלחו למחנה שבויים בכפר הולצמינדן בווסטפאליה.
שם הועבדו בעבודות כפייה ובקושי השיגו שחרור מעבודה בשבת.
לאחר השתדלות ארוכה, הצליח לארגן גם שם חפצי קדושה ומקוואות.
בשנת תרע"ז קיבל שחרור, והתיישב בפרנקפורט, ועסק במסחר.
בעיר היו פליטים רבים מליטא ופולין, והוא פתח ת"ת וחברת נוער לבחורים עובדים "תפארת בחורים".
בהמשך פתח ישיבה בעיר, שפעלה במשך 20 שנה, עד השואה.
גם לישיבה זו החלו לבוא בחורים מפולין, בעיקר אלו שחפצו להתחמק משירות צבאי.
הוא הדגיש את נושא לימוד המוסר בישיבה.
שיחותיו היו חריפות ותובעניות, והוא לא הרשה לבעלי בתים מהעיר לשומען, מחשש שישבר לבם.
הרב שניידר נסע לקבץ כסף לישיבה, ומינה את הרב משה קרפל למגיד שיעור במקומו.
במסעותיו לקבץ כספים פעל לחיזוק הקהילות היהודיות בגרמניה, ובנה תלמודי תורה, מקוואות ופעל למינוי רבנים בערים.
בתקופה זו החלו הצעירים לקבל את רעיון לימוד התורה, גם בשל דרישת מחנות ההכשרה של אגודת ישראל ללימוד בישיבה כחלק מתנאי ההכשרה.
בשנת תרצ"ט גורש מגרמניה בשל אזרחותו הזרה.
הוא נסע בדרכו לפולין, במחשבה לייסד ישיבה חדשה, אך הגבול הפולני נסגר והוא הוחזר לפרנקפורט.
הוא חזר ללמד תורה, אך כעבור תקופה קצרה נסגרה ישיבתו על ידי הנאצים.
הוא פתח ישיבה בביתו ועשרות בחורים השתכנו בו.
לאחר שראה שאין אפשרות להמשיך בחיים תורניים בעיר, החליט להגר לבריטניה, ולהצטרף לבנו הרב גדליה שנישא שם, ולגיסו.
בעזרת הרב יחזקאל אברמסקי והארי גודמן קיבל אשרת כניסה.
מיד עם בואו ללונדון, פתח את הישיבה עם בחור אחד בלבד, בבית מדרש של סנדר הרמן.
לישיבה הצטרפו גם בחורים מווינה שגורשו משם.
הקמת הישיבה עלתה לו בקשיים.
הבחורים שהיו פליטים תקופה ארוכה, היו במצב נפשי קשה, זאת בנוסף לדאגתם לחיי משפחותיהם.
גם המצב בלונדון היה קשה עקב ההפצצות והפליטים המרובים.
הוא חיזק את תלמידיו בכך שישיבות מזרח אירופה נחרבות, ועליהם להקים ישיבה חדשה.
בשנת ת"ש, נכלאו ובהמשך גורשו לקנדה ואוסטרליה כחצי מבחורי הישיבה, ילידי גרמניה ואוסטריה.
הוא עודד את הבחורים לפתוח ישיבה בקנדה ופנה לארגון עזרת תורה לשלוח להם ספרי קודש.
הוא הבטיח לשלם חצי משכר הדירה של הבחורים.
הוא ניסה לפתוח ישיבה גם באוסטרליה, אך הבחורים הורשו לצאת מהמדינה והתפזרו ברחבי העולם.
לאחר שהישיבה הצטמצמה, הוא שלח את בחוריו לשכנע בחורים יהודיים שעבדו בסדנאות הצבא או היו בקיבוצי הכשרה, שיבואו לישיבה, ואכן מספר בחורים ניאותו והפכו לבחורי ישיבה.
כשנודע לממשלה מפעולותיו אלו, היא הורתה על גירושו מלונדון, והוא הוכרז כ"אויב המדינה".
הוא ערך יום תענית בישיבה, ולבסוף בוטל גירושו, לאחר שהרב יוסף הרמן הרץ הסביר לשלטונות את פעילותו, ושיכנעם שאין בפעולותיו היזק למדינה.
הרב שניידר סירב להקים ועד בעלי בתים ("קאמיטיי") שאחראי על הישיבה, מחשש שיתערבו בהנהגתה הרוחנית.
הוא נהג להקדיש שעות שיחה עם כל תלמיד, לחזקם בלימוד התורה בתקופה הקשה.