tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת הטיפול הנפשי היא "לכבוש" ארץ לא נודעת זו, ולהציף למודע חלקים מהלא מודע.
בתאוריה קצרה התת-מודע הוא חלקים אשר ידועים לנו ואנחנו לא יודעים מהם.
על פי מודל הנפש הפרוידיאני, מחולקת התודעה לשלושה חלקים: הלא־מודע (תת־מודע), הסמוך למודע והמודע.
המודע הוא כל מה שבהכרתנו ברגע זה.
והוא נחשב לחלק קטן מכלל המודעות של האדם ול"קצה הקרחון" שלו.
הסמוך למודע הוא דבר שאיננו חושבים עליו ברגע זה, אך אין מן הנמנע שנזכר בו בעתיד.
הלא מודע כולל בתוכו מושגים שכלל אינם עולים לתודעה בצורה מפורשת, אלא על ידי חלומות או טעויות פרוידיאניות.
הלא מודע כולל בתוכו רגשות, יצרים ותשוקות, וכן תכנים לא נעימים אשר מפריעים לאדם לנהל את שגרת חייו.
הפסיכואנליזה גורסת כי זיכרונות וחוויות שמאיימים על האדם וקשורים לדחפיו הביולוגיים מודחקים אל הלא מודע, ובכך אין הם גורמים לאדם תעוקה נפשית, אך ממקומם בלא מודע הם ממשיכים להשפיע על חייו של האדם.
ישנם פסיכולוגים שממשילים את הלא מודע למרתף נפשי, שבו נצברים החומרים המודחקים וזולגים לחייו המודעים של האדם.
הפסיכולוג קרל יונג, מתלמידיו של פרויד, הרחיב את המושג של לא־מודע ללא-מודע קולקטיבי, לציון הרובד הלא־מודע, המשותף לכל בני האדם.
הלא־מודע הקולקטיבי של יונג כולל ארכיטיפים שהם צורות או סמלים הקיימים, לכאורה, אצל כל בני האדם בכל התרבויות.
הלא־מודע הקולקטיבי הוא המבנה בעל ההשפעה הרבה ביותר על האישיות, הוא כולל את כל אוצר החוויות שהצטברו במשך דורי דורות של קיום הגזע האנושי, ונשארו כעקבות זיכרון במוח האדם.
תלמיד נוסף של פרויד, ויקטור פראנקל, מייסד שיטת הלוגותרפיה, הרחיב את תחום הלא מודע גם ללא מודע רוחני, שכולל לא רק יצרים ודחפים מודחקים, אלא גם מצפון, חוויות רוחניות ורצון לקשר עם האלוהי.
תפיסה זו מהווה רהביליטציה של הלא מודע שיש בו גם צדדים רוחניים לצד יצרים חייתיים.
על פי פרנקל אמונות רוחניות ודתיות יכולות להיות מודחקות לא פחות מיצרים, וסופה שהדחקה זו "גורמת למלאך שבאדם להיהפך לשטן".
ולכן בעוד שבפסיכואנליזה האדם נעשה מודע ליצרים ולדחפים שלו, בלוגותרפיה לא היִצרי אלא הרוחני הוא המועלה לתודעה.
פרשנות נוספת של מושג ה"לא מודע" מופיעה במשנתו של מילטון ה.
אריקסון – מהפסיכולוגים האמריקאים הבולטים ביותר, שמתוך עבודתו צמחה בין השאר גישה אריקסוניאנית בהיפנותרפיה.
להבדיל מפרויד, אריקסון תפס את הלא מודע כמאגר משאבים בלתי נדלה, מקור יצירתיות שאחראי על עיקר הפעילות היום־יומית שלנו.
ישנם הוגים רבים אשר כלל אינם משוכנעים כי קיים לא מודע, על פי הגדרתו של פרויד.
קיומו של הלא-מודע הוא בסיס כל התאוריות הפסיכואנליטיות, ולכן שאלת קיומו במובנו הפרוידיאני יוצר חיץ עמוק בין זרמים פסיכולוגיים שונים.
עם זאת, קיומם של רגשות וקוגניציות המשפיעות על ההתנהגות, אך אינן מודעות, הוא כמעט קונצנזוס.
אמנם "לא מודע" זה שמוסכם על הפסיכולוגים, שלא כמו הלא מודע הפרוידיאני, אינו קשור דווקא להדחקה ולדחפים ביולוגיים לא רציונליים.
על פי התאוריה של ד"ר ג'וזף מרפי, מחוקרי הלא־המודע, כל אירוע או כל מחשבה שעוברת על האדם "שוקעים" בלא-מודע שלו, ונשארים שם לתמיד.
כל הזיכרונות שלנו שנמצאים במודע, נמצאים בלא-מודע, אך לא להפך.
הלא-מודע יכול לכוון אותנו בעזרת "שליפת" הזיכרון הנכון ברגע הנכון, או שימוש במספר זיכרונות על מנת להסיק מסקנה מורכבת שאין ביכולתו של המודע להסיק.
הוא מאמין שמחשבותינו משפיעות על הלא-מודע, ומכתיבות לו את הדרך שבה עליו לכוון אותנו, ולכן מחשבות חיוביות תורמות לנו, ומחשבות שליליות גורעות מאיתנו.
הוא מאמין בהכנסת רעיונות אל תוך הלא-מודע בעזרת אמירת משפטי מפתח עם דפוסי מחשבה חיוביים ואמונה, או על ידי דמיון של תמונות אשר מתארות את המצב הרצוי.
הוא מכנה את הלא-מודע "האינטליגנציה האינסופית", וזאת משום שלפי תורתו, על ידי שימוש בכל ניסיונו של אדם, ובכל החוויות שעברו עליו, דבר אשר נגיש ללא-מודע, ניתן לפתור כל בעיה, לענות על כל שאלה.
הצהרה או אמירה חוזרת ונשנית נטמעת בלא-מודע, וגורמת לו לפעול על מנת להגיע לתוצאה הזו.
לדוגמה, אמירה כנה של המשפט "אני ארוויח מיליון שקל היום" תגרום ללא-מודע לפעול למען כך שהאדם ירוויח מיליון שקל באותו היום.
ביקורת על מושג הלא מודע
תאורטיקנים מודרניים מסוימים שוללים את הרעיון כי קיים בכלל מרכיב לא מודע באישיות, וטוענים כי אין ראיה מחקרית לקיומה.
אלה לרוב חוקרים המחזיקים באסכולה ההתנהגותית-קוגניטיבית כדוגמת פרופ' יעקב רופא מאוניברסיטת בר-אילן, שטוען שאין שכבות תודעה, ואילו מקורן של פתולוגיות נפשיות (פסיכוזות) הוא בשאיפה של היחיד להסתגל למציאות לא נוחה מבחינתו, כאשר האופציה של "שיגעון עצמי" היא הקלה ביותר לביצוע.
התאורטיקן משה מנשהוף טוען שהשאלה אם הלא-מודע קיים איננה שאלה נכונה והסביר כי לא רק שכלל אין צורך להניח את הלא-מודע, אלא שההנחה לקיום הלא מודע מיותרת ומסבכת את ההסבר.
מנשהוף מציג תאוריה מקורית על תפיסה זיכרון, שינה וחלום בספרו "חלום וזיכרון", מבלי להזכיר כלל את הלא-מודע.
בלוגיקה מתמטית, לא או שלילה הוא קשר לוגי אונארי המתאים לכל פסוק או תבנית את הפסוק או התבנית ההפוכים במובנם ובתנאי האמת שלהם.
'לא' הוא אחד משני הקשרים הבסיסיים עליהם בנויה הלוגיקה הפורמלית (השני הוא אם-אז).
באלגברה בוליאנית, הקשר מוכר בשם NOT או שלילה, ומיוצג על ידי פעולה בוליאנית אונארית שתוצאתה "אמת" (true) רק כאשר האופרנד היחיד שלה הוא "שקר" (false).
בתחומים שונים נהוגות דרכים מגוונות לסמן פעולה זו:
טבלת האמת של הפעולה הבוליאנית 'NOT' ושל הקשר 'לא' נתונה בטבלה הבאה:
(כאשר 1 מייצג אמת, ו-0 מייצג שקר).
במרבית שפות התכנות קיים אופרטור למימוש NOT לוגי בביטויים לוגיים, המשמשים בפקודת IF ובפקודת השמה.
!: בשפת C ובשפות הנובעות ממנה
לא אד"ו ראש הוא אחד הכללים בלוח העברי, הקובע שיומו הראשון של ראש השנה לא יחול בימים ראשון, רביעי או שישי בשבוע (א', ד', ו' בהתאמה).
על פי כלל זה, כאשר מולד הירח הממוצע חל בימים אלה, א' בתשרי יחול למחרת.
הופעה ראשונית של נוסח מעין זה נמצאת בספר הלכות פסוקות מהמאה ה-8, שם כתובː .
ישנם סימנים שעד המאה ה-7 היו שנים שבהן ראש השנה חל ביום א'.
לפי המופיע בתלמוד בבלי, דחיות אלו נועדו למנוע מספר מקרים שייצרו בעיות:
הסיבות להימנעות מיום ד' ומיום ו': אם קובעים את ראש השנה ביום ד' או ביום ו', יום הכיפורים אשר חל תשעה ימים אחר כך, יהיה ביום שישי, או ביום ראשון, שני ימים הצמודים לשבת (אחד לפני השבת ואחד אחריה).
לא ייוותרו ירקות טריים לאכילה בתום צמד הימים שבת ויום הכיפורים, מפני שהם נלקטו יומיים קודם (בחגים אחרים מותר לבשל ביום החג, אך לא ביום הכיפורים).
אדם שנפטר ביום הראשון מתוך צמד הימים יום הכיפורים ושבת, לא יוכל להיקבר במשך יומיים, דבר הנחשב 'חילול כבוד המת'.
הסיבה להימנעות מיום א': קיים איסור הלכתי לקיים את מנהג חיבוט ערבה כשהושענא רבה חל בשבת, ועל מנת למנוע ביטול של מנהג זה, דאגו שהושענא רבה לא יחול בשבת.
יש הסבורים שגם בזמן שנהגו לקדש את החודש על פי הראייה, בית הדין היה משתדל למנוע מצב בו ראש השנה חל בימים רביעי ושישי, וקביעת הכלל בלוח המחושב רק קיבעה נוהג קדום זה ואחר כך הוסיפה עליו את הדחייה מיום ראשון.
לפי הרמב"ם, 'לא אד"ו' נובע משיקולים אסטרונומיים, על מנת לדייק ככל האפשר לפי זמן מולד הלבנה האמיתי ().
הראב"ד התנגד לדעה זו (הלכות קידוש החודש, פרק ז', הלכה ז'), וחכמים נוספים הביעו הסתייגות ממנה, משום שלא ברור כיצד דחיות אלו תורמות להתאמה האמורה.
הלבוש תירץ שעצם הסיבה לדחיות היא כדי לתאם את ראשי החודשים עם ראיית הירח והסיבות לבחירת ימים אלו הן הסיבות שהוזכרו לעיל (לבוש אדר היקר על הרמב"ם, שם).
על פי לוח השנה במגילות קומראן, המועדים נקבעו ליום קבוע בשבוע שאינו שבת.
לדוגמה: יום הזיכרון (הקרוי בפינו כיום 'ראש השנה') וחג הפסח היו תמיד ביום ד', ויום כיפור תמיד ביום ו'.
דבריה נדחו על-ידי חוקרי הלוח: יששכר שטרן, שי ואלטר ורחמים שר שלום.
שם הכלל "לא אד"ו ראש" איננו אקראי לגמרי.
הביטוי הוא משחק מילים המבוסס על הפסוק בספר עזרא: , שם נזכר אדם בשם אידו, שהיה ראש הקהילה היהודית הגולה בעיר כספיא.
מכיוון שהביטוי שאול מלשונו של הפסוק (אף שאין קשר תוכני ומדובר במליצה בלבד), יש המציינים כי ההגיה הנכונה לכלל היא "לא אִדּוֹ ראש".
משחק מילים נוסף לכלל זה לקוח מ: .
כנגזר מכלל זה, מתקבל כלל נוסף – "לא בד"ו פסח" שמשמעו – יום ראשון של פסח לעולם לא יחול בימים שני, רביעי ושישי, שכן מספר הימים מפסח עד ראש השנה הוא קבוע – 163 ימים, שהם 23 שבועות ועוד יומיים.
כתוצאה מכך, מופע של חג הפסח ביום ראשון הוא אירוע נדיר יחסית, החל רק ב-11.5% מהשנים.
כאשר פסח חל ביום ראשון, ראש השנה הבא יחול ביום שלישי.
כאשר ראש השנה אמור לחול (על פי המולד הממוצע) בימים א' ד' או ו', נדחה ראש השנה ליום הבא, מה שגורם לכפל מופעים בימים ב', ה' וז'; לעומת יום ג', שאליו כמעט ואין דחיות.
בצירוף שאר הדחיות, תדירות המופעים היא כדלהלן (האות הראשונה לפסח והשנייה לראש השנה):
השנה האחרונה שבה חל חג הפסח ביום ראשון הייתה שנת ה'תשפ"ה (13 באפריל 2025), הפעם הבאה תהיה בשנת ה'תת"ה (2 באפריל 2045).
לעומת זאת, ביהדות הקראית לא משתמשים בכללים אלו לקביעת ראשי החודשים, אלא מקיימים את ראשי החודשים בראיית הירח, ואין כל מניעה לקיים את החגים בימים אלו.
הכללת כללים אלו לימים נוספים בשנה
כפועל יוצא מכך שא' בתשרי לא יחול בימי אד"ו, ובהתחשב בכך שאורכם של מרבית החודשים קבוע, ניתן לחשב באיזה מימות השבוע יכול לחול כל תאריך אחר במרבית ימות השנה.
כ"ט באלול החל ביום שלפני ראש השנה לא יוכל לחול בימי גה"ז – שלפני ימי אד"ו, והלאה בהתאם: כ"ח באלול לא יחול בימי בד"ו, כ"ז באלול לא יחול בימי אג"ה, כ"ו באלול בימי בד"ז, כ"ה באלול בימי אג"ו, כ"ד באלול בימי בה"ז, ושוב בכ"ג באלול – 'לא אד"ו'.
במחזוריות קבועה זו של שבעה ימים ניתן לחשב עד א' בניסן באופן גורף, ובין א' בניסן לא' טבת ניתן לחשב על ידי יצירת מישורים נפרדים לשנים פשוטות ולשנים מעוברות.
חודשי חשוון וכסלו הם היחידים שלפעמים בעלי 30 יום ולפעמים בעלי 29 יום ולכן חישוב אחורנית לא יוכל להמשיך מעבר להם, אך עד כ"ט בחשוון אפשר לחשב באותה דרך מראש השנה וקדימה: ב' בתשרי לא יחול בימי בה"ז, ג' בתשרי לא בימי אג"ו וכן הלאה.
יש רק תאריך אחד בלוח השנה, ל' בחשוון, שלא יכול לחול בארבעה מימי השבוע (רוב התאריכים לא יכולים לחול בשלושה מתוך שבעת ימי השבוע, ומיעוטם לא יכולים לחול ביומיים או ביום אחד מימי השבוע).
ל' בחשוון לא יכול לחול בימי בדו"ז – ביום שישי הוא לא יכול לחול כיוון שבסוגי השנים בהן כ"ט בחשוון נופל ביום חמישי (גכה וגכז) – אין את התאריך ל' בחשוון.
לעומתו, כל חודש כסלו, למעט ל' בכסלו, הם תאריכים שיכולים לצאת בכל יום בשבוע מלבד יום אחד.
כך, א' בכסלו לא יכול לחול רק ביום ז', ב' בכסלו ביום א' וכן הלאה, עד כ"ט בכסלו שלא יחול ביום ז'.
ל' בכסלו לא יחול בימי אד"ו, כמו ראש השנה – כיוון שבכל סוגי השנים שבהן כ"ט בכסלו חל בימים ג' (זחא וזחג) וה' (בחג ובחה) אין תאריך ל' בכסלו.
א' בטבת לא יכול לחול רק בימי ה"ז, ב' בטבת בימי א"ו וכן הלאה, עד כ"ט בטבת שלא יחול בימי ה"ז.
א' בשבט לא יכול לחול רק בימי א"ו, ב' בשבט בימי ב"ז וכן הלאה, עד ל' בשבט שלא יחול בימי ב"ז.
א' באדר א' בשנה מעוברת לא יכול לחול רק בימי אג"ו, ב' באדר א' בימי בד"ז וכן הלאה, עד ל' באדר א' שלא יחול בימי בד"ז.
א' באדר ב' בשנה מעוברת לא יכול לחול רק בימי אג"ה, ב' באדר ב' בימי בד"ו וכן הלאה, עד כ"ט באדר ב' שלא יחול בימי אג"ה.
א' באדר בשנה פשוטה לא יכול לחול רק בימי אג"ה, ב' באדר בימי בד"ו וכן הלאה, עד כ"ט באדר שלא יחול בימי אג"ה.
כנגזר מ"לא אד"ו ראש" ומכללי העיבור והדחיות, מתקיימים בלוח העברי 14 סוגי שנים אפשריים:
כל סוג מסומן בשלוש אותיות, שהראשונה בהן מייצגת את היום בו חל ראש השנה, והשלישית את היום בו חל היום הראשון של פסח.
קביעת הלוח העברי המחושב יצרה מבנה קבוע לחודשי תקופת הקיץ.
מבנה זה הוליד יחסים קבועים בין החגים השונים בלוח השנה, כך שחלקם יוצאים תמיד באותו יום.
את רשימת היחסים מקובל לציין בתור היחס בין חגים שונים לימי חג הפסח.
על מנת להקל על זכירת היחס, נוצר סימן הבנוי על צירופי צופן אתב"ש:
א"ת – תשעה באב יחול ביום שחל בו א' של פסח (ימי לא בד"ו)
ב"ש – שבועות יחול ביום שחל בו ב' של פסח (ימי לא גה"ז)
ג"ר – ראש השנה יחול ביום שחל בו ג' של פסח (ימי לא אד"ו)
ד"ק – קריאת / קנין / קילוס התורה או קץ המועדים (שמחת תורה בחו"ל, כ"ג בתשרי) תחול ביום שחל בו ד' של פסח (ימי לא בה"ז)
ה"צ – צום כיפור יחול ביום שחל בו ה' של פסח (ימי לא אג"ו)
ו"פ – פורים (שלפני פסח) חל ביום שיחול בו ו' של פסח (ימי לא בד"ז)
אחרי הקמת מדינת ישראל הוסיפו לסימן את ז"ע – עצמאות יחול ביום שחל בו ז' של פסח (ימי לא אג"ה)
לינץ הוא מועדון הכדורגל הגדול של העיר לינץ שבאוסטריה המשחק בבונדסליגה האוסטרית.
בשנת 1963 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת אוסטריה וינה.
המועדון זכה בדאבל - אליפות אוסטריה והגביע האוסטרי - פעם אחת, בשנת 1965. בשנת 1967 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד שוב לקבוצת אוסטריה וינה.
בשנת 1970 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת ואקר אינסברוק.
המועדון שיחק בליגת העל האוסטרית מעונת 1974/1975, העונה הראשונה של ליגת העל האוסטרית ועד עונת 1977/1978 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה.
אחרי עונה אחת חזר לליגת העל האוסטרית.
המועדון שיחק 10 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית עד עונת 1988/1989 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה.
בסוף עונת 1993/1994 עלה מהליגה האוסטרית השנייה לליגת העל האוסטרית.
המועדון שיחק 7 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית.
בשנת 1996 שיחק בגביע האינטרטוטו והגיע להישג הטוב ביותר במפעל זה.
המועדון הוגרל לבית הכולל את הקבוצות יורגודן, B68 טופטיר, אפולון לימסול וורדר ברמן.
המועדון סיים את הבית במקום הראשון והעפיל לשלב חצי הגמר.
בחצי הגמר הפסיד לקבוצת רוטור וולגוגרד והודח מהטורניר.
בשנת 1999 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת שטורם גראץ.
בגביע האינטרטוטו ביוני 2000, פגש המועדון פעמיים את הקבוצה הישראלית הפועל פתח תקווה בסיבוב הראשון.
המשחק הראשון באוסטריה הסתיים בניצחון 1:2 של ל.א.ס.ק לינץ, והגומלין בישראל בתיקו 1:1. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת פריברם מצ'כיה והודח מהטורניר.
בסוף עונת ירד מליגת העל האוסטרית השנייה לליגה האוסטרית השנייה.
המועדון שיחק 6 שנים ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת עלה מהליגה האוסטרית השנייה לליגת העל האוסטרית.
המועדון שיחק 4 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית ובסוף עונת ירד לליגה האוסטרית השנייה.
בסוף עונת ירד לליגה האוסטרית השלישית.
לא אכפת להם הייתה להקה ישראלית שפעלה בין 1970 ל-1972. חבריה היו מתי כספי, גדי אורון ויעקב נוי, אך לקראת סוף פעילותה הוחלף כספי בדני עמיהוד.
מתי כספי, גד אורון ויעקב נוי שירתו יחד בלהקת פיקוד הדרום, בתוכניתה "מעוז א' א'" שעלתה ב-1970. בתוכנית זו שרו השלושה ביחד שני שירים, שאת שניהם הלחין כספי למילים של יורם טהרלב: "שלוש רגליים" ו"אני מת".
השיר "אני מת" זכה להצלחה רבה, והיה אחד הלהיטים הגדולים ביותר של התוכנית.
לשיר גם הופק וידאו קליפ בבימויו של שמואל אימברמן.
השלישייה נקראה אז "שלושת השמנים", וחבריה הופיעו גם במספר מערכונים במסגרת הלהקה הצבאית.
עוד במהלך שירותם הצבאי בגיל 20 החלו כספי, אורון ונוי להקליט שירים כשלישייה פעילה מחוץ למסגרת הלהקה הצבאית.
שירים אלו התגבשו לאלבומה היחיד של הלהקה, "לא אכפת להם", שראה אור ב-1971 בחברת "פונוקול" (אז פונודור").
מתי כספי הלחין את כל שירי האלבום (למעט שניים) ניגן בכמה כלים וכתב את העיבודים הקוליים.
את העיבוד התזמורתי עשה אלברט פיאמנטה.
נוי כתב מילים לשלושה משירי האלבום, מתוכם הצליח מאוד השיר "איש הרחוב" שהגיע למקום הראשון גם בקול ישראל וגם בגלי צה"ל.
ב-1971 השתתפה הלהקה בפסטיבל הזמר והפזמון שנערך באותה שנה עם השיר "ציפורים בראש" שכתבה שמרית אור וכספי הלחין.
השיר לא זכה באף מקום בפסטיבל, אך זכה להצלחה בגלי צה"ל במצעד השבועי העברי באותו זמן.
במאי 1971 פרש כספי מהלהקה, ואת מקומו תפס דני עמיהוד.
בהרכב החדש הקליטה הלהקה מספר שירים שהלחין עמיהוד, ובהם השיר "חסמבה" שהוקלט עבור הסרט "חסמבה ונערי ההפקר" (מילים: אהוד מנור).
שיר נוסף שהקליטה הלהקה ללחן של עמיהוד הוא "מי יתפוס כוכב נופל", שלחנו הפך מאוחר יותר ל"שיר תשרי" המוכר בביצועה של חוה אלברשטיין.
שני השירים לא הצליחו וב-1972 התפרקה הלהקה.
שירים של להקת "לא אכפת להם" עלו לראשונה על גבי תקליטור בעת הוצאת אלבום האוסף של מתי כספי "בפעם הראשונה" ב-1992, שבו נכללו שבעה שירים של הלהקה.
בשנת 2009 יצא אלבומם המלא לראשונה על גבי תקליטור.
חברת התקליטים: ליטרטון חיפה (פונודור)
לא (בספרדית: No) הוא סרט קולנוע צ'יליאני בבימויו של פבלו לראין, המבוסס על מחזה בשם "משאל העם", שכתב אנטוניו סקארמטה.
הסרט, שהופק ב-2012, עוסק במשאל העם שנערך בצ'ילה ב-1988, בו נשאלו האזרחים האם הם מסכימים להמשך כהונתו של אוגוסטו פינושה ל-8 שנים נוספות.
גיבור הסרט, רנה סאוודרה (גאל גארסיה ברנאל) הוא פרסומאי צעיר שנשכר כדי לייעץ לקמפיין של המתנגדים לשלטונו של פינושה, קמפיין ה"לא".
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, והיה הסרט הצ'יליאני הראשון שמועמד בקטגוריה זו.
לאחר 15 שנות דיקטטורה צבאית בהנהגתו של אוגוסטו פינושה, נערך בצ'ילה משאל עם בו נשאלו האזרחים האם הם מעוניינים בהמשך כהונתו ל-8 שנים נוספות, או שבשנה שלאחר מכן ייערכו בחירות דמוקרטיות.
פינושה, שבמשך שנות שלטונו דיכא באכזריות את האופוזיציה, באמצעות מאסרם, עינויים, העלמתם והוצאתם להורג של מתנגדים פוליטיים, הניח שינצח במשאל העם, וקיווה להשיג כך לגיטימציה בינלאומית לשלטונו.
בחודש שלפני משאל העם הוסרו כמה מהמגבלות הפוליטיות שהיו נהוגות מאז תפס פינושה את השלטון.
כן נקבע, כי בכל ערב יוקצו 15 דקות שידור בטלוויזיה לכל צד, לשם שידור תעמולה.
רנה סאוודרה, כוכב עולה בשמי הפרסום בצ'ילה, נשכר כיועץ לקמפיין של המתנגדים להמשך שלטונו של פינושה, קמפיין ה"לא".
בראשית הקמפיין, איש ממנהיגי המתנגדים לא סבר כי יש להם יכולת לנצח.
חלקם סברו כי הקמפיין הוא לכל היותר הזדמנות להציג בפומבי בפעם הראשונה את עוולות משטר פינושה, והיו גם סברו כי כלל אין להציג קמפיין, כדי שלא לשמש סטטיסטים במופע של פינושה, שסופו ידוע מראש.
מובילי הקמפיין תכננו בתחילה להציג את המעשים הקשים שנעשו בתקופת שלטונו של פינושה.
ואולם, מרגע שסאוודרה מתחיל להיות מעורב בקמפיין, הוא מציע שיטות פרסום מסחריות, ומוביל קו לפיו על הקמפיין לשדר מסרים אופטימיים.
אף שכמה מאנשי האופוזיציה הוותיקים מוחים ורואים בכך עלבון לערכים עליהם נלחמו במשך השנים, גישתו מתקבלת.
הקמפיין מלווה בסיסמה "צ'ילה - האושר כבר מגיע", הלוגו כלל קשת בענן, והתשדירים כללו ג'ינגלים שמחים.
אף שאשתו לשעבר של סאוודרה היא פעילה פוליטית, ונרמז כי גם אביו היה פעיל פוליטי, הוא עצמו בעל מודעות פוליטית נמוכה.
עם זאת, ככל שמועד משאל העם מתקרב, הוא מוצא עצמו מזוהה יותר ויותר עם הקמפיין אותו הוא מוביל, וכאשר מנהל משרד הפרסום בו הוא עובד, שמייעץ לקמפיין ה"כן", מציע לו שותפות במשרד בתמורה לכך שיפסיק לעבוד עם קמפיין ה"לא", הוא דוחה את הצעתו.
בנוסף, בדומה לפעילים אחרים בקמפיין, הוא מתחיל לסבול ממעקבים, הטרדות ואיומים מצד השלטונות.
בעוד שקמפיין ה"לא" היה חדשני ויצירתי ונוהל בידי אנשי מקצוע דוגמת סאוודרה, קמפיין ה"כן" היה מיושן והוכן בהנחיית הדרג הפוליטי.
הוא התמקד בדמותו של פינושה וניסה לעורר תחושת פחד מהידרדרות כלכלית ובתחושת הביטחון במקרה שפינושה לא יישאר נשיא.
גם אנשי קמפיין ה"כן" מבינים כי הקמפיין שלהם לא מוצלח, והם מנסים לחבל בקמפיין ה"לא", באמצעות פסילת תשדירים.
ואולם, אנשי ה"לא" מצליחים להפוך זאת לטובתם, כאשר הם מציגים פעולות אלה לציבור כצנזורה.
ביום משאל העם מגיעים למטה ה"לא" דיווחים סותרים אודות תוצאותיו, ואולם כאשר אנשי הצבא שהקיפו את המטה נסוגים, וקציני הצבא הבכירים מזומנים בדחיפות לארמונו של פינושה, הם מבינים שניצחו.
התוצאות הרשמיות פורסמו בסופו של דבר, ולפיהן כ-56% מהבוחרים הצביעו "לא".
דמות שחקן רנה סאוודרה גאל גארסיה ברנאל לואיס "לוצ'ו" גוסמאן אלפרדו קסטרו חוסה תומאס אורוטייה לואיס נייקו ורוניקה אנטוניה סגרס אלברטו מרסיאל טאגלה פרננדו נסטור קנטיאנה סימון פסקל מונטרו שר הפנים חיימה ואדל
בסרט שולבו גם תשדירי תעמולה אמיתיים ששודרו לקראת משאל העם ב-1988, וכן צילומי ארכיון מאותה תקופה.
במהלך צילום הסרט השתמש לראין במצלמת וידאו מהסוג בו השתמשו רשתות הטלוויזיה בצ'ילה בשנות ה-80, באופן שאפשר לו לשלב בין קטעי הארכיון לצילומי הסרט, ולשוות לצילומים מראה אותנטי יותר.
הסרט זכה לביקורות טובות בעולם.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לו את הציון 92%.
מבקר הסרטים של המגזין האמריקני "טיים אאוט", שסיקר את פסטיבל קאן, תיאר אותו "הדבר הקרוב ביותר למאסטרפיס שראיתי עד כה בקאן".
בישראל, כתב אורי קליין כי .
בצ'ילה עצמה התקבל הסרט בתחושות מעורבות.
כמה מהמגיבים, ובהם חנארו אריאגאדה הררה, שביים את סרטי הקמפיין המקוריים, מתחו ביקורת על כך שהסרט מפשט את ההיסטוריה, ועל כך שהוא מתמקד אך ורק בפרסום בטלוויזיה, אף שאלמנטים אחרים בקמפיין מילאו תפקיד מכריע בהצלחתו.
תשובתו של לראין לביקורת הייתה כי מדובר בסרט אומנותי ולא בסרט תיעודי.
"לא" היה הסרט הצ'יליאני הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הוא זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של סאו פאולו ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע של סלוניקי וכן היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון.
לראין זכה בפרס הקונפדרציה הבינלאומית לאמנות הקולנוע בפסטיבל קאן.
לא אכפת לי אם ההיסטוריה תזכור אותנו כברברים הוא סרט קומדיה משנת 2018 בבימויו של ראדו ז'ודה.
הסרט היה נציג רומניה עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא נבחר לרשימת המועמדים לקבלת הפרס.
הסרט זכה בפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי.
הסרט עוסק בטבח באודסה שהתרחש ב בשנת 1941.
שם השחקן/ית שם הדמות יואנה יאקוב מריאנה אלכס בוגדן טריאן אלכסנדרו דאביז'ה מובילה
"לא אומרת לו כלום" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-28 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הרשמי של מדיה פורסט.
בנוסף לכך, בסמוך ליציאתו עלה השיר לרשתות הזרמות מדיה שונות, כדוגמת: ספוטיפיי, אפל מיוזיק ויוטיוב.
על השיר אמרה חדד: "לא חדש שאני אוהבת להשתעשע ולנסות דברים חדשים.
עם אבי ומתן אני עובדת לא מעט והם יודעים לזהות למה אני מתחברת ואיפה הניואנסים שחשובים לי.
עם הבמאי של הקליפ לירן סגל זו הפעם הראשונה אבל זה לגמרי לא הרגיש ככה.
חוץ מהתוצאה היה לי גם ממש כיף ומהנה להיות על הסט של הקליפ.
ובכלל אני מרגישה שהתקופה הקרובה תביא איתה דברים חדשים שעבדתי עליהם המון זמן וזה מרגש אותי שאוטוטו אחלוק את הבשורות עם הקהל שלי".
הווידאו קליפ של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של שרית חדד ב-28 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
את הקליפ של השיר, השוו מעריב לקליפ השיר "זהב", של הצמד הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי.
בפחות מיממה, הצליח קליפ השיר לצבור קרוב ל-100 אלף צפיות.
"לא אכפת לי" הוא סינגל הבכורה של יוצאת "האח הגדול עונה 14" ואושיית הרשת הישראלית פרידה עוזיאל.
את השיר הוציאה לאור ב-6 במאי 2025 חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל מתוך אלבומה הראשון "בטיפול".
את השיר כתבו והלחינו מתן דרור, אבי אוחיון ואודיה.
הוא חלק מהתהליך המוזיקלי שעוזיאל החלה לאחר השתתפותה בתוכנית "האח הגדול", שבמסגרתו עבדה עם יוצרים ומפיקים ממגוון תחומים ובחנה חומרים מוזיקליים באמצעות קבוצות מיקוד.
עוזיאל התייחסה למוזיקה כדרך לביטוי אישי והעברת מסרים, וציינה כי היא בודקת כיוונים מוזיקליים שונים כחלק מגיבוש זהותה האמנותית.
טעמה המוזיקלי כולל השפעות ממגוון זמרות וז'אנרים, בהם עדן בן זקן, לנה דל ריי ואיימי ויינהאוס.
עם צאתו של הסינגל עלו טענות מצד מאזינים בדבר דמיון מוזיקלי לשיר "צילו של יום קיץ" מאת יזהר אשדות.
התגובות, שרובן פורסמו ברשת החברתית טיקטוק, התייחסו לדמיון במלודיה ובאווירה הכללית של השיר.
עוזיאל התייחסה להשוואות בריאיון תקשורתי, והביעה הערכה לשירו של אשדות, תוך שהיא מציינת כי גם היא שומעת את הדמיון, אך רואה בו חלק טבעי מהתהליך היצירתי במוזיקה, שבו כל יצירה עשויה לעורר זיכרונות ותחושות שונות בקרב מאזינים.
עוד ציינה כי התקבלו גם השוואות לשירים נוספים, והדגישה את ריבוי הפירושים כמאפיין של חוויית ההאזנה האישית.
הווידאו קליפ לשיר כולל התייחסויות חזותיות המרמזות על אירועים ביוגרפיים מחייה הפרטיים של הזמרת, אשר זכו בעבר לסיקור תקשורתי.
בין היתר, מופיעה סצנה בה נראית עוזיאל עוברת טקס טיהור באמצעות מרווה – תיאור שנקשר בעיני צופים לאמירה פומבית של אימו של דיג'יי שארפ, לפיה ביצעה טיהור לבנה לאחר סיום הקשר שלו עם עוזיאל.
סצנה נוספת מציגה דמות גברית הדומה חיצונית לראפר דודו פארוק, עמו יוחסה לעוזיאל מערכת יחסים רומנטית, אשר הוכחשה על ידו.
ביהדות, לֹא בַשָּׁמַיִם הִיא הוא ביטוי המבטא את התפיסה כי התורה, על אף שניתנה משמים, והיא מעבר להשגת בני-אנוש, למרות כל זאת היא נתונה לפירושי החכמים המתעמקים בה בהתאם להבנתם.
בנוסף הביטוי מלמד על כך שאין להכריע מחלוקות הלכתיות על פי בת קול או נבואה.
יש הסוברים כי במקרים מסוימים דווקא אפשר להכריע על פי ידיעה מ'השמים'.
הביטוי משמש כיום כמטבע לשון מליצי במשמעות רחבה יותר: "זה לא בשמים"; כלומר אין הדבר נבצר מיכולת האדם, אם משתדלים מאוד להשיגו.
פשוטו של הפסוק מדבר על קלות קיום מצוות התורה (או על קלות התשובה).
אולם חז"ל דרשו בפסוק, שכיוון שהתורה כבר אינה נמצאת בשמים, אין אפשרות "לקחת" אותה משם באותות ובמופתים כלשהם, ויש ללמוד את פרטי הלכותיה על פי מסורת הכללים שניתנו בהר סיני.
הביטוי מופיע בספרות חז"ל בכמה הקשרים.
אזכור אחד מופיע בהקשר לאגדת תנורו של עכנאי, וקובעת שאין להסתמך על בת קול או כל מסר שמימי אחר בקביעת הלכה, לאחר שניתנה התורה בהר סיני, עם כל הכללים לפסיקת הלכה.
בדרך מליצה אמרו: "לא בשמים היא - לא בגסי הרוח היא מצויה".
כלומר, התורה לא שוכנת אצל אנשים יהירים, שמגביהים דעתם עליהם כשמים.
הוויכוח ההלכתי בהקשר זה, כלל דעות שונות ביחס ליכולת ההסתמכות על גורמים שאינם טבעיים בפסיקת הלכה.
הרמב"ם פסק להלכה את דברי הגמרא שנביא לא יכול לחדש הלכות, והוא מסביר שרק נבואת משה הייתה "נבואה מחוקקת", ולאחריה דבר זה נאסר.
קביעה זו התבטאה אף באיסור גורף של כל שימוש בגורמים שאינם רציונליים בקביעת הלכה, כגון שאלת חלום ואף השפעה של ספרות הקבלה.
לעומת זאת היו שתמכו ואף השתמשו בגורמים על-טבעיים שונים בפסיקת הלכה, כך מפורסם הספר "שאלות ותשובות מן השמים" לר' יעקב ממרויש מבעלי התוספות, העוסק בבירור שאלות הלכתיות על ידי שימוש בגורמים על-טבעיים, כדוגמת חלומות, שבעקבותיו התפתח דיון נרחב בנושא.
יש טוענים שגם הראב"ד, בר הפלוגתא הגדול של הרמב"ם, לא חשש להסתמך על רוח הקודש בקביעת הלכות.
לא הבטחתי לך היא סדרת טלוויזיה קומית-דרמטית ישראלית, ששודרה ב-yes, בסוף 2006. בשנת 2008 נמכרה העונה הראשונה של הסדרה לערוץ 10, ועלתה לשידור ב-12 ביולי באותה שנה.
מאוחר יותר שודרה בערוץ 10 גם העונה השנייה (ששודרה קודם ב-yes במרץ 2008).
הסדרה מתמקדת בשלושה חברים טובים והנשים בחייהם, ובתפישת הגבריות החדשה, ועוקבת אחר הדמויות ומערכות היחסים והקשרים הנרקמים ביניהן.
עלילת העונה הראשונה מתמקדת בשלושה חברים טובים ומערכת היחסים ביניהם: אודי, תומר ואיציק, המציגים לראשונה את נקודת המבט הגברית החדשה: הם רגישים, מתחבטים, מנהלים שיחות נפש, ומנסים להבין את העולם סביבם ואת הנשים החדשות, נשים שממתינות לגבר שיוכל להכיל אותן.
הנשים הסובבות סביבם לא מכירות ביניהן, אך עם התפתחות העלילה הן מתוודעות זו לזו ומקימות חבורה משלהן:
טלי נשואה לאודי, דנה בת דודה של טלי, הילה חברה של איציק ונעמה עובדת עם תומר ואיציק.
הגברים מנסים להתחבר לצד הנשי שלהם מבלי לוותר על האחווה הגברית, הנשים רוצות להישאר חינניות ומלאות קסם, אבל מקפידות מאוד לטפח את הצד גברי שבהן, חולמות להיות אסרטיביות ותלותיות בעת ובעונה אחת, לנהל את העולם ביד רמה, אבל שיזכרו שהן, בסופו של דבר, מחפשות כתף תומכת.
כולם מנסים לעשות עם חייהם כמיטב יכולתם, אולם באופק כבר מבצבצת ועולה תחושת ההחמצה.
למעשה הם כבר עיצבו את חייהם, אבל עדיין משתעשעים ברעיון להחליף הכל.
הם יודעים שאפשר לחיות גם אחרת לגמרי.
עלילת העונה השנייה מתרחשת שנתיים לאחר סיום העונה הקודמת, כאשר במהלך שנתיים אלו עבר על הגיבורים לא מעט: אודי חוזר לארץ לאחר שפרש במפתיע מהפרויקט אליו הצטרף במעבדה היוקרתית בבוסטון, ומתמודד עם זוגיות במשבר לא פשוט.
תומר נשוי מזה שנה וחצי לרקפת, צוערת של משרד החוץ שהכיר באירוע שנקלע אליו, והשניים בעיצומם של טיפולי פוריות קשים.
איציק התפטר מעבודתו במשרד, וכעת הוא מנהל דיור מוגן יוקרתי.
שלושת החברים, גיבורי הסדרה, מנסים להתמודד עם המתחים שנוצרו ביניהם, ולהתקרב.
אודי לא היה בחתונה של תומר, ומנסה להסביר מה עבר עליו שם בארצות הברית שגרם לו למעשה להפסיק לתפקד, ואיציק ותומר מתמודדים כל אחד עם בעיה הפוכה לשני: זה לא רוצה להיות אבא ומגלה שיש לו ילדה, וזה חולם להיות אבא ולא מצליח.
הם התבגרו, וכעת הם מנסים למצוא את המקום שלהם, או להבין למה החיים שלהם הפכו, כהורים וכבני אדם.
בין לבין הם נפגשים ויוצרים מחדש את קשר החברות ביניהם, העומד במרכז הסדרה.
אודי (דני גבע) – דוקטורנט לביולוגיה בן 32. נשוי לטלי ואב ליהלי בן השנתיים.
חוקר פרפרים ומתמקד בספר שיכתוב.
דנה (אפרת בוימולד) – בת דודה של טלי.
הילה (ריקי בליך) – רווקה בת 30, חברה של איציק.
איציק (אלי פיניש) – רווק בן 29 שגר אצל אמא שלו.
עובד עם תומר, שמרני מאוד.
תומר (גורי אלפי) – רווק בן 31, איש היי טק קרייריסט והישגי.
טלי (הילה עופר) – מנהלת משאבי אנוש בת 31 נשואה לאודי ואמא של יהלי בן השנתיים.
אתי (אפרת כהן) – בת זוגו של איציק לסקס ולמריחת קרמים.
נעמה (רחלי זינדר) – העוזרת האישית של תומר בת ה-29, עובדת חדשה בחברה.
רקפת (עלמה זק) – בת 31, נישאה באופן אלטרנטיבי לפני כשנה וחצי לתומר.
בוגרת קורס צוערים במשרד החוץ, אך לפני כשנה לקחה פסק זמן כדי להתרכז בטיפולי הפוריות שלה.
אמה (אסי לוי) – מנהיגה של מחתרת חברתית אנרכיסטית שפועלת למען החלשים.
עקב אחת הפעולות המיתולוגיות שלה זכתה לכינוי "אמה הוורודה".
היא פעילה בשטח כבר שנים, בישראל ומחוצה לה, והפכה לסוג של אגדה בקרב הפעילים החברתיים.
יולי (אנאל בלומנטל) – בת 24. סטודנטית של אודי שהופכת להיות חברה שלו.
היא חובבת בושידו וקרב מגע (כצופה).
יהודה (שמיל בן ארי) – אביו של תומר, בשנות ה-60 לחייו.
מנהל מפעל, איש עבודה מהדור הישן, חרוץ, ומאמין בעבודה קשה וסיזיפית.
בכיס החולצה העמוס שלו יש עט, ושטרות מקופלים של מזומן.
"לא בלי בתי" הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת בטי מחמודי.
הסופרת מתארת בספר את חייה שלה כאישה אמריקאית אשר מתאהבת באזרח אמריקאי-איראני ונקלעת למציאות דתית וחברתית קיצונית באיראן בראשית תקופת שלטונו של רוחאללה ח'ומייני.
הספר תורגם מאנגלית על ידי המשורר והמתרגם עמשי לוין ויצא לאור בהוצאת כנרת.
בטי, אמריקאית גרושה ואם לשני בנים, הכירה את מודי (קיצור שמו -סייד בוזורג מחמודי) בבית חולים.
הקשר ביניהם התהדק, מודי טיפל וסעד אותה ולאחר מכן הם נישאו ב-1977. בטי ומודי ניהלו חיי נישואים שגרתיים ונולדה להם ב-1980 בת בשם מהטוב.
לאחר שמודי מפציר בבטי, היא מסכימה שיבקרו למשך שבועיים בלבד במולדתו איראן כדי להכיר אותה ואת בתם למשפחתו.
בתום שבועיים באיראן, מודי מודיע לבטי כי הם יישארו באיראן לתמיד.
התקופה הייתה תחילת שלטונו של ח'ומייני, שהתאפיינה במעבר מהיר מהחוק האזרחי לחוק האסלאמי הקיצוני.
בתקופה זו המשטרה החשאית החלה לעצור אזרחים שנהגו שלא על פי חוקי האסלאם ובעיקר נשים שלא לבשו צ'אדור (גלימה ארוכה שחורה שמכסה את הגוף כולו, בדומה לבורקה).
על פי החוקים החדשים הנשים והילדים הפכו לרכושו של הגבר שהיה רשאי לצוות עליהם את רצונו ואף לנקוט כלפיהם באלימות.
מודי החל לנקוט כלפי בטי באלימות והחזיק בה ובמהטוב בהסגר, ובנוסף הוא הרשה להן לצאת מהבית בליווי צמוד בלבד.
בשל השינויים הקיצוניים בהתנהגותו הכבוד שרחשה בטי לבעלה נעלם והיא החלה לנטור לו טינה.
בעקבות הקשיים באיראן והפחד מהתנאים בהם חיו בטי ובתה הן החליטו לברוח מאיראן, ולאחר 18 חודשים בתנאים קשים בטי ומהטוב הצליחו להימלט מאיראן דרך ההרים והגיעו לטורקיה שם נעזרו בשגרירות ארצות הברית וחזרו בסופו של דבר למישיגן שם התאחדו עם משפחתה של בטי.
לאחר שמחמודי חזרה לארצות הברית היא כתבה את ספרה על החיים באיראן.
היא השתתפה בהרצאות על ילדים חטופים והשתתפה בהכנת סרט שנעשה על פי סיפור חייה בשנת 1991. הסרט צולם בישראל (בתל אביב ביפו העתיקה ובעכו בחאן אל-עומדאן) במשך שבעה שבועות.
כוכבת הסרט שגילמה את בטי מחמודי הייתה סאלי פילד.
לאחר מכן הוציאה מחמודי ספר נוסף בשם "למען אהבת ילדי" שיצא ב-1992 והוא סיפור ההמשך של "לא בלי בתי".
הספר מספר על המאורעות אחרי שחזרה למשפחתה בארצות הברית, על הפחד שמודי יחזור, על מסעותיה בעולם לקידום הספר, ועל האנשים שפגשה במהלכם.
"לא בלי בתי" הוא סרט משנת 1991 המבוסס על סיפור חייה של בטי מחמודי כפי שמתואר בספרה בעל השם הזהה, אך עם שינויים מהסיפור המקורי.
בטי האמריקנית נשואה למודי, רופא אמריקני ממוצא איראני והם מגדלים ביחד ילדה בשם מהטוב בעיר שיקגו.
הם נראים כמשפחה מאושרת למדי, אולם לאט לאט היחסים בין ארצות הברית לבין איראן מתדרדרים ועוברי אורח כמו גם עמיתים לעבודה שוב ושוב משפילים את מודי בשל מוצאו.
בסופו של דבר מודי מפוטר מעבודתו אך לא מגלה זאת לבטי ולבתם.
מודי משכנע את בטי ובתו לבוא לביקור באיראן בבית הוריו.
לאחר שהן מגיעות, מתברר להן כי מודי לא מתכוון לחזור לעולם לארצות הברית וכי הן לא יכולות לחזור גם כן בלא רשותו.
הן לא יכולות לעשות כמעט שום דבר בלא רשותו, כי חוקי המדינה באיראן הפכו לשוביניסטים.
הן לא יכולות אפילו להשתמש בטלפון בלא רשותו.
בטי ובתה מחליטות להימלט מן המדינה הפונדמנטליסטית ומנסות להשיג ידידי אמת שיעזרו להן בזה, אך הן מתקשות למצוא ידידים כאלו משום שהן לא מכירות את השפה ולא יכולות לסמוך כמעט על אף אחד.
בשלב מסוים בטי מצליחה למצוא אישה נוספת במצבה ומנסה לשתף איתה פעולה למציאת פתרון, אך אותה אישה לבסוף נכנעת לחלוטין לבעלה האלים ומלשינה על בטי למודי וזה גם כן מפעיל אלימות כלפי בטי.
בטי גם לא מצליחה להשיג התערבות בינלאומית כי הדיפלומטים הזרים היחידים שנותרו באיראן הם שווייצרים, ואלו אדישים לחלוטין לבעיותיה.
בינתיים גם מודי מתאכזב מאיראן שרואה בו אמריקני ושוללת ממנו את הזכות לעבוד, אבל הוא לא יכול לעזוב את איראן כי אם הוא יחזור אל המערב הוא יואשם בחטיפת אשתו ובתו, ולכן מודי פותח מרפאה לא חוקית ונאלץ להשתמש בבטי כמזכירתו.
הדבר נותן לבטי הזדמנות להכיר הרבה איראנים, שלא בדיוק מצייתים לחוק ומגיעים למרפאה לא חוקית ונותן לה גם טלפון בידיים.
בסופו של דבר בטי מצליחה לצור קשר עם ארגון שמבריח אנשים מאיראן לטורקיה דרך כורדיסטן.
הברחת בטי לבדה היא קלה יחסית, אך בטי ואנשי הארגון ממתינים זמן רב לרגע הנכון להברחה שלה ביחד עם בתה.
מודי מתחיל לחשוד שמשהו אינו כשורה ומציע לבטי שהיא תטוס לבדה לחופשה בארצות הברית כדי לבקר את הוריה והיא כמעט מתפתה לעשות זאת, אך חבריה החדשים מגלים לה שהיא לא תורשה לעולם לחזור לאיראן ולא תזכה לעולם לראות עוד את בתה במידה ותעשה זאת.
מסע ההברחה דרך כורדיסטן מתברר כקשה ומסוכן ובמהלכו בטי כמעט נאנסת, אך לבסוף מצליחה להימלט עם בתה מאיראן לכיוון טורקיה.
מרבית צילומי הסרט נעשו בישראל, באתרים ביפו, תל אביב ועכו, והעבודה על הסרט נעשתה באולפני ג.ג.
עוד צילומים נעשו בארצות הברית ובטורקיה.
בסרט ניתן לזהות מבנים מפורסמים בישראל כמו חאן אל-עומדאן בעכו המתואר בתור בית הספר האיראני, וכמו כן בעקבות כך שצילומי הסרט נעשו בישראל מרבית שחקני המשנה הם ישראליים.
"לא בלי בתי" ספג ביקורת על מצג שווא, כביכול, של המוסלמים האיראנים ושל התרבות האסלאמית האיראנית.
בניו יורק טיימס בסקירה, מצוין כי הסרט "מנצל את הסטריאוטיפ הדמוני של איראן ...
זהו כישלון אמנותי מוחלט, והסתמכות על הסטריאוטיפ התרבותי הוא הגורם העיקרי".
סקירה של לוס אנג'לס טיימס תיארה את הסרט בתור "מאוזן ומעוות", אשר "אינו מבחין בין המדינה (איראן) לבין אנשים".
בסקירה של מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מצוין שהסרט עושה "טעויות מוסריות גזעניות, מדאיגות מאוד".
בתגובה לסרט "לא בלי בתי", יצא סרט תיעודי, שכותרתו "בלי בתי", הסרט מורכב מראיונות עם מודי מחמודי באיראן על סיפורה של בטי.
סאלי פילד הייתה מועמדת לפרס פטל הזהב עבור השחקנית הראשית הגרועה ביותר, בעוד שילה רוזנטל זכתה בפרס האמן הצעיר עבור השחקנית הטובה ביותר.
סאלי פילד - בטי מחמודי
אלפרד מולינה - סייד בוזורוג "מודי" מחמודי
שילה רוזנטל - מהטוב, הבת של בטי ומחמודי
פרזאנה תאידי - ח'נון שהין
יעקב בנאי - חכם דת
יוסף שילוח - מלשן בכורדיסטן
ששון גבאי - מוכר בשוק
גילי בן אוזיליו - פרסטה
מיכה אוזין סליאן - זיא
שאול מזרחי - חייל איראני
לֹא זָכִיתִי בָאוֹר מִן-הַהֶפְקֵר הוא שיר ארס פואטי שנכתב על ידי חיים נחמן ביאליק בשנת 1902 (תרס"ב), ובו מתוארת עבודתו של המשורר וחציבת ניצוץ השירה מלבו.
שם השיר מכוון אל משמעותו.
השימוש במילה הפקר - דבר נטול בעלים המצוי ברשות הרבים, אך למעשה אינו שייך לאיש - מרמז על יצירה שכל אדם יכול לקחת ולהפכה לשלו בלי לטרוח ביצירתה.
המשורר מעיד על עצמו שלא מצא את השיר או את המניע לשיר אצל מישהו אחר או ממקור חיצוני, אלא מניצוץ פנימי.
האור מסמל את השיר - היצירה.
השיר בנוי מארבעה בתים, שכל אחד מהם מורכב מארבע שורות ובהן חריזה קבועה ומסורגת בשורות ב ו-ד.
המבנה הקלאסי מבטא באופן חיצוני את יציקת הרגשות לתוך תבנית של שיר.
הבית הראשון - מתחיל בשם השיר, אך ממשיך אותו.
המשורר לא זכה באור מן ההפקר, וממשיך: הוא גם לא ירש אותו, והוא לא ניתן לו בקלות.
לאחר מכן מתבטא הקושי בתקבולת הניגודית של השימוש ב בשורות ג-ד מתקיימת השוואה בין המשטחים הקשים לליבו של המשורר.
עבודת היצירה משולה לחציבה ועבודת כפיים מאומצת.
השיר נשאב מתוך מקומו הפנימי ביותר של המשורר, זה שקשה ביותר להגיע אליו, לבו.
הבית השני - הוא הדגשה של הבית הראשון.
הבית מתחיל באנאפורה של המילה נִיצוֹץ והוא אומנם ניצוץ קטן, אך הוא כולו של המשורר והשימוש ב מזכיר התייחסות לתינוק היוצא מהגוף במאמץ רב, ומלווה בתחושת גאווה של הורהו - מולידו.
הבית השלישי - מחדד אף הוא את הבית הקודם עם סינקדוכה של המילה "חרוזי" לשיר עצמו.
אולם הפעם ההתייחסות היא בעיקר לתהליך היצירה המואץ בעקבות צרות הפוקדות אותו ובדומה לפטיש חוצבות בלבו המתפרץ והניצוץ קופץ אל תוך עינו, ומעינו הופך לשיר, בדומה לדמעה.
המעבר אל העין, המשמשת חלון אל נפש האדם, והסבל והקושי הכרוכים בפעילות המתוארת מחזקים את הקושי שבכתיבת היצירה.
הבית הרביעי - בית זה שונה משאר הבתים ובו המשורר פונה אל קוראיו.
השיר נמלט מחזקתו ומתפרסם, והקהל שהשיר נוגע ללבו מנכס אותו לעצמו ונוטע בו פרשנויות שונות המבטלות את התהליך הפרטי של יצירת השיר וכוונתו.
השיר נכתב בגוף ראשון ובנוי בצורה מעגלית, הוא מתחיל מן הכלל (ההפקר) אל הפרט (המשורר).
ועובר בהמשך מהפרט (המשורר) אל הכלל (קוראיו).
האור - האור הוא מוטיב חוזר, המתחיל בשם השיר ומופיע לאורכו.
הוא מייצג את השיר ותהליך היצירה המאומץ.
המוטיב מתעצם לנוכח השימוש הרב במילים הסמוכות: ניצוץ ובערה.
בהן האור מייצג אש שבסופה המשורר משלם את המחיר על הניצוץ שהצית.
הלב - מוטיב המקושר אל מוטיב האור.
ומדגיש את התהליך בו השיר מגיע מלבו של המשורר אל לב הקוראים.
הוא מתחיל בתיאור השיר כמשהו שהמשורר חצב מלבו ומסתיים בשיר שעובר .
בתוך השיר מופיעים מספר הרמזים מקראיים:
המופיע בבית הראשון יוצר זיקה אל אבות האומה אברהם ושרה כפי שמכנה אותם הנביא ישעיהו ומרמז על המטען העובר בין אומה להוריה, כמו ילדים להוריהם ומדמה את תהליך כתיבת השיר כמטען העובר בין המשורר אל שירו.
המופיע בבית השלישי, הוא הרמז לספר ירמיהו , שבו הנביא ירמיהו יוצא בזעמו על נביאי השקר המסלפים את דבריו, אומר כי דבריו הם דברי האלוהים שבכוחם הרב יכולים לפוצץ סלע כמו פטיש.
ההרמז המקראי יוצר הקבלה בין שליחות הנביא, ושליחות המשורר שדבריו משמעותיים ונבואתיים.
ההקבלה גם יוצרת חיבור בין המשורר לנביאו של האל ומעלה את יצירת השירה כגורל שלא ניתן להימלט ממנו.
הוא הרמז למנהג הקרבת הקורבנות בבית המקדש ומצביע על הקרבה עצמית של הדובר בשיר.
ההקרבה נעשית למען קוראיו, וכשהשיר מתפרסם ועובר אליהם הוא בוער ומתכלה במהירות בשל פירוש שגוי, זניחת השיר או התייחסות לא עמוקה מספיק, ואיתו בוערים ומתכלים החלקים היקרים שיצאו מתוך המשורר.
המסיים את השיר מרמז לנכתב בספר שמות: .
ההרמז כאן מקשר בין הדין המקראי של שרפה בלתי מכוונת של שדה בבעלות אחר לבין הגחלת בשירו שמבעירה את לבבות הקוראים.
השיר מביע את עמדת המשורר על יצירתו.
מדגיש את מקור היצירה וייחודה.
ומלווה את תהליך העבודה הדורש מאמץ רב מכותבה.
מקוריות היצירה מודגשת בחזרתיות של השימוש במילת השלילה "לא".
המשורר לא זכה באור מן ההפקר, הוא לא בא לו בירושה, לא שאל אותו מאיש והוא לא גנב אותו.
ומקור השיר מודגש בחזרתיות ואנאפורה של המילה "כי", כי השיר מסלעו וצורו, מלבבו יתפוצץ ו.
בנוסף, התהליך המלווה בקושי וכאב מסתיים בכליונו של השיר והפקעתו מהמשורר אל הכלל.
לכן יחסו של המשורר אל היצירה ואל הקוראים הוא אמביוולנטי.
מחד, דינו של שיר להתפרסם ולהגיע אל לבבות הקוראים, מאידך, כשזה נעשה, הוא מופקע מכותבו המקורי ויוצר בו תחושת אובדן.
חלק ממרכיבי הסגנון של השיר, כמו למשל ההצהרה על אי גנבת הניצוץ, המעקב אחר דרכו ותיאור ייסוריו של המשורר - מרמזים על הסיפור המיתולוגי של פרומתאוס, שגנב את האש האלוהית למען בני האנוש, ונענש בניקור תמידי של הנשר, כאשר הוא עצמו קשור אל הסלע.
ביאליק כאילו מגיש בשיר את תכונותיו הנדרשות של המשורר הרומנטי: מקוריות, התייחדות מופנמת עם מקורות ההשראה, כתיבה שנובעת מסבל וייאוש וניכור והתעלמות מצד קהל הקוראים, שמגבירים את ייסורי היוצר.
בשנת 1981 הוציא יצחק רפאל אוטוביוגרפיה ושמה "לא זכיתי באור מן ההפקר"- המתייחסת לארבעים שנות עשייה.
בשנת 1972 הלחינה רות ספרוני וביצעה את השיר בליווי גיטרה.
בשנת 1997 הוציא מיקי גבריאלוב אלבום בשם "לא זכיתי באור מן ההפקר" ובו שירים שהלחין למילותיהם של לאה גולדברג וחיים נחמן ביאליק, בהם שיר הנושא של האלבום.
גם שם טוב לוי הלחין את השיר והקליט אותו עבור אלבומו "בן אדמה", שיצא ב־2010.
לא בתל אביב הוא סרט הקולנוע העצמאי של נוני גפן, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-13 בדצמבר 2012. הוא נרכש להפצה מסחרית בצרפת.
מיכה (נוני גפן) הוא מורה צעיר להיסטוריה שמפוטר מעבודתו בגלל צמצומים והוא חוטף באיומי אקדח את אנה, אחת מתלמידותיו (יערה פלציג).
הוא מחזיק אותה בביתו והיא מתאהבת בו ומחליטה להישאר איתו, למרות שהיא יכולה להימלט.
הוא רותם אותה לסייע לו לכבוש את ליבה של היפהפייה השכונתית (רומי אבולעפיה).
"לא בתל אביב" צולם בווידאו דיגיטלי והומר לשחור לבן במהלך העריכה.
נוני גפן, הבמאי והתסריטאי, שגם משחק בסרט בתפקיד הראשי מעולם לא למד קולנוע באופן רשמי, אלא שיחק בסרטים, עבד כעוזר הפקה ותסריטאי ולמד מן הניסיון והקריאה.
הוא כתב תסריט, פגש את המפיק איתי תמיר (שהפיק את הסרטים "השוטר", "וסרמיל" ו"התגנבות יחידים"), שהתלהב ממנו והם עבדו ביחד על הסרט.
קרן הקולנוע הישראלי השקיעה בסרט 50 אלף שקל, במסגרת מסלול התמיכה לסרטים עצמאיים וגפן הבמאי ותמיר המפיק השקיעו סכום זהה מכיסם.
אנשי הצוות והשחקנים עבדו ברובם בהתנדבות.
הסרט צולם כולו בקריית טבעון.
כדי לחסוך בתקציב השתמשה ההפקה באמצעים שונים: במקום לשכור מצלמת רחף על גבי מנוף, נתלה הצלם בין שתי מכוניות.
בזמן הצילום הצוות קיבל ארוחות צהריים מחדר האוכל של אחד הקיבוצים בסביבה, מכיוון שגפן הוא בן המועצה האזורית זבולון.
הם לנו בבתי ההורים של חברי ילדותו של גפן.
בתום הצילומים נדרש כסף נוסף, הם קיבלו סיוע מקרן הקולנוע, אך משהסכום לא הספיק, גייסו כסף באמצעות האינטרנט.
העלו קדימון לאתר ההשקעות "אינדיגו".
הם הבטיחו למשקיעים תגמולים שונים.
הם הצליחו לגייס בדרך זו למעלה ממאה אלף שקל מכמאתיים אנשים.
הסרט זכה לביקורת של טוד מק'ארתי בעיתון הוליווד ריפורטר.
שיר הנושא של הסרט, "Giant Heart" הוא שיר של להקת theAngelcy.
"לא אני", המוכר גם בשם "לא אני הוא האיש", הוא שיר מאת אלכסנדר פן שהתפרסם בשנת 1929, ובגרסה נוספת - בשנת 1956. השיר מוכר בעיקר בביצועו המאוחר יותר של צביקה פיק, אך הושר גם בידי יהורם גאון ואריק לביא.
המשורר אלכסנדר פן כתב את השיר "לא אני הוא האיש" בשנת 1928, שנה אחרי שעלה לארץ ישראל ובאותה השנה שבה התחתן עם בלה דון.
בניגוד למילות השיר, בהן מבטיח הדובר כי לא הוא האיש שיתחתן עם האישה לה מוקדש השיר.
פן חיזר בעיקשות אחר דון, תוך איומים בהתאבדות בירייה ואף מימש איומו חלקית בירי שפצע אותו.
לאחר שהוקסמה דון בת ה-18 מן המעשה, התחתנו השניים.
השיר התפרסם בכתב העת הספרותי "כתובים" ב-24 באוקטובר 1929. בשנות ה-50 עובד השיר ושונו אחדות ממילותיו, לגרסה בת שבעה בתים (לעומת שישה בנוסח המקורי), ובגרסה זו נכלל בקובץ השירים "לאורך הדרך" משנת 1956.
בהמשך הופיע השיר בקובץ "היה או לא היה" בעריכת יוסי גמזו ובהוצאת צ'ריקובר, שפורסם בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן, וב"רחוב העצב החד סטרי" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
צרויה להב היא זו שהפנתה את תשומת לבו של פיק לשירו של פן.
בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ו (1976), שנקרא באותה השנה "חגיגת הזמר העברי" (והיה ללא מסגרת תחרותית כקודמיו), ביצע לראשונה הזמר יהורם גאון את השיר, בגרסתו המקורית שפורסמה ב"כתובים", על פי לחן של משה וילנסקי.
שנתיים מאוחר יותר, יצא תקליטו של אריק לביא, "אני אשיר לך שיר", ובו הופיע ברצועה מספר 7 הביצוע של לביא לשירו של פן, בגרסתו המאוחרת שנכללה בקובץ "לאורך הדרך", הפעם על פי לחן של רוני וייס.
מאוחר יותר באותה השנה יצא גם תקליטו של צביקה פיק, "מוזיקה", ובו הופיע ברצועה מספר 6 עיבוד משלו לשיר, בגרסתו המקורית שפורסמה ב"כתובים", שהוא עצמו הלחין.
השיר התפרסם ברדיו בשנה העוקבת, והגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים העברי השנתי תשל"ט (1979) הן ברשת ג' והן בגלי צה"ל.
בשני המצעדים היה זה השיר השני הגבוה ביותר של פיק (אחרי "מרי לו" שזכה במקום השני בשניהם) מתוך ארבעה שנכנסו למצעד בביצועו ("שוב נתחיל מחדש", "אין לי איש מלבדי", "מרי לו" ו"לא אני הוא האיש") וחמישה שהלחין (גם "שיר הפריחה" ברשת ג' ו"לגור איתו" בגלי צה"ל).
עקב ההצלחה, לחנו וביצועו של פיק הפכו למזוהים ביותר עם השיר.
בעיבודו של פיק שונו חלק ממילות הבתים בשיר.
ביצועים נוספים לשיר הם של ארקדי דוכין, שנכלל בדיסק 4 של מיזם "עבודה עברית", עמיר בניון, ליאור ייני, מושיק עפיה ורונית שחר בביצוע שיצא לזכרו של צביקה פיק.
הדובר בשיר פונה אל אישה הממתינה זמן רב לבואו של אהובה ("אל שובו משכבר מצפה את").
הדובר מציין שלא הוא האהוב שלו היא מצפה ("לא אני הוא האיש").
הדובר אינו מאמין שאהבתה צריכה להיות נתונה לו אלא לאחר ("מה אכפת לך: אני או הוא או אחר יתנבא עלי סער"), שעשוי להגיע בעתיד הרחוק ("תעבורנה שנים ואחר לך יביא טבעת") ומזלזל באהבתה ככלל ("ובמותך לא ידעו למי את הקדשת את לבך המנוח").
"לא גידלתי את בני להיות חייל" הוא שיר אמריקני אנטי-מלחמתי שהיה פופולרי בעיקר בקרב התנועה הפציפיסטית, אך לא רק, לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה.
זהו אחד מהשיר המחאה הראשונים למלחמה.
המשורר אלפרד בריאן שיתף פעולה עם המלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) בכתיבת השיר, שהיה השראה לסיקוול, חיקויים ולמספר פרודיות לועגות.
השיר נתן ביטוי פופולרי לרגש הפציפיסטי ועזר לתנועה הפציפיסטית להיתפס כגורם משמעותי שיש להתחשב בו במציאות הפוליטית.
השיר הוא קינה של אם אבלה שבנה נהרג במלחמה, אולם השיר מושר על ידי גברים;
לא גידלתי את בני להיות חייל.
אך להביא לי גאווה ושמחה
האם מציינת את האירוניה שבמלחמה, בה בנים של אמהות, הורגים אחד את השני עם רובים.
הסכסוך בין העמים צריך להיפתר על ידי בוררות ולא על ידי החרב והאקדח.
הניצחון לא מספיק כדי לנחם את האם על אובדן בנה, וההרס שהמוות מביא איתו על הבית.
המלחמה תסתיים, אם כל האמהות יצהירו שהן לא תגדלנה את בניהן להיות חיילים.
השיר מחבר בין תנועת הנשים לתנועה הפציפיסטית.
האופי הקודר של המילים משקף את הלך הרוח הכללי בארצות הברית ב-1915.
"לא גידלתי את בני להיות חייל" חיזק את הסולדריות בתנועת ההתנגדות למלחמה והגביר את הרלוונטיות של התנועה ברמה הלאומית.
השיר היה אחד מ-20 הלהיטים המושמעים ביותר בין ינואר ליולי 1915, והגיע למקום הראשון בחודשים מרץ ואפריל.
הצלחת השיר הביאה לתנועה הפציפיסטית תומכים נוספים והגדילה את הכח הפוליטי של התנועה שפעלה למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה.
"לא גדלתי את בני להיות חייל" היה פופולרי גם בקרב קבוצות שלא אהדו את בריטניה בארצות הברית: אירים, גרמנים ואנשי דת נוצרים מזרמים שונים.
השיר היה ללהיט גם בבריטניה ובאוסטרליה.
במלחמת וייאטנם חזר השיר להיות פופולרי בקרב המתנגדים למלחמה בארצות הברית, ומדבקות לרכבים הודפסו עם שינוי קטן: I didn't raise my son to be a soldier (החלפת המילה boy שמשמעותה היא גם ילד קטן, ל-son שמשמעותו העיקרית בן להוריו).
פרודיות רבות נכתבו על השיר: לא גידלתי את בני להיות פחדן; לא גידלתי את בני להיות חייל, אבל אשלח את בתי להיות אחות; הם לא גידלו את הבנים שלהם להיות חיילים; לא גידלתי את הכלב שלי להיות נקניקיה.
ביקורת לשיר הגיע גם מקבוצות שמרניות בדרום ארצות הברית, שטענו שהמלחמה באירופה אינה מוצדקת באותה המידה שמלחמת האזרחים האמריקנית לא הייתה מוצדקת.
הסופרג'יסטיות לא היו עקביות בעמדתן בנושא המלחמה.
הן הצטרפו לתנועת השלום בגלל האפשרות לקדם את האינטרסים שלהן למען זכות ההצבעה לנשים ואילו בתקופת מלחמת האזרחים תמכו במלחמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהן.
תאודור רוזוולט אמר כי "אנשים טיפשים שהריעו לשיר 'לא גידלתי את בני להיות חייל" הם אותם האנשים שבלבם היו משבחים שיר בשם "לא גידלתי את בתי להיות אם".
הארי טרומן, שהיה אז קפטן במשמר הלאומי, אמר שנשים שמתנגדות למלחמה מקומם לא בארצות הברית אלא בהרמון.
במהלך השנים השיר הוקלט על ידי אמנים נוספים:
בשנת 1958 ג'וני מדוקס באלבומו Ragtime Piano 1917-18
בשנת 1972 איאן ויטקומב באלבומו Under the Ragtime Moon
בשנת 1996 טיני טים באלבומו Tiny Tim Unplugged
בשנת 2010 מייקל ווסטון קינג הוציא אלבום בשם I didn't raise my boy to be a soldier שכלל שירי מחאה
בישראל, מקהלת שיראנא מהמרכז הערבי יהודי ביפו, שרה את השיר בשלוש שפות (עברית, ערבית ואנגלית) בלחן של מיקה דני.
תרגום לעברית אנגלית בית ראשון
מיליוני אמהות שבורות לב תבכינה
כשראשה מורכן ארצה ביגון -
לא גידלתי את בני להיות חייל
מי העז לשים רובה מוות בידיו
תוך משא ומתן, לא רובים וקשתות!
לו כל אם הייתה מאשימה:
איזה ניצחון ישמח לב אמא
כשעיניה רואות את הרס ביתה
איזה ניצחון ינחם אותה פנימה
ויחזיר את שלה עד יום מותה?
'''נא זכרו שבני שייך לי!
לא בטוחה היא סדרת דרמה-קומית של רשת HBO שנוצרה על ידי איסה ריי ולארי וילמור.
הסדרה מבוססת באופן חלקי על סדרת אינטרנט של איסה ריי, שגם מככבת בסדרה בתפקיד ראשי.
הסדרה עלתה ב-23 בספטמבר 2016, וקיבלה ביקורות טובות ממבקרים.
ב-14 בנובמבר 2016 חודשה הסדרה לעונה שנייה שעלתה ב-23 ביולי 2017. ב-12 באוגוסט 2018 עלתה לשידור העונה השלישית, ובספטמבר באותה השנה חודשה הסדרה גם לעונה רביעית, בת 10 פרקים (לעומת 8 בעונות הקודמות), אשר עלתה לשידור ב-12 באפריל 2020. במאי 2020 חודשה הסדרה גם לעונה חמישית.
בינואר 2021 הודיעה רשת HBO כי העונה החמישית תהיה האחרונה.
עונתה החמישית, עלתה לשידור ב-24 באוקטובר 2021, וכוללת 10 פרקים ששודרו עד לסיום הסדרה ב-26 בדצמבר 2021.
בישראל, הסדרה שודרה במקור ב-yes Comedy, וכיום משודרת בשידורים חוזרים בהוט קומדי.
הסדרה בוחנת את החוויה של נשים שחורות דרך נקודת המבט של הגיבורה הראשית, איסה (איסה ריי), וחברתה הטובה, מולי (איבון אורג'י).
שתיהן חברות טובות מאז לימודיהן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
איסה עובדת בעמותה ללא כוונת רווח המסייעת לתלמידי חטיבת ביניים, מולי היא עורכת דין מצליחה.
במהלך העונה היא יוצאת עם גברים רבים אך מתקשה לנהל מערכת יחסים ממושכת.
איסה די - איסה ריי.
מולי קרטר - איבון אורג'י.
לורנס ווקר - ג'יי אליס.
טיפאני דובויז - אמנדה סילס.
אנדרו טאן - אלכסנדר הודג'.
ניית'ן קמפבל - קנדריק סמפסון.
הסדרה קיבלה ביקורות טובות ממבקרים.
באתר Rotten Tomatoes קיבלה הסדרה ציון של 100 אחוז טריות, ציון המבוסס על 52 סקירות עם דירוג של 8.05/10.
אתר מטקריטיק נתן לסדרה ציון של 84 מתוך 100, ציון המבוסס על 33 ביקורות.
(תרגום חופשי: "למה לא דיווחתי", ההאשטאג המקביל בעברית: #לאהתלוננתי או #לא_התלוננתי) הוא האשטאג שהתפשט כתופעת אינטרנט ברשתות החברתיות טוויטר ופייסבוק בספטמבר 2018. המטרה המקורית הייתה הבעת תמיכה בד"ר כריסטין פורד, אולם בהמשך התופעה התרחבה במטרה לתרום להעלאת המודעות לסיבות המונעות מנפגעות ונפגעי עבירות מין להיחשף ולהתלונן בפני הרשויות המתאימות.
קמפיין זה הופיע כשנה לאחר קמפיין "MeToo" וכהמשך ישיר לקמפיין זה, שהוקיע תופעות הטרדה מינית ואלימות מינית.
פעמים רבות נפגעי עבירות מין נמנעים מפנייה למשטרה.
על פי הערכה של מרכז המחקר והמידע של הכנסת לשנת 2015, שיעור הדיווח למשטרה על עבירות מין נמוך משמעותית מהיקף התופעה בפועל ועומד על כ-6%.
בין הסיבות לכך ניתן למנות קיום היכרות מוקדמת ויחסי הכוחות בין התוקף לנפגעת, המובילים לכך שברוב המוחץ של הפעמים התקיפה המינית נשמרת בסוד; פעמים רבות הסוד הוא תוצאה של איום מצד התוקף.
לרוב, רק לאחר ניתוק של יחסי הכוחות והקשר בין התוקף לנפגעת מתאפשרת חשיפה של הסיפור.
בנוסף, ההשלכות של חשיפת התקיפה עלולות להיות קשות, ודורשות משאבים רבים.
עבור חלק מהנפגעות והנפגעים, רק מרחק הזמן מאפשר עיבוד של הטראומה ומוכנות להתמודד עם השלכות החשיפה.
ד"ר כריסטין פורד, מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פאלו אלטו, נתקלה בביקורת רבה כשהתלוננה נגד ברט קוואנו, מועמדו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, לשופט בית המשפט העליון, כי תקף אותה מינית בשנת 1982 בעודם בתיכון.
בעדותה בפני הסנאט של ארצות הברית סיפרה פורד כי קאוואנו תקף אותה וניסה לאנוס אותה, וכי היא חששה לחייה.
לשלוש התלונות האלה לא נמצאו עדויות תומכות בחקירת ה-FBI.
בתגובה, העלה טראמפ ציוץ בו תהה מדוע פורד לא התלוננה על התקיפה, בזו הלשון: .
בנוסף, מתח טראמפ ביקורת על עדות מתלוננת, על שאינה זוכרת פרטים בסיסיים בנוגע למסיבה, שבה, לפי דבריה, הטריד אותה קוואנו, אך זוכרת ששתתה בירה אחת בלבד במסיבה.
כתגובת נגד לטראמפ נולד ההאשטג .
בין המצייצים היו השחקנית אשלי ג'אד, השחקנית אליסה מילאנו, שהגיבה ישירות לטראמפ, והשחקנית והדוגמנית קארה דלווין.
הזמרת ליידי גאגא השיבה לטענותיו של טראמפ בריאיון בתוכניתו של סטיבן קולבר, ובהיותה "ניצולת תקיפה מינית" בעצמה, טענה כי יש לסמוך על טענותיה של פורד והסבירה כי מדובר בהדחקה של הטראומה, .
כשבוע לאחר הופעת ההאשטג באנגלית, התופעה התפשטה בטוויטר לשפות נוספות, בהן עברית בהאשטג #לאהתלוננתי או #לא_התלוננתי, ובו סיפורים של נשים וגברים ישראליים על אירועי תקיפה מינית שחוו ומדוע לא התלוננו עליהם.
העיתונאי ניר גונטז' סיפר על תקיפה מינית שעבר בידי גבר בגיל 15. תחילה לא ציין גונטז' את זהות התוקף, ורק ציין שהוא "מועסק כיום במשרד ממשלתי".
לאחר תגובות שקיבל, ציין בציוץ נוסף שמדובר בראש אגף ביטחון, מידע וסייבר במשרד לביטחון הפנים, שלומי בילגי.
גם העיתונאית חנה קים סיפרה על פוליטיקאי בכיר ש"דחף את לשונו לפי והשתיל לי, ללא כל התרעה מוקדמת, בלי שום קשר לנושאים הפוליטיים שעליהם דיברנו, נשיקה רטובה עם הלשון".
בציוץ נוסף סיפרה על עיתונאי בכיר שניסה לאנוס אותה בכנסת.
לדברי העיתונאית צפי סער, .
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית דיווח בתחילת אוקטובר כי בשבוע שלפני הדיווח חלה עלייה של כ-50% במספר הפניות למרכזים ברחבי הארץ.
האיגוד קשר את הנתונים לקמפיין הרשת "#לא_התלוננתי".
לא בת 17 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003 בבימויו של יצחק צפל ישורון.
זה סרט המשך לסרטו נועה בת 17 משנת 1982.
גיבורי הסרט הראשון שחוו את משבר הפילוג בקיבוץ המאוחד חוזרים למסך למשבר הקיבוצים בשנות ה-90.
הצילומים נערכו בקיבוצים אייל וחורשים.
מזכיר התק"ם (אבי קליינברגר) מודיע לחברי הקיבוץ כי הקיבוץ שקוע בחובות כבדים וכדי להצילו הוא מציע כי קשישים שמעבר לגיל הפנסיה, יעזבו את הקיבוץ, במקומם, לפי ההצעה, יובאו צעירים שיזרימו דם חדש לקיבוץ ולכוח העבודה שלו.
הקשישים ייקלטו על ידי קיבוצים מבוססים או בבית אבות או על ידי משפחותיהם בעיר.
שרגא (שמואל שילה) מתפרץ לדבריו ומתחיל לשיר את המנון האינטרנציונל.
שרגא נשוי לקלרה (דינה דורון) אך מנהל מערכת יחסים חשאית עם ברכה (עידית צור).
ברכה היא אלמנה החיה לבדה.
בתה נועה (דליה שימקו) היא רופאה הגרה לבדה באמסטרדם לאחר שבעלה מנחם נפטר ובתה שרי (מאיה מרון) מטיילת בהודו.
קשישי הקיבוץ מקימים אוהל מחאה נגד ההחלטה לגרשם.
באוהל נמצאים שרגא, נחמיה (דודיק סמדר), יחיאל (יהודה אפרוני) ואשתו מינה (רות פרחי).
שרגא גם דואג לבקר מדי פעם את הקשיש ברנר (יהודה פוקס) התומך במאבקם אך חולה ומחובר למכשיר חמצן.
קלרה לוחצת על שרגא לעבור לבית אבות אך שרגא מסרב.