tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהוונדלים השיגו כעת שליטה על סחר התבואה האפריקאי הרווחי עם איטליה, הם גם פתחו בפשיטות על חופי הים התיכון שנעו עד לים האגאי והגיעו לשיא בביזת רומא עצמה בשנת 455, שנמשכה לכאורה במשך שבועיים.
תוך ניצול הכאוס שלאחר מותו של ולנטיניאנוס בשנת 455, גאיזריק החזיר לעצמו את השליטה - גם אם קלושה למדי - במחוזות מאוריטניה, ועם הצי שלו השתלט על סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים.
סיציליה בקושי ניצלה מאותו גורל באמצעות נוכחותו שם של ריקימר.
בעקבות אסון זה, ובעקבות פשיטות ונדלים נוספות על חופי יוון, סיכם הקיסר המזרחי זנון (שלט 474–491) "שלום תמידי" עם גאיזריק (474/476).
מדינת הוונדלים הייתה ייחודית במובנים רבים בקרב הממלכות הגרמניות שירשו את האימפריה הרומית המערבית: במקום לכבד ולהמשיך את הסדר החברתי-פוליטי הרומי המבוסס, הן החליפו אותו לחלוטין בשלהן.
בעוד שמלכי מערב אירופה המשיכו לכבד את הקיסרים ולהטביע מטבעות עם דיוקנאותיהם, מלכי הוונדלים הציגו את עצמם כשליטים עצמאיים לחלוטין.
הוונדלים גם הבדילו את עצמם באופן מודע מהאוכלוסייה הרומאנית-אפריקאית הילידית באמצעות השימוש המתמשך בשפת האם ובלבושם המיוחד, אשר שימשו להדגיש את מעמדם החברתי המובהק כאליטה של הממלכה.
בנוסף, הוונדלים - כמו רוב הגרמנים, חסידי האריאניזם - רדפו את הרוב הכלקדוני של האוכלוסייה המקומית, במיוחד בתקופת שלטונם של הונריק (477-484) וגונת'מונד (484–496).
הקיסרים בקונסטנטינופול מחו על כך, אך השלום נמשך כמעט שישים שנה, ולעיתים קרובות היחסים היו ידידותיים, במיוחד בין הקיסר אנסטסיוס הראשון (491–518) ותרסמונד (חדרים 496–523), שהפסיקו במידה רבה את הרדיפות.
בשנת 523 עלה לכס המלכות בקרתגו הילדריק (שלט 523–530), בנו של הונריק.
יוסטיניאנוס קיווה כנראה שהתקרבות זו תוביל לכפיפותה מרצון של מדינת הוונדלים לאימפריה שלו.
עם זאת, מדיניותו הפרו-רומית של הילדריק, יחד עם תבוסה שספג נגד המאורי בביזאקנה, הביאו להתנגדות בקרב האצולה הוונדלית, שהביאה להדחתו ולמאסר בשנת 530 על ידי בן דודו, גלימר (שלט 530–534).
יוסטיניאנוס ניצל את ההזדמנות ודרש את החזרתו של הילדריק, כשגלימר סירב כצפוי לעשות זאת.
יוסטיניאנוס דרש אז את שחרורו של הילדריק לקונסטנטינופול, ואיים במלחמה אם לא תיענה הבקשה.
גלימר לא היה מוכן למסור תובע מתחרה ליוסטיניאנוס, שיוכל להשתמש בו כדי לעורר צרות בממלכתו, וכנראה ציפה שהמלחמה תגיע בכל מקרה, לפי ג'ון בגנל ברי.
כתוצאה מכך הוא סירב לדרישתו של יוסטיניאנוס בטענה שמדובר בעניין פנימי בקרב הוונדלים.
עתה קיבל יוסטיניאנוס את העילה שלו, וכשהשקט הושב על כנו בגבולו המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532, הוא החל להרכיב כוח פלישה.
לפי פרוקופיוס (המלחמה הוונדלית, I.10), הידיעה על החלטתו של יוסטיניאנוס לצאת למלחמה עם הוונדלים עוררה תדהמה רבה בקרב האליטות של הבירה, שאסון 468 היה עדיין טרי בזכרונם.
פקידי הכספים התרעמו על ההוצאות הכרוכות בכך, בעוד שהצבא התעייף ממלחמת פרס וחשש מהכוח הימי של הוונדלים.
תוכניתו של הקיסר קיבלה תמיכה בעיקר מהכנסייה, מחוזקת על ידי הגעת תלונות של רדיפות מחודשות מאפריקה.
אולם רק השר החזק יוחנן מקפדוקיה העז להשמיע בגלוי את התנגדותו למשלחת, ויוסטיניאנוס התעלם ממנה והמשיך בהכנותיו
הכנות דיפלומטיות ומרידות בטריפוליטניה ובסרדיניה
זמן קצר לאחר תפיסת השלטון החל מעמדו הביתי של גלימר להידרדר, כאשר הוא רדף את אויביו הפוליטיים בקרב האצולה הוונדלית, החרים את רכושם והוציא להורג רבים מהם.
פעולות אלו ערערו את הלגיטימיות שלו שהייתה ממילא מפוקפקת בעיני רבים, ותרמו לפרוץ שני מרידות במחוזות נידחים של ממלכת הוונדלים: בסרדיניה, שם הכריז המושל המקומי, גודאס, על עצמו כשליט עצמאי, וזמן קצר לאחר מכן בטריפוליטניה, שם מרדה האוכלוסייה הילידית, בראשות פלוני פודנטיוס, נגד שלטון הוונדלים.
למרות שהנרטיב של פרוקופיוס גורם לשתי ההתקוממויות להיראות מקריות, איאן יוז מציין את העובדה ששתי המרידות פרצו זמן קצר לפני תחילת המשלחת הרומית נגד הוונדלים, ושגם גודאס וגם פודנטיוס ביקשו מיד סיוע מיוסטיניאנוס, כראיה למעורבות דיפלומטית פעילה של הקיסר בהכנתם.
בתגובה לשליחיו של גודאס, יוסטיניאנוס הקצה את קירילוס, אחד מקציני הפוידראטים, עם 400 איש, שילווה את צי הפלישה ולאחר מכן יפליג לסרדיניה.
גלימר הגיב למרד של גודאס בכך ששלח את עיקר הצי שלו, 120 מכלי השיט הטובים ביותר שלו ו-5,000 איש תחת אחיו צאזון, כדי לדכא אותו.
להחלטתו של מלך הוונדלים היה תפקיד מכריע בתוצאות המלחמה, שכן היא הוציאה מהאזור את הצי הוונדלי, המכשול העיקרי לנחיתה רומאית באפריקה, כמו גם חלק גדול מצבאו.
גלימר גם בחר להתעלם לעת עתה מהמרד בטריפוליטניה, שכן הוא איים פחות וגם היה מרוחק יותר, בעוד המחסור בכוח אדם אילץ אותו להמתין לשובו של צאזון מסרדיניה לפני ביצוע מסעות נוספים.
במקביל, שני השליטים ניסו לזכות בבעלי ברית: גלימר יצר קשר עם המלך הוויזיגותי תאודיס (שלט 531–548) והציע ברית, בעוד יוסטיניאנוס הבטיח את הנייטרליות המיטיבה ואת תמיכתה של הממלכה האוסטרוגותית של איטליה, אשר לה היו יחסים מתוחים עם הוונדלים בגלל היחס הרע שקיבלה הנסיכה האוסטרוגותית אמלפרידה, אשתו של תרסמונד.
בית המלוכה האוסטרוגותי הסכים בקלות לאפשר לצי הפלישה הרומי להשתמש בנמל סירקוזה בסיציליה ולהקים שם שוק לאספקת החיילים הרומיים.
יוסטיניאנוס בחר באחד הגנרלים המהימנים והמוכשרים ביותר שלו, בליסאריוס, שהתבלט לאחרונה מול הפרסים ובדיכוי מהומות ניקה, להוביל את המשלחת.
כפי שמציין איאן יוז, בליסאריוס התאים במיוחד למינוי זה משתי סיבות נוספות: הוא היה דובר לטינית שפת אם, ודאג לרווחת האוכלוסייה המקומית, תוך שמירה הדוקה על חייליו.
שתי התכונות הללו יהיו חיוניות לזכייה בתמיכה מהאוכלוסייה האפריקאית דוברת הלטינית.
את בליסאריוס ליוו אשתו, אנטונינה, ופרוקופיוס, מזכירו, שכתב את תולדות המלחמה.
לפי פרוקופיוס (המלחמה הונדלית, I.11), הצבא כלל 10,000 חיילי רגלים, חלקם נמשכו מצבא השדה (comitatenses) וחלקם מקרב הפוידראטים, וכן 5,000 פרשים.
היו גם כ-1,500–2,000 שומרי בליסאריוס עצמו (bucellarii), חיל מובחר (לא ברור אם מספרם נכלל ב-5,000 הפרשים שהוזכרו כמספר כולל של פרוקופיוס).
בנוסף, היו שתי יחידות נוספות של כוחות בעלות הברית, שניהם קשתים רכובים, 600 הונים ו-400 הרולים.
הצבא הונהג על ידי מערך של קצינים מנוסים.
הסריס סולומון נבחר לרמטכ"ל בליסאריוס (דומיקוס) והפרפקט הפרטוריאני לשעבר ארכלאוס הופקד על אספקת הצבא, בעוד רופינוס התראקי ואייגן ההוני הובילו את הפרשים.
כל הכוח הועבר על 500 כלי שיט מאוישים על ידי 30,000 מלחים תחת אדמירל קאלונימוס מאלכסנדריה, שנשמרו על ידי תשעים ושתיים ספינות מלחמה דרומונים.
הדעה המסורתית, כפי שהביע ג'ון בגנל ברי, היא שכוח המשלחת היה קטן להפליא למשימה, במיוחד לאור המוניטין הצבאי של הוונדלים, ושאולי זה משקף את גבול כושר הנשיאה של הצי, או אולי זה היה מכוון מהלך כדי להגביל את ההשפעה של כל תבוסה.
עם זאת, איאן יוז מעיר כי אפילו בהשוואה לצבא האימפריה הרומית המוקדמת, צבאו של בליסאריוס היה "כוח גדול ומאוזן היטב המסוגל להתגבר על הוונדלים וייתכן שהכיל שיעור גבוה יותר של חיילים איכותיים ואמינים מאשר הצבאות שהוצבו במזרח".
בצד הוונדלי, התמונה פחות ברורה.
צבא הוונדלים לא היה כוח מקצועי שכלל בעיקר מתנדבים כמו הצבא המזרחי הרומי, אלא כלל כל זכר כשיר מבני הוונדלים.
למרות המוניטין הצבאי שלהם, הוונדלים הפכו פחות לוחמניים עם הזמן, לאחר שבאו לנהל חיים יוקרתיים בתוך עושרה של אפריקה.
בנוסף, אופן הלחימה שלהם לא התאים להתעמתות עם ותיקי בליסאריוס: צבא הוונדלים הורכב אך ורק מפרשים, משוריינים קלות וחמושים רק ללחימה פנים נגד פנים, עד כדי הזנחה מוחלטת של השימוש בקשתות או כידון, בניגוד גמור לקטפרקטים המשוריינים והקשתים הרכובים של בליסאריוס.
(החשבון של פרוקופיוס מפריך לחלוטין את המקור שנבחר בצורה גרועה.)
הוונדלים נחלשו גם בגלל העוינות של נתיניהם הרומאים, המשך קיומו בקרב הוונדלים של פלג נאמן להילדריק, ומהעמדה האמביוולנטית של שבטי המאורי, שצפו בסכסוך המתקרב מהצד, מוכנים להצטרף למנצח ולתפוס את השלל.
בטקס מרשים ומפואר, בנוכחות יוסטיניאנוס והפטריארך של קונסטנטינופול, הפליג הצי הרומי בסביבות ה-21 ביוני 533. ההתקדמות הראשונית הייתה איטית, שכן הצי בילה חמישה ימים ב-Heraclea Perinthus בהמתנה לסוסים וארבעה ימים נוספים באבידוס עקב חוסר רוח.
הצי עזב את הדרדנלים ב-1 ביולי וחצה את הים האגאי לנמל מתון, שם הצטרפו אליו כוחות החיילים האחרונים.
בליסאריוס ניצל שהות כפויה שם עקב היחלשות הרוח כדי לאמן את חייליו ולהכיר את המחלקות השונות זו עם זו.
עם זאת, במתון מתו 500 גברים מדיזנטריה שנגרמה מלחם מעופש.
לפי פרוקופיוס, האחריות נפלה על יוחנן מקפדוקיה, שקיצץ בעלויות על ידי אפייתו פעם אחת בלבד, וכתוצאה מכך הלחם התקלקל.
יוסטיניאנוס קיבל הודעה על כך, אבל נראה שיוחנן לא נענש.
בליסאריוס נקט בצעדים לתיקון המצב, והצבא התאושש במהרה.
ממתון הפליג הצי במעלה הים היוני לזקינתוס, משם הם חצו לאיטליה.
המעבר ארך זמן רב מהצפוי בגלל חוסר רוח, והצבא סבל ממחסור במים מתוקים כשהאספקה שהביאו התקלקלה.
בסופו של דבר, הצי הגיע לקטניה שבסיציליה, משם שלח בליסריוס את פרוקופיוס קדימה לסירקוזה כדי לאסוף מודיעין על פעילות הוונדלים.
במקרה פגש שם פרוקופיוס חבר סוחר שלו, שמשרתו הגיע זה עתה מקרתגו.
האחרון הודיע לפרוקופיוס שלא רק שהוונדלים לא מודעים להפלגה של בליסאריוס, אלא שגלימר, שזה עתה שלח את המשלחת של צאזון לסרדיניה, נמצא הרחק מקרתגו בעיירה הקטנה הרמיוני.
פרוקופיוס הודיע במהירות לבליסאריוס, שהורה מיד לצבא לעלות מחדש ולהפליג לחוף האפריקאי.
לאחר הפלגה ליד מלטה, הם הגיעו לכף קפוטוואדה בחוף המזרחי של תוניסיה המודרנית כ-162 מיילים רומיים (240 ק"מ) דרומית מקרתגו.
התקדמות לעבר קרתגו והקרב על אד דקימום
כשהצי הרומי הגיע לאפריקה, נערכה מועצה על סיפונה של ספינת הדגל של בליסאריוס (המלחמה הונדלית, I.15), שבה רבים מקציניו דגלו בהתקפה מיידית על קרתגו עצמה, במיוחד מכיוון שזו הייתה העיר המבוצרת היחידה בממלכת הוונדלים, ואילו חומות הערים האחרות נהרסו כדי למנוע מרד.
עם זאת, בליסאריוס, מודע לגורלה של המשלחת בשנת 468 ונזהר ממפגש עם צי הוונדלים, דיבר נגדה.
כך ירד הצבא ובנה מחנה מבוצר ללינת הלילה.
בליסאריוס ידע שהצלחת המשלחת שלו מסתמכת על השגת תמיכת האוכלוסייה המקומית, ששמרה במידה רבה על זהותה הרומית ושהציג את עצמו בפניה כמשחרר.
כך ביום המחרת לנחיתה, כאשר כמה מאנשיו גנבו פרי ממטע מקומי, הוא העניש אותם בחומרה, והרכיב את הצבא והפציר בהם לשמור על משמעת ואיפוק כלפי האוכלוסייה המקומית, שמא ינטשו את אהדתם הרומית.
תחינותיו של בליסריוס נשאו תוצאות, שכן, כפי שמדווח פרוקופיוס (המלחמה הונדלית, I.17), "החיילים התנהגו במתינות, והם לא פתחו במריבות לא צודקות ולא עשו שום דבר מחוץ לדרך, ו[בליסאריוס], על ידי הצגה עדינות רבה וחסד, כבשה את הלובים לצדו כל כך, עד שלאחר מכן עשה את המסע כאילו בארצו".
אז החל הצבא הרומי בצעדתו צפונה, בעקבות כביש החוף.
300 סוסים תחת יוחנן הארמני נותקו כמשמר קדמי כ-3 מיילים (4.5 ק"מ) מול הצבא הראשי, בעוד ש-600 ההונים חיפו על האגף השמאלי של הצבא.
בליסאריוס עצמו עם ה-bucellarii שלו הוביל את העורף, כדי להישמר מפני כל התקפה מצד גלימר, שהיה ידוע בסביבה.
הצי הלך בעקבות הצבא והפליג לאורך החוף.
העיירה הראשונה שהם פגשו הייתה סילקטום, שנכבשה על ידי יחידה תחת בוריאדס בתחבולה.
בניסיון לזרוע פילוג בין הוונדלים, מסר בליסריוס מכתב שנכתב על ידי יוסטיניאנוס ומופנה לאצילים הוונדלים לשליח ונדלי שנלכד, בו טען הקיסר שהוא מנהל מסע מסע בשמו של המלך הלגיטימי הילדריק נגד חוטף השלטון גלימר.
מכיוון שהשליח פחד מכדי למסור את המכתב, התכסיס הזה לא יצא לפועל.
גלימר, בינתיים, עם היוודע דבר הגעתם של הרומאים, הודיע מיד לאחיו אמטאס בקרתגו לאסוף את כוחות הוונדלים בסביבה, וכן להוציא להורג את הילדריק וקרוביו, בעוד שמזכירו בוניפאטיוס נצטווה להעמיס את אוצר המלוכה על ספינה ולהפליג לספרד אם הרומאים ינצחו.
כשהוא משולל ממיטב חייליו, שהיו עם צאזון, הסתפק גלימר במעקב אחר הצעדה הצפונה של הצבא הרומי, כל זאת תוך הכנת קרב מכריע לפני קרתגו, במקום שנקרא אד דקימום ("בעמוד העשירי]").
שבו הורה לאמטאס להביא את כוחותיו.
הרומאים התקדמו דרך תפסוס, לפטיס פארבה והדרומטום עד לגראס, שם ניהלו לראשונה התכתשות עם הצופים של צבאו של גלימר.
לאחר שהחליפו מהלומות, פרשו שני הצדדים למחנותיהם.
מגראסה, בליסאריוס הפנה את צבאו מערבה, חוצה את צווארו של חצי האי כף בון.
זה היה החלק המסוכן ביותר בנתיב לקרתגו, כשהצי מחוץ לטווח הראייה.
כך, בבוקר ה-13 בספטמבר, היום העשירי לצעדה מקפוטוודה, התקרב הצבא הרומי לאד דקימום.
שם תכנן גלימר לארוב ולהקיף אותם, תוך שימוש בכוח תחת אחיו אמטאס כדי לחסום את התקדמותם ולהתערב בהם, בעוד 2,000 איש תחת אחיינו גיבמונד יתקפו את האגף השמאלי שלהם, וגלימר עצמו עם הצבא הראשי יתקוף מהעורף.
להשמיד לחלוטין את הצבא הרומי.
במקרה, שלושת הכוחות לא הצליחו להסתנכרן במדויק: אמטאס הגיע מוקדם ונהרג כשניסה לסייר עם כוח קטן על ידי החלוץ הרומי, בעוד הכוח של גיבמונד יורט על ידי משמר האגף ההוני והושמד כליל כשגיבמונד נהרג.
מבלי שהיה מודע לכל זה, גלימר צעד עם הצבא הראשי ופיזר את כוחות ההתקדמות הרומיים שנכחו באד דקימום.
הניצחון אולי היה שלו, אבל אז הוא נתקל בגופת אחיו המת, וככל הנראה שכח מהקרב.
זה נתן לבליסאריוס את הזמן לאסוף את חייליו, לעלות עם כוח הפרשים העיקרי שלו ולהביס את הוונדלים הלא מאורגנים.
גלימר עם שאר כוחותיו נמלטו מערבה לנומידיה.
קרב אד דקימום הסתיים בניצחון רומי מוחץ, וקרתגו שכנה פתוחה וללא הגנה לפני בליסאריוס.
כניסתו של בליסאריוס לקרתגו והתקפת הנגד של גלימר
רק עם רדת הלילה, כשיוחנן הארמני עם אנשיו ו-600 ההונים הצטרפו לצבאו, הבין בליסאריוס את מידת ניצחונו.
הפרשים בילו את הלילה בשדה הקרב.
למחרת בבוקר, כשחיל הרגלים (ואנטונינה) השיגו את הקצב, כל הצבא יצא לקרתגו, לשם הגיע עם רדת הלילה.
הקרתגים פתחו את השערים והאירו את העיר בחגיגה, אבל בליסאריוס, שחשש מארב אפשרי בחושך וביקש לשמור על חייליו בשליטה הדוקה, נמנע מלהיכנס לעיר, וחנה לפניה.
בינתיים, הצי הקיף את כף בון ולאחר שנודע לו על הניצחון הרומאי, עגן בסטגנום, כ-7.5 ק"מ מהעיר.
בהתעלמות מהוראותיו של בליסאריוס, קאלונימוס ואנשיו המשיכו לבזוז את ישוב הסוחרים מנדריאקום הסמוך.
בבוקר למחרת, ה-15 בספטמבר, הציב בליסאריוס את הצבא לקרב לפני חומות העיר, אך מכיוון שלא הופיע אויב, הוא הוביל את צבאו לעיר, לאחר ששוב קרא לחייליו לגלות משמעת.
הצבא הרומי זכה לקבלת פנים חמה מהציבור, שהתרשם לטובה מהאיפוק שלו.
בעוד בליסאריוס עצמו השתלט על הארמון המלכותי, התיישב על כס המלכות, ואכל את הארוחה שגלימר הורה בבטחה שתהיה מוכנה לשובו המנצח, נכנס הצי לאגם תוניס והצבא שוכן ברחבי העיר.
הוונדלים הנותרים רוכזו והונחו תחת שמירה כדי למנוע מהם לגרום צרות.
בליסאריוס שיגר את סולומון לקונסטנטינופול כדי למסור את החדשות על הניצחון לקיסר, אך בציפייה להופעתו המחודשת הקרובה של גלימר עם צבאו, הוא לא איבד זמן בתיקון חומות העיר ההרוסות ברובן והפיכתה למסוגלת לעמוד במצור.
במהלך השבועות הבאים, בעוד בליסריוס נשאר בקרתגו ומחזק את חומותיה, ביסס גלימר את עצמו ואת שארית צבאו בבולה רג'יה.
על ידי חלוקת כסף הוא הצליח לבסס את נאמנותם של המקומיים למטרה שלו, ושלח הודעות הקוראות לצאזון ואנשיו מסרדיניה, שם הצליחו לכונן מחדש את הסמכות הוונדלית ולהרוג את גודאס.
בזמן ההמתנה לבואו של צאזון, גדל צבאו של מלך הוונדלים גם על ידי הגעת עוד ועוד נמלטים מקרב אד דקימום, וכן על ידי קבוצה של בעלי בריתו משבטי המאורי.
רוב שבטי המאורי של נומידיה וביזאקנה, לעומת זאת, שלחו שגרירויות לבליסאריוס, ונשבעו אמונים לאימפריה.
חלקם אף הציעו בני ערובה וביקשו את סמל התפקיד שהוענקו להם באופן מסורתי על ידי הקיסר: מטה כסף מוזהב וכתר כסף, גלימה לבנה, טוניקה לבנה ומגף מוזהב.
בליסאריוס סיפק בשם יוסטיניאנוס את החפצים הללו בציפייה לדרישה זו, ושלח אותם כדין יחד עם סכומי כסף.
אף על פי כן, היה ברור שכל עוד תוצאות המלחמה נותרו ללא הכרעה, אף צד לא יכול לסמוך על נאמנותם האיתנה של שבטי המאורי.
במהלך תקופה זו הפליגו שליחים מצאזון, שנשלחו להודיע על הצלחתו בסרדיניה, לקרתגו בלי לדעת שהעיר נפלה ונפלו בשבי, ואחריהם זמן קצר לאחר מכן שליחיו של גלימר לתאודיס, שהגיעו לספרד לאחר שהידיעה על ההצלחות הרומיות הגיעה לשם ולכן לא הצליחו להשיג ברית.
בליסאריוס תוגבר גם על ידי הגנרל הרומי קירילוס עם הנציג שלו, שהפליג לסרדיניה רק כדי למצוא אותה שוב ברשות הוונדלים.
ברגע שקיבל צאזון את הודעת אחיו, הוא עזב את סרדיניה ונחת באפריקה, והצטרף לגלימר בבולה.
המלך הוונדלי היה נחוש כעת להתקדם לקרתגו.
כוונותיו לא היו ברורות; הפרשנות המסורתית היא שהוא קיווה להכניע את העיר על ידי חסימתה, אבל איאן יוז סבור כי בהיעדר עתודות למלחמת התשה ממושכת, הוא קיווה לכפות על בליסאריוס "עימות יחיד ומכריע".
כשהתקרבו לעיר, צבא הוונדלים ניתק את אמת המים המספקת לה מים, וניסה למנוע הגעת אספקה לעיר.
גלימר גם שלח סוכנים לעיר כדי לערער את נאמנות התושבים והצבא הקיסרי.
בליסאריוס, שהיה ער לאפשרות של בוגדנות, גילה דוגמה בכך ששיפד אזרח מקרתגו שהתכוון להצטרף לוונדלים.
הסכנה הגדולה ביותר של עריקה הגיעה מההונים, שהיו ממורמרים כי הובלו לאפריקה בניגוד לרצונם וחששו להישאר שם כחיל מצב.
אכן, סוכני הוונדלים כבר יצרו איתם קשר, אבל בליסאריוס הצליח לשמור על נאמנותם - לפחות לרגע - בכך שהבטיח הבטחה חגיגית שאחרי הניצחון הסופי הם יזכו לתגמול עשיר ויורשו לחזור לבתיהם.
נאמנותם, לעומת זאת, נותרה חשודה, וכמו שבטי המאורי, ההונים כנראה חיכו לראות מי יופיע כמנצח ולחבור אליו.
לאחר שהבטיח את נאמנות האוכלוסייה והצבא, והשלים את תיקוני החומות, החליט בליסאריוס לפגוש את גלימר בקרב, ובאמצע דצמבר יצא מקרתגו לכיוון מחנה הוונדלים המבוצר בטריקמארום, כ-28 ק"מ מקרתגו.
כמו באד דקימום, הפרשים הרומיים הקדימו את חיל הרגלים, וקרב טריקמארום שלאחר מכן היה עניין של פרשים גרידא, כאשר מספרם של פרשי בליסאריוס היה גדול בהרבה.
שני הצבאות שמרו על האלמנטים הכי לא אמינים שלהם - המאורי וההונים - בעתודה.
יוחנן הארמני מילא את התפקיד החשוב ביותר בצד הרומי, וצאזון בוונדלים.
יוחנן הוביל מתקפות חוזרות ונשנות במרכז הוונדלים, שהגיעו לשיא במותו של צאזון.
לאחר מכן התקפה רומית כללית על פני החזית והתמוטטות צבא הוונדלים, שנסוג למחנהו.
גלימר, משראה שהכל אבוד, נמלט עם כמה מלווים לטבע הפראי של נומידיה, ואז ויתרו הוונדלים הנותרים על כל מחשבות ההתנגדות ונטשו את מחניהם כדי ליפול בידי הרומאים.
כמו הקרב הקודם באד דקימום, שוב ראוי לציין כי בליסאריוס לא הצליח לשמור על כוחותיו, ונאלץ להילחם עם חיסרון מספרי ניכר.
פיזור צבאו לאחר הקרב, ביזה ללא תשומת לב למרות שנותרו חשופים להתקפת נגד ונדלית, היו גם אינדיקציה למשמעת הירודה בצבא הרומי ולקשיי הפיקוד שאיתם התמודד בליסאריוס.
כפי שמעיר ברי, גורל המשלחת עשוי היה להיות שונה לגמרי "אם בליסאריוס היה ניצב מול מפקד בעל יכולת וניסיון כלשהו בלוחמה", ומציין כי פרוקופיוס עצמו "מביע פליאה על סוגיית המלחמה, ואינו מהסס להתייחס לזה לא כעל הישג של אסטרטגיה מעולה אלא כפרדוקס של מזל".
יחידה רומאית בפיקודו של יוחנן הארמני רדפה אחרי מלך הוונדלים הנמלט במשך חמישה ימים ולילות, וכמעט עלתה עליו כאשר יוחנן נהרג בתאונה.
הרומאים עצרו להתאבל על מנהיגם, ואפשרו לגלימר לברוח, תחילה להיפו רגיוס ומשם לעיר מדאוס שעל הר פפואה, שעל תושביה המאורים יכול היה לסמוך.
בליסאריוס שלח 400 איש תחת ההרול פאראס כדי לחסום אותו שם.
בליסאריוס עצמו התקדם להיפו רגיוס, שם הוונדלים, שברחו למקדשים שונים, נכנעו לגנרל הרומי, שהבטיח כי יטופלו היטב ויישלחו לקונסטנטינופול באביב.
בליסאריוס התמזל מזלו גם בהחזרת האוצר המלכותי הוונדלי, שהוטען על ספינה בהיפו.
בוניפאטיוס, מזכירו של גלימר, היה אמור להפליג איתה לספרד, לשם יבוא מאוחר יותר גם גלימר, אך רוחות שליליות החזיקו את הספינה בנמל ובסופו של דבר, בוניפאטיוס מסר אותה לרומאים בתמורה לביטחונו שלו (כמו גם חלק ניכר מהאוצר, אם להאמין לפרוקופיוס).
בליסאריוס החל להרחיב את סמכותו גם על המחוזות והמאחזים הרחוקים יותר של ממלכת הוונדלים: קירילוס נשלח לסרדיניה ולקורסיקה עם ראשו של צאזון כהוכחה לניצחונו, יוחנן נשלח לקיסריה על חוף מאוריטניה קיסרנסיס, יוחנן אחר נשלח אל המבצרים התאומים של ספטם וגאדירה, ששלטו במצר גיברלטר, ואפולינריוס להשתלט על האיים הבלאריים.
סיוע נשלח גם לפרובינציאלים בטריפוליטניה, שהיו נתונים להתקפות של שבטי המאורי המקומיים.
בליסריוס גם דרש את החזרת נמל ליליבאיום במערב סיציליה מהאוסטרוגותים, שכבשו אותו במהלך המלחמה, שכן גם הוא היה חלק מממלכת הוונדלים.
לאחר מכן החלו חילופי מכתבים בין יוסטיניאנוס לחצר האוסטרוגותית, שבאמצעותם נמשך יוסטיניאנוס לתככים של האחרון, מה שהוביל לפלישה הרומית לאיטליה שנה לאחר מכן.
בינתיים, גלימר נותר חסום על ידי פאראס במעוז ההר של מדאוס, אך ככל שהמצור נגרר במהלך החורף, פאראס הפך חסר סבלנות.
הוא תקף את מעוז ההר, רק כדי להכות בחזרה עם אובדן של רבע מאנשיו.
למרות הצלחה עבור גלימר, זה לא שינה את מצבו חסר התקווה, שכן הוא ותומכיו נותרו חסומים והחלו לסבול ממחסור במזון.
פאראס שלח לו הודעות הקוראות לו להיכנע ולחסוך מתומכיו את האומללות, אך רק במרץ הסכים מלך הוונדלים להיכנע לאחר שקיבל ערבויות לשלומו.
לאחר מכן לווה גלימר לקרתגו.
בליסאריוס לא נשאר זמן רב באפריקה כדי לבסס את הצלחתו, שכן מספר קצינים בצבאו, בתקווה להתקדמות משלהם, שלחו שליחים ליוסטיניאנוס בטענה שבליסאריוס מתכוון להקים ממלכה משלו באפריקה.
יוסטיניאנוס נתן אז לגנרל שלו שתי אפשרויות כמבחן לכוונותיו: הוא יכול לחזור לקונסטנטינופול או להישאר באפריקה.
בליסאריוס, שלכד את אחד השליחים והיה מודע להכפשות נגדו, בחר לחזור.
הוא עזב את אפריקה בקיץ, מלווה בגלימר, מספר רב של ונדלים שנתפסו - שנרשמו לחמישה רגימנטים של ה-Vandali Iustiniani ("ונדלים של יוסטיניאנוס") על ידי הקיסר - ואת אוצר הוונדלים, שכלל חפצים רבים שנבזזו מרומא 80 שנה קודם לכן, כולל הסמלים האימפריאלים והמנורה של בית שני.
בקונסטנטינופול קיבל בליסאריוס את הכבוד לחגוג מצעד ניצחון - הראשון שנחגג בקונסטנטינופול מאז הקמתה והראשון שניתן לאזרח פרטי מזה יותר מחמש וחצי מאות שנים - ומתואר על ידי פרוקופיוס:
והיה שלל - קודם כל, כל חפצים שנוהגים להפריש לשירות המלוכה - כיסאות זהב ועגלות שנהוג לנסוע בהם בת זוג של מלך, והרבה תכשיטים מאבנים יקרות ושתיית זהב.
כוסות, וכל שאר הדברים המועילים לשולחן המלכותי.
והיה גם כסף במשקל אלפים רבים של טאלנטים וכל אוצר המלוכה בסכום גדול מאוד, ובין אלה אוצרות היהודים, אשר טיטוס, הבן של אספסיאנוס, יחד עם אחרים, הביאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים.
[...] והיו עבדים בניצחון, ביניהם היה גלימר עצמו, לבוש איזה בגד סגול על כתפיו, וכל משפחתו, וכמה מהוונדלים שהיו גבוהים מאוד ובהירים בגוף.
וכאשר הגיע גלימר אל ההיפודרום וראה את הקיסר יושב על כיסא גבוה ואת האנשים עומדים משני הצדדים והבין כשהסתכל סביבו באיזו מצוקה רעה הוא, הוא לא בכה ולא זעק., אך לא חדל מלומר את דברי הכתוב העברי: "הבל הבלים, הכל הבל".
וכשבא לפני מושבו של הקיסר, הם פשטו את הבגד הסגול, והכריחו אותו ליפול על הארץ ולהשתחוות לקיסר יוסטיניאנוס.
גם בליסאריוס עשה זאת, בהיותו מתחנן אל הקיסר יחד איתו.
לגלימר ניתנה אחוזה גדולה בגלטיה, והוא היה מועלה לדרגת פטריקי אלמלא היה מסרב בתוקף לוותר על אמונתו האריאנית.
בליסאריוס נקרא גם קונסול אורדינריוס לשנת 535, מה שאפשר לו לחגוג תהלוכת ניצחון שנייה, כשהוא נישא ברחובות יושב על כיסא הקורולי שלו, המוחזק על ידי לוחמי הוונדלים, ומחלק כמות גדולה לציבור מחלקו בשלל המלחמה.
ביסוס מחדש של השלטון הרומי באפריקה ומלחמות המאורי
מיד לאחר טריקמארום, מיהר יוסטיניאנוס להכריז על הקמה מחדש של פרובינקיה אפריקה:
הקיסר היה נחוש בדעתו להחזיר את הפרובינקיה לקדמותה ולשגשוגה - ואכן, כדברי ג'יי.בי בורי, הוא התכוון "למחוק את כל עקבות הכיבוש הוונדלי, כאילו לא היה מעולם, ולהחזיר את התנאים אשר התקיימו לפני בואו של גאיזרק".
לשם כך נאסר על הוונדלים להחזיק בתפקידים או אפילו ברכוש, שהוחזר לבעליו לשעבר; רוב הגברים הוונדלים הפכו לעבדים, בעוד החיילים הרומאים המנצחים לקחו את נשותיהם; והכנסייה הכלקדונית הוחזרה למעמדה הקודם בעוד שהכנסייה האריאנית נושלה ונרדפה.
כתוצאה מאמצעים אלו, הצטמצמה אוכלוסיית הוונדלים ונעקרה.
בהדרגה היא נעלמה כליל, ונקלטה באוכלוסיית המחוז הרחבה יותר.
כבר באפריל 534, לפני כניעת גלימר, שוחזרה החלוקה הפרובינציאלית הרומית הישנה יחד עם המנגנון המלא של הממשל הרומי, תחת פרפקט פרטוריאני ולא תחת פיקריון דיוקסי, שכן מחוז האב המקורי של אפריקה, איטליה, עדיין היה.
צבא בליסאריוס נותר מאחור כדי להקים את חיל המצב של המחוז החדש, בפיקודו הכולל של מגיסטר מיליטום ומספר דוכסים אזוריים.
כמעט מלכתחילה החלה גם תוכנית ביצורים נרחבת, הכוללת בניית חומות עיר וכן מבצרים קטנים יותר להגנה על האזור הכפרי, ששרידיהם הם עדיין בין השרידים הארכאולוגיים הבולטים באזור.
אולם למרות כוונותיו והכרזותיו של יוסטיניאנוס, השליטה הרומית באפריקה עדיין לא הייתה בטוחה.
במהלך המערכה שלו, בליסאריוס הבטיח את רוב המחוזות ביזאקנה, זאוגיטאנה וטריפוליטניה.
יותר מערבה, לעומת זאת, השליטה האימפריאלית התרחבה בסדרה של מעוזים שנכבשו על ידי הצי לאורך החוף עד קונסטנטין, בעוד שרוב האזורים הפנימיים של נומידיה ומאוריטניה נותרו בשליטתם של שבטי המאורי המקומיים, כפי שהיה תחת שלטון מלכי הוונדלים.
המאורי הכירו בתחילה בעצימותו של הקיסר ונתנו בני ערובה לשלטונות הקיסריים, אך עד מהרה הם התרעמו והתקוממו במרד.
רק בשנת 548 ההתנגדות של שבטי המאורי תישבר סופית על ידי הגנרל המוכשר יוהנס טרוגליטה.
המידה שבה הסמכות הרומית הוקמה מחדש במלואה לגדולתה שלפני הכיבוש הוונדלי נותרה נושא לוויכוח היסטורי.
פרוקופיוס, בתיאור מלחמת הוונדלים, מתאר את הקשיים המשמעותיים שחוותה האוכלוסייה המקומית לאחר הכיבוש המחודש המוצלח.
לתוצאות המלחמה, כמו הרס, עקירה ואי סדר כלכלי, הייתה השפעה עמוקה על עמי צפון אפריקה.
יתר על כן, פרוקופיוס מטיל ספק במרומז באיזו מידה שיקום השלטון הרומי באמת הביא לשגשוג ושלום לתושבי צפון אפריקה.
הנרטיב של ההיסטוריון מותיר מקום לפרשנות עד כמה נוהלה ההשתלבות מחדש בתחום הרומי ועד כמה הצליח האזור להחזיר את יציבותו ועושרו.
ביצירתו המאוחרת, ההיסטוריה הסודית, שחוברה מספר שנים לאחר אירועי מלחמת הוונדלים, פרוקופיוס מספק הערכה ביקורתית וחסרת שחר של ניהולו של הקיסר יוסטיניאנוס במחוז החדש שנרכש.
התיאור השנוי במחלוקת ודי חריף זה על שלטונו של יוסטיניאנוס חושף לא רק את הניצחונות הצבאיים אלא גם את המורכבות של השלטון בשטח, כולל הסוגיות השנויות במחלוקת, השחיתות וחוסר שביעות הרצון שליוו את התקופה שלאחר המלחמה.
מלחמת הוונדלים (461–468) הייתה מלחמה ארוכה בין שני חצאי האימפריה הרומית מחד והוונדלים בצפון אפריקה מאידך.
מלחמה זו נסבה סביב ההגמוניה בים התיכון ובאימפריה של המערב.
הוונדלים כמעצמה עולה היוו איום עצום על יציבות האימפריה הרומית.
פיראטיות ושוד היו מכת מדינה, שאיימה על הסחר ברחבי הים התיכון.
מאמץ המלחמה הרומי משנת 466 ואילך היה מכוון להשמדת ממלכת הוונדלים על מנת להחזיר את האימפריה לשטחה המקורי.
סכסוכים מזוינים התחלפו בשיחות שלום ושני חלקי האימפריה הרומית לא תמיד פעלו ביחד.
גאיזריק (429–477), מלך הוונדלים, מילא תפקיד חשוב מאז שהוביל את עמו לאפריקה ב-429. הוא קיבל את התפקיד הזה כשיצא מנצח בסדרה של מלחמות עם הרומאים.
בסכסוך בין 461 ל-468 היו מתנגדיו העיקריים: ריקימר, מפקד הצבא הרומי המערבי והאיש החזק במערב מאז הפיכתו ב-461, ולאון הראשון (457–474), קיסר החלק המזרחי של האימפריה הרומית, שהעסיק את עצמו לעיתים קרובות בחלק המערבי בשל היעדר מקבילה מערבית.
הקיסר המזרחי פיקח על תוכניות פוליטיות וצבאיות שאפתניות רבות, שנועדו בעיקר לסייע לאימפריה הרומית המערבית המדשדשת ולהחזיר את השטחים הקודמים שלה.
יתר על כן, הגנרל הרומי מרקלינוס, יריב עז של ריקימר, מילא תפקיד בולט מלכתחילה.
תפקידו של הקיסר הרומאי המערבי ליביוס סוורוס (461–465) היה מינימלי, בעוד שתפקידו של יורשו אנתמיוס (467-472), לעומת זאת, היה גדול בהרבה.
בסיליסקוס לפחות, גנרל רומאי מזרחי, מילא תפקיד חשוב בתום המלחמה.
לאחר מלחמת הוונדלים המוקדמת יותר של 439–442, צפון אפריקה נפלה במידה רבה לידי הוונדלים.
באופן רשמי כפוידרטוס של הרומאים, אבל דה פקטו הם שלטו בחלק זה של האימפריה לפי שיקול דעתם.
מאז, הוונדלים שלטו בחלק מצי הים התיכון והתמקדו בפיראטיות, תחילה בקנה מידה קטן אך היא נהייתה משמעותית יותר ויותר עם הזמן.
לאימפריה הרומית המערבית לא היו מספיק משאבים כדי להתמודד עם זה ביעילות.
בשנת 455, מקסימוס רצח את הקיסר המערבי ולנטיניאנוס השלישי.
הוא אילץ את אלמנתו של ולנטיניאנוס להינשא לו ואילץ את בתו של ולנטיניאנוס להינשא לבנו.
המלך הוונדלי גאיזריק ראה בהחלטתו של מקסימוס לבטל את אירוסי בנו עם בת הקיסר הקודם הפרה גלויה של החוזה שלו עם הרומאים, והזדמנות לפלוש לרומא עם הצי שלו.
העיר נבזזה במשך שבועיים (ביזת רומא).
לפי יוהנס מלאס, שכתב כרוניקה מאה שנה מאוחר יותר, גאיזריק זומן על ידי אודוקסיה, אשתו של הקיסר שנרצח ולנטיניאנוס השלישי כדי לנקום את רצח בעלה.
הוא לכד את אודוקסיה ושתי בנותיה, אודוקיה ופלסידיה, כשניסו לברוח.
בשנת 460, הצבא הרומי בפיקודו של הקיסר מיוריאנוס פעל בספרד לחיזוק הסמכות הרומית.
בעוד הגנרלים שלו ניצחו את הסואבים בלוסיטניה (סנטארם המודרנית, פורטוגל), נעשו הכנות למערכה נגד הוונדלים.
הקיסר אסף כוח גדול איתו יצא מגאליה ל-Carthaginensis, שם עגנה הצי שלו ב-Portus Illicitanus (ליד אלש).
גאיזריק, שחשש מהפלישה הרומית, ניסה לעשות שלום עם מיוריאנוס, שדחה זאת.
גאיזריק השתמש אז באמצעים אחרים.
בוגדים ששלמו על ידי הוונדלים הציתו את הצי ב-13 במאי 460. עוד בטרם הגיע הצבא הצי הושמד.
מיוריאנוס ביטל את המתקפה על הוונדלים ונאלץ לפרק את הצבא הגדול שהקים.
בארל קיבל שליחים מגאיזריק, איתם הסכים לעשות שלום, מה שהיה כנראה אישור לשלום 442. עבור מיוריאנוס, המערכה הכושלת נגד הוונדלים הייתה נסיגה עצומה ששמה קץ לתוכניותיו להחזיר את האימפריה לתפארתה, והיא גם ערערה את מעמדו כקיסר המערב.
באוגוסט 461, חזר מיוריאנוס לאיטליה, שם נכלא על ידי ריקימר, המפקד העליון של הצבא הרומי, ולאחר מכן נרצח ב-7 באוגוסט.
ההפיכה של ריקימר הטילה את האימפריה הרומית המערבית למשבר עצום.
בגאליה, הפוידראטים הבורגונדי והגותי, שזכו לדרגה גבוהה של עצמאות בתמורה לתמיכה במיוריאנוס, התרחקו מהסמכות הרומית, בעוד שריקימר קיבל תמיכה מועטה מהצבא הרומי מחוץ לאיטליה.
הגנרלים איגידיוס בגאליה, נפוטיאנוס בספרד ומרקלינוס בסיציליה התנגדו וסירבו למלא אחר פקודות מאיטליה.
נראה שהצבא הגאלי הכריז על איידיוס כקיסר ובסיציליה היו למרקלינוס שאיפות בכיוון זה.
כיבוש ונדלי של האיים המערביים
לאחר מכן, הייתה תקופת אינטרגנום של שלושה חודשים, בהם לא נתבע התואר קיסר מערבי.
במהלך תקופת הביניים הזו היה מאבק פוליטי על הירושה בין ריקימר, הקיסר המזרחי לאון הראשון וגאיזריק.
לבסוף, ליביוס סוורוס (461-465) מונה לקיסר על ידי ריקימר ונחנך על ידי הסנאט ברוונה ב-19 בנובמבר 461. מינוי זה לא הוכר על ידי החלק המזרחי ועבור הוונדלים זו הייתה סיבה מוצדקת להפר את הסכם השלום עם הרומאים.
מלחמה חדשה עם הוונדלים פרצה ובסוף 461, הצי הימי של גאיזריק כבש מידי הרומאים את האיים קורסיקה, סרדיניה, מלטה והאיים הבלאריים ופשטו על חצי האי האיטלקי ויוון.
ריקימר, כעת האיש החזק במערב, אכן היה השליט בפועל באיטליה, אך בנוסף להתקפות העוינות באזור הים התיכון, הוא נאלץ להתמודד עם התנגדות צבאית גלויה מצד הגנרלים אגידיוס, נפוטיאנוס ומרקלינוס.
במרקלינוס, ששהה מדרום לאיטליה בסיציליה, ראה ריקימר סכנה למעמדו.
ריקימר פנה לתחבולה כדי להוציא את הגנרל המוכשר הזה מדרכו.
צבאו של מרקלינוס כלל בעיקר חיילי עזר הונים.
שוחד מריקימר גרם להונים לנטוש את שירותו של מרקלינוס ולהיכנס תחת חסותו.
משולל מרוב חייליו, עזב מרקלינוס לדלמטיה.
עם זאת, ריקימר לא התערב צבאית, משום שמרקלינוס נתמך על ידי הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון.
נפוטיאנוס ואטיוס לא היוו עוד סכנה לריקימר לאחר שהצליח למשוך אליו את הפוידראטים הגותי והבורגונדי בטובות הנאה נדיבות.
לאחר עזיבתו של מרקלינוס, סיציליה שוב נהרסה על ידי התקפות ונדלים, אך למשא ומתן של ריקימר לא הייתה השפעה.
משימת שלום תחת מטרייתו של הקיסר הרומי המזרחי לאון בשנת 462 הייתה מוצלחת יותר.
נשות השושלת התאודוסיאנית חזרו מהשבי שלהן.
אודוקיה, הכלה של הונריק, ניצלה, אך אמה אודוקסיה ואחותה פלסידיה נשלחו לקונסטנטינופול.
בתמורה, גאיזריק ניהל משא ומתן על חלק מסוים מנחלתו של ולנטיניאנוס השלישי כאוצר אודוקיה.
הוא כבר כבש וספח את מחוזות מאוריטניה, כמו גם את סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים, ותכנן לשמר את נישואי בנו הונריק לאודוקיה.
לוויתור של גאיזריק הייתה מטרה פוליטית ברורה.
המונרך הוונדלי התגלה כעת כתומך השושלת התאודוסיאנית נגד ריקימר והקיסר שהוא העלה לגדולה.
פלסידיה הייתה נשואה לאוליבריוס, בן למשפחה רומית בולטת, וגאיזריק דרש מאוליבריוס לעלות על כס המלכות באיטליה.
מאוים מצד אחד על ידי הוונדלים, מצד שני על ידי מרקלינוס בדלמטיה, ביקשו ריקימר והסנאט הצייתן תיווך מהקיסר הרומי המזרחי.
לאון התבקש להביא לפיוס עם גאיזריק ומרקלינוס.
לאון הסכים, ולאחר מכן מרקלינוס חדל מפעולות האיבה.
עם זאת, השליחים שלאון שלח לגאיזריק חזרו מקרתגו ללא תוצאות.
גאיזריק טען בשם כלתו שכל רכושו הפרטי של אביה באיטליה שייך לו, כמו גם הירושה של אאטיוס, שאת בנו גאודנטיוס החזיק כאסיר.
במרדף אחר הטענות הללו, גאיזריק הוביל משלחת גדולה נגד איטליה וסיציליה, והרס מחוזות כפריים ועיירות לא מוגנות.
לריקימר לא היה מה לומר נגד זה, צבאו וציו לא הצליחו לעצור את הוונדלים בים.
הקמפיין של ריקימר נגד איגידיוס
בשנת 463 התרחש מחזה מבלבל, כאשר ריקימר, בשם הקיסר המערבי ליביוס סוורוס, העסיק גותים כדי לתקוף חלק מהצבא הרומי בגאליה.
במהלך הקרב באורליאן, איגידיוס ניצח.
המרד שלו לא דוכא עד סתיו 465, אז הוא נרצח.
באותה תקופה, איגידיוס היה עסוק במשא ומתן עם מלך הונדלים גאיזריק, בניסיון לבנות מאזן חלופי של כוחות מערביים כדי לערער על הדומיננטיות של ריקימר.
ב-464 או 465 שוב פעל מרקלינוס נגד הוונדלים.
בפקודת הקיסר לאון הראשון, הוא חזר לסיציליה כדי להגן על האי מפני הוונדלים שהיוו איום ישיר על כוחו ויוקרה האישית של ריקימר, שקרא לליאו לשכנע את מרקלינוס לא לבצע נגדו פעולות איבה.
הקיסר ליביוס סוורוס, שלא היה יותר מבובה של ריקימר, מת ב-15 באוגוסט 465. סיבת המוות שלו אינה ידועה: גם רצח וגם סיבות טבעיות אפשריות.
העלאתו של אוליבריוס, אשר הייתה יכולה להיות השבתה של השושלת התאודוסיאנית, אולי נראתה כפתרון מלא תקווה לחלק מקשיי המצב, אך העובדה שהוא היה המועמד וקרוב משפחתו של גאיזריק הייתה סיבה לא לקבלו.
שנה ושמונה חודשים לאחר מותו של ליביוס סוורוס, לא מונה יורש.
בשנת 467, התקפות הים של הוונדלים נעשו יותר ויותר נרחבות.
ספינות המלחמה של גאיזריק הופיעו כעת גם מול חופי הפלופונסוס ומצרים.
חשש שתהיה מתקפה על אלכסנדריה שתהיה לה השלכות על אספקת התבואה של הבירה הרומית המזרחית.
האיום הזה מסביר מדוע הקיסר הרומי המזרחי לאון הראשון החליט לא לעמוד עוד בחיבוק ידיים.
הוא נטש את הדרך הדיפלומטית ונקט צעדים להשגת שיתוף פעולה הדוק יותר עם ממשלת רומא המערבית באיטליה.
כעת, כשלא רק איטליה וסיציליה היו מאוימות אלא הסחר של הים התיכון כולו, היה צורך לאחד את כוחות המזרח עם אלו של איטליה ודלמטיה נגד האויב האפריקאי.
לאון הסכים עם ריקימר שאנתמיוס, גנרל בצבא המזרחי, יהפוך לקיסר החדש של המערב.
תמיכתו של ריקימר הובטחה על ידי הסדר שיתחתן עם בתו של אנתמיוס.
באביב 467 הגיע אנתמיוס, מלווה במרקלינוס, עם צבא לאיטליה.
לאחר עלייתו לכס המלכות ב-12 באפריל 467, הוכנה מערכה רחבת היקף נגד הוונדלים, שתתבצע על ידי צי רומאי מזרחי עם חיילי יבשה בפיקודו הכולל של גיסו של הקיסר לאון, בסיליסקוס.
אנתמיוס מינה את מרקלינוס, גם כדי לאזן את ריקימר, לגנרל הקיסרי השני ולמפקד העליון של החיילים הרומאים המערביים המעורבים במערכה.
תוכנית התקיפה שחשבו עליה הרומאים התבססה על הרעיון שצבאות המזרח והמערב יפעלו יחד ולתקוף את הוונדלים בו זמנית בשלוש חזיתות.
לשם כך היה צורך לחלק את הצבא המזרחי לשניים.
צי נכבד הורכב, שלכאורה מורכב מ-1,113 ספינות, כדי לשאת צבא של 100,000 איש.
מרקלינוס, קיבל פקודה לכבוש את סרדיניה ולאחר מכן להפליג לחוף צפון אפריקה כדי להתאחד עם הצי המזרחי תחת בסיליסקוס.
לאחר מכן יפליג בסיליסקוס ישירות לקרתגו עם הצי המשותף.
הרקליוס, גנרל נוסף, יאסוף כוחות מזרחיים במצרים, ירד לטריפוליטניה, ולאחר מכן יתקוף ביבשה בקרתגו.
פרוקופיוס העריך את עלות המשלחת ב-130,000 ליבראות של זהב; יוהנס לורנטיוס לידיוס העריך את העלות ב-65,000 ליבראות של זהב ו-750,000 ליבראות של כסף.
מרקלינוס כבש מחדש את סרדיניה בקושי רב, והרקליוס נתקל בהתנגדות מועטה של הוונדלים בטריפוליטניה, ושניהם עברו ליצור קשר עם כוחותיו של בסיליסקוס.
לפי פרוקופיוס, הצי של בסיליסקוס פיזר את צי הוונדלים ליד סיציליה, אך בסיליסקוס לא ניצל יתרון זה והנחית את חייליו בכף בון, מיקום אסטרטגי במרחק שישים קילומטרים מקרתגו.
לפי ההיסטוריונים מייקל קוליקובסקי, פריל וויליאמס, גאיזריק פנה לשלום והציע שביתת נשק של חמישה ימים כדי לתת לעצמם זמן להתכונן בינתיים.
הת'ר מציין כי הרומאים העדיפו הימנעות מקרב ימי, וכי ייתכן שזו הייתה הסיבה שבסיליסקוס היסס לתקוף את הוונדלים.
בימים שנקבעו לו, גאיזריק הרכיב צי חדש עם מספר ספינות אש ובסיוע רוחות טובות תקף את הצי הרומי.
הצי הרומי הובס בשילוב של ספינות האש, רוחות רעות והפתעה, כשמחציתו הושמדו.
בסיליסקוס ברח עם שאר הצי לסיציליה, כדי להתגבש עם כוחותיו של מרקלינוס; המורל והאספקה שלהם היו עשויים להבטיח ניצחון, אבל מרקלינוס נרצח, אולי בפקודת ריקימר.
הרקליוס, שעדיין לא הגיע לקרתגו, חזר לאימפריה הרומית המזרחית על ידי חזרה על הנתיב שעשה, ובסיליסקוס חזר לקונסטנטינופול עם מחצית הצי שלו.
לתוצאה הגרועה שהשיגו הרומאים במבצע רחב ההיקף בתום מלחמת הונדלים הייתה בוודאי השפעה מוראלית גדולה.
האימפריה הרומית הביאה את כל כוחה לידי ביטוי ונכשלה במשימתה להשמיד את הממלכה הוונדלית.
לפי הת'ר, הקרב נחשב כמי שסיים את סיכויי ההישרדות של האימפריה הרומית המערבית.
ללא גישה למשאבים של המחוז הרומאי לשעבר של אפריקה, המערב לא יכול היה להחזיק צבא חזק מספיק כדי להביס את אויביו הרבים.
למרות זאת, עברו שנתיים עד שגאיזריק החזיר לעצמו מספיק ביטחון כדי לחדש את התקפותיו על איטליה.
בשנת 472, משטרו המערבי של ריקימר השלים עם גאיזריק, והפך את גיסו של בנו, אוליבריוס, לקיסר.
גאיזריק לא עשה שלום עם האימפריה הרומית המזרחית עד 476, אז הוא חתם על הסכם עם הקיסר החדש זנון בשם שלום נצחי.
הסכם זה נשמר בנאמנות רבה משני הצדדים תחת יורשיו.
מהפכה בקרתגו בשנת 531 העניקה לבסוף לאימפריה הרומית, שהתקיימה אז רק במזרח, את ההזדמנות הרצויה להתערבות, שהובילה למלחמת הוונדלים (533–534).
מלחמת הוונדלים (439–442) הייתה סכסוך צבאי בין האימפריה המערבית הרומית לבין הוונדלים שהתרחש במערב אזור הים התיכון.
הגיבורים העיקריים בסכסוך זה היו מלך הוונדלים גאיזריק והמפקד העליון של הצבא הרומי אאטיוס.
מעט ידוע על מהלך המלחמה הזו ועל הקרבות שהתרחשו.
רק בקווים כלליים ניתן לשחזר את מהלך המלחמה, שכן אין ולו דיווח שלם אחד על הקרבות שקרו.
המעט שנכתב מתבסס על קטעי כרוניקנים והתייחסויות מזדמנות של משוררים, רטוריקאים ותאולוגים.
המקור העיקרי על האירועים הם פרוספר והידטיוס.
יתר על כן, קאסיודורוס ויורדנס מספקים מידע שימושי.
כמה שנים לפני כן, הוונדלים בראשות גאיזריק עברו מספרד לצפון אפריקה, במהלך הכיבוש הוונדלי של אפריקה הרומית.
כיבוש זה הסתיים בקיפאון, כי אף אחד מהצדדים המעורבים לא השיג את הניצחון הסופי.
לבסוף, בשנת 435 הושג הסדר שלום שבו הוונדלים התרחקו מהפרובינציות הרומיות מאוריטניה טינגיטאנה, מאוריטניה קיסרינסיס ונומידיה.
בתמורה, הם קיבלו את אפריקה, החלק העשיר ביותר של המחוז הרומי אפריקה פרוקונסולאריס, והסכימו למעמד הפוידרטוס של הרומאים.
לאחר חתימת השלום ב-435, שאיפתו של גאיזריק ליותר כוח לא נעלמה.
במהלך תקופת השלום הוא התכונן למלחמה חדשה.
כשהתברר לו שאאטיוס, המפקד העליון של הצבא הרומי, נאלץ למקד את כל תשומת לבו כדי לשמור על גאליה, תחילה על ידי ניצחון על מרד בורגונדי ב-436 ולאחר מכן היה מעורב במלחמת הגותים, גאיזריק החליט שהגיע הזמן לממש את תוכניותיו.
גאיזריק הביס את הצבא הרומי באפריקה פעמיים, פעם אחת בקרב קלמה נגד בוניפאטיוס ופעם שנייה כאשר הוא תוגבר על ידי חיילים מהמזרח, כך שבוודאי האמין מאוד בכוחותיו.
כמעט בטוח שהכוחות המזרחיים חזרו הביתה עם אספאר ב-439. יתרה מכך, לא ידוע אם החיילים שבוניפאטיוס הביא לאיטליה במלחמת האזרחים כדי להתעמת עם אאטיוס נשלחו אי פעם בחזרה לאפריקה.
כתוצאה מכך, ברור שגאיזריק נאלץ להתמודד עם צבא חלש באפריקה, אך צבא שניתן היה לתגבר מאיטליה אם המלחמה נגד הגותים הייתה מסתיימת בניצחון.
באמצע אוקטובר 439 גאיזריק הפר את הסכם השלום עם הרומאים בכך שפלש למחוז הרומאי ביזאקנה ללא הכרזת מלחמה.
קרתגו, העיר השלישית בגודלה של הרומאים, נכבשה ב-19 באוקטובר 439 ללא כל מאבק.
כתוצאה מכך נפל חלק מצי הים התיכון לידי הוונדלים.
באיטליה, הידיעה הזו עוררה את הפחד הדרוש, שכן הערים רומא ונאפולי הוכנסו למצב הגנה וסיגסוולט, מפקד החיילים, נקט בצעדים לשמירה על החופים.
אאטיוס וצבאו נקראו מגאליה והקיסר תאודוסיוס השני הסכים לשלוח עזרה.
ייתכן שגאיזריק היה מודע לכך שנעשו נגדו הכנות באיטליה, מכיוון שלאחר כיבוש קרתגו הוא ריכז את התקפתו בסיציליה, שם כיתר את פנורמוס.
הוא לא הצליח לכבוש את העיר, אבל שרף את האי ואולי, אם כי לא בוודאות, כבש את העיר ליליבאיום.
בחלק המזרחי של האימפריה הרומית נעשו הכנות ניכרות לצאת למלחמה נגד הוונדלים.
בגלל האיום הזה, גאיזריק החזיר את הצי שלו לאפריקה ב-440. פרוספר מייחס את חזרתו לאפריקה למתקפה על קרתגו של סבסטינוס (חתנו של בוניפאציוס), שתקף את אפריקה מספרד.
ייתכן שהסבסטינוס הזה הוזמן על ידי תאודוסיוס.
בשנה שלאחר מכן הכין תאודוסיוס שייטת ימית גדולה ששטה מערבה, במטרה לשחרר את קרתגו מהוונדלים.
פרוספר כותב כי הצי הקיסרי היה בפיקודו של שלושה גנרלים, ארובינדוס, אנסילה וגרמנוס משלחת זו הגיעה לסיציליה בשנת 441 ולאחר מכן טוהר האי מוונדלים.
בהמתנה לצי הקיסרי, גאיזריק שלח משא ומתן לדבר על שלום.
התייעצות דיפלומטית זו ארכה זמן רב, ובינתיים פלישה של ההונים אילצה את תאודוסיוס להחזיר את הצי שלו.
בעקבות כך הקיסרים נאלצו לחתום על הסכם שלום מזיק.
בסופו של דבר, נחתם הסכם שלום חדש בשנת 442. הסכם 442 החליף את האמנה הישנה של 435 וחילק שוב את אפריקה בין שתי המעצמות.
עבור הוונדלים זה היה יתרון, האימפריה הרומית המערבית שמרה על מחוזות טריפוליטניה, מאוריטניה סיטיפנסיס, מאוריטניה קיסרינסיס וחלקים מנומידיה, בעוד שהוונדלים הורשו לקרוא לעצמם אדונים של שאר המחוז הזה ושל אפריקה פרוקונסולאריס כולה כולל ביזאקנה.
לאאטיוס היה אינטרס ניכר בכך שלמערב יהיו יחסים טובים עם גאיזריק, כדי למנוע ממנו עילה להתקפות על סיציליה, או סרדיניה, או איטליה עצמה.
על פי החשד, הוא הצליח לשכנע את ולנטיניאנוס להסכים לאירוסין בין בתו הבכורה אודוקיה, לבין בנו של גאיזריק הונריק.
סביר מאוד שהסדר זה נשקל כבר בעת עריכת האמנה.
אבל הונריק כבר היה נשוי לבתו של המלך הוויזיגותי תאודוריד הראשון.
אף על פי כן, הנישואים הקיימים לנסיכה הגותית לא היו מכשול.
תירוץ להיפטר ממנה היה קל למצוא.
הנסיכה הואשמה בכך שרצתה להרעיל את גאיזריק.
היא נענשה על כך בהשחתת פניה, ללא אוזניים ואף נשלחה חזרה לאביה.
התקרית יצרה איבה אלמותית בין המלכים הללו.
תיאודריד הראשון חיפש עד מהרה בן ברית חדש על ידי נישואי בת נוספת לרחיאר, מלך הסואבים (449).
עבור הרומאים, הוויתור על המחוז העשיר של אפריקה פרוקונסולריס היה הקזת דם גדולה.
המערב איבד את משלוחי התבואה שלו מאפריקה, אך חשוב מכך גם את ההכנסות ממסים, שבאמצעותן הוא מימן בין היתר את צבאו היקר.
לא ידוע אם אמנת 442 קבעה גם תוכנית לספק לאיטליה תבואה.
עם זאת, ההנחה היא כי אלה נמשכו.
ברור שזה היה האינטרס של הבעלים החדשים לשלוח את עודפי התבואה לשווקים האיטלקיים.
לאחר כיבוש קרתגו, רוב בעלי האדמות שהיו חלק ממעמד הסנאטורים הרומים נאלצו לעזוב את חופי אפריקה, חלקם הפליגו לאיטליה, אחרים חיפשו מקלט במזרח.
בחלקים האחרים של האימפריה שלו נראה שגאיזריק לא נקט באמצעים כל כך קיצוניים.
הוא חשב שזה מספיק כדי להפוך את הבירה המלכותית ואת המחוז המרכזי בטוחים.
מלחמת הכוכבים סדרהמלחמת הכוכבים בימוי ג'ורג' לוקאס, ארווין קרשנר, ריצ'ארד מרקאנד, ג'יי ג'יי אברהמס, גארת' אדוורדס, ריאן ג'ונסון חברת הפקה פוקס המאה ה-20חברת וולט דיסני
מלחמת הכוכבים היא סדרת סרטי אופרת חלל אפיים אמריקאית, שיצר במאי הקולנוע ג'ורג' לוקאס, ובהמשך הפכה לזיכיון מדיה מצליח מאוד.
הזיכיון וסדרת הסרטים מתרחשים בגלקסיה רחוקה בה חיים שלל גזעי חייזרים, בהם בני אדם, בעלי טכנולוגיה מתקדמת כגון חלליות ענק עם מנוע על-חלל (המאפשר לעקוף בפועל את מהירות האור), נשקי אנרגיה עוצמתיים (כגון חרב אור ורובי בלאסטר), רובוטים בעלי בינה מלאכותית וקיברנטיקה.
באותה גלקסיה פועל שדה כוח מיסטי, שנקרא ה"כוח", שמאפשר לשולטים בו לבצע מעשים על-טבעיים (כגון טלקינזיס) ולגלות זמישות על-אנושית.
הסרט הראשון בסדרה, שבמקור נקרא "מלחמת הכוכבים" ולימים נקרא "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", יצא בשנת 1977. סרט זה תוכנן מראש כחלק מטרילוגיית סרטים (הטרילוגיה המקורית) כאשר כוונתו של ג'ורג' לוקאס כבר באותו מועד הייתה להפיק בהמשך טרילוגיה מקדימה וטרילוגיית המשך.
כוונה זו אכן הוגשמה כאשר בסדרה כולה יצאו תשעה סרטים, האחרון שבהם בשנת 2019 ושני סרטי ספין אוף בשנים 2016 ו-2018.
בסדרת הסרטים כיכבו אנסמבל של שחקנים כדוגמת מארק המיל, האריסון פורד, קארי פישר, אלק גינס ופרנק אוז (בטרילוגיה המקורית), היידן כריסטנסן, נטלי פורטמן, יואן מקגרגור, ליאם ניסן, כריסטופר לי וסמואל ל.
ג'קסון (בטרילוגיה המקדימה) ודייזי רידלי, ג'ון בויגה, אדם דרייבר ואוסקר אייזק יחד עם חלק מכוכבי הטרילוגיה המקורית (בטרילוגיית ההמשך).
טרילוגיית ההמשך (פרקים 7–9 בסדרה) הופקה לאחר רכישת לוקאס פילם על ידי דיסני.
סדרת הסרטים זכתה למספר פרודיות, לרבות הסרטים "שיגעון בחלל" ו"אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי" וסדרת המשחקים "פלישת התרנגולות".
מלחמת הכוכבים נחשבת לאחת מסדרות הסרטים המצליחות בעולם ופופולרית עד היום בקרב מעריצים רבים.
הזיכיון מדורג במקום השני ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים, אחרי היקום הקולנועי של מארוול, זיכיון נוסף של דיסני.
הטרילוגיה המקורית (פרקים 4, 5 ו-6 שיצאו בשנים 1977, 1980, 1983) מגוללת את סיפורם של לוק סקייווקר, הנסיכה ליאה, האן סולו, צ'ובאקה, וזוג הדרואידים R2D2 ו-C3PO, ואת מלחמתם באימפריה הגלקטית המרושעת שבראשה עומדים הקיסר פלפטין ודארת' ויידר.
סרטים אלו היו פורצי דרך באפקטים המיוחדים שלהם וזכו להצלחה עצומה.
הטרילוגיה המקדימה (פרקים 1, 2 ו-3 שיצאו בשנים 1999, 2002, 2005) מספרת את סיפורו של אנאקין סקייווקר והפיכתו לאביר ג'דיי ולאחר מכן ללורד הסית' דארת' ויידר במקביל לעלייתו לשלטון של לורד הסית' התככן פלפטין והפיכת הרפובליקה הישנה לאימפריה הגלקטית הטוטליטרית.
טרילוגיית ההמשך וסרטים נוספים (אולפני דיסני)
במרץ 2013, רכשו אולפני חברת וולט דיסני את לוקאס פילם ואת הזכויות על זיכיון "מלחמת הכוכבים", תמורת כ-4 מיליארד דולר.
בשלב ראשון, הופקה הטרילוגיה החדשה (פרקים 7, 8 ו-9 שיצאו בשנים 2015, 2017, 2019), כשגם סרטים בודדים על דמויות מפתח נשקלו.
ג'יי ג'יי אברהמס, שביים בהצלחה גרסה מחודשת למסע בין-כוכבים, נבחר לביים את הסרט הראשון בטרילוגיה החדשה.
בדומה לפער הזמן בין הטרילוגיה המקדימה לטרילוגיה המקורית, גם בין הטרילוגיה המקורית לטרילוגיית ההמשך חלפו כמה עשרות שנים והסיפור מתמקד בצאצאיהם של גיבורי הטרילוגיה המקורית – לוק סקייווקר, ליאה אורגנה והאן סולו.
שלושת השחקנים שגילמו אותם – מארק המיל, קארי פישר והאריסון פורד, שבו לתפקידם, 32 שנה מאז גילמו אותם לאחרונה בפרק 6 של הסדרה.
הפרק השביעי – "הכוח מתעורר" – יצא לאקרנים ב-18 בדצמבר 2015. הסרט הופק על ידי אולפני דיסני בבימויו של אברהמס ובהשתתפותו של ג'ורג' לוקאס כיועץ יצירתי.
הפרק השמיני, "אחרוני הג'דיי", יצא ב-15 בדצמבר 2017, והתשיעי, "עלייתו של סקייווקר", יצא ב-20 בדצמבר 2019.
בנוסף, הופקו גם סרטי אנתולוגיה.
הראשון, רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים המתרחש מעט לפני ההתרחשויות בפרק 4 בסדרה, יצא ב-16 בדצמבר 2016 והשני, סולו: סיפור מלחמת הכוכבים המתרחש כעשר שנים לפני פרק 4 בסדרה, יצא ב-25 במאי 2018.
בשנת 2024, פורסם כי נמצאת בפיתוח טרילוגיה נוספת המתרחשת לאחר סיומו של הסרט התשיעי בסדרה "עלייתו של סקייווקר", טרילוגיה שתיכתב ותופק על ידי סיימון קינברג, היוצר של סדרת הסרטים "אקס-מן".
+מלחמת הכוכבים – סאגת סקייווקרמס'שם סרט בעבריתשם מקוריתאריך יציאהבימויתסריט וסיפורהפקהחברת הפצהאורך (בדקות)הטרילוגיה המקורית (פרקים 4, 5, 6)1מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשהStar Wars - Episode IV: A New Hope25 במאי 1977 (ארצות הברית)
14 בינואר 1978 (ישראל)ג'ורג' לוקאסגארי קורץפוקס המאה ה-20121 דקות (גרסה מקורית)
125 דקות (מהדורה מיוחדת)2מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שניתStar Wars - Episode V: The Empire Strikes Back21 במאי 1980 (ארצות הברית)
28 ביוני 1980 (ישראל)ארווין קרשנרג'ורג' לוקאס, לי בראקט, לורנס קסדן124 דקות (גרסה מקורית)
127 דקות (מהדורה מיוחדת)3מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דייStar Wars - Episode VI: Return of the Jedi25 במאי 1983 (ארצות הברית)
8 ביולי 1983 (ישראל)ריצ'רד מרקוואנדג'ורג' לוקאס & לורנס קסדןהווארד קזנג'יאן134 דקות (גרסה מקורית)
135 דקות (מהדורה מיוחדת)טרילוגיית הפריקוולים (פרקים 1, 2, 3)4מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטוםStar Wars - Episode I: The Phantom Menace19 במאי 1999 (ארצות הברית)
17 בדצמבר 2015 (ישראל)ג'יי ג'יי אברהמסג'יי ג'יי אברהמס, לורנס קסדן, מייקל ארנדטקתלין קנדי, ג'יי ג'יי אברהמס, בריאן בורקחברת וולט דיסני135 דקות8מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דייStar Wars - Episode VIII: The Last Jedi15 בדצמבר 2017 (ארצות הברית)
13 בדצמבר 2017 (ישראל)ריאן ג'ונסון152 דקות9מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקרStar Wars - Episode IX: The Rise of Skywalker20 בדצמבר 2019 (ארצות הברית)
18 בדצמבר 2019 (ישראל)ג'יי ג'יי אברהמסג'יי ג'יי אברהמס, כריס טריו, דרק קונולי, קולין טרוורוקתלין קנדי, ג'יי ג'יי אברהמס, מישל רג'ואן142 דקות
+מלחמת הכוכבים – סרטים נוספיםשם סרט בעבריתשם מקוריתאריך יציאהבימויתסריט וסיפורהפקהחברת הפצהאורך (בדקות)לייב-אקשןרוג אחת: סיפור מלחמת הכוכביםRogue One: A Star Wars Story16 בדצמבר 2016
15 בדצמבר 2016גארת' אדוארדסכריס וייץ, טוני גילרוי, ג'ון קנול, גארי וויטהקתלין קנדי, אליסון שרמור וסיימון עמנואלחברת וולט דיסני133 דקותסולו: סיפור מלחמת הכוכביםSolo: A Star Wars Story25 במאי 2018
24 במאי 2018רון הווארדלורנס קסדן, ג'ונתן קסדן135 דקותאנימציהמלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטיםStar Wars: The Clone Wars15 באוגוסט 2008דייב פילוניהנרי גילרוי, סטיבן מלצ'ינג, סקוט מרפיג'ורג' לוקאס, קתרין וינדראולפני האחים וורנר98 דקות
+סרטים עתידייםשם סרט בעבריתתאריך יציאהבימויתסריט וסיפורבפיתוח על ידימצב בהווהTBD, על מסדר הג'דיי החדשעוד לא הוכרזשרמין אובאיד-צ'ינויסטיבן נייטקתלין קנדיבפיתוחTBD, על שחר הג'דייג'יימס מנגולדTBD, על הרפובליקה החדשהדייב פילונילאנדו: סיפור מלחמת הכוכביםעוד לא הוכרזדונלד גלובר & סטיבן גלוברTBDטאיקה ואטיטיטאיקה ואטיטי & קריסטי ווילסון-קיירנסרוג סקוואדרון: סיפור מלחמת הכוכביםפאטי ג'נקיסמת'יו רובינסוןTBDשון לויעוד לא הוכרז
שמם של הסרטים המקוריים הלך לפניהם בזכות האפקטים המרשימים לזמנם, שהופקו על ידי "אינדסטריאל לייט אנד מג'יק", חברת הבת של לוקאס פילם.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לא היה עדיין נהוג השימוש במחשב כדי ליצור אנימציה ממוחשבת.
האפקטים המיוחדים בוצעו באמצעים מכניים, כגון שימוש במנופים, כבלים וגלגלות, וכן שימוש נרחב בדגמים מוקטנים (בעיקר של חלליות הקרב).
אפקטים נוספים נוצרו על ידי טיפול בסרט עצמו, באמצעות גזירה והדבקה של פריימים ותמונות שונות.
אחד האפקטים הידועים ביותר הוא חרב האור – כלי נשק בדיוני שהפך למזוהה ביותר עם מלחמת הכוכבים.
לרגל חגיגות ה-20, בשנת 1997, יצאו הסרטים המקוריים בגרסאות מחודשות, כאשר הסרט המקורי טופל ושוקם באמצעים דיגיטליים מתקדמים.
בנוסף, נוספו לסרטים סצנות חדשות שכללו אנימציית CGI וכן סצנות שתוקנו באמצעים אלה (למשל: בסרט הראשון, ג'אבה ההאט היה אדם המאיים על האן סולו ליד המילניום פלקון, אך סצנה זו הורדה בעריכה.
בגרסה המחודשת הסצנה נכנסה לסרט והאיש הוחלף באנימציה ממוחשבת של ג'אבה בדמות התולעת/חשופית הענקית המוכרת מ"שובו של הג'דיי").
הסרטים המקוריים נערכו עוד פעמיים, בשנת 2004 וב-2011 בשביל מהדורות ה-DVD והבלו ריי, בהתאמה.
הטרילוגיה החדשה עושה שימוש רב ביותר באנימציית CGI, בין השאר כדי לברוא את רוב העולמות האקזוטיים המתוארים בסרט וכדי להציג קרבות מרובי משתתפים בין רובוטים לגזעי חייזרים שונים.
כל אחד מתשעת הסרטים מתחיל בפתיחה זהה.
ראשית, המשפט "לפני זמן רב, בגלקסיה רחוקה, רחוקה..." (A long time ago in a galaxy far, far away) מופיע, ואחריו מופיע לוגו הסאגה עצמה, מלחמת הכוכבים, על רקע חלל שחור זרוע כוכבים.
לאחר מכן, המצלמה מתרחקת, וחושפת את מספר הסרט, שמו, וכתוביות המתארות את התרחשות העניינים לפני התחלת הסרט.
הכתוביות מורצות כמו מגילה ארוכה שנפרסת לחלל.
כתוביות אלו הן מחווה לסדרת סרטי "פלאש גורדון" משנות 1930 ו-1940, עליהם יוצר "מלחמת הכוכבים", ג'ורג' לוקאס גדל כילד.
בגרסות הסרט המוצגות בגרסת 'מסך רחב' (Widescreen), כל שורת כתוביות מופיעה בשלמותה החל מתחתית המסך.
בגרסת ה'מסך מלא' (Full screen), הצדדים של כל שורה נראים רק לאחר שהשורה הגיעה לאמצע המסך.
בכל תשעת הסרטים, את הכתוביות מלווה המנגינה המוכרת והמזוהה עם סדרת הסרטים, אשר הולחנה על ידי ג'ון ויליאמס.
עלילת מלחמת הכוכבים מתרחשת בגלקסיה רחוקה מאוד, בה יש מגוון רב של חייזרים תבוניים, כולל בני אדם.
הטכנולוגיה של רוב התרבויות בגלקסיה זו מתקדמת ביותר וכוללת בין השאר את היכולת לנוע ב-"על-מרחב" ובכך לעקוף בפועל את מגבלת מהירות האור ולגמוע מרחקים עצומים בפרקי זמן קצרים.
בגלקסיה זו ישנו כוח מיסטי מסתורי, שנקרא בשם "הכוח" המאפשר לשולטים בו יכולות מיוחדות כגון מודעות גדולה, ראיית העתיד, אינסטינקטים מוגברים, טלקינזיס וטלפתיה.
בגלקסיה זו נוסדו שני מסדרים אויבים המנצלים את הכוח ונלחמים ביניהם: מסדר הג'דיי הטוב שדוגל בזרימה פסיבית עם ה"כוח" ושמירה על הסדר והאיזון, ומסדר הסית' הרשע המנצל את הצד האפל של "הכוח" לצורך השגת עוצמה אישית.
הקאנון של מלחמת הכוכבים הוא העולם, ההיסטוריה והסיפורים של הזיכיון שזכו למעמד רשמי של קאנון ספרותי ומתארים את ההיסטוריה והעלילה הרשמית של העולם, וזהו התיאור הקובע (בניגוד לסיפורים לא-קאנוניים שלא משפיעים על העולם הרשמי והקובע של הזיכיון).
העלילה הקאנונית מוצגת בסרטי מלחמת הכוכבים ובסדרות הטלוויזיה המצוירות "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים", "מלחמת הכוכבים: המורדים" ו"מלחמת הכוכבים: באד באצ'".
כמו כן, ב-2019 יצאה סדרת לייב אקשן ראשונה של מלחמת הכוכבים, "המנדלוריאן", וב-2021 יצאה עוד סדרת לייב אקשן, "הספר של בובה פט".
עם רכישתה של חברת מארוול קומיקס בידי דיסני הוציאה החברה ספרי קומיקס של מלחמת הכוכבים שנחשבים גם הם לקאנון.
בעבר נכתבו ספרים וספרי קומיקס המתארים את עולם מלחמת הכוכבים מחוץ לסרטי הטרילוגיה המקורית.
סיפורים אלה כללו את מה שקורה אחרי נפילת האימפריה בסרט השישי ואת קורותיהם של לוק, ליאה, האן סולו וחבריהם במאמצם לבסס את הרפובליקה החדשה.
כל התוכן העלילתי בסיפורים אלה נקרא "היקום המורחב" של מלחמת הכוכבים, או בקיצור EU, ראשי תיבות של Expanded Universe.
בעקבות רכישת זיכיון מלחמת הכוכבים ולוקאס פילם על ידי חברת וולט דיסני ב-2013 וההחלטה להפיק טרילוגיה נוספת של מלחמת הכוכבים, שתתאר את השתלשלות האירועים אחרי "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי" בוטל המעמד הקאנוני של סיפורי "היקום המורחב" ומעתה סיפורים אלה נקראים "אגדות מלחמת הכוכבים".
העלילה הקאנונית נכתבה מחדש ומוצגת בפרקים 7–9 של הטרילוגיה החדשה (סרטי קולנוע באורך מלא).
הערה: לוקאס צילם קודם את פרקים 4, 5 ו־6 ורק כעבור 16 שנים צילם את פרקים 1, 2 ו־3. עלילת הסרטים תתואר לפי סדר כרונולוגי פנימי ולא לפי סדר הפקת הסרטים.
"לפני זמן רב מאוד, בגלקסיה רחוקה רחוקה" (...A Long time ago, In a galaxy, far far away) בני אדם ומיני חייזרים שונים הקימו רפובליקה משגשגת השומרת על הסדר באמצעות מסדר קטן של אבירי ג'דיי (Jedi).