tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"המאמצים שהשקיעו מעצמות הברית בשעה זו כדי להתמודד במהירות עם הקיסר הצרפתי תוארו בצדק כ'ענקיים', ומעולם לא באו לידי ביטוי ברור יותר גאונותו ופעילותו של נפוליאון מאשר במהירות ובמיומנות שבהן גייס את כל משאביה הצבאיים של צרפת..."
מאז פרסום ספרו של קריזי, ניסו היסטוריונים אחרים לשנות או להוסיף לרשימה.
בשנת 1899, הוציאה לאור הוצאת The Colonial Press את הספר הקרבות המכריעים של העולם מאת אדוארד שפרד קרזי, עם מבוא מיוחד ופרקים משלימים מאת ג'ון גילמר ספיד (John Gilmer Speed), שעסקו בקרבות גטיסברג (1863), סדאן (1870), סנטיאגו ומנילה (1898) – במהדורה מתוקנת.
בשנת 1901, פרסמה ההוצאה J.
מפילדלפיה את הספר הקרבות הגדולים של העולם מאת סטיבן קריין, בליווי איורים של ג'ון סלואן.
בשנת 1908, פרסמה הוצאת Harper & Brothers מהדורה ובה נוספו שמונה קרבות: קוובק, יורקטאון, ויקסבורג, גטיסברג, סדאן, מפרץ מנילה, סנטיאגו וצושימה.
בשנת 1920, פרסם אדגר וינסנט, הרוזן הראשון לבית דאברנון (Edgar Vincent, 1st Viscount D'Abernon), את הספר הקרב המכריע השמונה-עשר של העולם: ורשה, 1920, שבו טען כי הקרב הבא ברשימה הוא קרב ורשה (1920), שנערך בין הצבא הפולני לצבא הבולשביקי במלחמה הפולנית–סובייטית.
בשנת 1930, פרסם ההיסטוריון מטקסס קלרנס וורטון (Clarence Wharton) את הספר סן חסינטו: הקרב המכריע השישה-עשר, שבו טען כי הקרב האחרון במהפכה הטקסנית ראוי להיכלל ברשימתו של קרזי.
בשנת 1936, הוצבה על מונומנט סן חסינטו כתובת בהשראת טענתו של וורטון:
"אם נשפוט לפי תוצאותיו – היה סן חסינטו אחד מהקרבות המכריעים בתולדות העולם.
חירותה של טקסס ממקסיקו, שהושגה כאן, הובילה לסיפוחה לארצות הברית ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שבסופה צורפו לארצות הברית המדינות טקסס, ניו מקסיקו, אריזונה, נבדה, קליפורניה, יוטה וחלקים מקולורדו, וויומינג, קנזס ואוקלהומה.
כמעט שליש משטחה הנוכחי של האומה האמריקנית – קרוב למיליון מיילים רבועים – החליף ריבונות."
בשנים 1954–1956, פרסם ההיסטוריון הבריטי J.F.C.
Fuller את ספרו הקרבות המכריעים של העולם המערבי והשפעתם על ההיסטוריה.
בשנת 1956, פרסם ההיסטוריון והסופר פלטשר פראט (Fletcher Pratt) את הקרבות ששינו את ההיסטוריה – סיפורים על עימותים ששינו לנצח את מהלך המאורעות העולמיים.
הוא מונה שישה עשר קרבות, מאלכסנדר הגדול (ארבלה) ועד מידוויי.
בשנת 1963, פרסם רוברט סילברברג את 15 הקרבות ששינו את העולם והודה כי שאב השראה מספרו של קרזי.
רשימתו של סילברברג כללה שבעה קרבות שמופיעים אצל קרזי (מרתון, טור, הייסטינגס, אורליאן, הארמדה הספרדית, בלנהיים, ווטרלו), שישה קרבות אחרים (זאמה, אקטיום, אדריאנופול, לפנטו, רמות אברהם (מלחמת שבע השנים), וולקור איילנד) ושני קרבות נוספים שהתרחשו לאחר זמנו של קרזי: גטיסברג וסטלינגרד.
סילברברג ציין במפורש כי זו רשימה של קרבות שהשפיעו על ההיסטוריה של המערב בלבד, ואינה כוללת עימותים ממקומות אחרים בעולם.
בשנת 1964, פרסם ההיסטוריון האמריקני לוטננט קולונל ג'וזף ב' מיצ'ל את עשרים הקרבות המכריעים של העולם, עדכון לרשימת קרזי ובו חמישה קרבות נוספים:
מערכת ויקסבורג, 1863 – כיבוש נהר המיסיסיפי על ידי האיחוד האמריקני חילק את הקונפדרציה לשניים.
קרב סאדובה, 1866 – ניצחון פרוסי על האוסטרים במלחמת שבעת השבועות, שסלל את הדרך לאיחוד גרמניה.
קרב המרנה הראשון, 1914 – צבאות בריטניה וצרפת מנעו מהגרמנים לכבוש את פריז בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
קרב מידוויי, 1942 – תחילתו של המתקפה האמריקנית בזירת האוקיינוס השקט; אובדן הרה-אסון של ארבע נושאות מטוסים יפניות.
קרב סטלינגרד, 1942–1943 – תבוסת הניסיון הגרמני לכבוש את ברית המועצות ואובדן משאבים גרמניים מכריע במלחמה.
בשנת 1976, פרסמו נובל פרנקלנד (Noble Frankland) וכריסטופר דאולינג (Christopher Dowling) את הקרבות המכריעים של המאה העשרים, ובהם 23 קרבות, מקרב צושימה ועד מתקפת טט.
בספרו 100 הקרבות המכריעים: מן העת העתיקה ועד ימינו (2001), מנה פול ק.
Davis) קרבות החל ממגידו הקדומה ועד סופה במדבר (מבצע סופה – מלחמת המפרץ הראשונה).
בהתייחס לעבודתו של קרזי, באופרטה של גילברט וסאליבן שודדי פנצנס, מתפאר הגנרל מייג'ור סטנלי בכך שהוא מסוגל "לצטט את הקרבות ההיסטוריים, ממרתון ועד ווטרלו, לפי סדר קטגורי."
הטקסט של קרזי, אשר זכה לפופולריות רבה בזמנו ועדיין נקרא לעיתים קרובות כיום, זכה עם זאת לביקורת גוברת מהמאה ה-20 ואילך במספר היבטים.
מרבית הקרבות שנבחרו על ידי קרזי התרחשו באירופה, בין שני כוחות אירופיים (או, במקרה של קרב סרטוגה, בין שתי מעצמות מערביות).
בנוסף, רבים מן הקרבות כוללים את אנגליה בתפקיד כלשהו, דבר שיצר חוסר איזון בהצגת ההיסטוריה העולמית שמחוץ לאירופה.
הנחת היסוד של קרזי היא שהקרבות שבחר היו מכריעים – כלומר, שתוצאה שונה (או היעדר הקרב) הייתה משנה באופן דרמטי את פני העולם המוכר לנו.
השקפה זו זכתה לביקורת תדירה במאה האחרונה: מרבית הדעות, אף כי לא כולן, טוענות כי אין לראות בקרבות בודדים את הכוח הראשי המניע של שינויי חברה והיסטוריה.
מעבר לבעיות אפשריות בבחירה או בתפיסה, קרזי הועמד לביקורת בגין עמימות בתיאורים, במקורות המסופקים ובניתוח הקרבות.
כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מקובל היה שכדי לבצע ניתוח אמיתי של קרב, יש לשחזר במלואם את תנועות הכוחות ואת תוכניות הקרב.
בהיעדר הקשר מדיני וחברתי ברור סביב הקרבות שנבחרו, הופכת ההבנה של השלכותיהם השונות לקשה, ולעיתים לבלתי אפשרית.
נוסף על כך, בולט בספרו של קרזי דגש על תיאור דרמטי ורטורי של הקרבות – לעיתים על חשבון ניתוח מעמיק.
מנגד, יש לזכור כי קרזי לא התכוון מראש לייעד את עבודתו לחוקרי צבא או היסטוריונים צבאיים בלבד – הוא כתב עבור קהל הקוראים הרחב, ולא היה בעל ניסיון צבאי אישי או השכלה פורמלית בתחום זה.
חמישה ימים בסיני הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק באיטליה ויצא לאקרנים באיטליה ובישראל בשנת 1968, תחת השם האיטלקי "La Battaglia Del Sinai".
גרסה מדובבת לאנגלית יצאה ב-1969. את הסרט ביים מאוריציו לוצ'ידי.
מככבים בו זאב רווח, אסי דיין, קרלו דה מאיו, דניאלה דובלינו ופרנקו ג'ורנלי.
בתפקידי הנשים הראשיים משחקות מאווי ברדנצלו וקאטיה כריסטין.
הסרט, בסגנון דוקו-דרמה, עוקב אחר מהלך מלחמת ששת הימים בין מצרים לישראל, בעיקר מנקודת המבט הישראלית.
העלילה קופצת בין מקומות שונים כמו ירושלים, תל אביב, חיפה ומדבר סיני.
הדמות הצבאית הראשית, רפי (פרנקו ג'ורנלי), הוא קצין בדרגת סרן בצה"ל שמעוניין לעזוב את ירושלים ולעבור לארצות הברית כדי לעבוד כמהנדס.
הוא משתף בכך את חברתו הצבאית, אלק (דניאלה דובלינו), ומשבח את מנהיגותו של משה דיין.
במקביל, ילן (קרלו דה מאיו), בנו של בונה ספינות, מבלה את חייו כפלייבוי לצד הבריכה, עד שהוא מצטרף ליחידתו הקרבית.
בסצנה שמאוחר יותר הועתקה בסרט "אמריקן גרפיטי", שתי מכוניות נוסעות זו אל מול זו במשחק "צ'יקן", לעיני קהל של בני נוער.
שניים מהנהגים משתתפים בהמשך בקרב.
בינתיים, גדוד טנקים מתמקם מול הגבול, וקצינים כמו קופי מקבלים תדרוך על תוכנית ההתקפה.
מחוץ לבסיס, יוסי (אסי דיין, בנו של משה דיין), נפגש עם חברתו הצבאית לילה (קאטיה כריסטין).
ההתקפה נפתחת במכת אוויר של חיל האוויר לעבר שטח האויב, ואז הטנקים נעים קדימה אל תוך חצי האי סיני.
מתפתח קרב טנקים מול הצבא המצרי.
רפי משמש כתצפיתן ונמצא בג'יפ מעל שדה הקרב.
אלק וליילה מחפשות את חבריהן מהליקופטר, ומביטות בהרס ובכלי רכב שרופים לאורך הדרך.
הן מוצאות אותם, אך חייל מצרי יורה על הקבוצה, מפוצץ את המסוק לפני שנהרג בעצמו.
הקבוצה נאלצת להמשיך רגלית החוצה משדה הקרב.
במהלך המסע הם מבחינים בבסיס טילים מסוג SAM-2 שנבנה.
בבסיס, קולונל מצרי (גדעון זינגר) מתכנן את ההגנה שלו.
סעדיה (זאב רווח) ואחד מחבריו משתלטים על עמדת שמירה בשולי הבסיס.
אחד מהם, דובר ערבית, מוריד את מדיו הישראליים ופועל כפיתיון כדי לנטרל שומר נוסף.
לאחר מכן, כל שבעת החיילים תוקפים את הבסיס ולוכדים את הקולונל.
ליילה שומעת את היריות, לוקחת נשק ובאה לעזור.
היא יורה והורגת שני חיילים ונשברת רגשית מהאירוע.
הקבוצה מניפה דגל ישראל מאולתר מעל המחנה.
הפיקוד המצרי מתכנן להחזיר לידיו את הבסיס או להשמיד את הטילים שנתפסו.
החיילים המצריים שברחו מהבסיס טוענים שמספרם של הישראלים היה גדול בהרבה (מה שלא היה נכון).
שני רכב משוריינים מלאים חיילים נשלחים חזרה אל הבסיס.
הישראלים משמידים אחד מהם באמצעות RPG.
ילן וחייל נוסף מתקינים מקלע כבד על ג'יפ ונכנסים לעימות חזיתי ("צ'יקן") עם הרכב הנותר, שמסתובב ובורח.
סעדיה נהרג במהלך ההגנה על הבסיס, אך המצרים נאלצים לסגת.
רפי והקולונל המצרי משוחחים על זכותה של ישראל להתקיים.
לפתע מגיעה קבוצה גדולה של חיילים לא חמושים כמעט, שמבקשים מים.
עוזרו של הקולונל המצרי רץ קדימה, קורא להם לתקוף את הישראלים וטוען שמספרם קטן.
הוא שופך את המים כדי לעורר תסיסה.
הקבוצה מתקוממת, הורגת אותו בשקט, ולוקחת את המים.
הרדיו מודיע על סיום הלחימה, והסרט מסתיים בצילומי ארכיון אמיתיים של משה דיין ותמונות מהשלכות המלחמה.
התסריט נכתב לפני מלחמת ששת הימים (1967), אך לבסוף שונה בהתאם לתקופה של אחרי המלחמה.
ההפקה נקלעה לקשיים לאחר שצה"ל לא מימן את הסרט כפי שהמפיקים חשבו.
מנחם גולן נקרא לסייע בהפקה, ולטענתו עשה זאת חינם.
אחת הסיבות לבחירה באסי דיין הייתה העובדה שהוא בנו של משה דיין, שר הביטחון וגיבור מבצע קדש.
חלק מהצילומים נערכו באזור המכתש הקטן.
שחקנ/יתתפקידאסי דייןיוסיזאב רווחסעדיהגדעון זינגרקולונל מצריקטיה כריסטיןלילהדניאל דובלינואלקקרלו דה מאיוילןפרנקו ג'ורנלירפיאלי כהן
חמישה לילות אצל פרדי 2 הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי המבוסס על סדרת משחקי הווידאו "חמישה לילות אצל פרדי" מאת סקוט קות'ון והמשכו של סרט האימה "חמישה לילות אצל פרדי" משנת 2023. הסרט מבוים על ידי אמה תמי ונכתב על ידי קות'ון.
בסרט מככבים ג'וש האצ'רסון, אליזבת לייל, פייפר רוביו ומת'יו לילארד, ששבים לגלם את דמויותיהם מהסרט הקודם, ולצדם מככבים סקיט אולריץ', ויין נייט, מקנה גרייס וטאו בריונס.
באוגוסט 2018 הצהיר קות'ון כי פיתוחו של סרט המשך המבוסס על אירועי משחק הווידאו מ-2014 באותו השם יהיה אפשרי, במידת הצלחתו של הסרט הראשון בקופות.
בינואר 2024, האצ'רסון חשף כי פיתוחו של סרט המשך החל, ושלושה חודשים לאחר מכן אישרה חברת "בלאמהאוס הפקות" את דבר הפקתו באופן רשמי.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2024 והסתיימו בפברואר 2025.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית בהפצת "סרטי יוניברסל" ב-5 בדצמבר 2025.
ג'וש האצ'רסון – מייק שמידט, מאבטח לילה לשעבר במסעדת "הפיצרייה של פרדי פאזבר".
אליזבת לייל – ונסה שלי, שוטרת מקומית ובתו של ויליאם אפטון.
פייפר רוביו – אבי שמידט, אחותו הקטנה של מייק.
מת'יו לילארד – ויליאם אפטון, רובוטיקאי ואחד ממייסדי "הפיצרייה של פרדי פאזבר", שהפך לרוצח סדרתי.
סקיט אולריץ' – הנרי אמילי, אחד ממייסדי "הפיצרייה של פרדי פאזבר".
תאודוס קריין – ג'רמיה, עמיתו לעבודה לשעבר של מייק.
פרדי קרטר – ג'רמי פיצג'רלד, מאבטח במסעדת "הפיצרייה של פרדי פאזבר".
בנוסף, ויין נייט, מקנה גרייס וטאו בריונס לוהקו לדמויותיהם של ציידי רוחות רפאים וחוקרי פעילויות על-טבעיות.
באוגוסט 2018 הצהיר סקוט קות'ון כי אם הסרט הראשון יצליח בקופות, עשוי לצאת סרט המשך שיתבסס על עלילת המשחק השני בסדרה.
בינואר 2024, השחקן ג'וש האצ'רסון, שגילם את דמותו של מייק שמידט בסרט הקודם, חשף כי סרט המשך נמצא בפיתוח.
באפריל 2024 אישרה רשמית חברת "בלאמהאוס הפקות" בבעלותו של ג'ייסון בלאם את הפקתו של הסרט, וכן שהחברה "Jim Henson's Creature Shop" תשוב לעצב את האנימטרוניקה בסרט.
באוקטובר 2024 נמסר כי האצ'רסון, אליזבת לייל, פייפר רוביו ומת'יו לילארד ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרט הקודם, כאשר האחרון חתום על הסכם לשלושה סרטים עם האולפנים.
באפריל 2025 נמסר על ליהוקם של ויין נייט, מקנה גרייס וטאו בריונס לתפקידים שטרם פורסמו.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל בסוף אוקטובר 2024. בכנס קומיק-קון, ניו יורק, שהתקיים ב-17 באוקטובר, הצהיר לילארד כי הצילומים יתחילו "בעוד עשרה ימים", כלומר ב-27 באוקטובר 2024. בפועל, צילומי הסרט החלו בנובמבר 2024 והסתיימו בפברואר 2025.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-5 בדצמבר 2025.
חממה היא מבנה חקלאי בעל קירות שקופים שנועד לגידול צמחים בתנאים מיטביים.
החממה עשויה בדרך כלל מלוחות זכוכית או מיריעות פלסטיק ומייצרת מיקרו-אקלים חם עבור הצמחים, בלא הוצאות חימום שוטפות.
חימום נפח החממה, לטמפרטורה גבוהה ביחס לסביבתה, מתבסס על קליטת קרני השמש הנכנסות אליה ואי מתן יציאה לקרניים תת אדומות ולאוויר חם.
החממה גם מבודדת את הצמחים מרוח, ברד, שלג וכיוצא בזה.
במקרים נדירים, מטרת החממה היא גידול חרקים, כאשר הצמחים נועדו לסייע בגידולם.
בדרך כלל החממות בנויות כתיבה ארוכה עם גג מעוגל או משופע לניקוז המים.
ישנן גם חממות בעלות מבנה גיאודטי העמידות בפני רוחות חזקות.
פליניוס הזקן דיווח שברומא העתיקה, גננים רומאים גידלו ירקות בתוך מבנים העשויים מיריעות וסדינים על מנת להבטיח אספקת ירקות קבועה לקיסר טיבריוס.
בשנת 1500 לספירה, בנו גננים איטלקים מבנים לגידול צמחים טרופיים שהובאו לאיטליה במהלך חזרה ממסעות במקומות שונים בעולם.
את חממת העץ הראשונה בנה המהנדס הצרפתי סלומון דה קלוס בשנת 1619 כדי לגדל הדרים באירופה הקרה.
כדי לחמם את החממה יצר מערכת חימום בעזרת הבערת גחלים.
בשנת 1780 החלו לחמם באדים, וב-1827 באמצעות מים חמים שהוזרמו בצינורות מיוחדים לאורך הרצפה והקירות.
הראשון שבנה את חממה מודרנית המוכרת כיום היה ג'וּלס צ'ארלס, בהולנד.
בשנים שבין 1800 ל-1850 לספירה, החלו להיבנות חממות תעשייתיות במידות גדולות ובצורה נרחבת באנגליה.
בתחילת המאה העשרים הבינו שחממות מביאות תועלת גם בארצות חמות ולא רק בקרות, מפני שהם מכפילות את התקופה שבה אפשריים גידולים שונים.
האוויר שבתוך החממה, מתחמם עקב קרני השמש ואינו בורח החוצה בשל המבנה הסגור של החממה.
האדמה גם היא מתחממת ועוזרת להתפתחות המקסימלית של הצמחים.
הבידוד עוזר גם לחיסכון במים - משקים את הצמחים בכמות מסוימת, שמתעבה בגג החממה ונוזלת חזרה.
בעזרת החממות אפשר לבודד חרקים - הן מחוץ לחממה, כלומר בידוד מזיקים, והן חרקים רצויים, כדוגמת חרקים המאביקים את הצמחים, או מחסלי מזיקים.
החממה מעניקה הגנה מפגעי אקלים, כדוגמת סופות חול, ואפשר לייצר בתוכה את האקלים הרצוי לסוג הגידולים בה.
כיום בחלק מהחממות משתמשים ביריעת פלסטיק בצבעים מסוימים לשם סינון חלק מקרני השמש המזיקים לגידולים.
בזכות החממה ניתן לגדל סוגי צמחים חד עונתיים שונים במשך כל השנה, ולא רק בעונות מסוימות, או לגדל צמחים באזור שבו, בלא החממה, אין אקלים המתאים להם.
השימוש המפורסם ביותר של החממה.
אפשר לגדל בחממה פירות וירקות בעונות ובאזורים גאוגרפיים שבדרך כלל הפרי או הירק לא צומח בהם.
צמחי מאכל בלא ריסוס - חממה מאפשרת גידול צמחים בלא ריסוס רעלים, באמצעות שליטה באוכלוסיית החרקים שבחממה.
בחממה אפשר לפזר מושיות השבע (פרות משה רבנו), שיאכלו את הכנימות ולפזר דבורי בומבוס, שיפרו את פרחי הפרות והירקות.
גידול פרחים נוי למכירה כזרים - סוג זה של גידול תופס תאוצה ברחבי העולם בעשור האחרון.
החממה מאפשרת גידול של פרחים גם בתקופות קרות שבהן פרחים לא מלבלבים.
ישראל היא יצואנית גדולה של פרחים קיציים לאירופה בתקופות הסתיו והחורף.
חממות בגנים בוטניים מושכות תיירים ומאפשרות מחקר.
הן מאפשרות גם גידול זני צמחים המידלדלים מן הטבע, למשל עקב כריתת יתר של יערות.
משתלות לקראת החזרה אל הטבע: אפשר גם לגדל בחממה שתילים עדינים של עצים שלאחר שיגדלו מעט, יועברו ליערות, שם ימשיכו לצמוח.
חממה לגידול חרקים כמו החממה לגידול פרפרים, שבמוזיאון פגי נוטברט לטבע, שיקגו, או בגן החיות לפרפרים בסנט לואיס.
חמלקרת ברקה (בפיניקית: 𐤇𐤌𐤋𐤒𐤓𐤕, בלטינית: Hamilcar ולעיתים Admicar; 270–228 לפנה"ס) היה מדינאי ומצביא קרתחדשתי, אביו של חניבעל.
מלבד חניבעל נולדו לו עוד שני בנים ושלוש בנות.
שמו הפרטי של חמלקרת (לעיתים מתורגם לעברית כ"עמלקרת") הוא שם תאופורי המזכיר את מלקרת – האל של העיר צור, והפטרון האלוהי של ההתפשטות הפיניקית מערבה.
סרז' לנסל מציין שני שורשים אפשריים לשם Barca: האחד, מהשורש השמי "ב־ר־כ", ממנו נגזרה, למשל, המילה העברית "ברכה"; השני הוא ברק.
לנסל מוסיף ומעריך כי הראשון, "המבורך", איננו כינוי העולה בקנה אחד עם כישלונו של חמלקרת, ואילו השני מתאים לסגנון הלחימה שלו בסיציליה, ואף מקביל לשם המשפחה היווני Keraunos, שמשמעו "ברק" גם כן, ואכן נמצאו מפקדים בקרב צבאו של אלכסנדר עם שם זה.
אליבא דלנסל, לא ניתן להכריע בשאלה האם השם Barca הוא כינוי שהודבק לחמלקרת הודות למעלותיו (cognomen ex virtute) או שם מוקדם יותר שהועבר אליו מאבותיו.
חמלקרת היה מפקד כוחות קרתחדשת בסיציליה בתקופת המלחמה הפונית הראשונה בין קרתחדשת לרומא.
בשנת 247 לפנה"ס הוא עמד בראש כוח קטן של לוחמים שכירים שהתמקם על הר ארוטה שבסיציליה, משם הגן על שארית השליטה של קרתחדשת בטריטוריה סיציליאנית.
בשנת 244 לפנה"ס העביר את צבאו לעמדה בהר "אריקס".
בשנת 241 לפנה"ס, בעקבות תבוסת הצי הקרתגי בקרב אייגוסה, חתם על הסכם השלום שסיים את המלחמה ושב עם צבאו לאפריקה.
לאחר חזרת צבא השכירים מהמלחמה הפונית הראשונה, חנון הגדול, ראש המחנה הפרו רומאי ויריבו של חמלקרת, סירב לשלם את שכר הלוחמים ופרצה מרידה.
חנון נכשל בניסיונותיו לדכא את המרידה וקרתחדשת שילמה את שכר החיילים, אך המרידה לא תמה, שכן כמה מראשי המורדים חששו מנקמה שתבוא מאוחר יותר.
המרידה התגלגלה למאבק אכזרי שכונה מרד השכירים.
במלחמה הזאת אוחדו הכוחות של חמלקרת ושל חנון ויחד הביסו את הכוחות השכירים המורדים.
מלחמה זאת מתוארת בספרו של פלובר, "שלמבו".
בתוך קרתחדשת ייצג חמלקרת את הקו שהתנגד בתקיפות לרומי, ואף תכנן מסע מלחמה נגדה, שיצא לבסוף אל הפועל על ידי בנו חניבעל במלחמה הפונית השנייה.
חמלקרת כבש שטחים נרחבים בחצי האי האיברי (כיום ספרד), כדי לפצות את קרתחדשת על אובדנן של סיציליה וסרדיניה.
על פי המסורת של ברצלונה, העיר נוסדה על ידי חמלקרת, והדבר הונצח בשמה הראשון, "ברקינו" Barcino, אך מאוחר יותר נכבשה על ידי הרומאים.
חמלקרת נהרג כשלוחמים איבירים פצעו אותו קשות בנהר וטבע בו במהלך השתלטותו על ספרד, והוריש את הפיקוד על הצבא לחתנו עזרובעל.
לאחר המלחמה הפונית הראשונה הייתה קרתחדשת במצב קשה: היא איבדה את סיציליה וסרדיניה, סכומים גדולים של כסף, מספר גדול של חיילים ואוניות מלחמה, והחשוב ביותר – את השליטה המוחלטת על הים התיכון.
לאחר מכן מרד השכירים התיש אותה עד כלות, כאשר תמיד מרחפת באוויר סכנת מלחמה נוספת עם רומא.
בזמן קשה שכזה, הוחלט למנות את גיבור המלחמה הפונית ולאחר מכן מרד השכירים, חמלקרת ברקה, לשליט יחיד על כל הצבא הקרתגי.
חמלקרת ידע שאין באפשרות המדינה להוציא די כספים על הצבא, וכדי לפרנס את צבאו החליט על דעת עצמו לפלוש להיספניה בראש צבא.
עוד סיבה לכיבוש היספניה היא שמשם יכול היה לצאת מסע מלחמה עתידי לאיטליה, מה שלבסוף עשה בנו חניבעל.
ההשתלטות על היספניה וכיבוש מכרות הכסף שבה אכן פרנסו את הצבא בכבוד ואף עזרו למולדת להשתקם מהמלחמה הפונית הראשונה.
דמותו של חמלקרת ברקה מוזכרת מספר פעמים בסרט "מועדון הקיסר" משנת 2002. אחד מגיבורי הסרט זוכה בתחרות ידע בשל קריאת ביוגרפיה של ברקה.
חמישיית כלי הנשיפה הישראלית החדשה הוא הרכב קאמרי, שחבריו הם:
החמישייה נוסדה בשנת 1993 ומאז הופיעה בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה שונים בעולם, ביניהם פסטיבל ישראל.
בין השאר הופיעה עם מרדכי רכטמן ועם פנחס צוקרמן.
לחמישייה הקלטות רבות לתחנות רדיו שונות בישראל ובאירופה ובשנת 1995 הפיק מרכז המוזיקה בירושלים את תקליטור הבכורה שלה.
הנגנים בחמישייה זכו במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל ובפרסים בתחרויות שונות, הן בארץ והן בחו"ל.
הרפרטואר שלהם כולל גם מוזיקה ישראלית לצד יצירות קלאסיות.
חמֶלניצקִי (באוקראינית: Хмельницький; בפולנית: Płoskirów) היא עיר באוקראינה, מרכז מחוז חמלניצקי.
אוכלוסייתה מונה 267,891 תושבים נכון לשנת 2024. העיר נמצאת בשפך הנהר פלוסקה לבוג הדרומי.
מקייב המרחק 376 ק"מ, והעיר נמצאת דרומית-מערבית לה.
דרך העיר עוברות מסילות הברזל לבוב-קירובוגרד וצ'רנוביץ-סטרוקונסטנטינוב.
ידועה מ-1431. מאז יסודה נקראה פלוֹסְקִירוֹב/פווֹסְקִירוֹב (פולנית: Płoskirów).
ב-1648 נכבשה על ידי הקוזאקים של בוגדן חמלניצקי בפיקוד מקסים קריבונוס ודמיטרי נצ'אי, שחוללו פרעות ביהודים ולבסוף הביאו לרציחתם.
לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה לאימפריה הרוסית.
העיר נקראה במסמכים הרוסיים פרוֹסְקוּרוֹב (רוסית: Проску́ров) ובפי האוקראינים פרוֹסְקוּרִיב (אוקראינית: Проску́рів), עד 1954
בזמן מלחמת האזרחים נכבשה לסירוגין על ידי האוקראינים הלאומנים, הפולנים ולבסוף הסובייטים.
ב-1919 התרחשו בעיר פרעות נגד היהודים.
בנובמבר 1920 נכבשה על ידי הצבא האדום.
ב-1941 הפכה למרכז מחוזי בחבל פודוליה, שמרכזו בקמיינץ פודולסקי.
ב-8 ביולי 1941 נכנסו לעיר חיילים גרמנים.
ב-1954, לכבוד 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, שונה שם העיר לחמלניצקי על שם בוגדן חמלניצקי, אבי האיחוד, ומרכז החבל הועבר לעיר מקמיינץ.
ב-1907 הייתה בעיר אחת הקהילות הגדולות בפודוליה ובה 15,000 איש.
ב-1917 היהודים היוו כמחצית מתושבי העיר.
בפברואר 1919 מפקד הקוזאקים סמסנקו החליט לקחת את הפיקוד על שמירת העיר לידיו לאחר שבעיר התרחש מרד הקומוניסטים.
הוא קרא לחייליו להרוג יהודים כדי "להציל את אוקראינה" כלשונו, אך לא לבזוז.
החיילים צעדו ברחוב המרכזי של העיר ולאחר מכן התפזרו בבתי היהודים.
היהודים לא היו מוכנים, ולכן היו בידיים ריקות.
תוך שלוש שעות רצחו הקוזאקים באכזריות 1,800 יהודים, בהם גם נשים וילדים.
חלק מהנשים והנערות נאנסו לפני שנרצחו.
למרות הפרעות, הקהילה היהודית השתקמה מהר ועם תחילת השלטון הסובייטי המשיכו היהודים להיות הקהילה הגדולה ביותר בעיר.
לאחר שהנאצים נכנסו לעיר בקיץ 1941, רצחו בה שוטרים אוקראינים כ-800 יהודים.
באוגוסט 1941 רוכזו בין 10,000 ל-12,000 יהודי העיר הנותרים בשני גטאות שהוקמו בה, וכ-2,000 יהודים נוספים מהסביבה רוכזו בהמשך במחנה עבודה שהוקם בעיר.
באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים בין 5,300 ל-8,000 מיהודי הגטו הגדול שבעיר, בנוסף לכ-2,500 יהודים מיישובים נוספים.
ב-30 בנובמבר 1942 נרצחו כ-7,000 היהודים שנותרו בעיר, ביחד עם כ-600 יהודים ממיקולאייב.
מספר הנרצחים היהודים הכולל בעיר מוערך בכ-14,000 עד 16,000 איש.
אלכסנדרה מלניק מתושבי העיר קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם וביתה אף קיבלו אישור לעלות לישראל.
בשנות ה-90 הגיע לעיר פרץ חרך, נציג חסידות קרלין, החזיר לקהילה את בית הכנסת והקים מחדש קהילה דתית.
בשנת 2000 הוא עזב את העיר, וכיום מכהן כרב העיר שליח חב"ד, הרב יוסף טייטלבוים.
במהלך שנת 2022 נבנים 2 מקוואות טהרה עבור יהודי העיר.
בסוף שנת 2022, בעיצומה של המלחמה באוקראינה, נחנך בעיר לראשונה מזה 100 שנה מקווה נשים מפואר, המשמש את המשפחות היהודיות בעיר ואת התיירים העוברים במחוז.
בעיר פועלים כיום גן ילדים יהודי, בית ספר יום ראשון ובית ספר אחה"צ הנותנים חינוך יהודי לילדי הקהילה, מרכז תורני לגברים, לנשים, ואירועים וקונצרטים לאורך השנה.
כמו כן בית הכנסת פעיל ומתקיימות בו תפילות בשבתות ובחגים.
במהלך המלחמה הקהילה הגדילה את מגוון שירותיה ומספקת גם שירותים הומניטריים וסוציולוגים.
חְמֶלי סוּנֶלי (בגאורגית: ხმელი-სუნელი) היא תערובת תבלינים מעשבי תיבול מיובשים.
היא פופולרית בגאורגיה ובכל הקווקז.
מבין העשבים המרכיבים את החמלי סונלי: זרעי כוסברה עם מספר עשבי תיבול מיובשים כמו: שמיר (שבת ריחני), ריחן (בזיליקום), עלי כותרת של ציפורני חתול (משני הסוגים Calendula ו-Tagetes), עלי דפנה (Bay leaf), אזוב תרבותי (Marjoram), עלי חילבה (יכול גם להכיל זרעי חילבה), פטרוזיליה, זעפרן, קורנית, אזוב מצוי, נענע.
כמו כן יכול גם להכיל ציפורן, קינמון, פלפל שחור, זרעי סלרי או פלפל חריף.
תערובת זו היא מרכיב מסורתי ברטבים ובתבשילים הגאורגיים, כמו למשל בסציבי, חרצ'ו ואג'יקה.
חמלה היא רגש המבטא תחושה של השתתפות בסבל, המלווה לרוב ברצון להקל או להפחית מן הסבל של האחר; ביטוי של טוב־לב מיוחד כלפי הסובל.
חמלה נובעת מתוך אמפתיה ומאופיינת בדרך כלל במעשים בהם האדם החש חמלה מנסה לסייע לאלה אשר כלפיהם הוא חש רגש זה.
חמלה נבדלת מביטויי התנהגות אנושיים ומסייעים אחרים בכך שהיא מתמקדת באופן מיוחד בהקלת הסבל.
מעשים של חסד אשר מטרתם העיקרית היא להביא תועלת לאחר, לאו דווקא באופן של הקלת סבלו, נכנסים בגדר מעשי אלטרואיזם, אף שבמובן מסוים גם מעשי חמלה הם קבוצה מיוחדת של מעשים אלטרואיסטיים, מעשים שמטרתם להביא תועלת לאחר בדרך של הקלת סבלו.
יש להבחין בין מובנים שונים של חמלה בתרבויות שונות.
כך, למשל, המושג חמלה בנצרות (compassion), מתייחס ל"השתתפות בסבל", וקשור לייסורי ישו על הצלב (passion).
לעומת זאת בבודהיזם, החמלה אינה דווקא הזדהות, אלא "הרצון שאחרים לא יסבלו".
על פי הגישה הבודהיסטית, חמלה אינה רק רגש, אלא גם מחשבה רציונלית.
על פי הפאלון גונג, המבוסס על אסכולת הבודהא, החמלה היא אחת משלוש התכונות הנעלות ביותר של היקום (אמת, חמלה, סובלנות).
על פי הדלאי למה "חמלה אמיתית אינה רק תגובה רגשית, אלא התחייבות ברורה, המבוססת על היגיון".
לדעתו של הדלאי למה: "טמון בכולנו 'זרע החמלה',והוא נובט מתוך חוויות הטיפוח שלנו בידי אחרים.
חמלה היא למעשה מיומנות שניתנת לשכלול וטיפוח משהו שניתן ללמוד ולפתח".
ראיות מצביעות על כך שחמלה משפיעה לא רק על מי שזוכה להתייחסות חומלת, אלא גם על מי שחווה רגשות של חמלה.
מחקרים מתאם בין חמלה לבריאות טובה, תוחלת חיים, איזון יתר לחץ דם, רווחה נפשית ואיכות חיים טובה יותר לאורך זמן.
כמו כן נמצא שהתנהגות חמלה מעוררת תהליכים כימיים-עצביים המשרים תחושה טובה כגון שחרור של אופיואידים, דופמין ואוקסיטוצין.
על אף הדמיון הרב שקיים בין רגש החמלה לאמפתיה הם רגשות שונים במהותם.
חשיפה לסבלו של האחר מביאה לתגובות של אמפתיה וחמלה.
תגובה אמפתית היא השתתפות ברגש שחש האחר.
על אף התרומה החשובה של אמפתיה להבנה ושיתוף ברגשותיו של האחר, קיימת בה סכנת הזדהות שעלולה להגביר מצוקה אישית, רגשות שליליים ותגובה של הימנעות.
לעומת זאת, חמלה, שצירה המרכזי הוא להיטיב עם האחר, מעלה רגשות חיוביים אצל הצופה ומעלה את התנהגויות העזרה על מנת להפחית את הסבל של האחר ולסייע לו.
מחקרים מתחום מדעי המוח מצאו כי חמלה מבוססת על רשת עצבית שונה מהרשת העצבית של אמפתיה.
סדרה של מחקרים בחנה את התשתית העצבית של חמלה וכן את גמישותה של תשתית זו לאימון בחמלה.
לשם כך השתמשו החוקרים בשיטות שונות לאימון חמלה ומדדו תגובות מוחיות כן אצל מתרגלים וותיקים וכן לפני ואחרי סדנאות קצרות טווח לאימון חמלה.
אחת השיטות נקראת מדיטציית אהבה חומלת (Loving Kindness Meditation) הכוללת תרגול של מדיטציה הממוקדת בחמלה לטווח ארוך.
שיטה מנטלית זו מתבצעת בשקט ובמהלכה מתרגלים ביטויים של חסד, אדיבות וקבלה כלפי אנשים קרובים ובהדרגה כלפי אנשים זרים עד שחווים רגשות אלה כלפי הסביבה.
על מנת לבחון כיצד האימון משפיע על התנהגות פרו-חברתית פותח משחק מחשב חברתי שבמהלכו על השחקנים לחפש אוצרות במבוך, כאשר תוך כדי החיפוש הם נתקלים במכשולים שונים.
נמצא כי ככל שאימוני החמלה היו יותר אינטנסיביים, כך הייתה עלייה בהתנהגות הסיוע של המשתתפים במשחק המחשב כלפי המשתתף הנוסף שלצידם לעבור את המכשולים שבפניו.
בנוסף, נבדקה תגובה מוחית לסרטונים קצרים המראים סבל של אדם אחר, לדוגמה אישה בוכה.
המשתתפים במחקר זה התבקשו לדווח אודות מידת החמלה וכן על הרגשות החיוביים והשליליים שהתעוררו אצלם בתגובה לכל קטע שהוצג בפניהם.
הממצאים הראו כי חמלה מפעילה מערכת מוחית, השונה מזו של אמפתיה, כגון הסטריאטום הגחוני (Ventral Striatum) המהווה חלק מגרעיני הבסיס שמתחת למעטפת המוח, קליפת המוח האורביטופרונטאלית (mOFC- Medial OrbitoFrontal Cortex) שמהווה אזור בחלקה הקדמי של האונה המצחית ואזור Pregenual של פיתול החגורה הקדמי.
אזורים אלו מאופיינים בקשרים עם רשתות תגמול, אהבה ושייכות.
מחקרים אחרים מרמזים כי ניתן לאמן את המוח בתהליכים המפעילים רגשות חברתיים במטרה לקדם רגשות חיוביים.
המחקרים מעידים כי חמלה עשויה להפחית את השפעותיה של המצוקה האמפתית ולהגביר רגשות חיוביים, תוך ירידה בהפעלת אזורי המוח המופעלים באמפתיה.
במחקר שנערך על אוכלוסיית צעירים ללא ניסיון קודם באימוני אמפתיה וחמלה, נמצאו הבדלים בהתנהגות לאחר אימון אמפתיה קצר ולאחר אימון חמלה קצר שעברו אחריו.
הממצאים מהווים עדות חזקה להבדל בין התגובתיות אל מול אמפתיה וחמלה.
נמצא כי לעומת התגובה האמפתית, במצב חמלה התרחשה עלייה ברגשות חיוביים, ירידה ברגשות שליליים, פחות הפעלה של אזורי האמפתיה ויותר הפעלה של מערכת התגמול.
ממצא זה יכול להסביר את עליית מידת הגשת עזרה בחמלה לעומת במצב האמפתי.
אימוני חמלה נועדו לקדם רגשות חיוביים של חמלה ולהפחית התפתחותם של רגשות שליליים מדידת גמישות עצבית תפקודית המושגת באמצעות אימוני חמלה, מסייעת להבנת התשתית עצבית בתחום הרגשי וההתנהגותי.
ממצאים אלה מצביעים על גמישות המוח המאפשרת לו לפתח איכויות חדשות בתגובתיות לסבלו של האחר החל מהזדהות רגשית, חמלה וכלה במוטיבציה לעזרה.
אימון לחמלה עשוי לעודד רווחה נפשית, רגשות חיוביים והתנהגויות פרו סוציאליות בחיי היומיום.
חמלה היא דרך מועילה לחיזוק המשאבים האישיים, כלומר, היא עשויה לחזק את החוסן שבהתמודדות מול מצוקה אמפתית אל מול סבל של האחר, ואף מול סבל של האדם עצמו.
ידוע כי מצוקה אמפתית היא הגורם המרכזי לשחיקה בקרב אנשי מקצוע אשר עדים לסבלם של אחרים כחלק מעבודתם, כגון רופאים.
מכאן, נראה כי אימוני חמלה אינם רק מקדמים התנהגות פרו-סוציאלית, אלא מגבירים רגשות חיוביים וחוסן נפשי אשר יסייעו בהתמודדות טובה יותר במצבי לחץ.
לכל אדם יש היכולת לבצע אימון החמלה וליהנות מהשפעותיה המיטיבות של החמלה.
חממה טכנולוגית היא גוף עסקי בעזרתו יכולים יזמים בשלבים התחלתיים להקים חברת הזנק על סמך טכנולוגיה חדשה שנמצאת בשלבי מחקר ופיתוח.
בחממה מקבלים היזמים מימון, סיוע בניהול, בשיווק ובאדמיניסטרציה (לרוב כולל מקום פיזי), עד שיוכלו להגיע למוצר מסחרי עצמאי או לגייס הון ממשקיעים נוספים או לתקופה קצובה.
כמו כן מסייעת החממה ביצירת קשרים עסקיים ואסטרטגיים עבור היזמים ובגיוס השקעת ההמשך.
שירותי החממה ניתנים בתמורה למניות בחברה.
בתקופת השהות בחממה אמור היזם לבנות תוכנית עסקית מסודרת, להוכיח היתכנות טכנולוגית ושיווקית (כולל אבטיפוס או גרסת בטא של המוצר הסופי), ולהביא את המיזם למצב שבו הוא בשל לגיוס לקוחות ראשונים, להשקעה מסחרית או להצטרפות קרנות הון סיכון ושותפים אסטרטגיים.
רעיון החממות פותח בארצות הברית, שם החלו בשנות ה-60 להקים חממות עסקיות (Business incubators), שמטרתן הייתה לקדם יזמות עסקית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע דגם החממות גם לאירופה.
איגוד החממות האמריקאי מעריך כי יש כ-5,000 חממות ברחבי העולם, מתוכן כ-1,400 בארצות הברית, 270 בבריטניה ו-900 בשאר אירופה.
לאחרונה, החלו להקים חממות עסקיות גם במדינות מתפתחות, בסיוע הבנק העולמי.
המודל שפותח בישראל מוכר לעיתים בעולם בתור "המודל הישראלי".
המודל מתמקד בתמיכה בפיתוח טכנולוגיה חדשנית, בשלב שבו הסיכון גבוה ומרבית המשקיעים הפרטיים אינם מוכנים להשקיע בחברות, ולכן הסיכון מועבר לתקציב המדינה.
במודל הישראלי מגיעים רוב הכספים למיזמים עצמם, בשונה מהמודל האמריקאי, שם עיקר ההשקעה מיועד לתפעול החממה.
בדצמבר 1990, בשיאה של עליית יהודי ברית המועצות, התקבלה החלטה במשרד התעשייה והמסחר בשיתוף משרד האוצר, להשתמש במודל החממות העסקיות (Business Incubators), שהיה נהוג במספר מקומות בעולם, לצורך קליטת מדענים מקרב העולים החדשים מברית המועצות, ולהקים חממות המדגישות את הפן הטכנולוגי-חדשני ולא רק זה העסקי.
החממות הראשונות נוהלו על ידי לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה והוקמו בדימונה, אופקים, רמת הגולן, פארק המדע קריית ויצמן ובטכניון.
תקציב התוכנית בשנת פעילותה הראשונה היה מיליון שקל.
תוך שנה מתחילת התוכנית פעלו 10 חממות בכל רחבי ישראל, בעיקר באזורי פריפריה.
ראשית התוכנית בוצעה ההשקעה בישראל באמצעות "קרן יוזמה" ותוכנית יוזמה.
תוך 3 שנים צמח הפרויקט להיקף של 28 חממות.
בכל שנה נקלטו בחממות בין 80 ל-100 מיזמים חדשים וסה"כ כ-2,000 מיזמים עד שנת 2009.
בראשית שנות ה-2000 הופרטו חממות רבות, וב-2010 עברו כל 24 החממות הטכנולוגיות הפזורות בארץ מהלך של הפרטה, כשתחתיהן פעלו כ-150–200 חברות הזנק בכל זמן נתון.
בנוסף אליהן פעלו 2 חממות תעשייתיות, המשקיעות במיזמים מוטי טכנולוגיה, הנדסה ועיצוב תעשייתי.
ב-2009 הסתכם תקציב החממות ב-186 מיליון שקל.
ב-2012 נבחרו זכיינים ל-5 חממות חדשות לתקופה של 8 שנים.
מחקר של רשות החדשנות שבדק ב-2020 את 212 החברות שקמו בחממות בין השנים 2013 ל–2017, מצא כי 159 מהחברות (75%) עדיין היו פעילות, והעסיקו כ–1,730 עובדים.
ההשקעה הממשלתית המצטברת בתוכנית הייתה כ-151 מיליון דולר, 74% מחברות החממה הצליחו לגייס הון ממשקיעים פרטיים, ובסך הכל גייסו עד 2020 כ–643 מיליון דולר.
ב-2024 פורסם כי עד שנה זו אותן חברות מהשנים 2013-2017 גייסו מעל 1.3 מיליארד דולר.
במודל שהחל לפעול ב-2022, החברות שזוכות בתמיכת החממות ובאישור רשות החדשנות, מקבלות מימון משותף של עד 5 מיליון שקלים לתקופה של כשנתיים, כשההשקעה וכן השקעות נוספות בסיבובים מאוחרים יותר, שגם בהם ניתן לזכות בהשתתפות הרשות בסבב ההשקעה בעזרת קרן ההזנק, פתוחות למשא ומתן עסקי חופשי.
ב-2022 הודיעה רשות החדשנות על בחירת 5 חממות חדשות, שזכו בהליך התחרותי בדגם חדש.
החממות שזכו פועלות בתחומי הפודטק (The Kitchen), מכשור רפואי (NGT), ביו-קונברג'נס (Incentive), טכנולוגיות חומרה וחלל (Earth & Beyond) ואנרגיה מתחדשת (Net Zero).
באותה שנה גם החלה לפעול חממת AION Labs, בשיתוף ענקיות הפארמה העולמיות אסטרהזניקה, מרק, פייזר, טבע ועוד, העוסקת בשימוש בבינה מלאכותית לטובת גילוי תרופות.
נכון ל-2025 התכנית מנוהלת על ידי חטיבת ההזנק ברשות החדשנות, ובמסגרתה פועלות 12 חממות טכנולוגיות בכל רחבי הארץ המתמקדות בהקמה ובתמיכה בחברות בשלבים מוקדמים בתחומי "דיפ-טק" מבוססי מחקר ועתירי טכנולוגיה וסיכון, כגון מכשור רפואי, פארמה, ביו-קונברג'נס (טכנולוגיות שמתבססות על שילוב בין הנדסה לביולוגיה), קלינטק, פודטק, חקלאות, אנרגיה, חלל, חומרה ועוד.
כמחצית מהחברות שמתחילות בחממות מקורן ממסחור של ידע שנוצר באוניברסיטאות בישראל.
הזיכיון לניהול חממה ניתן ל-5 שנים ונקבע באמצעות מכרז המפוקח על ידי רשות החדשנות.
באפריל 2025 הושלם הליך נוסף ובו נבחרו שתי חממות חדשות.
במודל החדש שהשיקה הרשות, החממות מקבלות תקציב תפעולי כולל של עד 40 מיליון שקלים כל אחת, לאורך חמש שנות פעילותן, וכל אחת מהן תשקיע עשרות מיליוני דולרים בסטארט-אפים שהיא תקים בתחומי פעולתה, תוך מינוף קרן ההזנק החדשה של הרשות.
ביולי 2025 הודיעה רשות החדשנות על הליך תחרותי נוסף במודל החדש, שבו מלבד התקציב התפעולי, החברות יוכלו לקבל השקעה מקרן ההזנק (בו הם יתחרו תחרותית) בסבבי השקעה בסכום כולל של עד 21 מיליון שקל מפרה-סיד ועד לשלב A.
ראש מנהלת החממות מ-1990 ועד 2008 הייתה עו"ד רנה פרידור, ואחריה מונה יוסי סמולר, ומ-2014 ועד 2021 אניה אלדן.
מ-2022 מנהל חטיבת הזנק הוא חנן ברנד, ומנהל תוכנית החממות בחטיבת הזנק הוא חי אביטל.
חמישיית פסנתר בלה מז'ור מס' 2 של דבוז'אק, אופוס 81, B.
155 היא חמישיית פסנתר הכתובה לפסנתר שני כינורות, ויולה וצ'לו.
דבוז'אק חיבר את היצירה בין 18 באוגוסט ל-8 באוקטובר 1887 והיא בוצעה לראשונה ב-6 בינואר 1888 בפראג.
החמישייה מוכרת כאחת משלוש יצירות מופת בצורה זו (השתיים האחרות הן של שומאן וחמישיית הפסנתר של ברהמס).
היצירה חוברה למעשה כתוצאה מניסיון המלחין לעבד יצירה קודמת, חמישיית פסנתר בלה מז'ור, אופוס 5. דבוז'אק לא היה מרוצה מן החמישייה אופוס 5 והשמיד את הפרטיטורה זמן לא רב לאחר ביצוע הבכורה שלה.
כעבור חמש-עשרה שנים שינה את דעתו, השיב לעצמו עותק של הפרטיטורה שנשמר אצל ידיד והחל לעבוד על תיקונים ושינויים.
כך או כך, דבוז'אק גמר בדעתו שלא להגיש את היצירה המשוכתבת להוצאה לאור אלא לחבר יצירה חדשה לגמרי.
החמישייה החדשה נחשבת ליצירת מופת בסוגה, תערובת של הליריות עתירת המבע של דבוז'אק עם יסודות מן המוזיקה הצ'כית העממית.
כאופייני למלחין, יסודות אלה כוללים סגנונות וצורות של שיר ומחול, אבל לא נעימות עממיות בפועל; דבוז'אק יצר מלודיות מקוריות בסגנון עממי אותנטי.
נגינת החמישייה נמשכת כ-40 דקות.
הפרק הראשון נפתח בשקט, בנושא לירי בצ'לו בליווי פסנתר, ובהמשכו שורת שינויים משוכללים.
הוויולה מביאה את הנושא השני, גם הוא מלודיה לירית, אך פעלתנית הרבה יותר מן הקו האיטי ואומר הכבוד של הצ'לו.
שני הנושאים זוכים לפיתוח נרחב מצד הכינור הראשון והשני והפרק מסתיים ברופריזה ובקודה מלאת חיים.
הפרק השני מוכתר בתואר "דומקה", צורה שדבוז'אק עשה בה שימוש מוכר היטב בשלישיית הפסנתר "דומקי".
הדומקה נפתחת בנושא מלנכולי בפסנתר, שאליו מצטרפת התיבה הרביעית הוויולה.
ייחודו של הנושא בשילובי מקצבים, טריולות וסינקופות, עם חלקי 32 קישוטיים בין רבעים איטיים.
בתיבה 24 מצטרף הכינור הראשון אל הפסנתר, הממשיך לפתח את הנושא הראשון, למשך שמונה התיבות הבאות.
הפסנתר סולו ממשיך בנושא הראשון עד לסימן החזרה.
הוולטה השנייה נפתחת באקורד ספורצנדו שבור בפסנתר ונמשכת בסדרת אקורדים, העוברים מפורטה לפיאנו, כשהצ'לו והכינור הראשון מצטרפים בתיבה 40 בטריולות של חלקי שש-עשרה.
קטע מעבר זה מסתיים בתיבה 44 בשינוי סולם, מפה דיאז מינור לרה מז'ור, ושינוי קצב ואופי, המוגדר במילים Un pochettino piu mosso - קצת יותר תנועה.
הכינור הראשון מנגן את הנושא החדש, מהיר יותר וזורם במתיקות וברגש (dolce, sempre espresivo) כהוראת המלחין, על רקע פיציקטו בוויולה ובצ'לו ובליווי הפסנתר.
בקדמה לתיבה 60 נפסק הפיציקטו וכלי הקשת חוזרים ללוות בפיציקטו ובקשת לסירוגין את הפסנתר, בנושא מהיר יותר, סוער ועתיר מודולציות, משובץ קטעי ביניים מהירים ועולצים.
בתיבה 90 חוזר הנושא הראשון, תחילה בפסנתר ובהמשך בפיתוח בכלי הקשת.
הפרק בנוי במתכונת של A-B-A-C-A-B-A, כש-A, איטי ואלגי, חוזר בפסנתר עם וריאציות, B הוא קטע כינורות מבריק ברה מז'ור ו-C הוא קטע מהיר ונמרץ, הלקוח מקטע הפתיחה החוזר.
מרקם הדומקה (A) מתעשר עם כל חזרה.
הפרק השלישי מסומן כ"פוריאנט", ריקוד עממי בוהמי מהיר.
הצ'לו והוויולה מתחלפים ביניהן בפיציקטו רתמי מתחת לנעימה העיקרית של הכינור הראשון.
קטע הטריו האיטי יותר של הסקרצו לקוח גם הוא מנושא הפוריאנט, כשהפסנתר והכינור מתחלפים ביניהם במלודיות העיקריות.
מחול העם הבוהמי המהיר חוזר והפרק מסתיים בהסתערות לקראת הפולקה של הפרק האחרון.
הפינאלה הוא פרק קליל ונלהב.
הכינור השני מוביל את הנושא אל פוגה בקטע הפיתוח.
בקודה, דבוז'אק כותב "טרנקוילו" (רגוע) לקטע כוראלי, לפני שהקצב מואץ מחדש והחמישייה נחפזת אל סיומה.
חמילקרת היה מצביא קרתגי שלחם נגד הרומאים במלחמה הפונית הראשונה (241-264 לפנה"ס).
אין לבלבל בינו ובין חמלקרת ברקה, אביו של חניבעל המפורסם, שגם הוא השתתף באותה מלחמה.
נזכר לראשונה באירועי 262 לפנה"ס, אז קיבל את הפיקוד על צבאות קרתגו בסיקיליה לאחר שקודמו בתפקיד, חנו בן חניבעל, לא הצליח למנוע את נפילת אקרגס (אגריגנטום) לידי הרומאים ונקרא לשוב לקרתגו.
חמילקרת נחל את ניצחונו הראשון ב-260 לפנה"ס, אחרי תבוסת הצי הקרתגי בקרב מילאי.
פוליביוס מספר, כי הנחית התקפת פתע על מחנה בעלי הברית של הרומאים ליד תֶרמָאי (Thermae), מזרחית לפָּנוֹרמוֹס, והרג כ-4000 מחייליהם.
לדברי דיודורוס יעד ההתקפה היה מחנה הרומאים ולא של בעלי בריתם ומספר ההרוגים הגיע ל-6000. בשנת 259 לפנה"ס העביר חמילקרת לצדה של קרתגו, בסיועם של בוגדים, את קמארינה (Camarina) ואת אֶנָה (Enna), אך הן נכבשו מחדש על ידי הרומאים זמן קצר אחר כך.
כמו כן ביצר את דרפאנה, מן הבסיסים החשובים ביותר של הקרתגים באי, והעביר אליה את תושבי אריקס אחרי שהחריבה.
בשנת 257 לפנה"ס התנגש צי קרתגי בפיקוד חמילקרת עם צי רומי בפיקוד גאיוס אטיליוס רגולוס ליד טינדאריס, בצפון-מזרח סיקיליה.
בקרב הימי, שהתלקח דרך מקרה, אבדו לקרתגים 18 אוניות והם נסוגו לאיי ליפארה.
אבדות הרומאים הסתכמו בתשע אוניות.
שנה לאחר מכן, ב-256 לפנה"ס, ניסה חמילקרת למנוע את פלישת הצבא הרומי לאפריקה.
הוא התייצב בפיקוד הצי יחד עם חנו וניסה ליירט את חיל המשלוח בעודו בים אך הובס על ידי הצי הרומי בקרב אקנומוס.
הדרך אל קרתגו הייתה כעת פתוחה, וחיל המשלוח בפיקוד הקונסולים גאיוס אטיליוס רגולוס ולוקיוס מאנליוס וולסו נחת בחוף אפריקה.
חמילקרת נקרא לשוב מסיקיליה, ויחד עם שני מצביאים נוספים, עזרובעל בן חנו ובוסטאר, נערך להגנת עירו.
אלא שכישלון רדף כישלון, והצבא הקרתגי הובס בקרב אדיס, "לא בגלל מורך לבם של החיילים", כותב פוליביוס, "אלא בגלל סכלותם של מפקדיהם." איננו יודעים מה עלה בגורלו של חמילקרת לאחר הקרב הכושל.
חמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA הוא תואר הוקרה עונתי בליגת ה-NBA המחולק מאז עונת לשחקני השנה הראשונה המצטיינים במהלך העונה הסדירה.
הבחירות לתואר זה מתבצעות על ידי מאמני הקבוצות ב-NBA, כאשר למאמן אין אפשרות לבחור שחקן מקבוצתו שלו.
עד עונת נבחרו חמישה שחקנים, והחל משנה זו, נבחרים שני הרכבי שחקנים - החמישייה הראשונה והחמישייה השנייה - כשבסך הכל נבחרים עשרה שחקנים לתואר זה בכל עונה.
חמשת השחקנים בעלי מספר הנקודות הגבוה ביותר בסך הכל נכנסים לחמישייה הראשונה, בעוד שחמשת הבאים אחריהם נכנסים לחמישייה השנייה.
במצב של שוויון במקום החמישי באחת מן החמישיות, נבחרת הרוקיז מורחבת.
מצבים כאלה של שוויון אירעו פעמים בודדות, האחרונה שבהן הייתה ב-, כאשר קוואי לנארד, אימאן שאמפרט וברנדון נייט היו בשוויון במספר הקולות שקיבלו לבחירה החמישית, ונוצר מצב בו נבחרו שבעה שחקנים לחמישייה הראשונה.
בבחירת השחקנים לחמישיות הרוקיז אין התייחסות לעמדה על המגרש בה הם משחקים.
ברמרבוסטון סלטיקס כרמלו אנתונידנוור נאגטס ג'וש הווארדדאלאס מאבריקסלברון ג'יימס^קליבלנד קאבלירס טי.
מאיוממפיס גריזליס קווין לאב^מינסוטה טימברוולבסראסל וסטברוק^אוקלהומה סיטי ת'אנדר מריו צ'למרסמיאמי היטברוק לופז^ניו ג'רזי נטס מארק גאסולממפיס גריזליסמייקל ביזלי מיאמי היט די.ג'יי.
ג'קסון^ממפיס גריזליסויקטור ומבניאמה^סן אנטוניו ספרס דרק לייבלי^דאלאס מאבריקס סטפון קאסל^סן אנטוניו ספרס קרלטון קרינגטון^וושינגטון ויזארדסג'יילן ולס^ממפיס גריזליס מטאס בוזליס^שיקגו בולסזאקרי ריזאשה^אטלנטה הוקס דונובן קלינגן^פורטלנד טרייל בלייזרסאלכסנדר סארוושינגטון ויזארדס איב מיסי^ניו אורלינס פליקנסזאק אידי^ממפיס גריזליס קל'אל וור^מיאמי היט
חמישיית הפסנתר במי-במול מז'ור, אופ' 44 לפסנתר ורביעיית מיתרים מאת רוברט שומאן היא אחת מיצירותיו המוכרות ביותר של המלחין, והחמישייה היחידה שכתב.
היא נכתבה ב-1842 ונועדה, כמו רבות מיצירותיו לפסנתר, לביצוע בידי אשתו קלרה.
כיום היא נחשבת, לצד חמישיות הפסנתר של דבוז'אק ובראהמס, כאחת היצירות הגדולות בז'אנר.
שנת 1842 נחשבת "שנת המוזיקה הקאמרית" של שומאן – עד אז כמעט ולא התנסה בכתיבת מוזיקה קאמרית, אך בשנה זו, מלבד חמישיית הפסנתר, כתב גם שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית פסנתר ורביעיית פסנתר.
שומאן הוא המלחין החשוב הראשון שכתב חמישיית פסנתר בהרכב זה (פסנתר ורביעיית מיתרים), ובעקבותיו הפך ההרכב הזה להרכב הסטנדרטי של חמישיית פסנתר, ויצירות רבות נכתבו אחריו להרכב זהה.
קלרה שומאן ביצעה את החמישייה לראשונה ב-1843 באולם הקונצרטים גוונדהאוס בלייפציג, ולאורך חייה שבה וביצעה אותה פעמים רבות.
היצירה זכתה לפופולריות רבה, אף כי פרנץ ליסט הסתייג ממנה כששמע אותה לראשונה, וקבע כי היא "לייפציגאית מדי" – כוונתו הייתה לכך שהיא שמרנית מדי, בניגוד לנטיותיו של ליסט עצמו, ההולך בגדולות.
מעט אחרי צאתה של החמישייה לאור הציע שומאן למו"ל שלו, ברייטקופף את הרטל, להוציא לאור גם עיבוד לפסנתר בארבע ידיים, אך הצעתו לא התקבלה.
רק ב-1854 חיבר יוהנס ברהמס, חברם הקרוב של שני בני הזוג, עיבוד כזה כמתנת יום-הולדת לקלרה שומאן.
כתב היד של היצירה שמור בספריית האוניברסיטה והמדינה בבון (Universitäts - und Landesbibliothek Bonn).
לחמישיית הפסנתר של שומאן ארבעה פרקים, במבנה הסונאטה המקובל:
אלגרו ברילאנטה (מהיר ומבריק) בצורת סונאטה, הבנוי סביב מוטיב קל לזיהוי של ארבעה צלילים המגדירים שני מרווחים עולים.
הנושא הראשון מוצג פעם אחת ב"טוטי" (כל הכלים יחד), פורטה ועם הדגשה מפרידה על כל אחד מארבעת הצלילים, ופעם שנייה בגרסה שקטה יותר שמוביל הפסנתר.
הנושא השני (שמגיע אחרי מעבר עדין בפסנתר) מבוסס על דיאלוג בין הצ'לו והוויולה, שבו הוויולה מנגנת את אותו המוטיב של הצ'לו, אך בהיפוך.
האקספוזיציה מסתיימת בקול תרועה ובשיבה אל הנושא הראשון, והפיתוח נפתח במעבר שקט באוניסון בין הכלים: מוטיב סינקופטי בצלילים נמוכים, המזכיר את המוטיב השולט בקונצ'רטו לפסנתר של שומאן – ייתכן שמוטיב זה, המרמז למוטיב דומה בפידליו של בטהובן, התקשר אצל שומאן בדמותה של קלרה אשתו, ששתי היצירות מוקדשות לה.
הפיתוח מבוסס כולו על הנושא הראשון, שמחציתו השנייה, בתווים מהירים, משמשת כתבנית ליווי לכל אורך הפיתוח.
אחרי הרפריזה, קודה קצרה נועלת את הפרק.
און פוקו לרגמנטה (באיטיות מה), וכן הכותרת In modo d'una marcia, כלומר, בנוסח מארש.
זהו מארש אבל בדו מינור, הבנוי בצורת ריקוד עם שני חלקי טריו – צורה ששומאן השתמש בה לעיתים קרובות.
החלק העיקרי סובב כולו סביב מוטיב יחיד, המנוגן כל פעם בכלי אחר כאשר הכלים האחרים מלווים אותו בצלילים קצרים – תחבולה מוכרת במארשי אבל, שנועדה להזכיר את תופי המצעד.
חלק הביניים הראשון מורכב גם הוא ממנגינה קצרה השבה וחוזרת מספר פעמים, אבל הפעם הסולן הוא הכינור הראשון, בתפקיד לירי ורב הבעה, והכלים האחרים משמשים לו כליווי ממלמל.
אחרי כן חוזר קטע המארש, בגרסה מקוצרת, ובסופו מעבר המבוסס על אותו מוטיב אוניסון מן הפרק הראשון.
מוטיב זה מוליך לטריו השני (אג'יטטו, כלומר "נסער"), המבוסס גם הוא על מוטיב יחיד, בטריולות מהירות.
הפעם הכלי המוביל הוא הפסנתר, כשכלי המיתר מספקים לו הדגשות קצרות בצלילים חוזרים, המזכירים לנו שלמרות הטמפו המהיר אנחנו עדיין מאזינים למארש אבל.
בסופו של הטריו הזה מגיע אולי אחד הקטעים המרשימים ביצירה – נושא המארש חוזר שנית, אבל עדיין בטמפו ובאווירה של קטע האג'יטטו – כאילו הטריו הקצר לא הספיק לפרוק את כל האנרגיה הצבורה בו.
בעוד הוויולה מנגנת את מנגינת המארש, הפסנתר מלווה בטריולות סוערות ואילו הכינור הראשון והצ'לו באוניסון מצטטים את הטריו שזה עתה נגמר.
הכינור השני בינתיים, באפקט מזרה אימה, מנגן טרמולו שטוען את הקטע כולו באווירה טראגית ודרמטית.
כל המעבר הזה קצר למדי, והוא מוליך לחזרה אל הטריו הראשון ולבסוף לחזרה אל המארש המקורי.
כך נוצר מבנה של ABACABA, אף כי לא כל סקציות ה-A זהות זו לזו, וכך גם שתי סקציות ה-B.
בגרסת הטיוטה של החמישייה כלל הפרק הזה טריו שלישי (שיצר מבנה כללי של ABACADABA), אבל שומאן ויתר עליו בעת ההכנה לדפוס.
סקרצו – מולטו ויוואצ'ה (בחיות רבה) במי-במול מז'ור.
פרק זה, הבנוי במתכונת של סקרצו עם שני פרקי טריו, שהייתה חביבה על שומאן, מביא לשיאה את יכולתו של שומאן ליצור מוזיקה מרתקת תוך שימוש במינימום חומרים.
הסקרצו ושני פרקי הטריו, כל אחד בנפרד, מבוססים על מוטיב יחיד, קצר ופשוט.
הסקרצו מבוסס על סולם מז'ורי עולה (ועל היפוכו, כלומר סולם יורד), הטריו הראשון (סול-במול מז'ור) מבוסס על מוטיב פשוט בן שתי קווינטות יורדות, המזכיר היפוך של הנושא הראשון בפרק הראשון; והטריו השני (לה-במול מינור) מבוסס על מוטיב קצרצר בן שמונה צלילים מהירים בליווי קצבי הבנוי מקבוצות של שלושה אקורדים.
בכל אחד מהחלקים אין כמעט חומר מוזיקלי חדש למעט המוטיבים הפשוטים, ואף על פי כן הם אינם משעממים את האוזן – להפך, הם מלאי חן ואנרגטיים.
קודה קצרה ונמרצת מסיימת את הפרק.
הפרק האחרון, אלגרו מא נון טרופו (מהיר אך לא מהיר מדי) נפתח בסולם דו מינור, המינור היחסי של מי-במול מז'ור, הסולם העיקרי ביצירה, שעל פי הקונבנציה אמור להיות סולם הפרק האחרון.
הפסנתר מנגן את הנושא הראשון באוקטבות מלווה בצלילים מהירים בשמיניות בכלי הקשת.
הנושא השני, עדין יותר מן הנושא הראשון הרציני והמרובע, מתאפיין בזרם של שמיניות רכות בפסנתר ומקצבים המזכירים מעט ריקוד עממי.
הפרק מסתיים בקודה מורחבת שבה שני קטעי פוגאטו: תחילה פוגאטו המבוסס על הנושא הראשי עם נושא-נגדי בשמיניות מהירות, ואחריו פוגאטו השוזר את הנושא הראשי עם נושא הפרק הראשון.
חמישים גוונים של אפור הוא רומן אירוטי משנת 2011 שנכתב על ידי הסופרת הבריטית אי.
עלילת הסיפור מתרחשת בעיקר בסיאטל.
זהו הכרך הראשון בטרילוגיית חמישים גוונים, העוקבת אחר מערכת היחסים העמוקה בין בוגרת קולג', אנסטסיה "אנה" סטיל, ואיש עסקים מצליח, כריסטיאן גריי (Grey פירושו אפור, מכאן כפל משמעות שאבד בתרגום לעברית: חמישים גוונים לגריי).
היצירה ידועה בשל הסצנות האירוטיות המפורטות במיוחד ומאופיינות באלמנטים של תנוחות מיניות הכוללות שעבוד/משמעת, דומיננטיות/כניעה, סדיזם/מזוכיזם.
אנסטסיה "אנה" סטיל היא סטודנטית, לאחר שחברתה קייט, העורכת את עיתון הסטודנטים, חולה היא מחליפה אותה בראיון של כריסטיאן גריי בן ה-27, יזם צעיר, עשיר ומצליח, אנה נמשכת אליו אך גם מפחדת ממנו.
אנה יוצאת לשתות עם חבריה, ובמהלך הבילוי, היא מתקשרת לכריסטיאן בעודה שיכורה.
כריסטיאן מודיע לה שהוא יבוא לאסוף אותה מפני שהיא שתתה יותר מדי.
אנה יוצאת החוצה כדי לנשום מעט אוויר צח, וחוזה מנסה לנשק אותה, אך נעצר בידי כריסטיאן שהגיע למקום.
אנה עוזבת יחד עם כריסטיאן, אבל לא לפני שהיא מגלה שקייט החלה לפלרטט עם אחיו של כריסטיאן, אֶלִיוֹט.
מאוחר יותר, אנה מתעוררת ומוצאת את עצמה בחדר המלון של כריסטיאן, שם הוא נוזף בה על כך שהיא אינה שומרת על עצמה.
לאחר מכן כריסטיאן חושף בפניה שהוא רוצה לשכב איתה.
תחילה הוא אומר שאנה תצטרך לחתום על הסכם לפני שיהיה ביניהם מגע כלשהו, אבל הוא לא עומד בפיתוי ומנשק אותה במעלית.
אנה יוצאת עם כריסטיאן, והוא מטיס אותה במסוק שלו אל הדירה שלו.
שם, כריסטיאן מתעקש שאנה תחתום על הסכם סודיות האוסר עליה לדבר על כל דבר שמתרחש ביניהם, ואנה מסכימה.
הוא מזכיר עוד מסמכים שהיא צריכה לחתום עליהם, אך תחילה הוא לוקח אותה אל חדר המשחקים שלו שמלא בצעצועים ומכשירים של BDSM.
שם הוא מודיע לה שהחוזה השני יהיה זה של שליטה וכניעה, ושלא יהיה ביניהם קשר רומנטי, רק מיני.
החוזה אף אוסר על אנה לגעת בכריסטיאן או ליצור עמו קשר עין.
בשלב הזה, כריסטיאן מגלה שאנה היא בתולה ומסכים לקחת את הבתולים שלה מבלי שהיא חתמה על החוזה.
לאחר מכן אנה וכריסטיאן שוכבים.
בבוקר למחרת, אנה וכריסטיאן שוב שוכבים, ואמא שלו, שמגיעה רגעים ספורים אחרי האקט המיני שלהם, מופתעת לפגוש את אנה, מאחר שהיא חשבה שכריסטיאן הוא הומוסקסואל מפני שהיא מעולם לא ראתה אותו עם אישה.
מאוחר יותר, כריסטיאן יוצא עם אנה לאכול והוא חושף בפניה שאיבד את בתוליו בגיל חמש עשרה לאחת מחברותיה של אימו, ושמערכות היחסים הקודמות שלו, שהתנהלו תחת חוזה השליטה והכניעה, נכשלו עקב חוסר התאמה.
הם קובעים לצאת שוב, וכריסטיאן מסיע את אנה אל הדירה שלה, שם היא מגלה שהיא קיבלה מספר הצעות לראיונות עבודה, ומודה בפני קייט שהיא שכבה עם כריסטיאן.
במהלך הימים הבאים, אנה מקבלת מספר חבילות מכריסטיאן.
הן כוללות מחשב נייד, על מנת ששניהם יוכלו לתקשר אחד עם השנייה, מאחר שלא היה לאנה מחשב משלה, וגרסה מפורטת יותר של חוזה השליטה והכניעה.
היא וכריסטיאן מתכתבים באימייל, ואנה מתגרה בו ומסרבת לקבל סעיפים מסוימים בחוזה, כמו לאכול מזון מרשימה שנקבעה מראש.
מאוחר יותר, אנה נפגשת עם כריסטיאן על מנת לדון על החוזה, אך נהיית המומה יותר מהאפשרות לחתום על הסכם ה-BDSM ביניהם, ומהאפשרות לקיום קשר מיני עם כריסטיאן, אשר לא תהיה בו רומנטיקה.
לאחר שהיא מבינה שיש לה רגשות כלפי כריסטיאן, היא עוזבת אותו ולא נפגשת עמו עד טקס סיום הלימודים שלה, בו הוא נושא נאום בתור אחד התורמים לאוניברסיטה.
אחרי הטקס, אנה מסכימה לחתום על חוזה השליטה והכניעה.
אנה וכריסטיאן שוב נפגשים כדי להמשיך לדון על החוזה, והם עוברים על הגבולות הרכים והקשים של אנה.
כריסטיאן מרביץ לאנה בישבן בפעם הראשונה; החוויה הזו משאירה אותה מגורה ומעט מבולבלת.
תחושת הבלבול מתגברת כשכריסטיאן ממשיך לשלוח לה מתנות, ומהעובדה שהוא מבקש ממנה לפגוש את המשפחה שלו.
השניים ממשיכים בהסכם שלהם מבלי שאנה חתמה על החוזה.
אחרי שאנה הצליחה להשיג עבודה בבית ההוצאה לאור "סיאטל אינדפנדנט פאבלישינג", היא ממשיכה לכעוס על שחתמה על הסכם הסודיות שמונע ממה לדבר על כל פרט שהוא, ועל מערכת היחסים המסובכת שלה עם כריסטיאן.
המתח בין אנה וכריסטיאן מגיע לנקודת השיא אחרי שאנה מבקשת מכריסטיאן להעניש אותה כדי שהיא תדע כמה קיצוני יכול להיות קשר של BDSM עם כריסטיאן.
כריסטיאן נענה לבקשתה של אנה, ומצליף בה 6 פעמים באמצעות חגורה מעור.
אנה מבינה שהם אינם מתאימים זה לזו.
אנה עוזבת את כריסטיאן, מרגישה הרוסה, וחוזרת אל הדירה שהיא חולקת עם קייט, וכך הספר מסתיים.
הספר השני בטרילוגיה, "חמישים גוונים של אופל" ממשיך מאותה נקודה בה עצר הספר הראשון.
חממת מי ים היא מבנה של חממה שמאפשר הצמחת גידולים באזורים צחיחים, באמצעות מי ים ואנרגיה סולארית.
הטכניקה כרוכה בשאיבת מי ים (או הזרמה, במקרה של מיקום מתחת לגובה פני הים) למיקום צחיח ולאחר מכן חשיפתו לשני תהליכים: ראשית, הוא משמש כדי ללחלח ולקרר את האוויר, ושנית, הוא מתאדה על ידי חימום בחום השמש והתפלתו לייצור מים מתוקים.
לבסוף, אוויר הלח הנותר משוחרר מהחממה ומשמש לשיפור תנאי הגידול לצמחים באוויר הפתוח.
הטכנולוגיה הוצגה על ידי הממציא הבריטי צ'רלי פאטון בתחילת 1990 והוא פותחה על ידי חברתו בבריטניה חממת מי ים בע"מ.
למלח הנוצר מהתהליך, כמו גם חומרים נוספים, ישנם שימושים נוספים.
חממת מי-ים יכולה להיות פתרון למשבר מים.
רעיון חממת מי ים נחקר לראשונה ופותח בשנת 1991 על ידי חברתו של צ'ארלי פאטון Light Works בע"מ, פרויקט הפיילוט הראשון החל בשנת 1992 עם חיפוש אחר אתר מבחן שנמצא לבסוף באי הקנרי טנריפה.
אבטיפוס של חממת מי ים הורכב בבריטניה ונבנה באתר בטנריפה.
התוצאות מפיילוט זה אישרו את הרעיון והוכיחו פוטנציאל לאזורים צחיחים אחרים.
העיצוב המקורי של הפיילוט התפתח לדגם בעלות נמוכה באמצעות שימוש במבנים קלים ובשימוש בחומרים חכמים.
מבנה זה נועד להיות חסכוני ומתאים לחומרים הזמינים במקום הבנייה.
העיצוב נבדק לראשונה ואומת באמצעות חממת מי ים שנייה שנבנתה בחופי האי אל איירם, אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בשנת 2000. בשנת 2004 הושלמה בניית חממת מי ים שלישית ליד מוסקט, עומאן בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת סולטאן קאבוס.
פרויקטים אלה אפשרו אימות של מודל סימולציה תרמודינמית, שבהתחשב בנתונים מטאורולוגיים מתאימים, יחזה במדויק ולכמת את ביצועי חממת מי הים בחלקים אחרים של העולם.
בשנת 2010, נבנתה חממת מי ים לצרכים מסחריים באוסטרליה.
המפעל כעת פועל באופן עצמאי כחוות Sundrop Pty בע"מ.
חממת מי ים משתמש בשמש, ים והאטמוספירה כדי לייצר מי שתייה ואוויר קריר.
התהליך משחזר את המחזור ההידרולוגי הטבעי בסביבה מבוקרת.
קיר החזית של הבניין מאייד את מי הים.
הוא מורכב מסורג העשוי בצורת חלת דבש ופונה לכיוון הרוח הנושבת.
מי הים מחלחלים מבעד לסורג, מקררים וממלאים את האוויר בלחות, שעובר לאזור הנטיעות.
אור השמש מסונן דרך גג שנבנה במיוחד
כשהוא לוכד אור אינפרא אדום, ובמקביל מאפשר לאור הנראה לעין לעבור, ליצירת פוטוסינתזה.
דבר זה יוצר תנאים אופטימליים לגדילה – קרירות ולחות יחד עם אור בעצמה גבוהה.
מי ים שחוממו בגג עוברים דרך מאייד שני ליצירת אוויר חם ורווי, אשר לאחר מכן זורם דרך מעבה המקורר על ידי מי ים הנכנסים.
הפרש הטמפרטורות גורם למים מתוקים להתעבות על זרם האוויר.
כמות המים המתוקים נקבע על ידי טמפרטורת אוויר, הלחות היחסית, קרינת השמש ושיעור זרימת האוויר.
תנאים אלה יכולים להימדד עם נתונים מטאורולוגיים מתאימים, המאפשרים לתכנן מראש כדי להתאים את המודל לכל מקום בהתאמה.
חממת מי ים מאדה הרבה יותר מים מאשר היא מעבה בחזרה למים מתוקים.
אוויר לח זה אובד בגלל שיעור גבוה של אוורור כדי לשמור על היבולים קרירים ולספק להם חמצן.
פליטת האוויר הלח הגבוהה מספקת תועלת מסוימת לטיפוח גידולים בסמיכות לחממה.
התהליך זכה למספר פרסים, ביניהם:
פרס מוזיאון העיצוב עבור עיצוב תעשייתי ואדריכלות בת-קיימא (1999)
פרס המוסד להנדסה וטכנולוגיה לקיימות (2006)
פרס הטכנולוגיה, המוזיאון לטכנולוגיה, סן חוזה, קליפורניה (2006)
פרס סנט אנדרוז לסביבה (2007)
חמישים גוונים של אפור הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי ארוטי מסוגת דרמה רומנטית שיצא בשנת 2015. הסרט בוים על ידי סאם טיילור-ג'ונסון עם תסריט של קלי מרסל, והוא מבוסס על רומן בשם זה משנת 2011 מאת הסופרת אי.
בסרט מככבת דקוטה ג'ונסון כאנסטסיה סטיל, סטודנטית שמתחילה מערכת יחסים סאדו-מזוכיסטית עם איש עסקים צעיר בשם כריסטיאן גריי (ג'יימי דורנן).
סרט ההמשך, "חמישים גוונים של אופל", יצא ב-10 בפברואר 2017. ב-9 בפברואר 2018 יצא עוד סרט המשך, "חמישים גוונים של שחרור".
בשנת 2016 יצא סרט פרודיה על הסרט בשם "חמישים גוונים של שחור".
חייה של הסטודנטית לספרות, אנסטסיה "אנה" סטיל, משתנים לתמיד לאחר שהיא פוגשת גבר עשיר ויפה תואר בשם - כריסטיאן גריי (Grey פירושו אפור, מכאן כפל משמעות שאבד בתרגום לעברית: חמישים צללים לגריי).
גריי משמש כמנכ"ל "גריי אחזקות בע"מ" וחובב BDSM.
לאחר שהוא פוגש את אנה הוא מחליט לחשוף בפניה את עולמו, ומציע לה עסקה עם חוזה כך שהיא תהפוך להיות הנשלטת שלו.