tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט צולם במשך עשר שנים והוא מתעד את יצירתו של אלי שמיר, ואת תחילת התמודדותו עם מחלת פרקינסון שאובחנה תוך כדי עשיית הסרט.
אליאב אלבז (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כמפקד בה"ד 1. קודם לכן שירת כמפקד חטיבת בנימין, מפקד חטיבת שועלי מרום, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד גדוד 890.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1999, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם בגדוד, והשתתף בלחימה בדרום לבנון.
עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה בפלוגת מסלול נובמבר 2001, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע מסע בצבעים ובמבצע חומת מגן.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד הפלוגה.
לאחר חצי שנה חזר לשירות, ומונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 202, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
חודש וחצי לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה, מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 202, והוביל אותה בלחימה כנגד החזבאללה.
בעת מבצע עופרת יצוקה היה בחופשת לימודים.
הוא קטע את לימודיו ושב לחטיבה, ומונה לסגן מפקד גדוד ב' בגדוד 202 עד לסיום המבצע.
בסיום לימודיו עבר ליחידת מגלן שם מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת מגלן.
בהמשך חזר לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
ב-7 ביולי 2021, הרמטכ"ל, אביב כוכבי, נזף בו פיקודית ועיכב את קידומו בדרגה בשנה, בעקבות מותו של מלש"ב שנהרג ב-11 באפריל 2019, כתוצאה מפגיעת אוטובוס במהלך גיבוש לחטיבת הצנחנים, שהיה תחת אחריותו הפיקודית במסגרת תפקידו כמפקד בא"ח צנחנים.
ב-18 באוגוסט 2021 מונה למפקד חטיבת בנימין.
ב-10 באפריל 2022 במהלך גל טרור, ירה למוות בצעיר יהודי בעל צרכים מיוחדים, שחטף באיומי אקדח דמה נשק מחיילת בצומת אשקלון, לאחר שחשד בו כי הוא מחבל.
ב-26 בפברואר 2023 הורה לעצור מפגינים יהודים בטענה שהם תקפו אותו; למחרת קבעו שני בתי משפט על בסיס עדויות וצילומים כי גרסתו אינה אמינה והורו לשחרר את העצורים.
ב-23 באוגוסט 2023 סיים את תפקידו כמפקד חטיבת בנימין.
ב-11 באוגוסט 2025 סוכם למפקד עוצבת סיני בפיקוד הדרום בדרגת תא"ל.
אלבז נשוי ליעל ואב לשלושה.
בעל תואר ראשון בממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אלי שפרכר (נולד ב-9 באוגוסט 1963) הוא רופא ומדען ישראלי, פרופסור לרפואה ומנהל המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי.
לשעבר סמנכ"ל מחקר ופיתוח ומנהל מערך העור.
שפרכר נולד בבלגיה להורים ניצולי שואה.
אימו שושנה עבדה כווירולוגית במכון פסטר בבריסל והייתה בין חלוצי חקר האיידס.
אביו, ניקו, היה כימאי ועבד בתעשייה.
שפרכר סיים את לימודי התיכון בעיר ווטרלו שבבלגיה בשנת 1981. בין השנים 1982–1990 למד רפואה (MD) והשלים תואר שלישי (PhD) בווירולוגיה מולקולארית ב.
לאחר שירות צבאי בן חמש שנים, התמחה ברפואת עור ב.
במהלך ההתמחות, השתלם בגנטיקה של האדם (Post-Doctoral Fellowship) באוניברסיטת תומאס ג'פרסון בפילדלפיה, ארצות הברית.
שפרכר גם בעל תואר MBA מאוניברסיטת תל אביב.
שפרכר נשוי בשנית לחגית, רופאת עור, ואב לארבעה.
בין השנים 2006–2008 כיהן שפרכר כסגן מנהל מכון רפפורט למחקר ב, ייסד וניהל את המרכז לגנטיקה תרגומית.
מאז 2008 ועד 2016 כיהן כמנהל מערך רפואת העור במרכז רפואי ת"א.
שימש כסמנכ"ל בטיחות המטופל וניהול סיכונים (2016–2019) לאחר מכן שימש כסמנכ"ל מו"פ וחדשנות במרכז הרפואי עד שנת 2024 ולקראת סוף שנה זו נבחר להחליף את פרופ' רוני גמזו בתפקיד מנכ"ל המרכז הרפואי.
בין השנים 2010-2014 שימש יו"ר ועדת הבחינות ברפואת עור.
שפרכר פרופסור מן המניין ב באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מחזיק בקתדרה ע"ש פרדריק רייס לרפואת עור.
אלי שפרכר עמד בראש צוות אשר פיתח מודל לחיזוי תחלואת הקורונה שאומצה על ידי רוני גמזו.
שפרכר חוקר את הבסיס הגנטי של מחלות העור.
עבודותיו של שפרכר התפרסמו בעיתונות המובילה בעולם.
גילוי המנגנון המבקר על היווצרות טביעות האצבעות זיכה אותו ואת צוותו במקום בין "60 התגליות והפיתוחים הישראליים שהשפיעו על העולם" מטעם משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
שפרכר פרסם מעל ל-300 עבודות מדעיות, שימש מנטור למעל 40 סטודנטים לתארים שונים, ומרצה באוניברסיטה הן בתחום הגנטיקה והן בתחום רפואת העור.
שפרכר כתב פרקים בספרי הלימוד המרכזיים ברפואת עור וכן משמש עורך משנה לספר Rook's Textbook of Dermatology.
אלי ששון (נולד ב-29 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ששון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
ב-16 בנובמבר 2002 ששון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד מכבי תל אביב.
ב-1 בדצמבר 2002 הבקיע צמד ובישל שער נוסף בניצחון 0-5 נגד מ.ס.
בינואר , ששון הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, בה היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי כעשרים שנות היעדרות.
עונה לאחר מכן חזר לבית"ר ורשם רק הופעה אחת במחזור האחרון של העונה.
בקיץ , ששון הושאל להפועל פתח תקווה.
לאחר סיום הקריירה אלי ששון עוסק באימון ילדים.
אָלִי שרלוק היא זמרת-יוצרת, גיטריסטית, זמרת רחוב ואושיית רשת אירית, שהחלה את דרכה האמנותית בגיל 11 במופעי יחידה ברחוב גרפטון שבדבלין.
היא התפרסמה ביוני 2017 בזכות סרטון יוטיוב שבו ביצעה גרסת כיסוי לשיר "Supermarket Flowers" של אד שירן.
הסרטון הפך לוויראלי בפייסבוק, עת צבר חצי מיליון צפיות עם פרסומו, ובשבעת החודשים הבאים צבר הסרטון 6 מיליון צפיות ביוטיוב.
שרלוק ממשיכה להופיע ברחוב גרפטון, במקביל להתפתחות הקריירה שלה.
אלי שרלוק נולדה ב-5 באפריל 2005 בפרוור דגלאס שבעיר קורק.
אמה נפטרה בהיות אלי בגיל 9. בשנת 2016, בגיל 11, החלה שרלוק להופיע ברחוב גרפטון.
הפרסום שזכתה לו גרר תופעות של בריונות כלפיה בבית הספר היסודי, והיא עזבה את בית הספר ועברה לחינוך ביתי.
שרלוק ממשיכה להופיע ברחוב מדי שבוע כשלצידה אביה, מארק שרלוק, המשמש כמנהל המוזיקלי שלה, מצלם את הופעותיה ומעלה את הסרטונים ליוטיוב.
בשנת 2017 השתתפה שרלוק בעונה ה-12 של תוכנית המציאות "Britain's Got Talent", ועברה לסיבוב השני של התוכנית.
באוגוסט באותה שנה היא הופיעה בחלק האמנותי של תחרות מלכת היופי של אירלנד, "Miss Universe Ireland".
בינואר 2018 היא התארחה במופע של אלן דג'נרס, וביצעה בתוכנית גרסת כיסוי לשירה של אדל "Million Years Ago".
בפברואר באותה שנה שרה שרלוק את "Perfect" של אד שירן, בתוכנית "המופע של ריי ד'אקרי" , בערוץ הטלוויזיה האירי "RTÉ One" .
מיד אחר כך היא הוחתמה על ידי ראיין טדר, סולן להקת "ואן ריפאבליק", על חוזה הקלטות של חמש שנים עם חברת התקליטים "Patriot Records" שבבעלותו.
באירלנד, שרלוק קיימה הופעות חיות בבית האופרה של קורק, עיר הולדתה (דצמבר 2016), שם ביצעה בין היתר את שירו של ג'סטין ביבר, "Mistletoe", באולם "סייפרוס אווניו" בקורק (דצמבר 2018), וקונצרט בתיאטרון אולימפיה בדבלין (אפריל 2019).
במהלך ביקורה בלוס אנג'לס באוקטובר-נובמבר 2019, התארחה שרלוק במופעי רחוב של הכנרת קרולינה פרוצנקו בטיילת רחוב 3 בסנטה מוניקה, כשהן מלוות על ידי אלה פרוצנקו, אמה של קרולינה, בנגינה על פסנתר חשמלי.
השתיים ביצעו בין היתר גרסאות כיסוי ל-"Hero" של אנריקה איגלסיאס, "Hello" של אדל, ו-"Let Her Go" של פסנג'ר.
בשנת 2020 ביצעה שרלוק את שיר הנושא של הסרט המונפש האירי "חג המולד של אנג'לה 2" , כשיר הסיום.
בינואר 2020 היא השתתפה בקונצרט הצדקה "Channel Aid" שהתקיים באולם "אלבפילהרמוני" בהמבורג, גרמניה, ובפברואר באותה שנה הוציאה שרלוק מיני-אלבום ראשון ובו גרסת כיסוי לשיר "At Last" בעיבוד רית'ם אנד בלוז שביצעה בזמנה אטה ג'יימס.
במרץ 2020 היא הצטרפה כזמרת ליווי לסיבוב הופעות של "ואן ריפאבליק" בפריז, קלן, אוטרכט, וב"לונדון פלאדיום" , לונדון.
ביוני באותה שנה היא הופיעה בפרק האחרון של הסדרה החינוכית "Home School Hub" שהפיקה הטלוויזיה האירית כחלק מההתמודדות עם הסגר הכללי על בתי הספר במדינה, עקב מגפת הקורונה.
בתוכנית זו ביצעה שרלוק את "Can't Stop the Feeling" של ג'סטין טימברלייק.
עוד בשנת 2020, שרלוק השתתפה בקבוצת נשים אמניות בשם "נשים איריות בהרמוניה", שהקליטה גרסת כיסוי לשיר "Dreams" של הקרנבריז, כתמיכה במאבק באלימות במשפחה.
שרלוק משתפת פעולה עם מוזיקאים אחרים ברחוב גרפטון, בהם: פאביו רודריגס (שירה וגיטרה אקוסטית), ג'ון מקמאהון (תופים), וג'ייסון מקנמארה (גיטרה).
מדי פעם הם מופיעים במשותף או מבצעים איתה דואטים.
הביצוע עם פאביו רודריגס ל"-Billie Jean" מיולי 2020, צבר קרוב ל-57 מיליון צפיות ביוטיוב.
בנוסף, היא מופיעה לעיתים קרובות עם הרכב מוזיקלי בשם "The 3 Busketeers", המשמש בהופעות אלה כלהקת ליווי: רפאל זקאריאס וסקס – גיטרה, חוסה קריסטבו – גיטרה בס, והמתופף חוליו לימה.
בינואר 2022 חוללה שרלוק סערה זוטה ברשתות החברתיות, כאשר הציבה ברחוב מכשיר לסליקת אשראי בצירוף בקשה מהעוברים והשבים לתת תשר בסך שלושה אירו כל אחד.
אחרי שהדבר הופץ בסרטון טיקטוק, היא קיבלה גל של גינויים מצד טרולים ברשתות, שכינו אותה "חצופה" ו"מביכה", ולאלה נוספו ביקורות וטענות אחרות, על שהיא הכתיבה לקהל את הסכום, שלא כל אחד יכול לתת.
לאור התגובות השליליות, שרלוק הסבירה שכל ההכנסות מתשרים מיועדות לחלוקה ללהקה, והיא לא לוקחת דבר לעצמה.
שיתופי פעולה נוספים שהצליחו במיוחד: Purple Rain , דואט עם ג'סיקה דולאן, ו-Ain't No Sunshine, דואט עם סבסטיאן שוב.
ביוני 2022 שהתה שרלוק בלונדון, שם כתבה פזמונים מקוריים עבור אלבום עתידי, בצוותא עם סטיב גאריגן, הגיטריסט של להקת "קודאליין" האירית.
באותה עת הביעו מספר חברות תקליטים עניין להחתימה על חוזה בהגיעה לגיל 18, בהן: "פולידור רקורדס", "סוני מיוזיק", "יוניברסל מיוזיק", "אטלנטיק רקורדס" ו"דיסני מיוזיק" .
בנוסף על גרסאות הכיסוי ביוטיוב, אלי שרלוק כותבת ומלחינה פזמונים מקוריים.
ערוץ היוטיוב של אלי שרלוק נוצר ב-26 בדצמבר 2014, ובינואר 2022 הוערך שווי הערוץ ב-2.2 מיליון דולר.
ב-10 באוגוסט 2023 ציינה שרלוק את חציית רף מיליארד הצפיות בהפצת קליפ שנערך מקטעי ביצועים שלה ל"Perfect" של אד שירן, לאורך שבע שנות פעילותה ברחוב גרפטון.
בספטמבר 2024 הגיע מספר המנויים על הערוץ ל-6.19 מיליון, ונמנו מעל מיליארד ו-385 מיליון צפיות בו.
כמו כן, היא מפעילה ערוץ בפלטפורמת המנויים "פטריאון" .
מספר העוקבים אחרי חשבון האינסטגרם שלה עמד בספטמבר 2024 על 3.1 מיליון, ואחרי דף הפייסבוק שלה עקבו באותו מועד כ-4 מיליון איש.
בנובמבר 2022, שרלוק השיקה פודקאסט בשם "Street Talk" (בעברית: "שיח רחוב") במשותף עם מל מארינס, זמרת-יוצרת, מלחינה וזמרת רחוב, ילידת ברזיל ותושבת קורק.
אליאור לוי (נולד ב-2 בספטמבר 1977) הוא עיתונאי ישראלי, ראש תחום הפלסטינים בכאן חדשות.
היה הכתב והפרשן לענייני פלסטינים של אתר ynet וידיעות אחרונות במשך 11 שנה.
הוא למד בבית הספר היסודי תומר רחל ובחטיבת הביניים דקל וילנאי בעיר.
ערבית למד מאז חטיבת הביניים (ובסיוע סבתו).
את שנות התיכון עשה בעירוני ג' בירושלים.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בין לאומיים ולימודי המזרח התיכון.
את דרכו העיתונאית החל ב-2008 כאשר החל לשמש כתב לענייני פלסטינים ברשות השידור.
ב-2011 עזב את רשות השידור ועבר ל-ynet ולידיעות אחרונות, שם החל לשמש ככתב ופרשן לענייני פלסטינים במקומו של עלי ואקד.
בין פרסומיו היו המגעים בין הליכוד לבכירים ברשות הפלסטינית על מנת לבקש תמיכה בבנימין נתניהו חודש לפני הבחירות לכנסת ה-24, הקמת נציגות חמאס בלבנון, וחשיפת תמונתו של המחבל הפלסטיני שהרג את לוחם ימ"ס בראל שמואלי.
לוי גם היה שליח ynet וידיעות אחרונות לבחריין ולאוקראינה.
ב-20 ביוני 2022 הודיע שלאחר כ-11 שנה ב-ynet וידיעות אחרונות, הוא עוזב את תפקידיו, ועובר לשמש ראש התחום הפלסטיני בכאן חדשות.
ב-6 ביולי 2022 פרסם את כתבתו האחרונה ב-ynet, וב-1 באוגוסט החל לעבוד רשמית בתאגיד השידור.
לוי נשוי ומתגורר בקיבוץ כרמיה שבעוטף עזה.
אליאו הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, שהופק על ידי אולפני "פיקסאר" והופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט בוים על ידי אדריאן מולינה, דומי שי ומדלין שרפיא.
בסרט מדבבים יונאס קיבריב וזואי סלדנה, והוא עוקב אחר אליאו סוליס, ילד שהופך לשגריר מטעם כדור הארץ לאחר שנחטף מרצונו בידי חייזרים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 ביוני 2025.
אליאו סוליס הוא ילד יתום, שמתגורר לאחר מותם של הוריו עם דודתו אולגה, מייג'ור בחיל האוויר האמריקאי שוויתרה על חלומה להפוך לאסטרונאוטית כדי לגדל את אחיינה.
אליאו מגיע במקרה לתערוכה סגורה העוסקת בחללית וויאג'ר 1 ונפעם מהרעיון של גילוי חיים מחוץ לכדור הארץ.
לאחר מספר שנים רוצה אליאו להיחטף על ידי חייזרים ובכל יום שוכב על חוף הים וממתין, אך ללא תוצאות.
ערב אחד מחבלים שני ילדים בריונים, ברייס וכיילב, ברדיו החובבים שלו שמוביל למריבה הגורמת לפציעה בעינו השמאלית, מה שמחייב אותו לחבוש עליה רטייה למשך שבועיים.
בבסיס הצבאי בו אולגה עובדת מתגנב אליאו לפגישת חירום, בה מציג גונתר מלמק, אחד העובדים וחובב תאוריות קשר, ממצאים לכך שחייזרים ענו לוויאג'ר ומציע לשלוח בחזרה מסר, אך אלה נדחים על ידי אולגה ועמיתיה.
אליאו משתמש במכשיר שהמציא מלמק כדי לשלוח מסר משלו, מה שגורם להפסקת חשמל כללית בבסיס וכתוצאה מכך אולגה כמעט מפוטרת מעבודתה.
היא כועסת על אליאו ומחליטה לשלוח אותו למחנה של תנועת נוער, ממנו הוא חושש מכיוון שגם ברייס וכיילב נמצאים שם.
במחנה, ערב אחד חומק אליאו מברייס, כיילב ושני בריונים אחרים שמנסים להפחיד אותו.
בבסיס הצבאי מקבלת אולגה מסר משונה מהחלל החיצון בתגובה לזה ששלח אליאו.
רגע לפני שאליאו מוכה על ידי הבריונים מגיעה חללית וחוטפת אותו.
בתוכה הוא פוגש אות או, מחשב-על נוזלי ומתקבל אל הקומיוניברס, ארגון בו תרבויות חייזריות שונות חולקות ביניהן ידע אודות עולמן.
שגרירים חייזריים, שחושבים בטעות כי הוא בנה את וויאג'ר, מכריזים עליו כמועמד לשגריר מטעם כדור הארץ.
לפני שהוא מספיק לתקן אותם הם נכנסים לפגישה עם לורד גריגון, מצביא שהודח המאיים לכבוש את חברות הקומיוניברס.
השגרירים מתכננים להשיב את אליאו בחזרה אך הוא מחליט להישאר ולשמש כשגריר ואו יוצר שיבוט שלו שימלא את מקומו על כדור הארץ.
אולגה מחזירה את השיבוט של אליאו הביתה לאחר שגילתה על הריב הקודם.
בינתיים, מנסה אליאו לנהל משא ומתן עם גריגון אך בטעות מרגיז אותו ומושלך לכלא.
בזמן שהוא מנסה לברוח הוא פוגש את בנו, גלורדון, ומחליט להשתמש בו כקלף מיקוח כדי לגרום לגריגון להניח לקומיוניברס.
הם מגיעים לקומיוניברס וגריגון מסכים לבטל את הפלישה בתמורה לחזרתו בשלום של בנו.
אליאו וגלורדון מתיידדים, כשהראשון מרגיש בודד ובלתי מובן על ידי דודתו והאחרון מתנגד להפוך למכונת מלחמה כמו אביו.
אליאו מתכנן להשתמש בשיבוטים כדי שיישארו יחד; גלורדון עובד לחללית מילוט בזמן שהשיבוט שלו נשלח אל אביו.
גריגון מבחין בהבדל ומשתמש בכוחות קריאת המחשבות של השגרירה קווסטה כדי לאתרם.
גריגון שולח חיילים למצוא את בנו בעוד שקווסטה, מאוכזבת מהתרמית של אליאו, מחזירה אותו לכדור הארץ.
באותו הזמן מפעיל גלורדון את החללית בטעות והיא טסה לכדור הארץ.
אליאו חוזר לכדור הארץ ומוצא את אולגה מחפשת אחריו בחוף הים יחד עם השיבוט שלו, לאחר שחשדה כי אינו אחיינה האמיתי.
לאחר שהתפייסו הם יוצאים לבסיס הצבאי, שם מוחזקת החללית.
השיבוט של אליאו מקריב את עצמו כדי להסיח את דעתם של כוחות הצבא בעוד אליאו ואולגה מתגנבים לבסיס ומוצאים את גלורדון בחללית, גוסס מהיפותרמיה.
הם טסים בחזרה לקומיוניברס, שם גריגון מציל את בנו ומתנצל בפניו ובפני השגרירים.
אליאו מוזמן להישאר בקומיוניברס אך מעדיף לחזור לכדור הארץ, נפרד מכולם ומוחזר לביתו יחד עם אולגה על ידי קווסטה.
לאחר שובו ממשיך אליאו להיות בקשר עם גלורדון באמצעות רדיו החובבים שלו.
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי שרון כהן.
ב-9 בספטמבר 2022, במסגרת אירוע D23, חשפה פיקסאר את סרטה החדש "אליאו", עם אדריאן מולינה, אשר יביים את הסרט, ומארי אליס דראם, שתפיק אותו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 ביוני 2025. במקור, הסרט היה צפוי לצאת לאקרנים ב-1 במרץ 2024, אולם הוא נדחה עקב שביתת השחקנים בהוליווד.
ולאחר מכן ב-13 ביוני 2025 בכדי למנוע תחרות ישירה עם סרט הלייב אקשן "הדרקון הראשון שלי" של דרימוורקס שיצא באותו התאריך.
אדריאן מולינה עזב את ההפקה לאחר שהחזון המקורי שלו שונה, בין היתר בעקבות הסרת אזכורים ורמיזות לזהות להט"בית של הדמות הראשית.
את מקומו מילאו דומי שי ומדלין שרפיאן.
בעקבות מבצע עם כלביא נדחתה הקרנת הסרט בישראל ל-26 ביוני 2025.
בשבוע הראשון באקרנים הרוויח הסרט 35 מיליון דולר מה שהופך את הסרט לסרט בעל ההכנסות הנמוכות ביותר בשבוע הראשון באקרנים שהוציאו פיקסאר.
הסרט סבל מירידה של 49% בהכנסות בשבוע השני ומסתמן כהפסד כספי משמעותי לדיסני.
באתר IMDb קיבל הסרט את הציון 7.0/10 על פי ביקורות משתמשים ומבקרים.
ב-Rotten Tomatoes אחוז ביקורות המבקרים החיוביות הוא 83% ואחוז ביקורות הקהל החיוביות הוא 90%.
ב-Metacritic הדירוג הממוצע של המבקרים לסרט היה 66%.
ציונים אלו מעידים על ביקורות חיוביות לרוב.
באתר הארץ אורון שמיר העניק לסרט ציון של 3.5 כוכבים וציין שהוא לא מושלם ובכל זאת רמה מעל המתחרים.
ב-ynet ארז דבורה העניק לסרט 3 כוכבים וציין שנפגעה יכולתו לעורר מחשבה ורגש כפי שקורה ברבים מסרטי האולפן.
בהקרנת ניסיון לגרסה המקורית של הסרט בשנת 2023 כנשאל הקהל האם יצפה בסרט הקולנוע אף אדם לא ענה שכן.
לפי החזון המקורי של הבמאי המקורי אדריאן מולינה היו רמיזות לזהות קווירית של הדמות הראשית.
נדרש ממנו להסיר את הרמיזות הללו מהסרט.
עקב סיבות אלו אדריאן מולינה עזב את הפרויקט בשנת 2024. את תפקיד הבימוי לדומי שי ומדלין שרפיא.
תחת עבודתן דמותו של אליאו הפכה לגברית יותר.
האזכור לבדיחה "A113" שמופיעה בכל סרטי פיקסאר מאז 1995 הופיע בסרט אליאו על תיקו של אליאו שעליו כתוב "Area A113" וגם במחשב של דודתi אולגה מתחת למספר קטלוג.
אליאב זוהר (נולד ב־15 בפברואר 2000) הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי ומוזיקאי ישראלי.
זוכה העונה התשיעית של "הכוכב הבא".
זוהר נולד בקריית גת לימית ומיקי זוהר.
אביו היה חבר במועצת קריית גת, נבחר כחבר כנסת ומונה לשר, ואימו מתווכת נדל"ן.
הוא הבכור מבין ארבעה אחים.
בגיל 13, הוציא את אלבומו הראשון.
כשהיה בן 16, עזב את בית הספר ופתח אולפן הקלטות.
בגיל 18, התגייס לצה"ל ושוחרר לאחר זמן קצר.
כשהיה בן 19 נרשם ללימודים בבית הספר רימון.
בשנת 2018 התמודד זוהר בתוכנית "אביב או אייל" ולא עבר את שלב הקהל.
בשנת 2022 הוציא את השירים "תפתחי חלון", "מדינה בהמתנה", "היא לא מבינה" ו"יש לך".
באותה שנה זכה בתוכנית המציאות "הכוכב הבא" בעונה התשיעית.
באודישן שלו ביצע שיר מקורי שלו, "מיכל" שמבוסס על אהבה נכזבת שעבר.
לאחר הצלחת האודישן עם ציון של 89% וכ-1.6 מיליון צפיות ביוטיוב, זוהר הוציא לאור את הגרסה הרשמית כסינגל, שהגיעה בשיאה למקום הרביעי במצעד מדיה פורסט.
זוהר נכנס לנבחרת וניצח במקום הראשון בגמר לאחר שגם בגמר ביצע את השיר "מיכל".
במהלך התוכנית, זוהר ביצע כמה משיריו המקוריים כמו "שדים בעיניים", "אצלי", "יש לך" ו"תפתחי חלון", שהגיע לצמרת מצעד מדיה פורסט.
באותה שנה, בפרק הראשון של העונה ה-20 של תוכנית החיקויים "ארץ נהדרת", הקומיקאי אוראל צברי חיקה את זוהר בחיקוי חד-פעמי לכבוד הפרק הראשון.
בנובמבר 2022, שחרר רשמית את השיר "שדים בעיניים" שביצע ב"כוכב הבא".
הסינגל הגיע למקום ה-18 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-14 בפברואר 2023 שחרר את השיר "אצלי" שגם אותו ביצע בכוכב הבא.
ב-20 במרץ 2023 שחרר זוהר את השיר "תלוי איך מסתכלים על זה".
ב-28 במאי 2023 הוציא את השיר "עוד לא עובר לי" עם סולן להקת 'היהודים' תום פטרובר.
אלבום הבכורה שלו, "מיכל", יצא לאור ב-30 ביולי 2023. בספטמבר 2023 זכה בתואר פריצת השנה של מדיה פורסט לשנת 2022.
ב-1 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוציא את השיר "בגוף אחד".
ב-11 במרץ 2024 הוציא את הסינגל "מה ששלך שלך".
ב-9 במאי של אותה השנה יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", בו ביצע זוהר את השיר "שירו של שפשף" לצד ליהי טולדנו.
ב-18 באוגוסט 2024 הוציא את הסינגל "תברחי".
ב-12 בדצמבר 2024 הוציא את הסינגל "איך בסוף", ראשון מתוך אלבומו השני.
ב-12 בינואר 2025, זוהר הוציא סינגל שני בשם "אז מה" מתוך אלבומו השני.
ב-16 בפברואר הוציא את הסינגל "אבודה בתל אביב".
ב-1 ביולי הוציא את השיר "ימים טובים באים עליי".
ביוני 2024 התארס לבת זוגו ספיר מסיקה.
באוגוסט 2025 נולדה להם בת.
זוהר מדבר באופן פתוח על קרבתו לדת, וסיפר שהוא מרבה לבקר במערת המכפלה שבחברון, טובל במקווה, קורא תהילים ומתפלל.
שםשנהמיקומי שיאאלבוםמדיה פורסט"תפתחי חלון"2022—מיכל"מדינה בהמתנה"—"היא לא מבינה"—"מיכל"2"יש לך"—"שדים בעיניים"18"אצלי"2023—"תלוי איך מסתכלים על זה"—"עוד לא עבר לי"(עם תום פטרובר)—סינגל ללא אלבום"בגוף אחד"—"מה ששלך שלך"2024—"שירו של שפשף"(עם ליהי טולדנו)—ישראל בידור – שרים למדינה"יחד לאחד"(עם המשקפיים של נויפלד)—סינגל ללא אלבום"תברחי"—"איך בסוף"—"אז מה"2025—"אבודה בתל אביב"—
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיפריצת השנה במוזיקהאליאב זוהרשיר השנה"מיכל"
אלי שכטר (נולד ב-17 ביולי 1957 תל אביב-יפו, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר ולעיתים החלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
אלי שכטר נולד בשכונת גבעת עלייה ביפו, להורים ניצולי השואה: יעקב בן העיר ברגסס שבצ'כוסלובקיה וליהודית מרומניה.
יעקב ואחיו התאום אפרים, נמנו עם תאומי מנגלה בעת שהיו במחנה ההשמדה אושוויץ.
מאושוויץ צעד האב יעקב בצעדת מוות למאוטהאוזן ובהמשך לגונסקירכן, ולבסוף שוחרר על ידי הצבא האמריקני.
ההורים עלו במסגרת העלייה ההמונית.
בגיל שמונה בהמלצת חברו רפי זוכר הצטרף אלי שכטר לקבוצת הילדים של מכבי יפו תחת המאמן צ'וצ'קו לוי.
בעונת 1975/1976 עלה לקבוצה הבוגרת, ומשחקו הראשון היה בעונה שלאחריה ב-18 בספטמבר 1976. שכטר שיחק בתפקיד הקשר ואחד ממשחקיו הבולטים היה ב-27 בינואר 1979, עת כבש את שער הניצחון במשחקה של מכבי יפו מול מכבי תל אביב אשר הסתיים בתוצאה 3–4 ליפו.
באותה העונה זכתה מכבי תל אביב באליפות המדינה בכדורגל.
ב-1980 נפצע שכטר בברכו ונעדר כארבעה חדשים מהמגרשים.
עונת 1984/1985 תחת המאמן מרדכי שפיגלר הייתה האחרונה במכבי יפו, ומשחקו האחרון בה היה ב-25 במאי 1985.
בעונת 1985/1986 עבר לשחק בהפועל ירושלים.
במחזור ה-15 הושאל להפועל תל אביב עד לסיום העונה.
לאחר כחודש וחצי, נפצע כאשר קרע את שריר הירך האחורי, וסיים את העונה.
עם זאת, זכה עם קבוצתו באליפות המדינה בכדורגל.
בעונת 1986/1987 שב לשחק בקבוצת הפועל ירושלים ובה שיחק עוד 2 עונות.
בהמשך שיחק עונה אחת בשורות הפועל באר יעקב תחת המאמן משה אוננה.
לאחר עונה זו פרש ממשחק פעיל.
בין השנים 1975–1977 שיחק בנבחרת הכדורגל של פיקוד מרכז ביחד עם אריה חביב וחנן אזולאי וזכה עימה שלוש שנים ברציפות באליפות צה"ל בכדורגל.
בין השנים 1976–1979 שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל ובכלל זה ב-25 בינואר 1977 במשחק בו גברה הנבחרת הצעירה על נבחרת יוון 0–2. שכטר נכלל בסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורגל תחת עמנואל שפר בקדנצייה השנייה שלו כמאמן הנבחרת.
לאחר סיום הקריירה פתח שכטר חנות תכשיטים בלוד.
שכטר מתגורר בשוהם, נשוי לשרי, והם הורים לשלושה ילדים וסבים לנכדים.
אליאב ליבליך (נולד ב-8 בספטמבר 1979) הוא משפטן, פרופסור חבר בפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום המשפט הבין-לאומי הפומבי וזכויות אדם.
אימו היא הפסיכולוגית והסופרת פרופסור עמיה ליבליך, ואביו היה הפרופסור לפסיכולוגיה ישראל ליבליך.
סבו מצד אימו הוא הרב ד"ר משה אריה קורץ, שהיה מנכ"ל משרד הסעד.
ב-2006 סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים ובלימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2007 סיים התמחות בבית המשפט העליון בלשכתו של השופט (בפועל) דוד חשין.
בשנת 2009 סיים (בהצטיינות) את לימודי התואר השני במשפטים באוניברסיטת קולומביה, בה סיים גם את הדוקטורט בשנת 2012.
משנת 2012 עד 2016 היה ליבליך חבר סגל בבית הספר רדזינר למשפטים באוניברסיטת רייכמן, ובשנת 2016 הצטרף לפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
ליבליך שימש פרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קלן, ואוניברסיטת טורונטו.
תחום התמחותו של ליבליך הוא משפט בין-לאומי פומבי, בדגש על דיני השימוש בכוח, הלחימה ודיני זכויות האדם.
מחקריו בנושאים אלה מתמקדים, בין היתר, בקשר שבין המשפט הבין-לאומי לאתיקה של מלחמה, וכן בהיסטוריה של המשפט הבין-לאומי.
בגין מחקריו, זכה ליבליך במלגת אלון בשנת תשע"ט, ובפרס צגלה לחוקר צעיר, וכן בשלושה מענקי מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (ישראל).
ליבליך הוא זוכה פרס מקס פלאנק-קיימברידג' למשפט בין-לאומי לשנת 2025.
ליבליך הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
אליאב ליבליך, "בין הפרדיגמות: חוקיות הוראות הפתיחה באש בגבול עזה על פי הדין הבינלאומי לאור פסיקתו של בית המשפט העליון" עיוני משפט מג (2020)
אליאב ליבליך ואיל בנבנישתי, 'לוחמה רובוטית ובעיית הכבילה של שיקול־הדעת' עיוני משפט לט 67 (2016)
אלי שלו (שלומוביץ; 28 בנובמבר 1922 – 10 בדצמבר 1979, כ' בכסלו ה'תש"ם) היה פרטיזן שלחם בשלטון ההונגרי ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה וסייע בהצלת יהודים בשואה.
ממייסדי קיבוץ פרוד בגליל העליון, וראש המועצה הראשון של המועצה האזורית מרום הגליל.
נולד למשפחה דתית בסולוטבינו שבקרפטו-רוס (כיום באוקראינה, אז בצ'כוסלובקיה).
בגיל 14 הצטרף לתנועת החלוץ הצעיר, שהצטרפה לתנועת דרור.
בתקופת שואת יהודי הונגריה, היה פעיל במחתרת הציונית-חלוצית, והיה מיוזמי הקמת הבונקרים, ואף פיקד על בונקר בשדרות הונגריה בבודפשט.
הבונקר נתפס על ידי אנשי צלב החץ, והוא נכלא.
ב-25 בדצמבר 1944 שחררו אנשי המחתרת במבצע נועז 120 אסירים, והוא בתוכם.
אנשי המחתרת זייפו תעודות לפיהן עליהם להוציאו לחקירה לפני הוצאתו להורג, וכך הצליחו להבריחו החוצה.
הוא המשיך לעסוק בפעילות מחתרתית, בעיקר באיתור ילדים יהודים בהונגריה ובגרמניה, ובהעלאתם ארצה.
היה נציג תנועות הנוער החלוציות בעליית הנוער.
עלה על אוניית מעפילים וגורש למחנות המעצר בקפריסין, שמהם שוחרר ב-1947 ועלה ארצה עם כ-500 ילדים שהציל באירופה.
בארץ הצטרף לגרעין "פרוד" שהורכב מבוגרי "דרור" ועבר הכשרה בקיבוץ עין חרוד לקראת עלייה לקרקע.
ב-15 במאי 1949 עלה הגרעין על הקרקע, והקים את קיבוץ "גרדוש" בגליל העליון, ששינה את שמו לאחר מכן ל"פרוד".
בפרוד חי עד שנת 1965, אז עבר ליישוב ביריה, שבו התגורר עד למותו.
ב-1950 מונה על ידי שר הפנים משה שפירא לכהן כראש המועצה האזורית מרום הגליל.
נבחר מספר פעמים לכהונה נוספת בתפקיד, שבו כיהן בסך הכל כ-21 שנה, עד שנת 1971.
נפטר ב־10 בדצמבר 1979. נקבר בבית הקברות בביריה.
על שמו מצפור ביער ביריה.
בשנת 2014 קיבל את אות המציל היהודי.
היה נשוי ליפה ואב לארבעה ילדים.
אליהו (אלי) שיינפלד (נולד ב-18 בדצמבר 1975) הוא פילוסוף ישראלי, ראש התוכנית הבינתחומית בפילוסופיה והגות יהודית במרכז האקדמי שלם.
שימש כעוזרו האישי של הפילוסוף הצרפתי בני לוי.
שיינפלד נולד בשנת 1975 באנטוורפן, בלגיה.
בשנת 1993 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת ברכת משה.
בשנת 1997 סיים תואר ראשון בפילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
ובשנת 2002 סיים תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2009 סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
משנת 1998 שיינפלד היה עוזרו האישי של בני לוי, וסייע בהקמת המכון ללימודי לוינס שנוסד בשנת 2000 על ידי בני לוי, אלן פינקילקראוט וברנר-הנרי לוי, שם הוא לימד קורס שנתי בעברית על הגותו של עמנואל לוינס.
בין השנים 2002-2014 שיינפלד לימד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית ובחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
שימש כעורך מדעי בהוצאת רסלינג, עמית מחקר במכון שלום הרטמן ובמכון ון ליר בירושלים.
בין השנים 2014-2015 חקר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2015–2016 היה עמית פוסט-דוקטורט במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2016 הצטרף לסגל המרכז האקדמי שלם.
שיינפלד הוא ממייסדי בית המדרש שם ועבר (עם ישי מבורך), המכון ללימודי לוינס בירושלים, ושותף להקמת כתב העת Cahiers d'Etudes Levinassiennes המוקדש להגותו של לוינס.
פלא הסובייקטיביות: עיון בפילוסופיה של עמנואל לוינס, רסלינג, 2007
האפולוגיה של מנדלסון: הולדת הפילוסופיה היהודית המודרנית, הוצאת כרמל, 2019
האלוהים לא ייאלם דום: המודרנה היהודית והתאולוגיה הפוליטית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009 (עם כריסטוף שמידט)
אליאב קול (נולד ב-5 באוגוסט 1981) הוא מלחין זוכה פרס ראש הממשלה וחבר סגל בכיר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
יצירותיו של קול בוצעו בקונצרטים ופסטיבלים שונים בארץ וברחבי העולם (גרמניה, אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית, ברזיל וגאורגיה) על ידי רביעיית ג'ק, אנסמבל מיתר, רביעיית מיבוס, האקדמיה של אנסמבל מודרן, רביעיית קובנה, אנסמבל הנד וורק, גלב קנסביץ', עודד גייצהלס, עינת ארונשטיין, האן צ'ן, אריקה לרו, אלכסנדר הולשוף ורבים אחרים.
הוא זכה בפרסים כגון פרס אקו"ם, פרס ראש הממשלה, תחרויות הקומפוזיציה בבוכמן-מהטה, ופרס חביב הקהל בגמר תחרויות האביב.
ב-2022 קול שהה ברזידנסי בסנט אוטיליאן, מינכן, ויצירתו "שחרור" בוצעה בפסטיבל אמרסרנדה.
ב-2019 נבחר קול על ידי פטר אטוווש לרזידנסי באחוזת אדנקובן, גרמניה והוא שהה שם חצי שנה.
הוא השתתף בפרויקט תדרים של אנסמבל מיתר (2014-2016) וקיבל מלגות מקרן רות ויואב גוטסמן ומקרן התרבות אמריקה ישראל.
בנוסף לעבודתו כמלחין קונצרטנטי, בין השנים 2003-2013 הוא שר וניגן פסנתר וקלידים בהרכבים רבים ושיתף פעולה עם אמנים כגון יהוא ירון, יותם זילברשטיין, דורון תירוש, גלעד אברו, אפרת גוש ואסף אמדורסקי.
קול הוא בעל תואר Ph.D.
בקומפוזיציה ממרכז הבוגרים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
עבודת הדוקטורט האנליטית שלו, שנכתבה בייעוצו של פרופ' ג'וזף נ.
שטראוס, בוחנת את נושאי הזהות והמורכבות ביצירתה של המלחינה חיה צ'רנובין, "אינה" (1988), לחליל בס סולו ושישה חלילים מוקלטים מראש.
קול מחזיק בתואר ראשון ושני בקומפוזיציה מבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בהדרכתו של פרופ' ראובן סרוסי.
כמו כן קיבל שיעורי קומפוזיציה מד"ר יוסף ברדנשווילי ופרופ' אמנון וולמן.
קול מתגורר בפתח תקווה, הוא נשוי ואב לשניים.
אלי שליין (Elly Schlein, ) היא פוליטיקאית איטלקייה ילידת שווייץ, חברת הפרלמנט האיטלקי, המכהנת כמזכירת המפלגה הדמוקרטית באיטליה מאז מרץ 2023, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
בעבר שימשה כסגנית נשיא מחוז אמיליה-רומאניה וכחברת הפרלמנט האירופי.
שליין נולדה וגדלה בלוגאנו, שווייץ.
אביה, מלווין רוברט שליין, הוא יהודי-אמריקאי, פרופסור למדע המדינה, בן למשפחה מהקהילה היהודית בלבוב שבנעוריו היה גם מתנדב בקיבוץ נחל עוז.
אמה, מריה פאולה ויוויאני, היא פרופסור למשפט ציבורי השוואתי.
סבה מצד אמה, אגוסטינו ויוויאני, היה פוליטיקאי סוציאליסט וחבר בפרלמנט האיטלקי.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים בהצטיינות עברה לבולוניה, איטליה, וסיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת בולוניה.
עבודת הגמר שלה עסקה בגל הגירת הפליטים לאירופה במאה ה-21 – זכויות המהגרים, הפללת מהגרים וכליאת יתר של מהגרים.
במהלך לימודיה החלה בפעילות פוליטית באוניברסיטה, ובין השאר התנדבה לסייע במסעי הבחירות של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית בשנים 2008 ו-2012.
בשנת 2012 הייתה אחד המפיקים של סרט תיעודי בשם "Anija-La Nave" העוסק בתולדות ההגירה ההמונית מאלבניה לאיטליה דרך הים.
הסרט זכה בפרס מטעם האקדמיה האיטלקית לקולנוע.
בשנת 2013 הייתה שותפה בהפקת סרט תיעודי נוסף, אודות כספים נשכחים של אזרחי איטליה שהופקדו בשווייץ ולא נדרשו.
שליין נבחרה לחברת הפרלמנט האירופי בשנת 2014, ועסקה בנושאי מדיניות הגירה וזכויות האדם.
בשנת 2020 נבחרה לסגנית נשיא מחוז אמיליה-רומאניה, תחת נשיא המחוז סטפנו בונאצ'יני.
הצטרפות מפלגתה של שליין לקואליציה מנעה הקמת ממשלת ימין קיצוני במחוז.
בשנת 2015 עזבה את המפלגה הדמוקרטית בשל תסכולה מהכיוון שאליו הוליך אותה מנהיגה דאז וראש הממשלה לשעבר מתאו רנצי, אולם היא שבה למפלגה בשנת 2022.
בשנת 2023 נבחרה למזכירת המפלגה הדמוקרטית, לאחר התפטרותו של פאולו ג'נטילוני, והפכה לאישה הראשונה ולמנהיגה הצעירה ביותר בתפקיד זה.
לאחר בחירתה פורסמו התבטאויות אנטישמיות רבות נגדה בעיתונים וברשתות החברתיות.
היא נשאת את נאום הבכורה בכנס של המפלגה הדמוקרטית לאחר מספר אסונות שהתרחשו סמוך לחופי איטליה, שבהם טבעו ספינות מהגרים.
בנאומה אמרה שליין כי אסונות אלה הם "בושה עבור איטליה ועבור אירופה כולה" וביקשה מהנוכחים באירוע לציין דקת דומייה עבור הקורבנות שטבעו.
בראיונות איתה הציעה שליין לטפל באי-השוויון הכלכלי באיטליה על ידי הגדלת שיעורי המס על העשירון העליון, הביעה תמיכה בשיתוף פעולה עם איגודים מקצועיים, בזכויות להט"ב באיטליה ובזכויות המהגרים.
כמו כן אמרה שהיא תפיץ פתרונות "סביבתיים ופמיניסטיים" לבעיות פנים-איטלקיות, כגון חוסר תעסוקה וחוסר שוויון של נשים ב"מדינה פטריארכלית לחלוטין".
בינואר 2024, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, קראה שליין לממשלת איטליה להפסיק את היצוא הביטחוני לישראל בשל "מה שעלול להוביל לפשעי מלחמה" ואמרה בפרלמנט כי איטליה "חייבת להימנע משליחת נשק וייצוא נשק לסכסוכים, לסכסוך במזרח התיכון, במקרה זה במיוחד לישראל".
סגן ראש הממשלה ושר החוץ האיטלקי, אנטוניו טאיאני, ענה לה כי כבר עם פרוץ המלחמה קיבלה ממשלת איטליה החלטה שלא לחמש את ישראל.
באותה עת פורסם גם כי בפרלמנט האיטלקי מתגבשת הצעת החלטה, ביוזמתה של שליין, הקוראת לסיום מיידי של המלחמה ולקידומו של פתרון שתי מדינות לשני עמים.
שליין מחזיקה באזרחות איטלקית, שווייצרית ואמריקאית.
היא דוברת מספר שפות, בהן איטלקית, אנגלית וגרמנית.
בשנת 2020 יצאה מהארון כביסקסואלית, ומאז הפכה לדמות בולטת בקידום זכויות להט"ב באיטליה.
בשנת 2022 הוציאה ספר בשם "La nostra parte" ("החלק שלנו") בו היא מפרטת את תוכניותיה לשינויים חברתיים וסביבתיים.
בספטמבר 2024 הוציאה ספר בשם "L'imprevista" ("הבלתי צפוי") ובו פרקים אוטוביוגרפיים והחזון שלה כמנהיגת המפלגה הדמוקרטית באיטליה.
אליהו (אלי) שרעבי (נולד ב-13 בפברואר 1972) הוא תושב קיבוץ בארי שנחטף במהלך הטבח בקיבוץ במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 על ידי מחבלי חמאס.
הוא שוחרר ב-8 בפברואר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025), לאחר 491 ימים בשבי.
במהלך הטבח נרצחו אשתו ליאן ושתי בנותיו, נויה ויהל.
אחיו יוסי נחטף גם הוא, ונרצח לאחר 100 ימים בשבי.
שרעבי נולד בתל אביב כבן שני למשפחה ממוצא עיראקי-תימני וגדל בשכונת כפר שלם בעיר.
בגיל 14 הגיע לקיבוץ בארי כילד חוץ.
הוא התחנך בקיבוץ ושימש בו בתפקידים ניהוליים, בין היתר כגזבר הקיבוץ וכרכז משק.
לאחר מספר שנים בקיבוץ הצטרף אליו אחיו הגדול יוסי.
לשרעבי שלושה אחים קטנים נוספים: אח נוסף, שרון, ושתי אחיות, אסנת והילה.
באפריל 1995 הכיר שרעבי את ליאן בריסלי, שהייתה בריטית כבת 20 שהגיעה כחלק מקבוצה להתנדב בקיבוץ בארי.
ביולי 2000 התחתנו השניים בבריסטול, ונולדו להם שתי בנות: נויה (נולדה ב-2007) ויהל (נולדה ב-2010).
בבוקר ה-7 באוקטובר 2023, במהלך מתקפת חמאס על קיבוץ בארי, חדרו כ-10 מחבלים לבית משפחת שרעבי.
על פי עדויות, אלי וליאן קיבלו החלטה לא להיאבק, וליאן ניסתה לציין מספר פעמים כי היא בעלת דרכון בריטי בתקווה שהדבר יגן עליהם.
אלי החליט לשתף פעולה עם המחבלים, בהבנה שהולכים לחטוף אותו, ויצא עם חלקם בתקווה שבכך הם יעזבו את בני משפחתו.
ליאן, נויה ויהל נרצחו לאחר מכן בביתן.
באותו יום נחטף גם אחיו יוסי, שנהרג לאחר כ-100 ימים בשבי החמאס, ככל הנראה בהפצצת חיל האוויר.
אלי שרעבי שרד בשבי 491 ימים, את 52 הימים הראשונים העביר בדירת מסתור בעזה, ולאחריהם הועבר למנהרות בעזה.
הוא העיד על תנאים קשים שכללו רעב כבד ובלתי פוסק, מחנק ותנאים סניטריים איומים, מכות ושלשלאות ברזל באמצעותן כבלו את רגליו משך כל תקופת השבי.
במהלך השבי, שרעבי נכלא עם מספר חטופים נוספים לתקופות משתנות, ביניהם אורי דנינו, אלמוג סרוסי והירש גולדברג-פולין, שלאחר מכן נרצחו במנהרה על ידי מחבלי חמאס.
את רוב זמנו בשבי העביר עם החטופים, אלי-ה כהן, אור לוי ואלון אהל.
ב-8 בפברואר 2025 שוחרר אלי שרעבי יחד עם אוהד בן עמי ואור לוי בעסקת חטופים השנייה, לאחר 491 ימים בשבי.
בימים שלפני השחרור בישרו לו אוהד בן עמי ואחד השובים על הרצחו של אחיו יוסי.
בטקס השחרור שערך להם חמאס אמר אלי "אני מחכה כבר לחזור הביתה, לראות את אשתי ליאן ושתי הבנות נויה ויהל", אשר על רציחתן בטבח שבעה באוקטובר התבשר רק לאחר הגעתו לישראל.
במהלך השבי איבד שרעבי מעל 30 קילו וחזר לישראל במשקל של 44 קילו.
לאחר שחרורו החל שרעבי בתהליך שיקום פיזי ונפשי.
לאחר תקופת אבל על אשתו ובנותיו הוא החל בפעילות הסברתית ומתוקשרת למען החטופים והחללים שנותרו בידי חמאס.
שרעבי התראיין לתוכנית "עובדה" ושיתף סיפורים, תחושות וחוויות מהשבי.
בנוסף טס לארצות הברית, נפגש עם הנשיא דונלד טראמפ בבית הלבן, ונשא דברים מול מועצת הביטחון של האו"ם.
ביוני 2025 הוציא לאור את הספר "חטוף" בהוצאת סלע מאיר.
הספר הוא ראשון מסוגו, ומתאר את חוויותיו בשבי חמאס.
הספר הפך לרב-המכר המהיר בהיסטוריה של הספרות העברית כאשר מכר למעלה מ-20 אלף עותקים בחמישה ימים וזכה באות "ספר זהב".
חודשיים לאחר מכן גם קיבל אות "ספר פלטינה" כשמכר למעלה מ-70 אלף עותקים.
בספטמבר זכה באות "ספר יהלום" לאחר שמכר מעל 100 אלף עותקים.
ב-7 באוקטובר 2025 יצא הספר במהדורה בשפה האנגלית בהוצאת HarperCollins, והמהדורה הבינלאומית צפויה לצאת בהמשך בשפות נוספות.
שבוע אחרי שיצא לאור בארצות הברית נכנס למקום הרביעי ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" ונכלל ברשימה של 100 הספרים שצריך לקרוא ב-2025.
שרעבי נהיה חבר קרוב של אלון אהל, עימו היה ביחד בשבי.
לאחר שחרורו מהשבי עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו בהרצליה, והחל מ-2026 הוא מתגורר בהוד השרון.
אליאב בטיטו (נולד ב-5 באוגוסט 1998) הוא איש תקשורת, עיתונאי, יזם ופעיל חברתי ישראלי.
מוכר בעיקר כמייסד וראש מטה ההסברה האזרחי, הפועל להסברה ישראלית בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
בטיטו נולד וגדל בעפולה, למד בישיבה תיכונית במסלול תורני-מדעי.
בתקופת לימודיו כיהן כיושב ראש מועצת התלמידים והנוער הארצית והוביל מאבקים ציבוריים בנושאי זכויות בני נוער.
על פעילותו ההתנדבותית קיבל את אות הנשיא למתנדב.
לאחר סיום התיכון שימש שליח ישראלי מטעם הסוכנות היהודית בארצות הברית במסגרת שנת שירות.
שירת בגלי צה"ל ככתב ראשי ועורך חדשות, בתחומי תחבורה, טכנולוגיה ותקשורת.
החשיפה שלו על שיבושי GPS בנמל התעופה בן-גוריון ב-2019 בידי הממשל הרוסי זכתה לסיקור בכלי תקשורת בינלאומיים כולל ה-BBC, ה-CNN ו-הניו יורק טיימס.
לאחר השחרור כיהן ככתב בריאות וחינוך בקבוצת מעריב וסיקר רפורמות במערכת הבריאות, התמודדות עם מגפות ושינויים במערכת החינוך.
במהלך מגפת הקורונה חשף החלטות בנוגע לחיסונים ומגבלות, וכן חשף מבצע חיסונים של שליחי המוסד ובני משפחותיהם.
משמש כיום כפאנליסט קבוע בערוצי התקשורת כאן 11, עכשיו 14 ו-i24news, ומרצה בנושאי הסברה, חינוך ומנהיגות.
לצד פעילותו הציבורית והתקשורתית, בטיטו פועל גם בתחום היזמות והעסקים:
סירקל גרופ: בשנת 2019 פתח חברת הפקות העוסקת בתחום חיי הלילה, תוך מתן דגש לקהילה הגאה.
כיום, החברה שבבעלותו, מעסיקה מספר מפיקים שונים והפעילות מתקיימת במספר יעדים ברחבי העולם (תל אביב, חיפה, ליסבון, וינה ומילאנו).
דודא בשוק: בין השנים 2021–2023 ניהל חנות קינוחים בשם "דודא בשוק" בעפולה.
פעילות שהחלה כשירות משלוחים במרכז הארץ והתרחבה לחנות פיזית.
בשלהי 2023, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הקים בטיטו את מטה ההסברה האזרחי - ארגון ללא מטרות רווח הפועל לקידום הסברה ישראלית בינלאומית ומאבק באנטישמיות.
הארגון פועל עם מתנדבים מישראל ומחו"ל וקיבל הכרה מצד מוסדות המדינה.
בטיטו קיבל על פעילותו זו את פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
במהלך כהונתו כיושב ראש מועצת התלמידים והנוער הארצית הוביל בטיטו מספר מאבקים ציבוריים:
שביתת תלמידים: הוביל שביתה בה הושבתו הלימודים בתיכונים ברחבי הארץ למשך 3 ימים, ולאחר מכן בחמישה יישובים נוספים במשך כשבוע.
מאבק לקיצור זמני המתנה למבחני נהיגה: ארגן כ-40 הפגנות ברחבי הארץ, כולל הפגנה מרכזית מול הכנסת.
המאבק הביא לקיצור זמני ההמתנה למבחן המעשי מ-3-6 חודשים ל-7–21 ימי עסקים.
מאבק להחזרת טיולים בית ספריים: פעל להשבת פעילויות חוץ בית ספריות.
בתי הדין לעבודה קבע בעקבות המאבק כי עיצומי המורים אינם חוקיים.
שבוע אהבת חינם: יזם פרויקט ארצי לקידום סובלנות וכבוד הדדי בקרב בני נוער, הכולל פעילויות חינוכיות וקמפיינים ברשתות החברתיות.
+שנהפרסמוסד2016אות הנשיא להתנדבות נשיא מדינת ישראל201620 בני הנוער המשפיעים בישראלגלובס2024עיטור הגאווה הישראליתהאגודה למען הלהט"ב בישראל, עיריית תל אביב-יפו2024הלהט"בים המשפיעים בישראל שידורי קשת (מאקו)2025פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החייםיושב ראש הכנסת
אליאנץ ארנה הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בצפון מינכן, המשמש כמגרש הביתי של באיירן מינכן, ובעבר גם של מינכן 1860. לפני שנבנה, שיחקו הקבוצות באצטדיון האולימפי.
האליאנץ ארנה מכונה "Schlauchboot" – "סירה מתנפחת", בשל צורתו.
עבודות הבנייה של האצטדיון החלו ב-21 באוקטובר 2002 לקראת גביע העולם בכדורגל, שנערך בגרמניה בשנת 2006. האצטדיון נבחר לארח את משחק הפתיחה של הטורניר בין נבחרות גרמניה וקוסטה ריקה.
חברת הביטוח "אליאנץ" רכשה את הזכות לשמו של האצטדיון למשך 30 שנה, אך בשל הפרסומת המסחרית, שונה שמו במשך המונדיאל ל"אצטדיון גביע העולם במינכן".
בזמן משחקי ליגת האלופות יהיה שמו "היכל הכדורגל של מינכן".
הקיבולת הכללית של האצטדיון היא 71,137 איש (כולל מקומות עמידה).
היציעים התחתונים יכולים להכיל 20,000 איש, היציע האמצעי מכיל כ-24,000 מקומות, והיציע העליון עוד כ-22,000. 10,400 ממקומות הישיבה בפינות היציע התחתון יכולים להפוך, בעת הצורך, למקומות עמידה, אשר יכיל 3,120 צופים נוספים.
כמו כן, האצטדיון מכיל 2,200 מקומות לאנשי עסקים, 400 לתקשורת, 106 תאים ביציע הכבוד, המכילים עד 1,374 מקומות, וכן מקומות עגינה ל-165 כיסאות גלגלים.
המגרש מסוגל לקלוט 71,137 צופים בעת משחקי הליגה הגרמנית, ו-67,812 צופים במשחקים בינלאומיים.
במתחם האצטדיון מצויים גם 3 מעוני יום, שתי חנויות אוהדים וחנות הדגל של באיירן מינכן.
גם מסעדות ודוכני מזון מהיר ממוקמים במתחם.
כמו כן, ישנם 4 חדרי הלבשה (אחד לכל קבוצת בית, ולכל אחת מיריבותיהן), 4 חדרי מאמנים ושני חדרי הלבשה לשופטים.
שני מגרשים משמשים לחימום השחקנים.
במתחם מצויים גם 550 חדרי שירותים ו-190 מסכי טלוויזיה.
המבקרים יכולים להחנות את רכבם במבנה החנייה הגדול באירופה, אשר בנוי ב-4 קומות, ובו 9,800 מקומות.
350 מקומות חנייה נבנו לאוטובוסים, ו-130 מקומות נבנו לשימוש הנכים.
בעת בניית האצטדיון נעשה שימוש ב-120,000 מטר מעוקב בטון ו-22,000 טון פלדה.
לבניית החנייה נדרשו 85,000 מטר מעוקב בטון ו-14,000 טון פלדה.
לבניית הגג נדרשו 2784 יריעות ETFE (פולימר אשר תוכנן לעמוד במגוון טמפרטורות) בעובי של 0.2 מילימטר.
כל אחת מהיריעות יכולה להיות מוארת בכחול, אדום או לבן, לפי צבעי הקבוצות המשחקות.
האצטדיון מואר בלבן בעת משחקי הנבחרת הגרמנית.
בשל קרבת האצטדיון לכביש מהיר (בכניסה לעיר מינכן) משטרת גרמניה פקדה כי צבעי היריעות יכולים להתחלף בתדירות של 2 דקות ומעלה, כדי לא להסיח את דעתם של הנהגים.
ב-21 באוקטובר 2001, נערכה הצבעה בקשר לבניית האצטדיון.
ברוב קולות הוחלט לבנות בעיר אצטדיון חדש, במקום לבנות מחדש את האצטדיון האולימפי.
צמד הארכיטקטים השווייצרים, שתכננו גם את האצטדיון הלאומי בבייג'ינג לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008, החלו לתכנן את המבנה בסתיו 2002. בניית האצטדיון הסתיימה בסוף אפריל 2005 כפי שתוכנן מראש.
תחנות הרכבת התחתית במינכן הורחבו, ומחלפים חדשים נבנו, כדי לאפשר גישה נוחה לעשרות אלפי הצופים במגרש.
ב-30 במאי 2005 נערך המשחק הראשון באצטדיון – מינכן 1860 מול נירנברג.
פטריק מילכראום ממינכן 1860 היה כובש השער הראשון באצטדיון החדש.
ביום לאחר מכן באיירן מינכן שיחקה נגד נבחרת גרמניה.
הכרטיסים לשני המשחקים נמכרו עוד לפני השלמת בניית האצטדיון.
ב-2 ביוני, עקב הביקוש הגבוה, נערך גם משחק בין שתי קבוצות הבית - מינכן 1860 ובאיירן מינכן.
באיירן מינכן מכרה את כל הכרטיסים לעשרת המשחקים הראשונים באצטדיון.
ב-19 במאי 2012 אירח האצטדיון את משחק הגמר של ליגת האלופות בו גברה צ'לסי על באיירן מינכן לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה שיחקה בגמר ליגת האלופות במגרשה הביתי.
בשנת 2017 מינכן 1860 החליטה לעזוב את האצטדיון, והוא הפך למגרשה הביתי של באיירן מינכן בלבד.
אליאן גונזלס (בספרדית: Elián González, נולד ב-6 בדצמבר 1993) הוא חבר בפרלמנט הקובני.
הוא התפרסם בהיותו ילד, כשעמד, בשנת 2000, במרכזו של משבר משפטי ופוליטי ביחסי ארצות הברית–קובה.
הרקע לפרשה נעוץ ביחסים המתוחים השוררים בין ארצות הברית לקובה בחצי המאה מאז המהפכה הקובנית, שהעלתה את פידל קסטרו לשלטון באי הקריבי.
לכל אורכה של התקופה ניסו קובנים רבים לחצות את 144 הקילומטרים המפרידים בין האי לבין פלורידה, בתורם אחר חירות ורמת חיים גבוהה יותר, אף על פי שהגירה זו אסורה על פי החוקים של שתי המדינות.
משמר החופים האמריקני נוהג לגרש את המהגרים הנתפסים בים חזרה לקובה, אולם אלו שמצליחים להגיע לאדמת ארצות הברית מורשים להישאר בה.
עם השנים צמחה קהילה קובנית בת מאות אלפים בפלורידה.
בנובמבר 1999 יצא אליאן גונזלס בן השש, יחד עם אמו ושנים עשר מבקשי מקלט נוספים, למסע מקובה לארצות הברית.
מנוע סירתם כשל וכל נוסעיה טבעו, פרט לאליאן ושניים נוספים.
הללו נעזרו בפנימית של צמיג כדי לצוף ובכך השלימו את חציית המפרץ.
גונזלס, שהתייתם מאמו, נמשה מהמים על ידי דייגים ונמסר למשמר החופים.
רשויות ההגירה העבירו אותו לחזקת דודו של אביו, לזארו גונזלס.
בני המשפחה שהתגוררו במיאמי טענו כי על גונזלס להישאר עמם, משום שטובתו מחייבת שיגדל בארצות הברית העשירה והחופשית ולא בקובה.
מאחוריהם עמדה הקהילה הקובנית המקומית, כמו גם פוליטיקאים רבים, בהם סגן הנשיא אל גור, שהתמודד באותה התקופה על תפקיד נשיא ארצות הברית, ראש עיריית ניו יורק רודי ג'וליאני וראש עיריית מיאמי-דייד.
אביו, חואן מיגל גונזלס, דרש בגיבויה של ממשלתו להשיבו אליו לקובה, שכן האם ומשפחתה הבריחו את הילד ללא ידיעתו.
מה שהייתה אמורה להיות סוגיה משפטית של משמורת על ילד הפך למאבק אמוציונלי בין הקהילה הקובנית ואחרים שסברו כי טובת הילד מחייבת את השארתו בארצות הברית לבין אלה שסברו כי על הילד לגדול עם אביו, כמתחייב מהחוק הבין-לאומי.
התובעת הכללית, ג'אנט רינו, החליטה להורות על השבתו של אליאן גונזלס לאביו בקובה.
כמו כן הורתה על פשיטה שנויה במחלוקת על בית דודו במיאמי, לקיחתו בכוח והבאתו לאחוזת ואי פלנטיישן שבמרילנד.
הפשיטה יצאה לפועל ב-22 באפריל 2000. תמונה שהנציחה את הפשיטה, ובה הסוכנים הפדרליים החמושים נראים כמכוונים את נשקם אל עבר הילד המפוחד הופיעה בשערי העיתונים ופתחה את מהדורות החדשות ברחבי העולם.
בתוך כך, הגיע האב לארצות הברית כדי לקחת את בנו תחת חסותו.
הם נותרו בקרבת וושינגטון עד שמוצו כל הליכי הערעור שעמדו לרשות בני המשפחה ממיאמי, עם סירובו של בית המשפט העליון של ארצות הברית לדון בעניין.
ב-28 ביוני 2000 שבו גונזלס ואביו לקובה, והתקבלו שם כגיבורים לאומיים.
בשנים שעברו מאז, השתתף אליאן גונזלס באירועים של המפלגה הקומוניסטית הקובנית ופידל קסטרו עצמו הגיע למסיבת יום הולדת מתוקשרת שנערכה עבור גונזלס.
במרץ 2023, נבחר לשמש חבר בפרלמנט של קובה.
אליאס אלמֻר הוא שר ההגנה לשעבר של לבנון.
בעבר שימש בתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלתו של רפיק אל-חרירי.
נולד בכפר בתע'רין למשפחה יוונית-אורתודוקסית למישל אלמור, ששימש גם הוא כסגן ראש הממשלה ושר הפנים.
אשתו של אלמור, קארין לאחוד, היא בתו של נשיא לבנון לשעבר אמיל לאחוד, ולזוג שלושה ילדים.
דודתו, מרנה אלמור, עומדת בראש הוועדה להיתרי בנייה בלבנון.
אלמור, עורך דין בהשכלתו, הוא אחד מראשי הנוצרים היוונים-אורתודוקסים בלבנון, וידוע בנטייתו הפרו-סורית.
ב-12 ביולי 2005 ניסו להתנקש בחיי אלמור, כאשר מטען חבלה פוצץ בסמוך לשיירתו בעיירה אנטליאס, כ-5 ק"מ צפונית לביירות.
בניסיון ההתנקשות נפצע אלמור פצעים קלים, שניים משומרי ראשו נהרגו ו-12 אנשים נפצעו.
ממסמכי ההדלפות של אתר "ויקיליקס" עולה כי אלמר סייע לישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, ואף הורה לצבא לבנון שלא להתערב.
אליאנו (באיטלקית: Aliano) היא עיירה בנפת מטרה, במרחק של 90 ק"מ מהעיר מטרה, במחוז בזיליקטה, דרום איטליה.
העיירה היא מקום מושבם של 1,100 נפש בקירוב, ושטחה עומד על 96.5 קמ"ר.
היא שוכנת בגובה 498 מעל פני הים.
רוב תושבי העיירה חסרי תעסוקה, ואלו שמתפרנסים, בעיקר בענף החקלאות, שכרם נמוך.
בשנים האחרונות גברה פרנסת תושבי העיר מתיירות.
בתחום העיירה מבנים שבהם חי ועבד יקיר העיר קרלו לוי.
קוראי ספרו ישו נעצר באֶבּוֹלי מבקרים בעיר ומסיירים באתריה.
פרסומה של העיירה בא מהיותה מקום גלותו של הסופר היהודי-איטלקי, קרלו לוי, בשנים 1934–1936. בעקבות חוויותיו בתקופה זו במקום זה חיבר את ספרו "בארץ שכוחת אל", או בשפה האיטלקית: "ישו עצר באבולי".
אבולי הוא שמה של עיר בקמפניה, שאליה לוי הגיע ברכבת מטורינו.
היה זה המקום הקרוב ביותר לכפר שאליו הגיעו רכבות המדינה.
מאבולי המשיך ברכבת מקומית ובמכונית אל אליאנו, הקרויה בספרו ג'ליאנו (Gagliano) בהתאם להגייה המקומית.
פרסום הספר ב-1945 עורר הדים רבים בדעת הקהל באיטליה ותרם לפיתוח המקום.
בספרו "ארץ שכוחת אל" מתאר הסופר היהודי-איטלקי מטורינו (בצפון איטליה), קרלו לוי, את ההווי של תושבי אליאנו בשנים 1934–1936. הוא הוגלה לכפר בימי השלטון הפשיסטית, כמקובל באותן השנים.
"אויבי המשטר" - כפי שכונו, נשלחו לאזורים מרוחקים ונחשלים בדרום איטליה.
את הספר חיבר בשובו מהגלות בכפר.
הגולים זכו לחנינה בעקבות ניצחון איטליה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
בספר תיאר את הווי החיים בכפר: העוני, האבטלה הנפוצה, רמת החיים הנמוכה, היעדר השכלה, והילדים שגדלו ללא תקווה לעתיד טוב יותר, וכל זה בעולם מלא אמונות טפלות, עריצות ובורות בעלי המקצוע ושרירות לב של אנשי השלטון.
פרסום הספר, לאחר מלחמת העולם השנייה, עורר הד בדעת הקהל באיטליה.
פרסום הספר הביא להגברת תשומת הלב של הממשל המרכז ברומא לנעשה בדרום איטליה.
תרומתו נזכרת לחיוב באזור כולו.
באליאנו שוחזר הבית בו התגורר לוי וכן הגלריה בה צייר את ציוריו.
על אתרים בכפר הוצבו שלטי הסבר המתוארים בספרו.
קרלו לוי נפטר בינואר 1975 ברומא.
גופתו נטמנה בבית הקברות של אליאנו, שם ביקש להיקבר על מנת לממש את הבטחתו לתושבי הכפר לשוב אליו, הבטחה שלא הצליח לקיים בעודו בחיים.
פסל בדמותו מוצב במרכז העיר.
בעקבות הספר הופק גם סרט קולנוע בשנת 1979, "Cristo si è fermato a Eboli", בבימויו של פרנצ'סקו רוזי.
בסרט עדיין ניתן להבחין במבנה האופייני לכפר והוא היה מעין סרט דוקומנטרי.
בשנת 2005 ניתן היה להבחין בפעולות שנעשו לשינוי פני העיר, בייחוד בתחום פיתוח התיירות.
תיירים לא מעטים מגיעים לעיר בעקבות קריאת הספר.
אליאנסה לימה (בספרדית: Alianza Lima; נוסדה ב-15 בפברואר 1901) היא קבוצת כדורגל פרואנית.
המייסדים אימצו את השם של אורווה בבעלותו של אוגוסטו לגיה נשיא פרו, שבה השתמשו כדי לקיים את המשחקים הראשונים שלהם.
הקבוצה נחשבת לאחת משלוש הגדולות של הכדורגל הפרואני, יחד עם אוניברסיטריו דה דפורטס וספורטינג קריסטל.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אלחנדרו ויינואבה אשר מכיל 35,000 מקומות ישיבה.
הקבוצה זכתה ב24 אליפויות ליגת העל הפרואנית.
ההופעה הבינלאומית הטובה ביותר שלה הייתה ב-1976 כשזכתה בגביע סימון בוליבר.
אליאנץ (Allianz SE) הוא תאגיד רב-לאומי ענק, אחד הגדולים בעולם לשירותים פיננסיים ותאגיד הביטוח הגדול באירופה, אשר מטהו במינכן, גרמניה.
עיקר עסקי תאגיד אליאנץ בשרותי ביטוח.
עם הכנסות של כ-97.39 מיליארד אירו בשנת 2009, אליאנץ הוא תאגיד הביטוח והשירותים הפיננסיים השני בגודלו בעולם והגדול באירופה.
אגף ההשקעות של אליאנץ, Allianz Global Investors, מדורג בין חמש חברות ניהול ההשקעות הגדולות בעולם, ומנהל נכסים בשווי 970 מיליארד אירו, מתוכם 725 מיליארד אירו הם נכסי צד שלישי.
תאגיד אליאנץ נוסד בברלין בשנת 1890 והעתיק מטהו למינכן בשנת 1949. עוד בשלהי המאה ה-19 פתח התאגיד סניף בלונדון.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביטחה החברה מבנים של ה-אס אס ושל מחנות השמדה.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר התאגיד לפעילות באופן הדרגתי.
בשנות ה-50 נפתח סניף בפריז, ובשנות ה-60 נפתחו משרדים לניהול עסקי החברה באיטליה.
בשנות ה-70 החלה החברה לפעול במדינות נוספות: הולנד, ספרד, ברזיל וארצות הברית.
בשנות ה-80 רכש התאגיד חברות ביטוח בבריטניה ובאיטליה ובכך חיזק את נוכחותו במדינות אלה.
בשנת 1991 רכש התאגיד את חברת הביטוח Fireman's Fund בארצות הברית, ובשנת 1998 את חברת הביטוח הצרפתית Assurances Générales de France.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החל התאגיד פועל בצורה נרחבת יותר באסיה ורכש חברות ביטוח בקוריאה הדרומית ובסין.
בתחילת המאה ה-21 חיזק התאגיד אף את פעילותו בתחום ניהול השקעות ורכש מספר חברות בתחום זה בקליפורניה.
ב-1999 פרסמה אליאנץ רשימת בעלי פוליסות ביטוח יהודים שנספו בשואה, חלק מהפוליסות נפדו לטובת הנאצים והכספים הועברו לשלטונות גרמניה הנאצית.
בשנת 2001 רכש אלינץ את בנק דרזדנר, בנק גרמני גדול.
בנק זה נמכר בשנת 2009, ב-5.5 מיליארד אירו, לבנק Commerzbank שהוא הבנק השני בגודלו בגרמניה, ואלינץ ממשיכה להחזיק ב-14% מהון המניות של הבנק המאוחד.
על פי הערכות, רכישת בנק דרזדנר הניבה לאלינץ הפסד של כ-30-35 מיליארד אירו, על רקע המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. איחוד פעילות ניהול ההשקעות של בנק דרזדנר ואליאנץ יצרה את Allianz Global Investors.
ב-13 באוקטובר 2006 עבר התאגיד איגוד מחודש תחת חוק החברות של האיחוד האירופי, והוא היום חברה אירופית (SE - Societas Europaea).
נכון לשנת 2010 תאגיד אליאנץ פעיל ביותר מ-70 מדינות בעולם ומעסיק למעלה מ-150,000 עובדים.
שלוחותיו השונות של התאגיד מנוהלות ממטה Allianze SE, במינכן.
לאליאנץ למעלה מ-60 מיליון לקוחות עם מגוון גדול של שירותים פיננסיים בתחומי ביטוח רכוש ותאונות, ביטוח חיים ובריאות, ניהול השקעות ובנקאות.
ב-2017 השקיע תאגיד אליאנץ בחברת למונייד הישראלית שפיתחה שירות ביטוח דיגיטלי.
אליאנץ תמכה כלכלית בהקמת אצטדיון הכדורגל אליאנץ ארנה במינכן, אשר בנייתו הושלמה בשנת 2005.
מאז שנת 2007 אליאנץ היא התומכת הכלכלית בקבוצת הכדורגל הפולנית גורניק זאבז'ה.
מאז שנת 2000 אליאנץ היא תומכת כלכלית בקבוצת המרוצים ויליאמס F1 בקטגוריה פורמולה 1.
בשנת 2017 נחתם הסכם בין אליאנץ לקבוצת הכדורגל יובנטוס, אשר רכשה את זכויות השם של האצטדיון של המועדון ל-5 עונות תמורת 75 מיליון יורו.
ב-1 ביולי 2017 שונה שם האצטדיון באופן רשמי ל"אצטדיון אליאנץ".
אליאנה רוס-לאטינן , היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא יהודי-קובני.
הייתה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, שייצגה את המחוז ה-18 ולאחר מכן ה-27, של פלורידה מטעם המפלגה הרפובליקנית מ-1989 עד 2019. בשנים 2011–2013 כיהנה כיו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים.
נולדה בהוואנה לאם יהודייה שהתנצרה, בת להורים שהיו מראשי קהיליית יהדות ספרד בהוואנה, ולאב קתולי.
משפחתה עברה לארצות הברית בשנת 1960. היא למדה באוניברסיטת פלורידה הבין-לאומית והמשיכה ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת מיאמי.
בשנים 1983–1987 כיהנה כחברת בית הנבחרים של פלורידה ובשנים 1987–1989 כחברת הסנאט של פלורידה.
רוס-לאטינן נקטה קו עקבי ונחרץ בשני נושאים מדיניים: תמיכה בישראל והתנגדות למשטר הקומוניסטי של פידל קסטרו ויורשו ראול קסטרו בקובה.
ביולי 2012 הייתה הנציגה הרפובלקנית הראשונה בבית הנבחרים שתמכה בנישואין חד מיניים.
רוס-לאטינן הייתה הנציגה הנשית הבכירה ביותר בבית הנבחרים מטעם המפלגה הרפובליקנית.
באפריל 2017, הודיעה כי לא תתמודד לכהונה נוספת וסיימה את כהונתה בתחילת 2019, עם כינונו של הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ב-1984 התחתנה עם דקסטר לאטינן, עורך דין, ולזוג 2 ילדים.
בנה הבכור, רודריגו, הוא עורך דין טרנסג'נדר, הפעיל למען זכויות להט"ב.
אליאנס רויאל , היא מפלגה צרפתית המוקדשת לחידוש המלוכה בצרפת ולהגדלת הדיון על המלוכה בקרב הציבור הרחב.
המפלגה נוסדה בשנת 2001 תוך שימוש בסמל בית המלוכה הצרפתי פלר דה ליס, אשר היה בשימוש בצרפת של לפני המהפכה הצרפתית.
המפלגה מסומנת גם בגלל דעותיה המתוארות כ"יורוסקפטיסיזם" (ביקורת נוקבת נגד האיחוד האירופי), וגם כמבקשת להקים מחדש את המונרכיה החוקתית כמוסד המזהה את צרפת בתוך התרבות האירופית.
המפלגה הוקמה בשנת 2001 על ידי איב מארי אדלין כערוץ פופולרי המבקש ליצור קשר עם הציבור הרחב על מנת להרחיב את הדיון על המלוכה בצרפת, נושא אשר לא נמצא בדרך כלל בשיח הציבורי, וכדי לעודד אנשים לראות את היתרונות של המונרכיה החוקתית.
המפלגה ביססה את עצמה במטרה "לעודד את צרפת להכין את עתידה בתוך מוסדותיה", עם הכוונה למוסד המלוכה.
כמו כן, המפלגה מאמינה בהחזרת המלוכה כגוף חוקתי.