tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודה בר-נתן נולד כיהודה גרינשפן בעיירה דמבציה בפולין.
אביו נתן גרינשפן היה תעשיין בתחום מוצרי העץ.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והצטרף כשותף למפעל לייצור אלכוהול "התוסס".
בר נתן יזם את מיזוגם של 10 מפעלי חמצן בארץ לשני מפעלים גדולים, בחיפה ובת"א, ובשנות השבעים חלש על תשעה מפעלים בארץ, ביניהם מפעל לבירה, מפעל לייצור שמרים ואלכוהול, ומפעל לשפופרות אלומיניום.
במקביל לפעילותו כתעשיין, התמסר לפעילות ציבורית, והיה חבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי התעשייה, ויושב הראש שלו, חבר הנהלת "בנק ישראלי לתעשייה" ונציג ההתאחדות בגופים שונים.
בשנת 1959, עם מותו של אריה שנקר, נשיאה הראשון של ההתאחדות ששימש בתפקיד למעלה מרבע מאה, נענה לבקשת חבריו לאתגר להיכנס לנעלי הענק של שנקר והתמנה לנשיאה השני של התאחדות התעשיינים.
בתקופת כהונתו פעל רבות, כמו שנקר לפניו, יחד עם עמיתו, מנהל "הבנק הישראלי לתעשייה", אלוף ליטא בשחמט לשעבר, אלכסנדר מאכט, לקידום וחיזוק התעשייה בישראל.
תקופת כהונתו תיזכר כתקופה ה"פוסט שנקרית".
בשל בעיות בריאותיות, פרש בר נתן מתפקידו בשנת 1962, לאחר כשנתיים בלבד בתפקיד, אך המשיך למלא תפקידים אחרים בהתאחדות.
בר נתן נשא לאישה את קלרה.
הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
כעשור לאחר פרישתו מהתפקיד נשא בנו לאישה את נכדתו של עמיתו לשעבר, מנהל "הבנק לתעשייה" אלכסנדר מאכט, בתם של רבקה ומשה מילר מולאור, משפטן, עיתונאי ופעיל ציוני.
בנם, נכדו של נשיא ההתאחדות לשעבר הוא השחקן והקומיקאי רועי בר נתן.
נכדו הוא הפסנתרן הישראלי ינון ברנתן.
בר נתן זכור לרבים כאדם מאופק וג'נטלמן בהופעתו ובסגנונו, "תעשיין בלי רעש" נהגו לכנותו.
יהודה ברד"ח Бардах, קרי: יוליוס מאירוביץ' ברדח; י' באייר ה'תקפ"ח, 24 באפריל 1828 – חורף ה'תרס"ג, 1902 או 1903) היה חוקר מורה ופובליציסט יהודי רוסי, הצנזור על ספרים עבריים מטעם ממשלת האימפריה הרוסית.
נולד בטוריסק שבווהלין למאיר ברד"ח.
המשפחה מתייחסת לצאצאי רבי דוד הלוי סגל, הט"ז (ברד"ח = בני רבי דוד חריף, כינויו של הט"ז בימי חייו).
בילדותו קיבל חינוך מסורתי, אחר כך השלים השכלה, קיבל הכשרה רשמית כמורה והתמנה בשנת 1851 כמורה בבית ספר ממשלתי בחוטין, בסרביה.
שלוש שנים עשה שם, ושלוש שנים נוספות באיזמאיל.
ב-1857 עבר לאודסה והחל ללמד בחדר המתוקן שם, הוא שימש בתפקיד זה עשרים וחמש שנים, עד שקיבל בשנת 1871 מינוי כצנזור אחראי על הספרות העברית מטעם הממשלה.
במקביל המשיך כמורה בכמה גימנסיות.
באותה שנה זכה לתואר "אזרח נכבד", מטעם הממשלה, וכעבור כמה שנים נוסף התואר "אזרח נכבד לדורותיו".
בנו היה הבקטריולוג הרוסי יעקב ברד"ח .
יוליוש ברד"ח - היה היסטוריון פולני שהתמחה בהיסטוריה של המשפט.
יאנוש ברד"ח - כירורג פלסטי פולני שהתפרסם בספרו על תקופת שהותו בגולאג.
חקרי לשון ארמי, נדפס במאסף "עלה לתרופה", אודסה תרכ"ה
מזכיר לבני רש"ף, וינה תר"ל
תרגום רוסי לתורת לשון המשנה של גיגר עם הערות, אודסה 1871
מלבד חיבוריו אלו כתב חיבורים רבים ברוסית, חלקם נדפסו.
ומאמרים בעיתונות: המגיד, ראזסווייט (בגלגולו הראשון), השחר ואחרים.
רב יהודה בן רב שמואל גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא בין השנים 905–917.
אביו רב שמואל היה ראש כלה בישיבת פומבדיתא, ממשפחה המיוחסת לבית דוד.
סבו נשא בתפקיד "סופר שער הישיבה" בימי הגאון רב יוסף ב"ר אבא.
נשא את בתו של רב צמח בן פלטוי.
רב יהודה שימש, כסבו, בתפקיד "סופר שער הישיבה" בתקופת כהונת חותנו רב צמח.
עלה על כס הגאונות בשנת 905/906 לאחר מותו של רב קימוי בן אחאי.
כיהן בתפקידו עד מותו בשנת 917. לאחר מותו חל קרע בישיבה, והיא נתפצלה זמנית לשתי סיעות תחת הגאונים מבשר בן קימוי וכהן צדק בן יוסף.
שניים מבניו ידועים לנו כחכמים.
בנו רב נתן היה אמור להתמנות לגאון ישיבת סורא בתקופת השפל שלה, אלא שנפטר לפני שהמינוי יצא לפועל ותחתיו התמנה רב סעדיה גאון.
בנו רב חנניה שימש כגאון פומבדיתא, וכן נכדו רב שרירא גאון ונינו רב האיי גאון.
מעט מתורתו הגיע לידינו, בעיקר בדברים שמסר משמו נכדו רב שרירא שלמד מפיו.
רבי יהודה (יאודה) בנבנישתי (בנבנשת או אבן בנבנשת) היה רב ודרשן באזמיר, ורבה של מגדלים (דרנדל) במאה ה-19. מחבר ספר תושע יאודה.
נולד לרבי כלב באזמיר, ממנו למד תורה.
גדל בבית סבו, רבי ראובן אברהם חורארה: , עד שעלו סבו וסבתו לירושלים.
למד אצל הרב רפאל יוסף חזן ואצל רבי רפאל אשכנזי.
נישא למרת צונא, בתו של הרב דוד אמאדו.
באזמיר נהיה לרב, ודרש בק"ק שלום בשנת התקצ"ה ובק"ק בקור חולים בשנת התקצ"ז, אז גם היה חבר בבית דין צדק באזמיר יחד עם הרב יהושע שלמה ארדיט.
התמנה לאב בית דין במגדלים (דרדנל), על כך מכנהו החבי"ף: .
מעיד על מנהג מגדלים שהיה כמנהג אזמיר שלא לאכול קטניות בפסח.
היה עמיתו בתורה של הרב בכור יעקב יעבץ, מחבר ספר צור יעקב.
הספידוהו הרב חיים פאלאג'י, והרב נסים חיים משה מודעי ותלמידו היה הרב יאודה רבי.
נפטר במגדלים בסביבות שנת הת"ר.
נכדו של הרב חיים יהודה אליעזר, בעל ספר שמחת יאודה.
היה בן דודו של הרב חיים יהודה אברהם, מחבר ספר אחי וראש.
בניו היו רבי בן ציון, ששימש כאב בית דין אחריו בעיר מגדלים, רבי יצחק ורבי יוסף.
בניו של הרב בן ציון היו שמואל ושלמה.
תושע יאודה (אזמיר תרי"ט) - דרושים: שישה דרושים לשבת תשובה, ארבעה דרושים לשבת הלבשה, חמישה דרושים לשבת זכור, ארבעה לשבת הגדול, חמישה דרושים לשבת כלה שלפני חג השבועות, חמישה דרושים לנישואין, וביניהם לאחיינו ולתלמידו, וכן שישה דרושים להספד, ביניהם לאביו, לסבו, לסבתו.
לספר הקדמה מאת בן המחבר, הרב בן ציון.
זכר דבר (שאלוניקי תרכ"ג) - לקט דינים לפי חלקי ארבעת הטורים, על סדר הא' ב'.
כרך גדול ובו שו"ת, וחיבור על הרמב"ם ועל ארבעה טורים (לא נדפס)
יהודה בנציון "בן" סגל היה בלשן יהודי בריטי, פרופסור לשפות שמיות בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS).
סגל הוא בנם של הרב והפילולוג משה צבי סגל וחנה (בת הרב אריה ליב פרומקין).
אחיו הוא הברון , רופא ופוליטיקאי מטעם מפלגת הלייבור, שהיה סגן הלורד יושב הראש בבית הלורדים הבריטי.
רבי יהודה בן-שמואל אבן-עבאס (השני) (נולד בסביבות ד'תתק"צ 1230, לא ידוע תאריך פטירה) היה רב ספרדי, מחבר הספרים מקור חיים (הידוע גם בשם מנחת יהודה) ויאיר נתיב (הידוע גם בשם שבט יהודה).
עד בערך תש"פ, ייחסו את ספרי המחבר ליהודה בן שמואל אבן-עבאס (הראשון), אך צפניה שרעבי מציין לעובדה שהיאיר נתיב מצטט את ספר משנה תורה להרמב"ם, שנכתב רק אחרי שרבי יהודה בן שמואל אבן עבאס הראשון נפטר ב-1167, ואם כן הספרים הנ"ל נכתבו על ידי יהודה בן שמואל אבן עבאס (השני).
יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר) היה אמורא בן הדור החמישי לאמוראי בבל.
הוא היה תלמידו של רבא, ומסר הלכה בשמו.
יהודה בר מרימר היה חברו של רב פפא, ונחשב לאדם מכובד ביותר.
כאשר השיא רב פפא את בנו לבתו של אבא סוראה, ובא כדי לסכם את סכום הנדוניה שיעניק אבא סוראה לבתו, הוא ביקש מיהודה בר מרימר כי יתלווה אליו, אך יהודה בר מרימר סירב כי חשש שאבא סוראה יתבייש מפניו, ובשל כך יעניק לבתו יותר מרצונו האמיתי.
רב פפא הפציר ביהודה בר מרימר, והוא הסכים להתלוות אליו, אך בשל התנגדותו, הוא שתק כל משך הדיון.
אבא סוראה פירש את שתיקתו כמורת רוח על סכום הנדוניה הקטן מדי, ולכן הוא הוסיף עוד עד שהעניק את רוב נכסיו לבתו.
כאשר יהודה בר מרימר המשיך לשתוק, אמר לו אבא סוראה שהוא כבר לא יכול להוסיף משום שלו עצמו כבר לא נותר דבר, ואז אמר לו יהודה שלא זו הייתה סיבת השתיקה, ולדעתו אף מה שנתן בהתחלה לא היה צריך לתת.
אף על פי כן, הורה לו יהודה שלאחר שכבר אמר שיתן, ראוי שלא יחזור בו.
ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות מאוחר יותר, והיה בנו של מרימר וחברו של מר בר רב אשי.
יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר בר מרימר".
לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר", אך יש שכתבו להפך.
הרב יהודה בן שימול (סביב ה'תר"ך, 1860 - ט"ו בחשוון ה'תרח"ץ, 1937) היה רב-מחנך, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של טנג'יר שבמרוקו הספרדית בראשית המאה העשרים.
גדל בטנג'יר, והיה תלמידו של רבי מרדכי בן ג'ו.
לא יאוחר משנת ה'תר"ס, התמנה לסופר בית הדין.
בשנים האחרונות לכהונת רבו, עזר לו בעריכת פסקי הדין.
לאחר פטירת רבו, בשנת תרע"ז, התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר טנג'יר עד לפטירתו.
חבירו לדיינות היה רבי יהודה אזנקוט, ובשנת תרפ"ו הצטרף רבי יעקב משה טולידאנו לדיינות, לזמן קצר.
בשנת תר"ץ הצטרף אליהם רבי יחיא נזרי.
התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו, כדוגמת רבי רפאל אנקאווא, רבי דוד צבאח, רבי יוסף משאש, ועוד.
נכון לשנת תרע"ד, לימד מידי בוקר מקרא, גמרא והלכה בישיבת 'אצאייג' בעיר.
ראה בחיוב את המודרניזציה במערכת החינוך שבעירו.
כמו כן התרים למען הדפסת ספרי חכמי המערב.
נפטר בטנג'יר, בט"ו חשוון תרח"ץ.
לאחר פטירתו כיהן אחריו רבי יהודה אזנקוט.
פסקי דין - בכתב יד באוסף פרטי.
לקוטי חידושים - בכתב יד באוסף פרטי.
יהודה (הוּדי) בניהו (נולד ב-9 במרץ 1948) הוא ביולוג ימי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
כיהן בין היתר כראש המחלקה לזואולוגיה וכראש בית הספר ללימודי הסביבה ע"ש פורטר.
תחומי מומחיותו הם ביולוגיה, אקולוגיה וטקסונומיה של אלמוגים רכים.
הוא בנם של מאשה (לבית שוורץ) וחנוך בניהו, ממייסדי מערכת החינוך בהרצליה, מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר ברנדייס במשך שנים רבות.
יהודה נקרא על שם סבו מצד אביו, שנספה בטבח באבי יאר.
בשנותיו הראשונות, הודי התחנך בשכונת נוף ים ואת המשך לימודיו עשה בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
ב-1966–1969 שירת בצה"ל ומיד לאחר שחרורו החל את לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה, עוד בקמפוס אבו כביר של אוניברסיטת תל אביב.
עם השלמתם ב-1972 המשיך ללימודי תואר שני, אותם סיים בהצטיינות יתרה, ולתואר שלישי במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שניהם בהנחיית פרופ' יוסי לויה והיה תלמידו הראשון לתארים אלה.
עבודת הדוקטורט, אשר סיים ב-1982, שכותרתה היא "דינמיקה של אוכלוסיות אלמוגים רכים בשוניות מפרץ אילת", סיפקה מידע ראשוני לנושאים הקשורים לרבייה ולהתפתחות של אלמוגים אלה.
במהלך לימודי הדוקטורט, השתתף באופן פעיל במשלחות מחקר ואיסוף בשוניות האלמוגים סביב חצי האי סיני, שבמהלכן נאספו מאות דוגמאות של אלמוגים רכים, חלקם חדשים למדע.
לאחר סיום הדוקטורט, יצא להשתלמות בתר-דוקטורט במספר מוזיאונים לטבע באירופה, שם רכש מיומנות בטקסונומיה של אלמוגים רכים.
בהמשך, שהה במימון מלגת ויצמן באוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה (FIU) בהנחייתו של פרופ' וולטר גולדברג.
ב-1984 נקרא לחזור לאוניברסיטת תל אביב למשרת אוצר במוזיאון הזואולוגי.
ב-1987 הצטרף לסגל המחלקה לזואולוגיה בדרגת מרצה.
ב-1990 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-1997 היה לפרופסור חבר וב-2003 לפרופסור מן המניין.
במשך השנים לימד קורסים שונים בחסרי חוליות ובביולוגיה ימית, תוך דגש על סיורים לימודיים בים והכרת האורגניזמים בסביבתם הטבעית.
ב-2016 יצא לגמלאות, אך ממשיך במחקר פעיל ובהוראה.
בין 1988–1995 שימש כמנהל המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
בין 2003–2006 שימש כראש המחלקה לזואולוגיה, ולאחר מכן נבחר לתפקיד ראש בית הספר פורטר ללימודי הסביבה, עד 2008. מילא תפקידים שונים כחבר סנאט האוניברסיטה ובין היתר נבחר להיות נציג הסנאט בוועדה המרכזת.
לאורך השנים שהה בשבתון כפרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד, ב-Academia Sinica בטאייוואן וב-Naturalis Biodiversity Center בהולנד.
בנוסף, לצורך מחקר טקסונומי ופילוגנטי של אלמוגים רכים התארח במוזיאונים הזואולוגיים בקופנהגן ובהמבורג , במוזיאון הבריטי ובסמית'סוניאן, במוזיאוני הטבע בפריז, בברלין, בווינה ובפרנקפורט.
שוניות אלמוגים מזוהות עם אלמוגי אבן (בוני שונית) אך באזורים רבים, כמו בים סוף, נפוצים דווקא אלמוגים רכים, המכונים גם אלמוגי-השמונה והידע עליהם מועט.
קבוצת המחקר של פרופ' בניהו מתמקדת בלימוד האקולוגיה והביולוגיה של אלמוגי-השמונה ומשתמשת בהם כמודל להבנת מנגנוני רבייה, שיתוף עם אצות חד-תאיות (זואוקסנטלות), עמידות לשינויים גלובליים ועוד.
דגש ניתן להבנת מנגנוני התפוצה שלהם ויכולתם לאכלס מבנים מלאכותיים בים, בעלי פוטנציאל לשמש כשוניות מלאכותיות, וכן להבנת תפוצתם כמינים פולשים המשנים את פני חברות החי הימיות.
חלק גדול ממיני האלמוגים הרכים עדיין לא ידועים ולא תוארו, והמעמד הטקסונומי של אחרים אינו ברור.
פרופ' בניהו וקבוצתו חוקרים את הטקסונומיה והפילוגנזה של אלמוגי השמונה באזור האינדו-פסיפי, תוך שימוש בגישה רב-תחומית הכוללת ניתוח חומר ממוזיאונים (חלקו נאסף לפני למעלה מ-200 שנה), ובניית עצים פילוגנטיים מבוססי מחקר גנטי מתקדם.
מטרת המחקר היא להבין את מגוון המינים ואת התהליכים שהובילו לתפוצתם הגלובלית, ולעדכן את הידע הטקסונומי באמצעות טכניקות חדשניות.
מחקריו של פרופ' בניהו הביאו להגדרת סוגים חדשים ולמעלה מ-75 מינים חדשים למדע.
המחקר מתבצע בשיתוף פעולה עם חוקרים מרחבי העולם, ביניהם פרופ' קאת'י מקפאדן מקולג' הארווי מאד בקליפורניה.
המחקרים ממומנים על ידי הקרן הדו-לאומית למחקר ארצות הברית-ישראל (BSF) ומטעם הקהילה האירופית.
חלק משמעותי מהפעילות המחקרית של פרופ' בניהו וקבוצתו מתבסס על ייזום והשתתפות פעילה במשלחות מחקר ואיסוף של אלמוגים רכים בשוניות האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
המשלחות התקיימו בין היתר באריתריאה, דרום אפריקה, קניה, טנזניה, מדגסקר, ראוניון, תאילנד, סינגפור, הונג קונג, יפן, טאיוואן, הפיליפינים, קוריאה הדרומית, הוואי ועוד.
איסופים, שרובם נעשים בצלילת מכלים (סקובה) והניבו אלפי דוגמאות, שרובן מופקדות במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב ומהוות את אחד האוספים המדעיים הגדולים בעולם של אלמוגים אלה (כ-14,000 דוגמאות).
תרומת מחקרים אלה קשורה להכרת מגוון המינים בשוניות האלמוגים ושמירה עליו.
נושאי המחקר במעבדתו של פרופ' בניהו כוללים היבטים סביבתיים, כמו ההתייחסות לחוף אפולוניה בהרצליה, הסובל במשך עשורים משפך צהוב מזהם, שמקורו בתרכובות שיוצרו בעבר במפעל תעש הסמוך.
מי תהום המכילים תרכובות אלו זורמים לאקוויפר ונפלטים לקרקעית הים הרדוד, תוך השפעה מתמשכת על הסביבה הימית.
בעוד שמחקרים קודמים עסקו בעיקר בהרכב הכימי של הזיהום, מחקרו של בניהו בשיתוף פרופ' יוני בלמקר מבית הספר לזואולוגיה ופרופ' דרור אבישר מבית הספר לסביבה ולמדעי כדור הארץ, בוחן לראשונה את השפעותיו האקולוגיות והרעילות של מוקד זיהום זה, בעזרת מימון של המשרד להגנת הסביבה.
ההערכה היא, כי תובנות אלו יסייעו בגיבוש אסטרטגיות לשיקום ולשימור חוף אפולוניה, תוך שמירה על המערכת האקולוגית הימית ושיקומה.
פרויקט אחר בעל השלכות סביבתיות עוסק במניעת התפתחות חברות צימדת-ים (fouling) על כלי שיט, דבר הגורם לנזקים כלכליים והגברת צריכת הדלקים על ידי כלי השיט.
במסגרת קונסורציום שמומן על ידי מענק מטעם הקהילה האירופית, Byefouling, צוות מחקר רב-תחומי מ-11 מדינות עסק בפיתוח חומרים ידידותיים לסביבה דוחי צימדת-ים.
קבוצתו של פרופ' בניהו ממלאת תפקיד מרכזי בפרויקט, וביצעה ניסויי שדה בים ובמעבדה לבחינת היעילות והרעילות של המוצרים החדשים.
במסגרת פרויקט אחר, TASCMAR, שמומן גם הוא על ידי הקהילה האירופית, עסק פרופ' בניהו באיתור חומרי טבע ייחודיים המצויים בחסרי חוליות ימיים באזור המזופוטי (30 עד 140 מ' מתחת לפני הים) בראש מפרץ אילת ובימים אחרים.
הים מספק מגוון רחב של מולקולות ייחודיות, שמקורן במגוון הביולוגי העשיר של חסרי חוליות ימיים, המשמשות לתעשיות התרופות והקוסמטיקה.
עם זאת, אתגר מרכזי הוא איתור מקורות בני-קיימא למולקולות אלו.
פרויקט TASCMAR עסק בפיתוח טכנולוגיות חדשניות לגידול חסרי חוליות ימיים והמיקרואורגניזמים המשויכים להם, כדי להפוך את תהליכי הגילוי וההפקה של התרכובות הימיות ליעילים וידידותיים לסביבה, בהתאם לאסטרטגיית "הצמיחה הכחולה" של האיחוד האירופי.
המחקר מתמקד בחסרי חוליות ימיים, כולל אלמוגים רכים, שנאספו בעיקר מעומקים מזופוטיים באילת, באוקיינוס ההודי, ים אנדמן והים התיכון המערבי.
מטרת החוקרים היא מציאת יישומים ביוטכנולוגיים, בידוד מולקולות בעלות פעילות ביולוגית, במיוחד נגד הזדקנות, שיכולות לשמש לתרופות, תוספי תזונה, קוסמטיקה ויישומים סביבתיים.
קבוצתו של פרופ' בניהו הובילה את תחום ניהול המשאבים הביולוגיים בפרויקט תוך שמירה על איזון סביבתי.
אחת התוצאות שנלוו למחקר זה היא גילוי של סיבי קולגן ייחודים באלמוגים רכים שהניבו מחקר ביוטכנולוגי בעל יישומים ביו-רפואיים ומספר פטנטים באמצעות "רמות", חברת היישום של אוניברסיטת תל אביב.
פרופ' בניהו הוא מחברם של למעלה מ-240 מאמרים וחתום על מספר פטנטים.
הוא הנחה כ-45 תלמידי מוסמך וכ-20 דוקטורנטים ובתר-דוקטורים.
עם תלמידיו נמנים פרופ' גיל רילוב מאוניברסיטת חיפה ומהמכון לחקר ימים ואגמים לישראל, ד"ר אנה הלס, המנהלת המדעית של האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה, ד"ר דרור צוראל מרכז מדעי לניטור ומחקר בים במשרד להגנת הסביבה והאקולוגית הימית והאקולוגית והיזמית ד"ר שמרית פרקול-פינקל.
פרס המועצה הבריטית ולאו בק מטעם בני ברית (1982)
מלגת חיים ויצמן לבתר-דוקטורט (1982)
פרס קרן אורומה מטעם אוניברסיטת ריוקיוס ביפן (1991)
בניהו נשוי לפרופ' אמריטה דפנה בניהו, חברת סגל בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
אב לשני ילדים, מתגורר בהרצליה.
מאז ילדותו, תחביבו הוא גידול קקטוסים.
יהודה גוֹטְהֶלְף (19 בנובמבר 1903 – 5 בספטמבר 1994) היה עיתונאי, עורך ופובליציסט ישראלי, העורך הראשי של העיתון "דבר" בשנים 1965–1970, פעיל בולט בתנועת העבודה.
יהודה גוטהלף נולד בעיר ורשה בשנת 1903 ליושע שמואל, סוחר ותלמיד חכם ולזלדה.
התחנך בחדר ולאחר מכן בגימנסיה.
המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
החל לעבוד כנגר כהכשרה לחיים בארץ ישראל, אך עקב סיבות בריאותיות שב לאקדמיה והוכשר כרופא וטרינר.
החל את דרכו כחלוץ ב-1916 בתנועת "השומר הצעיר" ו"החלוץ" והגיע עד לדרגת חבר בהנהגת "השומר הצעיר".
היה חבר בתנועת "תרבות", חבר במרכז העולמי וציר לוועידות העולמיות של "החלוץ" וציר לקונגרס הציוני בבזל ב-1927. באותה תקופה החל את עבודתו העיתונאית בעיתון "לדרך".
היה מורה בגימנסיה היהודית "לאור" בוורשה בשנים 1926–1928. נשא לאישה את הלה חומה לבית מוזס.
במסגרת העלייה החמישית עלה ארצה בשנת 1929 והיה ממיסדי הגרעין "קיבוץ חדרה" שלימים עלה לקרקע כקיבוץ עין החורש.
כיוון שלמד וטרינריה, שימש כווטרינר בשנותיו הראשונות בקיבוץ.
היה חבר קיבוץ עין החורש עד 1938 ושימש גם כציר במועצת ההסתדרות וכציר לקונגרס הציוני בפראג ב-1933. במסגרת ההסתדרות הרצה רבות בנושאי מדיניות, תנועת העבודה ותרבות.
היה בין המנהיגים הבולטים של תנועת "השומר הצעיר" בארץ ופרסם מאמרים רבים בעיתונות הפנימית שלה.
בשנת 1938, עקב משבר אידאולוגי (התנגדותו לפרוד בתנועת העבודה העברית), עזב את התנועה ואת הקיבוץ, עבר לתל אביב, והצטרף למפא"י ולמערכת העיתון "דבר".
עבד בעיתון שנים רבות וערך את ספרי השנה של העיתון.
לאחר הפילוג במפא"י היה חבר בסיעה ב' (לימים "אחדות העבודה") ולאחר מכן חזר למפ"ם והיה חבר במרכז המפלגה.
פרסם מאמרים וספרים בהם "ספר השומרים", "תורת המעשה ו"תורת פרויד והמרקסיזם".
הרצה גם בתחנת השידור "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל".
עם הזמן פרש שוב ממפ"ם וחזר למפא"י.
בזמן "פרשת לבון" תמך בפנחס לבון ועל כן פרש מההסתדרות וממוסדותיה.
בשנים 1965–1970 שימש כעורך ראשי של העיתון "דבר".
גוטהלף פרסם קשת רחבה של מאמרים, תרגומים ומסות.
רובם ככולם בנושאי תנועת העבודה בארץ ותנועות הפועלים בעולם.
בחלק מפרסומיו חתם בשם העט שלו "י.
בשנת 1958 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
ספריו עוסקים בתנועת העבודה העברית והעולמית כמו "דמוקרטיה ומנהיגות" ב-1961, "החברה הישראלית במבחן התקופה" ב-1964, "סוגיות בחברה" ב-1976, "תנועת העבודה, יריביה ובעלי בריתה" ב-1981 ועוד.
בנו, אורי גוטהלף, היה לימים לאחד משחקני הכדורסל המצטיינים של הפועל תל אביב ושל נבחרת ישראל ומורה ידוע למתמטיקה.
יהודה גוטהלף נפטר בתל אביב בשנת 1994.
הידיעות שנתפסו כבאות מתוך הצמרת הצבאית במשטרו של אסד הביאו לנקיטת צה"ל בצעדי כוננות למלחמה.
ככל הנראה בשתי הפעמים גיל המציא את הידיעות בעצמו תוך התבססות על מודיעין ממקורות גלויים ותדרוכים מודיעיניים שעבר לצורך הפעלת ה"מקור".
בשנת 1997 נעצר גיל והועמד לדין על עבירות של ריגול וגנבה בידי עובד ציבור, באשמה שבמהלך שנות ה-90 העביר מידע כוזב ושלשל לכיסו את הכסף שהועבר אליו לשם הפעלת הסוכן.
למרות שגיל הורשע על מעשיו רק בשנות התשעים ההערכה היא כי כל המידע שהביא לאורך עשרים שנה היה מפוברק, וכי גיל היה זה שפיברק את המידע על סמך מידע גלוי ותדרוכים שקיבל באמ"ן מחקר.
יהודה גיל נולד בלוב בשנת 1935 בשם יהודה ג'נח.
אביו, משה, היה קצין בצבא האיטלקי, שהמשיך לשרת בו גם תחת המשטר הפשיסטי.
בשנות ה-30, עם התהדקות הקשרים עם גרמניה הנאצית, נשלחו הקצינים היהודיים למקומות מרוחקים, במטרה להגן עליהם.
כך נשלח גיל האב ללוב, שם נולד בנו, יהודה.
גיל הראה כישרון רב בלימוד שפות, ולמד איטלקית, ערבית ומאוחר יותר גם שפות אחרות כגון אנגלית וספרדית, שבהן שלט כבשפת אם.
משהגיע לישראל, התחנך בקיבוץ שפיים וב־1952 התגייס לצה"ל.
הוא שובץ בחטיבת גולני, ועבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר שנפצע עבר לשרת כמדריך בגדנ"ע, ובהמשך כמדריך לצבאות קמרון וצ'אד.
בהמשך הביאו אותו כישוריו הלשוניים לשירות באגף המודיעין של צה"ל, אותם כישורים שהובילו אחר כך לגיוסו למוסד, בשנת 1970.
לאחר תקופת הכשרה הפך גיל לקצין איסוף (קצ"א) ב"צומת", האגף האחראי לאיתור, גיוס והפעלת סוכנים.
מתחילת עבודתו ניכר היה שגיל רוצה מאוד להרשים ולהצטיין.
הוא השתתף בכמה מבצעים שבהם הפגין יכולת טובה לגיוס סוכנים באש"ף, ולאיתור אנשי הארגון באירופה לאחר טבח הספורטאים הישראלים במינכן בספטמבר 1972.
במרוצת הזמן קנה לו גיל שם של קצין איסוף מוכשר המתמחה בגיוס ראשוני של סוכנים וכונה "האיש בעל אלף הפנים".
לעומת זאת לא הצטיין בהפעלה ארוכת טווח של סוכנים.
בשנת 1974 נתבקש גיל ליצור קשר עם קצין בכיר בצבא סוריה, על מנת לגייסו ולשאוב ממנו מידע צבאי ומדיני.
המידע שהביא בשמו של המקור זכה להערכה רבה וגיל שטען שהמקור מוכן ליצור קשר רק אתו, הפך למפעילו הבלעדי.
על רקע המוניטין שיצא לו הדריך גיל בקורסי המוסד, אך יצא לו גם שם של אדם מטיל אימה, שאהב להשפיל את חניכיו ולהתעלל בהם.
גיל שירת במוסד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1989, אך גם לאחר פרישתו המשיך המוסד להעסיקו כדי לשמור את מקור המידע.
לאחר פרישתו הצטרף גיל למפלגתו של רחבעם זאבי "מולדת" וזאת עד להתפוצצות הפרשה, מאסרו ומשפטו.
גיל שוחרר שחרור מוקדם ממאסרו ומאז ניסה לנקות את שמו.
בשנת 2021 הוציא גיל לאור ספר מתח בשם "האיראנים בפריז".
גיל נשוי בשנית, אב לארבעה ילדים ומתגורר בגדרה.
בשנת 1974 נתבקש גיל ליצור קשר עם קצין בכיר בצבא סוריה, על מנת לשאוב ממנו מידע צבאי ומדיני.
המידע שהעביר הופץ בקהילת המודיעין הישראלית, וגיל היה איש הקשר היחיד למקור.
בנימוקים שונים מנע גיל מאנשי אמ"ן ומוסד אחרים לפגוש את המקור.
כבר בשנת 1981 חשד אלי הלחמי, ראש זירה באמ"ן שהמידע שהביא גיל הוא כוזב, אולם הדו"ח שלו לא זכה להתייחסות.
גם לאחר פרישתו לגמלאות, ב-1989, המשיך המוסד להעסיקו כדי לשמור את מקור המידע.
גיל ביקש להפסיק את הקשר עם המקור, אולם בלחץ אמ"ן שוכנע להמשיך.
הידיעות שהעביר גיל נחשבו לאיכותיות ביותר, היות שיוחסו למקור רם-דרג, בעל נגישות למידע שיודעים אך מעטים.
חלק מהידיעות אף הופצו באופן גולמי (היינו, ללא עריכה כלשהי כמקובל) לרמטכ"ל, לשר הביטחון ואף לראש הממשלה.
בשנת 1976 התחילה החזית המזרחית (הכוללת את סוריה, לבנון ועיראק) לתפוס את מעמדה כזירת העימות העיקרית של צה"ל.
באותה תקופה החל הצבא הסורי לגבש תורת לחימה להבקעת הגנת צה"ל ברמת הגולן ובמקביל נכנס ללבנון.
כניסת הצבא הסורי ללבנון יצרה חשש כי במלחמה הבאה יוכל לתקוף הן בחזית רמת הגולן והן דרך בקעת הלבנון, דבר שיאלץ את צה"ל להילחם בשתי חזיתות.
גיל ועמוס גלבוע, שהיה אז ראש זירה מזרחית באמ"ן, נשלחו לתחקר את הקצין הסורי שהגיע לפריז ושאמור היה להכיר את הנושאים.
לדבריו של עמוס גלבוע :
למרות זאת המשיכו אמ"ן והמוסד לסמוך על דיווחיו של גיל, ומעמדו ומעמד "המקור" התחזקו.
לימים הגיע עמוס גלבוע למסקנה כי "הייתי הקורבן הראשון של יהודה גיל".
פרשת מהלך התקפי מבקעת הלבנון
החל מאמצע שנות השבעים מאז כניסת הצבא הסורי ללבנון וכלה במלחמת לבנון הראשונה הלכה וגדלה מעורבותה של ישראל במלחמת האזרחים בלבנון על ידי תמיכה בנוצרים כנגד הסורים ואש"ף.
מה שמנע התנגשות ישירה בין צה"ל לצבא הסורי היו שלושה "קווים אדומים" שסוכמו בתיווך ארצות הברית בין סוריה לישראל:
הצבא הסורי לא יירד דרומה לכיוון הגבול הישראלי מעבר לקו של צידון־ימת קרעון.
סוריה לא תכניס ללבנון טילי קרקע־אוויר מכל סוג שהוא.
חיל האוויר הסורי לא יטוס מדרום לקו של ביירות ומזרחה לגבול הסורי, אלא רק מצפונה לו.
במהלך שנת 1981 נלחמו הנוצרים והסורים על השליטה בזחלה ובג'בל סנין החולש על בקעת הלבנון, המובלעת הנוצרית וכביש ביירות דמשק.
במהלך הלחימה פעל צה"ל נגד הצבא הסורי, הפיל שני מסוקי תובלה סוריים ובכך הפר את ההסכמות, וכתגובה הכניס הצבא הסורי סוללות טילים נגד מטוסים לבקעת הלבנון תוך שהוא מפר את ההסכמות גם הוא.
באותה תקופה חשד ראש הזירה המזרחית באמ"ן אלי בית הלחמי בדיווחיו של גיל, למרות זאת ועל רקע המשבר נשלח גיל לתחקר את המקור, יוסי מלמן מסכם את הפרשה כך :
במהלך המחצית הראשונה של שנות התשעים היה מעמדו של גיל ו"המקור" איתנים מאי פעם ודיווחיו נתפסו כמהימנים ומשקפים את המצב לאשורו.
לפני כל פגישה עם המקור היה גיל מקיים פגישות מכינות עם חוקרי אמ"ן מחקר שהיו מחכים לדיווחיו בציפייה דרוכה.
באפריל 1994 דיווח יהודה גיל כי המקור מסר לו שאם שיחות השלום עם רבין לא יביאו להסכם, אזי סוריה תנקוט מהלך צבאי מוגבל על מנת לשבור את הקיפאון וכי יש ויכוח במטכ"ל הסורי בשאלה אם לבצע את ההבקעה על ידי שריון או כוחות מיוחדים.
בינואר 1995 דיווח שהצבא הסורי מכין עצמו למתקפה מוגבלת; מתקפת פתע ממצב של רגיעה; לא יגויסו מילואים, כדי להשיג הפתעה; לכוחות המיוחדים יהיה תפקיד חשוב בהבקעה; תוך חודשיים הצבא הסורי יהיה מוכן.
למרות זאת ולאורך כל תקופת כהונתו ולאחריה העריך ראש אמ"ן אורי שגיא כי בעדיפות ראשונה פניה של סוריה למשא ומתן שיניב מבחינתה נסיגה ישראלית מרמת הגולן.
הערכה זו השתנתה בחלקה כאשר החליף בנימין נתניהו את שמעון פרס כראש ממשלה ומשה (בוגי) יעלון את אורי שגיא כראש אמ"ן.
"גישתו של נתניהו הייתה אחרת לגמרי מגישת קודמיו", אומר ארד במבט לאחור.
"כבר בחודשים הראשונים להיבחרו דרש מוורן כריסטופר, שהיה עדיין מזכיר המדינה, להחזיר לישראל את 'הפיקדון', כדי שלא תהיה אפילו הרגשה סורית שישראל מוכנה לסגת מרמת הגולן."
יעלון העריך כי "בתנאים מסוימים, סוריה תכפה על ישראל מאבק צבאי".
בקיץ 1996 נערך תמרון התקפי רחב היקף בצבא הסורי בעורף רמת הגולן ובו השתתפו יחידות מכל דיוויזיות החזית.
בחודש אוגוסט 1996 הניע צבא סוריה את דיביזיית הכוחות המיוחדים (הקומנדו) מס' 14 מביירות אל עבר גבול ישראל צפונית לחרמון.
על רקע הכיבוש הסורי של החרמון במלחמת יום הכיפורים שנערך על ידי גד' כוחות מיוחדים נתפשה תמיד הגעת כוחות קומנדו למרחב החרמון כסימן מעיד למלחמה.
בנוסף, על רקע הפתעת מלחמת יום הכיפורים שבה התרגיל תחריר ארבעים ואחד שימש להסוואת ההכנות למלחמה, תרגיל רחב היקף בצבא הסורי, במיוחד בקרבת החזית נחשד תמיד ככיסוי אפשרי למלחמה.
השילוב של התמרון והנעת דיביזיית הקומנדו יכול היה להיתפס כמקרי, אלמלא דיווחיו של גיל כי סוריה מתכוננת למלחמה ובכוונתה לכבוש את החרמון על מנת להניע את התהליך המדיני שבסיומו תיסוג ישראל מכל רמת הגולן.
דיווחים אלו התאימו לתמונת העולם המודיעינית של ראש אמ"ן יעלון ושל זירה צפונית באמ"ן מחקר (שהייתה אחראית עתה על ההתראה בתחום הסורי).
במוסד, שהפעיל כאמור את יהודה גיל, נתגלעו חילוקי דעות קשים: ראש המחלקה הצבאית באגף המחקר סבר על סמך המידע שהביא גיל כי סוריה מתכוונת לבצע מחטף התקפי בחרמון.
לעומתו, ראש המחלקה המדינית היה משוכנע שאין זה אלא צעד מגננתי בעקבות מה שנתפס בסוריה כאיומים ישראליים.
ראש אגף המחקר במוסד היה משוכנע שסוריה מתכוונת ליזום מלחמה, ואילו ראש המוסד סיכם כי אין בפעילות החריגה אלא תגובה למעשה הישראלי.
למרות שיהודה גיל היה סוכן מוסד, האחריות העליונה למתן התראה למלחמה למדינת ישראל היא בידי אמ"ן מחקר.
תוך כדי האירועים ולמרות הערכות זירה צפונית באמ"ן (שכאמור עמדה בקשר רצוף עם גיל שהיה הופך את תדרוכיה לידיעות שהיה מביא בשם המקור) והערכות ראש אמ"ן יעלון שהעריך כי סוריה עשויה לפנות לאופציה צבאית, העריך עמוס גלעד, ראש חטיבת המחקר באמ"ן, כי פניה של סוריה אינם למלחמה.
הערכתו שכנעה את הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, ואת שר הביטחון, יצחק מרדכי, להחליט שלא לנקוט בצעדים דרסטיים מדי אך להיערך הגנתית על בסיס הסדיר לאפשרות התקפת פתע סורית בגזרת החרמון ורמת הגולן.
פניה לאמריקאים נענתה כי סוריה הצהירה שמהלכיה הגנתיים בלבד וכי על ישראל עם מערכת המודיעין המשוכללת שלה לדעת זאת, יתרה מכך הסורים העלו את חשדם כי ישראל היא זאת שמתכננת התקפת פתע וכי התקפת הפתע הסורית היא סיפור כיסוי להכנות ישראל למלחמה.
תשובה זו התקבלה בחשדנות מכיוון שגם ערב מלחמת יום כיפור התפרשו ההכנות הסוריות למלחמה כמהלכים הגנתיים עקב קרב האוויר של 13 בספטמבר 1973 או כרצון ליום קרב כנקמה, אך לא כמלחמה כוללת.
בחודש אוקטובר יצא גיל לפגישה דחופה עם המקור בפריז ודיווח כי: ב-9 בספטמבר אסד הקפיא את כל המהלכים הצבאיים שעה שהכוחות כבר היו בתנועה, כי חשש שהייתה הדלפה לישראל על ההתקפה.
מיד לאחר מכן דיווח כי
בסופו של דבר חלף המשבר כאשר החל החורף ברמת הגולן והשלג שכיסה את החרמון הפך את ביצוע מתקפה בגזרת החרמון לבלתי אפשרי.
כחצי שנה לאחר המשבר (וטרם חשיפת הפרשה) אמר ראש אמ"ן יעלון כי:
בנובמבר 1997 נעצר גיל לאחר שהועלו נגדו חשדות שונים, בין השאר עקב סירובו באמתלות שונות להעביר את הפעלת המקור למפעיל אחר.
בחקירה שנערכה הודה גיל בחשדות, ובחיפוש שנערך בביתו שבגדרה נמצאה מעטפה ובה הכסף שהועבר אליו לשם הפעלת הסוכן.
הוא הועמד לדין, ובשנת 1999 הורשע בכך שבין השנים 1991 – 1997 העביר דיווחים כוזבים לממונים עליו – לעיתים תוספות על דו"חות הקצין הסורי, ולעיתים אף יצירות שכולן פרי דמיונו.
כן הורשע בכך שהותיר בידיו את הכסף שיועד להפעלתו, בסך של 39,000 דולר.
גיל נדון ל-5 שנות מאסר (החל מיום מעצרו), באשמת ריגול וגנבה ביד עובד ציבור.
גיל ערער על הרשעתו ועל חומרת העונש, אך ערעורו נדחה.
בפסק הדין נכתב כך :
בסוף שנת 2000, לאחר שנוכה שליש מתקופת מאסרו, שוחרר גיל.
לאחר שחרורו המשיך לטעון שמעולם לא מסר ידיעות כוזבות ובראיון שנערך אתו כחלק מתחקיר שערך עופר שלח בתוכנית המקור אמר :
כאשר הוא מתכוון לאיש אמ"ן אשר כתב את הידיעות שגיל העביר, יחד עם זאת בבדיקת הפוליגרף שעבר נקבע כי :
במקורות שונים דווח כי גיל הצטרף בשנת 1992 למפלגת הימין מולדת, מה שהעלה את הספקולציות שעמדותיו הימניות גרמו לו לנסות ולגרום למלחמה בין ישראל לסוריה.
נטען גם כי פעולותיו סיכלו ניסיונות לשלום עם סוריה, שכן גיל טען שפניו של חאפז אסד אינן לשלום.
עם זאת, נראה כי אין ממש בחשדות אלה, שכן רוב הידיעות הכוזבות שהעביר גיל לא היו קשורות ישירות ליחסי ישראל–סוריה, ולכן נראה שמניעים אישיים ופסיכולוגיים אחרים עמדו מאחורי מעשהו.
אישים שונים במערכת הביטחון, בהם דני יתום ועמוס גלבוע, העלו חשדות שגיל פיברק את המידע שהביא בשם המקור לא רק משנת 1991, אלא מראשית הפעלתו.
בעקבות פרשת גיל נקבעו נהלים חדשים במוסד, בהם שיפור הבקרה על מפעילי סוכנים; הגבלת הקשר בין מפעיל וסוכן לכמה שנים בלבד; ובדיקות פוליגרף תקופתיות למפעילי מקורות.
הרב יהודה אריה גלעד (נולד בי"ב באלול ה'תשט"ו, 30 באוגוסט 1955) הוא ראש ישיבת מעלה גלבוע ורב קיבוץ לביא.
כיהן כחבר הכנסת מטעם העבודה-מימד בכנסת ה-15.
נולד בברזיל לרב שמואל פנחס גלברד (מחבר הספר "לפשוטו של רש"י") ועלה לישראל בגיל 7. למד בישיבת היישוב החדש, בישיבת "מרכז הרב" ובישיבת "הר עציון".
שירת בצבא במסגרת מסלול ההסדר, בתפקיד שריונר, ולאחר מכן בקבע כרב צבאי חטיבתי.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית בגיל 25, וסיים לימודי הוראה במכללת הרצוג.
משמש כרב קיבוץ לביא מאז שנת ה'תשמ"ב.
בשנים 1990–1992 היה שליח הסוכנות היהודית ובני עקיבא בלונדון.
ריכז פרויקטים שונים של עמותת גשר לקירוב בין בני נוער חילונים ודתיים והיה ממנסחי אמנת כנרת.
בשנת 1993 הקים את ישיבת מעלה גלבוע ביחד עם הרב שמואל ריינר, ושנה לאחר מכן הצטרף אליהם הרב דוד ביגמן.
מאז ועד היום שלושתם מכהנים כראשי הישיבה.
בשנת 2000 נבחר ליושב-ראש מזכירות תנועת מימד.
ב-5 ביוני 2002 נכנס לכנסת ה-15 מטעם העבודה-מימד במקום מקסים לוי שפרש.
בכנסת היה גלעד חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
בדצמבר 2002 פרש הרב גלעד מתנועת מימד בעקבות החלטת מועצת המפלגה להמשיך את הברית המשותפת עם מפלגת העבודה ולהצטרף לרשימה מאוחדת לקראת הבחירות לכנסת.
לדעת הרב גלעד, החבירה להעבודה מנעה ממימד להפוך לתחליף אמיתי למפד"ל עבור רוב הציבור הדתי-לאומי ודחקה אותה לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הצטרף לתנועת תפנית של עוזי דיין והוצב במקום השלישי ברשימתה.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים המשיך הרב גלעד בפעילות ציבורית בתחומי דת ומדינה, חברה ואתיקה.
בין השאר הוא פעיל בתחום הגיור, בדגש על גיורם של אזרחים ישראלים שעלו לארץ מכוח חוק השבות, אך אינם יהודים על פי ההלכה.
הוא משמש כדיין בבית הדין של רשת גיור כהלכה במעלה גלבוע, ופועל לקידום מהלכים נוספים בתחום.
בין היתר, חתם על מכתב תמיכה במתווה הגיור של השר מתן כהנא.
כמו כן הרב גלעד חבר במועצה הציבורית של עמותת ינשו"ף, הפועלת להגברת השקיפות והפיקוח על ייצוא הנשק והתעשיות הביטחוניות ממדינת ישראל.
הרב גלעד הוא חתנו של הרב יהודה עמיטל ודודו של העיתונאי אלישיב רייכנר.
הרב גלעד ממשיך את הקו הרעיוני של רבו, הרב יהודה עמיטל, הרואה חשיבות גדולה במדינת ישראל ובמוסדותיה, ומצר על הכיוון שאליו הולכת הציונות הדתית.
הוא מצר על כך, שהציונות הדתית, לדעתו, מזניחה את העיסוק בנושאים חברתיים, ומקצינה את עמדותיה הדתיות וההלכתיות.
כרבו, הוא גם מצר על הכיוון אליו נלקחה תורתו של הרב קוק, כאילו זו מתעסקת רק בחשיבות שלמותה של ארץ ישראל.
בישיבה, מעביר הרב גלעד שיעורים שבועיים בחסידות, בפרשת השבוע ובתורת הרב קוק, וכן שיעור שבועי על "נושאים אקטואליים בהלכה".
בקיבוצו, לביא, מעביר הרב גלעד מדי שבת שיעור מרכזי בבית המדרש.
את קֹלךָ שמעתי: שיח אלוהים ואדם בספר בראשית, עיונים בדרך הפשט ומדרשו, הוצאת ישיבת מעלה גלבוע, תשע"ג 2012 (מהדורה שנייה תשע"ה 2014)
יהודה גץ (נולד ב-8 ביולי 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
גץ החל את הקריירה עם אחיו התאום אבי בגיל 10 במועדון מכבי חיפה.
בזמן שירותם בצה"ל הועברו האחים למכבי זכרון יעקב, שהייתה אז תחת חסותה של מכבי חיפה.
לאחר השחרור, החל אחיו אבי לעבוד ושיחק בליגה למקומות עבודה.
במהלך אחד המשחקים התגלה על ידי מנהלי קבוצת הפועל תל חנן מהליגה הארצית (שהייתה אז הליגה השנייה), שהחליטו לצרף את שני האחים לקבוצתם.
בשנה לאחר מכן התפצלו דרכיהם: יהודה חתם בקבוצת בית"ר תל אביב מהליגה העליונה, בעוד שאחיו הועבר לקבוצת הפועל בני נצרת מהליגה השנייה.
לאחר ששיחק גם במכבי שפרעם, בגיל 33 פרש גץ באופן רשמי ממשחק פעיל.
יהודה גור-אריה (נולד ב-16 בפברואר 1934) הוא משורר עברי, מתרגם ועורך.
נולד בעיירה קטנה בבסרביה, כיום מולדובה, ב-1934. בילדותו במלחמת העולם השנייה גורש למחנה ריכוז רומני בטרנסניסטריה, ושהה בו שלוש וחצי שנים.
היה חבר קבוצת אלומות בעמק הירדן.
תושב גבעת שמואל, ובוגר החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
היה עורך במדור הספרותי של העיתון "מעריב" עד פרישתו (1992).
עורך כתבי יד, ספרים ועבודות מחקר אקדמיות בעברית.
כותב שירה, פרוזה (סיפורים) ורשימות ספרותיות, וכן מאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית והיידית.
מתרגם מן השפות: יידיש, רוסית ורומנית.
תרגם עד כה כ-35 ספרים, וכן כ-120 תרגומים אחרים, בכתבי-עת.
מפרסם מפרי עטו בבמות הספרותיות השונות בארץ, כ-130 פרסומים עד כה.
שירו "כפל" הולחן על ידי נחום היימן והתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין.
זערורים – שירים בתכלת, (מיניאטורות), הוצאת מחברות לספרות (1966)
שבחי הקיץ – שירים, הוצאת עקד (1978)
תעלולי טלי – סיפורים לילדים, הוצאת ספרית פועלים (1983)
תעודת מעבר – שירים, הוצאת עקד (1988)
מצב צבירה – שירים, הוצאת ספרית פועלים (1994)
ריח אורנים – סיפורים, הוצאת עקד (1999) הספר תורגם לאיטלקית וראה אור באיטליה, בשתי מהדורות: 2002, 2004
צבעי פרפר – שירים ועוד – הוצאת כרמל (2006).
שלוות שישבת - סיפורים - הוצאת עקד (2011)
עלי שכטמן, טבעות בנשמה; לילות של כוכבים כבויים, הוצאת ספרית פועלים (1983); מהדורה שנייה – הוצאת ידיעות אחרונות (1992).
שירים מסדנת היזע – שירי פועלים יהודים, מדור בעיתון 77, יחד עם נתן יונתן (1982–1984).
שלושה סיפורים של לייב רוכמן, בספר המבול, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1988).
יצחק בשביס-זינגר, זכרונות ממועדון הסופרים והעיתונאים בוורשה, "קשר" (1991).
מרים יהב, בתי, אולי את… – זכרונות של נערה באושוויץ (1992).
יהושע פרלה, יהודים סתם: רומן, "הספרייה החדשה", הוצאת הקיבוץ המאוחד (1992).
הנערה בצעיף פרחי דובדבן – שירי הייקו יפניים, בתירגום מיידיש, הוצאת ירון גולן (1993).
דוד זבלודובסקי, שנים עברו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן (1996).
שלמה ווארזאגער, הלינה: רומן, הוצאת ספרית פועלים (1996).
ינטה מאש, במעמקי הטייגה: סיפורים [עומד לראות אור]
עלי שכטמן, מעבר לחשכה: סיפורים [עומד לראות אור]
שניידרמן, הוויסלה דיברה יידיש: רשמי סיור בפולין לאחר השואה [עומד לראות אור]
יחיאל ישעיהו טרונק, פולין: זכרונות (5 כרכים) [עומד לראות אור מטעם אונ' תל אביב ובית שלום עליכם]
יחיאל שטרן, החדר ובית-המדרש: זכרונות [עומד לראות אור מטעם אונ' תל אביב, המכון לחקר יהדות פולין]
אלכסנדר שפיגלבלאט, פינות כחולות – איציק מאנגר – חייו, שירתו והבלדות שלו [עומד לראות אור בהוצאת כרמל]
בוריס פסטרנק, "אנשים ומצבים": פרקי אוטוביוגרפיה, עתון 77 (1986).
לב טולסטוי, שטן: נובלה, הוצאת עקד (1994); מהדורה שנייה, הוצאת גוונים (2004).
זאב גיטלמן, ערפל של פטל: סיפורים [עומד לראות אור]
רחמין מטאטוב, דפי חיים: זכרונות (2002).
"מבט מירושלים": סיפורים ומסות של עולים מחבר העמים, מהות: כתב-עת ליצירה יהודית (2003).
סולומון שפירא, בדרכי גירוש: זכרונות מטרנסניסטריה ומסיביר (1987).
בוריס וקסלר, העמק הצונן: סיפורים, הוצאת תמוז (1995).
בוריס וקסלר, המקום שבו ישנות הרוחות: סיפורים, הוצאת רשפים (1997).
מריאנה יוסטר, אצלנו בפרומושיקה: סיפורים, הוצאת Persona, רומניה (1997).
יוסף רוזן, מדוע יהודי: על דרכו של רומני ליהדות, הוצאת ראובן מס (2001).
ועוד תרגומים - שירה, פרוזה ומסה – בספרים, בכתבי-עת ובפרסומים ספרותיים.
1995 (תשנ"ה) – פרס שָׂרַת המדע והאמנויות למתרגמים, על תרגום מיידיש לעברית.
2006 – פרס ע"ש דוד הופשטיין, מטעם הרשות הלאומית לתרבות היידיש ואגודת סופרי ועיתונאי יידיש, על כלל יצירתו ופעילותו למען תרבות יידיש.
הרב יהודה גרשוני (כ"ג בתשרי ה'תרס"ט, 18 באוקטובר 1908 – י' בשבט ה'תש"ס, 17 בינואר 2000), המכונה ר' יוד'ל (יידל) גרודנֶר או העילוי מגרודנה, היה רב וראש ישיבה.
מתלמידיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אביו נרצח כשהיה בן 13, והוא גדל על ברכי סבו אבי-אמו.
החל מגיל 15 למד במכינה של ישיבת שער התורה בגרודנו, שכללה לימודי קודש ולימודי חול, ודבק בדרך לימודו של רבו הרב שמעון שקופ.
בהמשך למד אצל הרב ברוך בער לייבוביץ מישיבת קמיניץ (מחבר הספר ברכת שמואל), ובישיבת מיר אצל הרב אליעזר יהודה פינקל.
כבר בצעירותו נתפרסם שמו בעולם הישיבות כעילוי, מאז דבק בו הכינוי "העילוי מגרודנה".
בחודש חשוון תרצ"ד (1933) עלה לארץ ישראל בעידוד רבו הרב ליבוביץ ובסיוע הראי"ה קוק, על מנת ללמוד בישיבת מרכז הרב.
הוא למד ולימד בה כחמש עשרה שנה.
בשנות לימודיו במרכז הרב למד מדי יום בחברותא 3–4 שעות עם הרב שאר ישוב כהן שהיה אז כבן 14, לבקשת אביו הרב הנזיר.
כן למד עם הרב משה צבי נריה, הצעיר ממנו, לבקשת הראי"ה.
הוסמך לרב על ידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הראי"ה, הרב איסר זלמן מלצר והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
לאחר עלייתו של הרב יצחק זאב סולובייציק לארץ היה מגיע אליו לדבר בלימוד, בשנת תש"י הדפיס את ספרו הראשון "חוקת הפסח" אשר זכה להסכמות נלהבות, ביניהם מהרב איסר זלמן מלצר שהגדירו "מהמיוחדים שבמיוחדים בין חכמי התורה מהדור הצעיר בארץ קדשנו".
בשנות ה-50 עקר לארצות הברית, עמד בראש ישיבת "יבנה" בברוקלין והקים את "ישיבת ארץ ישראל", בה למדו כמה עשרות תלמידים במקביל ללימודיהם באוניברסיטה.
לאור דרכו של הראי"ה, הוא הנהיג בישיבתו אווירה ציונית ולימוד בעברית (שלא כמקובל בישיבות צפון אמריקה באותן שנים), ודאג שמלבד לימוד התלמוד, יעסקו תלמידיו גם בתחומים נוספים כגון תנ"ך, אגדה ומחשבת ישראל.
באותן שנים היה פעיל בתנועת המזרחי.
בשנת תשל"ד שב לארץ ישראל, ועסק בכתיבה תורנית מביתו שבשכונת רסקו בירושלים.
בין השאר כתב חומר לערכים עבור האנציקלופדיה התלמודית מאז היווסדה.
לאורך חייו פרסם מאות מאמרים בתחומים תורניים מגוונים, בכתבי עת תורניים ובעיתונים.
זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית - הראשון בשנת תש"ז על ספרו "חוקת הפסח".
הרב גרשוני נפטר בי' בשבט תש"ס, כבן 91.
לדברי הרב גרשוני בריאיון עיתונאי, "יש בכל הספרים שלי קשר חזק וזיקה עמוקה לגאולת ישראל".
את ספרו "משפט המלוכה" חיבר בעקבות קום המדינה ובספרו "חוקת הפסח" הוא מברר את הלכות הקרבנות והלכות מלכים הקשורים קשר הדוק עם גאולת ישראל.
הרב גרשוני החשיב את הראי"ה קוק כרבו המובהק.
לדבריו, רבו השפיע על מסלול חייו, הפנים בו את מהותה ודרכה של "תורת ארץ ישראל", וכן "השקפת עולם ישראלית עמוקה ורחבה...
על תקומת ישראל ותחיית הקודש".
הוא עברת את שם משפחתו ל"גרשוני", לאחר שהראי"ה העיר לו כי ראוי ששמו יהיה עברי ולא רוסי, וכאמור הנהיג את ישיבתו בארצות הברית על פי דרכו של הראי"ה, כפי שראה אותה.
על ייחודיותו של הראי"ה עמד הרב גרשוני בעזרת דברי המהר"ל על הפסוק (משלי ו, כג) "כִּי נֵר מִצְוָה וְתוֹרָה אוֹר" – כל מצווה היא כנר, מוגדר ומצומצם; ולעומת זאת התורה היא אור, אינסופית וחסרת גבול.
כך הייתה לדבריו תורתו של הרב קוק, אשר "תורת ארץ ישראל" שלו היא "בחינת אור שופע, אור עליון, החובק במעוף רב ובהיקף אדיר את כל הפרטים והמקצועות ומאיר את כולם באור אין סוף".
אשתו הראשונה זהבה לבית שער, ילידת קמניץ, נפטרה בשנת תש"ה בהיותה בת 33, והותירה אחריה שתי בנות.
בשנת ה'תש"ט (1948) נישא בשנית לפסיה, בתו של הרב אליעזר סילבר, נשיא אגודת הרבנים בארצות הברית והרב של סינסינטי.
בתו הבכורה, ציפורה, נפטרה על פניו בגיל 41. הוא הקדיש את ספרו "קול צופייך" לזכרה.
חוקת הפסח ירושלים, תש"ו - על הלכות קרבן פסח לרמב"ם כרך א', כרך ב'
משפט המלוכה ניו יורק, תש"י - על הלכות מלכים לרמב"ם
קובץ מאמרים ניו יורק, תשי"ד - על עניינים שונים
קול יהודה ירושלים, תש"ן - קובץ מאמרים הלכתיים ומחשבתיים
קול צופייך ירושלים, תש"ם - קובץ מאמרים הלכתיים ומחשבתיים
חוק ומשפט ירושלים, תשמ"ו - על הלכות סנהדרין לרמב"ם
שערי צדק ירושלים, תשנ"ה -דרשות על פרשות השבוע.
חכמת גרשון ירושלים, תשנ"ז - חידושי תורה בעניינים שונים
שיטה מקובצת על מסכת פסחים (שלושה כרכים)
יהודה גבאי (26 בדצמבר 1906 – 3 במרץ 1994; כ' באדר ה'תשנ"ד) היה שחקן תיאטרון "האהל" (1925–1969), סופר ילדים ומייסד מוזיאון התיאטרון (לימים ארכיון התיאטרון) בתל אביב.
יהודה בן אהרן גבאי נולד בעיירה טולצ'ין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), למשפחה ציונית.
בשנת 1921, כשהיה נער, עלה לארץ ישראל כחלוץ העלייה השלישית.
הוא עסק במשחק כבר באוקראינה, וחלם על משחק גם בארץ.
בשנת 1925 היה בין מייסדי תיאטרון "האהל", ושיחק בו עד סגירתו ב-1969. היה בין מנהליו הראשונים, והממונה על ארכיון התיאטרון.
במשך שנותיו כשחקן גילם כ-100 תפקידים, מהרפרטואר העולמי והמחזאות העברית והיהודית.
במשך עשרות שנים אסף גבאי פריטים לתיעוד התיאטרון הארץ–ישראלי והתיאטרון היהודי בגולה.
ב-1938 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, מעל החורבות.
בשנת 1966 ייסד את המוזיאון העירוני לתיאטרון בתל אביב, הקרוי על שמו.
במוזיאון זה נאספו חומרים יקרי המציאות מתולדות התיאטרון בארץ.
בשנת 1976 הועבר האוסף לדירה ברחוב מלצ'ט בתל אביב, שם שכן במשך עשרות שנים, עד שהועבר לספריית שער ציון (בית אריאלה) בשנת 2004 והוא נקרא כיום "ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי".
אשתו הייתה ציירת, מאיירת ומעצבת במה ותפאורות.
גבאי עצמו כתב שירי ילדים, עיבודים ליצירות ילדים ידועות, ופרסמם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, בעיקר ב"דבר לילדים".
גבאי נפטר בתל אביב בשנת 1994. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
עליקמא הקטן: ספור בחרוזים לגיל הרך; ציורים: מרים גוטמן; שירים: י.
ביני לבין עצמי: רשומות ורשמים, תל אביב: עקד, 1966.
יהודה גבאי (עורך), תיאטרון "אהל": סיפור המעשה, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך, תשמ"ג 1983.
סבתא בבושקה; כתב: יהודה גבאי; צירה: ג'ניה ברגר, תל אביב: תג, 1996.
יהודה גוּר (גְרָזוֹבְסקי; 31 בינואר 1862, ל' בשבט ה'תרכ"ב – 21 בינואר 1950, ג' בשבט ה'תש"י) היה בלשן, מחנך, מילונאי, סופר ומתרגם, מראשוני הכותבים בעברית בארץ ישראל.
חתן פרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תש"ז על מילון עברי.
גור נולד ב-1862 בפוהוסט שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס), לישעיה ראובן גרזובסקי, נצר למשפחת הרבנים מהרש"ק.
למד ב"חדר" ובישיבה בעירו, וכן שלוש שנים בישיבת וולוז'ין, ועבר לווילנה כדי ללמוד ספרות.
בווילנה התיידד עם משכילי וילנה והחליט לעלות לארץ ישראל.
הוא למד בווילנה את מלאכת הצילום מתוך מטרה להתפרנס מהצילום בארץ ישראל, ובחודש סיוון תרמ"ז (1887) עלה ארצה.
בארץ עבד בתחילה בחקלאות ובהמשך בחנות ביפו.
לאחר מכן החל לעבוד כמורה במזכרת בתיה, בה היה המורה הראשון לעברית.
במזכרת בתיה הוא נשא לאישה את רחל, בתו של מרדכי ניימן, ממקימי המושבה.
בתקופה זו ארגן יחד עם יודלביץ כינוס של המורים העבריים בארץ ישראל, שנחשב ליסוד להסתדרות המורים.
גרזובסקי עבר לזכרון יעקב, בה הנהיג הוראת עברית בעברית בשנת תרנ"א (1891), ביחד עם המורה חיים ציפרין.
גרזובסקי ביחד עם דוד יודילוביץ ואליעזר בן-יהודה ערכו את עיתון הילדים העברי הראשון "עולם קטן" שיצא לאור ב־1892. העיתון יצא בשבעה עותקים במשך כעשרה חודשים.
לאחר תקופה קצרה עבר גרזובסקי ליפו, שבה לימד בבית הספר של ישראל בלקינד והיה למזכיר של אגודת בני משה.
גרזובסקי האמין בחזון של הקמת בית ספר עברי שיכשיר דור עברי בארץ ישראל, ופעל עם חבריו למימוש רעיון זה.
משנסגר בית הספר של בלקינד בשנת תרנ"ב, הוקמו בתי הספר של כי"ח ביפו, וגרזובסקי לימד בבית הספר לבנות.
בתרנ"ו הוקמה במסגרת בית הספר של כי"ח מחלקה עליונה להכשרת מורים לעברית, אך הנהלת כי"ח הורתה לסוגרה בין השאר על רקע אי הסכמתה עם חזון בית הספר העברי.
גרזובסקי וחבריו בחרו להמשיך ללמד את המחלקה העליונה ללא קבלת תשלום.
בית הספר ביפו היה למטרה לביקורת מצד החוגים הדתיים, וגרזובסקי, שנראה מחלל שבת בפרהסיה, היה למטרה ראשית לביקורת.
מחלוקת גדולה פרצה סביב אופי החינוך בין אנשי בני משה ביפו ואליעזר בן-יהודה מצד אחד ליחיאל מיכל פינס ומשכילי היישוב הישן מהצד השני, וגרזובסקי היה מראשי הדוברים נגד היישוב הישן ובעד אליעזר בן-יהודה.
בהמשך שימש כמורה במקווה ישראל, ובשנת תרנ"ח (1898) נכח בפגישה ההיסטורית של בנימין זאב הרצל עם הקיסר וילהלם השני בעת שביקר בארץ, שהתקיימה בשער בית הספר.
בתרס"ו (1906) עבר לביירות, שם עבד בבנק אפ"ק.
בשנת תרע"א (1911) שב לארץ ישראל, והיה מנהל סניף בנק אפ"ק ביפו, עד שנת תרפ"ט (1929).
מתוקף תפקידו זה היה חבר בוועד אגודת נטעים.
במסגרת עבודתו רכש קרקעות בתל אביב וחיפה למען היישוב היהודי.במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש לדמשק.
יהודה גור נפטר ב-21 בינואר 1950, והובא למנוחות בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
היה אב לשלושה בנים (אסף, עמיהוד וישעיהו-שי) ולשתי בנות (הדסה סמואל ונחמה אורנשטיין).
שלושת בניו פנו לעיסוק בחקלאות – מטעים, יערנות וגידול בהמות.
בנו אסף גור (1894–1982) היה אגרונום מומחה לגידול עצי פרי, שהיה מופקד על ענף המטעים בארץ מ-1929 ועד 1963 (כפקיד הראשי למטעים במחלקת החקלאות של ממשלת המנדט, ולאחר קום המדינה מנהל אגף המטעים במשרד החקלאות).
בנו ד"ר עמיהוד גור (1898–1982) היה יערן בעל שם עולמי, שכיהן במשך שנים רבות כמנהל מחלקת הייעור הממשלתית, עד למיזוגה עם מחלקת הייעור של קרן קיימת לישראל.
בנו ד"ר שי גור היה מנהל השירותים הווטרינריים של מדינת ישראל.
נפטר ב-1986 והיה לאחרון הנקברים בבית העלמין היהודי ביפו, אחרי שישה עשורים שבהם לא נקבר שם אדם.
בתו הדסה נישאה לאדווין סמואל , בנו הבכור של הנציב העליון הבריטי הראשון, הרברט סמואל, והייתה יושבת ראש ויצו בישראל בין השנים 1933–1950 ובמקביל יו"ר מועצת ארגוני הנשים בארץ ישראל בין השנים 1936–1946.
גור היה סופר, פובליציסט, עורך ומתרגם פורה.
הוא פרסם מאמרים רבים בעיתונים במסגרת פולמוס החינוך וכמורה הוציא ספרי לימוד בעברית במקצועות שונים.
ביחד עם ציפרין הוציא לאור ספר לימוד בעברית, בשם "בית הספר לבני ישראל", תרנ"א.
בשנת 1892 היה גרזובסקי שותף בהוצאת עיתון הילדים "עולם קטן" של אליעזר בן-יהודה ודוד יודילוביץ.
העיתון יצא בשבעה עותקים במשך כעשרה חודשים.
בין חיבוריו: מילון עברי גדול בן 600 עמודים "מילון שימושי לשפה העברית", שיצא לאור בעשרות מהדורות, ספרים ומאות מאמרים, בכתבי עת ועיתונים שונים.
עורך עיתון הילדים "עולם קטן", ועוד.
תרגם לעברית מסיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן, מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס וז'ול ורן, וכן את הספר "רובינזון קרוזו".
בשנת תרנ"ו (1896) הוציא לאור מילון כיס (עם יוסף קלוזנר).
אחריו פרסם מילונים קטנים נוספים.
ב-1920 פרסם, עם דוד ילין, מילון עברי מצויר.
מ-1937 עסק ביצירת "מילון שימושי לשפה העברית", שמהדורה אחרונה ומורחבת שלו יצאה לאור ב-1947. בשנת 1939 יצאה לאור מהדורה ראשונה של ספרו "לכסיקון למלים זרות".
בשנת תש"ז (1947) זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל, על ה"מילון עברי".
מילון השפה שהוציא לאור בשנים תרצ"ה-תרצ"ז היה מפעל חייו, עליו עמל במשך שנים לא מעטות.
המילון יצא לאור בסיוע ביאליק ורבניצקי שעברו בעיון רב על הגיליונות והעירו הערות בלשניות חשובות, שרובן התקבלו על ידי המחבר.
במילון נאספו ובאו המילים אשר בספרות המקראית והתלמודית, המדרשית והפיוטית, הגאונית והקראית, השירית והפילוסופית, הפרשנית והמחקרית, הפלפולית והדרשנית, וגם המילים שבספרי הפוסקים והמקובלים; וכן גם המילים שבספרות החדשה.
אופיו של המילון הזה הוא בעיקר יסודו שימושי ולא מדעי, עממי ולא מחקרי...
הכללים שכללו חכמינו הקדמונים "כל יתר כנטול דמי" ו"כל המוסיף גורע", היו תמיד לנגד עיני המחבר בסדרו את הספר...
גם ניסיון חדש עשה המחבר במלון הזה: הוא נתן בו את שימושי הלשון השונים: בפעלים - את אותיות ומילות השימוש, ובשמות - את הפעלים האופיים הבאים עמהם במקרא, וגם בזה הושקעה עבודה לא מעטה, מפני שאין בספרותנו ספר שימוש מיוחד במקצוע זה.
גור האמין שיש לכונן תוכנית לימודים אחידה לכל התלמידים בארץ ישראל.
תוכנית הלימודים נועדה לשיטתו לבנות דור עברי בהתאם לחזונו של אחד העם, ידידו.
הוא התנגד לשינון, ותמך בבניית החשיבה.הוא האמין בתחיית השפה העברית והיה מארבע המשפחות הראשונות שהצטרפו ליוזמה של אליעזר בן-יהודה "דיבור עברי בירושלים", כלומר דיבור אך ורק בעברית בעת שהותם בירושלים.
בית ספר עברי, ורשה: תושיה תרנ"ט.
ראשית למודי שפת עבר, ורשה: תושיה תרס"ב.
ארץ ישראל, ורשה: תושיה תרס"ג.
חנכה: פרק מדברי ימי ישראל, ורשה: תושיה תרס"ד.
קיצור דבריו הימים לעם ישראל, ורשה: תושיה תרע"ג.
ילקוט אגדות: (מבחר אגדות ישראל) : ספר למוד ומקרא, ורשה תרפ"ד.
אחד העם ויחסו אל הדבור העברי, תל אביב תרפ"ז.
מלון השפה העברית מאת יהודה גרזובסקי.
תל אביב, הוצאת דביר, תרצ"ה-תרצ"ז
הַמִִּלּוֹן הָעִבְרִי, מלון שמושי עם ציורים, יהודה גרזובסקי ודוד ילין, הוצאת דביר, תרע"ט
מלון שמושי לשפה העברית מאת יהודה גרזובסקי.
תל אביב, הוצאת דביר, תרצ"ח
מילון כיס עברי-אידי, נכתב יחד עם מרים וולמן-שירטשק.
תל אביב, הוצאת דביר, 1930
מלון לתלמיד ולעולה, מאת יהודה גרזובסקי, תל אביב, הוצאת דביר, תש"ט, 1948
לכסיקון למילים זרות מאת יהודה גרזובסקי, תל אביב, הוצאת דביר, תרצ"ט (1939), (מהדורה נוספת: מהדורה חמישית, תשי"ג, 1952)
מלון כיס עברי - צרפתי, (החלק העברי נעשה על ידי יהודה גור), תל אביב, הוצאת דביר, תשי"ג, 1953
מלון כיס עברי - גרמני, מאת יהודה גור, הוצאת דביר, תש"ל, 1969, (הודפס ב-10 מהדורות)
אמדן טבלאות מוצא יעד מתוך ספרות תנועה: סקר ספרות, חיפה, המכון לחקר התחבורה, הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, 1982
גביש (במקור זנגר) נולד בחיפה, למד בבית הספר הריאלי ועזב אותו בגיל 15, על מנת להצטרף להגנה לאחר שזייף את גילו האמיתי.
עבר קורס מכ"ים של הארגון וב-1945 הצטרף לבריגדה היהודית.
עם תום מלחמת העולם השנייה נשאר באירופה תחת שם בדוי לצורך הברחת נשק לישראל.
במלחמת העצמאות שירת בפלמ"ח בפלוגת הג'יפים בפיקודו של ישראל כרמי שהייתה הבסיס לגדוד התשיעי בחטיבת הנגב.
בשנת שירותו בחטיבה נפצע ארבע פעמים.
עם תום המלחמה היה בין המתנדבים הראשונים לקורס קציני שריון שם נפגע מהתהפכות משוריין.
לאחר מכן, עזב את השריון והצטרף לגולני.
בשנים 1951-1950 פיקד על פלוגה בגדוד 13 ובשנים 1952-1951 שימש כקצין המבצעים החטיבתי.
בשנים 1955-1953 שימש סגן מפקד גדוד 13 וב-1956 מונה לקצין אג"ם של החטיבה, תפקיד בו לחם במהלך מבצע קדש, הוא נפצע קשה בקרבות רפיח והמתין שעות רבות לחילוצו מהשטח.
עוד טרם החלמתו ביקש מהרמטכ"ל חיים לסקוב כי ישובץ כמפקד גדוד בגולני.
האחרון סירב ומינה את גביש כמפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד.
יהודה כיהן בתפקיד כשנתיים בהן לא הפסיק לאמן את רגלו הפצועה.
כשהיה מסוגל לצעוד 40 ק"מ חזר לרמטכ"ל, הפעיל קשרים להעלאת פרופיל והפעם נענה לסקוב לבקשתו והחזיר אותו לגולני, יחידה עליה פיקד ב-13 השנים הבאות.
בשנים 1962-1961 פיקד על גדוד 13, הוא לחם עמו בקרב על הכפר נוקייב.
ב-1965 נשלח גביש לקורס פו"מ בארצות הברית ובשובו קיבל פיקוד על חטיבת כרמלי, במסגרתה לחם בגזרה הצפונית במלחמת ששת הימים.
ב-1968 התמנה כראש מחלקת חי"ר וצנחנים במחלקת ההדרכה, אולם כעבור שנה נאלץ לעזוב את התפקיד עקב פגיעה בגבו וקיבל על עצמו לפקד על בה"ד 3 (בי"ס למקצועות החי"ר בזמנו).
גביש עשה הסבה לחיל השריון ובשנים 1972-1971 שירת כמפקד חטיבת המילואים קרייתי (חטיבה 4) שעברה הסבה לחטיבה ממוכנת.
ב-1972 התמנה כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים ושימש בתפקיד עד 1974. בתקופת מלחמת יום הכיפורים, נקרא על ידי קצין שריון ראשי, מרדכי צפורי, לארגן מחדש את בית הספר לשריון.
לאחר המלחמה מונה לעמוד בראש תחקירי הקרבות בחרמון.
בשנים 1976-1974 שימש כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בדרום אפריקה.
בתפקיד זה הקים את המערכת הביטחונית של נשיא בופוטאצוואנה ויצר שם את התשתית למערכת היחסים הצבאית.
בשובו מונה כיועץ למשחקי מלחמה ולתפקידים מיוחדים לאלוף אברהם טמיר באגף התכנון בצה"ל.
כגמלאי של צה"ל עסק בפעילות התנדבותית ענפה: היה חבר בהנהלת צוות, נציג ישראל בפדרציה העולמית של ותיקי המלחמה, יו"ר בית הלוחם חיפה, מתנדב במשמר האזרחי ויו"ר המועצה הציבורית להנצחת החייל.
נפטר בגיל 81 ב-12 בפברואר 2009 לאחר שסבל ממחלה נשימתית קשה.
בנו הטייס נהרג ב-1970 בעת מילוי תפקידו.
יהודה ג'אד נאמן (3 באוקטובר 1936 – 26 בספטמבר 2021) היה במאי קולנוע ומפיק ישראלי, חוקר קולנוע ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל ה'תשס"ט-2009 לקולנוע.
יהודה נאמן היה יליד תל אביב.
אביו היה יליד מזכרת בתיה שלמד הנדסה בארצות הברית, ואימו הגיעה לישראל לאחר שחייתה שנים בצרפת ולמדה כימיה של בשמים.
נאמן גדל בפתח תקווה ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
את הכינוי 'ג'אד' העניק לו מדריכו בתנועת הנוער, משה רפאלי, לימים איש חינוך ומנהל הכפר הירוק.
נאמן התגייס לנח"ל, עבר קורס מ"כים, היה מדריך בבסיס טירונים ולאחר מכן רס"פ היאחזות הנח"ל בעין רדיאן שהפכה לקיבוץ יטבתה.
לאחר מכן התנדב לצנחנים עם הקמת גדוד הנח"ל המוצנח, ושימש סמל מחלקה בגדוד זה.
סיים בהצטיינות קורס קצינים ושירת במילואים כמ"מ בצנחנים.
נאמן החל ב-1958 לימודי תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית ולא סיים.
בשנים 1959–1965 למד בבית הספר לרפואה של אותה אוניברסיטה, וב-1965 עשה סטאז' בבית החולים איכילוב בתל אביב וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
התחיל התמחות בכירורגיה בהדסה ת"א, אבל לא סיים.
במלחמת ששת הימים שירת כרופא גדודי בחטיבה 80 (חטיבת צנחנים במילואים) שלחמה בגזרה המרכזית בסיני באוגדה של אריק שרון.
קיבל את עיטור המופת על טיפול בפצועים בקרב אום-כתף.
לאחר מכן עשה את שירות המילואים שלו כרופא גדודי בצנחנים והשתתף בפעילות מבצעית במלחמת ההתשה.
במלחמת יום הכיפורים השתתף במבצע קינוח, כרופא של אחד מגדודי הצנחנים שהופקדו על משימת כיבוש החרמון הסורי.
בשנת 1966 עבד כמפיק בפועל של סרטו של מיכה שגריר, "סיירים".
את שכר המפיק הוא המיר בציוד ובצוות הסרטה לשבוע צילומים.