tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכיכר בשכונת קוממיות בירושלים, בה חי מרבית שנותיו נקראת מאז 2022 כיכר יהודה עמיחי.
רחוב יהודה עמיחי ברעננה חוצה את רחוב נעמי שמר.
רחוב יהודה עמיחי בתל אביב נפגש עם רחוב פרופסור יובל נאמן.
פרס יהודה עמיחי לשירה עברית שנוסד לזכרו.
בגרמניה הושק מטבע מיוחד לכבודו בשנת 2024 לציון 100 שנה להולדתו.
עכשיו ובימים האחרים, תל אביב: לקראת, ליליאנה 1955.
במרחק שתי תקוות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958.
בגנה הצבורית, ירושלים: "עכשיו", 1959.
עכשיו ברעש, ירושלים: שוקן, 1969.
ולא על מנת לזכור, ירושלים: שוקן, 1971.
מאחורי כל זה מסתתר אושר גדול, ירושלים: שוקן, 1973.
שלוה גדולה: שאלות ותשובות, ירושלים: שוקן, 1979.
שעת החסד, ירושלים: שוקן, 1982.
מאדם אתה ואל אדם תשוב, שוקן, ירושלים, 1985.
גם האגרוף היה פעם יד פתוחה ואצבעות, ירושלים: שוקן, 1989.
מי יזכור את הזוכרים, Nitabah, Asnières-sur-Seine, 1997 (ספר אמן עם הדפסים של משה גרשוני, עברית/צרפתית, מהדורה של 30 עותקים).
[[q:פתוח סגור פתוח|פתוח סגור פתוח]], ירושלים: שוקן, 1998.
שירי אהבה, עברית-אנגלית, 129 עמודים, ירושלים: שוקן, 1982.
שירי ירושלים, עברית-אנגלית, ירושלים: שוקן, 1986.
נוף גלוי עיניים, ירושלים: שוקן, 1988.
עוד שירי אהבה, עברית-אנגלית, ירושלים: שוקן, 1994.
מבחר שירים, ירושלים: שוקן, 1994.
אכזיב קיסריה ואהבה אחת, ירושלים: שוקן, 1996.
שירי יהודה עמיחי: 5 כרכים, ירושלים: שוקן, 2003.
סיפורתברוח הנוראה הזאת: סיפורים, תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, 1961.לא מעכשיו לא מכאן: רומן, ירושלים: שוקן, 1963.מי יתנני מלון: רומן, תל אביב: ביתן, 1971.
הוצג גם על במה.היום שבו נקבר מרטין בובר: תסכית רדיו, הושמע ב"קול ישראל" עובד והוצג על במה לראשונה על ידי ניסן נתיב.
עובד לאופרת-פרינג'.לאהוב בירושלים: תסכית רדיו, הושמע ב"קול ישראל".לכה דודי: תסכית רדיו, הושמע ב "קול ישראל".להרוג אותו: תסכית רדיו, הושמע ב "קול ישראל".כנס הכיתה: תסכית רדיו, הושמע ב"קול ישראל".ירושלים: תיאטרון שירה, הוצג בתיאטרון La Mama, ניו יורק 1984, וכן בירושלים.
התסכיתים: "פעמונים ורכבות", "היום בו נקבר מרטין בובר" ו"להרוג אותו" הוצגו בניו יורק ובטורונטו 2000–2001.
התסכית "פעמונים ורכבות" מועלה שוב בשנת 2020 במסגרת סדרת ערבי ספרות.
ספרי ילדיםמה שקרה לרוני בניו יורק (בליווי ציורי המחבר), הוצאת עם עובד, 1968.הזנב השמן של הנומה, שוקן, 1978.ספר הלילה הגדול, שוקן, 1988.
מתרגומיונדודים (בליווי רישומים צבעוניים מאת הרמן הסה; מגרמנית), שוקן, 1978.
אלזה לסקר-שילר, שירים (הרישומים מעשי ידי המשוררת), תל אביב, 1969.
רולף הוכהות, ממלא המקום (תרגום המחזה: יהודה עמיחי; תרגום ההארות ההיסטוריות: עדנה קורנפלד), ירושלים: שוקן, 1964.
הלמה הינה, הביצה היפה ביותר בעולם, שוקן לילדים, 1987.
הוארד שוורץ, כלים (שירים; מאנגלית: שלמה וינר ויהודה עמיחי; עיטורים: יצחק גרינפלד), חיפה, 1978.
עמיחי הוא מהמשוררים המולחנים ביותר בארץ והמשורר הישראלי המולחן ביותר בעולם.
רבים משיריו הולחנו, ויצירות מוזיקליות נכתבו ובוצעו על-פי שיריו בארץ ובעולם.
שלמה ארצי "דרך שתי נקודות" (לחן: שלמה ארצי)
הדודאים "הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר" (לחן: מוני אמריליו)
אילנית "לאורך השדרה שאין בה איש" (לחן: שייקה פייקוב)
האחים והאחיות "אלוהים מרחם על ילדי הגן", "סונטה בשניים" (לחנים: גידי קורן)
חנן יובל "בטרם", "שנינו ביחד וכל אחד לחוד" (לחנים חנן יובל)
יהודית רביץ "באהבתנו", "בבוקר" (לחנים: יהודית רביץ)
חוה אלברשטיין,נורית גלרון "שיר ליל שבת" (לחן: משה וילנסקי)
ליאור ייני "שיר ליל שבת" (לחן אלכסנדר ארגוב)
שלמה גרוניך "גשם בשדה קרב"
מיקה קרני - "אלול בעין כרם"
שלמה יידוב - "תשעה ירחים"
נתן סלור ויסמין אבן - "הגוף הוא הסיבה לאהבה"
אלון עדר - "ציפור בשמיים"
מאיר אריאל - "חתונה מאוחרת"
שי צברי - "לווי אותי"
קרן פלס - "יותר מדי"
יוסי בנאי "אמרתי לך שיהיה כך ולא האמנת"
דוד דאור ואריק איינשטיין "אהבנו כאן"
יצירות מוזיקליות שנכתבו ובוצעו על-פי שיריו:
רון לוי - "והיא תהילתך" - קנטטה לקריין ולמקהלה (1965)- היצירה ייצגה את ישראל בכינוס השנתי של ISCM (החברה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו) שהתקיים בסטוקהולם שוודיה.
אליזבט סווידוס - "ירושלים" מופע בתיאטרון "לה ממה" בניו יורק, 1984 מבוסס על שירי עמיחי (כ-10 שירים).
אבנר חנני - מחזור השירים "איש ירושלים אני" לבריטון ופסנתר על פי פואמות של יהודה עמיחי (זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים על יצירה זו).
משה רסיוק - "ובשמי העיר העתיקה – עפיפון" יצירה להרכב קולי ולתופי טימפני.
מרק קופיטמן - מאחורי כל זה מסתתר אשר גדול, למקהלה ותזמורת.
מרק קופיטמן - שמש אוקטובר, לקול ותזמורת קאמרית.
דב כרמל - אל מלא רחמים, שירי ירושלים - 2 יצירות למקהלה.
גדי אברהמי - Resurrection, התזמורת הקאמרית של נידרלנד, בוצע והוקלט בנובמבר 2002 באמסטרדם.
צבי אבני - מערת צדקיהו - פואמה קאמרית לאנסמבל כלי ולסרט מגנטי - 1987.
זוהר שרון - היום בו נקבר מרטין בובר - אופרת פרינג', תזמורת המהפכה.
דן אסיא - סימפוניה מס' 5 המבוססת על שירי עמיחי (אוניברסיטת אריזונה)
ג'ון ברגר (ראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטת ייל) - יצירה למחשב ולאבוב ע" פי שירי יהודה עמיחי, בוצעה בניו יורק 2.3.1990.
גיא שמי - "בית אמי", בוצע כחלק מפרויקט "גורע וזורח" בשנת 2020.
'המקום שבו אנו צודקים', לחן, עיבוד ושירה: נדב ש.
מתוך פרויקט שירי משוררים, 'החיים שיש לך'
Maya Beiser - אלהים הנשמה שבי נתת - בוצעה בבוסטון 2010.
בצוע בכורה עולמי ב-National Gallery לונדון, אוקטובר 2011.
הסימפוניה הוזמנה על ידי Northeastern University והבכורה התקיימה ב-16.2.2012 בניו יורק.
המלחין הצ'כי an Dušek הלחין רצף של 6 שירים למקהלה ותזמורת:
פרס שלונסקי - 1957 על ספרו הראשון "עכשיו ובימים האחרים"
פרס ראשון מאת "קול ישראל" לתסכית רדיו מקורי "פעמונים ורכבות" יוני 1962
פרס רדיו איטליה - מקום ראשון בתחרות בינלאומית לרדיו – דרמה על "פעמונים ורכבות" ספטמבר 1962
פרס ברנר - 1969 על ספרו "עכשיו ברעש"
Malraux prize צרפת: פרס יריד הספרים הבינלאומי- 1994 Literary Lion Award - ניו יורק 1994
Macedonia's Golden Wreath, פרס פסטיבל בינלאומי לשירה- מקדוניה 1995
פרס נורווגיה "אביר-השירה" על שם ביורנסון 1996 (Bjornson)
אות הוקרה מאוניברסיטת אסיוט במצרים תוארי דוקטור לשם כבוד: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, היברו יוניון קולג', אוניברסיטת בן-גוריון, מכון ויצמן למדע, ברוך קולג'- ניו -יורק
עמיחי הוא המשורר הישראלי הראשון שנבחר בשנת 1986 כחבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 1991 הוענק לו תואר Distinguished Associate Fellow מטעם מוסד זה.
עמיחי הוזמן לעיתים קרובות לארצות הברית כמרצה ומשורר-אורח.
לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטאות: Yale, NYU, Berkely ו-Cuny.
קרא שירים בספריית הקונגרס (Library of Congress) ב-1970 ובמרכז קנדי (Kennedy Center), שניהם בוושינגטון, וכן הוקלט במסגרת ה-Archive of World Literature on Tape ב-1981.
ה-LANNAN LITERARY SERIES VIDEOS הוציא קלטת וידאו בה קורא עמיחי משיריו באנגלית.
שיריו הוצגו מספר פעמים ברכבת התחתית ובאוטובוסים בניו–יורק, בסן–פרנסיסקו ובערים רבות אחרות בארצות הברית במסגרת תוכנית השירה POETRY IN MOTION של ה-M.T.A THE TRANSIT AUTHORITY בשנים 1986, 1988, 2000, 2001.
עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ירושלים לשנת 2000.
בשנת 2018 הוצג שיר שלו " Ein Yahav " ברכבת -התחתית (אנדרגראונד) בלונדון.
בשנת 2019 הוצג השיר "The place where we are right" ברכבת התחתית (אנדרגראונד) בלונדון
ב-1989 נבחר כאחד מחמישה משוררים אשר נבחרו לפתוח את הסדרה "שירה עולמית מודרנית" בהוצאת פינגווין.
עמיחי הוזמן להקריא משיריו באירופה, ארצות הברית, סין, יפן, תאילנד, הודו ועוד.
השתתף בפסטיבלים בינלאומיים לשירה החל מפסטיבל ספוליטו ב-1966, בחברת גדולי המשוררים כגון: פבלו נרודה, עזרא פאונד, ג'ון ברימן, אלן גינזבורג, אונגרטי, אוקטביו פז ואחרים.
בפסטיבל לונדון 1967 עם אמפסון, אלן גינסברג, סטיבן ספנדר, אודן, אונגרטי, נרודה, רוברט גרייבס ועוד.
בפסטיבל לונדון 1971, בפסטיבלים בינלאומיים לשירה ברוטרדם, כאשר ב-1988 הוקדש הפסטיבל לתרגום שירת עמיחי ל-15 שפות.
אנטוורפן, וולש [1995], אדינבורו [1995], טורונטו, ארצות הברית, מקסיקו [1987], ובפסטיבלים רבים נוספים בעולם.
שיריו נכללו באנתולוגיות רבות של המאה ה-20 והאלף השני, בהן: - Great poems ot the 20th.
התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לעמיחי בשנת 2007.
בדרשת חג המולד המסורתית של 2025, האפיפיור ליאו ה-14 בחר לצטט שיר של המשורר הישראלי הידוע יהודה עמיחי, זה היה הטקסט היחיד בדרשה שאינו מגיע מכתבי הקודש הנוצרים.
השיר ממנו בחר האפיפיור לצטט הוא "שלום בר", מתוך הספר "ולא על מנת לזכור" שיצא בשנת 1971.
הרב יהודה עמיטל (ג' בחשוון ה'תרפ"ה, 31 באוקטובר 1924 – כ"ז בתמוז ה'תש"ע, 9 ביולי 2010) היה ראש הישיבה המייסד של ישיבת הר עציון, הוגה דעות, מייסד מפלגת מימד ושר בממשלת ישראל העשרים ושש.
נולד בשם יהודה קליין ביום ג' בחשוון תרפ"ה (31 באוקטובר 1924) בעיר גרוסוורדיין שברומניה, ליקותיאל זאב ודבורה קליין.
אביו היה מנהל החשבונות של הקהילה היהודית בעיר, ואמו ניהלה בית תמחוי שפעל בעיקר בימות החורף.
סבו מצד אמו היה נכד הרב יהודה מודרן ועל שמו הוא נקרא.
בנערותו למד בישיבה בעיר הולדתו שהוקמה על ידי הרב חיים יהודה לוי, נכד הרב משה שמואל גלזנר, שחזר ללמד בהונגריה לאחר שלמד בישיבת מיר שבליטא ורבי חיים עוזר גרודזנסקי המליץ לו לחזור ולהנחיל את שיטת הלימוד הליטאית בארץ מולדתו.
אחד ממוריו של הרב עמיטל בישיבה היה הרב בער ברקוביץ (אביו של הרב פרופ' אליעזר ברקוביץ).
בשנת 1940 סופחה טרנסילבניה הצפונית בחזרה להונגריה.
לאחר השתלטות הנאצים על המדינה נלקחו יהודים רבים למחנה עבודה בכפייה.
הוא שהה במחנה כשמונה חודשים.
המחנה שוחרר ביום שמחת תורה בשנת תש"ה (4 באוקטובר 1944), על ידי הצבא הסובייטי.
הוא נסע לבוקרשט ומשם העפיל לארץ ישראל, שאליה הגיע בנר שני של חנוכה תש"ה (12 בנובמבר 1944).
לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית בא לירושלים.
בירושלים החל ללמוד בישיבת חברון.
שמע שיחות אצל הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הראי"ה קוק.
תקופה קצרה שירת בהגנה אחר כך עבר ללמוד בישיבת קלצק ששהתה אז בפרדס חנה, ושם גם התחתן עם מרים, בתו של ראש הישיבה רבי צבי יהודה מלצר.
בהמשך הוסמך לרבנות על ידי סב אשתו הרב איסר זלמן מלצר.
כאשר עברה ישיבת קלצק לרחובות, עקב מינויו של הרב צבי יהודה מלצר, לרב העיר, עבר גם הוא לרחובות.
בשנות ה-60, עבר לירושלים, והשתקע בשכונת גבעת מרדכי.
יום אחרי הכרזת המדינה בה' באייר תש"ח 1948 התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 7 בקרבות בלטרון והגליל המערבי.
את חוויותיו כחייל במלחמה סיכם במאמר בשם "לדרכו של החייל הדתי במלחמת הקוממיות".
לאחר המלחמה התמנה לספרא דדיינא (מעין רשם) בבית הדין הרבני ברחובות, ובהמשך מונה לר"מ בישיבת הדרום שם לימד בין היתר את הרב צבי ישראל טאו (נשיא ישיבת הר המור) והיה שותף פעיל בהתפתחות מוסד זה.
בזמן כהונתו בישיבת הדרום הגה את רעיון "ישיבות ההסדר", והשתתף בהקמתן.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו ממנו הוגי רעיון ישיבת הר עציון שבגוש עציון, ובהם משה מושקוביץ, יואל בן נון וחנן פורת, לעמוד בראש הישיבה.
לאחר שהסכים קמה הישיבה בכפר עציון, ולאחר שנתיים עברה לאלון שבות.
לאחר הקמת הישיבה הזמין את הרב אהרן ליכטנשטיין להצטרף אליו בראשות הישיבה, והשניים שימשו יחד בראשות הישיבה עד לפרישתו מהתפקיד.
בהנהגתם התאפיינה הישיבה בפתיחות חינוכית, שאיפשרה למגוון תפיסות הגותיות ופוליטיות לדור בכפיפה אחת.
בין השאר תמך הרב עמיטל בהקמת מכללת יעקב הרצוג ליד הישיבה, ואיפשר לימוד תנ"ך בראייה ביקורתית – "תנ"ך בגובה העיניים" – הנחשב כבלתי ראוי בעיני חלק מהציבור הדתי ובעיני הציבור החרדי.
סמוך למלחמת לבנון הראשונה בתשמ"ב 1982, הוא טען שיש לעיתים עימות בין ערך קדושת חיי האדם לבין ערך קדושת הארץ, ובעימות זה יש להעדיף את קדושת חיי האדם.
מאז נהג הרב עמיטל להביע עמדות בעד מסירת שטחים תמורת שלום; דעות שהציבו אותו בעמדת מיעוט בציבור הדתי.
בשנת 1988 היה ממייסדי תנועת מימד, שאת רשימתה לכנסת הוביל, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
בנובמבר 1995, לאחר רצח רבין, התמנה עמיטל לשר בלי תיק בממשלתו של שמעון פרס, מתוך מטרה לגשר על המתיחות שנוצרה בין דתיים לחילוניים.
בדצמבר 1995, מונה לחבר בוועדת שרים לבחינת ההשלכות המשפטיות והאחרות של פסיקת בג"ץ בנושא הגיור; בינואר 1996 מונה על ידי הממשלה ליושב ראש ועדת היגוי עליונה ליחסי ישראל והתפוצות.
ב-1999 הצטרפה מימד לישראל אחת בראשות אהוד ברק; הרב עמיטל היה שותף למהלך, אך בסופו של דבר פעילותו בתנועה פחתה עד שפסקה כליל.
חתנו, הרב יהודה גלעד, היה חבר הכנסת מטעם מימד, עד שפרש בגלל המשך ההליכה עם מפלגת העבודה.
בעיתונות התפרסם שגם הרב עמיטל התנגד להליכה משותפת זו.
לקראת בחירות 2006, השתתף בכינוס בחירות של תנועת העבודה-מימ"ד לאחר הפסקה של כמה שנים בהן נמנע מעיסוק בנושאים פוליטיים ובמימד הודיעו כי הרב עמיטל עדיין חבר במפלגה.
כשהגיע לגיל 80 ביקש מהנהלת הישיבה להחליט, בטרם יעזוב את תפקיד ראש הישיבה, מי ימלא את מקומו בראשות הישיבה לצד הרב אהרן ליכטנשטיין.
הוקמה ועדה שבחרה את הרב יעקב מדן והרב ברוך גיגי.
הללו שימשו עמו יחדיו בשנתיים האחרונות לכהונתו.
בסוף שנת תשס"ח פרש הרב עמיטל מראשות הישיבה, לאחר הידרדרות במצבו הבריאותי.
לאחר פרישתו צורף הרב משה ליכטנשטיין, בנו של הרב אהרן ליכטנשטיין, כראש ישיבה רביעי.
הרב עמיטל נפטר בכ"ז בתמוז ה'תש"ע (9 ביולי 2010) ונטמן בהר המנוחות.
עם מספידיו נמנו נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק.
בפברואר 2011 קראה עיריית ירושלים על שמו של הרב עמיטל בית ספר בשכונת חומת שמואל.
בית הספר היסודי הממלכתי־דתי "כרמי יהודה" בגוש עציון נקרא גם כן על שמו.
במלאת שנה לפטירתו הוציאה ישיבת הר עציון ספר לזכרו בשם "לעבדך באמת", שבו קובצו כ-60 מאמרים על דמותו ומשנתו של הרב עמיטל.
בכ"ה באלול ה'תשפ"ה נפטרה אשתו מרים, בגיל 98.
הרב עמיטל סבר שהשואה הייתה אירוע שיש לראות את רישומו בכל היבט דתי לאחר השואה.
הוא התבטא ואמר שהשואה הייתה אירוע שחמור יותר מחורבן בית המקדש=משה מיה, "עולם בנוי וחרב ובנוי",עמ' 8.}}.
יסוד בסיסי בהגותו הוא סיפור "התינוק הבוכה".
לדבריו של הרב עמיטל סיפור זה הוא העיקרון המכונן של הישיבה:=הרב יהודה עמיטל, "והארץ נתן לבני אדם", עמ' 121; הרב חנן פורת העיד כי כבר בפגישה הראשונה סיפר הרב עמיטל משל זה.() הסיפור ולקחו מבוססים על דברי הרב מנחם מנדל שניאורסון באגרות קודש, כרך כ"ב, ח'תקנ"ח.
וראו גם את דברי הרב עמיטל בריאיון.}}
העיקרון המובע בסיפור, על פי הרב עמיטל, הוא כי גם תלמידי ישיבות אשר מקדישים את כל עיתותיהם ללימוד תורה אינם רשאים להתעלם מצרכיו האנושיים של הזולת.
לימוד תורה תוך כדי התעלמות מצרכי הזולת מצביע על פגם יסודי בלימוד עצמו.
יסוד חשוב נוסף מתבטא בשם ספרו "והארץ נתן לבני אדם".
הוא מדגיש את המוסר הטבעי של האדם שצריך להדריך אותו בחייו.
צריך להתנהג לפי המוסר הטבעי של האדם, כאשר התורה לא באה להחליף אותו, אלא להוסיף עליו רמה התנהגותית גבוהה יותר.
במקרים של התנגשות, סבר הרב עמיטל שיש להדגיש שני דברים: א.
התורה שבעל פה מעדנת את הבנתנו הראשונית ומסייגת את הדינים המופיעים בתורה.
יש הבדל בין יכולתו של אלוהים לשלנו: מתוך החשיבות שהוא מייחס למוסר הטבעי, הוא קובע כי ישנם איסורים בסיסיים, שדווקא כיוון שהם יסודיים, לא נכתבו בתורה אלא הם קודמים לה – כגון אכילת בשר אדם שאף שאינם איסורים מן התורה שבכתב, אולי אף יגברו על איסורים כאלו במצבים מסוימים.
הרב עמיטל ראה חשיבות גדולה בעמידה טבעית מול הקב"ה ועשיית המצוות מזווית אישית, אם כי תוך מחויבות למסגרת ההלכתית המקובלת על כל פרטיה.
מתוך עמדה זו, הרב עמיטל מדגיש את הצורך ביכולת החלטה עצמאית של האדם, כדי שיגיע למסקנותיו בעצמו ולא מתוך כניעה לדעת אחרים.
הוא הביע את גאוותו על כך שבבית המדרש שגידל יכולים התלמידים לחלוק גם על ראש הישיבה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים פרסם ספר בשם "המעלות ממעמקים", ובו שיחות שהעביר בזמן המלחמה ולאחריה, אשר עסקו בהתמודדות עם משבר האמונה שהביאה עמה המלחמה.
בספר זה ביטא הרב עמיטל עמדות שהיוו את יסוד התפיסה של גוש אמונים.
בהמשך שינה את דעותיו, והתנגד לתפיסה המשיחית-גאולית של הרב צבי יהודה הכהן קוק ושל גוש אמונים, בטענה כי אין בכוחו של אדם לדעת מהן תוכניותיו של האל, אלא רק לקוות.
שינוי זה הפתיע את ראשי גוש אמונים, אשר פנו אליו עם הקמת גוש אמונים בבקשה להיות הדמות הרבנית שמובילה את התנועה ונענו בשלילה חריפה.
הרב הדגיש כי פעמים רבות ישנה נטייה עיקשת להיצמד למדיניות והתנהגות פוגענית כלפי הזולת, כאשר הגיבוי למעשים נובע מן העובדה שהכל נעשה לשם שמיים.
בכך שידר מסר כלפי עמדות קיצוניות בציבור הדתי לאומי.
הרב עמיטל סבר כי בסולם הערכים עם ישראל קודם לארץ ישראל, והתנגד למי שכינה אנשי "מחנה ארץ ישראל השלמה".
לדעתו, גישתם עלולה לגרום מלחמות וכן גורמת חילול השם בכך שהיא מציגה את דרכם של הראי"ה ורבי יעקב משה חרל"פ כקיצונית.
הרב עמיטל התנגד לכך שאדם יחמיר על עצמו חומרות שהן מעל לדרגתו האמיתית.
הרב אמר שהמחמיר בדברים המותרים קיים חשש שיש בכך "כמו אפיקורסות", וכן קיים חשש של "מיחזי כיוהרא".
הרב סיפר שפעם שאל אותו תלמיד מדוע הוא אינו נוהג בחומרה מסוימת שעליה אמר המשנה ברורה שראוי לירא שמיים להחמיר.
הרב השיב לו: "כשאתה קורא במשנה ברורה פנייה לירא שמיים אתה משוכנע שהכוונה אליך.
הרב גם סבר שאמנם ישנם מקרים בהם נאמר שירא שמיים ראוי שיחמיר, אך לא נאמר שהחומרה מביאה לידי יראת שמיים.
המעלות ממעמקים, ירושלים-אלון שבות, תשל"ד.
והארץ נתן לבני אדם – ספר מחשבתי על פי שיחות שהעביר בישיבה, הוצאת תבונות, תשס"ד.
רסיסי טל – חידושים ובירורים בהלכה, חלק א, ישיבת הר עציון, תשס"ה; חלק ב, ישיבת הר עציון, תשע"ו.
עת רצון – שיחות לימים הנוראים, ה'תשע"ג.
קול יהודה – שיחות הרב יהודה עמיטל על פרשות השבוע, הוצאת ידיעות ספרים, התש"ף.
בשובך לציון – שיחות הרב עמיטל והרב ליכטשנטיין ליום העצמאות ויום ירושלים, הוצאת ידיעות ספרים, תשפ"ב.
לעולם יהא אדם: תורות שבעל פה – אסופת פסקאות מלוקטות מדבריו, בעריכת קותי גלעד ויאיר שטדלר, הוצאת משכל, מאי 2024.
ביבליוגרפיה של כתביו עד תשנ"ד התפרסמה בעלון שבות בוגרים ג', תשנ"ד, עמ' 103–110.
יהודה עֵדֶר (נולד ב-10 ביולי 1951) הוא מוזיקאי, גיטריסט, מפיק מוזיקלי וזמר ישראלי.
יהודה עדר נולד וגדל בקיבוץ כפר הנשיא.
את דרכו המוזיקלית המקצועית החל בשנת 1971, עת החליף את דני סנדרסון כגיטריסט בלהקת הנח"ל.
לאחר שחררו מצה"ל, הצטרף ב-1975 כגיטריסט ללהקת "תמוז" וניגן באלבומה היחיד והמכונן, "סוף עונת התפוזים" (1976).
בהמשך דרכו היה חבר בלהקת "דודה" (1980–1981), בה ניגן באלבומה היחיד, וכן היה חבר בלהקת הליווי "קאריזמא" של מאיר אריאל, עמו שיתף פעולה גם בסיבוב ההופעות "מסע הבחירות של מאיר אריאל".
עדר הוא בוגר מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
עם שובו לישראל, נמנה עם מקימי בית הספר למוזיקה "רימון" בשנת 1985. הוא כיהן כמנהלו הראשון של בית הספר, עמד בראש המסלול להלחנה ולכתיבת שירים מראשיתו, ומשמש כנשיאו.
לצד פעילותו החינוכית, שימש עדר כמנהל המחלקה הישראלית בחברת התקליטים "הד ארצי" והפיק שורה של אלבומים בולטים במוזיקה הישראלית.
בין הפקותיו ניתן למנות את האלבום "קלף" של דייוויד ברוזה ואת "...וגלוי עיניים", של מאיר אריאל.
בשנות התשעים הפיק, בין היתר, את האלבום "ירח" של שלמה ארצי, "שלום לתמימות" של רונית שחר, "יאללה ביי" של אריאל הורוביץ, ואת האלבומים "מה החזאי מבין" ו"איך עושים מים" של להקת "אבטיפוס".
כמו כן, הפיק את התקליטון "אף אחד לא מזיל דמעה" של שמוליק צ'יזיק.
בתחום החברתי-קהילתי, לקח עדר חלק במיזם "יוצרים גדולים יוצרים קטנים" בחסות "מפעל הפיס", שבמסגרתו לימד קבוצות ילדים בחצור הגלילית וברמלה, שם עבד עם להקת "לוחמי הגרוטאות", וכן השתתף בפרויקט "תיעוד יוצרים" של מפעל הפיס עם יואב קוטנר.
קריירת הסולו של עדר החלה בגיל 56, כאשר בספטמבר 2007 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "מר גרוסבארד היקר".
באלבום השתתפו בין היתר חמי רודנר ויוני בלוך, והסינגל הבולט מתוכו היה "כוכב שביט", גרסה עברית לשירו של בוב דילן "Shooting Star".
שירים נוספים שיצאו לרדיו מהאלבום היו "יש ביצה" ושיר הנושא.
במרץ 2016 השיק את אלבום הסולו השני שלו, "עולה ירח", במופע שכלל איחוד של חברי להקת תמוז.
במקביל ליצירתו, פעל עדר גם במדיה.
בשנת 2011 הצטרף לתוכנית The Voice ישראל כמנהל אמנותי, ובין ינואר 2014 לאפריל 2015 הגיש בגלי צה"ל את התוכנית "ציפורי לילה" לצד רעייתו, מיקי קם.
פרס דירקטוריון אקו"ם, על תרומתו הייחודית לזמר העברי ולתרבות הישראלית, לשנת 2022
תואר עמית כבוד של מכללת אפקה, המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, לשנת 2024
עדר נשוי לשחקנית מיקי קם ואב למוזיקאי אלון עדר ולשחקן נדב עדר.
יהודה סעדו (נולד ב-29 באפריל 1983) הוא זמר ישראלי, זוכה העונה השלישית של תחרות "כוכב נולד" שנערכה בשנת 2005.
למד מגיל צעיר נגינה על קלידים בקונסרבטוריון העירוני בנס-ציונה ולאחר מכן עם מורים פרטיים, שלימדו אותו נגינה ב"שיטה עיוורת" (ללא תווים), המבוססת על פיתוח שמיעה מוזיקלית, שלטענתו נתנה לו את הכלים להבין איך מרגישים מוזיקה לא בצורה יבשה.
שמיעתו המוזיקלית התפתחה, וכל שיר ששמע כבר בשמיעה ראשונית החל לנגן בגיל מאוד צעיר.
בתקופת התיכון החל סעדו ללוות זמרים כקלידן במועדון "האדום 6", בין היתר את הזמר דודו אהרון.
ב-2002 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי "אל –הרס" (בדיקות מתכות למניעת נזקים) במטוסים בחיל האוויר.
עם שחרורו המשיך לנגן, והחל ללמוד כלכלה, אך הפסיק את לימודיו לטובת המוזיקה.
הוא הופיע כקלידן והחל לשיר.
בשנת 2005 חברו רשם אותו לאודישנים של העונה השלישית של התוכנית "כוכב נולד".
סעדו ביצע בתוכנית את השירים: "יש לי סיכוי", "אל תשכחי אותנו", "על כפיו יביא", "איך הוא שר", "אני אוהב אותך לאה" ו"מקום לדאגה".
בגמר התוכנית, ביצע את שירו של שלמה ארצי "שדות של אירוסים", וניצח ברוב גדול.
באותה שנה השתתף סעדו במופע המוזיקלי "שיר נולד".
רק לאחר שנתיים, בשנת 2007, הוציא סעדו את אלבום הבכורה שלו, "עירום באתי".
סעדו אף כתב והלחין את רוב השירים באלבום.
על ההפקה והעיבוד היה אחראי נדב ביטון.
מתוכו יצאו לרדיו הסינגלים "מצחיק מדי", שכתב והלחין סעדו, ו"ממשיך במרדף", שכתב והלחין אביעד פניו.
ב-21 ביולי 2010 הוציא סעדו את הסינגל "לבחור בדרך", ובאוקטובר באותה השנה הוציא את הסינגל השני, "בצל דמותה".
בשנת 2013 הוציא סעדו את הסינגלים: "מול כל העולם", "יום יום", "שבי אחרייך", "כשקר בחוץ" ו"שירת מלאכים".
לאחר חזרתו בתשובה, שיריו של סעדו נטו לכיוון הפיוטים ותפסו נופך אמוני.
סעדו ממשיך לעסוק ביצירה ומופיע בחתונות, פסטיבלים ואירועים מוזיקליים.
בשנת 2023 הצהיר כי בכוונתו להשתתף בעונת העשור של תוכנית המציאות הכוכב הבא לאירוויזיון, במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2024. בפרק השלושה עשר בתוכנית, ששודר ב-7 בינואר 2024, בחר סעדו לשיר את השיר "מרוב אהבה שותק", במקור שיר של יוסי בנאי ולחן של מתי כספי.
סעדו זכה מהקהל והשופטים למספר הנקודות הקטן ביותר, והודח מהתוכנית.
לאחר הדחתו מהתוכנית, הוציא סעדו את הסינגל "המסך ירד".
סעדו נשוי לאסתר ולהם חמישה ילדים.
יהודה סומו משער אריה פורטלאונה (יהודה בן יצחק; באיטלקית: לאונה דה סומו; Leone de Sommi Portaleone; סביבות 1525–סביבות 1590) היה איש רנסאנס איטלקי יהודי.
הדרמטורג העברי הראשון, נודע בשל המחזה העברי שכתב "צחות בדיחותא דקידושין".
סומו, בן למשפחת רופאים ומלומדים, למד בנעוריו אצל רבי דוד פרובנצאלי במנטובה שבאיטליה ובה פעל במהלך המאה ה-16. הוא נחשב לאחד מהאנשים הפעילים של ימי הרנסאנס ועסק בספרות, בתיאטרון, בהוראה ובפעילות למען הציבור והמדינה.
בחלק מהתחומים זכה סומו להישגים מרשימים הזכורים עד היום, כדוגמת היצירה העברית הראשונה לילדים ולנוער - שתי שיחות בין תינוק, אומנת והורים ומסתו הנודעת על אמנות התיאטרון, המציגה גישה שיטתית על כל היבטי התיאטרון באמצעות דיאלוג בארבעה חלקים.
יהודה עציון (נולד בל' בכסלו ה'תשי"ב, 29 בדצמבר 1951) הוא מחנך, מחבר ועורך ספרים ישראלי.
היה ממנהיגי המחתרת היהודית ועל מעשיו בה הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, באחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור.
בשנת תשס"ד זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
יהודה עציון נולד בקיבוץ עין צורים בשם יהודה מינץ, לאברהם ויפה (לבית פלוקסט), וגדל בהרצליה, בפרדס חנה ובגוש עציון.
הוא למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובמחזור השני של ישיבת ההסדר הר עציון, ושירת בצה"ל בחיל ההנדסה.
היה שותף לפעולות ההתנחלויות הראשונות (גרעין אלון מורה), והיה ממייסדי היישוב עפרה.
לאחר מכן היה מדריך בבית ספר שדה עפרה, והקים את ענף המטעים של היישוב.
לשעבר פעיל מרכזי בעמותת "מכנף דרום לציון", הפועלת להעלאת שארית יהדות אתיופיה, בעיקר בני קהילת פראס מוקרה.
בין היתר קיים עם אברהם נגוסה את "מפקד עציון-נגוסה", בו נמנתה לראשונה האוכלוסייה היהודית הנותרת באתיופיה.
רואה את עצמו כתלמיד של שבתי בן דב, ואף הוציא את כתביו, "סולם למלכות ישראל השלימה".
נמנה עם חברי המחתרת היהודית, שבשנות ה-80 חבריה פצעו קשה שני ראשי ערים פלסטינים במכוון וחבלן של מג"ב בשגגה (ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים) ותכננו לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית.
לאחר שנלכד אמר על תוכניתו: "בהחלצותנו לפעולה זו מתוך כוונה זו להמשיך את המהלך הרוחני שיתחיל בה, רואה אני את הדרך היחידה להיותה של מדינת ישראל בסופו של דבר - מלכות ישראל התיקנית, הראויה והמובטחת".
הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, בהחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור ונשלח למאסר לתקופה של שבע שנים (ועוד שלוש שנות מאסר על תנאי), מהן נוכה שליש על התנהגות טובה.
למרות דעותיו השונות השתתף עציון בהלווייתו של אמיל גרינצוויג.
עציון המשיך בפעילות ציבורית במאבק לתפילת יהודים בהר הבית, והועמד לדין, פעמים רבות, בגין הפרעה לשוטרים, אך יצא זכאי.
ב-23 במרץ 2000 נעצר, יחד עם ברוך מרזל, טירן פולק, נועם פדרמן, וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה.
הקים את תנועת חי וקיים, למאבק למימוש חופש הפולחן ליהודים בהר הבית.
בתחילת שנת תשס"ז, זכה בתביעה שהגיש נגד הוואקף, שחויב לשלם לו 5,000 ש"ח כפיצוי על שמנע ממנו להפגין בשערי הר הבית.
בשנת 2008 הופיע בסרט "Religulous" של ביל מאהר.
עציון הוא תושב עפרה, נשוי ואב לשבעה.
אחד מבניו, פנחס, הוא ר"מ במכינת בני דוד עלי ובנו השני, יעקב, הוא ד"ר באקדמיה ללשון בירושלים.
באירועי פינוי עמונה ב-2006 נפגע עציון מפרש משטרתי, ראשו נחבט בקרקע, ונגרמו לו חבלות מרובות בגופו.
על כך קיבל מהמדינה פיצוי בסך 23,000 ש"ח.
יהודה עציון כתב מספר ספרים וגם ערך והוציא לאור מספר ספרים.
כזה ראה וחַדֵש לקידוש ישראל והזמנים, ירושלים, תשנ"ה,
בין לבנון ללבנון - לפשר קללת הדמים של התורדות העורקים, עפרה, תשנ"ט.
דרישת ציון, ספרו של הרב צבי הירש קלישר במהדורה מוערת, מוסד הרב קוק, תשס"ב.
כתבי שבתי בן דב במהדורה מוערת של ארבעה כרכים גדולים, מעלה אדומים, 2007.
הגדת ישראל אלדד, המורכבת ממאמרים של ישראל אלדד, שנכתבו במשך השנים על נושאי חג הפסח, שילה-ברכץ, 2009.
בזעתם ודמם, בני משפחות בלינקוב וצ'יזיק בבניין הארץ והגנתה, הקיבוץ המאוחד, תשס"ט.
עלילות המופתי והדוקטור - השיח הציוני מוסלמי בנושא הר הבית והמקדש על רקע פרעות תרפ"ט
לחיות תהלים - עיוני הרב חנן פורת במזמורי תהלים, בתוספת ביאורים והרחבות של יהודה עציון.
הנני מתתיהו : לוחם לחרות ישראל ביוגרפיה של לוחם לח"י טודי פלאי, הוצאת יאיר, תשע"ז 2013.
הארנק של יהושע כהן, בית ספר שדה כפר עציון, תשע"ז 2017.
"לוחם חרות בעט גלות: מכתבים מאפריקה תש"ה-תש"ח", מכתבים שכתב יהושע כהן ממחנות המעצר באפריקה, כפר עציון 2024 (בעריכתו).
רבי יהודה עייאש (סביב ה'ת"ס, 1700 - ראש השנה ה'תק"כ, ספטמבר 1759) היה דרשן, דיין ופוסק, ראש הישיבה ורבה של אלג'יר במאה השמונה עשרה ומגדולי רבני אלג'יריה.
נולד בשבת ראש השנה בכפר אלמדייה שבאלג'יריה, לרבי יצחק עייאש סביב שנת ה'ת"ס.
לאחר שנולד עברו הוריו לגור באלג'יר, שם למד אצל הרב רפאל ידידיה שלמה צרור, ואף הוסמך על ידו להוראה, ומונה לרב ודרשן.
בשנת 1728 מונה לרב העיר.
כמו כן שימש כראש ישיבה בעיר.
בשלב מסוים רצה לעזוב את תפקידו הרבני לאחר שהתרשם שהדור החדש כבר לא מציית לתקנות בית הדין.
והביע נכונות לעלות לארץ ישראל.
בני הקהילה הפצירו בו שלא יעזוב, והוא נעתר להם, כשהוא מנמק את סיבת הישארותו משום שבאותו הזמן היו מלחמות ויש סכנה מיוחדת בדרכים.
מאוחר יותר באלול ה'תקט"ז, יצא מעירו לליבורנו ביחד עם בנו כדי להגיע ממנה לארץ ישראל, ושם הדפיס בנו את ספרו - "מטה יהודה".
בשנת 1752 הגיע עם קבוצה מתלמידיו לירושלים, ובשנת 1757 עמד בראשות ישיבת כנסת ישראל, ושם נפטר בראש השנה ה'תק"כ, ספטמבר 1759.
קול יהודה - על התורה.
מטה יהודה - על שולחן ערוך אורח חיים.
שבט יהודה - על שולחן ערוך יורה דעה.
בית יהודה - שו"ת וילקוט מנהגי אלג'יר.
לחם יהודה - על משנה תורה.
וזאת ליהודה - דרושים וביאורים שונים.
הותיר אחריו ארבעה בנים: רבי יוסף, רבי אברהם יעקב, רבי יעקב משה, רבי יצחק.
בין צאצאיו נמנית, רות רייכלברג פרופסורית ישראלית, ילידת אלג'יר.
סלוצקי נולד בסנובסק שבפלך צ'רניגוב באוקראינה לאברהם אבא סלוצקי ומוסיה בת יהודה ליב צימירינוב.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בהיותו בן עשר.
אביו היה מורה בכפר חסידים ובכפר ילדים ונוער אהבה.
שנה לאחר עלייתם נפטר אביו והמשפחה עברה לירושלים ואחר כך לרמת גן.
סלוצקי למד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב ובבית המדרש למורים בית הכרם בירושלים, שבו סיים ללמוד בשנת 1934. בין השנים 1934–1950 שימש כמורה במספר יישובים: דגניה ב', רמת רחל, אילת השחר, קריית ענבים ובן שמן.
הגיש את עבודת הדוקטורט בשנת תש"ך באוניברסיטה העברית בירושלים, נושא הדיסרטציה היה: "אדולף לנדאו וה'וסחוד'", על אודות העיתונאי והמוציא לאור היהודי שחי ברוסיה הצארית.
בשנות הארבעים החל לחקור את תולדות "ההגנה," תחום שבו עסק כל חייו ופרסם בו מחקרים קאנוניים.
הוא היה אחד העורכים וכותב חלקים נכבדים מ"ספר תולדות ההגנה".
זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
היה עורך כתב העת "העבר" ופרסם בו ובספריו השונים את מה שהיה לגולת הכותרת של מחקרו: חקר יהודי רוסיה.
הוא התמקד בשני נושאים; האחד - יהודי רוסיה בתקופת מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, והנושא השני והעיקרי - העיתונות היהודית-רוסית במאה ה-19 ובמאה העשרים.
יהודה סלוצקי כתב גם ספרי פרוזה למבוגרים ולנוער.
סלוצקי היה נשוי ללאה ולזוג נולדו 3 בנות.
קיצור תולדות ההגנה/ כתב יהודה סלוצקי; בעריכת - שאול אביגור, יהודה סלוצקי, גרשון ריבלין.
תל אביב: משרד הביטחון, 1984.
"הדיין": פרקים בתולדות העיתונות היהודית-רוסית/ יהודה סלוצקי.
העיתונות היהודית-רוסית במאה העשרים: 1900-1918/ יהודה סלוצקי.
תל אביב: האגודה לחקר תולדות היהודים, המכון לחקר התפוצות, תשל"ח, 1978
תנועת ההשכלה ביהדות רוסיה/ יהודה סלוצקי.
ירושלים: מרכז זלמן שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית, החברה ההיסטורית הישראלית, תשל"ז.
מבוא לתולדות תנועת העבודה הישראלית/ יהודה סלוצקי.
תל אביב: עם עובד, תשל"ג.
ספר תולדות ההגנה / יהודה סלוצקי.
בעריכת שאול אביגור, יצחק בן-צבי, אלעזר גלילי ואחרים.
תל אביב: הספרייה הציונית, תשט"ו 1954-תשל"ב 1972. (בספר ההגנה כתב יהודה סלוצקי את כרך א' פרקים א-ז, טו, טז; כרך ב' כולו; כרך ג' כולו.)
המאבק האנטי-בריטי 1945-1947/ יהודה סלוצקי.
ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ב, 1972.
העיתונות היהודית-רוסית במאה התשע-עשרה/ יהודה סלוצקי.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"א, 1970.
יהדות רוסיה בשנת המהפכה 1917/ יהודה סלוצקי.
ראשונים לשמירה ולהגנה/ יהודה סלוצקי.
ההיאבקות על צבא יהודי/ יהודה בן אברהם (סלוצקי).
תל אביב: הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ו.
ועידת היסוד: כך נוסדה ההסתדרות/ ערך וצירף מבוא יהודה סלוצקי.
תל אביב: המרכז לתרבות וחינוך - מטה ה-60 - ארכיון העבודה, תשמ"א, 1981.
פועלי ציון בארץ-ישראל 1905–1919: תעודות/ ההדיר והוסיף מבוא והערות יהודה סלוצקי.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב: תשל"ח.
יהודה ליב לוין (יהל"ל): זכרונות והגיונות/ ההדיר וצירף מבוא והערות: יהודה סלוצקי.
באברויסק: ספר הזיכרון לקהילת בוברויסק ובנותיה: יזכור-בוך פאר באברויסקער קהילה און אומגענט/ העורך: יהודה סלוצקי.
תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"ז.
חיילים יהודים בצבאות אירופה/ העורכים: יהודה סלוצקי וסא"ל מרדכי קפלן.
פרסומים יהודיים בברית-המועצות: 1917–1960/ רשימות ביבליוגרפיות, לוקטו וסודרו בידי י.י.
פייקאז'; בצירוף מבואות מאת י.
סלוצקי וח' שמרוק; ערך ח' שמרוק.
יד למעיין: ציונים ביבליוגרפיים של ערכי יסוד של תנועת העבודה/ לקט וסדר יהודה סלוצקי.
בית ירח: אהלו: מפעל הזיכרון לברל כצנלסון, תשי"ב.
אש בהרים (ספור מימי מלחמת העצמאות)/ יהודה סלוצקי; רישומים: מיכל לשם.
המורה הארוך: חברי שקד: סית מרים: חברי ישקה.
סית מרים/ יהודה סלוא; עיטר יחזקאל קמחי.
חלומו של דרור: ספורים/ יהודה סלוא (=סלוצקי).
סית מרים: סיפור (ממאורעות תרצ"ו)/ יהודה סלוצקי.
מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950.
מעמק זבולון עד ים כנרת, או, חברי ישקה מאודסה: סיפור/ ציורים: ג' רייטלר.
מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942.
הרב יהודה עדס (נולד בט' בסיוון ה'תרצ"ז, 19 במאי 1937) הוא ראש ישיבת קול יעקב בירושלים, חבר לשעבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה, וחבר לשעבר בנשיאות ועד הישיבות.
נולד בירושלים לאסתר חיה ולרב יעקב עדס, בן למשפחת רבנים שמוצאה מחלב שבסוריה.
את לימודיו התורניים החל ב"תלמוד תורה מגן דוד", המשיך בישיבת קול תורה בירושלים, שם למד אצל הרב שלמה זלמן אויערבך, ובהמשך הצטרף לישיבת פוניבז', בה התקרב לראשי הישיבה ואף למד במשך מספר שנים בחברותא עם ראש הישיבה, הרב שמואל רוזובסקי.
בשבט ה'תשכ"ב (1962) נישא לביילה-רחל, בתם של הרב דב כהן - הרב הראשון של חיל האוויר, ולזהבה לבית רקובר.
לאחר נישואיו שימש במשך מספר שנים כר"מ בשיעור א' בישיבת קול תורה.
עם פטירת אביו ייסד, יחד עם אחיו הרב דניאל עדס, את ישיבת קול יעקב בשכונת בית וגן בירושלים, הנושאת את שמו של אביהם.
במשך שנים פעלה הישיבה במתכונת ייחודית, שבה חולקו תלמידיה לקבוצות ממוצא אשכנזי וספרדי, אך החל משנת ה'תשע"א מתפקדת כישיבה ספרדית לכל דבר.
בשונה מרבים מראשי הישיבות, הרב עדס ממעט למסור שיעורים כלליים בישיבה, וכמעט שאינו נוכח בבית המדרש בזמן הסדרים.
עם זאת, הוא מוסר שיחות מוסר ונוטל חלק פעיל בהנהגת הישיבה.
בשנת ה'תשנ"ה הקים עם מספר ראשי ישיבות ספרדים את ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי.
הוא מקימה ומורה דרכה של מפלגת קד, מפלגה ספרדית חרדית מוניציפלית, שב-2013 התמודדה בבחירות לעיריית בני ברק וזכתה לשני מושבים ולאחר מכן הצטרפה למפלגת דגל התורה.
הרב עדס היה חבר נשיאות בוועד הישיבות.
בכ"ו באב ה'תשע"ב צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים.
כעבור עשרה חודשים פרש מהמועצה ומתפקידיו בוועד הישיבות מסיבות בריאותיות.
על רקע המחלוקת בציבור הליטאי, הורה הרב עדס לבני ישיבתו: "מרן ראש הישיבה הרב שטיינמן הוא מנהיג הדור, הצידקות שלו מפורסמת ואחריות הדור נופלת על כתפיו ורק לו אנו מחויבים לשמוע".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות 2018 פרסם הרב עדס מכתב שבו כתב: "אני נאלץ לפרוש מהנהגת הציבור על כל המשתמע מכך וזה מחמת שתי סיבות: א.
העול הכבד המוטל עלי בישיבה שאף בזה כמעט ואינני עומד מחמת הבריאות".
סבו של הרב עדס הוא המקובל הרב אברהם חיים עדס.
אחיו: הרב עזרא, היה דיין במנצ'סטר ורב בהרצליה; הרב משה יוסף עדס, היה ראש ישיבת פורת יוסף; הרב דניאל, שותפו בהקמת ישיבת "קול יעקב" ומנהלה.
גיסיו הם הרב צבי כהן (רב מערב בני ברק ומחבר הספר "הגעלת כלים" ועוד עשרות ספרים), הרב שמחה כהן, מראשי ישיבת נתיבות עולם וארגון ערכים, והדיין הרב יקותיאל כהן, אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים.
אחיינו הוא העיתונאי יעקב ריבלין.
בנו של הרב עדס הוא המקובל הרב יעקב עדס.
בתו היא מאירה לוי, מחברת הספר "אני ערב לו".
חתניו הם הרב עקיבא כהן, ר"מ בישיבת קול יעקב, הרב יהושע אסטנבולי, מחבר הספר "נחלת יהושע", הרב משה ברכה, ר"מ בישיבת קול יעקב, ויצחק גרינוולד, מנהל הישיבה.
בירור הלכה - בן כרך - בעניין בן כרך שחזר לעירו בפורים
בירור הלכה - ראות עוף - בעניין חולי המצוי בזמננו בריאות העוף
שעורי חנוכה - על הלכות חנוכה
פרזים ומוקפים - על הלכות פורים
שעורי שביעית - בענייני שמיטה
שעורי סוכה-ב' חלקים - על עניינים ממסכת סוכה
שערי יהודה - קונטרס בעניין פלגינן
שערי יהודה - מסכת מכות
יהודה סליאס (לעיתים נכתב סאלאס) (נולד ב-7 בדצמבר 1970) הוא זמר ישראלי בסגנון מוזיקה יוונית.
סליאס נולד ב-1970 בשם יהודה אמויאל וגדל בירושלים.
חיבתו הגדולה של יהודה סליאס למוזיקה היוונית, נגינת הבוזוקי והשירה גם יחד, החלו כבר בילדותו.
את מרב שעותיו הקדיש סליאס להאזנה למוזיקה יוונית ולנגינת בוזוקי וגיטרה.
בנעוריו הופיע במועדונים כשלעיתים הוא מלווה עצמו בנגינת בוזוקי.
סליאס החל להופיע במועדון "מול הסלע" בבת ים, ולאחר מכן במועדון "הפוסידון", בו הופיע כשלוש שנים לצד זמרים רבים מיוון שהגיעו להופעות בארץ.
אלבומו הראשון של סליאס "בקסם יווני" יצא לאור בשנת 2000 וכלל בתוכו גרסאות כיסוי רבות לשירים מוכרים, ביניהם "מופיגיס" (אינתה עומרי) ו"אימנה טורקה אימנה איגרקה".
באלבום זה ליוו את סליאס נגני סימפונט רעננה.
ב-2003 יצא אלבומו השני של סליאס "במיטב הלהיטים מיוון" בו שר יחד עם הזמר קובי פרץ את הלהיט "תתחיל איתה".
באלבום זה מופיעים גם השירים "טיממה" ו-"פפסה ליפון" שהושר לאחר מכן בגרסת כיסוי נוספת בעברית של הזמרים נתי לוי ופיני חדד.
ב-2006 הוציא סליאס את אלבומו השלישי - "בחפלה יוונית מטריפה", אלבום הכולל קאברים לשירים מוכרים כדוגמת "ד'ן קליאו יאסנה" (אני שוב נשבע לך), "יאטי נדיוחניס" (אני ואת).
בדיסק אפשר למצוא גם את השיר "דרכי" המושר בדואט יחד עם הזמר אבנר גדסי.
מילות השיר בעברית נכתבו על ידי אביהו מדינה ומילותיו היווניות נכתבו על ידי יוסף בן אברהם.
לחנו של השיר נכתב על ידי אבנר גדסי עצמו.
לשיר זה הופק קליפ שנוגן בערוץ המוזיקה.
יהודה סקורניק (נולד ב-1944) הוא רופא ישראלי, לשעבר מנהל מחלקה כירורגית א' באיכילוב, נשיא מגן דוד אדום, פרופסור אמריטוס בחוג לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סקורניק נולד ב-1944 ולמד בתיכון צייטלין בתל אביב.
בין השנים 1964 ל-1970 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בכירורגיה בבית החולים הדסה וכירורגית ילדים.
השתלם באימונולוגיה במכון ויצמן למדע ובמכונים הלאומיים לבריאות במרילנד ארצות הברית וערך מחקרים בתחום.
משנת 1982 משמש כמרצה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2002 מונה לפרופסור מן המניין.
בתפקידו כמנהל מחלקה חינך רופאים רבים ותלמידיו משמשים כיום בתפקידים בכירים בקהילת הכירורגים.
בין השנים 2008 ועד 2013 שימש נשיא מגן דוד אדום בישראל
בשנת 2018 מונה על ידי שר המדע וטכנולוגיה כחבר מועצת הנגידים של קרו גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF).
יהודה נחשוני (רזמיבש; י"ז בשבט תרע"ה, 1 בפברואר 1915 – ג' בחשוון תשמ"ג, 20 באוקטובר 1982) היה מראשי פועלי אגודת ישראל, עיתונאי, סופר ואיש הגות.
נולד במחוז מרמורש שבטרנסילבניה (כיום רומניה).
פרסם בחו"ל ספר שירים, וכמו כן חיבר ספרים ביוגרפיים על השל"ה והבעל שם טוב.
עלה לישראל בשנת 1950. עם בואו החל בפעילות פוליטית במסגרת פא"י והיה חבר מזכירות המפלגה.
בשנות ה-50 שימש סגן העורך של ביטאון התנועה "שערים", ומשנות ה-60 ועד פטירתו, במשך כעשרים שנה, שימש כעורך העיתון.
פרסם בקביעות מאמרי הגות והשקפה על מכלול הנושאים שעל סדר יומה של היהדות הדתית והחרדית בישראל.
לא נמנע מלהתעמת עם דעותיהם של גדולי התורה של אגודת ישראל, ועקב כך ספג ביקורת מצד חרדים.
במשך שנים פרסם מעל גבי העיתון דברי הגות ופרשנות על פרשיות התורה.
לימים הוציא את מאמריו בסדרת הספרים "הגות לפרשיות השבוע" שזכתה לתפוצה רבה.
נחושני נפטר ב- ג' בחשוון ה'תשמ"ג, 1982 ונקבר בבית הקברות סגולה.
לאחר פטירתו הנציחה עיריית בני ברק את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת נוה אחיעזר שהקימה פא"י, ובראשיתה הוא עצמו היה מתושביה.
בית הכנסת המרכזי של פא"י במרכז העיר נקרא על שמו - "נר יהודה" (נ"ר - ראשי התיבות של שם משפחתו: נחשוני-רזמיבש).
בניו הם הרב משה נחשוני, רב שכונה בראשון לציון וראש מחלקת הכשרות בעיר, והעיתונאי יצחק נחשוני.
הגות בפרשיות התורה - פרשנות מקורית לפי פרד"ס בהכוונת ראשונים ואחרונים (2 כרכים)
החתם סופר - אישיותו ופעליו
משפחת ה"כהנים" בסיגט - ביטאון מרמורש-סיגט, ינואר 1971
יהודה ניני (ט"ו באלול תר"צ, 8 בספטמבר 1930 – 24 במאי 2020, א' בסיוון תש"פ) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נולד וגדל בטירת שלום – מושב סמוך לנס ציונה – למשפחה דתית שמוצאה מן הכפר כ'או בתימן, ניני התייתם בגיל 3 מאביו, שהיה רב.
בילדותו הופיע בטקס הנחת אבן פינה לבית ספר במושב ואמר: "למען התורה והחינוך היינו מסכנים את חיינו והולכים בין שבילי הפרדסים כדי להגיע לבית הספר בנס ציונה".
בשנות נעוריו ובגרותו המוקדמת שירת בהגנה, והוכשר כסייר וחבלן בפלוגה המיוחדת (המגויסת) של ההגנה והפלמ"ח.
שירת ביחידה המבצעית של שירות הידיעות של ההגנה (הפלוגה המיוחדת שנקראה אף "המגויסת"), ולאחר מכן בזו של ה-ש.ב (המחלקה הערבית).
במהלך מלחמת העצמאות שימש כמפקד כיתה ולחם בדרך לירושלים, בעמק הירדן ובנגב.
עם תום המלחמה הצטרף ליחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי, והתמנה כרכז ה-ש"ב בקרב הבדווים בנגב.
השתתף בפגישות של ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל, סייע בהעלאת יהודי תימן בעליית "על כנפי נשרים" ובעליית הנשארים בתימן בין השנים 1986–1995.
בשנת 1954 החל את לימודיו בסמינר הקיבוצים.
בהמשך השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני בתרבות האסלאם ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב עבודה לתואר שלישי במסלול ישיר בהנחיית הפרופ' שלמה סימונסון וחיים שקד.
החל מראשית שנות ה-70 ועד פרישתו לגמלאות ב-1998 בדרגת פרופסור מן המניין, היה חבר סגל בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה זו ערך ופרסם את מרבית מחקריו בנושאי תרבותם וערכיהם הרוחניים של יהודי תימן ומצרים.
בשנים 1958–1960 יצא עם רעייתו נורית לשרת בשגרירות ישראל בארצות הברית, ובין השנים 1962–1964 שימש כמזכירו וראש לשכתו של שר החינוך זלמן ארן.
במהלך שנות עבודתו האקדמית הרבה לפרסם מאמרים מעוררי מחלוקת בנושאי חברה ומדינה.
כמו כן כתב בנושאי יהדות וסוציאליזם.
היה ידוע כחסיד גדול של יוסף חיים ברנר, אך גם כבעל השקפת עולם רדיקאלית (מרקסיסטית).
היה מרצה בסנט אנטוני קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ועמית אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון ובבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון.
היה נשוי לנורית לבית יואל, בתם של ד"ר ארנסט יואל ואדית אופנהיימר, ואב לבן ובת.
נפטר במאי 2020, ונקבר בבית העלמין ברחובות.
אלמסוודה: פנקס בית הדין הרבני של קהילת יהודי צנעא במאה הי"ח, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2001
ההיית או חלמתי חלום: תימני כנרת - פרשת התיישבותם ועקירתם תרע"ב-תר"צ, הוצאת עם עובד, 1996
יהודי תימן, הוצאת משרד הביטחון, 1988
תימן וציון: הרקע המדיני, החברתי והרוחני לעליות הראשונות מתימן 1800–1914, הוצאת יד בן צבי, 1982
ממזרח ומים: יהודי מצרים - חיי יום יום והשתקפותם בספרות השו"ת תרמ"ב-תרע"ד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב
מלחמת העט והמספריים - שירתו של דון סנטו דה קריון
סימון נולד ב-1947 בלימה לזוג מהגרים יהודי-איטלקי.
למד וטרינריה באוניברסיטה בצפון פרו ואחר כך היה למרצה באותה אוניברסיטה.
נשוי לציירת, ננסי לבית ואלקרסל ואב לארבעה.
סימון נכנס לפוליטיקה ב-1983, ונחשב אותה עת לאיש שמאל קיצוני.
הוא אמנם לא תמך, לפחות לא בגלוי, בתנועות הגרילה הפרואניות השונות, כגון "הנתיב הזוהר", או "התנועה המהפכנית טופאק אמארו", אבל כן תמך במשא ומתן עימן והטענות כנגדו היו שהוא אכן תומך טרור.
הוא ניסה אותה שנה להיבחר לראשות עיריית צ'יקלאיו, מקום מגוריו, מטעם מפלגת שמאל מאוחדת של הקומוניסטים והסוציאליסטים, ונכשל.
ב-1985 הוא הצליח יותר כשנבחר לקונגרס של פרו, מטעם מפלגה זו.
ב-1991 הוא ייסד מפלגת שמאל חדשה, שהיו שטענו שהיא הזרוע הפוליטית של ה"טופאק אמארו", אף כי סימון ומפלגתו הכחישו זאת.
ביוני 1992, כשהנשיא דאז אלברטו פוג'ימורי פיזר את הקונגרס הפרואני, היה גם סימון בין אנשי השמאל הקיצוני, שנעצרו.
הוא נשפט כתומך טרור ונידון לעשרים שנות מאסר, מהן ישב בכלא במשך למעלה משמונה וחצי שנים.
הוא שוחרר בתחילת 2001 על ידי הנשיא שנבחר לתקופת הביניים בפרו, אחרי פוג'ימורי, ולנטין פניאגואה.
תקופת שהותו הממושכת בכלא שינתה ככל הנראה את דעותיו והוא הפך לאיש שמאל מתון יותר וככזה, הוא נבחר לשתי תקופות כהונה כמושל של אחת ממדינות המחוז הפרואניות.
הוא עודד את העסקים הפרטיים והתיירות במדינתו ותפקודו כמושל היה מוצלח.
הוא אף נבחר לראשות התאחדות המושלים הפרואנית וב-14 באוקטובר 2008 מינה אותו הנשיא אלן גרסיה איש השמאל - מרכז, לראש ממשלתו.
ראש הממשלה היהודי השני בפרו, אחרי אפרים גולדנברג, שכיהן בתפקיד זה במשך כשנה וחצי (1994–1995).
ראש הממשלה היהודי השלישי של פרו היה סלומון לרנר גיטיס, שכיהן מספר חודשים ב-2011.
המינוי המפתיע של ראש ממשלה מהשמאל, על ידי נשיא יחסית שמרן כגרסיה, נבע גם מהתמתנותו - התמרכזותו הניכרת של סימון וגם מיושרו האישי.
ראש הממשלה הקודם וחלק מחברי הממשלה הודחו עקב שחיתות והנשיא ביקש להוכיח שאיננו קשור אליה בשום צורה.
עם זאת, תקופת סימון כראש הממשלה ארכה כתשעה חודשים בלבד.
באפריל 2009 פרצו במלוא עוזם חילוקי דעות בין הממשלה לאינדיאנים של האמזונאס, בנוגע לזכויותיהם של האחרונים על קרקעותיהם, למול חברות נפט, גז וכריה שהממשלה עודדה אותן.
חילוקי הדעות הגיעו לכדי אלימות של ממש (כחמישים הרוגים) וב-10 ביולי 2009 הגיש סימון את התפטרותו מראשות הממשלה וכעבור יומיים, אכן הוחלף והתייצב לצידם של האינדיאנים וכנגד מדיניות הממשלה.
בבחירות הכלליות של 2011 נבחר סימון מחדש לקונגרס הפרואני כנציג שמאל מתון.
החל את דרכו העיתונאית כעורך התרבות בעיתון "ירושלים", ובהמשך בתפקידי עריכה וכתיבה במוסף "סופשבוע" של מעריב, וכן ב-"7 ימים" ו-"7 לילות" של ידיעות אחרונות, שם הוא כתב עד מותו.
נוריאל נולד בשכונת נחלת אחים בירושלים להורים ילידי העיר.
חלק ממשפחתו יוצאי איראן שהתגוררו קודם במשהד.
בילדותו עבר עם משפחתו למעברת תלפיות ובהמשך לבית הכרם בעקבות המלצת יועצת בית הספר.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה, שירת כקצין מודיעין בצבא ולמד משפטים באוניברסיטה העברית.
הטור, שחתום בשם א' שיקלגרובר (שם אביו של היטלר), כלל ציטוטים מדבריו של היטלר.
הטור תורגם לאנגלית והופץ באינטרנט, ואף קיבל אישור פרסום במגזין האמריקאי "הארפר'ס".
נוריאל הרצה על משפט, מוזיקה וקולנוע, היה מומחה לספורט ואוהד בית"ר ירושלים, ופעיל במאבק לשיפור מעמד בני עדות המזרח.
התגורר בתל אביב, היה אב לבן אחד.
בשנה האחרונה לחייו התמודד עם מחלת הסרטן.
ב-1 ביולי 2020 נפטר מהמחלה בגיל 56 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
ראיונו האחרון שודר ב-19 ביוני 2020 בתוכנית הרדיו "מייבשים את הביצה".
ב-26 ביולי 2020 פרסמה תמר קפלנסקי תחקיר ב"הארץ" שבו העידו מספר נשים שהיו בזוגיות עם נוריאל על התעללות רגשית מצדו, כשחלק מהן היו נערות בעת ההיכרות עימו.
התחקיר עורר תגובות מעורבות: חלק תמכו בעדויות, וחלק הביעו ביקורת על הבחירה לדון בכך רק לאחר מותו.
יהודה (יולי ארונוביץ') סוֹלוֹדוּחֹה (בכתיב יידי: יהודה סאָלאָדוכא, רוסית: Юлий Аронович Солодухо; 30 ביולי 1877, אשמיאני – 28 באפריל 1963, לנינגרד) היה מזרחן וחוקר תלמוד יהודי סובייטי.
יהודה סולודוחה נולד באשמיאני שברוסיה, החמישי מבין תשעת ילדיהם של אהרן ונחמה.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, וב-1899 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין.
ב-1900 פרסם ב"המליץ" סדרת טורים על אורחות הישיבה, תחת שם העט 'יהודה אהרנזאָהן' (=אהרנזון, הפטרונים שלו), אך לבסוף התברר העניין והוא סולק.
אז עבר לליפאיה, בה החל להשלים את השכלתו הכללית מתוך כוונה להיות מורה.
בעת שהותו בעיר התפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית ושימש ככתב "הזמן".
הוא היה גם לפעיל ציוני, הצטרף לאגודת "שוחרי ציון" המקומית ואף נבחר כציר לקונגרס הציוני העולמי החמישי.
ב-1905 הוסמך כמורה מטעם המכון להוראה בריגה.
ב-1907 עבר לבירה סנקט פטרבורג.
ב-13 במאי 1910 נישא לסוניה (שרה דבורה) נביאז'סקי, שאותה הכיר בעת שהיה מורה הפרטי, בטקס שנערך בבית הכנסת הגדול בעיר.
מאותה שנה ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב "הצפירה" בבית התחתון של הפרלמנט.
הוא שימש כמזכיר אגודת "חובבי שפת עבר" שבנשיאות הברון דוד גינצבורג.
בנוסף ראו אור תרגומיו לרוסית של כמה מיצירות י"ל פרץ ושלום עליכם.
ב-1924 התקבל כחבר בלשכה המקומית של עובדי ההוראה, וב-1930 מונה למזכירהּ.
ב-1932 נכנס בשערי המכון הגבוה ללימודי מזרחנות בלנינגרד; ב-1 בנובמבר 1934 התקבל כעמית במחלקה ליהדות, וב-1937 עבר למחלקת המזרח התיכון העתיק.
ב-15 ביוני 1938 אושרה הדיסרטציה שלו בנושא "העבדות בקרב היהודים בעיראק ובסוריה בין המאה השנייה והרביעית לספירה" והוענק לו תואר מועמד למדעים (מקביל בערך לדוקטור).
ב-1940 מונה לעמית בכיר במכון.
במחקריו, שעסקו בחברה היהודית של המזרח הקרוב בימי התלמוד כפי שהיא משתקפת בו, הפעיל סולודוחה שיטות מרקסיסטיות וחתר להציג את קיומן של תופעות כמו מלחמת מעמדות.
ב-1940 יצא לאור חיבורו על ההשתתפות היהודית במרד המזדקי ועל סיבותיה החברתיות; הוא העריך כי יהודי ההרים הם צאצאיהם של גולים שגורשו לקווקז לאחר ההתקוממות של מר זוטרא, ראש הגולה במקביל לתנועה המזדקית.
ב-1941 פרסם מאמר על הארגון הכלכלי של יהודי סוריה ועיראק במאות הראשונות לספירה.
בעת הפלישה הגרמנית שהו החוקר ואשתו בלנינגרד הנצורה, ולבסוף פונו ממנה לטשקנט ב-1942. הוא המשיך לפרסם את עבודותיו במקום מושבו החדש, ובין היתר חיבר מונוגרפיה על פועלו של יצחק בן אברהם עקריש כעורך איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים.
לאחר המלחמה שב סגל המכון ללנינגרד, ובהמשך הועבר למוסקבה.
ב-1948 השלים סולודוחה ספר על המבנה המעמדי בעיראק מהמאה השלישית ועד המאה החמישית.
ב-1949, בעת המאבק נגד קוסמופוליטיות, הוא גונה על ידי ראש המכון למזרחנות, פרופ' וסילי סְטְרוּבֶה , כ"קוסמופוליט חסר שורשים" (האשמה שכוּונה בעיקר כנגד יהודים).
מאמריו זכו לביקורות קטלניות, וב-15 באוגוסט 1950 יצא לפרישה מוקדמת.
הוא לא פרסם דבר במשך שנים, עד לתקופת ההפשרה: ב-1956 ניתן לו תקן בשלוחת המכון למזרחנות שנפתחה בעירו לנינגרד.
ב-1962 וב-1963 יצאו לאור כמה מאמרים פרי עטו על החברה היהודית באימפריה הסאסאנית.
הוא מת ונקבר בבית העלמין היהודי בלנינגרד.
יהודה ניצן (בלום; 17 בינואר 1923 – 4 ביוני 2005) היה מפקד בפלמ"ח וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל בנק המזרחי המאוחד וכמנכ"ל שטיחי קיסריה.
ניצן נולד בשם יהודה בלום בעיר מנהיים שבגרמניה.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1935. היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא ובאגודת הספורט אליצור.
ב-1942 התגייס לפלמ"ח ושירת במחלקה הדתית בפלוגה ה' בגן יבנה.
עבר קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות ומונה למפקד המחלקה הדתית.
ב-1945 הוטל עליו ועל מחלקתו להקים את היישוב בירייה.
הוא פיקד על ההיאחזות עד למעצרם של חברי הקבוצה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הם הובלו למחנה המעצר כנען ולאחר מכן לכלא עכו, תוך שהם סופגים עינויים והתעללויות מהבריטים.
במשפט שנערך להם באשמת אחזקת נשק נשא ניצן דברים בשם הנאשמים:
20 מאנשי היישוב ובהם ניצן נידונו ל-4 שנות מאסר, שניים נידונו לשתי שנות מאסר ושניים לשנת מאסר.
הוא ריצה את המאסר בכלא עכו ובמגרש הרוסים.
בתקופת מאסרו המשיך להנהיג את פקודיו.
ביוני 1947, לאחר 15 חודשי מאסר, שוחררו ניצן ושאר האסירים לאחר חנינה שהתקבלה ממלך בריטניה.
לאחר שחרורו מונה למזכיר מטה הפלמ"ח.
בצה"ל שירת כקצין השלישות של חטיבת גולני, כקצין השלישות של חזית הדרום תחת פיקודו של יגאל אלון, שימש ראש אכ"א/ארגון וממלא-מקום ראש אכ"א.
בשנים 1961 עד 1964 כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף תקציבים במשרד הביטחון.
במלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים וכיהן במשך מספר חודשים כעוזרו של שר הביטחון ומתאם הנושאים האזרחיים בשטחים המוחזקים.
שירת במילואים כיו"ר ועדת משק לשעת חירום בפיקוד המרכז.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה לסמנכ"ל בחברת ההשקעות "ג.א.ס רסקו".
ב-1968 מונה למנכ"ל בנק מזרחי וכיהן כמנכ"ל הראשון של בנק המזרחי המאוחד לאחד המיזוג עם בנק הפועל-המזרחי.
כיהן בתפקיד עד דצמבר 1970. בשנים 1971 עד 1990 כיהן כיו"ר ומנכ"ל שטיחי קיסריה.
היה יו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
ב-2005 נפטר לאחר שלקה בלבו במהלך כנס ותיקי הפלמ"ח.
היה נשוי לקלרה ואב לשתי בנות.
יהודה עַתַּי (נולד ב־13 בנובמבר 1947) הוא פילוסוף, משורר, מוציא לאור ופעיל חברתי ישראלי.
יהודה עתי נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים, בנם הצעיר של דבורה ואליעזר קירשנבוים, אח לשתי אחיות בוגרות ממנו.
גדל כילד דתי בשכונה חילונית מסורתית למשפחה ממעמד הפועלים.
בוגר יסודי דתי "אמונים" בגבעתיים, בוגר בית הספר התיכון העירוני הדתי (הרא"ה) ברמת גן, חניך תנועת הנוער בני עקיבא.
בשלהי לימודיו בתיכון פרש מהיהדות הרבנית מסורתית.
שירת בצה"ל כקצין בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים (מ"מ, סמ"פ ומ"פ בסדיר).
בעל תואר בוגר אוניברסיטה במדעים בתחום ניתוח מאגרי מידע וסטטיסטיקה (Summa Cum Laude) מאוניברסיטת מרילנד (1972), תואר שני בחקר ביצועים וניתוח מערכות מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1973), ודוקטורט בקיברנטיקה (תורת המערכות) ומימון בינלאומי מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1976).
Assistant Professor באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
שבארצות הברית, היה מדען חוקר במכון ליישומי טכנולוגיה של האוניברסיטה, וייעץ לסנאט ולקונגרס במרכז לחקר יישומי טכנולוגיה בתחום מאגרי מידע.
ב־1977 פרש מהאקדמיה ושימש יועץ לד"ר ארתור מ.
תחומי פעילותו כללו עיתונות רפואית, רשתות מידע רפואי, פרסום רפואי, חברות תרופות ואמנוּת.
ב־1979 הקים ותִפקד כמו"ל של ידיעון מקוּון (ניוזלטר) למידע ייחודי בשם: (Emerging markets – Israel (An independent letter on business and politics of Israel שהופץ לכל נציגי המודיעין, לסנאט, לקונגרס ולמכוני מחקר אקדמיים ברחבי העולם.
ב־1980 שב לישראל ובמהלך שנות השמונים שימש יועץ עצמאי, אסטרטג־מבצע, לפתרון בעיות שונות אָד הוֹק עבור ארגונים וחברות בישראל (כולל מלכ"רים ממלכתיים).
בתחילת שנות התשעים היה מחלוצי התעשייה העילית (ההיי-טק) בתחום הפס הרחב, המיזם שיזם וניהל בחברת Phasecom, עסק בפיתוח מערכות ניתוב מהירות רב־כיווניות על גב פסי תקשורת רחבים וחדשניים.
נוסף על כך, באותה תקופה הקים וניהל כמו"ל את מיזם "עולם התנ"ך", ביאור אקדמי של כל התנ"ך, בדברי הימים הוצאה לאור.
יהודה עתי אב לשישה ילדים, תושב תל אביב, חבר אגודת הסופרים העברים ואיגוד כללי של סופרים בישראל.
פעילותו של יהודה עתי מתמקדת בארבעה תחומים עיקריים: כתיבת הגות (עד כה ראו אור חמישה ספרי הגות פרי עטו), כתיבת שירה , הוצאה לאור ופעילות חברתית־אזרחית ופוליטית.
יהודה עתי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
משנה סדורה: ארץ תקווה היא משנה חברתית המבארת את קיומו הנכסף והאפשרי של האדם במרחב הגאוגרפי־היסטורי.
המשנה ראתה אור ב־2004. ביאורי המשנה נכתבו בין 2004 ל-2010, ביאור אחד התפרסם כספר בשם: "תורת המחוללים" (תורת המחוללים הגנרית למערכות חיות) (2011), וביאור נוסף התפרסם כספר בשם: "הגיונות אמסטרדמיים: פנומנולוגיה של ההכרה" (2013).
יהודה עתי קורא לתפיסת מציאות רדיקאלית חדשה, המבארת את ההתרחשות.
לשיטתו של עתי המציאות על תופעותיה איננה מתרחשת בתהליך סיבתי מֵעָבָר להווה ולעתיד, מסיבה לתוצאה, אלא היא התרחשות מתמשכת במשךְ ההווה בתופעה במרחב (המשך ההומוגני של אנרי ברגסון), והסיבתיות אינה אלא חלק אחד מהסבר התרחשות התופעות.
החידוש הפילוסופי הוא בהסבר ובתיאור התרחשות התופעה מהיווצרותה להתפרקותה־מותה, תוך הסבר התחוללות משך התופעה המשתנה ויחסיה עם סביבתה.
תורת המחוללים – תורת המחוללים הגנרית למערכות חיות
תורת המחוללים היא חיבור המתאר פלטפורמה גנרית קיברנטית חיה, המסבירה את התרחשות אירועי חיותו של יחיד חי באופן גנרי.
בספר זה יהודה עתי תופס את המציאות, את היקום הנצפה, כיקום של תופעות נעות ומשתנות, מתנועה של קוואנט או קווארק לאגד של תת-חלקיקים בתנועתם המייצרים זהות אנרגטית יחידנית וסופנית בצורה של חומר־אנרגיה.
לתפיסתו, מרחב התופעות הוא מרחב אינסופי של יחסים בין ישים שונים בהתאם למצבם במרחב סביבתם.
יחסים אלו מאפשרים קשת, מנעד של בחירה בין אפשרויות פעולה, אשר נבחנות כנגד חיותה של התופעה, כנגד איזונה האנרגטי בממשותה.
לתפיסתו, קיימים "ישים" במרחב התופעה כתבניות אנרגטיות המתמירות את אפשרויות הפעולה לפעולה סובייקטיבית קונקרטית על פי כ־20 אפיוני תנועה-פעולה, הרוחשים בכל תנועה, אשר עתי מכנה "מחוללים".
לתפיסתו, דרך עבודת המחוללים, דרך פעילותם, זהה בכל חי אך שונה באיכויות הסובייקטיביות של פעילותם.
הגיונות אמסטרדמיים: פנומנולוגיה של ההכרה