tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט עוקב אחר שני חיילים אמריקאים במלחמת העולם הראשונה, הנופלים בשבי הגרמני ומצליחים להימלט, כשהם מתחזים לערבים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בקטגוריית קומדיה בטקס פרסי האוסקר הראשון.
בשנה שלאחר מכן, האקדמיה האמריקאית לקולנוע מיזגה את הקטגוריות הבמאי הטוב ביותר של סרט קומדיה והבמאי הטוב ביותר של סרט דרמטי כדי ליצור את הקטגוריה פרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר .
הסרט מתמקד בשני חיילים אמריקאים במלחמת העולם הראשונה, הנופלים בשבי הגרמני.
לאחר שהם מצליחים להימלט, הם מתחזים לערבים ומוצאים את עצמם בהרפתקאות שונות במזרח התיכון.
ויליאם בויד – אחד משני החיילים האמריקאים.
לואי וולדהיים – החייל השני.
מרי אסטור – דמות נשית מרכזית בעלילה.
שני זכאי (נולדה ב-16 בינואר 2006) היא אתלטית ישראלית, פעמיים ברציפות אלופת ישראל (2024 ו-2025) בריצת 400 מטר, ופעמיים סגנית אלופת ישראל (2022, 2024) בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:10.85 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה בשתי מדליות כסף: בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.41 שניות, אחרי ניצן אסס (56.04 שניות) ולפני ג'ומאן ג'ובראן (57.41 שניות), ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:03.53 דקות, אחרי נועה לוי (1:00.84 דקות) ולפני גל שחר (1:07.40 דקות).
בנוסף, סיימה במקום שמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.90 שניות,.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 56.66 שניות, אחרי ניצן אסס (55.29 שניות) ולפני מעיין דוד (59.08 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.69 שניות, לפני ניצן אסס (55.53 שניות) ועמית הרשקוביץ (58.32 שניות).
בנוסף, זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראל עד גיל 20 חדש של 59.59 שניות, אחרי נועה לוי (58.77 שניות) ולפני נועה נחמד (1:03.95 דקות).
באליפות אירופה לאומות שנערכה במריבור שבסלובניה ביוני קבעה יחד עם מוחמד אבו ענזה, עומרי שיף וגל נתנאל שיא ישראל חדש של 3:24.04 דקות בריצת שליחים 4x400 מטר משולב.
שני הדר (נולדה ב-17 באפריל 1974) היא סופרת, אשת תקשורת ויזמת חברתית ישראלית.
ספרה "חג המשק", שיצא לאור ב-2022, הפך לרב-מכר.
ספרה השני, "שדות גולדברג", יצא לאור ב-2025, שניהם בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
הדר נולדה בקיבוץ החותרים ולה ארבע אחיות ואח.
בצבא שירתה ביחידת המזל"טים של חיל המודיעין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל גויסה לשירות מילואים כסופרת.
לאחר שערכה עשרות רבות של ראיונות עם לוחמי ומפקדי הגדוד ועם בנות זוגם על חוויותיהם מאז 7 באוקטובר, והיא מעבדת ומתעדת אותם לסיפור של הגדוד ושל מלחמת חרבות ברזל כולה.
הדר עבדה כ־20 שנה כמעצבת ועורכת גרפית.
כתבה טורים אישיים בעיתונות, בין היתר בעיתוני התנועה הקיבוצית.
היא ייסדה את "פֶּה־ריפריה מדברת", מאגר של מרצים מהפריפריה, והגישה תוכניות רדיו בתחנות אזוריות.
כיום היא מרצה ומנחה סדנאות כתיבה במסגרות שונות, בין היתר בבית הספר "המגירה" של הוצאת כנרת זמורה דביר ובשיתוף עם אגף שיקום נכים ואגף משפחות, הנצחה ומורשת במשרד הביטחון.
ספרה הראשון, "חג המשק", יצא ב־2022 והפך לרב-מכר.
העלילה מתרחשת בשנת 2002 בקיבוץ הבדיוני עין־הנוטר.
במקביל להיערכות לחגיגות "חג המשק", אירוע המציין שישה עשורים להקמת הקיבוץ, שורר מתח רב סביב "היום הקובע", שבו יוחלט כיצד יחולקו הדירות בקיבוץ, הנמצא בעיצומו של תהליך הפרטה סוער.
במרכז הסערה הזו עומדת אריאלה (אלה) צביאלי, אישה השואפת לפרוץ דרך חדשה בחייה, שנקלעו למבוי סתום במשך שנים.
מדובר לכאורה בסיפור אהבה קליל (קומדיה רומנטית), אולם בה בעת הוא נושא עמו מטען אידאולוגי משמעותי.
חייה של אלה מושפעים מקוד תרבותי שבו גם פעולות אישיות לחלוטין, כמו מדידת בגדים או הרגלי שינה, היו כפופות לחוקי הקולקטיב, בין אם זה לעיני המטפלות או במסגרת הלינה המשותפת.
איתמר מרילוס כתב בביקורת על הספר: הדר מצליחה למצות כאן את החוויה הישראלית במיטבה של סוף המאה שעברה והשנים הראשונות של תחילת המילניום.
היא צובעת את חיי הקיבוץ בחיות, בצבעוניות ובהומור, זאת לצד המכאובים וטראומות העבר.
כמי שמוצא את עצמו מתחבר לספרים ששוחטים פרות קדושות אבל עושים זאת בחן ובנימה נוסטלגית – קל היה לי ליהנות מהקריאה.ספרה השני, "שדות גולדברג", (רמז לשיר "שדות גולדברג" של מאיר אריאל) יצא לאור ב-2025 ועוסק בחיי המושב ובדמותה של דורית גולדברג-רוטשילד.
מדובר על פניו בסיפור פרטי של אישה בת 48 במושב קטן בגליל התחתון, אבל הוא גם סיפור ישראלי ואוניברסלי של חיפוש מתמיד אחר בית, שטח פיזי ומרחב נפשי, שורשים ושייכות, והוא מתכתב עם החברה והתרבות הישראלית, עוד מימי התנ"ך.
הדר שותפה ב"קואליציית האימהות", איחוד של 70 ארגוני נשים ישראליים שמטרתו להגביר את הקולות הקוראים להשבת החטופים וסיום המלחמה בעזה.
היא יזמה, הזניקה וצעדה בראש "מסע האימהות".
היא מתחזקת חשבון X תחת השם אלה צביאלי (שהוא שמה של גיבורת ספרה הראשון) עם אלפי עוקבים, שבו בין היתר היא מבקרת את פעולות הממשלה ומוחה נגדן.
גרה במושב שדמות דבורה, בגליל התחתון.
חג המשק, הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2022
שדות גולדברג, הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2025
שני ילדים מתגרים בחתול הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי אניבלה קראצ'י, שנוצר בין השנים 1588 ל־1590. היצירה מוצגת כיום בגלריה 637 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור נחשב לאחת מיצירות הז'אנר המוקדמות באיטליה, וניכר בו שילוב של ריאליזם, הומור עוקצני ותובנה פסיכולוגית חדה.
בעבר יוחסה היצירה לאגוסטינו קראצ'י, אך רוברטו לונגי העניק לה את הייחוס הנוכחי, אשר כיום מקובל ברובו.
לא השתמרו מסמכים המתעדים את ההזמנה של היצירה, ולכן תיארוכה מבוסס על שיקולים סגנוניים בלבד.
על פי מאפייניה, היא שייכת לתקופת נעוריו של האמן, שבה יצר עדיין מספר ציורי ז'אנר.
ניכרת בה השפעתם של טיציאן וציירים ונציאניים אחרים, עובדה הממקמת את יצירתה בסוף שנות ה־1580, תקופה שבה שהה האמן בוונציה.
הציור מתאר שני ילדים, ככל הנראה אח ואחות, המתוארים בשעת משחק אכזרי עם חתול בית.
הילד, המבוגר מבין השניים, מצמיד את החתול בשמאלו בעודו מחזיק בלובסטר או בעקרב ימי קטן, שמצבתו נוגעת באוזן החתול.
הילדה נשענת לעבר הסצנה בפנים דרוכות ובמבט מלא סקרנות, כשידה האחת מונחת על כתפו של הילד והשנייה על השולחן שלפניהם.
שניהם לבושים בבגדים אלגנטיים המעידים על מוצאם ממשפחה אמידה, אך קראצ'י בוחר להציג את פניהם בצורה כמעט קריקטורית - עיניהם מוארות בהתלהבות אכזרית וחיוכם מעוות, תיאור שמגחיך את התנהגותם.
פניו של החתול משדרות מתח וכעס, שיניו חשופות ופרוותו מזדקרת, בעוד הילדים מביעים שמחה מרושעת.
המשחק התמים לכאורה מקבל גוון מטריד, המעורר בצופה תחושת אי־נוחות ואף חמלה כלפי החיה.
קראצ'י מצליח להעביר באמצעות תיאור חד ומדויק את רגע ההתנגשות בין תום ואכזריות - רגע שמאזן בין קומיות לאלימות.
הציור עשוי לשקף פתגם איטלקי שדומה לביטוי האנגלי "אל תעיר כלבים ישנים" (Let sleeping dogs lie).
הוא צויר בפשטות ובספונטניות ונחשב לאחת מיצירות הז'אנר המוקדמות באמנות האיטלקית.
במרכז הציור נראים שני ילדים המתעללים בחתול באמצעות צבת של סרטנון, ומבטאים בכך שמחה אכזרית ותמימות מעוותת.
תיאור זה של רשע ילדותי שזור בריאליזם ישיר ובחוש הומור עוקצני, המאפיין את יצירותיו המוקדמות של אניבלה קרצ'י.
דרך הסצנה היומיומית והביטויים המוגזמים של הילדים מציג האמן התבוננות ביקורתית בטבע האדם, תוך שילוב של חיקוי המציאות עם גוון סאטירי.
שני גברים מתבוננים בירח וגבר ואישה מתבוננים בירח הם סדרה של ציורים דומים מאת קספר דויד פרידריך, והם נמנים עם יצירותיו הידועות ביותר.
פרידריך צייר לפחות שלוש גרסאות, כאשר באחת הווריאציות מופיעים גבר ואישה.
הגרסה משנת 1819–1820, השמורה בגלריית המאסטרים החדשים, נחשבת לגרסה המקורית; הווריאנט משנת כ־1824, שבו מופיעה אישה, נמצא בגלריה הלאומית הישנה בברלין; והגרסה משנת כ־1830 מצויה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ציורי נוף רומנטיים גרמניים אלה מציגים שתי דמויות ביער אפל, הנראות כצלליות על רקע שמים בגווני פסטל.
החזיתות הכהות של היצירות והרקעים הבהירים יוצרות ניגוד חד.
השמים מרמזים על התרחשות של ליקוי חמה.
שורשיו וענפיו הכהים של עץ מת שנעקר ממקומו עומדים בניגוד לשמים.
הענפים המשוננים והקונטרסטים החדים יוצרים רושם של סביבה מאיימת עבור הדמויות, ומזכירים את הסגנון הגותי המרשים שהתפתח לראשונה בימי הביניים וחודש בתקופה הרומנטית.
כך גם העצים והסלעים האפלים והמוצלים המקיפים את הזוג.
הדמויות לבושות בגוונים כהים ובבגדים נוקשים ובעלי אופי רשמי במקצת, המרמזים על השתייכותן למעמד חברתי גבוה.
היצירות מדגישות את הרוחניות שבטבע ואת נוכחות ה"נשגב", שהם מן הנושאים המרכזיים ביצירתו של קספר דויד פרידריך.
בעומדו מול "גבר ואישה מתבוננים בירח", אמר המחזאי סמואל בקט:
"זה היה המקור למחכים לגודו, אתה יודע."
הציורים מתארים סצנה קדמית ובה שני אנשים על שביל הררי, העולה ממרכז החלק התחתון של התמונה אל שמאל.
הגבר שמימין לובש גלימה בצבע ירקרק־אפרפר וכומתה שחורה של altdeutsche Tracht, ובידו הימנית מקל.
הגבר שמשמאל נמצא מעט גבוה יותר על השביל ונשען על כתפו של בן לווייתו; הוא רזה יותר ולובש מעיל פראק ירקרק־אפרפר, שממנו מציץ צווארון לבן, וכן כובע שחור של אגודת סטודנטים מוקדמת (Burschenschaft), שסרטו קשור מתחת לסנטרו.
שניהם מביטים בחרמש הירח המתמלא ובכוכב הערב.
צדו האפל של הירח מואר באור־ארץ.
הסצנה ממוסגרת מימינם בעץ אלון עקור ושמור־טחב, שענפיו נשלחים אל עבר ענפיו של אשוח משמאלם; סלע גדול מונע מן האלון ליפול, ובצד שמאל מצוי סלע נוסף.
ברקע נפתחת הירידה של הנוף, וצמרות אורנים מרמזות על יער.
בקדמת התמונה הקרובה נראים גדם עץ וענף יבש גדול המונח על הקרקע.
הציור כמעט מונוכרומטי, בגוונים של חום ואפור, ומתאר את שעת הדמדומים.
הגרסה מדרזדן נחשבת בדרך כלל לגרסה המקורית.
היא מדגימה שימוש ביחס הזהב ביחסים שבין הציר האנכי המרכזי, הציר המאונך שבין ציר זה לבין הכוכב, וציר נוסף העובר דרך עינו של הגבר המבוגר.
בהתאם לפרשנויות מוקדמות של האמן, המדגישות מסרים רוחניים החבויים מאחורי צורות טבעיות, רואה היסטוריון האמנות הגרמני ורנר בוש במבנה הגאומטרי רמז למסר הטרנסצנדנטי של חוויית הטבע של שתי הדמויות.
כמו ביצירות רבות של קספר דויד פרידריך, אין בציור אזור ביניים: הסצנה הארצית שבקדמת התמונה מוצבת בניגוד לשמים המוארים, והתהום שלרגלי שני הגברים נעשית מוחשית באמצעות ניגוד זה.
כך מודגם היחס האנטיתטי בין מרחב ארצי רציונלי ומוחשי לבין אינסופיות בלתי־רציונלית ונשגבת, נושא מרכזי בעיסוקם של ציירי הרומנטיקה.
הקומפוזיציה מציבה יסודות אלה במערכת יחסים הרמונית.
היצירה תוארה כדימוי מכונן של הרומנטיקה הגרמנית.
ייתכן ששני הגברים המתוארים הם קספר דויד פרידריך עצמו, מימין, ותלמידו אוגוסט היינריך משמאל.
פרשנות זו ניתנה בידי ידידו של פרידריך, וילהלם וגֶנר.
יוהאן כריסטיאן דאל הסכים כי הדמות הצעירה היא היינריך, אך זיהה את הדמות המבוגרת ככריסטיאן וילהלם בומר, אחיה של קרולינה, אשתו של פרידריך; עם זאת, בשנת 1819 היה היינריך בן 25 בלבד, בעוד שבומר היה בן 18 בלבד.
קרולינה פרידריך היא, לפי זיהוי זה, האישה המופיעה בגרסה שבה מתוארים גבר ואישה.
שני היסטוריוני אמנות מראשית המאה העשרים הציעו גם זיהוי של המיקום.
מקס זֶמראו מיקם את פרידריך ואת ידידו בנימין פרידריך גוטהלף קומר על מצוק באי ריגן; ואילו מקס זאוארלנדט הציע כי אותם שני גברים מתוארים בהרי הרץ.
בהלכות טומאה וטהרה, שני לטומאה הוא דרגת הטומאה הקיימת מדין תורה באוכלים ומשקים שנטמאו מראשון לטומאה ומדרבנן גם אדם וכלים, ומשקים שנטמאים חוזרים להיות ראשון לטומאה.
שני לטומאה נלמד מהפסוקים הבאים:
מכאן אנו למדים, שהכלי, שנטמא מהשרץ, והוא ראשון לטומאה מטמא את המשקים או האוכל שבתוכו, והופך אותם ל"שני לטומאה".
מן התורה אדם או כלי אינם יכולים להיות טמאים בדרגה זו, שכן הם לא מקבלים טומאה כלל מראשון לטומאה שנוגע בהם.
לפיכך, דרגת טומאה זו קיימת רק באוכל ומשקה.
מדרבנן גם כלי יכול להיות שני לטומאה, כי גזרו שכלי יטמא ממשקה טמא הנוגע בו, על אף שאינו אב הטומאה.
מאידך, מדרבנן משקה לא יכול להיות שני לטומאה, כי גזרו חכמים שכל משקה שנטמא, אפילו משני לטומאה - נחשב כראשון.
שני לטומאה שנגע באוכל רגיל ("אוכל חולין") - אינו מטמא אותו.
לעומת זאת שני לטומאה שנגע במשקה - נעשה המשקה ראשון לטומאה, מדרבנן.
תרומה וקודש שנגע בהם שני לטומאה - נעשו "שלישי לטומאה", ואסור לאכול אותם, אלא שורפים אותם
רבי עקיבא דורש את האמור בפסוק "יִטְמָא" למשמעות האחרת, המשתמעת מתוך אותה המילה עצמה רק בנקודות אחרות - "יְטַמֵא", כלומר המשקה שבתוכו מטמא אוכל אחר טומאת אוכלין
רבי יוסי, תלמידו של רבי עקיבא, חלוק עליו וסובר ששני אינו עושה שלישי בחולין, כי אם בתרומה וקדשים.
שְׁנֵיאור וַסֶרמַן (בכתיב יידי: שניאור (שנייער) וואַסערמאַן; בכתב לטיני: Shneur Vaserman; 1899, אודלדו, האימפריה הרוסית (פולין) – 19 במאי 1982, בואנוס איירס, ארגנטינה) היה משורר יידיש והומוריסטן, שכתב שירה לילדים ולקוראים מבוגרים.
שניאור וסרמן נולד בעיירה אודלדו (אָדאַלדאָ) שליד העיר חלם בפולין (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1899 במשפחה ענייה של חייטים, אבל זכה לחינוך מסורתי: 'חדר', וישיבה.
כבר מנעוריו המוקדמים כתב ופרסם שירים ביידיש.
ואחדים מהם גם נדפסו בעיתוני הילדים בפולין.
בקיץ 1924 היגר וסרמן הצעיר לארגנטינה, והשתקע בעיר הבירה בואנוס איירס.
בתחילת דרכו בארגנטינה עדיין עסק בחייטות והתפרנס מתפירת חליפות.
אבל לאחר זמן קצר התמסר להוראה ולכתיבה ביידיש.
הוא לימד שנים ארוכות בבית הספר ע"ש בורוכוב, ייסד וערך את עיתון הילדים "חבר'ל" ('חבר קטן').
יצירותיו כללו כתיבה לילדים, שירים, הומורוסקות, וסיפורים קצרים.
בין שתי מלחמות העולם נתפרסמו יצירותיו ברחבי העולם היהודי קורא היידיש: במזרח אירופה, ארצות הברית וארגנטינה.
בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים שמונה מספריו, כולם ביידיש, שירה לילדים ולמבוגרים.
אחד מהם נדפס עוד בפולין, וכל השאר נדפסו בארגנטינה.
שום דבר משלו לא תורגם לעברית.
שני קוני למל או הקנאי (ביידיש: דער פֿאַנאַטיקער אָדער די בײדע קוני לעמעל) הוא מחזה קומי פופולרי מאת אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי, שנכתב בין השנים 1880-1878.
אברהם גולדפדן נחשב לאבי התיאטרון ביידיש.
כבר במחזותיו הראשונים "די באבא מיט די אייניקלין" (הסבתא והנכדה) ושמנדריק שנכתבו בשנת 1877 חוזר מוטיב של הבת המשכילה המסרבת לרצון הוריה להשיאה לחתן אדוק.
במחזה שמנדריק מופיע גם מוטיב החלפת הזהויות.
מוטיבים אלו חוזרים במחזה שני קוני למל.
פירוש המילה "לעמל" ביידיש הוא כבשה, ו"קוני למל" הוא "כבשה טיפשה".
בדרך כלל מובן השם כאדם שלומיאל, חסר ביטחון עצמי, תמים ומטופש, חסיד שוטה.
לא ברור אם קוני למל הוא חידוש לשוני של גולדפדן או שכבר היה בשימוש בשפת יידיש.
ר' פנחסיל: סוחר חסידי אדוק ועשיר, לבוש בקפוטה, כיפה ושטריימל, דיבורו איטי.
רבקה: אשתו של ר' פנחסיל.
חובשת פאה אדומה, מודרנית יותר מבעלה, כבת ארבעים.
חיה'לה - קרולינה: בתם של ר' פנחסיל ורבקה, נערה בת שבע עשרה.
ר' שלומניו: יהודי גליציאני הגון מקרקוב, לבוש במעיל ארוך, עם צילינדר על הראש.
קונילמל: בנו החורג של ר' שלומניו, חסיד כבן עשרים, עיוור בעין אחת, חיגר ומגמגם, חובש קפלוטש עגול.
קלמן-שדכן: יהודי כבן ארבעים, מדבר מהר ולא ברור, מדיף ריח טבק.
ליבניו: בתו של קלמן שדכן, בת תשע עשרה, טיפשה וגסה.
מקס: סטודנט בן עשרים ושתיים, אחיינו של ר' שלומניו.
ר' פנחס'ל מעוניין לשדך את בתו חיה'לה עם חסיד אדוק, אך בתו מאוהבת במורה המשכיל מקס.
קלמן-שדכן מוצא לחיה'לה שידוך הגון – את קוני למל, בנו החורג של ר' שלומניו, גבאי ופרנס החודש בעיר שחרייווקה.
לקוני למל כמה חסרונות "קטנים": הוא עיוור בעין שמאל, צולע, מגמגם, נאיבי וילדותי.
חיה'לה, המכנה את עצמה קרולינה, נפגשת עם מקס אהובה בגן העיר ומספרת לו על השידוך המיועד.
מקס מבין שמדובר בקוני למל בנו החורג של דודו.
הוא מציע שיתחפש לקוני למל ויגיע לבית קלמן-שדכן כחתן המיועד לחיה-קרולינה.
ליבניו, בת השדכן, נמצאת לבדה בבית כשמגיע מקס המחופש לקוני למל.
הלה מהלל את יופייה, נשבע באהבתו לה ומשכנעה לברוח אתו.
קוני למל נתבקש להגיע הישר לבית הכלה.
ר' פנחס'ל רב עם רבקה אשתו, הטוענת שחיה'לה בתם תתחתן רק עם מי שהיא תבחר.
חיה'לה, המצפה לאהובה המחופש מקס, מודיעה שבחירת אביה מקובלת עליה.
קוני למל (האמיתי) מגיע ומזועזע שחיה'לה אינה יודעת מהי פרשת השבוע, לא מאמינה בשדים, ברוחות וברבנים.
חיה'לה, הבטוחה שמדובר במקס המחופש, מנסה לנשק אותו, וקוני למל בורח בצעקות "שמע ישראל".
מקס מגיע לביתו של ר' פנחס'ל מחופש לקוני למל.
הוא מנצל את אמונתו של רב פנחס'ל על כך שקוני למל הוא צדיק נסתר.
ר' פנחס'ל נכנס לחדר ומוצא את קוני למל-מקס מדבר ללא גמגום עם הנשמות הקדושות של סבותיו, ושואל אם חיה'לה היא באמת זיווגו.
בהשפעת האירוע נשבע ר' פנחס'ל, בתקיעת כף לתת את בתו למקס לאישה.
לחדר נכנסות דמויות סטודנטים מחופשות לרוחות רפאים ומאשרות שקוני למל-מקס הוא זיווגה של חיה'לה.
בזמן כתיבת התנאים עם קוני למל-מקס נכנסים קוני למל האמיתי בלווית קלמן-שדכן וליבניו בתו.
כל אחד מהקוני למלים טוען שהוא הקוני למל האמיתי.
ר' שלמניו מגיע באיחור ופותר את התסבוכת.
הוא מבהיר שקוני למל הוא בנו החורג ומקס הוא בן אחיו.
מקס משתדך עם חיה'לה וקוני למל מקבל את בת השדכן.
בסצנת הסיום מגרשים הסטודנטים את החסידים.
מקס שר שיר המסביר שהמיוחס האמיתי הוא רק מי שרכש השכלה.
כולם רוקדים ומאחלים מזל טוב לזוגות החדשים.
הדרמה נכתבה בשלהי תקופת ההשכלה והיא רוויה ברעיונותיה.
בני האור המשכילים נאבקים במורדי האור החסידים והאדוקים שמסרבים לקבל את רעיונות ההשכלה.
תיאורו הגרוטסקי של קוני למל – חסיד שוטה, קנאי, עיוור, צולע, ומגמגם הוא תיאור מטונימי המושלך על כל היהדות האדוקה.
כשיוצאת חיה'לה-קרולינה לטיול מחוץ לביתה האדוק והמחניק, היא שרה את השיר "רק לא בשבילך", ובבית השני היא אומרת:
בסוף ימיו שינה גולדפדן את יחסו לאדוקים ולהשכלה כפי שעולה מחיבורו "דור הולך ודור בא".
המחזה שני קוני למל הוא קומדיה של טעויות המבוססת על מרכיביה הקלאסיים של הקומדיה: מוטיב חילוף הזהויות, ומוטיב הצלחת בני הדור הצעיר לממש את אהבתם אל מול האטימות והבורות של דור ההורים.
ההומור הוא הומור של "גבוהים" הלועגים לאילו שנראים בעיניהם נחותים.
אופיו הקליל של המחזה בשילוב סצנות עצובות, עיסוק באהבה, שילובים של שירים וריקודים והחידוש בכלל של תיאטרון ביידיש הביא להצלחה רבה אצל קהל הצופים.
הדרמה זכתה לביצועים רבים בתיאטראות בעולם ובישראל.
מחזהו של מיכאל וייכרט טרופע טאנענצאפ שהומחז בפולין בשנת 1933 מבוסס על מחזה זה.
בקיץ 1959 העלה תיאטרון דו-רה-מי את ההצגה בבימויו של ישראל בקר, שבה שיחקו יוסף גולנד, יעקב בודו, עלינה סטרניצקה, אברהם וילקומירסקי, ג'טה לוקה ואחרים.
בשנת 1966 הופיע בישראל הסרט שני קוני למל - עיבוד קומי למחזהו של גולדפדן.
הסרט זכה לשני סרטי המשך, קוני למל בתל אביב וקוני למל בקהיר.
תרגום ראשון לעברית על ידי מרדכי אזרחי, הופיע בסביבות שנת 1900, בשם הקנאי, או: שני יקטן-יקשן: מחזה צחוק בארבעה מעשים תחת שם העט מר-דרור.
שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו הוא סיפור קצר, בן 39 פרקים, מאת ש"י עגנון, שהתפרסם לראשונה ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ז ולאחר מכן נכלל בקובץ סיפוריו סמוך ונראה שהופיע בהוצאת שוקן (תשי"א, 1950).
העלילה, הנפרשׂת על פני יותר משלושים שנה, עוסקת בשני תלמידי חכמים, האחד בן עניים והאחר בן עשירים מיוחס.
בעת דיון הלכתי, הלבין העשיר את פני חברו העני ברבים.
העלבון הביא לשנאת העני את העשיר, וזו לא חלפה במשך כל חיי העני, חרף הנזק שגרמה לו ולמשפחתו וחרף ניסיונות הפיוס של המעליב.
העימות המר העכיר גם את חייו של העשיר.
רבי משה פנחס הוא תלמיד חכם רווק ממשפחה ענייה, שאת מקומו כתלמיד חכם רכש לעצמו בזכות התמדתו בלימודיו וללא זכות אבות.
לעומתו, רבי שלמה הלוי הורוויץ הוא בן לשושלת הרבנים המכובדת של משפחת הורוביץ המגיעה עד השל"ה הקדוש, ונישא לבתו של גביר עשיר.
הבדלי המעמדות, המוצגים באנלוגיה הניגודית שבין שתי הדמויות, מייצגים את המתח החברתי-כלכלי בין המעמדות, המתבטא גם בקונפליקט דתי.
ר' משה פנחס מגיע ל"קלויז" (בית המדרש) ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה הלוי הורוויץ עם בתו של הגביר.
עד בואו של ר' שלמה נמנע ר' משה פנחס מקשרים עם בני העיר, והוא השקיע את כל זמנו בלימוד תורה.
ר' משה פנחס נהג להתארח בביתו של ר' שלמה, ובין השניים נקשרה ידידות.
בעקבות סתימתו של חלון פרוץ בבית המדרש, פעולה שאותה מימן חמיו של ר' שלמה, אמר אחד הלמדנים: "תמה אני אם רשאים אנו לעשות כן, שהרי מיעטו את חלל קדושת המקום".
ר' משה פנחס הגיב ואמר שהדבר מנוגד לאיסור מדאורייתא.
המספר מעיר על כך: "פתגם זה איני יודע מניין הוא, אבל מקובל היה בעירנו לקנטר בו את הבחורים שדחקו עצמם לעמוד במקום הגדולים".
ר' משה פנחס נפגע מאוד מההתייחסות המזלזלת, ולא נענה לניסיונותיו של ר' שלמה לפייסו.
הוא ניתק כל קשר עמו, עזב את הקלויז, ועבר לבית הכנסת של החייטים.
כאשר התמנה ר' שלמה לרבה של עיירה סמוכה, ועמד לשאת בה את דרשתו הראשונה, הגיע לשם ר' משה פנחס וניסה לקעקע את פרשנותו של ר' שלמה, ובכך להשפילו.
דבריו של ר' משה פנחס נשמעו משכנעים, משום שהסתמך על גמרא מפורשת, אך ר' שלמה הצליח להגן על דבריו, באומרו שר' משה פנחס הסתמך על גרסה משובשת של הגמרא, בעוד רוב הפוסקים מסתמכים על גרסה אחרת.
ר' משה פנחס הגיב בזעם: "פאני הורוויץ אשריך שכספך וזהבך עמדו לך לקנות לך ספרים מוגהים.
אף על פי כן חידושיך חידושים של שוא ודרשתך דרשה של הבל".
לבסוף גירש הקהל את ר' משה פנחס.
במשך כל הוויכוח נהג ר' שלמה בר' משה פנחס בכבוד ובחיבה, ומעיר על כך המספר: "יותר שהיה ר' משה פנחס מצטער על שלא עלה בידו לסתור את דברי ר' שלמה, היה מצטער על הארת פניו של ר' שלמה, שהראה לו חיבה גמורה מתחילתו ועד סופו".
במהלך השנים נישא ר' משה פנחס ונולדו לו בנים ובנות, ואף קיבל סמיכה לרבנות, אך פרנסתו הייתה על חמיו, שניסה לשדלו למצוא את פרנסתו בעסקי רבנות, אך ר' משה פנחס סירב.
לאחר שנפטר אביו של ר' שלמה, הוא מונה לרב במקום אביו.
כאשר שאלו אותו אנשי עירו את מי למנות לרב במקומו, המליץ על ר' משה פנחס.
שלחו אנשי העיר שליחים שהודיעו לר' משה פנחס על רצונם למנותו לרבם, ור' משה פנחס נענה להצעתם.
בדרכו עם השליחים אל העיר, נודע לו שקיבל את המינוי בזכות המלצתו של ר' שלמה, ומיד ירד מהמרכבה וחזר לעירו ולבית מדרשו לצערם הרב של בני משפחתו.
"כשהגיעה השמועה אצל ר' שלמה שר' משה פנחס משך ידיו מן הרבנות, משום שאינו רוצה לקבל טובת הנאה על ידו, השחירו פניו כשולי קדירה והיה הדבר נוקב ונוקר בלבו.
עד כדי כך ר' משה פנחס נוטר לו, שבייש עיר בישראל וקיבל עליו עניוּת."
הלכו והביאו לר' שלמה כתב מינוי לרבנות בעירם, אך הוא סירב להצעתם, אף שסירובו ציער מאוד את אשתו, שרצתה לשוב לעיר מוצאה.
הבינו אנשי העיר שהסיבה לסירוב היא שאין ר' משה פנחס חתום על כתב המינוי.
פנו אנשי העיר אל האחרון והציעו לו מינוי לדיין, כדי שיסכים למינויו של ר' שלמה לרב.
ר' משה פנחס דחה את הצעתם ואמר: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא".
לאחר שסיים ללמוד את כל הש"ס, חלה ר' משה פנחס ומת.
"את הקדיש גדול שנוהגים לומר לאחר סיום הש"ס אמר בנו על קברו".
שליחים מטעם העיר שבו אל ר' שלמה בהצעה להתמנות לרב העיר, אך הוא דבק בסירובו.
זמן מה לאחר מכן, בעקבות מחלוקת בעיר על אופן חלוקתו של סכום שנתרם לצדקה, הגיע לעיר ר' שלמה כדי לפסוק במחלוקת.
במהלך הביקור, שהיה בעת חורף קשה, הלך לבקר בבית אלמנתו של ר' משה פנחס, ומספרים שבחזרתו משם אמר: "אילמלא לא הוצאתי את בני ובנותי הייתי משיאם לבניו ובנותיו של רבי משה פנחס".
חלה ר' שלמה, וכשהרגיש שסופו קרב הורה: "קברוּ אותי אצל ר' משה פנחס".
כשנפטר, יצאה כל העיר ללוותו, והוא נטמן במקום שחפרו הקברנים בשלג שכיסה את כל בית הקברות.
כשהפשירו השלגים, התברר שהוא קבור ליד ר' פנחס זקנו.
מעיר על כך המספר: "סבורים אתם שהקברנים טעו, לא כי אלא הגאון הזקן לקח אותו אצלו".
שם הסיפור, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", מרמז לאמור בתלמוד במסכת סוטה: "שני תלמידי חכמים הדרין בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה - אחד מת ואחד גולה".
השימוש במילה "בעירנו" (ולא "בעיר") מרמז על נוכחות גלויה של המספר, והמילה "שהיו" מלמדת שהסיפור מובא אלינו במרחק זמן ממועד התרחשותו, ובעת שהוא מוסר לנו את העלילה, המספר כבר יודע את סופה, ומסוגל לרמוז על אירועים עתידיים, משום שמבחינתו עתיד זה כבר התרחש.
על התממשות הרמז המטרים שבשם הסיפור העיר דוד צימרמן: "בסיפורנו, מי מת ומי גולֶה - נשארה שאלה פתוחה, ואולי, כמו שאמרנו, נתקיימו שניהם בשניהם: שניהם גם מתו וגם הוגלו."
שם הסיפור מרמז גם על מה שאמור במסכת שבת: "שני תלמידי חכמים המקשיבים זה לזה בהלכה הקב"ה שומע לקולן...
ואם אין עושין כן, גורמין לשכינה שמסתלקת מישראל".
בדרשתו האחרונה מוכיח ר' שלמה שר' משה פנחס ראוי היה שתשרה עליו שכינה, ובכך, לדברי אפרים אלימלך אורבך, "בא לתקן את הפגם שפגמו שני תלמידי חכמים, שלא הקשיבו זה לזה בהלכה".
אורבך מוסיף כי "האמת הפנימית של הספור ועלילתו דבוקה ואחוזה במקורות – קו מפליא ומאלף ביצירתו של עגנון".
אפרים אלימלך אורבך מצא סמליות בשמו של משה פנחס: "שני השמות מורים על מידותיו.
משה על שם שכל מעייניו היו בתורה ופנחס על שם קנאותו, שכן אדם קשה היה ומעולם לא נראה שחוק על פניו".
אך בו בזמן נרמז לנו, כי בכל זאת נשארת העובדה שהאחד נקרא גם פנחס, סמל הקנאות הדתית, והאחר שלמה, סמל השלום."
המספר אינו מציין במפורש את התקופה שבה התרחשה העלילה, אך ניתן ללמוד על כך מסיפורו.
בשלב מתקדם של הסיפור מציינת אשתו של ר' שלמה "בן ארבעים ושבע הוא".
הסיפור מתחיל ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה, שסביר שהתחתן בערך בהיותו בן שמונה עשרה שנה (לקיים: "בן שמונה עשרה לחופה").
עלילת הסיפור משתרעת, אם כן, על פני תקופה של כשלושים שנה ויותר.
בשלב מוקדם של הסיפור שוקלים בני העיר "להביא דרשן מטרנופול, מתלמידיו של יוסיל בנו של טודרוס, הנקרא יוסף פערל".
יוסף פערל, מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, חי בשנים 1773–1839, ומכאן סביר שהסיפור התרחש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
בין שני תלמידי החכמים מתקיים פער מעמדות, שלו השפעה מהותית על היחסים ביניהם.
ר' משה פנחס הוא בן כפר, בנו של טוחן עני, ואילו ר' שלמה הוא בן גדולים שנישא לבת הגביר.
מחמת עוניו לא זכה ר' משה פנחס בלימודים מסודרים, ונאלץ להסתפח לתלמידים אחרים.
לעומתו, ר' שלמה "בן שש עשרה כבר היה מוסמך להוראה משני גדולי הדור".
בלימוד התורה מתבטל, לכאורה, פער המעמדות, משום שבפעילות זו נמדד אדם רק לפי שקדנותו, בקיאותו וחריפותו.
ר' משה פנחס מדגיש זאת, באומרו: "התורה אינה ירושה".
מתברר שדווקא בתחום זה פער המעמדות בא לידי ביטוי חריף: בוויכוח ההלכתי בין השניים, הובס ר' משה פנחס מחמת עוניו, משום שהשתמש בגרסה לא מוגהת של התלמוד, לעומת הגרסה המוגהת (ומן הסתם היקרה יותר) ששימשה את ר' שלמה.
תגובתו של ר' משה פנחס מדגישה את פער המעמדות: "פאני הורוויץ אשריך שכספך וזהבך עמדו לך לקנות לך ספרים מוגהים".
פער המעמדות, שהחל בילדותם של שני תלמידי החכמים, בא לידי ביטוי בשורש הפגיעה של ר' שלמה בר' משה פנחס, שבה לעג ר' שלמה לרווקותו של ר' משה פנחס.
מיכל ארבל העירה כי "נישואיו המאוחרים של משה פנחס אינם מובילים לתיקון ולהתפייסות חברתית", ופער המעמדות נמשך גם במהלך חייהם: ר' משה פנחס ומשפחתו חיים בעוני, ואילו ר' שלמה ומשפחתו חיים בעושר מופלג.
לקראת סוף ימיו מתואר ר' משה פנחס: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח.
לסוף הגיעו ימים שאף פתו ומלחו נעשו דחוקים.
וכאן זרעו מבקש לחם ובגד לכסות מערומיהם, ובבית אין לחם ואין שמלה".
לעומתו מתואר ר' שלמה לקראת סוף ימיו: "נכנסה מרכבת חורף לעירנו, ועליה אדם מלופף באדרת חורף גדולה של עורות כאחד השרים הגדולים" (הבדלי הלבוש משקפים את פער המעמדות גם במקומות נוספים במהלך הסיפור).
דוד צימרמן רואה את פער המעמדות כנמצא בשורש העימות שבין שני תלמידי החכמים, באומרו:
ודאי שיש כאן התנגשות בין שני אנשים השונים זה מזה באופיים; אלא שמעבר לכך גלום במאורע זה הקונפליקט הסוציאלי שבין העוני והעושר, בין המעמדות המקופחים ובין המעמדות המועדפים בחברה.
אלה האחרונים זוכים "בשני שולחנות", ובמקרה שלנו: ר' שלמה זוכה ללמוד תורה מתוך רווחה וכבוד, ואף זכות אבות עומדת לו, ואילו האחרים חיים בדלות מנוולת, כמו משה פנחס הלומד תורה מתוך צער ועמל.
ר' שלמה היה מודע לחוסר הצדק שבפער המעמדות: "נזכר ר' שלמה באותם הימים, שהיו שניהם שרויים בעיר אחת, זה יושב בכבודו של עולם וזה חי חיי צער".
הוא ניסה לתקן זאת, ודרש "שהשכינה שורה אפילו על עני גדול", ואף "התקין כמה תקנות טובות לעשירים ולעניים".
עלבונו הקשה של ר' משה פנחס הופך לשנאה עזה לר' שלמה.
השנאה אינה נובעת רק מהעלבון האישי, הנקודתי, אלא גם מפער המעמדות שבין העולב לנעלב.
שמואל ביאלובלוצקי ציין: "ר' שלמה אינו האובייקט של השנאה העיקרית, הוא רק גרם לה שהיא תבוא.
שנאה זו היא התקוממות הלמדן העממי כנגד הלמדן האריסטוקרט."
גם מיכל ארבל רואה את המחלוקת בהקשר רחב יותר מזה של עלבון אישי:
השנאה משבשת את כל חייו של ר' משה פנחס.
עקב שנאתו הוא יוצא לבית הכנסת שבו נושא ר' שלמה את דרשתו הראשונה, וסופו שהוא מסולק בבושת פנים.
השנאה גורמת לו לפרוש ממינוי לרב העיר ברגע שנודע לו שהמינוי הוא בהמלצת ר' שלמה.
הוא גם מסרב להצעה מפתה להתמנות לדיין, כאשר התנאי לכך הוא הסכמתו למינוי ר' שלמה לרב העיר.
בהחלטותיו אלה הוא גוזר על משפחתו חרפת רעב.
ר' משה פנחס יודע שאין זו דרך נכונה, אך הוא ממשיך בה עד מותו (ולכאורה אף לאחר מכן, באומרו: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא").
כאשר אמו שואלת אותו: "טובתך הוא מבקש, למה אתה שונא אותו?", הוא עונה: "שונא אני אותו משום שהוא מביא אותי לידי מדה מגונה זו של שנאה".
אף שנראה ששנאתו של ר' משה פנחס אינה יודעת גבולות, יש לה גבול.
כאשר אמו מציעה לו שתיתן את שמו של ר' שלמה לאדם ש"כשהוא מקלל אדם בשמו ובשם אמו עושה הוא אותו עפר ואפר", מזדעזע ר' משה פנחס.
לדברי המספר, שנאתו של ר' משה פנחס נמשכה אף לאחר מותו.
כשהרגיש ר' שלמה שסופו קרב הורה: "קברוּ אותי אצל ר' משה פנחס", אך לא כך קרה, והמספר מסביר זאת: "אף יד ר' משה פנחס היה באמצע, שלא עשה שלום עם ר' שלמה ולא רצה בשכנותו".
בכך התקיימו דברי ר' משה פנחס לר' שלמה: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא".
אגב תיאור קורותיהם של שני תלמידי החכמים מספק עגנון תיאור לא מחמיא של הקהילה היהודית שבקרבה חיו השניים.
בתחילת הסיפור מתואר הכבוד שחלקו בני הקהילה לגביר: "באותו היום כתב גביר אחד תנאים לבתו שנתארסה לבן גדולים מעיר אחרת ויצאה כל העיר להקביל את פני החתן שבא עם אביו הגאון, ולא נשתייר אדם אחד בקלויז".
פרק ל"ב מוקדש לתיאור מבקריו של ר' שלמה.
תחילתו בתיאור: "ובכן ישב לו הרב ר' שלמה בשלום והנהיג את עדתו במישור.
תיקן תקנות הרבה וקיבל כל אדם בסבר פנים יפות.
אבל בכל מקום שמצא שמץ של חילול השם לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים." על כך ש"לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים" קמו לו מבקרים רבים:
משכיל עשיר ניסה להתיר נסיעה ברכבת בשבת, ור' שלמה התנגד לכך.
"כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
מלווה בריבית זקן, שביקש מר' שלמה הסכמה לספרו, ונענה: "ומי יסכים על ספרו האחר", ומסביר המספר: "היינו על ספר ההלוואות".
עקב כך, "יצא הזקן בחרי אף והתחיל מרגן דברים על הרב.
כיוון שהתחיל מרגן דברים על הרב מצא נרגנים כמותו."
גבאי של חברת מלביש ערומים השתמש בכספי החברה לרכישת תפילין לנער עני.
חייב אותו הרב לשלם מכיסו (משום שחרג ממטרות החברה).
"התחיל מרגן דברים על הרב.
ר' שלמה סירב למינוי של ר' פישל לדיין, משום שהכיר אותו כסכסכן.
גם ר' פישל "התחיל מרגן דברים על הרב.
הצטרפו כל הנרגנים וכתבו כתב מלשינות נגד ר' שלמה לשרי העיר, אך אלה, "שהכירו את הרב, קרעו את כתב המלשינות וגערו במחרחרי ריב".
צעד זה לא עצר את הנרגנים מנרגנותם.
נישואיו של ר' פישל לאישה ממשפחת הפייבושים, שהנהיגה את העיר, החמירה את המחלוקת.
אפרים אלימלך אורבך העיר על כך: "בשני עמודים וחצי קיפל עגנון דמותה של קהילה וחברה על כל חולשותיה".
בעת פטירתו של ר' שלמה מתוארת עוצמת השתתפותה של הקהילה באבל: "יצאה כל העיר מנער ועד זקן טף ונשים ללוות את רבינו לבית עולמו.
אדם לא הסיק את תנורו, אשה לא בישלה את תבשילה, תינוק לא נשתייר בעריסה, חולה לא שכב על מטתו, אלא הכל יצאו אחר המטה, כשעיניהם זולגות דמעות".
פסקת הסיום של הסיפור היא מעין התנצלות של המספר:
פסקה זו, שבה עובר המספר לקדמת הבמה, עוררה עניין רב בקרב פרשני הסיפור, שהתקשו לקבל את הדברים כפשוטם.
ראשית, עלינו לזכור את הכלל, שכל דבר הבא בסיפור, דינו כסיפור.
הופעתו הגלויה של המספר בסוף הסיפור, מקבילה להופעתו הגלויה בתחילת הסיפור.
כמו שם כך גם כאן, נאמרים הדברים באירוניה המסתירה את הביקורת.
גם לפני " לפני שנים שלושה דורות" העריכו את האדם לפי מה שיש לו ולא לפי מה שהוא.
אסתר פוקס רואה בדברי המספר התעלמות מהבעייתיות שבסיפור ומציינת:
ההכללה הנוסטלגית, "בזמן שהייתה התורה תפארתם של ישראל", מתעלמת מתיאור המריבות על כס הרבנות ומן החיכוכים האישיים על חשבון תפארת התורה.
ההתעלמות מן הפגמים המוסריים והחברתיים מחד גיסא, והעתרת השבח הכוללני מאידך גיסא ("וכל ישראל היו הולכים בדרכי התורה") מסגירות את מוגבלותה של התפישה היראית שבא דברה הוא המספר הבלתי מהימן.
סיומו של הסיפור, כמו גם פתיחתו, היא בקינת המחבר על עולם, שכמו שני גיבוריו, כשל וירד ונחרב בדמי ימיו.
תחילת חורבנו היא בכישלון מימושה של השאיפה לעשיית התורה עיקר; המשכו הוא בוויתור על אותה שאיפה; ונראה שהקינה רומזת אף לחורבן אחר, גם אם אינה אומרת זאת במפורש.
ייתכן שהדברים לא יחזרו 'עד ביאת הגואל' לא רק משום ירידת הדורות – אלא משום שעולמה של בוצ'אץ' הושמד השמדה גמורה, ללא השב.
גיבורי הסיפור הם תלמידי חכמים, וגם מרבית הסובבים אותם הם יראי שמים ובקיאים בתורה.
לפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא, מהמשנה ומהתלמוד, לעיתים כלשונם ולעיתים בשינוי קל (זאת בנוסף לאזכור מפורש של הנאמר במקורות אלה, למשל בתיאור בית הכנסת של החייטים).
כאשר ר' משה פנחס עונה: "התורה אינה ירושה", הוא רומז לאמור בפרקי אבות:
"זקני בית המקדש היו אומרים, אם לא ראיתם אדם כי ימות באוהל, ראו את רבי משה פנחס".
דבריהם הם ציטוט של הפסוק: , אך הם מוציאים את הפסוק מידי פשוטו ורומזים לדבריו של ריש לקיש על הפסוק:
המספר מתאר: "שתלמיד חכם זה שיָגע בתורה, התורה הכריזה עליו", בעקבות דברי רבא:
על ר' שלמה נאמר: "והוא היה מכבד את אשתו יותר מגופו", בעקבות האמור בתלמוד:
על ר' משה פנחס נאמר: "דקל הרים הוא", בעקבות האמור בספרא (תזריע פרשה ה) "אמר לו ר' אליעזר: ישמעאל, דקל הרים אתה" ופירוש הראב"ד לדקל הרים: "שאינו מקיים פירותיו ופירותיו כחושין".
שני משפטים אלה מרמזים למקורות אחדים: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח" – מרמז לנאמר בפרקי אבות: .
ההמשך, "וכאן זרעו מבקש לחם", מרמז לנאמר בתהלים (ובעקבות זאת גם בברכת המזון): סוף התיאור, "ובבית אין לחם ואין שמלה" מרמז לאמור בספר ישעיהו: .
דוד צימרמן העיר על שני משפטים אלה שבסיפור: "לכאורה, תיאור אובייקטיבי של מצב.
לאמיתו של דבר הקונוטציות הלשוניות מביאות איתן, בדרך אירונית, ביקורת חריפה".
הסיפור עוסק בשני תלמידי חכמים, ומציג בהתאם את הספרות התורנית הממלאת את עולמם, שבה בנוסף לגמרא נכללים (לפי סדר הופעתם בסיפור):
"חושן משפט" – ב"ארבעה טורים", קובץ הלכתי על דיני ממונות ונזיקין, מאת רבי יעקב בן אשר, ובעקבותיו החלק הרביעי ב"שולחן ערוך" מאת רבי יוסף קארו.
"הלבושים" – שמה המקוצר של סדרת הספרים "לבוש מלכות" מאת רבי מרדכי יפה.
תהלים בתרגום לגרמנית של משה מנדלסון.
פיוטים ("קרובות") בתרגום לגרמנית של וולף היידנהיים.
"קצות החושן", ביאורו של הרב אריה לייב הלר לחלק חושן משפט של ה"שולחן ערוך".
"אלפס", ספרו של הרי"ף (רבי יצחק אלפסי).
"הגהות הב"ח" – תיקוני גרסאות לתלמוד מאת רבי יואל סירקיש.
"קב הישר" – ספר מוסר מאת רבי צבי הירש מקוידינוב.
"שבט מוסר" – ספר מוסר מאת רבי אליהו הכהן האתמרי.
"ספרא" – מדרש הלכה על ספר ויקרא.
"ספרי" – מדרש הלכה על ספרי במדבר ודברים.
"מכילתא" – מדרש הלכה על ספר שמות.
"תיקוני הזוהר" – ספר קבלה.
"כסף משנה" – פירוש מאת רבי יוסף קארו ל"משנה תורה".
"לחם משנה" - פירוש מאת רבי אברהם די בוטון ל"משנה תורה".
"נודע ביהודה" – ספרו של רבי יחזקאל לנדא.
"יורה דעה" – ב"ארבעה טורים", קובץ הלכתי על הלכות איסור והיתר, מאת רבי יעקב בן אשר, ובעקבותיו חלק ב"שולחן ערוך" מאת רבי יוסף קארו.
על אלה נוסף ספר בדיוני אחד, "הורה גבר" (על "יורה דעה"), המיוחס לר' גבריאל ריינוש, רבו הבדיוני של ר' משה פנחס.
לשמו של ספר בדיוני זה מאפיינים מקובלים של ספר תורני: הצירוף "הורה גבר" נלקח מפסוק בספר איוב: , המילה "גבר" בשם הספר רומזת לשם מחברו, גבריאל, המילה "הורה" רומזת לספר "יורה דעה", שבו עוסק ספר זה.
הקללה שבמאגיה רדומה - מקורותיו של הסיפור ב'מעשה בוך' (בזל, 1602)
אבידב ליפסקר מציין שפרק ג' בסיפור מבוסס על מסורת קדומה של סיפורים על תלמידי חכמים שעסקו בטחינת חיטים וחניכתם הייתה סמוך לריחיים.
הידוע בהם הוא הסיפור שב'מגילת אחימעץ' על ר' אהרון מבגדאד שהכניע ארי שטרף את החמור שליד הריחיים בעזרת השבעה מאגית.
סיפור זה התגלגל לאשכנז (כנדפס ב'מעשה בוך', סיפור מס' 162 על ר' שמואל החסיד), וממנו הסתעפו כמה סיפורים שבכולם מיוחסות לטוחנים על יד הריחיים סגולות מאגיות.
עגנון עושה שימוש במוטיבים מן המסורת הסיפורית הזו כדי לצייר את משה פנחס כמי שהגיע מן המחוזות הפולקלוריים, הכפריים והמאגיים של הקהילה והתיישב במרכז הלמדני-עירוני שלה.
הסיפור מביא לידי ביטוי את מאבקה של הלמדנות האליטיסטית במסורת רחוקה וקמאית זו.
הזיקה בין סיפור זה לסיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש בתלמוד
בעת ויכוח הלכתי בין השניים בדבר גמר מלאכתם של הסכין, הפגיון והרומח (כשנגמרת מלאכת הכלי הוא מוכשר לקבל טומאה), הטיח רבי יוחנן בריש לקיש: "לסטאה בלסטיותיה ידע" - שודד שכמוך יודע ומכיר את מאפייני כלי הנשק בהם עסקה המחלוקת.
חוקר הספרות חיים וייס מוצא זיקה בין הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", שגם בו נקודת המפנה היא פתגם מעליב הנאמר בעת ויכוח הלכתי, ובין סיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש.
הסיפור עובד להצגת יחיד בשם "יאָרצייט" על ידי השחקן שולי רנד.
ההצגה עלתה יותר מ-600 פעמים, וזכתה לביקורות מחמיאות.
שני כהן (נולדה ב-7 בספטמבר 1980) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת ישראלית.
כהן נולדה בפתח תקווה כבת בכורה לבני, עורך דין שעלה ממצרים, ולאתי, אשת חינוך ילידת הארץ ממוצא עיראקי.
ב-1995 עברה עם משפחתה להוד השרון.
את לימודי התיכון עשתה כהן בתיכון הדרים בהוד השרון במגמת תיאטרון.
בצה"ל שירתה כהן כמש"קית ת"ש וכמפקדת בקורס של מש"קיות ת"ש בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים.
ב-2004 סיימה שלוש שנות לימוד משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בין חבריה לכיתה היו רותם זיסמן-כהן, טלי שרון, טלי רובין ורינת מטטוב.
במהלך לימודיה השתתפה בהצגה "שנה טובה לחקלאים בצפון" שכתבה וביימה יעל רונן ועלתה בבית ציוני אמריקה.
ב-2004 גילמה דמות צידית מאנשי השוק במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן בתיאטרון הבימה.
במחזמר זה שרה את השיר "שיר ערש".
ב-2005 שיחקה בהצגה "טקסי" שכתבה וביימה סיגל אבין במסגרת "צעירי הבימה".
ב-2006 גילמה את לואיז בהצגה "נודניק" מאת פרנסיס וובר שביים משה נאור.
ב-2013 גילמה את אלייזה דוליטל, התפקיד הראשי לצד נתן דטנר במחזמר "גבירתי הנאווה" שכתב אלן ג'יי לרנר וביים משה קפטן.
ב-2026 מגלמת את נורה בהצגה "בית בובות" מאת הנריק איבסן.
ב-2005 שיחקה בסרט "מה אתה סח?" שכתב אבנר ברנהיימר (על פי הסיפור הקצר "מה יש לך" מאת גפי אמיר) וביים איתן צור.
בדצמבר 2006, הפעילה ודובבה את הבובה אביגיל בעונה הראשונה של "רחוב סומסום" - הסדרה הרביעית בערוץ הופ!.
בנובמבר 2007, שיחקה בשמונה תוכניות ספיישל של התוכנית "רק בישראל" בערוץ 2 של קשת, לרגל חגיגות 40 שנה לטלוויזיה הישראלית.
כהן השתתפה בתוכניות בדמותה של סול בר, כתבת השטח השנואה על לימור, אשר תעשה הכל כדי להיות מראיינת מוערכת, אולם ללא הצלחה.
ב-2007 גילמה את סיוון, השותפה החדשה של אפרת (אורנה בנאי) בהצגות הילדים, בסדרה "אמא'לה" בערוץ 2 של קשת, שכתבה תמר מרום וביים רם נהרי ששודרה בערוץ 2. ב-2008 גילמה מעריצה בסדרה "שולץ" מבית yes, שיצרו גורי אלפי, שחר סגל ורועי בר-נתן.
בשנים 2008–2009 גילמה את נועה דיין בסדרה "דני הוליווד" מבית yes, לצד רן דנקר, שירה קצנלנבוגן, שי פלד ועוד.
באותן שנים גילמה דמויות שונות ב"שבוע סוף!" בערוץ 2 של רשת, שהייתה לתוכנית הסאטירה המתחרה.
החל מ-2010 משתתפת ב"ארץ נהדרת", תוכניתה של הזכיינית קשת.
בין השאר חיקתה בתוכנית את דמויותיהן של דנה ספקטור, מירי בוהדנה, סיון רהב-מאיר, ענבל אור, יעל פוליאקוב, אורטל עמר, עדן בן זקן, צופית גרנט, רינה מצליח, קרין גורן וקרן מרציאנו.
ב-2017 השתתפה בסדרה "נופלות על הרגליים".
ב-2011 דיבבה את ליסה בסרט "דרושות אמהות במאדים".
בעבר הופיעה כהן בפרסומת למתחם האופנה בקניון ארנה הרצליה.
חברה לביטוח, כשגילמה בה את מזכירתו של הסוכן הפיקטיבי "שוקה".
בשנת 2018 כהן דיבבה את דמותו של אולי פיל בסדרה המוזיקלית הנושאת את שמו "אולי פיל" אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית.
משנת 2020, מגלמת את דמותה של דפנה בסדרה "הנחלה".
בשנת 2021 החלה כהן להשתתף בסדרה "השוטרים", בה היא מגלמת את מיקי, אשתו של גיבור הסדרה אלון שנהב, אותו מגלם צחי הלוי.
באותה שנה, כיכבה לצדו של יניב ביטון בסדרת הדרמה "עלומים", על תפקידה בסדרה קיבלה כהן מועמדות ראשונה לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
ב-2010 גילמה מזכירה קולית בסרט הקולנוע "זוהי סדום" שביימו אדם סנדרסון ומולי שגב.
בשנת 2023 השתתפה בסרטם של גיתית ויהל כבירי, "גרגירי חול", בתפקיד איריס.
באותה שנה שיחקה גם בסרטו של אבי נשר, "גן קופים"- בתור תמר, חברת ילדות של הסופר אמיתי קריב (אדיר מילר), על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר במסגרת פרס אופיר.
אחותה הקטנה גל חלתה בסרטן מסוג לימפומה שאינה הודג'קין בעת לימודיה בכיתה י' בתיכון הדרים שבהוד השרון, ונפטרה מהמחלה באוגוסט 2002 בגיל 18.
באוקטובר 2013 סיפרה על מאבקה במחלת האנדומטריוזיס, שבעקבותיה נאלצה לעבור ניתוח בשווייץ.
כהן נשואה לגלעד ורובל, ולהם שלוש בנות.
מתגוררת בשכונת רמת החייל בתל אביב.
שני שבילין הוא פרדוקס הלכתי בדיני ספקות המופיע במשנה במסכת טהרות.
דוגמה למקרה זה הוא כאשר דבר טמא (כגון מת) נמצא באחד משני מקומות ציבוריים (רשות הרבים), ושני אנשים עברו בהם.
כל אחד מהם באחד מהמקומות.
על פי המשנה, אם כל אחד מהאנשים בא לשאול על עצמו, הוא יוגדר כטהור, שכן התשובה שקיבל היא רק כלפי אותו האדם עצמו, ולא על חברו.
ברור גם שאם שניהם באו לישאל יחד או שאחד מהם בא לשאול על שניהם יחד, וודאי שעלינו לטמא את שניהם מספק, שכן כאשר שניהם נשאלים יחד יודעים אנו בבירור שאחד מהם נטמא, ולא ניתן לטהרם, מאחר שהדבר תרתי דסתרי.
על פי הגמרא במסכת פסחים, נחלקו התנאים באופן שאחד מהם בא לשאול על עצמו, ולאחר שטיהרוהו הוא בא לשאול גם על חברו.
השאלה היא אם בכך שהוא שואל על שניהם במעמד אחד, נחשב הפסק לפסק הלכתי משותף, ואם כן לא ניתן לסתור את אותו פסק עצמו ולפסוק שגם חברו טהור, ומספק הוא יהיה טמא.
או שמכיוון שהפסק לא היה יחד, ניתן לטהר גם את החבר, כיון שהפסק ניתן בנפרד, ונמצא שעדיין יש לו חזקה דמעיקרא האומרת שהוא טהור.
שני קדר (נולדה ב־1982) היא מעצבת, פסיכותרפיסטית גופנית, פעילה חברתית וזמרת ישראלית.
מפיקה ומנחת הפודקאסט "מה קורה בטיפול שלי?"
את אלבומה הראשון "Unlit Cigarettes" הקליטה בשנת 2004 במשותף עם המוזיקאי עמרי לוי, במסגרת הפרויקט האמנותי של לוי "Album a day" ("אלבום ביום"), שמטרתו להקליט אלבום שלם ביממה אחת.
המבקר עמי ברנד תיאר אותו כ"אוצר אמיתי" והשווה את השילוב של הקולות של קדר ולוי לשילוב של מלכה שפיגל וסמי בירנבך מלהקת מינימל קומפקט.
ב־2004 הקליטה קדר גרסת כיסוי בעברית לשיר "Who by Fire" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור".
באלבום השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור, סגול 59 ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים.
אלבומה השני של קדר "Bloodlines" יצא בשנת 2006 בחברת התקליטים העצמאית היס רקורדס.
המבקרת תימורה לסינגר שיבחה את האלבום וכתבה שקדר מצליחה באלבום הזה "למזג בתבונה ובעומק שכל ורגש" ושהוא מצליח להתעלות מעל הקלישאות הצפויות של "אלבום חורף של זמרת ישראלית ששרה באנגלית".
בשנת 2008 קדר הופיעה כזמרת החימום בהופעה של להקת לואו בתל אביב.
החל מסוף 2009, קדר לוקחת חלק בקבוצת We Are Ghosts.
פרויקט הכולל מפגשים של מוזיקאים ואמנים מתחומים שונים לסשן של אלתורים, ללא טקסטים, לחנים ועיבודים מוכנים מראש.
בדצמבר 2011 הוזמנה הקבוצה להופיע במסגרת הביאנלה לאמנות "ארט בזל" שהתקיימה במיאמי, פלורידה, בחסות "THE CULTURE CLUB" של מגזין "פיקניק".
במרס 2012, הוציאה לאור קדר יחד עם בנימין אסתרליס, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי המכונה "מורפלקסיס", את אלבום גרסאות הכיסוי "Comfort You: Songs by Other People".
האלבום ניתן לרכישה ולהאזנה ברשת, וכולל גרסאות כיסוי לשירים בנושאי פרידה ואהבה נכזבת.
בבלוג המוזיקה שלו, כתב אלכס צ'רטריז כי אלביס פרסלי אינו מתהפך בקברו למשמע הגרסה לשירו הידוע Heartbreak Hotel, אלא הוא מזדקף כדי להקשיב לה.
בין העיבודים הנוספים באלבום נמנים השיר "Don't Try Suicide" של להקת קווין; "That's Life I Guess" של הזמרת בילי הולידיי; "Heart" של זמרת הג'אז פגי לי, ועוד.
במהלך שנת 2012 עבדה קדר על אלבומה השלישי, "ניהול מצבי משבר", שכולו בעברית.
האלבום הופק בשיתוף בנימין אסתרליס, הוקלט באולפנו הביתי בצפון הארץ ועובד בהשתתפות חברי הקולקטיב We Are Ghosts: דויד פרץ, אמיר ניר, אורי דרור, דני רווה, שיר-רן ינון, אודי רז ואסתרליס בעצמו.
כיום קדר עובדת כמעצבת גרפית; היא עיצבה, בין היתר, את הסמל של היס רקורדס, וכן כתבי עת, עטיפות לתקליטים, סמלים לחברות ועוד.
בנוסף, היא עובדת כפסיכותרפיסטית גופנית.
מאז 2020 קדר בזוגיות עם מרדכי בראונשטיין, מפיק פסטיבלים ומומחה בשיווק, אותו הכירה בזמן שעבדו יחד על התחקיר אודות ארז ארג'ונה.
ביוני 2021 פרסמה קדר תחקיר אודות ארז ארג'ונה, מטפל רוחני שהתאבד לאחר שנודע לו על הכוונה לפרסם תחקיר אודות פגיעות מיניות שהוא ביצע לאורך שלושה עשורים.
התחקיר התפרסם באתר פוליטיקלי קוראת ועורר הדים בקהילות אלטרנטיביות רוחניות בישראל.
בעקבות התחקיר הזה ותחקירים נוספים שערכה באותו נושא, יצרה קדר את הפודקאסט וקבוצת הפייסבוק "מה קורה בטיפול שלי?" העוסקים באתיקה טיפולית.
שני מלכים היא קומדיית מצבים המשודרת בערוץ דיסני ובערוץ דיסני XD.
הסדרה זכתה להצלחה רבה וניכר בה שימוש רב באפקטים חזותיים.
בריידי ובומר הם שני תאומים אחאים משיקגו, שם נחשבים למפסידנים וחנונים.
מייסון מאקולה, שומר בית המלכות מהאי קינקאו מודיע לשניים כי הם המלכים הרשמיים של קינקאו.
יחד איתו הם עוברים לקינקאו, שם פוגשים את מיכאלה בת מייסון, ואת לני, מחליפם הרשמי.
עקב חוסר ניסיונם, נקלעים התאומים כל פרק מחדש לצרות עם שבטי הפרא של האי, הכוללים את אנשי הטרנטולה ואנשי העצים, ונדרשים לעזרת מיכאלה ואביה כדי לפתור אותן.
בעונה השלישית בורח בריידי מהאי ובאז מחליף אותו.
בריידי (מיטשל מוסו) (עונות 1–2) – מלך האי הפראי קינקאו.
נחשב לירוד בין התאומים, אשר נפצע בקלות ונכלא.
בומר (דוק שואו) – מלך האי הפראי קינקאו.
אינו נקלע למצבי הבכה רבים כמו בריידי, אך נחשב לילדותי בין השניים.
מסכים לכל דבר אליו יתבקש, לעיתים ללא אף מחשבה תחילה, בניגוד לאחיו.
דוחף את אחיו להיגרר לרצונותיו.
באז (אדם היקס) (עונה 3) – מלך האי הפראי קיקנאו.
האח השלישי של בריידי ובומר.
הוא אבד בסערה וגודל על ידי קופים.
לרוב אוכל עם כפות רגליו.
מיכאלה מאקולה (קלסי צ'או) – בתו של מייסון מאקולה.
עליה הוטל ללמד את התאומים להסתגל לחייהם כמלכים.
כמעט בכל פרק עוזרת לתאומים להיחלץ מהצרות אליהן נקלעו.
אחראית ובוגרת ביחס לגילה ומאוהבת בבריידי.
מייסון מאקולה (גינו סג'רס) – היועץ ומאבטח של הטירה.
בעל צבא של שומרי ראש.
אביה של מיכאלה ודואג לה מאוד עקב היותה בת יחידה.
בניגוד למיכאלה, דורש מהמלכים לתקן כל טעות אותה עשו.
לני (ריאן אוצ'ואה) – בן דודם של התאומים.
מתעב אותם ויעשה כל דבר להדיחם מתפקידם על מנת להתמנות למלך אפילו יהרוג אותם, מזימותיו נכשלות תמיד.
מורד ומתקשה להקשיב למייסון, בעונה 3 מקבל את לאנדה (הארץ של לני) וההצדעה של האי לאנדה היא "לוזר".
מהאמה – אחד ממשרתי הטירה של המלכים.
דודה ננסי (טצ'ינה ארנולד) – הדודה הרגזנית של בומר ובריידי.
ימקושי (ויסנט פסטור) – הדג המדבר בן ה-100 של לני.
הוא תמיד עם לני ושונא את המלכים כמו לני.
באחת התוכניות מתברר שימקושי הוא אחיו התאום והרשע של המלך הראשון אשר הפך לדג בגלל כישוף שאחיו הטיל עליו.
הדוד ביל (ג'ון אריק פנטאלי) – בעלה של ננסי
פרא – יד ימינו של לני, אינו חכם במיוחד ותמיד מקשיב ללני.
הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-11 באוגוסט 2011, כמעט שנה לאחר עלייתה לשידור בארצות הברית.
היא שודרה בימי ראשון בשעה 19:00.
שני לוחות הברית הוא ספר של הרב ישעיה הלוי הורוביץ שנכתב כצוואה לבני משפחתו, ונתפרסם לאחר מותו על ידי בנו הרב שבתאי שפטיל הורוויץ.
הספר נכתב כשנתיים לאחר עלייתו של הרב הורוויץ לארץ ישראל.
הספר שני לוחות הברית נחשב ליצירה חשובה בתחום המוסר היהודי.
עד היום משמש הספר כספר יסוד ביהדות, ורבה השפעתו על החסידות, ובמיוחד על הבעל שם טוב.
על שם הספר נקרא המחבר "השל"ה הקדוש" (של"ה – ראשי תיבות של "שני לוחות הברית").
בשער ההוצאה הראשונה של הספר, מהשנים ה'ת"ח ה'ת"ט (1648–1649) מתואר הספר וכותבו באלה המילים:
הספר מורכב מהקדמה ושלושה פרקים.
פרק א' – עשרה מאמרות, כולל את עשרת הפרקים הבאים:
פרק ב' – עשרת הדברים, כוללת את עשר המסכתות הבאות לפי מעגל השנה.
כל אחת מהמסכתות מורכבת משלושה פרקים: נר מצווה, תורה אור ודרך חיים תוכחת מוסר.
פרק ג' – עשרה הילולים (מסודר ע"פ פרקי הספר "חובות הלבבות")
הספר מחולק לארבעה חלקים, אולם החלוקה לחלקים היא שרירותית לפי גודל ולא תוכנית, כמו החלוקה לפרקים.
חלק א' – כולל את ההקדמה, פרק א' ומסכת שבת ומסכת חולין מפרק ב'
חלק ב' – כולל את שאר המסכתות של פרק ב'
חלק ג' – כולל את נספח תורה שבכתב
חלק ד' – כולל את נספח תורה שבעל פה ואת פרק ג'
שני שקלים חדשים (מכונה בעגה בשם שְׁנֶקֶל, הלחם של "שני שקל"), הוא מטבע מסדרת המטבעות של השקל החדש.
המטבע הוכנס למחזור ב-9 בדצמבר 2007, לאור החלטת בנק ישראל להקטין את כמות ההטבעה, הייצור וההחזקה, וליעל את התשלום במזומן.
בצד הנושא של המטבע מוטבע צמד קרני שפע וביניהן רימון, יחד עם עיטור פנינים במחצית העליונה של היקף המטבע וסמל המדינה במרכז העליון של צד הנושא.
מקור הנושא למטבע הוא מטבע עתיק של יוחנן הורקנוס הראשון.
את המטבע עיצב ראובן נוטלס.
משקלו של המטבע 5.7 גרם, קוטרו 21.6 מ"מ, והוא עשוי סגסוגת של פלדה מצופה ניקל.
השיקולים בעד הכנסתו של המטבע למסחר היו ניסיון של ייעול חיי המסחר מבחינת החיסכון בזמן שהמטבע מאפשר בעת ביצוע תשלום במזומן.
שיקול נוסף היה עלות הייצור הזולה של המטבע, המסתכמת בשני שלישים בלבד ממחיר ייצורם של שני מטבעות נפרדים של שקל חדש.
בינואר 2012 זכתה גרסת מטבע הזיכרון, המציגה בצד הנושא את יונה הנביא במעי הדג, במקום הראשון בתחרות של המגזין האמריקני קראוזה בקטגוריית המטבע האומנותי הטוב ביותר, והמטבע אף הוכתר כזוכה הכללי של התחרות.
גרסת מטבע הזיכרון שהונפקה לציון השתתפות המשלחת האולימפית הישראלית באולימפיאדת לונדון 2012, זכתה בפרס בתחרות הבינלאומית התשיעית לנומיסמטיקה, ונבחרה כמטבע היפה ביותר שהוטבע בשנת 2011.
גרסת מטבע הזיכרון שהוקדשה למפעל המים בתל מגידו, זכתה בפרס בתחרות הבינלאומית העשירית לנומיסמטיקה, ונבחרה כהצגה האדריכלית היפה ביותר שהוצגה על גבי מטבע בשנת 2012.
מן העגה 'שנקל' התפתח הביטוי 'השנקל שלי', שמופיע לעיתים קרובות בראש פוסט או בפסקת תגובה, ומשמעותו: תרומתי הצנועה לדיון.
מקור הביטוי מאנגלית והוא מהווה תרגום ישיר לביטוי "My two cents" (שני הסנט שלי).
שני יצהרי (נולדה ב-14 בנובמבר 1989) היא זמרת ישראלית.
יצהרי נולדה ברעננה וגדלה בבת ים ובילדותה עברה עם משפחתה להתגורר בראשון לציון.
בגיל 8 הצטרפה ללהקה בבית הספר היסודי שבו למדה, ובהמשך גם בחטיבת הביניים שבה למדה.
בילדותה השתתפה גם בלהקת הזמר העירונית של ראשון לציון, "קול ראשון".
בגיל 16 החלה לעבוד כמלצרית מזמרת באולם אירועים, שם רכשה את הכלים הדרושים לזמרת מתחילה.
בעקבות עבודה זו קיבלה הזמנות להופיע במסיבות ובאירועים.
בצבא שירתה בלהקת חיל האוויר והחלה ללמוד פיתוח קול.
במסגרת שירותה הצבאי טסה לסיבוב הופעות בארצות הברית למשך שלושה שבועות.
לקראת שחרורה מצה"ל החלה לעבוד על סינגל הבכורה שלה.
יצהרי נשואה לגיא שמריה ואם לשני ילדים.
ב-4 במאי 2010 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "י'בינתי", שעמד במשך ארבעה שבועות בראש מצעד ההשמעות הארצי של תחנות הרדיו, עם למעלה מ-700 השמעות בחודש אחד.
ב-10 באוגוסט 2010 הוציאה את הסינגל השני שלה, "כמה כמה" וב-27 בספטמבר 2010 הופיעה על בימת קיסריה לצד ליאור נרקיס עם שני השירים שהפכו ללהיטים גדולים, "י'בינתי" ו"כמה כמה".
ב-11 בינואר 2011 הוציאה את הסינגל השלישי שלה "אגו" וב-5 באפריל באותה שנה הוציאה את שירה "היא רוצה".
ב-1 בספטמבר 2012 הוציאה את שירה "קצת מזל".
בקיץ 2013 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מה שקורה באילת" בערוץ 24.
בנובמבר 2013 יצא הסינגל "תמסור לו,שמהווה חלק מפרויקט "שרים לשמשון", לזכרו של שמשון צור - חבר מועצת עיריית רחובות.
ב-2014 הנחתה את תוכנית הקיץ עד הבית בערוץ 24 לצד אלירז שדה, הדר לוי ועוד.
ב-2015 הצטלמה לדרמה הקומית "שחקן זר" של הזכיינית "קשת".
ב 30 בנובמבר 2014 בראיון לקראת צאתה לדרך חדשה סיפרה יצהרי על אלבום הבכורה שלה שעתיד צאת בקרוב ובנוסף סיפרה גם על כך שהחלה לעבוד במרץ רב על אלבומה השני.
ב-20 באוקטובר 2015 יצא אלבום הבכורה של יצהרי, "י'בינתי".
מ-2021 משחקת בתיאטרון הקאמרי במחזמר "זה אני" בבימויו של מאור זגורי.
מ-2022 מופיעה עם להקת טיפקס.
שני קדמי-צוקרמן (נולדה ב-20 ביולי 1977) היא שייטת ישראלית בעבר.
כל הישגיה אלו התקיימו ביחד עם ענת פבריקנט.
היא החלה להשתתף בתחרויות בגיל 15.
באליפות אירופה שנערכה בשנת 1995 סיימה קדמי ביחד עם ענת פבריקנט במקום שמיני.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה קדמי במקום 12 עם שותפתה פבריקנט בשיט מפרשיות מדגם 470. את השיוט האחרון הן סיימו במקום השלישי, הטוב יותר שלהן.
בשנת 1997 סיימה קדמי ביחד עם פבריקנט במקום חמישי באליפות העולם שנערכה באוגוסט בתל אביב ובמקום רביעי באליפות אירופה.
בשנת 1998 סיימה קדמי ביחד עם פבריקנט במקום שמיני באליפות העולם.
בשנת 1999 סיימה קדמי ביחד עם פבריקנט במקום שישי באליפות אירופה ובמקום רביעי באליפות העולם ודורגו במהלך השנה במקום שני בעולם.
בשנת 2000 סיימה קדמי ביחד עם פבריקנט במקום שמיני באליפות העולם.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה קדמי במקום רביעי עם שותפתה פבריקנט בשיט מפרשיות מדגם 470. הן ניצחו את השיוט השלישי, בשיוט העשירי והלפני האחרון הן סיימו במקום שני, ובשני שיוטים הן סיימו במקום שלישי, שיוט חמישי ושיוט שביעי.
באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 470 שנערכה בסלובניה בסוף אוגוסט 2001 סיימה קדמי עם שותפתה פבריקנט במקום חמישי.
קדמי נשואה לשייט האולימפי אלי צוקרמן ולהם שתי בנות.
כמו קדמי, התחרה צוקרמן באולימפיאדת סידני (2000) במפרשית 470 הזוגית, והגיע למקום ה-13 יחד עם אלעד רונן.
ביתם גל צוקרמן תתחרה באולימפיאדת פריז (2024) בגלישת מצנח.
קדמי מתגוררת בקיבוץ שדות ים.
שני קוני למל הוא סרט ישראלי קומי משנת 1966 המבוסס על תרגום המחזמר היידי "שני קוני למל" של אברהם גולדפדן.
בסרט מגלם מייק בורשטיין שתי דמויות במקביל (קוני ומקס) בקומדיה של טעויות, על רקע השטעטל.
הסרט כולל שירים וריקודים שהידוע שבהם הוא שירו של קוני למל "אומרים כי אני אינני אני..." בביצועו של בורשטיין.
סרט זה הוא הראשון בסדרת סרטי "קוני למל", ואף היה הסרט הראשון בקריירה הקולנועית של בורשטיין..
הסרט מספר על ניסיון השידוך של קוני למל, בנו הילדותי, כבד הפה, העיוור למחצה והפיסח של שלום מוני פרידברג, ראש הקהילה היהודית בשכריאווקה, עם קרולינה, חברתו של בן דודו, הסטודנט המשכיל מקס, בנו של רופא העיירה קבצנסק.
בכדי למנוע את השידוך של קוני למל עם אהובתו קרולינה, מתחזה מקס לקוני למל בשל היותו דומה לו באופן מפליא, מה שיוצר קומדיה של טעויות.
קלמן השדכן מנסה למצוא חתן לבתו ליבלה, ואף מנסה לשדך את קוני למל לקרולינה, בתו של פנחס'ל גביר העיירה קבצנסק, לפי בקשתו של אביה, המנסה להרחיקה ממקס, אותו היא אוהבת.
לבסוף קוני למל מתחתן עם ליבלה בת השדכן, ואילו מקס מתחתן עם קרולינה אהובתו.
עם 900,000 כרטיסים שנמכרו בסך הכול, הסרט עומד במקום החמישי בתולדות ישראל מבחינת הצלחה מסחרית – אחרי "אסקימו לימון", "קזבלן", "סאלח שבתי" ו"שתי אצבעות מצידון".
לסרט נעשו שני סרטי המשך: "קוני למל בתל אביב" ו"קוני למל בקהיר".
סרטים אלו היוו הצלחה, אך לא כמו הסרט המקורי שנצמד למחזה שהוצג קודם בתיאטרון, טרם כתיבת התסריט לסרט קולנוע.