tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1981 זכה שין פיין הזמני להצלחה אלקטורלית, וזאת עקב מותם של אסירים אירים בכלא הבריטי במסגרת שביתות רעב.
מאבק שליטה בין הפלג הדרומי בהנהגת רורי או'בריידי לפלג הצפוני, הקיצוני, בהנהגת ג'רי אדמס, גרם לעזיבתו של או'בריידי, שייסד מפלגה פורשת בשם "שין פיין הרפובליקנית", אשר טענה להיותה ה"שין פיין האמיתית".
הפלג הצפוני שנותר בראשות אדמס החליט לנטוש את "מדיניות ההיעדרות" עתיקת היומין של השין פיין, דהיינו הסירוב להכיר בפרלמנטים של הממלכה המאוחדת או של אירלנד כלגיטימיים, על מנת שלא להכיר באמנה האנגלו-אירית ובחלוקתה של אירלנד.
תחת נשיאותו של אדמס החל השין פיין הזמני לנסות דרכים מדיניות לפתרון הבעיה הצפון אירית, דבר שהוביל לתחילתו של תהליך שלום.
שורה של פעולות ראווה של ה-IRA בשנות התשעים עיכבו את התהליך, אך הוא הגיע לשיאו בהסכם יום שישי הטוב בשנת 1998. אדמס השכיל להוביל את המפלגה הרחק מן המעורבות הצבאית, והצליח להביא לבחירת חמישה חברי דאל מטעמה בבחירות שנערכו באירלנד בשנת 2002.
בבחירות לאספה בצפון אירלנד ב-2003 הביסה המפלגה את יריבתה, מפלגת העבודה הסוציא
ל-דמוקרטית, אך בשל עליית כוחה של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, שהיא מפלגה פרוטסטנטית, נמנע שיתופה של שין פיין בממשלה החדשה.
יש המייחסים את עלייתה של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית לסירובה של שין פיין להביא לפירוק ה-IRA מנשקו.
אובדן האמון בין המפלגות השונות התומכות בהסכם יום השישי הטוב, הביא לכך שפעילות המוסדות שנוצרו בהסכם זה (האספה המחוקקת והאספה המבצעת) הושעתה בחודש אוקטובר 2002.
גם בבחירות ל זכתה המפלגה להצלחה, אך היא ממשיכה במדיניותה שלא לקבל את התפקידים של חברי פרלמנט בפועל, על מנת שלא להישבע אמונים לבית המלוכה הבריטי כפי שמחייב התפקיד.
המפלגה הייתה מחויבת לפעולה לא אלימה במסגרת חוקתית מאז קבלת הסכם יום שישי הטוב באפריל 1998. סירוב ה-IRA להתפרק מנשקו כפי שציפו ממנו היוניוניסטים (הפרוטסטנטים, הרוצים לשמור על האיחוד עם הממלכה המאוחדת) גרם לעיכובים רבים בתהליך.
מנגד, פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית בשנת 2001 האיצו את תהליך פירוק ה-IRA מנשק.
מאז אוקטובר 2002 אין המועצה המבצעת של צפון אירלנד פעילה, ותפקידיה וסמכויותיה מושעים.
קודם להשעיית המועצה המבצעת היו לשין פיין שני שרים.
שין פיין מתגאה בכך שהיא המפלגה היחידה לה יכול להצביע כל אירי, בין אם הוא גר בדרום (ברפובליקת אירלנד) או בצפון אירלנד, ואכן נציגי מפלגה זו נבחרו לארבעת הגופים להם יכולים נציגי צפון אירלנד ואירלנד להיבחר: לדאל, ל, ל ול.
כיום שין פיין היא המפלגה הלאומית החזקה ביותר בצפון אירלנד, שם היא זוכה לכרבע מקולות הבוחרים.
יריבתה העיקרית לקולות הבוחרים הקתולים הלא יוניוניסטים (המתנגדים להמשך שייכותה של צפון אירלנד לממלכה המאוחדת) היא מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP), אשר זכתה ביותר מושבים באספה הצפון אירית בשנת 1998, אך הוכתה על ידי שין פיין בבחירות בשנת 2003. בבחירות אלו עלה כוחה של שין פיין מ-18 נציגים ל-24 נציגים.
לפני השעיית כוחותיה של המועצה המבצעת באוקטובר 2002 היו לשין פיין שני שרים.
לאחר הבחירות של 2003, אשר העלו את המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית - DUP, ככוח הבולט באספה, לא ברור מה יהיו תפקידי שין פיין, שכן מפלגה זו מסרבת לשתף פעולה עם כל גוף הקשור אל ה-IRA, כל עוד זו לא התפרקה מנשקה.
בפרלמנט האירופי יש לשין פיין נציגה אחת.
בפרלמנט של אירלנד, הדאל, יש לשין פיין נכון ל-2020 37 מושבים, ושבעה מושבים בפרלמנט הבריטי בווסטמינסטר (אף על פי שאלו אינם משמשים בתפקידם בפועל בשל סירובם להשבע שבועת אמונים למלך בריטניה, כיון שאינם מכירים בשלטון הבריטי בצפון אירלנד).
מבחינת יחסי חוץ שין פיין תומכים בעצמאות ארץ הבסקים מספרד וצרפת, וכן תומכים בפלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנות ה-70 נהגו ה-IRA ואש"ף להתאמן ביחד.
בשנת 2022 הפכה שין פיין למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בצפון אירלנד, והצליחה לראשונה בהיסטוריה לזכות במספר הגבוה ביותר של קולות בבחירות ל עם כ-29% מהקולות.
אולם שין פיין השיגה את ההישגים האלקטורליים שלה עם קמפיין שהדגיש סוגיות של עליית יוקר המחיה ושירותי הבריאות, והצניע את המחויבות שלה לאיחוד בין הצפון לדרום.
כיום מצעה של שין פיין מדגיש את נושא איחודה של אירלנד.
שין פיין מדגישה כי היא המפלגה היחידה הפועלת הן באירלנד והן בצפון אירלנד (או כלשונם – בכל 32 המחוזות), ומצעה טוען כי היא פועלת על מנת להפוך את האיחוד של אירלנד הצפונית ואירלנד למציאות עוד בימי חיינו.
שין פיין דורשת נקודת ראות כלל אירית בנושאי מדיניות חשובים, ומגדירה עצמה כ"מפלגה רפובליקנית סוציאליסטית".
בנושא פירוק הנשק תומכת שין פיין בפירוק הנשק של ה-IRA, אך היא כורכת את התהליך גם בנסיגתו המלאה והמיידית של הצבא הבריטי.
שיין פיין והסכסוך הישראלי פלסטיני
שיין פיין מאופיינת בקו פרו-פלסטיני מובהק.
המפלגה רואה הקְבלה בין המאבק של הלאומנים בצפון אירלנד לעצמאות מהשלטון הבריטי, לבין המאבק הפלסטיני כנגד השלטון הישראלי.
על כן, המפלגה תומכת באופן עקיף בטרור הפלסטיני נגד ישראל.
כבר לפני הסכמי אוסלו המפלגה תמכה באש"ף בכלל וביאסר ערפאת בפרט.
חברי מפלגה הביעו תמיכה בחמאס וחלק מחבריה אף נפגשו עם אסמאעיל הנייה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל קראה המפלגה להפניית ישראל לבית המשפט הפלילי הבין־לאומי.
שימקנט (; באוזבקית: Чимкент/Chimkent - צ'ימקנט) היא העיר השלישית בגודלה ובחשיבותה בקזחסטן (אחרי אלמטי ואסטנה) ושוכנת בדרומה, כ-610 ק"מ דרום-מערבית לאלמטי וכ-120 ק"מ צפון-מזרחית לטשקנט בירת אוזבקיסטן.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.19 מיליון בני אדם, רובם אוזבקים (המהווים 65% מהאוכלוסייה), קזחים ורוסים.
העיר נוסדה ב כתחנה בדרך המשי מאירופה לסין.
עם הזמן העיר ידעה תקופות של פריחה ולעומתן פעמים בהן נחרבה על ידי הכובשים השונים.
עד 1810 נשלטה על ידי ח'אנות קוקנד, ואחר כך עברה לאמירות בוכרה.
ב־1864 הגיעו הרוסים לאזור וכבשו את העיר בצרפם אותה לחבל טורקסטן.
ב־1814 שם העיר שונה לצ'רנייב, וב־1924 שמה הישן הוחזר.
ב־1993 שונה שם העיר בתעודות רשמיות ל"שימקנט", על־פי הכתיב הקזחי.
בינואר 2015, פקידי שימקנט שלחו בקשה לאונסק"ו לקבל הכרה כעיר עתיקה.
עד 2018, שימקנט הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז דרום קזחסטן.
ב־19 ביוני 2018 היא הוצאה ממחוז דרום קזחסטן והוכפפה ישירות לממשלת קזחסטן.
כתוצאה מכך, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הועבר לטורקיסטן, ושם המחוז שונה למחוז טורקיסטן.
בענף הכדורגל מייצגת את העיר קבוצת אורדבסי שימקנט המשתתפת בליגת העל הקזחית.
בתחילת עונת 2015/16 נפגשה קבוצה זו מול קבוצת בית"ר ירושלים בשלב הראשון במסגרת הליגה האירופית והפסידה 2-1 בסיכום שני מפגשים.
שִין גְ'ווֵי (במנדרינית תקנית: 辛追 בפין-יין: Xīn Zhuī), שנקראה גם הגברת של דאי, הייתה אשתו של שליט מקומי בסין, בתקופת שושלת האן.
חייתה בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס בחבל דאי שבמחוז שאנשי.
בשנת 1971, תוך כדי עבודות בשולי העיר, נתגלה סרקופג ובו מומיה, שזוהתה כשִין גְ'ווֵי.
שִין גְ'ווֵי היא המומיה שנתגלתה במצב השימור הטוב ביותר אי פעם.
בנתיחת הגופה התברר כי מצבה של המומיה היה בלתי רגיל, שכן העור היה גמיש וניתן היה לראות את סימני הבד ששימש כתכריכים, דם היה בעורקים, את הגפיים היה ניתן לכופף, השיער היה שלם לחלוטין, ואפילו את סיבת המוות המדויקת הצליח לקבוע הפתולוג שביצע את נתיחת הגופה.
לא ידוע כיצד השתמרה הגופה במצב כה יוצא דופן.
להבדיל מן המומיות של הפרעונים, שבמקרה שלהם נהגו להוציא את האיברים הפנימיים ולשמור אותם בכדים בסמוך לסרקופגים, בשיטת החניטה של שִין גְ'ווֵי כל האיברים הפנימיים נותרו במקומם.
ב-1971 חשפו עובדים שעבדו בחפירת מקלט עבור בית חולים ליד שאנגחאי את קברה של שין ג'ווי, את קברו של בעלה, וכן את קברו של אדם צעיר, שככל הנראה היה בנם.
בסיוע של למעלה מ-1,500 תלמידי תיכון, החלו הארכאולוגים בחפירה גדולה באתר החל מינואר 1972. גופתה של שין ג'ווי נמצאה בתוך ארבעה מבני אורן מלבניים, האחד בתוך השני, שנקברו תחת שכבות של פחם וחמר לבן.
הגופה הייתה עטופה בעשרים שכבות של בגדים קשורים בסרטי משי.
הגלימה שבה הייתה עטופה שין ג'ווי הייתה מאוירת באיורים שמתארים כיצד הנפטרת עולה לשמים.
גופתה של שין ג'ווי נשתמרה להפליא.
עורה היה רך ולח, ושריריה אפשרו לכופף את המפרקים בזרועותיה וברגליה.
שימור זה אפשר לרופאים במכון הרפואי של פרובינציית הו-נאן לבצע נתיחה שלאחר המוות ב-14 בדצמבר 1972. הרבה ממה שידוע על אורח החיים של שין ג'ווי נלמד מבדיקה זו ומבדיקות אחרות.
בקברה של שין צ'ווי נמצאו כמויות רבות של מזון ומתכוני אוכל, וכן מערכת כלי הלכה העתיקה הגדולה ביותר שנמצאה אי-פעם.
הממצא החומרי בקברה של שין ג'ווי
פריטי ומנחות הקבורה אשר התגלו בקברה של שין ג'ווי יכולים ללמד על המיתולוגיה הסינית, על התרבות הפולחנית של התקופה, ועל תפיסת החיים שלאחר המוות.
מבין שלושת הקברים שהתגלו, קברה של שין ג'ווי הוא העשיר והמרתק ביותר.
היות שחלקו העליון של הקבר נאטם בשכבות של פחם וסיד, התאפשרה השתמרות יוצאת דופן של ממצאים, כולל כאלה העשויים מחומרים מתכלים, כגון בדים.
מעל המלבושים בהם הייתה גופתה של שין ג'ווי הונח נס משי בצורת האות T, המעוטר בסצנות שמתארות את מעברה של המנוחה לעולם הבא.
נראה כי הנס שימש כמעין מפה קוסמית אשר נועדה להדריך את נשמתה של שין ג'ווי למצוא את דרכה לעולם הבא.
על גבי הנס מתוארים סמלים ודמויות רבים, המאורגנים בסדר עולה מן עולם הרוחות התת-קרקעי, עולם בני האדם, בו מתואר טקס הפרידה משין ג'ווי, ועולם בני האלמוות, שהוא החלק הרחב והמפורט ביותר.
נס הקבורה הוא אחת היצירות החשובות ביותר בתולדות סין, היות שהוא מייצג את אמנות הציור הסינית המרשימה והמפותחת של תקופת האן.
המומיה וקברה של שין ג'ווי נחשבים לאחד הממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר של המאה ה-20. מלבד מכך שמדובר בגופה שנשתמרה במצב הטוב ביותר שהתגלה אי פעם, ובפרט בסין, תוכנו של קברה של שין ג'ווי חשף כמות עצומה של מידע על החיים בתקופת שושלת האן שלא היו ידועים קודם לכן.
הגילוי ממשיך לקדם תחומי ארכאולוגיה ומדע במאה ה-21, במיוחד בתחום של שימור שרידי אדם קדמוניים.
בשנת 2003 פיתחו מדענים תרכובת שהוזרקה לכלי הדם שעדיין קיימים במצב טוב יחסית בגופתה של שין ג'ווי, כדי להבטיח את שימורה בצורה הטובה ביותר.
שִִינָאנוֹ (ביפנית: 信濃川), במחוז נאגנו - צ'יקוּמָה (千曲川) - נהר ביפן הזורם באי הונשו, הוא הארוך מבין נהרות יפן והגדול מבחינת ספיקת מים.
באגן שלו חיים כשלושה מיליון בני אדם.
הוא זורם דרך המחוזות ניאיגטה ונאגנו (דרך הערים נאגנו ונגאוקה) ונשפך לים יפן בנמל ניאיגטה מבחינת שטח האגן, שינאנו מדורג במקום השלישי אחרי טוֹנֶה ואישיקארי.
על פי החוק היפני, שינאנו מסווג כנהר מדרגה ראשונה.
בעת העתיקה מורד הזרם של שינאנו כיום היווה לגונה, שהפכה בהדרגה למישור סחף הביצתי אֵצ'יגוֹ, שסבל משיטפונות גדולים כל 3-4 שנים.
השיטפון הידוע הגדול ביותר התרחש בשנת 1742 וגרם למותם של כ-2,800 בני אדם, לאחר מכן נדרשו כמה עשורים שהאזור יתאושש.
מאז המאה ה-16, בוצעו פרויקטים הנדסיים רבים ששינו את תוואי הנהר.
בשנת 1730 נהר אָגָאנוֹ, שעד אז נשפך לשינאנו, חובר ישירות לים.
בשנים 1870-1922 נחפרה מדרום לניאיגטה תעלת אוֹקוֹזוּ, שהצעות לבנייתה הועלו כבר בתחילת המאה ה-18. מאז המישור לא חווה שיטפונות קיצוניים, והוא הפך לאחד מאזורי גידול האורז החשובים ביפן.
במאה ה-20 נבנו על הנהר ויובליו סכרים רבים ותחנות כוח הידרואלקטריות, שמפיקות 4.35 מגהואט-שעה של חשמל מדי שנה.
בחלקו התחתון נקרא הנהר שינאנו, כיוון שהוא זרם ממחוז שינאנו, הקרוי היום מחוז נאגנו.
בנאגנו, הנהר נקרא צ'יקומה - "נהר אלף העיקולים".
מוצא הנהר נמצא בגובה של כ-2210 מ', על מורדות ההר קוֹבּוּשיגאטאקֵה, על גבול מחוזות נאגנו, סאיטאמה וימאנשי.
בחלקו העליון נקרא הנהר צ'יקומה והוא זורם צפונה דרך ההרים ועובר דרך השקעים סאקוּ ואוּאֵדָה.
בהמשך הנהר זורם דרך עמק סָקאקי (ביפנית: 坂城広谷) והעיר צ'יקומה, שאחריו מגיע הנהר לאגן נאגנו, דרכו הוא מתפתל לצפון-מזרח.
הנהר זורם דרך העיר נאגנו, שם נשפך לתוכו היובל סאיגאווה (סאי).
לאחר מכן הנהר זורם דרך גאיות עמוקים ודרך הערים נאקאנוֹ ואיאיאמָה.
בחלקו האמצעי זורם הנהר לאורך שבר פוֹסָה מָגְנָה, אשר מפריד בין מזרח למערב יפן.
במיאנוֹהארָה הנהר חוצה את גבול מחוז ניאיגטה והחל משם קוראים לו שינאנו.
הוא זורם דרך העיר טוֹקאמאצ'י, שבשטחה נשפך לתוכו נהר אוּאוֹנוֹ.
השינאנו זורם צפונה דרך העיר אוֹג'יָה לעיר נאגאוקה, שם מתחילה מניפת סחף שלו.
בעיר צוּבאמֵה מתפצלת מהנהר ולאחריה נשפך לנהר היובל קריאָטָה.
מעט לאחר מכן מתפצלת ממנו הזרוע , שאורכה 31.9 ק"מ.
לאחר מכן השינאנו מתאחד עם עוד כמה יובלים וזורם לאורך מישור הסחף של אצ'יגו (הקרוי גם שינאנו), שנוצר על ידי הצטברות משקעים מהנהרות שינאנו ואגנו.
שינאנו ואגנו מחוברים בתעלת קואגנו באורך 10.8 ק"מ.
לא הרחק מהשפך מתחברת שוב לנהר הזרוע נאקנוֹקוּצ'י, ו מסתעפת ממנו, ולאחר מכן נשפך שינאנו לים יפן בנמל ניאיגטה.
בניאיגטה עובר מעל הנהר גשר בָּנדאי שאורכו 306.9 מטר, הנחשב לסמלה של העיר ומוכר כאתר חשוב של מורשת תרבותית.
אורכו של צ'יקומה (כלומר, אורך קטע הנהר במחוז נאגנו) הוא 214 ק"מ, אורכו של שינאנו במחוז ניאיגטה הוא 153 ק"מ.
היובלים הגדולים ביותר של הנהר הם סָאי (סאיגאווה, אורך - 161 ק"מ, שטח אגן - 2773 קמ"ר, זרימת מים - 124 מ"ר לשנייה) ואוּאוֹנוֹ (היובל הגדול ביותר באמצע הנהר, זרימת מים 157 מ"ר לשנייה, אורך - 68 ק"מ, שטח אגן - 1408 קמ"ר).
לפי מספר מקורות הנהר שינאנו מתחיל מחיבור הנהרות סאי וצ'יקומה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור הנהר היא כ-900 מ"מ בשנה באזור נאגנו, כ-2300 מ"מ בשנה באזור נגאוקה וכ-1800 מ"מ בשנה באזור ניאיגטה.
כמחצית מכמות המים המגיעים לשינאנו מקורם בהפשרת שלגים.
אגן הנהר ממוקם במחוזות ניאיגטה, נאגנו וגיפו.
כ-70% מהאגן מכוסה על ידי צמחייה טבעית, כ-19% מהווה קרקע חקלאית, כ-2% - גופי מים וכ-9% הם שטח בנוי.
בתחילת המאה ה-21 זרימת המים הממוצעת היא 503 מ"ק לשנייה (בתחנת אוג'ייה).
זרימת המים המקסימלית נרשמה ב-23 באוגוסט 1981 בתחנת אוג'יה והסתכמה ב-9640 מ"ק לשנייה, הדבר נגרם על ידי הטייפון טד.
בשפך שינאנו, קצב הזרימה המקסימלי של 2250 מ"ק לשנייה נרשם בעונת הגשמים של 1978. הספיקה השנתית הממוצעת של שינאנו של 15.4 מיליארד מ"ק היא הגדולה ביותר ביפן.
לפני כ-7,000 שנה שינאנו, כמו גם נהר האגנו הזורם ממזרח לו, נשפך ללגונה שהייתה קיימת היכן שנמצאת היום העיר ניאיגטה.
בתחילת המאה ה-11, סחף הנהרות שהצטבר בלגונה הביא להיווצרות קו חוף חדש, קרוב לזה הנוכחי, ולאורך החוף נוצרו דיונות חול גבוהות.
בתחילת תקופת אדו הנהרות זרמו בתוואי קרוב למודרני, אלא שהאגנו, שקודם לכן נשפך ישירות לים יפן, החל לזרום לתוך השינאנו סמוך לשפכו.
במורד הנהר שינאנו (אזור מישור אצ'יגו) היו אדמות ביצה נמוכות עם אגמים רבים; אזורים אלו נפגעו לעיתים קרובות משיטפונות.
בשנת 1592, נָאוֹאֵה יאמָשירוֹ-נוֹ קאמי ביצע את הפרויקט ההנדסי הגדול הראשון במישור, פרויקט סוּגוּאֵה, שהסיט את תוואי הנהר מערבה.
בשנת 1730 נחפרה תעלת ההטיה מאצוּגָסאקי, שחיברה ישירות בין נהר אגנו לים לא רחוק מחיבורו לשינאנו.
התעלה נחסמה על ידי שער, אך באביב שלאחר מכן שיטפון פרץ את השער, ובכך הפך את התעלה לתוואי הראשי של הנהר.
משנת 1600 עד 1900 הוצף המישור במורד שינאנו כ-100 פעמים, כלומר שיטפונות התרחשו כל 3-4 שנים.
בתחילת המאה ה-18, הסוחר המקומי הוֹמאיָה קאזוּאֵמוֹן הציע לראשונה לבנות תעלת הסטה דרומית לניאיגטה, ליד אוקוזו, כדי למנוע שיטפונות.
התעלה הייתה אמורה להיות באורך 10 ק"מ ולעבור דרך סלע קשה, בניגוד לתעלות קודמות.
התעלה תוכננה להיות מופרדת מהנהר בסכר בגובה כזה שמים יזרמו מעליו רק במקרה של שיטפון (מודל פשוט זה היה נפוץ ביפן ונקרא "אראיזֵקי").
בשנת 1842 העריכה השוגונות את עלות בניית התעלה והחליטה שפרויקט יקר מדי.
בנוסף לתנאים גאולוגיים קשים, הבעיה הייתה בניית סכר חזק מספיק בגדה המערבית.
בנוסף, הפרויקט נתקל בהתנגדות של סוחרים ושלטונות ניאיגטה, שחששו שבניית התעלה עלולה להוביל לסתימתו של הנמל בסחף.
ב-1868 התרחש שיטפון גדול נוסף, ובשנה הבאה קיבלו השלטונות החלטה לבנות את תעלת אוקוזו.
בשנת 1870 נוסדה "לשכת ניקוז המים של שינאנו" (שינאנוֹ בוּנסוּי יאקוּשוֹ) בתקציב של מיליון רְיוֹ.
ההתנגדות לפרויקט נמשכה, ובשנים 1871-1873 שלח שר הפנים טושימיצ'י אוקובו שני מהנדסים אירופאים, הסקוטי ריצ'רד ברנטוֹן וההולנדי איסאק לינדוֹ, לערוך בדיקה של הפרויקט.
ברנטון, שעיקר עניינו היה בשימוש בנמל ניאיגטה למסחר בינלאומי, התנגד לתוכנית וקבע שהפרויקט בוודאות יוביל לסתימתו של הנמל.
לינדו היה פחות החלטי, אבל גם הדגיש את הבעיות הרבות בדרך לביצוע הפרויקט, כולל מפולות תכופות במהלך בנייתו.
כתוצאה מחוות דעתם ומהתסיסה העממית של שנת 1872, כמו גם בשל עלויות הבנייה העצומות, החליט אוקובו להקפיא את הפרויקט בשנת 1875. בנקודה הזאת רוב התעלה, למעט הסכר שעל הגדה, הייתה מוכנה.
בשנת 1881, בעלי קרקעות מקומיים וסוחרים קטנים שדגלו בהשלמת התעלה הקימו את ארגון "שינאנוגאווה צ'יסוּי קאישָה" כדי לגייס כסף להשלמת הפרויקט.
בנוסף, הם השיגו אישור לבנות סוללות מגן חדשות לאורך הנהר.
בשנת 1896 התרחש עוד שיטפון גדול, שגרם לשלטונות לבסוף לפעול.
פריצת סכר ביוֹקוֹטָה (横田切れ) הובילה למותם של 43 בני אדם ולהצפה של יותר מ-43 אלף בתים ו-580 אלף דונם של שדות.
בנוסף, הניצחון במלחמת סין-יפן סיפק לשלטונות מספיק הון לצורך הפרויקט.
העבודה התחדשה בשנת 1909 תוך שימוש בחומרים ובטכנולוגיות מודרניות.
על-פי התכנית החדשה, התעלה הייתה אמורה להיות מופרדת מהנהר על ידי סכר עם שער מכני דומה לאלו ששימשו בבניית תעלת פנמה, שם עבד אחד ממנהלי הפרויקט החדשים, אָקירָה אָאוֹיאמָה.
בשנת 1922 הושלמה התעלה באורך 10 קילומטרים.
מרגע זה לא היו עוד שיטפונות קשים במישור אצ'יגו.
שער תעלת אוקוזו אפשר לזרום לכמות מים גדולה, וזו שחקה את בסיס התעלה.
כתוצאה מכך, ב-24 ביוני 1927 פרץ שינאנו את הער.
המים הפסיקו לחלוטין לזרום בערוץ הראשי, במקום זאת זרמו דרך התעלה ישירות לים יפן.
הדבר הביא למחסור במים להשקיית 270 אלף דונם של שדות, לאובדן אספקת מים ל-9 ערים, כולל ניאיגטה, ועצירת השייט במקטע הנהר בין נגאוקה לניאיגטה.
נדרשו 4 שנים ו-4.5 מיליון ין כדי לשקם את מפעל המים.
הסכר הוזז במעלה הזרם ודפנות התעלה חוזקו בבטון.
במתכונת זו ממשיכה התעלה לפעול גם כיום.
כתוצאה מבניית התעלה, רוב הסחף החל לשקוע לא בשפך השינאנו, אלא בשפך התעלה.
כתוצאה מכך, קו החוף שם מתקדם בכ-6 מ' בשנה, וקו החוף בשפכו של השינאנו נסוג ב-400 מ' במהלך המאה ה-20.
ב-1989 הושלמה בניית סכר מְיוֹקֵן בקרבת נגאוקה.
אורכו של הסכר 524 מ' ולו 8 שערים.
הוא נבנה כדי להפחית את שחיקת הערוץ ולפצות על תנודות זרימה יומיות הנגרמות כתוצאה מפעילות תחנת הכוח ההידרואלקטרית אוֹג'יה שבמעלה הנהר.
בנוסף הסכר משמש למעבר כביש ארצי מס' 17. בשנת 2004, הסכר ניזוק ברעידת האדמה בצ'וּאֵצוּ.
בשנת 1992 החלה בניית סכר חדש בתעלת אוקוזו כדי להחליף את הישן.
באגן שינאנו חיים 2.95 מיליון בני אדם.
מתוכם יותר מ-2.5 מיליון אנשים צורכים מי שתייה משינאנו.
בתחילת שנות ה-1990 שימשו 1490 מ"ק לשנייה מהנחל ויובליו לייצור חשמל (4.35 מגה וואט-שעה מופק בשנה), 330 מ"ק לשנייה להשקיה של 850 אלף דונם של שדות, 26 מ"ר לשנייה לצורכי תעשייה, 9 מ"ק לשנייה - לאספקת מים לאזורים מיושבים - ו-14 מ"ק לשנייה - לצרכים אחרים.
באגן נאגנו המים של צ'יקומה משמשים להשקיית מטעים, כולל מטעי תפוחים, משמשים ואפרסקים.
במישור אצ'יגו משמשים מי הנהר להשקיית שדות אורז.
במחוז נאגנו משתמשים במי צ'יקומה להשקיית כשליש מהקרקע החקלאית.
בנוסף, באזורים הרריים בהם יורד שלג רב, משמשים יובליו של הנהר לפיוני השלג.
תחנת חשמל ההידרואלקטרית הגדולה ביותר באגן שינאנו, תחנת חשמל שין-טקאסגאווה על נהר טָקאסֵה (חברת TEPCO), היא בעלת קיבולת של 1,280,000 קוט"ש.
ביחד, שלוש התחנות הללו נקראות תחנת שינאנוגאווה.
במרץ 2009 התברר שהחברה שאבה מים מהנהר מעבר לכמות המאושרת במשך 5 שנים; כתוצאה מכך, הופסקה פעילות התחנה.
החברה קיבלה אישור לחדש את ייצור החשמל ביוני 2010.
לאורך הנהר עוברים קווי הרכבת איאייאמה ושינאנו.
קיומו של נמל בפתח שינאנו מוזכר כבר ב"אנגישיקי" (המאה ה-10).
בתחילת המאה ה-17 החל להתפתח נתיב השיט נגאוקה-ניאיגטה, שבו הובילו בעיקר אורז ועצים.
בתקופת אדו, נמל ניאיגטה, השוכן בשפכם של שני נהרות מרכזיים (שינאנו ואגאנו), חווה את תקופת הזוהר שלו.
עברה דרכו כמות גדולה של אורז, שנשלח על ידי דאימיו לשוגונות באדו.
מניאיגטה ספינות הפליגו לאוסקה דרך מצר קנמון.
במורד הנהר השייט נשלט על ידי גילדת נָגאאוֹקָה-פוּנאדוֹ (ביפנית: 長岡船道), שקיבלה רווחים גדולים ממסחר.
במחוז נאגנו של היום החל הניווט בנהר ב-1790. אורז, עצים, מלח, שמן וכוסמת הובלו בין פוּקוּג'ימאג'וּקוּ לנישי-אוֹטאקי.
בתחילת המאה ה-20 היה השייט בנהר אפשרי עבור ספינות קטנות לאורך 75 ק"מ.
מאז 1991, בעיר ניאיגטה יש אוטובוס מים הפועל בין המוזיאון להיסטוריה של ניאיגטה לבין ניאיגטה-פוּרוּסאטוֹ-מוּרה.
בימי קדם, זרימת הנהר ויובליו נחסמה שוב ושוב על ידי מפולות, וכתוצאה מכך נוצרו אגמים.
התמוטטותם של סכרים טבעיים אלו הובילה לשיטפונות קיצוניים.
לפני העת המודרנית, בזמן שיטפונות, התושבים לאורך הנהר לא ניסו למנוע את ההצפות לחלוטין, אלא להפחית את אנרגיית המים, דבר שהקטין גם את הפגיעה ברכוש.
באזורים מסוימים נבנו סוללות לסירוגין לאורך הנהר כדי לאפשר למים לחזור לנהר בקלות לאחר שיטפון.
סוללות מתמשכות הקיפו את הכפרים והשדות.
בתים רבים נבנו על גבעות ובוצרו בקירות אבן.
גשרים קטנים נבנו כך שבזמן שיטפונות הם שימשו כרפסודות.
השיטפון הידוע הגדול ביותר במעלה הנהר התרחש ב-1-2 באוגוסט 1742, ושמו אינוּ-נוֹ-מאנסוּי.
מפלס המים באזור עלה ב-5 מטרים ולפי ההערכות נהרגו כתוצאה מכך כ-2,800 בני אדם, וההתאוששות של האזור ארכה כמה עשורים.
במהלך רעידת האדמה בניאיגטה בשנת 1964 נגרם נזק רב מגל גאות שהפך את זרימת הנהר; באזורים הנמוכים ביותר המים עמדו במשך חודש.
חלק מהאזורים של ניאיגטה ליד השפך של שינאנו נמצאים מתחת לגובה פני הים כתוצאה משקיעה משמעותית בין השנים 1955 ל-1975. כדי להגן על העיר מפני שיטפונות בשנים 1983-1987 הוגבהו הסוללות על גדות הנהר, ועליהן נבנה הפארק יאסוּראגיטֵיי.
תעלת ההסטה אוקוזו וסכר מיוקן ממלאים תפקיד מרכזי במניעת שיטפונות.
סכר אוקוזו שומר על זרימת מים קבועה של 270 מ"ק לשנייה בערוץ הראשי.
שינאיצ'ירו טומונאגה (ביפנית: 朝永 振一郎; 31 במרץ 1906 - 8 ביולי 1979) היה פיזיקאי יפני שתרם להתפתחות האלקטרודינמיקה הקוונטית.
עבודתו בתחום, במקביל לריצ'רד פיינמן וג'וליאן שווינגר, זיכתה אותו בפרס נובל לפיזיקה ב-1965 יחד איתם.
טומונאגה נולד בטוקיו ב-1906, ילד שני לפילוסוף היפני סנג'ורו טומונאגה.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיוטו ב-1926, שם חלק את ספסל לימודיו עם זוכה פרס נובל אחר, הידקי יוקאווה.
במהלך הלימודים המתקדמים שלו באותה אוניברסיטה הוא עבד בתור עוזר הוראה באוניברסיטה במשך שלוש שנים.
ב-1937 עבר טומונאגה ללייפציג, שם שיתף פעולה עם ורנר הייזנברג.
שנתיים מאוחר יותר הוא שב ליפן עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך הספיק לסיים דוקטורט בפיזיקה גרעינית, עם תזה משלו על עבודה שעשה בזמן שהותו בלייפציג.
ביפן, התמנה טומונאגה לפרופסור באוניברסיטת החינוך של טוקיו (לימים אוניברסיטת צוקובה).
במהלך המלחמה הוא למד את התאוריות של המזונים ושל המגנטרון.
ב-1948 בחנו מחדש טומונאגה ותלמידיו מסמך שנכתב על ידי סידני דאנקוף מ-1939, בו ניסה להוכיח, ללא הצלחה, שניתן לבטל את הערכים האינסופיים של המסה והמטען של האלקטרון באלקטרודינמיקה קוונטית.
טומונאגה ישם תאוריה משלו ושיטה רלטיביסטית שהתבססה על שיטה לא-רלטיביסטית של וולפגנג פאולי על מנת להאיץ בהרבה את החישובים ולהבהיר אותם.
אז מצאו טומונאגה ותלמידיו שדאנקוף התעלם מתנאי אחד בתורת ההפרעות.
עם יישום התנאי נתנו החישובים תוצאות סופיות, וכך גילה טומונאגה את הרנורמליזציה בנפרד משווינגר.
ב-1949 הזמין רוברט אופנהיימר את טומונאגה לעבוד במכון למחקר מתקדם בניו ג'רזי.
הוא למד את בעיית גופים רבים על התנודות הכלליות של מערכות במכניקת הקוונטים.
בשנה שלאחר מכן, הוא חזר ליפן והציע מודל תאורטי המתאר אינטראקציה בין אלקטרונים (או פרמיונים אחרים) במוליך חד-ממדי.
ב-1965 קיבל טומונאגה פרס נובל לפיזיקה, ביחד עם ריצ'רד פיינמן וג'וליאן שווינגר, עבור המחקר שערך בנושא אלקטרודינמיקה קוונטית, ובעיקר עבור גילוי הרנורמליזציה.
טומונאגה התחתן עם ריוקו סקיגושי ב-1940, ונולדו להם שני בנים ובת.
שין קיונג-סוק (בהנגול: 신경숙; ) היא סופרת דרום קוריאנית, הקוריאנית הראשונה והאישה הראשונה שזכתה בפרס "Man Asian Literary Prize".
את הפרס קיבלה בשנת 2011 על ספרה "בבקשה תשגיחי על אמא".
קיונג-סוק נולדה בכפר השוכן בדרום מערב קוריאה הדרומית, ילדה רביעית מבין שישה אחים, לאחר שלושה בנים.
הוריה היו חקלאים שלא יכלו לשלוח אותה ללימודים בבית ספר תיכון.
בגיל 16 היא עברה לסיאול שם גר אחיה הבכור.
לפרנסתה עבדה במפעל אלקטרוניקה ובמקביל למדה בתיכון ערב.
קיונג-סוק למדה כתיבה יוצרת באקדמיה לאמניות בסיאול.
ספר הביכורים שלה פורסם בשנת 1985.
כתיבתה כוללת נובלות וסיפורים קצרים.
במהלך השנים זכתה במספר פרסים.
ספרה המפורסם ביותר הוא "בבקשה תשגיחי על אמא" שיצא לאור בקוריאה הדרומית בשנת 2009, והגיע למיליון עותקים עשרה חודשים לאחר יציאתו לאור.
באפריל 2012 הגיע ל-2 מיליון עותקים.
הספר יצא לאור ב-19 מדינות ביניהן ארצות הברית וסין.
בישראל יצא הספר בשנת 2011 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר מספר על אמא שנעלמת ומשפחתה המחפשת אותה.
הספר מסופר מזווית הראיה של בני המשפחה השונים.
כל בן משפחה בתורו מספר על אמו ועל זיכרונותיו ומערכת יחסיו עם אמו.
האמא היא אשה פשוטה שאינה יודעת קרוא וכתוב החיה בכפר שהקדישה את כל חייה לילדיה, בתקופה של שינויים חברתיים רבים.
שין סאנג-אוק (בקוריאנית: 신상옥; ) היה במאי קולנוע ומפיק דרום קוריאני, שנודע גם בשל חטיפתו לקוריאה הצפונית בהוראתו של קים ג'ונג-איל.
שין נולד ב-1926 בצ'ונגג'ין שבצפון-מזרח חצי האי הקוריאני, בצפון קוריאה של ימינו.
באותה תקופה הייתה קוריאה תחת כיבוש יפני, ושין למד בטוקיו, באוניברסיטת טוקיו לאמנות.
את תפקידו הראשון בעולם הקולנוע מילא ב-1946, כששימש כעוזר הפקה בסרט "יחי החירות!", הסרט הראשון שהופק בקוריאה לאחר העצמאות מיפן.
ב-1952 הפיק וביים את סרטו הראשון, "אקיה", שעסק בנשות הניחומים, הכינוי ה"מכובס" שנתנו היפנים לנשים שאולצו לשמש כשפחות מין עבור חיילי הצבא היפני הקיסרי.
במהלך שנות ה-50 וה-60 ביים עשרות סרטים נוספים, וזכה לכינוי "נסיך הקולנוע הקוריאני".
חברת ההפקות שהקים הפיקה כ-300 סרטים במהלך שנות ה-60. סרטיו "עד היום האחרון" ו"שער הזיכרון לאישה המוסרית" היו מועמדים לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1962 ו-1963, בהתאמה, ו"עד היום האחרון" אף זכה בפרס דוב הכסף.
במהלך שנות ה-70 ירד נפח פעילותו של שין באופן משמעותי, במקביל לצנזורה שהנהיג המשטר הצבאי של פארק צ'ונגהי.
ב-1978 נסגרה חברת ההפקות של שין, בהוראת פארק.
ב-1978 נחטפה לקוריאה הצפונית השחקנית צ'ה און-הי, רעייתו של שין בין 1953 ל-1975, בעת ששהתה בהונג קונג.
עם היוודע דבר החטיפה, נסע שין להונג קונג כדי לברר את פרטי החטיפה.
זמן קצר לאחר שהגיע להונג קונג, נחטף שין בעצמו.
מבצע החטיפה נעשה בהוראת קים ג'ונג-איל, בנו של שליט קוריאה הצפונית באותה העת, קים איל-סונג, ומי שלימים היה בעצמו לשליט המדינה.
ב-1983 הובא לראשונה לפיונגיאנג לפגישה עם קים ג'ונג-איל.
אז נמסרה לו מטרת חטיפתו - בימוי סרטים עבור ממשלת קוריאה הצפונית.
קים לא היה זקוק לשין לשם ביום סרטי תעמולה, הוא היה מעוניין בשירותיו כדי להעלות את רמתו של הקולנוע הצפון קוריאני, והבאתו לסטנדרטים שיזכו להכרה בינלאומית.
באותה פגישה נפגש עם גרושתו, אז נודע לה לראשונה שאף הוא שוהה במדינה.
בעצתו של קים ג'ונג-איל, נישאו השניים מחדש.
במהלך שלוש השנים הבאות ביים שין שבעה סרטים, בכולם שימש קים ג'ונג-איל כמפיק הראשי.
הידוע שבהם הוא "פולגאסארי", סרט על מפלצת ענק בסגנון סרטי גודזילה.
על אף המשטר הקומוניסטי במדינה, נהנה שין משכר גבוה במיוחד ומחופש אמנותי מסוים.
ב-1986 הצליחו שין וצ'וי להימלט, בעת ששהו בפסטיבל קולנוע בווינה.
השניים הצליחו להגיע לשגרירות ארצות הברית, וזכו למקלט מדיני.
לטענתו של קים, ממשלת ארצות הברית חטפה את השניים.
שין נמנע בתחילה מלשוב לקוריאה הדרומית, מאחר שחשש כי השירותים החשאיים במדינה לא יאמינו לסיפור חטיפתו.
הוא השתקע בארצות הברית, וביים סרטים תחת הפסבדונים סיימון שין.
לאחר השבת הדמוקרטיה לקוריאה הדרומית, שב אליה בסופו של דבר שין, ב-1994, והמשיך לעסוק בקולנוע.
ב-2006 נפטר כתוצאה מדלקת כבד.
ב-12 באפריל 2006, יממה לאחר מותו, נשיא קוריאה הדרומית רו מו היון העניק לשין את מדליית כתר הזהב לתרבות, הפרס המכובד ביותר הניתן לאמנים קוריאנים.
שין דונג היוק (בהנגול: 신동혁; ) הוא אסיר לשעבר שנמלט ממחנה העבודה הצפון קוריאני "מחנה 14" ופעיל זכויות אדם למען קוריאה הצפונית כיום.
ככל הידוע, הוא האדם היחיד שנולד וגדל במחנה עבודה מסוג "אזור שליטה מוחלט" בקוריאה הצפונית, שהצליח לברוח אל מחוץ לגבולות המדינה.
הוא מתגורר כיום במדינת קוריאה הדרומית.
בשנת 2007 כתב שין את ספרו האוטוביוגרפי.
שין קיבל את הפרסום הציבורי העולמי הראשון שלו בכתבת שער ב"וושינגטון פוסט", ולאחריו החל להעניק ראיונות שמטרתם הגברת המודעות למחנות העבודה בקוריאה הצפונית ולהפרת זכויות האדם השיטתית והמתמשכת בהם.
בשנת 2012 פורסמו אודות חייו ספר שהפך לרב-מכר ותורגם ל-24 שפות, וסרט תיעודי, שהוקרן ביותר מ-30 פסטיבלי סרטים בעולם וזכה לפרסים רבים.
ביוני 2013 קיבל שין את פרס האומץ המוסרי מהארגון UN Watch.
בשנת 2015 התעוררו חשדות לגבי מהימנות סיפורו של שין, לאחר שחזר בו מדבריו לגבי מספר קטעים בעדותו.
בקוריאה הצפונית קיים משטר ענישה מחמיר לפיו מוכנסים אסירים פוליטיים החשודים בהתנגדות למשטר יחד עם בני משפחותיהם, כענישה קולקטיבית, למחנות עבודה.
קיימים שני סוגי מחנות: מחנות הכוללים חינוך מחדש ומחנות מסוג "אזור שליטה מוחלטת" מהם האסירים לא ישוחררו לעולם.
מחנה 14 בו גדל שין היה "מתקן בשליטה מוחלטת".
הוא הוקם בשנת 1959 באזור קאצ'ון שבמחוז דרום פיונגאן, במרכז המדינה.
במחנה מתגוררים כ-15 אלף בני אדם.
אורך המחנה נאמד בכ-48 ק"מ ורוחבו בכ-25 ק"מ, והוא כולל שטחי חקלאות, מכרות ובתי חרושת.
שין דונג היוק נולד במחנה לאחר שאמו, ג'אנג הואה גיונג, ואביו שין גיונג סוב, אולצו להתחתן, כאות הערכה לעבודתם במחנה.
בני הזוג הורשו לישון יחד 5 לילות ברצף, וכך נולד בנם הבכור שין הא גאון ב-1974 וכשמונה שנים מאוחר יותר, שין דונג היוק.
שין דונג היוק בקושי הכיר את אביו ואחיו הבכור, מאחר שבהתאם לכללים הנהוגים במחנה, אביו לא גר עימם ואחיו הועבר ללינה משותפת עם נערים בני גילו כאשר שין היה בן ארבע.
שין גדל לחינוך נוקשה, רעב ומשטר הלשנות ששרר במחנה.
יחד עם הילדים האחרים, הוסבר לו שהוא נענש על חטאי הוריו, אבל יוכל להיטהר אם יעבוד היטב וילשין על כל מעשה בלתי ראוי.
האוכל במחנה היה מצומצם וכדי להימנע ממחלת הפלגרה, הילדים נהגו לאכול עכברושים.
בבית הספר רוב השיעורים התרכזו בלימוד עשרת חוקי המחנה והסברים על חובת ההלשנה.
כשהיה שין בן ארבע, כבר חויב בצפייה בהוצאה להורג פומבית, יחד עם שאר אסירי המחנה.
ב-1989 הוכתה בת כיתתו למוות על ידי אחד המורים מאחר שעברה על אחד מחוקי המחנה - גנבת אוכל.
באותו זמן האמין שין שעונשה של חברתו לכיתה מוצדק.
שין מעיד על עצמו שלא הבין מושגים כמו "חברות"; ילדים לא יכלו לבטוח בחבריהם כיוון שהיו בתחרות מתמדת להשגת תוספות באוכל, תוספות שניתנו כתוצאה מהלשנה על חטאי אחרים.
כחלק מהנהוג במחנה, עד גיל 12 גר שין יחד עם אמו, ג'אנג הואה גיונג.
הם חיו בתנאי כליאה נוחים יחסית למחנה עם שינה על רצפת חדר פרטי, מטבח משותף לכמה משפחות וזרם חשמל שפעל כשעתיים ביום.
אמו גם הורשתה להביא מעט אוכל הביתה, אם עבדה היטב.
בימי בית הספר התיכון, בו כבר החל לעבוד באופן שוטף בעבודות הכפייה, הועבר לשינה משותפת עם עוד 25 תלמידים על רצפה.
ב-5 באפריל 1996, כאשר היה בן 13, קיבל שין פרס על התנהגות טובה: אישור להצטרף לאימו לארוחה.
להפתעתו, ראה שם את אחיו הבכור.
אמו לא שמחה לראותו אך הכינה לו אוכל ממנת קמח התירס היומית שהיא זכאית לקבל.
הוא התעורר לקולות דיבור מהחדר הסמוך.
הוא הציץ, ראה שאמו בישלה אורז וזעם; אורז היה מצרך מותרות, הוא היה בטוח שהיא גנבה אותו וכעס על כך שבעוד הוא קיבל את תבשיל התירס הרגיל, אחיו קיבל אורז.
הוא צותת לשיחה של אמו עם אחיו והופתע לגלות שאחיו לא קיבל יום חופש מהמפעל בו עבד אלא הלך ללא רשות.
הם התייעצו מה לעשות ושקלו בריחה.
אמו של שין לא הביעה רצון להצטרף אולם עקב הענישה הקולקטיבית הנהוגה, ניסיון בריחה של האח העמיד בסכנה את כל משפחתו.
חוק מספר 2 של המחנה קובע נחרצות שעונשו של היודע על תכנון מעשה בריחה הוא מוות.
שין הזועם הלשין לשומר הלילה על אמו ואחיו תמורת תוספת אוכל והעלאה בדרגה בבית הספר.
למחרת, נלקח שין מבית הספר לתשאול במהלכו תהה החוקר אם הוא ידע על ניסיון הבריחה של אמו ואחיו.
שין המבולבל לא הבין מה קרה, אולם לאחר מעשה התברר שהשומר לו סיפר אודות תכנון הבריחה לקח קרדיט על המידע.
לבסוף נלקחו טביעות אצבעותיו של שין לצורך צירוף למסמכי משפחתו.
במסמכים אלה גילה לבסוף את הסיבה לכך שאביו היה במחנה: הוא היה אחיהם של שני גברים שברחו לקוריאה הדרומית במהלך מלחמת קוריאה.
ביום השלישי למאסרו הוא נקשר לתקרה והובערה תחתיו אש, שגרמה לו לכוויות חמורות אשר הזדהמו מאוחר יותר.
הוא הובא לבסוף למשפט בו התחנן שיבררו את העניין כיוון שהוא המדווח הראשוני.
לאחר כמה ימים הועבר שין לתא אחר ונמסר לו שהוא קיבל הקלה בעונש.
קים ג'ינג מיונג, שותפו החדש לתא, היה אדם בסביבות גיל 50 שסירב לספר לשין על סיבת מאסרו וביקש לקרוא לו "דוד".
הוא טיפל בפצעיו של שין במשך כחודשיים וסיפר לו אודות האוכל הטעים שניתן למצוא מחוץ למחנה העבודה.
שין ניחש שהוא היה משכיל בעברו וחש כלפיו רגשות עזים ביותר של הכרת תודה, לראשונה בחייו.
הוא נלקח לחתום על הסכם סודיות ולאחר מכן הובל יחד עם אביו לצפות בהוצאה להורג של אמו בתלייה ושל אחיו ביריות רובים.
אביו בכה בשקט בעוד שין חשב שמגיע להם למות.
אמו של שין ניסתה לתפוס את מבטו אך שין סירב להביט חזרה.
לאחר ששוחרר, נשלח שין חזרה לבית הספר ולעבודות הכפייה.
המורה שלו, שזעם על כך ששין לא סיפר לו אודות ניסיון הבריחה, מירר את חייו בכל דרך אפשרית.
תלמידי בית הספר לעגו לו ולקחו חלקים ממנות האוכל שלו.
שין האשים את אמו המנוחה במאסרו וכעס על הוריו, שהביאו אותו, ילד מהונדס, לתוך מחנה עבודה בו נגזר עליו למות.
מאז הכלא גם החל שין לחלום על אותם מטעמים עלומים אודותיהם סיפר לו ה"דוד".
בימים הנדירים בהם לא עבד שין, הוא נאלץ לבלות עם אביו.
אביו ניסה להתנצל: "אני יודע שאתה סובל כי נולדת להורים הלא נכונים.
היית חסר מזל להיוולד לנו.
שין לרוב סירב לענות מרוב זעם.
עקב נקמנותו של המורה החל לסבול שין מרעב כבד.
הוא נקלע למעגל בו הוא מוכה ומורעב, נחלש וכעונש שוב מורעב.
המורה החדש היה מגניב לשין מזון, נתן לו עבודות קלות והפסיק את הצקות התלמידים.
ביולי 1998, עקב שיטפון בזק, מתו מאות מאנשי המחנות ושין הועסק בקבורת הגופות.
כאשר הגיע שין לגיל 16 נערכה חלוקת עבודה קבועה שרירותית על ידי המורה.
חבריו נשלחו למכרות ומפעלי טקסטיל בעוד שין נשלח לחווה, מקום רגוע יחסית בו יכל לגנוב מעט מזון.
בגיל 20 הועבר למפעל לייצור בגדים, שם תפרו נשים מדים צבאיים במשמרות של 12 שעות.
כאשר מכונות התפירה שלהן היו מתקלקלות, שין היה אחראי לתקנן.
כשנה לאחר מכן הפיל שין בטעות את אחת המכונות שנחשבו ליקרות יחסית במחנות.
כעונש כרת לו המנהל את אצבע האמה ביד ימין.
למרות התקרית, מספר חודשים לאחר מכן התבקש שין להדריך אסיר בשם פארק יונג צ'ול איך לתקן מכונות תפירה ולהתחבר עמו.
שין היה אמור לדווח על כל אמירה של פארק לגבי עברו, פוליטיקה או משפחתו, אך כל ניסיונותיו לדובבו כשלו.
יום אחד הצהיר פארק שהוא מפיונגיאנג, אבל שין שנולד במחנה לא ידע איפה המקום.
פארק סיפר לו אודות בירת קוריאה הצפונית, בה גרים האנשים המשכילים והמשפיעים ביותר, ועל לימודיו במזרח גרמניה ובברית המועצות לשעבר.
הוא גם סיפר איך נראה העולם מחוץ למחנות: כסף, טלוויזיה, טלפונים סלולריים ואפילו שהעולם עגול.
שין התקשה להבין חלק מהרעיונות ולגבי אחרים לא היה לו אכפת.
הוא התעניין שוב ושוב בטעם האוכל מחוץ למחנות.
לראשונה בחייו החליט שין שלא להלשין, על אף שפארק סיפר בהרחבה על עברו בעולם.
בדצמבר 2004 החל שין לחשוב על בריחה מהמחנה.
תחילה חשש להביע את רצונו, כי חשש שפארק הוא מלשין, בעודו זוכר את הלשנתו על בני משפחתו.
לבסוף אזר אומץ וביקש את סיועו, ופארק הסכים.
התוכנית הייתה ששין יעביר את שניהם את הגדר, ופארק יוביל אותם לסין ומשם לקוריאה הדרומית.
זמן קצר לפני חג השנה החדשה, בו מושבתת פעילות מפעל התפירה למשך יומיים, שין שמע על כך שצוות התיקונים במפעל יועסק בכריתת עצים הסמוכים לגדר, והחליט שהגיע הזמן לניסיון הבריחה.
הוא גנב בגדים חמים מאסיר אחר ואכל ארוחת חג שקטה עם אביו.
יחסיו עם אביו הפכו קרירים מתמיד, ועל אף שהיה בטוח שלאחר שיברח אביו ייענש, הוא לא סיפר לו על תכנון הבריחה.
למחרת בזמן העבודה ניצלו פארק ושין את זמן הפטרול הארוך של השומרים כדי לברוח.
על אף שפארק היסס למראה גובהה של הגדר החשמלית, שין לא היה מוכן לחכות.
הם פתחו בריצה לעבר הגדר ושין מעד.
פארק היה הראשון שהגיע לגדר.
הוא ניסה לעבור מבעד לשני חוטי תיל אולם התחשמל למוות.
שין עבר דרך הפתח תוך שימוש בגופתו של פארק כדי להגן על עצמו מהגדר.
תוך כדי מעבר, רגלו התחככה בגדר והוא נכווה ודימם אך הוא לא התעכב והחל לברוח.
הוא לא ידע איך להגיע לסין, אולם זכר שפארק סיפר לו אודות נהר הטומן, המהווה גבול בין קוריאה הצפונית לסין.
שין המשיך לשוטט ובסוף פרץ למחסן של איכר, בו מצא מדים צבאיים שעזרו לו להסתיר את זהות האסיר שלו.
תוך התחזות לחייל צפון קוריאני רגיל, שין נדד במדינה.
הוא גנב וסחר בשוק השחור והתחבא בדירי חזירים, ערימות קש ורכבות משא.
בינואר 2005 הגיע לנהר הטומן ושיחד את השומר תמורת חציית הגבול.
שין עבד בעבודות מזדמנות בסין, ולאחר זמן, כאשר הגיע לשאנגחאי, נתקל במקרה בעיתונאי שהעריך את חשיבות סיפורו.
העיתונאי עזר לשין להגיע לשגרירות קוריאה הדרומית ומשם הועבר לקוריאה הדרומית, שם החלים בהדרגה מפציעותיו.
הוא נחקר במשך שבועות בחשד שהוא מרגל או רוצח שכיר מטעם קוריאה הצפונית.
לאחר מכן פורסם סיפורו בתקשורת הדרום קוריאנית.
שין עבר להתגורר בדרום קליפורניה שבארצות הברית, שינה את שמו והחל לעבוד בתנועת LINK - Liberty In North Korea האמריקאית, שמטרתה לעורר מודעות ולעזור לפליטי קוריאה הצפונית.
מאוחר יותר חזר שין לקוריאה הדרומית והמשיך בקמפיינים למען אסירי קוריאה הצפונית.
שין חיפש את דודיו, ה"אשמים" בכך שאביו הוכנס למחנה, אך לא הצליח למצוא אותם.
בזמנו, שין התקשה, לטענתו, במעבר לחיים המערביים.
תחילה קיבל קיצבה מקוריאה הדרומית, אולם לאחר זמן מה זו פקעה כך שהוא נאלץ לעבוד כדי לקיים את עצמו.
בשנת 2007 כתב שין את ספרו האוטוביוגרפי "Escape to the Outside World", המתאר את סיפור חייו.
לאחר מכן פורסמה כתבת שער בוושינגטון פוסט אודות שין, תוך ציון העובדה שלא ניתן לאמת את סיפורו (קוריאה הצפונית אינה מכירה כלל בקיומם של מחנות העבודה ולא נותנת לפקחים לשוטט חופשי בשטחה).
הספר כולל תצלומי פציעותיו של שין וכן תצלום לווין של מחנה 14. הספר צמח מתוך יומן אישי שכתב שין בעודו מתאושש מפציעותיו בסיאול (קוריאה הדרומית).
כמו כן החל שין במתן ראיונות רבים.
ב-2012 כתב העיתונאי בליין הארדן ספר אודות שין בשם "Escape From Camp 14" ("בריחה ממחנה 14").
הספר הפך לרב-מכר ותורגם ל-24 שפות, זכה בפרס צרפתי ובביקורות חיוביות רבות.
ב-2012 ביים הבמאי הגרמני מארק ויזה סרט תיעודי אודות שין בשם "מחנה 14 - אגף השליטה הטוטאלית".
בשל מיעוט החומרים הקיימים המתעדים את הנעשה במחנה, הסרט משתמש בטכנולוגיית אנימציה.
הסרט הוקרן ביותר מ-30 פסטיבלי סרטים בעולם וכן זכה לפרסים רבים.
בין השאר הוקרן הסרט ב-3 במאי 2013 בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל אביב.
ב-2008 צפה שין בסרטי שואה ישנים, המתארים את נסיונותיו של היטלר והרייך השלישי להסתיר את מחנות הריכוז והרציחות שבוצעו.
לדעת שין, זה רק עניין של זמן עד שקים ג'ונג-איל ינקוט בטקטיקה דומה.
הוא מקווה שארצות הברית תפעל בנדון.
בראיון אמר שין "אני מסתובב הרבה במוזיאוני שואה, רואה שם דברים שנראים כאילו צילמו אותם אצלנו במחנה.
אנשים מדברים על השואה עד היום, אבל יש שואה שמתרחשת ממש עכשיו ולא עושים כלום".
ניצול מחנה עבודה צפון קוריאני נוסף בשם צ'ול הוואן-קאנג, טען גם הוא ש"בבסיס, זה ממש כמו אושוויץ של היטלר".
ברבים מהפרסומים אודות שין הושווה המצב בקוריאה הצפונית למצב בשואה.
דונלד אדוארד גראם, מנכ"ל הוושינגטון פוסט, כתב בחשבון הפייסבוק שלו: "השוואות לשואה מביכות, אבל איזה עוד השוואה יש?
זהו סיפורו של מחנה השמדה מודרני."
שִינְג'וּקוּ (ביפנית: 新宿区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
רובע שינג'וקו הוא מרכז העסקים והממשל החשוב בטוקיו.
בתחומו נמצאת תחנת הרכבת העמוסה ביותר בטוקיו ובעולם, תחנת שינג'וקו ובנייני ממשל רבים; בהם, בניין הממשל העירוני של טוקיו המשמש כמרכז השלטון המטרופוליני של טוקיו.
נכון ל-2018 נאמדה אוכלוסיית הרובע ב-346,235 נפש וצפיפות האוכלוסייה הייתה 18,232 נפש לקמ"ר.
רובע שינג'וקו מוקף על ידי שישה רבעים מיוחדים של טוקיו: צ'יודה במזרח, בונקיו וטושימה בצפון, נקאנו במערב ושיבויה ומינאטו בדרום.
האזור הסמוך לתחנת שינג'וקו כולל בעיקר מלונות, חנויות כלבו, חנויות המתמחות במכשירי חשמל, אלקטרוניקה וצילום, בתי קולנוע, מסעדות ובארים.
בשאר חלקי הרובע קיים מגוון של אזורי מגורים ואזורי מסחר כשאלו האחרונים מרוכזים בדרך כלל סביב לתחנות רכבת נוספות.
איצ'יגאיה – אזור מסחרי במזרח שינג'וקו.
כולל את בניין משרד ההגנה של יפן.
גולדן גאי – אזור ובו בקתות הכוללות מועדונים וברים רבים בעלי אופי בוהמי בהם נאספים מוזיקאים, אמנים, עיתונאים, שחקנים ובמאים.
על הקירות הרעועים של המועדונים מודבקות כרזות סרטים גדולות.
קבוקיצ'ו – אזור "אורות אדומים" הנודע בבארים, מסעדות ומועדוני המין שבו.
קגורזאקה – בעבר הייתה אחת מהשכונות האחרונות בטוקיו שיוחדו למועדוני גיישות.
כיום מכיל גם קהילה צרפתית בלתי מבוטלת שהביאה לכך שהאזור מכונה לעיתים "פריז הקטנה".
נישי-שינג'וקו – האזור ממוקם מערבית לתחנת שינג'וקו ובולט בריכוז גורדי השחקים שבו, הכוללים גם בניינים בולטים כגון: בניין השלטון המטרופוליני של טוקיו, בניין KDDI ומגדל שינג'וקו פארק.
שין-אוקובו – שכונה בעלת ריכוז גדול של אוכלוסייה ממוצא קוריאני.
שינג'וקו גיואן – פארק גדול, שטחו 583 דונם והקפו 3.5 ק"מ.
מעורבים בו גננות נוף יפנית מסורתית, אנגלית וצרפתית.
שינג'וקו ני-צ'ומה – אזור הידוע בטוקיו בקהילה להט"בית גדולה.
טקודנובאבה וואסדה – האזור שבין אוניברסיטת ואסדה ותחנת הרכבת טקדנובאבה הוא בעיקר אזור מגורים וחיי לילה לסטודנטים הלומדים באוניברסיטה היוקרתית.
יוטסויה – אזור מגורים ומסחר יוקרתי.
בתוכו נמצא אזור אראקיצ'ו הידוע במסעדות האיזקאיה והבארים שבו.
ב-1634, בזמן תקופת אדו, כשתעלת מגן חיצונית נבנתה בארמון אדו, מספר מקדשים נבנו מחדש באזור יוטסויה המצוי בקצה המערבי של שינג'וקו.
ב-1698 נאיטו-שינג'וקו החלה להתפתח כתחנת דרכים על נתיב קושו-קאידו, אחד מחמשת נתיבי אדו שהיו באותה עת הדרכים המרכזיות.
נאיטו הייתה משפחת דאימיו שאחוזתה עמדה באזור ומשמשת כיום כפארק הציבורי, שינג'וקו גוין.
ב-1920 צורפה העיר נאיטו-שינג'וקו, שכללה חלקים גדולים משטח שינג'וקו, חלקים מנישי-שינג'וקו ומקבוקיצ'ו, אל העיר טוקיו.
רובע שינג'וקו החל להתפתח כמרכז עיקרי בעיר לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923, לאחר שהאזור נפגע באופן מועט יחסית בשל יציבותו הסייסמית היחסית.
זו גם הסיבה שמערב שינג'וקו הוא אחד מהאזורים הבודדים בטוקיו שבו מרוכזים גורדי שחקים רבים.
בהפצצת טוקיו בשלושת החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה (בחודשים מאי–אוגוסט 1945), נהרסו קרוב ל-90% מהבניינים באזור וסביב תחנת שינג'וקו.
העיר נבנתה מחדש בהתבסס על רשת הכבישים והמסילות שהייתה קיימת לפני המלחמה, שאמנם נפגעה אך שימשה את השלד לבנייה החדשה, וכך שימרה הבניה החדשה את המצב טרום המלחמה ורובע שינג'וקו בכלל ותחנת שינג'וקו בפרט המשיכו להוות את לב העיר.
רק באזור קבוקיצ'ו שנהרס לחלוטין נערכה תוכנית בנייה חדשה לחלוטין.
הרובע במבנהו הנוכחי הוכרז, יחד עם כל 23 הרבעים המיוחדים של טוקיו, ב-15 במרץ 1947 וכלל את הרבעים שקדמו לו: יוטסויה, אושיגומה ויודובאשי.
באולימפיאדת טוקיו ב-1964 עברו ברובע מסלולי התחרות ל-50 ק"מ הליכה וריצת המרתון.
ב-1991 פינה מרכז השלטון המטרופוליני של טוקיו את מושבו הקודם באזור מרונוצ'י שברובע צ'יודה (שעל המתחם שלו נבנה בניין טוקיו אינטרנשיונל פורום) ועבר למקום מושבו החדש בשינג'וקו, גורד שחקים בן 48 קומות שהיה הגבוה בטוקיו בשנים 1991–2006.
האזור הסובב את תחנת שינג'וקו הוא מרכז כלכלי חשוב בטוקיו.
חברות רבות מחזיקות את המטה שלהן או את הסניף שלהם בטוקיו ברובע זה, בהן בין היתר ספקית הטלפון ניפון טלגרף אנד טלפון (NTT), יצרנית המצלמות והציוד הרפואי אולימפוס, ענקית האלקטרוניקה אפסון, חברת פיתוח המשחקים Square Enix, רשת המזון המהיר יושינויה וכן חברת סובארו.
טוהו, האולפן היפני האחראי לסרט גודזילה מ-1954, חנך ב-2015 פסל ראש גודזילה הנישא לגובה של 52 מטרים.
גודזילה משמשת כשגרירת התיירות של הרובע.
שינג'י אוקזאקי (ביפנית: 岡崎 慎司; נולד ב-16 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר יפני.
אוקזאקי הוא בוגר תיכון טאקיגאווה דאייני.
אחרי שהצטיין במדי קבוצת הכדורגל של התיכון, חתם ל-5 שנים בשימיזו ס-פולסה.
בדצמבר 2005, ערך את הופעת הבכורה שלו סנפרנס הירושימה.
ב-15 באפריל 2007, הוא הבקיע את השער הבכורה שלו נגד קוואסאקי פרונטאלה.
בעונתו הראשונה במועדון כבש 3 שערים ב-13 משחקים.
בעונת כבש 10 שערים ב-27 משחקים, והגיע עם קבוצתו לגמר גביע הליגה בו הפסידה 0–2 לאויטה טריניטה.
ב-30 בינואר 2011, חתם ל-3 וחצי שנים בשטוטגרט הגרמנית.
ב-17 בפברואר 2011, אישרה פיפ"א את המעבר.
באותו יום הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לבנפיקה ליסבון בליגה האירופית.
ב-20 בפברואר 2011, אוקזקי ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה נגד באייר לברקוזן.
אוקזקי הבקיע את השער הראשון שלו נגד הנובר 96. ב-19 בפברואר 2012 הבקיע בבעיטה חופשית נגד הנובר 96, שער זה זכה לתואר "שער החודש בבונדסליגה".
אוקזאקי הוא היפני השני שזוכה בתואר זה אחרי שיאשיקו אוקודרה עשה זאת באפריל 1978 כאשר שיחק בפ.צ.
בעונת כבש רק שני שערים בליגה, אך ב-22 בנובמבר באותה עונה הוא הבקיע את שעריו הראשונים באירופה בניצחון 1–5 נגד סטיאווה בוקרשט.
ב-1 ביולי 2013, אוקזקי עבר למיינץ 05. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון קבוצתו 2–3 נגד קבוצתו הקודמת שטוטגרט.
ב-26 ביוני 2015 חתם בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–4 על סנדרלנד.
ב-15 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בניצחון 1–2 על ווסטהאם יונייטד.
באותה העונה זכה אוקזאקי עם הקבוצה באליפות הפרמייר ליג, לראשונה בתולדותיה.
ב-30 ביולי 2019 חתם במאלגה לעונה אחת.
עם זאת, מלאגה ביטלה החוזה עם אוקאזקי לאחר 34 ימים בלבד, מכיוון שהקבוצה לא הצליחה לרשום אותו מכיוון שדרישות השכר שלו חרגו מהוצאות התקציב המקסימליות שלה כפי שהותרה בליגה.
ב-4 בספטמבר 2019, חתם על חוזה לעונה אחת בוסקה, עמה עלה בתום העונה ללה ליגה כשהיפני כובש 12 שערים.
בצעירותו אוקזאקי היה חלק מנבחרת יפן עד גיל 23 והיה איתה באולימפיאדת בייג'ינג.
באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יפן.
ב-20 בינואר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת נגד במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2011. בשנת הבקיע 15 שערים ב-16 משחקים בנבחרת.
אוקזאקי בסגל הנבחרת במונדיאל 2010. ב-24 ביוני 2010 הבקיע בניצחון 1–3 נגד .
אוקזאקי הבקיע שלושער בניצחון 0–5 נגד במסגרת גביע אסיה 2011 שבסיומו זכה עם הנבחרת בתואר בפעם הרביעית.
אוקזאקי סיים כמלך השערים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 של אסיה.
לאוקזאקי יש 50 שערים במדי נבחרת יפן והוא במקום הראשון ברשימת כובשי הנבחרת בכל הזמנים.
נבחרת הטורניר בגביע אסיה בכדורגל: 2011
השחקן האסייתי של השנה: 2016
שין סה קיונג (בקוריאנית: 신세경; ) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה דרום קוריאנית.
לראשונה הופיעה על גבי עטיפת אלבום של האמן סאו תאיג'י (Seo Taiji).
אך להכרה ופרסום זכתה כמה שנים מאוחר יותר לאחר שהשתתפה בסדרת הסיטקום היומית "High Kick Through The Roof".
שין סה קיונג נולדה בסיאול והחלה את דרכה בגיל שמונה בשנת 1998 כשהופיעה על גבי עטיפת אלבום הסולו של סאו תאיג'י (Seo Taiji)
כמו כן הופיעה בתוכנית הילדים Ppo Ppo Ppo (נשיקה, נשיקה, נשיקה) וב-2005 הופיעה בדרמה ההיסטורית "토지" ("קרקע").
לאחר תפקיד קטן בסרט "어린 신부" (כלתי הקטנה) קבלה תפקידים ראשיים בסרטים:
ובסרט "어쿠스틱" ("אקוסטי" בסגמנט "ברוקולי").
במסך הקטן קבלה תפקידים קטנים בסדרות ההיסטוריות "토지" ("קרקע") ו-"선덕여왕" ("המלכה סון דוק").
עליהן זכתה לבקורות חיוביות אך עדיין לא זכתה להכרה.
ב-2009 השתתפה בתפקיד מרכזי בסדרת הסיטקום היומית "High Kick Through The Roof" הסדרה זכתה לפופולריות רבה וכך גם שין סה קיונג שזכתה על תפקידה בפרס השחקנית החדשה הטובה ביותר.
ב-2010 תיעדה את חופשתה בהוואי במסגרת תוכנית המציאות "I'M REAL" (אני אמיתית), שהרחיבה את מעגל מעריציה.
ב-2012 הופיעה בתפקיד אורח בשתי סדרות.
השנייה "My Husband Got a Family" בו הופיעה בתפקיד עצמה בפרק 49.
בשנים 2015–2016 היא שיחקה בסדרה ההיסטורית "Six Flying Dragons" לצד יו א אין.
בצעירותה, לפני שפנתה למשחק שין סה קיונג התכוונה להיות זמרת וב-2012 הוציאה סינגל ראשון "You Were Sweet" כתשדיר פרסומת לקפה.
בסרט "אקוסטי" היא מבצעת בעצמה את השירים בסרט ומבצעת את שיר הסיום בסרט "Hindsight".
שגרירת השפה הקוראנית, הנגול מטעם משרד התרבות, הספורט והתיירות.
שגרירת כבוד של אונסק"ו קוריאה לכבוד 60 שנה של פעולה למניעת אנאלפביתיות בעולם.
אני שין סה קיונג האמיתית (I'm Real: Shin Se-kyung, 2010)
대한민국 - MCMXCIX, 1999 (רפובליקת קוריאה)
סינגל דיגיטלי מהדורה מיוחדת: Kwak Tae Hoon feat.
שִׂינְג'וּ (בסינית: 新竹市) היא עיר פרובינציאלית בפרובינציית טאיוואן במדינת טאיוואן.
העיר נמצאת בצפון האי טאיוואן והיא גובלת במחוז שינג'ו בצפון ובמזרח, במחוז מיאולי בדרום ובמצר טאיוואן במערב.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר 499,468 תושבים.
ההתיישבות באזור קיימת לכל הפחות מהמאה ה-17. האזור היה ידוע אז בשם ג'וּצְ'ייֵן (竹塹) והוא היה מיושב על ידי בני שבט טאוקס, משבטי הילידים בטאיוואן.
ב-1875, במהלך השלטון של שושלת צ'ינג בטאיוואן, השם שונה לשינג'ו.
במסגרת הסכם שימונוסקי ב-1895 שינג'ו, כמו יתר טאיוואן, הועברה לשליטת האימפריה היפנית ושמה שונה לשינצ'יקו.
ב-1920 שינצ'יקו קיבלה מעמד של עיירה, וב-1930 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה האי הוחזר לידי הרפובליקה הסינית.
בהמשך אותה שנה שם העיר הושב לשינג'ו והיא קיבלה מעמד של עיר פרובינציאלית.
מבחינה מנהלית שינג'ו מחולקת ל-3 נפות (בסינית: 區): הנפה המזרחית (東區), הנפה הצפונית (北區) ונפת שְׂיָאנְגְשָׁאן (香山區).
הנפה הצפונית היא המרכז השלטוני של העיר.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה.
בעיר נמצא הפארק המדעי והתעשייתי שינג'ו (新竹科學工業園區), בו נמצאים מתקנים של 360 חברות היי-טק, בהן יצרנית השבבים TSMC.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ג'יאו טונג הלאומית (國立交通大學), אוניברסיטת צִ'ינְגְחְווָה הלאומית (國立清華大學) ואוניברסיטת ג'ונְגְחְווָה (中華大學).
שינג'י אונו (ביפנית: 小野 伸二; נולד ב-27 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן יפני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת קונסאדולה סאפורו מהליגה השנייה ביפן.
שיחק בעבר גם בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית, פיינורד רוטרדאם מליגת העל ההולנדית ובוכום מהבונדסליגה הגרמנית.
בין השנים 1998–2008 היה חלק מנבחרת יפן במדיה רשם 56 הופעות.
אונו זכה לכינוי טנסאי (天才), שמשמעותו "גאון" בשפה היפנית.
אונו נולד במחוז שיזואוקה, יפן.
בנעוריו שיחק בקבוצת הכדורגל של תיכון שימיזאו בעיר.
בשנת 1998 החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית.
בעונת הבכורה שותף ב-27 משחקי ליגה, בהם הבקיע 9 שערים.
בשנת 1999 זכה להתעניינות מצד קבוצות זרות, כאשר הוביל את נבחרת יפן עד גיל 20 לגמר אליפות העולם לנוער, שהתקיימה בניגריה.
בהמשך השנה נפצע בברכו, פציעה שהשביתה אותו עד לסיום העונה.
בעקבות הופעתיו בגביע הקונפדרציות שהתקיים בשנת 2001 הוחתם בפיינורד רוטרדאם ההולנדית.
בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לקבוצה לזכות בגביע אופ"א, לאחר ניצחון 3-2 במשחק הגמר על בורוסיה דורטמונד, והיה לכדורגלן היפני הראשון שזוכה בגביע אירופאי.
פציעות חוזרות גרמו לאונו להחמיץ משחקים רבים.
לאחר שהחמיץ את מרבית עונת 2004/05 החליטה פיינורד למכור את השחקן והוא שב לשחק באוראווה רד דיימונדס, בה חתם על חוזה לשלוש עונות.
לאחר ששיחק שתיים וחצי עונות בליגה היפנית עבר בחלון ההעברות של ינואר 2008 לקבוצת בוכום מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במהלכה בישל שני שערים.
הפציעות המשיכו להשבית את אונו ממשחק ובשתיים וחצי העונות ששיחק בקבוצה רשם רק 34 הופעות.
בסיום עונת 2009/10 ביקש מהקבוצה להשתחרר מחוזהו על מנת לשוב ולשחק ביפן.
בינואר 2010 חזר למחוז הולדתו לאחר שחתם בקבוצת שימיצו אס-פולס, ששילמה עבורו סכום של 300 אלף אירו.
לדבריו של אונו הבחירה בקבוצה נבעה מרצונו להתאחד עם אשתו ושני בניו שהתגוררו ביפן כל העת.
בשלוש עונותיו בקבוצה רשם 85 הופעות, בהן כבש 12 שערים.
בספטמבר 2012 הצטרף אונו לקבוצת וסטרן סידני וונדררס, שנוסדה באותה שנה והצטרפה לליגת העל האוסטרלית.
ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה וב-9 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו בליגה בבעיטת עונשין.
בינואר 2014 הודיעה הקבוצה כי בסיום העונה ישוב השחקן לשחק ביפן.
במאי 2014 הצטרף לקבוצת קונסאדולה סאפורו מהליגה השנייה ביפן והספיק לשחק בשבעת המשחקים האחרונים של העונה.
בעונת 2015 שותף ב-17 משחקים, בהם הבקיע צמד שערים.
אונו ערך את הופעת הבכורה בנבחרת יפן ב-1 באפריל 1998 במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית.
הוא היה חלק מהנבחרת במונדיאל 1998, במונדיאל 2002 ואולימפיאדת אתונה.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006, אך בשל פציעה הספיק לשחק רק במשחק אחד במסגרת המוקדמות.
פציעות מנעו ממנו לקחת חלק גם במשחקי גביע הקונפדרציות בשנת 2003 ו2005. בין השנים 1998 ו-2008 השתתף ב-56 משחקים והבקיע שישה שערים.
שין ספלינט הוא מונח המתייחס לכאב המופיע לאורך עצם השוק.
לרוב הכאב נגרם כתוצאה מנזקים מקומיים בעקבות עומסים חוזרים הנוצרים במהלך ריצה, קפיצה ועוד.
שין ספלינט עלול להיגרם עקב מספר גורמים, חיצוניים או פנימיים:
גורם ראשון הוא מתיחה של שריר השוק הקדמי "טיביאליס אנטריור" יכולה להופיע לאורכו, בצומת השריר או בגיד עצמו.
גורם נוסף הוא גירוי והיווצרות דלקת בגיד ובחיבור שלו או קרע בשריר הצמוד לעצם.
גורם שלישי- דלקת במעטפת העצם "פרייוסט"- הכוחות המופעלים על ידי שרירי השוק גורמים למשיכה או למתיחה של מעטפת העצם ולכן נוצרת דלקת.
עוד גורם קושר לתנועתיות - סיבוב כלפי מטה של כף הרגל מגביר לחץ על הרקמות הרכות בקרבת העצם, דבר המעורר כאבים ודלקות.
גורם אחרון קשור לחוסר גמישות במפרק הקרסול, הגורם לפציעות ברקמות רכות סמוך לעצם.
אם נועלים נעליים לא מתאימות או ישנות עלול להופיע הכאב.
גורם נוסף הוא הגברת קצב אימונים והפיכתו למהיר מדי.
עוד גורם הוא ריצה על משטחים קשים או תוכנית אימונים לא מאוזנת, משולבת בעומסים מוגברים (לא הדרגתיים).
אבחנה מדויקת חשובה מאוד משום שישנן פעמים בהן יכולות להיווצר בעיות נלוות בזמן ההחלמה.
הרופא יבדוק מהו מקור הכאב, אם שין ספלינט אינו הסיבה, אזי הוא יוודא שהמטופל אינו סובל משברי מאמץ.
הורדת התהליך הדלקתי על ידי טיפול בכאבים.
בשלבים הראשונים טיפול בקרח יעזור.
כשהדלקת נסוגה ניתן לחמם את האזור כדי להגביר זרימת דם שתסייע לרקמות להשתקם מהר יותר.
שיקום הפגיעה ברקמות הרכות ובשרירים הסמוכים לעצם השוק.
טיפול במגע לשרירי השוק ירגיע את המתח ויאפשר שיקום מהיר.
התאמת נעליים מתאימות לכף הרגל ולסגנון הריצה.
דיקור מערבי יבש לכאבי שרירים אקוטיים וכרוניים.
קירור של האזור הפגוע באמצעות חבילות קרח.
ניתן לבצע ארבע עד שש פעמים ביום למשך חמש עשרה דקות בכל פעם.
הרמת הרגל על משטח גבוה יותר כאשר הגוף במצב מאוזן.
הקפדה של צריכה מספקת של ויטמין D וסידן.
הקפדה על שמונה שעות שינה רצופות בלילה.
עשיית תרגילי חיזוק של שרירי השוק ועצמות השוק.
ביצוע טיפולי תחזוקה- אם האדם הוא ספורטאי לא מקצועי (טיפול בבית, בילדים) טיפולי תחזוקה יקטינו את הסיכוי להיפצע, ויאפשרו חזרה מהירה של הגוף לאיזון אחרי פעילות באינטנסיביות גבוהה.
ניתן לשמור על כושר בענפי ספורט שלא מפעילים לחץ על האזור, לדוגמה: שחייה ורכיבה על אופניים.
מתיחות לשרירי השוק לפני ואחרי פעילות גופנית.
שמירה על תזונה נבונה ואורח חיים מאוזן.
הליכה במגוון משטחי ריצה על מנת לחזק את עצם השוק.
שמירה על משקל גוף סביר ביחס לגובה.
שימוש במדרסים על מנת להפחית את העומס על הרגליים.