tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+הפקת ברודוויי (2024)פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס טוני2025המחזמר החדש הטוב ביותר"המוות נאה לה" הספר הטוב ביותר של מחזמרהשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמרמייגן הילטיג'ניפר סימרדהבימוי הטוב ביותר של מחזמרכריסטופר גטליהכוריאוגרפיה הטובה ביותרעיצוב התפאורה הטוב ביותר למחמרדרק מקלייןפסקול המקורי הטוב ביותרג'וליה מאטיסון ונואל קאריעיצוב התלבושות הטוב ביותר למחזמרפול טאזוול עיצוב התאורה הטוב ביותר למחזמרג'סטין טאונסנד
המוזיאון האלזסי הוא מוזיאון השוכן בעיר שטרסבורג, שבחבל אלזס בצפון-מזרח צרפת, במחוז ריין תחתון.
המוזיאון נפתח לקהל ב-11 במאי 1907, והוא מוקדש לחיי היומיום (בעיקר הכפריים) באלזס הקדם-תעשייתית ובתחילתה של התקופה התעשייתית.
במוזיאון יותר מ-5,000 מוצגים, והוא ידוע בעיקר בזכות שחזור הפנים של מספר בתים מסורתיים טיפוסיים.
המוזיאון כולל גם אוסף עשיר של פריטים המתעדים את חיי היומיום של יהודי אלזס.
המוזיאון מורכב ממספר בתים מתקופת הרנסאנס הבנויים בסגנון חציבת עץ מסורתי, על גדות נהר איל, בקיי סן ניקולס שבמרכז ההיסטורי של שטרסבורג.
בשנת 1917 נרכש המוזיאון על ידי עיריית שטרסבורג.
מוזיאון קטן נוסף גם באותו השם שוכן בעיר אגנו, במרחק של 30 קילומטרים צפונית לשטרסבורג.
המוזיאון הבריטי הוא אחד מהמוזיאונים הגדולים והמפורסמים בעולם.
המוזיאון מציג בעיקר עתיקות ויצירות אומנות ונמצא בשכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון.
הוא נוסד בשנת 1753 על ידי סר הנס סלואן, מדען ופיזיקאי ונפתח לראשונה לציבור ב־15 בינואר 1759. במוזיאון יותר משמונה מיליון מוצגים.
המוזיאון הבריטי מציג כיום בעיקר עתיקות, אולם בעת הקמתו נועד המוזיאון להיות "מוזיאון כללי".
אופי זה אפיין את האוסף הראשון שנתרם למוזיאון על ידי סר הנס סלואן, חדר הפלאות שלו, שכלל 40,000 ספרים, טקסטים, פוחלצים, מאובנים, 7,000 תחריטים של אלברכט דירר, וכן עתיקות ממצרים, יוון, רומא, המזרח התיכון, המזרח הרחוק והאמריקות.
חוק ייסוד המוזיאון עבר ב־7 ביוני 1753, ובעקבותיו נוספו מספר ספריות לאוסף סלואן.
בשנת 1753 נקבע כי לאוצרות המוזיאון יתווספו ספרי הספרייה הקוטוניאנית (The Cottonian Library), הכוללת אוסף ספרים של סר רוברט קוטון (חלקם ספרים מהתקופה האליזבתנית) ואוסף הספרים של הספרייה ההרליאנית (the Harleian library) – אוספי הרוזנים מאוקספורד.
בשנת 1757 התווספה גם "הספרייה המלכותית הישנה" – אוצר כתבי יד שנאספו על ידי שליטיה של בריטניה.
אוספים אלה הם הבסיס לספרייה הבריטית של ימינו וכוללים את כתבי הקודש של לינדיספארן ואת העותק היחיד הקיים של ביאוולף.
חבר המנהלים של המוזיאון (שעד 1963 עמדו בראשו הארכיבישוף מקנטרברי, הלורד צ'נסלור (שר המשפטים ויו"ר בית הלורדים) ויו"ר בית הנבחרים הבריטי) בחר בשנת 1753 את בית מונטגיו בבלומסברי כמיקום נאות למוזיאון.
הבית נקנה ממשפחת מונטגיו עבור 20,000 לירות שטרלינג.
אחד הבניינים שהוצעו לחבר הנאמנים היה בית בקינגהאם, המהווה כיום חלק מארמון בקינגהאם, אך זה לא נבחר בשל עלותו ומרחקו ממרכז העיר.
המוזיאון קיבל לאחר הקמתו מספר מתנות, בהן ספריית תומאסון וספרייתו של דייוויד גאריק.
סר ויליאם המילטון, שגריר בריטניה לנאפולי, תרם את אוסף העתיקות היווני והרומי של המוזיאון בשנת 1782.
לאחר מפלת צרפת בקרב הנילוס בשנת 1801 רכש המוזיאון פסלים מצריים רבים ובהם אבן רוזטה.
בשנת 1805 קיבל המוזיאון את אוסף טאונלי ובשנת 1816 את שיש אלגין הידוע.
בשנת 1822 תרם המלך ג'ורג' השלישי למוזיאון את ספרייתו ובה 65,000 ספרים, 19,000 עיתונים, מפות ותרשימים.
מאחר שהמקום במוזיאון צר מלהכיל את כל המוצגים, בשנת 1845 נהרס המבנה ונבנה באותו אתר מבנה חדש, בסגנון נאו קלאסי, שתוכנן על ידי האדריכל סר רוברט סמירק.
תחת ניהולו של הספרן האיטלקי אנטוניו פאניצי ריבעה ספריית המוזיאון את גודלה והפכה לספרייה הלאומית של בריטניה.
לבקשתו נבנה במרכז המבנה חדר קריאה מעגלי, על פי תכנונו של האדריכל סידני סמירק, בנו של רוברט סמירק.
עד שנת 1887 היו אוספי הטבע (פוחלצים, צמחים ומאובנים) מרכיב עיקרי במוצגי המוזיאון.
מוצגים אלה הועברו למוזיאון להיסטוריה של הטבע באותה שנה.
האוספים האתנוגרפיים הועברו ל"מוזיאון האנושות" בפיקדילי, אך הושבו למוזיאון למחלקה האתנוגרפית החדשה שלו, בשנת 2000.
מבנה המוזיאון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1972 נערכה במוזיאון תערוכה זמנית בשם "אוצרותיו של תות ענח' אמון", שבה צפו 1,694,117 מבקרים.
באותה שנה העביר הפרלמנט את חוק הספרייה הבריטית המפריד את אוסף כתבי העת מאוספי המוזיאון.
החוק המליץ להעביר את הספרים לאתר נפרד באזור סנט פנקראס – מעבר שאירע לבסוף רק בשנת 1997.
בשל העברת הספרייה הוחלט להרוס את כל המבנים בחצר ולבנות מעליה תקרת זכוכית על פי תכנונו של סר נורמן פוסטר – תוכנית שהסתיימה בשנת 2000.
החצר הגדולה על שם המלכה אליזבת השנייה תוכננה על ידי משרד האדריכלים פוסטר ושות', ונפתחה לראשונה לציבור בשנת 2000. החצר היא החצר המכוסה הגדולה ביותר באירופה.
תקרת החצר מורכבת מ־1656 לוחות זכוכית שצורתם עוצבה במיוחד.
במרכז החצר נמצא חדר הקריאה של המוזיאון, שהיה בעבר חדר הקריאה של הספרייה הבריטית.
רבים מאוצרות המוזיאון נלקחו מארצות אחרות במאות ה־18 וה־19, והם מעוררים ויכוחים ציבוריים ברחבי העולם.
שיש אלגין וברונזת בנין הם האוספים הידועים ביותר במוזיאון, המעוררים סערות רבות.
חדשות לבקרים עולות קריאות להשבת אוספים אלה ליוון ולניגריה, בהתאמה, ממצרים ועד הודו.
המוזיאון סירב לכל קריאות אלה, בטענה שהדבר ירוקן את המוזיאון הבריטי מאוספיו (וכך גם את שאר המוזיאונים הגדולים בעולם).
המוזיאון טען כי חוק המוזיאון הבריטי משנת 1963 אוסר על המוזיאון למכור את מוצגיו, אפילו את המוצגים הרבים שאינם בתצוגה.
תשובה זאת של המוזיאון גררה ביקורת על עצם זכותו של המוזיאון להחזיק במוצגים אשר אינם מוצגים לציבור.
תומכי המוזיאון טוענים כנגד הביקורת, כי המוזיאון שומר על המוצגים לדורות הבאים, ואלמלא שמירה זאת יהרסו המוצגים או יאבדו.
כמו כן טוענים תומכי המוזיאון כי במרבית הארצות שמהן נלקחו המוצגים אין המומחיות והיכולות לשמור ולשמר את המוצגים.
טענה נוספת לשימור המוצגים במוזיאון מסתמכת על היתרון ההשוואתי של הצגת מוצגים ממקומות שונים בעולם זה לצד זה.
נימוק נוסף לטובת שימור מוצגי אמנות ודת במוזיאון הוא שבארצות המוצא של המוצגים - מוצגים שביניהם יש אוצרות מורשת תרבות עולמית - המוצגים מושחתים עקב הזנחה ולעיתים קיימים השחתה ואף הרס מכוון שלהם מטעמי פונדמנטליזם דתי, למשל בהודו, בפקיסטן, במצרים, בסוריה, בעיראק ב-2016 ועוד.
מוצגים שנהרסו בפיצוץ בנמל ביירות ב-2020 שוקמו על ידי המוזיאון הבריטי.
שיש אלגין – אפריז הפרתנון.
ציורים והדפסים של אלברכט דירר ובהם אחד ההדפסים של הקרנף של דירר
פפירוסים מאוסף אנתוני צ'ארלס האריס, ביניהם פפירוס האריס הגדול
תבליטי ציד האריות של אשורבניפל
המוזיאון נמצא בלונדון, בקרבת כיכר ראסל, וניתן להגיע אליו באמצעות הרכבת התחתית בתחנות "כיכר ראסל", "הוברן" או "דרך טוטנהם קורט".
המוזיאון הארמני הוא מוזיאון ברובע הארמני בירושלים, המציג את ההיסטוריה והתרבות של העם הארמני.
במוזיאון מוצגים מההיסטוריה ומהתרבות של העם הארמני, כולל ציורים, צילומים, יצירות אמנות, ממצאים ארכאולוגיים, כלי חרס, תבליטי אבן, ומוצגים מהפולקלור הארמני.
כמו כן מוצג מידע על בית הדפוס הראשון בארץ, שנוסד ב-1833 על ידי ארמנים.
חלק מהתצוגה מתייחס לרצח העם הארמני שהתרחש במלחמת העולם הראשונה.
המוזיאון שוכן במבנה שנבנה בשנת 1853 ושימש בעבר כאכסניית סמינר הכמרים הארמניים.
בתקופה בה שימש המבנה כסמינר כמרים, הוא היה בית יתומים עבור ילדים רבים שהוריהם נספו בשואה הארמנית.
המבנה הפך למוזיאון בשנת 1975, כאשר נבנה סמינר הכמרים החדש ברובע הארמני.
המבנה הוא בעל שתי קומות, וכמו יתר מבני הרובע הארמני בנוי סביב חצר פנימית ובה גן קטן, כאשר אל החצר פונה ארקדת קשתות.
ב-2022 הועבר פסיפס הציפורים הארמני אל המוזיאון.
המוזיאון הגרמני הוא מוזיאון מדע השוכן בלב העיר מינכן שבגרמניה.
מוזיאון זה הוא אחד המוזיאונים הגדולים בעולם בנושאי מדע וטכנולוגיה.
מוצגים בו כ-28,000 מוצגים בחמישים תחומים של מדע וטכנולוגיה.
המוזיאון, הנמצא ברובע לודוויגספורשטאדט-איזרפורשטאדט על אי בנהר האיזר, הוא אחת מאטרקציות התיירות המרכזיות של מינכן, מדי שנה מבקרים בו כ-1.7 מיליון איש.
למוזיאון שני סניפים נוספים האחד בסמוך לעיר והשני בבון.
יוזם המוזיאון, הרוח החיה בהקמתו ומנהלו הראשון היה המהנדס אוסקר פון מילר.
ביוזמת פון מילר התקיימה ב-5 במאי 1903 פגישה של קבוצת אנשי מדע ותעשייה בולטים, ביניהם הפיזיקאי וילהלם רנטגן והממציא רודולף דיזל.
כבר בפגישה הזו נתרמו 250,000 מרק לצורך הקמת המוזיאון והוקמה ועדה מכינה לקידום התוכנית.
ביוני 1903 לודוויג השלישי, מלך בוואריה הפך לפטרון של המוזיאון.
באותו זמן עיריית מינכן תרמה את האי בנהר לצורך הקמת מבנה הקבע של המוזיאון.
ההחלטה הרשמית להקים את המוזיאון התקבלה ב-28 ביוני בפגישת איגוד המהנדסים הגרמני.
ב-12 בנובמבר 1906 נפתחה תצוגה זמנית במבנה של המוזיאון הבווארי הלאומי, זאת בנוכחות הקיסר הגרמני.
למחרת הונחה אבן הפינה למבנה הקבע של המוזיאון.
המוזיאון במבנה הקבע שלו נפתח רק ב-1925.
תצוגת המכרות במרתף הבניין נחשבת לאחת האטרקציות המרכזיות של המוזיאון
המוזיאון החדש הוא מוזיאון הממוקם צפונית למוזיאון הישן באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
המוזיאון נבנה בין השנים 1843–1855 על פי תוכניות של האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר, תלמידו של האדריכל קארל פרידריך שינקל.
מבנה המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק קירותיו החיצוניים נותרו לעמוד.
המוזיאון שוקם והוא נפתח לקהל מחדש באוקטובר 2009. המוזיאון מכיל את מוצגי מצרים העתיקה, אשר הוצגו במוזיאון קודם למלחמת העולם השנייה, ועד פתיחת המוזיאון החדש הוצגו במוזיאון הישן.
המוזיאון החדש היה השני מבין המוזיאונים שנבנו באי המוזיאון.
מוזיאון זה נבנה כהרחבה של המוזיאון הישן על מנת להכיל את האוספים הגדלים והולכים של המוזיאון.
אוספים אלה כללו אוספים של יציקות גבס, את האוסף המצרי של המוזיאון, אוסף התחריטים (Kupferstichkabinett), האוסף הפרה היסטוריה והאוספים ההיסטוריים (Museum der vaterländischen Altertümer) והאתנוגרפיים.
במהלך השנים שחלפו מאז הקמת המוזיאון, הפך המוזיאון ממוזיאון כללי (כמו המטרופוליטן והמוזיאון הבריטי) לסדרה של מוזיאונים מתמחים.
כך הפכו האוספים המפורטים לעיל למוזיאון המצרי ולמוזיאון האתנוגרפי של ברלין.
מבנה המוזיאון עצמו היה המבנה הראשון המונומנטלי שנבנה בפרוסיה שכלל טכנולוגיות בנייה מודרניות תוך שימוש בשלד ברזל להקמת המבנה, ובמנועי קיטור לבניית יסודות המבנה.
עבודות הקמת המבנה החלו ב-19 ביוני 1841 בפיקוחה של ועדה שהוקמה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי אשר כללה את אוצר המוזיאונים המלכותיים, איגנץ פון וולפרס (Ignaz von Wolfers) וכן את פרידריך אוגוסט שטילר (אשר מונה, על ידי ממשלת פרוסיה בהוראת המלך, ב-8 במרץ 1841, לאחראי על ההקמה).
בשל האדמה הבוצית של אתר הבנייה נדרש להקים את המבנה על 2344 עמודי עץ שאורכם בין 6.9 ל-18.2 מטרים.
על מנת להכניס את עמודי היסוד לאדמה נעשה שימוש במנוע קיטור בעוצמה של 5 כוחות סוס, כמו כן מנוע זה הפעיל את המשאבות ששאבו את המים מיסודות המבנה.
היה זה הפעם הראשונה שנעשה שימוש באמצעים מכניים בהקמת מבנה בפרוסיה.
ב-6 באפריל 1843 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה (לאחר שנבנו יסודות המבנה ומרתפיו).
בניית קירות המבנה הושלמה בשלהי שנת 1843 וכרכוב המבנה הושלם בשנת 1844. בשנת 1845 הונחו קורות הברזל אשר תמכו בתקרות המבנה (לראשונה נעשה שימוש בקורות ברזל תעשייתיים בבניית מבנה ציבור בפרוסיה).
בשנים 1846–1847 נבנו חזית המבנה המעוטרת, הפסלים המעטרים את המבנה, וחדרי המדרגות המעוטרים שיש.
מהפכת 1848 עיכבה את סיום בניית המוזיאון אשר נפתח לציבור בשנת 1855, אולם ציורם של ציורי הקיר במבנה הושלם רק בשנת 1866.
המבנה עד למלחמת העולם השנייה
לאחר פתיחת המוזיאון הוצגו בו האוספים המצרי, הפרוסי והאתנוגרפי, בקומת הקרקע; אוספי יציקות הגבס של פסלים יוונים ורומיים וכן אמנות ביזנטית, אמנות גותית ואמנות רנסאנס הוצגו בקומה הראשונה של המוזיאון; אוסף אמנות ימי הביניים, אוסף התחריטים וחדר פלאות, אוסף הדגמים הארכיטקטוניים ואוספי הרהיטים, כלי החרס והזכוכית הוצגו בקומה השנייה.
בשל גודלם של האוספים החל המוזיאון להקים מוזיאונים נפרדים בנושאים שונים ולהעביר אליהם את אוספיו.
כך בשנת 1873 נוסד המוזיאון לאנתרופולוגיה (Völkerkundemuseum) שעבר לבניין נפרד ברחוב קוניגרטצר בשנת 1886 (מבנה זה נהרס לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה).
המוזיאון למלאכות (Kunstgewerbemuseum) שנוסד בשנת 1875 קיבל את אוספי הזכוכית הרהיטים והחרס (כ-7,000 מוצגים) ועבר למבנה אחר ה-מארטין גרופיוס באו (Martin-Gropius-Bau) בשנת 1881.
בשטחים שפונו בקומה הראשונה של המוזיאון החדש הוצג האוסף המצרי ההולך וגדל, ובשטחים שפונו בקומה השנייה הוצגו מוצגים נוספים של אוסף התחריטים שגדל.
בין השנים 1883–1887 נוספה קומת ביניים למבנה (שלא ניתן היה לראותה מחוץ למבנה) ובקומה זו הוצגו יציקות הגבס - אוסף שהלך וגדל במהלך המאה ה-19, עד שהפך לגדול באוספים אלה בעולם.
בראשית המאה ה-20 הוחלט להפסיק להציג אוסף זה (המדובר באוסף של יציקות גבס של פסלים רומיים שהיה נפוץ במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפסיק להיות פופולרי - ציבור החל להעדיף לראות יצירות מקוריות על פני העתקי גבס) ולהעבירו לאוניברסיטת ברלין.
האוסף נהרס לחלוטין בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה.
במקום שהתפנה בקומה הראשונה של המבנה הוצגו אוספי הפפירוס של המוזיאון המצרי.
בין השנים 1919–1923 כוסתה החצר היוונית בגג זכוכית, ונוספה קומה שנייה לחצר במטרה להציג את הממצאים הארכאולוגיים של אל עמרנה.
בשנת 1939 נסגרו האוספים ומספר רב של חפצי אמנות הוסרו ואובטחו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס המוזיאון כמעט לחלוטין: ב-19 בנובמבר 1943 נשרף גרם המדרגות המרכזי עם ציורי קיר ומוצגים נוספים, ב-23 בנובמבר 1943 נפגע הבניין בהפצצות ישירות.
הפצצות נוספות במהלך פברואר 1945 הרסו את כל האגף הצפוני של המוזיאון וחלק מהאגף הדרומי (לרבות האגף המחבר את המוזיאון החדש עם המוזיאון הישן).
המוזיאון מאז מלחמת העולם השנייה
מרבית שטחי המוזיאון החדש נהרסו בהפצצות ולא ניתן היה להשתמש בהם.
מוזיאונים אחרים באי המוזיאונים השתמשו בחלקי המבנה ששרדו כשטחי מחסנים.
עבודות השיקום של המבנה החלו בשנת 1986 אולם הופסקו זמן קצר לאחר מכן בשל קשיים להשיג מימון לשיקום.
בשל הזמן שחלף, פגעי מזג האוויר, ועבודות השיקום החלקיות נהרסו חלקים מהמבנה אשר שרדו את הפצצות מלחמת העולם השנייה (בהם החצר המצרית).
במסגרת ההכנות לשיקום המבנה הוסרו עיטורי הקירות ששרדו וחלקים מהמבנה ואוחסנו במקום נפרד.
לאחר מכן החלו עבודות חיזוק היסודות והוצאת הפסולת ושרדי המבנה שעמדו על סף קריסה.
רק עם סיום עבודות הניקוי והחיזוק החלו עבודות שחזור המבנה.
עבודות השחזור הסתיימו בשנת 2009 בעלות של 295 מיליון אירו.
החזית הצפון מערבית והחזית הדרום מזרחית של המבנה, אשר נהרסו לחלוטין בהפצצות מלחמת העולם השנייה שוקמו על פי תוכניות של האדריכל האנגלי דייוויד צ'יפרפילד בהתבסס על התוכניות המקוריות של המבנה.
המבנה נפתח לקהל ב-16 באוקטובר 2009 ומציג את אוספי המוזיאון המצרי שהוצגו עד אז בבניין המוזיאון הישן, וכן את המוצגים מהמוזיאון הפרה היסטורי (שהוצגו קודם לכן בשלוס שארלוטנברוג).
במסגרת תוכנית האב של אי המוזיאונים התמנה האדריכל האיטלקי ג'יאורג'יו גראסי, והוא תכנן את שיפוץ המוזיאון.
בתחילת העבודות התברר שבמוזיאון העתיק לא היו תקנים מודרניים כמו הגנה מאש, מיזוג אוויר ועוד.
לכן רצה גראסי לבנות אגף חדש וכן תעלה שתחבר בין האגף הישן לחדש.
תוכנית זו לא התקבלה ובמקומו מונה האדריכל דייוויד צ'יפרפילד לשקם את המוזיאון החדש.
הוא לא רצה לשחזר את המוזיאון, אלא לעשות בו שימור משלים: חלקים השאיר כמות שהם וחלקים בנה בצורה מודרנית לחלוטין, כך שיהיה ברור מה הישן ומה החדש.
למשל, הוא החזיר את המדרגות, אך לא בנה אותן כפי שהיו בעבר אלא בצורה מודרנית יותר.
בחצר הוא השאיר את קירות פגועים למחצה, ורק חיזק אותם.
במרכז העלה עמודי בטון מודרניים שיחזיקו תקרה גבוהה שתיצור חללי תצוגה.
את כל החלקים החדשים בנה מבטון לבן.
את החלקים הישנים שלא נהרסו לחלוטין השאיר ושיפץ, כך שהמבנה מורכב מטלאים טלאים של ישן וחדש.
הוא לא השתמש בלבנים חדשות אלא בלבנים הישנות.
הקירות בנויים חציים מלבנים ישנות וחלקם מלבנים חדשות והגבול בין שני הסוגים ברור לגמרי.
הוא בנה את התקרה הישנה בשיטה העתיקה בה נבנתה במקור, אולם הכיפות החדשות נבנו בשיטות מודרניות.
בזמן השיפוץ הגרמנים דרשו שחזור של המדרגות כפי שהיו במאה ה-19. האדריכל צ'יפרפילד היה קשוב לכך והחליט לצרף צוותי חשיבה ציבוריים, ולכן התכנון והבנייה לקחו 20 שנה.
מכיוון שהמבנה נטה על צידו בשל הפצצות מלחמת העולם השנייה, ביצעו בעת השיפוץ מעין הקפאה של הקרקע: הציפו את היסודות במים והקפיאו אותם, כך שניתן יהיה לחתוך מסביב והמבנה יישאר עומד על פיסות הקרקע הללו.
בתכנון מבנה המוזיאון המשוקם נלקח בחשבון צפי של 4 מיליון מבקרים מדי שנה (כיום מבקרים במוזיאון הישן כ-1.5 מיליון מבקרים מדי שנה), ועל כן הוחלט שהכניסה למתחם המוזיאונים כולו תהיה במבנה נפרד (גלריית ג'יימס סימון).
בתוכנית השיקום הכוללת צפוי המוזיאון החדש להיות מקושר במעברים תת-קרקעיים ליתר מוזיאוני האי.
ב-17 באוקטובר 2009 נפתח המוזיאון מחדש, לאחר ששוקם בעלות של 233 מיליון אירו.
זהו המוזיאון האחרון מבין מוזיאוני אי המוזיאונים ששוקם ונפתח.
עם השלמת שיקומו הסתיים השיפוץ של מתחם "אי המוזיאונים".
האדריכל המשקם החליט להשאיר במספר קירות רסיסי פצצות מקוריים וכן ציורי קיר שנשחקו כעדות להיסטוריה של המוזיאון.
בשנת 2016 דלפה מהמוזיאון סריקה תלת-ממדית של פסל נפרטיטי, היצירה המפורסמת ביותר המוצגת שם.
המוזיאון דרש ייחוס על הסריקה ושימוש בלתי מסחרי בה, לפי תנאי הרישיון שהטביע בתחתית הפסל המקורי, אך לא היו למוזיאון זכויות יוצרים על פסל שנוצר בשנת 1345 לפני הספירה.
1) החצר היוונית 2) החצר המצרית 3) האולם המרכזי 4) "החדר הפטריאוטי" - מוצגים מפרוסיה 5) האולם הדרומי 6) אולם הקשתות 7) האולם האתנוגרפי 8) האולם מאחורי המדרגות 9) האולם ההיסטורי 10) ההיפוסטיל 11) חדר הקברים מצריים 12) האולם המיתולוגי
13) המדרגות המרכזיות 14 ) חדר בכחוס 15) החדר הרומי 16) הכיפה הדרומית 17) החיבור למוזיאון הישן18) אולם ימי הביניים19 ) חדר ברנרד מהילדשיים 20) החדר המודרני 21) החדר היווני22) חדר לאוקון 23) חדר אפולון 24) חדר הכיפה הצפונית 25) החדר הנובי
צורתו של מבנה המוזיאון מלבנית, אורכו 105 מטרים ורוחבו 40 מטרים.
צלעו הארוכה של המוזיאון ממוקמת מכיוון צפון לדרום, וצלעו הקצרה מכיוון מזרח למערב.
מבנה המוזיאון מקביל לנהר השפרֶה.
גשר חיבר את מבנה המוזיאון החדש למוזיאון הישן.
מבנה גשר זה היה ברוחב 7 מטרים ובאורך 24.5 מטרים, ונתמך על ידי שלוש קשתות.
מבנה הגשר נהרס במלחמת העולם השנייה.
שלושת אגפי המבנה הקיפו שתי חצרות פנימיות: החצר המצרית (הצפונית) והחצר היוונית (הדרומית).
תקרת הזכוכית של החצר המצרית הותקנה עם הקמת מבנה המוזיאון.
החצר היוונית קורתה בתקרת זכוכית בין השנים 1919 ו-1923.
המוזיאון הגרמני להיסטוריה המכונה גם הצויגהאוס הוא מוזיאון הנמצא במבנה העתיק ביותר בשדרת אונטר דן לינדן שבמרכז ברלין בסמוך לאי המוזיאונים.
מבנה הנשקיה (הצויגהאוס) נבנה בין השנים 1695 ו-1706 על ידי האלקטור של ברנדנבורג פרידריך השלישי.
המבנה נבנה על ידי האדריכל יוהאן ארנולד נרינג (Johann Arnold Nering) בסגנון הבארוק על מנת לשמש כנשקיה עבור השטאדטשלוס הסמוך.
לאחר מותו של נרינג פיקחו האדריכלים ז'אן דה בודט (Jean de Bodt), מרטין גרונברג (Martin Grünberg) ואנדריאס שולטר (Andreas Schlüter) על עבודות הבנייה.
בשנת 1875 הפך המבנה למוזיאון הצבא.
במלחמת העולם השנייה נפגע המוזיאון בצורה קשה מההפצצות, אולם בין השנים 1949- 1965 שוקם המבנה על מנת לשמש כמוזיאון הגרמני להיסטוריה.
המוזיאון הגרמני להיסטוריה נוסד בשנת 1987 על ידי קנצלר גרמניה הלמוט קוהל וראש עיריית ברלין אברהאד דיפגן לרגל יובל 750 השנים ליסוד ברלין.
בקומתו השנייה של מבנה המוזיאון מוצגת ההיסטוריה של גרמניה מאז התקופה רומית ועד מלחמת העולם הראשונה.
בקומתו הראשונה של המבנה מוצגת ההיסטוריה של גרמניה בתקופת שתי מלחמות העולם, וכן בתקופת היותה מדינה מחולקת.
ביוני 2003 נבנה אגף חדש למוזיאון בתכנונו של איי אם פיי.
בשנת 2006 שופץ בניין הצויגהאוס.
המבנה שימש כמבנה הקזינו בסרט משנת 1998 ראן לולה ראן.
המוזיאון היהודי בברלין הוא מוזיאון המצוי במרכז ברלין המציג את ההיסטוריה של יהדות גרמניה מאז ראשית ההתיישבות היהודית בעיר ועד ימינו.
המוזיאון היהודי הראשון בברלין בוסס על אוסף היודאיקה והמטבעות של אלברט וולף מדרזדן אותו תרם לקהילה היהודית ברלין.
האוסף פותח למוזיאון על ידי ד"ר קרל שוורץ שהיה מנהלו הראשון של המוזיאון.
המוזיאון נפתח ב-24 בינואר 1933 ברחוב אוראניינבורג (Oranienburger Straße), שישה ימים בדיוק לפני עליית הנאצים לשלטון.
בין אוצרות המוזיאון היה אוסף מדליות מלכותיות כתובות עברית, וציורים של אמנים יהודים מודרניים כגון לסר אורי, מקס ליברמן, שמואל הירשנברג וארנולד צדיקוב.
שוורץ ברח מגרמניה, עלה לישראל ומונה על ידי ראש עיירת תל אביב מאיר דיזנגוף למנהל הראשון של מוזיאון תל אביב.
את עבודת האוצרות והניהול המשיכו רחל וישניצר-ברנשטיין ופרנץ לנדסברגר.
בשנת 1938 הורה השלטון הנאצי על סגירת המוזיאון כחלק מחוקי נירנברג, היצירות שלו נבזזו, חלקן אבדו וחלקן נמצאות כיום בפולין.
בשנת 1961 התקיים בבית הקהילה היהודית בברלין מוזיאון יהודי שכלל תשמישי קדושה ומידע על תולדות הקהילה.
בשנת 1971 החליטה עיריית ברלין להקים מחדש מוזיאון יהודי, במסגרת פיתוח המוזיאון העירוני של מערב ברלין.
בשנת 1975 הוקם "האיגוד להקמת המוזיאון היהודי".
המוזיאון עצמו נפתח בשנת 1978 כחלק מאגפי מוזיאון ברלין.
בשנת 1999 הפך המוזיאון למוסד עצמאי, ועבר למבנה שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד במרכז ברלין.
המוזיאון נפתח רשמית במעונו החדש בשנת 2001.
בשנת 2011, במלאת עשר שנים לפתיחתו, קיבלה מטעמו קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את פרס הפיוס והסובלנות.
מנהל המוזיאון מאז הקמתו המחודשת היה מייסדו, פרופ' מייקל בלומנטל, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בסוף שנת 2014 מונה פרופ' פטר שפר למנהל המוזיאון.
ביוני 2019 התפטר מתפקידו לאחר שציוץ ביקורת, על רקע גינוי שהעביר הפרלמנט הגרמני נגד ארגון ה-BDS, התפרסם בחשבון הטוויטר של המוזיאון ועורר סערה תקשורתית.
המוזיאון מורכב משני מבנים: המבנה הישן (חלק מה-Kammergericht) והמבנה החדש - בניין ליבסקינד.
בין המבנים חיבור תת-קרקעי בלבד.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי ליבסקינד בגישת הדה-קונסטרוקטיביזם, זרם אדריכלי שליבסקינד הוא אחד ממוביליו.
המבנה עצמו תוכנן מבלי להתחשב בתצוגות האמורות להיות מוצגות בו, אלא כמוצג בפני עצמו שמטרתו לסמל את ההיסטוריה והתרבות של יהדות גרמניה.
מבנה המוזיאון עצמו הוא יצירת אמנות פיסולית שניתן בה דגש על הסמליות יותר מאשר על הפונקציונליות.
צורת המבנה כצורת זיגזג או ברק.
המבנה מצופה אבץ וחלונות המבנה מפוזרים בקירות המבנה בצורה רנדומלית.
מבנה המוזיאון ומיקום חלונותיו נוצרו על ידי ליבסנקינד בכך שלקח את מפת העיר ברלין וקישר עליה בקווים את האתרים היהודיים בעלי החשיבות בעיר, וכן בתים של יהודים שגורשו מהעיר למחנות ההשמדה בתקופת השואה.
הצורה האקראית שנוצרה היוותה את הבסיס לתכנון המבנה ומיקום חלונותיו.
למבנה המוזיאון אין יציאה לרחוב.
הכניסה למוזיאון היא דרך מעבר תת-קרקעי מהמבנה הישן של המוזיאון.
מעבר תת-קרקעי זה מסמל את הקשר הבלתי מנותק בין ההיסטוריה של גרמניה לבין ההיסטוריה של היהדות - קשר שלדברי המתכננים נותר בלתי מנותק גם כשהיה סמוי מן העין.
המעבר התת-קרקעי מוביל לשלושה מסדרונות (הנקראים "שלושה צירים").
אין מסלול עיקרי לעבור במוזיאון, דבר שנעשה במכוון במטרה להביא לרגשות של בלבול ותעייה בקרב המבקרים במוזיאון.
ציר המוות ומגדל השואה – ציר זה מוביל למגדל השואה - מגדל בטון שאין בו מוצגים.
לאורך הקירות של ציר זה מוצגים חפצים שהיו שייכים למשפחות יהודיות שנספו בשואה.
לצד כל חפץ מסופר על המשפחה וכיצד החפץ הגיע למוזיאון.
במגדל עצמו אין תאורה למעט מחרך אחד הפתוח לרחוב.
דרך חרך זה שומעים את קולות הרחוב.
המגדל עצמו בלתי ממוזג ועל כן המבנה חם מאוד בקיץ וקר מאוד בחורף, בהתאם לטמפרטורת הסביבה.
מגדל זה משמש מחד מקום לזיכרון ולמחשבה, ומאידך מהווה מעין סמל למחבואים בהם נאלצו היהודים להסתתר בתקופת השואה.
ציר הגלות וגן הגלות – מסדרון זה מוביל לגן ובו 49 עמודי בטון זקופים - הבנויים על פני משטח הנוטה בזווית של 12 מעלות.
חוסר ההתאמה בין זקיפות העמודים ביחס למשטח הנטוי - לבין הכיוון של כח המשיכה - יוצר אצל המשוטט בין העמודים תחושות סחרחורת ובחילה קשות - המדמות את תחושותיהם של היהודים אשר נעקרו מהמקום בו נולדו ואשר בו חיו אבותיהם משך דורות רבים, ונאלצו לחפש לעצמם ארצות אחרות בהן יוכלו לחיות.
גן זה מזכיר במידת מה את האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בצורתו, אולם בראש 49 העמודים גדלה צימחיה המצלה על הגן (48 עמודים כנגד שנת 1948 בה נוסדה מדינת ישראל, ועמוד אחד נוסף המסמל את העיר ברלין).
ציר זה מסמל את בריחת יהודי גרמניה מגרמניה בשל עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
ציר ההמשכיות – הוא מסדרון החוצה את שני הצירים האחרים - על מנת לסמל את המשכיות קיומה של היהדות וקיומם של היהודים על אף השואה, את המשכיות ונצחיות תרומתם של היהודים לתרבות הגרמנית והעולמית על אף עזיבת גרמניה ועל אף השואה, ואת התחדשות הקיום היהודי בגרמניה לאחר השואה.
בקצה ציר זה גרם מדרגות דרכו נכנסים לאגף המוזיאון בו מוצגת תערוכה המציגה את ההיסטוריה של יהודי גרמניה.
גרם המדרגות ממשיך עד לגג המבנה - וחסום בסופו - כדי לסמל את הקטיעה בהיסטוריה של יהדות גרמניה.
במבנה המוזיאון יש חללים ריקים הנקראים "חללי זיכרון" - חללים אלה בין אולמות התצוגה נועדו להצביע על החלל שנוצר בהיסטוריה של העם היהודי בשל השואה, כמו גם החלל שנוצר, באירוניה מצמררת - בהיסטוריה של גרמניה ושל העיר ברלין.
המבקר נתקל בחללים אלו במהלך הביקור, בחלק מן החלונות בהם הוא מציץ מדי פעם באקראי.
אחד החללים אינו ריק לחלוטין, ומוצגת בו יצירתו של הפסל הישראלי מנשה קדישמן: "שלכת", הכוללת כ-10,000 "פרצופים זועקים" עשויים פלדת קורטן.
יצירה זו משמיעה קולות חריקה צורמים כאשר הקהל הולך עליה.
חלק מהמבקרים נרתעים מלדרוך על פרצופי הפלדה הזועקים, בשל הזעזוע המחריד הנגרם למהלכים.
המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי או המוזאון האתנוגרפי הפתוח של גאורגיה גיאורגי צ'יטאיה (בגאורגית: გიორგი ჩიტაიას სახელობის ეთნოგრაფიული მუზეუმი ღია ცის ქვეშ) הוא מוזיאון פתוח, בטביליסי גאורגיה, המציג דוגמאות של הארכיטקטורה העממית ומלאכת-יד מכל מחוזות גאורגיה.
המוזאון נוסד ב-27 באפריל 1966, ונקרא על שם האתנוגרף הגאורגי, גיאורגי צ'יטאיה.
מ-30 בדצמבר 2004 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון הלאומי הגאורגי.
המוזיאון ממוקם ממערב לאגם הצבים על גבעה המשקיפה על רובע ואקה בטביליסי.
במקום זה היה בעבר כפר והועברו אליו מבנים מכל מחוזותיה ההיסטוריים של גאורגיה.
שטח המוזיאון מכסה 520 דונם המסודרים ב-14 אזורים, ומציגים כ-70 מבנים ומעל ל-8,000 מוצגים.
תערוכת המבנים מאופיינת בבתי אבן בעלי גג שטוח בסגנון גאורגי עתיק המכונה "דָרבָּזי" ממזרח גאורגיה, בתי עץ מרושתים בעלי גג גמלוני מקש או מקרשים ממערב גאורגיה, מגדלי-שמירה מהמחוזות ההרריים של גאורגיה, חבסורתי, פשאבי, סוואנתי וסמגרלו, ושבכות לאחסון תירס מאימרתי, יקבים קאחיים שנקראים מראני, וטחנות-מים כארתליות.
כמו כן נמצאים במוזאון אוסף של פריטי משק בית מסורתיים כמו כישורים, מסרגות לסריגה, כלי חרסינה, בגדים, שטיחים, כלי חרס ורהיטים, ארון קבורה משפחתי של בזיליקת השילוש הקדוש מתיאנתי המתוארך למאות ה-6–7.
משנת 2004, מארח המוזיאון את פסטיבל הקיץ של הפולקלור הגאורגי, "ארט-גנה", שנוסד ומנוהל על ידי מוזיקאי הרוק ומעריץ הפולקלור הגאורגי, זזה קורינתלי ("זומבה").
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי של רוסיה הוא מוזיאון להיסטוריה רוסית, הממוקם בשוליה הצפון-מערביים של הכיכר האדומה במוסקבה, בין הקרמלין ממערב לשער התחייה ממזרח.
במוזיאון מוצגים ממצאים מתקופת האבן ועד למאה ה-18, ומספר הפריטים שבו מונה מיליונים.
חלקים מאוסף המוזיאון מוצגים גם בבניין עיריית מוסקבה, במנזר נובודוויצ'י ובכנסיית וסילי הקדוש.
במתחם בו שוכן המוזיאון ניצב בעבר בניין בית המרקחת הראשי של מוסקבה, שהוקם בפקודתו של הצאר פיוטר הגדול.
במספר חדרים בבניין בית המרקחת היו מאוחסנים חפצים בעלי ערך היסטורי, וב-1755 החלו מתקיימים בו לימודים מטעם אוניברסיטת מוסקבה.
המוזיאון נוסד בשנת 1872 לאחר שהתקבל לכך אישור מאת יורש העצר, ומונה לו ועד מנהל.
הוא הוקם על ידי מספר היסטוריונים, ובהם סרגיי סולוביוב ווסילי קלוצ'בסקי, אשר היו מעוניינים לקדם את לימודי ההיסטוריה הרוסית ואת העמקת המודעות הלאומית.
בבסיס אוסף המוזיאון היו פריטים מתערוכה זמנית שנערכה באותה שנה, ועם הקמתו הוא זכה לתרומות רבות מבעלי שם ומאוספים פרטיים.
הקמת בניין המוזיאון הופקדה בידיו של האדריכל ולדימיר שרווד, לאחר שזכה בתחרות שהתקיימה לשם כך, והוא נבנה בין השנים 1875 ל-1881. החלק הפנימי של המוזיאון עוטר על ידי מיטב הציירים הרוסים, ובהם ויקטור וסנצוב ואיוואן אייבזובסקי.
המוזיאון נפתח לקהל ביום הכתרתו של הצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1883 וזכה לשם "המוזיאון הקיסרי להיסטוריה".
באותו יום נפתחו 11 מ-43 האולמות שהיו בתכנון, והאוסף כלל מוצגים עד למאה ה-12. עם זאת, טקס הפתיחה הרשמי של המוזיאון התקיים רק בשנת 1894 בנוכחותו של אלכסנדר השלישי.
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נערכו במוזיאון תערוכות זמניות שהוקדשו לנושאים שונים.
בשנת 1917 נפתחו לקהל חמישה אולמות נוספים, והתצוגה סיקרה את התקופה המסתיימת במאה ה-16. בשנת 1934 נפתחו מספר אולמות נוספים אשר הציגו ממצאים עד המאה ה-18. בתקופה הסובייטית סופחו למוזיאון בניינים נוספים, חלקם אף מחוץ למוסקבה, ולאוסף נוספו פריטים ממוזיאונים שנסגרו.
בין השנים 1986 עד 1997 היה המוזיאון סגור לרגל עבודות שיחזור נרחבות, וב-1995 הוצב פסל המרשל ז'וקוב בחזית המבנה.
על פריטיו הידועים של המוזיאון נמנים סירה שנמצאה על גדות נהר הוולגה, חפצי זהב סקיתיים, כתבי יד מנובגורוד מהמאה ה-6 וכתבי יד מהמאה ה-9 עד המאה ה-11, וכן אוסף מטבעות המונה 1.7 מיליון פריטים.
המוזיאון החדש לאומנות עכשווית הוא מוזיאון אמריקאי בניו יורק המוקדש לאמנות עכשווית, מארצות הברית ומרחבי העולם.
את המוזיאון יסדה בשנת 1977 והוא שכן ברובע סוהו אשר בעיר ניו יורק.
המוזיאון עבר מספר משכנים במהלך שנות קיומו.
בדצמבר של שנת 2002, הוחלט על הקמת מבנה חדש למוזיאון, ולתכנונו נבחרו האדריכלים היפנים קזויו סג'ימה ו.
המבנה, שעלות הקמתו כ-62 מיליון דולר, ניחן בארכיטקטורה ייחודית ויוצאת דופן, ונראה כאילו מורכב משש קוביות, שמונחות זו על גבי זו בצורה מרושלת.
בדצמבר 2007 נחנך מבנה המוזיאון החדש בסדרת אירועים לציון 30 שנה למוזיאון.
המוזיאון הטרופי (בהולנדית: Tropenmuseum) הוא מוזיאון לאנתרופולוגיה שנמצא באמסטרדם שבהולנד.
המוזיאון הוא אחד המוזיאונים הגדולים ביותר בהולנד, ומציג שמונה תערוכות קבועות.
עד 2014 נוהל המוזיאון על ידי המכון המלכותי ללימודי האזורים הטרופיים, ולאחריה על ידי המוזיאון הלאומי לתרבויות העולם.
תצוגה של מוצגים שנאספו על ידי המוזיאון מאזורי אפריקה שמדרום לסהרה.
תצוגה זו ממחישה את ההיסטוריה של אפריקה מאז ראשית הקולוניאליזם האירופי ועד מתן העצמאות למדינות אפריקה באמצע המאה ה-20. המוצגים מציגים כ-12 תרבויות מ-20 מדינות וכוללת מסכות וכלים דתיים, אמנות חילונית ואופנה.
תצוגת אמריקה הלטינית מציגה את מפגש התרבויות שהתרחש באמריקה הלטינית ובמושבות ההולנדיות באזור זה - מפגש בין התרבות האינדיאנית המקומית, התרבות הספרדית, התרבות ההולנדית והתרבות האפריקאית שהובאה בכוח עם העבדים מאפריקה.
התערוכה מתמקדת בשינויים שעברו התרבויות באזור בשל המפגש ובהתפתחותם עד ימינו.
כמו כן מציגה התערוכה מוצגים פרה קולומביאנים, בהם כלי חרס, מסכות דתיות ובגדי נוצות מסורתיים, וכן מוצגים המושבים ההולנדיות בסורינם והאנטילים ההולנדים באמצעות רישומים מהתקופה ודיורמות מהמאה ה-19 הממחישים את החיים במטעים ההולנדיים.
תצוגה זו מציגה את אורח החיים באזורי הטרופיים והסובטרופיים, ובעיקר בארבעה אזורים שונים: יערות הגשם המשווניים, הסוואנה, חופי הים והערים באזורים אלה.
התערוכה מציגה את ההקשר בין גידול בננות, קפה, גומי ושוקולד עם הרס יערות הגשם, ואת גידול הצאן באזורי הסוואנה עם המדבור של אזורים אלה.
תצוגה המציגה את ההיסטוריה הקולוניאלית של הולנד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, ובייחוד באינדונזיה - התיישבות שמקורה בחברת הודו המזרחית ההולנדית במהלך המאה ה-17.
תצוגה של חפצי דת וחפצים טקסיים מפפואה גינאה החדשה, ושל השינויים בתרבות פפואה גינה החדשה במאה ה-20.
תצוגת מערב אסיה וצפון אפריקה מציגה את התרבות המוסלמית הנפוצה באזור צפון אפריקה, ואת ההיסטוריה וההתפתחות של האסלאם, תוך מתן דגש לטכנולוגיה ולמדע שהתפתחו בתור הזהב של האסלאם בספרד ובצפון אפריקה.
בין היתר מוצגים סכיני ברית מילה, אוהלים של שבטים, תצלומים ושחזורים של עיר עתיקה למול עיר חדשה בצפון אפריקה, עששיות מסגדים וקטורת ממחישים למבקרים את האווירה באזורים אלה.
כמו כן מוצגת אמנות שימושית אסלאמית הכוללת דלתות מעוטרות, רהיטים, ספרים, אריגה ותכשיטים, וכן מוצגים קעקועי חינה.
תצוגה זו כוללת תשעה שחזורים של מבנים מסורתיים ובהם חדר מגורים תימני מסורתי.
המוזיאון האתנולוגי הממוקם בברלין בירת גרמניה, נחשב לאחד המוזיאונים האתנולוגיים הגדולים והנרחבים בעולם.
במוזיאון למעלה מחצי מיליון מוצגים מרחבי העולם שנאספו על ידי משלחות מחקר וקולוניזציה גרמניות בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
המוזיאון ידוע בשחזור המבנים והכפרים המוצגים בו - המדגימים את מבני המגורים של חברות קדם - תעשייתיות מרחבי העולם.
כמו כן מוצגים במוזיאון סירות שהובאו מאיי האוקיינוס השקט.
מוצג ידוע נוסף של המוזיאון הוא ברונזת בנין.
במוזיאון נמצאת מחלקה מיוחדת הנקראת Berliner Phonogramm-Archiv שהיא ארכיון צליל שנוסד בספטמבר 1900 בו נכלל אוסף נרחב של הקלטות קול ממסורות
מוזיקליות אתנולוגיות שנאספו על ידי חוקרים, בלשנים ואתנומוזיקולוגים במקומות שונים בעולם.
תערוכה זו מציגה מוצגים שנאספו ביבשת אמריקה והקודמים לכיבוש ההיספני של היבשת.
מרבית המוצגים הובאו ממרכז אמריקה ומאמריקה, ומקורם החל מהאלף השני לפנה"ס ועד המאה ה-16. המוצגים כוללים תגליפים, כלי אבן מעוטרים מתרבות המאיה, אסטלות אבן מגואטמלה, פסלי אלים אצטקים ותכשיטי וכילי זהב ממרכז אמריקה, ומקולומביה ופרו.
תערוכה המציגה את התרבות האינדיאנית של צפון אמריקה תוך הצגת ההבדל בין התרבויות השונות שהיו: אינדיאני המישורים הגדולים, קליפורניה, דרום-מערב ארצות הברית, והאזורים הארקטיים.
"אולם הסירות" כולל מוצגים רבים מאזור זה, וידועה ביותר הסירה הכפולה מטונגה.
תצוגה של תרבויות מזרח אסיה ובייחוד תרבויות סין בשלהי התקופה הקיסרית ואמנות עממים מיפן.
התצוגה שמה דגש על מוצגים פולקלוריסטיים ודתיים (ובהם קמעות).
תערוכה זו נפתחה בשנת 2005 ומציגה אמנות מאפריקה, לרבות אמנות מודרנית.
המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת מוסקבה (רוסית: Зоологический музей Московского государственного университета) הוא מוזיאון לזואולוגיה הממוקם במוסקבה, בירת רוסיה, השני בגודלו ברוסיה (אחרי המוזיאון לזואולוגיה של המכון הזואולוגי של האקדמיה הרוסית למדעים הממוקם בסנקט פטרבורג) וה-12 בגודלו בעולם.
המוזיאון הוקם בשנת 1791 כמוזיאון להיסטוריה של הטבע.
בין השנים 1806–1807 קוטלגו אוספי המוזיאון על ידי יוהאן פישר פון ולדהיים, מנהל המוזיאון באותה עת.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 הופרדו האוספים הזואולוגיים מיתר אוספי המוזיאון, וקטלוג נפרד של אוספים אלה פורסם בשנת 1822.
בשנת 1861 הפך אוסף הזואולוגיה למוזיאון אוניברסיטאי עצמאי.
האוסף נפתח לציבור הרחב בשנת 1866 (קודם לכן שימש חוקרים בלבד).
בין השנים 1898-1902 הוקם המבנה הנוכחי המשמש את המוזיאון.
בשנת 1930, עם יסוד הפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה הפך המוזיאון לחלק מהאוניברסיטה.
המוזיאון האתנולוגי באדיס אבבה הוא מוזיאון העוסק בעיקר באתנולוגיה והשוכן באדיס אבבה, בירת אתיופיה.
המוזיאון ממוקם בבניין הארמון ששימש את קיסר אתיופיה היילה סלאסי, השוכן כיום בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת אדיס אבבה מצפון למרכז העיר.
המוזיאון שופץ בתחילת המאה ה-21 והוא נחשב לאחד המוזיאונים החשובים והעשירים במדינה.
עוד שוכנת במבנה הארמון ספריית המכון ללימודי אתיופיה, ובקומת הקרקע מוצגת תצוגת קבע העוסקת בתולדות המבנה.
בקומה הראשונה תערוכה עשירה של חפצים ומלאכת יד מעשה ידיהן של הקבוצות האתניות השונות החיות במדינה, ואלה מוצגים לפי מפתח נושאי ובהתאם למעגל החיים, החל ממיתוסים דוגמת סיפורה של מלכת שבא, דרך לידה ובגרות ועד המוות.
עוד מוצגים בקומה זו חדרי האמבטיה והשינה של הקיסר ותערוכת מטבעות.
בקומה השנייה מוצגים אוסף כלי נגינה מקומיים ואוסף עשיר במיוחד של תשמישי קדושה וחפצי דת.
המוזיאון הטכני של וינה (גרמנית: Technisches Museum Wien) הוא מוזיאון המתעד את תרומתה של אוסטריה להתפתחות הטכנולוגיה, החל במוצרים תוצרת בית כגון מכונת כתיבה חובבנית מעץ, ועד להמצאת המכונית.
פרנץ יוזף ייסד את המוזיאון הטכני של וינה ב-1908, והשתמש באוספים הפרטיים של שושלת הבסבורג כתצוגה מרכזית; המוזיאון פתח את שעריו 10 שנים לאחר מכן, והוא מתעד את כל הצדדים של התעשייה הטכנולוגית, ממכשירים ביתיים ועד לטורבינות גדולות, וכולל תערוכות של תעשייה כבדה, אנרגיה, פיזיקה וכלי נגינה.
חלק נכבד של המוזיאון כולל תצוגות אינטראקטיביות על טכנולוגיית מחשבים, קידוח נפט וגז וזיקוקם, וכמו כן שחזור מבנה של מכרה פחם.
מוזיאון הרכבת מהווה חלק אינטגרלי של המוזיאון הטכני.
הוא מכיל אוסף נרחב של קרונות ומנועי רכבת מלכותיים.
אחת מגולות הכותרת הוא הקרון המלכותי בו השתמשה אשתו של פרנץ יוזף, המלכה אליזבת.
המוזיאון הטכני בשפייר הוא מוזיאון המוקדש לטכנולוגיה בעיר שפייר, מדינת ריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
המוזיאון נחנך בשנת 1991 כמוזיאון משנה למוזיאון הרכב והטכנולוגיה בזינסהיים, אשר מרוחק ממנו כ-40 קילומטרים, ושני המוזיאונים מנוהלים על ידי אותו גוף מפעיל.
במוזיאון בשפייר כ- 2000 מוצגים על שטח תצוגה של כ- 150,000 מטרים רבועים.
במוזיאון מבקרים מדי שנה למעלה מחצי מיליון איש.
בנוסף לשטחי התצוגה קיים במוזיאון אולם IMAX מקורה ענק.
מטוס בואינג 747-200, אשר נתרם למוזיאון על ידי חברת לופטהאנזה בשנת 2002 לאחר שסיים את שירותו, והוא נגיש במלואו למבקרים.
אחד מדגמי מעבורת החלל בוראן אשר יוצר בשנת 1984 ושימש לניסויים.
המעבורת מוצבת החל משנת 2008 במוזיאון וגם היא נגישה למבקרים.
סירה ששימשה כבית מגורים והייתה בבעלות משפחת קלי.
זולת אלה, כולל המוזיאון אוסף מטוסים, קטרים, מכוניות עתיקות, הליקופטרים, עוגבים, חפצים מתחום הימאות, אוסף דגמי מיניאטורה ועוד.
המוזיאון הגרמני-רוסי הוא מוזיאון להיסטוריה בעיר ברלין, בירת גרמניה.
הוא מוקדש ליחסי גרמניה וברית המועצות בשנים 1917-1990, ובמיוחד למלחמת העולם השנייה.
המוזיאון ממוקם בשכונת קרלסהורסט ברובע ליכטנברג שבצפון-מזרח ברלין.
הוא שוכן במבנה היסטורי - המקום בו התקיים טקס הכניעה השני של גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945. קודם לכן שימש המבנה כמתקן צבאי גרמני, ולאחר סיום המלחמה באירופה היה למפקדת הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה.
ב-1949 העביר שם הפיקוד הסובייטי את ניהולה של גרמניה לממשלה הראשונה של גרמניה המזרחית.
משנת 1967 ועד 1994 שכנה במבנה שלוחה של מוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה, אשר בה הוצג אתר טקס הכניעה השני של גרמניה הנאצית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 ויציאת הכוחות הרוסיים משטחה הסכימו ממשלות שתי המדינות להקדיש את המוזיאון לתולדות המלחמה ביניהן ולסופו של השלטון הנאצי.
תצוגת הקבע במוזיאון עודכנה והמוזיאון נפתח לציבור במאי 1995.
התערוכה הקבועה במוזיאון משתרעת על פני כאלף מטרים רבועים.
היא עוסקת ביחסי גרמניה-ברית המועצות מסיום מלחמת העולם הראשונה ביניהן ועד לאיחוד גרמניה.
היא מדגישה את מלחמתן השנייה בשנים 1941-1945, לרבות הרקע הפוליטי שלה, השימוש בתעמולה וחיי היום יום של החיילים והאזרחים משני הצדדים במהלכה.
התצוגה כוללת את החדר שבו התקיים טקס הכניעה ב-1945, אשר שוחזר למראהו המקורי.
תצוגת הקבע כוללת גם אזור תצוגה תחת כיפת השמיים, שבו מוצגים כלי רכב צבאיים ותותחים סובייטים.
המוזיאון מעלה מעת לעת תצוגות זמניות בשטח של כ-100 מטרים רבועים.
תצוגות אלו מועלות גם בערים אחרות בגרמניה, רוסיה ואוקראינה.
אוסף המוזיאון כולל מספר רב של מסמכים, תצלומים, סרטים, הקלטות ופריטים צבאיים.
חלק מן האוסף הובא ממוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה.
המוזיאון עוסק גם בארגון סיורים לתלמידי בתי ספר וכנסים ציבוריים ומדעיים.
טקס שנתי נערך בו מדי שנה ב-8 במאי.
המוזיאון הוא מוסד דו-לאומי, הנתמך על ידי ממשלות גרמניה ורוסיה.
נציגי שתי המדינות מכהנים בחבר הנאמנים של המוזיאון ועמם נציגים של מוזיאוני "המלחמה הפטריוטית הגדולה" (כינויה ברוסיה של מלחמת העולם השנייה) במינסק ובקייב.
בראש חבר הנאמנים עומדים לסירוגין מנהל המוזיאון הגרמני להיסטוריה ומנהל מוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי במוסקבה.
המוזיאון היהודי בווינה הוא מוזיאון העוסק בהיסטוריה של יהודי אוסטריה, בתרבות, ובחיי הדת והמסורת היהודית.
המוזיאון שוכן בשני מבנים: ארמון אסקלס שממוקם בדורותירגאסה וביודנפלאץ.
התערוכות והאירועים שהמוזיאון מקיים עוסקים בעבר ובהווה של התרבות היהודית באוסטריה.
המוזיאון היהודי הראשון בווינה נוסד בשנת 1895, והיה המוזיאון היהודי הראשון מסוגו בעולם.
המוזיאון הוקם על ידי קבוצה של יהודים אינטלקטואליים מוינה במטרה להציג ולשמר את ההיסטוריה והתרבות של היהודים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעיקר של יהודים מוינה ומגליציה.
בשנת 1913, לאחר שהמוזיאון שינה את מקומו מספר פעמים, עבר למבנה של תלמוד-תורה ברובע השני (לאופולדשטאדט), ובו אוסף של כ-3,400 פריטים.
בשנת 1938, עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית (האנשלוס) נסגר המוזיאון על ידי הנאצים, והאוסף הוחרם ופוזר בין המוזיאון לאתנולוגיה, וינה (אנ'), המוזיאון הטבע, וינה (אנ') ומקומות נוספים.
חלק מפריטיו של המוזיאון הוצגו על ידי המחלקה לאנתרופולוגיה של מוזיאון הטבע בתערוכה האנטישמית "The Physical and Spiritual Appearance of the Jews", בתקופת השלטון הנאצי.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים הוחזר מרבית האוסף לרשות הקהילה היהודית בווינה.
פריטים אחדים הוחזרו רק בשנות התשעים של המאה העשרים.
ב-31 בדצמבר 1964 נפתח מוזיאון יהודי קטן במבנה החדש שבטמפלגאסה 3, אך זכה לתשומת לב ציבורית מועטה.
הוא נסגר בשנת 1976 לרגל עבודות שיפוצים ולא נפתח מחדש לאחר מכן.
בשנת 1986 הכריז ראש עיריית וינה, הלמוט צילק, על הקמה של מוזיאון יהודי חדש בווינה.
הוא הכריז על הקמתו בפתיחה של תערוכה "Vienna 1900 - Art, Architecture and Design שהתקיימה בניו-יורק.
בוועדה המייסדת השתתפו נציגים של ממשלת אוסטריה, עירית וינה, הקהילה היהודית של וינה, הפילהרמונית של וינה, ליאונרד ברנשטיין והלמוט צילק.
לאחר הקמתו בשנת 1988, בניהולו של כריסטיאן קאפ (Christian Cap), התקבלו למוזיאון אוסף מקס ברגר (Max Berger Collection) והאוסף של הקהילה היהודית בווינה.
בשנת 1993, התקבל למוזיאון האוסף של האספן מרטין שלאף (Martin Schlaff) אוסף הכולל כ-5,000 פריטים אנטישמיים משנת 1490 עד 1946. בשנת 1994 רכש המוזיאון אוסף אלי שטרן.
בשנת 1993 הוקצה ארמון אסקלס בדורותירגסה בווינה לשימושו של המוזיאון.
שופס, מנהל מרכז משה מנדלסון ללימודים אירופים- יהודיים באוניברסיטת פוטסדאם מונה למנהל.
ב-4 בנובמבר 1994 נפתחה ספריית המוזיאון על ידי פול גרוש, שהיה נשיא הקהילה היהודית.
בשנים 1995- 1996, הותאם המבנה לצורכי המוזיאון ושופץ על ידי אדריכלים וינאים.
חללי התצוגה הורחבו, הוגדל מרחב האחסון ונוספו בית קפה וחנות ספרים.
בשנת 1998, הפך האוסף ההולך וגדל של ארכיון המוזיאון נגיש לציבור.
ב-25 באוקטובר 2000, נפתח המבנה הנוסף של המוזיאון יהודי ביודנפלץ, יחד עם חשיפתה של האנדרטה שהוקמה לזכרם של יהודי אוסטריה שנספו בשואה.
המבנה הנוסף של המוזיאון היהודי בווינה המתעד את החיים החברתיים, התרבותיים והדתיים של יהודי וינה בימי הביניים הוקם בבית המזרחי, שביודנפלץ, שהיה המרכז של הקהילה היהודית בתקופת ימי הביניים.
המוזיאון נפתח ב-25 באוקטובר 2000, והוא קטן יותר מהחלל התצוגה בדורותירגסה ומודרני בעיצוב שלו.
תצוגת הקבע במוזיאון מתארת את ההיסטוריה של היהודים בווינה תקופת ימי הביניים.
מסדרונות תת-קרקעיים מובילים את המבקר אל מרתף המוזיאון בו ניתן לראות חפירות ארכאולוגיות ושרידיו של בית הכנסת העתיק מתקופת ימי הביניים שהיה בכיכר.
במוזיאון מתקיימות גם תצוגות מתחלפות העוסקות באמנות עכשווית ובהצגה של נושאים ואישים יהודיים.
מחוץ למוזיאון, בכיכר, הוקמה אנדרטה לזכר שואת יהודי אוסטריה, המוכרת גם בשם Nameless Library, לזכרם של קרבנות שואת יהודי אוסטריה, שעוצבה על ידי האמנית רייצ'ל וייטריד
בנובמבר 2009, מונתה העיתונאית דניאלה ספרה למנהלת המוזיאון.
בין החודשים ינואר לאוקטובר בשנת 2011, המוזיאון שופץ בתמיכה של מקורות ממשלתיים באוסטריה ובתמיכה של הקהילה היהודית.
השיפוץ היה שיפוץ מקיף של תשתיות המוזיאון ושל חללי התצוגה.
חזית המבנה עברה גם היא שיפוץ והותקן עליה מיצב אור גדול עם המילה "מוזיאון" בעברית, מאת האמנית האוסטרית בריגיט קובנץ.
ב-19 באוקטובר 2011, המוזיאון היהודי נפתח מחדש ויצר עניין בקרב הציבור.
התצוגה הזמנית "גדולים מהחיים – 100 שנים להוליווד" שהתמקדה בתרומה של היהודים האוסטריים לתעשיית הקולנוע האמריקאית, משכה קהל רב.
בקומת הקרקע נמצא אולם תצוגה מרווח ובו הוצגה תצוגת הקבע "וינה.
המאה ה-21" וציורי הקיר מאת האמנית ננסי ספרו.
בקומה השנייה הוקם אולם אירועים וחלל לתצוגות מתחלפות, בו הוצגה התערוכה " מאלף לתאב – מההתחלה עד הסוף", תערוכה המציגה את מעגל החיים היהודי דרך פריטי המוזיאון וחפצים יומיומיים.
וינה היהודית – מאז ועד עכשיו
בנובמבר 2013 נפתחה תערוכת קבע חדשה במוזיאון "העיר שלנו!
וינה היהודית – מאז ועד עכשיו".
התערוכה מציגה את ההיסטוריה של יהודי וינה כחלק מרכזי מחייה התרבותיים והכלכליים של בירת אוסטריה לאורך השנים, מאז שנת 1945 ועד לימינו.
תערוכת הקבע עוסקת בשיקומה והתפתחותה של הקהילה היהודית לאחר השואה.
תצוגה נראית לעין: איסוף וזיכרון
במסגרת השיפוץ אזור האחסון שנמצא בקומה השלישית, עבר עיצוב מחדש, ומוצגים בו פריטים מאוסף היודאיקה של המוזיאון.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, מתוך הזדהות עם היהודים בישראל הוקמה במוזיאון תערוכה העוסקת בטבח.
בתערוכה מוצגים עבודות אומנות שביצעו אומנים ישראלים המתארות את הטבח, וקטעי וידאו בהם מוצגים ראיונות עם ניצולים מהטבח.
הראיונות בעברית, ונלווים להם כתוביות בעברית ובגרמנית.
המוזיאון היהודי בלונדון, הוא מוזיאון הממוקם בקמדן טאון שברובע קמדן בלונדון.
המוזיאון מציג תערוכות של אמנות ופרטי יודאיקה, הקשורים בתרבותם ובמורשתם ההיסטורית של היהודים בבריטניה מאז ימי הביניים.
במוזיאון היהודי מידע על המנהגים היהודיים, חגים ומסורת, כמו גם תערוכות מתחלפות וגלריית הנצחת זכר השואה.
במוזיאון צוות חינוך ייעודי, עם תוכנית מקיפה לבתי ספר, קבוצות קהילתיות ומשפחות.
האירועים, התוכניות והפעילויות במוזיאון נועדו לעורר שאלות, לערער על דעות קדומות ולעודד הבנה בין תרבויות.
צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת הוא פטרון המוזיאון.
המוזיאון, ארגון צדקה רשום, נוסד בשנת 1932 במשרדי הקהילה היהודית בבלומסברי.
בשנת 1995 הוא עבר למיקומו הנוכחי בקמדן טאון.
עד שנת 2007 היה לו מוזיאון אחות בפינצ'לי, המופעל על ידי אותו ארגון צדקה ושוכן במרכז שטרנברג.
סניף קמדן נפתח מחדש בשנת 2010 לאחר שנתיים של עבודות בנייה נרחבות.
השיפוץ בסך 10 מיליון ליש"ט מומן על ידי קרן מפעל הפיס למורשת ותרומות פרטיות.
המוזיאון נמצא בשורה של בניינים ברחוב אלברט והוא בניין רשום.
במוזיאון אוסף עיקרי ברמה בינלאומית של אמנות ותשמישי קדושה.
הבניין כולל גלריה שכותרתה "יהדות: אמונה חיה", המציגה את אוסף האמנות הטקסית היהודית של המוזיאון.
אוסף זה זכה למעמד "מיועד" על ידי מועצת המוזיאונים, הספריות והארכיונים מתוך הכרה בחשיבותו הלאומית הבולטת.
"גלריית השואה" במוזיאון, כוללת פריטים ועדויות ניצולים מצולמות של ליאון גרינמן, יהודי-בריטי, שהיה אחד האזרחים הבריטים הבודדים שנכלאו באושוויץ.
במוזיאון יש גם תערוכות המספרות את ההיסטוריה של החיים היהודיים באנגליה, הנתמכות על ידי אוסף מגוון של חפצים.
ישנם גם אוספי ציורים, הדפסים ורישומים, וארכיון תצלומים, המורכב בעיקר מתצלומים בשחור לבן משנות ה-20 ועד שנות ה-40, יחד עם פריטים מהמוזיאון הצבאי היהודי לשעבר, שהתמזג לתוכו בינואר 2015.
ישנם שני חללי תצוגה זמניים.
בקומה השלישית מוצגות תערוכות גדולות, עם תערוכות קטנות יותר בחלל התצוגה הזמני בקומת הקרקע.
"אסטריקס בבריטניה: חייו ויצירתו של רנה גוסיני"
"יהודים סקוטים: תצלומים מאת יהודה פאסו"
עיצוב קרמיקה: מלוסי רי עד אדמונד דה-ואל"
"דורותי בוהם : לונדון בסיקסטיז"
"דרך עדשה קווירית: דיוקנאות של יהודי להט"ב"
"איימי ויינהאוס : דיוקן משפחתי"
"לודוויג גוטמן : אבי המשחקים הפראלימפיים"
"יהודים, כסף, מיתוס", חקר תמונות אנטישמיות המקשרות בין יהודים לכסף.
לצד גילויי דימויים אנטישמיים שראשיתם ביהודה איש קריות ושלושים פיסות כסף.
עוד הוצגו בתצוגה בויטרינה פסלוני "יהודי עם מטבעות" הפולני הפופולרי.
המוזיאון ההיסטורי של פפאלץ הוא מוזיאון שנמצא בעיר שפייר שבריינלנד-פפאלץ, ליד קתדרלת שפייר.
המוזיאון נפתח במיקומו הנוכחי בשנת 1910 והוא כולל כמיליון מוצגים (נכון לשנת 2018).
במוזיאון מבקרים למעלה מ-200,000 מבקרים בשנה.
יש בו אוספים נרחבים, תערוכות קבועות ותערוכות מיוחדות ומגוונות, ובכך הוא אחד המוזיאונים ההיסטוריים החשובים ביותר בגרמניה.
מקים המוזיאון היה אנטיקנהאלה ויזם אותו נשיא המחוז יוזף פון שטיכנר.
הוא נבנה על ידי יוהאן פיליפ מטלנר בשנת 1826 בבניין קתדרלת שפייר והוצגו בו בעיקר חפצי אבן, בעוד שאר החפצים אוחסנו בבית העירייה.
בשנת 1869 שולבו כל אוספי האגודה ההיסטורית של פפאלץ, מחוז הריין, ריינלנד-פפאלץ והעיר שפייר, כדי להציג את ההיסטוריה של פפאלץ.
בשנת 1873 הועברו כמה חפצים מאולם העתיקות למרתף מבנה בית הספר, אך זמן קצר לאחר מכן הוצבו בחצר, שכן המרתף הושכר ככל הנראה לאנשים פרטיים.
בשנת 1874 הובאו לבסוף החפצים מחצר בית הספר ומהאולם העתיק לבית המלאכה לשעבר של בית הספר.
במקביל, התצוגה שהוצגה בקומה השלישית גדלה כך שלבסוף התרחבה על כל הקומה של האגף המזרחי.
בעיר הוקם אז הבניין הנוכחי של המויאון ליד קתדרלת שפייר על פי תוכניותיו של האדריכל גבריאל פון סיידל.
בסוף 1909 עברו האוספים מבית הספר לבניין החדש שנחנך בשנת 1910. לאחר כ-80 שנה, בשנת 1990, המוזיאון שופץ הורחב.
"המוזיאון ההיסטורי" של קרן פילנתרופית פאלץ שפייר הפך למוזיאון חסות של המוזיאון ההיסטורי של ריינלנד-פפאלץ בשנת 1985. התורמים היו האגודה המחוזית של פפאלץ, העיר שפייר, הכנסייה האוונגליסטית של פפאלץ, מדינת ריינלנד-פפאלץ והאגודה ההיסטורית של פפאלץ.
מנהלי המוזיאון היו מדענים שייצגו כיוונים שונים: מינרד מריה גרווניג היא היסטוריונית לאמנות, קורנליה אוויגלבן היא ארכאולוגית, אלכסנדר קוך היה חוקר פרהיסטוריה.
יורשו של קוך היה הארכאולוג אקרט קוהנה, שהיה בעבר ראש מוזיאון רייניש לנדסמייזר בטריר.
אחריו הגיע ההיסטוריון אלכסנדר שוברט, שעבד בעבר כמנהל מדעי במוזיאוני רייס אנגלהורן במנהיים.
בנוסף למשימות המסורתיות של איסוף, שימור וחקר, נקבע מבטא חשוב חשוב בתחום הגישור עם אוריינטציה עקבית של מבקרים.
הביקור במוזיאון אמור להיות חוויה מיוחדת עבור המבקרים, בה מוצגים היסטוריה ותרבות בצורה מרגשת ותוססת.
המוזיאון מבצע את משימותיו של מוזיאון ממלכתי באזור פפאלץ ומטרתו לעורר מעורבות בהיסטוריה התרבותית של האזור.
המוזיאון ההיסטורי של פלייר שפייר
תערוכות הקבע של המוזיאון מוצגת ההיסטוריה של האזור מפרהיסטוריה ועד תקופת רומא העתיקה והעת החדשה.
ישנם תערוכות מיוחדות לילדים, מתבגרים, מבוגרים ומשפחות.
אוסף הקבע של המוזיאון מתמקד באלה:
אוצר הקתדרלה מציג את החפצים שנמצאו בקתדרלת שפייר.
במוזיאון נמצאת תערוכת "בגדיו האחרונים של הקיסר".
שם נמצאים ממצאים מהקברים האימפריאליים והמלכותיים בקתדרלת שפייר, המוזיאון מציג את תוצאות המחקר והשימור של טקסטיל חשוב מימי הביניים מקברי הקיסרים והמלכים הקבורים בקתדרלה.
הפרהיסטוריה של פפאלץ מציגה תערוכות המתעדות את ההתפתחות התרבותית, החברתית והכלכלית בפאלאטין מהעקבות הראשונים של נוכחות אנושית ועד ערב הכיבוש הרומי.
האוסף מהתקופה הרומית מספק תובנות לגבי התקופה בה שלטו הרומאים באזור פלטינה של ימינו, שהיה שייך באותה תקופה למחוז גרמאניה סופריור.
אובייקט מיוחד קיים בציור מרגע הכיבוש של אוגוסטוס קיסר את הקנטאור.
"העידן המודרני" מכיל מידע ומוצגים מתקופת הרנסאנס ועד לתקופת מלחמת העולם השנייה (ממרטין לותר ועד קונראד אדנאואר).
ליבת התערוכה הקבועה מורכבת מחרסינה פרנקנטל, מציורי הבארוק ומהגלימות היקרות מעיזבון משפחת בסרמן-ירדן, וכן מהדגל השחור, האדום והזהב שנשא בפסטיבל המבך.
עבודותיו של האמן יליד שפייר אנסלם פוירבך נמצאות שם.
"אוסף מוזיאון היין" מציג תערוכות ייחודיות מעולם היין, כולל היין העתיק ביותר שנמצא, שיוצר במאה הרביעית.
הם נותנים תובנה בהיסטוריה התרבותית של גידול גפנים וצריכת יין לאורך תקופה של 2000 שנה.
ההיסטוריה של הכנסייה האוונגליסטית של פפאלץ מוצגת.
המצגת משתרעת על קשת מהקדם-רפורמציה דרך הרייכסטאג של שפייר.
הקשר ההדוק בין התפתחות הכנסייה הפרוטסטנטית להיסטוריה של פפאלץ מוצג בתערוכה זו.
נשדד ושקע בריין - האוצר הברברי (2006)
לפני יותר מ־1700 שנה טבע אוצר ברברי בשיטפונות הריין.
בפרויקט בינלאומי הציג המוזיאון ממצא זה לציבור יחד עם מוזיאונים נוספים בגרמניה, בלגיה ולוקסמבורג.
עם למעלה מ-1000 פריטים - כלי נשק, מטבעות, כלים, אביזרי סירה ועגלה, כמו גם כלי שולחן ומטבח - עשויים כסף, ברונזה, פליז וברזל.
זוהי מציאת המתכות הרומיות הגדולה ביותר באירופה.
המוזיאון הראה גם העתק של עגלת תובלה רומאית עמוסה עם תחתית שטוחה.
בנוסף לאוצר זה, הוצגו ממצאים רבים אחרים, כולל מתנות לאלים ותכשיטים.
תערוכה נוספת בתערוכה הייתה מזבח הניצחון באוגסבורג, אחד המסמכים הכתובים שנותרו בחיים על תולדות הפלישות הגרמניות.
בסביבות 1800 המוזיאון הציג את ההיסטוריה והתרבות של הונים.
למבקר הוצגו חיי הנוודים של ההונים באמצעות שחזורים, חפצים מעשיים ושחזור של מבצר רומאי מותקף, מוצג בתערוכה גם יורט.
בעזרת ההלוואות רבות מגרמניה ומחוצה לה וכן הפקות משוכללות הצליחו לסיים את התערוכה.
עם התערוכה הגדולה הזמין המוזיאון את המבקרים לגלות את ההיסטוריה והתרבות של הסמוראים.
המבקרים נתקלו בשריון הייחודי, והם יכלו גם לעלות לבמה של תיאטרון נו ולחוות את ההשפעה שהייתה לסמוראי על האמנות והתרבות של יפן העתיקה.
המוזיאון הקדיש תערוכה מיוחדת מקיפה לויקינגים.
מוצגות - אבני רונה, כלי נשק, תכשיטים, אוצרות כסף, מטבעות, חלקי ספינות, מלאי קברים אליליים, עדויות לנצרות ועוד - הגיעו ממוזיאונים, אוספים ומכונים במדינות סקנדינביה עצמם וכן מהאזורים שאיתם ויקינגים היו בקשר.
מכשפות - מיתוס ומציאות (2010)
בתערוכה שכותרתה "מכשפות - מיתוס ומציאות" חוו המבקרים כיצד נראית אמונת המכשפות בעבר וכיצד התפתחו פנטזיות מכשפות בעידן המודרני.
במסגרת זמן מהתקופה המודרנית המוקדמת ועד ימינו, המוזיאון ניגש לתופעת המכשפות דרך המכלולים התמטיים של אמונה במכשפות, רדיפות מכשפות וקבלת מכשפות.
מבוסס על תפיסת העולם והידע של המאות ה-16 וה-17. התערוכה הראתה את הסיבות השונות לרדיפת המכשפות.
סכסוכים דתיים, מלחמות ותקופת הקרח הקטנה, המשברים החקלאיים הנלווים, הרעב והמחלות, אך גם תחילתו של עידן תקשורתי חדש, עיצבו את חיי היומיום בהם הקסם היה חלק טבעי מכל מעמד.
מסמכים נדירים כמו מכתבו של ראש עיריית באמברג, יוהנס ג'וניוס, נתנו תובנה לגורלם הנוקב של אנשים שהיו קורבנות ציד המכשפות.
התערוכות כללו דוגמאות לאמנות ספרים ושן שנהב מימי הביניים וכן ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-11 וראשית המאה ה-12. מֵאָה.
המבקרים קיבלו תובנות על חיי הקיסרים, עקבו אחר ההיסטוריה של הקהילה היהודית בשפייר מימי הביניים וחוו כיצד נבנתה קתדרלת שפייר באתר הבנייה הגדול ביותר בימי הביניים.
גילוי אוצרות מצרים - יצירות מופת מהמוזיאון המצרי טורינו (2012)
בשנת 2012 הציג המוזיאון עדויות לתרבות מצרים העתיקה מהמוזיאון המצרי (טורינו).
הכולל פסלי פרעונים, מומיות, חפצים יומיומיים שלמים ותכשיטים יקרים.
בתערוכה שולבו עדויות חשובות מכל השלבים המרכזיים בהיסטוריה של מצרים במערך עם תחנות מדיה אינטראקטיביות.
במקביל, הוצגו תוצאות מחקריות חדשות מאסיוט, מצרים, המבוססות על שיתוף פעולה בינלאומי עם מדענים מאוניברסיטת סוהאג במצרים, אוניברסיטת מיינץ ו-האוניברסיטה החופשית של ברלין.
טיטניק - התערוכה: ממצאים אמיתיים, גורלות אמיתיים (2014/2015)
התערוכה "טיטניק" "ממצאים אמיתיים, גורלות אמיתיים" התבססה על התערוכה שכבר הוצגה בפריז, באמסטרדם ובבריסל והציגה 250 יצירות מקוריות ששוחזרו במהלך המסעות בין השנים 1987–2010, וכן שחזורים של חדרים שונים של הטיטאניק.