tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1960 גויס ל"מוסד" והשתתף במבצעים רבים ביניהם מבצע חיסולו של פושע המלחמה הרברטס צוקורס באורוגוואי.
אחר כך פרש מן השירות.
בנו זאב שרון חזר בתשובה וכיום משמש כראש המכינה הקדם צבאית חיבת ציון ביפו.
קולונל אליעזר (לָזָר) מרקוביץ' מרגולין (5 בפברואר או 26 במרץ 1875, בלגורוד, האימפריה הרוסית – 22 ביוני 1944, סידני, אוסטרליה) היה ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
מרגולין נולד בשנת תרל"ה בעיר בלגורוד שבאימפריה הרוסית, מחוץ לתחום המושב.
אחיו הגדול, משה מרקוביץ' מרגולין (1862–1939), היה סופר רוסי, עורך העיתון Еврейская жизнь ("חיים יהודיים") ומעורכי הלקסיקון האנציקלופדי ברוקהאוס-אפרון.
בילדותו לא קיבל חינוך ציוני, ונמשך דווקא לתרבות הרוסית.
התחנך בגימנסיה רוסית בבלגורוד, ידע בעל-פה את שירי פושקין ולרמונטוב, אהב את מרחבי השדות של הדון והוולגה והעריץ את הקוזקים על רוח החופש הפועמת בהם ועל סוסיהם המהירים.
לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני קיסר רוסיה בשנת 1881, הלך מצב היהודים ברוסיה והורע בהדרגה.
ב-1892 החליטו הוריו של מרגולין לעלות לארץ ישראל ולקנות משק חקלאי במושבה רחובות, ומרגולין בן ה-17 עלה איתם, למורת רוחו.
מרגולין הוטל לפתע לארץ שוממה, ונתגלה לו כי השפה העברית אינה משמשת רק לתפילה אלא היא גם שפת דיבור וכותבים בה סיפורים ושירים.
הוא ראה גם בפעם הראשונה יהודים עובדים ולא רק מסתובבים ועוסקים במסחר עם איכרים ו"פריצים".
הוא החל לעבוד במרץ בכרם ובשקדים של משק הוריו.
שומר המושבה לימד אותו לקלוע ברובה, ושומר הכרמים, בדואי, לימד אותו רכיבה על סוסים.
צעירי רחובות התארגנו בפיקודו של מרגולין שאימן אותם ברכיבה ובקליעה למטרה.
כאשר ביקר הרצל ברחובות בשנת 1898 היה מרגולין בראש יחידת רוכבים שקיבלה את פניו.
מרגולין היה לבוש בעבאיה וכאפיה.
זה עשה רושם רב על הרצל, וכשניגש מרגולין ללחוץ את ידו טפח לו בחיבה על כתפיו.
למרגולין היו גם חברים ערבים רבים, שהעריצו אותו וקראו לו "חוואג'ה נזר".
כאשר נפטרו הוריו של מרגולין, בהפרש זמן קצר האחד מהשנייה, נקלע המשק שלו לקשיים והוא הסתבך בחובות ותשלומי ריבית.
ממורמר ומאוכזב החליט למכור את המשק ולהגר לאוסטרליה.
לפני שעזב את המושבה מצא מגורים לאחיו ואחותו הקטנים ממנו, הלך לבית הקברות ברחובות להיפרד מהוריו, ונשבע כי יישוב לארץ כספן בצי הבריטי, כדי לשחרר אותה משעבוד הטורקים המושחתים ומן המלווים בריבית.
מרגולין הגיע לאוסטרליה ב-10 באפריל 1902, בחוסר כל.
הוא עבד כנהג משאית ובעבודות מזדמנות עד שלמד אנגלית ופתח בסידני מפעל קטן לתרופות.
בהמשך נדד ברחבי אוסטרליה וניסה כוחו בחקלאות, אך נכשל.
הוא פנה לעסוק במסחר, שאותו שנא, והגיע לעיירת הכורים קולי שבאוסטרליה המערבית.
הוא הצליח במסחר, צבר מעט הון והתכונן לחזור לארץ ישראל, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה.
ב-19 בספטמבר 1914 התנדב מרגולין לצבא האוסטרלי, ונשלח למצרים במסגרת חיל המשלוח האוסטרלי–ניו זילנדי (אנזא"ק).
משם נשלח לחזית גליפולי, שם נפצע והועלה לדרגת קצין.
עם כישלון המערכה בדרדנלים נשלח לצרפת, שם עלה בסולם הדרגות.
בקרב על נהר סום קיבל את אות השירות המצוין (Distinguished Service Order, DSO).
מספר פעמים התפוצצו פצצות על ידו, חבריו נהרגו והוא יצא שלם בגופו.
הוא התקדם בסולם הדרגות והגיע לדרגה של לויטננט קולונל.
הפציעה השלישית הייתה קשה, והוא פונה ללונדון, ושכב שבועות רבים בבית החולים.
כשהחלים קיבל שחרור מהצבא, והתכוון לשוב לאוסטרליה.
באותו הזמן שמע לראשונה על הגדודים העבריים.
זאב ז'בוטינסקי, שהיה באותו הזמן בלונדון, נפגש עם מרגולין ושכנע אותו להצטרף כמפקד בגדודים העבריים.
מרגולין היה באותה התקופה המפקד היהודי הנערץ ביותר.
הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד העברי השני, שנקרא גם "גדוד 39 של קלעי המלך", והורכב בעיקר ממתנדבים יהודים מארצות הברית.
מרגולין מוזכר בשירו המפורסם של אריה רובינשטיין, "אריה, אריה":
בספטמבר 1918 היה מרגולין בראש כוח מגדוד 39 ויחידות מגדוד 38. הכוח חצה את הירדן במעבר אום-שורט וכבש את העיירה א-סלט.
מרגולין היה מושל צבאי בעיירה זו במשך שבועיים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה פורקו גדודים 38 ו-39, שהיו מורכבים ממתנדבי חו"ל, והוקם גדוד ממתנדבי ארץ ישראל, שנקרא הגדוד "הראשון ליהודה".
סמל הגדוד היה מנורה ומתחתיה המילה קדימה בעברית.
קיומו של כוח יהודי היה לצנינים בעיני הבריטים והערבים.
הוחלט להקים כוח מעורב יהודי-ערבי תחת פיקוד בריטי, אשר ייקרא "חיל ההגנה לפלשׂתינה" (Palestine defense force).
הכוח היהודי בפיקודו של מרגולין היה אמור להיות בצפון הארץ, והערבי – בדרומה.
מאורעות מאי 1921: סיום הקריירה הצבאית
ב-1 במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א במקומות שונים בארץ; המהומות הקשות ביותר היו ביפו.
"ההגנה" לא הייתה מוכנה לכך, וביום המהומות הראשון נרצחו 13 יהודים.
המקרה הקשה ביותר היה ב"בית העולים" ברחוב עג'מי, שם נרצחו 13 יהודים על ידי פורעים ערבים בסיוע שוטרים ערבים.
ביום השני לפרעות נרצח הסופר יוסף חיים ברנר.
במחנה סרפנד היו 30 חיילים משרידי הגדוד העברי.
ישראל שוחט, שהיה אחראי על ההגנה באזור, טלפן לסמל בגדוד יצחק אולשן (אולשנסקי) וביקש ממנו להגיע בדחיפות לתל אביב.
כשהגיעו אולשן וחברו למקום והסתברה להם חומרת המצב, הם הזעיקו את חבריהם.
מרגולין לא שותף בעניין, כי לא רצו להפליל אותו בפעולה שמשמעותה הפרת פקודות הצבא ומשפט צבאי.
כאשר נודע הדבר למרגולין הוא לא כעס על חייליו על מעשם, אלא על כך שלא הודיעו לו כדי שיוכל לצאת בראשם.
הוא ידע שבכך הוא חורץ את דינו ומסיים את הקריירה הצבאית שלו אבל לא היה לו אכפת; בתור יהודי הוא בחר ללא היסוס לצאת ולעזור לאחיו היהודים.
מרגולין הגיע לתל אביב, והחל לגייס את משוחררי הגדוד העברי ששהו בתל אביב.
הוא ארגן אותם בעמדות בגבולות העיר, ולמחרת עם התחדשות המהומות הם פתחו באש אל התוקפים.
הוא ארגן יחידה שחדרה לנמל יפו וצעדה בסך ברחובות העיר.
פעולות אלה גרמו לסיום המהומות.
פעילות הגדוד העברי במאורעות 1921 היו סיבה מספקת לפירוקו.
הבריטים פיטרו את כל החיילים אך לא העמידו אותם למשפט צבאי.
מרגולין נאלץ לעזוב את הארץ כדי שלא יועמד למשפט צבאי.
בתחנת הרכבת בלוד אמר לחייליו: "התיאשתי מהשלטון אבל לא מהארץ.
מרגולין נסע ללונדון, שם ביקש למצוא לו תפקיד במשטרה, אך ללא הצלחה.
הוא חזר מאוכזב לאוסטרליה ב-1921, והשתקע בפרת'.
מכתביו משם היו ספוגים מרורים וגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1926 נישא להילדה מירטל לבית אנגלד.
מרגולין נפטר ב-22 ביוני 1944 א' תמוז התש"ד בגיל 69 ונקבר בסמוך לפרת'.
בינואר 1950 הובא על פי צוואתו לקבורה בבית הקברות ברחובות, ליד קבר הוריו.
בלוויה השתתפה צמרת הממשלה והצבא וחבריו משוחררי הגדודים העבריים.
חרבו נמסרה למשמורת למועדון מנורה, מועדון יוצאי הגדודים העבריים בירושלים.
בשנת 2010, לאחר שנים של הזנחה, תרמה קרן ריצ'רד פראט (קרן אוסטרלית שהקים אוסטרלי ממוצא יהודי ב-1978) 30 אלף שקל לשיפוץ הקבר.
ב-14 בנובמבר אותה שנה, נחנך הקבר המשופץ בטקס בהשתתפות שגרירת אוסטרליה בישראל, אדריאנה פונקלר, מנהלת מוזיאון בית הגדודים, רחל סילקו וראש עיריית רחובות, רחמים מלול.
בשנות ה-50 הוקמה שכונת "יד אליעזר" בנס ציונה על שמו.
בערים ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, רחובות ונס ציונה נקראו רחובות על שמו.
במוזיאון "בית הגדודים" במושב אביחיל יש אגף המוקדש למרגולין, ובו מסמכים ואביזרים מתקופת שירותו הצבאי.
במושב, ב"כיכר מרגולין" יש אנדרטה לזכרו, ועליה סמל "הגדוד הראשון ליהודה".
על שלט ההנצחה כתוב: "האיש החזק אשר אהב את חייליו ואת עמו".
אליעזר מאיר ליפשיץ (רא"ם; יום הכיפורים, ה'תר"ם, 27 בספטמבר 1879, סקולה, גליציה המזרחית – כ"ד בתמוז תש"ו 1946, ירושלים) היה רב, מחנך, חוקר יהדות, ומראשי תנועת המזרחי בארץ ישראל.
נחשב אחד ממייסדי ומעצבי החינוך בזרם האורתודוקסיה המודרנית.
אליעזר מאיר ליפשיץ נולד ליום טוב ליפא בעיירה סקולה שבמחוז סטרי, בגליציה המזרחית, אוסטריה.
בצעירותו עבר עם משפחתו ללבוב, שם למד אצל רב העיר הרב יצחק שמעלקס וחוקר המדרש שלמה בובר.
בשנת 1906 נשא לאישה את דינה רייצס מלבוב.
בשנת 1908, בדרכו של ש"י עגנון לארץ ישראל, הוא עבר בלבוב, ושם נפגש עם ליפשיץ.
ליפשיץ צייד את עגנון במכתב המלצה לר' בנימין, וכן הפגיש אותו עם יוסף חיים ברנר.
בשנת 1909 (ה'תר"ע) עלה ליפשיץ לארץ ישראל.
היה מורה בבתי המדרש למורים "עזרה" ו"העברי" בירושלים.
היה חבר ועד הלשון העברית.
בשנת 1913 החל ללמד בסמינר של דוד ילין (לימים מכללת דוד ילין).
בשנת 1917 גורש מהארץ בידי העות'מאנים ועבר לברלין שם השלים את מחקרו.
זמן קצר לאחר שובו לארץ ישראל, החל בשנת 1921 (ה'תרפ"א) לכהן כמנהל הראשון של בית-המדרש למורים "מזרחי".
לאחר פטירתו בשנת 1946 שונה שם המוסד ל"בית המדרש למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ", ובהמשך למכללה דתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ.
היה גם מנהל מחלקת החינוך הדתי של ההנהלה הציונית.
בנו היה עו"ד נפתלי ליפשיץ מחיפה, מייסד משרד עורכי הדין "סלומון ליפשיץ"..
נכדו שנקרא על שמו, (בן לרוזלי ונפתלי ליפשיץ), נהרג במלחמת יום הכיפורים ועל שמו הוקם מכון מאיר.
ר' שלמה יצחקי (רש"י), ורשה: תושיה ('ביבליותיקה גדולה', ע–עב, תרע"ב.
(הדפסת צילום: ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ו 1966).
המשנה, יפו: השרון (דפוס א.
(הרחבה של מאמר שהתפרסם ב"השלח")
תורת ההוראה ללשון העברית: על פי הרצאות בית המדרש למורים מזרחי, ירושלים: דפוס העברי י' ורקר, תרפ"ט.
(ספרון, שנכתב על ידי תלמידי הכיתה העליונה על פי הרצאותיו)
אליעזר מאיר ליפשיץ, כתבים, 3 כרכים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ז–תשי"ז:
כרך א: רש"י – צרפתים וספרדים – הרצאה – המשנה – האגדה – הקרובה – החדר (תש"ז);
כרך ב: לשאלות הלשון – על הסגנון – על ח"נ ביאליק – ש"י עגנון – הרב – קטע – תחיית הלשון (תש"ט);
אליעזר מלחי (13 באפריל 1917 – 5 ביוני 1998) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב שהועמד לדין באשמת שוחד וזוכה, אך החליט להתפטר מתפקידו.
פרשת העמדתו לדין עוררה עניין רב בציבור הישראלי.
מלחי נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, בנם של ליובוב (אהובה) לבית גרייבסקי ושלמה זלצמן, מו"ל ופעיל ציוני ברוסיה ובארץ ישראל.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
בשנת 1934 סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה, ולאחר שנה נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון, שם קיבל בשנת 1939 תואר בוגר במשפטים, עבר את בחינות הלשכה ושב ארצה.
בשנת 1941 עבר בארץ את הבחינה לעורכי דין זרים והוסמך כעורך דין על ידי שלטונות המנדט.
הוא היה בריסטר, מונה לשופט שלום בארץ ישראל, וזמן קצר לאחר מכן מונה לשופט בית המשפט המחוזי.
בנוסף פעל כמרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בין השנים 1963–1964 כיהן, במקביל לכהונתו כשופט, כנגיד של רוטרי ישראל.
אליעזר היה נשוי לרחל לבית רפאלי.
בשנת 1966 טענה עורכת הדין יונה סופר, שהכירה את מלחי בעת שלמדה משפטים בבית הספר שבו לימד, ולאחר מכן כמתמחה בבית המשפט המחוזי, שתיווכה במתן שוחד מנאשם למלחי.
במהלך חקירתו בחר מלחי שלא לקיים כל קשר עם אמצעי התקשורת, חרף העניין הרב שאלה גילו בסיפור.
עו"ד סופר קיבלה מעמד של עד מדינה, ומלחי הועמד לדין, וכפר בכל ההאשמות.
משפטו התקיים בבית-המשפט המחוזי בירושלים החל מיוני 1966, ובמהלכו טענה ההגנה לקיום קשר רומנטי בין מלחי, שהיה נשוי, לסופר, ושקשר זה הוא הרקע לתלונתה.
במהלך המשפט התחוללה מלחמת ששת הימים, ובעקבותיה ניתנה חנינה כללית.
למלחי הוצע ליהנות מחנינה זו, אך הוא בחר להמשיך במשפטו, שנוהל על ידי השופט צבי עלי בקר בבית המשפט המחוזי בירושלים, על-מנת שיזוכה.
אף על פי כן, כיוון שהייתה כוונה להעמידו לדין משמעתי בהקשר של אותה פרשה, ביקש מלחי מהוועדה למינוי שופטים שתאשר לו יציאה לפנסיה מוקדמת.
משנדחתה בקשתו, הוא הגיש מכתב התפטרות, וב-18 ביולי 1968 החליט שר המשפטים יעקב שמשון שפירא לקבל את התפטרותו כבר למחרת היום, ובכך נמנעה פתיחת ההליך המשמעתי.
במכתב ההתפטרות הסביר מלחי את החלטתו: .
מלחי המשיך לפעול כעורך דין וכבורר.
בניסיונותיה של המשטרה לאסוף מידע שיפליל את מלחי, נעשה שימוש גם בהקלטת סתר של שיחות טלפון.
טענות על תקינותה של פעילות זו עיכבו את קידומו של מי שיזם והורה להקליטן, בנימין זיגל, לימים מייסדה של היחידה הארצית לחקירות הונאה.
משפטו של מלחי עורר עניין עצום בציבור הישראלי.
כחלק מעניין זה, כתב יגאל לב מחזה בשם "זעקת השתיקה", שעלילתו מבוססת במידה רבה על פרשת מלחי.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגתו של המחזה, ובנובמבר 1966 החלה הצגתו.
כשנודע העניין ליועץ המשפטי לממשלה, פנה אל המועצה שתבטל את ההיתר שנתנה, עד לסיום המשפט, בשל דמיונו של המחזה למשפט.
המועצה דחתה דרישה זו, ובשל כך עתר היועץ המשפטי לבג"ץ.
בג"ץ פסק כי הצגת המחזה עשויה להשפיע על מהלך משפטו של מלחי או על תוצאותיו, ולכן .
בהתאם לכך אסר בג"ץ את הצגת המחזה כל עוד לא ניתן פסק-דין סופי במשפטו של מלחי.
תסקיר תולדות המשפט בארץ ישראל, 3 כרכים, תל אביב: בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, תש"י.
(התוכן: כרך א: תולדות המשפט בארץ ישראל עד הכבוש הבריטי בשנת 1917; כרך ב: תולדות המשפט בארץ ישראל ממלחמת העולם הראשונה ועד מלחמת העולם השניה; כרך ג: המשפט בארץ ישראל עם סיום שלטון המנדט הבריטי)
תולדות המשפט בארץ ישראל: מבוא היסטורי למשפט במדינת ישראל, מהדורה ב, תל אביב: דינים, תשי"ג 1953.
אליעזר מזרחי (נולד בו' באייר ה'תש"ה, 19 באפריל 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל.
חסיד חב"ד ומנהל כולל "אור יעקב אור זרוע" ברחובות.
נולד לחבר הכנסת הרב יעקב מזרחי ולחביבה.
למד בישיבת תומכי תמימים, והיה מלטש יהלומים במקצועו.
בשנת 1988 נבחר מזרחי לכנסת ה-12 מטעם אגודת ישראל.
בשנת ה'תש"ן (1990) היה אחד משני חברי הכנסת שנעדרו ברגע האחרון ואשר סיכלו בעקבות דרישתו של הרבי מלובביץ' את התרגיל המסריח.
בעקבות זאת פרש מאגודת ישראל והקים סיעת יחיד בשם גאולת ישראל מטעמה כיהן כסגן שר הבריאות בממשלה ה-24.
התמודד לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה במסגרת מפלגת גאולת ישראל שלא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התמודד בפריימריז בליכוד וקיבל כ-15,500 קולות, הגיע למקום ה-35, שובץ במקום לא ריאלי, ונותר מחוץ לכנסת הארבע עשרה.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב התמודד בפריימריז בליכוד, אך שוב לא הגיע למקום ריאלי ולא שובץ ברשימה.
נכון ל-2012 הוא מנהל כולל אברכים.
בהמשך חייו תמך במפלגת ש"ס, ב-2021 קרא לחברי הכנסת של תקווה חדשה וימינה שלא לתמוך בממשלה ובעצם לחזור על התרגיל המסריח.
מזרחי היה נשוי לשושנה עד לפטירתה ב-2024. ולהם 9 ילדים.
בנו בצלאל, שימש נציג חב"ד וסגן ראש עיריית קריית מלאכי.
אליעזר מרום (15 בפברואר 1925 – 28 בנובמבר 1979) היה איש מערכת הביטחון בישראל, דיפלומט בשירות מדינת ישראל ומנהל עסקים בישראל וברחבי העולם.
מרום כיהן כקונסול ישראל בקפריסין (שהייתה מושבה בריטית) בשנת 1952 וכמזכיר ראשון במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק בשנת 1958.
אליעזר מרום נולד בזְדוּנְסְקָה ווֹלָה שבפולין ב-15 בפברואר 1925 כאליעזר לנדסברג, ועלה לארץ ישראל עם הוריו כתינוק באותה שנה.
שם משפחתו עוברת ל"מרום", בהתאם למדיניות שר החוץ משה שרת, שדרש שנציגיה הדיפלומטיים של ישראל הנשלחים לחו"ל ישאו בשמות עבריים.
לפני קום המדינה שירת בש"י, ובמסגרת זו התקבל לעבודה כאזרח בצבא הבריטי כאשר מטרתו האמיתית הייתה, בין היתר, גילוי מידע חיוני על מבצעים צפויים של הבריטים נגד אוניות מעפילים ובכך לתרום לסיכולם.
כמה פעמיים נחקר ואף נעצר על ידי אנשי הביטחון הבריטים שחשדו בו, ולבסוף נאלץ להחליף את סיפור הכיסוי ולפעול תחת מסווה של "אח סיעודי" בבית חולים בתר בחיפה, בו היה ממוקם בסתר מטה של "ההגנה".
בביתו בקריית חיים היה מותקן סליק, ששימש את "ההגנה" להסתרת נשק ומסמכים רגישים.
משנת 1946 שימש כחבר במחלקה המדינית של הסוכנות אשר הפכה לאחר קום המדינה למחלקה המדינית של משרד החוץ, שבראשה עמד בוריס גוריאל.
המחלקה פוזרה בהוראתו של ראובן שילוח, ומאנשיה נולד "המוסד".
במסגרת שירותו ב"מוסד" נשלח למשימות שונות באיראן ובקובה, והיה שותף למבצעים רבים שרק חלקם התפרסמו, כמו איתור הילד יוסל'ה שוחמכר.
גם לאחר שפרש מ"המוסד" המשיך לסייע ולתרום לארגון תרומה חשובה ולעיתים חיונית.
בשנת 1952, עם סיום ה"קורס הגבוה למודיעין ואסטרטגיה" של משרד החוץ, נשלח לכהונת סגן קונסול ובהמשך קונסול ישראל (בפועל) בקפריסין עד לשנת 1956. בתקופת כהונתו בקפריסין, שהייתה באותה עת צומת דרכים מודיעיני ואסטרטגי חשוב, זכה לתמיכה ופופולריות רבה מצד רשויות הממשל הבריטי והעיתונות המקומית.
באותה תקופה טיפל, בין היתר, בתיאום ביקורו של מנהיג המדינה הזרה הראשון שביקר בישראל, ראש ממשלת בורמה, או נו, שנחת תחילה בקפריסין והתקבל על ידיו.
כמו כן טיפל בהכשרת הקרקע המדינית לקבלת מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים לחיל האוויר, מדגם "מטאור", שהוטסו על ידי טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי ונחתו תחילה בקפריסין לקראת מסירתם לצה"ל.
בשנת 1955 פעל מול השלטונות הבריטים להבאתו לקבורה זמנית בקפריסין של מפקד האצ"ל לשעבר, דוד רזיאל, שנטמן תחילה בחבנייה שבעיראק לאחר שנהרג שם במהלך פעולת חבלה נגד הגרמנים ובעלי בריתם.
בשנים 1962-1958 כיהן בתפקיד המזכיר הראשון של משלחת ישראל לאומות המאוחדות בניו יורק ואחראי על הקשר עם התקשורת.
במסגרת תפקידו, פעל רבות בתחום ההסברה וקירובם של נציגי מדינות העולם השלישי, היהדות המקומית והקהילה השחורה בארצות הברית.
כנציג הבנק פעל רבות לגיוסי הון מהיהדות המקומית לצורך מימון פרויקטים כלכליים חיוניים בישראל, בעידודו של שר האוצר, פנחס ספיר.
בשנים 1971-1967 כיהן בתפקידי ניהול בכירים בקרנות השקעה אמריקאיות בינלאומיות שפעלו מאירופה (בהן Colonial/Ital-Fortune).
בשנים 1971–1977 עסק בניהול בישראל של חברות מסחריות שונות.
באחת מהן - חברת השעונים "אומטיסו" - טבע את הסיסמה: "שעון שווייצרי במחיר יפני" שעוררה תהודה רבה, ואף גרמה למחאה רשמית מנציגיה הדיפלומטיים של יפן בישראל, אך מאידך - זכתה להכרה שנים רבות אחר כך על ידי איגוד המפרסמים כאחת מסיסמאות הפרסום המוצלחות ביותר שהומצאו בישראל.
החל משנת 1977 ועד יום מותו בשנת 1979 שימש בתפקיד גזבר האגודה למען החייל.
הובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
אליעזר פינצ'ובר (ט' בניסן תרע"ו, 12 באפריל 1916 – ט"ז בשבט תשס"ח, 23 בינואר 2008) היה מורה ומחנך, חתן אות יקיר ירושלים לשנת 1997.
פינצ'ובר נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום פולין).
מיד עם סיום לימודיו, בראשית שנת תרצ"ה (1934), עלה לארץ ישראל בגפו והחל ללמוד בבית המדרש למורים מזרחי שנוהל על ידי ר' אליעזר מאיר ליפשיץ.
בשנות לימודיו בבית המדרש למורים התנדב פינצ'ובר לארגון ההגנה בירושלים.
עם סיום לימודיו עבר לתל אביב ולימד מספר שנים בבית הספר מוריה.
בשנת תש"ב, חזר לירושלים ולמד שנתיים בישיבת חברון.
בשנת הלימודים תש"ה החל ללמד בבית הספר "לדוגמה", ושנה לאחר מכן הוזמן גם ללמד בבית המדרש מזרחי, כמדריך פדגוגי וכמורה ללימודי הקודש והחינוך.
בשנת תש"ו החל פינצ'ובר את לימודיו באוניברסיטה העברית בתלמוד, במקרא, בלשון עברית ובחינוך.
את לימודיו סיים בשנת תשי"ב (1952) וזכה בתואר "מוסמך" (M.A).
עם תחילת מלחמת העצמאות גויס, והשתתף כחייל בהגנה ואחר כך בצה"ל, בקרבות במערב ירושלים.
בשנת תשי"א התחתן עם אסתר פרנקל, אף היא מחנכת בעלת שם, אשר נודעה לימים גם בעבודתה בהכנת תוכניות לימודים בלשון העברית, בהבעה ובהבנת הנקרא.
בשנת תש"ט (1949) מונה פינצ'ובר למנהל בית הספר "לדוגמה".
עם פתיחת שנת הלימודים תשי"ד, בהמלצת שופט בית המשפט העליון הרב פרופ' שמחה אסף וד"ר אליהו קצנלבוגן, מונה פינצ'ובר למנהל בית המדרש למורים "מזרחי", שעתה הוסב שמו לבית המדרש למורים ע"ש הרא"מ ליפשיץ.
בית המדרש למורים "מזרחי" כלל מראשיתו כיתות "מכינה" שהיו מקבילות למה שהיום מוכר כבית ספר תיכון.
משך הלימודים אז היה חמש שנים ובסיומם הוענקה לבוגרים תעודת בגרות ותעודת הוראה.
עם מינויו למנהל המוסד, הבין פינצ'ובר שכדי לקדם את המוסד יש להשקיע בראש ובראשונה בכיתות התיכוניות כדי לאפשר לתלמידים להגיע לרמת ההשכלה הדרושה ללימודי ההוראה.
מאז, תלמידי בית ספר התיכון זכו בתעודת בגרות לאחר ארבע שנות לימוד, ותלמידי הסמינר הוסמכו כמורים לאחר שתי שנות לימוד נוספות.
מאוחר יותר הופרדו הכיתות התיכוניות מן "הסמינר", והן הפכו לבית ספר תיכון בפני עצמו, שנקרא על שם התורם "תיכון פ.
פינצ'ובר זכה למלגה מ-"National Council of Jewish Women" ולמד בקולג' למורים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק במשך שנה (1958–1959).
פינצ'ובר נבחר בתקופה זו ליושב ראש ארגון מנהלי הסמינרים למורים, במסגרתו פעל לשיפור יסודי בתנאי עבודתם של המורים.
בשנת 1968 עם העברת בית הספר התיכון למשכנו החדש, העביר פינצ'ובר את שרביט הניהול של בית הספר התיכון לאברהם גולדברג, והמשיך בתפקידו כמנהל מכללת ליפשיץ.
אחרי כן, טרם יציאתו לגמלאות בשנות השמונים, המשיך לעבוד במכללה כמורה במקצועות ההוראה והחינוך.
במשך כל שנות עבודתו החינוכית, עסק פינצ'ובר בקידום תלמידים שנחשבו באותן שנים כ"טעוני טיפוח" ושאינם מתאימים ללימודים ברמה אקדמית.
היו אלה בני "העולים החדשים", כלומר בני עדות המזרח שעלו לארץ בשנות החמישים והשישים, וגדלו בתנאים ירודים למדי ביישובי העולים ועיירות הפיתוח.
לשם כך דאג להקמת פנימייה גדולה שבה התגוררו תלמידים מאזורי הפריפריה ומינה מדריכים לטיפול בחניכים שבפנימייה.
בכך היה מהראשונים שהחלו ליישם הלכה למעשה את האינטגרציה במוסדות החינוך בארץ.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך פינצ'ובר לסייע למכללה כיו"ר "העמותה למען בית המדרש למורים מזרחי" עד לשנת 2005. באמצעות הקרנות שעזר להקים מתאפשרת תמיכה שנתית נדיבה של האגודה (בעיקר באמצעות מלגות לימוד) במכללת "ליפשיץ", בבית הספר התיכון "הימלפרב" ובבית הספר היסודי "לדוגמה".
לאחר צאתו לגמלאות עסק גם בכתיבת עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית על נוסח משנת מסכת שקלים, אותה השלים בשנת 1998.
בשל תרומתו הגדולה של פינצ'ובר לחינוך הדתי בישראל זכה לקבל בשנת 1987 את תואר "יקיר החינוך הדתי", ובשנת 1997 הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
הוא אביהם של המהנדס רמי פינצ'ובר, מתמחה בתכנון ובניה של בתי חולים, יהודה פינצ'ובר, פרופסור למתמטיקה בטכניון, רות הכהן-פינצ'ובר, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית, וד"ר צביה זליגמן, פסיכולוגית קלינית ומנהלת לטם – מרכז לטיפול בפגיעה מינית במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
רבי אליעזר מבלגנצי (Beaugency, צפון צרפת; נקרא גם אליעזר באנגוסי או אליעזר מבוז'נסי) היה פרשן מקרא צרפתי בן המאה ה-12, בן דורו של הרשב"ם (יש סבורים שהיה גם תלמידו).
כיום ידוע על פירושיו לספר ישעיהו, לתרי עשר, וליחזקאל (כולל פרק מ'-מ"ג על צורת בית המקדש השלישי).
פירוש לספר יחזקאל ותרי עשר, לספר ישעיהו, באתר hebrewbooks
אליעזר מָזוּר (15 ביולי 1892 – 15 באוקטובר 1970) היה תעשיין, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי, מחלוצי ענף היהלומים בארץ ישראל, נשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ויו"ר התאחדות בעלי הבתים בישראל.
חיים אליעזר מזור נולד בזגורוב שבפולין לרב מאיר צבי מזור, שהיה רב בזגורוב, ברדז'יוב ובוורשה, ולרחל, בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, שהיה רב בזגורוב.
אחיו, אליהו מזור, היה מראשי הקהילה היהודית בוורשה ולימים חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
לפני מלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו מזור, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין.
אליעזר מזור עמד בראש הסניף של החברה בלודז'.
כמו כן נמנה עם ראשי ההסתדרות הציונית בלודז' והיה פעיל בלשכת המסחר המקומית.
בשנות העשרים רכש פרדסים בארץ ישראל.
באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לארץ ישראל לצורך השקעותיו.
עם פרוץ המלחמה הצליח להעלות את אשתו וילדיו לארץ.
בארץ המשיך להפעיל את חברת "אחים מזור" עם אחיו אליהו וד"ר יהושע מזור.
בשנת 1941 ייסדה השותפות מפעל ליהלומים, שהיה מהראשונים בתעשיית היהלומים בארץ ישראל.
המפעל פעל עד סוף שנות החמישים.
מאז המשיכו האחים מזור לפעול בתחום המסחר וההשקעות.
מזור כיהן בוועד ההצלה של הסוכנות היהודית, כיו"ר התאחדות בעלי הבתים וכשופט עירוני.בשנת 1951 נבחר לנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל, תפקיד בו כיהן עד לפטירתו בשנת 1970. בשנת 1999, העניקה לו ההתאחדות את התואר "יקיר תעשיית היהלומים".
מזור היה נשוי עד לפטירתו לאיטה לבית כהן, הוא הותיר אחריו שני בנים ובת.
בנו, פרופ' יהודה מזור, היה כימאי, ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע.
הרב אליעזר ניצברג (ה'תר"ט, 1849 – ה'תרצ"ה, 1935) מהזרם הליטאי, נחשב לאחד מגדולי דורו בתורה, בחריפות ובבקיאות.
חיבר את הספרים: "דמשק אליעזר", יד אליעזר", "תורת אליעזר", "דבר אליעזר".
ניצברג נולד בשנת ה'תר"ט בעיר פרוז'ני שבפלך גרודנו שבליטא לאביו הרב דוד יהודה ואמו רעלא.
משחר נעוריו ניכרה שקידתו העזה לתורה.
נישא ובגיל 26 כבר שימש כאב"ד בעיירה קטנה הולינקה שבפלך סובאלק שם היו לו התנאים להתמסר ללימודים ולחיבור ספריו.
בהיותו בן 34 סיים הרב את כתיבת ספרו הראשון "דמשק אליעזר" (כרך ראשון, וילנה, תר"נ).
הספר הוא פרוש לחושן משפט וכולל חידושים וביאורים בעניינים הנוגעים להלכה.
בספר חידושים אמיתיים שהתקבלו בברכה ולהסכמה מפוארת של גדולי הדור ההוא.
כ-30 שנה שימש הרב ניצברג אב"ד בהולינקה, שם סיים את כרך ב' של הספר "דמשק אליעזר" (וילנה תרנ"ז), ואת "דברי אליעזר" בשני כרכים (וילנה תרס"ג, תרע"א) - חידושים וביאורים על שולחן ערוך אבן העזר.
בשנת תרע"א (1911) נבחר לשמש כאב"ד בעיר קובל שבמחוז ווהלין שנחשבה בימים ההם עיר גדולה ובה כ-13,000 יהודים וכ- 40 בתי כנסת.
הרב התחבב על כל שכבות הציבור למרות שרוב תושבי העיר היו חסידים, והחלה אז לנשב רוח הציונות.
לדרשותיו ולפסיקותיו של הרב יצאו מוניטין למרחוק.
בשנת 1921 עם כיבוש קובל על ידי הפולנים אסרוהו היות שסירב למסור לשלטונות על הקומוניסטים שבין היהודים.
בקובל הדפיס הרב ניצברג עוד 3 ספרים.
"תורת אליעזר" (וילנה תרפ"ה) ובו חידושים וביאורים על שולחן ערוך ואורח חיים, ואת הספר "יד אליעזר" בשני כרכים (ורשה תרצ"א) העוסק בחידושים וביאורים על שולחן ערוך יורה דעה.
לפני פטירתו חיבר ספר נוסף שלא זכה לסיימו.
בתו אידה נישאה לסופר ההוגה קלמן גוטנבוים.
בט"ז בשבט תרצ"ה נפטר הרב.
בתי המסחר היהודיים בקובל נסגרו לרגל מותו וכל יהודי העיר והרבנים מהסביבה השתתפו בהלוויית הצדיק.
הרב אליעזר הלוי סג"ל מישל (תרכ"ג-סוף אלול תרצ"ט או תחילת ת"ש) היה רב ציוני שהתפרסם כרבה של טורקה בגליציה המזרחית וכמחבר "משנת אליעזר" (פלפולים ושו"ת).
נולד בעיירה שצ'ריץ הסמוכה ללבוב לרב דוב בר ולמרת בריינצ'ה, בת ר' יואל רוזמן שהיה סוחר עשיר.
כבר מילדותו גילה כישרונות ברוכים והיה מתמיד גדול בלימודיו.
כבר כנער היה בקשרי מכתבים עם רבנים גדולים שנשאו ונתנו עמו בהלכה כתבו אליו תארים המתאימים לרבנים חשובים.
עד בר המצווה למד אצל מלמדים פרטיים, ולאחר מכן ב"קלויז" שבעיירת הולדתו.
למד גם שפות זרות והשכלה כללית.
בעיירת הולדתו החל ללמד והעביר שיעורים לקבוצת בחורים שביניהם גיסו, הרב יעקב אונגר.
נשא לאישה את שרה מלכה בת שמואל מרדכי אונגר מראדיחוב (היום באוקראינה ואז באוסטריה כחלק מקיסרות אוסטריה-הונגריה).
לאחר כמה זמן שבו היה סמוך על שולחן חותנו התקבל למשרת רבה של קהילת ביאליגורי שבגליציה המזרחית.
בתרמ"ה מונה כראב"ד גליגורה בגליציה המזרחית ובתרס"ו או תרס"ט נבחר לכהן ברבנות טורקה והסביבה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט עם משפחתו לבודפשט, שאליה ברחו רבנים נוספים מגליציה ורומניה.
שם היה כתובת לשאר הרבנים לשאלות באיסור והיתר ושאלות אחרות.
העיר טורקה נשרפה בידי הרוסים וכל ביתו עלה באש עם ספרייתו הגדולה וכתביו.
בבודפשט כתב שוב חידושי תורה על כל הש"ס, תשובות בכל חלקי ההלכה ודרשות.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת כליות קשה, אך גם בייסורי מחלתו המשיך להתמיד בלימודו ולכתוב חידושי תורה ולהשיב לשואלים בהלכה.
נפטר בסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, או מעט לאחר פרוץ המלחמה.
היה מגדולי הפוסקים בגליציה ורבים פנו אליו בשאלות רגישות ומסובכות וקשות, כולל מגדולי הרבנים שבדור שפנו אליו כדי לשמוע את דעתו בעניין ההלכתי שדנו בו.
הצטיין בבקיאות וחריפות כאחד ובהבנה מעמיקה והיה גדול הן בתורת הנגלה והן בתורת הנסתר.
כמו כן היה בקי באוצרות הלשון העברית וכתב את ספריו בעברית עשירה מאוד, והיה בקי גם בספרות עולמית, בכמה לשונות זרות ובהשכלה כללית.
בנוסף, כתב ידו היה יפהפה באופן מיוחד והיה נואם מחונן ביותר.
נוסף על גדולתו בתורה וחכמתו היה עדין נפש וניחן במידות נעלות, וקיבל כל אדם בספר פנים יפות והתנהג בפשטות ובאהבה כלפי כל אחד.
נודע כבעל עמדות ציוניות שהגיעו לידי ביטוי במיוחד בכנס גדול שנערך לכבוד הצהרת בלפור בקלויז של חסידי סדיגורה שהיה שריד יחיד למבני העיירה מלפני מלחמת העולם הראשונה.
מגדולי תלמידיו היה ר' יחיאל מיכל מהורודנה (תר"כ-תר"צ), חתנו של ר' יהודה צבי לנגנר ("רבי יהודה צבי השני") מסטרטין שהיה האדמו"ר הרביעי של החסידות וגם ראב"ד העיר, ומינה את חתנו לרב במקומו.
חוץ מחיבוריו שיצאו לאור, כל כתביו אבדו בשואה ובהם חידושים על כל הש"ס, כאלף תשובות בהלכה, ודרשות.
משנת אליעזר - חיבור בן שלושה חלקים הכולל פלפולים, שו"ת בתוספת "סדרי משנה" שבו חידושים וביאורים בש"ס ופוסקים המופיעים בתשובותיו, ו"תוכחות מוסר" שבו דרשות בענייני מוסר.
"משנת אליעזר : מהדורא תנינא" יצא לאור בתרפ"ד.
דפוסי צילום של דרוהוביץ' תרס"ו ושל "משנת אליעזר : מהדורא תנינא" עם ספרו "בתוך הגולה", הודפסו בניו יורק (ברוקלין) תשנ"א וב"מכון אוצרות גאוני ספרד", אשדוד תשנ"ז.
קרני רא"ם - קונטרס המופיע בסוף "ענף הלכה" של הספר "קובץ עץ החיים" שחיבר הרב דוד טבלי אפרתי.
בקונטרס דן הרב מישל בדברים שכתב הרב אפרתי בסימנים י"א וי"ב ב"ענף הלכה".
נחל דמעה - הספד על פטירת רבו הרב צבי הירש אורנשטיין שהתפרסם כרבה של קהילת לבוב, בט' בניסן תרמ"ח.
פלגי מים - דברי הספד לפטירת ר' יהושע רוקח, האדמו"ר מבלז השני וראב"ד בלז, בכ"ג בשבט תרנ"ד.
בתוך הגולה - שו"ת מהשאלות שנשאל בבודפשט ודברי הספד לפטירת הרב אברהם לנגנר שהתפרסם כרבה של קניהניץ' והיה בנו של ר' יהודה צבי לנגנר ("רבי יהודה צבי השני") מסטרטין, בכ"ח בתמוז תרע"ח.
יצא לאור לראשונה בבודפשט תרע"ח (בחלק של פסט).
דפוסי צילום יצאו לאור בניו-יורק תשנ"א בצירוף ל"משנת אליעזר"; בניו-יורק תשנ"ב; וב"מכון אוצרות גאוני ספרד", אשדוד תשנ"ז, בצירוף ל"משנת אליעזר".
גולדה - אשת הרב שלמה הרץ.
ציפורה - אשת הרב דוד נפתלי כהנא.
הרב אליעזר נחום (תכ"ב - חשון תק"ה; 1662–1744) היה אב בית דין וראש ישיבה בעיר אדריאנופול שבטורקיה.
מספר שנים לאחר שעלה לארץ ישראל נבחר לכהן בתפקיד "הראשון לציון", וכיהן בו עד לפטירתו.
נולד בשנת ה'תכ"ב בעיר איסטנבול לרבי יעקב נחום.
בצעירותו למד אצל רבי יעקב שטרימר (אחיו של המדפיס שבתי בס), אותו העריץ.
רבו זה נדד מפולין למצרים ולבסוף התיישב באדריאנופול שם עמד בראשות ישיבה גדולה.
רבי אליעזר נחום נודע בזכות ענוותנותו הרבה ושקדנותו על לימוד התורה.
שימש מספר שנים בתור אב בית דין וראש ישיבה בעיר אדריאנופול שבטורקיה.
תקופה מסוימת נאלץ לנדוד לקושטא הבירה, שם הקים ישיבה גדולה והרביץ תורה לתלמידים רבים.
כן שימש כרב קהילת אינדירני בקושטא, ונשא לאישה את אלמנתו של רבי רפאל קארו.
בהיותו בטורקיה נתבקש על ידי קהילת צפת לשמש שד"ר עבורה בערי טורקיה, ואכן בשנת ה'תע"ה הוא נמצא בשליחות צפת בסלוניקי.
בסביבות שנת ה'תצ"ה עלה הרב אליעזר נחום לארץ ישראל.
בדרכו באוניה פרצה סערה בלב הים וכמעט שנשברה האוניה.
על מאורע זה חיבר פיוט הודיה לזכר הנס (הפותח במילים "אזמר בתרועה").
על אף עניותו הרבה שקד על לימוד התורה בעיר ירושלים.
כעבור מספר שנים, ולאחר פטירתו של הראשון לציון רבי בנימין הכהן מעלי, נבחר למלא את מקומו כראשון לציון, תפקיד בו החזיק עד יום פטירתו.
נפטר בירושלים בשנת ה'תק"ה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חזון נחום - פירוש על המשנה, שלושה חלקים
אותיות אליעזר - הערות וקושיות על ש"ס ופוסקים, כתב יד, חלקים ממנו נדפסו בקבצים תורניים שונים
משנת רבי אליעזר - שו"ת להלכה ולמעשה
מדרש אליעזר - פירוש למכילתא - יצא לאור לראשונה מכתב ידו של המחבר, יד הרב נסים, תש"ס.
מדרש אליעזר - פירוש לספרי עורך מנחם כהנא, יד הרב נסים, תשנ"ג.
הרב אליעזר סילבר (כ"ג בשבט תרמ"ב, 15 בפברואר 1882 – ט' בשבט תשכ"ח, 7 בפברואר 1968) היה נשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה.
התפרסם בפעולות ההצלה שלו במלחמת העולם השנייה.
מילא תפקידים רבניים שונים בניו יורק, בפנסילבניה, במסצ'וסטס ובאוהיו.
נולד באובליאי (אבעל ביידיש) שבליטא, כאחד משני בניו של הרב בונם צמח (1844–1917) ומלכה סילבר.
אביו היה בן לשושלת רבנית בת מאות שנים, ושימש כרב באובלאי ובעוד עיירות בליטא.
הוא למד עם אביו חמש שנים עד הגיעו לגיל שש עשרה.
בגיל זה שלחו אביו לדווינסק, שם למד עם רבני העיר – הרב מאיר שמחה הכהן ("האור שמח"), והרב יוסף ראזין ("הרוגאטשובר").
בשנת תרנ"ח שלחו אביו לווילנה, שם למד עם גדולי התורה שהיו בעיר זו, וכן בקיבוץ החכמים שלמדו עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בשנת תר"ס עבר לעיר בריסק שם למד אצל הרב חיים מבריסק ומשם חזר ללמוד בווילנה.
קיבל סמיכה לרבנות מהרב חיים עוזר גרודזנסקי שאף סייע לו לקבל שחרור מהצבא.
בשנת 1906 נישא לבתיה לבית וואלק וכשנה לאחר נישואיהם היגרו לארצות הברית, כדי לברוח מהאנטישמיות של רוסיה הצארית.
הם התיישבו בניו יורק, שם הרב סילבר עבד כאיש מכירות בענף הביגוד ובהמשך כסוכן ביטוח.
לאחר זמן קצר הוא קיבל משרה רבנית בהאריסבורג שבפנסילבניה.
גדולתו בתורה הכניסה אותו למעגל הפנימי של החוגים הרבניים המובילים בצפון אמריקה.
בשנת 1912, הוא היה חלק ממשלחת רבנים שביקשה מהנשיא ויליאם הווארד טאפט, לבטל את ההסכם עם רוסיה בגלל הרדיפות של היהודים שם.
בשנת 1914 נסע לאירופה לבקר את אביו ואת רבותיו.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה אז אילצה אותו להישאר שם במשך תשעה חודשים, לאחר שהשלטונות ברוסיה סירבו להכיר בתעודותיו האמריקאיות.
לאחר שובו לארצות הברית ייסד בהמלצת הרב חיים עוזר גרודזנסקי את ארגון "עזרת תורה" שהגיש סיוע למוסדות תורניים ורבנים פליטים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925 מונה לרב העיר ספרינגפילד שבמסצ'וסטס ובסביבות 1931 מונה לרב העיר סינסינטי שבאוהיו, שם הוא נשאר עד מותו.
הרב סילבר שימש כגזבר וסגן נשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, ובשנת 1929 נבחר לנשיאה.
כן היה נשיא אגודת ישראל של אמריקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הקימה אגודת הרבנים את ועד ההצלה עבור יהודי אירופה, והרב סילבר מונה לנשיאו.
הוועד גייס כ-5 מיליון דולר והשיג פטור על מכסות הגירה לרבנים.
באמצעות פטור זה הוברקו 2,000 חוזי עבודה לרבנים באירופה, על מנת שיוכלו להגר לארצות הברית.
הרב סילבר פעל בערוצים מגוונים, חוקיים ובלתי חוקיים על מנת להציל אנשים רבים ככל האפשר ולהביאם לארצות הברית, לקנדה ולארץ ישראל.
בחודש אוקטובר 1943, כאשר קנה המידה של זוועות הנאצים נעשה ברור יותר ויותר, היה הרב סילבר מהעומדים בראש מצעד הרבנים שאורגן על ידי הלל קוק.
במצעד זה צעדו יותר מ-400 רבנים בוושינגטון, עד מדרגות הקפיטול, בדרישה לפעולה נחרצת יותר על ידי ממשלת ארצות הברית להציל את יהודי אירופה.
לאחר מלחמת העולם הקים הרב סילבר את בית הספר "החפץ חיים" בסינסינטי.
הוא שימש במשך 40 שנה כרב קהילת כנסת ישראל בסינסינטי.
בנו הרב דוד, היה רב העיר האריסבורג.
חתנו הוא הרב יהודה גרשוני.
נכדתו, בת הרב דוד, נשואה לרב דוד חי הכהן.
אליעזר (לייזר) לייב פּוֹדריאָצ'יק (פודה) (בכתיב יידי: אליעזר (לייזער) פּאָדריאַטשיק; ברוסית: Лейзер (Элиэзер) Подрячик; 23 בספטמבר 1914, מחוז חוטין, פלך בסראביה – 10 באפריל 2000, תל אביב) היה מורה, מסאי, פובליציסט, מבקר וחוקר ספרות יידיש סובייטי-ישראלי.
פודריאצ'יק נולד בשנת 1914 בכפר הקטן קוֹמֶרוֹב שליד העיירה סקוּרֶן בבסראביה (כיום באוקראינה).
סיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בצ'רנוביץ.
בראשית שנות ה-30 עבד כמורה בכפר נוער עם הסופר והמחנך אליעזר שטיינברג, ואחר כך כמורה בכמה בתי ספר יהודיים ברומניה.
את דרכו הספרותית החל ב-1936 בכתב העת "טשערנאָוויצער בלעטער" בצ'רנוביץ.
ב-1939 אמור היה לנסוע לארצות הברית, להורות בישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק, אך עם פרוץ המלחמה נגנזה תוכנית זו.
מ-1941 ועד 1944, בעת המלחמה, התגורר במרכז אסיה הסובייטית.
לאחר המלחמה התגורר בבירה מוסקבה, ועבד כמורה ללשון וספרות יידיש בסטודיו לתיאטרון יהודי (בית ספר לשחקנים ולבמאים) שליד התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה (ГОСЕТ, גוֹסֶט) וכמזכיר הסטודיו (המנהל הפדגוגי).
בין תלמידיו היו השחקנים הישראלים ישראל בקר ונתן מייזלר.
לאחר שבסוף שנות ה-40 נסגר התיאטרון במסגרת הרדיפות הסטליניסטיות, התיישב פודריאצ'יק ב-1951 בריגה, שם עבד כמורה בבתי ספר רוסיים.
ביתו היה בית עברי; לבנו קרא בשם אוּרי.
עם היווסדו של כתב העת הספרותי והסוציו-פוליטי היידי "סאָוועטיש היימלאַנד" ('המולדת הסובייטית') בשנת 1961 הצטרף פודריאצ'יק למערכת, והיה בעל טור קבוע בשם "נאָטיצן פון א בוקיניסט" ('רשימותיו של בוקיניסט', היינו אספן/סוחר ספרים משומשים), שהוקדש לחקר הספרות היידית והעברית.
פּודה', 'לייעזר נעכעס', 'דער בוקיניסט'.
בקיץ 1971 עלה לישראל, ומ-1972 עבד כמרצה ללשון וספרות יידיש באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
בישראל הוסיף לכתוב ביקורות ספרות ומסות מעל במות שונות ביידיש, ועד סוף שנות ה-70 היה ממבקרי הספרות היידית הבולטים בארץ.
נמנה עם החוג שהתכנס סביב ה"ירושלימער אַלמאַנאַך".
בהמשך פרסם כמה ספרי ביקורת ומחקר.
פרסם מאמר גדול על כתביו היידיים של יהודה ליב גמזו ב"פּנקס פאַר דער פאָרשונג פון דער יִידישער ליטעראַטור און פּרעסע" (ניו יורק 1974), וב-1977 הוציא את יצירותיו הגנוזות בלוויית הערות ורשימות ביו-ביבליוגרפיות.
בשנת 1984 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
פודריאצ'יק היה נשוי לשחקנית דינה רויטקופ (שהייתה תלמידתו).
לאחר עלייתם לארץ הצטרפה לתיאטרון "הבימה", עד לפטירתה באוגוסט 1975.
אליעזר פודריאצ'יק נפטר בשנת 2000 בתל אביב.
ארכיונו שמור במרכז רנה קוסטה ללימודי יידיש במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
ארכיון נוסף, ובו בעיקר מכתבים, נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
"איציק מאַנגער: דער דיכטער וואָס איז דערגאַנגען פון גראָ ביז בלאָ", תל אביב: קאָמיטעט פאַר יִידישער קולטור אין ישראל דורכן פאַרלאַג ביבלוס, תשל"ז 1977. (ספר קצר)
אין פּראָפיל פון ציַיטן, תל אביב: פאַרלאַג י"ל פּרץ ('ביכער-סעריע שריַיבערס עולים פון סאָוועטן-פאַרבאַנד'), 1978.
שמועסן מיט אַנדערע און מיט זיך: זכרונות און רעיונות, אביב: ה.
בילדער פון דער יִידישער ליטעראַטור, תל אביב: ה.
ליד און תפילה, תל אביב: פאַרלאַג י.
אין היכל פון וואָרט, תל אביב: פאַרלאַג י.
הצצה מזווית ישרה: מסות ומחקר, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"א 1991.
יהודה ליב גמזו, יצירות גנוזות; הביא לדפוס, הקדים מבוא והוסיף הערות אליעזר פודריאצ'יק, תל אביב: המכון לחקר התפוצות – האגודה לחקר תולדות היהודים, תשל"ח 1977.
פּאָעט און מענטש – מאָטל סאַקציער: עסייען; צונויפגעזאַמלט און הקדמה: אליעזר פּאָדריאַטשיק, תל אביב: פאַרלאַג י.
וועראַ האַקען, סטאַנציע גראַפסקאַיאַ: דערציילונגען, עסייען, לידער, צונויפגעזאַמלט און הקדמה, אליעזר פאדריאטשיק, תל אביב: פאַרלאַג י.
אליעזר ערמון (17 במאי 1922 – 18 בדצמבר 1995) היה איש הפלמ"ח ומפקד ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר קום המדינה היה שגריר במדינות אמריקה הלטינית ובאפריקה ועובד משרד החוץ עד מותו.
סייע כמפקד ומלווה בהבאתן של שש ספינות מעפילים בין השנים 1945–1947, בהן הפליגו למעלה מ-11 אלף איש.
אליעזר ערמון (ורש) נולד ב-17 במאי 1922 בארד שבטרנסילבניה, כבן למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת.
כשהיה כבן 15, עם תחילת לימודיו בגימנסיה היהודית בקלוג', החל להתוודע למוצאו ולאידאולוגיה הציונית.
הוא הצטרף לתנועת "הנוער הציוני", נרשם לעלייה בשנת 1938, אך רק בתום שלוש שנים של המתנה במהלכן הוציאה משפחתו סכום כסף גבוה על סרטיפיקט שכלל דמי עלייה לעשרה נערים חסרי אמצעים, עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1941, עם אחת הקבוצות האחרונות של עליית הנוער.
כחודשיים מהגעתו התנדב לפלמ"ח, והשתייך לפלוגה ג' תחת פיקודו של אורי יפה.
ב-1943 עבר קורס ימי ובמקביל הוקמה המחלקה הימית אליה הועבר, נודע בכינוי "דני".
בינואר 1945 השתתף בקורס החובלים הראשון, שנמשך 8 חודשים.
ב-12 בספטמבר 1945 היה מפקד ספינת המעפילים "פייטרו א'" שיצאה מחופי איטליה והגיעה לחוף שפיים כשעליה 168 מעפילים.
כמפקד "פייטרו 2" הוביל 175 איש.
את אוניית המעפילים "חנה סנש" ליווה כסגן למפקד ישראל חורב ועליה 252 איש.
ערמון היה גם מפקדה של האונייה הגדולה "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה ב-14 במאי 1946 וכללה 1770 איש.
ערמון פיקד על "מורדי הגיטאות" שהפליגה ממולה די בארי ובה 1457 מעפילים.
הספינה התגלתה על ידי מטוס סיור בריטי ליד חוף רפיח ונלכדה בידי משחתות בריטיות.
לאחר מאבק היא נגררה לחיפה ומעפיליה גורשו לקפריסין יחד עם אנשי הפלי"ם וחולצו משם.
הספינה השישית והאחרונה שהביא הייתה הגדולה מכולן, "עצמאות" (7736 עולים), ועליה גם היו הוריו.
הוא נשאר זמן מה בקפריסין ופעל באימוני מעפילים ב"שורות המגינים".
לאחר קום המדינה שירת בחיל הים.
בין 1953 ל-1958 היה בשליחות המוסד לעלייה ב' בבלגיה ובהונגריה.
מ-1960 ועד 1988 כיהן במגוון תפקידים במשרד החוץ בהם: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפרו, הממונה על השגרירות בבוליביה, שגריר ישראל בצ'אד, סגן מנהל המחלקה הכלכלית, מנהל מחלקה במשרד, שגריר ישראל באקוודור ובגואטמלה.
אליעזר ערמון היה נשוי לאסתר ערמון, אמנית ומורה, שימשה כמנהלת ואוצרת בית האמנים בירושלים (נפטרה באפריל 2010), ולהם שלושה ילדים.
אליעזר משה סלוצקין (1887 – 5 בינואר 1987) היה איש העלייה השנייה.
ממייסדי דגניה, חוות כנרת וקיבוץ עין חרוד.
סלוצקין נולד בפלך מוגילב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) ב-1887 לאריה ומרים סלוצקין.
בגיל שלוש נפטרה אימו כשילדה את אחותו.
לאחר זמן קצר חלה גם אביו.
בגיל 13 נשלח סלוצקין לבית דודו בוורשה שם למד חשמלאות כמקצוע.
בבית קרוביו הכיר את יצחק טבנקין.
השניים התיידדו וטבנקין הזמין את סלוצקין להצטרף לקבוצתו הציונית-סוציאליסטית.
בהמשך הצטרפו השניים למפלגת פועלי ציון.
ב-1908 הפליג סלוצקין לניו-יורק במטרה לעזור לאחיו החולה ולהביאו לשם.
סלוצקין עבד כדי לממן את המעבר, אך המיזם נכשל.
האח נאלץ להפליג חזרה ובדרך התאבד.
סלוצקין עבד עוד כ-4 שנים כדי לשלם לעורכי הדין ששכר למען אחיו.
ב-1913 יצא סלוצקין מארצות הברית כדי לעלות לארץ ישראל.
בדרכו עבר בווינה כדי להשתתף כאורח (לא כציר) בקונגרס הציוני ה-11. בקונגרס פגש את יוסף ברץ ותנחום תנפילוב, ממייסדי קבוצת דגניה, ששכנעו אותו להצטרף ליישובם.
בהגיעו לארץ ישראל התיישב תחילה בכפר אוריה, ולאחר כמה חודשים הצטרף לקבוצת עולים מתנועת "פועלי ציון" והתיישב איתם בדגניה.
שש שנים שהה במקום ועבד בענף הפלחה.
לאחר המלחמה, ב-1920, הוקמה מפלגת אחדות העבודה והדבר גרם לפילוג בדגניה: תומכי "פועלי ציון" נשארו במקום וקבוצה קטנה של תומכי "אחדות העבודה", ביניהם סלוצקין, עזבה ועברה לחוות כנרת.
בחוות כנרת נטש סלוצקין את החקלאות והחל לעבוד בתחומים טכניים כמו בניין ואינסטלציה.
ב-1923 הוזמן על ידי אברהם הרצפלד לנהל ולפקח על הקמת בית ההבראה "ארזה" בהרי ירושלים.
סלוצקין, שהיה כבר נשוי ואב לבת, נענה ועבר לירושלים עם משפחתו.
אבן הפינה לבניין הונחה ב-1923 והוא נחנך ב-1924. עם סיום הבנייה לא שב סלוצקין לחוות כנרת, אלא בחר להצטרף עם משפחתו למייסדי קיבוץ עין חרוד.
סלוצקין הגיע לעין חרוד כאשר הקיבוץ שכן עדין במחנה ליד המעין.
הוא החל לעבוד בתחום האינסטלציה, והמשיך לעבוד בו עם המעבר למקום הקבע.
מאז ועד הפילוג היה סלוצקין המתכנן, המקים והמתחזק של מערכת האינסטלציה בקיבוץ.
הוא גם הרחיב אותה בהתאם להתרחבות הקיבוץ והכניס בה שיפורים.
תוך כדי כך התמקד סלוצקין בנושא שהעסיק אותו מאז ימיו הראשונים בארץ : עבודת הנשים.
הוא ראה בדגניה כיצד נדחקו הנשים - בניגוד לרצונן - לעבודות השירות.
בעין חרוד ראה שהתופעה הזו נמשכת ומתקבעת, בניגוד להשקפת העולם שלו.
בתוך ההתגייסות שלו להיטיב את תנאי העבודה של הנשים הוא טבע את האימרה על נשי העלייה השנייה: "הן שילמו את המחיר".
הוא עסק באופן רצוף בהכנסת שכלולים והמצאת פטנטים לענפי השירות - בעיקר מטבח, חדר-אוכל ומכבסה - כדי להקל את עבודת הנשים.
לדוגמה, הוא הכניס את השימוש בקיטור..
לפני כן המים במטבח ובמכבסה חוממו על-ידי תנור עצים.
סלוצקין החליף אותו במיתקן שייצר קיטור.
הקיטור נוצר מחימום מים באמצעות דלק נוזלי.
את החידושים של סלוצקין באו לראות, וללמוד, מכל הקיבוצים בארץ..
הודות למומחיותו בתחום זה צורף סלוצקין לוועדת המטבחים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, שמינתה אותו למדריך מקצועי.
במסגרת תפקידו היה מגיע לקיבוצים צעירים, מדריך ומלווה אותם בהקמת ענפי השירותים, בעיקר המטבח וחדר-האוכל.
הוא הוזמן גם לקיבוצים ותיקים כדי לייעץ בשיפור המערכות שכבר הוקמו.
סלוצקין תרם גם לענפי הייצור בעין חרוד, כאשר נזקקו לעזרה טכנית.
במקביל, מילא סלוצקין תפקידים חברתיים: היה מזכיר משק, חבר מזכירות, חבר בוועדות טכניות ועוד.
במשך שנים רבות היה חבר ועדת הבוררים של הקיבוץ.
בשנת 1933 שלח הקיבוץ את סלוצקין ואת אהרן ציזלינג להודו, כדי שיארגנו הבאת תעשייה לעין חרוד.
יעדם היה יהודי בעל מפעל לכלים בלתי שבירים מבקליט שהיה מוכן למכור את הפטנט, אך כשהגיעו להודו התברר כי רימו אותם, וכי הכלים ה"בלתי שבירים" נשברו בהדגמה.
ב-1954 התפלג הקיבוץ בשל מחלוקת פוליטית, וסלוצקין הצטרף לקיבוץ עין חרוד איחוד.
גם בקיבוץ החדש הקים את מערכת האינסטלציה, כפי שעשה בקיבוצו הקודם.
סלוצקין נפטר ב-1987, זמן קצר אחרי שחגג יום הולדת 100. אף שהיה חבר בעין חרוד איחוד ביקש להיקבר בבית הקברות של עין חרוד מאוחד, סמוך לקברו של , שנהרג בפעולת פיצוץ גשר אכזיב עליה פיקד.
סלוצקין השאיר אחריו שתי בנות ובן, נכדים ונינים.
סלוצקין, טבנקין וכצנלסון היו ילידי אותו שנתון, 1887.
את טבנקין פגש סלוצקין בוורשה כשהיו שניהם כבני 14. טבנקין התבלט כבר אז בפעילות חברתית ופוליטית, והשניים התיידדו.
טבנקין צירף את סלוצקין לחבורתו ובהמשך הצטרפו שניהם לתנועת פועלי ציון.
לאחר מכן נפרדו דרכיהם ונפגשו שוב בעין חרוד, שם חידשו את ידידותם, עד הפילוג.
את ברל כצנלסון פגש סלוצקין בנדודיו בארץ עם עלייתו ארצה.
הקשרים ביניהם התהדקו החל מ-1920, בחוות כנרת.
שם פגשו השניים את הנשים שלהם - האחיות בלומה מירון ולאה מירון-כצנלסון.
סלוצקין נשא את בלומה לאישה בחצר כנרת.
כצנלסון נקלע למשולש רומנטי עם לאה ושרה שמוקלר, אך לאחר פטירתה של שרה נשאר עם לאה עד סוף ימיו.
היותם נשואים לשתי אחיות יצרה לסלוצקין וברל מעגל משפחתי קרוב ואינטימי.
סלוצקין אמנם היה ידוע כאיש טכני אך לא פחות מכן כאדם בעל יחסי אנוש מצוינים, הומניות ורגישות לזולת.
גם הוא קרא, למד והכיר היטב את עקרונות הסוציאליזם והתאוריות השיתופיות.
ההבדל בינו לבין כצנלסון וטבנקין, הוגי הדור, היה בכך שהוא "העדיף את האנשים על פני העקרונות".
ברל וטבנקין העריכו מאד את דעתו של סלוצקין.
התייעצו אתו ושפכו את לבם בפניו.
הוא היה ונשאר בעיניהם - אנשי המלים - מודל ומופת של חלוץ: איש מעשה, שהוא גם משכיל, בעל תודעה סוציאליסטית ועקרונות הומניים.
הוא ליכד ביחסי האנוש שלו את השניים ואת החבורות שהיו סביבם.
סלוצקין מצידו העריך אותם מאד אך לא ראה אותם כמורמים מעם.
בשבילו הם היו פשוט ידידיו הקרובים, חבריו לדרך.
בשל קרבתו הרבה לכצנלסון, שימשו סלוצקין וארכיונו כמקור חשוב לכתיבת הביוגרפיה "ברל" על ידי אניטה שפירא והוא זכה להתייחסות מיוחדת בדברי ההקדמה שלה.
חוץ מהחומר הרב, בחלקו ייחודי, שקבלה שפירא מסלוצקין היא התרשמה מאישיותו המיוחדת, ונקשרה ביניהם ידידות רבה.
לאחר צאת הספר לאור התגלעו ביניהם כמה חילוקי דעות.
סלוצקין חשב שדבריה היו מוטעים בכמה מקומות וביטא את ביקורתו כלפיה באופן ישיר.
אך לאחר מכן הוא דאג ליישר את ההדורים, וידידותם נמשכה.
למשל, בעניין לאה מירון, גיסתו של סלוצקין ואשתו של ברל: סלוצקין לא הסכים עם תיאור דמותה בספר.
על כך כתבה אניטה שפירא:
הסופר מאיר שלו ראיין את זקני עמק יזרעאל ואסף את סיפוריהם לשם כתיבת ספרו הראשון רומן רוסי.
סלוצקין, שהיה מספר סיפורים ידוע, היה אחד המרואיינים שלו.
הסופר מספר על פגישתו הראשונה עם סלוצקין בספרו גינת בר (ספר), ומציין, כי שילב ברומן משפטים ואבחנות ששמע מפי סלוצקין.
אליעזר פאר (14 בספטמבר 1915 - יוני 2017) היה ממייסדי האיגוד הישראלי לשחמט ואיגוד הפרובלמאים הישראלי, קפטן נבחרת ישראל לשחמט באולימפיאדת לייפציג 1960, ייסד את מועדון "רטי" בתל אביב, על שם ריכרד רטי, וניהל אותו.
היה שחמטאי פעיל בפיד"ה עד גיל 100, דבר שהפך אותו לשחמטאי הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
נולד בווינה, שבאוסטריה, בשם לודביג פרלברגר.
נולד לז'אנט לבית גולד והיינריך פרלברג, שעסק בסחר אופנועים ועגלות ילדים.
בשנת 1918 חזרה המשפחה לפולין לעיר פשמיץ' בדרום פולין.
משום שהיה קושי גדול ליהודים להתקבל לאוניברסיטה, נרשם ללמודי משפטים בלבוב.
פאר הכיר את אשתו לעתיד והם עלו לארץ ישראל בשנת 1934 (במסגרת העלייה החמישית).
פאר החל לעבוד כפקיד בבנק קופת עם.
אליעזר מאיו (1 באוגוסט 1928 – 1 באוקטובר 1988) היה מתעמל, מאמן נבחרת ישראל בהתעמלות, מומחה להתעמלות ראווה, שופט בינלאומי בהתעמלות מכשירים, ממקימי בית ספר למאמנים במכון וינגייט ומחבר ספרי התעמלות.
אליעזר מאיו נולד ברוסה שבבולגריה בשנת 1928. הוא החל את קריירת ההתעמלות שלו ב"מכבי רוסה", ובמקביל החל ללמוד נגינה על סקסופון ומפוחית פה אצל בן עירו יצחק גרציאני, אשר לימים נישא לאחותו דורה והפך לגיסו.
כבר בהיותו נער אימן קבוצות ילדים ב"מכבי רוסה", שם פגש לראשונה את רעייתו לעתיד, ג'ני שיפרוט.
הוא עלה לישראל בדצמבר 1948, והתגייס לתזמורת צה"ל הראשונה.
כשהשתחרר הופיע כנגן סקסופון ואמן מפוחית בתזמורת ג'אז שהקים גרציאני.
מאיו התקבל למחזור השלישי של הקורס למורי התעמלות במכון וינגייט שהתקיים במחנה יונה.
עם סיום לימודיו החל לעבוד בבית הספר היסודי "גבעת עלייה" ביפו.
ב"גבעת עליה" החל להכין מופעי התעמלות ראווה, תחילה לאירועי בית הספר ובהדרגה לאירועים של אגודות "הפועל" ו"מכבי".
מאיו זכה במדליית כסף באליפות ישראל בשנת 1950 ובמדליית כסף בהתעמלות מכשירים במשחקי המכביה השלישית שהתקיימו באותה שנה.
הוא שימש כמאמן הלאומי של נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים בשנים 1963–1972, שימש כשופט בינלאומי בהתעמלות בשנים 1963–1967, ולאחר מכן שימש כיו"ר הוועדה המקצועית להתעמלות ב"הפועל" ומנהל הקורסים השנתיים למאמני התעמלות.
מאיו היה מיוזמי ומקימי בית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט ב-1965.
מאיו התמחה במפגני ראווה מרובי משתתפים של התעמלות צורנית.
במפגנים אלה באו לביטוי כישרונו המוזיקלי ויכולותיו ככוריאוגרף וכצייר.
רבים מהמפגנים לוו במוזיקה חיה של תזמורת צה"ל, בניצוחו של גיסו, יצחק גרציאני.
מבין המפגנים הרבים שהכין: מופעי הפתיחה של משחקי המכביה (מהמכביה החמישית ב-1957 ועד המכביה האחת עשרה ב-1981), מפגני התעמלות המוניים באפריקה בהזמנת משרד החוץ (סווזילנד ב-1974 ומלאווי ב-1975), מפגני התעמלות הקשורים לצה"ל (מפגן הנח"ל ב-1957, שני מפגני השריון ב-1972 ו-1974, ומפגן 40 שנות צה"ל, שהיה עבודתו האחרונה ב-1988).
כמו כן, מאיו הכין מופעים וניהל את טקסי הסיום במכון וינגייט לאורך כל שנות עבודתו ועוד עשרות מופעים עם נבחרת ישראל בהתעמלות, בצה"ל ובחו"ל.
מאיו פרסם חוברות הדרכה רבות וספרים אשר את כולם אייר בעצמו.
ספרו, "התעמלות ספורטיבית", שיצא לאור בשנת 1967, נמכר עד היום במכון וינגייט.
ב-1 באוקטובר 1988, חודשיים לאחר יום הולדתו ה-60, מאיו נפטר בפתאומיות והובא לקבורה בבית העלמין בחולון.
מאיו היה נשוי לג'ני, ואב לשלושה.
אחרי מותו יצא לאור ספרו "התעמלות ראווה" (1990).
הספר, שהיה בשלבי סיום, נתרם על ידי משפחתו למכון וינגייט.
במכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט, מוקירים את זכרו בתחרות דו-שנתית בהתעמלות מכשירים הנושאת את שמו.
כמו כן מוקדשים לזכרו, על ידי תלמידיו לשעבר, אירועי תנועה והתעמלות רבים ברחבי הארץ.
הרב אליעזר סורוצקין (נולד בי"ז בניסן ה'תשי"ח, 7 באפריל 1958) הוא רב שכונת רמת אפרים בנתניה, המנהל הכללי של החינוך העצמאי ושל לב לאחים וחבר הנהלת דגל התורה.
אביו, בן-ציון סורוצקין שהיה החשב הכללי של הקרן הקיימת לישראל, הוא בנו של הרב זלמן סורוצקין, שהיה יושב ראש מועצת גדולי התורה.
אמו חנה היא בתו של הרב מאיר אריה סגל, שהיה רב בישיבת תפארת ישראל בחיפה.
הוא נושא את שמו של סב אביו, הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז.
בנוסף הוא נינו של הסבא מנובהרדוק.
בה'תשמ"ב (1982) נשא את מרים, בתו של הרב ישראל מאיר לאו.
לאחר נישואיו התגורר בנתניה ולמד בכולל להוראה 'אהל משה'.
הוא הוסמך לרבנות והתמנה לרב שכונת רמת אפרים בעיר, ובמשך תקופה קצרה כרב מחלקת הכשרות העירונית.
בשנת תשמ"ו (1986) הקים את תלמוד תורה 'עוללים' בנתניה והתמנה ליו"ר ההנהלה של תיכון 'בית יעקב' בנתניה.
בה'תשנ"ג (1993) מונה על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך לעמוד בראש ארגון הפעילים לב לאחים שהתפלג מיד לאחים לאחר הקמת דגל התורה.
מאז הוא עומד בראש הארגון.
בבחירות לכנסת העשרים ב־2015 הוצב כמועמד במקום הרביעי לכנסת מטעם מפלגת דגל התורה, ובמקום השמיני ברשימה המשותפת יהדות התורה.
יהדות התורה זכתה בשישה מנדטים בלבד והוא לא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 וה-25 הוצב באופן סמלי במקום ה־120.
בשנת ה'תשע"ו (2016) מונה סורוצקין למנכ"ל החינוך העצמאי, לאחר שהארגון התנהל ללא מנכ"ל רשמי במשך שמונה שנים.
הרב סורוצקין היה ממקורבי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין.
רבי אליעזר מטוך היה מאחרוני בעלי התוספות במחצית השנייה של המאה ה-13, ועורכם של קובצי תוספות רבים.
במסכתות רבות, פירוש התוספות המופיע על הדף בדפוסים הוא מתוספותיו.
חיבר בנוסף גם פירוש על התורה, שלא נמצא בידינו, אך מוזכר ברשימת חיבורים שצורפה לכתב יד של ספר הרקמה לרבי יונה אבן ג'נאח.
רבי אליעזר מטוך היה תלמידו ובן אחותו של רבי יחזקיה ממגדבורג (מהרי"ח), וכינהו "מורי דודי".
א"א אורבך זיהה את רבי אליעזר מטוך עם רבי אליעזר בן שלמה נכד רבי יצחק מווינה.
השערה נוספת אותה העלה ר' יעקב פרבשטיין המהדיר של שו"ת מהר"ם רוטנבורג היא כי שם אביו הוא אפרים.
רבי אליעזר מטוך ערך את תוספות שאנץ ואת תוספות איוורא שקדמו לו.
לקבצים אלו הוסיף הערות ותוספות תחת השם "גיליון התוספות".
החיבור עם ההערות ותוספות נוספות שלו נקרא תוספות טוך.
בניגוד לקבצים אחרים של תוספות, דרכו של תוספות טוך, היא לפרש את הסוגיא, ולא לפסוק הלכה.
גרשום בן משה שונצינו מעיד שתוספות טוך למסכתות שונות היו מפוזרות במקומות שונים בצרפת, והוא אסף את הקבצים הנוגעים למסכתות הישיבתיות והדפיסם לצד הגמרא בדפוס שונצינו (בדפוס שונצינו הודפסו רק מסכתות אלה).
ממנו הועתקו קבצים אלו זה לדפוס בומברג ומשם לכל הדפוסים, אולם במסכתות האחרות, שלא הודפסו בדפוס שונצינו, נאלצו מדפיסי דפוס בומברג להשתמש בקובצי תוספות אחרים, ערוכים פחות.
בדפוסי התלמוד, הודפסו תוספות טוך על המסכתות:
גם התוספות הנדפסות על מסכת עירובין זוהו כתוספותיו של ר' אליעזר מטוך.
בחלק ממסכתות אלה מופיע על צד העמוד "גיליון תוספות" או "תוספות ישנים", שהם ההערות של ר"א מטוך עצמו.
הרב משה יהודה בלוי הדפיס ב"שיטת הקדמונים" גיליון תוספות טוך על מסכתות יבמות, בבא קמא וחולין.
בנוסף לתוספות טוך שנדפסו על הגמרא, הודפסו מכתב יד תוספות טוך למסכת קידושין.
תוספות טוך נחשבו מאוד בעיני בני הדורות הבאים.
המהרי"ק כתב שבמקרה של מחלוקת בין שני קובצי תוספות יש ללכת אחר תוספות טוך, כי הם מאוחרים יותר.
רבי בצלאל אשכנזי כתב עליהם .
חוקרים הציעו הצעות שונות בנוגע לעיר "טוך" ממנה הגיע רבי אליעזר.
הצעה אחת היא לזהות אותה עם העיירה טוכהיים, הסמוכה למגדבורג (עירו של דודו רבי יחזקיה).
א"א אורבך דחה הצעה זו בטענה שלא ידועה ישיבת יהודים בטוכהיים, ועל כן הציע לזהות את טוך עם טוק שבנורמנדי (Touques).
אולם, גם על עיירה זו לא ידוע שישבו בה יהודים.
שמחה עמנואל דחה את דברי אורבך, כיוון שממספר מקורות עולה שרבי אליעזר היה חכם אשכנזי ולא צרפתי: דודו רבי יחזקיה הוא בן מגדבורג, וכן נזכרות תשובות שלו לקהילה זו.
כמו כן, נראה כי קיים קשרי התכתבות ומפגשים עם מהר"ח אור זרוע שהתגורר בווינה ובערים נוספות בגרמניה ובאוסטריה, אך לא בצרפת.
על כן, מקיים עמנואל את הזיהוי עם טוכהיים, ומעלה גם אפשרות לזהותה עם טאוכה הסמוכה ללייפציג.
נולד בחרסון אוקראינה למרדכי אריה לייב ננס-גור אריה ולחיה רבקה.
הסוהרים הסובייטים כינוהו "סובוטא" (שבת ברוסית), בשל שמירתו במסירות נפש את השבת והלכותיה.
ב-1972 שנת ה'תשל"ב פרסם ביידיש את קורות חייו במאסרים והגלויות בספר "מיינע צוואנציק יאר אין סאוועטישע טורמעס" (20 שנותיי בבתי הכלא הסובייטים).
הוא חתם על הספר בשם העט "אברהם נעצאך", כדי לא להזיק לבני משפחתו שנותרו בברית המועצות.
קורות חייו נכתבו גם בקומיקסים וספרי ילדים, כמו "מול משטר האימה" וכן "מול כוחות הרשע" בהוצאת "אורות" החסידית.
רבי לייזר הוא בוגר ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בליל ערב יום כיפור שנת תרצ"ו לקחו אותו למאסר ברוסטוב, שם הכניסוהו לארון שבו עמד במשך כל יממת יום כיפור עד שבמוצאי יום כיפור הוציאו אותו לחקירה.
לאחר מספר חדשים נשפט לפי סעיף 58 על לימוד התורה עם ילדים ופתיחת "תלמודי תורה" לעשר שנים עבודת פרך בסיביר.
גם בשנות מאסרו עמד על זכותו לקיום תורה ומצוות.
הסוהרים היו מכנים אותו בשם "סובוטא" על היותו עקשן על שמירת השבת.
באחד מחגי הפסח לא קיבל את המצות שאשתו הייתה שולחת מדי שנה.
ועקב כך לא אכל מאומה במשך כל ימי החג.