tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1837, פלורסטה ומשפחתה עברו לריו דה ז'ניירו, שם הקימה את מכללת אוגוסטו לבנות, לימדה ופרסמה את עבודותיה במשך יותר מעשר שנים.
פלורסטה התפטרה מתפקידה כמנהלת מכללת אוגוסטו בשנת 1849 ונסעה לאירופה עם בתה לאחר תאונת רכיבה קשה.
במהלך תקופה זו היא נחשפה לפוזיטיביזם באמצעות קורס היסטוריה של האנושות אותו לימד אוגוסט קונט עצמו בקרדינל פאלאס בפריז.
היא חזרה לברזיל בשנת 1852 והתמסרה לכתיבת מאמרים בעיתונים, ששולבו אחר כך לתוך 'חוברת הומניטרית' (Opúsculo humanitário) פרי עטה, כמו גם יצירות אחרות כמו 'הקדשה מידידה' (Dedicação de uma amiga) ו'דפים של חיים אפלים''' (Páginas de uma vida obscura).
היא התנדבה כאחות במהלך מגפת כולרה בשנת 1855 בריו דה ז'ניירו בטרם עזבה שוב לאירופה בשנת 1856.
פלורסטה שהתה באירופה משנת 1856 עד 1872, ובמהלך שנים אלו נסעה לאיטליה ויוון, פרסמה יצירות בצרפתית וכתבה חוויות מנסיעותיה.
בין 1870 ל־1871 היא עזבה את פריז, בגלל המצור הפרוסי, ונסעה לאנגליה ופורטוגל טרם שחזרה לברזיל.
היא שהתה בברזיל משנת 1872 עד 1875 במהלך המערכה לביטול העבדות שהוביל יואקים נבוקו, אם כי מעט מאוד ידוע על חייה בתקופה זו.
היא חזרה לאירופה בשנת 1875 ושהתה תקופות בלונדון, ליסבון ופריז.
היא פרסמה את יצירתה האחרונה, חלקי יצירות שלא פורסמו: ביוגרפיות (Fragments d'un Ouvrage Inédit: Notes Biographiques,) בצרפת בשנת 1878. נסיעות אלה לאירופה חשפו אותה לרעיונות רבים ודרכי חשיבה חדשות, כמו פוזיטיביזם ברוח אוגוסט קונט, שהקצינו עוד יותר את הפמיניזם שלה.
ב־24 באפריל 1885 נפטרה פלורסטה מדלקת ריאות ברואן, צרפת, בגיל 74. היא נקברה בבית הקברות בונסקורס, בצרפת בה התגוררה.
באוגוסט 1954, כמעט שבעים שנה לאחר מכן, נלקחו שרידיה לעיר הולדתה והונחו בקבר בחוות פלורסטה בה נולדה.
פלורסטה פרסמה ספרים ומאמרים רבים בעיתונים.
ספרה הראשון זכויות נשים וחוסר הצדק הגברי, Direitos das) (mulheres e óréttiça dos homens, שיצא לאור בשנת 1832, מוכר כפרסום חלוצי בברזיל בנושא זכויות נשים, במיוחד הפרק העוסק בחינוך ועבודה.
ספר זה נכתב בהשראת ספרה של הפמיניסטית האנגלית מרי וולסטונקראפט, Vindications of (the) Rights of Woman .
פלורסטה לא תרגמה את ספרה של וולסטונקרפט, אלא תחת זאת השתמשה בטקסט כדי להציג הרהורים משלה על החברה הברזילאית השמרנית, לכן, הספר - זכויות נשים וחוסר הצדק הגברי Direitos das mulheres e) óréttiça dos homens) אינו תרגום ישיר, אלא תרגום חופשי.
ספר זה הוא שהעניק לפלורסטה את תואר מבשרת הפמיניזם בברזיל, ואפילו באמריקה הלטינית עצמה, מכיוון שאין תיעודים של טקסטים קודמים שנעשו מתוך כוונה לחנך ולחשוב על עמדתה של החברה האנושית ביחס לפמיניזם.
פלורסטה לא עצרה שם; בספרים אחרים היא המשיכה להדגיש את החשיבות של חינוך נשים הן עבור הנשים עצמן והן לחברה בכללותה.
עצות לביתי (Son Conselhos a minha filha 1842), מחברות הומניטריות (Opúsculo humanitário 1853), בהן מגנה המחברת את הכשרתן החינוכית של נשים, בברזיל ובמדינות אחרות, והאישה - (A Mulher 1859) הן רק דוגמאות לכך.
בנוסף לספרה הראשון, היו לה כתבים רבים שפורסמו בעיתונים ברסיפה החל משנת 1830. פלורסטה כתבה גם סיפורים בולטים רבים, שירה, רומנים ומסות שפורסמו מאוחר יותר בעיתוני ריו דה ז'ניירו.
בשנת 1841 היא פרסמה את ספרה השני, תחת הכותרת: עצות לביתי (Conselhos à minha filha), שנכתב כמתנת יום הולדת שתים עשרה לבתה ליביה.
החל משנת 1847 החלו עבודותיה לכלול מחשבות נוספות על חינוך, תוך התמקדות בשוויון מגדרי.
באותה שנה פרסמה גם את ספרה דאציז או הנערה המושלמת, פאני ( Fany ,Daciz ou A Jovem Completa), שהופנה לתלמידיה.
בהמשך הקריירה שלה, במהלך שהותה באירופה, פרסמה פלורסטה מאמרים שונים על מסעותיה.
החוקרים התקשו לאתר כתבים אלה.
הסיבה לכך היא שהם הלכו לאיבוד או מפני שפלורסטה חתמה לעיתים קרובות על פרסומיה בשם בדוי.
ממאי עד יוני 1851 פרסם העיתון הליברל O Liberal מריו דה ז'ניירו סדרת מאמרים של פלורסטה, תחת הכותרת האמנציפציה של הנשים The Emancipation of Women, שם דנה ברלוונטיות של חינוך לנשים.
בשנת 1853 פרסמה פלורסטה את ספרה מחברות הומניטריות Opusculo Humanitario.
הספר הוא אוסף מאמרים על שחרור נשים ומדבר לטובה על אוגוסט קופט, אבי הפוזיטיביזם.
הספר דן במחשבות המחברת על חינוך נשי, בנוסף לפדגוגיה באופן כללי.
היא גם מעבירה ביקורת על מוסדות ההוראה של אז ועל חוסר המיקוד והתמיכה שלהם בנשים.
לאורך עבודותיה דנה פלורסטה בהיבטים רבים מחייה האישיים, כולל עצמה, ילדותה, בעלה שנפטר ומשפחתה.
ישנם גם סיפורי מסע שונים בכתביה, ובהם מסלול הטיול בגרמניה, מידע על שלוש שנותיה באיטליה ודיון בטיול ביוון.
הראשון מבין סיפורי המסעות הללו פורסם בפריז, צרפת בשנת 1857 ותורגם לפורטוגזית בשנת 1982. השני, יצא לאור בפריז בשפה הצרפתית, בשני כרכים שפורסמו בשנת 1864 ובשנת 1872. רק הכרך הראשון תורגם לפורטוגזית בשנת 1998.
Discurso que às suas educandas diriga ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה (נאום שמובילים תלמידיה של ניסיה פלורסטה אוגוסטה הברזילאית), 1847
Trois ans en Italie, מסע suivis d'un en Grèce (שלוש שנים באיטליה, ואחריהן טיול ביוון), 1870
Fragments d'um ouvrage inèdit: חלקים של יצירה שלא פורסמה: הערות ביוגרפיות), 1878
פלורסטה הגיעה לריו דה ז'ניירו ב־31 בינואר 1838, ובהמשך אותה שנה הקימה את מכללת אוגוסטו.
היא הודיעה על פתיחת בית הספר בעיתון ג'ורנל דו קומרסיו.
המוסד פעל במרכז עיר הבירה במשך שבע עשרה שנה.
באותה תקופה היה גל של בתי ספר חדשים שנפתחו בריו דה ז'ניירו שרובם נוהלו על ידי אירופאים ופעלו על פי מודלים של חינוך זר.
מכללת אוגוסטו הייתה שונה מבתי הספר האחרים משום שהיא התמקדה בחינוך נשים ובנות, ולא גברים.
התלמידות למדו מדע, שפות, היסטוריה, דת, גאוגרפיה, חינוך גופני, אמנויות וספרות מתוך כוונה להכין אותן באופן מלא לנישואין ואמהות.
אחת הסיבות שפלורסטה הקימה את המכללה הייתה מכיוון שרוב בתי הספר האיכותיים באזור באותה העת כלל לא קיבלו נשים לשורותיהם.
המשימה החדשנית של מכללת אוגוסטו הייתה לספק לנשים חינוך שעלה בקנה אחד עם מה שהועמד לרשות הגברים.
פלורסטה ובית הספר שלה זכו לביקורות משמעותיות בגלל הגישה הרדיקלית לחינוך נשים שהם הביאו.
במקום ללמד ילדות רק נושאים מסורתיים כמו תפירה ועבודות בית, תוכנית הלימודים שלה כללה גם חומרים אינטלקטואליים ואקדמיים.
זה לא היה פופולרי, ונחשב למיותר באותה תקופה לחנך נשים לנושאים כאלה אם הן ממילא הולכות להיות עקרות בית.
מחנכים מתחרים היו ביקורתיים במיוחד כלפי פלורסטה ותורתה.
פלורסטה פעלה לחינוך נשים מכיוון שהיא האמינה שהשכלה היא המפתח להעצמה, וכי היעדרה מוביל לאפליית נשים.
הנגשת חינוך, כך לתפיסתה, תסייע לנשים להכיר במעמדן החברתי הלא שוויוני שלהן ולקדם שינוי.
פלורסטה גם האמינה שאוכלוסייה בורה יכולה להיות מנוהלת ביתר קלות על ידי הממשלה, וזה היה דבר שהיא קיוותה למנוע על ידי תמיכה בחינוך לקבוצות שוליות.
הפילוסופיות שלה סביב סוגיות הוראה ושוויון מגדרי הושפעו מתפיסות חשיבה ליברליות, פרוגרסיביות ופוזיטיביסטיות.
בשלוש יצירותיה משנת 1847, שכולן נוגעות להוראה, פלורסטה מתחה ביקורת על מערכת החינוך שראתה במדעים חסרי תועלת ומשחיתות נשים.
היא התייחסה גם לכישלון הכללי של קהילת ההוראה ולסטנדרטים החינוכיים הנוכחיים שלה בעבודתה משנת 1853 מחברות הומניטריות Opúsculo humanitário .
באופן מיוחד, היא הוקיעה בתי ספר המנוהלים על ידי זרים שלטענתה לא הוכשרו לשמש כמחנכים או יועצים אקדמיים.
אין עוררין על התפקיד והרלוונטיות של פלורסטה בהתפתחות הפמיניזם בברזיל ובשחרור האישה במדינה.
עם זאת, יש לקחת בחשבון את הפוליטיקה של אותה העת ואת ההקשר בו פעלה.
המלומדים מתחו ביקורת על השקפותיה הפמיניסטיות האמביוולנטיות במקצת, משום שלא הייתה מיליטנטית מספיק ונעה על הטווח שבין אוונגרד לשמרנות.
עבור קונסטנסיה לימה דוארטה, מחברת הספר ניסיה פלורסטה: חיים ועבודה (Nísia Floresta: Vida e Obra)'', פלורסטה משתלבת במה שהיא מכנה "פמיניזם טוב." המשמעות היא שהיא לא התכוונה לשנות באופן משמעותי את היחסים החברתיים, תוך שמירה על נשים בגבולות האידאולוגיים של התחום הפרטי.
היא רצתה לשפר את החינוך לנשים ולהעצימן תוך הבטחה לכך שהן עדיין אחראיות לגידול ילדים ולעבודות בית אחרות.
כותבת נוספת העוסקת באמביוולנטיות זו היא ברנקה מורירה אלבס, שעבורה הפמיניזם של פלורסטה מכיל תפיסה רומנטית של נשים בהן המסירות למשפחה ולבית היא עדיין הציפייה המנחה.
פלורסטה הציעה מספר דרכים לתחזק את המערכת המשפחתית המסורתית הזו ולשמור על בית, בעל וילדים ביצירותיה השונות.
החוקרים הכירו גם בשינוי האידאולוגי שעברה פלורסטה כסופרת וכפמיניסטית.
בעבודתה הראשונה היא דחתה שינויים קיצוניים בסדר החברתי הנוכחי.
היא הבהירה שהיא רוצה שהדברים יישארו במצבם הנוכחי וכי אינה מנסה לכפות שינויים גדולים.
אולם לאחר מסעותיה באירופה, עבודתה השנייה בנושא מערכת החינוך הנוכחית הייתה אנליטית בצורה חדה יותר וקראה לרפורמה רחבת היקף.
היא גם הביעה דאגה מכך שאוכלוסייה בורה פתוחה למניפולציות.
ניסטק היא חברה פרטית ישראלית לתכנון וייצור מוצרים אלקטרוניים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הרחיבה ניסטק את פעילותה והקימה מפעלי ייצור נוספים בישראל.
ניסטק היא בין מפעלי הייצור האלקטרוני הגדולים בישראל, עם כ-900 מועסקים בארבעה מפעלי ייצור: שניים בפתח תקווה, אחד במעלות ואחד בקצרין.
ניסטק אחזקות בע"מ מחזיקה תחתיה כמה חברות בנות, ביניהן ניסטק בע"מ, ניסטק דיזיין בע"מ, ניסטק מרכז בע"מ, ניסטק צפון בע"מ, ניסטק גליל בע"מ, ניסטק גולן בע"מ, ניסטק נכסים בע"מ ואלטק בע"מ.
אלטק (Eltek) היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסת הנאסד"ק בארצות הברית.
ניסטק, הממוקמת בפתח תקווה, נוסדה ב-9 במאי 1985 (יח' באייר תשמ"ה, ל"ג בעומר) על ידי יצחק ניסן.
בראשיתה עסקה החברה בייעוץ טכנולוגי לחברות הייטק, אך בהמשך החלה גם לספק שירותי תכנון, ייצור והרכבה של כרטיסים ומוצרים אלקטרוניים.
יצחק ניסן הוא מהנדס אלקטרוניקה, שהקים את מחלקת האוטומציה להרכבת רכיבים אלקטרונים על לוחות מודפסים באמצעות מכונות אוטומטיות בחברת טלרד.
בשנת 1985 החליט ניסן לצאת לדרך עצמאית והקים את חברת ניסטק, שסיפקה בראשיתה שירותי ייעוץ טכנולוגי לחברות הייטק בתחום טכנולוגיית השמה משטחית (SMT), והיה מחלוצי ייבוא הידע על טכנולוגיית ייצור ה-SMT בישראל.
בשנותיה הראשונות סיפקה ניסטק ייעוץ וסמינרים טכנולוגיים למהנדסי אלקטרוניקה בישראל.
בין לקוחותיה הראשונים של ניסטק היו חברות ההייטק הראשונות בישראל, ביניהן אפרת (לימים קומברס), תדיראן, אי.סי.איי טלקום (ECI), טלרד, אורבוט (לימים אורבוטק) ועוד.
החברה מייצרת במפעליה מוצרים אלקטרוניים בטכנולוגיות שונות: ייצור מעגלים בשיטת "רכיבים קבורים" בחברה הבת Nistec Design, ציפויי הגנה למעגלים אלקטרוניים במפעליה בקצרין ובמעלות, ושימוש במערכת הלחמת מעגלים מודפסים ללא בועות אוויר וגז.
בחודש מאי 1995 ייסד יצחק ניסן את חברת סירקיטק בע"מ (לימים ניסטק דיזיין בע"מ), אשר סיפקה שירותי תכנון מעגלים (עריכה) של כרטיסים אלקטרוניים לחברות הייטק, בדגש על טכנולוגיית ה-SMT.
בשנת 1997 הוקם מפעל האלקטרוניקה הראשון של ניסטק בישראל, בפתח תקווה.
שם החברה היה TKS ולימים שונה לניסטק מרכז בע"מ.
מפעל זה סיפק שירותי ייצור אלקטרוני של דגמים ואבות טיפוס מהירים לחברות הייטק ישראליות.
בין לקוחותיו הראשונים של מפעל הייצור היו: ECI, תדיראן, גיגהנט (לימים סרגון), אלאדין, משרד הביטחון ועוד.
במהלך השנים הגיע מפעל זה להישגים טכנולוגיים, כגון הרכבת הרכיב האלקטרוני האקטיבי הקטן בעולם וכן הרכבת מעגל אלקטרוני דק במיוחד של 2 מיל בלבד.
בחודש מאי 2008 הרחיבה ניסטק את פעילותה ורכשה את מפעל הייצור טפ"י אלקטרוניקה בע"מ שבמעלות תרשיחא, שהיה בקשיים כלכליים ולקראת סגירה ופיטורי כל העובדים.
המפעל שינה את שמו לניסטק צפון בע"מ ונחנך מחדש ב-23 במאי 2008 (י"ח באייר תשס"ח).
ניסטק גייסה מחדש את כל העובדים והשקיעה במפעל כ-5 מיליון שקלים ברכישת מכונות ייצור חדישות בטכנולוגיית ה-SMT, מכונות צילום רנטגן חדשניות וציוד מיכון מתקדם, ששדרג את יכולות המפעל.
בחודש ינואר 2009 רכשה ניסטק מפעל אלקטרוניקה נוסף בקצרין שבגולן.
מפעל זה היה בכינוס נכסים לאחר שפשט רגל כשנה קודם לכן.
ניסטק גייסה עובדים חדשים תושבי האזור, רכשה ציוד ייצור חדש, הטמיעה טכנולוגיות ייצור וקלטה לקוחות חדשים למפעל.
בשנת 2013 הכריזה החברה כי היא מתכננת להקים את בית ניסטק במעלות על שטח של כ-8000 מ"ר ובהשקעה של כ-40 מיליון שקלים.
ב-26 במאי 2016 (י"ח באייר תשס"ו), חנכה החברה את בית ניסטק צפון במעלות.
המפעל מתמחה בהרכבה של מוצרים אלקטרוניים מורכבים במנות ייצור גדולות.
במרץ 2021, במהלך משבר הקורונה, סיפק המפעל מאות מנשמים בייצור מהיר לבית החולים תל השומר.
בשנת 2022 פתחה החברה קו ייעודי במפעל לייצור שעונים חכמים של קארדיאקסנס.
נכון לחודש יוני 2023 מועסקים במפעל כ-270 עובדים תושבי מעלות-תרשיחא והכפרים באזור.
בנובמבר 2013 ביצעה ניסטק רכישה נוספת וקנתה את מפעל ייצור המעגלים הוותיק אלטק מפתח תקווה.
המפעל, שהקימה אלביט מערכות בשנת 1973, בשותפות עם כור תעשיות, עוסק בפיתוח וייצור מעגלים מודפסים.
ניסטק קנתה את המפעל מאיש העסקים יוסי מימן, אשר קנה אותו מחברת אלביט בשנת 1988. חברת אלטק היא חברה ציבורית אשר נסחרת בבורסת נאסד"ק בארצות הברית.
היא מובילה עולמית בייצור מעגלים אלקטרוניים גמישים וגמישים-קשיחים.
נכון ליוני 2023 מחזיקה ניסטק בכ-70% ממניות חברת אלטק.
בשנת 2018 הכריזה החברה כי היא מתכננת להשקיע כ-25 מיליון בהקמת "רמת הסיליקון" בגולן, עם מרכז שירותים וייצור אלקטרוני עבור חברות סטארט-אפ, שיפעל מהעיר קצרין שבגולן.
בשנת 2022 ייצרה ניסטק בארבעת מפעליה בישראל מיליוני מעגלים ומוצרים אלקטרוניים לכ-500 לקוחות הייטק בישראל, בתחומי תקשורת, תעשייה, רפואה, רכב, אנרגיה, ביטחון ועוד.
ביוני 2023 השלימה קבוצת ניסטק את הקמת מפעל האלקטרוניקה החדש שלה בקצרין, בשטח של כ-8000 מ"ר.
הושקעו בו כ-45 מיליון שקלים.
החברה מתכננת להעסיק במפעל כ-250 עובדים תושבי הגולן והאזור עד שנת 2027. המבנה תוכנן כמפעל ירוק ברמת יעילות אנרגטית גבוהה: למעלה ממחצית מצריכת החשמל תגיע מאנרגיה מתחדשת.
המקום צויד במערכות חיישנים לשיפור החיסכון באנרגיה לשמירה שוטפת של יעילות אנרגטית.
נכון לאפריל 2024 מועסקים במפעל כ-150 עובדים תושבי קצרין והמושבים באזור, והחברה נחשבת למעסיק הגדול בגולן.
בשנת 2025 נפתחה במפעל בקצרין חממת סטארט-אפ, לתמיכה בחברות הזנק חדשות בפיתוח מוצריהן.
ניסטק מעבירה כ-93% מפסולת מפעלה למחזור.
כמו כן, במבנים בבעלות ניסטק מותקנות מערכות אנרגיה סולארית ירוקה, המספקות כ-50% מתפוקת החשמל במפעלים אלו.
בשנת 2023 החלה החברה לייצר את מודולי התקשורת לרחפנים של חברת Elsight במפעל ניסטק צפון במעלות.
בשנת 2024 שילבה החברה רובוטים בקווי ההרכבה של החברה, כדי להגדיל את תהליכי האוטומציה ולייעל את הייצור.
באותה שנה החלה ניסטק לייצר מערכות סריקה לא פולשנית לזיהוי מוקדם של גידולים סרטניים בחיות מחמד, עבור חברת HT-VET.
בשנת 2025 דיווחה ניסטק על השקעה של שני מיליון דולר בחברת Woojer הישראלית, המפתחת טכנולוגיות חישה למשחקי מציאות מדומה.
החברה מתכננת לייצר את מוצריה במפעל ניסטק במעלות.
ניסטק פעלה בכמה מיזמים חינוכיים-התנדבותיים על מנת להקנות לילדים סקרנות טכנולוגית חווייתית.
עד יוני 2023 אירחה החברה במפעליה בישראל כ-2000 ילדים בגילי 9–14. בסיורים במפעלי ניסטק לומדים הילדים על תהליך ייצור והרכבה של כרטיסים אלקטרוניים, מבקרים בקווי הייצור בחברה ומרכיבים מוצר אלקטרוני משל עצמם.
החברה מקיימת ימי עיון טכנולוגיים וסמינרים ייעודיים עם מרצים בעלי שם ללא תשלום, כדי לחזק את תעשיית ההייטק הישראלית ביחס למתחרותיה בעולם, ושמירת חשיבותה הרבה כקטר הכלכלה והתעסוקה במדינה.
2015 - דגל היופי עבור מפעל האלקטרוניקה היפה בישראל בתחרות "תעשייה יפה בישראל יפה" מטעם "המועצה לישראל יפה", בחסות משרד התמ"ת ובשיתוף התאחדות התעשיינים בישראל ואיגוד התעשייה הקיבוצית.
2018 - מקום ראשון בפרס האיכות והמצוינות לשנת 2018 מטעם ראש הממשלה.
2019 - מקום ראשון בתחרות אות הגיוון מטעם ארגון מעלה והפורום הישראלי לגיוון בתעסוקה.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי ב־23 בפברואר 1992 היה ניסיון לא מוצלח להימלט ממתקן המאסר מספר 47/1 (בזמן הבריחה כונה IZ-45/1) של משרד הפנים, הידוע יותר בשם "כלא קרסטי", כאשר שבעה נאשמים בראשות יורי פרפיולקין, שהואשם ברצח בכוונה תחילה, ניסו להימלט.
פרפיולקין שכנע שישה אסירים נוספים להימלט וב-23 בפברואר 1992 הם ניסו לברוח.
על פי תוכניתו של פרפיולקין, החבורה הייתה אמורה להגיע למגדל התצפית, כשהם לוקחים בדרך מפתח מהסוהר, אך הצוהר על מגדל התצפית נסגר ממש מולם והם נאלצו לקחת שני סוהרים כבני ערובה באחד המשרדים.
הם דרשו נשק, הובלה וכלי טיס לטוס לחו"ל תמורת ביטחון החטופים.
הנמלטים הקצו שעה אחת להנהלת הכלא למלא את דרישותיהם.
האסירים בתאים נתנו אותות לנמלטים על הכנת תקיפה, שבגללה היה צורך להסיג את יחידת הכוחות המיוחדים.
כשהחריף המצב, מוסקבה נתנה פקודה להתחיל את התקיפה, אך בשל מכשולים חיצוניים, כוחות הביטחון נכנסו למקום רק לאחר 10 דקות.
כתוצאה מהתקיפה נהרגו שלושה נמלטים, ואחד הסוהרים מת מפצעים שגרמו האסירים.
ביוני 1991 הובא לכלא קרסטי יורי ניקולאייביץ' פרפיולקין, יליד 1959, יליד לנינגרד, שהורשע בעבר בגניבה ובבריחה מכלא אחר.
הפעם הואשם ברצח בכוונה תחילה, שעל פי החקיקה של אותן שנים, בהתחשב בהרשעותיו, היה צפוי לעונש מוות - הוצאה להורג בירייה, או במאסר ממושך.
זמן קצר לפני מעצרו, פרפיולקין בדירה, שם טיפס במטרה לבצע גניבה, רצח את מאהבתו ונעצר עד מהרה על ידי הרשויות.
פרפיולקין החליט לתכנן ולארגן בריחה.
הוא הוצב בתא מספר 945, שם החל לתכנן את הפעולה ולבחור שותפים.
בכל ההיסטוריה של הכלא בן מאות השנים היו רק 5 בריחות מוצלחות.
במהלך טיולי חוץ, פרפיולקין שינן את מיקום מסדרונות הבניין, הבין את לוח הזמנים של השומרים ואת התכונות האישיות של הסוהרים.
פעם אחת, כאשר נלקח פרפיולקין לניסוי חקירתי, הבחין כי הבניין שבו נמצא התא שלו (הבניין לשמירה על אנשים חולי שחפת) ממוקם בפינת שטח הכלא והוא צמוד קרוב לבניין מגורים.
הממוקם מחוץ לשטח בית המעצר שלפני המשפט.
זה היה הבניין היחיד שבו היו חצרות האימון על גג שמוקף במגיני תיל.
בתא מספר 945, בנוסף לפרפיולקין, היו 24 אנשים נוספים.
הוא החל לחפש שותפים בקרב אלה שעמדו בפני עונש מוות או מאסר עולם והיום בעלי מוטיבציה לברוח.
לתפקיד שותף, בחר את ולדיסלב זלנוב בן ה-20, שעמד גם הוא בפני עונש מוות.
בגיל 20 כבר היו לזלנוב כמה סעיפי ענישה חמורים, אבל מה שהפך אותו למועמד הוא שהוא, אפילו היה מוקדם יותר בכלא, אחרי שהרג פושע אחר.
על פי כללי הכלא, אחרי שהגיע שוב פעם לכלא, זלנוב עלול היה למות בעצמו בידי אסירים אחרים.
ב-5 בנובמבר 1991 הופיע אסיר חדש בתא: יורי שפראנוב בן ה-25, שנעצר שוב בשל שוד.
הוא הפך למנהיג התא בשל תכונותיו הגופניות ואישיותו.
בנובמבר החליט שפראנוב לברוח מהכלא ושכנע את זלנוב לברוח (פרפיולקין שמע את המשא ומתן שלהם) ואז הזמין את פרפיולקין להשתתף במבצע הבריחה.
פרפיולקין הציע לשפראנוב תוכנית בריחה משלו, שעליה הסכים שפראנוב.
בנוסף לפרפיולקין, שפראנוב וזלנוב, עוד ארבעה מחבריהם לתא הפכו לשותפים - ניקיטה פיודורוב, ולרי קורולב, כמו גם ניקולאי זינובייב ו-ולרי אוטקין.
פרפיולקין תכנן לקחת את המפתח מהדלת המובילה למגדל התצפית מהסוהר שיוביל אותם לטיול באותו היום.
אם המבצע כולו נכשל, הייתה לו תוכנית גיבוי מוכנה - הם היו לוקחים בני ערובה מקרב פקחי הכלא, ויכתיבו את תנאיהם למנהלת הכלא וכך ישתחררו.
בתחילה סירב שפראנוב לרעיון של בני ערובה (הוא יעמוד בפני תקופת מאסר של 15 שנים), אך פרפיולקין שכנע אותו שהמקרה לא יגיע לכדי בני ערובה.
קורולב הכין סולם חבלים מתוך סדינים ומרובה, בעזרתו מדד את המרחק מחצר האימון לקיר הכלא באמצעות "קוץ" ודאג כי יושבת.
לתפקיד מי שיצטרך להחזיק את בני הערובה, בחרו פרפיולקין ושפראנוב את גנב הדירות בן ה-20 ניקיטה פיודורוב.
עד אמצע ינואר 1992, שפראנוב וזלנוב חידד כפות בנעליהם.
פרפיולקין הכין מעין רימונים מפירורי לחם, ולאחר שצבע אותם בירוק, הפקיד אותם בידי קורולב ואוטקין.
לאחר שהסוהרים הגיעו לתא מספר 945 וביצעו חיפוש מתוכנן.
הפושעים הצליחו להסתיר את כל המכשירים שיצרו קודם לכן מתחת לבגדיהם.
לאחר שהפגינו קור רוח, הקושרים לא עוררו חשד בקרב הסוהרים.
המבצע נקבע ל־23 בפברואר 1992. פרפיולקין שמע שיחה בין שני סוהרי כלא, שממנה נודע לו כי הסוהרת ולנטינה אבקומובה תחגוג את יום הולדתה באותו יום בחדר הזוהרים בבניין.
בשעה 10:30 הוצאו כל שבעת משתתפי הבריחה מתא מספר 945 לטיול.
האחרונים היו פיודורוב ואוטקין עם רימון, שבמידת הצורך היה צריך להפחיד את הסוהר כשכלב עוקב אחריהם.
אולם במדרגות הסוהר עם הכלב לא עקב אחריהם, אלא נשאר בקומה השנייה והלך לבניין השירות.
על מגדל התצפית לא היה שומר, וקורולב נתן את האות להתחיל את הבריחה.
כשהתקרבו לחצר האימונים תקפו הקושרים את הסוהר.
הם לקחו ממנו את המפתחות ודחפו אותו לחצר האימונים, סגרו אותו שם, ואז רצו אל הצוהר המוביל למגדל, משם תכננו לרוץ אל הגג.
אך בנוסף למנעול החיצוני, מותקן על הצוהר אחד פנימי, שתמיד נסגר מבפנים על ידי סוהר הממוקם על המגדל.
סוהר זה הבחין בבורחים, חסם את דרכם הנוספת ודיווח על ניסיון להימלט ליחידה המבצעית של הכלא.
יחידה מיוחדת הוזעקה, ולאחר מספר דקות החיילים רצו לתוך הבניין.
כשהבינו שהדרך לחירות סגורה, השודדים לקחו את הסוהרים אלכסנדר ירמסקי וולנטינה אבקומובה שהיו בקומה השנייה כבני ערובה.
שפראנוב וזלנוב קשרו את בני הערובה.
אוטקין וקורולב מיהרו לצאת לחצר הכלא.
כשהבחין בכוחות הקומנדו, ניסה אוטקין לעצור אותם - הוא איים לפוצץ את הרימון שבידיו.
אבל הוא לא הצליח לעצור את יחידת הקומנדו, ואז, קופץ למשרד, נעל את הדלת המאסיבית מבפנים.
הנמלטים דרשו לפנות לשלטונות הכלא וליידע אותם על תנאיהם - מספר סוגי נשק, הובלה לשדה התעופה ומטוס לטיסה ללא הפרעה לחו"ל.
הכל היה צריך להיעשות עד השעה 13:30, אחרת השודדים איימו להרוג את בני הערובה.
פרפיולקין התקשר לבית אמו וביקש ממנה להודיע לעיתונאים על הבריחה.
צוות צילום של תוכנית הטלוויזיה "600 שניות", בראשות אלכסנדר נבזורוב, ועוד מספר עיתונאים הגיעו למתחם הכלא.
אבקומובה ופיודורוב ישבו מול החלון כדי שכולם יראו את כוונותיהם של השודדים, בעוד ירמסקי ופרפיולקין נמצאים בחלק האחורי של הבניין.
יורי שפראנוב נכנס למשא ומתן עם ראש המחלקה האזורית של מינהל בתי הכלא, הקולונל אלכסנדר קולאקוב, והדגיש ללא הרף כי למשתתפי הבריחה אין מה להפסיד.
בחצר המבנה החל לפעול חפ"ק, שכלל בנוסף לקולאקוב גם את סטפן דמצ'וק ומספר עובדי מחלקת הכלא.
דמצ'וק הזמין את האסירים לחזור לתא, והבטיח כי לא יקבלו עונש, אך הם סירבו.
הנהגת משרד הפנים דרשה להוציא לפועל מבצע תקיפה.
קולאקוב ודמצ'וק קיוו שאחרי זמן מסוים הנמלטים יחושו אדישות, שבמהלכה יהיה קל להניא אותם מלברוח.
אבל האסירים מצאו אלכוהול, השתכרו (קורולב השתכר הכי הרבה) ולא הגיעו לשלב של אדישות והיו נלהבים.
כאשר ניסו אנשי הכוחות המיוחדים להתקין סולם לחלון המבנה, פיודורוב הביט מהחלון עם אבאקומובה בת הערובה והורה להסיר את הסולם.
כוחות הביטחון ניסו להשפיע על הנמלטים בעזרת קרוביהם וראשי הפשע, אך לא הצליחו.
בשעה 13:08, במהלך המשא ומתן עם אשתו, קורולוב השיכור צעק אליה משפט, ששימש אחר כך כפתיח התוכנית רוסיה הפלילית: "אני אוהב אותך!
המשא ומתן נמשך על ידי שפראנוב, אשר בהחלטתו של פרפיולקין נמנע מאלכוהול.
לעיתים קרובות הופיע בחלון שיכור קורולב, שאיים להרוג במו ידיו את בני הערובה וקרא לכל משתתפי המבצע לנטרל את בני הערובה.
נמצא כי מארגן הבריחה היה יורי פרפוליקין.
עד מהרה הופיע בחלון לזמן קצר, אולם הוא עזב כמעט מיד.
כפי שהתברר מאוחר יותר, בני הערובה ירמסקי, שהותירו ללא השגחה, ניסו להשתחרר, מה שמשך את תשומת ליבו של פרפיולקין ונעצר.
כמה דקות לפני סיום האולטימטום הופיע אוטקין בחלון עם רימון ושוב איים לפוצץ אותו, אך כשהבין כי לא ישיג דבר מכך, הוא עזב.
אוטקין לא הגזים שהוא יפוצץ רימון - פרפיולקין הכניס 40 גרם TNT לכל רימון.
זינובייב השיג TNT לרימונים בצורה לא ידועה כשהיה במתקן המעצר בלומונוסוב.
כשכבר היה ב"קרסטי" למדו כי יהיה צורך ב-TNT ליצירת רימונים שיהיו שימושיים בעת מנוסה, אז הסכים זינובייב לתת את ה-TNT לפרפיולקין.
מאוחר יותר הופיע זינובייב עצמו בחלון, ונפרד מאיגור מסוים, אחד האסירים.
במשפט בשנת 1995 הודה זינובייב כי שיחק בכוונה סצנת פרידה במטרה להרגיע את הנהלת הכלא כדי לגרום להם להבין שלא הוא ולא חבריו יפגעו בבני הערובה.
עד מהרה הגיעה פקודה ממוסקבה להתכונן לתקיפה.
על פי התוכנית, צלף מהגג היה צריך תחילה לחסל את פיודורוב, שהחזיק באבאקומובה כבת ערובה, ולאחר מכן את מי שיהיו בטווח ראייה - שפראנוב, זלנוב וקורולב.
במקביל, קבוצה אחת של כוחות מיוחדים נאלצה להפיל את המנעול על דלת המשרד עם פטיש והשנייה הייתה צריכה לעבור דרך החלון בחדר המדרגות.
במקביל, הצלפים מגגות הבניינים הסמוכים היו צריכים לחסל את מי שיגיע לקו הירי - זינובייב, אוטקין.
את פרפיולקין תוכנן לקחת בחיים ולאחר מכן למשפט.
אך הגגות שעליהם היו הכוחות המיוחדים נראו בבירור מחלונות מבנים אחרים, ואסירים מתאי הבניינים השכנים, שהבחינו בכוחות המיוחדים, החלו לצעוק ולתת סימנים מקובלים לאסירים כי כוחות הביטחון החלו במבצע.
אסירים אחרים המשיכו לדבר עם האסירים שהתבצרו, כדי ללמוד על מאזן הכוחות לפני המבצע.
על מנת לעמעם את זעקות האסירים, הובאה כבאית עם מנוע חזק.
בשעה 14:09 זלנוב משלח על ידי פרפיולקין והחל לצעוק: "הם הוציאו את המכונית!
הם הסירו את המכונית, אני אומר לך!
עכשיו האוזן או הראש של מישהו יעוף החוצה!" פרפיולקין, לאחר שהוציא מהחלון את ירמסקי, פצע אותו וגרם לו לחזור על דרישות האסירים.
המצב נהיה קריטי, והמטה נתן פקודה להתחיל את התקיפה.
בשעה 14:12, לאחר שצלף ירה מבעד לחלון, שתי קבוצות לוחמים פרצו לבניין מספר 9. הסריג על חלון המבנה מצד גרם המדרגות לא נכנע ולא ניתן היה לדפוק את הדלת בפעם הראשונה.
כעבור עשר דקות בלבד הצליחו הלוחמים להיכנס פנימה, והאסירים נוטרלו.
במהלך התקיפה חוסלו שלושה מהאסירים: שפראנוב, זלנוב ופיודורוב.
אבקומובה חולצה - היא התגלתה מיד.
אך ירמסקי, בן ערובה אחר, לא נמצא מיד, ולאחר מכן הוא מת מפצעים קשים שנגרמו כתוצאה ממכות מחודדות של יורי פרפוליקין בלבו.
משפטם של הנמלטים התקיים בשנת 1995. קורולב נידון ל-15 שנות מאסר, זינובייב ל-13, אוטקין לשש שנות מאסר ועל פריפולין נגזר עונש מוות, שהוחלף מאוחר יותר למאסר לכל חייו.
פרפיולקין מרצה את עונשו במתקן הכליאה 1 "מורדובסקאיה זונה" בכפר סוסנובקה ברפובליקה של מורדוביה.
קרול דניס "ניסי" נאש-בטס היא שחקנית טלוויזיה, קומיקאית, ומנחת תוכניות טלוויזיה אפרו-אמריקאית.
נאש זכתה בפרס אמי לתוכנית יומית על התוכנית "בית נקי".
היא שיחקה בקומדיה "רינו 911", קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה ומועמדות לפרס בחירת הקהל לשחקנית משנה בקומדיה עבור משחקה ב"מחזיקות מעמד".
כיכבה כדניס המפיל בקומדיה "מלכות הצעקה".
שיחקה במיני-סדרה "כשהם רואים אותנו" בתפקיד דולורוס וויס שעליו הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-2018 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
שיחקה בסדרות של נטפליקס "אמת או חובה" וכן בסדרה עטורת השבחים "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך ועליו זכתה בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה, ובפרס NAACP Image.
נולדה בשם קרול דניס אנסלי בפאלמדייל, קליפורניה, ארצות הברית, להוריה סוני אנסלי ומרגרט אנסלי.
ב-1985 נורתה אמה על ידי בן זוג ממנו נפרדה ונפצעה קשה.
ב-1993 אחיה בן ה-17 מייקל אנסלי נורה ונהרג על ידי בן כיתתו רובר הרד.
לנאש יש קעקוע עם שמו של אחיה על גבה.
אמה הקימה ארגון בשם "אמהות נגד אלימות בבתי הספר" לאחר רצח האח.
נאש היא בוגרת אוניברסיטת דומינגז הילס בקליפורניה, ארצות הברית.
נאש החלה את הקריירה שלה ב-1995 בסרט הקומי "גברים בצד" יחד עם וופי גולדברג ודרו ברימור.
באותה שנה שיחקה בתפקידי אורח בסדרות: "NYPD Blue", "המשפט של איימי", "רבה", "חברות", "CSI" ו-"ER".
ב־1999 שיחקה בסרט "עוגיית מזל", בשנת 2000 היה לה תפקיד אורח במספר פרקים בסדרה של ה-CBS "עיר של מלאכים".
בשנים 2003–2009 נאש שיחקה בתפקיד סגנית ריינישה ויליאמס בקומדיה של ערוץ סנטרל קומדי "רינו 911" קומדיה פרועה על חיי שוטרים.
היא הייתה מנחה של תוכנית הסטייל "בית נקי" בשנים 2003–2010. היא שיחקה בסיטקום יחד עם ג'רי אוקונל "אל תפריע" ב־2008.
בשנת 2010 היא זכתה בפרס אמי לתוכנית יומית כמפיקה ומנחת התוכנית "בית נקי", באותה שנה הופיעה בעונות העשירית של התוכנית של ה-ABC "רוקדים עם כוכבים" כאשר בן זוגה היה הרקדן לואי ון אמסטל, הזוג הגיע למקום החמישי.
ב־2013 החלה להופיע יחד עם לורי מטקאלף בסדרת הקומדיה של ה-HBO "מחזיקות מעמד", בתפקיד דניס "דידי" אורטלי, אחות שחזרה לעבודה אחרי תקופה ארוכה וחייבת להתמודד עם אתגרי הסעד המודרניים כגון התעסקות במילוי טפסים ותקינות פוליטית.
עבור תפקידה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה ב-2015 ופרס בחירת הקהל ב-2016.
בשנת 2014 השתתפה נאש בסרט הדרמה ההיסטורית "סלמה" (Selma) בתפקיד ריצ'י ג'יין ג'קסון, אשתו של ד"ר סליבן ג'קסון, שהייתה פעילה משמעותית בתנועה לזכויות האזרח.
הסרט זכה להצלחה רבה ולביקורות חיוביות.
בשנת 2014 הצטרפה לסדרה "מינדי" בתפקיד ד"ר ג'יין פישמן, יריבתה של מינדי.
בעתיד תחזור לשתף פעולה עם מינדי קלינג גם ב"אמת או חובה".
בשנים 2015–2016 נאש השתתפה בסדרת האימה "מלכות הצעקה" של רשת פוקס, בעונות הראשונה כמנהלת האבטחה של הקולג' ובעונות השנייה כסוכנת FBI דניס המפיל.
באותה שנה היא הופיעה בסדרה קומית נוספת של פוקס, "ברוקלין תשע-תשע" וגם שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "הסקס של מאסטרס".
ב-2017 הופיעה בסדרת הדרמה "Claws", על תפקידה זה זכתה בפרס סטלייט ומועמדות לפרס NAACP Image לשחקנית קומית.
בשנת 2018 קיבלה נאש כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
ב-2018 השתתפה בסדרה של נטפליקס "כשהם רואים אותנו" כאמו של קורי וויז, אשר ישב בכלא 12 שנה על לא עוול בכפו.
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט וזכתה בפרס Black reel ל-2019.
בשנת 2020 שיחקה בסרט דרמה של נטפליקס "בוסר".
החל מ-2020 שיחקה בקומדיה של נטפליקס "אמת או חובה" של מינדי קלינג בתפקיד ד"ר ג'יימי ריאן, הפסיכולוגית של דייווי (מאיטריי רמקרישנן).
הסדרה שודרה לאורך ארבע עונות והסתיימה ביוני 2023. עוד ב־2020 הופיעה במיני סדרה של הולו "גברת אמריקה" בתפקיד פלורנס קנדי, עורכת דין פמיניסטית ותומכת בזכויות אזרח ומייסדת שותפה של אספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים.
עוד ב-2020 היא חזרה לתפקידה בעונות השביעית והשמינית של חידוש הסדרה "רינו 911" ובסרט של פרמאונט+ המבוסס על הסדרה בשם "רינו 911: המרדף אחרי קיואנון".
ב-2022 נאש הופיעה כאורחת בשני פרקים של הסדרה "הטירון" ששימשו כפיילוט לסדרת ספין אוף בכיכובה בשם "טירון: סוכנת חדשה" על יועצת בית הספר, סימון קלרק, שמחליטה להתגייס בגיל 50 ל-FBI.
העונות הראשונה של סדרת הספין אוף שודרה באוקטובר 2022. אותה שנה שיחקה בדרמה הרומנטית של נטפליקס "ביוטי" בבימויו של אנדרו דוסונמו.
בנוסף, בשנת 2022 הופיעה בסדרת המתח של נטפליקס "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר".
כשכנה של רוצח ההמונים המתלוננת עליו למשטרה ולא זוכה להתייחסות, על תפקידה בסדרה זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב, וזכתה בפרס NAACP Image ובפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה.
נאש הייתה נשואה במשך 13 שנה לכומר דון נאש, השניים התגרשו בשנת 2007. לזוג שלושה ילדים משותפים דומיניק נאש (נולד: 1991) - מפיק, דוניאל מיקל נאש (נולדס: 1995) - שחקנית ודיה נאש (נולדה: 1999) - שחקנית.
שתי בנותיה הופיעו בתפקידים קטנים יחד עם אמן בתוכניות "רינו 911", "אמת או חובה" ו"דאהמר-מפלצת".
בספטמבר 2010 היא התארסה לג'יי טאקר, היא השתתפה בתוכנית ריאליטי על ההכנות לחתונה ועל החיים אתו ועם בנו.
בשנת 2011 השניים התחתנו והתגרשו בשנת 2019.
בשנת 2020 התחתנה נאש עם הזמרת ג'סיקה בטס.היא בחרה שלא לתייג את הנטייה המינית שלה, ואינה מרגישה שהיא יוצאת מהארון עכשיו מכיוון שלא הרגישה מדוכאת מינית קודם לכן.
שנהתוכניתתפקידהערות1996שולחן לחמישהאחותבפרק: "Spring Breaks: Part 1"1998הבוקר שאחריג'יינילבפרק: "Naked Again"1999Malcolm & Eddieג'קיבפרק: "B.S.
Niecy Nash"ברוקלין תשע תשעדבי הולטבפרק: "The Cruise"הסקס של מאסטרסלואיז בלתפקיד משנה (עונה 4)As the Fire Pit Burnsג'ניפר בואוון בראוןתפקיד ראשי2019–2016Match Gameעצמהשחקנית אורחת2017Drop the Micעצמהבפרק: "Niecy Nash vs.
שנה פרס קטגוריה תוכנית/סרט תוצאהמקור.
ניסיון הוא ידע שאדם צובר מתוך פעילותו בתחום מסוים.
הניסיון מתייחס לאירועים מודעים, לתפיסות או לידע המעשי ולבקיאות שנוצרת בתחום מסוים.
בתחום התעסוקה מיוחס משקל רב לניסיון של המועמדים לעבודה בזמן תהליך הגיוס למשרה.
המונח ניסיון כולל היבטים שונים של ניסיון חיים, גם מחוץ לעולם התעסוקה.
למשל ניסיון רפואי, ניסיון לימודי, ניסיון אמנותי או ניסיון מיני.
מודעות "דרושים" מפרטות פעמים רבות את הניסיון הנדרש ממועמדים לאיוש המשרה המוצעת, לעיתים תוך הפרדה בין ניסיון המהווה תנאי הכרחי לקבלת המשרה וניסיון שאינו הכרחי אך מקנה יתרון למועמד.
במקצועות מסוימים, כגון רפואה או עריכת דין, נדרש ניסיון מינימלי של פעילות במקצוע בהנחייתם של בעלי ניסיון, קודם לקבלת רישיון לעסוק באותו מקצוע.
במקצועות אחרים אין חיוב פורמלי בצבירת ניסיון לשם כניסה למקצוע, אך לבעל ניסיון יש יתרון בקבלה לעבודה על-פני חסר ניסיון.
מוסדות להכשרה מקצועית משלבים ניסיון מעשי בתוכנית הלימודים, לשם קליטה קלה יותר בעבודה של בוגריהם.
לדוגמה: לעובדים בשירות המדינה בישראל מוסדרות דרישות הניסיון בתקשי"ר.
ניסיון בעבודה עלול לאבד מערכו בעקבות שינוי משמעותי של העובד או של סביבת עבודתו.
עורך דין או מורה, למשל, המהגרים לארץ אחרת, יגלו שחלק ניכר מהניסיון שצברו בארץ מוצאם אינו מועיל בארץ שאליה היגרו.
שינוי טכנולוגי משמעותי עלול אף הוא לפגוע בערכו של הניסיון המבוסס על טכנולוגיה שעבר זמנה.
ניסיון ההפיכה בוונצואלה בפברואר 1992 היה ניסיון צבאי לתפיסת השלטון במדינה, שבוצע ב-4 בפברואר 1992 על ידי תנועת בוליבר המהפכנית – 200 (MBR-200), בראשותו של הוגו צ'אווס.
ההפיכה כוונה נגד הנשיא המכהן, קרלוס אנדרס פרס, ונערכה על רקע יישום רפורמות כלכליות ליברליות שנועדו לצמצום החוב הלאומי, אך עוררו מחאות נרחבות ואי-שקט חברתי.
על אף שכשלו בהפלת ממשלתו של פרס, האירועים סימנו את פריצתו של צ'אווס לזירה הציבורית והפוליטית בוונצואלה, והפכו אותו לדמות מרכזית בדעת הקהל.
במהלך העימותים נהרגו לפחות 143 בני אדם – וישנם דיווחים המצביעים על מספר גבוה אף יותר.
ונצואלה נהנתה מיציבות דמוקרטית מאז 1958, וכן ממדרגה מסוימת של שגשוג.
שגשוג זה התעצם בשנות ה-70, כאשר מחירי הנפט עלו משמעותית, וונצואלה, יצואנית נפט גדולה, קיבלה הכנסות ניכרות שהעלו את ההכנסה לנפש בכ-40%.
ונצואלה חוותה מודרניזציה והגיעה לאחת מההכנסות לנפש הגבוהות בתולדותיה, עם שער חליפין של 4 בוליברים לדולר אמריקאי אחד.
עם זאת, בשנות ה-80, יצרניות נפט אחרות (במיוחד ערב הסעודית) הגדילו את תפוקתן, ומחירי הנפט צנחו.
הכנסות הנפט של ונצואלה ירדו באופן משמעותי, וההכנסה לנפש ירדה בכ-25%.
מצב זה סיכן את היציבות הכלכלית והחברתית הכללית.
הוצאות הממשלה המופרזות על תוכניות שונות גרמו לחובות כבדים, לעוני, לאינפלציה ולעלייה באבטלה, בעוד ההכנסות ירדו.
השחיתות הייתה נפוצה, והפשיעה עלתה מדי שנה, מה שהביא לזעם בקרב הציבור הוונצואלי, במיוחד בקרב העניים שחשו מוזנחים במיוחד.
רבים ממשתתפי ההפיכות היו חברים ב-Partido de la Revolución Venezolana (PRV) בשנות ה-70. ה-PRV נוסד על ידי לוחם גרילה וקומוניסט לשעבר דאגלס בראבו, שביקש לחדור לכוחות המזוינים של ונצואלה כדי להגיע לשלטון לאחר שנכשל בהתקוממות מזוינת.
לפיכך, ההכנות להפיכה החלו יותר מעשור לפני שפרס נבחר מחדש ב-1988.
מארגני ההפיכה דחו את הדו-מפלגתיות השלטת בוונצואלה בין פעולה דמוקרטית ו-COPEI, אותה ראו כממסד מושחת וקליינטליסטי.
ה-Movimiento Bolivariano Revolucionario 200 (MBR-200) נוסדה ב-1982 על ידי סגן-אלוף הוגו צ'אווס פריאס, שאליו הצטרף מאוחר יותר פרנסיסקו אריאס קרדנאס.
הם אימצו את גיבור העצמאות הוונצואלי סימון בוליבר כסמל הקבוצה.
תלונתם העיקרית הייתה השחיתות של קרלוס אנדרס פרס, וכן הקשיים הכלכליים המתמשכים והתסיסה החברתית בוונצואלה.
לדעתם של שני אנשים אלה, היה צורך לשנות את המערכת הפוליטית כולה כדי לאפשר שינוי חברתי.
זמן קצר לפני הקראקסו בפברואר 1989, נטען כי נשיא קובה פידל קסטרו הציב סוכנים רדומים בוונצואלה כדי ליצור אי-שקט.
עם כניסת קובה ל וחוויית קשיים כלכליים כתוצאה מפרסטרויקה של ברית המועצות, נטען כי קסטרו ביקש ליצור בעלת ברית בוונצואלה כדי שקובה תוכל ליהנות מהכנסות מנפט.
עם התרחשיות סתיו העמים במדינות סובייטיות, נטען כי קסטרו החל לארגן הפיכה בסוף 1989 שהשתמשה בעקיפין בסוכנים רדומים שהשתתפו בקראקסו.
קסטרו, שנטען כי היה אחד המארגנים העיקריים לפי מייג'ור ונצואלי אורלנדו מדריס בניטס, השתמש בצ'אווס כחזית לפעולה צבאית-אזרחית כדי למנוע תגובות נגד מארצות הברית.
למרות שאין אישור רשמי, מעורבות קובנית והקלה על ניסיונות ההפיכה נטענו על ידי מקורות מרובים.
אנליסט ה-CIA, בריאן לאטל, הציע כי סוכנות הביון הקובנית מינהל הביון (DGI), אולי גייסה את צ'אווס כסוכן או סיפקה סיוע קריטי לתוכניות ההפיכה שלו.
לדעת לאטל, קובה עסקה בעבר במאמצים לערער את היציבות בוונצואלה על ידי סיוע לגרילות בשנות ה-60. לפי הגנרל קרלוס חוליו פניאלוסה בספרו El Delfín de Fidel, גם פידל קסטרו וגם הנשיא הבא של ונצואלה, רפאל קלדרה, ידעו על תוכנית ההפיכה של צ'אווס.
נטען כי קסטרו סיפק סוכנים כדי לשכנע את הנשיא פרס כי אין איום של הפיכה.
לאחר ההפיכה, קלדרה, שהושפע מקסטרו וצ'אווס, היה אמור לקחת את השלטון לאחר הסרת פרס מהנשיאות.
לאחר תקופה ממושכת של חוסר שביעות רצון עממית וירידה כלכלית תחת ממשלו של קרלוס אנדרס פרס, צ'אווס ערך הכנות נרחבות להפיכה צבאית-אזרחית.
בתחילה תוכננה ההפיכה לדצמבר 1991, אך צ'אווס דחה אותה לשעות הדמדומים המוקדמות של 4 בפברואר 1992. באותה עת, צ'אווס החזיק בנאמנות של כ-10% מהכוחות הצבאיים של ונצואלה.
באותו תאריך, חמש יחידות צבאיות תחת פיקודו של צ'אווס נעו לעבר קראקס העירונית כדי לתפוס מתקנים צבאיים ותקשורתיים מרכזיים ברחבי העיר, כולל מעון הנשיא (ארמון מיראפלורס), משרד ההגנה, שדה התעופה הצבאי לה קרלוטה, והמוזיאון הצבאי.
המטרה הסופית של צ'אווס הייתה ליירט את פרס, לקחת אותו למשמורת ולהוציאו להורג, ככל הנראה, לפני שיחזור למיראפלורס ממסע בחו"ל, תוך תכנון ללכוד את הנשיא בנמל התעופה הבין-לאומי סימון בוליבר.
ניסיון ההפיכה תוכנן במקור להתבצע על ידי אדמירל הרנן גרובר אודרמן, הקצין הבכיר ביותר בקרב הקושרים, שהיה אמור ללכוד את הנשיא פרס עם שובו מדאבוס, שווייץ.
עם זאת, הוא סירב לאחר שגילה כי רפאל קלדרה אמור לעמוד בראש המועצה השלטונית לאחר ההפיכה.
ניסיון שני ללכוד את פרס התבצע שעות לאחר מכן על ידי קפטן הצבא דאז, מיגל רודריגס טורס.
מאחר שפרס ידע על ההפיכה, הנשיא נסע ברכב ללא אורות והרכב האיץ בכביש המהיר.
טורס, מופתע, הורה לאנשיו לירות לעבר הרכב הנמלט של הנשיא פרס.
הניסיון האחרון בהפיכה התרחש 30 דקות לאחר מכן בארמון מיראפלורס, שם ניסו המורדים לצור על הארמון ולהרוג את הנשיא פרס.
התוקפים נאמר להם כי הדלתות ייפתחו על ידי שומרי הארמון שהיו כביכול חלק מההפיכה.
עם זאת, כאשר התוקפים התקרבו למיראפלורס ברכב משוריין, הם הותקפו על ידי שומרי הארמון שידעו על ההפיכה.
חילופי האש סיימו את ההתקפה של צ'אווס והותירו שלושה ממאבטחיו של פרס מתים, בעוד פרס הסתתר תחת מעיל והצליח לחמוק ממעצר.
לאחר מכן הצליח הנשיא לברוח מהארמון ולהתקשר לגנרל אוצ'ואה, ואמר: "בלי משא ומתן.
פרס השתמש בתחנת טלוויזיה מקומית כדי לגייס את שאר הצבא נגד התוקפים שלו.
בעלי בריתו של צ'אווס גם לא הצליחו לשדר את הקריאה המוקלטת מראש של צ'אווס להתקוממות אזרחית המונית נגד פרס.
בגידות, עריקות, טעויות ונסיבות בלתי צפויות הותירו את צ'אווס וקבוצה קטנה של מורדים מנותקים לחלוטין במוזיאון הצבאי, ללא כל אמצעי להעביר פקודות לשותפיהם.
עם זאת, כוחות המורדים בחלקים אחרים של ונצואלה התקדמו במהירות והשתלטו על ערים גדולות כמו ולנסיה, מרקאיבו, ומרקאי בסיוע אזרחי ספונטני.
כוחותיו של צ'אווס, לעומת זאת, לא הצליחו להשתלט על קראקס מאחר שהוא נשאר בתוך המוזיאון הצבאי.
זמן קצר לאחר מכן, צ'אווס מסר את עצמו לממשלה.
הוא הורשה להופיע בטלוויזיה הלאומית כדי לקרוא לכל יחידות המורדים שנותרו בוונצואלה להפסיק את פעילותן.
כאשר עשה זאת, צ'אווס התבטא בצורה מפורסמת בטלוויזיה הלאומית כי הוא נכשל "בינתיים" ("por ahora"):
באלימות שנוצרה, 18 חיילים נהרגו ו-51 חיילים נפצעו, בעוד רוב ההרוגים במהלך ההפיכה היו אזרחים, עם 49 הרוגים וכ-80 פצועים בחילופי האש.
למרות כישלונו הצבאי של צ'אווס, הוא זכה מיד לפרסום לאומי בשל פעולתו, כאשר וונצואלים עניים רבים ראו בו דמות שהתנגדה לשחיתות הממשלתית וקלפטוקרטיה.
לאחר מכן, צ'אווס נכלא במתקן הצבאי סן קרלוס.
ב-27 בנובמבר 1992, הושק ניסיון הפיכה שני.
הוא הובל על ידי קצינים מחיל האוויר והצי, כולל הטייס.
לקבוצה היו קשרים עם צ'אווס בכלא, והם למדו לקחים מטעויות ההפיכה בפברואר, כולל השקה בשעה 4:30 לפנות בוקר במקום בחצות, והשגת ציוד תקשורת כדי להבטיח שלא יישארו מבודדים.
במהלך התנגדות לניסיונות ההפיכה, דווח כי סוכני הממשלה הרגו 40 אנשים, אזרחים ומורדים שנכנעו, בין כהוצאות להורג מחוץ לחוק ובין בכוח מופרז.
מעצרים שרירותיים הגיעו למאות, נמשכו זמן מה לאחר האירועים, וכללו מנהיגי סטודנטים ומנהיגים אזרחיים אחרים שלא היו קשורים לניסיונות ההפיכה.
בנוסף, חופש הביטוי הושעה לשלושה חודשים במקרה של פברואר ולשלושה שבועות במקרה של נובמבר, עם צנזורה על התקשורת.
סדרת הפגנות במרץ/אפריל שקראו להתפטרותו של הנשיא פרס ולהחזרת הערבויות החוקתיות נתקלו באלימות ממלכתית, כולל ירי משטרתי חסר הבחנה לעבר קהלים, עם סך של 13 הרוגים.
מספר חברי עיתונות שסיקרו את ההפגנות נפצעו קשה על ידי המשטרה.
משתתפי ניסיון ההפיכה בפברואר נשפטו במסגרת מערכת הצדק הצבאית הרגילה.
אך בתגובה לניסיון ההפיכה בנובמבר, הממשלה יצרה בתי דין מיוחדים על בסיס קוד החוק מ-1938 של אלאסר לופס קונטררס, שנוסח 20 שנה לפני המעבר לדמוקרטיה.
בית המשפט העליון פסק בסופו של דבר כי בתי הדין אינם חוקתיים, אך לא מטעמי הליך הוגן שבהם הם זכו לביקורת.
במקום זאת, בית המשפט קבע כי הנשיא הזניח להשעות את הזכויות החוקתיות הרלוונטיות (זכות להגנה, זכות להישפט על ידי שופט טבעי).
התוכנית התפתחה מהעתקה ושיפור של טכנולוגיית סקאד סובייטית ליצירת טילים בין-יבשתיים (ICBM) המסוגלים, לפי הערכות, להגיע לכל נקודה ביבשת אמריקה.
המוטיבציה העיקרית של קוריאה הצפונית לפיתוח טילים נובעת מתחושת חוסר ביטחון מתמשכת, המעוגנת בחלוקת חצי האי הקוריאני, במורשת מלחמת קוריאה ובפחד מפני התערבות צבאית אמריקאית.
המשטר פועל תחת האידאולוגיה המדינית של "ג'וצ'ה" (Juche), המדגישה הסתמכות עצמית, ואידאולוגיית ה"סונגון" (Songun) המציבה את הצבא בראש סדר העדיפויות הלאומי.
מבחינה אסטרטגית, הטילים משמשים לשלוש מטרות עיקריות:
הרתעה צבאית: מניעת תקיפה חיצונית על ידי היכולת להנחית מכה קשה על מרכזי אוכלוסייה ובסיסים צבאיים בקוריאה הדרומית, יפן ובארצות הברית.
קלף מיקוח דיפלומטי: שימוש בניסויים ככלי ללחץ על הקהילה הבינלאומית להשגת סיוע כלכלי, מזון, אנרגיה וויתורים מדיניים.
מקור מטבע חוץ: ייצוא טילים וטכנולוגיה למדינות כמו איראן, סוריה ופקיסטן.
היסטוריה מוקדמת (שנות ה-60 וה-70)
שורשי התוכנית נעוצים בשנות ה-60, כאשר קוריאה הצפונית החלה להקים תשתית לייצור עצמי של מערכות נשק מתקדמות לאחר שברית המועצות סירבה לספק לה טילים בליסטיים.
בשנת 1965 הוקמה האקדמיה הצבאית בהמהונג להכשרת כוח אדם בתחום הרקטות והטילים.
במהלך שנות ה-60 וה-70, המדינה רכשה רקטות מסוג FROG, טילים נגד מטוסים וטילים נגד ספינות מברית המועצות ומסין, מה שחשף את מהנדסיה לטכנולוגיות הנעה והנחיה בסיסיות.
בשנת 1971 חתמה פיונגיאנג על הסכם עם סין לפיתוח משותף של טילים, ובסוף שנות ה-70 השתתפו מהנדסיה בתוכנית הסינית לפיתוח הטיל DF-61, פרויקט שבוטל לבסוף ב-1978 עקב סיבות פוליטיות פנימיות בסין.
הפריצה המשמעותית בתוכנית הגיעה בסוף שנות ה-70, כאשר קוריאה הצפונית רכשה מספר טילי סקאד-B (R-17) מתוצרת סובייטית ממצרים.
באמצעות הנדסה לאחור (Reverse Engineering), הצליחה המדינה לייצר גרסה מקומית המכונה הוואסונג-5 (Hwasong-5).
הוואסונג-5: ניסויי טיסה ראשונים בוצעו באפריל וספטמבר 1984. הטיל הציג טווח משופר של 320 ק"מ לעומת 300 ק"מ של הסקאד המקורי.
הוואסונג-6: גרסה משופרת המבוססת על סקאד-C, שפותחה בין השנים 1987–1992. לטיל טווח של כ-500 ק"מ עם ראש קרב של 770 ק"ג, מה שמאפשר לו לכסות את כל שטח קוריאה הדרומית.
סקאד-ER: גרסה בעלת טווח מורחב (Extended Range) המוערך ב-600–1,000 ק"מ, המסוגלת להגיע עד לדרום יפן.
בסוף שנות ה-80 החלה קוריאה הצפונית בפיתוח הנודונג, טיל בליסטי לטווח בינוני (MRBM).
הטיל הוא למעשה גרסה מוגדלת של טכנולוגיית הסקאד, עם מנוע חזק פי ארבעה.
ניסוי הטיסה המוצלח הראשון של הנודונג בוצע ב-29–30 במאי 1993 לעבר הים היפני.
לטיל טווח מוערך של 1,000–1,300 ק"מ, מה שמעמיד את רוב שטחה של יפן, כולל טוקיו, תחת איום.
לפי הערכות המודיעין האמריקאי, קוריאה הצפונית פרסה כ-200 טילי נודונג ניידים.
תוכנית הטפו-דונג (Taepodong) מייצגת את השאיפה של קוריאה הצפונית ליכולת פגיעה בטווחים אסטרטגיים.
טפו-דונג-1 (Paektusan-1): טיל דו-שלבי (או תלת-שלבי בתצורת משגר לוויינים).
ב-31 באוגוסט 1998 שוגר הטיל בניסיון להציב את הלוויין "קוואנגמיונגסונג-1" במסלול.
השלב השלישי כשל והתפוצץ, אך הניסוי הוכיח יכולת הפרדת שלבים מתקדמת.
טפו-דונג-2 (Unha-2): טיל בין-יבשתי פוטנציאלי בעל טווח של למעלה מ-6,700 ק"מ.
ב-5 ביולי 2006 בוצע ניסוי בטיל זה כחלק מתרגיל הטילים הגדול ביותר של המדינה עד אז, אך הטיל התפוצץ כ-40 שניות לאחר ההמראה.
ניסוי אפריל 2009: שוגר משגר הלוויינים Unha-2 (גרסה של טפו-דונג-2).
השלב הראשון והשני פעלו כמצופה, אך השלב השלישי כשל שוב בניסיון להציב ללוויין במסלול.
מוסודן (BM-25): טיל בליסטי לטווח בינוני המבוסס על ה-R-27 הסובייטי (טיל לשיגור מצוללות).
הטיל נייד ובעל טווח מוערך של 3,000 ק"מ, מה שמאפשר פגיעה בבסיסים אמריקאיים בגוואם.
קוריאה הצפונית פרסה כ-15–20 טילים מסוג זה עוד לפני שבוצע ניסוי טיסה מוצלח אחד במדינה.
KN-02 (Toksa): טיל בליסטי קצר טווח (120 ק"מ) המונע בדלק מוצק, מבוסס על ה-SS-21 "טוצ'קה" הסובייטי.
זהו הטיל המדויק ביותר בארסנל הצפון-קוריאני, בעל זמן הכנה קצר לשיגור.
תוכנית הטילים מנוהלת על ידי מבנה ארגוני ריכוזי:
האקדמיה השנייה למדעי הטבע: הגוף האחראי על מחקר ופיתוח צבאי יישומי.
לאקדמיה כ-50 מכוני מחקר הכפופים לה.
הוועדה הכלכלית השנייה: הגוף המנהל את ייצור הנשק.
היא מפעילה כ-130 מפעלים צבאיים, כאשר "לשכה 4" אחראית ספציפית על ייצור טילים ורקטות.
מפעל 125 ("מפעל החזירים של פיונגיאנג"): נחשב לאתר ההרכבה המרכזי לטילי הוואסונג ונודונג.
המדינה הגיעה לרמת עצמאות גבוהה בייצור גופי טילים, מנועים ומערכות דלק, אך עדיין נשענת על רכיבי אלקטרוניקה והנחיה מתקדמים המיובאים דרך חברות קש ורשתות הברחה בינלאומיות.
הטילים הבליסטיים של קוריאה הצפונית מסוגלים לשאת מגוון סוגי חימוש:
חימוש קונבנציונלי: חומרי נפץ מרסקים.
עקב הדיוק הנמוך של הטילים המוקדמים, השימוש בהם נחשב בעיקר כ"נשק טרור" נגד ערים.
נשק כימי וביולוגי: קוריאה הצפונית מחזיקה במלאי של 2,500–5,000 טונות של סוכנים כימיים (כמו סארין ו-VX) המסוגלים להיות מורכבים על ראשי קרב של טילי הוואסונג.
נשק גרעיני: המדינה ביצעה ניסויים גרעיניים בשנים 2006, 2009 ו-2013. האתגר המרכזי של מהנדסיה הוא מזעור הפצצה כדי שתתאים לראש קרב של טיל בליסטי ותשרוד את החזרה לאטמוספירה.
קוריאה הצפונית הפכה לספקית הטילים הגדולה ביותר בעולם השלישי, תוך שהיא מייצאת מאות טילים וטכנולוגיה למדינות המזרח התיכון ודרום אסיה.
איראן: שיתוף פעולה עמוק שהחל במלחמת איראן-עיראק.
הטילים האיראניים "שהאב-3" ו"חורמשאהר" מבוססים על טכנולוגיה צפון-קוריאנית.
סוריה: רכשה טילי סקאד-C וטכנולוגיית ייצור מפיונגיאנג בשנות ה-90.
פקיסטן: טיל ה"גאורי" הפקיסטני הוא למעשה גרסה של טיל הנודונג, שהועבר תמורת טכנולוגיית העשרת אורניום בצנטריפוגות.
ניסויי הטילים עוררו תגובות חריפות מצד הקהילה הבינלאומית, כולל שורת החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם (כמו 1695 ו-1718) המטילות סנקציות כלכליות וצבאיות כבדות.
הניסויים האיצו את פריסת מערכות ההגנה מפני טילים (כמו ה-THAAD וה-Patriot) בדרום קוריאה וביפן.
למרות הסנקציות, קוריאה הצפונית ממשיכה לקדם את תוכניתה.
המעבר לדלק מוצק בטילים חדישים (כמו ההוואסונג-18) והצגת טילים בין-יבשתיים ענקיים (כמו ההוואסונג-17/19) מעידים על נחישות המשטר להשיג יכולת פגיעה אמינה בארצות הברית כמרכיב קריטי בהרתעתו האסטרטגית.
ניסיון ההפיכה בוונצואלה היה ניסיון הפיכה כושל שהתרחש ב-11 באפריל 2002, והביא להדחתו מתפקידו של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, למשך 47 שעות, לפני שהוחזר לשלטון.
צ'אווס נעזר בחזרתו לשלטון בתמיכה עממית ובגיוס נגד ההפיכה על ידי דרגים נאמנים בצבא.
בתחילת 2002, שיעור התמיכה בצ'אווס ירד לכ-30%, כאשר מנהיגים רבים בתעשייה, בכנסייה ובתקשורת התנגדו לשימושו של צ'אווס בסמכויות החירום כדי לעקוף את האספה הלאומית ולבצע שינויים משמעותיים בממשלה, בטענה שהם הופכים סמכותניים יותר ויותר.
בינתיים, חוסר שביעות הרצון הגובר מצ'אווס בקרב אנשי הצבא עקב התנהגותו האגרסיבית ובריתותיו עם קובה ועם גורמים צבאיים למחצה הוביל קצינים רבים לקרוא לצ'אווס להתפטר.
הפגנות נגדו התרחבו מדי שבוע, ככל שהמדינה הלכה והפכה מפולגת.
קציני צבא בדימוס, פוליטיקאים לשעבר, מנהיגי איגודים מקצועיים ודוברים מטעם הכנסייה הקתולית טענו כי יש להם תמיכה צבאית כדי להדיח את צ'אווס מהשלטון, כאשר דו"ח מודיעין של ה-CIA מ-6 באפריל הזהיר כי קושרים ינסו לנצל אי שקט חברתי מהפגנות אופוזיציה עתידיות כדי להביא להדחתו.
[[קובץ:Venezuela_Press_Freedom_Rankings_Reporters_Without_Borders.png|ממוזער|דירוג שנתי של מדד חופש העיתונות העולמי של ונצואלה על ידי ארגון עיתונאים ללא גבולות .
המתיחות החמירה ב-7 באפריל 2002, כאשר נשיא PDVSA (חברת הנפט הלאומית של ונצואלה), גואיקאיפורו למדה מונטרו, ו-5 מתוך 7 חברי הדירקטוריון פוטרו.
ב-9 באפריל, ארגון האיגודים המקצועיים, הפדרציה הלאומית של איגודי העובדים (Confederación de Trabajadores de Venezuela, CTV), הכריז על שביתה כללית.
השביתה המוצעת הייתה בתגובה למינויים של צ'אווס לתפקידים בולטים בחברת PDVSA.
יומיים לאחר מכן, בקראקס בירת ונצואלה, צעדו עד מיליון ונצואלים בהתנגדות לצ'אווס.
לאחר שעצרה בנקודת הסיום המקורית, המשיכה הצעדה לעבר ארמון הנשיאות, מיראפלורס, שם תומכי הממשלה וחוגים בוליבריאניים קיימו עצרת משלהם.
עם הגעת האופוזיציה, שני הצדדים התעמתו זה עם זה.
קרב יריות החל בגשר לאגונו, ליד ארמון מיראפלורס, ובאותו ערב נהרגו 19 בני אדם.
צ'אווס הורה על יישום "תוכנית אבילה", תוכנית צבאית לגיוס כוח חירום להגנה על הארמון במקרה של הפיכה.
מכיוון שהתוכנית הייתה אמורה לגרום להריגתם של מאות ונצואלים במהלך "קרקסו", הפיקוד הצבאי העליון סירב ודרש ממנו להתפטר.
הנשיא צ'אווס נעצר לאחר מכן על ידי הצבא.
בקשתו של צ'אווס למקלט בקובה נדחתה, והוא נצטווה להישפט בבית משפט ונצואלי.
נשיא פדרציית לשכות המסחר של ונצואלה (Fedecámaras), פדרו קרמונה, הוכרז כנשיא זמני.
במהלך שלטונו הקצר, האספה הלאומית ובית המשפט העליון פוזרו, וחוקת המדינה משנת 1999 הוכרזה כנשיא זמני.
החוקה התחייבה לחזרה למערכת הפרלמנטרית הדו-ביתית שלפני 1999, בחירות לפרלמנט עד דצמבר, ובחירות לנשיאות בהן לא יתמודד.
עד ה-13 לחודש, ההפיכה הייתה על סף קריסה, שכן ניסיונותיו של קרמונה לבטל לחלוטין את הרפורמות של צ'אווס עוררו זעם בקרב הציבור ובמגזרים מרכזיים בצבא, בעוד שחלקים מתנועת האופוזיציה סירבו גם הם לתמוך בקרמונה.
בקראקס, תומכי צ'אווס הקיפו את ארמון הנשיאות, השתלטו על תחנות טלוויזיה ודרשו את חזרתו.
משמר הנשיאות הפרו-צ'אווס כבש מחדש את מיראפלורס מבלי לירות ירייה אחת, מה שהוביל להדחתה של ממשלת קרמונה ולהשבתו של צ'אווס כנשיא.
ב-15 בינואר 2004, במהלך נאום בפני האספה הלאומית, הודה צ'אווס לאחר מכן כי עורר במכוון משבר במעשיו, והצהיר כי "מה שקרה עם PDVSA היה הכרחי" ו"כאשר שלפתי את המשרוקית באלו פרזידנטה והתחלתי לפטר אנשים, אני עוררתי את המשבר".
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון לתל אביב היה ניסיון כושל לפוצץ מטוס בואינג 747 של חברת אל על ב-17 באפריל 1986. אן מרי מרפי, קתולית אירית בת 32, שהייתה בהיריון, ניסתה לעלות לטיסת אל על LY016 שעצרה בלונדון בדרכה מניו יורק לתל אביב כשעמה מזוודה שלה תחתית כפולה.
בצד הנסתר של המזוודה הטמין ארוסה הפלסטיני־ירדני של מרפי, ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, חומר נפץ שהיה אמור להתפוצץ במהלך הטיסה, ולהביא למותם של 375 הנוסעים.
מרפי לא הייתה מודעת לפצצה שבמזוודתה, שצפויה הייתה להמית גם אותה.
אנשי הביטחון של חברת אל על חשדו במרפי וערכו בדיקה קפדנית למטענה וגילו את חומר הנפץ.
זה היה אחד ממספר מקרים בהם עשו ארגוני הטרור שימוש ב"נוסע תמים" לצורך החדרת מטען חבלה למטוס.
החקירה הבריטית העלתה שסוריה ושירותי המודיעין שלה היו קשורים במישרין לניסיון הפיגוע.
ממשלת בריטניה החזירה את שגרירה מדמשק.
אל-הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר, ככל הנראה העונש הקצוב הארוך ביותר בתולדות המשפט הבריטי, שאינו מאסר עולם, ועתירותיו לקיצור עונשו נדחו בכל הערכאות.
ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, יליד 1954, הוא ירדני ממוצא פלסטיני.
עד מלחמת העצמאות היה אביו בעל משק בביסאן.
במקצועו היה הינדאווי עיתונאי וברח מירדן בשל פעילותו המהפכנית.
בלונדון הוא לא התאקלם יפה, עסק בעבודות "צווארון כחול", והתחתן עם אישה פולניה שילדה לו בת, אך נטשה אותו.
במצוקתו פנה הינדאווי לבחון אפשרויות בשגרירות סוריה.
בינתיים, ב-1984, נכנס הינדאווי למערכת יחסים עם מרפי, חדרנית בת 30 שהגרה ללונדון מדבלין, בירת אירלנד.
ב-1985 הגיע הינדאווי לסוריה, עבר בה הכשרה צבאית, ופגש בבכירים סוריים, בהם ראש מודיעין חיל האוויר, מוחמד אל חולי, אדם המקורב לחאפז אל-אסד.
אלו סיכמו איתו על ביצוע הפיגוע, העניקו לו דרכון דיפלומטי, ואף שילמו לו מקדמה של 12,000 דולר - חלק מסכום של רבע מיליון דולר, שהיה אמור לקבל אחר הצלחת הפעולה.
הינדאווי השתמש בדרכון סורי מזויף, ובקשות הויזה שלו בשם מזויף זה נתמכו בידי שגרירות סוריה.
הינדאווי שב מאוחר יותר לסוריה להכשרה נוספת ונאמר לו כי אם ייתפס, אסור לו להודות בהיותו שליח הסורים; אחרת, יסכן את חייהם של מאות קרובי משפחה.
בתחילת 1986 נודע להינדאווי שמרפי בהריון.
הוא לחץ עליה לעבור הפלה מלאכותית אך היא סירבה ושקלה לשוב לאירלנד.
ב-7 באפריל הפתיע הינדאווי את מרפי בדרישה שיתחתנו לאלתר והציע שיתחתנו בישראל.
הוא ביקש ממנה לטוס לישראל בנפרד ממנו, בנימוק שייקח לו זמן רב יותר לקבל אשרת כניסה לישראל, מכיוון שהוא ערבי.
הוא דרש ממרפי בתוקף שתשמור על דיסקרטיות לגבי תוכניות הטיול והכין אותה לקראת התשאולים שייערכו לה לקראת טיסתה לישראל.
הוא גם סייע לה באריזה לטיסה וסיפק לה מזוודה על גלגלים בעלת תחתית כפולה.
בתחתית הנסתרת הכניס הינדאווי חומר נפץ מסוג סמטקס, סוג שקשה לגלותו באמצעות בדיקת הרנטגן הרגילה.
בחומר נפץ זהה נעשה שימוש בפיצוץ טיסת פאן אם 103 כשנתיים וחצי לאחר מכן.
הינדאווי צייד את מרפי גם במחשבון, כביכול מתנה לחברים בישראל.
למעשה במחשבון היה מתקן שהפך אותו לנפץ שנועד להפעלת חומר הנפץ במזוודה.
אחרי שנפרד הינדאווי ממרפי הוא שב בחזרה למלונו.
בדעתו היה לעלות בשעה 14:00 על מטוס חברת התעופה הסורית סיריאן איירליינס לדמשק, שבו הוכן לו מקום מבעוד מועד כאחד מאנשי הצוות.
מרפי נכנסה לשער בנמל התעופה הית'רו.
בדיקת הרנטגן השגרתית של אנשי הביטחון הבריטים לא הצליחה לאתר את מטען החבלה.
עתה ניצבה מרפי בפני התשאול הקפדני של אנשי הבידוק הביטחוני באל על.
תשובותיה ההססניות, שנבעו מהנחיותיו של הינדאווי, עוררו את חשדו של איש הביטחון.
היא טענה שאינה מתכוונת לפגוש בישראל איש, ושאין לה קרובים.
ברשותה נמצא סכום כסף זעום, ולא היה בפיה הסבר משכנע מאין יהיו לה אמצעים לממן את שהותה.
מרפי גם לא הייתה בפרופיל המקובל של תיירת לא יהודייה לישראל.
אז נבחן תיקה של מרפי ורוקן מתכולתו.
התיק הריק נמצא כבד להפתיע, ובדיקה נוספת מצאה את הצד הנסתר של המזוודה ובו 1.5 ק"ג של חומר נפץ.
בחקירתה הנוספת סיפרה הצעירה האירית את הסיפור במלואו.
מרפי נמסרה לידי הרשויות הבריטיות, ונמל התעופה הית'רו נסגר לכמה שעות.
בין הנוסעים שניצלו היו חברת הכנסת עדנה סולודר ואיש העסקים החרדי רפאל הלפרין.
הינדאווי המתין באותה עת לטיסתו לסוריה, אולם עם היוודע כישלון הפעולה, הוא פנה לשגרירות סוריה בלונדון וביקש עזרה.
השגריר הסורי בלונדון קיבל את פניו וביקש מאנשי הביטחון בשגרירות לסייע לו.
הם ערכו לו תספורת וצבעו את שיערו, ולאחר מכן העבירו אותו לדירת מסתור.