tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה הלבנים המקורי של הכנסייה, אשר הוקמה לצד הנמל העתיק של העיר רוונה בידי הבישוף יוריקונוס (Ursicinus), נבנה בזמן המקביל לבנייתה של בזיליקת סן ויטאלה ובמימונו של בנקאי יווני בשם יוליאנוס, אשר תרם כספים לבנייתן של שתי הכנסיות.
הכנסייה נבנתה, כנראה, לצידו של בית קברות נוצרי ועל שטחו של בית קברות אחר, פגאני.
חלק מן הקטקומבות מבית קברות זה, שולבו בבניית הכנסייה.
ב-8 במאי, שנת 549, נחנכה הכנסייה בידי מקסימיניאוס (Maximianus of Ravenna), בישוף העיר רוונה, ככנסייה המוקדשת לזכרו של אפולינרה הקדוש, הבישוף הראשון של העיר רוונה וקדוש-הפטרון שלה, אשר שרידיו נקברו בה.
בשנת 856 הועברו שרידיו של הקדוש אל בזיליקת סנט אפולינרה נואובו, בגלל מתקפות של פיראטים.
מבנה הכנסייה הוא כשל בזיליקה טיפוסית.
הוא מכיל שלושה אולמות אורך, מביניהם המרכזי רחב יותר ובעל גלריית תאורה.
גג הכנסייה משופע ועשוי קורות עץ.
אולמות האורך הצדדים מופרדים בעזרת שורת עמודי שיש, בעלי כותרות כפולות, בסגנון עיטור אשר מקורו בחלק המזרחי של האימפריה הביזנטית.
העמודים נושאים קשתות המעוטרות בקסטות בפנים הקשת.
מבנה אולם האורך מוביל אל אפסיס מונומנטלי ומוגבה, אליו מובילות 12 מדרגות.
קשת האפסיס מציגה את ישו במרכז, בתוך מדליון ומשני איבריו מופיעים ארבעת האוונגליונים המופיעים כדמויות סמליות ומכונפות.
ברגיסטר נמוך יותר מופיעים 12 כבשים היוצאות משערי העיר ומטפסות אל מרכז קשת האפסיס.
הן מייצגות את 12 השליחים של ישו.
בצידי הקשת מופיעים שני עצי תמר, המסמלים באמנות הנוצרית את גן העדן.
באפסיס עצמו, מעל שורה של ארבעה חלונות גדולים מופיע פסיפס גדול ממדים המציג נושא אסכטולוגי.
במרכז הפסיפס מופיע צלב גדול המוקף במדליון עטור כוכבים.
משני עבריו מופיעים דמויותיהם של משה ואליהו.
הצלב מסמל לא רק את ישו כי אם גם את הטרנספיגורציה שלו, כלומר, את שינוי הצורה שלו מאדם לאל.
לפיכך, הופעתו של אליהו אשר "עלה בסערה לשמיים", אינה מקרית כי אם מהוור רמז מקדים במסורת ה"פרה פיגורציה" הנוצרית.
מתחת לתיאור זה, מופיע אפולינרה הקדוש בתוך תיאור אידיאלי של גן העדן.
לצידו מופיעים שוב 12 השליחים בדמותן כבשים.
מעל שורת הקשתות שבאולם האורך (ה"ספינה המרכזית"), מופיים תיאורים של ארכיבישופים של העיר רוונה.
פרסקאות אלו, מתוארכות למאה ה-18. חלקים גדולים בכנסייה חפים מעיטורים ופסיפסים.
עיטורים אלו, כנאה, נהרסו במהלך ההיסטוריה.
ייתכן שהושמדו במהלך ההתקפה של הצבא הוונציאני, בשנת 1449.
סנט היא היחידה המקובלת ביותר להשוואה בין מרווחים מוזיקליים וייצוגם.
הסנט היא יחידת מדידה הנובעת מחלוקה לוגריתמית של חצי הטון המושווה ל-100 חלקים שווים.
1200 סנטים שווים לאוקטבה אחת ו-100 סנט שווים לחצי טון בכוונון מושווה.
הנוסחה המשמשת לחישוב סנטים של כל מרווח שהוא היא:
כאשר r מסמל את יחס התדירויות בין הצלילים.
אם ידועות התדירויות של שני תווים (a,b), ניתן לחשב את הפרש הסנטים ביניהם (n) לפי הנוסחה הבאה:
בדומה לכך, אם ידועה תדירותו של תו אחד (b) וגודל המרווח בסנטים (n) בינו לבין תדירות התו השני (a), הרי שניתן לחשב כי:
יחידת הסנט הומצאה על ידי אלכסנדר ג'ון אליס (Alexander john Ellis) בהסתמך על שיטתו של דה פרוני לחישוב חצאי טון "לוגריתמים אקוסטיים".
השיטה פורסמה בתרגומו של אליס לספרו של הלמהולץ- "On the Sensations of Tone" בשנת 1875.
סָנט אוֹגוּסטִין היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
העיר נקראת על שמו של הקדוש הפטרון של אגודת מיסיונרים של המילה הקדושה (SVD), הקדוש אוגוסטינוס.
המיסיונרים הקימו מנזר בקרבת מרכז העיר כיום בשנת 1913. העיר נמצאת כשמונה ק"מ מצפון-מזרח לבון וכשלושה ק"מ דרום-מערבית לזיגבורג.
לעיר ברית ערים תאומות עם מבשרת ציון שבישראל.
בעיר שוכן אחד משני המשרדים המרכזיים של קרן קונראד אדנאואר.
פיקוד מחוז מערב של המשטרה הגרמנית הפדרלית (Bundespolizei), מטה יחידה 9 (GSG-9) של משטרת הגבולות.
מטה הלוגיסטיקה של צבא גרמניה (Bundeswehr).
סנט-אמיליון היא עיירה קטנה ליד בורדו שבצרפת.
העיירה ידועה בשל מחוז ייצור היין בעל אותו שם שמקיף אותה.
היא חלק מאתר מורשת עולמית בשם "אזור השיפוט של סנט-אמיליון", שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1999, בזכות העבר שלה ותעשיית היין שלה.
נכון לשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיירה כ-2,100 תושבים.
מבחינה מנהלתית, סנט-אמיליון היא קומונה של מחוז ז'ירונד שבחבל אקיטן החדשה, באזור אקיטן, צרפת.
ההיסטוריה של סנט-אמיליון מתחילה עוד בזמנים פרהיסטוריים והיא אתר מורשת עולמית עם אדריכלות רומנסקית מרתקת ברחובותיה הצרים והמשופעים.
הרומים שתלו בה גפנים עוד במאה ה-2 לספירה.
במאה ה-4 המשורר הלטיני אוסוניוס הילל את פירותיהם המשובחים של גפני האזור.
העיירה נקראה על שם הנזיר אמיליון, מוודה נודד, שהתיישב במבדד שסותת בסלע במאה ה-8. הנזיר שבא אחריו, היה זה שהחל את ייצור היין המסחרי באזור.
סנט-אמיליון ממוקמת 35 ק"מ צפון-מזרחית לבורדו, בין ליבורן לקסטיליון-לה-באטאיי (Castillon-la-Bataille), בגובה ממוצע של 23 מטר מעל פני הים.
כנסייה מונוליתית, שנחצבה מצוק העשוי אבן גיר ועליה נבנה צריח מחודד גותי.
סנט-אמיליון היא אחת מ-4 אזורי היין האדום הראשיים של בורדו (האחרים הם מדוק, גראב ופומרול).
אותם סוגי ענבים מעורבבים במינונים ויחסים שונים, כאשר מרלו וקברנה פרנק שולטים ובעוד שמשתמשים רק בכמויות קטנות יחסית של קברנה סוביניון.
המחוז קטן בהרבה ממדוק ומשתתף במחוז היין של פומרול.
כמו במדוק, הייננים פיתחו מערכת של דירוג הגפנים.
בעוד שהסיווג של מדוק נעשה ב-1855, הסיווג בסנט-אמיליון נעשה לראשונה רק ב-1878. השימוש במילה "לראשונה" חשוב, שכן לא כמו הסיווג של מדוק שמעולם לא שונה (למעט הקידום של שאטו מוטון רוטשילד מגידול שני לגידול ראשון במחלקת גראנד קרו Grand Cru Classe), הסיווג של סנט-אמיליון עובר בחינה מחודשת כל 10 שנים.
שאטו אוזון ושאטו שבאל בלאן הם 2 היינות שמסווגים כרגע (נכון ל-2007) כ-Premiers grands crus classes A.
ישנם עוד 13 יינות ממחלקה שנייה ו-47 מחלקות נוספות.
סנט'אנטיוכו (Sant'Antioco) הוא שמם של אי ושל עיר בנפת קרבוניה איגלסיס, בדרום-מערב סרדיניה שבאיטליה.
העיר נמצאת 87 ק"מ מערבית לקליארי, באזור המכונה בשם "סולסיס" (Sulcis).
בתקופה הפיניקית היה באי ישוב עתיק בשם סלכי (בפיניקית: 𐤎𐤋𐤊𐤉), הנחשב לעיר השנייה בעתיקותה בסרדיניה.
העיר והאי מחוברים אל האי סרדיניה במעבר יבשתי אשר אורכו כ-3 ק"מ ובבסיסו היה גשר רומאי.
המעבר היבשתי בנוי היום לרוחב "מיצר-ים" לגונה על בסיס איים אשר המצויים במפרץ "פלמס" (Golfo di Palmas).
ליד האי יש אי נוסף בשם סנט פייטרו ובו העיירה קרלופורטה .
בעיר התיישבו תושבי ג'נובה אשר היגרו לתוניסיה ושבו לסרדיניה.
מנהגיהם וניב שפתם הוא מג'נובה.
האי היה מיושב כבר בעידן הפרהיסטוריה וראשית ההיסטוריה - (protostorica) - לפי הממצאים שהתגלו במערה הטבעית ב"טפיי" (Tapei - Calasetta) ובשלוש מערות מלאכותיות ב"איס פרויניס" (Is Pruinis) ובאתרי קבורה.
לפי מפקד שנעשה בשנת 1849, נמצאו באי 27 אתרים נוראגים.
במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס הגיעו לאי הפיניקים הקרתחדשתים, והקימו את העיר (וכן את כרלי).
הם הקימו במקום נמל חשוב ומרכז מסחרי (Emporio).
היא הייתה מקום התיישבות חשוב למהגרים השמים.
בעיר היו שני מושלים שכונו שופטים (sufeti) - מונח מהשפות שמיות המקביל למונח שופט המקראי.
בעיר הפיניקית נמצאו כתובות פיניקיות כגון כתובת דו־לשונית פיניקית־לטינית העוסקת בבניית מקדש וכתובת נדר פיניקית, והיא נזכרת בכתובת פיניקית ממקדש צד אדיר באנטס .
במקום מרכזי בעיר נבנה מתחם שהוקדש לאלים: תנת, בעל חמון, בעל ואדיר.
היה זה המרכז הפיניקי החשוב ביותר באי.
מרכז העיר הוגבה ובוצר להגנה.
הרומאים כבשו את העיר במהלך המלחמה הפונית הראשונה בשנת 258 לפנה"ס.
הכיבוש הושלם בשנת 238 לפנה"ס והאי סרדיניה הוכרז כפרובינקיה בשנת 277 לפנה"ס.
הרומאיים חיברו את האי ליבשה בגשר שעבר מעל המצר-הים.
הם גם שיפרו את מבנה הנמל.
הסחורה ששווקה ממנו הייתה בעיקר עופרות כסף שנחצבו ממכרות ב"מטלּה" (Metalla) ליד איגליס.
במאות הראשונות לאחר הספירה הגיעו לעיר קבוצות ניכרות של נוצרים.
דתם הייתה אסורה והקבורה בוצעה בקטקומבות.
עמם הייתה גם אוכלוסייה יהודית.
השטח שבו נמצאו הקטקומבות שייך לכנסייה שבמקום.
עיקר הממצאים הם מהמאה ה-5.
הקטקומבות סנט'אנטיוכו התגלו בשנת 1894 בעיירה.
התגלו שתי קטקומבות נוצריות ושתיים עבריות.
אשר לקטקומבות העבריות, אלו הן הממצאים העתיקים ביותר באי.
באחת הקטקומבות העבריות נמצאו כתובות וציורים המעידים על דתם של אלו שנקברו בהם.
הארכאולוג טרמלי (Taramelli) פרסם בשנת 1922 דו"ח על הממצאים בקטקומבות אשר בעיר בולסי הקדומה.
עיקרם היו נוצריות ורק לאחר מכן התגלו העבריות.
הן לא נבנו למטרה זו מראש, כמו ברומא העתיקה עם רחוב ראשי קארדו ודקומנוס (decumanus) החוצה אותו כפי שנמצאו ברומא.
הן בנויות על בסיס ארבעה נקרופוליס, אתרי קבורה פניקי מהמאה ה-1 לפנה"ס קיימים.
השימוש בהן החל כבר במאה ה-2, שופרו במאה ה-3 והיו בשימוש מאסיבי מהמאה ה-5 עד המאה ה-8. באותו אזור של בית קברות התגלה בית קברות מיוחד לילדים המכונה tophet - אתר מקודש קרתגי.
ממצאים ייחודיים נמצאו במערה המכונה tomba dell'affresco".
חלק גדול מהם במוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי ובמוזיאון בסנ'אנטיוכו.
הקטקומבות בנויות בצורה מלבנים, המחולקים במחציתם על ידי קיר המגיע למחצית מגובה האולם.
בין הממצאים שיש עליו תבליט של מנגן בחמת חלילים מהתקופה הביזנטית המאוחרת.
נמצאו גם ציורים על פני בקבוקי זכוכית בגובה של 35 ס"מ ו-39 ס"מ, האופייניים לעם הסרדי אך ממוצא רומאי וכן מנורות אחדות וכתובות.
שתי הקטקומבות הידועות הן: S.
צפונית מהאזור התגלו שתי קטקומבות עם כתובות האפייניות לקבורה יהודית.
קטקומבה קטנה התגלתה מתחת לכיכר פרוקיה (Piazza Parrocchia) מימין לכנסייה.
בקטקומבה אחרת, צפונית מהקודמת, "של ברוניקה" (di Beronice), נמצאו שלוש מנורות מעוצבות בצורת שעון חול, כתובות עבריות, ביניהן "שלום", "..
תופת הוא אתר קבורה של ילדים, תינוקות ו-עוברים בתוך כדי חרס קטנים.
באתר יש כ-3,000 כדי חרס קטנים בהם קבורים ילדים ותינוקות.
האתר הוא אתר קבורה פיניקי.
בעבר יוחס לפיניקים ולבני קרתגו פולחן שכלל הקרבת תינוקות וילדים.
נטען כי הילדים והתינוקות הקבורים בכדים בתופת הוקרבו במסגרת אותו פולחן.
היום הטענה הזו שנויה במחלוקת.
סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) הוא שמו של הרובע השמיני מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע הוא האייל המסמל את אאוסטתיוס הקדוש, ומעליו צלב המסמל את ישו הנוצרי.
הסמלים בסמל מוזהבים, על רקע אדום.
על פי המסורת הנוצרית אסטאקיוס היה חייל רומאי, אשר בעת ציד אייל ראה צלב שהופיע על ראש האייל - מראה הצלב גרם לו להתנצר, ובהמשך הפך לקדוש נוצרי.
מקור שמו של הרובע בכנסיית סנט'אאוסטאקיו הנמצאת בו והמוקדשת לאאוסטתיוס הקדוש.
בעת העתיקה היה השטח בו ממוקם הרובע חלק משדה מרס, ולימים חלק מהרובע התשיעי של רומא מבין 14 רובעי רומא כפי שאלה נקבעו על ידי הקיסר אוגוסטוס.
בתקופת הקיסר נירון נבנו בשטח הרובע מרחצאות.
בימי הביניים נקרא הרובע בשם "רובע אאוסטאקיוס הקדוש ואחוזת טדמאריי" (Regio Sancti Eustachii et Vinee Tedemarii) תוך התייחסות לכנסיית סנט'אאוסטאקיו ולאחוזת משפחת טדמאריוס שהייתה ממוקמת ברובע.
מרבית המבנים שנבנו בתקופה הרומית הקדומה נהרסו ברבות השנים.
הרובע נותר מיושב בימי הביניים (בניגוד לאזורים אחרים של רומא העתיקה, אשר, בשל המרחק מנהר הטיבר והריסת אמות המים הרומאיות, התרוקנו מיושביהם), ולכן נבנתה בו בנייה צפופה עבור המעמדות הכלכליים הנמוכים שהתגוררו בו.
בשנת 1303 נוסדה ברובע האוניברסיטה הראשונה של העיר רומא.
האוניברסיטה נותרה ממוקמת ברובע עד שנת 1935.
במהלך המאה ה-20 נבנו מספר רחובות רחבים ברובע, אשר שינו את אופיו הביניימי.
במרכז הרובע ממוקמת כנסיית סנט'אאוסטאקיו על שמה נקרא הרובע.
בראש הגמלון שבחזית הכנסייה פסל בדמות אייל שעל ראשו צלב - סמלו של אאוסטאקיוס הקדוש.
הגבול המפריד בין הרובע לרובע פיניה עובר במרכז כיכר הרטונדה (פיאצה דלה רוטונדה - piazza della Rotonda).
הגבול עובר דרך האובליסק שבמרכז הכיכר, כאשר מבנה הפנתאון הנמצא בדרום הכיכר, שייך לרובע פינייה, וחלקה הצפוני של הכיכר, שייכת לרובע סנט'אאוסטאקיו.
מקורו של האובליסק במקדש האלה המצרית איסיס שעמד ברובע קולונה הסמוך.
הכיכר מהווה אתר תיירות פופולרי, ומצויים בה בתי קפה, פאבים ומסעדות רבות.
כיכר נוספת ברובע היא כיכר לה ספיינצה (La Sapienza) ובה בניינים רבים מהמאה ה-16 ובסמוך לה כנסיית סנט'איבו אלה ספיינצה בתכנונו של פרנצ'סקו בורומיני.
מבנים אלה וכנסייה זו שימשו את אוניברסיטת רומא מאז הקמתה ועד שעברה מהרובע בשנת 1935. לימים המבנים סביב הכיכר הפכו לארכיב הלאומי של איטליה.
מזרקת הספרים שנבנתה בסמוך לאוניברסיטה מסמלת את חשיבות האוניברסיטה ברובע.
ברובע ממוקם ארמון מאדאמה שנבנה עבור משפחת מדיצ'י במאה ה-16, ומשמש כיום כמשכן הסנאט האיטלקי.
ברובע ממוקמת כנסיית סנט'אנדריאה דלה ואלה הידועה בכיפתה הגדולה, ובחוסר הסימטריה שבחזיתה (הפסל ג'אקומו אנטוניו פנצ'לי נעלב מהביקורת שהוטחה בפסל השמאלי שיצר, וסירב לפסל את הפסל בצד הימני של המבנה).
כמו כן ממוקמות ברובע הכנסיות סן לואיג'י דיי פרנצ'סקי שנבנתה במאה ה-16 וכנסיית סנט'אגוסטינו שנבנתה בשנת 1483 בסגנון הרנסאנס, ובה ציור קיר מעשה ידי רפאל.
סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) היא כנסייה טיטולרית הבנויה בצורת בזיליקה והממוקמת ברובע סנט'אאוסטאקיו של העיר רומא, בירת איטליה.
הכנסייה מוקדשת לאאוסטתיוס הקדוש ונקראת על שמו.
הרובע, נקרא על שמה של הכנסייה.
הכנסייה נוסדה, ככל הנראה, במאה השמינית ובמקור היוותה בית תמחוי וכנסייה.
במאה ה-12 נבנה מגדל פעמונים (קמפניליה).
במהלך המאה ה-16 נהג פיליפ נרי להתפלל בכנסייה.
הכנסייה שופצה במאות ה-17 וה-18, ולמעשה נבנתה מחדש.
מהמבנה המקורי נותר רק מגדל הפעמונים.
במסגרת השיפוץ נבנה בשנת 1739 מזבח חדש עשוי שיש וברונזה מעשה ידי ניקולה סלאבי, ובשנת 1749 נבנה בלדקינו (חופה) מעשה ידי פרדיננדו פוגה.
מדי שנה, ב-19 בינואר נערך בחזית הכנסייה טקס בו מברכים חיות שונות.
כיום מדובר בעיקר בחיות בית.
סנט'אלנה (באיטלקית: Sant'Elena) הוא אי בלגונת ונציה, הממוקם בקצה המזרחי של העיר ונציה שבאיטליה.
האי מהווה חלק מרובע קסטלו של העיר.
בימי הביניים היה האי מופרד בתעלה מייתר חלקי העיר.
ההתיישבות באי התמקדה סביב כנסיית סנט'אלנה והמנזר הסמוך אליה.
כנסייה ומנזר זה נבנו במהלך המאה ה-12 ושופצו ונבנו מחדש במהלך המאה ה-14.
עם הגידול באוכלוסיית האי, מולאה התעלה בין האי לבין העיר והוצרה (נותרה תעלה צרה למעבר כלי שיט) ושלושה גשרים נבנו על מנת לקשר בין האי לבין העיר.
כיום ממוקם באי גן הזיכרון של ונציה (Rimembranze Park) וכן אצטדיון פרלוג'י פנזו - אצטדיון הכדורגל של ונציה.
עוד ממוקמים באי בנייני הביאנלה של ונציה.
סנט אוסטטיוס () הידוע גם בכינוי סטטיה הוא אי קאריבי קטן שגודלו 21 קילומטרים רבועים הנכלל בקבוצת איי ליווארד וקרוי על שם אאוסטתיוס הקדוש.
האי נמצא בשליטת הולנד מאז 1636 פרט לשנים 1781–1784 בהן היה האי בשליטת אנגליה בהתחלה ולאחר מכן צרפת.
באי מתגוררים לפי מפקד משנת 2004 כ-2,500 תושבים, השפות הרשמיות באי הן הולנדית, אנגלית ופפיאמנטו (ניב קריבי המערב שפות אירופאיות ואפריקניות).
בשנת 2010 קיבל האי מעמד של רשות מוניציפלית (ידוע גם כעירייה מיוחדת) תחת שלטון הולנד, כחלק מממלכת ארצות השפלה בטריטוריה מעבר לים הידועה גם כהולנד הקריבית.
באי התקיימה במשך המאה ה-17 קהילה של כמה מאות יהודים (בעיקר ספרדים) שמוצאם היה מאמסטרדם והם בנו את בית הכנסת "חונן דלים" ב-1739. בזמן הכיבוש הבריטי של 1781 הוגלו כל הגברים לסנט קיטס הסמוכה ולאיים אחרים, ובית הכנסת הועלה באש.
באי פועלת אוניברסיטת סנט אוסטטיוס, המפעילה בית ספר לרפואה שבו לומדים בעיקר סטודנטים מארצות הברית וקנדה.
סנט אטיין היא עיר במזרח מרכז צרפת, הממוקמת 60 קילומטר דרום מערבית לעיר ליון בחבל אוברן-רון-אלפ.
סנט אטיין היא בירת מחוז לואר, ונכון ל-2007 אוכלוסייתה מונה כ-178,530 איש, וכ-317,000 איש באזור המטרופולין שלה.
העיר נקראת על שם סטפנוס הקדוש.
בעיר משחקת אחת מקבוצות הכדורגל המצליחות בצרפת, סנט אטיין, אשר זכתה ב-10 אליפויות צרפת.
בעיר נמצאת קהילה יהודית קטנה עם בית כנסת.
המטבע סנט , הידוע גם בשם פני (penny), הוא מטבע אמריקני שערכו מאית הדולר.
המטבע הוטבע בשנים 1793–2025, והוא המטבע בשימוש בעל העריך הנמוך ביותר בארצות הברית.
המטבע עשוי אבץ ומצופה נחושת, כאשר בצד הנושא שלו מופיע, החל משנת 1909, דיוקנו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ובצד הערך שלו מופיע, החל משנת 2010, מגן האיחוד.
נכון לשנת 2013, עלות ייצור המטבע – 1.83 סנט – גבוהה מערכו הנקוב.
סימונו של המטבע הוא ¢ – האות הלטינית c בתוספת קו אנכי שחוצה אותה.
מקור השם הוא במילה הלטינית סנטום (Centum), שפרושה מאה מכיוון שהסנט הוא מאית יחידת המטבע הבסיסית.
השם הרשמי הניתן למטבע מטעם מטבעת ארצות הברית הוא סנט, בעוד השם הרשמי הניתן לו מטעם מחלקת האוצר של ארצות הברית הוא מטבע אחד סנט (one cent piece).
השם הנפוץ, אך הלא רשמי, פני, נגזר מהמטבע הבריטי בעל אותו השם.
צורת הרבים של penny באנגלית אמריקנית היא pennies, ואילו הצורות pence ו-pee המשמשות באנגלית בריטית אינן בשימוש.
סנט היה המטבע הראשון שהוטבע בארצות הברית.
הטבעתו החלה בשנת 1793, והוא יוצר מנחושת.
העיצוב הראשון של המטבע האמריקני היה בדמות החירות על צד הנושא והמילה LIBERTY (חירות) מעליה ושנת ההנפקה בצדה התחתון.
בצד של ערך המטבע הופיעה שרשרת בת 15 חוליות, אשר ייצגה את 15 המדינות שמנה האיחוד באותה העת.
בתוך השרשרת הוצג עריך המטבע במילים ובמספר .
לאורך שולי המטבע נכתב שם המדינה – UNITED STATES OF AMERICA (ארצות הברית של אמריקה) – אם כי בגרסה הראשונה החרט לא השאיר מספיק מקום לכל הכתובת ושתי האותיות האחרונות נשמטו.
השרשרת שבעיצוב, וכן דיוקנה של החירות, היו נתונים לביקורת ציבורית, שכן השרשרת הזכירה לציבור דווקא עבדות, ולכן עוד באותה שנה הוחלף העיצוב של צד הערך בזר המקיף את ערך המטבע, ובצד הנושא הוכנסו שינויים בדיוקן החירות ונוסף ענף בן שלושה עלים.
העיצוב הוחלף בשנית באותה שנה כך ששיערה של החירות היה פרוע פחות ובצד הערך היה הזר לזר דפנה.
בשנת 1796 שונה דיוקנה של החירות כמעט בכל המטבעות האמריקניים.
בדיוקן זה נראה בקו הצוואר בגד שאותו עוטה החירות ובשיערה השופע הופיע סרט.
מעל החירות נוסף הכיתוב LIBERTY, ובצד הערך הפך הזר לזר עלי זית.
ב-1808 עיצב ג'ון רייך את דיוקן החירות כעטורת סרט ראש ומסביבה, כפי שהיה במטבעות אחרים עוד קודם לכן תחת העיצוב הקודם, 13 כוכבים כמניין 13 המושבות המייסדות.
הצורה המספרית של עריך המטבע הוסרה מצד הערך ונותר רק ערכו במילים.
ב-1816, בתגובה לביקורת ציבורית, שונה שוב עיצוב הסנט.
בעיצוב זה הוגדל דיוקנה של החירות והיא נראתה בוגרת יותר, דבר אשר העניק למטבע את הכינוי "ראש הגבירה" (Matron head).
דיוקנה של החירות הוקף ב-13 כוכבית כמו בעיצוב הקודם.
ב-1839, גם בשל ביקורת ציבורית, עיצב החרט הראשי, כריסטיאן גוברכט, עיצוב ששיווה לחירות מראה צעיר יותר ורזה יותר עם שיער קלוע לצמות.
שינויים קטנים נוספים הוכנסו ב-1843.
צד הנושא של המטבע נשא עיט במעופו, כשמעליו שם המדינה ומתחתיו השנה, ואילו צד הערך נשא את עריך המטבע במילים וסביבו זר.
שלוש שנים אחר כך הוחלף צד הנושא בדיוקן דמות החירות כשלראשה עיטור נוצות אינדיאני הנושא את המילה LIBERTY.
עיצוב זה העניק למטבע זה את הכינוי "סנט ראש אינדיאני".
מסביב לחירות הופיע שם המדינה והשנה.
שינויים קלים הוכנסו בצד הנושא ב-1864, עם שינוי הרכב המתכות של המטבע, וב-1886 בדיוקנה של החירות.
צד הערך כלל את עריך המטבע וסביבו זר דפנה ולאחר מכן, מ-1860, הוחלף זר הדפנה בזר אלון וזית ומעל נוסף סרט עם מגן פדרלי.
ב-1870 הוכנס שינוי קל לצד הערך.
באשר להרכב המתכות, ב-1857 הוחלפה הנחושת הטהורה בסגסוגת הדומה לאלפקה, סגסוגת שהורכבה מ-88% נחושת ו-12% ניקל והעניקה להם צבע בהיר יותר.
ב-1864 החלו להשתמש בסגסוגת ארד מ-95% נחושת ו-5% בדיל ואבץ, וזאת לאחר השימוש באסימונים מאותה סגסוגת, אשר שימשו במדינות הצפון לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בשל המחסור במטבעות סנט.
שינוי זה הפחית את משקלו של המטבע ל-3.11 גרם.
בשנת 1909, יובל המאה להולדתו של הנשיא אברהם לינקולן, אומץ עיצוב הנושא את דיוקנו.
בהנחייתו של הנשיא תאודור רוזוולט, אשר ראה בלינקולן את המושיע של ארצות הברית, ובו עצמו את היורש שלו, אומצה עבור צד הנושא של המטבע גרסה של תבליט שיצר החרט ומעצב המדליות, ויקטור דייוויד ברנר, בדמות דיוקן של לינקולן.
עיצוב זה היה פורץ דרך בהיסטוריה של המטבעות של ארצות הברית, שכן עד אז היה נהוג שצד הנושא של המטבע יישא צורות מיתיות של החירות.
העיצוב אושר על ידי מזכיר האוצר של ארצות הברית, פרנקלין מקוויי, ב-14 ביולי 1909, ויצא למחזור שלושה שבועות לאחר מכן.
תבליטו של ברנר התבסס על תצלום מאת הצלם מת'יו בריידי, ובו דיוקן מן הצד של לינקולן אשר פונה לימין המטבע.
נוסף על דיוקנו של לינקולן, הוטבעו על צד הנושא המילה LIBERTY והשנה, כפי שמוטבע בכל מטבע אמריקני, וכן נוסף המוטו "IN GOD WE TRUST" שהיה קיים עד אז על גבי מטבעות אחרים.
על צד הנושא גם הוטבעו ראשי התיבות של ברנר, VDB, אולם אלה נדחקו בשנת 1918 לשולי מקטורנו של לינקולן בכתב מוקטן.
ב-1969 שונה מעט העיצוב של הדיוקן על מנת שידמה יותר לתבליט המקורי של ברנר.
מתוך שלוש דוגמאות אפשריות לצד הערך נבחרה עבור הסנט שעיצב ברנר דוגמה פשוטה שבה במרכז המטבע נכתב עריך המטבע במילים ומתחתיו שם המדינה ובשוליו שתי שיבולים, אחת מכל צד, העוטפות את הכיתוב.
מעל, מתעקל עם שולי המטבע, הופיע המוטו "E PLURIBUS UNUM".
גם כאן הופיע שמו של המעצב, אולם הוא נדחק לשולי המטבע, ולאחר מכן גם הוסר ממנו.
ב-12 בפברואר 1959, לקראת יובל ה-150 להולדתו של לינקולן, הוחלט לקבל את עיצובו של עוזר החרט, פרנק גספארו, ממטבעת פילדלפיה כעיצוב חדש עבור צד הערך.
העיצוב נבחר מבין 23 הצעות שהוצעו על ידי אנשי המטבעה ונשא את מבנה אנדרטת לינקולן.
מתחת לאנדרטה הופיע לאורך השוליים עריך המטבע, ומעליה הופיע שם המדינה לאורך השוליים, כשמתחתיו המוטו "E PLURIBUS UNUM".
מבעד לעמודים המרכזיים של האנדרטה נראה גם פסלו של לינקולן היישוב על כיסא.
בשולי האנדרטה, לצד הצמחייה, נחרטו ראשי התיבות של המעצב – FG.
אחד מסעיפי החוק למטבע נשיאותי של 1$ משנת 2005 דרש כי צד הערך של הסנט יוחלף בשנת 2009, לכבוד יובל ה-200 להולדתו של לינקולן, בתמונות המסמלות תקופות בחייו.
בטקס שנערך באנדרטת לינקולן ב-22 בספטמבר 2008 הוצגו לראשונה ארבעת העיצובים שסימלו ארבע תמונות מחייו:
לידתו וילדותו המוקדמת בקנטקי (פני בקתת העץ) – בעיצוב זה מאת ריצ'רד מאסטרס ובחריטת ג'ים ליקרץ מופיעה בקתת עץ ומתחתיה המוטו "E PLURIBUS UNUM" ושנת הלידה של לינקולן, 1809.
בחרותו באינדיאנה (פני אינדיאנה) – בעיצוב זה מאת צ'ארלס ויקרס מופיע לינקולן הצעיר ביושבו לקרוא ספר בהפסקה מעבודתו כחוטב עצים למסילות רכבת.
חייו המקצועיים באילינוי (פני אילינוי) – בעיצוב זה מאת ג'ואל איסקוביץ ובחריטת דון אוורהארט מופיע לינקולן כאשר הוא עומד לפני בניין הקפיטול של אילינוי.
– בעיצוב זה מאת סוזן גמבל ובחריטת ג'וזף מנה מופיעה כיפת הקפיטול הבנויה למחצה.
עוד דרש החוק מ-2005 כי החל משנת 2010 יוחלף העיצוב הקבוע על צד הערך של המטבע לכזה הנושא תמונת סמלית המייצגת את שמירתו של לינקולן על ארצות הברית כאומה אחת מאוחדת.
מתוך 18 הצעות שהוצגו נבחר לבסוף, לאחר מספר שינויים, עיצוב הנושא מגן עם 13 פסים אנכיים והמוטו "E PLURIBUS UNUM", שעל גביו מתנוססת כרזה עם עריך המטבע.
עיצוב זה תוכנן על ידי לינדול בס ונחרט על ידי ג'וזף מנה.
במטבע זה שונה מעט עיצוב הדיוקן בצד הנושא כדי שידמה עוד יותר לתבליט של ברנר.
בתחילה הייתה סגסוגת הארד שממנה היה עשוי סנט לינקולן זהה לזו של מטבע הראש האינדיאני שקדם לו – 95% נחושת ו-5% בדיל ואבץ.
ב-1943, על מנת להפנות נחושת לטובת המאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה, נחקק חוק שקבע כי המטבעות החדשים ייוצרו מפלדה, שתצופה באבץ על מנת למנוע הופעת חלודה.
הציפוי הותקן על הפלדה לפני ההטבעה, כך ששולי המטבעות היו מועדים לחלודה.
גודלו של המטבע נשמר אך משקלו ירד ב-0.3 גרם.
אולם, צבעו האפור של המטבע גרר תלונות רבות, בין היתר בשל הבלבול עם הדיים.
ב-1 בינואר 1944 שונתה הסגסוגת שממנה היו עשויים המטבעות לכזו שהופקה מעטיפות פגזים, שכאשר הותכו יצרו הרכב הדומה למקורי, אם כי עם פחות בדיל.
כן חזר משקלו המקורי של המטבע – 3.1 גרם.
בשנת 1946 הושבה סגסוגת הארד המקורית לאחר שעטיפות פגזים כבר לא היו בשימוש.
בשנת 1962 שונה שוב הרכב המתכות של המטבע לפליז – הבדיל הוסר מהסגסוגת בעקבות הסברה בקרב אנשי המטבעה כי להסרתו לא תהיה השפעה שלילית על שחיקת המטבע.
ב-1974 נערך ניסיון ליצור מטבעות סנט מאלומיניום ומפלדה מצופה ארד בשל מחירי הנחושת שהאמירו והגיעו לכדי מחיר של סנט עבור על מטבע.
כמיליון וחצי מטבעות חמרן נטבעו, אולם ניסיון זה נדחה, בין היתר משום שלא ניתן היה לגלות חמרן בצילום רנטגן היה והמטבע נבלע.
כיום, אין זה חוקי להחזיק מטבעות סנט מחמרן.
מטבע זה הוא בגודל זהה לקודמו אך קל יותר ממנו ושוקל 2.5 גרם.
שינוי זה חסך לממשל האמריקני 25 מיליון דולר מדי שנה.
אולם, מטבעות אלה מועדים יותר לשיתוך ולגימום מאשר מטבעות הפליז והארד, משום שנחושת ואבץ יוצרות תא גלווני בנוכחות אלקטרוליטים.
הרכב זה משמש במטבעות הסנט עד היום.
בנוסף, אבץ היא מתכת רעילה בריכוזים גבוהים, ולכן בליעה של מטבע סנט, המכיל 97.5% אבץ, יכולה לגרום לפגיעה בשכבה המצפה של הקיבה בשל המסיסות הגבוהה של אבץ בחומצת הקיבה.
מטבעות הם הגוף הזר הנבלע ביותר בילדים, אולם אם אין תסמינים מיוחדים של הרעלה, לרוב מאפשרים למטבעות לצאת באופן טבעי.
בכלבים רעילות האבץ יכולה לגרום לאנמיה המוליטית ואף למוות.
בתוכים אבץ גם כן מאוד רעיל.
במאי 2025 הודיעה מחלקת האוצר של ארצות הברית שייצורו יופסק לאחר שייגמר המלאי הקיים להטבעה.
בנובמבר 2025 הוטבע הפני האחרון.
Mint, שייצרה את המטבע, העריכה שהמהלך צפוי להביא לחיסכון שנתי של 56 מיליון דולר, מכיוון שעלות הייצור של המטבע, ששוויו סנט אחד, מגיעה לכמעט 4 סנט.
בשנת 2024 ייצרה ממשלת ארצות הברית כשלושה מיליארד מטבעות של סנט והפסידה על הייצור יותר מ-85 מיליון דולר.
ב-13 בנובמבר 2025 התקיים טקס בו הוטבע מטבע האחרון.
המטבע שימש ברציפות 232 שנה.
בשל ערכה הגבוה של המתכת המרכיבה את המטבע לעומת ערכו, הסנט משמש לעיתים יעד להתכה לצורך הפקת רווח מן המתכת.
על מנת למנוע תופעה זו תוקנו תקנות האוסרות התכה של מטבעות סנט וניקל והמגבילות את הייצוא של מטבעות.
העוברים על תקנות אלה צפויים לקנס של עד 10,000 דולר או מאסר של עד חמש שנים.
בנוסף, בקרב פקידי הממשל ובציבור מתנהל דיון אם לבטל את המטבע ולעגל את העסקאות במזומן לכפולה הקרובה ביותר של חמישה סנטים, וזאת מפאת היעדר שימוש תדיר במטבע זה ועלות הייצור הגבוהה יחסית לערכו.
למשל, אנשים רבים מקבלים מטבעות סנט כעודף בחנויות, אך לא משתמשים בהם לקנייה אלא ממירים אותם למטבעות בעלי ערך גבוה יותר.
כמו כן, מכונות לממכר מזון ומשקאות אף אינן מקבלות מטבעות סנט.
במסגרת זו עולות הצעות חוק מדי מספר שנים לבטל את המטבע, אולם אלה לא הבשילו לכדי חוק.
ב-9 בפברואר 2025 הורה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לשר האוצר סקוט בסנט לעצור את ייצור מטבע הסנט.
סנט-רוז היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים.
לפי מפקד האוכלוסין של 2011, בעיר גרים 20,241 תושבים.
זו העיר בעלת השטח השני בגודלו בגוואדלופ אחרי פטי-בורז'.
העיר נמצא בצפון מערב האי באס-טר ובשטח הקומונה, אך לא בשטח האורבני, עובר הנהר הגדול בגוואדלופ גראנד ריבייר א גואיאב (נהר הגויאבות).
האירופאים הראשונים שהגיעו לאי היו 400 צרפתים בראשות ז'ון דו פלסי ד'וסוויל (Jean du Plessis d'Ossonville) וארבעה אנשי דת דומיניקנים ב-1635. הם תקפו את המתיישבים הקריביים ולקחו את נשותיהם ואת אדמתם.
הם בנו שני מבצרים בקרבת העיר.
שמה של העיר ניתן לה משמה של הקדושה הדומיניקנית רוז מלימה (Rosa Limensis) שהייתה הקדושה הראשונה של העולם החדש.
סנט-מארי היא עיירה והקומונה החמישית בגודלה במחוז שמעבר לים הצרפתי, מרטיניק.
העיירה שוכנת בצדו הצפון-מזרחי של האי, גובל בצפון על ידי עיריית מריגוט, בדרום מערב על ידי עיריית גרוס-מורן ובדרום על ידי טריניטי.
שטח המחוז הוא 4456 דונם, והאוכלוסייה מונה 17,594 תושבים.
הפעילות החקלאית היא הדומיננטית עם יותר מ-500 חוות, מזקקה וגנים קריאוליים רבים.
הפעילות התעשייתית עדיין קיימת במזקקת סנט ג'יימס המייצרת 4.5 מיליון ליטר רום מ-250 דונם של קנה סוכר.
אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 14,843 תושבים.
אוכלוסיית העירה נמצאת בירידה מאז שנת 1999, אז עמדה על מעל ל־20,000 תושבים.
סנט אנ'ס ביי היא בירת מחוז סנט אן שבג'מייקה.
העיר ידועה כמקום הולדתם של המוזיקאים פלויד לויד, ברנינג ספיר והמנהיג הפוליטי מרקוס גארבי.
מחוז סנט אן היה המקום הראשון בג'מייקה בו נחת כריסטופר קולומבוס ב-1494. במסעו הרביעי שב קולומבוס לג'מייקה והתעכב שנה (מיוני 1503 עד יוני 1504) במקום בו נמצאת כיום העיר סנט אנ'ס ביי.
קולומבוס קרא למקום סנטה גלוריה ופסלו המוצב ליד הצומת הראשי של העיר מנציח את גילוי המקום על ידו.
היישוב הספרדי הראשון בג'מייקה היה בסביליה לה נובה (כיום סביליה), השוכן במרחק קצר ממערב לסנט אנ'ס ביי.
סנט אנ'ס ביי, שהוקמה על ידי חואן דה אסקוויבל, המושל הספרדי הראשון של ג'מייקה, הייתה לעיר הבירה השלישית שהוקמה על ידי הספרדים בעולם החדש.
המפעל הראשון לעיבוד קני סוכר הוקם על ידי הספרדים בסביליה לה נובה עוד לפני 1526. לאחר שהאנגלים השתלטו על ג'מייקה ב-1655 התפתחה סנט אנ'ס ביי בהדרגה ככפר דייגים ונבנו בה מחסנים ורציפים רבים.
מחוז סנט אן נקרא על שמה של אן הייד, אשתו הראשונה של ג'יימס השני, מלך אנגליה.
העיר הוגדרה כבירת המחוז בעיקר בשל הנמל הגדול שלה שממנו יוצאו מגוון של סחורות מבננות ועד בוקסיט.
העיר השכנה אוצ'ו ריוס, נהנית מגידול מהיר והתפתחות המסחר והתיירות בה, אך סנט אנ'ס ביי שומרת על מעמדה כיעד פופולרי לתיירות לאלה המבקשים להתנסות בחוויה הג'מייקנית המסורתית.
בעיר ניצבים מבנים רבים מתחילת המאה ה-20 במצב תחזוקה טוב.
שניים מהבניינים העתיקים ביותר בעיר הם הכנסייה של מחוז סנט אן, שנבנתה ב-1871 ובית המשפט, שנבנה ב-1860. בעיר נמצא גם בית הכלא הראשון בג'מייקה שנבנה כמבצר ב-1750 והוסב לשמש כבית כלא ב-1795.
סנט אן היא בירת אולדרני והעיר המרכזית באי שהוא חלק מאיי התעלה, בערך 15 ק"מ מחוף העיירה אודרביל במחוז מאנש בצרפת.
בשנת 2010 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-2,000 תושבים, אולם אוכלוסיית האי במגמת ירידה ובסקר שנערך באולדרני ב-28 באפריל 2013 נמצאו באי כולו 1,903 תושבים בלבד העיירה סנט אן דומה באופייה לעיירות צרפתיות עם רחובות מרוצפים באבן, בתים ציוריים, מסעדות ובתי מרזח.
היא שוכנת על כמעט מחצית משטח האי ובה אף הנמל העיקרי של אולדרני.
מרכזה של העיירה על גבעה במרכז האי.
רחוב ויקטוריה, אשר נחנך בשנת 1836 הוא הרחוב הראשי בעיירה ובו עיקר חיי המסחר.
בשנות מלחמת העולם השנייה זכו העיירה והאי לכינוי "גיברלטר של התעלה".
מן העיירה ניתן לראות את חוף צרפת, במרחק של כ-13 ק"מ.
עיתון העיירה הוא אולדרני ג'ורנל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שכנו בעיירה בונקר פיקוד ומגדל פיקוח של הלופטוואפה וכן מטה מבצעים אזורי של חיל הים הגרמני.
העיירה כולה מהווה רובע כנסייתי אחד בכנסייה האנגליקנית ומוקד פעילותו בכנסייה עתיקה המוקדשת למרים, אם ישו.
הכנסייה שכנה בחלקו הנמוך של רחובה הראשי של העיירה, אולם לאחר שהוזנחה, היא הוחלפה במבנה כנסייה אחר שנבנה בשנת 1580 ושופץ בשנת 1850. לאחר מלחמת העולם השנייה שופץ המבנה שוב.
סנט אן נוסדה במאה ה-15. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940 עד 1945, כבשו כוחות גרמניה הנאצית את האי ומיקמו את מטה הכוחות בעיר סנט אן.
בשנת 1940, בטרם הפלישה הגרמנית, פונו כל תושבי האי.
על האי הקימו הגרמנים מחנה ריכוז ובו שהו כ-6,000 אסירי עבודה בתנאים קשים.
האי כולו הפך מבצר צבאי גרמני, אשר כלל מנהרות קשר בין המתקנים הצבאיים השונים, אשר נחפרו בעומק האדמה והיו עמידות להפצצות אוויריות.
בעת הפלישה הגרמנית הושמדו רוב המסמכים ההיסטוריים המתארים את תולדות העיר והאי, בהם ספרי לידות ופטירות וכן רישומי קרקעות.
חלק מן המסמכים המתעדים את משפחות האי שוחזרו.
אל העיר והאי ניתן להגיע בדרך האוויר ובים.
נמל בריי, הנמצא בשוליה צפוניים של העיר, משמש לאוניות נוסעים ומטען.
נמל התעופה אולדרני, אשר נבנה בשנת 1938, נמצא כ-1.9 ק"מ מהעיר והוא נמל התעופה היחיד באי.
חברת Aurigny Air Services היא חברת התעופה הטסה באופן סדיר לאי.
סנט אולבנס היא עיר באזור הרטפורדשייר שבאנגליה, השוכנת כ-30 ק"מ מצפון-מערב למרכז לונדון, ו-14 ק"מ דרומית-מזרחית ללוטון.
סנט אולבנס הייתה העיר הגדולה הראשונה על הדרך הרומית הישנה לכיוון צפון, דבר שהפך את העיר, שנקראה בתקופה הרומית ורולאמיום (Verulamium), למרכז חשוב.
זוהי עיירת שוק היסטורית המהווה גם עיר שינה עם יוממות גדולה ללונדון.
סנט אולבנס קיבלה את שמה מן הקדוש הבריטי הראשון, אולבן .
הגרסה המעודכנת ביותר של סיפורו מספרת שהוא חי בוורולאמיום, במהלך המאה השלישית או הרביעית, כשהנוצרים סבלו מרדיפות.
אולבן פגש כומר נוצרי שנמלט מרודפיו ונתן לו הגנה בביתו.
אולבן התרשם כל כך מהאדיקות של הכומר, והוא החליט להתנצר.
כאשר השלטונות חיפשו בביתו את הכומר שנמלט, לבש אולבן את גלימת הכומר והציג את עצמו במקום האורח.
כתוצאה מכך נגזר עליו לסבול את העונשים שהטילו על הכומר, אלא אם כן יוותר על הנצרות.
באגדות מאוחרות יותר מסופר שראשו התגלגל במורד הגבעה לאחר ההוצאה להורג ובאר נוצרה במקום בו נעצר.
ככל הנראה התקיים במקום יישוב מתקופת הברזל המכונה ורלמיון (Verlamion), ורולמיום (Verulamium) או ורלמיו (Verlamio) סמוך לאתר בו ממוקמת העיר הנוכחית.
המקום היה מרכז כוחו של המלך טאסיוואנוס (Tasciovanus) ומתחם מרכזי של השבט הקלטי קטובלאונים, משנת 20 לפנה"ס בערך עד לאחר הפלישה הרומית בשנת 43 לספירה.
השם "Verulamium" הוא קלטי, משמעותו - "התיישבות מעל או על ידי הביצות".
העיר הייתה על גבעת פרא, שני ק"מ ממערב סנט אולבנס המודרנית, עכשיו האזור מכוסה על ידי הרחוב סנט מייקל, פארק ורולאמיום ושטחי אחוזה סמוכה.
מניחים כי מרכז השבט הועבר לאתר הזה על ידי המלך טאסיוואנוס (בסביבות שנת 25 עד 5 לפנה"ס).
ככל הנראה בנו הקלטים גם חומת עפר להגנה סביב היישוב, אך הממצאים לגביה אינם וודאיים.
בתקופה הרומית הייתה ורולאמיום לעיר השנייה בגודלה בבריטניה, לאחר לונדיניום.
היא התפתחה מהישוב הקלטי וקיבלה את למעמד "עיר" ("מוניצפלית") סביב שנת 50 לספירה, כלומר, לאזרחיה הוענקו "זכויות לטיניות", מעמד אזרחות נחות יותר מזה של מעמד "קולוניה".
היא גדלה לעיירה משמעותית, ומשכה את תשומת ליבה של המלכה בודיקה של השבט הקלטי איקני בשנת 61, אשר כבשה את העיר, הרסה ושרפה אותה.
ארכאולוגים תיעדו שכבת אפר שחור, ובכך אישרו את הרשומות בכתבים הרומיים.
המקום גדל בהתמדה, ובתחילת המאה ה-3, כיסתה שטח של כ-125 אקר (0.51 קמ"ר) כשהיא מוקפת חפיר וחומה.
ורולאמיום הכילה כיכר-פורום, בזיליקה ותיאטרון, שחלק גדול מהם נפגעו במהלך שתי שריפות.
אחת בשנת 155 והשנייה בסביבות שנת 250. מתקנים אלה תוקנו והמשיכו להשתמש בהם במאה ה-4. התיאטרון הפסיק לפעול בסוף המאה ה-4. אחת הכתובות הרומאיות הבודדות בבריטניה נמצאה בשרידי הפורום.
העיירה נבנתה מחדש מאבן ולא מעץ לפחות פעמיים במהלך 150 השנים הבאות.
הנוכחות הרומית במקום הסתיימה בין 400 ל-450.
גופתו של סנט אולבן נקברה כנראה מחוץ לחומות העיר בבית קברות רומי ליד הקתדרלה הנוכחית.
קברו הפך למקום עלייה לרגל.
החקירה האחרונה חשפה שם בזיליקה, המציינת את האתר העתיק ביותר המתמשך של פולחן נוצרי בבריטניה.
בשנת 429, ביקר ארכיבישוף בכנסייה שבמקום, וקידם את פולחן סנט אולבן.
כמה שרידים של העיר הרומית נותרו גלויים, כמו חלקים מחומות העיר, חלק מבית המרחץ עדיין באתרו מתחת לרצפת פסיפס.
ישנם גם שרידי התיאטרון, הנמצא על אדמת אחוזה פרטית.
ממצאים נוספים נמצאים במוזיאון שבמקום.
שרידים נוספים מתחת לאדמות החקלאיות הסמוכות לא נחפרו מעולם, והם מאוימים על ידי חריש עמוק.
לאחר הנסיגה הרומית הפכה העיר למרכז השטח של שבט אנגלו-סקסי בשם Waeclingas.
כנסיית סנט אולבנס וההתנחלות האנגלו-סקסית המשויכת הוקמו על הגבעה מחוץ לעיר הרומית, שם סברו כי סנט אולבן נקבר.
חפירה ארכאולוגית ב-1978, בהנהגתו של מרטין בידל, לא מצאה שרידים רומיים באתר מימי הביניים.
בשלהי המאה השמינית היו התושבים הסקסונים של סנט אולבנס בקרבת מקום מודעים לשכן העתיק שלהם, שאותו הכירו בשם ורולמאצ'סטיר, או במושג "ההיברידי שלהם", "Vaeclingscæstir", היינו "מבצר אנשיי וקלה", אולי הייתה זאת מובלעת של דוברי השפה הבריטית שנשארה נפרדת באזור של שבטים סקסונים.
ההיסטוריון מתיו פאריס גר במקום והטיוטה הראשונה של המגנה כרטה נכתבה שם.
המקום הפך לכנסייה קהילתי לאחר פירוק המנזר הבנדיקטיני בשנת 1539 והפך לקתדרלה בשנת 1877.
בית הספר סנט אולבנס נוסד בשנת 948 לספירה.
ההיסטוריון מתיו פריז התחנך שם, והוא בית הספר היחיד בעולם דובר האנגלית, בו התחנך אפיפיור (אדריאנוס הרביעי).
מאז 1871, זהו בית ספר פרטי, שממוקם ממערב למנזר וכולל את השער של המנזר מהמאה ה-14. אחד מהבניינים היה בעבר בית חרושת לכובעים, עדות לפרק התעשייתי של העיר.
בין 1403 ל־1412 היה תומאס וולבי מעורב בבניית מגדל שעון בכיכר השוק.
זהו מגדל הפעמונים היחיד מימי הביניים באנגליה.
(הפעמון המקורי, שנקרא על שם המלאך גבריאל, משקלו היה טון).
קול הפעמון הושמע בארבע לפנות בוקר עבור השקמה וב־8 או 9 בערב לשעת העוצר.
בקומת הקרקע של המגדל הייתה חנות עד המאה ה-20. חדרי הקומה הראשונה והשנייה תוכננו כחדרי מגורים.
החנות והקומה הראשונה היו מחוברים במדרגות ספירליות.
עוד גרם מדרגות עולה לכל גובה המגדל ב-93 מדרגות צרות, וניתנת גישה לחדר מגורים, לשעון ולפעמון מבלי להפריע לדיירי החנות.
במסגרת מלחמות השושנים נערכו בעיר ובסביבתה שני קרבות; הקרב הראשון של סנט אולבנס התרחש ב-22 במאי 1455 בתוך העיר, והקרב השני ב־17 בפברואר 1461, צפונית לה.
שוק הרחוב של העיר, המתקיים בימי רביעי ושבת, נוסד במאה ה-10 על ידי האב אולסינוס, ראש מנזר סנט אולבנס.
לפני המאה ה-20 סנט אולבנס הייתה עיירת שוק כפרית, אתר עלייה לרגל נוצרי, ותחנת הכרכרות הראשונה במסלול אל לונדון וממנה, כפי שמראים זאת תעודות מהפונדקים הרבים מאותה תקופה.
העיירה בתקופה הוויקטוריאנית הייתה קטנה, והייתה בה בתעשייה דלה.
אוכלוסייתה גדלה לאט יותר מאשר בלונדון, 8-9% לעשור בין 1801 ל-1861, לעומת 31% לעשור הצמיחה של לונדון באותה תקופה.
הרכבת הגיעה מאוחר יחסית, בשנת 1858. בשנת 1869 הייתה התנגדות להרחבת גבולות העיר על ידי אציל מקומי ורבים מבני העיירה, אך הדבר לא עזר.
העיירה חוותה התפשטות מהירה ובנייה גדולה בסוף המאה.
ב־1877, בתגובה לעתירה ציבורית, פרסמה המלכה ויקטוריה את הצו המלכותי השני, שהעניק מעמד של עיר לעיירה ומעמד של קתדרלה לכנסיית המנזר לשעבר.
כמו כן באותה שנה הוגדר מחדש תחום השייכות מסביב לעיר שמקבל שירות על ידי הכנסייה כחלק מתחום אזור רוצ'סטר.
בשנים שבין מלחמות העולם, העיר הפכה למרכז לתעשיית האלקטרוניקה.
בנוסף לכך בעיר ממוקמות מפעלים לייצור מוצרי חשמל ביתתים דוגמת מפעל של Franke.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה העיר התרחבה במהירות כחלק מתנועת האוכלוסייה מתוך לונדון, מספר תושביה בשנת 2011 היה כ-60 אלף נפש.
העיר הפכה ליעד תיירותי פופולרי בסוף המאה ה-20.
בסנט אולבנס ישנם חיים תרבותיים משגשגים, עם קונצרטים קבועים והפקות תיאטרון שנערכים במקומות שונים כמו בכנסיות ובאולמות בעיר.
בין השאר קיימות מקהלות אחדות, להקות תיאטרון ותזמורת סימפונית.
בעיר קיימים שני מוזיאונים: מוזיאון ורולאמיום, המספר את סיפור חיי היומיום של בריטניה בתקופה הרומית, באמצעות חפצים מן החפירות של העיר הרומית החשובה.
השני הוא מוזיאון סנט אולבנס, אשר מתמקד בהיסטוריה של העיר ושל סנט אולבן.
שמורת הטבע ואטרקרס (Watercress) השוכנת על גדות הנהר ור (Ver) ומנוהלת על ידי אגודת חיות הבר.
נופי העיר, בעיקר הכנסייה העצומה, הרחובות הצרים והציוריים, במרכז העיר מימי הביניים ומקומות נוספים, הם אתרי צילומים מבוקשים בסרטי קולנוע ובסדרות של הטלוויזיה הבריטית, בזכות ייחודם הנופי וההיסטורי וגם בשל קרבתם ללונדון.
בין תושבי העיר המפורסמים שחיו בעיר אפשר למנות את הפילוסוף פרנסיס בייקון (1561–1626), הפיזיקאי סטיבן הוקינג (1942–2018) גר בילדותו בעיר והבמאי סטנלי קובריק (1928–1999) התגורר בה בעשרים השנים האחרונות לחייו.
משפחות יהודיות התיישבו ועבדו בעיר החל מתחילת המאה ה-20, אך מוסדות הקהילה הוקמו רשמית רק בשנת 1933, עם טקסים שהתקיימו בבתי חברי הקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלה הקהילה, כאשר משפחות נוספות מצאו בעיר מקלט מההבליץ בלונדון; בשנת 1942 גייסה הקהילה ההולכת וגדלה מספיק כסף לרכישת בית פרטי גדול שהוסב לבית כנסת וכן כבית לרב המכהן.
בבית העירייה (כיום המוזיאון והגלריה של סנט אלבנס) נערכו תפילות בחגים, בהם היה קהל גדול יותר.
בשנת 1948, הקהילה הפכה להיות מזוהה עם ארגון ק"ק כנסת ישראל, אך לא הייתה חברה מלאה ובחרה לשמור על עצמאותה עד 2011, אז הצביעו חברי הקהילה להיות חברים מלאים בארגון.
עם סיום המלחמה, הועלו תוכניות להקמת בית כנסת ייעודי.
יותר מ-300 איש השתתפו בטקס הנחת אבן הפינה שלו, במרץ 1950, ובדיוק שנה לאחר מכן, נחנך בית הכנסת החדש, במקום הנוכחי שלו בדרך אוסוולד.
בערך באותה תקופה התמזל מזלו של בית הכנסת לרכוש עבור הבניין החדש סט חלונות ויטראז' נאים; שניים מהם נדירים מאת האמן וחוקר העברית הנודע, דוד הילמן, ונמנים עם הקישוטים היקרים ביותר של בית הכנסת.
במהלך העשורים הבאים, גודלה של הקהילה השתנה, כאשר חברים מבוגרים נפטרו או חזרו ללונדון, כשמספר חבריה הצטמצם עד כדי כך שלא יכלה עוד לפרנס רב.
אף על פי כן, בשנות ה-80 של המאה ה-20, הודות לגל חדש של זוגות צעירים שעברו לאזור, הקהילה החלה לצמוח שוב, לאט אך בהתמדה.
מנהגי הקהילה השתדלו להמשיך לקיים שירותים וחינוך יהודי.
בשנת 1991, מאמציהם חוזקו על ידי מינוי של המורה יונתן גורסקי להוביל שיעורי יהדות.
בשנת 2014 מונה לבית הכנסת רב במשרה מלאה, לאחר הפסקה של 50 שנה.
בשנת 1990 הוקם בית כנסת שני בעיר, "בית הכנסת המסורתי של סנט אולבנס" (St Albans Masorti Synagogue), ברוח היהדות הקונסרבטיבית, על ידי תושבים יהודים שביקשו להקים קהילה עם ערכים מודרניים יותר מבית הכנסת האורתודוקסי של "ק"ק כנסת ישראל".
קהילה זו גדלה במהירות ויש בה כ-200 חברים.
שתי תחנות רכבת משרתות את העיר:
תחנת סנט אלבנס סיטי, אשר ממוקמת כ-800 מטר מזרחית למרכז העיר.
היא שוכנת על הקו הראשי מידלנד וישי בה שירות של רכבת הפרוורים "תמזלינק", עם קישור רכבת תכוף ומהיר למרכז לונדון.
השירות הפרווברי עוצר בכל התחנות במסלול למכרז לונדון, בעוד ששירותי האקספרס פועלים ללא עצירה עד תחנת הרכבת סנט פנקראס.
רכבות נוסעות צפונה להרפנדן, לוטון, נמל התעופה לונדון לוטון ובדפורד.
תחנת מנזר סנט אלבנס, אשר ממוקמת קילומטר אחד דרומית-מערבית לתחנת סיטי.
היא הקצה המזרחי של קו הרכבת המוביל לתחנת הרכבת צומת ווטפורד.
מועדון השחייה סנט אנדרו (בקטלאנית: Club Natació Sant Andreu) הוא מועדון ספורט קטלוני שנוסד בשנת 1971 כמועדון כדורמים ושחייה תחרותית.
עם השנים נפתחו במועדון מחלקות ספורט נוספות, כגון טניס, סקווש, טריאתלון וכדורגל אולמות.
המועדון נוסד ב-1 ביוני 1971, וב-1978 העפילה קבוצת כדורמים הגברים של המועדון לליגת העל בכדורמים.
בשנת 1984 זכתה קבוצת השחייה של המועדון באליפות ספרד.
בשנת 2003 שבר השחיין הרוסי דמיטרי קומורניקוב את שיא העולם ב-200 מטר חזה בבריכה של המועדון.
סנחריב מלכי צבאח הוא כדורגלן עבר ארמי-סורי ששיחק בעמדת החלוץ.
מלכי נולד בקמישלי שבסוריה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לבלגיה.
החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ג'טה.
בקיץ הצטרף לרויאל אוניון סן-ז'ילואז מהליגה השלישית בבלגיה.
בינואר חתם ברוסלארה מליגת העל הבלגית.
ב-4 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד לוקרן.
ב-4 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד גנט.
בעונתו הראשונה במועדון לא הבקיע ולו שער אחד, אולם עונה לאחר מכן הבקיע 16 שערים.
בינואר הושאל לפאנטראקיקוס מהליגה היוונית השלישית עד לסיום העונה.
בקיץ חתם ברודה מליגת העל ההולנדית.
את עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 25 שערים ובצוותא עם לוק דה יונג היה שני רק לבאסט דוסט שהבקיע 32 שערי ליגה, בטבלת מלך שערי הליגה.
עונה לאחר מכן כבש 17 שערים.
בקיץ הצטרף לקסימפאשה מליגת העל הטורקית, בה שיחק שלוש שנים.
בהמשך הקריירה שיחק באל-וכרה ופתיח קארגומרוק.
בינואר חזר למועדון נעוריו ג'טה, בו שיחק עד סיום העונה.
בשנת , מלכי הצטרף לסגל נבחרת סוריה, אותה היה זכאי לייצג כיוון שנולד בה.
ב-17 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד .
ב-22 ביוני של אותה שנה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
מלכי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2011.
סנט הלנה הוא אי געשי בדרום אוקיינוס האטלנטי, בשליטת הממלכה המאוחדת.
האי ממוקם כ-2,000 ק"מ מהחוף המערבי של אפריקה, ונחשב לאחד האיים המיושבים הנידחים בעולם.
מאז 2009, סנט הלנה מהווה חלק מהטריטוריה הבריטית "סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה".
בהיסטוריה, האי שימש כנקודת מעגן אסטרטגית עבור אוניות בדרכן לאוקיינוס ההודי לפני חפירת תעלת סואץ.
אוכלוסייתו קטנה וכלכלתו חלשה, והוא תלוי בסיוע בריטי.
האי התפרסם בעיקר בשל היותו מקום גלותו של נפוליאון בונפרטה, שם סיים את חייו.
תעשיית התיירות המקומית מתמקדת בפיסת היסטוריה זו, וכן בדמויות ממלחמת הבורים, כמו גנרל פייט קרוניה אשר הושמו גם הן במעצר באי.
האי סנט הלנה התגלה ב-21 במאי 1502 על ידי הנווט הפורטוגזי ז'ואו דה נובה, אשר כינה אותו "סנטה הלנה", בדרכו חזרה מהודו.
הפורטוגזים לא הקימו בו התיישבות קבע, והאי עבר לשליטת ההולנדים לתקופה קצרה, לפני שנתפס על ידי הבריטים ב-1661. הבריטים שלטו בו דרך חברת הודו המזרחית, שבנתה את העיר ג'יימסטאון, את המבצר שמגן עליה, והציבה חיל משמר.
האי שגשג כלכלית עם עגינות ספינות בריטיות והקמת מטעים שעובדו על ידי עבדים שחורים וסינים.
בשנת 1815, הובא לאי האסיר נפוליאון בונפרטה על ידי הבריטים, לאחר תבוסתו בקרב ווטרלו, שם חי עד מותו ב-1821. מאז 1834, האי נשלט ישירות על ידי הכתר הבריטי, אך עם פתיחת תעלת סואץ והתפתחות הספינות המהירות, החל לדעוך בשנות ה-70 של המאה ה-19.
בשנת 1982, האי שימש כבסיס בריטי במלחמת פוקלנד.
בשנת 1858, ממשלת בריטניה העניקה שני אזורים באי לצרפת – את הבית שבו גר נפוליאון ואת העמק שבו נקבר.
אחת הדמויות המפורסמות מהאי כיום היא הצב ג'ונתן, בעל החיים היבשתי המבוגר ביותר שעדיין בחיים, כשהוא בן 190 לפחות ב-2023.
כלכלת האי נשענת בעיקר על הסיוע מבריטניה.
ממשלת בריטניה מנסה לעודד פיתוח כלכלי, ולשם כך בנתה שם בין השאר גם שדה תעופה.
התושבים מתפרנסים ברובם מדייג, גידול בקר, תיירות ותעשייה אתנית של מוצרי מלאכת יד.
בנוסף, מתקיים גידול חקלאי מצומצם של ירקות שונים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 התבססה הכלכלה, במידה רבה, על גידול ועיבוד פשתה ניו זיילנדית (phormium tenax), צמח ששימש לייצור חבלים.
פיתוחם של חבלים סינתטיים הפך את הענף לבלתי-כלכלי, ובית המלאכה האחרון לפשתה זו באי נסגר ב-1966. קשיי פרנסה מאלצים רבים להגר מהאי.
שטחו הכולל של האי כ-122 קמ"ר והוא מכוסה ברובו בסלעים ואפר געשי.
מרכזו של האי מכוסה ביער אשר חלקו טבעי וחלקו נטוע.
האזור ההררי במרכז נהנה מכמויות משקעים גבוהות יותר מאשר באזורי החוף וגם הטמפרטורה בו נמוכה יותר.
עולם החי והצמחייה במרכז האי מקומיים ואופייניים לו.
לעומת זאת אזורי החוף צחיחים ואינם מקיימים עולם חי וצומח משלהם.
חלק גדול מההיעלמות של הצומח המקומי האופייני ניתן לזקוף לחובת ההתיישבות של בני אדם במקום ובעיקר לבעלי החיים שהגיעו איתם כגון עיזים, וכן לצמחים פולשים אשר הביאו את המינים המקומיים לסף הכחדה.
סנט הלנה וטריסטן דה קוניה הם מהאיים המיושבים המבודדים בעולם.
הגישה אליהם אפשרית דרך הים, ספינת הדואר הבריטי "סנט הלנה" משייטת בין נמלי בריטניה, האיים ודרום אפריקה.
משך ההפלגה מקייפטאון שבדרום אפריקה הוא חמישה ימים, והספינה מפליגה אחת לשלושה שבועות בערך.
מ-2017 קיימת גישה גם דרך האוויר, עם פתיחת נמל תעופה בינלאומי בסנט הלנה.
חברת "איירלינק" מפעילה קו שבועי בין סנט הלנה לוינדהוק בירת נמיביה.
השדה, שנבנה בעלות של מעל 400 מיליון דולר, אמור היה להיפתח בפברואר 2016 ולשרת טיסות מדרום אפריקה ומהאי אסנשן.
עם זאת הוא נפתח רק באוקטובר 2017, ורוחות עזות השוררות באי מנעו נחיתות והמראות של מטוסים גדולים.
בעקבות זאת, נפתחה ועדת חקירה פרלמנטרית, שקבעה כי מדובר ב"שדה התעופה המיותר ביותר בעולם".
בסנט הלנה תחנת רדיו אחת, וכן קישור לרשת האינטרנט.
שני עיתונים מקומיים יוצאים לאור ולהם גם מהדורת אינטרנט.
במפקד אוכלוסין משנת 2008 נמנו 4,255 תושבים באי.
כ-25% מהתושבים הם צאצאי מהגרים מאירופה, כ-25% נוספים מוצאם ממזרח אסיה וכ-50% הנותרים מוצאם מאפריקה ומהודו.
רוב תושבי האי נוצרים, רבים מהם משתייכים לארגון עדי יהוה.
בעשורים האחרונים מתאפיינת הגירה מהאי לבריטניה ולאיי פוקלנד, בעיקר מתוך אילוצי תעסוקה.
במפקד אוכלוסין קודם, ב-1998, נמנו באי 5,157 תושבים.
תושבי האי הם אזרחים של "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים", בעלי אזרחות בריטית מלאה.
סנט וינסנט והגרנדינים היא מדינת אי עצמאית וריבונית בים הקריבי, והיא חלק מחבר העמים הבריטי ומהקהילייה הקריבית.
באזור גרו מתיישבים ילידיים אשר מנעו התיישבות אירופאית.
במהלך המאה ה-18 היה אזור סנט וינסנט שרוי במחלוקת על השליטה בו בין בריטניה לצרפת.
צרפת כבשה את האי בתחילה ויישבה אותו, אך בריטניה החלה גם היא לטעון לבעלות על המקום בשנת 1627. בריטניה כבשה את האי במהלך מלחמת שבע השנים (1754–1763).
ב-1779 אמנם הוחזר האי לשלטון צרפתי, אך לבסוף חזר לשליטה בריטית בשנת 1783. בשנת 1812 התפרץ הר הגעש לה סופרייר (La Soufrière) וגרם לנזקים רבים בכל רחבי האי.
ההר התפרץ שוב בשנת 1902 וגרם למותם של אלפי בני אדם ולנזק כלכלי וחקלאי רחב.
עד שנת 1838 הועבדו עבדים במטעים חקלאיים באיים.
בשנת 1925 הוקמה רשות מחוקקת ובשנת 1951 ניתנה זכות בחירה אוניברסלית.
בתחילת שנות ה-60 נעשו כמה ניסיונות להשגת עצמאות או איחוד של סנט וינסנט עם כמה איים אחרים על מנת להקל את השלטון הקולוניאלי.
אוטונומיה ניתנה לאיים ב-1969 ועצמאות בשנת 1979. ב-16 בספטמבר 1980 הצטרפה סנט וינסנט והגרנדינים לאו"ם.
בשנת 2009 נערך משאל עם שנכשל להחליף את ראש המדינה מממלכת חבר העמים הבריטי לנשיא.
שטחה הכולל של המדינה הוא 389 קמ"ר, מעט יותר משטח רצועת עזה.
האי סנט וינסנט מהווה את חלק הארי של כלל השטח - 344 קמ"ר.
הר הגעש לה סופרייר בסנט וינסנט, המתנשא לגובה 1,234 מטרים (הנקודה הגבוהה באי), עודנו פעיל.
ההר התפרץ בפעם האחרונה ב-1979. מלבד הסכנה התמידית של התפרצות הר הגעש, קיים במדינה גם סיכון להוריקנים.
סנט וינסנט והגרנדינים היא דמוקרטיה ייצוגית ומונרכיה חוקתית, כשצ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת הוא ראש המדינה, במסגרת ממלכות חבר העמים הבריטי.
המלך אינו מתגורר באיים, ורצונו מיוצג באמצעות מושל, שתפקידו בעיקר סמלי.
המושל הנוכחי הוא סר פרדריק בלנטיין.
ראש הממשלה הוא גודווין פריידיי, המכהן מאז שנת 2025, לאחר שהחליף בתפקיד את רלף גונזלבס שסיים כהונה בת 24 שנים.
הרשות המחוקקת מורכבת מבית מחוקקים חד-ביתי המכונה "בית האספה הלאומית".
בו מכהנים 15 סנטורים הנבחרים אחת לחמש שנים, אם כי לראש הממשלה יש סמכות לפזר את האספה.
הרשות השופטת מורכבת מבתי משפט מחוזיים, בית משפט עליון וערכאה עליונה בלונדון.
למדינה אין צבא, אך ישנה משטרה חמושה.
מחוז בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה(נכון לשנת 2000)שטח (קמ"ר)שארלוט ג'ורג'טאון Charlotte Parish38,000149הגרנדינים פורט אליזבת Grenadines Parish 9,200 43סנט אנדרולאיו Saint Andrew Parish 6,700 29סנט דייוויד שאטובלאייר Saint David Parish 6,700 80סנט ג'ורג'קינגסטאון Saint George Parish 51,400 52סנט פטריק ברואל Saint Patrick Parish 5,80037
סנט וינסנט והגרנדינים חברה במספר ארגונים בינלאומיים, בהם הקהילייה הקריבית וארגון מדינות מזרח הקריביים, ומנהלת קשרים הדוקים עם ארצות הברית, קנדה ובריטניה.
ענף החקלאות, ובתוכו בייחוד ענף ייצור הבננות, מהווה את המגזר הכלכלי המרכזי במדינה.
בנוסף על כך, מגזר השירותים, ובתוך כך ענף התיירות, מהווה עמוד תווך בכלכלה המקומית.
המגזר התעשייתי והפיננסי יחסית קטן.
לתיירות פוטנציאל רב בפיתוח המדינה.
צילומים שהתקיימו באי במסגרת סדרת סרטי "שודדי הקאריביים", סייעו לחשוף את המדינה למבקרים פוטנציאליים ולמשקיעים.
הצמיחה האחרונה במדינה, התעוררה בעקבות פעילות ענפה בתחום הבנייה ושיפור בתשתיות התיירות.
נמל התעופה הבינלאומי ארגייל הוא נמל התעופה הבינלאומי של המדינה.
הנמל נפתח ב-14 בפברואר 2017, והחליף את נמל התעופה הקודם E.T.
מבחינה אתנית, האי מורכב מ-66% שחורים, 19% ממוצא מעורב, 6% הודים, 4% אירופאים (בעיקר פורטוגזים), 2% ממוצא קריבי ו-3% נוספים.
רוב התושבים הם צאצאים של עבדים שהובאו לאיים על מנת לעבוד במטעים החקלאיים.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2001, 81.5% מאוכלוסיית סנט וינסנט והגרנדינים מחשיבים עצמם כנוצרים, 6.7% הם בני דת אחרת ו-8.8% אינם בעלי דת או לא ציינו כזו (1.5%).
הזרמים הנוצריים השכיחים הם הכנסייה האנגליקנית, פנטקוסטליזם, מתודיזם, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, בפטיזם והקתוליות.
המיעוט הלא-נוצרי כולל ראסטפארים, הינדואים ומוסלמים.
סנט ג'ונס היא בירת אנטיגואה וברבודה באיי הודו המערבית בים הקריבי.
העיר הממוקמת על האי אנטיגואה, היא המרכז המסחרי של אנטיגואה וברבודה, ובה נמצא הנמל העיקרי של המדינה.
העיר נבנתה כאשר האיים יושבו לראשונה בשנת 1632, והפכה לבירה כאשר האיים קיבלו עצמאות בשנת 1981.
סנט ג'ורג'ס היא בירת גרנדה.
בפרוורי העיר ובסביבתה מתגוררים 33,000 תושבים בקירוב, כשליש מתושבי המדינה.
העיר מוקפת גבעות שנוצרו בגלל מכתש שמקורו בהתפרצות הר געש ולחופיה נמל-ים שצורתו פרסה.
העיר הקטנה היא מוקד תיירותי מוכר באזור הקריבי ומגיעים אליה אלפי תיירים בשנה.
לעיר מגיעות גם ספינות תענוגות.
בשנים האחרונות העיר התפתחה אך ההיסטוריה התרבות והטבע שבה לא נפגעו.
בעיר נמצאת האוניברסיטה על שם סנט ג'ורג' - בית הספר לרוקחות.
העיר מהווה נמל ייצוא עיקרי של גרנדה וענפי הייצוא העיקריים של העיר הם קקאו, אגוזי מוסקט ומייס.
ענף התיירות אף הוא מהווה חלק חשוב בכלכלתה.
את העיר בנו הצרפתים בשנת 1650. שרידים לסגנון הבנייה שלהם נשארו בדמות בתים עם גגות רעפים אדומים.
סנט ג'ורג'ס הייתה בירתה של המושבה הבריטית איי וינדווארד מ-1885 ועד פירוקה של המושבה ב-1960.
בשנת 2004 הכה הוריקן איוון בעוצמה בעיר.
פגיעתו השאירה הרס רב בעיר ובכל האי ונזק רב נגרם אף לתשתיות.
על פי ההערכות קרוב ל-90% מבתי התושבים נפגעו וגידול עצי המוסקט החשובים מאוד לכלכתה של העיר נפגע משמעותית.
אחרי בעזרת תרומות בינלאומיות מארצות הברית, קנדה והאיחוד האירופי החלו בבנייה מחדש של העיר.
השיקום הניב פרי וב-2007 גרנדה אירחה את טורניר הגביע העולמי בקריקט
סנט וינסנט הוא אי געשי בים הקריבי הממוקם בין האי סנט לוסיה לבין הגרנדינים, ומהווה חלק מן המדינה העצמאית סנט וינסנט והגרנדינים שבאנטילים הקטנים.
מאז גילוי האי במהלך המאה ה-18, נאבקו המעצמות הקולוניאליות צרפת ובריטניה על השליטה בו והשטח היה שנוי במחלוקת.
בשנת 1783 הסתיימה המחלוקת והאי נחכר לבריטניה.
בשנת 1979 זכה האי לעצמאות.
העיר הגדולה באי היא העיר קינגסטאון, בירת סנט וינסנט והגרנדינים, שבה מתגוררים כ-19,300 תושבים.
זוהי עיר הנמל המרכזית של האי ומרכז הכלכלה והתקשורת בו.
בעיר צולם הסרט שודדי הקאריביים.
הגבוה בהרי האי הוא הר הגעש לה סופרייר (La Soufrière), שגובהו 1,234 מטרים.
סנט ג'ון הוא אי בים הקריבי, חלק מאיי הבתולה של ארצות הברית - טריטוריה של ארצות הברית.
האי הוא הקטן משלושת הגדולים באיי הבתולה של ארצות הברית (סנט תומאס וסנט קרואה גדולים ממנו).
האי ממוקם כ-6 ק"מ מזרחית לסנט תומאס, ו-6 ק"מ דרומית מזרחית לאי טורטולה באיי הבתולה הבריטיים.
האי סנט ג'ון יושב לראשונה על ידי אינדיאנים משבט הארוואק שהיגרו לאזור זה מחופי קולומביה וונצואלה בשנת 300 לספירה לערך.
הארוואק התגוררו באי עד שנת 1300 לערך, עת נכבש האי על ידי אינדיאנים משבט הקאריב.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור מפרץ סינמון (Cinnamon Bay) התגלו ממצאים פרה-קולומביאנים רבים.
בשנת 1754 ממשלת דנמרק החלה לנהל את ענייני המושבה והקימה באי מטעי גידול קנה סוכר.
מטע סוכר אנאברד היה הידוע במטעים אלה.
בשל החום הרב באי ואדמותיו הפוריות שגשגו מטעי האי, שהשתמשו בעיקר בעבדים שהובאו מאפריקה ככח עבודה.
בשנת 1775 היה מספר העבדים באי גדול ממספר המתיישבים הדנים פי ארבעה.
בשנת 1917 רכשה ארצות הברית את האי במטרה להקים בו בסיס ימי ולמנוע התבססות גרמנית בחצי הכדור המערבי.
האי נרכש יחד עם סנט תומאס וסנט קרואה בעלות של 25 מיליון דולרים, וכן בתמורה להכרת ארצות הברית בשלטונה של דנמרק בגרינלנד.
תושבי האי הם תושבי ארצות הברית, אולם אין הם מורשים להצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
יש להם נציגים בקונגרס, אולם אין לנציגים זכות הצבעה בקונגרס.