tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרט למינים אלו, מיני משפחה זו נחשבים לנדירים בארץ ישראל, ומתוכם 9 נחשבים לנדירים ביותר בארץ ישראל במובנה הרחב.
בפרויקט 'הצמחים האדומים' שמטרתו להגדיר ולפרסם את הצמחים שסכנת הכחדתם היא המידית ביותר בתחומי מדינת ישראל, כלולים שישה מינים ממשפחה זו: חלביב יווני, לשנן בובה, אחי-חרגל אפריקאי, מסמור סיני, מחמש לולייני, אצבוע ים המלח.
3 מינים אינם גדלים בבר במדינת ישראל אך גדלים בתחומי ארץ ישראל במובנה הרחב, כלומר בחצי האי סיני או עבר הירדן, חרגל המדבר, מעלה עשן מדברי ואצבוע מגובשש.
הקבוצה הבולטת ביותר מבין מיני משפחה זו המיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, היא קבוצת צמחים שתפוצתם העיקרית היא באזור הצומח הסודאני, וישראל מהווה עבורם גבול תפוצה צפוני.
מדובר בצמחים המעדיפים טמפרטורות חמות ולכן צומחים בעיקר במדבריות הארץ, בייחוד לאורך בקע ים המלח.
9 מינים שייכים לקבוצה זו.
לגבי שאר המינים במשפחה, לא ניתן להכליל אותם בקבוצה מסוימת על פי התחום הגאוגרפי של צמיחתם.
קבוצת הצמחים הסודאניים מעוררת תשומת לב מדעית גם בשל השתייכותם הסיסטמטית.
קבוצת הצמחים הסודאניים ממשיכת עניין מדעי גם בשל שיוכם הסיסטמטי.
תשעת המינים הללו מהווים נציגים יחידים של סוגיהם באזור, למעט יוצא דופן אחד – הסוג חלביב, שמיוצג על ידי שני מינים: חלביב רותמי הסודאני וחלביב יווני הנפוץ בצפון.
מן העובדות הללו עולות שתי מסקנות: ראשית, ארץ ישראל אינה משמשת מוקד התמיינות למשפחה זו; ושנית, נוכחותם של מינים אלו בישראל היא תופעה חריגה מבחינה גיאובוטנית.
למסקנות אלו קיימות השלכות בקשר לדיון על מקור הצמחייה הסודאנית בארץ ישראל.
מדובר בקבוצת צמחים שעיקר תפוצתם דרומית- באזור הצומח הסודאנו-דקאני השייך לחגורה הטרופית, הגשומה יותר מישראל.
הם גדלים בארץ ישראל בעיקר בתחום בקע ים המלח, בייחוד במקומות לחים יחסית כדוגמת ואדיות ושולי מעיינות.
דוגמה לצמח כזה הוא שיטה סלילנית.
בארץ קיימים כ-50 מינים בעלי תפוצה כזו- כך שתשעה מינים ממשפחת האסקלפיים מהווים קבוצה משמעותית בצומח הסודאני של הארץ.
הימצאות מינים רבים יחסית ממשפחת האסקלפיים בקבוצת הצמחים הסודאניים של הארץ מהווה חיזוק למצדדים בדעה לפיה הצמחייה הסודאנית הגיעה בצורה אקראית לארץ ישראל בעשרות אלפי השנים האחרונות.
זאת, לפי יכולת ההפצה למרחוק של זרעיהם, באמצעות זרעים קלים הנישאים על ידי ציצת שערות.
בדרך זו, הגיעו צמחים אלו בצורה אקראית לארץ.
כמו כן, צמיחתם של מינים אלו זעיר פה זעיר שם מחזקת השערה זו.
מיני האסקלפיים הסודאניים אינם שולטים בבית גידולם, אלא צומחים בדגם תפוצה מפוזר, לעיתים במרחקים גדולים מאוד בין פרט לפרט.
זה טיעון נוסף המשמש את מצדדי תיאורית ההגעה האקראית.
פונדקאים ומאביקים הקשורים למשפחת האסקלפיים
משפחה זו מעוררת את תשומת לב האדם לא רק בזכות צמחי המשפחה עצמם, אלא גם בשל מגוון חרקים הקשורים למשפחה זו במהלך חייהם, בין אם מדובר בזחלים הניזונים מעלי הצמח, או בוגר שמוצא את משכנו בצמח או מאביק את פרחיו.
הדוגמה המפורסמת ביותר היא של הדנאית המלכותית, פרפר שניזון מצמח האסקלפיאס, ונודד בלהקות עצומות ממקסיקו לצפון אפריקה ולהפך.
אוכלוסייתו של מין זה הופחתה בהרבה והוא משמש כדוגמה עולמית לפרפר שנמצא בסכנת הכחדה בעקבות פעילות האדם.
הפרפר דנאית תפוח סדום מזכיר בכל את הדנאית המלכותית, הוא נפוץ בארץ ישראל וניזון מעלים של בני משפחת האסקלפיים.
כושן ארסי הוא מין של חגב רעיל הניזון ממשפחת האסקלפיים.
הוא מצוי במדבריות של ארץ ישראל.
במשפחה זו אין מינים חשובים לאדם המשמשים למאכל או לתעשייה בהיקף גידול כלכלי, אך לעומת זאת יש בה מינים רבים המשמשים כצמחי נוי- הן כשיחים כדוגמת האסקלפיאס, הן כצמחים בשרניים הגדלים באוספי 'קקטוסים' כדוגמת סטפליה, הן כמטפסים כדוגמת סטפנוסיס והן כצמחי בית כדוגמת שעוונית.
מינים רבים ממשפחה זו משמשים כצמחי מרפא, כאשר אדם מנוסה מסוגל לעשות שימוש מבוקר בגליקוזידים (חומרי הרעל) שבצמח, ולעשות בהם שימוש מרפא ויעיל.
דוגמה לצמח כזה הוא האסקלפיאס.
ברפואה ההודית משמש הצמח ג'ימנמה סילבסטר מהמשפחה, כתרופה טבעית לסוכרת.
חובבי חרקים ופרפרים שונים מגדלים אסקלפיים אף למטרות משיכת פרפרים.
גם לשם כך משמש האסקלפיאס.
סוגים המיוצגים בצמחיית ארץ ישראל
מובאים על פי סדר סיסטמטי
חלביב - Periploca - סוג המונה 17 מינים.
בישראל מיוצג על ידי שני מינים: חלביב יווני - שיח מטפס נדיר ביותר בישראל וחלביב רותמי - שיח מדברי נדיר.
לשנן - השם העברי הקודם הוא תעתיק של השם הלטיני- גלוסונמה Glossonema - סוג הכולל את המין לשנן בובה (השם העברי הקודם- גלוסונמת בובה) - מין נדיר ביותר הנחשב לצמח אדום, הגדל במקומות חוליים במדבריות.
חרגל - Solenostemma - השיח חרגל המדבר הוא מין נדיר הגדל בחצי האי סיני.
אחי-חרגל - Oxystelma - המטפס אחי חרגל אפריקאי הוא מין נדיר ביותר הנחשב לצמח אדום.
גדל כצמח בר בארץ רק בנחל ערוגות שבעין גדי, ונכחד משם באחד השיטפונות.
כיום מגודל באופן מלאכותי בשמורה.
מסמור - Gomphocarpus - סוג הכולל כ-50 מינים הגדלים בעיקר באפריקה.
בן השיח מסמור סיני נחשב לצמח נדיר בישראל, וגדל באוכלוסיות גדולות יותר בחצי האי סיני.
פתילת המדבר - calatropis - המין פתילת המדבר הגדולה מצוי בעמק הערבה, מדבר יהודה ובקעת הירדן.
להמשך הפירוט ראו ערך המין.
חנק - Cynanchum - סוג הכולל חמישה מינים.
המטפס חנק מחודד גדל בבתי גידול לחים כדוגמת שולי נחלים בכל חלקי הארץ, ובמיוחד בנחלי מישור החוף.
איסם - Vincetoxicum - העשבוני הזקוף איסם קטן פרחים הוא צמח המצוי בחרמון.
דמיה - Pergularia - זהו סוג קטן, המיוצג בצמחיית ארץ ישראל על ידי השיח המטפס דמיה לבידה.
גדל לרוב כשיח בודד ולעיתים גם כמטפס.
ארוגיה - araujia - השיח המטפס ארוגיה משיינית הוא מין פולש שמקורו מדרום אמריקה.
בארץ קיימות אוכלוסיות שלו בפרדסי מישור החוף.
מחומש - Pentatropis - שיח מטפס נדיר ביותר בארץ, הנחשב לצמח אדום.
גדל בארץ בעמק הערבה (שמורת שיזף ליד חצבה) וכן באופן תרבותי הובא לנאת עין גדי.
מעלה-עשן - Leptadenia - המין מעלה עשן מדברי הוא שיח נדיר ביותר הגדל בעבר הירדן ובסיני.
אצבוע - caralluma (ידוע כשם בשם הלטיני הקודם 'Borealluma') - סוג המונה כ-110 מינים, כולם רב שנתיים בשרניים, שבצורתם החיצונית נראים כקקטוסים.
בארץ מצויים שלושה מינים, ולפי דעות אחרות קיימים מינים נוספים בארץ.
אברון - Cryptostegia - השיח המטפס אברון מדגסקרי משמש כצמח נוי.
זהו צמח חסכוני במים בעל פרחים לבנים-ורודים.
אסקלפיאס - esclepias - סוג המונה כ-150 מינים עשבוניים.
העשבוני אסקלפיאס אדום הוא צמח תרבות בעל שימושים רבים כפי שפורט בנ"ל: נוי, צמח קטיף, משיכת פרפרים, וצמח מרפא.
זהו שיח זקוף בעל פרחים צהובים-אדומים.
בת שבע (בעברית נעשה שימוש גם בשם הלטיני - 'הויה' ('hoya') - סוג הכולל כ-100 מינים, כולם ירוקי עד ומטפסים.
משמש בארץ כצמח בית, בעיקר כצמח משתלשל, וכן כצמח גינה- כצמח מטפס ומשתלשל.
הוכנס לנוי בזכות יופי עליו הבשרניים והמבריקים, וכן בזכות יופי פרחיו הבהירים, המופיעים בעונת הקיץ.
מסמור - Gomphocarpus - השיח מסמור שיחני הוא צמח נוי הגדל בארץ בהיקף קטן.
פרחיו לבנים ופריו נפוח מאוד.
פרט נהדר של מין זה נמצא בסופו של רחוב הזית בתל אביב.
סטפליה - stepelia - סוג מרובה מינים וזנים, המשמש בעיקר באוספי קקטוסים וסוקולנטים.
גבעולי הצמח מעובים מאוד, בדומה לסוג אצבוע.
לחלק מהמינים פרחי ענק נאים ביותר.
סטפנוטיס - stephanotis - המטפס סטפנוסיס יסמיני (או סטפנוסיס גדול-פרחים במקורות אחרים) משמש כצמח נוי לגינה.
הוא גדל היטב בתנאי חצי צל.
העלים גלדניים ומבריקים, נמצאים על הצמח כל השנה.
הפרחים לבנים, ערוכים באשכולות, ריחניים מאוד.
פתילת המדבר - calatropis - המין פתילת המדבר הגדולה משמש כצמח נוי באזורים החמים של הארץ, וכן בהיקף קטן גם מינים אחרים.
שעוונית - Ceropegia - המין שעוונית זוחלת משמש כצמח בית משתלשל.
לצמח זה עלים עדינים בגווני ירוק-סגול, ופרחי קטנים בצבע לבן-סגול.
אסקל (בספרדית: Esquel) היא עיר בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה הארגנטינאית.
אסקל נוסדה ב-25 בפברואר 1906 בידי ולשים מהעיירה טרוולין, השוכנת כ-20 ק"מ דרומית-מערבית אליה.
פירוש שמה בשפת המפוצ'ה הוא "קוץ", והוא מרמז על הצמחייה האופיינית לאזור.
ב-1922 חוברה אסקל לרשת מסילות הברזל, כאשר רכבות החלו לקשר בינה לבין אינחניירו ג'קובאצ'י שבפרובינציית ריו נגרו, 402 ק"מ צפונית-מזרחית ממנה.
קו רכבת זה, המכונה "לה טרוצ'יטה" או "El Viejo Expreso Patagónico" ("האקספרס הפטגוני הישן"), עודו פועל באמצעות קטרי קיטור, אך כיום הוא משמש בעיקר לתיירות.
ב-1951 התפרסמה העיר, כשחקלאי מקומי מצא מטאור במשקל 755 ק"ג.
המטאור, שזכה לכינוי "אסקל", הכיל אוליבין.
תושבי אסקל מתפרנסים בעיקר מיערנות, מסחר, חקלאות ותיירות.
אתרי התיירות המרכזיים הם הטרוצ'יטה, אתר הסקי לה אוז'ה, והפארק הלאומי לוס אלרסס, המרוחק 50 ק"מ ממנה.
בסמוך לאסקל פועל המרכז ההידרואלקטרי פוטלאופו (Futaleufú).
מאז ראשית המאה ה-21 מנהלים תושבי העיר מאבק נגד הכוונה לפתוח מכרה זהב בסמוך אליה, מחשש לנזקים שייגרמו לסביבה.
לאסקל עיר תאומה אחת, אייבריסטווית' שבוויילס.
אסקישהיר (בטורקית: Eskişehir Basket) היה מועדון כדורסל טורקי מהעיר אסקישהיר, שהתמודד בליגת העל הטורקית במשך שבע עונות.
האולם הביתי של המועדון היה אולם הספורט של אוניברסיטת אנאדולו שמכיל 5000 מקומות ישיבה.
המועדון הוקם בשנת 2006. ביולי 2018 המועדון פרש מליגת העל הטורקית ולאחר מכן הוא נסגר.
המועדון הוקם בשנת 2006 בשם אולין גנצ'יליק (Olin Gençlik) הוא שיחק במשך שתי עונות הראשונות שלו בליגה האזורית .
ב-2008 עלה המועדון לליגה השנייה.
בעונת 2009–2008, העונה הראשונה של המועדון בליגה השנייה המועדון סיים במקום החמישי.
בסיום עונת 10–2009 העפיל המועדון לראשונה לליגה הבכירה.
לפני ההתחלה של עונת 11–2010 שינה המועדון את שמו לאולין אדירנה (Olin Edirne) בעונה הזו סיים המועדון במקום השביעי בליגה, בנוסף באותה העונה הגיע המועדון עד לרבע גמר הגביע הטורקי, ולרבע גמר הפלייאוף.
ההופעה האירופאית היחידה של הקבוצה הייתה בעונה בעונת 12–2011 במסגרת היורוצ'לנג' בו היא הודחה בשלב הבתים.
בעקבות הפסקת התמיכה של אדירנה במועדון, הקבוצה עברה לשחק בעיר אסקישהיר והמועדון שינה את שמו לפני עונת 15–2014. בעונה הזו הקבוצה סיימה במקום ה-15 וירדה לליגת המשנה הטורקית.
הקבוצה שיחקה שתי עונות בליגה המשנה וחזרה לליגת העל הטורקית בעונת 18–2017 שבה סיימה במקום השביעי.
ב-13 ביולי 2018 המועדון פרש מליגת העל הטורקית.
הנהר אסקלנטה הוא יובל קטן של נהר הקולורדו שבמערב ארצות הברית.
מוצא הנהר במפגש הערוצים בירץ' (Birch) ונורת (North) סמוך ליישוב הקטן אסקלנטה (Escalante) בדרום מרכז יוטה, ומשם הוא זורם לדרום מזרח לאורך 145 ק"מ לפני שהוא נשפך לאגם פאוול.
אגן הניקוז של הנהר כולל את המדרונות המיוערים הגבוהים של רמת אקווריוס (Aquarius Plateau), המדרון המזרחי של רמת קייפרוביץ (Kaiparowits Plateau) ורמת המדבר צפונית לאגם פאוול.
זהו הנהר האחרון מגודל זה שנתגלה בשטחן של 48 המדינות הרציפות של ארצות הברית.
ספיקתו הממוצעת היא 4 מ"ק לשנייה.
הנהר מופה וכונה בשם לראשונה על ידי אלמון תומפסון (Almon Thompson), חבר במשלחת נהר הקולורדו של 1872 אותה הוביל ג'ון וסלי פאוול.
הנהר קרוי על שמו של המיסיונר הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Silvestre Vélez de Escalante).
ב-1776 יצאה משלחת בראשות אסקלנטה והאב הפרנציסקני הספרדי פרנסיסקו אטנסיו דומינגס (Atanasio Domínguez) מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למונטריי בקליפורניה.
המשלחת, המכונה משלחת דומינגס-אסקלנטה, לא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, אבל במהלך מסע עברו חברי המשלחת ליד הגרנד קניון והיו לאירופאים הראשונים שהגיעו ליוטה.
מרבית נתיבו של הנהר עוברת בנקיקים מפותלים של אבן חול.
הנהר והקניונים המבותרים הנשפכים אליו יוצרים חלק חשוב במונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה.
האזור המרהיב הוא יעד פופולרי לסיורים רגליים וטרקים.
במרבית השנה נהר האסקלנטה הוא נחל קטן, שקל לחצות אותו ברגל או לבוסס דרכו.
אבל במהלך השיטפונות של האביב והמונסונים של הקיץ הנהר יכול להפוך לזרם בוצי שוצף שספיקתו גדולה פי עשרה עד מאה.
בשנים מסוימות אפשר לשוט בנהר תוך שימוש בקיאקים או בסירות קאנו (רפסודות גדולות מדי בהתחשב ברוחב הערוץ), אבל לכך נדרש הן תזמון טוב – עומק מים גדול או קטן מדי עלולים להפוך את השיט לבלתי אפשרי, ולעצור אותו באמצע הדרך - והן הנכונות לשאת את הסירות במורד תלול בסוף המסע.
אסקרבה אנסטסיה (בפורטוגזית: Escrava Anastacia) היא דמות איקונית בברזיל של אישה שנחטפה מאפריקה לברזיל במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
דמותה נחשבת לקדושה בחוגים מסוימים בקרב קתולים ואומבנדים בברזיל, וכן לסמל לגאווה שחורה ולהתנגדות הירואית המשמש תזכורת לאימת העבדות והגזענות.
ישנם מספר נרטיבים אודות חייה, אולם עצם קיומה כדמות היסטורית מוטל בספק.
את האיור של אסקרבה אנסטסיה אייר האמן והסופר הצרפתי ז'אק אראגו בשנת 1817 במהלך ביקור בברזיל במסגרת משלחת מחקר אליה הצטרף כמשרטט.
בביקור זה, שוטט אראגו בנמלים ובשוק העבדים בריו ונחשף לראשונה לעבדות.
בשנת 1822, פרסם לראשונה את חוויותיו מהמשלחת בספרו 'Promenade Autour du Monde' – בספר זה תיאר את סלידתו ממצבם המחפיר של העבדים.
הספר זכה להצלחה רבה, ובשנת 1839, פרסם אראגו ספר נוסף בשם 'זכרונותיו של עיוור – מסע ברחבי העולם' (Souvenirs d' un aveugle : voyage autour du monde).
הספר אמנם פורסם שנתיים לאחר שהתעוור, אולם מופיעים בו איורים רבים שאייר בטרם איבד את מאור עיניו.
דמותה של אסקרבה אנסטסיה מופיעה לראשונה בספר זה, אך אראגו מתייחס אל הדמות בלשון זכר.
הדמות מישירה מבט חודר אל הצופה, על פיה רסן ועל צווארה קולר ברזל.
אף על פי שאין תיעודים היסטוריים אודותיה, ישנן מספר גרסאות המספרות את סיפור חייה של אנסטסיה:
אנסטסיה הייתה נסיכה אפריקאית והפכה לשפחה בברזיל.
היא נאנסה ועונתה מספר רב של פעמים, והמחסום נקשר לפיה משום שגנבה סוכר.
אביה של אנסטסיה היה בעל עבדים שאנס את אמה שנחטפה לעבדות מאפריקה.
אביה קשר לפיה של אנסטסיה מחסום פה וקולר ברזל לצווארה משום שסירבה לשכב עמו.
אנסטסיה הייתה בתו של אדונה, ומשום כך, אשתו חשדה שאנסטסיה מקבלת יחס מועדף.
היא ניסתה לגרש את אנסטסיה מהמטע אך זו סרבה.
לבסוף, אשתו של האדון סיפרה לו כי אנסטסיה זוממת להמריד את העבדים נגדו, וכעונש היא עונתה למוות.
אנסטסיה נענשה משום שסרבה לנשק את האדון שלה על שפתיו כשאנס אותה, ובכך שמרה על הטוהר שלה.
היא מתה מנמק שנגרם מקולר הברזל שחתך את צווארה.
האיור של אראגו החל להיות מקושר לסיפורה של שפחה אפריקאית בשם אסקרבה אנסטסיה, לאחר יותר ממאה שנים ממועד פרסומו.
במחצית השנייה של המאה העשרים, דמותה החלה להשפיע על קבוצות קתוליות שחורות בברזיל שמצאו בה מפלט לכאבן הקולקטיבי, וסביב אנסטסיה התפתחה עדת מאמינים גדולה בריו, בסלבדור ובערים גדולות נוספות.
חסידיה מאמינים כי היא מסוגלת להשפיע על חייהם, והם הקימו עבורה מקדשים ואף ביקשו מהכנסייה הקתולית להכיר בה כקדושה באופן רשמי.
פסלים שנוצרו בדמותה מצויים בבתים פרטיים ובבתי תפילה ציבוריים.
כמו כן, דמותה מופיעה בציורים, על מדליונים, על נרות תפילה על כרטיסי תפילה, על חולצות ועל סרטי תפילה שנמכרים בשווקים בברזיל.
עבור חסידיה, דמותה אינה מייצגת רק את ההיסטוריה של העבדות אלא של העבדות הנשית בפרט ושל נשים שחורות באופן כללי.
עד שנות השישים של המאה העשרים, תנועת חסידיה הייתה קטנה.
בשנת 1968, מוזיאון האדם השחור בריו (Museum of the Negro) הציג תערוכה לציון ביטול העבדות בברזיל ובה שולב האיור של אראגו, אותו מצא מנהל המוזיאון בבית משפחתו.
משום שהמוזיאון קטן, האיור נותר אנונימי באופן יחסי.
בשנת 1971, גופתה של הנסיכה איזבל הופקדה למשמורת לשבועיים במוזיאון זה לקראת קבורתה, ואלפי מבקרים הגיעו למוזיאון לצפות בה.
האיור של אראגו ניצב לא רחוק מהסרקופג של הנסיכה איזבל, וכך הציבור הרחב נחשף אליו לראשונה.
זו הייתה גם הנקודה בה דמותה של אנסטסיה הפכה להיות מזוהה עם הדמות אותה אייר אראגו, ובשנות השמונים התקבל האיור כדיוקן של אנסטסיה.
בשנת 1986, תוכנית רדיו ברזילאית פופולרית הפיצה את סיפורה של אנסטסיה, ודמותה הפכה למקור השראה לאחיות שראו בה דמות מרפאה, ולאסירים שמצאו בה השראה לסבלנות בשבי.
כמו כן, הפכה דמותה לסמל יופי עבור נשים שחורות.
דמותה וסיפורה של אנסטסיה מופיעים במאמרים, בספרים, ברחבי האינטרנט, בסרטים ובתיאטרון.
בשנת 1990, הופקה מיני סדרה אודותיה בשם Escrava Anastácia.
בשנת 2000, הוצג מופע ריקוד אודותיה בניו יורק.
בשנת 2008, עלתה הצגה אודותיה בריו.
בשנת 2012, הופיעה דמותה על שמלה בתצוגת אופנה.
דמותה מופיעה על כריכת הספר 'The Dreaded Comparison: Human & Animal Slavery' העוסק בהשוואת שעבוד האדם השחור לשעבוד בעלי החיים.
אסקר (מאנגלית: Esker) הוא רכס ארוך ומפותל המורכב משכבה של חול וחצץ, הנוטה להופיע באזורים שהפכו לקרחון, או שהיו קרחון בעבר, באירופה ובאמריקה הצפונית.
לעיתים קרובות אסקרים יהיו באורך של קילומטרים, ובגלל הצורה המוזרה והייחודית שלהם הם מזכירים במקצת מסילות רכבת.
הדעה הרווחת כיום היא שרוב האסקרים התגבשו במנהרות שקירותיהם קרח, על ידי זרמים שזרמו בתוך ומתחת לקרחונים.
האסקרים נטו להיווצר קרוב לשיאו של עידן הקרח, בזמן שהקרחונים נעו באיטיות.
לאחר שקירות הקרח נמסו, השאיר אחריו הזרם רכסים ארוכים ומתפתלים.
מים יכולים לזרום כלפי מעלה אם הם נמצאים תחת לחץ בצינור סגור, כמו שקורה באופן טבעי במנהרת קרח.
אסקרים עלולים להיווצר מעל קרחונים על ידי הצטברות של משקעים בערוצים על-קרחוניים, בנקיקים, במקומות שטוחים הנמצאים בין שני גושים עומדים או במקומות צרים דמויי-מפרץ בשולי קרחונים.
אסקרים נוצרים ליד האזורים הקיצוניים של הקרחון, במקומות בהם הקרח הוא דק וזז יחסית לאט.
השם אסקר נגזר מהמילה האירית eiscir (באירית עתיקה: escir) שמשמעו "רכס או מישור גבוה, במיוחד אחד שמפריד בין שני מישורים נמוכים".
המונח שימש בעיקר על מנת לתאר רכסים ארוכים ומתפתלים, אשר כיום אנחנו מכירים אותם בתור רכסים שנוצרו ממי קרחונים שנמסו.
הדוגמה הטובה ביותר לאסקר שכזה הוא Eiscir Riada, אשר משתרע כמעט לכל אורך אירלנד, מדבלין לגולוויי.
"אסקר" הוא גם השם של שכונת מגורים בדרום גולוויי.
צמחים מסוימים הגדלים על האסקרים, דוגמת חמוציות, מהווים מזון חשוב לדומים ולעופות מים נודדים.
חיות כמו דובי גריזלי, זאבי טונדרה וסנאי אדמה יכולים להתחפר בתוך האסקרים כדי לשרוד חורפים ארוכים.
אסקר Uppsalaåsen בשוודיה נמשך לאורך 250 קילומטרים, והוא עובר דרך העיר אופסלה.
פיספלה בטמפרה שבפינלנד נמצאת על אסקר בין שני אגמים, שעוצבו על ידי קרחונים.
אתר דומה הוא Punkaharju במחוז מחוז האגמים של פינלנד.
ישנם מעל 1,000 אסקרים במישיגן.
האסקר הארוך ביותר במישיגן הוא אסקר מייסון, המשתרע לאורך 35 קילומטרים.
אסקינג אלכסנדריה הם להקת רוק אנגלית מיורק שבצפון יורקשייר.
הלהקה מורכבת מהסולן דני וורסנופ, מהגיטריסטים בן ברוס וקמרון לידל, מהמתופף ג'יימס קאסלס ומהבסיסט סאם בטלי.
הלהקה הוקמה בתחילה ב-2006 על ידי בן ברוס, ורשמית הוקמה ב-2008, כשחברים בה ברוס, וורסנופ, קאסלס, לידל, ג'ו לאנקסטר וראיין בינס.
אחרי עזיבתם של בינס ולאנקסטר והצטרפותו של הבסיסט בטלי ב-2009, "Stand Up and Scream" (2009).
לאחר מכן הוציאה הלהקה שני אלבומים, "Reckless & Relentless" (2011) ו-"From Death to Destiny" (2013), טרם עזיבתו של הסולן וורסנופ בינואר 2015. וורסנופ הוחלף בדניס סטוף, והלהקה הוציא איתו את האלבום "The Black" (2016).
באוקטובר 2016 עזב סטוף את הלהקה, ולאחר מכן חזר וורסנופ.
עם וורסנופ הוציאה הלהקה את האלבום "Asking Alexandria" (2017).
בן ברוס, הגיטריסט הראשי הנוכחי ועושה קולות הרקע בלהקה, הקים את הלהקה בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות ב-2006. הרכב הלהקה היה שונה לחלוטין מהרכבם ב-2008, ובהרכב זה הוציאה הלהקה בשנת הקמתה מיני אלבום בשם "Tomorrow.
בשנת 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון "The Irony of Your Perfection".
לאחר שהבין שלא יוכל להתפתח להצלחה בינלאומית ממקום מושבו בדובאי, החליט ב-2008 בן ברוס לחזור לאנגליה, התיישב בנוטינגהאם, והקים מחדש את הלהקה עם חברים חדשים, מאזור נוטינגהאם; בין החברים שנוספו הזמר הראשי דני וורסנופ, שלדירתו ביורק עברה הלהקה.
מאוחר יותר באותה שנה הפכה הלהקה לבעלת שישה חברים, עם הצטרפותם של ראיין בינס על סינתיסייזר, ג'יימס קאסלס על תופים, ג'ו לאנקסטר על גיטרת בס וקמרון לידל על גיטרת קצב.
מאוחר יותר באותה שנה פרש בינס ובינואר 2009 פרש גם לאנקסטר, והוחלף על ידי סאם בטלי.
לאנקסטר הצטרף ללהקת המטאלקור בעלת המאפיינים הדומים מאזור יורק "With One Last Breath".
אלבומה של הלהקה "Stand Up and Scream" הוקלט לאורך אביב 2009, והוא הופק על ידי ג'ואי סטרג'יס .
הלהקה חתמה ב-Sumerian Records והוציאה את אלבום הבכורה שלה ב-15 בספטמבר 2009. האלבום הגיע למקומות רק במצעדים אמריקאיים: הוא הגיע למקום הרביעי במצעד ה-Heatseekers, למקום ה-24 במצעד אלבומי הרוק הכבד ולמקום ה-29 במצעד אלבומי האינדי.
למשך שארית השנה הופיעה כמלווה ללהקות אחרות: היא הופיעה לצד אוורגרין טראס , שלוותה גם בפור דה פולן דרימס ובאנהולי באוקטובר, ולצד אליסנה , פרום פירסט טו לאסט , דה וורלד אלייב וממפיס מיי פייר בנובמבר ובדצמבר.
הם הופיעו ברחבי ארצות הברית ובאירופה.
לאחר הופעותיהם ברחבי העולם הודיעו על הוצאת מיני-אלבום בשם "Life Gone Wild" שיכיל שיר חדש בשם "Breathless" שהיה דמו עבור אלבום הבכורה שלה ומספר קאברים, ולצידו DVD שיכיל קטעי וידאו של חברי הלהקה.
הלהקה אף הודיעה שתוציא אלבום רמיקסים בשם "Stepped Up And Scratched" שיכיל רמיקסים לשירי אלבום הבכורה שלהם, ויצא בנובמבר 2011.
אלבומה השני של הלהקה, "Reckless & Relentless", יצא ב-4 באפריל 2011. האלבום הגיע למקום השביעי במצעד אלבומי הרוק של בריטניה, ולמקום ה-30 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
כמו כן, הלהקה הוציאה גרסת כיסוי לשירו של אייקון "Right Now (Na Na Na)" עבור האלבום "Punk Goes Pop 3", חלק מסדרת האלבומים "Punk Goes...".
בשירי האלבום הלהקה השתמשה בכיוון הגיטרה בשיטת כיוון דרופ סי.
אסקינג אלכסנדריה הופיעה בפסטיבל המוזיקה סאונדווייב שבאוסטרליה במהלך סיום פברואר ותחילת מרץ 2011. באפריל ובמאי הלהקה ליוותה את אוף מייס אנד מן ואת צ'לסי גרין.
הם הופיעו גם בוואנס וארפד טור של שנת 2011 ביולי.
הלהקה אף ערכה סיבוב הופעות עם להקת הראפ רוק הוליווד אנדיד ברחבי אמריקה בנובמבר, שלו קראו "World War III tour" ("מלחמת העולם השלישית").
לאחר סיבוב ההופעות ליוו שתי הלהקות את Avenged Sevenfold למשך שארית נובמבר ועד אמצע דצמבר.
ב-2012 הכניס מגזין "ריבולבר" את אלבום הלהקה לרשימת האלבומים במצופים ביותר של שנת 2012 שלו, וציטטה את סולן הלהקה וורסנופ כאומר שהצליל הכללי של האלבום יהיה מושפע ממוטלי קרו ומסליפנוט.
במאי הוציאה הלהקה קדימון לסרטם הקצר "Through Sin and Self-Destruction" בהשתתפות חברי הלהקה, ובו "מבט הלא-מצונזר על חייהם האמיתיים של עידן חדש של כוכבי הרוק של דורנו".
האלבום יצא לבסוף ב-iTunes ב-15 במאי 2012. הסרט עצמו מורכב משלושה קטעי וידאו של שירים מאלבומם השני: "Reckless & Relentless", "To The Stage" ו-"Dear Insanity".
הלהקה הופיעה בפסטיבל מייהם באוגוסט 2012 לצד להקות כמוטורהד, סלייר וסליפנוט.
מאוחר יותר בחודש אוגוסט פרסמה הלהקה את שירה "Run Free", שנאמר שהוא מתוך אלבומם השלישי המתוכנן.
חודש לאחר מכן, כשנשאל מה יהיה הסאונד של אלבומם המתוכנן, הסביר בן ברוס כי הלהקה התבגרה, ובמטרה להצליח תקליט ותפרסם שירים ידידותיים למאזיני הרדיו.
אולם ברוס אמר כי הדבר לא ישפיע על צלילו הכללי של האלבום, שלדבריו ילך עד הסוף עם הצליל שלו.
הוא הוסיף שהאלבום יצא בשנת 2013.
בנובמבר ליוותה אסקינג אלכסנדריה להקות שונות והופיעה בפסטיבל המטאל מטאלפסט לצד Killswitch Engage ו-Black Veil Brides.
ב-30 בנובמבר הוציאו, באופן בלעדי למגזין "ריבולבר", EP שבו גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-80 של המאה ה-20, ובהם שירי וייטסנייק, Journey, דף לפרד ומוטלי קרו, וכן שירם "Run Free", שאותו פרסמו מוקדם יותר באותה שנה.
לקראת סיומו של סיבוב הופעות שבו השתתפו, נפצע דני וורסנופ במיתרי הקול שלו, ובשל כך היו זמרי להקות אחרות הסולנים בהמשך סיבוב ההופעות.
למרות הפציעה הופיע במופע זיכרון לזכרו של מיץ' לוקר מלהקת הדת'קור סואיסייד סיילנס.
לאחר פציעתו של וורסנופ בדצמבר 2012, הוא ביקר רופא במשך מספר שבועות ועדכן את קהל אוהדי הלהקה שיזדקק למנוחה עד התאוששותו, אך הוסיף כי הדבר לא יפגע ביציאת אלבומם השלישי, מפני שהקלטת רוב שיריו הושלמה לפני שנפצע.
בינואר 2013 ערכו סיבוב הופעות קצר ברחבי הממלכה המאוחדת, בליווי מושנלס אין וייט ובטריינג דה מרטירס .
בסיומו של חודש מרץ הוציאה הלהקה את השיר הראשון מאלבומם השלישי, "The Death Of Me", והודיעה כי האלבום יצא בקיץ של אותה שנה.
תאריך הפרסום הרשמי נקבע מאוחר יותר כ-6 באוגוסט וגם שמו, "From Death to Destiny".
הלהקה ערכה סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית באפריל וביוני.
באפריל הופיעה הלהקה גם בפסטיבל רוקלהומה .
באמצע מאי הופיעה הלהקה בפסטיבל Rock on the Range.
פסטיבלים נוספים שבהם הופיעה הלהקה הם Rock AM Ring בגרמניה, פסטיבל דאונלואד באנגליה, מפגש המטאל גראספופ בבלגיה ו-With Full Force באוסטרליה ביוני.
"From Death to Destiny" יצא לבסוף ב-6 באוגוסט, והיה לאלבום הלהקה שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעדים עד אותו תאריך, ולאלבום בעל המכירות הרבות ביותר בשבוע הראשון לצאתו בחברת התקליטים שלהם; בשבוע הראשון הגיע למקום החמישי במצעד בילבורד 200 ומכר מעל 41,000 עותקים.
בספטמבר השתתפה הלהקה בפסטיבל אפטרשוק השנתי ולאחר מכן ליוותה את סיבוב הופעות של להקת הנו-מטאל קורן ברחבי אמריקה בספטמבר ובאוקטובר.
לאחר סיומו של סיבוב ההופעות עם קורן החלה הלהקה בסיבוב הופעות משלה, "From Death to Destiny", כשאותה מלווים אול דאט רימיינס , סוונדאסט ואימיור .
ב-2014 הופיעה הלהקה בסאונדווייב בפברואר ובאפריל הוציאה גרסת כיסוי לשיר של ניין אינץ' ניילז, "Closer", עבור האלבום "Punk Goes 90s Vol.
במרץ 2014 היה הסינגל המוביל מאלבום הבכורה שלהם, "", לסינגל זהב של איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
הלהקה הופיעה בפסטיבל נוור סיי נוור ב-12 במרץ, בין השאר לצד Bring Me the Horizon.
בהמשך הודיעו על סיבוב הופעות, "Break Down The Walls" שמו, שיתחיל במרץ ויגמר באפריל, כשאותם מלוות הלהקות אוגוסט בורנס רד , וי קיים אז רומאנס, קראון דה אמפייר ובורן אוף אוסיריס.
הלהקה הופיעה בנוסף בדרום אפריקה.
ביולי הוכרזה הלהקה כמועמדת בטקס פרסי המוזיקה הראשון של "אלטרנטיב פרס" (Alternative Press); היא הועמדה לפרס להקת ההופעות החיות הטובה ביותר ולפרס הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר, וכן הופיעה בטקס הפרסים עצמו, עם גרסת כיסוי לשיר של דוראן דוראן, "Hungry Like the Wolf", כשקולות רקע תורם ג'ונתן דייוויס.
ב-15 בדצמבר 2014 הוציאה הלהקה לאור DVD ובו הופעות חיות שלהם ומספר קטעי מאחורי הקלעים, בשם "Live from Brixton and Beyond", מהופעה בבריקסטון אקדמי בלונדון, ומהופעה נוספת מלוס אנג'לס.
בנוסף הופיעו ב-DVD כל הקליפים לשירי הלהקה וסרט קצר בשם "Through Sin and Self-Destruction".
ב-22 בינואר 2015 הודיע הסולן הראשי דני וורסנופ על עזיבתו כדי להתמקד ביצירת מוזיקת רוק עם להקתו החדשה, וי אר הרלוט .
בנוסף הודיע כי למרות עזיבתו תמשיך הלהקה לערוך סיבובי הופעות.
הגיטריסט בן ברוס הודיע שללהקה יצטרף סולן חדש.
במאי 2015 נודע כי דניס סטוף , שהיה בעבר זמר וגיטריסט בלהקה האוקראינית מייק מי פיימס , יהיה הסולן הראשי החדש של הלהקה.
ב-27 במאי יצא הסינגל האשון של הלהקה שבו שר סטוף.
הצטרפותו של סטוף ללהקה הובנה על ידי הציבור, משום שסגנונן של Asking Alexandria ו-Make Me Famous דומה למדי, ושתי הלהקות אף חתומות באותה חברת תקליטים.
הלהקה תכננה להופיע עם סטוף בלונדון ובמנצ'סטר שבבריטניה כממה ימים לאחר מכן, אך בשל סיבוכים במעבר בין המדינות נאלצה לבטל את ההופעות.
Asking Alexandria הופיעה בגרמניה בתחילת יוני, במסגרת הפסטיבלים Rock Am Ring ו-Rock Im Park.
כן הופיעה בפסטיבל Vans Warped Tour, שעבר בין ערי ארצות הברית בקיץ 2015.
בדצמבר 2015 הודיעה הלהקה כי שמו של אלבומה הבא יהיה "The Black".
היא הופיעה לצד Bullet for My Valentine בצפון אמריקה בין 2 בפברואר ל-7 במרץ.
באמצע אוקטובר, הועלתה ההשערה כי הלהקה יישבה את המחלוקות עם הסולן המוביל המקורי דני וורסנופ, ושמאמץ שיתופי יבוצע לאחר שהוצגו כמה תמונות של וורסנופ וברוס באולפן יחדיו.
כעבור יומיים התגלה כי וורסנופ חזר למעשה ללהקה כחבר רשמי, לאחר עזיבתו של דניס סטוף.
בן ברוס הסביר כי לאחר תקופה ארוכה של חוסר תקשורת עם הלהקה, אמר סטוף, "Asking Alexandria אינה קיימת אלא אם כן אני מקבל את מה שמגיע לי".
כאשר הלהקה הופיעה שוב בפעם הראשונה עם וורסנופ לאחר עזיבתו של סטוף, רשימת השירים ששרו לא כללה את אף שיר מהאלבום האחרון שלהם, The Black, ובמקום זאת כללה שירים שאיתם לא הופיעו במשך שנים.
הופעה זאת הייתה במסגרת סיבוב ההופעות Ten Years in the Black Tour של חברת ההקלטות סומריאן שבה חתומה הלהקה.
בסיבוב ההופעות הופיעו, מלבד Asking Alexandria, הלהקות וייל אוף מאיה , בורן אוף אוסיריס, איי סי סטארס , אפון אה בורנינג באדי , אפטר דה בוריאל ובאד אומנס.
ככל שחלף הזמן, מידע נוסף על עזיבתו של סטוף החל להתפרסם.
כך למשל התברר שסטוף עשה ליפ-סינק לשירים ישנים של הלהקה במהלך הופעות; עורכי הדין של וורסנופ התריעו בפניו על כך, וביקשו ממנו לחדול מכך.
כשנשאל על תקופתו של סטוף כמחליפו, השיב וורסנופ כי "'להחליף' זאת מילה חזקה, הוא רק שמר על המושב שלי חם.
בכנות, אני לא מכיר את הילד ולכן אין לי דעה עליו כאדם ..." סטוף טוען כי עזיבתו נבעה הלחץ האישי שנגרם על ידי התסיסה בארץ מולדתו אוקראינה.
הלהקה הוציאה לאור את הקלטות האולפן הראשונות שלה בהרכב החדש-ישן ב-21 בספטמבר 2017, כשפורסם הסינגל "Into the Fire" מאלבומם החדש.
הלהקה הוציאה את הסינגל השני מהאלבום, "Where Did It Go?", ב-25 באוקטובר 2017. ב-15 בדצמבר 2017 הוציאה הלהקה לאור את אלבומה החמישי, ששמו כשם הלהקה, Asking Alexandria.
האלבום סימל שינוי סגנוני משמעותי מהעבודה מושפעת-המטאלקור המוקדמת של הלהקה, ושילב השפעות ממגוון רחב של ז'אנרים, כולל "רוק אצטדיונים".
סגנונה המוזיקלי של הלהקה מתואר לרוב כמטאלקור, אך תויגה גם כמוזיקת פוסט-הארדקור, סקרימו, הארד רוק והבי מטאל.
בנוסף, השירים שהוציאה הלהקה בראשית דרכה תוארו גם כאלקטרוניקור .
שני אלבומיהם הראשונים שיצאו בחברת התקליטים סומריאן, Stand Up and Scream משנת 2009 ו-Reckless & Relentless משנת 2011, נחשבים בדרך כלל לאלבומי מטאלקור, בעוד אלבומם הבא, From Death to Destiny משנת 2013, מושפע מהרכבים כבדים של רוק ורוק, תוך שמירה על צליל המטלאקור המובחן והייחודי של הלהקה בחלק מהרצועות.
הגיטריסט בן ברוס הצהיר כי הם לא אוהבים לכתוב מוזיקה זהה בסגנונה במעבר מאלבום לאלבום, ולכן הסגנון המוזיקלי שלהם השתנה עם הזמן.
בן ברוס הביע את ההרגשה שהסגנון הלירי של הלהקה, לפני Reckless and Relentless, היה בלתי בוגר.
לדברי ברוס, הלהקה רצתה לעבור הלאה מלצעוק מילים כמו "fuck" ו"you stupid fucking whore" לסגנון בוגר יותר, עם יותר משמעות.
הוא טען כי From Death to Destiny הוא אלבומם הבוגר ביותר מבחינה לירית, כבר אינו עוסק בנושאים כמו סמים ונשים, ובעל משמעות הרבה יותר משיריהם הישנים.
דני וורסנופ טען ששירי הלהקה אף פעם לא נכתבים לפני הכניסה לאולפן, ותמיד מאולתרים במהלך ההקלטה של אלבום חדש.
אַסְקֶלָה (מלטינית Ascella - בית השחי) או ζ בקשת, הוא כוכב כפול שנמצא במרחק של כ-88 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים קשת.
עם בהירות נראית כוללת מדרגה 2.59 זהו הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצה.
אסקלה מורכב מזוג כוכבים המקיפים זה את זה בזמן הקפה של 21 שנים במרחק זוויתי סביב חצי שניית קשת ואקסצנטריות של 0.21, כך שהמרחק ביניהם נע בין 10.5 יחידות אסטרונומיות ו-16 יחידות אסטרונומיות.
במרחק זוויתי של כ-75 שניות קשת מהזוג נמצא כוכב עמום נוסף עם בהירות מדרגה 10.6 שלפעמים מסומן אסקלה C.
אם הכוכב קשור כבידתית לבני הזוג ונמצא באותו המרחק כמוהם, אז מדובר ככל הנראה בכוכב הסדרה הראשית מסוג K7 שמקיף את הזוג במרחק של לפחות 2,000 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות 40,000 שנים, אך ככל הנראה הוא אינו קשור אליהם ורק במקרה נמצא על אותו קו ראייה.
אסקלה B הוא הכוכב העמום מבין השניים עם בהירות מדרגה 3.48. זהו תת-ענק לבן מסוג ספקטרלי A4 IV, מסתו מוערכת בפחות מ-2 מסות שמש, אך רדיוסו דומה לרדיוס של אסקלה A, כ-2.5 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו כ-8,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 25 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה וקרוב לפי 30 בצירוף הקרינה העל-סגולה.
אסקר היא עיר במחוז אקשהוס שבנורווגיה, הממוקמת 30 ק"מ דרום-מערבית לאוסלו.
באסקר מתגוררים, נכון ל-2019, 61,523 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-11 הכי גדולה בנורווגיה לפי אוכלוסייה.
שטחה של העיר הוא 101 קילומטרים רבועים.
אסקר הוקמה בשנת 1838 על ידי נוצרים לותרנים קונסרבטיביים.
ב-1879 נבנתה באסקר כנסיית אסקר הנאו-גותית, והיא מהווה מקור תיירות מרכזי באקשהוס.
הסניף הראשון של איקאה מחוץ לגבולות שוודיה הוקם באסקר בשנת 1963.
מורטן הארקט, סולן להקת a-ha
ג'ונס אדן, DJ ומפיק מוזיקלי
אסקימוסים בגליל הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה קומית משנת 2007 בבימויו של יונתן פז לפי תסריט של יהושע סובול המבוסס על סיפור של יונתן פז.
העלילה היא על סופו של קיבוץ ותיק ומבודד במרומי הגליל, שנקלע לחובות כבדים, הוכרז כפושט רגל וננטש על ידי חבריו בין לילה.
12 קשישים חברי הקיבוץ ננטשים לגורלם לבדם בבית האבות בקיבוץ כמו אסקימוסים קשישים הננטשים למות.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, ובפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול.
הוא היה מועמד לפרס אופיר אך לא זכה.
12 קשישים הנמצאים ביחד בבית אבות בקיבוץ בגליל, קמים בבוקר אחד ונוכחים לדעת שאין חשמל, אין מים, אין אוכל ואין עיתונים.
הם מסתכלים החוצה ורואים שהקיבוץ נטוש.
חברי הקיבוץ נקלעו לחובות של עשרות מיליוני שקלים ונטשו את המקום עם רכושם מפחד המעקלים.
במקום נשאר רק פועל סיני אחד.
הם מתרחצים במים שנותרו בברכת השחייה.
ברקה (אילן תורן) ויוסקה (גבי עמרני) מגיעים בקלנועית למטבח ומרוקנים אותו מן המזון שנשאר בו.
פייבל (שמואל שילה) מוצא פרה שנשכחה, חולב אותה ומביא את החלב לקשישים.
הם מוצאים את מקום הבאר הישנה, פותחים את השיבר ומים מתחילים להגיע לבית האבות.
רזניק החשמלאי (הוגו ירדן) מצליח להפעיל את הגנרטור ולספק חשמל.
לקיבוץ מגיע הליקופטר ומתוכו יורדים יזם הנדל"ן שפילמן (דביר בנדק) מזכירתו לימור (עדי גילת) והבנקאי אזולאי (עופר זוהר).
שפילמן מבקש לקנות את הקיבוץ מהבנק, בעל הנכס, להרוס אותו ולבנות על השטח כפר נופש עם צימרים, ספא וקזינו.
הוא בטוח שאין אנשים במקום אבל להפתעתו הוא נפגש עם קבוצת הקשישים.
בתחילה הוא זועם על אזולאי, ורוצה להסתלק, אך מזכירתו הערמומית לימור (עדי גילת) מציעה לו "קומבינה" - הם יעבירו את הקשישים לבית אבות מחוץ לקיבוץ וידאגו לכל מחסורם לכל ימי חייהם, ואת ההוצאות הם יקזזו ממחיר הנכס.
לבנקאי אין ברירה והוא מסכים לתנאים אבל הקשישים ובראשם יולק (שמעון ישראלי) מתנגדים ואומרים שלא יזוזו משם.
פייגה (חנה רוט) אשתו של יולק מארגנת שיחת חברים כמו שנהגו בקיבוץ ומבקשת הצבעה אם לקבל את הצעת שפילמן או לא.
מונדק (מוסקו אלקלעי) הסובל מדמנציה קלה, מטפס על מגדל הסילו לחרדתם של הקשישים, עד שברקה ויוסקה מצליחים לטפס ולהוריד אותו משם.
יוסקה הוא האקטיביסט בין הקשישים ורוצה לפעול בכוח.
הוא חושף בפני חבריו את סליק הנשק הישן שבקיבוץ.
מסתבר שרוב כלי הנשק בסליק אינם תקינים, אך יוסקה מוצא שם בראונינג 0.3 תקין ומרכיב אותו בתוך עמדה ליד שער הקיבוץ.
ביחד עם רזניק הוא מכין מטען נפץ מחוץ לשער, המחובר בכבל להפעלה מן העמדה.
ניישקה (לאה שלנגר) נזכרת במאהב העבר העשיר שלה, הנמצא כיום בשווייץ.
היא מתקשרת אליו ומבקשת עזרה אבל מסתבר לה שהוא סובל מאלצהיימר.
בלילה האחרון כולם צופים בסרטים שצילם יולק מחיי הקיבוץ ומזהים את עצמם.
יולק המדוכא מת מצער בעת ההקרנה.
למחרת מגיעה שיירת בולדוזרים כדי להרוס את הקיבוץ.
יוסקה פותח לעברם באש מהמקלע ומפעיל את מטען הנפץ אך לבסוף מצליחים הבולדוזרים להיכנס לקיבוץ, והקשישים הובסו.
הקשישים המובסים עוזבים את הקיבוץ במיניבוס שנוסע לאורך שיירת הבולדוזורים הנכנסים לקבוץ כדי להתחיל את ההריסה, והם שרים זמר נוגה.
שחקןתפקיד גבי עמרני יוסקה שמעון ישראלי יולק מוסקו אלקלעי מונדק חנה רוט פייגה לאה שלנגר ניישקה אילן תורן ברקה הוגו ירדן רזניק שמואל שילה פייבל לבנה פינקלשטיין ימירל'ה רות סגל צ'שה ז'רמן אוניקובסקי דורקה דינה דורון פאני דביר בנדק שפילמן עדי גילת לימור
אסקלפיגנייה הייתה פילוסופית ומיסטיקנית אתונאית.
אסקלפיגנייה למדה ולימדה, לצד אחיה הייריוס , בבית הספר הנאופלאטוני באתונה.
בית הספר התמודד עם בית הספר המדעי יותר באלכסנדריה.
כמו נאופלאטוניסטים אחרים באותה תקופה, היא למדה בעיקר את אריסטו ואפלטון, אך גם את הפילוסופיה של אביה, פלוטרכוס מאתונה.
היא חיה בהקשר היסטורי של סערה בגלל הקונפליקט בין המטאפיזיקה הנאופלאטונית, שנלמדה באקדמיה של פלוטרכוס, לבין הנצרות, שכבר צברה פופולריות באותה עת.
הפילוסופיה של פלוטרכוס פעלה לאיחוד תורתם של אריסטו ואפלטון, ובכך הפגישה את הרעיונות הפגניים המנוגדים של תאורגיה ומיסטיקה (מאגיה), שלמד מאביו, נסטוריוס, ואז העביר את הידע הזה אל אסקלפיגנייה.
לאחר מותו של פלוטרכוס, היא ירשה את בית הספר.
בהיותה פילוסופית מוערכת בבית הספר באתונה, אסקלפיגנייה המשיכה ולימדה את פרוקלוס, שהפך לתלמידה הידוע ביותר.
היא לימדה אותו, לא רק את הפילוסופיות של אריסטו ואפלטון, אלא כללה בהוראתה גם תורות שאביה העביר אך ורק לה לפני פטירתו, באומנויות התאורגיה והמיסטיקה הפגנית.
בהיותה המומחית בתאורגיה, אסקלפיגנייה לימדה מתוך גישה מטאפיזית.
היא האמינה בכך שיש חמישה תחומי מציאות: ה"אחד", טבע, חומר, נפש, ואינטליגנציה.
כמו אביה, היא האמינה שכל נפש מחזיקה חלק אלוהי בתוך עצמה, וכי איחוד עם ה"אחד", בשילוב עם מאגיה, מחשבה פגנית על האלוהויות ומדיטציה, עשויים לגרום לאושר אמיתי לאדם, כדרך שהוא יכול לשלוט בגורלו שלו.
הוראתה לפרוקולוס על תאורגיה, הועילה לו מאוד משום שהוא המשיך לחשוב ולפתח רעיונות משלו, עד כדי כך, שלדברי מרינוס משכם, פרוקלוס היה מסוגל לעסוק בתאורגיה באופן כזה שהיא ריפאה את בת חברו, באמצעות התערבותו של אל הרפואה אסקלפיוס.
אסקלפיגנייה המשיכה ללמד באקדמיה לאחר שפרוקלוס המשיך לשכלל את מחשבותיו ותרגוליו התאורגיים.
ההישגים הידועים ביותר שלה היו באומנויות ותרגול טקסים במיסטיקה הכלדית של תאורוגיה, כמו גם מחשבה יוצאת דופן בפילוסופיה האפלטונית.
היא העבירה הרבה מתורתם של אריסטו ואפלטון לתלמידים רבים.
ההערצה כלפיה בפילוסופיה, כמו גם היותה מורה אישה חריפה, רק מוסיפים לערך ולחשיבות של מי שהייתה בעולם היווני.
היא תרמה רבות להתפתחות המטאפיזיקה הנאופלאטונית ועבדה לצד פילוסופים גדולים רבים, כולל אחיה הייריוס.
התקדמויותיה השפיעו על המחשבה העתידית על פרקטיקות התאורגיה, כמו גם על האומנויות והמאגיה של המיסטיקניות הכלדית.
נאמר שהיא מתה בשנת 485 לספירה.
אֲסַקָּר אוּזַקְבֵיוֹלִי מֵמִּין (בקזחית: Асқар Ұзақбайұлы Мамин; נולד ב-23 באוקטובר 1965) הוא מדינאי ופוליטיקאי קזחי אשר כיהן משנת 2019 עד ינואר 2022 בתור ראש ממשלת קזחסטן.
בצעירותו עבר מטסלוניגרד אל מוסקבה, בירת ברית המועצות כדי ללמוד תואר בכלכלה והנדסה אזרחית.
עם התפרקות ברית המועצות החל בקריירה מדינית והפך בשנת 2006 לראש עיריית אסטנה, בכך הפך מקורב אל נורסולטן נזרבייב, נשיא קזחסטן.
ב-8 בספטמבר 2016 מונה בידי הנשיא לראש הממשלה החלופי של קזחסטן ולאחד ממנהלי החברה הלאומית לתיירות בקזחסטן.
ב-21 בפברואר 2019 פוטר מתפקידו ראש הממשלה בקיטז'ן סגינטייב ועל כן הפך ממין לראש ממשלת קזחסטן.
זמן מה לתוך שלטונו וירד נורסולטן ממעמד הנשיאות, על כן הוחלף בידי קאסים-ג'ומארט טוקאייב.
ממין דוגל במדיניות של הכלה דתית ובמהלך הפסחא שלח ברכות למיעוטים הנוצרים בארצו.
בזמן מגפה הקורונה בקזחסטן הנשיא הכריז על מצב חירום לאומי ובספטמבר נרשמה צניחה בכמות המאובחנים.
בינואר 2022 פרצו במדינה מהומות המוניות על רקע עליית מחירי הדלק במדינה ואסקר הודיע על התפטרותו.
אסקליבדה (בספרדית: Escalivada), המתועתק לפעמים בצרפתית כ"escalibade" ובספרדית כ-escalibada, הוא מאכל מסורתי מרוסיון, קטלוניה, ולנסיה, מורסיה ואראגון, של ירקות מעושנים בגריל.
אסקליבדה מורכב בדרך כלל מחציל קלוי ופלפלים עם שמן זית ולפעמים בצל, עגבנייה, שום טחון ומלח.
השם בא מהפועל הקטלאני escalivar, "לבשל באפר", המתייחס להכנה המסורתית של המנה בגחלים של מדורת עצים.
ניתן לצלות את המנה בחוץ על שּבכה (רשת) עד שהיא חרוכה ורכה או לבשל אותה בשלמותה ישירות על גחלים לוחשים ולאחר מכן לקלף.
בתוך הבית, החציל יכול להיות חרוך באמצעות מבער גז ואת שאר הירקות ניתן לצלות.
כרליש לבשרים על האש או דגים כגון טונה, עם אנשובי או זיתים בסלט, או כתוספת לקוקה (לחם שטוח קטלוני, דומה מעט לפיצה).
אסקלפוס (ביוונית עתיקה: Ἀσκάλαφος) במיתולוגיה היוונית בנם של אכרון והנימפה אורפנה או גורגירה.
הוא היה שומר המטע של האדס – אל השאול, העושר ומעמקי האדמה.
לפי אפולודרוס, אסקלפוס היה בנם של אל הנהר אכרון והנימפה גורגירה.
לאחר שהאדס התאהב בפרספונה וחטף אותה לעולם התחתון, זאוס ציווה עליו שיחזיר אותה חזרה לאמה, דמטר.
האדס, רימה את פרספונה ושכנע אותה לאכול גרעין רימון.
אסקלפוס היה עד לכך והעיד נגדה לפני האלים.
משום שאכלה אוכל מהשאול, פרספונה נאלצה להישאר עם האדס בממלכתו שליש מהשנה.
דמטר זעמה על אסקלפוס, וכלאה אותו מתחת לסלע כבד בעולם התחתון.
כאשר הרקלס ביקר בעולם המתים במהלך המשימות שלו, הוא הזיז את הסלע ושחרר את אסקלפוס מכלאו.
אך לאחר מכן, דמטר הפכה את אסקלפוס לינשוף.
בספרו מטמורפוזות, אובידיוס סיפר שיופיטר הרשה לפרוסרפינה (מקבילתה הרומית של פרספונה) לעזוב את השאול ולשוב לאמה, קרס, אך רק כל עוד לא אכלה שום דבר מהשאול.
למרות זאת, פרוסרפינה אכלה שבעה גרעיני רימון מאחד הגנים, והעד היחיד לכך היה אסקלפוס- בנם של אכרון והנימפה אורפינה.
הוא סיפר על כך לאלים ומנע ממנה לחזור לאמה.
בנקמה על כך שגנב ממנה את חירותה, פרוסרפינה התיזה עליו ממי נהר הפלגתון והפכה אותו לינשוף צווחן.
נאמר שינשופים צווחנים הם ציפורים מקוללות שמראהן מבשר שאסון מתקרב, והם מביאים צער לבני תמותה.
אסתטיקה היא ענף של הפילוסופיה העוסק, בין היתר, בשאלות היופי ואפיונו.
האסתטיקה בוחנת בין היתר מהו יופי, מהו תפקידו של היופי ביצירת האמנות, את הדרכים ליצירת יופי ועוד.
תחום פילוסופי זה הפך לדיסציפלינה מוגדרת באקדמיה רק במאה ה-19, אך ניתן למצוא דיונים על האסתטיקה כבר בעת העתיקה בכתביו של אפלטון.
המונח "אסתטי" הוא לכאורה פשוט, אך הוא טומן בחובו "פחים" לא מעטים, במיוחד בעידן העכשווי, שבו נפרצו מספר גבולות: לאחר עלייתו של הפרט לכותרות, היופי נתפש כחוויה אישית; בכך אובד כמעט הסיכוי להגדיר את היופי כדבר אוניברסלי.
דוגמה נוספת לשינוי בתפישת האסתטי מתרחשת בשדה האמנות, המכילה בזמננו – באופן פרדוקסלי במקצת – גם את המונח מכוער כאחד הגורמים לכך שיצירת אמנות תהיה יפה.
השימוש במונח "אסתטיקה" בשפה האנגלית החל בתחילת המאה ה-19 והחליף מושגים כגון "קריטריונים לטעם" או "שיפוט הטעם" שמקורם באסכולה הפילוסופית האמפיריציסטית.
נהוג להבחין בין תחום האסתטיקה לבין תחום "התאוריה של האמנות", או גלגולו במחקר תולדות האמנות, בכך שהאסתטיקה דנה ביופי של היצירה האמנותית, במנותק מן המציאות החברתית הסובבת אותה.
יתר על כן, עיסוקו של האסתטיקן מנתק את היצירה האמנותית משלבי יצירתה עצמה ודן בה, ובאופן הקליטה שלה על ידי האדם, כאילו הייתה אובייקט טהור ונטול הקשרים.
אולם, השקפות אחרות, אשר מקשרות בין האסתטיקה אל האתיקה שבפילוסופיה של המוסר יחלקו על גישה טהרנית זו.
במקביל להתפתחותה של הפילוסופיה האסתטית ושל תחום תולדות האמנות, החל מן המאה ה-18, התפתח גם תחום ההרמנויטיקה כמדע הפרשנות.
תחום זה מנסה לעמוד על היחסים השונים שבין היוצר, הקהל והיצירה.
אסתטיקה היא דיצפלינה פילוסופית הקרובה לפילוסופיה של האומנות וליסודות הפילוסופיים של היופי וקשורה לחקר החושים.
התכונה הבסיסית בה היא היפה.
האסתטי הוא כל דבר הנתפס על ידי החושים באופן רחב.
החוויה האסתטית היא עונג או הנאה הנגרמים מעצם ההתבוננות ביצירת אמנות או בטבע.
הנאה זו היא חסרת חפץ-עניין (אינטרס), הנאה מעצם ההתבוננות בדבר וספיגת המרכיבים הצורניים שלו, וזאת מבלי לפרוק את החפץ, הדבר לפונקציה ולתפקיד שלו.
לפי באומגרטן (1750) אסתטיקה הוא מדע ההכרה החושית המאופיינת על ידי מנגנון קוגניטיבי לו הוא קרא Ars combinationis (רומית: האומנות המאחדת, או הכושר המאחד, בניגוד לכושר המפריד של המדע – האנליזה) שתפקידו לתרגם באופן אינטואיטיבי מכלול חושי מורכב לכדי דימוי אחיד ופשוט.
בתהליך האסתטי הזה מתקבל דימוי אחיד ופשוט, מעין שלמות פשוטה, הנתפסת באופן אינטואיטיבי בחושינו – ואנו מרגישים אותה (ולא חושבים אותה).
אסתטיקה גם מעלה את השאלה, האם היפה או הטעם הוא דבר סובייקטיבי, תלוי נושא, או שמא אובייקטיבי, תלוי מושא.
יש הטוענים שהחוויה האסתטית מקורה בתודעה של הפרט החווה אותה – אנו חווים אותה דרך עינינו ולכן זו חוויה של האדם הפרטי.
מאידך, יש הטוענים כי החוויה האסתטית מקורה באובייקט עצמו, הוא בעל המאפיינים האסתטיים שבהם הפרט יכול להבחין.
אסתטיקנים רבים ראו את הצורך במתן הגדרה של האמנויות השונות ובחלוקתן בהתאם לאופיים השונה של כל מדיום ומדיום.
ביוון העתיקה, למשל, הייתה נהוגה חלוקה בין אמנויות מחקות, בעלות אופי מימטי, לבין אמנויות המשמרות אובייקטים, כגון שימור הגוף בגימנסיון ואמנויות היוצרות אובייקטים.
בתקופת ימי הביניים הייתה נהוגה חלוקה בין "שבע האמנויות החופשיות" הכוללות אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, לוגיקה, רטוריקה ודקדוק, לבין "אמנויות מכניות" כגון חקלאות ונפחות, לצד ציור ופיסול.
בתרבות המודרנית, החלוקה הבסיסית היא בין אמנות הבמה, הכוללת מדיה כגון ריקוד, מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע וכדומה, אשר עיסוקם המרכזי הוא מושג הזמן, לבין האמנות החזותית הכוללת מדיה כגון ציור, פיסול, אדריכלות, צילום, העוסקים יותר בבירור מושגי החלל והשטח, לבין ספרות.
רוחה של חלוקה זו היא כי בכל תחום ישנם עקרונות אסתטיים המיוחדים לו ויש לשפוט אותו בהתאם לחוקי המדיום שבו נוצר.
כבר אריסטו טען כי לכל חוש מוגדר תחום פעילות משלו.
תפיסה זו עתידה הייתה להשפיע על תפיסת כל סוגה אמנותית כייחודית ונבדלת במטרות האמנותיות שלה.
את אחד הביטויים המובהקים ביותר של גישה זו ייצג לסינג, אשר ראה סכנה בטשטוש שבין תחומי האמנויות השונים כגון שילוב סיפורי של "שתי נקודות זמן נפרדות בהכרח בתמונה אחת ויחידה" בציור או לחלופין יצירתה של שירה "תיאורית".
ניתן לחלק את התאוריות האסתטיות השונות לכמה גישות מרכזיות:
גישה פורמליסטית – הרואה בצורה האסתטית או בקומפוזיציה של היצירה את מהותה.
גישה קוגניטיבית – המייחסת לאמנות יכולת להאיר את המציאות על ידי חיקוי וייצוג.
גישה אמוטיבית – המדגישה את יכולתה של היצירה לעורר רגשות אצל הצופה.
גישה שיפוטית – הרואה ביצירה יופי חד פעמי אשר מבדיל עצמו מן הטבע.
גישה חברתית – המדגישה את הקשר שבין האמנות לבין החברה.
הפילוסופיה היוונית הייתה התרבות הראשונה אשר העמידה תורות אסתטיות קוהרנטיות.
התרבות היוונית בכללותה התייחסה אל יצירת האמנות כאל מקור הנאה.
מושג זה כלל, לצד הנאה הדוניסטית, גם הנאה אסתטית טהורה.
הפילוסוף הרקליטוס, לדוגמה, ראה את העולם כנמצא במצב של שינוי מתמיד.
את מושג ה"הרמוניה", אותו שאל מפיתגורס, הוא תפש כביטוי לסתירה פנימית תמידית – "האחד יתלכד תוך מחלוקת עם עצמו".
למרות גישות אסתטיות שונות מן הפילוסופיה הקדם-סוקרטית, היו אלו הוגיה הגדולים של הפילוסופיה היוונית – אפלטון ואריסטו, אשר ניסחו תאוריה אסתטית שלמה.
אפלטון, הפילוסוף בן המאה ה-4 לפנה"ס, תפס את האמנות כ"חיקוי" למציאות.
לפיכך גרס כי האמנות היא שקר מזיק.
הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של המציאות.
בעיני אפלטון, האובייקטים המוחשיים בעולמנו, כלומר האובייקטים המוגדרים בזמן ובמקום ונתפסים על ידי החושים, מהווים חיקויים של המציאות היציבה ביותר: עולם האידיאות האפלטוני.
לפי תורת האידאות, האובייקטים היציבים הם ה"אידיאות".
הם מגדירים מושגים קבועים ונצחיים בעולם.
לעומת זאת, אובייקטים פרטיים הממומשים ב"מציאות" שלנו, נתונים בהשתנות מתמדת, באים וחולפים מן הקיום.
אנו מבינים את האובייקטים הפרטיים משום שהם "נוטלים חלק" באידיאות, הם מחקים אותן.
העצם הלבן מחקה את האידיאה של הלבן, והאובייקט המרובע מחקה את אידאת המרובע.
כך, האמן מחקה חיקויים, והוא רחוק מן המציאות האמיתית מרחק כפול.
לעומת בעל המקצוע המחקה את האידיאות בכך שהוא בונה שולחן או בונה בניין, ובכך הוא מבצע פעולת חיקוי מדרגה ראשונה, הרי כי האמן המצייר ספינה או מתאר תיאור ספרותי של קרב לא רק שמחקה את החיקויים מדרגה ראשונה, אלא גם חסר כל ידיעה בדבר האופן שבו יש לחקות את האידיאות.
ה"מימזיס", כלומר החיקוי, הוא שם משותף לקבוצת הפעילויות שהיינו מגדירים אותן "אמנויות יפות", ולכן הוא חיקוי מדרגה שנייה.
הצופה המתנהל בעולם האידאות, כבול בחושיו וברגשותיו אל העולם.
כדי לגלות את הממשות, מגלה לנו "משל המערה של אפלטון", עלינו לעבור מראיית התופעות לראיית המהויות.
לפיכך האמנות המשמשת כסיפוק עצמי לחושינו מהווה מכשול לכך.
יצירות שקריות הן יצירות אשר משקרות בנוגע לעניינים כבדי-משקל ומשחיתות את הנוער.
לעומת אפלטון, הציג אריסטו, בן המאה ה-4 לפנה"ס, גישה אוהדת יותר כלפי האמנות.
אריסטו דחה את תורת הצורות של אפלטון, וראה בקיום העולם החומרי הקיום הממשי היחיד, והדרך להבין את המציאות היא באמצעות התנסות אמפירית.
כל דבר בעולם קיים מתוקף ארבעה גורמים – הגורם החומרי (הדבר שממנו הוא עשוי), הגורם הצורני (הצורה בה הוא עשוי), הגורם הסיבתי (מה שהביא אותו לידי קיום) והגורם התכליתי (המטרה לשמה הוא קיים).
בחיבור "פואטיקה", מציג אריסטו את הטרגדיה כמאפשרת לצופה גילום של ה"קתרזיס", כלומר פורקן רגשי והיטהרות מפחדים, שנאות ועודפי רגשות אי-רציונליים, ולכן היא מאפשרת לצופה להישאר רציונלי באמצעות התחברות לרגשותיו.
אריסטו קובע כי להיות אמן "טוב ומיומן" פירושו לבצע את "תפקידו הייחודי".
לדעת אריסטו, אמנות היא "כושר היצירה מתוך שיקול דעת" או "כושר היצירה מתוך שיקול דעת אמיתי".
אריסטו גרס כי "צורות היופי העיקריות הן סדר, סימטריה ומוגדרות, הבאים לידי ביטוי במיוחד במדעי המתמטיקה" (אריסטו, מטאפיזיקה).
לפי אריסטו, תפישת היופי שמורה לכשרים התבוניים של השכל, האמורים להבדיל את האדם מן הבהמה.
לדעתו, בעלי-חיים "אינם מסוגלים לחוש" הנאות מ"הרמוניה ויופי" .
פלוטינוס, מן הפילוסופים הנאו-אפלטונים, אשר חי במאה ה-3 לספירה, הציג את האמנות כמייצגת את היופי המושלם, ככלי להגיע אל המימד האלוהי.
גישתו כי "במתן הצורה המושלמת לאבן הגולמית מקרב אותה האמן אל המקור האידיאלי", שוללת על כן ניסיונות של הכפפת היצירה לסדר מסוים, כמו בעזרת פרופורציה וסימטריה, כיוון שערכה של היצירה טמון בסמליותה.
הפילוסופיה האסתטית של ימי הביניים המשיכה בדרכם של אפלטון ואריסטו תוך הכנסת הדיון למסגרת תאולוגית נוצרית.
אוגוסטינוס, בן המאה ה-4, ראה את היופי בערכים אריסטוטאלים כגון סדר, פרופורציה וסימטריה.
אולם, בה בעת הוא מטיל על המאמין את האחריות ליצירתה של "התכוונות משתנה", אל מול האל הנצחי.
על האדם מוטל לפרש ולבחור בין משמעויות שונות ובין מישורי הבנה שונים.
בספרו "עיר האלוהים" מצטט אוגוסטינוס את ורגיליוס ומסביר את הדיאלקטיקה הלשונית שבין טוב ורע – "אז יעלוז ויפחד, ישמח ויסבול" ו"שמחות רעות של הלב"."עיר האלוהים" עומדת כאנטיתזה אל מול "עיר האדם" ותושביה השכילו לוותר על העונג הארצי.
תפיסת העולם של אוגוסטינוס, המניחה את קיומו של סדר אלוהי, חוזרת אל התפיסה האפלטונית ומניחה את קיומו של "הווה" תמידי.
החל מן המאה ה-12, התפתחה באירופה פילוסופיה אסכטולוגית שמנסחיה הראשונים היו פייר אבלר וג'ילבר דה לה פורה (Gilbert de la Porrée).
גישה זו הגיע לשיאה במאה ה-13, עם יצירתה של ה-"Summa Theologiae" על ידי תומאס אקווינס.
אקווינס ראה את האדם כבעל יכולת קוגניטיבית להבין אמת.
בייחוד בענייני אמונה, סבר אקווינס, כי האדם יוכל להבין זאת אף ללא עזרת "התערבות האלוהית".
גישה אפיסטמולוגית זו, ברוחו של אריסטו, חושפת בתוכה גם יסודות אמפיריציסטיים או "סובייקטיביים" על ידי מתן לגיטימציה לאופן קליטת התופעות על ידי האדם – "היפה הוא מה שהשגתו כשהיא לעצמה גורמת הנאה".
האסכטולוגיה של התקופה מבטאת שאיפה לבהירות, אשר יצרה מחשבה פורמליסטית.
השלמות ביצירה מתגלמת במימד כפול של שלמות.
היחידות מהן מורכבת היצירה, הנקראים "הומולוגיים", מהווים כל אחד יחידה עצמאית ושלמה אך גם פרט ממערך שלם והרמוני.
בספרו "סתיו ימי הביניים" (1919) מציג יוהאן הויזינחה את האסתטיקה של ימי הביניים המאוחרים כאסתטיקה גדושה המרבה בשימוש בסמלים ובתיאור ריאליסטי וגדוש פרטים.
תיאורים אלו, ברוח הניאופלטוניזם, שיקפו את האלוהות או את האור האלוהי, תוך הדגשה של מעשה החיקוי כבעלת "עודף משמעות", עד כדי ניתוק מן הממד הריאליסטי המתואר.
"כוחה של ההרמוניה", מצטט הויזינחה את פייר ד'איי, "מגיע עד כדי כך שהוא מרחיק את הנפש משאר תשוקות ומדאגות, לא כי אף מעצמה".
תרבות הרנסאנס הציגה לא רק את חזרה למורשת העבר הקלאסי, אלא גם את ההתעניינות באדם ובמקומו בעולם.
יחס דו ערכי זה, אשר גולם ב"הומניזם" הפך את התאוריות האסתטיות מן התקופה למורכבות ולבעלות מתח פנימי.
לאונה בטיסטה אלברטי, האדריכל והצייר הפלורנטיני, בן המאה ה-15, כמו הוגים קודמים, הציג את האמנות כחיקוי של הטבע.
אולם הוא טען כי בנוסף לייצוג ה"נכון" של הטבע, על התיאור האמנותי לייצג גם את "היפה" ולחשוף את הטבע עצמו הטמון ביצירה.
הדרך לחשיפה זו מבוססת על מסורת העשייה הציורית ועל הקשר של האמן עם הטבע עצמו.
"הטבע הוא הנותן לנו את המידות", כותב אלברטי ב"על הציור".
"ומאחר שתועלת רבה צומחת מהכרתן, יקדישו נא הציירים השקדנים מאמצים ללימודן מן הטבע, וישקיעו-נא עיון ועמל כדי לשמר בזיכרונם את הידע ששאבו ממנו.
...אחר-כך יש לדאוג, שכל איבר יהיה נאמן לייעודו ולתפקודו.".
על פי אלברטי, הדרך להגיע אל התיאור הנאמן של הטבע היא בעזרת שיטה מתודית ויסודית.
אלברטי טען כי לצד הידע התאורטי של האמן, עליו גם להתמקד בשיטת ההתבוננות בטבע, כדי לייצר "דומות" אליו.
השיטה להתבוננות בטבע על פי אלברטי היא שיטת הפרספקטיבה ו"חתך הזהב" (הפרופורציה), אשר היוו את שני החידושים הבולטים של אמנות הרנסאנס.
בספר על הפיסול כותב אלברטי כי מטרתו של האמן היא "למדוד ולהעלות על הכתב לא רק את היופי המצוי בגוף זה או אחר, אלה גם, במידת האפשר, את היופי המושלם שחילק הטבע, בשיעורים מדודים, בין גופים שונים".
לפיכך ההתבוננות ותיאור היחס והמידות שבטבע הוא גם הדרך להגיע אל יופיו האמיתי של הטבע.
ניסיון להגיע לשיטה בעלת איכויות מדעיות עמדה גם בבסיס הגותו של הפילוסוף ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, אשר שאף לאחד את כל הדוקטרינות הפילוסופיות והתאולוגיות למסגרת אחת אשר מעמידה את האדם במרכז העולם.
אם יצירתו של אלברטי הציגה את האמן כבעל תפקיד של חוקר של העולם האידיאלי, אזי הפילוסופיה הנאו-אפלטונית הרנסאנסית, אשר התפתחה באיטליה בתקופה זו, הציגה חזרה ברורה אל האידאות, הפעם במסגרת של הדת הנוצרית.
השתקפות תורת האידאות ניכרת היטב ביצירות כגון "הקומדיה האלוהית" של דנטה, בה המשורר, בליוויו של המשורר הרומי ורגיליוס או דמות אהובתו האידיאלית ביאטריצ'ה, עובר בין מעגלים שונים בין הגהנום לגן העדן.
גם בתקרת ה"הקפלה הסיסטינית" שצייר מיכלאנג'לו, ניתן למצוא את השפעותיה של תורה זו במעבר מתיאורים "חומריים", כגון תיאור המבול, לתיאור ה"רוחני" ביותר – תיאור בריאת העולם.
בספרו "ויכוח על האהבה" (1503) ניסח הפילוסוף היהודי יהודה אברבנאל (Judah Leon Abravanel) גרסה שונה לניאופלטוניזם.
אברבנאל גרס כי היופי אינו נמצא רק בערכים ובקטגוריות מובנות, אלה קיים בכל דבר במידות שונות.
אולם, היופי העליון מצוי באידאה של היצירה.
יופי זה, מקרב את האל אל העולם ויוצר "אחדות רבגונית" (Multi-Faria unita) המולידה את "מעגל האהבה" (Circolo amoroso).
הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, מאבות עידן הנאורות, הקדיש ליצירה האמנותית משקל דל מאוד בכתביו.
עם זאת, תפיסתו הפילוסופית הייתה בעלת השפעה רבה על האסתטיקה של המאה ה-18. בחיבורו "האופטיקה" (1637) צימצם דקארט את הקשר של האדם עם העולם לתפיסה אשר כונתה "קרטזיאנית", על פי שמו הלטיני של דקארט, והמעמידה את התבונה ואת רציונליות כבסיס אפריורי (כלומר, הקודם להתנסות) למציאות.
ניסוח מובהק יותר של תפיסתו ניסח דקארט בספרו "הגיונות" (1641) בו הוא מטיל ספק בכל מה שמחוץ לתחום הבדיקה הרציונלית של האדם.
הרעיון האסתטי השולט של הנאורות גרס כי האידיאלים הגדולים של "היפה" וה"טוב" הובעו כבר אצל האמנים הגדולים של העבר.
לפי תפיסה זו, האמן או הצופה יכולים להתבונן ביצירת האמנות הטובות ולגבש מהן מערכת כללים אשר על פיה יוכלו לבחון את האמנות של ההווה.
תפיסה זו התגלגלה אל אקדמיזם אמנותי אשר שאף ליצור רשימות של כללים כאלו כדי להכשיר את האמן ליצירה.