tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מהתפטרות כזו נערך בסבב בחירות שני למג'לס השלישי בטהראן במרץ 1915; חולקו 12,308 קולות (עליהם נדרשו להצביע מצביעים פוטנציאליים) והוצבו 10,017 קולות בלבד, דבר המצביע על אדישות גוברת בבירה.
המועמדים לא ביצעו מערכות בחירות בפלטפורמות המפלגה; אלא, המצביעים בחרו בחברי מג'לס יחידים, שרבים מהם היו קשורים למשפחות בעלות השפעה על אדמות במחוזות.
אף מחוז לא היה מושפע לחלוטין ממפלגה אחת.
הדרישה החוקתית לפיה סגנים שקיבלו תפקידים בממשלה חייבים להתפטר סייעה במניעת התפתחות במג'לס של מפלגת רוב בתמיכה בממשלה.
כמו במג'לס השני, הוקמה קואליציה על ידי פלגים פנימיים בתוך הדמוקרטים והסוציאליסטים המתונים (כדי להקים קואליציה רחבה).
שלוש מפלגות פוליטיות וקבוצה אחת של חברי פרלמנט לא מזוהים יוצגו במג'לס השלישי; המפלגות היו הדמוקרטים, המתונים, וסיעת השמרנים (אשר לא התארגנה כמפלגה אחת סדירה) אשר חבריה נטו להצביע כגוש.
המעשה הראשון של ראש הממשלה הדמוקרטי, חסן מוסתוופי אל-ממאלכ, לאחר כינוס המושב בדצמבר 1914 היה לדרוש חקירה על פעולות הממשלה בתקופת "הפגרה" הארוכה, אם כי לא הייתה תגובה לדרישתו.
יוקרתם לשעבר של הדמוקרטים נפגעה במידה מסוימת, בעיקר עקב משבר האמון של הבוחרים לאחר בריחתו של תקיזאדה ואיבוד הכוח הפוליטי לאחר סדרת ההתנקשויות הפוליטיות.
רוב דיוני הממשלה נגמרו בניצחון של הפלג הדמוקרטי אשר רוב כוחו הפוליטי נבע מהתנגדותו המרה למשטר האוטוקרטי של השאה מוחמד עלי.
דוגמאות כללו דיונים על חינוך נשים, מיסים על רכוש קרקע וגיוס צבאי.
אנשי הדת גם הם לא היו חזקים מספיק כמפלגה כדי לאלץ את יישום סעיף 2 של התוסף לחוקה, שקבע כי ועדה של חמישה תאולוגים בולטים תיבחר כדי לבחון את כל החקיקה חדשה בחוקה הכללית של המדינה כדי לוודא שאלו לא סותרים את עיקרי האסלאם.
הפלגים נהגו לשתף פעולה בכל הקשור להעצמת הרגש הלאומי המאוחד ובמאבק נגד עליית ההשפעה הקולוניאלית על האומה הפרסית מצידם של הרוסים והבריטים.
בדצמבר 1914, עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, החלה המערכה בקווקז בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית.
כוחות רוסיים שהוצבו בצפון פרס הועברו לעבר הגבול הרוסי-טורקי לתגבורת בקרב סריקמיש.
בתגובה פלשו כוחות הצבא העות'מאני לתוך פרס והחלו את המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה.
המערכה הוכיחה את חוסר היכולת של המג'לס הפרסי לתפקד אל מול מאבק שהתרחש בתוך שטח סמכותו.
הבריטים העבירו כוחות דרך דרום פרס ושייח'ות כווית להמערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה והרוסים העבירו כוחות והשתמשו בבריגדת הקוזאקים הפרסית נגד העות'מאנים בעוד האחרונים ביצעו מעשי טבח במיעוטים הפרסיים בהמשך לאירועי רצח העם הארמני ורצח העם האשורי.
כוחות עות'מאניים כבשו את כורדסתאן הפרסית ושטחים נרחבים ממערב המדינה.
ארמנים ואשורים רבים ברחו מהאימפריה העות'מאנית לתוך שטחי פרס בדרכי עפר בעבר הרי הזגרוס.
בהמשך כבשו העות'מאנים את אורמיה ולאחר ניצחון הכוחות העות'מאנים תחת מוסטפא כמאל אטאטורק והסדר סטטוס קוו במערכה בשנת 1916 נעצרה ההתקדמות של שני הצדדים.
מחתרת אשורית נוצרה והוסדרה בתוך מערב פרס בתמיכה בריטית נגד העות'מאנים ופעולות צבאיות של הממשל הפרסי היו חסרות ערך לעומת הפלגים הלוחמים, בייחוד בהתחשב בעובדה שבריגדת הקוזאקים פעלה לצד הרוסים ומדינות ההסכמה ולא המג'לס.
לאחר ניסיון ההפיכה החוקתית השנייה לידי הרוסים היו מספר גורמים אשר אפשרו את הופעתם המחודשת של הפרו-חוקתיים והאנטי-מלוכניים הרדיקלים.
הראשון היה נסיגתם של מספר רב של כוחות רוסיים באוגוסט 1914 לצורך חיזוק המצב הרוסי במערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה, תוך ניהול מדיניות פחות מעיקה בפרס עצמה.
גורם נוסף היה עלייתו מחדש של ראש הממשלה הדמוקרטי חסן מוסתוופי אל-ממאלכ.
כעת נכנסו למקום תככים ותעמולה עות'מאנית וגרמנית מכיוון שהפרלמנט הפך במהרה למרכז חשוב של פעילות שהתנגדה למדינות ההסכמה (בריטניה, צרפת ורוסיה).
והתסיסה הפרו-גרמנית גברה עם הזמן בקרב האוכלוסייה הכללית ובקרב חברי הפרלמנט.
בעקבות אירועים אלה, בראשית 1915, התקרבו רוסיה ובריטניה והגיעו להסכמה מלאה ביחס לפרס.
הן חתמו על הסכם סודי חדש שבו נוסף האזור הנייטרלי לתחום ההשפעה הבריטי ובתמורה רוסיה קיבלה יד חופשית לגמרי בפרובינציות הצפוניות.
בריטניה כבר לא התנגדה למאמציה של רוסיה להביא את אותן פרובינציות לשליטתה עקב הצורך הרב שלה במאבק הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בטהראן התסיסה הגרמנית והעות'מאנית הגיעה לשיאה בקיץ 1915. דיפלומטים גרמנים יצרו קשר הדוק עם פוליטיקאים מובילים, שרבים מהם היו חברים במפלגה הדמוקרטית.
אווירה פרו-גרמנית היסטרית נוצרה בבירה.
בסתיו 1915 הגבירו הגרמנים את לחצם והתכוננו לצרף את פרס למעצמות המרכז.
כ-2,000 עובדי מעמד הביניים התכנסו בטהראן ודרשו את שכרם שלא שולם.
מספר גדול של מתגייסים חמושים חנה מחוץ לטהראן, בעקבות המהפכנים החוקתיים, כאות לנכונותם לתקוף את הבירה.
נשק ותחמושת הוברחו לטהראן, ותוכננו לפרק את הנשק מידיהם של בריגדת הקוזאקים הפרסית.
המפלגה הדמוקרטית הגבירה את הלחץ שלה על ראש הממשלה, מוסתוופי אל-ממאלכ, שהחל לנהל משא ומתן על חוזה פרסי-גרמני עם השר הגרמני פרנץ היינריך.
רוסיה, שנבהלה מהאפשרות של הכרזת מלחמה פרסית אפשרית על מדינות ההסכמה, העבירה כוח גדול בפיקודו של הגנרל ניקולאי ברטוב, ואחת הדיוויזיות שלה צעדה במהירות לעיר קראג', ובכך איימה על טהראן.
מוסתוופי אל-ממאלכ החליט להעביר את הממשלה והשאה לאספהאן.
החלטה זו עוררה את הגירתם המפורסמת של הצירים והפעילים הפוליטיים ורוב הדיפלומטים הגרמנים, האוסטרים והעות'מאנים, וכן חלק מתושבי האוכלוסייה הכוללת לעבר העיר אספהאן גם כן.
הם עברו דרומה ועזבו את טהראן לקום, אך בסופו של דבר מוסטאפי והשאה נותרו בטהראן עקב לחץ רוסי.
המהגרים הכריזו מלחמה על מדינות ההסכמה, ונלחמו עד תחילת 1917 כאשר הצבא הרוסי פיזר אותם במרכז פרס והבריטים במסופוטמיה.
בשנת 1917 החלה מהפכת פברואר שהפילה את שלטון הצאר ברוסיה והקימה את הרפובליקה הרוסית ובהמשך השנה הוצאה לפועל מהפכת אוקטובר שהביאה לעליית הבולשביקים לשלטון בערים מרכזיות.
המאבקים הפנים רוסיים הביאו לתחילתה של מלחמת האזרחים ברוסיה.
הכוחות העות'מאנים אז יצאו במתקפת נגד מרכזית במסגרתה כבשו את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז שהתפרקה מתוך האומה הרוסית והגיעה עם כוחותיה עד לבאקו לחופי הים הכספי.
הכוחות הרוסיים בצפון-מערב פרס מנעו התקדמות עות'מאנית לתוך אזרבייג'ן האיראנית ובו בזמן איחדו כוחות עם הצבא הלבן והמדינה הרוסית שהיוו את האלטרנטיבה המרכזית לשלטון הבולשביקי במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר קרב מגידו ב, הצבא העות'מאני התפרק לגמרי ולאחר מספר ימים הוסדרה הפסקת האש של מודרוס והאימפריה העות'מאנית נכנעה למדינות ההסכמה.
המלחמה הותירה את האימפריה הבריטית בהגמוניה כלכלית על פרס שממשלתה הוכחה כחסרת יכולת פעולה עצמאית.
ההסכם האנגלו-איראני בשנת 1919 הסדיר הגמוניה כלכלית בריטית על פרס ונדרש לחץ בין-לאומי כדי לעצור את עליית ההשפעה הבריטית על פרס ולמנוע את הפיכתה של פרס למדינת חסות של האימפריה הבריטית.
אחמד שאה היה אחד השליטים הפרסיים המעטים שהוכשרו באופן מערבי מודרני.
עם עלייתו לכתר לאחר הדחת אביו, הוא נהנה מפופולריות רחבה ועמד כסמל לעצמאות ואחדות פרסית בפני העם.
אף על פי שהיה צעיר, ביישן, ולעיתים היה מושפע מיועציו, הוא דמה במובנים אלה לרוב הפוליטיקאים של ימיו; כאשר הם נתקלו בבעיות בלתי פתירות, הם יכלו להתפטר, והוא לא יכל.
כשאה חוקתי ניסה להימנע ממעורבות פוליטית מפלגתית, אך לא תמיד היה זה אפשרי, שכן כראש הרשות המבצעת הייתה לו הזכות והחובה למנות שרים ולפטר אותם כמו גם להטיל וטו על חוקים.
ראשי ממשלה וחברים אחרים במג'לס מונו למעשה רק לאחר משא ומתן עם השאה, עם פוליטיקאים בולטים, מנהיגי מפלגות פוליטיות ושרים של רוסיה ובריטניה, אשר מילאו תפקיד הולך וגדל בבחירת המג'לס מאז 1911; במהלך השנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה נלקחו בחשבון גם דעותיו של שר החוץ הגרמני.
באופן טבעי כל האינטרסים הללו לא היו תואמים.
הגרמנים ותומכיהם הדמוקרטים רצו שפרס תצטרף למעצמות המרכז; הבריטים והרוסים העדיפו שהממשלה תאמץ מדיניות של נייטרליות ידידותית למדינות ההסכמה.
בינתיים, נייטרליות זו הופרה מכל עבר כאשר המלחמה הגיחה.
בתנאים כאלה שום קבינט לא הצליח להחזיק מעמד זמן רב מאוד, במיוחד מכיוון שאף אחד מהם לא זכה לגיבוי חזק במג'לס.
בעשור השני של המאה ה-20 היו שמונה ראשי ממשלה ושבע-עשרה ממשלות.
בין השרים קשרי המשפחה היו לעיתים קרובות גורם בעל השפעה מרכזית, שניצח על העלייה בדרגות והשפיע על נאמנות פוליטית.
רוב חברי המג'לס הגיעו ממשפחות אצולה והכירו זמן רב את הפוליטיקה והמנהל.
אחמד שאה נכנס למאבק עם המג'לס בנוגע להסכם האנגלו-איראני של 1919, שבמסגרתו השאה ראה את חתימת ההסכם כסופה של עצמאות פרס.
בשנת 1920 התפשטה מלחמת האזרחים ברוסיה לעבר צפון פרס, והממשל הבולשביקי במוסקבה תמך בהקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפרסית בפרובינציית גילאן.
מלחמת העולם הראשונה הוכיחה לפלגים פנימיים בתוך פרס את חוסר היכולת ובעיות התפקוד של ממשל המג'לס.
עיתונאים ואנשי צבא כאחד ראו את חולשת המג'לס וקראו לעליית משטר ריכוזי חדש שיביא למודרניזציה, ליציבות פוליטית, לאחדות לאומית ולעצמאות במישור הדיפלומטי והכלכלי ממעצמות שונות.
בהמשך לחזון זה, המפקד העליון של בריגדת הקוזאקים הפרסית, רזא ח'אן, ביחד עם העיתונאי הבכיר זיא א-דין טבאטבאי, הוציאו לפועל בשנת 1921 הפיכה צבאית שכללה את נפילת הבירה לידי בריגדת הקוזאקים ופיזור המג'לס.
הממשל החדש הונהג בפועל בידי רזא ח'אן וזיא א-דין, הראשון העניק תפקידים ממשלתיים לאישים בבריגדה שעליהם היה יכול לסמוך והביא לריכוז כוחה של הממשלה, בעוד השני שמר על היציבות הפוליטית בתפקיד ראש הממשלה.
אחמד שאה הפך לבובה פוליטית בפועל והממשל הריכוזי הצבאי החדש הוכיח את עצמו כאשר הביס את הבדלנות בח'וזסתאן והסדיר את המחוז כחלק מהמדינה והכניע את מרד סימקו שיקאק, שהיווה את ההתקוממות המזוינת המודרנית הראשונה של בדלנות כורדית באיראן.
כמו כן, הפעולה האחרונה של בריגדת הקוזאקים לפני פירוקה מתפקיד של יחידה צבאית סדירה היה להפיל את הממשלה הקומוניסטית בגילאן באוקטובר 1921 שנתמכה קודם לכן בידי הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (מאוחר יותר ברית המועצות).
הניצחונות הצבאיים של הממשל החדש העלו את הפופולריות שלו בקרב העם והמדיניות הדיפלומטית העדינה עם בריטניה מנעה התערבות צבאית של האימפריה הבריטית נגד הממשל החדש בטהראן.
החל תהליך מרכזי של מודרניזציה בקרב הערים הגדולות של פרס שבמסגרתו ייפתחו בתי זיקוק, מסילות ברזל ועוד ויוקם מעמד פועלים חדש בפרס ביחד עם מערכת חברתית חדשה.
שינויים נרחבים בחינוך יכללו סיווג של כל מוסדות החינוך תחת משרד ממשלתי, והענקת זכויות שוות למיעוטים ברחבי האומה כדי למנוע פעילות בדלנית ולחזק את הרגש הלאומי.
הזכויות השוות כללו אפשרות של צעירים יהודים וזורואסטרים ללמוד במוסדות המנוהלים בידי מוסלמים.
נוסף על כך נפתחה אוניברסיטת טהראן שהתבססה על עקרונות מערביים.
רוב הפעילות החינוכית הונהגה בידי מוחמד עלי פורוע'י, אחד התומכים הנאמנים של רזא שאה, בעוד האחרון נותר לפעול מאחורי הקלעים כדי לחזק את אחדות האומה בהתאם למודל החזון הלאומי של הרפובליקה הטורקית תחת מוסטפא כמאל אטאטורק.
בשנת 1925 הפך רזא ח'אן לראש הממשלה הפרסי, לא בבחירות דמוקרטיות אלא במהלכים פוליטיים פנימיים ששמרו על המשך יציבות הממשל הצבאי מאז הקמתו ארבע שנים קודם לכן.
כדי להוציא לפועל רפורמות נרחבות תכנן רזא ח'אן לבטל את מוסד השאה, להדיח את שושלת קאג'אר מכיסאה ולהסדיר עצמו בתפקיד נשיא פרס כפי שעשה אטאטורק במדינתו שלו.
משיקולים פנימיים ורצון למנוע התנגדות מצד המוסד הדתי, רזא ח'אן החליט להכתיר עצמו בתור השאה החדש של פרס והדיח את שושלת קאג'אר והסדיר את שושלתו המשפחתית, שושלת פהלווי בכס הפרסי.
תחת רזא ח'אן (או רזא שאה פהלווי בשמו המלכותי) התרחשו רפורמות רחבות היקף לאומה הפרסית, בין לבין, מודרניזציה עשירה הביאה לתחילתו של הקרע בין ממשל השאה ומנהיגי הדת והמג'לס, קרע שמאוחר יותר, בעת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, ישמש גורם מכריע בפריצתה של המהפכה האסלאמית.
תחת רזא ח'אן הוסדרה חוקה חדשה ומערכת חקיקה ובחירות יציבה.
למרות זאת, ההשפעה האוטוקרטית שפעלה מאחורי הקלעים תביא לסדרת הפיכות לאורך המאה, להקמת המשטרה החשאית (סאוואכ) ולצמיחת התנגדות להמשך שלטונו של השאה.
כאשר בשנת 1925 החליט רזא ח'אן להפיל את אחמד שאה קאג'אר ולהעלות את שושלתו לשלטון, היה עליו למצוא מנגנון לתיקון החוקה.
בחוק שכונן את החוקה ובתוסף החוקה לא היו הוראות לביצוע תיקון חקיקה אפשרי.
ב-31 באוקטובר 1925 הועברה במג'לס הצעת חוק שסיימה את המלוכה הקאג'ארית והורתה לכנס אספה מכוננת לתיקון החוקה לכך.
ב-11 בדצמבר 1925, על ידי פעולה אחת של האספה המכוננת, שונו סעיפי 36–38 למוסף החוקה, והמלוכה הופקדה בידי רזא שאה פהלווי ובידי צאצאיו לשושלת פהלווי.
נקבע כי החוק הדורש שתהיה ליורש העצר אם ממוצא איראני יבוטל בנוגע לרזא ח'אן, אשתו ובנו הבכור (אשתו של רזא ח'אן, תאג' אלמלוכ, הייתה ממוצא טורקי-אזרי מהקווקז), וחברי השושלת הקאג'ארית נפסלו מלהפוך ליורשים או יורשי עצר מבחינה חוקתית.
אולם לאחר שהוכתר רזא ח'אן, החל המג'לס לאבד את כוחו.
חברי האופוזיציה ספגו איומים גוברים, והחסינות הפרלמנטרית הופרה שוב ושוב בשנים הראשונות של שנות ה-30 של המאה ה-20. החל מהמג'לס התשיעי (שנחנך ב-1 במרץ 1933) השאה רזא ח'אן השתמש במג'לס כחותמת למדיניותו ולא יותר.
חוק שנחקק ב-5 בנובמבר 1938 כדי להתיר את נישואים של היורש העולה, מוחמד רזא פהלווי, עם הנסיכה פאוזיה פואד מממלכת מצרים, הביא לביטול מלא של חוק האם האיראנית ליורש העצר.
שום תיקון אחר לא בוצע תחת שלטונו של רזא שאה.
לאחר כניעתו הכפויה והתפטרותו של רזא שאה פהלווי עקב הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ועליית בנו מוחמד רזא שאה פהלווי לכתר בשנת 1941, השיבו המג'לס מעט מכוחם; התקיימה תקופה של שתים-עשרה שנים של חוסר יציבות פוליטית, במהלכה עלו ונפלו שנים עשר ראשי ממשלה ושבע עשרה ממשלות ועשרים.
לא זו בלבד שהמג'לס השתמשו בכוח ההגמוניה הכלכלית שלהם כדי לשלוט על ממשלות עולות ולחסום את הפעלת הסמכות של הרשות המבצעת, אלא שגם חבריה פנו יותר ויותר לחקירת שרים, לדיונים לא חד-משמעיים, לשימוש בפיליבסטר ובטקטיקות חסימות אחרות, במיוחד לאחר 1945, צירים נעדרו לעיתים קרובות מהמג'לס כדי לחסום מניין.
כבר באוקטובר 1945 הכיר השאה בכך שתיקון החוקה יכול להעצים את סמכותו המלכותית: הוא הזכיר בפני השגריר הבריטי בטהראן אפשרות לתיקון חוקתי שייתן לו סמכות לפזר את המג'לס.
בנובמבר 1947 הוא פיתח תוכניות קונקרטיות לשינוי החוקה והקמת סנאט, והוא המשיך לדחוף למטרות אלה לאורך 1948.
הצעת חוק לכינוס הסנאט, שהוגשה למג'לס שנה קודם לכן, הועברה ב-4 במאי 1948. כאשר, בנובמבר, מינה השאה את מוחמד מוסאדק לראש ממשלה מבלי שקרא להצביע מראש על רצונם של חברי המג'לס.
בתגובה האשים אותו ראש הממשלה לשעבר אחמד קוואם ומפלגתו בהפרת נהלים חוקתיים.
השאה לא נרתע, עם זאת, ולמעשה זכה לתמיכת ההשפעה של תקיזאדה, אחד האדריכלים המקוריים של החוקה.
תקיזאדה טען כי חוק העברת החוקה והתוסף לחוקה נכתבו בחיפזון ודרשו תיקון.
לבסוף, יריבות השאה עם ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, הביא להפיכה באיראן של 1953, שהפילה את מוסאדק מכוחו והביאה לעלייה מחודשת בכוח סמכותו של השאה.
עידן השליטה הפרלמנטרית הסתיים עם ההפיכה של שנת 1953, ולתיקון החוקה כבר לא הייתה עדיפות גבוהה אצל השאה שכן יכול היה לפעול גם בלעדיה.
עם זאת, סוף סוף ניתן היה להשלים צעדים שנדחו על ידי האספה המכוננת.
ב-16 במאי 1957 שני בתי הפרלמנט התכנסו בקונגרס ושינו את החוקה, והעלו את מספר הצירים במג'לס ל-200 (סעיף 4 מחודש בחוקה) והאריכו את כהונם לארבע שנים (סעיף 5 מחודש).
לבסוף, סעיף 7 החדש ביטל את הדרישה למניין לתחילת ישיבה של המג'לס והפחית את דרישת ההצבעה ל"מחצית מהנציגים שנמצאים בבירה".
במאי 1961 השתמש מוחמד רזא שאה בסמכות שהוענקה לו בסעיף 48 המתוקן במטרה לפזר את המג'לס ולצאת לתוכניתו לרפורמה בשטחים, שכונתה לאחר מכן המהפכה הלבנה.
ב-26 בינואר 1963 הוא הלך בעקבות הדוגמה של מוסאדק, אשר הוא ראה בחוקה לחוקה עשר שנים קודם לכן, והגיש את תוכניתו למשאל עם לאומי.
כשהמשיך להגביר את הפעלת כוחו המלכותי, הפכו המג'לס שוב לחותמת גומי בלבד כפי שהיה בתקופת אביו.
בשנת 1967, על מנת לחזק את ההוראות לרצף הירושה של בנו, כינס השאה אספה מכוננת נוספת.
ב-10 בספטמבר היא ביטלה את סעיפי 38 (בפעם השנייה), 41 ו-42 למוסף החוקה.
על פי סעיף 38 החדש, עם מותו של השאה המלכה (פארה דיבה) הייתה אמורה להיות עוצרת הכס עד שיורש העצר (רזא כורש עלי פהלווי) יגיע לגיל עשרים שנה.
במהלך המהפכה האסלאמית של שנת 1979, הודח השאה מאיראן בינואר 1979 ואיתו כל שושלתו.
בדרישתו של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני שהפך למנהיג העליון של איראן, החוקה בוטלה וחוק השריעה האסלאמי הוסדר כרב השפעה על גבי חוקת איראן החדשה שהוסדרה בהמשך למהפכה האסלאמית.
המהפכה בתוניסיה משנת 1987 הייתה הפיכה שלטונית נטולת שפיכות דמים, שהתרחשה בתוניסיה ב-7 בנובמבר 1987, ובמסגרתה הפיל ראש הממשלה, זין אל עאבדין בן עלי את הנשיא המכהן ואבי האומה התוניסאית חביב בורגיבה והחליף אותו.
ההפיכה התאפשרה באמצעות הכרזה כביכול על כך שבורגיבה אינו כשיר רפואית לשלוט במדינה משום גילו המבוגר, שאושרה על ידי מספר רופאים.
בהמשך התברר כי ההכרזה הייתה בדויה לחלוטין ובורגיבה המשיך לחיות עוד כ-12 שנים לאחר מכן, כשהוא במעצר בית.
לימים פורסמו דיווחים שטענו למעורבות של ארגון הביון האיטלקי בהפלת בורגיבה.
לאחר ההפיכה, המשיך בן עלי לשלוט בתוניסיה באופן אוטוקרטי עד אשר הודח במהפכה בתוניסיה מ-2011.
בליל 6 בנובמבר 1987 חתמה קבוצה של שבעה רופאים על דו"ח רפואי הטוען כי נשיא המדינה המכהן, חביב בורגיבה, אינו כשיר יותר לשלוט בעקבות היותו זקן מאוד וסובל לכאורה משיטיון.
העיתונאי הפוליטי מזרי חדד סיכם את אותו דו"ח בשנת 2002:בגיל 84 באופן רשמי נרדם בורגיבה במהלך ביקור של אורח חשוב.
לאחר מכן, בהשפעת מי שחמדו לנשיאותו, הוא פיטר שר יום אחד בלבד לאחר מינויו.
בהמשך הוא הסכים לשינוי הקבינט של ראש הממשלה רק כדי לחזור בו מהסכמתו כעבור כמה שעות.
והכי גרוע, הוא התעקש לבטל את פסק הדין שהטיל בית משפט על ראשיד אל-גנושי שאותו תפס כקיצוני מדי.במקביל, דרש בורגיבה לקיים משפטים חדשים ל-15 חשודים באיסלאמיזם, וכי כולם פרט לשלושה ייתלו בסוף השבוע הבא.
כאשר נודעה הצהרה זו, חשדו מספר מנהיגים פוליטיים בתוניסיה, בהם תומכים ותיקים של בורגיבה, כי הוא אינו חושב או פועל יותר באופן רציונלי.
מאוחר יותר, פעיל זכויות אדם אחד אמר כי אם הפקודות היו מבוצעות, הדבר היה מעורר מלחמת אזרחים.
באמצעות דו"ח זה הפעיל ראש ממשלת תוניסיה דאז זין אל-עאבדין בן עלי את סעיף 57 לחוקת תוניסיה, הקובע כי אם הנשיא אינו כשיר לכהן ראש הממשלה יכול להחליף אותו, ברצונו או לא ברצונו של הנשיא הנוכחי.
לפיכך הפך בין יום גם לנשיא החוקי של תוניסיה וגם לראש הצבא.
העיתונאים ניקולה ביו וז'אן פייר טוקוי כתבו על נסיבות השגת הדו"ח הרפואי:שבעה רופאים, בהם שני רופאים צבאיים, נקראו יחד באמצע הלילה, לא למיטתו של בורגיבה החולה, אלא למשרד הפנים.
אחד מהשבעה היה רופאו של הנשיא דאז, הקרדיולוג והגנרל הצבאי מוחמד ג'דידי.
במשרד הם נפגשו במפתיע עם בן עלי, שדרש מהם לגבש חוות דעת רפואית בנושא בורגיבה.
אחד הרופאים החל למחות על כך שלא ראה את בורגיבה במשך שנתיים ולכן לא יכול להעניק חוות דעת רפואית אודותיו, וכמוהו גם אחרים.
חתמו!", התערב בן עלי.למחרת נאם הנשיא החדש לאומה ברדיו תוניס.
במהלך הירואי הוא ספד לקורבנות ש'הרג' קודמו, והבטיח לפפתח ולקדם את תוניסיה.
עוד הוסיף בן עלי כי: "בתקופה בה אנו חיים כבר לא מספיק רק להשלים עם נשיאות לכל החיים או עם רצף אוטומטי לראשות המדינה, תחת מערכת שהעם אינו נכלל בה.
לאנשינו מגיעה פוליטיקה מודרנית, המבוססת על מערכת רב-מפלגתית אמיתית המשלבת ריבוי ארגונים אזרחיים".
על אף הנאום הליברלי הזה, בן עלי לא קיים אף לא אחת מהבטחותיו והמשיך לשלוט במדינה כקודמו, באופן יחידני, מושחת וחד-מפלגתי במשך עשרות שנים, עד שנת 2011.
המהפכה הבאדית הייתה ניסיון כושל למהפכה לאומית-רפובליקנית נגד הדוכסות הגדולה של באדן בשנים 1848–1849 כחלק מאביב העמים בגרמניה נגד הקונפדרציה הגרמנית.
אביב העמים בגרמניה החל בחודש מרץ 1848 בדוכסות הגדולה של באדן בהשראת המהפכה בצרפת, המהפכנים הבאדים שאפו להפוך את באדן לדמוקרטיה במסגרת רפובליקה פדרלית פאן-גרמנית ולהפיל את מעמד האצולה שלטענתם דיכא את בני העם הגרמני ופילג אותו לפיאודומים.
חלק מהמהפכנים היו סוציאליסטים וחלק קפיטליסטים, אך כולם היו אנטי-מונרכיסטים.
אחרי שפרצה המהפכה בבאדן פרצו התקוממויות דומות במקומות רבים שהיו תחת הקונפדרציה הגרמנית.
נקודות השיא של המהפכה היו התקוממות הקר (Heckeraufstand) באפריל 1848 שהייתה ניסיון פשיטה על ארמון הדוכס בהובלת המהפכן פרידריך הקר והפיכת שטרופה (Struve-Putsch) בספטמבר 1848 שבה המהפכן גוסטב שטרופה עמד בראש צבא שכבש את העיר לראך (Lörrach).
המהפכה לוותה לפרקים גם ברדיפת יהודי באדן על ידי חלק מהמהפכנים.
המהפכנים מאזורי גרמניה השונים, כולל באדן, הקימו יחד את הפרלמנט הדמוקרטי של השטחים בשליטתם, האספה הלאומית של פרנקפורט בעיר פרנקפורט אם מיין.
אותו אזור בו התחילו מהפכות אביב העמים היה גם המעוז האחרון של המהפכנים, ב-23 ביולי 1849 כוחות צבא פרוסיים כבשו את מעוז המהפכה ראשטאדט בבאדן והמהפכה דוכאה סופית.
המהפכה הבאדית התקבעה כאירוע הרואי בתודעה ההיסטורית של באדן.
השיר המהפכני "Heckerlied", "הקרליד", "שיר הקר", על שם פרידריך הקר, שימש את המהפכנים הבאדים כהמנון בלתי-רשמי ונהיה שיר עם באדי, השיר מבטא התנגדות חריפה ל"סדר הישן" ושאיפות אלימות מאוד נגד כמרים ובני אצולה.
ב-1964 יצא לאור הספר "כתבי אנדריאס לֶנץ" מאת שטפן היים העוסק במהפכן באדי המהגר לארצות הברית.
ב-1986 הופק סרט טלוויזיה גרמני בן ארבעה חלקים בבימויו של הבמאי הגרמני דיטר ברנר בשם "לנץ, או החירות", על פי ספרו של היים.
ה"מהפך" הוא ציטוט מפורסם של מגיש מהדורת מבט ב, חיים יבין, שנאמר במשדר יום הבחירות לכנסת התשיעית, ב־17 במאי 1977. המשדר ההיסטורי היה הפעם הראשונה שבה שודר בישראל מדגם קלפיות, ובעקבותיו הפך המונח "מהפך" למטבע לשון בלקסיקון הפוליטי־ישראלי.
בסוף 1976 היה ברור כי ממשלתו של רבין, שרבו בה חילוקי הדעות הפנימיים, הן בין מרכיביה והן בתוך מפלגת השלטון, לא תחזיק מעמד.
האווירה הציבורית הקשה הקשתה על תפקוד הממשלה, ורבין החליט להקדים את הבחירות.
רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, החליט לראות בהצבעתם זו כהתפטרות (החוק לא התיר אז לראש הממשלה לפטר שר אלא אם נמנעה סיעתו לתמוך בממשלה בהצבעת אי-אמון).
הוא הודיע על כך בכנסת ב־20 בדצמבר, ובאותו לילה כינס ישיבת ממשלה מיוחדת שבה הודיע על כוונתו להתפטר, ונסע לבית הנשיא להגיש את התפטרותו.
במהרה התקבל חוק לפיזור הכנסת, ונקבעו בחירות מוקדמות ל־17 במאי 1977, שעד קיומן הובטחה כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר בה אי אפשר להביע אי אמון.
מהלך זה כונה על ידי רבין או מקורביו "התרגיל המבריק", כינוי שבדיעבד הפך לאירוני.
רבין העריך שדרך הקדמת הבחירות ישתפרו סיכויי מפלגתו לנצח, מתוך הנחה כי מנהיגי מפלגת שינוי לא יספיקו לגדול לכדי כוח אלקטורלי מרכזי שינגוס בקולותיה של העבודה, כמו גם שהאופוזיציה בראשות הליכוד לא תספיק לארגן קמפיין בחירות משמעותי.
בנוסף, העריך שכך ימנע מפרס להתארגן לקראת בחירות מקדימות במרכז המפלגה.
ההנחות התבדו, ולמעשה הכינו את הקרקע לקראת "המהפך".
מהלך זה סימן גם את סופה של "הברית ההיסטורית" בין המערך ובין המפלגות הדתיות, ולא התקבל באהדה בציבור.
הקדמת הבחירות וקביעתן למאי 1977, כמעט חצי שנה לאחר מכן, התבררה בסופו של דבר כמשגה קריטי של מפלגת השלטון.
ב־17 במאי 1977 נערכו הבחירות לכנסת התשיעית.
זמן מה לפני קיומן החליט דן שילון, מנהל החדשות בערוץ הראשון, לקיים מדגם קלפיות בדומה לנעשה ברשת הבריטית.
ביום הבחירות פיזר עמירם ניר 25 קלפיות סקר, ומהנתונים שנאספו ב־24 מתוכן הפיק חנוך סמית את תחזיתו.
המדגם פורסם כ־3 דקות לאחר נעילת הקלפיות ברחבי הארץ.
לפי התחזית שהציג, מפלגת הליכוד הייתה צפויה לקבל 44 מנדטים (+5 ביחס לכנסת ה־8), ואילו המערך – 32 מנדטים (-19 ביחס לכנסת ה־8).
לאחר שהציג את תוצאות הסקר, המגיש חיים יבין אמר: , תוך שהוא מטעים במודגש במעט את המילה מהפך.
הוא הוסיף שעליית הליכוד למקום הראשון מהווה את סיום ההגמוניה ארוכת השנים של מפלגות תנועת הפועלים.
את הפחתת 19 המנדטים מהמערך הגדיר בתור מפלה אלקטורלית.
לימים הבהיר יבין כי הוא היה סבור שמה שהתרחש הוא יותר ממהפך – מהפכה פוליטית של ממש, אך לא היה מעוניין להשתמש בלעדית במילה שיש לה משמעות לוואי אלימה או צבאית.
המילה המוטעמת "מהפך" הפכה לשם נרדף למערכת הבחירות לכנסת ה־9, שכונתה מעתה "בחירות המהפך", בתוספת יידוע.
באופן דומה, הממשלה שכוננה כונתה "ממשלת המהפך", ותוכנית הליברליזציה הכלכלית שהציג שר האוצר בה, שמחה ארליך, נקראה "המהפך הכלכלי".
כעבור 4 מערכות בחירות, בעקבות עליית מפלגת העבודה ב־5 מנדטים וירידת הליכוד ב־8, זכו הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב־1992 לכינוי "המהפך השני".
במשמעות מרחיבה, המונח "המהפך הארוך" משמש כדי לתאר את הבשלתם של תהליכים כלכליים־חברתיים בעלי זיקה מעמדית ועדתית במדינת ישראל, בשנים שקדמו לקיומו של המהפך הקצר, ובאופן שהוביל אליו.
לימים התקבע זיכרון קולקטיבי מוטעה שלפיו נאמר המשפט , איחוד של "גבירותי ורבותי" שנאמר מוקדם יותר בדבריו.
המשפט הפך לאמרת כנף ידועה בפני עצמה, ששימשה בכותרות כתבות עיתונות ובספרי עיון העוסקים בתוצאות מערכת הבחירות, כמו גם בהקשרים ובתחומים אחרים, לצורכי הדגשת הבדל או שינוי.
בעונה הראשונה של הסדרה היהודים באים, מוצג מערכון סאטירי־ביקורתי על המגיש יבין, אותו מגלם מעיין בלום, שמתקשה לשמור על נייטרליות עיתונאית, ושואל את הצופים "מה־הפח זבל הזה, שבחרתם לראש ממשלה?".
המהפך של הלן הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 2004 בבימויו של גארי מרשל, עם קייט הדסון וג'ון קורבט בתפקידים הראשיים.
קיית הדסון הייתה מועמדת כשחקנית הטובה ביותר בפרסי בחירת הנוער 2004.
הלן (קייט הדסון), ג'ני (ג'ואן קיוזאק) ולינדזי (פליסיטי האפמן) הן שלוש אחיות שגרות בניו יורק.
ג'ני ולינדזי הן נשואות עם ילדים ועסוקות בטיפול במשפחתם ואילו הלן היא רווקה, מבלה במועדונים עם חברים ועובדת כמנהלת בכירה בחברת דוגמנות גדולה של דומיניק (הלן מירן).
לינדזי ובעלה פול (שון אובראיין) נהרגים בתאונת דרכים.
הם הורים לאודרי בת 15 (היידן פנטייר), הנרי בן 10 (ספנסר ברסלין) ושרה בת 5 (אביגייל ברסלין).
לינדזי משאירה מכתב כי היא רוצה במקרה שתמות, שהלן תגדל את ילדיה, זאת למרות שהיא רווקה ואין לה כל ניסיון בגידול וחינוך ילדים.
כעת הלן עסוקה עם הילדים.
היא שוכרת דירה בקווינס ומצליחה לרשום אותם לבית ספר לותרני שם היא נפגשת במנהל בית הספר הכומר הלותרני הצעיר והיפה דן פרקר (ג'ון קורבט), שמחזר אחריה ועוזר לה עם הילדים.
ההתעסקות עם הילדים פוגעת בעבודתה של הלן.
היא נעדרת מהעבודה פעמים רבות עד שדומיניק מחליטה לפטר אותה.
כעת היא מובטלת שמתקשה למצוא עבודה עד שהיא מתקבלת כפקידה בעסק למכירת מכוניות של מיקי מייסי (הקטור אליזונדו).
הלן מתקשה בעיקר עם המתבגרת אודרי.
בנשף הפרום מסתבר שהיא נעלמה עם אחד מהנערים.
בעזרת דן ואחותה היא מאתרת אותם במוטל לפני שהם מקיימים יחסים.
הלן נשברת ומוסרת את הילדים לאחותה ג'ני.
היא נשארת לבד, מתקדמת בעבודה במכוניות, מרוויחה יפה ודומיניק מסכימה לקבל אותה שוב לעבודה בתפקיד בכיר בחברת הדוגמנות שלה.
הלן כעת מסודרת אך מרגישה בודדה ומתגעגעת לילדים.
אחותה מעבירה את הילדים אליה וכעת הם מסתדרים יפה ומבלים ביחד עם דן פרקר, העתיד נראה מבטיח.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקייט הדסוןהלן האריסג'ון קורבטדן פרקרג'ואן קיוזאקג'ני פורטמןהלן מירןדומיניקהיידן פנטייראודרי דייוויספליסיטי האפמןלינדזי דייוויסשון אובראייןפול דייוויסהקטור אליזונדומיקי מייסיאביגיל ברסליןשרה דייוויסספנסר ברסליןהנרי דייוויס
המהפכה הבוליברית (בספרדית: Revolución bolivariana) היא מהפכה חברתית ותהליך פוליטי מתמשך בוונצואלה, שהחלה על ידי נשיא ונצואלה הוגו צ'אבס, מייסד תנועת הרפובליקה החמישית (MVR) ולאחר מכן נמשכה על ידי המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV) ויורשו ניקולאס מדורו.
המהפכה נקראת על שמו של סימון בוליבר, מנהיג מהפכני ונצואלי בתחילת המאה ה-19, שהיה דמות בולטת ב בהשגת עצמאות רוב החלק הצפוני של דרום אמריקה משלטון ספרדי.
לפי צ'אבס ותומכיו, המהפכה הבוליברית שואפת לבנות קואליציה בין-אמריקאית ליישום בוליבריאניזם, לאומיות וכלכלה מנוהלת על ידי המדינה.
צ'אבס ו-MVR ניצחו בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-1998 והחלו את התהליך שהוביל לגיבוש חוקת ונצואלה ב-1999. ביום הולדתו ה-57 ב-2011, בעת שהודיע כי הוא מטופל בסרטן, צ'אבס הודיע כי הוא שינה את סיסמת המהפכה הבוליברית מ"מולדת, סוציאליזם או מוות" ל"מולדת וסוציאליזם.
לאחר מותו של צ'אבס ב-2013, התנועה דעכה והמצב הפוליטי והכלכלי בוונצואלה הידרדר במהירות, מה שהוביל למשבר בוונצואלה.
סימון בוליבר השאיר חותם ארוך טווח על ההיסטוריה של ונצואלה בפרט ועל דרום אמריקה בכלל.
כחניך צבאי, צ'אבס התעסק רבות ברעיונותיו של בוליבר, והסתמך עליהם גם בהמשך, כאשר הקים את לקראת ניסיון ההפיכה בוונצואלה בפברואר 1992. עודף הנפט בשנות ה-80 גרם למשבר כלכלי בוונצואלה, והמדינה צברה רמות חוב משמעותיות.
למרות זאת, ממשלתו של הנשיא הצליחה לארגן מחדש את תשלומי החוב של המדינה ולאזן את המשבר, אך לאפשר המשך של מימון מדיניות הממשלה עם הוצאות חברתיות וסובסידיות ממומנות.
מפלגתו של לוסינצ'י, הפעולה הדמוקרטית, הצליחה להישאר בשלטון לאחר הבחירות הכלליות בוונצואלה ב-1988, שבהן נבחר לנשיא.
פרס הציע שינוי משמעותי במדיניות באמצעות יישום רפורמות כלכליות שהומלצו על ידי קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), כולל הפרטת חברות, רפורמת מיסים, הפחתת מכסים וצמצום תפקיד המדינה בכלכלה.
הוא גם נקט צעדים לביזור ולמודרניזציה של המערכת הפוליטית בוונצואלה באמצעות בחירה ישירה של מושלי מדינה, שמונו קודם לכן על ידי הנשיא.
החלק השנוי במחלוקת ביותר בחבילת הרפורמה הכלכלית היה הפחתת סובסידיות הדלק, ששמרו זמן רב על מחירי הדלק המקומיים מתחת לרמות הבין-לאומיות ואפילו מתחת לעלויות הייצור.
בתגובה לרפורמות ולעלייה במחירי הדלק והתחבורה, גל מחאות ומהומות שנקרא אל קארקאסו החל ב-27 בפברואר 1989 ב, ומשם התפשט לקראקס ולעיירות הסמוכות.
העימותים שנמשכו שבוע הסתיימו במותם של מאות אנשים, רובם בידי כוחות הביטחון והצבא.
המדיניות כוללת הלאמה, תוכניות רווחה חברתיות (המכונות משימות בוליבריות), והתנגדות לרפורמות הליברליזציה הכלכלית (במיוחד למדיניות קרן המטבע הבין-לאומית והבנק העולמי).
לפי צ'אבס, הסוציאליזם הוונצואלי מכיר בקניין פרטי; אבל שואף לקדם קניין חברתי.
בינואר 2007, צ'אבס הציע להקים את המדינה הקומונלית, שהרעיון המרכזי שלה הוא להקים מוסדות עם ממשל עצמי כמו מועצות קהילתיות, קומונות וערים קהילתיות.
בפברואר 2016, הפיקוד הצבאי המשולב של צבא ארצות הברית ציין:כמה שנים לאחר שצ'אבס עלה לשלטון ב-1999, הוא החל ליישם תוכנית פוליטית-אסטרטגית שכינה 'המהפכה הבוליברית' שאיימה על שלטונה של צפון אמריקה בכך שהבטיחה לשחרור אמריקה הלטינית מדוקטרינת מונרו.
תוכניתו של צ'אבס התאפיינה בעמדה עוינת ולעומתית כלפי ארצות הברית, פעולות שנועדו לייצא את המודל האוטוקרטי והסוציאליסטי של צ'אבס למדינות אחרות באזור, ומדיניות חוץ שגרמה לוונצואלה לסכסוכים ברמה בין-לאומית.צ'אבס נחשב למנהיג , פנייה לממשלות שמאל אנטי-אמריקניות בדמוקרטיות באמריקה הלטינית.
צ'אבס מיקד מחדש את מדיניות החוץ של ונצואלה באינטגרציה כלכלית וחברתית של אמריקה הלטינית על ידי חקיקת הסכמי סחר וסיוע הדדי דו-צדדיים, כולל "דיפלומטיית הנפט" שלו, מה שהפך את ונצואלה לתלויה יותר בשימוש בנפט (הסחורה העיקרית שלה) והגדלת הפגיעות שלה לטווח ארוך.
למרות שצ'אבס היווה השראה לתנועות אחרות באמריקה הלטינית, הוא נתפס מאוחר יותר כבלתי יציב והשפעתו הבין-לאומית ירדה כאשר הגל הורוד החל לדעוך ב-2009.
התוכניות החברתיות שנוסדו בתקופת כהונתו של צ'אבס שאפו לצמצם פערים חברתיים ומומנו במידה רבה מהכנסות מנפט.
כמה מהדוגמאות הבולטות היו משימת רובינסון 1 (למיגור האנאלפביתיות), משימת רובע אדנטרו (כיסוי רפואי חינם) ומישן מרקל (שוק פופולרי עם מזון במחירים נגישים).
תוכנית בוליבר 2000 הייתה הראשונה מבין המשימות הבוליבריות שיצאה לפועל, במסגרתה חיילים חילקו מזון וסייעו למשפחות רווחה.
עם זאת, הועלו נגד התוכנית טענות לשחיתות של גנרלים המעורבים בתוכנית, בטענה שכספים משמעותיים שנועדו לתוכנית הוסטו למטרות שונות.
במשימת רובינסון, הצליחו להעלות את שיעורי האוריינות במדינה לכ-96% עד שנת 2005. עם זאת, קיים ויכוח על אמיתות הנתונים והתועלת האמיתית שהניבה התוכנית.
במשימת רובע אדנטרו, נבנו אלפי מרפאות מקומיות וגויסו רופאים רבים.
פרויקטים אחרים היו בניית אלפי דירות למשפחות עניות, עם יעדים גבוהים שרק כרבע מהם יצא לפועל, ואספקת מזון וסחורות בסיסיות ברשת של אלפי חנויות ועוד כמה אלפי מטבחים, ובעזרת כ-85 אלף עובדים.
עם זאת, בשנים האחרונות, לקוחות שנאלצו להמתין בתורים ארוכים למוצרים מוזלים אומרים שהיה מחסור במוצרים ושהפריטים הזמינים בחנויות הייעודיות משתנים כל הזמן.
חלק מהלקוחות התלוננו על קיצוב בחנויות הללו בשל מחסור במוצרים.
ובמקרים מסוימים גם פרצו הפגנות בשל מחסור בחנויות.
ב-2016 טען עיתון הארץ כי "לא נשאר הרבה מהמהפכה הבוליברית – תהליך פוליטי סוציאליסטי שהחל ב-1999, בראשות הנשיא דאז הוגו צ'אבס.
קווי מזון אינסופיים, מחסור חמור במוצרים בסיסיים ושיעור אינפלציה שנתי מוערך ב-160 אחוז הפכו לתמונה הסטנדרטית של מדינה שנחשבה זמן רב ל"מדינת נפט".
אבל עם מחיר הנפט שנפל עד 35 דולר לחבית לאחרונה, היא כבר מזמן בדרך לקריסה מוחלטת".
לאחר מותו של צ'אבס, יורשו ניקולאס מדורו התמודד עם תוצאות מדיניותו של צ'אבס.
ממשלות צ'אבס ומדורו האשימו לעיתים קרובות את הקשיים שעמדו בפני ונצואלה בגלל התערבות זרה בענייני המדינה.
באוגוסט 2016, Human Rights Watch דיווח:כדי להשתיק את המבקרים, הממשלה ביצעה מעצרים נרחבים ודיכוי נוסף.
מאז 2014, אנו מתעדים את התגובה האלימה של כוחות הביטחון להפגנות, עם מכות ומעצרים של מפגינים שקטים ואפילו עוברי אורח, ועינויים במעצר.
פורום העונשין הוונצואלי, ארגון לא ממשלתי המספק סיוע משפטי לעצורים, סופר יותר מ-90 אנשים שהוא רואה בהם אסירים פוליטיים.
המהפכה הבוליברית נכשלה גם משום שוונצואלה הסתמכה על נפט לכלכלתה, וסבלה מהמחלה ההולנדית.
כתוצאה מהמדיניות הזו, הוונצואלים סבלו ממחסור, אינפלציה, פשיעה ובעיות חברתיות-כלכליות נוספות, ורבים נאלצו לעזוב את ארצם כדי לחפש חיים טובים יותר במקומות אחרים.
לאחר המהפכה הבוליברית, ונצואלים עשירים רבים חיפשו להגר למדינות אחרות.
לפי ניוזוויק, "התפוצה הבוליברית היא היפוך גורל בקנה מידה עצום", כאשר בוחנים את ההגירה השלילית בהשוואה לתקופה שבה "ונצואלה הייתה מקלט למהגרים שנמלטו מדיכוי וחוסר סובלנות מהעולם הישן".
בשנת 1998, השנה בה נבחר צ'אבס לראשונה, רק 14 ונצואלים קיבלו מקלט בארצות הברית.
בתוך שנים עשר חודשים בלבד, בספטמבר 1999, 1,086 ונצואלים קיבלו מקלט לפי שירות האזרחות וההגירה של ארצות הברית.
לפי חישוב, בין השנים 1998 ל-2013 עזבו את המדינה מעל 1.5 מיליון ונצואלים, בין 4% ל-6% מאוכלוסיית ונצואלה.
פורסם גם כי חלק מההורים בוונצואלה מעודדים את ילדיהם לעזוב את המדינה בשל חוסר הביטחון שהם חווים, במה שהוביל לאיבוד הון אנושי במדינה.
בנובמבר 2018, נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) וארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM)) מסרו כי מספר הפליטים עלה ל-3 מיליון, שרובם עברו למדינות אמריקה הלטינית והקריביים.
המהפכה התעשייתית היא השם המקובל לשורה של שינויים טכנולוגיים, כלכליים, אקולוגיים, וחברתיים, שהתחוללו בעיקר בבריטניה, ואחר-כך ביתר מדינות אירופה ובארצות הברית, החל מאמצע המאה השמונה עשרה ועד מחצית המאה התשע עשרה ויש האומרים כי הם נמשכים עד היום.
המהפכה העלתה את התפוקה בעשרות ואף מאות מונים, החדירה שכלולים ומיכון בייצור החקלאי והתעשייתי, והובילה לעיור חלק ניכר מן האוכלוסייה, גידול ניכר במספר התושבים והעלאת רמת חייהם ותוחלת חייהם של אוכלוסיות רבות.
המונח נטבע במאה התשע עשרה על ידי לואי-אוגוסט בלנקי ופרידריך אנגלס.
המהפכה התעשייתית הייתה הגורם המרכזי לשינוי מסיבי בשיטות התחבורה והייצור, עקב התפתחות מנוע הקיטור מה שאפשר את המצאת הרכבות, הרכב הפרטי, אוניית הקיטור, פס הייצור והייצור ההמוני.
בנוסף השפיעה המהפכה התעשייתית על תחומי תעשייה רבים כמו אריגה והפקת כותנה, עקב פיתוחם של תהליכי מיכון כגון המנפטה על ידי איליי ויטני בשנת 1793.
המהפכה התעשייתית מאופיינת במיכון בעזרת מקור אנרגיה חיצוני בעזרת דלקים פוסילים שהמרכזי בהם הוא פחם ושימוש באותם דלקים להנעת מנועי בעירה חיצונית שהמרכזי בהם הוא מנוע הקיטור.
הסיבות להתפתחותה של המפכה התעשייתית היא נושא שנחקר באופן מתמשך על ידי כלכלנים מאסכולונות שונות ביניהן היסטוריה כלכלית וכלכלה מוסדית, ומדי פעם מופיעות תאוריות חדשות המסבירות את הופעתה ואת אופיה.
היו מספר סיבות עיקריות להתפתחותה של המהפכה התעשייתית.
לסיבות השונות קשר הדוק גם למקום התרחשותה הראשוני: באירופה ובראש ובראשונה בבריטניה.
יש כלכלנים כמו יואל מוקיר הטוענים כי המהפכה התעשייתית הייתה מתרחשת בכל מקרה באירופה, גם אם בריטניה כמדינה לא הייתה מתקיימת כלל, אם כי הדבר היה מתקיים בתקופה מאוחרת יותר.
מוקיר קשר את המהפכה התעשייתית לעידן הנאורות, לרפובליקת המכתבים ולחשיבות הגדלה והולכת של ידע מעשי – מה שכונה מאוחר יותר מדע, כמנוע צמיחה שחשיבותו הייתה קטנה בתחילה אבל הלכה וגדלה ככל שהתקדמה המהפכה התעשייתית.
הסברים אחרים נוגעים למנועי צמיחה אחרים – בהן גורמים של צמיחה "סמייתינים" (כגון התמחות כלכלית, סחר) או "נורתיינים" (כגון חשיבות שמירת זכויות קניין).
אחת ההתפתחות הבולטת ביותר בבריטניה במאות שקדמו למאה השמונה עשרה הייתה התפתחותו, החל במאה השש עשרה, של סחר בהיקף גדול בהרבה מזה שהתקיים קודם לכן.
ההתפשטות הקולוניאלית הובילה את המעצמות הגדולות של התקופה, ובמיוחד האימפריה ההבסבורגית ששלטה במרכז אירופה ובספרד, לפתח מדיניות מרקנטליסטית, שעיקרה חתירה לרפד את קופות השלטון המרכזי בבוליון – אוצרות זהב וכסף – המבוססים על ייבוא כסף וזהב שנכרו בעולם החדש ועל סחר עבדים.
הכוחות החלשים יותר והריכוזיים פחות, כמו הערים העצמאיות באיטליה, ובמיוחד ג'נובה וונציה, אנטוורפן בבלגיה, וכן הולנד ואנגליה, נפלו לידי המעצמות הגדולות, או שהתקשו במימון כיבוש קולוניאלי ושותפות של ממש בסחר העבדים, ולכן פנו יותר לנתיב של שימוש בסחר.
חולשה ראשונית זו התגלתה במהרה כמקור עוצמה – חולשת השלטון המרכזי אפשרה הופעת מספר רב של גורמים שעסקו בייצור, סחר ותעבורה, כאשר הממשל המרכזי אינו יכול לגרוף את כל הכנסותיהם.
חולשת השלטון המרכזי גם גרמה לכך שידו קצרה מלכפות חסמים פנימיים בתוך המדינה על תעבורת סחורות, כפי שהיה מקובל בצרפת ובאזורי גרמניה.
אנגליה והולנד החלו מתחרות זו בזו על מעמד של דומיננטיות בתחום הסחר הימי, בדרכי שלום ובשורה של מלחמות במהלך המאה ה-17, כאשר אנגליה הופכת בהדרגה לכוח הדומיננטי יותר.
שווקיה של אנגליה החלו משתנים ומתאימים את עצמם: מכלכלה המבוססת על ייצור חקלאי לצריכה פנימית, לכלכלה המבוססת על ייצור זעיר וסחר בין-לאומי.
הביקוש לתוצרת חקלאית מחוץ לאנגליה, ובמיוחד למוצרי טקסטיל, הוביל להופעת חקלאות בקנה מידה רחב יותר ויעיל יותר ולתופעת הגידור.
האיכרים הקטנים עברו במקביל לעבודה בתעשייה זעירה, במיוחד בתחומים הקשורים לתעשיית הטקסטיל כמו אריגה וטווייה.
תופעה נוספת שהתפתחה באותה תקופה באנגליה הייתה השקעה חוזרת של הון.
בזכות העיסוק בגידול ובייצור לצורכי סחר, נהנו חקלאים מגדלי צאן ותעשיינים זעירים מרווחים גדולים יותר על עמלם, בהשוואה למצב לפני כן.
רבים מהם ביכרו להשקיע את הכסף שנותר בידיהם לא רק בשיפור רמת חייהם, אלא גם בשיפור התיעוש והגידול החקלאי.
שיפור זה בא לידי ביטוי במהפכת החקלאות הבריטית , מה שהוביל לגידול בפריון הקרקע פר עובד, ולתהליכי עיור בעקבות הקיטון באוכלוסייה שעובדת בחקלאות.
ההון המושקע יצר ביקוש לשורה של פיתוחים טכנולוגיים בתחום החקלאי.
אלו, מצידם, אפשרו לחקלאים תנובה גדולה עוד יותר מהקרקע ומגידול הצאן, ובזכות ההיצע הגדל דחפו לייעול ושיפור גם בתעשייה הזעירה.
בהדרגה, הובילה התפתחות זו לתהליך של שיפור מתמיד, המבוסס על השקעת הון חוזרת וייעול הייצור.
החל מאמצע המאה השמונה-עשרה, הובילה התפתחות זו להופעת המפעלים התעשייתיים המודרניים הראשונים, שריכזו כמויות גדולות יותר של עובדים.
תרומה עקיפה באה מן האקלים החברתי שנוצר באנגליה ובמדינות פרוטסטנטיות אחרות.
לפי מקס ובר, בחיבורו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" נולד הקפיטליזם ומתוך כך המהפכה התעשייתית, מן האתיקה הפרוטסטנטית שגרסה צייתנות, מוסר עבודה נוקשה, השקעה חוזרת של הון ותפישה המדגישה את חשיבות הפרט וזכויות הקניין – בניגוד לאתיקה הקולקטיביסטית והנהנתנית יותר המאפיינת לטענת ובר את האתוס הקתולי.
בהתייחס לאנגליה, הצביע ובר במיוחד על דחיקתם של זרמים פרוטסטנטים פוריטנים ממשרות ציבוריות ומכוח שלטוני לפני מהפכת קרומוול ואחרי הרסטורציה ב-1660. חוק הקורפורציה משנת 1661, השנה שאחרי הרסטורציה, וחוק המבחן משנת 1773 אסרו על מי שאינם אנגליקנים לכהן במשרות ציבוריות או להתחנך באוניברסיטאות של אוקספורד וקיימברידג'.
עובדה זו גרמה לזרמים הפוריטניים, בדומה להוגנוטים באירופה, לעסוק בעיקר בפעילות בנקאית, מסחרית ותעשייתית, ולפתח מערכות חינוכיות, ובמיוחד אצל האוניטרים, שהדגישו במיוחד את תחומי המתמטיקה והמדעים.
ביניהם, אדם סמית אבי הכלכלה המודרנית, דייוויד יום מאבות האמפיריציזם, ג'יימס ואט שנחשב לאבי מנוע הקיטור המודרני, ג'יימס מקסוול שהיה אחד מהפיזיקאים הבולטים בחקר האלקטרומגנטיות והחשמל והראשון שהצליח לפתח צילום צבע.
המצב המשפטי ששרר בבריטניה באותן שנים שהתבסס על ערכי המשפט המקובל, שליטת הפרלמנט הבריטי והמשפט החוקתי, היה מן הגורמים המבדילים והמרכזיים להתפתחות המהפכה התעשייתית בבריטניה.
באותן שנים המשפט הבריטי תוצר של היסטוריה של מאות שנים של התפתחות משפטית היה מן היחידים באירופה שהכיר ברעיונות כגון זכויות אדם, קניין רוחני, קניין פרטי, חברה בערבון מוגבל (עבור תאגידים שהוכרו בצ'רטר מלכותי או חקיקה פרטית של הפרלמנט) וקרקע פרטית.
הסיבות לכך נעוצות בהיסטוריה של המשפט הבריטי.
את התפתחות הרעיונות הליברלים וקפיטליסטים שאפיינה את מערכת המשפט הבריטית ניתן לקשר להתפתחות אירועים היסטוריים כגון חתימת המלך ג'ון על המגנה כרטה ב ומאוחר יותר מלחמת האזרחים האנגלית והמהפכה המהוללת כמבשרות כוחו של הפרלמנט הבריטי.
אחד החוקים החשובים להתפתחות חלק גדול ממנועי הקיטור על ידי הגנה על זכותם של ממציאים למונופול זמני על המצאתם היה חוק הפטנטים שחוקק ב-1624 בידי הפרלמנט הבריטי והכיר לראשונה בבריטניה בקניין רוחני (אך לא לראשונה בעולם, כיוון שחוקים קודמים נחקקו ברפובליקת ונציה ב-1474).
מרכז העסקים הבריטי התנהל בזמן המהפכה התעשייתית בבורסה של לונדון שהוקמה ב-1801.
תחילת המהפכה התעשייתית הייתה קשורה למספר קטן של המצאות שהומצאו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. עד שנות ה-30 של המאה ה-19 הושגו במספר טכנולוגיות מרכזיות השיפורים הבאים:
קיטור: היעילות של מנועי קיטור השתפרה כך שהם נדרשו לבין חמישית לעשירית מכמות הדלק המקורית.
פיתוח מנועי קיטור נייחים בעלי תנועה סיבובית התאים אותם לשימוש תעשייתי.
למנוע בלחץ גבוה יש יחס הספק למשקל גבוה, שהתאים אותו לאמצעי תחבורה.
השימוש בכוח הקיטור גדל במהירות אחרי 1800.
ייצור ברזל: השימוש בקוק בתור פחם (במקום פחם עץ) הוזיל במידה ניכרת את עלות הדלק לייצור של ברזל גולמי וברזל חשיל.
בנוסף, השימוש בקוק אפשר בנייה של תנורי רם גדולים יותר, שהגדילו את יעילות הייצור על ידי היתרון לגודל.
שימוש במנוע קיטור לשאיבת מים כדי להפעיל מפוחי אוויר במפחות החל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-18, ואפשר הגדלה ניכרת בייצור הברזל על ידי הסרת המגבלה על כוח המים, שעד אז היה תלוי בזרימה הטבעית של נחלים ונהרות.
בצילינדר ניפוח עשוי ברזל יצוק נעשה שימוש לראשונה ב-1760. מאוחר יותר הצילינדר שודרג לעבוד בפעולה כפולה, דבר שאפשר טמפרטורות גבוהות יותר בתנורי רם.
תהליך המירוס (תהליך בו הברזל הגולמי מותך כך שמוצא ממנו הפחמן, כמו שיפורט בהמשך) אפשר יצירת ברזל חשיל עמיד בעלות נמוכה יחסית למפחה.
ערגול מהיר פי חמישה-עשר מאשר עיצוב הברזל באמצעות פטיש.
חימום מקדים של האוויר הנכנס לכבשן (טכנולוגיית משב אוויר חם) הגדיל מאוד את נצילות הדלק הנצרך בתהליך יצירת הברזל.
כלים מכניים: הומצאו הכלים המכניים הראשונים.
אלה כללו מכונה לקידוח גליל ומכונת כרסום (כרסומת), והמחרטה שוכללה לעיבוד ברזל לחיתוך ברגים ועיצוב צירים.
הכלים המכניים הפכו את הייצור הכלכלי של חלפי מתכת סטנדרטיים לאפשרי, אף על פי שלקח מספר עשורים לפתח שיטות אפקטיביות.
סטטיסטיקות של תעשיית הטקסטיל הבריטית
בשנת 1750 בריטניה ייבאה 2.5 מיליון פאונד (כ-1.1 מיליון ק"ג) של כותנה גולמית, שרובה נטוותה ונארגה בתעשייה ביתית בלנקשייר.
העבודה נעשתה באופן ידני בבתי הפועלים או לעיתים בסדנאות של האורגים המומחים.
בשנת 1787 צריכת הכותנה הגולמית הגיעה ל-22 מיליון פאונד (כ-10 מיליון ק"ג) כאשר רובה נוקתה, נופטה ונטוותה באופן מכני.
תעשיית הטקסטיל הבריטית השתמשה ב-52 מיליון פאונד (כ-24 מיליון ק"ג) של כותנה בשנת 1800, שגדלו ל-588 מיליון פאונד בשנת 1850.
המשכורות בלנקשייר, אזור ליבה של תעשייה ביתית ומאוחר יותר של מפעלי טווייה ואריגה, היו גבוהות בערך פי שישה מאשר המשכורות המקבילות בהודו של 1770, כאשר הפריון הכולל של בריטניה באותה תקופה היה גבוה פי שלושה בערך מאשר בהודו.
ייצור כותנה לפני המהפכה התעשייתית
לחלקים מהודו, סין, מרכז אמריקה, דרום אמריקה והמזרח התיכון יש היסטוריה ארוכה של ייצור טקסטיל מכותנה באופן ידני, שנהפך לענף תעשייה מרכזי זמן מה לאחר 1000 לספירה.
בהודו חלק משמעותי מבדי הכותנה יוצר לשווקים מרוחקים, ונארג בדרך כלל על ידי אורגים מומחים.
בעקבות עידן התגליות, החל מסחר נרחב של בדי כותנה, שהייתה חומר גלם קשה להשגה באירופה, בין הודו למדינות אירופה השונות, שעד אז היו זמינים בהן צמר ופשתן בלבד.
מגלי ארצות ספרדים מוקדמים גילו שהאינדיאנים מגדלים זנים לא ידועים של כותנה מאיכות מעולה: כותנת אי הים וכותנת הרמות.
כותנת אי הים גדלה באזורים טרופיים ובאיים הסמוכים לקרוליינה וג'ורג'יה, אבל גדלה גרוע בפנים הארץ.
כותנת הרמות גדלה היטב באזורים הפנימיים של ארצות הברית, אבל גידולה לא היה כלכלי בגלל הקושי להפריד את הזרעים מהסיבים.
החל מימי הביניים היו באירופה, ובכלל זה בבריטניה, ניסיונות לטווייה ואריגה של כותנה.
הביגוד הבריטי לא היה יכול להתחרות בביגוד ההודי מכיוון שעלות כוח העבודה ההודי הייתה בערך רבע או שישית מעלות כוח העבודה הבריטי.
ב-1700 ו-1721 העביר השלטון הבריטי את חוקי קליקו במטרה להגן על תעשיות האריגה והטווייה המקומיות מהכמות הגוברת של אריגי כותנה שמיובאים מהודו.
למרות טווית הכותנה האירופית ויבוא הכותנה מהודו כמות הכותנה הנסחרת במערב אירופה הייתה שולית עד תחילת המאה ה-19.
הצורך באריגים כבדים יותר נענה על ידי תעשייה ביתית באזור לנקשייר שייצרה פוסטיאן, בגד עם שתי מפשתן וערב מכותנה.
פשתן שימש בתור שתי היות שלכותנה לא היה החוזק הנדרש, אבל התוצאה המשולבת לא הייתה רכה כמו כותנה והייתה קשה יותר לתפירה.
ערב המהפכה התעשייתית, טווייה ואריגה נעשו במשקי בית, לצריכה פנימית וכתעשייה ביתית כחלק ממערכת של קבלנות משנה.
לעיתים העבודה נעשתה בסדנאות של אורג מומחה.
במסגרת מערכת קבלנות המשנה, פועלים ביתיים ייצרו תחת חוזה עם סוחרים, שלעיתים קרובות סיפקו את חומרי הגלם.
בעונות מתות הנשים, בדרך כלל נשות האיכרים טוו את החוטים והגברים ארגו את הבד.
לפי הערכות שונות, בעזרת גלגל הטווייה נדרשו שלושה עד שמונה טווים כדי לספק חוטים לאורג אחד עם נול ידני.
הבוכייר המעופף, עליו רשם ג'ון קאי פטנט בשנת 1733, הוא מנגנון המכיל מסילה צרה וארוכה, עליה הבוכייר (כלי המכיל בתוכו סליל עם חוט הערב) עובר בין חוטי השתי, ופטישים קטנים המניעים את הבוכייר מצד אחד של הנול לצד השני.
הבוכייר, שקיבל מספר שכלולים בשנים הבאות כולל אחד חשוב בשנת 1747, הכפיל את התפוקה של האורגים, והחמיר את חוסר האיזון בין הטווייה לאריגה.
הוא נכנס לשימוש רחב באזור לנקשייר אחרי 1760 כאשר הבן של ג'ון, רוברט, המציא את תיבת ההפלה (drop box), שהקלה על חילוף צבעי החוטים.
לואיס פול רשם פטנט על מכבש הטווייה (ב-1738) ועל מערכת דילוג וסליל (flyer and bobbin) כדי ליצור חוטי צמר בעובי גדול יותר.
הוא פיתח את הטכנולוגיה בעזרת ג'ון וויאט בברמינגהם.
פול וויאט הקימו מפעל בברמינגהם בו הם השתמשו בחמור כדי להפעיל את מכונת הכבישה שלהם.
בשנת 1743 הוקם מפעל בנורת'המפטון עם 50 פלכים על כל אחת מחמש המכונות של פול וויאט, המפעל פעל עד 1764 בערך.
מפעל דומה הוקם על ידי דניאל בורן בליאומינסטר, אך נשרף.
לואיס פול ודניאל בורן רשמו שניהם פטנט על מכונות ניפוץ בשנת 1748. בהמצאה, שהתבססה על שתי מערכות של מכבשים שנעים במהירויות שונות, נעשה שימוש מאוחר יותר במפעל טווית הכותנה הראשון.
ההמצאה של פול פותחה ושוכללה מאוחר יותר על ידי ריצ'רד ארקרייט, שהמציא את מכונת המים ועל ידי סמואל קרומפטון, שהמציא את פרד הטווייה.
בשנת 1764, בכפר סטנהיל בנפת לנקשייר, ג'יימס הרגריבס המציא את ג'ני הטווה, ורשם עליה פטנט בשנת 1770. זאת הייתה מכונת הטווייה המעשית הראשונה עם מספר פלכים.
ג'ני פעלה בצורה דומה לגלגל טווייה, כאשר בהתחלה היא הידקה את הסיב ואז מתחה אותו תוך כדי פיתול.
זו הייתה מכונת עץ פשוטה נתונה במסגרת, שעלתה רק כ-6 ליש"ט עבור מודל של 40 פלכים ב-1792, ונעשה בה שימוש בעיקר לטווייה ביתית.
ג'ני הטווה ייצרה חוטים מפותלים קלות שהתאימו רק לשימוש כערב, לא כשתי.
עבור כל פלך, מכונת המים השתמשה בסדרה של ארבעה זוגות של מכבשים שכל אחד מהם פעל במהירות גבוהה יותר מקודמו, כדי למתוח את הסיב לפני שהוא מפותל על ידי הפלך.
המרווח בין המכבשים היה גדול מעט יותר מאורך החוט.
מרווח קטן מדי יכול לגרום לסיב להיקרע ואילו מרווח גדול מדי יכול ליצור חוט לא אחיד.
המכבשים העליונים כוסו בעור והעומס על המכבשים מומש בעזרת משקל.
המשקל שמר על הפיתול של החוט מלהתפשט למאחורי המכבשים.
המכבשים התחתונים היו עשויים עץ ומתכת, עם חריץ לאורך מיקום הסיב.
מכונת המים ייצרה חוט חזק בעלות בינונית שמתאים לשמש כשתי, דבר שאפשר לראשונה לייצר בגדים מ-100% כותנה בבריטניה.
המפעל הראשון שהשתמש במכונת הטווייה הופעל על ידי סוסים.
ארקרייט ושותפיו השתמשו בכוח המים, שנתן להמצאה את שמה, במפעל בקרומפורד, דרבישייר, בשנת 1771.
סמואל קרומפטון המציא את פרד הטוויה בשנת 1779. הוא קרא לו כך כי המכונה הייתה מעין הכלאה בין ג'ני הטווה לבין מכונת המים.
ב"פרד" הסיבים הגולמיים הוחזקו בסלילים הנמצאים במסגרת קבועה, וחוברו דרך מכבשים לפלכים, שנמצאו על עגלה מקבילה שהתקרבה והתרחקה מהמסגרת.
כאשר העגלה התרחקה, הסיבים נמתחו והתפתלו בעזרת המכבשים, וכאשר העגלה התקרבה הסיבים הודקו והפלכים הסתובבו כדי לאסוף את החוטים שנטוו זה עתה.
הפרד של קרומפטון היה מסוגל לייצר חוטים מעודנים יותר מאשר טווייה ידנית ובמחיר זול יותר.
חוטים שיוצרו על ידי הפרד היו בעלי חוזק מתאים לשמש כשתי ולבסוף אפשרו לבריטניה לייצר אריגים תחרותיים בכמות גדולה.
כאשר אדמונד קרטרייט הבין שפקיעת הפטנט של ארקרייט תגדיל מאוד את אספקת הכותנה הטווייה ותגרום למחסור באורגים, הוא פיתח נול מכני אנכי שמופעל בידי שני אנשים ורשם עליו פטנט בשנת 1785. בשנת 1786 הוא רשם פטנט על נול רגיל יותר באופן פעולתו.
קרטרייט הקים שני מפעלים, הראשון נשרף והשני נהרס על ידי העובדים שלו.
לעיצוב של קרטרייט היו מספר חסרונות, שהרציני מבניהם הוא קריעה של סיבים בנול.
סמואל הורוקס רשם פטנט על נול מצליח למדי בשנת 1813. ריצ'רד רוברטס שיפר את הנול של הורוקס בשנת 1822, וכמויות גדולות של נולים כאלה יוצרו על ידי רוברטס, היל ושות'.
הדרישה הגוברת לכותנה יצרה הזדמנות לבעלי המטעים בדרום ארצות הברית, שחשבו שכותנת הרמות תהיה גידול רווחי אם תהיה דרך טובה יותר להפריד ממנה את הזרעים.
איליי ויטני נענה לאתגר והמציא מנפטת כותנה זולה.
אדם המשתמש במנפטה היה יכול להפריד ביום אחד כמות סיבים שבעבר לקח לאישה חודשיים להפריד (בהנחה שהיא עבדה בקצב של פאונד כותנה ביום).
ההתקדמות בתחומים אלו מומנה על ידי יזמים, שהידוע ביותר מבניהם הוא ריצ'רד ארקרייט.
לזכותו של ארקרייט נזקפו מספר המצאות, שלמעשה פותחו על ידי אנשים כמו תומאס הייס וג'ון קאי.
ארקרייט טיפח את הממציאים, רשם פטנטים על הרעיונות, מימן את היוזמות והגן על המכונות.
הוא הקים טחנת כותנה ששילבה את כל תהליכי הייצור למפעל אחד ופיתח את השימוש בכוח – תחילה כוח סוסים ואחר כך כוח המים – שהפך את ייצור הכותנה לתעשייה מכנית.
ממציאים אחרים הגדילו את היעילות של צעדים בודדים בתהליך הטווייה (ניפוץ, פיתול, טווייה וגלגול) כך שאספקת החוטים גדלה בהרבה.
במהרה נכנס לשימוש כוח הקיטור והניע את מנגנוני הכותנה.
העיר מנצ'סטר קיבלה את הכינוי "כותנופוליס" בתחילת המאה ה-19, כאות למפעלי הטקסטיל הרבים שלה.
אף על פי שהמיכון הפחית בצורה דרמטית את עלות בגדי הכותנה, באמצע המאה ה-19 בגדים שנארגו באופן מכני עדיין לא השתוו באיכותם לבגדים הודיים ארוגים בעבודת יד, חלקית בגלל העדינות של סוג הסיבים בהם השתמשו בענף הטקסטיל ההודי, דבר שאפשר מספר סיבים גבוה.
למרות זאת, היעילות הגבוהה של תעשיית הטקסטיל הבריטית אפשרה לבגדים הבריטיים הגסים לרדת מתחת לרמת המחירים של הבגדים שנטוו ונארגו בעבודת יד בהודו בעלת רמת השכר הנמוכה, וכך לבסוף הרסה את התעשייה ההודית.
הניסיונות האירופאיים הראשונים למיכון הטווייה בוצעו בצמר.
למרות זאת, טווית צמר הוכחה כקשה יותר למיכון מאשר טווית כותנה.
השיפור ביעילות טווית הצמר במהלך המהפכה התעשייתית היה משמעותי, אבל הרבה פחות מאשר השיפור בטוויית הכותנה.
המפעל הממוכן הידוע הראשון היה טחנת המשי המונעת במים שהפעיל ג'ון לומב בדרבי בשנת 1721. לומב למד ייצור סיבי משי כאשר עבד באיטליה ופעל כמרגל תעשייתי.
ייתכן שבאיטליה היו מפעלים דומים, אך מכיוון שתעשיית המשי האיטלקית שמרה את הסודות שלה בקפדנות, מצב התעשייה באיטליה באותו זמן לא ידוע.
אף על פי שהמפעל של לומב היה מוצלח מבחינה טכנית, אספקת המשי הגולמי מאיטליה הופסקה כדי לחסל את התחרות.
כדי לקדם את התיעוש, הכתר הבריטי שילם על המודלים המכניים של לומב והם הוצגו במצודת לונדון.
בצרפת נעשו במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מספר ניסיונות לבניית נול המסוגל לארוג דוגמאות משי סבוכות באופן אוטומטי.
בשנת 1725 בזיל בושון המציא נול אוטומטי למחצה הנשלט על ידי סרט מנוקב.
בין השנים 1747 ל-1750 הממציא הצרפתי ז'אק דה-ואוקנסון שיכלל את הנול של בושון ובנה נול אוטומטי באופן מלא, אך נול זה לא זכה להצלחה.
לבסוף, בשנת 1804 המציא ז'וזף מארי ז'אקאר, טווה משי צרפתי, בהתבסס על ההמצאות הקודמות, את הנול של ז'אקאר, נול אוטומטי מוצלח המסוגל לארוג בדים מורכבים במהירות בעזרת כרטיסי ניקוב.
השימוש בכרטיסי ניקוב ככלי לשליטה בפעולתה של המכונה נחשב לפורץ דרך בהיסטוריה של המחשוב.
ברזל חשיל היה הצורה הנסחרת של ברזל ונעשה בו שימוש ליצירת סחורות כמו מסמרים, חוטי תיל, צירים, פרסות סוסים, גלגלי עגלה, שרשראות ועוד.
בנוסף, נעשה בו שימוש לצורות מבניות.
בכמות קטנה של ברזל חשיל נעשה שימוש ליצירת פלדה.
בברזל יצוק נעשה שימוש ליצירת סירים, תנורים ופריטים אחרים שלא נדרשו לרמת עמידות גבוהה.
רוב ברזל היציקה זוקק והומר לברזל חשיל, עם אובדן ניכר.
ברזל חשיל יוצר גם על ידי תהליך בלומרי, שהיה תהליך בולט להיתוך ברזל עד המאה ה-18 המאוחרת.
בשנת 1720 היו בבריטניה 20,500 טון ברזל יצוק שנוצרו בעזרת פחם עץ ו-400 טון שנוצרו בעזרת קוק.
בשנת 1750 ייצור ברזל יצוק מפחם עץ עמד על 24,500 טון וייצור ברזל יצוק מקוק עמד על 2,500 טון.
בשנת 1788 ייצור ברזל יצוק מפחם עץ עמד על 14,000 ולעומת זאת ייצור ברזל יצוק מקוק עמד על 54,000 טון.
בשנת 1806 ייצור ברזל יצוק מפחם עץ עמד על 7,800 טון וייצור ברזל יצוק מקוק עמד על 250,000 טון.
בשנת 1750 בריטניה ייבאה, זיקקה מברזל יצוק או ייצרה ישירות 31,200 טון של ברזל חשיל בעזרת פחם עץ ו-100 טון בעזרת קוק.
בשנת 1806 בריטניה לא ייבאה ברזל חשיל, וייצאה 31,500 טון ברזל חשיל.
אחד השינויים המרכזיים בתעשיית הברזל במהלך המהפכה התעשייתית היה ההחלפה של עץ וביו-דלקים אחרים בפחם.
עבור הפקת אותה כמות של חום, כריית פחם מצריכה כוח עבודה קטן יותר מאשר חטיבת עצים והפיכתם לפחם עץ.
בנוסף, פחם היה מצוי בשפע יותר מעץ, שהאספקה שלו נעשתה מצומצמת לפני העלייה האדירה בייצור הברזל במהלך סוף המאה ה-18. בסביבות 1750 קוק החליף בדרך כלל את פחם העץ בהיתוך של נחושת ועופרת והתפשט בצורה רחבה בהכנת זכוכית.
הברזל שנוצר על ידי היתוך וזיקוק עם פחם וקוק היה נחות בהשוואה לברזל שנוצר עם פחם עץ בגלל תכולת הגופרית של הפחם.
התעשייה הכירה פחמים דלי-גופרית, אבל גם הם הכילו כמות מזיקה של גופרית.
המרה של פחם לקוק הפחיתה רק במעט את כמות הגופרית, ורק מיעוט מהפחמים הפכו לקוק.
גורם אחר שהגביל את תעשיית הברזל לפני המהפכה התעשייתית היה המחסור בכוח מים הנדרש כדי להפעיל את מפוחי הכבשנים.
מגבלה זו נפתרה על ידי המצאת מנוע הקיטור.