tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהם לפעמים יורדים לגובה פני הים באזורי החוף, הם בעיקר נמצאים ברכסי ההרים ובמרעה-תת אלפיני וסוב-אלפיני עם כרי דשא וצוקים.
לאורך כל השנה הם בדרך כלל נשארים מעל קו העצים, ולעיתים נודדים בעונות לאזורים גבוהים או נמוכים יותר מהטווח זה.
בקיץ כאשר הם זקוקים למלח הם יורדים לגבהים נמוכים מאוד, ולעיתים קרובות חוצים מספר קילומטרים של אזורים מיוערים כדי להגיע למרבצי מלח.
כמו כן כאשר הם מעוניינים לעבור לרכס הררי אחר הם יורדים לעמקים וחוצים יערות.
צפירי הקורדילרים פעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים המאוחרות, ולעיתים קרובות ממשיכים לרעות במשך כל הלילה.
במהלך פעילותם בשעות היממה הם עוברים על שטח קבוע של כמה מאות מטרים הכולל אזורי מרעה ומנוחה.
בשעות המנוחה הצפירים חופרים לרוב שקעים רדודים בקרקע באמצעות רגליהם הקדמיות, וכמו כן חופרים גם כאשר הם מחפשים מלח.
בחודשים החמים נצפים בעיקר קבוצות של שלושה עד ארבע נקבות בממוצע, ואילו זכרים בוגרים הם לעיתים קרובות בודדים מלבד עונת הרבייה.
במהלך החורף הקבוצות הקטנות מצטרפות יחד ויוצרות עדרים גדולים בסביבות 50 צפירים.
צפירי הקורדילרים הם אוכלי עשב מובהקים, ומבלים את רוב זמנם במרעה.
התזונה שלהם כוללת עשבים, עשבי תיבול, ססקיה, שרכים, טחב, חזזיות, מלח, שיחים, וכן ענפים ועלים של עצי מחט במקומות שבית גידולם מתחת לקו העצים; בשבי תזונתם גם עשויה לכלול דגנים, אספסת, פירות וירקות.
צפירים אלה ידועים במהירות ובזריזות יוצאת דופן שלהם בשטח תלול, וכבר נצפו גומאים 450 מטר בשטח הררי אנכי בזמן של 20 דקות בלבד.
שטחם הקבוע הוא כ-23 קמ"ר בממוצע, אם כי בחורף השטח הקבוע קטן בהרבה.
צפיפות האוכלוסייה משתנה במידה רבה (עד 14 חיות לקמ"ר), והממוצע הוא כנראה בין 2-1 צפירים לקמ"ר.
קרבות בין זכרים יריבים הם די נדירים אולם כשהם מתרחשים הם הופכים להיות אכזריים מאוד, ולעיתים קרובות גורמים לפציעה חמורה ואף למוות של אחד מהם.
במהלך הקרב הם מנסים לתקוע את קרניהם החדות בכל חלקי גוף היריב, ובעיקר בחלק האחורי הרך שבו קל יותר לגרום לחתכים.
גם מחוץ לעונת הרבייה הצפירים אגרסיביים למדי, ואף הנקבות יכולות להילחם ביניהם על מקורות מזון או עם נראה להם שיש איום על הגדי.
בדומה לזכרים קרבות ממשיים ביניהן נדירים, ולעיתים רחוקות יגרמו לפציעה או מוות.
כדי להימנע מלחימה, הצפירים מותחים את צווארם על הקרקע ותנוחה זאת מאותתת על אי לוחמה או כניעה.
צפירים צעירים מנסים לפעמים להילחם עם זכרים בוגרים, ובדרך כלל אימותיהם ינסו להבריחם משם.
באזורים נמוכים מתחת לקו העצים, הנקבות גם ישתמשו ביכולות הלחימה שלהם כדי להגן על עצמם ועל גדייהם מפני טורפים שונים.
באזורים אלה הטורפים של צפיר הקורדילרים כוללים זאבים, גרגרנים, שונרים וכן דובי גריזלי שעלולים להרוג הן בוגרים והן צעירים כאשר יש להם הזדמנות.
עם זאת הטורף העיקרי והמסוכן ביותר לצפיר הוא פומת ההרים, אשר גדולה וחזקה מספיק כדי להכניע צפיר גדול וכן די זריזה כדי לרדוף אחריו בבית גידולו ההררי והסלעי.
למרות שקרנייהם מגינות עליהם בהצלחה מרוב הטורפים, הם די חסרי אונים בהגנה על גדיים קטנים מתפיסה על ידי העיט הזהוב.
הנקבות עלולות להיות תוקפניות גם לאוכלי עשב אחרים בשטחם, ותועדו מספר פעמים בהם הם ניסו לגרש כבש גדול-קרניים זכר שחדר לטריטוריה שלהם ללא הצלחה כיוון שהלה היה יותר חזק מהם.
צפירי הקורדילרים עלולים להיות אגרסיביים כלפי בני אדם, ודווח על אדם אחד שנהרג מתקיפת צפיר זכר.
עונת הרבייה מתרחשת מחודש נובמבר עד ינואר, כאשר הלידות מתרחשות בסוף מאי ותחילת יוני.
ההריון נמשך 180-175 יום לאחריהם נולד גדי אחד (או שניים לעיתים רחוקות) במשקל של 3 ק"ג.
לאחר הלידה הנקבה מלקקת את הגדי עד שהוא יבש, וכן אוכלת את השליה כדי שהריח לא ימשוך טורפים.
מספר שעות לאחר הלידה הגדיים כבר מתחילים או מנסים לרוץ ולטפס על המדרונות ומסוגלים לעקוב אחר אימם לאחר שבוע.
למרות שהגדיים נגמלים לאחר שישה חודשים הם נשארים עם אימם קרוב לשנה, או עד שהיא תבריח אותם כאשר היא תמליט גדי חדש; הנקבה מגינה בקנאות על צאצאיה מסכנות, וניצבת מעליהם כאשר היא מתמודדת עם טורפים, או הולכת לפניהם בירידה במדרונות תלולים כדי לעצור אותם במקרה של החלקה.
הגדיים מגיעים לבגרות בסביבות 5-2.5 שנים.
בטבע הצפירים חיים לרוב 15-12 שנים, כאשר תמותת הזכר גבוהה בהרבה מתמותת הנקבה ועל פי רוב הוא אינו שורד יותר מ-10 שנים בשל הקרבות הרבים, ואילו הנקבות לעומת זאת יכולות לשרוד עד 16 שנים; תוחלת החיים שלהם מוגבלת על ידי השחיקה של קרניהם המונעת מהם הגנה יעילה.
בגני חיות לעומת זאת, הם יכולים לחיות לפחות 16 עד 20 שנים.
בשל בית גידולו הבלתי נגיש, צפיר הקורדילרים הוא אחד מהיונקים האמריקאים שהכי פחות מושפע מפעילות אנושית ובהתאם לכך מצבו מוגדר על פי IUCN כ-"ללא חשש" (LC) ובעל מגמת אוכלוסייה יציבה.
בעלי חיים אלה מוגנים במידה רבה מפני איומים, ולמרות שיש אפשרות לצודם עם רישיון בשתי המדינות יש פיקוח חמור על הציד.
צפירים אלה רגישים יותר להפרעות אנושיות מיונקים אחרים, וההפרעה העיקרית היא הטרדה של מטוסים שחולפים מעליהם בהרים.
הגדלת השימוש במטוסים פרטיים או תעשייתיים מעל בית גידולם היא הדאגה היחידה כיום לשימורם.
צפיר הקורדילרים מצוי במספר רב של אזורים מוגנים כגון: הר ראשמור, הפארק הלאומי גליישר (הצפיר נחשב בו כסמל של הפארק), הפארק הלאומי ילוסטון, הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, הפארק הלאומי גליישר ביי, פארק טאטשנשיני-אלסק ועוד.
מלבד זאת קיימים ארגונים פרטיים האוספים כסף לפעולות שימורו.
בקולורדו יש כל שנה מכירה פומבית והגרלה של שני רישיונות ציד, כשהכסף הנאסף בהם מועבר למחקר ושימור הצפיר.
האוכלוסייה הקנדית נאמדת בסביבות 44,000 עד 72,000 צפירים המחולקים במדינות הבאות: 2,750 באלברטה; 67,000-39,000 בקולומביה הבריטית; 1,000 בטריטוריות הצפון מערביות, ו-1,400 ביוקון.
הערכות האחרונות בארצות הברית הן בסביבות 36,000 ל-47,000 צפירים, כאשר 12,000 מתוכם מצויים מוושינגטון ועד טקסס, ובסביבות 33,000-24,000 באלסקה.
צֶפַע (שם מדעי: Vipera) הוא סוג של נחש ארסי בתת-משפחת הצפעונים.
הוא בעל תפוצה רחבה, החל מצפון אפריקה בדרום ועד לחוג הצפוני בצפון, מבריטניה הגדולה במערב ועד אסיה הפסיפית במזרח.
נכון למאי 2025, מוכרים 21 מינים של צפעים.
צפע הוא הסוג הגדול ומוכר ביותר במשפחת הצפעונים.
הראש נבדל מהצוואר, בעל צורה משולשת, ומכוסה בקשקשים קטנים במגוון צורות.
מאפיין בולט של סוג נחשים זה הוא גוף קצר ועבה יחסית.
הנחש הקטן ביותר בסוג הוא צפע גמד החי באירופה (כ-30 ס"מ), והארוך ביותר הוא הצפע הודי שמגיע עד 1.65 מטר והוא הארסי ביותר מבני הסוג.
נחשים הנמנים בסוג הצפע משמעים קולות נשיפה מפיהם בעת סכנה (להבדיל מכמה סוגים אחרים המשמיעים קולות באמצעים אחרים כמו רשרוש הזנב (עכסנים) או חיכוך קשקשי הגוף זה בזה (שפיפון).
בישראל מצויים שני מינים בלבד מסוג הצפע והם צפע מצוי וצפע החרמון.
ניתן למצוא את הצפע בבריטניה הגדולה וכמעט בכל רחבי אירופה, בחלק מאיי הים התיכון (אלבה, מונטקריסטו, סיציליה) והים האגאי, כמו גם בצפון אפריקה, במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה.
כמו כן הוא מצוי בחוג הארקטי מזרחה דרך צפון אסיה עד לסחלין וצפון קוריאה.
רוב המינים מעדיפים אזורים קרירים.
המינים המצויים באזורים הדרומיים מעדיפים אזורים גבוהים ויבשים בעוד המינים החיים בחלקים הצפוניים מעדיפים אזורים נמוכים בעלי צמחייה ולחות.
רוב מיני הצפעים בעלי ארס המכיל רכיבים המו-טוקסים (פוגע בכלי הדם) ונוירו-טוקסים (פוגע בעצבים).
מינים קטנים וצפוניים יותר, כדוגמת הצפע האירופאי, בעלי ארס חלש יותר ומזריקים כמות קטנה יותר בהכשה.
מינים אחרים כדוגמת הצפע המקורנן והצפע המצוי, מסוגלים להזריק כמויות גדולות יותר של ארס בעלות השלכות הרסניות.
אולם, הכשות מהסוג צפע לרוב קטלניות פחות מהכשות של סוגים אחרים וגדולים יותר כמו צפע מזרחי וצפע הודי.
מין צפע אספיס (Vipera aspis)
מין צפע אירופאי (Vipera berus)
מין צפע הרי הקווקז (Vipera lotievi)
צְפַנְיָה בֶן-מַעֲשֵׂיָה הוא דמות מקראית, כהן בימי המלך צדקיהו.
נשלח על ידי המלך אל ירמיהו הנביא ביחד עם פשחור בן מלכיה בבקשה שיתפלל וידרוש את ה' שנבוכדנאצר מלך בבל שצר על ירושלים יעזוב.
בן מעשיה נשלח על ידי המלך אל ירמיהו הנביא, ביחד עם פשחור בן מלכיה בבקשה, שיתפלל וידרוש את ה', שנבוכדנאצר מלך בבל, שצר על ירושלים יעזוב.
בן מעשיה, שהיה ממקורבי הנביא ירמיהו נשלח לדעת אלכסנדר רופא, כדי לבקש חזון ישועה מפיו של הנביא.
שמעיה הנחלמי כתב אל צפניה מכתב מן הגלות, בו הוא מוצא את בן מעשיה כאחראי על ירושלים ועל בית המקדש ועליו לאסור את ירמיהו: ממכתבו של שמעיה הנחלמי עולה, כי תפקידו של בן מעשיה היה לפקח על , אשר הגיעו לירושלים עם זרם המאמינים.
הפקיד הממונה היה אחראי על גירושם של תמהונים אלו.
מפרקים כ"ה–כ"ט בספר ירמיהו עולה כי בן מעשיה היה אחראי על הסדר בבית המקדש.
לשיטתו של רד"ק, צפניה היה כהן גדול וזאת לפי הכתוב: .
לדעת יאיר הופמן קביעה זו אינה נכונה כי הכוהן הגדול בימי צדקיהו היה שריה.
בן מעשיה נשלח על ידי צדקיהו שוב, אל הנביא ביחד עם יהוכל בן שלמיהו כדי שיתפלל בעבורם.
לדעת יאיר הופמן בן מעשיה נכלל במשלחת זו כי היה ממקורבי הנביא וזאת כדי להוות משקל נגד לבן שלמיהו שהיה ממתנגדי הנביא.
לפי המסופר בספר מלכים ב', נלקח צפניה לרִבלה והומת על ידי נבוזראדן, שר הטבחים:
ייתכן כי צפניה המופיע בפסוקים אלו, במלכים הוא צפניה בן מעשיה.
אם כן, צפניה לא היה כהן גדול, אלא כהן משנה.
מעשיהו זה הוא כנראה אביו של צפניה.
צַפַּן הוא אדם שמקצועו הוא הצפנה של טקסט גלוי לפני שליחתו ופענוח של טקסט מוצפן שנשלח אליו.
צפן מועסק בארגון הזקוק להעברה סודית של מידע באמצעי תקשורת שניתן ליירטם (מכתב, מברק, מסר בקו תקשורת וכו').
בראשית דרכה נעשתה ההצפנה בעיקר בשיטות ידניות.
שיטות ההצפנה בהן עסקו בעת העתיקה, עד תחילת המאה העשרים, נקראות הצפנה קלאסית במובן זה שהן נעשו בשיטת 'נייר ועט' או באמצעים מכניים בסיסיים כמו גליל הצפנה.
בשיטות אלה הייתה חשיבות רבה להכשרתו של הצפן בהפעלתן של שיטות ההצפנה והפענוח, ובהן שיטות פשוטות כצופן שחלוף וצופן החלפה, ושיטות מורכבות יותר כצופן ויז'נר וצופן פלייפייר.
במאה העשרים החל השימוש במכונות הצפנה כדוגמת אניגמה - הצפן לא עסק בהצפנה בעצמו, תוך שהוא שולט היטב בטכניקת ההצפנה, אלא הפעיל את מכונת ההצפנה, בלי לדעת בהכרח כיצד פועל מנגנון ההצפנה.
הצפנה מודרנית נעשית באמצעות מחשב, ולמעשה מייתרת את הצורך בצפן.
צפירים (שם מדעי: Rupicaprini או Naemorhedini), הוא שבט של פרסתנים בתת-משפחת היעלים, הכולל ארבעה סוגים ו-13 מינים.
הסוגים בשבט מתאפיינים במידות גוף קטנות עד בינוניות, והם חיים באזורים הרריים באסיה, אירופה ואמריקה.
כל המינים בשבט שייכים לקבוצת אנטילופות-עז וייחודם בכך שיש להם מאפיינים חיצוניים או אקולוגים שמהווים צורת ביניים בין עיזים לצבאים.
בנוסף, המינים בשבט מתאפיינים בקרניים קצרות יחסית שדומות לקרני העיזים בצורתן.
הצפירים נוהגים לחיות לרוב בבדידות או בקבוצות קטנות, והם פעילים בדרך כלל בשעות הבוקר והערב ונחים בשעות היום.
בית גידולם של הצפירים הוא מדרונות תלולים ואנכיים, צוקים, סלעים ויערות הרריים.
למיני הצפירים אין דו-צורתיות זוויגית בולטת, והזכרים והנקבות די זהים במראה החיצוני.
המין הגדול בשבט הוא צפיר הקורדילרים, והמין הקטן בשבט הוא גוראל אדום.
צפיר הפירנאים (שם מדעי: Rupicapra pyrenaica; מכונה גם צפיר איברי או צפיר מערבי), הוא מין פרסתן בסוג צפיר מתת-משפחת היעלים החי בדרום מערב אירופה בחצי האי האיברי ובחצי האי האפניני.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הצרפתי קרלס לואיס בונפרטה.
מין זה זהה למדי למין השני והנפוץ יותר צפיר האלפים, ונבדל ממנו בעיקר בצבעי גוף דהים יותר ובתפוצה מערבית יותר.
צפיר האלפים וצפיר הפירנאים נם פרסתנים ממשפחת הפריים שלמעשה מהווים שילוב בין עז וצבי ומשויכים בשל כך לקבוצת "אנטילופות-עז", כיוון שמצד אחד הם מזכירים את העיזים וקרובים אליהם מבחינה גנטית, ומצד שני רזים וזריזים עם רגליים ארוכות בדומה לצבאים.
שני המינים מסווגים כיום על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שבית גידולם ההררי מגן עליהם מפעילות אנושית.
עם זאת צפיר הפירנאים סבל מציד ממושך עד כדי הכחדה, במיוחד בשנת 1940 למטרת בשרו ועורו הרך, אולם לאחר מאמצי שימור רבים אוכלוסייתו התאוששה.
שמו המדעי של צפיר הפירנאים נגזר מלטינית כדלהלן: "Rupis" = סלע\צוק "capra" = תיש; "pyrenaica" = פירנאים.
צירוף של שלושת המילים הלטיניות פירושו "תיש שוכן צוקים החי בפירנאים" ומתייחס לכך שבית גידולו של צפיר זה הוא בעיקר צוקים וסלעים; עם זאת המילה הלטינית השנייה עלולה להטעות במקצת כיוון שצפיר זה מצוי גם בהרי האפנינים (איטליה) ובהרי קנטבריים (ספרד) ולא רק בהרי הפירנאים.
הן לזכרים והן לנקבות של צפיר הפירנאים יש קרניים דקות ובנוניות, ולהם מבנה מיוחד; הקרן צומחת בצורה ישרה כלפי מעלה, ובסופה היא מתעקלת באופן חד המזכיר וו מעוקל.
קצה הקרן חד מאוד, ולולא הוו המעוקל הקרבות בין הזכרים היו עלולים להיות קטלניים מאוד, בדומה לסוג צפיר הקורדילרים שאצלו הקרן אינה מעוקלת כוו - ובהתאם לכך קרבות בין זכרים או בין נקבות גורמים לפציעות חמורות ולתמותה גבוהה.
אף על פי שהקרן של צפיר הפירנאים ישרה בדרך כלל, היא עלולה להיראות כפופה משום שבסיס הקרן הוא מעל העיניים וצומח כלפי קדימה והצדדים בצורה אנכית.
כיוון שהקרניים ישרות ובגודל דומה, כאשר מסתכלים על הצפיר מהצד הוא נראה כבעל קרן אחת בלבד.
הקרניים בדרך כלל חלקות, או מחורצות במידה מועטת; צבע הקרניים הוא כהה, ונע בין שחור, ל-אפור כהה או אפור בהיר.
באופן כללי אין הבדל בין קרני הזכרים לקרני הנקבות, אך קרני הזכר עבות יותר והוו שבקצוות כפוף אצלם יותר.
הפרווה של צפיר הפירנאים קצרה בכל העונות, כאשר בקיץ היא מורכבת משכבה צמרית דלילה המורכבת משערות בהירות, ובחורף היא הופכת לכהה יותר ומגדלת שכבת שערות נוספת בעובי של 20 ס"מ - המגינה עליו מרוחות וטמפרטורות קיצוניות בבית גידולו ההררי.
צבע הפרווה הכללי משתנה בין חום אדמדם בהיר לכהה כפי שיובא להלן.
בכל העונות יש לצפיר הפירנאים כתם בצבע קרם בהיר שנמשך מהמצח ועד החוטם, ומופרד מהלחיים והלוע הבהירים על ידי פס שחור (שעוביו משתנה בין העונות); הפס מתחיל בבסיס הקרניים, מתעגל והופך לגדול יותר באזור העין, והופך שוב לצר עד הנחיריים.
בתוך הכתם השחור מעל העין יש רצועה קטנטנה של שיער אדמדם בהיר או כהה - תלוי עונה.
הן בקיץ והן בחורף יש פסים שחורים (משתנים בעונות בין דק לעבה) שמתחילים בהתאמה מהפלג העליון של הגפיים הקדמיות, ממשיכים לכיוון מעלה עד קצוות האוזניים בצורת "צווארון" או "סודר", ומסתיימים פעמים רבות בתחילת הכתם השחור שבעיניים.
צידם הפנימי של האוזניים הוא לבן-קרם.
בכל העונות פלג הגוף האחורי (בעיקר השוקיים), ופלג הגוף הקדמי (צדדי הצוואר) הם בצבע חום אדמדם בהיר או כהה; הגחון אף הוא יהיה תמיד בצבע כתמתם בהיר או כהה - אולם בשל הכתמים השחורים במותניים וברגליים ניתן לחשוב שהוא שחור.
כמו כן בקיץ ובחורף יש פס שחור לאורך הגב, המשתנה בין כהה וארוך בחורף, לדהוי וקצר בקיץ.
העכוז בהיר, ובמרכזו בולט הזנב הקצרצר והשחור; אצל הגדיים הזנב בצבע קרם ופחות בולט.
צבע הפרווה והסימונים בגוף משתנים בין הקיץ לחורף כדלהלן:
בחורף לעומת זאת הפרווה הופכת לכהה יותר בצבע חום כהה-שחרחר, כאשר הסימונים השחורים גדולים וכהים יותר ומתווספים סימונים נוספים: 1) הפס השחור לאורך השדרה הופך לעבה וכהה יותר, וכן נמשך עד לקרניים מקדימה ועד לזנב מאחורה.
2) הכתמים השחורים ברגליים כהים וגדולים יותר ומגיעים עד סוף הרגל, והצווארון השחור גדול ועבה יותר - מה שיוצר משולש בהיר המשתרע על הלחיים והלוע.
3) הפס השחור המשתרע מהקרניים ועד קצה החוטם שחור ועבה יותר.
4) ה"גבות" הכתומות מעל העיניים כהות ובולטות יותר בחורף.
5) בחורף, הצלעות הופכות לכהות מאוד עם צבע כללי של אפור כהה השזור בשערות שחורות וחומות, ואילו בקיץ צבע הצלעות בהיר כשאר הגוף.
6) בחורף יש כתמים שחורים קטנים בצדדי העכוז, ואילו בקיץ הם נעדרים.
6) בחורף, יש פס שחור במותניים כשל הצבי המתחבר בדרך כלל עם הצלעות הכהות, ואילו בקיץ הוא כמעט ואינו נראה.
הדו-צורתיות זוויגית (הבדל בין זכרים לנקבות) אינה בולטת כל כך במין זה, אולם באופן כללי הזכרים גדולים במעט, עלולים להיות כהים יותר, וקצוות קרניהם כאמור מכופפות יותר; אצל הזכרים הקרניים עבות יותר, ומשום כך הן כמעט מחוברות בבסיסן מה שאין כן אצל הנקבות.
עיניו של הצפיר בינוניות וכתמתמות, אפו דק ומחורץ, ואוזניו דקות וארוכות.
גופו ארוך ודק, צווארו בינוני, ראשו קצר, ורגליו מוצקות וחזקות.
כפי שניתן לצפות ממין מתת-משפחת היעלים, פרסותיו של צפיר הפירנאים עבות וקצרות, ומותאמות לטיפוס מהיר וזריז על סלעים וצוקים.
מידות גופו של צפיר הפירנאים הן:
אורך הקרניים: עד 20 ס"מ.
ימין למעלה: צפיר הפירנאים בחורף;
ימין למטה: צפיר פירנאים בקיץ.
שמאל למעלה: צפיר האלפים בחורף;
שמאל למטה: צפיר האלפים בקיץ.
צפיר הפירנאים מחולק לשלושה תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים שונים:
pyrenaica), זהו תת-המין הנפוץ; תואר בשנת 1845, ומצוי לאורך הרי הפירנאים שבגבול צרפת, ספרד, אנדורה.
ornata), אנדמי למרכז איטליה; תואר בשנת 1899, ומצוי ברכס התיכון של הרי האפנינים.
parva), אנדמי לצפון מערב ספרד; תואר בשנת 1911, ומצוי ברכס הרי קנטבריה.
צפיר האלפים זהה במבנה גופו לצפיר הפירנאים אך שוקל בממוצע כ-10 ק"ג יותר וקרניו ארוכות ועבות יותר.
בחורף הזיהוי ביניהם קל מאוד משום שפרוותו של צפיר האלפים שחורה לגמרי מלבד כתם לבן בלחיים וכתם לבן בחוטם, ואילו בקיץ לעומת זאת הזיהוי די מסובך משום ששניהם מתאפיינים בפרווה בהירה; עם זאת ניתן עדיין להבדיל ביניהם על ידי סימנים שאינם בולטים כדלהלן:
1: הפס השחור בעיניים, כהה יותר אצל המין האלפיני בקיץ מאשר אצל הפירנאי.
2: הפס השחור בגב, דהה יותר אצל המין האלפיני.
3: אצל המין האלפיני הכתמים השחורים במותניים וברגליים כהים יותר בקיץ, והם נמשכים עד קצה הרגליים משא"כ אצל המין הפירנאי.
4: ההבדל העיקרי בקיץ - למין האלפיני יש רק לעיתים פס שחור דהוי לאורך הגרון, ואילו אצל המין הפירנאי יש שני פסים משני צדדי הגרון אך לא באמצעו.
פעמים רבות ההבדלים הללו בקיץ אינם נראים, כך שלא ניתן להסתמך עליהם באופן גורף.
צפיר האלפים לעומת זאת, בעל תפוצה רחבה יותר ומצוי בהרי האלפים, הרי הקרפטים, הרי הבלקן, ואסיה קטנה, כאשר התפוצה הדרומית ביותר שלו מצויה ברכס הצפוני של הרי האפנינים, ומשום כך הוא אינו נפגש עם תת-המין האפניני של צפיר הפירנאים המצוי ברכס התיכון של הרים אלו.
בית גידולו של צפיר הפירנאים הוא פסיפס של אחו, מרעה תת-אלפיני, כרי דשא, סלעים, וצוקים, ולעיתים גם עמקים מיוערים בדלילות.
בעבר צפירים אלו היו נמנעים מיערות, אולם כיום חלק מהם כבר החלו לחיות ביערות לאורך כל השנה.
באזורים הרריים הם נמצאים עד גובה של 3,000 מטר מעל פני הים.
צפיר הפירנאים הוא בעל חיים יומי, ושיא הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר והערב.
בתקופת החורף הם עשויים להיות פעילים במשך כל הזמן כדי להדביק את צריכת המזון שלהם.
בחורף הם גם נוטים לרדת לאזורים נמוכים יותר שבהם השלג אינו עמוק כל כך.
הצפיר הוא בעל חיים זהיר הסורק תדיר את סביבתו ובודק שהיא נקייה מאיומים.
בעת הבחנה בסכנה הצפיר ישמיע שריקה חזקה דרך האף או התעטשות תוך כדי רקיעה עם רגליו בקרקע.
הצפיר זריז ומהיר כצבי, ובשעת סכנה הוא מסוגל לקפוץ לגובה 2 מטר ומרחק של 6 מטר.
הוא גם מסוגל לרוץ במהירות של 50 קמ"ש על קרקע מישורית או תלולה - בניגוד למרבית מיני היעלים שאינם אצנים טובים כל כך.
בעת מרדף אחר הצפיר הוא יימלט לאזור תלול והררי שיקשה על הטורף להדביקו.
הצפירים הם בעלי חיים חברותיים, כשהנקבות והגדיים נוטים לחיות בקבוצות בינוניות של 30-15 פרטים.
הזכרים נוטים לחיות בבדידות ברוב ימות השנה, ומצטרפים לקבוצת הנקבות רק בסוף הקיץ.
לקראת סוף החורף הנקבות שנמצאות בהריון עוזבות את העדר ומחפשות אזור בטוח שבו הן יוכלו להמליט בתחילת האביב.
לאחר ההמלטה הנקבה חוזרת עם הגדי שלה לקבוצה.
גם לאחר הגמילה והעצמאות, הגדי נשאר בקבוצה 3-2 שנים.
לאחר מכן הוא הופך לנווד ונע ממקום למקום עד שהוא נקשר לאזור מסוים בהגיעו לבגרות מלאה בגיל 9-8 שנים.
במהלך עונת הרבייה מתקיימת תחרות בין הזכרים על השליטה בקבוצת הנקבות, וזכרים מבוגרים וחזקים מסלקים את הזכרים הצעירים מהאזור ומדי פעם אף עלולים להרוג אותם.
הטורף העיקרי בעבר של צפיר הפירנאים היה זאב איברי, אולם כיום לאחר היעלמותו מאזורים רבים, אין אויב מסוים לבוגרים, והגדיים עלולים להיטרף על ידי שונר, שועל אדום ועיט זהוב.
בחודשי הקיץ, צפיר הפירנאים ניזון בעיקר מעשבי תיבול ופרחים, ובחודשי החורף הוא ניזון בעיקר מחזזיות, טחבים, וענפים צעירים של עצי מחט.
לצפיר הפירנאים יש חפיפה באזורים מסוימים עם יעל איברי.
כאשר השלג מכסה את כל מקורות המזון, הצפיר חופר בפרסותיו על מנת להגיע למזון שקבור בשלג.
הרבייה של צפיר הפירנאים מתרחשת בסתיו ולאחר תקופת הריון של 170 ימים, נולד בדרך כלל גדי אחד בתקופת האביב.
מדי פעם עלולה להתרחש לידה של תאומים או שלישייה.
נקבת הצפיר ממליטה את הגדיים במקום מוגן בין הסלעים.
הגדי מסוגל לעקוב אחר אימו כמעט מיד לאחר הלידה, והם משפרים במהירות את יכולת הקפיצה שלהם בימים הראשונים לחייהם.
תוחלת החיים המרבית של צפיר הפירנאים בטבע היא 22 שנים.
צפיר הפירנאים מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שהוא הולך וגדל בטווח התפוצה ובמספריו, וכי הוא אינו מתקרב לאף אחד מהקריטריונים המאוימים של הרשימה האדומה.
תת-המינים הפירנאי והקנטברי מסווגים אף הם בקטגוריית ללא חשש.
עם זאת, תת-המין האפניני מסווג עדיין כ"פגיע" (VU), בשל אוכלוסייה קטנה מאוד וטווח תפוצה מוגבל.
בעבר הוא היה נחשב כמין בסכנת הכחדה, אולם לאחר תוכניות שמירה קפדניות ורבייה בשבי האוכלוסייה ירדה לקטגוריה פחות מאוימת.
לתת-מין זה נדרש שימור שוטף כדי להבטיח את הישרדותו בעתיד.
האיומים על הצפיר שונים על פני הטווח שלו.
באיטליה, תת-המין האפניני עלול להיות חשוף לאיומים רבים בשל המספר הקטן של האוכלוסייה והשונות הגנטית הנמוכה מאוד.
תחרות עם בעלי חיים - במיוחד עם עיזים מהווה את האיום העיקרי כנראה לתת-מין זה.
כרגע אין איומים מצד התפרצות מחלות לצפיר האפניני, וציד לא חוקי הוא נמוך יחסית.
עם זאת, בצרפת ובספרד התפרצות מחלות מהווה את האיום העיקרי, כשמחלת הפה והטלפיים הופיעה בתת-המין הפירנאי ב-2004, ובהתפרצויות של שחין דווחו מעת לעת אצל תת-המין הקנטברי.
בספרד ובהרי הפירנאים, הצפיר דר בכפיפה אחת לצד בעלי החיים המקומיים אולם לא נראה שישנה תחרות ביניהם, והצפיר אף נהנה ממספוא שמופזר לצאן ומהצמיחה המהירה של עשב ירוק וטרי בעקבות הרעייה של הצאן.
האוכלוסיות של צפיר קנטרברי ופירנאי ניצודות בכבדות באופן חוקי, למעט באזורים מוגנים.
הצפיר הוא אחד ממיני הציד החשובים בספרד והוא משמש כמקור פרנסה חשוב עבור הכפריים.
הציד מנוהל היטב על ידי רשויות השימור הספרדיות, וההכנסות מוחזרות לקהילה המקומית.
הממשלה האזורית מגדירה מכסות ציד קבועות, ועל כן הציד אינו ברמה בלתי נסבלת.
בצרפת, הציד נחשב על ידי הממשלה כפעילות פנאי ונופש בלבד ללא כוונת רווח, ומכסות הציד השנתיות הם בממוצע פחות מ-10% מהאוכלוסייה הצרפתית.
על כן, הציד בצרפת הוא ברמה נסבלת להוציא כמה אזורים בודדים.
צפיר הפירנאים מופיע בנספח ג' של אמנת ברן, ובנספח V של בתי הגידול ומיני החי של האיחוד האירופאי.
להלן נתוני IUCN על שימור הצפיר במדינות שבהם הצפיר מצוי:
ספרד: הצפיר מצוי ב-3 פארקים לאומיים, לפחות 10 פארקי טבע, וכן במספר שמורות אחרות.
הצפיר מצוי בשמורות ציד רבות שבהם יש ניהול קפדני עם דילול מבוקר של האוכלוסייה.
צרפת: הצפיר מצוי במספר אזורים מוגנים; בניהם: הפארק הלאומי אוקידטאלס-פירנאים, שמורת הר וואליר, שמורת לאן-רוק, שמורת מודאנג ושמורת אורלו.
במדינה מתבצע זמן רב מחקר על הדינמיקה של האוכלוסייה, לצד סקירה מפורטת קבועה על גודל האוכלוסייה וטווח התפוצה העדכני שלה.
ישנה גם תוכנית ציד שנועדה לתקן חוסר איזון של רמות הציד על אוכלוסיות קטנות, אם כי זה עלול להיות קשה ליישום.
מאמץ שיקום רציני התבצע על ידי הממשלה הצרפתית בהרי הפירנאים בין 1981 ל-2000, לאחר שהועברו ממקומם למעלה מ-600 תושבים.
אנדורה: ישנם ברחבי המדינה מספר שמורות לצפיר, עם מכסות ציד קבועות.
איטליה: האוכלוסייה העיקרית של הצפיר מצויה בפארק הלאומי אברוצו, והרשויות מתכננות להקים אוכלוסיות חדשות באזורים מוגנים נוספים.
קבוצה של 22 צפירים שוחררה ברכס מאיילה באפנינים בין שנת 1991 ל-1994, ולאחרונה קבוצה נוספת של 26 צפירים שוחררה ברכס גראן-סאסו בשיתוף פעולה עם התושבים המקומיים.
ישנן גם אוכלוסיות רבייה בשבי (כל אחת של 18 פרטים) המצויות במתחמים גדולים בכמה פארקים לאומיים.
תת-המין האפניני מוגן תחת נספח ב' של אמנת ברן, נספח ב' של בתי הגידול ומיני החי של האיחוד האירופאי, נספח א' של אמנת וושינגטון, וכן בתור "מין מוגן במיוחד" תחת חוק הציד האיטלקי.
בתי הגידול המתאימים לצפיר גדלים בהדרגה בעקבות איסור רעיית צאן באזורים מסוימים.
פעולות אלו גורמות לאופטימיות זהירה לעתידו של המין.
צעדי השימור המוצעים על ידי IUCN לאיטליה: 1) לבדוק את ההתאמה של הצפיר לבתי הגידול השונים, כדי לקבוע בעתיד אפשרות של הבאתו לפארקים לאומיים נוספים בדרום וצפון האפנינים כמו הפארק הלאומי פולינו והפארק הלאומי סיביליני.
2) לבדוק את השונות הגנטית של הפרטים המשוחררים לאזורים חדשים כדי למנוע תופעות של סחף גנטי וצוואר בקבוק.
3) להכין רשומות רבייה מפורטות ופרופילים גנטים לכל אחת מאוכלוסיות הרבייה בשבי.
4) למנוע שחרור של יעל אלפיני לאזורים שבהם יש פוטנציאל לשחרור צפיר האפנינים - כדי למנוע תחרות בין השניים.
אין אומדן אוכלוסייה נוכחי לצפיר הפירנאים.
עם זאת היו מספר אומדנים בעבר לתת-מינים, שמהם ניתן ללמוד בערך על הגודל הכללי של האוכלוסייה.
בשנת 2002 נאמדו כ-15,000 פרטים לתת-המין הקטנברי; בשנת 2003 נאמדו כ-53,000 פרטים לתת-המין הפירנאי; בשנת 2006 נאמדו כ-1,100 פרטים לתת-המין האפניני.
צפיר הפירנאים הוא החיה הלאומית של נסיכות אנדורה, והוא מהחיות הפופולריות בציד בצרפת וספרד.
בשרו של הצפיר נחשב ליקר ומהפרווה השעירה האחורית שלו מייצרים כובעים.
שימוש פופולרי נוסף לפרוותו הוא יצירת "שאמי" - מעין מטאטא שערוני המשמש לניקוי זכוכית ומכוניות.
צְפַנְיָה בֶּן-כּוּשִׁי היה נביא שניבא בזמן המלך יאשיהו מלך יהודה.
הוא פנה לגולים בכתב ובעל פה.
ספר צפניה קרוי על שמו ומספר על נבואותיו.
צפניה הוא הנביא היחידי במקרא שייחוסו נזכר ארבעה דורות לפניו.
צפניה מנבא את אחת מנבואות הזעם והתוכחה, מהנוקשות אשר מופיעות במקרא.
השם צפניה הוא שם תאופורי מהשורש צ-פ-ן (שמשמעותו להניח דבר יקר במסתור לבל יאבד או יינזק) בתוספת מרכיב שם האלוהים.
יש הסוברים כי השם "כּוּשִׁי" בא בגלל צבע עורו ואין קשר לארץ המוצא כוש, זאת מפני ששמות אבותיו הנזכרים בפתיחה הם שמות תיאופוריים עבריים.
יש הסוברים כי סב-סבו של צפניה הוא חזקיהו מלך יהודה.
הרד"ק אינו בטוח בזיהוי אך לשיטתו רשימת היחס נותנת חשיבות לייחוסו החשוב של צפניה: .
יש הטוענים שצפניה ניבא לפני הרפורמה שביצע יאשיהו.
מנגד יש הסבורים שניבא אחרי התיקונים שביצע יאשיהו.
לפי המסופר על החברה ביהודה באותם ימים בספר, ייתכן שצפניה ניבא לפני הרפורמה, שהתבצעה בשנה השמונה עשרה למלכותו של יאשיהו.
חטאי אנשי יהודה שבהם מאשים אותם צפניה, כלומר: עבודת האלילים, הייתה קיימת עוד בזמנו של מנשה מלך יהודה ונמשכה גם בתקופת אמון מלך יהודה.
מעבר לכך צפניה מנבא על חורבן העיר הקרב ובא.
ישנם הטוענים שנבואותיו וזמן פעולתו מאוחרים יותר, בזמן מלכות יהויקים.
זאת ועוד גם ביטויים המופיעים בספר כמו "שְׁאֵרִית יִשְׂרָאֵל" () מעידים על מצבו של העם ביהודה בזמן החורבן.
קבר צפניה מזוהה בדרום הר הלבנון, מקודש גם למוסלמים (א-נבי צאפי, הממוקם בג'בל צאפי ) והיווה במשך שנים אתר עלייה לרגל ליהודים ומוסלמים.
יש המזהים את קברו בחיטין.
צפלספיס (שם מדעי: Cephalaspis; מילולית: "שריון ראש") הוא סוג של דג חסר לסתות מתקופת הדבון, שחי לפני 398–415 מיליון שנה.
הצפלספיס הגיע לאורך 45–60 ס"מ והיה חסר לסתות.
היה לו ראש גדול בעל "קסדה" עם חורי עיניים בקדמתו ובקצהו היו חיישנים בהם היה נעזר על מנת לאתר יצורי קרקעית כמו תולעים ויצורים אורגניים נוספים שהיו חבויים בבוץ.
יצור זה רחרח את הקרקעית בדומה לשפמנון או חדקן ולכד טרף קטן על ידי תנועה מצד לצד.
לא היו לו שיניים או לסתות אך היה לו פתח פה דמוי שפתיים.
מאובניו של הדג נמצאו באירופה (כולל בסקוטלנד ואוקראינה), קנדה וארצות הברית, וממבנה הסלעים נראה שהדג חי בימים לצד שפכי נהרות ועלה אליהם בדומה לדגי סלמון כדי להטיל ביצים ואז לחזור לים.
טורפיו העיקריים של הצפלספיס היו עקרבי מים גדולים ודגים בעלי שריון וכן העקרב (האמיתי) הימי ברונטוסקורפיו.
מבנה ראשו דמוי הקסדה הגן עליו מטורפים שהתקשו לבלוע אותו.
ייתכן שהקסדה עזרה לו גם לתפקד במים מתוקים דלים בסידן.
הצפלספיס מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות שם נראית להקה שנודדת למים מתוקים כדי להתרבות אך חלק מהדגים נהרגים על ידי עקרבי ברונטוסקורפיו.
הריכוז הקוונטי (נקרא גם לפעמים הצפיפות הקוונטית ומסומן ב nQ) הוא צפיפות החלקיקים במערכת (היחס בין כמות החלקיקים לנפח המערכת) שבה המרחק הבין חלקיקי הוא אורך הגל התרמי של דה ברולי.
M מסת כל החלקיקים במערכת.
הטמפרטורה היסודית של המערכת, מחושבת על ידי הכפלת הטמפרטורה ביחידות הסטנדרטיות בקבוע בולצמן ().
על מערכות בהן ריכוז החלקיקים גדול או שווה לריכוז הקוונטי נגיד כי הן נמצאות בתחום הקוונטי ובהן נוכל לצפות בתופעות המתוארות על ידי מכניקת הקוונטים, על יתר המערכות נגיד כי הן נמצאת בגבול הקלאסי.
לדוגמה עבור מערכת המורכבת מגז פרוטונים בטמפרטורות החדר הריכוז הקוונטי הוא בסדר גודל של חלקיק אחד לאנגסטרם מקובה.
כיוצא מכך עבור טמפרטורות גבוהות רוב המערכות יהיו בגבול הקלאסי, למעט אלו שצפיפות החלקיקים בהן גבוהה מאוד (למשל ננס לבן).
עבור גז אידיאלי ניתן לכתוב את משוואת סקאר-טטרוד במונחים של הריכוז הקוונטי:
האנטרופיה היסודית של המערכת, מחושבת על ידי חילוק האנטרופיה הקונבנציונלית בקבוע בולצמן ()
בנוסף, גבול הקלאסי ניתן לחשב את פונקציית החלוקה של גז אידיאלי מונואטומי המורכב מ N חלקיקים בעלי ספין 0 בנפח V כ -
צפירה הוא סיפור קצר מאת אתגר קרת המופיע בספר צנורות שיצא ב-1992.
גיבור הסיפור הוא תלמיד תיכון בשם אלי.
בתחילת הסיפור מתואר טקס יום השואה בבית הספר.
נערה בשם סיוון מתיישבת ליד אלי.
לאחר מכן מגיע נער בשם גלעד, מזמין אותה לשבת מאחור והיא הולכת איתו.
בהמשך הסיפור מסתבר שסיוון היא חברתו של שרון, תלמיד מצטיין ומקובל, העתיד להתקבל לקומנדו הימי.
במהלך הטקס מספר עד על חוויותיו מאושוויץ.
לאחר הטקס מבחין אלי בשולם, שרת בית הספר, היושב ובוכה.
אלי שואל אותו מה קרה.
שולם מספר לאלי שהוא מכיר את העד מאושוויץ, כיוון ששניהם היו יחדיו בזונדרקומנדו.
אלי, שטועה לחשוב כי ה"זונדרקומנדו" היא יחידת קומנדו צבאית, תוהה כיצד אדם חלוש ושברירי כשולם הגיע אליה.
כמה ימים לאחר מכן, שומע אלי מחבריו כי שרון וגלעד גנבו את אופניו של שולם השרת וביצעו בו מעשי ונדליזם.
אלי מדווח על כך למנהל בית הספר.
בעקבות זאת המשטרה חוקרת את שרון וגלעד.
כמה ימים לאחר מכן סיוון אומרת לאלי ששרון וגלעד גילו על ההלשנה.
היא אומרת לו שהם מחכים לו בשער בית הספר ולכן כדאי לו לצאת מפתח אחורי של בית הספר.
כשאלי מגיע לשם הוא מגלה את שרון וגלעד מחכים לו.
מכאן ניתן להבין שסיוון שיתפה עימם פעולה.
שרון וגלעד מתעמתים עם אלי.
כאשר שרון שואל לפשר ההלשנה, מתלבט אלי האם להוכיח אותו על כך שגם שולם בעצמו היה ב"יחידת קומנדו" בזמן השואה, בדיוק כמו יחידת הקומנדו הימי ששרון עתיד להתקבל אליה.
אך מרוב הפחד, מסתפק אלי בלהגיד לשניים ש"אין להם כבוד".
בשעה שהשניים עומדים "ללמד" את אלי "מה זה כבוד, בדרך הקשה" - כלומר, להכות אותו - נשמעת באותו הרגע צפירת יום הזיכרון.
שרון וגלעד נעמדים מפאת כבוד הצפירה, ואילו אלי מנצל את ההזדמנות ובורח.
הסיפור מעביר ביקורת על היחס השטחי של חלק מהחברה כלפי השואה וערכי מוסר.
טקס השואה בבית הספר מתואר כקלישאה שאינה מעניינת את התלמידים.
אלי, הדמות המוסרית בסיפור, מתעניין בשלומו של שולם, ניצול השואה.
שרון וגלעד הן דמויות בלתי מוסריות, אך חשוב להם לעמוד בזמן צפירת יום הזיכרון.
העמידה בצפירה, המשותפת ליום השואה ויום הזיכרון, היא טקס שחלק מהאוכלוסייה מבצע באופן אוטומטי.
כמו כן, ישנה הקבלה בין ה"זונדרקומנדו" - חוליית האסירים שטיפלה בגופות הקרבנות במחנות ההשמדה, ששולם השתייך אליה כאסיר באושוויץ - לבין יחידת הקומנדו הימי בצה"ל (שייטת 13) ששרון עתיד להתקבל אליה לאחר תום לימודיו.
צפלוגל (שם מדעי: Cephalogale) הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת ההמיקיוניים הקרובה לדוביים, אף שבעבר הוא נחשב לאבי הדובים המודרניים.
הוא התקיים במשך האוליגוקן עד לתחילת המיוקן באירופה ואמריקה הצפונית.
מאובניו של הטורף התגלו בצ'כיה, ספרד, ניו מקסיקו ונברסקה והוא תואר למדע ב-1862 בידי החוקר הצרפתי קלוד ז'ורדן .
טורף זה הגיע לאורך של 2.4 מטרים, לגובה 90 ס"מ ולמשקל של 70 עד 170 ק"ג בקירוב.
בניגוד לדובים המודרניים הוא היה בעל זנב ארוך ששימש ליציבה והיה מהלך על בהונותיו ולא על כפותיו בדומה לדובים המודרניים.
מבנה לסתותיו הותאם לקריעת בשר כך שהיה היפרקרניבור ולא אוכל כל.
לצידו חיו מגוון פרסתנים קדומים כמו קרנפיים, גמליים, סוסיים ועוד שכנראה שימשו לו טרף.
צפירה גרבלסקי-ליכטמן () היא פרופסור חבר ומרצה בכירה באוניברסיטה העברית ובקריה האקדמית אונו לתקשורת לא מילולית.
חברת סגל בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה האקדמית אונו.
B.A במנהל עסקים ורכזת הקורס לשיטות מחקר בפקולטה למנהל עסקים.
גרבלסקי עוסקת בתקשורת המונים פוליטית ומנתחת שפת גוף של פוליטיקאים.
כמו כן, היא מתדרכת ומכינה מועמדים ואישי ציבור לעימותים, נאומים והופעות בתקשורת.
אמה, אורה גרבלסקי, עמדה בראש הקורסים להכשרת מורים למבוגרים במכללה ע"ש דוד ילין בירושלים, ואביה יחיאל גרבלסקי, בעל מפעל לשיש בירושלים.
למדה בבית ספר יסודי "בית הילד" ובתיכון "בית חינוך" בירושלים.
במסגרת השירות הצבאי שירתה כקצינת חינוך של החי"ר בבית-ספר לקצינים (בה"ד 1).
במהלך השירות כתבה חוברת הדרכה על "אביב נעורים" שהופצה בכל בסיסי צה"ל.
בשנת 1995 השלימה תואר ראשון בחוג לתקשורת ועיתונאות ובחוג לחינוך באוניברסיטה העברית בהצטיינות יתרה.
בשנת 1996 השלימה לימודי תואר שני בתקשורת ועיתונאות ובפסיכולוגיה חברתית, בהיקף הנדרש למסלול ישיר לדוקטורט בהצטיינות יתרה.
בשנת 2003 קיבלה תואר דוקטור בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור הייתה בנושא: "הלימה ואי-הלימה בדפוסי תמיכה וערעור בתקשורת הלא-מילולית ובתקשורת המילולית באינטראקציה בין אישית", בהנחיית פרופ' שושנה בלום-קולקה וד"ר יעקב שמיר.
הייתה מרצה בכירה במחלקה לתקשורת ועיתונאות ובתוכנית לחקר סכסוכים ויישובם באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון ולתואר שני בנושאי: תקשורת פוליטית מעשית; תקשורת לא-מילולית ותקשורת מילולית במדיה ובאינטראקציה בין אישית; אומנות השכנוע; משא ומתן; פסיכולוגיה חברתית בתקשורת.
כמו-כן היא מרצה בקריה האקדמית אונו בפקולטה למנהל עסקים, בתואר ראשון ובתואר שני (MBA), בפקולטה לחינוך וחברה, בקמפוס הכללי ובקמפוס החרדי ובפקולטה למקצועות הבריאות.
גרבלסקי מרצה בכנסי תקשורת בארץ וברחבי העולם.
שימשה גם כיועצת תקשורת למנהלים ולפוליטיקאים בישראל ומופיעה רבות בתקשורת הישראלית.
גרבלסקי הייתה חברה במספר דירקטוריונים, ועדות וגופים ציבוריים, כגון: ועדת הפרס ל"יקיר ירושלים", דירקטור בערוץ הכנסת ועוד, כמו גם חברה בוועדות וגופים בינלאומיים ולאומיים של תקשורת, כגון: International Communication Association (ICA).
פרופ' צפירה גרבלסקי-ליכטמן פרסמה בכתבי עת בינלאומיים.
מאמריה זכו לפרסים עבור Top Papers Award, מטעם Interpersonal Division at the International Communication Association 2014; 2017. בחלק מהפרסומים היא כותבת יחידה, ובחלקם היא כותבת בשיתוף פעולה עם חוקרים אחרים.
היא מנחה סטודנטים בתוכנית לתלמידים מצטיינים ולתזה, שזכו לפרסומים בעולם.
תחומי המחקר שלה כוללים בין היתר: תקשורת לא-מילולית, תקשורת פוליטית, הקשר בין התקשורת המילולית לתקשורת הלא-מילולית, מגדר והבדלים בין-תרבותיים.
בנוסף, היא מציגה במחקריה שיטות מחקר כמותיות אבל גם איכותניות.
מדי שנה היא מרצה בכנסים בתחומים אלה בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1998–2021 זכתה זגרבלסקי-ליכטמן ברציפות בפרס מרצה מצטיינת באוניברסיטה העברית על כמה קורסים, ביניהם קורסי חובה לתואר ראשון; קורסי חובה לתואר שני; קורסי אבן פינה; וקורסי בחירה ייחודיים שהיא בנתה בתחומי מומחיותה האקדמיים.
היא פיתחה שיטות הוראה שמשלבות רמה אקדמית גבוהה עם יישומים פרקטיים וחוויית למידה משמעותית.
היא הופיעה בכנסים בישראל ומחוצה לה (כנס קיסריה; כנס הרצליה, הרצאות באו"ם וכו'); והופיעה באמצעי התקשורת: טלוויזיה, רדיו; מדיה אלקטרונית; רשתות חברתיות ומסיבות עיתונאים.
2003-2023 - מדי שנה (ברציפות) מקבלת אות הצטיינות על הוראה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
2016-2018 - נבחרה על ידי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית כמודל ביום האישה הבינלאומי.
2020 - קבלת פרס בינלאומי מהאגודה הבינלאומית לתקשורת – Top Paper Award המאמר הטוב ביותר בתחום של תקשורת מגדרית ומנהיגות.
2017 - קבלת פרס בינלאומי מהאגודה הבינלאומית לתקשורת – Top Paper Award המאמר הטוב ביותר בתחום של תקשורת בין-אישית.
2014 - קבלת פרס בינלאומי מהאגודה הבינלאומית לתקשורת – Top Paper Award בנושא הבדלים תקשורתיים ומגדר וכן בין אוכלוסיות ממעמד סוציו-אקונומי גבוה למעמד סוציו-אקונומי נמוך ומשמעויות יישומיות לצמצום פערים חברתיים.
2012 - קבלת פרס מרצה מצטיינת בקריה האקדמית אונו, בפקולטה למנהל עסקים.
קבלת פרס מיוחד למצטייני רקטור על כל התואר הראשון בתקשורת, בנוסף למלגות הצטיינות מדי שנה.
קבלת פרסי הצטיינות למצטייני רקטור, מלגות שכר לימוד ומלגות מחייה בתואר השני.
פרס על עבודה סמינריונית מצטיינת באוניברסיטה העברית.
קרן מחקר "האגודה הישראלית לקרנות מחקר וחינוך" – מענק מחקר, מענק מחייה וכתיבה.
מענקי מחקר ממכון סמארט של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מענקי מחקר ממכון המחקר של הקריה האקדמית אונו.
פרסומים אקדמיים בינלאומיים (רשימה חלקית)
משבר הגירושין: הסתגלות רגשית וחברתית של מתבגרים להורים גרושים.
צפירור (הלחם של צפירה + אור; מוכר יותר במילת הסלנג צָ'קָלָקָה) הוא התקן ברכב ביטחון הכולל שילוב של פנסים צבעוניים וסירנה, ולעיתים גם מערכת כריזה, שמטרתם להבליט את נוכחותו של רכב הביטחון, ובפרט לאפשר לו תנועה בלתי מופרעת בעת נסיעה מבצעית.
לעיתים גם כלי רכב שאינם רכבי ביטחון, כגון משאיות גרר, אוטובוסים להסעת תלמידים וציוד מכני הנדסי, מורשים להפעיל אורות דומים בעת מילוי תפקידיהם.
במדינות רבות הפעלת הצפירור מקנה למשתמש בו זכויות מיוחדות, כגון הזכות לעבור בצומת ברמזור אדום, ומציבה דרישות למשתמשי דרך אחרים להתנהג אחרת, כגון לאלץ אותם לזוז לצד הדרך כדי לאפשר לרכב הביטחון תנועה בלתי מופרעת.
בתקנות התעבורה הישראליות מוסדרים בצפירור צבעי האורות הבאים:
ברכב משטרה, ברכב משטרה צבאית, ברכב הג"א וברכב צה"ל שאושר כרכב ביטחון: כחול או כחול-אדום
באמבולנס של מגן דוד אדום, באמבולנס של צה"ל, ברכב לכיבוי שרפות וברכב שאישרה רשות הרישוי כרכב ביטחון: אדום, ובאישור ועדה משותפת לרשות הרישוי ולאגף התנועה במשטרת ישראל: כחול
ברכב גרירה וחילוץ, ברכב עבודה, ברכב ליווי, ברכב שמידותיו חורגות, ברכב המוביל מטען חורג ובכל רכב שקיבל היתר מרשות הרישוי: צהוב.
בנוסף לרכבי חירום, שעליהם מותקן צפירור קבוע, מכוניות המשרתות את אנשי מערכת הביטחון הישראלית ופקידים בכירים מצוידות בצפירור נייד, המוצב על גג המכונית ומופעל כשהללו נמצאים בנסיעת חירום או נחפזים לדרכם.
תקנות 93–95 לתקנות התעבורה קובעות את הזכויות המיוחדות של רכב ביטחון, שהוא רכב שבהתאם ל מותקן בו צפירור בצבע האמור בתקנה זו.
גיבור ספרה של אורלי קסטל-בלום, "ביוטופ", מתאר את אורות הצפירור הנשקפים מחלון ביתו בתל אביב:
צפלינאי (בליטאית: Cepelinai או Didžkukuliai; מילולית "צפלינים" ביחיד : Cepelinas) הם כופתאות תפוחי אדמה העשויות מתפוחי אדמה מגוררים.
הכופתאות ממולאות בבשר טחון, גבינת קווארק יבשה או פטריות.
המאכל מתואר כמאכל לאומי של ליטא, והוא מוגש בדרך כלל כמנה עיקרית.
השם צפלינאי מגיע מצורת הכופתאות הדומה לספינת אוויר צפלין.
צפלינאי הם בדרך כלל בסביבות 20-10 ס"מ באורך, אם כי הגודל תלוי היכן הם מיוצרים.
לפי החלוקה מנהלית של ליטא במחוזות המערביים שלה צפלינאי מיוצרים יותר מאשר במזרח.
בזאמוט צפלינאי נקראים צפלינה (cepelinā).
לאחר הרתיחה, הצפלנאי מוגשים לרוב עם רוטב שמנת חמוצה וחתיכות בייקון או גלדי שומן חזיר.
באזור Suwałki, Podlachia, Warmia ו-Masuria המאכל ידוע בשם kartacz (בפולנית מילולית: "זריקת ענבים").
המאכל הוא חלק גם מהמטבח של צפון מזרח פולין.
מנות דומות כוללות פיזי פולני, קרופקאקה שוודית, פוטן ראפה אקדיאני, ראספבול נורווגי, Kartoffelklöße גרמני ו-Canederli איטלקי.
צפיפים (באנגלית : Cefepime) היא תרופה אנטיביוטית מסוג צפלוספורין, ודור רביעי ממשפחת הבטא לאקטם.
לצפיפים יש פעילות רחבה טווח כנגד חיידקיים גראם חיובים וגרם שלילים.
צפיפים בעל פעילות גבוהה יותר כנגד חיידקים בהשוואה לצפלוספורינים דור שלישי.
צפיפים נמכר תחת השמות המסחריים ניופים (Neopime), מקסיפים (Maxipime), צפימקס (Cepimex) ואקספים (Axepim).
צפיפים משמשת לזיהומים חיידקים כגון: דלקת ריאות חיידקית, דלקת בדרכי השתן (גם פיאלונפריטיס), זיהומי עור ורקמות רכות, זיהומים תוך בטניים מסובכים (בשילוב עם מטרונידזול) וטיפול אמפירי בנויטרופניה וחום.
צפיפים לא עוברת את מחסום דם המוח (BBB) ולכן אינה בשימוש למנינגיטיס.
צפפים היא אנטיביוטיקה בקטריוצידית הפועלת במנגנון דומה לאנטיביוטיקה בטא-לאקטם (β-lactam).
צפיפים מעכב את סינתזת דופן תא החיידק על ידי קישור קוולנטי לטרנספפטידאזות הנקראים penicillin-binding proteins, שהם אנזימים המעורבים בשלב האחרון של סינתזת שכבת הפפטידוגליקן בדופן החיידק.
עיכוב הפפטידזות מוביל להיחלשות הדופן ואי יציבות אוסמוטית, וכתוצאה מכך לאוטוליזה ומוות של החיידק.
צפיפים לרוב נסבל היטב, הן אצל מבוגרים, והן אצל ילדים.
עם זאת, תופעות הלוואי השכיחות ביותר אצל מבוגרים הן שלשול ופריחה.
תופעות הלוואי השכיחות אצל ילדים הן חום, שלשול ופריחה.
רשימת תופעות לוואי פחות שכיחות לפי מערכות:
מערכת העצבים: חום, כאבי ראש, רעילות עצבית
מערכת העיכול: כאבי בטן, בחילות, הקאות, פגיעה בכבד, קוליטיס, קנדידה בפה
מערכת האורוגניטלית: דלקת בנרתיק, פגיעה כלייתית
עור: גירוי מקומי באזור ההזרקה של התרופה, אורטיקריה, תסמונת סטיבנס-ג'ונסון, אריתמה מולטיפורמית.
מערכת המטולוגית: פנציטופניה ואנמיה אפלסטית.
צפפים מופיעה כתרופה להריון בקטגוריה B
, ואין עדות ממחקרים על פגיעה בעובר, מומים מולדים ועליה בסיכון להפלות.
התרופה עוברת בחלב אם אך בריכוז נמוך (פחות מ-0.5 מק"ג\מ"ל).
צפלין LZ104 (ציונו הצבאי: L59) היה ספינת אוויר אשר שימשה את גרמניה בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
הצפלין כונה "ספינת אפריקה" בעקבות המשימה שהוטלה על צוותו ולא צלחה להעביר אספקה במהלך המלחמה מאירופה לכוח הגרמני שבמזרח אפריקה הגרמנית.
הכוח הגרמני במזרח אפריקה בפיקודו של גנרל פאול פון לטו-פורבק ריתק בהצלחה במהלך שנות המלחמה מאות אלפי חיילים של מדינות ההסכמה.
אולם בשלהי 1917 התעורר צורך דחוף למלא את צרכיו באספקה.
שיגור אספקה למזרח אפריקה בדרך הים או במטוסים לא היה מעשי.
בעקבות זאת עלה הרעיון לשגר למשימה צפלין של הצי הקיסרי מבסיס בדרום אירופה.
היה זה הניסיון הראשון להטיס צפלין למרחק כה גדול של אלפי קילומטרים.
למשימה נבחר הצפלין החדש LZ104, שטיסתו הראשונה התקיימה ב-30 באוקטובר 1917. צוות הצפלין עמד תחת פיקודו של לודוויג בוכולט .
המבצע קיבל את השם "תצוגת סין" .
כיעדו של הצפלין נקבע אזור שטוח במהנגה שבטנזניה של ימינו.
התברר כי הטיסה תהיה בכיוון אחד - לאחר הגיעו ליעדו לא יוכל הצפלין לקבל את שירותי התחזוקה הנדרשים כדי שיוכל לטוס בחזרה לאירופה.
לכן הוחלט כי הצפלין יפורק וייעשה כל שימוש אפשרי בחלקיו.
כיסוי הבד שלו נועד לשמש לאוהלים, הציפוי הפנימי שלו ישמש להתקנת תחבושות וגם מסגרת האלומיניום הפנימית שלו יועדה לשימוש.
ב-4 בנובמבר 1917 יצא הצפלין מבסיסו שממערב לברלין אל בסיס היציאה שלו בימבול שבבולגריה.
הטיסה בת כ-1,900 הקילומטרים לשם ארכה 29 שעות.
בימבול הועמסו על הצפלין ארגזים של נשק קל, תחמושת, מזון וציוד רפואי - כ-15 טון מטען בסך הכל.
בצפלין היה מכשיר רדיו ששימש לקיום התקשורת עם המפקדה.
לאחר המתנה של מספר ימים לתנאי מזג אוויר נאותים יצא הצפלין לדרכו ב-21 בנובמבר.
הוא טס מעל ים מרמרה והקצה המערבי של טורקיה, מעל הים התיכון והאי כרתים.
בבוקר ה-22 בנובמבר הגיע לחוף מצרים.
בהגיעו למרכז מצרים חדל אחד מחמשת מנועיו מלפעול.
מצב זה הביא לכך שמכשיר הרדיו שבו יכול היה לקלוט שידורים שנשלחו אליו, אך לא לשדר בעצמו.
הטיסה מעל המדבר המצרי והסודאני הייתה מרובת טלטלות עקב מערבולות אוויר.
בנוסף איבד הצפלין גובה, אך בהמשך הצליח לנסוק.
צוותו נקלע לתשישות עקב המסע הממושך והאוויר הדליל בחמצן שבו טסו.
מבלי שהגרמנים היו מודעים לכך פיצח המודיעין הבריטי את הצופן הגרמני ולמד על משימתו של הצפלין.
מטוסים של קורפוס התעופה המלכותי הבריטי באפריקה הועמדו בכוננות כדי לאתרו ולהשמידו.
המשימה נבלמה לאחר שגנרל פון לטו-פורבק דיווח לברלין כי כוחות בריטים הפגיזו בארטילריה את אזור הנחיתה המיועד של הצפלין והגרמנים לא היו מסוגלים לאבטח אותו.
עובדה זו הביאה לביטול משימתו של הצפלין ב-23 בנובמבר, בעת שהוא נמצא ממערב לח'רטום שבסודאן.
צוותו הצטווה ברדיו לחזור לבולגריה והגיע שמה לאחר שתי יממות, ב-25 בנובמבר.
הצפלין קבע שיא טיסה לטווח ארוך של 6,757 קילומטר במהלך 95 שעות וחמש דקות.
הצפלין הוסיף לפעול במשימות סיור והפצצה בשמי דרום אירופה.
בעת שנמצא בדרכו להפציץ את המאחז הבריטי במלטה, ב-7 באפריל 1918, התפוצץ הצפלין כאשר טס בשמי מצר אוטרנטו שבין איטליה לאלבניה, תוך אובדן כל 21 אנשי צוותו.
צוות של צוללת גרמנית בים התיכון היה עד להתפוצצות.
הנעה: חמישה מנועים בהספק של 240 כוחות סוס
מהירות מקסימלית: 102 קילומטר לשעה
צפניה סוויפט היה סופר, שופט, עורך דין, נשיא בית משפט עליון, חבר קונגרס, פרופסור למשפטים, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מן המאה ה-18, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קונטיקט וכשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
סוויפט כתב את החיבור המשפטי הראשון שפורסם בארצות הברית.
הוא מונה גם למזכירו של אחד האבות המייסדים, אוליבר אלזוורת', בידי הנשיא ג'ון אדמס, במסגרת משלחת הדיפלומטית להסכם מורטפונטן, במשא ומתן עם המלך ז'וזף בונפרטה.
סוויפט נולד ב-27 בפברואר 1759 בווירהאם שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס לרולנד סוויפט ולמרי (דקסטר) סוויפט.
בילדותו עבר עם משפחתו ללבנון שבמושבת קונטיקט.
הוא השלים לימודים מקדימים וסיים את לימודיו במכללת ייל בשנת 1778. לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בוינדהם, קונטיקט.
סוויפט כיהן כחבר האספה הכללית של קונטיקט בשנים 1787–1793, שימש יושב ראש הבית בשנת 1792, ומזכיר הבית התחתון בארבעה מושבים.
לאחר שני ניסיונות כושלים להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1792, הוא נבחר בבחירות מיוחדות לקונגרס השלישי כנציג סיעת תומכי הממשל, יחד עם ג'ושוע קויט.
בהמשך נבחר לקונגרס הרביעי כנציג המפלגה הפדרליסטית.
כהונתו בקונגרס נמשכה מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1797. לאחר סיום כהונתו השנייה שב לקונטיקט ונבחר שוב ליושב ראש האספה הכללית.
בשנת 1795 פרסם את הספר 'A System of the Law of the State of Connecticut', החיבור המשפטי הראשון שפורסם בארצות הברית.
בשנת 1796 ערך וקיבץ, מכוח מינוי של הקונגרס, את המהדורה הרשמית הראשונה של 'חוקי ארצות הברית של אמריקה', אוסף בן שלושה כרכים עם מפתח מקיף.
במשך יותר ממאה שנה יוחסה עבודה זו בטעות למוציא לאור, עד שהיסטוריון הוכיח כי סוויפט היה האחראי לה.
לאחר כהונתו בקונגרס חזר לעסוק בעריכת דין ועסק גם בכתיבה משפטית.
נאמר כי משרד עורכי דין כפרי נחשב מאובזר אם היה בו 'שרפרף בעל שלוש רגליים והדיג'סט של סוויפט'.
הוא גם כתב את החיבור האמריקאי הראשון בדיני ראיות, וזכה לכינוי 'בלקסטון האמריקאי'.
כתביו זכו להערכה רחבה ברחבי ארצות הברית ומצוטטים עד היום.
אף שעסקו בעיקר בדין של קונטיקט, הם נועדו לקהל אמריקאי רחב.
סוויפט הפעיל גם בית ספר פרטי למשפטים, שנודע כ'בית הספר למשפטים של סוויפט'.
בין תלמידיו היו שופטים בולטים בקונטיקט ובאוהיו.
בשנת 1800 שימש כמזכיר המשלחת האמריקאית לצרפת, שמטרתה הייתה לסיים בדרכי שלום את ה'מלחמה למחצה' עם צרפת.
המשא ומתן הוביל לאמנת 1800, הידועה גם כהסכם מורטפונטן, אשר סללה את הדרך לרכישת לואיזיאנה בשנת 1803.
סוויפט כיהן כשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט משנת 1801, וכנשיא בית המשפט משנת 1806 עד 1819. הוא היה ציר בוועידת הרטפורד בשנים 1814–1815. עם אימוץ חוקת קונטיקט בשנת 1818 איבד את משרתו השיפוטית ושב לפעילות פוליטית.
הוא נחשב לחלוץ בפיתוח משפט מקובל אמריקאי עצמאי מן המשפט האנגלי.
סוויפט הדגיש את חשיבות בהירות החוק ונגישותו לציבור, וטען כי שיטה משפטית ברורה מגנה על חירות האזרחים טוב יותר מצורות שלטון פורמליות בלבד.
סוויפט היה מתנגד חריף לעבדות, שאותה כינה 'מנהג שהיה זמן רב חרפה לטבע האנושי'.
הוא פעל בארגון לקידום חירות ושחרור עבדים, והשפעתו תרמה לחקיקה בקונטיקט לעידוד שחרור עבדים.
כמו כן תמך בריכוך דיני העונשין, בצמצום עונש המוות ובהעצמת עצמאות הרשות השופטת.
בשנת 1815 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד למשפטים מאוניברסיטת ייל.
הוא כיהן שוב כחבר בית הנבחרים של קונטיקט בשנים 1820–1822, ונכשל פעמיים בהתמודדות על משרת מושל המדינה.
סוויפט נישא פעמיים והיה אב לשמונה ילדים.
הוא נפטר ב־27 בספטמבר 1823 בעת שביקר את ילדיו בוורן שבאוהיו, ונקבר בבית העלמין אוקווד בעיר.
צֶפַע מצוי (או בשמו הלא מדעי: צפע ארצישראלי; שם מדעי: Daboia palaestinae) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים, החי במרכז ישראל ובצפונה, בסוריה, בירדן ובלבנון.
הצפע המצוי הוא בעיקר נחש לילי, אולם לעיתים הוא פעיל גם בשעות היום.
מבין תשעת הנחשים הארסיים בישראל, הוא הבולט והנפוץ ביותר, ולכן הוא האחראי לרוב מקרי ההכשה והמוות, אף על פי שאינו הארסי ביותר.
הצפע המצוי הוא בעל חיים מוגן והחזקתו בשבי אסורה, למעט מקרים בודדים שבהם נעשה שימוש בנחשים בהיתר ממשלתי מיוחד לצורכי חינוך והסברה, מחקר מדעי, או לצורך הפקת נסיוב נגד ארס לבתי חולים במחלבת הנחשים של ישראל.
בנובמבר 2018 נבחר נחש זה בעזרת גולשי ynet לנחש הלאומי של ישראל, בקמפיין שהוביל עמוד הפייסבוק "שומרים על זוחלי הארץ" בשיתוף עם ארגונים וגופים לשמירת טבע בארץ.
עם התפתחות מדע המורפולוגיה והופעת מחקרי ה-DNA, מוינו מחדש מיני צפעים רבים ששויכו בעבר לסוג Vipera לסוגים אחרים של נחשים, אולם מיונו של הצפע המצוי כרוך במחלוקות רבות.
עוד לפני שהזואולוג פרנץ ורנר מיין את הצפע המצוי לסוג Vipera ב-1938, מוין נחש זה כ-Vipera xanthina, ולאחר מכן, בשנת 1896, שויך למין Macrovipera lebetina על ידי הזואולוג ז'ורז' אלבר בּוּלַנזֶ'ה .
רוברט מֶרטֶנס מיין ב-1952 חזרה את המין ל-Vipera xanthina והחשיבו כתת-מין שלו, ולאחריו הזואולוג פריץ יירגן אבסט מיין מחדש את המין בשנת 1983 לסוג Daboia – שאליו משתייך מין יחיד והוא צפע הודי, ולכן שמו המדעי של הצפע המצוי בחלק מהמקורות הוא Daboia palaestinae.
מאז המיון הטקסונומי ועמו השם המדעי עבר תהפוכות נוספות, ובשנת 2014 תמכו ואן וולך ואחרים במיונים שנעשו בעבר ומיינו שוב ל-Daboia palaestinae.
להלן רשימה חלקית המשקפת את המחלוקות במיון הטקסונומי של צפע מצוי לאורך השנים;
כתוצאה ממחלוקות מיון אלו, רבים מהמחקרים שנעשו על נחש זה, כולל מחקרים רפואיים, פורסמו תחת שמות מדעיים שונים לנחש.
מחלוקות אלו השתקפו בשמות שונים גם בספרות המדעית והלא מדעית בשפה העברית, כאשר השימוש ב-Daboia palaestinae נעשה שכיח יותר.
הצפע המצוי הוא היחיד ממשפחת הצפעונים המטיל ביצים, בניגוד ליתר בני משפחתו המשריצים ולדות חיים; המילה הלטינית Vipera (צפע) היא הלחם המילים vivus ו-pario, שפירושן "חי" ו"רבייה", וזאת, ככל הנראה, בשל העובדה שרוב משפחת הצפעונים משריצים ולדות חיים.
השם palaestinae ניתן משום ששמו המדעי של הנחש ניתן בתקופת המנדט הבריטי ושם הארץ היה פלשתינה, ראשיתו בפרובינקיה סוריה-פלשתינה הרומית משנת 135 לספירה.
צפע ארצישראלי הוא שם עברי נפוץ לנחש זה שאוזכר פעמים רבות בספרות לא מדעית, כשם שנעשה עם מינים אחרים, המילה אֶרֶצְיִשְׂרְאֵלִי היא לשם המדעי palaestinae\פלשתינה.
השם העברי 'צפע' נזכר במקרא פעם אחת:
השמות 'צִפְעוֹנִי' וְ'הַצְּפִעוֹת' מוזכרים אף הם במקרא בפסוקים שונים; לדוגמה, בספר משלי:
לצפע המצוי גוף רחב יחסית, והוא מסתיים בזנב קצר; אצל הנקבות הזנב קצר ושמנמן יותר מאשר אצל הזכרים.
אורכו של הנחש מגיע ל־1.35 מטרים ולמשקל 1.5 קילוגרם, והוא הגדול שבנחשים הארסיים בארץ ישראל.
צבעיו של הצפע המצוי הם במגוון רחב, ומספקים לו הסוואה מעולה בסביבת מחייתו.
בצפון הארץ צבעיו נוטים להיות כהים יותר ואילו הפרטים הדרומיים נוטים להיות בעלי צבעים ניגודיים.
צבע גבו צהבהב-חום, ועליו פס עקלתון כהה שייראה לעיתים כמעוינים עבים המחוברים בשרשרת מקצה זנבו עד ראשו.
ראשו רחב ועליו סימן V, וצורתו משולשת בשל בלוטות הארס בשני צידיו.
ישנם תיעודים נדירים ביותר של לבקנות.
תוחלת חייו של הצפע המצוי היא כ-16 שנה, ובשבי הוא יכול לחיות מעל 20 שנה.
שני אויביו הטבעיים והעיקריים של הצפע המצוי הם דורסים כגון חיוויאי הנחשים ויונקים טורפים כגון נמייה מצויה.
בשנת 1964 בוצעה הרעלה רחבת היקף של נמיות בישראל, ובעקבות כך גדלה אוכלוסיית הצפעים וכך גם מספר בני האדם שנפגעו מהם.
עם התאוששות אוכלוסיית הנמיות הצטמצמה כמות הנחשים ועימה כמות ההכשות.
מפגשים לא-קרואים עם האדם יסתיימו פעמים רבות במותו של הצפע המצוי, אם מתוך חשש וסלידה מדימויו או מרצון להגנה עצמית.
עם זאת, הצפע המצוי יבחר במנוסה כל עוד זו תתאפשר לו, והכשה תתרחש כהגנה עצמית מפני תוקפו (תוקפו במזיד או בשגגה).
הצפע המצוי יתגונן במהלך עימות בנשיפות אוויר ובניסיונות הכשה, וינסה להרתיע בזקיפת פלג גופו העליון ובשיטוחו בניסיון להיראות גדול יותר, בהצגת החלק המשוטח לעבר האיום.
הצפע המצוי פעיל בעיקר בלילה ובשעות הדמדומים.
עם זאת יימצא לעיתים מתחמם בשמש, בעיקר בימי האביב ובעונות המעבר.
בישראל, אזורי מחייתו המובהקים הם בצפון הארץ ובמרכזה – החבל הים תיכוני, לרבות הגולן, הגליל, העמקים וכן מישור החוף.
הוא אינו מצוי בפסגת החרמון, שבה מצוי צפע החרמון (Montivipera bornmuelleri), ולא באזורי המדבר ובקרקע חולית, שבהם מצויים נחשים אחרים (שאחדים מהם קרובי משפחתו).
למעשה, זהו הנחש הארסי היחיד הנפוץ בחבל הים התיכוני; יתר נחשי ישראל הארסיים חיים בעיקר באזורים מדבריים או מדבריים למחצה.
בספרות ישנה היה שמו הנפוץ "צפע ארצישראלי", וכך נותר שם זה שגור בפי רוב גם היום.
אנדמיות הצפע המצוי חורגת מהשטח הגאוגרפי של ארץ ישראל כהגדרתו הנוכחית, והוא נמצא גם בכל לבנון ומעט צפונה ממנה, בדרום-מערב סוריה ובצפון-מערב ירדן .
אזורי מחייתו הם בסביבת משקים ושטחים חקלאיים, פרדסים, מטעים, חורשות וליד מקורות מים גדולים כגון אגמים טבעיים ומלאכותיים, שם ימצא לחות, שאותה הוא מעדיף, ומיני מכרסמים המהווים את עיקר מזונו.
ככל הנראה מקום מחייתו המקורי הוא בחורש ים-תיכוני ובעיקר באזור החורש והיערות המאפיינים את הגליל התחתון; כושר הטיפוס שלו והעובדה שלעיתים תכופות יימצא בין ענפי עץ או בגזע חלול, מעידים על מוצא זה.
בשעות היום עשוי הצפע להימצא בפינות קרירות שונות: בין שיחים, עשבייה ועצים, בסלעים וכוכים, בקפלי קרקע שונים, בין פסולת חצר, בגדרות אבן, בביצות וכדומה.
המחקר טוען כי הצפע הוא מין נדיר במרחק של ק"מ אחד ומעלה מאזורים מיושבים.
ההסבר לכך הוא שישובי האדם מספקים הגנה ומחסה לצפע מפני עופות דורסים, כמו גם זמינות למזון.
זעמן מטבעות דומה במראהו ובצבעיו לצפע המצוי.
הסימנים העיקריים המבדילים בין השניים הם צורת מטבעות כהים המופרדים אחד מהשני על גבו של זעמן המטבעות, וזאת בניגוד למעוינים המחוברים זה לזה אצל הצפע המצוי, שגופו דק יותר וזנבו ארוך ומחודד יותר.
קיימת סברה שהדמיון נובע מתופעת החקיינות בטבע, ושצבעי הזעמן התפתחו עקב היתרון שמעניק לו דמיון לצפע המצוי בהרחקת טורפים (חקיינות בטסיאנית), וכך גם תנועותיו וזקיפת גופו כאשר הוא מאוים, מציגה כאילו הוא נכון להכיש.
פעמים רבות הורג האדם את זעמן המטבעות בשל זיהוי מוטעה בין השניים, על אף שזעמן מטבעות אינו ארסי, וניזון בין השאר מצפעים צעירים.
תקופת החיזור של הצפע המצוי חלה בסוף עונת האביב, בעיקר בחודש מאי.
מפגש שני זכרים בעונה זו, ובמיוחד בקרבת נקבה, מסתיים במה שמכונה "ריקוד מלחמה", שבמהלכו יתלפפו הזכרים האחד בשני וינסו לרתק האחד את ראשו של האחר לקרקע.
במהלך מאבק זה לא יהיו הכשות, אלא מפגן כוח בלבד, שבסיומו יימלט הזכר שהפסיד במאבק.
הזכר המנצח יבדוק את הנקבה באמצעות חוש הריח שלו וידע אם היא מוכנה להזדווגות; אם כן, הוא יכרוך את זנבו בשלה וההזדווגות תתרחש במשך כמה שעות.