tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רודריגו מלמיירקה דיאס, שר הסחר הקובני, יולי 2015
ריקרדו קבריסאס רואיס, סגן נשיא מועצת השרים הקובנית, נובמבר ודצמבר 2015
ראול קסטרו, נשיא קובה, פברואר 2016
ז'אן-פייר בל, נשיא הסנאט, ינואר 2013
לורן פביוס, שר החוץ הצרפתי, אפריל 2014
פלר פלרן, שרת הסחר הצרפתי, מאי 2014
מתיאס פקל, שר הסחר הצרפתי, מרץ 2015
ז'אן-פייר בל, שגריר הנשיא הצרפתי לאמריקה הלטינית והקריביים, אפריל ואוקטובר 2015
מתיאס פקל, שר הסחר הצרפתי, נובמבר 2015.
צרפת פתחה בקובה שני סניפים של "אליאנס פראנסז" להוראת השפה הצרפתית והפצתה בקובה, הסניפים נמצאים בהוואנה ובסנטיאגו דה קובה והם פופולריים באופן יחסי למוסדות אחרים במדינה (12,000 סטודנטים בשני הסניפים).
הרשויות הקובניות סיפקו לצרפת ארמון מפואר שהפך למטה החדש של אליאנס פרנסייז הוואנה.
הארמון נחנך בנוכחות נשיא צרפת ב-11 במאי 2015.
יחסי צרפת–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין רפובליקת קולומביה לבין הרפובליקה הצרפתית.
באופן רשמי היחסים בין קולומביה וצרפת כוננו ב-30 במאי 1892, עם חתימתו של הסכם שנועד להסדיר את מעמדם של האזרחים הצרפתים שהתיישבו בקולומביה, ולהגדיל את המסחר ושיתופי הפעולה בין שתי המדינות.
גישור צרפתי בסכסוך המזוין בקולומביה
בעוד נשיא צרפת, ז'אק שיראק הפעיל לחץ פוליטי על ממשל אלווארו אוריבה וניסה לשכנע אותו לקבל את דרישות המחתרת הקולומביאנית, המועמד ניקולא סרקוזי לחץ על ה-FARC לשחרר את אינגריד בטנקור ושאר בני הערובה המוחזקים על ידו.
קולומביה מיוצגת בצרפת באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז.
צרפת מיוצגת בקולומביה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בבוגוטה.
יחסי צרפת–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין האיחוד של איי קומורו.
שתי המדינות חולקות גבול ימי (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת) צרפת וקומורו נמצאות בסכסוך על האי מיוט שנמצא דה-פקטו ודה-יורה בריבונות צרפתית.
קומורו מיוצגת בצרפת באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בקומורו באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במורוני, בירת המדינה.
יחסי צרפת–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין קנדה.
יחסי צרפת-קנדה בעת המודרנית מתאפיינים ברמות גבוהות של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי בין שתי המדינות.
מוקדם יותר, הם היו מאופיינים במתיחויות דיפלומטיות, בעיקר בנוגע למעמדה החוקי של קוויבק.
על פי סקר ה-BBC העולמי בשנת 2013, 64% מהקנדים רואים את השפעת צרפת בעולם כהשפעה חיובית, כאשר 20% הביעו דעה שלילית וה-26% הנותרים הסתייגו מהשאלה.
87% מהצרפתים רואים את ההשפעה הקנדית בעולם באור חיובי כאשר 6% הביעו דעה שלילית וה-7% הנותרים הסתייגו מהשאלה.
בשנת 1720 שלטו הבריטים על ניופאונדלנד, נובה סקוטיה, צפון קנדה ועל חלק גדול ממערב קנדה, אבל מלבד זאת, כמעט כל מזרח קנדה, מחוף חצי האי לברדור (חוף באוקיינוס האטלנטי) עד לאגמים הגדולים, היו נתונים לשליטת צרפת וזאת מבלי לציין את השטח העצום בארצות הברית עליו היא שלטה, עד לואיזיאנה.
בשנות החמישים של המאה השמונה עשרה החלה הממלכה המאוחדת בכיבוש קנדה, בשנת 1759 כל צרפת הקנדית נכבשה בידי הבריטים והאימפריה הצפון אמריקאית של צרפת התפוררה, ה"צרפתים של קנדה" - תושבי קוויבק דוברי הצרפתית, האקדיאנים, הצרפתים המטיסים ועוד כמה קבוצות אחרות, נשארו במדינה תחת הכיבוש הבריטי.
גם לאחר הכיבוש הבריטי נמשכה ההגירה הצרפתית לקנדה בקנה מידה קטן עד תחילת המלחמות בין צרפת לבריטניה ואחרות מ-1792 עד 1815, חלקן כלולות במלחמות הנפוליאוניות.
בתקופה זו הפיצו ספרים צרפתיים רבים, והמהפכה הצרפתית הובילה פליטים שמרנים רבים לחפש מקלט בקנדה, שנשמרה תחילה כמדינה שמרנית.
האוכלוסייה האנגלופונית של קנדה גדלה במהירות לאחר המהפכה האמריקאית ועצמאות ארצות הברית.
הדעה הפרנקופילית בקרב התושבים הכפריים כלפי צרפת הפכה לדעה שלילית אחרי 1793. הקוויבקים דוברי הצרפתית תמכו בממלכה המאוחדת במלחמתה נגד ארצות הברית בשנת 1812. קנדים רבים לא מקוויבק מדברים גם הם צרפתית עקב ההתיישבות המוקדמת שלהם באזור.
בתחילת ההיסטוריה של קנדה היו ענייני החוץ שלה נתונים לשליטת ממשלת הממלכה המאוחדת.
הממשלה האוטונומית הקנדית ניסתה לקדם בחשאיות יחסי חוץ לא-רשמיים משל עצמה.
אלכסנדר גאלט, הנציג הבלתי רשמי של קנדה בלונדון, ניסה לחתום בשנת 1878 על חוזה מסחרי עם צרפת, הוא נכשל משום שמסחר במגזרים מסוימים היה מחוץ לחוק בממלכה המאוחדת.
מאמציו של גאלט לחתום על אמנה עם צרפת נשאו פרי ובשנת 1893 נחתם הסכם מסחר זהה עם צרפת על ידי צ'ארלס טפר, הנציב העליון של קנדה בלונדון.
עם זאת, הסכם זה נחתם על ידי שגריר בריטניה בצרפת ולא על ידי נציג רשמי מטעם ממשלת צרפת.
ב-1882 שיגרה מועצת מחוז קוויבק את נציגה לפריז, הקטור פאבר.
הממשל הפדרלי הקנדי הגיב וביקש ממנו להפוך לסוכן הכללי של קנדה בצרפת.
הוא ויורשו בתפקיד, פיליפ רוי ייצגו את קוויבק ואת קנדה בצרפת באופן לא רשמי עד 1912, כאשר הממשל הפדרלי ביקש מרוי להתפטר מהתפקיד בשל חשש לניגוד אינטרסים אפשרי עם הממלכה המאוחדת.
הארגון מחדש של המצב באירופה בתחילת המאה ה-20 הפך את קנדה (כחברה באימפריה הבריטית) וצרפת לבעלות ברית נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
כוח המשלוח הקנדי במלחמת העולם הראשונה נלחם רוב מלחמת העולם הראשונה על אדמת צרפת, ועזר לצרפת להדוף את הפלישה הגרמנית.
במלחמה, התרחש אחד מהקרבות המפורסמים ביותר של קנדה וצרפת כבעלות ברית צבאיות.
בדצמבר 1917 התפוצצה בשוגג ספינת המשא הצרפתית מון בלאן שנשאה חמישה מיליון פאונדים של חומרי נפץ.
הפיצוץ הרס את הליפקס, בירת נובה סקוטיה, הוא הרג 2,000 איש ופצע 9,000 איש.
צרפת לא הואשמה על ידי קנדה בפיצוץ ותביעות מצד אזרחים נדחו פעם אחר פעם.
במלחמת העולם השנייה היו קנדה וצרפת בעלות ברית בתחילה נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית.
לאחר נפילת צרפת ב-1940 ניתקו רוב ממשלות המערב את היחסים עם צרפת של וישי, אולם קנדה המשיכה לקיים יחסים עם המשטר עד שנת 1942.
קנדה תכננה פלישה צבאית לאיים סן-פייר ומיקלון בשלהי 1941, אולם צרפת החופשית תחת האדמירל מוסלייר הצליחה לשחרר את סן-פייר ומיקלון מידי משטר וישי ובכך שמה קץ לתכנון מבצע קנדי לפלישה צבאית לאיים.
בסופו של דבר, קנדה הפכה לבעלת ברית חשובה ותומכת נלהבת של הכוחות הצרפתיים החופשיים בהובלת הגנרל שארל דה גול.
דה גול עצמו נכנס שוב לצרפת לאחר הפלישה הקנדית לנורמנדי דרך חוף ג'ונו, ובסוף ביקור ובאוטווה ב-1944, עזב את המקום בקריאה נרגשת של "!Vive le Canada!
במהלכה של מלחמת סיני, הייתה הממשלה הקנדית מודאגת ממה שעלול להיות קרע הולך וגובר בין מדינות המערב.
לסטר פירסון, שהיה לימים ראש ממשלת קנדה, הגיע לאו"ם והמליץ על הקמת כוח חירום של האו"ם (UNEF) בסואץ כדי "לשמור על הגבולות בשלום בזמן שיושג הסדר מדיני".
גם צרפת וגם בריטניה דחו את הרעיון.
קנדה פנתה לארצות הברית, לאחר כמה ימים של דיפלומטיה מתוחה, קיבל האו"ם את ההצעה, וכוח נייטרלי שלא היה קשור לבריתות הגדולות (נאט"ו וברית ורשה - אף כי הכוחות הקנדים שהיו מעורבים הגיעו מנאט"ו) נשלחו בהסכמת נאצר לייצוב התנאים באזור.
המלחמה תרמה לאימוץ דגל לאומי קנדי חדש, ללא התייחסות לעברה של אותה מדינה כמושבה של צרפת ובריטניה.
ביקורו של דה גול בקוויבק הצרפתית ב-1967 הושפע רבות ממתחים מתמשכים מעשור קודם לכן והיה מתוח מתמיד.
בשנים 1967–1969 היחסים בין שתי המדינות עלו על שרטון עקב מספר התבטאויות של שארל דה גול ומספר מאורעות שאירעו עם השתלטות מאפיה על קוויבק.
היו גם מספר סכסוכים משפטיים וחוקתיים בנוגע למעמדה של קוויבק.
התפטרותו של דה גול ב-1969 ובחירת המפלגה הליברלית ב-1970 בהובלת רוברט בורסה, נתנו דחיפה לשני הצדדים לנורמליזציה של יחסי צרפת-קנדה.
ההנהגות הבטיחו כי העוינות של סוף שנות השישים לעולם לא תישנה.
המדיניות הגוליסטית של "דואליזם" כלפי קנדה, שקראה ליחסים נפרדים ונפרדים בין צרפת וקנדה וצרפת וקוויבק, הוחלפה במדיניות דו-משמעית מעורפלת.
בעוד שהממשלה הצרפתית ממשיכה לשמור על קשרים תרבותיים ודיפלומטיים עם קוויבק, היא מקפידה מאוד להתייחס לממשלה הפדרלית הקנדית בכבוד רב.
בשנת 2012 הסביר נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי המדיניות קובעת שצרפת היא מדינה נייטרלית בנושא אך תלווה את קוויבק בכל גלגול שלה.
צרפת היא המדינה החמישית בחשיבותה במספר התלמידים הזרים שלומדים בקנדה (ראשונה מבין מדינות אירופה).
על פי נתוני 2003–2004 מאונסק"ו, צרפת היא גם היעד הרביעי הפופולרי ביותר עבור סטודנטים ללימודיים על תיכוניים מקנדה, והיעד הפופולרי ביותר שאינו דובר אנגלית.
עבור סטודנטים ללימודים על-תיכוניים צרפתיים, קנדה היא החמישית בחשיבותה והיא מדורגת במקום השני מבחינת היעדים הלא אירופאים.
האגודה פרנסאייז ד'אנדס קנדיאנס נוסדה בשנת 1976 כדי להקל על תקשורת בין-לאומית בין תלמידים בין שתי המדינות.
קנדה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
קנדה מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות 3 קונסוליות רשמיות בערים: ליון, ניס וטולוז.
קוויבק הקימה בפריז משרד דיפלומטי לא רשמי.
צרפת מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בקנדה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 17 קונסוליות רשמיות בערים: קלגרי, שיקוטימי, הליפקס, מונקטון, מונטריאול, קוויבק סיטי, רוין נוראדה, סנט ג'ון, ססקטון, שרברוק, סנט ג'ונס, גרייטר סדברי, טורונטו, ונקובר, ויקטוריה, ויניפג ווייטהורס.
דייוויד האגלונד, ג'סטין מסי, (אביב/קיץ 2010).
ג'ויאל סרג', פול אנדרה לינטאו, (France-Canada-Québec.
היחסים בין צרפת לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וקיים ביניהם שיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
היחסים הדיפלומטיים בין צרפת ורוסיה כוננו בשנת 1702, כאשר צרפת שלחה שגריר (ז'אן-קזימיר בלוזה) למוסקבה.
בעקבות ניצחון רוסיה על שוודיה במלחמת הצפון הגדולה, הקמתה של סנקט פטרבורג כבירתה החדשה של רוסיה בשנת 1712, והכרזה על הקמת האימפריה הרוסית בשנת 1721, הפכה רוסיה לראשונה לכוח מרכזי בענייני אירופה.
ההפרדה הגאוגרפית בין שתי המדינות גרמה לכך שאף כאשר היו שתי המדינות מעורבות באותה מלחמה, כוחותיהם נלחמו רק לעיתים רחוקות כבעלי-ברית או במישרין אחד נגד השני כאויבים באותם שדות-קרב.
עם זאת, הן היו מדינות מכריעות במאזן הכוחות האירופי, והן היו משני עברי המתרס במלחמת הירושה הפולנית, ובעלות ברית במלחמת שבע השנים.
רוסיה מילאה תפקיד מורכב במלחמות הנפוליאוניות.
רוסיה לחמה נגד צרפת במלחמת הקואליציה השנייה, ולאחר עליית נפוליאון בונפרטה לשלטון בשנת 1799, רוסיה נותרה עוינת ולחמה נגד צרפת גם במלחמות הקואליציה השלישית והרביעית, שבהם ניצחה צרפת והשתלטה על כל מרכז אירופה.
בשנת 1807 הקימה צרפת את דוכסות ורשה, שאיימה על רוסיה וגרמה למתיחות שהובילה לפלישה הצרפתית לרוסיה בשנת 1812. הפלישה הייתה תבוסה גדולה לצרפת ונקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות.
רוסיה מילאה תפקיד מרכזי בהבסת נפוליאון בשנת 1814, בקונגרס וינה בשנים 15–1814, ותמכה בהחזרת בית בורבון לשלטון בצרפת.
רוסיה הייתה המנהיגה של הקונצרט השמרני של אירופה, שביקש להחניק את המהפכות הליברליות.
בעקבות מהפכות אביב העמים בשנת 1848 ועליית נפוליאון השלישי לשלטון בצרפת, נהייתה רוסיה שוב עוינת לצרפת.
נפוליאון השלישי תמך במהפכות לאומיות במדינות רבות-לאומיות כמו האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, דבר שהתנגד לו בלהט המשטר הצארי ברוסיה.
בריטניה וצרפת ראו בפעולותיה של רוסיה איום על האינטרסים שלהן במזרח התיכון, שכן שליטה ימית של רוסיה במצרים אסטרטגיים הייתה מפריעה לנוכחות הימית הבריטית והצרפתית באזור הים התיכון.
ניסיונות הרוסים לשפר את עמדתם בבלקן ובים התיכון, הביאו למלחמת קרים, שבמהלכה פלשו כוחות צרפתיים ובריטיים לחצי האי קרים.
מדיניות החוץ של רוסיה הקיסרית הייתה עוינת לצרפת הרפובליקנית במאה ה-19 ומאוד פרו-גרמנית.
הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסתה של צרפת במלחמתה מול פרוסיה משנת 1870 (פרוסיה הפכה בשנת 1871 לקיסרות הגרמנית בעקבות איחוד גרמניה) הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית.
בניגוד להבדלים בין צורות המשטר בין שתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, נוצר בין השתיים חיבור מהיר וחזק.
כבר משנת 1888 החלה צרפת להזרים הלוואות זולות לתעשייה הרוסית באמצעות הבורסה בפריז.
בכך עורר את חשדם כי פניו אינם לשלום ודחף ליצירת הברית עם הצרפתים, שנתפסה כברית הגנה מול הגוש המרכז-אירופאי החזק.
על פי אחד מסעיפי הברית הוסכם כי הברית הצרפתית-רוסית תתקיים כל עוד מתקיים ההסכם המשולש במרכז היבשת.
בשנת 1891 ביקרה משלחת של הצי הצרפתי ברוסיה והתקבלה בחמימות על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
היה זה ביקור היסטורי אשר סימל את הפסקת העוינות בין שתי המדינות אשר התקיימה ביניהן מאז כיבושי נפוליאון.
בשנת 1914 נרצח יורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובעקבות כך הגישה ממשלת אוסטריה אולטימטום לסרביה.
משסירבה סרביה לכל סעיפי האולטימטום, הכריזה ממשלת אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה.
בהתאם להסכם משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבות לגייס את צבאה.
עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים (להוציא את ממלכת איטליה, ששמרה על נייטרליות ולא כיבדה את הברית המשולשת שכרתה עם אוסטריה וגרמניה בשל הטיעון כי הברית הייתה הגנתית ואילו אוסטריה הייתה התוקפן) ובעקבות כך פרצה מלחמת העולם הראשונה.
היחסים הדו-צדדיים של צרפת עם ברית המועצות חוו עליות וירידות דרמטיות עקב פלישת הצבא האדום לצ'כוסלובקיה וברית צרפת עם נאט"ו.
לאחר קריסת ברית המועצות, היחסים הבילטראליים בין צרפת לרוסיה היו חמים מתחילה.
ב-7 בפברואר 1992 חתמה צרפת על הסכם דו-צדדי, בהכרה ברוסיה כיורשת ברית המועצות.
כפי שמתואר על ידי משרד החוץ הצרפתי, היחסים הבילטראליים בין צרפת לרוסיה נשארים לאורך זמן, ונשארו חזקים עד עצם היום הזה.
במלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008 לא התעקש סרקוזי על שלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה.
יתר על כן, לא היו מחאות צרפתיות כאשר רוסיה לא צייתה להסכם שהשיג סרקוזי, ועל פיו ייסוג הצבא הרוסי מגאורגיה, ובתמורה יוכרו הממשלות החדשות בשטחה.
בשנת 2010 מכרה צרפת לרוסיה ספינות תקיפה אמפיביות מדגם מיסטראל, והיא עסקת הנשק הגדולה הראשונה בין רוסיה לעולם המערבי מאז מלחמת העולם השנייה.
העסקה זכתה לביקורת על הזנחת האינטרסים הביטחוניים של פולין, המדינות הבלטיות, אוקראינה וגאורגיה.
בסקר שנערך בשנת 2013 ב-BBC, ב-25% מהצרפתים הביעו דעה החיובית על רוסיה, 63% הביעו דעה שלילית, ואילו 49% מהרוסים הביעו בדעה חיובית על צרפת, ו-10% הביעו דעה שלילית.
לפני מלחמת האזרחים בסוריה, היחסים בין צרפת לרוסיה היו טובים בדרך כלל.
לאחר שנים של דשדוש מאחורי גרמניה ואיטליה, החליטה צרפת לשנות את עמדותיה, על ידי הדגשת היחסים הדו-צדדיים.
מאז משבר החוב האירופי, המעצמות האירופיות נאלצו לבסס את כלכלתם על ידי פנייה לשווקים המתעוררים יותר, ומוסקבה ביקשה בינתיים לגוון את הכלכלה שלה.
הנשיא הולנד סיכם את הגישה כלפי מה שאחדים אמרו כלפי מערך הדיכוי של פוטין, במהלך ביקורו הרשמי הראשון במוסקבה בפברואר 2013: "אני לא צריך לשפוט, אני לא צריך להעריך".
צרפת ורוסיה הותקפו על ארגון הטרור המזרח תיכוני דאעש, וכתגובה, פרנסואה הולנד וולדימיר פוטין הסכימו על שיתוף פעולה של הכוחות המזוינים שלהם במאבק נגד ארגון הטרור.
נשיא צרפת קרא לקהילה הבינלאומית להביא "את כל אלה שיכולים להיאבק באופן ריאלי נגד צבא הטרור הזה בקואליציה גדולה וייחודית".
שיתוף הפעולה בין צרפת לרוסיה נחשב מהלך "חסר תקדים", בהתחשב בכך שצרפת היא חברה בנאט"ו.
העיתונות הצרפתית הדגישה כי דאעש הוא האויב המשותף הראשון שצרפת ורוסיה נלחמות בו כתף אל כתף מאז מלחמת העולם השנייה.
עיתון רוסי אף הזכיר כי "מלחמת העולם השנייה אילצה את העולם המערבי ואת ברית המועצות להתגבר על ההבדלים האידאולוגיים שלהם", ותהה אם דאעש הוא "היטלר החדש".
במהלך המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022), צרפת ניסתה למנוע הסלמה בין המדינות.
בפועל, רוסיה תקפה צבאית את אוקראינה.
צרפת הצטרפה לעיצומים שהטילו מדינות מערביות אחרות על רוסיה.
אלה התווספו לעיצומים שהוטלו לאחר סיפוח חצי האי קרים (2014).
נשיא צרפת עמנואל מקרון אמר שרוסיה עשתה שגיאה קשה בכך שפלשה לאוקראינה, אך קרא שלא להשפילהּ.
"חשוב לבנות דרך לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה והמערב ביום שאחרי המלחמה", אמר.
צרפת מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-5 קונסוליות בקאזאן, נובוסיבירסק, רוסטוב על הדון, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-4 קונסוליות בביאריץ, ליון, מרסיי, ושטרסבורג.
יחסי צרפת–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין רפובליקת קזחסטן.
שתי המדינות הן ריבוניות וחברות באומות המאוחדות ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
קזחסטן הפכה למדינה עצמאית בדצמבר 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות לשעבר בה הייתה קזחסטן רפובליקה סוציאליסטית.
צרפת וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בינואר 1992, צרפת הייתה המדינה האירופאית הראשונה להכיר בקזחסטן ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
בספטמבר 1993 ערך נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, ביקור רשמי בקזחסטן.
בחודש יוני 2008 חתמו שתי המדינות על הסכם שותפות אסטרטגית ובשנת 2010 יצרו שתי המדינות ועדה נשיאותית משותפת, שתקיים ביקורים שנתיים של שני ראשי המדינות למשך חמש שנים, וכן התייעצויות שנתיות בין שרי החוץ של שתי המדינות החל משנת 2011.
ב-2008 העבירה צרפת את שגרירותה מבירתה לשעבר של קזחסטן אלמטי אל בירתה החדשה - אסטנה.
קיימים שני מרכזים של "אליאנס פראנסייז" בקזחסטן - באסטנה ובאלמטי.
בשנת 2017 חגגו שתי המדינות 25 שנה ליחסים בין שתי המדינות.
באותה השנה השתתפה צרפת באקספו 2017 שנערך באסטנה.
נשיא צרפת פרנסואה מיטראן - 1993
נשיא צרפת ניקולא סרקוזי - 2009
נשיא צרפת פרנסואה הולנד - 2014
צרפת מיוצגת בקזחסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באסטנה, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בקזחסטן גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה באטיראו ובאלמטי.
קזחסטן מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
קזחסטן מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בליון ובניס.
ישנו קו טיסה ישיר מנמל התעופה הבינלאומי של אסטנה לנמל התעופה שארל דה גול.
הקו מופעל בידי אייר אסטנה.
יחסי צרפת–קוסובו מתייחסים ליחסים הבילטראליים בין צרפת לקוסובו.
כאשר הכריזה קוסובו על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, צרפת הייתה אחת המדינות הראשונות שהודיעה רשמית על הכרה בקוסובו הריבונית.
שתי המדינות נהנות מיחסים טובים וידידותיים מאוד.
במשך שנים רבות מילאה צרפת תפקיד חשוב במציאת פתרון לסוגיית מעמדה של קוסובו.
בהתאם לכך, שר החוץ והאיחוד האירופי הצרפתי ברנאר קושנר היה הנציג המיוחד של האו"ם לעניין קוסובו כאשר האו"ם השתלט על סרביה ביוני 1999. מעורבות זו, אזרחית וצבאית כאחד, נמשכה מאז, תוך קידום הדמוקרטיזציה, עמידה על זכויות כל הקהילות ובמיוחד של הקהילה הסרבית, כיום מיעוט גדול במדינה, והתקרבות לאירופה.
נוכחות צרפת נותרה די משמעותית בקרב UNMIK ו-KFOR, עם למעלה מ-2,000 חיילים מתוך סך של 16,000 (כלומר המדינה השנייה בגודלה).
מבחינה פוליטית, כחברה בקבוצת מדינות המפתח, מילאה צרפת תפקיד מפתח במשא ומתן על מעמדה של קוסובו, ובמסגרת האיחוד האירופי, להגיע להסכמה על פריסת משלחת ה-EULEX.
כהפקת לקחים מחוסר האפשרות להגיע לפתרון משא ומתן, צרפת הכירה בעצמאות קוסובו ב-18 בפברואר.
צרפת מתכוונת להמשיך במעשיה לקידום היציבות בחבל הבלקן ופיתוח קוסובו.
בעקבות כך נמשכה פעילותו של כוח KFOR הצרפתי, השומר על השלום בקוסובו.
את KFOR הוביל הגנרל הצרפתי חאווייר בוט דה מרנאחץ עד ספטמבר 2008. צרפת תשלח קבוצה גדולה של שוטרים, שופטים, מומחים שיפוטיים וצוות בתי סוהר ומכס למשימת EULEX שתובל על ידי הצרפתי, מר איב דה קרמבון.
לבסוף, צרפת תמשיך במעורבותה בקבוצת ההיגוי הבינלאומית, שתוטל עליה להשגיח על יישום הוראות תוכנית אחטיסארי.
צרפת השתתפה בהפצצת נאט"ו ביוגוסלביה ב-1999, שהביאה לממשל של האו"ם בקוסובו ואז לעצמאות בסופו של דבר.
לצרפת יש כיום 1,368 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בנאט"ו, כחלק מכוח קוסובו.
במקור, היו 7,000 חיילים צרפתים ב-KFOR.
מרסל ולנטין היה מפקד ה-KFOR השישי מ-3 באוקטובר 2001 עד 4 באוקטובר 2002. איב דה קרמבון היה מפקד ה-KFOR התשיעי החל מ-1 בספטמבר 2004 ועד 1 בספטמבר 2005. חאבייר דה מרנהאץ' היה מפקד ה-KFOR ה-12 בין 31 באוגוסט 2007 ועד 29 באוגוסט 2008.
יחסי צרפת–קרואטיה הם היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים והפוליטיים בין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקת קרואטיה, הקשורים זה לזה בהיסטוריה משותפת, התפתחות אינטלקטואלית (התנועה האילירית), דת משותפת (קתולית רומית), שכיחות בשפה (כמעט 10% מהקרואטים מדברים צרפתית) וקשרים קרובים כבר מתקופה קדומה.
צרפת וקרואטיה הן בעלות ברית צבאית ופוליטית, שתיהן חברות האיחוד האירופי, האו"ם, נאט"ו, ארגון הסחר העולמי (WTO), וחולקות מטבע משותף - האירו.
שתי המדינות חולקות את הספורט הלאומי של הכדורגל ואת טריקולור הפסים אדום-לבן-כחול כצבעיהם הלאומיים.
קרואטיה היא שותפת הסחר העשירית הגדולה ביותר בצרפת.
לקרואטים יש גישה מלאה לשוק העבודה הצרפתי ולהפך.
היחסים המודרניים בין המדינות משגשגים דיפלומטית, וחיוביים מאוד מבחינה כלכלית.
נשיא צרפת פרנסואה הולנד תיאר ב-2013 את היחסים בין המדינות כ"מצוינים" בפגישה עם ראש ממשלת קרואטיה זוראן מילנוביץ' וציין את ערכיהם המשותפים כ"מאוחדים לנצח."
הקשר בין צרפת לקרואטיה החל בהתפשטות מנזרים בקרואטיה על ידי נזירים בנדיקטינים צרפתים במהלך המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10. ההתפשטות הדתית בין שני האזורים החלה עם השפעתה של צרפת על הקתוליות הקרואטית.
בשנת 925 הוקמה ממלכת קרואטיה, ומיד הגיעו רעיונות האצולה.
במהלך המאות הבאות האצולה הקרואטית קיבלה על עצמה את הנוהגים הצרפתיים תוך יצירת מחלוקת רבה.
זה תרם לאליטיזם פוליטי וחברתי נרחב בקרב האצילים והמלך.
האצולה ראתה את מעמד האיכרים כמעמד בלתי נראה ולא רלוונטי של אנשים המובילים למרידות ועריפת ראשים כמו גם תקופות סדירות של אלימות ביתית אינטנסיבית.
קשרים מתוחים אלו עם התרבות הצרפתית הובילו את תושבי קרואטיה להוקיע את האליטיזם הצרפתי.
עם זאת, בשנת 1040, ספרי ליטורגיה צרפתית ותיבות שרידים הובאו לזאגרב להקמת הבישופות הראשונה שלה.
ההיסטוריון הצרפתי של מסע הצלב הרביעי, ז'ופרה דה וילהארדוין, תיאר את זאגרב כ"אחת הערים המבוצרות הטובות בעולם" והוסיף בהמשך "כי לא ניתן למצוא עיר יפה יותר, חזקה יותר ועשירה יותר." במהלך המאה ה-14 החלו הצרפתים להתפזר לחברה הקרואטית החל מזאגרב.
רבים מהאליטה הקרואטית למדו בסורבון הצרפתית במהלך המאה ה-15 המאוחרת והשפיעו על הנוף הפוליטי של המדינה במשך עשרות שנים.
אחד האישים הבולטים היה סארו גוצ'טיץ', שעל פי בקשת פרנסואה הראשון, מלך צרפת, עם סולימאן המפואר ניהל משא ומתן על חוזים סודיים עם מדינות שכנות.
התפשטות הספרות בצרפת בראשית המאה ה-16 הובילה לכך שספרים קרואטים רבים יתורגמו לציבור הצרפתי.
הקשר הדיפלומטי הראשון בין צרפת לקרואטיה היה הקמת קונסוליה בדוברובניק.
הקשר ההולך וגובר בין שתי המדינות נודע בשם frančezarije, והוא הפך לרשמי עם הקמת הלשכה הצרפתית הראשונה של הבונים החופשיים בקרואטיה.
לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789, רעיונות ההארה השפיעו עמוק על החברה הקרואטית, שהובילו להקמת מועדונים יעקובינים בזאגרב ובדוברובניק.
במהלך התפשטות הקיסרות הראשונה של נפוליאון בונפרטה, נשלטו חלקים גדולים מקרואטיה על ידי הצרפתים שהובילו להקמת הפרובינציות האיליריות .
בשנת 1809 הקימו נפוליאון בונפרטה וממשלו את שטח זה בליובליאנה כשלוחה כנגד האימפריה האוסטרית במה שכלל בעיקר את קרואטיה המודרנית וחלקים מסלובניה.
במחוזות היו ארבעה מושלים במהלך קיומם: אוגוסט דה מרמון, אנרי גטיאן ברטרן, ז'אן-אנדוש ז'ונו וז'וזף פושה.
בתקופת השלטון הצרפתי השפות הרשמיות של המחוז האוטונומי היו צרפתית, קרואטית, איטלקית, גרמנית וסלובנית.
אף על פי שהצרפתים לא ביטלו לחלוטין את השיטה הפיאודלית, שלטונם הרגיל ביתר פירוט את תושבי הפרובינציות האיליריאניות להישגי המהפכה הצרפתית ועם החברה הבורגנית העכשווית.
הם הציגו שוויון בפני החוק, שירות צבאי חובה ומערכת מיסוי אחידה, וביטלו גם הטבות מס מסוימות, הנהיגו ממשל מודרני, הפרידו בין המדינה לכנסייה (קיום חתונה אזרחית, שמירת רישום אזרחי של לידות וכו'), והלאימו את מערכת המשפט.
כל התושבים הפכו לראשונה לאזרחים שווים באופן תאורטי בפני החוק.
השלטון הצרפתי בפרובינציות האיליריות נמשך זמן קצר, אך עם זאת הוא תרם משמעותית לביטחון העצמי הלאומי ולמודעות לחירויות, במיוחד במדינות הסלאביות, שקמו לאחר פירוק יוגוסלביה, קרואטיה וסלובניה.
השפעת השטחים האיליריים ודחיית השלטון האוסטרי הביאו להתפשטות תרבותית צרפתית והערכה לאומית באזורים מסוימים שהרכיבו את בפרובינציות, שנמשכות עד היום.
בקרואטיה, לערים ועיירות זאגרב, ספליט, רייקה, אוסייק, זאדאר ווליקה גוריצה יש מנהגים צרפתיים ואיליריאניים ברורים שנשארו שריד לשלטון הצרפתי מהמאה ה-19. בסלובניה ובמונטנגרו קרויים רחובות ואזורים קטנים על שם מושלי הפרובינציות ועל שם נפוליאון בונפרטה.
במהלך תקופה זו התפשטות התנועה האילירית הייתה רחבה בצרפת והביאה ליצירת העבודה המקורית: Les peuples de l'Autriche et de la Turquie; histoire contemporaine des Illyriens, des Magyars, des Roumains et des Polonais, ששימש "מחקר מבוא על קרואטיה והתנועה האילירית."
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 החלה מערכת החינוך הקרואטית להציג את הצרפתית כשפת לימוד והיא השתלבה רשמית בתוכנית הלימודים הלאומית בשנת 1876. הסופר הצרפתי אמיל זולא - שמוצאו מזאדאר - היה אחד הסופרים הבולטים בתנועה זו.
במהלך שנות החמישים המאוחרות הפכה זאגרב למרכז תרבותי, בעיקר בגלל העובדה שיוגוסלביה לא הייתה מזוהה עם אחד הגושים במלחמה הקרה.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ביקר בזאגרב בשנת 1960 ונפגש עם סופרים ופילוסופים קרואטיים בולטים.
עם התמוטטותה של יוגוסלביה, קרואטיה נאבקה להשיג הכרה בינלאומית.
אינטלקטואלים צרפתים כמו מירקו גרמק - אזרח צרפתי יליד קרואטיה - עזרו למשוך דמויות צרפתיות בכירות כדי לעזור לקרואטיה.
צרפת הכירה בקרואטיה ב-15 בינואר 1992 וכוננה יחסים דיפלומטיים כעבור שלושה חודשים.
נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' הוזמן על ידי פרנסואה הולנד לחגוג את היום הלאומי של צרפת ביולי 2013. שר המדינה לענייני אירופה, ארלם דזיר, ביקר בקרואטיה ב-14 ביולי 2015 כדי לחגוג את יום העצמאות הצרפתי ונפגש עם ראש הממשלה זוראן מילנוביץ'.
צרפת וקרואטיה הן חברות בגוש האירו המשותף עם חברותיהם באיחוד האירופי.
חברות צרפתיות מעורבות בפיתוח ענפי תשתיות התחבורה בקרואטיה.
הקמת נמל התעופה הבינלאומי זאגרב בזכות השקעת חברת Bouygues-Aéroports de Paris (ADP) הצרפתית בשנת 2012 שיפרה משמעותית את התפיסה הציבורית של צרפת בקרואטיה.
הסכם המסחר והפעילות שלהם הגיעו לשווי שוק של 535 מיליון יורו בשנת 2015 (עלייה של 16.3% לעומת 2014).
צרפת מהווה 2.3% מסך המסחר בקרואטיה בשנת 2014, מה שהופך אותה לשותפת הסחר העשירית בגודלה.
היצוא הצרפתי לקרואטיה הסתכם בשנת 2015 ב–364 מיליון יורו (עלייה של 17% בהשוואה לשנת 2014), מה שמסמן עלייה חדה מחמש השנים שקדמו לקיפאון.
קרואטיה סיפקה יבוא בשווי 171.3 מיליון אירו לצרפת בשנת 2015. צרפת היא המשקיעה השביעית בגודלה בקרואטיה עם השקעות שנתיות של 651 מיליון אירו ב-FDI.
המדינות חולקות ערכים מערביים משותפים, ומעריכות סוגיות אירופיות ובינלאומיות זה בזה.
לשתי המדינות יש חילופי משלחות פרלמנטריות.
בשנת 2009 כיהנה קרואטיה כחברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם צרפת.
צרפת יצרה את "תהליכי ההסתגלות המנהלית" של קרואטיה שעזרו לה להפוך למדינה ה-28 של האיחוד האירופי.
בינואר 2013 אושרה צירופה של קרואטיה לאיחוד האירופי על ידי הפרלמנט הצרפתי.
השר הצרפתי לענייני אירופה, תיירי רפנטן, ביקר בזאגרב בשנת 2013 בתמיכה בחברותה באיחוד.
לאחר פיגועי הטרור בפריז ב-2015 (הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", הפיגוע במרכול היהודי בפריז), ממשלת קרואטיה הפכה את ה-16 בנובמבר 2015 ליום אבל לאומי במדינה והורידה את הדגלים למחצית התורן.
ראש ממשלת קרואטיה, זוראן מילנוביץ', צעד בפריז ב"מצעד הדמוקרטיה" כדי להתאבל על הקורבנות.
יחסי צרפת–קפריסין מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הצרפתית לקפריסין.
היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הפרנקית, כאשר אדריכלות גותית הופיעה בקפריסין, בעוד יינות קפריסאיים נחשבו למצרך מוערך בצרפת.
לאחר שריצ'רד לב הארי מכר את האי למסדר הטמפלרים (אבירי היכל שלמה), שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, מה שגרם להם למכור אותו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים.
בשנת 1268, איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.
במהלך המאה ה-14 הלכה והתחזקה השפעתה של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי.
ב-1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצה המלכה האחרונה, קתרין קורנרו למכור את האי לוונציה ב-1489, שהקימו את 'הרפובליקה של ונציה' על האי.
בשנת 1960 הפכה קפריסין לרפובליקה עצמאית, וב-16 באוגוסט אותה שנה פתחה צרפת שגרירות בניקוסיה.
בשנת 2004 הצטרפה קפריסין ל, אשר צרפת הייתה אחת ממייסדיו.
כמו כן קפריסין חברה בארגון לה פרנקופוני.
צרפת מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה ו-3 קונסוליות בלרנקה, לימסול ופאפוס.
מאידך, קפריסין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-2 קונסוליות בבורדו ומרסיי.
יחסי צרפת–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין צרפת לקניה.
צרפת מכירה בכך שקניה ממלאת תפקיד מפתח ביציבות האזורית.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות גבר במיוחד לאחר הכללתה של קניה באזור סולידריות עדיף (ZSP) על ידי ממשלת צרפת בשנת 1999.
בשנת 2011 חתמו ראש ממשלת קניה, טרייאלה אדינגה, ומקבילו הצרפתי, פרנסואה פילון על הצהרה לחיזוק השותפות בין שתי המדינות.
היו גם חילופי דברים ברמה גבוהה בין שתי המדינות.
הקניינים הבולטים שביקרו בצרפת כוללים גם את וואנגארי מתאי וג'ורג' סאיטוטי בתפקידם כשר לביטחון פנים וממלא מקום שר החוץ, בהתאמה.
בכירי הממשל הצרפתי הבולטים כוללים: הרווה מורין (שר ההגנה), ראמה יאד (שר לענייני חוץ וזכויות אדם), אלן ז'וינדה (מזכיר המדינה לשיתוף פעולה ו"לה פרנקופוני"), ז'אן-לואי בורלו (שר לאקולוגיה), שנטל ג'ואנו (מזכירת המדינה לאקולוגיה), נטלי קוסצ'ייסקו-מוריזה (השרה לאקולוגיה, פיתוח בר-קיימא, תחבורה ודיור), והקבוצה הפרלמנטרית לידידות צרפת-קניה.
קניה וצרפת חתמו על הסכמים מרובים על שיתוף פעולה.
נכון לעכשיו שתי המדינות עובדות על הסכם דו צדדי חדש לשיתוף פעולה מדעי.
החל משנת 2009, הסכם מדעי לחמש שנים קובע את התנאים לשיתוף פעולה מדעי וטכני.
בשנת 2014 חתמו AFD, סוכנות הפיתוח הצרפתית וממשלת קניה על 100 מיליון אירו (11.5 מיליארד שילינג קנייתי) הלוואה רכה.
במסגרת העסקה AFD תממן פרויקט להרחבת מערכת המים של ניירובי.
בשנת 2013 נחתם פרויקט לחיבור רשת הכוח הקנייתית ושל אתיופיה.
במסגרת העסקה AFD תתן הלוואה רכה של 91 מיליון אירו (10.5 מיליארד שילינג קנייתי).
תנאי ההלוואות מ-AFD הם רכים.
להלוואות יש תקופת פירעון של 20 עד 25 שנה עם תקופת חסד של 7 שנים ושיעור ריבית כיום נמוך מ-2%.
שלא כמו הסכמים רבים שנחתמים על ידי קניה, ההלוואות פתוחות למתן הצעות מחיר תחרותיות.
פירוש הדבר שההלוואה אינה תומכת בחברות בבעלות צרפתית.
סין שהייתה המממנת הגדולה בקניה בשנים האחרונות אינה מאפשרת הצעות מחיר תחרותיות בעסקות עליה היא חותמת.
העסקות נועדו לרוב לתמוך בחברות בבעלות סינית, מכיוון שהן החברות היחידות שמורשות לבצע את הפרויקטים.
בעשור האחרון תרם AFD מימון בשווי של 1 מיליארד אירו (107 מיליארד שילינג קנייתי).
קניה היא שותפת הסחר העיקרית של צרפת במזרח אפריקה.
הייצוא לקניה בשנת 2011 הסתכם ב-18.4 מיליארד שילינג קנייתי (171 מיליון אירו) בשנת 2012 הוא הסתכם ב-25.3 מיליארד שילינג קנייתי (235 מיליון אירו).
הייצוא לצרפת מקניה היה בשווי 8.3 מיליארד שילינג קנייתי (77 מיליון אירו) בשנת 2012, מול 9.3 מיליארד שילינג קנייתי (86 מיליון אירו) בשנת 2011. הסחר הוא לטובת צרפת במידה רבה, שכן הייצוא הקנייתי מורכב ברובו מתוצרת חקלאית.
נכון לשנת 2011 FDI הצרפתי בקניה היה שווה 21.5 מיליארד שילינג קנייתי (200 מיליון אירו).
חברות צרפתיות בולטות בקניה כוללות את Orange SA ו-Total.
אייר פראנס-KLM מחזיקה גם ב-26% מחברת קניה איירווייז, חברת התעופה הרביעית בגודלה באפריקה.
לקניה איירווייז יש טיסה ישירה מניירובי לפריז.
כמה חברות צרפתיות מחזיקות מטה אזורי בניירובי, קניה, ביניהן: דנונה, אלקטל, אלסטום גריד, סנופי, וריטאס, סבה בריאות בעלי חיים, תאלס, מישלן, סאגם ואגיס.
ניירובי היא המטה האזורי של 20 מדינות עבור חלק מפירמות אלה.
Lycée Denis Diderot הוא בית ספר צרפתי בבירת קניה.
צרפת מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי וקונסוליה כללית במומבסה.
קניה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יחסי צרפת–קמבודיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קמבודיה לצרפת.
קמבודיה הייתה מדינת חסות של צרפת בין 11 באוגוסט 1863 ועד 9 בנובמבר 1953. המלך נורודום התקרב לצרפתים בשנת 1861 בניסיון לעצור את ניסיונות תאילנד ווייטנאם לכבוש את אדמת קמבודיה.
הסכם נחתם בשנת 1863 על ידי המלך נורודום ואושר על ידי מקבילו נפוליאון השלישי.
קמבודיה הפכה רשמית למדינת חסות של האימפריה הצרפתית ב-11 באוגוסט 1863. קמבודיה קיבלה את עצמאותה בנובמבר 1953, הודות לנסיך נורודום סיאנוק.
צרפת וקמבודיה נהנות מיחסים קרובים, הנובעים בחלקם מימי הפרוטקטורט הצרפתי ובחלק מהתפקיד שמילאה צרפת בחתימת הסכמי השלום בפריז בשנת 1991, אשר הוגברו עוד יותר על ידי השפה הצרפתית.
נשיא צרפת שארל דה גול ביקר בקמבודיה בשנת 1966 והתקבל על ידי הנסיך נורודום סיאנוק.
צרפת הייתה חלק מרשות המעבר של האו"ם בקמבודיה.
בצרפת קיימת את אחת מקהילות הפזורה הקמבודיות הגדולות ביותר מחוץ לארצות הברית, בעיקר בשל הפליטים שנמלטו מקמבודיה שנמלטו מהקמר רוז' בשנות ה-70. נכון לשנת 2015 גרים בצרפת כ-80,000 קמבודים.
מסעדה קמבודית בשם "Le Petit Cambodge" הייתה בין אתרי הפיגועים בנובמבר 2015, אם כי לא ברור אם קמבודים היו בין ההרוגים.
יחסי צרפת–קירגיזסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הצרפתית לבין קירגיזסטן.
הסכם דו צדדי של ידידות, הבנה ושיתוף פעולה נחתם ביוני 1994 בעקבות עצמאות קירגיזסטן, איתה כוננה צרפת יחסים דיפלומטיים בפברואר 1992. מאז 2001, הקשרים הדו-צדדיים התגברו באמצעות אירוח של בסיס אוויר צרפתי בבישקק בתמיכה בפעולות הצבאיות של צרפת באפגניסטן.
נציגות דיפלומטית נפתחה בבישקק בקיץ 2004 והוסבה לשגרירות מן המניין בדצמבר 2009.
נשיא קירגיזסטן, אלמאזבק אטמבייב, התקבל על ידי הנשיא פרנסואה הולנד בפריז במרץ 2015. לפני כן ביקרה נשיאת קירגיזסטן רוזה אוטונבייבה בצרפת במרץ 2011 ונפגש עם שר החוץ, אלן ז'ופה.
שר החוץ הצרפתי ברנאר קושנר ביקר בקירגיזסטן ביולי 2010 עם מקבילו הגרמני כדי לחדש את תמיכתה של צרפת במאמצים להבטיח ייצוב וחזרה לשלטון החוק.
צרפת העניקה סכום כולל של 1.2 מיליון אירו בצורה של סיוע הומניטרי ורפואי וכן מימון לפרויקט לסיוע עקורים בעמק פרגנה.
התייעצויות בין משרדי החוץ הצרפתי והקירגיזי התקיימו בפריז באפריל 2016.
קבוצת הידידות צרפת–קירגיזסטן באספה הלאומית וקבוצת הידידות צרפת-מרכז אסיה הצרפתית, ערכו מספר ביקורים בקירגיזסטן מאז 2009. המשימה האחרונה של קבוצת החברות הבין-פרלמנטרית הצרפתית למרכז אסיה התקיימה באפריל 2011.
למרות שהסחר בין המדינות גבר בשנים האחרונות, קירגיזסטן היא עדיין יעד שולי (עם 12 מיליון אירו ב-2008 ו-34 מיליון אירו ב-2014).
היבוא הצרפתי מקירגיזסטן הסתכם בשנת 2014 ב-14.5 מיליון יורו.
היצוא הצרפתי (19 מיליון אירו בשנת 2014) מורכב כמעט אך ורק מציוד מכני, חשמלי ואלקטרוני.
חברות צרפתיות מיוצגות מעט בקירגיזסטן בגלל הזדמנויות שוק מוגבלות והאקלים העסקי, אך הן מעוניינות בפוטנציאל שלה.
תורמים רב-צדדיים יכולים לספק מקורות מימון.
החוזים הציבוריים המעטים שזכו חברות צרפתיות נוגעים לאנרגיה (אספקת טורבינות הידרואלקטריות).
צרפת מחזיקה בקירגיזסטן שגרירות בבישקק, אולם קירגיזסטן אינה מיוצגת כלל בצרפת.
יחסי צרפת–רואנדה הם יחסי החוץ בין צרפת ורואנדה.
צרפת ורואנדה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, כאשר זו האחרונה קיבלה עצמאות מממלכת בלגיה.
שיתוף פעולה צבאי בין המדינות החל בשנת 1975. צרפת סיפקה תמיכה צבאית, פיננסית ודיפלומטית לבני שבט ההוטו ששלטו במדינה כנגד בני שבט הטוטסי, במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה.
היקף התמיכה הזו והשפעתה על רצח העם ברואנדה הם נושאים למחלוקת סוערת, במיוחד בין ממשלת צרפת לרואנדה, וממשיכים להשפיע על היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-24 בנובמבר 2006, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו ביוזמת רואנדה, בעקבות התביעה שביקש בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה על ידי השופט הצרפתי ז'אן לואי ברוז'ייר, נגד הנשיא פול קגאמה, והוצאת תשעה צווי מעצר נגד קרובי משפחתו של נשיא רואנדה.
האחרון נחשד על ידי השופט הצרפתי במעורבות בחיסולם באפריל 1994 של נשיא רואנדה יז'ובנל הביארימנה ונשיא בורונדי סיפריאן נטריאמירה, ובהוצאה לפועל של רצח העם של בני הטוטסי ברואנדה.
השגרירות כמו גם רוב המוסדות הצרפתיים שנמצאו ברואנדה נסגרו אז.
ב-29 בנובמבר 2009, שתי המדינות החליטו לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים שלהן.
שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר, ונשיא הרפובליקה, ניקולא סרקוזי, ביקרו בקיגאלי כדי לסמל את נרמול היחסים, עשרים וחמש שנים לאחר ביקורו האחרון של ראש מדינה צרפתי, פרנסואה מיטראן.
במהלך ביקור זה בפברואר 2010 ניקולא סרקוזי הכריז על "טעויות הערכה חמורות" ו"עיוורון" מצד השלטונות הצרפתיים בזמן רצח העם.
היחסים השתפרו עוד יותר תחת נשיאותו של עמנואל מקרון, שבעקבות דו"ח ועדת דוקלר הכיר באחריותה של צרפת לטעויות השיפוט שלא אפשרו למנוע את רצח העם בשנת 1994.
בשנת 2016 צרפת הייתה הספקית השלישית בגודלה במדינה, הודות למכירת שני מטוסי איירבוס לרואנדאייר.
ציוד תעופה מהווה כ-9% מהיבוא, בסביבות 223 מיליון אירו.
בנוסף לחוזים אלה, נתח השוק של צרפת ברשימת הספקים של רואנדה גדל באופן כללי יותר.
בשנת 2010 דורגה צרפת במקום ה-18 עם ייצוא של 16.7 מיליון אירו למדינה, בעוד שהגיעה למקום ה-11 בשנת 2017, עם 48.6 מיליון אירו.
תוצרת חקלאית מהווה כ-95% מהיבוא של צרפת מרואנדה.
יבוא זה היה יציב בדרך כלל מאז 2009.
צרפת מחזיקה ברואנדה שגרירות בקיגאלי.
רואנדה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יחסי צרפת–קמרון הם יחסי החוץ בין צרפת וקמרון.
בשנת 1911, במסגרת השינויים שהוחלט עליהם בעקבות הסכם פאס, נערכו חילופי שטחים בין המעצמות הקולוניאליות, גרמניה וצרפת: צרפת העבירה לקמרון הגרמנית שטח של כ-300,000 קמ"ר מאזור ההשפעה שלה הקרוי אפריקה המשוונית הצרפתית, בעוד שגרמניה נתנה לצרפתים שטח קטן במה שהיום הוא מדינת צ'אד.
בספטמבר 1914 השתלט כוח צרפתי-בלגי משותף על העיר לימבה שלחוף האוקיינוס האטלנטי, ולקראת סוף חודש ספטמבר כבש אותו כוח, בסיוע משחתות בריטיות גם את דואלה – אחת הערים הגדולות ביותר בטריטוריה.
רוב הפעילים בו, וגם הבולטים שבהם נמנו על קבוצות הבאמילקה (Bamileke) והבאסה (Bassa) – שתיים מהקבוצות המרכזיות באוכלוסייה השחורה של קמרון.
עם זאת, פעילויות המרד והמחאה התפשטו לכל הארץ, והמרד, למרות שדוכא לקראת סוף שנות החמישים, גבה קורבנות רבים והעלה את עניין העצמאות למודעות הציבורית וברמה מסוימת גם למודעות הבין-לאומית.
מייד לאחר העצמאות כוננה צרפת יחסים דיפלומטיים עם קמרון.
למרות העצמאות, יועצים צרפתיים נותרו בקמרון ופעלו לשימור האינטרסים הצרפתיים במדינה.
בשנת 2006 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין המדינות.
צרפת מהווה את היעד הראשון להגירה עבור תושבי קמרון, אולם היא מגבילה את ההגירה בדרכים שונות.
היצוא הצרפתי לקמרון עמד על 537 מיליון אירו בשנת 2017, והיבוא מהמדינה הסתכם בשנה שלאחר מכן ב-476 מיליון אירו.
הנוכחות הכלכלית הצרפתית בקמרון מגוונת מאוד בזכות כמאה חברות בנות וכ-200 עסקים השייכים לאזרחים צרפתים.
מניית ההשקעות הזרות הצרפתיות (FDI) בקמרון עמדה על 796 מיליון אירו בשנת 2016, ירידה של 3.5% לעומת השנה הקודמת.
צרפת מחזיקה בקמרון שגרירות ביאונדה.
קמרון מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יחסי קובה–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת קפריסין לבין הרפובליקה של קובה.
קפריסין מיוצגת בקובה באמצעות שגרירות בהוואנה, וקובה מיוצגת בקפריסין באמצעות שגרירות בניקוסיה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-22 בנובמבר 1960.
ב-28 בספטמבר 2009, נשיא רפובליקת קפריסין, דימיטריס כריסטופיאס, ביקר באופן רשמי בקובה יחד עם שר החוץ, מרקוס קיפריאנו , שר המסחר, התעשייה והתיירות, אנטוניס פסקלידס ודובר הממשלה, סטפנוס סטפאנו.
באותו יום, בארמון המהפכה, הנשיא הקובני ראול קסטרו העניק לנשיא קפריסין, דימיטריס כריסטופיאס את מדליית חוסה מארטי.
באותו יום, נפתחה גם שגרירות קפריסין בהוואנה.
ב-29 בספטמבר, נאם נשיא קפריסין באוניברסיטת הוואנה.
ב-26 בספטמבר 2015, נפתחה תערוכה בשגרירות קובה בניקוסיה לכבוד 55 שנים ליחסים בין שתי המדינות.
הטבלה הבאה מציגה את יחסי המסחר בין שתי המדינות בשנים 20092013:
החל מה-25 בינואר 2013, השגריר הקובני בקפריסין, הוא אראמיס פואנטה הרננדז.
השגריר הקפריסאי בקובה הוא איאקובוס גירגוסיאן.
יחסי צרפת–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה הצרפתית.
היחסים הם קרובים מסורתית והם חשובים לשתי המדינות מבחינה כלכלית ותרבותית.
המדינות חולקות 600 ק"מ של גבול.
הצרפתית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של שווייץ והיא השפה הרשמית היחידה בצרפת.
ב-1516, צרפת ושווייץ חתמו על הסכם של שלום נצחי .
הסכם צבאי בין השתיים נחתם ב-1521.
צרפת הקימה שגרירות בשווייץ כבר במאה ה-16 והייצוג השווייצרי הראשון בעולם היה השגרירות בפריז שהוקמה ב-1798 (כמה שנים אחר כך הוקמה הקונסוליה בבורדו).
עד סוף המאה ה-19, המדינה היחידה עם נציגות בעיר ברן הייתה צרפת.
נכון לשנת 2015, בשתי המאות האחרונות היו ארבעה ביקורים של נשיאי צרפת בשווייץ: ארמן פלייר באוגוסט 1910, פרנסואה מיטראן, ב-14-15 באפריל 1983, ז'אק שיראק ב-1998, פרנסואה הולנד ב-15-16 באפריל 2015.
194,000 שווייצרים הם תושבי צרפת.
הקהילה השווייצרית בצרפת היא הקהילה הגדולה ביותר בעולם של שווייצרים מחוץ למדינה.
163,000 צרפתים חיים בשווייץ; גם כאן מדובר בקהילה הגדולה ביותר מחוץ למדינה.
150,000 ישנם אזרחים נוספים משתי המדינות המתגוררים קרוב לגבול וחוצים אותו מדי יום ביומו כדי לעבוד במדינה השנייה.
שווייץ היא גם חלק מאמנת שנגן המבטלת את הגבולות בין מדינות, האמנה מקלה עוד יותר על מעבר הגבול.
שווייץ היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של צרפת (אחרי גרמניה ואיטליה) וישנם הסכמים של שווייץ עם האיחוד האירופי שאף מקלים על הסחר בין השתיים ומאפשרים לו לצמוח.
יחסי צרפת–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין הרפובליקה התוניסאית.
בשנת 1881 פלשה צרפת לתוניסיה והקימה את הפרוטוקרט הצרפתי בתוניסיה.
פורמלית נטלה צרפת לידיה את נושאי החוץ והביטחון אך בפועל צרפת הקימה מערכת מנהלית שפיקחה על המנהל של הביי בכל תחומי הממשל.
בימי הפרוטקטורט פעלה צרפת לפיתוח כלכלה ומערכת חינוך מודרנית המושפעת מהתרבות הצרפתית.
הפרוטוקרט שרד עד להכרזת העצמאות של תוניסיה בשנת 1956, צרפת הכירה בתוניסיה במהרה.
לאחר מתן העצמאות שרר מתח בן צרפת לתוניסיה ב-1957 צרפת הפסיקה את הזרמת הכספים שעמדו באותו הזמן על 33.5 מיליון דולר אמריקאי לתוניסיה בשל תמיכה בעצמאותה של המדינה השכנה, אלג'יריה.
נשיא תוניסיה חביב בורגיבה ציין כי "צרפת ותוניסיה לעולם לא יהיו עוד שותפות בלעדיות.".
גם לאחר מתן העצמאות לתוניסיה החזיקה צרפת בסיסים צבאיים בתוניסיה, הגדול שבהם בעיר הנמל ביזרטה.
בשנת 1958 ביצעה צרפת פעולת תגמול בתוניסיה נגד מורדים אלג'יריים ששהו בשטחה בפעולה נהרגו אזרחים רבים.
כתגובה ניתקה תוניסיה את יחסיה עם צרפת ודרשה לפנות את הבסיסים הצרפתיים משטחה.
שילטנו של דה גול פינה את רוב הבסיסים אך המשיך להחזיק את בסיס הצבא בביזרטה.
בשנת 1960 לאחר דרישות חוזרות ונשנות לפינוי הצבא הצרפתי מביזרטה, תקפו כוחות תוניסאים את הצבא הצרפתי בעיר.
לאחר התערבות בינלאומית נפתחו שיחות בן הצדדים על פינוי הצבא הצרפתי והושג הסכם.
בשנת 1963 אחרוני החיילים הצרפתים עזבו את תוניסיה.
בהמשך פיתחו צרפת ותוניסיה יחסים כלכליים ופוליטיים הדוקים.
צרפת עדיין רואה בתוניסיה חלק מאזור ההשפעה שלה.
בצרפת חיים מאות אלפי אזרחים ממוצא תוניסאי.
צרפת סירבה לבקר את נשיא תוניסיה זין אל-עאבדין בן עלי, שהיה לבן בריתה, למרות המתה ורצח של מפגינים לא אלימים רבים.
בסופו של דבר בן עלי התפטר והועמד לדין, צרפת גונתה בפסק דין זה.
יחסי קובה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הרפובליקה של קיריבטי.
היחסים בין שתי המדינות הם יחסים לא היסטוריים והתפתחותם החלה בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
כמו במדינות אחרות באזור אוקיאניה, מקבלת גם קיריבטי מענקים וסיוע בתחומים שונים מקובה.
נתינה זו של שירותים היא חלק ממדיניות החוץ של קובה עם מדינות אוקיאניה.
בשנת 2007 שלחה קובה לקיריבטי משלחת של רופאים מומחים, כדי שיספקו שירותים רפואיים יותר מתקדמים מאילו הקיימים בקיריבטי.
קובה הציעה לקיריבטי לאמן רופאים בני העם הקיריבטי הילידי.
המהפך ברפואה שהציעה קובה לקיריבטי עבד בסופו של דבר: שיעורי תמותת התינוקות והילדים ירדו ב-80% מאז הגעת הקובנים לאיים.
בשנים האחרונות נוסעים יותר קיריבטים ילידים ללימודים בקובה, כך למשל בשנת הלימודים 2008, למדו עשרים קיריבטים לימודי רפואה בקובה עם מלגה וכיסוי הוצאות מלא מהממשלה הקובנית.
הסטודנטים הקיריביטים שותפים לתוכנית המתקיימת בכל איי האוקיינוס השקט להעלאת איכות החיים של התושבים.
בשנת 2010 למדו 33 סטונדטים קיריבטים בקובה, מהם 21 למדו רפואה.
בספטמבר 2008 ביקר נשיא קיריבטי אנוטה טונג בהוואנה, קובה ופגש את הנשיא ראול קסטרו על מנת לשוחח איתו על ה"יחסים הלבביים" ושיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
טונג היה הנשיא הראשון מאיי האוקיינוס השקט לבקר בקובה.
טונג נכח בהוואנה כדי להשתתף בוועדת קובה-האוקיינוס השקט, בה התדיינו המנהיגים על "חיזוק שיתופי הפעולה בין המדינות ומיגור שינויי האקלים בעולם".
בדצמבר 2010 ביקר טונג בפעם השנייה בקובה ופגש פעם נוספת את הנשיא קסטרו.
בביקור חתמו השניים על הסכם בנושא הספורט.
קובה מיוצגת בקיריבטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדרום טאראווה, בירת המדינה.
קיריבטי אינה מיוצגת בקובה הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי צרפת–שוודיה מתייחס היחסים הדיפלומטיים בין צרפת וממלכת שוודיה.
אחד המגעים הראשונים בין צרפת ושוודיה היה בשנת 799 במהלך פשיטות הוויקינגים הראשונות בחוף הצפוני של האימפריה הפרנקית.
במרץ 845 המלך הדני-שוודי רגנאר הביא 120 ספינות לנהר הסן והקים מצור על פריז.
הוויקינגים עזבו את פריז אחרי חודש של מאבק, כאשר המלך הפרנקי שארל הקירח שילם 7,000 ליברות ליברות של כסף וזהב.
בשנת 911 לאחר מספר פלישות של הוויקינגים, המלך שארל התם העניק את העיר סן-קלייר-סור-אפט לוויקינגים.
בשנת 1499 צרפת ושוודיה חתמו על הסכם סחר, אשר לפיו שוודיה שלחה לצרפת עורות, פרוות, חמאה, שמן דגים, דגים מלוחים, לווייתנים, זפת, עץ עבור הצי, ברזל ונחושת.
בתמורה, הצרפתים שלחו מלח, חיטה, יין, בדים, בגדי משי ותבלינים.
בשנת 1631, במהלך מלחמת שלושים השנים, צרפת ושוודיה חתמו על הסכם ברוואלדה, אשר בו התחייבה שוודיה להעמיד צבא של 36,000 חיילים, וצרפת תממן את הצבא השוודי מדי שנה בסך 400,000 רייכסטאלר.
במהלך המאה ה-18 התרבות הצרפתית והשפה הצרפתית השפיעו רבות על בית המלוכה השוודי.
והמלך גוסטב השלישי קיבל חינוך צרפתי כילד.
כמה מהאצילים השוודים הבולטים למדו באותה העת בצרפת.
על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים, הקימה שוודיה את האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ז ' אן-בפטיסט ברנדוט ומלחמות נפוליאון
בשנת 1805 שוודיה הצטרפה לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ונלחמה נגד צרפת, במהלך המלחמה הצרפתית-שוודית, במאמץ להביס את צרפת תחת נפוליאון בונפרטה.
המלחמה נמשכה עד לינואר 1810, כאשר שוודיה הובסה על ידי בעלת הברית של צרפת באותה העת, רוסיה.
אחרי המלחמה, צרפת ושוודיה חתמו על חוזה פריז (1810).
באותה שנה, המרשל ז'אן-בפטיסט ז'ול ברנדוט ששירת תחת הקיסר נפוליאון; נבחר בתור יורש העצר לקרל השלושה עשר, מלך שוודיה שהיה ערירי.
ברנדוט נבחר בשל יחסו הטוב לשבויים השוודיים שנפלו בליבק, והוא אכן קיבל את ההצעה.
בשנת 1813 ברנדוט הוביל כוח שוודי נגד נפוליאון במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, אשר הביאה להגלייתו של נפוליאון לאי אלבה בשנת 1814. לאחר המלחמות הנפוליאוניות, הכריזה שוודיה על נייטרליות בעימותים עתידיים.
בשנת 1818 ברנדוט הוכתר כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, והוא אבי בית ברנדוט ששולט בשוודיה עד היום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שוודיה נשארה נייטרלית, אולם באופן לא רשמי הזדהתה יותר עם בעלות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הדיפלומט הצרפתי-שוודי ראול נורדלינג נפגש בסתר נפגש עם הגנרל הגרמני דיטריך פון קולטיץ, במטרה להגביל את שפיכות הדמים ואת הנזק לפריז במהלך שחרורה של פריז.
מאז סוף מלחמות העולם, צרפת ושוודיה הצטרפו לאיחוד האירופי.
בין שני העמים היו ביקורים רבים ברמה הגבוהה, והם אף משתפים פעולה במספר ארגונים רב-צדדיים.
ישנם כ-15,000 שוודים בצרפת, ואילו כ-3,500 צרפתים חיים בשוודיה.
שיתוף הפעולה הצבאי בין צרפת ושוודיה צנוע, והוא בעיקר טכני.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב (2011), הופעלו מטוסי JAS-39 גריפן שוודים כחלק מנאט"ו.
הכוחות המזוינים השוודים שיתפו פעולה עם כוחות צרפת באפריקה בהזדמנויות שונות, במיוחד במהלך מבצע ארטמיס, יוניפי"ל וכוח המשימה היי, EUFOR בצ'אד.
בשנת 2015 הסחר בין צרפת לשוודיה הסתכם ב-10 מיליארד אירו.
בשנת 2014 שוודיה הייתה שותפת הסחר של צרפת ה-16 בגודלה ביבוא, ושותפת הסחר ה-18 בגודלה ביצוא.
באותו הזמן, הייתה צרפת שותפת הסחר של שוודיה ה-8 בגודלה ביבוא, וה-9 בגודלה ביצוא.
השקעות צרפתיות ישירות בשוודיה הסתכמו ב-3.3 מיליארד אירו בשנת 2013, בעיקר בתחום המזון, ציוד, ומוצרי חשמל.
השקעות שוודיות ישירות בצרפת הסתכמו ב-5.2 מיליארד אירו בשנת 2013, במיוחד בענף הרכב.
חברות שוודיות כמו איקאה ווולוו פועלות בצרפת.
צרפת מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם ו-5 קונסוליות בגטבורג, הלסינגבורג, לולאו, מאלמה, ואומאו.
מאידך, שוודיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-13 קונסוליות בבורדו, ברסט, ליל, ליון, מרסיי, מונפלייה, נאנט, ניס, פרפיניאן, פורטו-וקיו, רואן, שטרסבורג וטולוז.
יחסי קובה–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה של קובה לרפובליקת קניה.
היחסים הרשמיים בין המדינות החלו בשנת 2001.
במרץ 2018 ערך נשיא קניה אוהורו קניאטה ביקור רשמי ראשון בקובה, שם נפגש עם נשיא קובה ראול קסטרו.
הסכמים על שיתוף פעולה בין קובה וקניה נחתמו במהלך השנים.
ההסכמים הם בענפי הבריאות, הספורט והחינוך.
היקף הסחר בין קובה לקניה עמד בשנת 2010 על 19.8 מיליון דולר, אך הוא צנח לשפל של פחות מ-100,000 דולר בשנה.
הייצוא מקובה לקניה מורכב ברובו מאלכוהול וסיגרים.
יחסי קולומביה–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת קולומביה לבין קנדה.
בין שתי המדינות מתנהלים יחסים דיפלומטיים מלאים בשנת 1953, עת החליפו ביניהן שגרירים.
כיום, לקולומביה שגרירות באוטווה וארבע קונסוליות בטורונטו, מונטריאול, ונקובר וקלגרי ואילו לקנדה שגרירות בבוגוטה.
בשנת 2010 אשררה קנדה את הסכם הסחר החופשי שבין שתי המדינות שנחתם ב-2008. ההסכם נכנס לתוקף ב-15 בינואר 2011. ההסכם, בהיקף כולל של 1.14 מיליארד דולר אמריקאי נחתם בוועידת APEC.
ההסכם מעודד סחר בחיטה, קטניות, שעורה, נייר וציוד מכני הנדסי.
חלקים אחרים בהסכם כוללים התחייבות קולומביאנית למניעת עבודת ילדים, עבודת כפייה ואפליה בשוק העבודה.
כמו כן ההסכם מסייע למנוע כפל מס.
ממשלת קנדה הכריזה בפברואר 2009 על שהוסיפה את קולומביה לרשימת המדינות המועדפות לקבלת סיוע דיפלומטי.
בשנת 2016, בעקבות המשא ומתן לשלום בין ממשלת קולומביה והמורדים, קנדה הציעה סיוע בסך 21 מיליון דולר "כדי לעזור לעסקת השלום בקולומביה להחזיק".
הסיוע מיועד בעיקרו לאימוני משטרת קולומביה.
יחסי קובה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים ידידותיים ויציבים אף על פי השוני שבין שתי המדינות.
כאשר קובה נהפכה למדינה עצמאית בשנת 1902, שווייץ הכירה במדינה החדשה וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים וקונסולריים רשמיים.
קונסולי הכבוד הראשונים השווייצרים שהגיעו לקובה הגיעו אליה כבר במהלך המאה התשע עשרה.
קונסוליה שווייצרית מסודרת הוקמה לראשונה בהוואנה בשנת 1918. היא שודרגה לשגרירות בשנת 1957.
הסחר התקיים בין שתי המדינות החל מהמאה התשע עשרה והמשיך לאחר המהפכה הקובנית בשנת 1959 והשתלטותה של משפחת קסטרו על המדינה.
שווייץ ייצגה את האינטרסים האמריקניים בקובה מ-1961 ועד ההחזרה של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו בחודש יולי 2015. שווייץ ייצגה גם את האינטרסים הקובניים בארצות הברית משנת 1991 עד יולי 2015.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בקובה שלוש מאות ושנים עשר אזרחים שווייצרים.
הוועידה הקבועה השווייצרית-קובנית מקדמת יחסי סחר בין שתי המדינות, הם נחשבים לצנועים יחסית.
ענפי הסחר המרכזיים הם בייבוא מוצרים חקלאיים ובייצוא מכונות, מוצרי רוקחות, כימיקלים ושעונים.
שווייץ מיוצגת בקובה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהוואנה, בירת המדינה.
קובה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
יחסי קולומביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קולומביה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים שבמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה רבים במגוון רחב מאוד של תחומים.
קולומביה מהווה מדינה מועדפת עבור שווייץ להשקעה עבור האצת הפיתוח ולסיוע הומניטרי.
הסחר שבין שתי המדינות הוא נמרץ ורחב.
שווייץ כוננה לראשונה יחסים דיפלומטיים וקונסולריים עם קולומביה בסוף המאה התשע עשרה.
אמנת החברות והסחר שבין שתי המדינות נחתמה בסוף שנת 1908 ועזרה לשפר את מעמדה של הקהילה השווייצרית בקולומביה.
קונסוליה שווייצרית נפתחה בבוגוטה בשנת 1911. הקונסוליה שודרגה לצירות בשנת 1940 ולשגרירות בשנת 1958. מקום מושבה של הוועידה הקבועה השווייצרית-קולומביאנית שכוננה בשנת 1974 הוא בוגוטה.
שווייץ מייבאת מקולומביה בעיקר אבני חן ומתכות יקרות, לצד ציוד חקלאי.
הייצוא המרכזי השווייצרי לקולומביה הוא מוצרי רוקחות, כימיקלים, מכונות וציוד דיוק.
ההשקעות השווייצריות בקולומביה נאמדו בסוף שנת 2017 ב-1.2 מיליארד פרנקים שווייצריים, והחברות השווייצריות שלהן בסיסים בקולומביה סיפקו יותר מ-12,100 מקומות עבודה לתושבים במדינה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בקולומביה 2,421 אזרחים שווייצרים.
קולומביה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת בקולומביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבוגוטה, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת בקולומביה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים: סנטיאגו דה קאלי, קרטחנה, ומדיין.
יחסי קובה–רוסיה משקפים את היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים בין קובה לרוסיה.
מדינות אלו ניהלו שיתוף פעולה הדוק מאז ימי ברית המועצות.
לרוסיה יש שגרירות בהוואנה וקונסוליה כללית בסנטיאגו דה קובה.
לקובה שגרירות במוסקבה וקונסוליית כבוד בסנקט פטרבורג.
בקובה חיים כ-55,000 אנשים ממוצא רוסי.
סקר שנערך בשנת 2016 מעלה כי 67% מהקובנים הם בעלי השקפה חיובית על רוסיה, כאשר 8% הביעו דעה שלילית.
יחסים דיפלומטיים בין ברית המועצות לקובה כוננו לאחר המהפכה הקובנית ב-1959, שבמהלכה המדינה הייתה תלויה בשווקים סובייטים ובסיוע צבאי, כאשר קובה הפכה לבעלת ברית מרכזית של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה בתמורה.
בשנת 1972 הצטרפה קובה ל-COMECON, ארגון כלכלי של מדינות קומוניסטיות שנשלט על ידי הכלכלה הגדולה של ברית המועצות.
מאז נפילת ברית המועצות ב-1991, קובה ורוסיה שמרו על יחסים דיפלומטיים.
לאחר עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000, התגברו היחסים בין שתי המדינות.
בדצמבר 2000 ביקר פוטין בקובה והוא יחד עם פידל קסטרו קראו לביטול האמברגו על קובה.
רוסיה היא עדיין הנושה המובילה של קובה, ושתי המדינות מנהלות קשרים כלכליים הדוקים זו עם זו.
קובה תמכה בתוקף בעמדתה של רוסיה במלחמת דרום אוסטיה ב-2008 .
בסתיו 2008 קובה ורוסיה הגדילו את שיתוף הפעולה ביניהן בתחום הכלכלה.