tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערך זה סוקר את הטנקים שהיו ונמצאים בשימוש חיל השריון ויחידות עצמאיות נוספות (של שריון) ב-צבא ההגנה לישראל (צה"ל).
בסך הכל לצה"ל יש למעלה מ-1,500 טנקים מדגמים שונים בשירות פעיל.
בתחילת דרכו, צה"ל לא רכש טנקים באופן מסודר אלא קיבץ טנקים מיושנים בדרכים שונות, עקב מגבלות מדיניות וחוסר ניסיון של צבא שרק נולד.
לפני מלחמת ששת הימים החלו לקלט טנקי M48 פטון האמריקאיים והצנטוריון הבריטי.
לאחר המלחמה שיפר צה"ל את טנקי ה-M48 והצנטוריון למגח ושוט קל בהתאמה.
ואחרי מלחמת יום הכיפורים נכנס 120 יחידות מטנקי השלל של T-62 לשרות בצה"ל.
הטבלה הבאה מסדרת את דגמי הטנקים ששרתו בצה"ל בחיל השריון הישראלי ומחוצה לו, לפי שנות כניסה לשירות.
חלק הושבח למרכבה סימן 2 מרכבה סימן 2 1983 4 טנק מערכה מסווג תותח 105 מ"מ, 4 מקלעים, מרגמה, מדוכות עשן 50 קמ"ש מבצע שלום הגליל, האינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן 2016
טַנְקְרֶד דה אוטוויל היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
שימש כנסיך הגליל, ומכאן תוארו טנקרד, נסיך הגליל.
בנוסף שימש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה.
טנקרד היה בן למשפחת אצילים צרפתית, נכדו של רובר גיסקאר ואחיינו של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה.
בשנת 1096 הצטרף לדודו שהיה ממובילי מסע הצלב הראשון ויחד עמו הגיע לקונסטנטינופול.
בהגיעם לעיר זומנו מובילי המסע לפגישה עם הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון במהלכה חויבו האצילים לשאת שבועה לפיה יעניקו כל פיסת אדמה שיכבשו בארץ הקודש לידיו של הקיסר.
טנקרד היה היחיד מבין מנהיגי המסע שסירב להישבע, על אף שגם שאר המנהיגים לא התכוונו כלל ועיקר לעמוד בהבטחתם.
לאחר שעזבו הצלבנים את קונסטנטינופול חבר טנקרד לבלדווין מבויון (מאוחר יותר בלדווין הראשון, מלך ירושלים) למסע כיבושים בקיליקיה, מסע שמטרתו המוצהרת הייתה כיבוש נחלה אשר תהיה רכושו הפרטי.
לאחר שהסתכסך עם בלדווין הצטרף טנקרד לעיקר הצבא הנוצרי במצור על אנטיוכיה.
בעת המצור על ירושלים בשנת 1099 הנהיג טנקרד את אחת היחידות שתפקידן היה לפרוץ לעיר.
כוחותיו של טנקרד חנו ממערב לחומה, מעט צפונית משער יפו ובימינו ניתן למצוא במקום את "מגדל טנקרד", שרידיה של מצודה צלבנית שנקראת על שמו של המצביא.
טנקרד היה אחד הראשונים לפרוץ אל העיר הנצורה, כשהוא לוקח בשבי מספר רב של מוסלמים.
את השבויים שברשותו ריכז במתחם הר הבית והבטיח להם הגנה, אולם גם הם נטבחו מאוחר יותר על ידי החיילים הנוצרים המשולהבים.
לאחר כינונה של ממלכת ירושלים זכה טנקרד בתואר "נסיך הגליל" וקיבל לידיו את השטחים שכונו מאוחר יותר "נסיכות הגליל".
בשנת 1100 הפך טנקרד לעוצר בנסיכות אנטיוכיה לאחר שדודו, הרוזן, נפל בשבי הטורקים הדנישמנדים.
הוא הרחיב את שטחי הנסיכות על חשבון הטריטוריה הביזנטית, ועמד בהצלחה בניסיונות הקיסר הביזנטי לספח את הנסיכות לאימפריה שלו.
בשנת 1104 השתלט על רוזנות אדסה, לאחר שמנהיגה, בלדווין השני, נפל בשבי המוסלמי.
לאחר שובו מן השבי של בלדווין השני הוא נאלץ להילחם בטנקרד כדי לשוב ולהיות רוזן באדסה.
טנקרד יצא נפסד מן המאבק ושב לאנטיוכיה.
בשנת 1108 סירב טנקרד להכיר בחוזה דבול אשר נחתם בין בוהמון הראשון לקיסר הביזנטי ולפיו לאחר מותו של בוהמון תוחזר נסיכות אנטיוכיה לידי הביזנטים.
טנקרד, עד למותו ממחלת הטיפוס בשנת 1112, המשיך לשמש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה בשם הנסיך הרשמי בוהמון השני .
טנקרד הוא אחת הדמויות האמיתיות היחידות באפוס של המשורר האיטלקי בן המאה ה-15, טורקוואטו טאסו, "ירושלים המשוחררת" .
היצירה מבוססת באופן חופשי על מסע הצלב, אולם מתמקדת יותר בעלילות המשנה הרומנטיות.
ביצירה מוזכרת דמותה של הרמינה, נסיכה מוסלמית הממירה את דתה לנצרות כשהיא מתאהבת בטנקרד.
כשהוא נפצע, היא חותכת את שערותיה בחרב, וחובשת בהן את פצעיו.
טנקרדו דה אלמיידה נווס (בפורטוגזית: Tancredo de Almeida Neves, 4 במרץ 1910, סאו ז'ואאו דל-ריי, מינאס ז'ראיס - 21 באפריל 1985, סאו פאולו).
משפטן, איש עסקים ומדינאי ברזילאי, שנבחר להיות נשיאה הראשון האזרחי של ברזיל, בשנת 1985, לאחר למעלה מעשרים שנות שלטון כת צבאית, אך מחלה פתאומית הביאה למותו יום לפני שאמור היה להיות מושבע לתפקידו.
נווס נולד בעיר סאו ז'ואאו דל-ריי, במדינת מינאס ז'ראיס, ולמד משפטים.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר במועצת עירו בשנת 1934. במהלך שלטון הרודנות המכונה "המדינה החדשה" (Estado Novo) בשנות ה-30, התרחק נווס מהפוליטיקה, ואף נכלא פעמיים, בשנת 1937 ובשנת 1939. עם סיומה של הרודנות, שב נווס לתחום הפוליטי, ובשנת 1947 נבחר למועצה המחוקקת של מדינת מינאס ז'ראיס.
שלוש שנים לאחר מכן נבחר לנציג מדינתו בקונגרס הלאומי של ברזיל.
בשנת 1953 מונה על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס להיות לשר המשפטים.
הוא לא הספיק לשרת במשרה זו בטרם התאבד וארגס בשנת 1954. בשנת 1960 נבחר למושל מדינתו, מינאס ז'ראיס.
במהלך המשבר הפוליטי שהחל עם התפטרות הנשיא ז'אניו דה סילבה קאדרוס, הוקמה בברזיל מערכת פרלמנטרית.
אנשי הצבא והימין בברזיל חששו מסגנו של קאדרוס, ז'ואאו גולאר, שנראה בעיניהם כאיש השמאל הקיצוני, וסירבו לאפשר את כניסתו לתפקיד.
הפשרה שהושגה הייתה יצירת משרת ראש ממשלה, אליו הועברו מקצת מסמכויות הנשיא.
ב-9 בספטמבר 1961 אישר הפרלמנט ברוב של 259 מול 22 מתנגדים, את בקשת הנשיא ז'ואאו גולאר למנות את נווס, שנחשב לאיש המרכז המתון, לראש ממשלה.
ב-30 בספטמבר זכתה ממשלתו של נווס לאמון הפרלמנט.
ביוני 1962 התפטרו נווס ושריו כדי שיוכלו להתמודד בבחירות לפרלמנט באוקטובר 1962.
נווס, שנחשב לפוליטיקאי מתון, היה ממתנגדיה החריפים של הכת הצבאית שתפסה את השלטון בברזיל, והוא הקים את התנועה הדמוקרטית הברזילאית (MDB).
בשנת 1978 נבחר לסנאטור ובשנת 1984 נבחר למושל מינאס ז'ראיס.
הוא היה אחד מהעומדים בראש התנועה שדרשה בחירות ישירות לנשיאות ברזיל.
לו היו מתקיימות הבחירות היה נווס מועמד האופוזיציה אל מול מועמדותו של הנשיא המכהן ז'ואאו פיגיירדו.
ב-15 בינואר 1985 נבחר נווס לנשיא על ידי רוב החברים בקונגרס הלאומי של ברזיל.
יום לפני כניסתו לתפקיד, ב-15 במרץ 1985, חלה נווס.
הוא לקה בכאבי בטן עזים, ובזיהום.
בזמן מסע הבחירות שניהל, ובימים המתוחים שלאחר בחירתו, הזניח נווס את בריאותו, וסירב לקבל טיפול רפואי, מחשש שהחלפתו המסודרת על ידי סגנו, ז'וזה סרניי תסוכל על ידי אנשי הכת הצבאית.
לאחר שעבר שבעה ניתוחים, מת נווס ב-21 באפריל 1985. הוא הוחלף על ידי ז'וזה סרניי.
הלווייתו של נווס הייתה אחד האירועים הגדולים בהיסטוריה של ברזיל, ושני מיליון איש עברו לפני ארונו.
ב-21 באפריל 1986, במלאת שנה לפטירתו, נחקק חוק, המכריז כי על אף שלא זכה לשאת בפועל במשרת הנשיא, ייחשב נווס לכל דבר ועניין כאחד מנשיאי ברזיל.
שדה התעופה הבינלאומי טנקרדו נווס בבלו הוריזונטה קרוי על שמו.
נווס היה נשוי לריזולטה נווס, ולזוג היו שלושה ילדים.
בשנת 2002 נבחר נכדו, אאסיו נווס, למושל מדינת מינאס ז'ראיס.
טֶנֶרִיפֶה (בספרדית: Tenerife; בעברית מקובל גם השם טנריף) הוא אי ספרדי והאי הגדול (2,034 קמ"ר) והמאוכלס (כ-904,000 תושבים) ביותר בארכיפלג האיים הקנריים באוקיינוס האטלנטי, המצויים דרומית לספרד היבשתית, אל מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו.
זהו האי התיירותי ביותר בארכיפלג, עם כ-5 מיליון מבקרים מדי שנה, והוא המרכז הכלכלי של האיים, עם התרומה המשמעותית ביותר לתל"ג.
תושביו המקוריים של טנריפה, כמו של שאר האיים הקנריים, היו הגואנצ'ים.
הם עסקו בדיג, בלקט, בחקלאות ובגידול צאן.
האי נשלט על ידי ספרד מאז שנכבש על ידה במהלך המאה ה-15. כיבוש טנריפה ושאר האיים הקנריים התאפיין בשעבוד האוכלוסייה המקומית, בהשלטת הנצרות, בהרס התרבות של בני המקום ובהעברת אוכלוסייה ספרדית לשטחי האיים.
האקלים בטנריפה נוח במשך כל השנה.
התיירות היא הענף הכלכלי העיקרי ואחריו החקלאות.
צידו הצפוני של האי מתאפיין בצמחייה רבה ובצבע ירוק, ואילו בדרום החופים הם צחיחים ושופעי שמש.
באי ישנה תופעה, המכונה "גשם אופקי" או "גשם ערפל", שתורמת באופן משמעותי למשקעים במדרונות ההרים החשופים לרוחות הסחר.
הרוחות מביאות עימן אוויר לח, שבהגיעו למדרונות מתעבה והופך לערפל צפוף.
טיפות המים בערפל נעות עם הרוח, ובהתאם לצמחייה ולתנאי האזור, הן יכולות להילכד בצמחייה ובכך לתרום למשקעים באזור ולהצטברות מי התהום.
סנטה קרוס דה טנריפה היא בירת האי, ומקומה בחלק הצפוני מזרחי.
סן קריסטובל דה לה לגונה, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פוארטו דה לה קרוס, או בקיצור פוארטו, בחלק הצפוני מערבי.
קאנדלאריה, המקום המרכזי של העלייה לרגל הקתולית בארכיפלג.
הפארק הלאומי טיידה – אתר מורשת עולמית במרכז האי.
הר הגעש טיידה הוא ההר הגבוה ביותר בספרד והר הגעש השלישי בגובהו בכדור הארץ (אם מודדים את הגובה החל מקרקעית האוקיינוס).
זהו פארק געשי המתאפיין בנוף געשי מיוחד, עם סלעי בזלת שחורים וצבעוניים המזדקרים מתחתית לוע הר הגעש שגובהו הוא 3,718 מטר.
הפארק האתנולוגי של הפירמידות של גוימאר שבחופו המזרחי של האי.
הפארק הכפרי אנאגה שבמסיב אנאגה (מאסיסו דה אנאגה; Macizo de Anaga), רכס הרים בצפון מזרח האי טנריפה, שעליו הכריז אונסק"ו כשמורה ביוספרית ביוני 2015.
פארק המים : סיאם פארק (Siam Park) אחד מפארקי המים הגדולים באירופה.
מערת הרוח, צינור הלבה הגדול ביותר באירופה,
דרקון אלף השנים הגדול והעתיק ביותר בין בני סוגו.
באי שני נמלי תעופה בינלאומיים: לוס רודאוס (Los Rodeos) או נמל התעופה טנריפה צפון (Tenerife Norte), ונמל התעופה ריינה סופייה (Reina Sofia) או נמל התעופה טנריפה דרום (Tenerife Sur).האסון האווירי שהתרחש בשדה התעופה לוס רודאוס ב-27 במרץ 1977 גבה 583 קורבנות וכונה "אסון המטוסים בטנריפה".
בהתנגשות היו מעורבים מטוס של חברת פאן אמריקן שנסע על המסלול ומטוס של חברת KLM שניסה להמריא.
רוב אוכלוסיית המקום קתולית, אך יש קהילות גדולות של מוסלמים, יהודים והינדים.
בכל שנה בחודש אוגוסט מתרחשת עלייה לרגל לבזיליקה של קאנדלאריה, שמוקדשת לבתולה המבורכת של קאנדלאריה (שהיא הקדושה המגינה של האיים הקנריים).
בטנריפה חיו שני קדושים קתולים: הקדוש פדרו דה סן חוסה בטאנקור וז'וזה דה אנשייטה, שני מיסיונרים.
גם המיסטיקנית מריה דה לאון נערצת ביותר בארכיפלג.
פברואר: קרנבל סנטה קרוס דה טנריפה.
2 בפברואר ו-15 באוגוסט: חג הבתולה של קאנדלאריה.
14 בספטמבר: חג של ישו דה לה לגונה.
קורפוס כריסטי: 60 יום אחרי יום ראשון של חג הפסחא.
השבוע הקדוש: 40 יום לאחר התענית.
נהר הטנרו מבוטא 'Tànaro' נקרא בזמן העתיק "טנרוס" (Tanarus).
הוא נובע מהאלפים הליגוריים, קרוב לגבול עם צרפת.
הוא היובל הימיני החשוב ביותר לנהר הפו מבחינת אורכו ובגודל אגן ההיקוות שלו: שפיעתו היא 123 מ³ לשנייה ואגן ההיקוות שלו 8,234 קמ"ר.
אגן ההיקוות מצוי בהרי האלפים ובהרי האפנינים
נהר ה"טנרו" מתחיל בליגוריה במפגש שני נהרות:
נהר "טרנלו" (Tanarello), שנוצר במורדות "הר סאקרלו" (Monte Saccarello), בגובה 2,200 מטר מעל פני הים, מעל הכפר "מונסי" ( Monesi) השייך לעיריית "טריאורה (Triora) בחבל הארץ "אימפריה" במחוז ליגוריה.
ההר משתפלת לשלושה צדדים: הצד הצרפתי שלהאלפים הימיים (French département of Alpes-Maritimes), חבל הארץ "קונאו" (Cuneo) במחוז פיימונטה וחבל הארץ "אימפריה" (Imperia) במחוז ליגוריה.
מקורות המים של הנהר באים משלושה אגני היקוות: ה"טנרו" עצמו, "רויה" (Roya) שמקורו בצרפת איך נשפך לים הליגורי ב"מונטמיג'ליה" (Ventimiglia) שבאיטליה ו"ארגנטינה" שנשפך אף הוא ל"ים הליגורי" ב"טג'יה" (Taggia).
נהר "נרונה" (Nerone) מגיע מאזור המצוי 10 ק"מ צפונה, בקרבת הגבול הצרפתי בדרום Punta Marguereis.
היובלים התורמים מים לנהר הם: משמאל, "סטורה די דמונטה" (Stura di Demonte) ומימין בורמידה
ה" סטורה די דמונטה" אורכו 110 ק"מ, חוצה את צפון חבל הארץ פיימונטה ומקורו מהרי האלפיים הצרפתיים.
הוא חולף בדרכו את חבלי הארץ "דמונטה" (Demonte) ו"קונאו" (Cuneo) בטרם יישפך ל"טנרו" ליד העיר "ברה" (Bra).
מהלך מי הנהר הוא כדלקמן: הנהר עובר את הערים "צ'בה" (Ceva), "אלבה" (Alba), אסטי (Asti) ואלסנדריה (Alessandria) בטרם יישפך לנהר הפו ב"בסיניאננה" (Bassignana) שבחבל ארץ אלכסנדריה.
זרימת הנהר נתונה לתנודות עונתיות.
למרות היותו היובל השמאלי היחידי, הנשפך לנהר הפו והמגיע מהרי האלפים, הרי "האלפיים הליגוריים" אינם בעלי גובה מספיק וקרובים מדי לים ולכן לא נוצרים בהם די שלגים או קרחונים, אשר יאפשרו בחודשי הקיץ זרימה קבועה של מים לנהר.
מה עוד שהרי האלפיים מהווים רק חלק של אגן היקוות.
התנודות העונתיות בזרימה תלויות יותר במי הנגר של האגן היקוות המישורי.
הנהר גורם לשיטפונות באזור באופן תדיר.
בין השנים 1801 עד 2001 אזורים באגן הניקוז של הטנרו הוצפו 136 פעמים.
השיטפון ההרסני ביותר התרחש בנובמבר 1994 כאשר העיר אלסנדריה ניזוקה קשות.
טֶנֶרֶה (צרפתית Ténéré) הוא מישור מדברי רחב ידיים המשתרע במרכזו של מדבר סהרה בצפונה של ניז'ר.
שטחו של הטנרה תחום על ידי הרי אייר במערב, הרי אהאגר בצפון, רמת ג'אדו בצפון-מזרח, הרי טיבסטי במזרח ועל ידי אגן אגם צ'אד בדרום.
הטנרה הוא ברובו מדבר חול שבו ימות חול (ארג) המגיעות לאורך של מאה ק"מ ויותר, ומקור שמו במילה בשפת בני הטוארג ששמשמעותה "מדבר".
ימות החול עשויות להגיע עד לגובה של 300 מטר, וביניהן משתרעים שטחי עפר ואבנים המכונים "רג" (Reg).
רוחבו של הטנרה הוא כ-500 ק"מ ואורכו מגיע לכ-600 ק"מ.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה לכ-50 מ"מ אך מקבצים של שנות בצורת עם גשם מועט או ללא גשם בכלל שכיחים.
הגשמים אינם סדירים ואינם צפויים, ובחלקו המזרחי של הטנרה, שהוא צחיח יותר ממערבו, עשויים לרדת מילימטרים בודדים של גשם אחת למספר שנים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 28°C ומשרע הטמפרטורות בין החורף לקיץ גדול - בחורף יורדות טמפרטורות המינימום הממוצעות אל מתחת ל-0°C, בעוד שב"עונה החמה" עשויות טמפרטורות המקסימום להגיע עד 50°C.
"עץ הטנרה" (Arbre du Ténéré) היה עץ שיטה שניצב בבדידותו ברדיוס של כ-400 ק"מ ונחשב לעץ המרוחק והמבודד בעולם.
העץ זכה לפרסום בקרב האוכלוסייה המקומית, ואף הופיע במפורש במפות רבות, לעיתים בקנה מידה גדול ביותר.
הוא נחשב כציין דרך בנתיב השיירות שחצו את הטנרה ושרד משך עשרות שנים.
באר שנחפרה בסמוך לו בשנים 1938-1939 גילתה כי שורשיו הגיעו עד לעומק של יותר מ-30 מטר.
ב-8 בנובמבר 1973 הופל העץ על ידי נהג משאית לובי, ככל הנראה שיכור, ובמקומו הוקם פסל מתכת.
העץ המקורי הועבר למוזיאון הלאומי של ניז'ר והוצב בביתן נפרד.
חלקו המערבי של הטנרה מוסדר מאז שנת 1988 כשמורת טבע ומאז שנת 1991 הוא מוכרז יחד עם שמורת הטבע של אייר שממערב לה כאתר מורשת עולמית.
בתחומו של האזור המוכרז משתרעת שמורת טבע בדרגת הגנה גבוהה יותר בשטח של 12,805 קמ"ר הידועה בשם "מקלט הדישונים" (Sanctuaire des Addax).
בתור הקרבון שכן האזור בקרקעיתו של הים, וכשזה נסוג השתרע במקום יער גשם טרופי.
בחלקה המערבי של השמורה נתגלו מאובני דינוזאורים, שהידוע שבהם כולל פריט כמעט שלם של תנין על (Sarcosuchus imperator).
הטנרה חף כמעט לחלוטין מצמחייה, ורק צמחים ארעיים, כמו גומא או מספר מיני עשבים, מופיעים על פני הקרקע באופן זמני לאחר ירידת משקעים.
הטנרה יושב לפני עשרות אלפי שנים, ותושבים אלה הותירו אחריהם כלי אבן, כמו ראשי חיצים או גרזנים, בהם עשו שימוש לצייד וכן אבנים ששימשו כאבני ריחיים ולבניית תנורים.
בתקופת האבן החדשה, לפני כ-10,000 שנים, ציירו תושבי האזור ציורי סלע, בעיקר של בעלי חיים.
לפני כ-2,500 שנים קיבל הסהרה את אופיו המדברי והאוכלוסייה התדלדלה.
כיום מתגוררים באזור בני טוארג הנימנים על שני שבטים שונים.
שלוש פדרציות של בני הטוארג שלטו בטנרה ובדרך הסחר שחצתה אותו עד הכיבוש הצרפתי שהחל ב-1898, והושלם במלואו בשנות ה-20 של המאה ה-20. קבוצות אתניות נוספות בטנרה הן שבט האוסה, הסונגאי, הוודאבה, המורים והטובו.
רוב התושבים מנהלים אורח חיים נוודי ומגדלים עיזים וגמלים, ובמידה פחותה מכך גם חמורים, בקר וכבשים.
במקומות בהם מפלס מי התהום גבוה מספיק קיימים יישובי קבע שתושביהם עוסקים בחקלאות ומגדלים חיטה, פירות, ירקות ותמרים.
קלוב דפורטיבו טנריפה (Club Deportivo Tenerife) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר סנטה קרוס דה טנריפה, בירת האי טנריפה, שמשחקת בפרימרה דיוויסיון RFEF.
הקבוצה נוסדה בשנת 1912 כ"מועדון הספורט טנריפה", כתוצאה מאיחוד של מספר מועדונים באי.
שמה של הקבוצה שונה לשמה הנוכחי בשנת 1922. במרבית שנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בליגות האזוריות והחובבניות עד שהעפילה לליגה הספרדית השנייה בשנת 1953. בשנת 1961 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הספרדית הראשונה, בה הקבוצה לא שרדה וסיימה במקום ה-16 ונשרה חזרה לליגה הספרדית השנייה.
בסוף שנות השישים נשרה הקבוצה לליגה הספרדית השלישית שם שיחקה במשך שלוש עונות.
במשך 20 השנים הבאות שיחקה בעיקר בליגה השנייה, עם גיחות קצרות לליגה השלישית.
בשנת 1989 שבה הקבוצה לליגה הספרדית הראשונה.
במשך מרבית שנותיה בליגה לא הצליחה הקבוצה לסיים בחלק העליון של הטבלה, כאשר המיקום הגבוה ביותר של הקבוצה היה המקום החמישי אותו תפסה פעמיים בשנים 1993 ו-1996.
בשנת 1993, בעקבות סיומה של הקבוצה במקום החמישי בליגה, זכתה טנריפה בכרטיס לגביע אופ"א, אך הודחה כבר בשמינית הגמר על ידי יובנטוס.
בשנת 1996 הצליחה הקבוצה לסיים במקום החמישי פעם נוספת והשתתפה בפעם השנייה בגביע אופ"א.
בפעם הזאת הקבוצה הצליחה להתקדם יותר מבפעם שעברה, כשגברה על מכבי תל אביב, לאציו, פיינורד וברונדבי.
הקבוצה נעצרה רק בחצי הגמר כשהפסידה לשאלקה הגרמנית שזכתה בגביע.
בשנת 1999 נשרה טנריפה לליגה הספרדית השנייה, 10 שנים אחרי שעלתה משם.
היא חזרה לליגה הספרדית הראשונה אחרי שנתיים של היעדרות אבל לא הצליחה להחזיק מעמד יותר מעונה אחת ובשנת 2002 שוב נשרה לליגה השנייה.
רק בשנת 2009 הצליחה טנריפה לחזור לליגה הספרדית הראשונה אחרי שהקבוצה סיימה שלישית ובכך חזרה לליגה הספרדית אחרי שבע שנות היעדרות.
בסוף אותה עונה הקבוצה ירדה מהלה ליגה לאחר שסיימה במקום ה-19. שנה לאחר מכן סיימה טנריפה במקום ה-20 מתוך 22 קבוצות בליגה הספרדית השנייה ובכך נשרה לליגה השלישית.
הייתה זאת הפעם הראשונה מזה 24 שנים שטנריפה נושרת לליגה השלישית.
שנתיים מאוחר יותר, בסוף עונת 2012/2013 שבה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה.
טנריפה זכתה לשחק פעמיים בגביע אופ"א.
הפעם הראשונה הייתה בעונת בה הגיעה הקבוצה לסיבוב השלישי.
טנריפה הוגרלה בסיבוב הראשון נגד אוסר מצרפת וסיימה איתה ב 2-2 במשחק הראשון, בגומלין ניצחה טנריפה 0-1.
בסיבוב השני פגשה הקבוצה את אולימפיאוקס מיוון טנריפה ניצחה במשחק הראשון 1-2 ובגומלין נוצחה 3-4, טנריפה עלתה בזכות שערי חוץ לשמינית הגמר שם פגשה את יובנטוס האיטלקית, טנריפה נוצחה במשחק הראשון 0-3, במשחק הגומלין ניצחה טנירפה 1-2 וטנריפה סיימה את דרכה באירופה.
הופעתה השנייה באירופה הייתה בעונת 1996/1997, טנריפה הוגרלה בסיבוב הראשון נגד מכבי תל אביב וגברה עליה במשחק הראשון 2-3, במשחק הגומלין באצטדיון ר"ג הסתיים המשחק בשוויון 1-1 וטנריפה עלתה לסיבוב השני, שם פגשה את לאציו האיטלקית.
טנריפה הפסידה במשחק הראשון 0-1 אבל ניצחה בגומלין 3-5 ועלתה לשמינית הגמר בו הוגרלה לשחק נגד פיינורד ההולנדית.
המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 0-0, אך, טנריפה ניצחה בגומלין 2-4 ועלתה לרבע הגמר בו פגשה את ברונדבי הדנית.
טנריפה הפסידה במשחק הראשון 0-1 אבל ניצחה בגומלין 0-2 ועלתה לחצי גמר גביע אופ"א שם הודחה בידי שאלקה 04 הגרמנית, טנריפה ניצחה במשחק הראשון 0-1 אבל הפסידה בגומלין 0-2 וסיימה בכבוד את חלקה בגביע אופ"א.
מאז לא חזרה הקבוצה לאירופה.
טנקרד דורסט היה שחקן, סופר, תסריטאי ומחזאי גרמני.
דורסט חיבר מעל שלושים מחזות, שחלקם זכו להצלחה מסחרית ומקצועית.
טנקרד דורסט גדל במשפחה בורגנית אמידה, אביו היה בעלים של מפעל מכונות.
בסוף מלחמת העולם השנייה דורסט גויס לצבא הגרמני, שירת בחזית המערבית ונשבה.
בסוף 1947 הוא שוחרר וחזר לגרמניה.
כפר הולדתו היה שייך לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
מפעל המכונות הולאם, והוא ומשפחת ערקו למערב גרמניה.
בשנות החמישים דורסט עבר להתגורר במינכן.
מחזותיו החשובים הראשונים הועלו לבמה החל משנת 1960 בליבק ובמנהיים, וזכו להצלחה מסחרית.
בשנת 1970 הוא הכיר את אשתו אורזולה אהרר, שכתבתה יחד איתו חלק גדול מהטקסטים של יצירותיו.
דורסט זכה גם להכרה בינלאומית והוא לימד באוסטרליה ובניו זילנד.
בשנת 2003 הוא כתב את הברכה לכבוד יום התיאטרון הבינלאומי החל ב-27 במרץ.
טנק השיוט סימן 1 (A9) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח בשנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
הסימן 1 שירת בצבא הבריטי החל משנת 1938 ועד שהחלפתו בדגמים מתקדמים יותר הושלמה בשנת 1941.
הסימן 1 פותח כחלק מהתפיסה של משרד המלחמה הבריטי, לפיה הכוח המשוריין התחלק לשני חלקים; "טנקי חי"ר" שהיו כבדים ואיטיים, ו-"טנקי שיוט" שנועדו לפרוץ ולאגף פרצות בקו ההגנה של האויב.
הסימן 1, אשר פותח יחד עם הטנק שיוט סימן 2 ועוצב על ידי סר ג'ון קרדן מחברת ויקרס, היה הטנק הראשון בסדרת טנקי השיוט הבריטים שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה ומעט אחריה.
הטנק נכנס לשירות הצבא בינואר 1939, מספר חודשים לפני תחילת המלחמה.
טנקים אלו השתתפו במערכה על צרפת, במערכה ביוון ובהמשך גם בקרבות המערכה בצפון אפריקה, במהלך הלחימה הוכיח עצמו הסימן 1 כטנק המסוגל להתמודד עם רוב השריון הגרמני והאיטלקי (בהם הפאנצר סימן 2 והסימן 3) זאת בזכות תותח ה-40 מ"מ 2 ליטראות שלו.
מצד שני, השריון הדל של הסימן 1 הפך אותו למטרה קלה לטנקים ותותחי הנ"ט של האויב, בעיה נוספת הייתה האמינות המכנית של הסימן 1 ובמיוחד פריסות הזחל התדירות של כלים אלו.
הפעילות האחרונה בה השתתפו טנקי הסימן 1 לפני הוצאתם משירות היה מבצע צלבן בדצמבר 1941.
טנק השיוט סימן 2 (A10) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח בשנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
הסימן 2 שירת בצבא הבריטי משנת 1938 ועד החלפתו בדגמים מתקדמים בשנת 1941. הוא פותח לצד הטנק שיוט סימן 1 (A9) והיה מיועד להיות גרסה כבדה וממוגנת יותר לשימוש בתור טנק חיל-רגלים, אך בפועל לא היה ממוגן מספיק וסווג בתור "טנק שיוט כבד".
הסימן 2 הוא כאמור למעשה זהה לסימן 1 רק בעל מיגון מעט עבה יותר.
העלייה במשקל הכלי עם אותו מנוע 150 כוחות סוס, הפכה את הסימן 2 לאיטי מאוד, מה גם שהמיגון הנוסף לא היה מספיק אל מול חלק גדול מתותחי הנ"ט והטנקים של האויב, כך שבעיצובו הפסיד הסימן 2 משני הכיוונים.
מלבד הוספת המיגון, הבדל נוסף היה הסרה של זוג הצריחונים שישבו על קדמת התובה ושימשו למקלעים קדמיים.
פיתוח הסימן 2 החל בשנת 1936 ושנתיים מאוחר יותר, למרות חסרונותיו ועם ענני המלחמה בפתח, הוא אושר לכניסה לשירות בצבא הבריטי וייצורו החל.
סך הכל יוצרו 175 כלים מסוג זה אשר הוכנסו לשירות אך הסימן 2 הוצא משירות ברגע שדגמים מתקדמים יותר יוצרו בשנת 1941. עיצוב התובה של הסימן 2 היווה מקור השראה לעיצוב טנק הולנטיין שהיה מוצלח בהרבה ויוצר בכמויות גדולות בהרבה.
טנק השיוט סימן 3 (A13 סימן 1) היה טנק שיוט בריטי אשר פותח החל משנת 1936 והשתתף בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
הסימן 3 היה למעשה טנק השיוט הבריטי הראשון אשר עשה שימוש במזקו"ם 'קריסטי'.
הוא שירת באופן מצומצם במלחמת העולם השנייה בעיקר במערכה על צרפת והוחלף על ידי הסימן 4 שהיה כמעט זהה לו אך בעל שריון עבה יותר.
הסימן 3 פותח כטנק שיוט המתבסס כאמור על מזקו"ם קריסטי.
כבר בשנת 1929 גיפרד מרטל צפה בתמרוני טנקים רוסים אשר עשו שימוש בסוג כזה של מזקו"ם, בשנת 1936 כסגן מנהל הפיתוח המשוריין במשרד המלחמה הבריטי, החליט מרטל להתחיל בפיתוח טנק קל, מהיר ובעל עבירות גבוהה שיעשה שימוש במזקו"ם זה.
סך הכל כ-65 סימני 3 יוצרו, רובם אבדו במערכה בצרפת ובהמשך ייתכן ומספר כלים בודדים שירתו גם במערכה בצפון אפריקה.
טַנְקָה (יפנית 短歌) הוא שיר קצר של 31 הברות, הצורה השירית הנפוצה ביותר ביפן עד המאה ה-17.
בשירה היפנית המסורתית אין חרוזים, והיא בנויה על מקצב.
שירת הטנקה נכתבת בחמש שורות במבנה של 5, 7, 5, 7, ו-7 הברות.
שירה זו התחבבה על היפנים והפכה במשך הזמן לצורה הסטנדרטית של שיר.
השיר כולל בדרך כלל תיאור טבע, אירוע מסוים המביא להתפעמותו של הצופה, רמז למשהו מסתורי יותר וביטוי לירי מאופק – יסודות שהפכו אופייניים לשיר הקצר.
כדוגמה ניתן להציג שיר טנקה של אחת המשוררות הגדולות, אוֹנוֹ-נוֹ-קוֹמַאצִ'י (825?
בתרגום של בן עמי שילוני:
החלק הראשון הוא תיאור של מה שקרה: המשוררת נרדמה בעודה חושבת על אהובה, והאהוב הופיע בחלומה.
החלק השני הוא התגובה הרגשית שלה אחרי שהתעוררה מהחלום והבינה שזה כל מה שזה היה – חלום.
בשנת 905 נאסף, על-פי הוראתו של הקיסר, קובץ של 1,111 שירי טנקה, שקיבל את השם קוקין ואקקשו (אוסף שירים יפניים וחדשים), או בקיצור: קוקינשו.
בשנת 1201 הקיסר גו-טובה, שפרש מכס המלוכה בגיל 18 והיה משורר ופטרון של האמנויות, הקים בקיוטו משרד לשירה.
תפקיד המשרד היה לקבץ את מיטב השירים של זמנו, והקיסר לשעבר, השתתף בעצמו בתהליך הבחירה.
בשנת 1205 פורסם הקובץ, שנקרא שין-קוקין-ואקה-שו (האוסף החדש של השירים היפניים הישנים והחדשים) או בקיצור שין-קוקינשו.
הקובץ הכיל 1,981 שירי טנקה, כאשר שליש מן המשוררים בקובץ זה הן נשים.
בתקופת טוקוגאווה (1603-1867) לא היה קיים ביפנית המושג "ספרות" הרווח בתרבות המערב, אשר כורך באופן קולקטיבי סוגי כתיבה שונים שכולם בעלי ערך פנימי בפני עצמם, והם משמשים כאמצעי לביטוי אמת.
בהיררכיה הקונפוציאנית ליצירה ספרותית היה ערך רק כאשר היא ביטאה אמת מוסרית או פילוסופית - במילים אחרות, כאשר היא הייתה דידקטית.
צורות ספרותיות שונות נקשרו למעמדות שונים.
ההייקו, למשל, נקשר למעמד הסוחרים, בעוד שהטנקה הייתה משוייכת באופן מסורתי לאצולה.
ההבדלים בין ז'אנרים אלה התבססו הבדלים שטחיים לכאורה, כמו שיוכם המעמדי, הסטנדרטים האסתטיים, והנושאים האופייניים להם, והם כלל לא נתפסו כבעלי מכנה משותף - "שירה".
יתרה מזו, משוררי טנקה, זיהו את עצמו לא כמשוררים, אלא כאדם-טנקה (קג'ין), בעוד שמשוררי הייקו התייחסו לעצמם כאדם-היקו (בייג'ינג).
רק בתקופת מייג'י, בשנת 1885, הוצגה לראשונה בתקופה המודרנית תפיסת הספרות כאחדות הכוללת ז'אנרים רבים, שכולם היו דרכים פוטנציאליות לביטוי אמת.
המבקר והסופר טסובושי שויו, שהתוודע אליה באמצעות סופרים ומבקרים בריטים, הציג אותה בספרו הביקורתי "מהות הרומן".
בתקופת מורומאצ'י התפתחה שירת הטנקה לז'אנר של שירים מקושרים – רנגה.
בתקופת טוקוגאווה התפתחה משירת הטנקה שירת ההאיקו, שיר קצרצר בן 17 הברות, שקיצץ את שתי שורותיו האחרונות של שיר הטנקה.
טנקרד (באיטלקית: Tancredi; 1138, לצ'ה - 20 בפברואר 1194, סיציליה) המכונה גם טנקרד מלצ'ה (Tancredi di Lecce), היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית.
הוא נולד כבנו הלא-חוקי של רוג'רו השלישי, דוכס פוליה, ושימש בתחילה כרוזן לצ'ה שבאיטליה.
לאחר מותו של גוליילמו השני, מלך סיציליה הוא השתלט על המלוכה, ושלט עד שנת 1194.
בנו היה גוליילמו השלישי, מלך סיציליה, ששלט בממלכה עד כיבושה בידי האימפריה הרומית הקדושה.
טנקרד נולד בתאריך לא ידוע בשנת 1138. אביו היה רוג'רו השלישי, דוכס פוליה, בנם של רוג'רו השני, מלך סיציליה ואלווירה מקסטיליה.
אמו הייתה פילגש בשם אמה, שהייתה נצר לשושלת רוזני לצ'ה, ואביה היה אקרדו השני, רוזן לצ'ה.
בשנת 1149 הוא הפך לרוזן לצ'ה מטעם ממלכת סיציליה הנורמנית.
בנובמבר 1160, נרצח בסיציליה ראש הממשלה מאיו מבארי.
הרצח היווה את האות למרד של הברונים נגד שלטונו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, דודו של טנקרד.
טנקרד עצמו היה ממנהיגי המרד, שהונהג בידי אח למחצה של גוליילמו בשם סימון, נסיך טאראנטו.
המורדים הסתערו על ארמון המלוכה, והסיתו לטבח במוסלמים.
הקושרים נסוגו לטירות שלהם וקיבלו ברובם חנינה.
בשנת 1166 מת גוליילמו הראשון, ובנו גוליילמו השני ירש אותו.
ביולי 1174 הוביל טנקרד כוח פלישה מטעמו של גוליילמו השני, אל מצרים שנשלטה בידי השושלת האיובית.
טנקרד הנחית 30,000 לוחמים סיציליאנים מול אלכסנדריה, אולם אז התברר שהעזרה המצופה מממלכת ירושלים לא תגיע עקב מותו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
לנוכח התקרבות צבאותיו של צלאח א-דין, נאלץ טנקרד לפנות את כוחותיו ולחזור לאירופה.
ב-11 בנובמבר 1189 מת גוליילמו ללא בנים.
מרבית הסיכויים היו לצדה של דודתו גוליילמו, קונסטנס, שהייתה נשואה לנסיך הגרמני היינריך.
אולם טנקרד מיהר להשתלט על האי והוכתר בפלרמו בתחילת שנת 1190. ההפיכה שלו זכתה לגיבוי מצד ראש הממשלה מתיו מאג'אלו, העם ואף האפיפיור.
עם זאת, מרבית בני האצולה המשיכו לתמוך בקונסטנס ובעלה שהיה כעת יורש העצר של האימפריה הרומית הקדושה.
גם אשתו של המלך המנוח, ג'ואן מאנגליה עדיין שמרה על מעמד מסוים.
העם אמנם תמך בטנקרד, אך נוכחות ריצ'רד וצבאו גרמו למהומות.
בהמשך הגיע לסיציליה גם בן בריתו של ריצ'רד, פיליפ השני, מלך צרפת.
טנקרד נכנע בסופו של דבר, וחתם עם ריצ'רד על הסכם במסגרתו שוחררה ג'ואן, והוחזרו לה הנדוניה והאחוזה שלה.
הסכם השלום קבע שאחיינו של ריצ'רד, ארתור הראשון, דוכס בריטני (שהיה בן ארבע באותו זמן), ימונה כיורש העצר של הממלכה, וטנקרד הבטיח שכאשר יגיע ארתור לבגרות, ישיא אותו לאחת מבנותיו.
בתמורה, הכירו האנגלים והצרפתים בטנקרד כמלך סיציליה.
עם זאת, במהרה הופיע אויב חדש, אלים ונחוש בהרבה למלכותו של טנקרד.
בעלה של קונסטנס, הנסיך היינריך, הוכתר באפריל 1191. כ"היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה", והוא לא היה מוכן לוותר על הכיסא של ממלכת סיציליה.
עמדת כוח זו עתידה הייתה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הרומית הקדושה בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה.
בשנת 1192 יצא היינריך בראש צבא גרמני חזק מלווה באשתו במטרה להוציא את כתר סיציליה מידי טנקרד.
הערים הצפוניות של איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר כך גם הערים האיטלקיות הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, שבה נמצא ארמונו של אביה רוג'רו השני, מלך סיציליה.
בעוד קונסטנס התנחלה בארמון כדי להימלט מחום הקיץ, יצא היינריך לצור על נאפולי.
המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה.
קונסטנס נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד הסגירו את קונסטנס לידיו.
טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים היה רעוע בהיותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה החליט להשתמש בקיסרית ככקלף להכשיר את מעמדו ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור.
על פי ההסכמה בין הצדדים אמורה הייתה קונסטנס להשתחרר תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור.
התוכנית עלתה על שרטון משהצליחו גדודים קיסריים לשחרר את קונסטנס בדרך לרומא, ולהחזיר אותה לגרמניה.
טנקרד המשיך להיאבק בהיינריך כל חייו.
בשנת 1193 הוא הוביל בעצמו קמפיין נגד ברונים מתמרדים מפוליה.
הוא מת בסיציליה עצמה ב-20 בפברואר 1194, ועל פי בקשתו נטמן ב"בזיליקת השילוש הקדוש" בפלרמו.
יורש העצר המיועד, רוג'רו, מת רק שנה אחת לפני כן, ובנו הקטין גוליילמו הוכתר כ"גוליילמו השלישי, מלך סיציליה".
שלטונו של גוליילמו האריך ימים, ועד מהרה תפס היינריך את הממלכה והוציא אותו להורג.
מנישואיו לסיבילה די מדניה נולדו לו שישה ילדים:
קוסטנצה - נישאה לפייטרו ציאני
ואלדראדה - נישאה ליאקופו טייפולו
מריה אלבינה - נישאה לגולטיירי השלישי די בריין, ומאוחר יותר לג'אק'ומו די סאנסאוורינו
מדניה - ידוע עליה מעט מאוד
לנובו טנריפה (בספרדית: Lenovo Tenerife) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר סן קריסטובל דה לה לגונה, שבטנריפה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1939, בשנת 1978 השתתפה הקבוצה בגביע קוראץ' בזמן שהיא שיחקה בליגה השנייה (קבוצות מהליגה הראשונה סירבו להשתתף) והודחה בסיבוב הראשון.
לאחר הרבה שנים בליגות הנמוכות בשנת 1981 העפילה הקבוצה לליגה הראשונה והפכה להיות קבוצת צמרת בעונות 1986/87 ו-1987/88 שבהן היא סיימה במקום ה6 בעונה הסדירה והודחה ברבע הגמר.
הקבוצה ירדה ליגה ב-1991 והתאחדה עם קבוצות אחרות באי טנריפה כמה שנים לאחר מכן בשל בעיות כלכליות.
הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 1994 לאחר כישלון האיחוד ששיחק בליגה השנייה שנתיים לפני שפורק לאחר התנגדות לאיחוד מקרב אנשי המועדון הישן שהקימו המועדון הנוכחי.
הקבוצה שיחקה הרבה שנים בליגה הרביעית והשלישית עד שעלתה בשנת 2008 לליגה השנייה וב-2012 הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ב-2016 חזרה הקבוצה לאירופה כשנרשמה לליגת האלופות של פיב"א, ובאותה שנה הקבוצה זכתה בתחרות לאחר ניצחון 63-59 על בנאוויט בגמר.
בשנת 2019 הקבוצה הגיעה לגמר ליגת האלופות אבל הפסידה לוירטוס בולוניה 73-61. בשנת 2022 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר 98-87 על באסקט מנרסה.
ב-2023 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הספרדי אבל הפסידה לאוניקאחה מלאגה.
הקבוצה השתתפה 3 פעמים בגביע הבין-יבשתי, בכל הפעמים היא זכתה בתחרות.
ב-2017 ו-2023 כאשר היא הגיעה כמחזיקת ליגת האלופות וב-2020 כמאחרת התחרות.
הטנקיל (שם מדעי: Dendrolagus scottae; קרוי גם קנגורו אילני סקוט) הוא מין של קנגורו אילני נדיר שאנדמי לאזור מצומצם ברכסי ההרים של צפון גינאה החדשה.
הוא התגלה בשנת 1989 על ידי הזואולוג האוסטרלי , ותיאור מדעי ראשון שלו פורסם שנה לאחר מכן.
מין זה חי ביערות טרופיים, ובניגוד לרבים מקרוביו, מבלה את מרבית זמנו על האדמה בחיפוש אחר עלים, שרכים וטחבים.
הטנקיל אשר נמצא בסכנת הכחדה חמורה, הוא אחד מקנגוריי העצים הנדירים ביותר, ואוכלוסייתו מוערכת בכ-200 פרטים בלבד.
הוא מאוים בעיקר מציד על ידי הילידים הפפואנים לבשרו ופרוותו, ובמידה מסוימת גם מצד אובדן בית גידול.
עם הקמת הברית לשימור הטנקיל בתחילת המאה ה-21, אוכלוסיית הטנקילים שהייתה על סף הכחדה מוחלטת החלה להתייצב בהדרגה כתוצאה מהעלאה המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית למצבו.
מין זה מחולק לשתי אוכלוסיות הנפרדות גאוגרפית ועשויות לייצג שני תת-מינים:
אוכלוסיית הטנקיל - נמצאת ברכס הרי טוריצ'ילי בחלק המזרחי של התפוצה.
אוכלוסיית הפיוו - נמצאת בהר מאנאווה בקצה רכס באווני בחלק המערבי של התפוצה.
הטנקיל הוא כיסאי גדול למדי עם גוף כבד וגוצי המעניק לו מראה דמוי-וומבט.
יש לו גב מקושת, ראש רחב ועגלגל, וחרטום גדול וקצר במיוחד.
הוא מתאפיין בזרועות חזקות ועבות עם טפרים גדולים ומעוקלים, ורפידות מחוספסות בכפות הידיים והרגליים.
בדומה לקרובו הדינגיסו, גם לטנקיל זנב גלילי ועבה אשר קצר בהרבה משל קנגוריי עצים אחרים.
הסיבה לכך היא שהטנקיל נוהג לבלות את מרבית זמנו על הקרקע מאשר על העצים, כך שהצורך בזנב ארוך במיוחד לאיזון פחות חיוני עבורו.
אף על פי כן, הוא מסוגל לטפס היטב על צמרות העצים, ועצמותיו החסונות מאפשרות לו לבצע נפילה חופשית ממרומי העצים לקרקע מבלי להינזק.
יכולת הטיפוס תשמש אותו בעיקר על מנת להימלט מסכנה.
אצל הטנקיל, ההבדלים בין הזכר לנקבה באים לידי ביטוי בעיקר במידות הגוף: משקל הזכר 11.5-9.5 קילוגרם, ומשקל הנקבה 9.5-6.8 קילוגרם.
אורך גופו של הזכר עד 75 סנטימטרים, ושל הנקבה 56–72 סנטימטרים.
אורך הזנב זהה פחות או יותר אצל שני הזוויגים (59-52 סנטימטרים לזכר, 54-52 סנטימטרים לנקבה).
לעומת הטנקיל, הפיוו בעל מידות גוף קטנות יותר.
מבחינה פיזית, הטנקיל מזכיר מאוד את קנגורו אילני דוריה או את האיפולה.
הטנקיל נבדל מקנגוריי עצים אחרים בפרוותו האפלה והחדגונית יחסית, בפניו השטוחות, בשיניים טוחנות גדולות יותר, ובשרירי לעיסה קטנים.
הפרווה של הטנקיל עבה ודחוסה, והיא ידועה בריח החזק שלה אשר מותיר חותמי ריח על עצמים למשך זמן רב.
צבעה הכללי של הפרווה כהה ואפל, ונע בין חום-קפה לחום-שוקולד כהה; לעיתים קרובות, פלג הגוף הקדמי הכולל את הכתפיים, הצלעות והעורף בעל גוון של שחור מבריק.
החזה עשוי להיות בהיר במעט משאר הגוף (בצבע אוכרה או חום דהוי), אך הבטן והמפשעה יהיה בדרך כלל כהים.
אחד מסימני הזיהוי של הטנקיל, הוא הזרועות והירכיים שלו אשר מתאפיינים לרוב בצבע כסוף, אפרפר חיוור או חום צהבהב ובולטים במיוחד על רקע הפרווה הכהה.
אוזניו של הטנקיל וכן כפות ידיו ורגליו בצבע שחור מבריק, וטפריו כחלחלים.
ראשו של הטנקיל בצבע חום כהה-אפרפר, ובהיר במעט מצבע הגוף.
סקלת צבעי הראש הנפוצה, כוללת מצח כסוף, לחיים חומות עם גוון ערמוני, חרטום אפור-כחלחל וסנטר שחור; במקרים רבים, הראש עשוי להיות בצבע אחיד (כהה או בהיר).
סביב עיניו של הטנקיל יש טבעות ורודות שנובעות מהיעדר שיער.
זנבו של הטנקיל בצבע שחור פחם, והוא מפוספס בבסיסו בדרך כלל בפסים או בכתמים זהובים עבים, שגודלם, מספרם וצורתם משתנים מפרט לפרט.
הטנקיל אנדמי לאי גינאה החדשה; בתוך האי, הוא מוגבל לאזור מצומצם ברכס ההרים הצפוני במחוז סאנדאון שבפפואה.
טווח התפוצה הנוכחי של הטנקיל הוא 50 קמ"ר בלבד.
התפוצה מקוטעת לשני חלקים עיקריים: החלק הגדול יותר בהרי טוריצילי אשר מאוכלס על ידי הטנקיל והחלק הקטן בהר מאנאווה הנמצא בקצה רכס באווני ואשר מאוכלס על ידי הפיוו.
בית הגידול של הטנקיל מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים לאורך הרכס של הרי טוריצ'ילי והר מאנאווה בגבהים של 1,500-900 מטר מעל פני הים, וכולל בין השאר עצי אראוקריה ופודוקרפיה (מהמחטיים), ושיחי ראפנה (מהרקפתיים), אוגניה (מההדסיים), טטראכרה (מהדילניים) וסקאבולה (מהאסטראים).
סביבת המחיה של הטנקיל מתאפיינת באדמה בוצית ובמגוון רחב של אפיפיטים סקולריים, שרכים וטחבי עלים המכסים את הקרקע ואת העצים ומשמשים כמזון חשוב עבורו.
כמות המשקעים הממוצעת באזור זה גבוהה במיוחד ועומדת על כ-3,000 מילימטר לשנה.
לאור נדירותו של הטנקיל וסביבת המחיה הבלתי נגישה שלו, מעט מאוד ידוע על אורח חייו.
הטנקיל הוא יונק פעיל יום, אשר בניגוד למרבית קנגוריי העצים מבלה את זמנו בעיקר על קרקעית היער הבוצית.
הוא מטפס לעצים בעיקר בעת שיחור מזון או על מנת להימלט מסכנה.
אף שבתצפיות במהלך המאה ה-21 הטנקיל נראה פעיל בגפו, ילידים פפואנים מדווחים שהם נתקלו בעבר בקבוצות משפחתיות שמורכבות מזכר, נקבה וגורים.
הפיוו לעומת זאת, נצפה גם כיום בקבוצות משפחתיות ולעיתים אפילו בקבוצות מורחבות של עד שישה פרטים.
ייתכן בסבירות גבוהה שההבדלים בין הטנקיל לפיוו נובעים כתוצאה מהציד השכיח יותר בהרי טוריצ'ילי בהן נמצא הטנקיל, ופחות בהר מאנאווה שבו חי הפיוו.
הן הזכר והן הנקבה טריטוריאליים, אך שטחו של הזכר גדול יותר ועשוי להכיל מספר שטחי נקבות.
התקשורת בין הטנקילים אינה ידועה, אך סביר להניח שהיא מתבצעת בעיקר באמצעות חוש הריח ושמיעה.
לפרוות הטנקיל כאמור יש ניחוח חזק המותיר חותמי ריח על עצמים למשך זמן רב, וככל הנראה הריח משמש כאמצעי לסימון הטריטוריה.
הטנקיל הוא יונק אוכל עלים, המגלה העדפה בעיקר לעלים של מיני גפניים; הוא מגוון את תזונתו גם בשרכים ואפיפיטים אותם הוא מוצא על הקרקע הבוצית או על העצים.
לא ידוע על טורף טבעי של הטנקיל מלבד האדם.
אחת התכונות של הטנקיל הידועה בעיקר לציידים, היא שקל יותר למצוא אותו בחודשי אפריל ומאי.
הסיבה לכך, היא שהרי טוריצ'ילי מתאפיינים במורד תלול ובלתי נגיש בצד הצפוני, בניגוד לצד הדרומי שמתאפיין במורד מתון; הטנקיל נעלם כמעט לחלוטין בצד הדרומי שנגיש לציידים ושורד בעיקר בצד הצפוני.
במהלך העונה הגשומה שמגיעה לשיאה בחודשי אפריל ומאי, הטנקיל נוהג לנדוד מהמורדות הצפוניים התלולים לפסגות ההרים שבהם המזון מגוון יותר, ואז הוא הופך לחשוף בפני הציידים שמגיעים לפסגות מהצד הדרומי.
הטנקיל מתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה מוגדרת, והזכרים עשויים להילחם ביניהם במהלך נוכחות נקבה.
הטנקילית ממליטה גור אחד בכל פעם, ובין המלטה להמלטה יש מרווח של 12 חודשים.
ההיריון נמשך כ-32 יום ולאחר מכן נולד ולד זעיר שזוחל בכוחות עצמו לכיס.
הוא נותר בכיס במשך 9 חודשים.
בגיל 10–12 חודשים, הגור עוזב את הכיס, אך עדיין יונק מהאם.
תוחלת החיים של הטנקיל אינה ידועה, וככל הנראה עשויה להיות עד 20 שנים בשבי.
שני האיומים הללו גברו בעקבות הגידול המהיר באוכלוסייה האנושית בפפואה כתוצאה מגישה לציוד רפואי טוב יותר, והשימוש הגובר והולך בנשק החם שהחליף את החץ וקשת המסורתיים, והפך את הציד למשימה קלה יותר מבעבר.
האיומים על הטנקיל התרבו גם בגלל נטישת מנהגים ואמונות מסורתיות בקרב הילידים הפפואנים המקומיים.
בעוד שבעבר למשל הייתה אכיפה מקומית נוקשה כנגד מסיגי גבול שצדים בשטח שאינו שלהם, עם התרבות הנשק החם הציידים חשו בטוחים יותר לפלוש לשטחים של שבטים אחרים במרדף אחר בעלי חיים.
דוגמה מובהקת נוספת היא האמונה העממית אודות רוח ה"מסאלאי"; המסאלאי היא ישות על-טבעית במיתולוגיה הפפואנית השוכנת במקומות מיוחדים בטבע כמו מפלי מים, הרים, ביצות, נהרות ובורות.
בעבר היה טאבו מקומי שאסור לטפס על הרכסים הגבוהים של הרי טוריצ'ילי בשל היותם מקום משכנה של המסאלאי, כך שהטנקיל היה יכול לחיות על הפסגות בבטחה.
עם הגעת המיסיונרים לאזור, האמונות העממיות נדחקו במקומות רבים לטובת הנצרות, וכך גם נשבר באיטיות הטאבו המקומי אודות הטיפוס והציידים הרגישו חופשיים בהדרגה לצוד באזורים שבהם לא נכנס אף אדם קודם לכן מחשש מרוחות.
אתר סויפיני למשל, היה נחשב בעבר על ידי הילידים לאחד האתרים החשובים ביותר של המסאלאי בהרי טוריצ'ילי, אך הוא איבד את מעמדו כמקום מקודש בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-20, ובתוך חודשים ספורים הטנקילים ניצודו בו עד שנעלמו לחלוטין.
על פי ראיונות עם ציידים ומקומיים, הטנקיל הפך במרוצת הזמן לנדיר יותר ויותר, וזוגות לא נצפו במשך שנים רבות כתוצאה מלחץ הציד שהפך אותם למינים מתבודדים וזהירים.
לגבי אוכלוסיית הפיוו המצב שונה מעט; אף שהפיוו מוגבל ככל הידוע להר מאנאווה, הוא לא מאוים כמו אוכלוסיית הטנקיל בהרי טוריצ'ילי.
יש לייחס זאת בעיקר לאוכלוסייה האנושית הקטנה יחסית סביבות ההר, המתרכזת בכפר אחד המרוחק כמה שעות הליכה מבסיס ההר.
בנוסף, אף על פי שתושבי הכפר מתפרנסים מאיסוף ביער ומציד, הם כמעט ואינם צדים על ההר עצמו אלא ביערות שלמרגלותיו.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, תושבי הכפר ראו בהר ממלכה של הישות העל-טבעית "מסאלאי", ולא העזו לטפס עליו.
הטאבו סביב הטיפוס על ההר נשבר לאחר שאורניתולוג מערבי ביקר באזור וביקש מהתושבים להדריך אותו בטיפוס על ההר.
מרבית המקומיים שהתלוו אליו נעצרו במורדות האמצעים של ההר ולא הסכימו להתקדם הלאה, להוציא כמה בודדים שהעזו לטפס למרומי ההר בהסתמכם על הגנה מצד האורניתולוג שהיה חמוש בנשק חם.
כאשר היו רחוקים כמה מאות מטרים מהפסגה, גם הבודדים שליוו את האורינתולוג נעצרו.
רק לאחר שהוא טיפס לבדו לפסגה וירה ברובהו לסמן שהוא עדיין חי, הם העזו לבוא בעקבותיו.
גם כיום, מרבית התושבים עדיין נמנעים מלטפס על הר מאנאווה, ואף הציידים שאינם חוששים מטיפוס, מנהלים עליו ציד מוגבל כשהם נזהרים מאוד שלא לצוד את הפיוו יתר על המידה.
מאידך, הפיוו מוגבל כאמור להר יחיד, כך שהאוכלוסייה שלו קטנה בהרבה ועשויה להיפגע אנושות אם תהיה עלייה פתאומית בשכיחות הציד על ההר.
בדיוק כאשר אוכלוסיית הטנקיל הגיעה לשפל של 100 פרטים בלבד בשלהי המאה ה-21, הוקמה הברית לשימור הטנקיל שהחלה לפעול להעלאת המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית אודות הטנקיל הנדיר וקרובו קנגורו אילני עטוי-זהב אשר עמדו שניהם על סף הכחדה.
הברית לשימור הטנקיל הצליחה באמצעות הרצאות בבתי ספר ואצל נכבדים מקומיים לשנות את היחס של האוכלוסייה המקומית כלפי הטנקיל, ולהמיר את צריכת בשר הטנקיל בבשר ארנבים, דגים, ותרנגולות.
מאז הקמתה של הברית, היא הצליחה להגיע להסכם עם לא פחות מ-50 כפרים ברחבי הרי טוריצ'ילי על הפסקת הציד של הטנקיל והתייחסות עליו כיונק מוגן, וכתוצאה מכך הירידה הדרסטית במספרי הטנקיל נפסקה, והאוכלוסייה החלה לראשונה לגדול במעט ולהראות סימני התאוששות.
נכון לשנת 2015, מגמת האוכלוסייה של הטנקיל נחשבת ליציבה, והאומדן האחרון מעריך שישנם כ-200 טנקילים בוגרים בטבע.
הברית לשימור הטנקיל ממשיכה להעמיק את מעורבותה בחיי הקהילות המקומיות, ומשלבת את הילידים המקומיים בפעולות שימור, חינוך, ניטור ומחקר.
ממשלת פפואה התחייבה מצידה להקמת אזור שימור בגודל של 200,000 דונם במרכז רכס טוריצ'ילי.
ארגוני השימור המקומיים מתמקדים כעת בניסיון לחקור את אוכלוסיית הפיוו, להעריך את מצבו ואת האיומים עליו ולהכין אסטרטגיית שימור עבורו.
"טנקים" הוא סרט הרפתקאות ופעולה רוסי שביים קים דרוז'ינין, בכיכובו של אנדריי מרזליקין.
הסרט הוקרן בבכורה ב-26 באפריל 2018 גרסה טלוויזיונית שודרה ב-23 בפברואר 2019.
עלילת הסרט מתרחשת בשנים 1939—1940 ומספרת סיפור הרפתקאות של מרוץ חשאי שנערך בין שני אבות טיפוס של טנק T-34 שעוצבו על ידי מיכאיל קושקין, לאורך מסלול מחרקוב למוסקבה על מנת לאשר ייצור של כלי רכב קרביים חדשים, שסייעו בהמשך לברית המועצות לנצח במלחמה הפטריוטית הגדולה...
בביקורת בעיתון נובאיה גאזטה, לריסה מליוקובה, כתבה על הסרט באופן הבא: "רצינו 'סרט מלחמה' מרהיב, קיבלנו סרט מלחמה ילדותי וטיפשי, שהפריצים הם מטומטמים, הקרבות הם צעצועים ועצי הליבנה הרוסיים לא יכולים להיהרס מאקדחי אויב.
כמו הרפתקה ברוח של סרט ישן, שקיבל תעמולה חסרת טעם מגושמת וגרועה ברוח הסרט "הטנקיסטים" שנוצר שנה לפני המרוץ של קושקין (1939)".
טנקמאר (או טאמו) (908 – 28 ביולי 938) היה בנו הבכור של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
טנקמאר נולד בשנת 908 להיינריך הראשון, מלך גרמניה ואשתו הראשונה, התבורג פון מרזבורג.
אמו הייתה נשואה ואלמנה בעבר, ולאחר מכן נכנסה למנזר.
מכיוון שעזבה את המנזר כדי להתחתן עם היינריך, נישואיה השניים נחשבו פסולים והזוג נפרד.
הלגיטימיות של טנקמאר הייתה אפוא בסימן שאלה.
בשנת 929 דאג היינריך הראשון לירושתו ותיקן את ההסדר על ידי אספה בארפורט, ממש לפני מותו.
לאחר מותו חולקו אדמותיו ועושרו בין ארבעת בניו: טנקמאר, אוטו, היינריך וברונו.
אוטו, לעומת זאת, יועד על ידי אביו לקבל את הכתר.
סכסוך הירושה היחיד היה בין אוטו לאחיו המלא הצעיר היינריך, שהוחזק במעצר בית בבוואריה במהלך הכתרתו של אוטו.
לאחר מות בן דודו, זיגפריד, רוזן מרזבורג, בשנת 937, טען טנקמאר לזכותו על מרזבורג.
אוטו, לעומת זאת, מינה את גרו, אחיו של זיגפריד.
במהלך סכסוך זה מרדו אברהרד מפרנקוניה וויכמן האב נגד אוטו וטנקמאר הצטרף אליהם.
מאוחר יותר כותר טנקמאר בארזבורג.
הוא נהרג מפגיעת חנית שהושלכה דרך חלון כנסיית פטרוס הקדוש, בזמן שחיפש מקלט בפנים.
ווטרפולו טנריפה אצ'יידה (בספרדית: Waterpolo Tenerife Echeyde) הוא מועדון כדורמים ספרדי שנוסד בשנת 1993 במטרה לקדם את ענף הכדורמים בעיר.
בתום עונת 2016/2017 עלתה קבוצת הגברים של המועדון לליגת העל, ועברה למתחם חדש ומשודרג.
המועדון מחזיק בקבוצת גברים ראשונה ושנייה, בקבוצת נשים ובשלוש מחלקות נוער בטווחי גיל שונים.
טנקרי (Tanqueray) הוא מותג ג'ין המיוצר על ידי יצרנית האלכוהול הבריטית דיאג'יו.
ג'ין טנקרי הוא ג'ין לונדוני יבש (London Dry Gin) המיוצר בתהליך זיקוק כפול של דגנים, הרכיבים הבוטניים: ערער, כוסברה, שורש אנג'ליקה וליקריץ (במינונים השמורים בסוד מסחרי), מתווספים למשקה במהלך הזיקוק השני.
טנקרי אינו מחזיק נתח שוק ניכר בשוק הבריטי, והשוק הגדול ביותר שלו הוא בארצות הברית.
ג'ין טנקרי משווק ברחבי העולם כולו ונמנה עם שישה עשר 'המותגים האסטרטגיים' של דיאג'יו, באתר החברה הוא מתואר בתיאור 'הג'ין המהולל ביותר בעולם'.
ג'ין טנקרי המקורי, המשווק בשם "Tanqueray London Dry Gin" הוא המוצר המקורי שהושק לראשונה ב-1830. הגרסה המוכרת שלו, הנמכרת בארצות הברית, קנדה, גרמניה וחנויות דיוטי פרי ברחבי אירופה, מכילה 47.3% כוהל בנפח.
אך קיימות גרסאות של 43.1% כוהל בנפח (משווקת בבריטניה ובסקנדינביה) ו-40% כוהל בנפח (בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד).
ישנן גרסאות של ג'ין טנקרי שהותאמו עבור קוקטיילים.
Ten Gin" שהושק בשנת 2000 והותאם למתכוני מרטיני.
תהליך הזיקוק שלו הוכפל לכדי ארבע פעמים ונוספו לתהליך אשכוליות ותפוזים ליים וקמומיל.
הגרסה "Tanqueray Rangpur Gin" הושקה בשנת 2006, היא מכילה (בזיקוק האחרון) ליים ורנגפור , ג'ינג'ר ועלי דפנה, שמקנים למשקה טעם הדרים חזק.
שילובים נוספים וגם גרסה נטולת אלכוהול (Tanqueray 0.0 שבוקבקה ב-2021) זכו למידות משתנות של הצלחה.
גרסה חריגה של המותג, היא למעשה וודקה, 'וודקה טנקרי סטרלינג'.
טנקינג היא טקטיקה בספורט שבה קבוצת ספורט מפסידה בכוונה משחקים רבים על מנת לסיים את העונה במאזן גרוע ככל האפשר, כדי להשיג הטבות שונות הניתנות לקבוצות בעלות המאזן הגרוע ביותר.
זהו נוהג נפוץ בעיקר בספורט האמריקאי, מפני שבו משתמשים בקונספט של ליגות "סגורות", ללא עלייה וירידה בין הליגות, בעת שבליגות "פתוחות" כל קבוצה רוצה לנצח כמה שיותר כדי לא לנשור לליגת המשנה.
קבוצות טנקינג בדרך כלל מחפשות בחירות גבוהות יותר בדראפט הבא, מכיוון שחוקי הליגה בדרך כלל מעניקים את בחירות הדראפט הגבוהות ביותר לקבוצות הגרועות ביותר בעונה הקודמת.
קבוצות שמחליטות לעשות טנקינג, כאשר הן מבחינות כי אין להן סיכוי לזכות בעונה זו בהישגים, עושות זאת לעיתים קרובות על ידי הושבת השחקנים הטובים ביותר שלהן על הספסל והחלפתם בשחקנים צעירים או בלתי-מנוסים בטענת "בנייה מחדש".
קבוצות עשויות לבחור בטקטיקת ה"טנקינג" בשל מגוון סיבות, אבל הנפוצה ביותר היא כדי להבטיח בחירת דראפט גבוהה.
הדראפט הוא הדרך העיקרית לקבוצות לזכות בשחקנים צעירים ומוכשרים שיוכלו לעזור להם לנצח בעתיד.
כיוון שכדי לעודד תחרותיות ליגות רבות מעניקות את בחירות הדראפט הגבוהות ביותר לקבוצות בעלות המאזן הגרוע ביותר בליגה בעונה החולפת, על ידי הפסד במשחקים קבוצות יכולות לשפר את הסיכויים שלהן להשיג בחירת דראפט גבוהה יותר, ובאמצעותה – לזכות בשחקן טוב יותר.
סיבה נוספת לכך שקבוצות עשויות לעשות טנקינג היא כדי לפנות מקום ב"תקרת השכר".
בליגות ספורט מקצועיות רבות קבוצות מוגבלות בכמות הכסף שהן יכולות להוציא על משכורות שחקנים, וככל שהקבוצה מצליחה יותר – תקרת השכר שלה נמוכה יותר, כדי לעודד תחרותיות.
על ידי הפסד מכוון במשחקים, קבוצות יכולות להפחית את הסיכויים שלהן להגיע לפלייאוף, מה שיוביל להכנסות נמוכות יותר ולהגדלת תקרת השכר שלהן בעונה הבאה.
כדי למנוע מקבוצות לעשות טנקינג, ה-NBA, ה-NHL וה-MLB שינו את הדראפט שלהם כך שההגרלה תהיה קשורה רק באופן רופף לדירוג העונה הקודמת.
היו כאלו שקראו לליגות לאמץ שיטת עלייה וירידה בסגנון האירופאי, שבה הקבוצות הגרועות ביותר יורדות לליגת המשנה, כדי להפוך את הטנקינג לפחות אטרקטיבי.
ה-NBA, למשל, קנסה את מארק קיובן, הבעלים של דאלאס מאבריקס, ב-600,000 דולר, על כך שהתייחס בגלוי ליתרונות הטנקינג.
בתגובה לחששות לגבי טנקינג, ה-NBA שינתה את האופן שבו קבוצות זוכות בבחירות דראפט בהגרלה, כך שבמקום שלקבוצה בעלת המאזן הגרוע ביותר יהיה הסיכוי הגבוה ביותר לקבל את הבחירה הגבוהה ביותר – לשלוש הקבוצות בעלות המאזן הגרוע ביותר יהיה סיכוי שווה לזכייה בבחירה הראשונה.
טנקרדי (באיטלקית: Tancredi) היא אופרה סריה מאת ג'ואקינו רוסיני בשתי מערכות ללברית מאת גאטנו רוסי, המבוססת על הטרגדיה באותו שם מאת וולטר (1760).
הבכורה התקיימה בהצלחה ב-6 בפברואר 1813 בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה עם אדלייד מלנוטה ואליזבטה מנפרדיני.
הפתיחה, שהושאלה מ"אבן הבוחן" , היא דוגמה פופולרית לסגנון האופייני של רוסיני והיא מבוצעת בקביעות בקונצרטים ובהקלטות.
סטנדל, הביוגרף הראשון של רוסיני, ראה בה את האופרה הטובה ביותר שלו.
טנקרדי הולחנה בוילה פליניאנה על אגם קומו, ובדומה ליצירות אחרות של רוסיני, הוא נזקק לזמן קצר מאוד להלחנה (שלושה חודשים וחצי או אפילו שלושה ימים לפי גרסה אחרת).
גרסה חדשה, עם סוף טראגי, הועלתה בתיאטרון קומונלה של פרארה ב-21 במרץ 1813 עם מרקו בורדוני.
את קטע הסיום החדש כתב הרוזן לואיג'י לצ'י.
פה, טנקרדי מנצח בקרב אך נפצע אנושות, ורק אז הוא לומד שאמנייד מעולם לא בגדה בו.
ארג'יריו מחתן את האוהבים בזמן כדי שטנקרדי ימות בזרועות אשתו.
לרגל האירוע, רוסיני ביצע כמה שינויים בהלחנה המקורית של האופרה, אבל הציבור לא אהב את הסוף החדש.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה, הוצגה האופרה לרגל חנוכת התיאטרון רה במילאנו, בגרסה השלישית והסופית, שבה רוסיני שיחזר את הסוף הטוב והכניס שלושה קטעים חדשים.
לתקופה מסוימת, הפכה האופרה לאחת הפופולריות ביותר, שהוצגה בכל התיאטראות באיטליה.
לקראת אמצע המאה התשע-עשרה, עם השינויים בטעם הקהל, טנקרדי נעלמה כמעט לחלוטין.
רק הקבלטה "Di tanto palpiti" שרדה, אפילו בצורת פרפרזה או וריאציה אינסטרומנטלית.
החל מתחייה היסטורית בפסטיבל מוזיקה בפירנצה (מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו) בשנת 1952, טנקרדי חזרה בהדרגה לעלות על במות האופרה, וכיום היא נחשבת בין היצירות מלאות ההשראה והמאוזנות ביותר של רוסיני הרציני.
כתב היד שמור במוזיאון התיאטרון סקאלה במילאנו.
שתי ההופעות הראשונות סבלו מבעיות קוליות של שתי הזמרות המובילות שלה, ההופעה נקטעה באמצע המערכה II והיצירה השלמה בוצעה שוב בהצלחה רק ב-11 בפברואר.
עם זאת, הצלחתה הובטחה במשך שש הופעות במהלך החודש הבא.
טנקרדי הועלתה פחות מחודש לאחר הצגת הבכורה של האופרה הקודמת שלו החתן ברושינו.
סירקוזה, בשנת 1005, במהלך הקרבות בין הסרצנים, הביזנטים והסיציליאנים.
העיר שומרת על עצמאותה, גם אם נהרסה על ידי קרבות פנים בין משפחות ארג'יריו ואורבזאנו.
טנקרדי האציל, אהובה של בתו של ארג'יריו, אמנייד, מוגלה כי הוא נחשד כנאמן לביזנטיון.
ארג'יריו, כדי להשלים עם אויבו מאז, אורבזאנו, מבטיח לו את ידה של בתו, אמנייד.
היא אוהבת את טנקרדי, והיא מושא אהבתו של סולמיר, האויב הסראציני; למעשה הוא בקש את ידה, אבל ארג'יריו מציע אותה לאורבזאנו.
בינתיים, היא כתבה מכתב לטנקרדי כדי לבקשו לחזור; מכתב שמעולם לא הגיע ליעדו.
טנקרדי חוזר, מאמין שאמנייד עדיין נאמנה לו; היא מנסה להתנגד לחתונה, נתקלת בזעם של אביה, ומנסה לגרום לאהובה לעזוב, אבל אורבזאנו מראה לכולם את המכתב שלה, שלדעתו ממוען לסולמיר.
אמנייד לא מגלה את האמת כדי לא לבגוד בטנקרדי ונעצרת.
ארג'יריו נקרע בין שיקולי טובת המדינה ואהבת אב, אך עדיין נאלץ לגנות את בתו.
ואז מופיע אביר לא ידוע (טנקרדי) ומגן על אמנייד.
הוא מזמין את אורבזאנו לדו-קרב, כדי לשחרר אותה.
אורבזאנו מובס ונהרג, ולכן היא חופשית; אבל טנקרדי עדיין מאמין שהיא שיקרה.
בינתיים הסרצנים מאיימים על אנשי סירקוז, אם אמנייד לא תנתן לסולמיר לאשה, העיר תושמד.
טנקרדי מחליט להילחם נגדם כדי לשחרר את העיר, והחיילים מנצחים את הצרים.
ארגיריו מגלה את האמת לטנקרדי, שחוזר לאמנייד ומתנצל.
(גמר גרסת פרארה: למרבה הצער, טנקרדי מת מפציעתו בקרב, עם זאת, שמח לדעת שהוא אהוב הן על ידי אמנייד והן על ידי עירו, אסירת התודה על הניצחון).
2 פזמון וקוואטינה מתוקים ורגועים יותר - בוא דולצ'ה אלמה מיה (אמנה)
3 רסיטטיב וקוואטינה הו פטריה!
- מהרבה פעימות לב (טנקרדי)
4 רצ'יטטיב ואריה פנסה che sei miaughter (ארגיריו)
5 רצ'יטטיב ודואט ההילה שנושמת מסביב (אמנייד, טנקרדי)
אני מנסה להבקיע לשווא (ארגיריו)
9 אריה אתה המספק נחמות אומללות (איסאורה)
10 סצנה וקוואטינה לא, למות זה לא (אמנייד)
12 רסיטטיב ואריה ג'וסטו דיו, שאני מעריץ בצניעות (אמנייד, פזמון)
13 פזמון פלאודיט, הו אנשים
מפגש 14 רסיטטיב ודואט פיירו!
15 אריה טורני אלפין צוחקת (רוג'ירו)
16 סצנה וקוואטינה אה, אני לא יודע מה לשכוח (טנקרדי)
17 Finale II בין פעימות הלב המתוקות הללו (אמנייד, ארג'יריו, טנקרדי, איזאורה, רוג'ירו, פזמון)
מתוק ורגוע יותר - ספיראנו ל'אור, פזמון (מערכה א')
אתם שמאירים את הלב הזה [...] מהרבה פעימות לב, cavatina מאת Tancredi (מערכה א')
ההילה הנושמת סביב דואט (מערכה א')
אני מנסה להבקיע לשווא, אריה מאת ארגיריו (מערכה ב')
רק אלוהים שאני מעריץ בענווה, תפילה מאת אמנייד (מערכה ב')
מפגש גאה [...] עזוב אותי, אני לא מקשיב לך, דואט מאת טנקרדי ואמנייד (מערכה ב')
למה להפריע לאוויר הרגוע של טנקרדי (מערכה שנייה)
שָׁנָה מבצעיים (Tancredi, Amenaide, Argirio, Orbazzano)מנצח תווית 1992 ברנדט מנקה די ניסה, מריה באיו, ראול גימנז, אילדברנדו ד'ארקאנג'לו ג'אנלואיג'י ג'למטי פיוניר 2003 דניאלה ברצלונה, מריולה קנטררו, צ'ארלס וורקמן, ניקולה אוליביירי פאולו ארריבבני קיקו קלאסי 2005 דניאלה ברצלונה, דרינה טקובה, ראול גימנז מרקו ספוטי ריקרדו פריצה TDK
טנקרד (באנגלית - Tancred; or, The New Crusade) הוא שמה של נובלה מאת בנימין דיזראלי שראתה אור לראשונה בבריטניה, בהוצאת הנרי קולבורן, בשלושה חלקים בשנת 1847. הנובלה היא חלק מ"טרילוגיית אנגליה הצעירה" שכתב דיזראלי, ביחד עם קונינגסבי (1844) וסיביל (1844).
אך בניגוד לשתי הנובלות האחרות, עניינו של "טנקרד" אינו במצב החברה והפוליטיקה האנגלית, אלא בשאלות מיסטיות ואמוניות הנוגעות ליהדות ולנצרות.
גיבור הספר הוא אנגלי צעיר, היוצא למסע מיסטי בארץ ישראל במאה ה-18.
טנקרד, לורד מונטקיוט, בן לדוכס בלמונט, הוא הגיבור האידיאליסטי הצעיר של הספר.
טנקרד חי חיים טיפוסיים לבן המעמד העליון בבריטניה.
הוא קץ בריקנות של חיי החברה בלונדון, ועוזב את ביתו למסע בעקבות אבותיו שהשתתפו במסעי הצלב אל ארץ ישראל, בתקווה להבין את המסתורין של ארץ הקודש ואת שורשי הנצרות.
הוא פוגש בחוה היפה, בתו של בנקאי יהודי בשם בסה, ונהיה מעורב במזימותיו הפוליטיות של האמיר הלבנוני פקראדין, מוסלמי שגדל במשפחתה של חוה, לאחר שהוריו מתו בילדותו.
פקראדין יוזם את חטיפתו והחזקתו בשבי, אך מאפשר לו לבקר בהר סיני.
שם מופיע בפניו חיזיון של מלאך המספר לו כי עליו להיות שליח לשוויון בין הדתות.
לאחר מכן נופל טנקרד למשכב, וחוה יוזמת את שחרורו, ומטפלת בו עד שהוא מבריא.
היא מספרת לו על תהילתה של תרבות המזרח התיכון, ועל החוב שחבה הנצרות ליהדות.
טנקרד מתאהב בחוה, ומציע לה להינשא לו, אך היא אינה יודעת אם להיענות, בשל הבדלי הדת והמוצא ביניהם.
בסיומו של הספר מגיעים הוריו של טנקרד, במטרה להביאו בחזרה לאנגליה.
הסיום הוא פתוח, ולא ברור אם חוה נענתה לטנקרד או לא.