tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2021 שודרה בתוכנית התחקירים הטלוויזיונית "עובדה" פרק שסיקר את המאמץ של אב שעזב את הכת להשיב לחיקו את ילדו, במהלכו הוצג כיצד חברי הכת עזבו את גואטמלה למקסיקו, ממנה המשיכו לטורקיה, אך בה מנעו מהם לעבור לכורדיסטן.
לאחר מניעת המעבר של הקבוצה מכורדיסטן לאיראן, הטורקים החליטו לגרש את חברי הכת לרומניה, שגירשה אותם למולדובה, ממנה גורשו תוך פחות משבועיים.
בינואר 2022 נצפו חלק מחברי הקהילה בעיר סרייבו שבבוסניה והרצגובינה.
לאחר שהות של שלושה שבועות במדינה, ב-3 בפברואר, בעקבות תלונות של התושבים, הקהילה היהודית המקומית ופרסומים בתקשורת המקומית שעסקו בכת, הקבוצה שמונה 37 חברים גורשה מהמדינה ועברה למונטנגרו השכנה.
לפי המשרד לענייני זרים של מונטנגרו הקבוצה עזבה את המדינה עוד באותו היום לאלבניה.
שבוע לאחר מכן עברה הקבוצה למקדוניה הצפונית.
תחילה שהו חברי הכת בקומאנובו אך גורשו ועברו לסקופיה.
לאחר זמן קצר, רוב חברי הכת חזרו לאלבניה.
ביולי 2022 התפרסמה כתבה בכיכר השבת, ובה נטען כי חברי הכת ומשפחות הכת התפזרו במדינות שונות.
כחודשיים לאחר מכן, בסוף אוגוסט, ערכו שוטרים חקירה במתחם הכת במולדובה.
בסוף ספטמבר עצרה משטרת מקסיקו 17 מחברי הכת ששהו בסמוך לגבול עם גואטמאלה, אך אלו ברחו ממעצר בשעת לילה מאוחרת.
ב-20 בדצמבר 2024 כוחות הביטחון בגואטמלה פשטו על מתחם הכת וחילצו מהמקום כ-160 ילדים ונערים ששהו שם.
כמו כן נעצרו כ-40 נשים.
למעלה מ-480 שוטרים, חיילים ופסיכולוגים לקחו חלק במבצע, ובמהלכו הוחרמו מחשבים, טלפונים וציוד נוסף כדי לאסוף ראיות.
מבצע החילוץ בוצע בעקבות תלונות של ארבעה ילדים ונערים שאינם תושבי גואטמלה שנמלטו מהמקום חודש קודם לכן.
במהלך הפשיטה נמצאו במקום גופות קבורות ונבדקה האפשרות שהן שייכות לקטינים ששהו בכת.
ביוני 2025 הוסגר אליעזר רומפלר, אחד ממנהיגי כת 'לב טהור' שנאשם בעבירות חמורות של התעללות בקטינים במבצע בשיתוף פעולה בינלאומי בין משטרת ישראל והרשויות באל סלבדור.
באוגוסט 2025 פורסם תחקיר בו נטען כי אריה ספינר ויואל לוי היו מהמובילים מבצע לפירוק כת לב טהור בגואטמלה, שהוכתר בהצלחה חלקית.
ספינר ולוי חילצו מהכת את אחיו של ספינר שהוא אביו החורג של לוי.
באוקטובר 2025 פורסם, כי 10 משפחות המשתייכות לכת, טסו במהלך חג שמיני עצרת ושמחת תורה מניו יורק להונדורס כדי להמשיך לקיים אורח חיים המקובל בכת.
המשפחות קיבלו קודם לכן את ילדיהן בחזרה מרשויות הרווחה בגואטמלה, בתנאי שיעזבו את הכת, אך הפרו את התנאי.
את ההוראה לטוס תוך חילול החג, קיבלו המשפחות ממנהיגי הכת המרצים עונשי מאסר ממושכים בארצות הברית, כדי למנוע חשיפה מוקדמת שתכשיל את הבריחה.
על פי גורמים המעורים בפרטים, ההוראה לטוס להונדורס, היא בגלל שבמדינה זו, קיימת שחיתות רבה וזכויות ילדים אינן עומדות בראש סדר היום.
לב לשצ'נקו הוא זמר אסטרדה סובייטי ורוסי.
בשנת 1983 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
על פעילותו בתחום השירה לשצ'נקו קיבל מספר עיטורים סובייטים ורוסים.
לב לשצ'נקו נולד בנפת סוקולניקי במוסקבה למשפחת קצין בצבא האדום.
אמו של הזמר נפטרה כאשר הוא היה בגיל שנה בלבד.
משפחתו עברה לנפת וויקובסקי, שבה לשצ'נקו הלך לבית הספר מס' 201 .
את ילדותו הוא עבר בבסיסי צבא והמחנך שלו היה אחד מחייליו של אביו.
בתקופה זו הוא היה מבקר אצל סבו שיה מנגן על הכינור ותמך במשיכת הנכד לזמר.
לאחר סיום בית הספר, ניסה לשצ'קנו להתקבל לבית הספר למשחק אך לא הצליח.
במשך שנה הוא עבד כעובד במה בתיאטרון בולשוי ואחר כך כמסגר במפעל.
לאחר גיוסו לצבא, לשצ'נקו שירת תחילה בחיל השריון ובשנת 1962 התקבל ללהקה צבאית בה היה סולן.
בשנת 1964, לאחר סיום שרותו הצבאי, הצליח לשצ'נקו להתקבל ללימודי משחק באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
בשנת 1966 עוד בהיותו סטודנט הוא התקבל לסגל תיאטרון אופרטה במוסקבה.
במשך מספר שנים הוא היה שר בתיאטרון ובמקביל החל להופיע בהופעות עם שירים.
בשנים 1970–1972 הוא זכה במספר תחרויות ארציות ובינלאומיות והחל להיות פופולרי.
בשנת 1975 לשצ'נקו ביצע את השיר הידוע יום הניצחון שעד היום נחשב לשיר הרשמי של חגיגות לציון ניצחון במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1980 הוא ביצע שיר בטקס הסיום של אולימפיאדת מוסקבה שזכה לפופולריות רבה.
בשנת 1983 לזמר הוענק תואר אמן העם של רוסיה.
לאחר תחילת הפרסטרויקה בשנת 1990 לשצ'נקו הקים סוכנות לארגון הופעות שבשנת 1992 קיבל מעמד של סוכנות ממשלתית ופועל עד היום.
במקביל להופעות לשצ'נקו מלמד זימרה באקדמיה הרוסית על שם גנסין.
במהלך עבודה זו הוא לימד מספר זמרים שזכו לפופולריות ברוסיה.
במהלך הקריירה לשצ'קנו שר שירים רבים של אלכסנדרה פחמוטובה, דויד טוחמנוב, ויאצ'סלב דוברינין ומלחינים סובייטים ורוסים נוספים.
במהלך הקריירה הוא הקליט מעל ל-20 תקליטים ותקליטורים, הראשון מהם יצאה בשנת 1975. גם כיום, בגיל 71 לשצ'נקו ממשיך להופיע.
עוד בתקופת הלימודים הוא התיידד עם זמר וחקיין ולדימיר וינוקור.
בשנות ה-90 הם ארגנו סבב הופעות משותף.
בשנת 2001 לשצ'נקו פרסם ספר זיכרונות.
בשנת 1978 התחתן לשצ'נקו בפעם השנייה, לזוג אין ילדים.
לב לשצ'נקו ידוע כחובב ספורט ושימש כנשיא הכבוד של מועדון טריומף ליוברצי (לפני שהקבוצה עברה לסנט פטרסבורג).
אוהד של מועדון הכדורגל דינמו מוסקבה, מאז דצמבר 2019 - חבר במועצה המייעצת של המועדון.
לב חקק (נולד ב-1944) הוא סופר וחוקר ספרות ישראלי המתגורר בארצות הברית.
פרופסור ללשון וספרות עברית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
חקק נולד בעיראק בשנת 1944, ובשנת 1951 עלה לישראל עם משפחתו.
המשפחה התגוררה מספר שנים במעברה ולאחר מכן עברה לגבעתיים.
חקק למד ספרות עברית, מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ראשון במקצועות אלה.
חקק למד תואר שני בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובזמן לימודיו הוסמך כעורך דין.
לאחר תום לימודי התואר השני עבר לארצות הברית והחל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וכן הוסמך כעורך דין במדינה זו.
חקק לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומ-1976 מלמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (כשהוא מכהן כפרופסור מן המניין מאז שנת 1987).
בשנת 2024 זכה בפרס ניומן לספרות עברית ביחד עם הסופרת ד"ר מאיה ערד.
עוקד בעוד אביב (תל אביב, הוצאת ניב, תשכ"ב 1962) (בשיתוף עם צבי חקק)
אלי, אתה טוב: שירים (תל אביב, הוצאת סנונית, תשכ"ג)
פרקים בהבעה (תל אביב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשל"א 1971)
דרכי ארגון בחרוזה חופשית בשירה העברית המודרניסטית: עיונים בשירים של אברהם בן יצחק, אמיר גלבע, נתן זך ושלמה זמיר (לוס אנג'לס, 1974) (האוניברסיטה של קליפורניה, לוס-אנג'לס, 1974) Modes of organization in modern Hebrew free verse
האסופים (תל אביב, הוצאת תמוז, 1977) (תורגם לאנגלית)
עם ארבעה משוררים: אברהם בן-יצחק, אמיר גלבע, נתן זך, שלמה זמיר (תל אביב, הוצאת עקד, 1979)
אם אשכחך: סיפורים (ירושלים, הוצאת קרית ספר, תשמ"א 1981)
ירודים ונעלי: דמותם של יהודי המזרח בסיפור העברי הקצר (ירושלים, הוצאת קרית ספר, תשמ"א 1981)
פרקים בספרות יהודי המזרח במדינת ישראל (ירושלים, הוצאת קרית ספר, 1985)
להוריש שיר עברי בלוס אנג'לס (ירושלים, הוצאת קרית ספר, 1988) (ספר שירים)
בית על גבעה (תל אביב, הוצאת ירון גולן, 1993)
ניצני היצירה העברית החדשה בבבל (אור-יהודה, הוצאת מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשס"ג 2003)
איגרות הרב שלמה בכור חוצין (תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה 2005)
חסיד מול חוטאים: 'ספר תוכחות מוסר' לעזרא הבבלי בצירוף הדרה ומבוא (בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ח 2008)
המעטה מתוק והתרופה מרה: "ספר קול ששון" לר' ששון מרדכי משה, בצירוף מבוא, מקורות ותקצירים (אור יהודה, הוצאת מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשע"ב 2012)
ששון מרדכי משה: משלים וסיפורים לוקטו על ידי לב חקק.
לב חקק, עורך "הדאר", רבעון ההסתדרות העברית באמריקה בעריכת לב חקק.
לב חקק, עורך "הדור: השנתון העברי של אמריקה", משנת 2006.
לב חקק ערך עם שמואל כץ וזאב גרבר 'המשכיל בעת ההיא' ספר היובל למשה פלאי.
לב חופשי הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר מוקי מאז החל בקריירה עצמאית.
האלבום יצא בפברואר 2014 בהוצאת חברת הליקון וכלל בתוכו את הלהיטים "ילד של אבא" ו"לב חופשי".
מוקי, שכתב את מילות כל השירים, הגדיר את האלבום כ"אלבום הכי אישי שלי, מסע ארוך של חיפוש עצמי".
בעקבות יציאת האלבום זכה מוקי בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של "קול ישראל".
האלבום "לב חופשי" הוא האלבום הראשון בקריירת הסולו של מוקי בו הוא בחר לשתף פעולה עם אמנים שונים, שהלחינו את שירי האלבום.
השיר "לב חופשי", שהיה הסינגל הראשון שיצא בחודש אוקטובר 2013, הולחן על ידי דודו טסה.
השיר זכה להצלחה במצעדים והגיע למקום השני במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ווואלה ולמקום השישי במצעד של רשת ג'.
חודשיים לאחר מכן יצא הסינגל השני "ילד של אבא", שהולחן על ידי יאיא כהן אהרונוב מלהקת הדג נחש.
השיר נחשב ללהיט הגדול של האלבום ואף נבחר כשיר השנה של אקו"ם וזכה בתואר במצעד של וואלה וגלגלצ, במצעד של ערוץ 24 ותחנות הרדיו האזוריות ובמקום השלישי במצעד של רשת ג'.
דודו טסה הלחין גם את שיר הסיום של האלבום ("אוהב אותך יותר") ויאיא כהן אהרונוב הלחין שני שירים נוספים ("אם יש סיכוי", "מה תעשי איתי").
בנוסף השתתפו בלחני האלבום גם שלומי שבן, זאב נחמה, יזהר אשדות ויונתן גולדשטיין (ג'וני הקטן).
בנוסף אירח מוקי את הזמרת שירי מימון בשיר "לראות הפוך".
באוקטובר 2014 קיבל האלבום מעמד "אלבום זהב" על מכירה של יותר מ-15,000 עותקים.
לאחר הוצאת האלבום יצא מוקי למסע הופעות ברחבי הארץ שנקרא "ילד של אבא".
מסע ההופעות תועד ויצא כאלבום בשנת 2015.
הלב המלאכותי (TAH) הוא מכשיר המחליף את שני החדרים התחתונים של הלב.
חדרים אלה נקראים "חדרי החדר" (VEN-trih-kuls).
ניתן להפיק תועלת מהלב המלאכותי אם שני החדרים לא עובדים בשל אי ספיקת לב.
בדצמבר 1982, לאחר עשרות שנים של מחקר, רופאים באוניברסיטת יוטה בארצות הברית השתילו לב מלאכותי קבוע לרופא השיניים בארני קלארק.
פעולה זו בישרה עידן חדש בתרגול הרפואה הקרדיווסקולרית.
עם זאת, לאירועים כאלה יש השלכות מרחיקות לכת מעבר לתחום הרפואה הקלינית.
כתוצאה מהשתלת לב מלאכותי, התעוררו שאלות אתיות כגון הגדרת מוות, התייחסות לטיפול רפואי כזכות, והחלטה של מי לקבל טיפול נדיר.
הלב המלאכותי הראשון שפעל על בן אדם היה Dodrill-GMR שנבנה בסיוע התנדבותי של מהנדסים ממעבדות המחקר של ג'נרל מוטורס.
הוא היה עשוי מנירוסטה, מזכוכית ומגומי ומידותיו היו 10*12*17. לב זה הפעיל לחץ אוויר ומשאבות ואקום כדי להזרים דם מהתאים דרך גוף המטופל בזמן ניתוח לב פתוח.
הלב המלאכותי מומן בחלקו על ידי איגוד הלב האמריקני.
ה-Dodrill-GMR הופעל לראשונה ב-2 ביולי 1952, בבית חולים במישיגן, על הנרי אופיטק, שהיה אז בן 41, במשך 50 דקות, בזמן שהרופאים, פורסט דואי דודריל ומת'יו דודלי פתחו את העלייה השמאלית של המטופל וניסו לתקן את השסתום המיטרלי.
לדברי דודריל, זו הייתה הפעם הראשונה שהמנותח שרד בעזרת לב מלאכותי, אשר הצליח לגרום לתפקוד מלא של מערכת הדם בזמן שהלב היה פתוח.
ההשתלה הקלינית הראשונה והתפתחות המוצר
ההשתלה הראשונה של לב מלאכותי נוסתה על ידי ד"ר ווילם קולף על כלב בשנת 1957. לב זה החזיק מעמד לאחר ההשתלה כ- 90 דקות.
שיפורים ושינויים רבים נעשו מאז השתלת הלב הראשונה.
המוצר הסופי מוכר בשם "ג'רביק-7", הלב המלאכותי הראשון לבני אדם אשר הומצא ונרשם פטנט בשנות החמישים.
הלב המלאכותי אפשר לחוקרים באוניברסיטת "יוטה" בארצות הברית לרפואה להתגבר על בעיות שנאלצו להתמודד איתן בדגמים מוקדמים.
בחלוף השנים זמן ההישרדות הממוצע של לב מלאכותי בבעלי חיים השתפר מימים ספורים למספר חודשים.
בעלי חיים אחדים הצליחו לחיות ,9 חודשים עם הלב המלאכותי.
הלב המלאכותי הראשון שהושתל בגופו של אדם פותח על ידי דומינגו ליוטה והושתל על ידי המנתח דנטון קולי בארבעה באפריל 1969 ב"מכון הלב של טקסס" ביוסטון.
המטופל, הסקל קארפ, חי במשך 64 שעות עם הלב המלאכותי, שהזרים דם מחומצן בגופו, וזאת עד שלב אמיתי של תורם יכול היה להיות זמין להשתלה.
למרות זאת קארפ לא שרד ונפטר לאחר קבלת הלב האנושי.
אנשים רבים ביקרו את הניתוח של קארפ וטענו כי הייתה זו פעולה לא מוסרית מכיוון שלא היה פיקוח רשמית על התהליך מטעם החברה הרפואית.
אך הניתוח הציג את החיוניות של לבבות מלאכותיים כתחליף זמני עד לביצוע ההשתלה, ובזמן זה אחראי לספק לחולה תחליף זמני לפעילות הלב.
היישום הקליני הראשון של משאבה בתוך בית החזה
השימוש הקליני הראשון בלב מלאכותי המיועד להשתלה קבועה התרחש בשנת 1982 ב"אוניברסיטת יוטה" שבבסולט לייק סיטי שבארצות הברית.
במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 שינה רוברט ג'רביק מספר דברים במשאבה כדי שגודלה יהיה צורת ביצית שתתאים לחזה האדם, המורכבת מקבוצת חומרים הבנויים ממולקולות הנקראים פולימרים.
פוליאוריתן, פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות, שפותחו על ידי המהנדס הביו-רפואי דונלד לימן, ושיטת ייצור שהפחיתה את סבירות היווצרותם של קרישי דם.
רופא השיניים בדימוס בן ה -61 היה בשלב מתקדם של קרדיומיופתיה, החלשה מתמשכת של שריר הלב, כאשר הוא היה למושתל הראשון של לב מלאכותי קבוע ב-2 בדצמבר 1982.
כמדי שנה במשך 25 השנים האחרונות נערכות 2,500-2,000 השתלות לב בארצות הברית.
כיום 100,000-80,000 אנשים הזקוקים להשתלה, משאבות אלה אכן מילאו את הפער.
כיום רמת ההישרדות לאחר השתלת לב גבוהה יותר מבעבר.
לב מיכאילוביץ' חינצ'וק היה מהפכן רוסי, מדינאי ודיפלומט סובייטי.
בתקופת המהפכה היה מנשביק והתנגד למהפכת אוקטובר.
ב-1920 חבר לבולשביקים והיה ממקורבי סטלין.
בין השנים 1930–1934 שימש שגריר ברית המועצות בגרמניה.
ב-1937 נעצר, ולפי דיווחים רשמיים הוצא להורג ב-7 במרץ 1939. לפי דיווחים אחרים הוא מת במחנה מעצר ב-1944. ב-1956 טוהר שמו של חינצ'וק.
"לב זהב" הוא סינגל מתוך אלבומה החמישי של הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד, "חוק החיים", שיצא לאור בשנת 1998. השיר יצא לאור במאי 1998 על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר נכתב והולחן על ידי דני שושן, והופק על ידי שי ראובני, שהפיק לחדד במהלך הקריירה שלה עשרות שירים ואלבומים נוספים.
השיר היה אחד מלהיטיה הגדולים ביותר של שרית חדד באותה תקופה.
בשנת 2011, עלה השיר לערוץ היוטיוב של שרית חדד.
במאי 2001 אירע אסון אולמי ורסאי, בו רצפת אולם האירועים, שבו התקיימה חתונה, קרסה והביאה למותם של 23 איש ומעל 300 פצועים.
השיר "לב זהב" הושמע בזמן קריסת הרצפה; וכאשר שמעה על כך חדד, החליטה כי לא תשוב לבצע את השיר בהופעותיה.
למרות החלטתה של שרית חדד לא לשוב ולבצע את השיר, זמרים אחרים ממשיכים לבצע את השיר הזה בטענה כי "יש לעשות הפרדה בין שיר לבין אסון" ו"השיר לא גרם לקריסת הרצפה".
לב יאשין: שוער חלומותיי הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2019 בבימויו של וסילי צ'יגינסקי, המגולל את קורות חייו של שוער הכדורגל האגדי לב יאשין.
בסרט מככבים אלכסנדר פוקין כלב יאשין ויוליה חלינינה כמושא אהבתו, ולנטינה טימופייבנה.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין משרד התרבות של רוסיה לאגודת דינמו ומועדון הכדורגל דינמו מוסקבה והוא הסרט האחרון שכתב התסריטאי ולדימיר ואלוצקי, שמת בשנת 2015 לאחר שההפקה הייתה כבר בעיצומה.
הסרט שוחרר לאקרנים ברוסיה ב-28 בנובמבר 2019, במלאת 90 שנה ללידתו של השוער.
26 במאי 1971. בקרוב ייערך משחק הפרידה מהשוער האגדי לב יאשין.
לראשונה בהיסטוריה, כדורגלן סובייטי ישחק לצד כוכבי הכדורגל העולמי שיחלקו לו כבוד.
כילד רגיל ממשפחה ממעמד הפועלים, כמו כל בני גילו, הוא שיחק כדורגל יומם ולילה וחלם להיות חלוץ.
אך לא משנה באיזו קבוצה שיחק - בחצר, במפעל, בצבא - הציבו אותו בשער.
עם זרועותיו הארוכות, הוא יכול היה להגיע לכדור הקשה ביותר.
הרצון שלו לשחק במגרש הוליד סגנון משחק חדש ומיוחד.
בהתחלה היו טעויות וחסרונות מצערים - ספיגת השער במשחק הראשון שלו בהרכב הקבוצה הבוגרת, שאחריו נשלח יאשין לשנתיים על הספסל כדי לחדד את כישוריו.
אך באופן בלתי הפיך הוא נשאר נאמן לסגנון המשחק שלו, שלימים ייקרא חדשני ובזכותו יהפוך לכוכב ברמה עולמית.
כולם יגידו כי יאשין הקדים את זמנו.
הוא היה האדון בתיבת העונשין שלו, תמיד בסוודר שחור עם האות D על חזהו.
הוא זכה לכינויים רבים כמו "עכביש שחור", "פנתר שחור" ואפילו "תמנון שחור" בשל הגמישות, התנועה מהירה שלו כברק וראיית המשחק המבריקה שלו.
הניצחון האמיתי שלו התרחש בשנות ה-50 וה-60, כאשר נבחרת ברית המועצות, בחלקה הגדול בזכות משחקו המבריק, זכתה בגביעים המשמעותיים ביותר בענף הכדורגל.
הוא יהפוך לאליל של מיליוני האוהדים הסובייטים ש"ישאו אותו בזרועותיהם"...
ואז הכישלון באליפות העולם בצ'ילה והאהבה שמתחלפת בתיעוב כלפיו.
הוא לבדו מואשם בתבוסה האומללה הזו ואז חייו החלו להפוך לסיוט: חלונות שבורים, מרפסות חרוכות, שיחות מאחורי גבו, חיוכים מבטים זדוניים, ולבסוף, השריקות נגדו מאותם מעריצים שעד לא מזמן ראו בו אליל שלהם.
הוא נאלץ לעזוב, בשבילו לא היה מקום בקבוצה ולא היה מי שיגן עליו, כי הוא היה האחרון בתור...
בהמשך חזר לנצח ושוב הפך להיות הטוב ביותר לא רק בארצו, אלא בכל העולם - השוער היחיד בתולדות הכדורגל שקיבל את פרס כדור הזהב.
ההפקה החלה בשנת 2014 בשיתוף פעולה בין אנשי משרד התרבות של רוסיה ואגודת דינמו.
צילומי הסרט נערכו במוסקבה ובפרבריה בשיתוף פעולה עם בנק VTB ומועדון הכדורגל דינמו מוסקבה.
על עבודת הפיקוח על הסרט היה אמון סרגיי סטפאשין, שר הפנים של רוסיה לשעבר, שרצה לוודא הפקת סרט ביוגרפי על חייו של השוער הנודע.
לב גריגורוביץ' טויטמן היה יושב ראש פדרציית הקהילות היהודיות בחבר המדינות עבור העיר בירוביג'ן, בירת המחוז היהודי האוטונומי שבמזרח הרחוק הרוסי.
הוא ידוע בזכות פועלו בבנייתה ובהחייתה של הקהילה היהודית המקומית בבירוביג'ן.
לב טויטמן לחם כחייל בכוחות המזוינים של ברית המועצות בקווים בראשונים של מלחמת העולם השנייה, ונפצע אנושות בקרב.
על פציעתו הוא זכה בשני עיטורי עוז.
טויטמן נבחר בשנת 1997 ליושב ראש פדרציית הקהילות היהודיות בחבר המדינות עבור בירוביג'ן, בירת המחוז היהודי האוטונומי.
תחת מנהיגותו, הקהילה היהודית בבירוג'ן מנתה כ-4,500 איש.
הוא הנהיג את הקהילה כעשור, עד למותו בשנת 2007. בשנת 2004, לכבוד חגיגות 70 שנה לייסוד מחוז היהודי האוטונומי בהם השתתף, נפתח בית כנסת בבירוביג'ן.
טויטמן היה מעורב בבנייתו ובפתיחתו של בית הכנסת, בשיתוף עם הרב הראשי של העיר ונציג חב"ד באזור, מרדכי שיינר (אנ').
בשנת 2005 זכה טויטמן בעיטור הידידות על פועלו בפיתוח הקהילה היהודית בבירוג'ן.
בנוסף, הוענק לו העיטור "אזרח למופת של המחוז היהודי האוטונומי".
לב חופשי הוא סינגל של הזמר הישראלי מוקי, שיצא לאור ב-10 באוקטובר 2013, כסינגל הראשון ושיר הנושא של אלבומו החמישי, הנושא את אותו השם.
את השיר כתב מוקי, הלחין הזמר דודו טסה, והפיק מוזיקלית אורי אבני, שהפיק את שאר שירי האלבום "לב חופשי".
בשיר, עוסק הדובר בחשבון נפש, לאחר פרידה שעבר.
אסף נבו ממאקו הגדיר את השיר כ"שיר רוק איטי שבסיסו רגאיי, מלא ברוח רעננה ואופטימיות" וכ"שיר אישי מלא באמת ורגש אוניברסליים".
השיר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים השבועיים.
במצעד השבועי של חברת "מדיה פורסט", הגיע השיר בשיאו למקום השני.
במצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', נכנס השיר היישר אל המקום ה-11, בשיאו הגיע למקום הראשון, נשאר שלושה שבועות בצמרת המצעד, ו-14 שבועות בסך הכל.
במצעד הרשמי של גלגלצ, תוך שהגיע בשיאו למקום הראשון, ולאחר שיצא מהמצעד, החליפו השיר "ילד של אבא" של מוקי, שיחד עם "לב חופשי", היה לאחד מן הלהיטים המוצלחים ביותר מתוך האלבום.
גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השישי במצעד השנתי של רשת ג', ולשני במצעד השנתי של גלגלצ, תוך שהמקום הראשון הוא הסינגל השני מתוך האלבום, "ילד של אבא".
גם במצעד השנתי של חברת "מדיה פורסט", המאגד בתוכו את השירים המושמעים ביותר בתחנות הרדיו בישראל לשנת 2014, הגיע השיר למקום השני.
במצעד המוזיקה שערך אתר "מאקו", הגיע השיר למקום השישי.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת באתרו "יוסמיוסיק", בה כתב כי "המוזיקה של דודו טסה, קצב המיד טמפו, והעיבוד של אורי אבני מכניסים למקום שאנטי נינוח, תחושת של רגיעה אחרי הסערה.
הנגיעות האפרו-קריביות, העיטור-מעבר בחשמלית, מעניקים תחושה של המנון למיואשים שרוצים לקום מהתחתית לבוקר חדש.
זה מוקי, אבל זה מוקי רגוע, ראש טוב.
האם להזכיר לו, שעדיין לא הכל טוב בסביבה שהוא חי?
בינתיים, נקבל אותו בשאנטי של עשה-טוב-לעצמך, וזה שאנטי אמיתי".
גם מבקר המוזיקה בן שלו מעיתון הארץ העניק ביקורת לאלבום, באומרו כי השיר "רכב על לחן מנצח, צלצל צפוי אך מספק, כמו מנה איכותית של חומוס־צ'יפס־סלט, ותפס איזו תחושה חמקמקה של אדם שלבו נשבר אך רוחו מחייכת.
בקיצור, שיר מיינסטרים ישראלי שפרץ בתנופה מהרדיו ולא עורר צורך עז להעביר תחנה – הישג לא מבוטל בשנים האחרונות".
לב אלכסנדרוביץ' זילבר היה אימונולוג ווירולוג יהודי סובייטי, מייסד בית הספר הסובייטי לווירולוגיה רפואית.
אחיהם הבכור של המלחין אלכסנדר זילבר והסופר וניאמין קאברין.
בוגר האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות (1945), חתן פרס סטלין.
נולד ב־15 במרץ לפי הלוח היוליאני (27 במרץ לפי הלוח הגרגוריאני) 1894 במשפחה יהודית מתבוללת.
אביו, הבל אברמוביץ' זילבר היה קאפלמייסטר מגדוד הרגלים ה־96 של אומסק ואמו, חנה גירשבנה (אנה גריגורייבנה) דסון, בעלת חנויות מוזיקה.
ישנן טענות שבניגוד לאחיו הצעיר, וניאמין (הסופר וניאמין קאברין), הוא נולד לא בפסקוב, אלא בכפר מדבד ברובע מדבדסקוי במחוז המשנה נובגורוד (כיום חלק מההתיישבות הכפרית מדבדסקויה).
בסך הכל נולדו למשפחה שישה ילדים – מרים, לאה, לב, דוד, אלכסנדר ווניאמין.
האחות הבכורה מרים (לאחר נישואיה, מירה אלכסנדרובנה רומל, 1890 – אחרי 1988) – התחתנה עם המנהל הראשון של בית העם על שם פושקין איסאק מיכאילוביץ' רומל.
האחות לאה (לאחר נישואיה, ילנה אלכסנדרובנה טיניאנובה, 1892-1944) הייתה אשתו של הסופר ומבקר הספרות יורי טיניאנוב, בן כיתתו של לב זילבר.
האחים הצעירים: הרופא הצבאי דוד זילבר, המלחין והמנצח אלכסנדר זילבר (1899–1970) והסופר וניאמין קאברין (1902–1989).
בשנת 1912 סיים לב את לימודיו בגימנסיה המחוזית בפסקוב (כמו חברו השני לכיתה וחברו הקרוב אוגוסט לטאווט) והתקבל למחלקה למדעי הטבע בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1915 עבר לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה, לאחר שקיבל אישור להשתתף במקביל בשיעורים במחלקה למדעי הטבע וסיים את לימודיו בשנת 1919. משנת 1921 עבד במכון למיקרוביולוגיה של ועדת הבריאות העממית לבריאות במוסקבה.
בשנת 1928 התחתן עם זינאידה ויסאריונובנה ירמולייבה.
בחודשים הראשונים שלאחר החתונה בילו זילבר וירמולייבה בעבודה במכון פסטר (צרפת) ובמכון רוברט קוך (גרמניה).
בשנת 1929 קיבל את ההצעה לתפקיד מנהל המכון למיקרוביולוגיה של אזרבייג'ן וראש המחלקה למיקרוביולוגיה של המכון הרפואי בבאקו.
פיקח על דיכוי התפרצות מגפת הדבר בנגורנו קרבאך בשנת 1930. עם חזרתו לבאקו הוצג כמועמד לקבלת עיטור הדגל האדום ועד מהרה נעצר באשמת חבלה במטרה להדביק את אוכלוסיית אזרבייג'ן במגפה.
הוא שוחרר לאחר ארבעה חודשים (אולי לבקשתו של מקסים גורקי, אליו פנה אחיו הצעיר של לב זילבר, הסופר וניאמין קאברין, אולי הודות למאמציה של גרושתו, זינאידה ירמולייבה).
עם שחרורו עבד זילבר במוסקבה, ועמד בראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון המרכזי ללימודי רפואה מתקדמים ועמד בראש המחלקה המיקרוביולוגית של המכון הממלכתי לבקרה מדעית של הוועדה העממית לבריאות.
בשנת 1934 הוא הקים את הקמת המעבדה המרכזית לנגיפים בוועדת הבריאות העממית של רוסיה הסובייטית ויזם את פתיחת המחלקה לווירולוגיה במכון למיקרוביולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1935 התחתן עם ולריה פטרובנה קיסליובה.
בשנת 1937 עמד בראש משלחת המזרח הרחוק של הקומיסריון העממי לברית המועצות לבריאות לחקר מחלה זיהומית לא ידועה של מערכת העצבים המרכזית.
במהלך עבודת המשלחת הובהר אופי המחלה – דלקת מוח מקרציות והוצעו שיטות להתמודד איתה.
מיד עם שובו נעצר בגין ניסיון להדביק את מוסקבה בדלקת המוח דרך אספקת המים בעיר ופיתוח איטי של תרופה לטיפול במחלה.
בזמן שהותו בכלא, זילבר ריצה חלק מתקופת כהונתו במחנות בפצ'ורה, שם בתנאי הטונדרה הוא פיתח תכשיר שמרים נגד פלגרה מאיילים והציל את חייהם של מאות אסירים שמתו ממחסור מוחלט בוויטמינים.
תכשיר זה נרשם כפטנט ואושר על ידי קומיסריון הפנים העממי.
בשנת 1939 שוחרר והיה לראש המחלקה לווירולוגיה במכון המרכזי לאפידמיולוגיה ולמיקרוביולוגיה של קומיסריון הבריאות העממי של ברית המועצות, אך בשנת 1940 נעצר בפעם השלישית.
הוא סירב להצעות חוזרות ונשנות לעבוד על נשק בקטריולוגי.
כשזכרו את יכולתו של זילבר להשיג לכוהל מאיילים, הרשויות שלחו אותו למחנה כימי, שם החל במחקר בנושא סרטן.
עבור המחקר, האסירים תפסו עכברים וחולדות עבור זילבר לצורך ניסויים.
במהלך מחקרו גיבש תפיסה חדשה של מקור הגידולים הסרטניים.
בצורתו המקורית (1944–1945), היא התבססה על שני עקרונות בסיסיים: גידולים הם ממוצא ויראלי, אך הנגיף מבצע פונקציות יזומות בלבד עם התקדמות הגידול.
לדעת זילבר עצמו, ככל הנראה, המכתב לא הגיע לנמען, אלא גרם לבלבול במשרדי הנ.ק.ו.ד.
עם שחרורו הוא מפרסם מייד בעיתון איזבסטיה את מושג מקור הגידולים הסרטניים.
בקיץ 1945 הוא מצא ולקח לברית המועצות משפחה – אשתו, אחות אשתו ושני בניו, ששרדו במחנות העבודה הגרמניים, שם בילו 3.5 שנים.
באותה שנה הוא נבחר לחבר באקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, מונה למנהל מדעי של המכון לווירולוגיה של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות ועמד בראש המחלקה לווירולוגיה ואימונולוגיה של גידולים במכון לאפידמיולוגיה, מיקרוביולוגיה ומחלות זיהומיות של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, שם עבד במשך כל השנים שלאחר מכן.
לאחר שחרורו קיבל את פרס סטלין.
מת ב־10 בנובמבר 1966 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה (חלקה 6).
ילדיו של זילבר הפכו מאוחר יותר למדענים מפורסמים: לב קיסליוב (1936–2008) – ביולוג מולקולרי, חבר של האקדמיה הרוסית למדעים, ופיודור קיסליוב (1940–2016) – ביולוג מולקולרי, מומחה לקרצינוגנזה, חבר באקדמיה הרוסית למדעי הרפואה.
אשתו של אחיו אלכסנדר (יקטרינה איוואנובנה זילבר, 1904–1963) בנישואיה השניים נישאה למחזאי יבגני שוורץ.
האח – דוד זילבר (1897–1967), ראש המחלקה להיגיינה כללית וצבאית, דיקן הפקולטה לרפואה מונעת של המכון הרפואי פרם, מחבר הספר "היגיינת בתי מרקחת" (1962), ספר לימוד לפקולטות לתרופות "היגיינה" (1970).
זילבר סבר שבמדע היסודי חייבים להיות ראשונים והוא המחבר של התגלית המדעית "תכונות חדשות של פתוגניות של נגיפים נושאי גידול", שנרשם במרשם התגליות הממלכתי של ברית המועצות תחת מספר 53 מיום 27 במאי 1957.
בשנת 1967, על גילוי הפתוגניות של נגיף סרקומה העוף עבור סוגים אחרים של בעלי חיים, זילבר זכה בפרס המדינה של ברית המועצות לאחר מותו.
1946 – "תיאוריה נגיפית על מקורם של גידולים ממאירים"
1958 – "יסודות האימונולוגיה", מהדורה שלישית
1962 - "וירוסולוגיה של סרטן" (ביחד עם גארי אבלב)
לב וקסמן (נולד ב-25 בפברואר 1975) הוא אדריכל נוף ישראלי.
לב וקסמן נולד בשנת 1975 בפרבואורלסק שברוסיה.
ב-1994, כשהיה בן 19 עלה לישראל והחל את לימודיו בישיבה בקריית ארבע בין השנים 1994 – 1996.
כיום מתגורר במועצה מקומית קרני שומרון עם ששת ילדיו, ארבעה בנים ושתי בנות.
ב-1991–1994, למד ארכיטקטורה ובינוי ערים באקדמיה לארכיטקטורה בעיר יקטרינבורג.
פעל כאומן בתחום פיסול וציור והציג שתי תערוכות יחיד.
בשנים 1996–2000 למד אדריכלות נוף בטכניון, חיפה.
ב-1997 ובמשך שנתיים עבד במשרד 'מילר בלום אדריכלות נוף' שבחיפה.
ב-1999, בשנה הרביעית ללימודיו החל וקסמן לעבוד במשרד 'גדעון שריג - אדריכלות נוף תכנון עירוני'.
בשנת 2010 התמנה לעמית, ב-2014 התמנה לשותף ב'גדעון שריג-לב וקסמן אדריכלות נוף תכנון עירוני בע"מ ובשנת 2018 וקסמן הפך למנכ"ל החברה ובעל השליטה בה.
לאורך כל שנותיו כאדריכל נוף, וקסמן לקח ועדיין לוקח חלק בהוראה באקדמיה, מנחה סטודיו בטכניון ומרצה בישראל ומחוצה לה.
התחדשות יער ראש ציפור, גני יהושע, תל אביב, 2010-2016
חידוש אנדרטת המייסדים, שדרות רוטשילד, תל אביב, 2008-2009
אמפי פארק אשדוד ים, 1997
אמפי פארק ראשון – לייב פארק, ראשון לציון, 2013-2016
פארק ירושלים - עמק הארזים, ירושלים, 2010-2018
פארק נחל באר שבע, מתחם הספורטק, באר שבע, 2014-2021
שו"ת לב חיים הוא ספר שאלות ותשובות העוסק בנושאים השייכים לחלק אורח חיים שחיבר רבי חיים פאלאג'י.
בספר חקירות ופלפולים, לרוב בענייני הלכה למעשה.
הספר נועד להתפרסם בסגנונו של שו"ת חקרי לב, אך חלק ניכר מכתב היד של הספר נשרף בשרפה הגדולה באזמיר בשנת ה'תר"א.
בחיבור תשובות שהשיב הרב פלאג'י למקומות רבים, כמו פריז בעניין הרפורמים, אמשטרדם מהרב צבי הירש להרן, תשובות בעניין אתרוגי קורפו ותיעוד של הפולמוס ועוד.
חלקי הספר שונים זה מזה באופיים:
חלקו הראשון של הספר, היחיד אשר עמד בחזונו של הרב, מכיל רובו ככולו תשובות וחקירות עמוקות, ארוכות יחסית, ושיטתיות בסדר השולחן ערוך, כאשר בכל תשובה מצוין לאיזה סימן בש"ע היא שייכת.
רבי חיים הלך בכתיבת חלק זה בעקבות רבו, הרב רפאל יוסף חזן, שבספרו חקרי לב כתב תשובות בענייני קדשים בחלק בו כותבים המחבר והרמ"א לומר פרשיות קרבנות בבוקר.
הספר נגמר בהלכות ציצית, סימן י"ז בשולחן ערוך.
חלקו השני, לעומת הראשון, נדפס באזמיר, מתאפיין ברובו בתשובות קצרות יותר שרובם מתמקדות בהלכה למעשה וכן בחוסר סדר לעיתים.
זאת משום שכמבואר בהקדמה, השרפה הגדולה שפרצה באזמיר בשנת התר"א, בין הדפסת החלק הראשון לשני (כחמשים שנה) כילתה את הכתבים שהכילו את שאר חלקי הספר שהיה מסודר כמתכונת של חלק א' עד לסוף הש"ע.
בחלק זה משתקפות תוצאות השרפה גם בתוכן השאלות הרבות בנושא, כגון ברכת הטוב והמיטיב על מבוי שלא נשרף, שימור החזקות בבתי הכנסת ששוקמו מהשרפה, קבלת צדקה מהגויים בעקבות הדלקה ועוד.
בחלקו השלישי של הספר, שנדפס באזמיר אחרי פטירת המחבר, ניכר שהוא ליקוט תשובות של הרב ושל בניו אחריו, וכן הערות רבות יחסית של מגיה הספר, רבי אברהם פונטרימולי בנו של רבי חיים בנימין פונטרימולי.
חלק א' יצא לראשונה בשאלוניקי בשנת התקפ"ג, וחלקים ב' וג' נדפסו באזמיר בשנת התרכ"ט והתר"ן בהתאמה.
לספר נדפסה מהדורת צילום בישראל על ידי "הוועד להוצאת ספרי החבי"ף שע"י ר' אברהם אלטלף".
בשנת התשנ"ז יצא הספר במהדורה מחודשת בירושלים בארבעה כרכים על ידי הוצאת שיח ישראל.
בשנת התשפ"ה יצאה לאור מהדורה חדשה בג' כרכים, בתוספת מפתחות בהוצאת חברת אהבת שלום.
פולקובניק לב יפימוביץ' מנביץ' Мане́вич; 20 באוגוסט 1898 – 11 במאי 1945, כינויו במודיעין היה "אטיין") היה סוכן חשאי רוסי שביצע משימות מודיעין עבור הצבא האדום של ברית המועצות.
ב-1965 הוענק לו, אחרי מותו, הוענקו לו התואר גיבור ברית המועצות ועיטור לנין.
מנביץ' נולד ב-20 אוגוסט 1898 בצ'אבוסי שברוסיה, היה הצעיר מבין 7 ילדים, אח לשלוש בנות ושלושה בנים (חווה, חסיה, אמיליה, מויסי, יוסיף ויעקב) בגיל 12, מנביץ' נשלח ללמוד בשווייץ בפוליטכניום.
הוא הצטרף לאחיו הבכור יעקב שהיה רופא בז'נבה שברח ממאסר ברוסיה בגלל פעילותו המהפכנית.
בשווייץ, מנביץ' צבר ידע בגרמנית, צרפתית ואיטלקית.
שני האחים חזרו לברית המועצות ב20 יולי 1917 ומנביץ' החל להתנדב בסניף המקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
שנה אחר כך הצטרף לצבא האדום כממונה על רכבת משוריינת.
במהלך מלחמת האזרחים הוא פגש ונשא לאישה אחות.
בסוף המלחמה, הצטרף לאקדמיה הצבאית הגבוהה שסיים בהצטיינות ב-1924.
הוא נשלח לסייע לצבא הסובייטי בסין לסייע ליועץ הצבאי בליוקר.
בחזרתו החל ללמוד בבית הספר לטייס על שם ז'וקוב, שם כמעט נהרג כשהתרסק מטוסו באימונים.
כשסיים את לימודים הוא הוצב בטייסת ועמדה בפניו קריירה של מפקד טייסת בחיל האוויר.
אך הוא עבר משם לשרת במטכ"ל ונשלח לבצע משימות מודיעין מפני שהוא למד בשווייץ, ביקר בארצות באירופה וגם ידע את שפותיהן היטב.
בהתחשב בכישרונות שלו, מנביץ' נשלח לעבוד כסוכן עצמאי באירופה ולא כחלק מרשת סוכנים.
את הבסיס לפעילותו הקים בווינה ב-1932, כאיש עסקים אוסטרי בשם הבדוי "קונרד קרטנר" (כינויו המבצעי במודיעין היה "אטיין") כחלק ממשרד לרישום פטנטים בשם "אאורקה".
מנביץ' העביר את המשרד הראשי של אאורקה מוינה למילאנו שבצפון איטליה, שם הוא ייצג חברות גרמניות, אוסטריות וצ'כיות שרצו למכור את תוצריהן באיטליה.
במסגרת עסקיו הוא ביקר במדינות רבות באירופה, השתמש בקשרים העסקיים שלו על מנת להשיג מידע מודיעיני, והעביר אותו למוסקבה באמצעות משדר רדיו.
הוא נעצר בסוף 1936 במילאנו על ידי שירות הביטחון של איטליה הפשיסטית.
הם לא הצליחו להוציא ממנו שום מידע, הוא המשיך לטעון שהוא חף מפשע ושהוא רק איש עסקים אוסטרי אך הוא עדיין נידון ל-12 שנות מאסר.
הוא ישב בכלא ברומא, הועבר למודנה והוחזר לדרום איטליה.
בספטמבר 1943 נפל לידי הגרמנים בעקבות השתלטותם על חלקים מאיטליה.
הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה וכשהגיע הציג את עצמו בתור יעקב ניקיטיץ' סטארוסטין והוחזק שם בתור שבוי מלחמה רוסי.
הועבר למחנה אבנזה ושם הפך לחלק ממנהיגי המחתרת שם שארגנו התקוממות.
ב-5 במאי 1945 אנשי האס אס רצו לרכז את האסירים במנהרה ולפוצץ אותה מעליהם, לכן ציוו אותם אחרי מסדר להיכנס למנהרה.
מנביץ' חשד בכוונותיהם של אנשי הס"ס לכן צעק במספר שפות לאסירים, על מנת שכולם יבינו אותו, לא להיכנס למנהרה וכך היה.
אנשי האס אס עזבו את המחנה באותו היום, ויום למחרת הגיעו הכוחות האמריקאיים ושחררו את האסירים.
מנביץ', ששקל אז 37 ק"ג, לא הצליח לשרוד ונפטר כמה ימים לאחר מכן משחפת (טוברקולוזיס).
חבריו קברו אותו בלינץ שבאוסטריה תחת השם "פולקובניק יעקב ניקיטיץ' סטארוסטין".
מודיעין הצבא הסובייטי התעלם שנים רבות מהאיש, אך חבריו ממחנה הריכוז שאפו לגלות את הסיפור שלו מפני שהציל את חייהם.
סיפורו פורסם בספר שנכתב על ידי הסופר הסובייטי וורוביוב.
לאחר מותו, הוענק לו ב-1965 התואר גיבור ברית המועצות ו"עיטור לנין" כהוקרה על מעשיו, גילוי אומץ לב וגבורה בביצוע משימות עבור הממשלה הסובייטית נגד הפשיזם.
לב לאגוריו היה צייר צבעי מים רוסי, שנודע בעיקר בזכות נופי הים שלו.
הוא היה קשור לאסכולת הציור שהורכבה מאמנים שפעלו בדרום חצי האי קרים.
לב לאגוריו נולד בפאודוסיה במשפחתו של סגן הקונסול הנפוליטני.
אביו, פליצ'ה לאגוריו (1781–1857) היה סוחר ג'נואי ששימש כסגן הקונסול של ממלכת שתי הסיציליות.
מ-1839 עד 1840, הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה באולפנים של איבן אייבזובסקי.
ב-1842, בתמיכתו של אלכסנדר קזנצ'ייב, מושל טאורידה, הוא הצליח להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
מאוחר יותר, הוא הצליח לקבל סיוע כספי מהדוכס מלויכטנברג, הנשיא החדש של האקדמיה.
בין מוריו היו אלכסנדר סוארוויד, מקסים וורוביוב ובוגדן וילוולדה.
בשנת 1850 סיים לגוריו את האקדמיה לאמנויות עם מדליית זהב.
ב-1850 הוא קיבל את התואר "אמן" על ציורו "נוף לאכטה" ושנתיים לאחר מכן הפך לאזרח רוסי.
הוא גם זכה לפנסיה ללימודים באירופה, וביקר תחילה בפריז (1853), ולאחר מכן ברומא, שם שהה עד 1859, בשנתיים האחרונות על חשבונו.
לאחר שובו, בשנת 1860, הוא נקרא פרופסור והציג את היצירות שיצר באיטליה.
הוא נסע לקווקז ב-1861 והציג משם שורה של נופים לצאר אלכסנדר השני, שהעניק לו את מסדר אנה הקדושה.
הוא חזר לקווקז ב-1863 וב-1864, עם פמלייתו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', שם השתתף במלחמת הקווקז.
לאחר מכן הוא התיישב בסנט פטרבורג, ולעיתים קרובות נסע לאירופה.
בשנת 1885, הוא הוזמן לצייר סדרת יצירות על המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878 וביקר בשדות קרב האירופים והאסייתיים.
בשנת 1900, הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה.
פאולין קוריארד הייתה בין תלמידיו.
הוא נקבר בבית הקברות נובודביצ'י, בסנט פטרסבורג.
לב לויציאנסקי היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום מכניקה ובמיוחד בהידרודינמיקה ומכניקת גזים.
לב לויציאנסקי נולד בשנת 1900 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
הוריו הגיעו לעיר מספר שנים לפני לידתו מקובנו.
אביו היה שותף בבית דפוס.
לב לויציאנסקי למד בבית ספר יהודי פרטי אותה סיים בהצטיינות.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד במכון למהנדסי צי, עזב אותו ועבר ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1918 לויציאנסקי עבר לסימפרופול והמשיך לימודים באוניברסיטה מקומית.
במהלך הלימודים הוא גויס לשורות הצבא הלבן ושחורר לאחר חודשיים מסיבות בריאותיות.
הוא סיים לימודים והחל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1922 לויציאנסקי חזר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד במכון הפוליטכני.
לאחר סיום לימודים הוא היה עוזר של אלכסנדר פרידמן והיה מלמד במכון.
בשנת 1935 לויציאנסקי הוענק תואר "דוקטור למדעים" (מקביל לפוסט דוקטורט), הוא מונה לפרופסור והקים קתדרה והידרודינמיקה.
במקביל הוא החל לתת ייעוץ למכון האווירו-הידרודינמי המרכזי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לויציאנסקי עבר לקאזאן ועסק בעיקר בייעוץ.
בשנת 1945 הוא חזר ללנינגרד.
הוא המשיך ללמד במכון הפוליטכני עד שפרש לגמלאות.
לויצינסקי נפטר בשנת 1991 בגיל 91.
לויציאנסקי היה מומחה בתחום הידרודינמיקה ודינמיקה של גזים.
במכניקה הוא כתב מספר ספרים ביחד עם אנטולי לוריה.
ספר בתחום דינמיקת נוזלים וגזים בשנת 1965 תורגם לאנגלית ויצאה לאור בבריטניה בשנת 1965 ובארצות הברית בשנת 1991. בנוסף לספרים לויציאנסקי פרסם כ-120 מאמרים מדעיים.
על מחקריו ללויציאנסקי בשנת 1946 הוענק פרס ברית המועצות ומספר עיטורים לרבות עיטור לנין.
לב מגזאניק הוא פיזיולוג סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
לב מגזאניק נולד בשנת 1931 באודסה (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1933 המשפחה עברה ללנינגרד.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1949 מגזאניק החל לימודי רפואה במכון לרפואה בלנינגרד.
מכיוון שהוא קיבל מדליית כסף בסיום בית ספר הוא התקבל ללימודים ללא בחינות.
לאחר סיום הלימודים, החל משנת 1955 מגזאניק עבד כרופא בבית חולים אזורי בקרליה.
בשנת 1957 מגזאניק חזר ללנינגרד והחל לעבוד במכון לפיזיולוגיה וביוכימיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1959 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1969 הוא הקים במכון מעבדה חדשה ומונה למנהל מעבדה זו.
במקביל לעבודה במכון של האקדמיה מגזאניק היה מלמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1996 מונה לפרופסור.
בשנת 1996 מגזאניק נבחר כחבר בהתכתבות לאקדמיה של ברית המועצות, בשנת 2016 הוא קודם למעמד של חבר בפועל של האקדמיה הרוסית למדעים.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הוא עבד במעבדות מובילות באירופה שעסקו בתחום.
מגזאניק היה עורך ראשי של כתב עת בתחום פיזיולוגיה.
הוא פרסם מעל ל-250 מאמרים.
הוא הדריך 13 עבודות תואר שלישי ו-3 פוסט-דוקטורט.
על פעילותו בתחום קידום המדע הוא קיבל פרס ברית המועצות (1989), עיטור הידידות (2002), פרס על שם לאון אורבלי (2016).
בפברואר 2022 מגזאניק חתם על מכתב פתוח של מדענים נגד פלישת רוסיה לאוקראינה.
לב לייבסון היה פיזיולוג סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
לב לייבסון נולד בשנת 1900 בפינגה שבמחוז ארכנגלסק למשפחה יהודית.
אביו היה רופא, יליד לייפאיה בוגר אוניברסיטת דרפט.
המשפחה הגיע לאזור בעקבות עבודתו.
בשנת 1907 המשפחה עברה לארכנגלסק בה הוא החל לעבוד בבית חולים.
לאחר סיום בית ספר, בשנת 1920 לב לייבסון החל ללמוד רפואה במכון לרופאים בלנינגרד.
הרצאות בפיזיולוגיה בוצעו על ידי לאון אורבלי וקשר ביניהם נוצר לשנים רבות.
בשנת 1926 לייבסון החל לימודי תואר שלישי בהדרכת אורבלי.
הוא קיבל תואר בשנת 1934. באותה תקופה הוקם מכון לרפואה מחקרית ולב לייבסון מונה למנהל מעבדה במכון החדש.
לב לייבסון שרד חורף 1941/42 הקשה בלנינגרד הנצורה.
הוריו נפטרו מרעב ואחותו נרחצה על ידי הנאצים באזור הקווקז הצפוני.
במצב קשה לייבסון פונה לקאזאן והצליח להשתקם.
בשנת 1944 לייבסון חזר ללנינגרד וחידש פעילות מדעית.
בשנת 1950 בעקבות פעילות של טרופים ליסנקו כל המחקרים שקשורים לגנטיקה נאסרו.
אשתו של לייבסון פוטרה והוא עצמו הורד מתפקיד בכיר.
לאחר פטירת יוסיף סטלין האיסור בהדרגה בוטל.
בשנת 1954 לייבסון סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1956 הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיולוגיה שהוקם מחדש.
בשנת 1967 הוא מונה לפרופסור.
לייבסון פרסם מספר ספרים על פיזיולוגיה שחלקם תורגמו לאנגלית.
בשנת 1973 הוא פרסם ספר ביוגרפי על פעילות מורו לאון אורבלי.
בהמשך הוא כתב ספר על פעילות אביו "רופא מהצפון הרוסי" וספר שירים "המאה שלי".
לייבסון פרש לגלמאות בשנת 1979. הוא נפטר בשנת 1994 בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי.
לב ויינשטיין היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום בניית רכיבים אלקטרוניים לתדרים גבוהים במיוחד.
לב ויינשטיין נולד בשנת 1920 במוסקבה למשפחה יהודית.
הוא נעצר בפעם הראשונה בשנת 1930 ובהמשך עוד מספר פעמים.
לאחר תקופת מעצר אחרונה הוא חויב להתגורר בקזחסטן.
בשנת 1957 הוא טוהר מכל אשמה, חזר למוסקבה ובשנת 1962 התמנה לפרופסור.
לב ויינשטיין סיים לימודי בית ספר בשנת 1938 והחל לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1943 הוא סיים את הלימודים והמשיך לימודי תואר שלישי אותה סיים בשנת 1947.
בשנת 1947 ויינשטיין החל לעבוד במכון לחקר רדיו שעסק בלחימה אלקטרונית.
בשנת 1957 ויינשטיין החל לעבוד במכון לחקר בעיות פיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במקביל לעבודה במכון ויינשטיין היה מלמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה ומשנת 1959 כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1966 ויינשטיין התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ויינשטיין היה מומחה לחקר תופעת עקיפה, התפשטות גלים, בניית רכיבים אלקטרוניים לתדרים גבוהים במיוחד.
הוא כתב כ-160 מאמרים מדעיים ו-9 ספרים.
ויינשטיין נפטר בשנת 1989 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה.
בשנת 1990 ויינשטיין קיבל פרס ברית המועצות.
לב לאונטייב היה כלכלן יהודי סובייטי.
התמחה בכלכלה פוליטית וכתב בנושא מספר ספרים כולל ספרי לימוד.
לאון זקס נולד בשנת 1901 בקובנו (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בליטא) למשפחה יהודית.
למד בבתי הספר בקובנו, וילנה וסנקט פטרבורג עד לשנת 1917. מגיל 13 הוא התחיל לעבוד בעבודות מזדמנות.
מאוגוסט 1917 היה מעורב בפעילות פוליטית.
בשנת 1919 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ושינה את שמו ל"לב לאונטייב".
היה פעיל במוסדות הקומסומול במוסקבה, טשקנט וקייב.
בשנת 1921 עזב את הפעילות הפוליטית והחל ללמוד כלכלה ב"מכון לפרופסורים אדומים".
לאחר סיום הלימודים החל משנת 1926 לימד במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1930 במוסקבה הוקמה הוצאה לאור לספרים במדעי החברה.
לאונטייב היה העורך הראשי שלה עד לשנת 1931.
בשנת 1934 קיבל תואר "דוקטור לכלכלה" ובשנת 1939 התקבל לשורות אקדמיה למדעים של ברית המועצות במעמד של חבר בהתכתבות.
משנת 1939 ועד ל-1946 היה פרופסור לכלכלה פוליטית בבית ספר גבוה של המפלגה.
בשנת 1943 ליד עיתון "טרוד" החל להתפרסם ירחון "מלחמה ומעמד הפועלים" שהוקדש למדיניות חוץ של ברית המועצות ונושאים פוליטיים.
לאונטייב היה העורך הראשון ועבד במערכת עד לשנת 1957.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאונטייב היה מבקר ביחידות עיתונות צבאית וטיפל בהעברת מידע מהחזית למערכות עיתונות במוסקבה.
בשנת 1946 לאונטייב חזר ללמד והיה פרופסור באקדמיה למדעי החברה.
בשנים 1949–1950 לאונטייב עזב את רוב פעילותו והתרכז בעבודה בצוות שהכין ספר לימודים חדש "כלכלה פוליטית".
בהמשך הוא היה חבר מערכת שפעלה לעדכון הספר במהדורות שיצאו לאור מפעם לפעם.
לאונטייב היה בין תומכי רפורמה כלכלית שבוצע בברית המועצות בשנת 1965.
בשנים אחרונות הוא התרכז בכתיבת מאמרים כלכליים בעיתונות.
לאונטייב נפטר במוסקבה בשנת 1974.
לב וינוקור (נולד ב-25 באפריל 2006) הוא מחליק אמנותית ישראלי-רוסי.
וינוקור נולד במוסקבה שברוסיה, ומתגורר בהאקנסק שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
מתאמן בהחלקה אמנותית על הקרח באופן תחרותי החל משנת 2009, ומתאמן במועדון אייס חולון.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בוואוקאטי שבפינלנד במרץ סיים במקום חמישי במקצה היחידים בתוצאה של 115.91 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה באפריל סיים במקום 16 במקצה היחידים בתוצאה של 192.11 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכה במדליית כסף במקצה היחידים בתוצאה של 200.15 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בקלגרי שבקנדה בפברואר-מרץ סיים במקום 25 במקצה היחידים בתוצאה של 58.90 נקודות.
באליפות ישראל 2025 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב במקצה היחידות בתוצאה של 246.84 נקודות.
לב לוריא הוא היסטוריון, סופר, עיתונאי וחוקר ההיסטוריה המקומית של סנקט פטרבורג, מן הבולטים בחוקרי תולדות סנקט פטרבורג במאות ה־19–20. הוא מועמד למדעי ההיסטוריה, מייסד הגימנסיה הקלאסית של סנקט פטרבורג (בית ספר מס' 610), שבה הוא מלמד היסטוריה, ומחברם של ספרים ומדריכי טיולים רבים על העיר ועל ההיסטוריה הרוסית המודרנית.
ארבע פעמים זכה בתחרות העיתונאים הפטרבורגית "הנוצה הזהובה", הוא זוכה פרס אנציפרוב על מחקריו בתולדות העיר ולַאורֵאט פרס פטרופול לשנת 2018 על תרומתו לשחזור האמת ההיסטורית בספרים ובתוכניות טלוויזיה.
לוריא נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) במשפחה של אינטלקטואלים: אביו, יעקב סולומונוביץ' לוריא, היה היסטוריון ספרות, ואמו, אירינה גנלינה, הייתה קרדיולוגית, פרופסורית ואחת ממייסדות יחידת הטיפול הנמרץ הקרדיולוגי הראשונה בברית המועצות.
סבו מצד אביו, סולומון יעקבלביץ' לוריא, היה פילולוג וחוקר העת העתיקה.
לוריא למד בבית הספר הפיזיקו־מתמטי מס' 30 בלנינגרד, אחד מבתי הספר הסלקטיביים בעיר, ולאחר מכן בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת לנינגרד, שבה השלים מאוחר יותר עבודת מחקר לתואר מועמד למדעי ההיסטוריה (המקביל לדוקטורט רוסי) על תנועת השחרור הרוסית.
אחרי הלימודים עבד לוריא כמורה להיסטוריה וכמדריך טיולים, ובהמשך כחוקר במוזיאון להיסטוריה של העיר בסנקט פטרבורג (במצודת פטרופבלובסק), שם היה מעורב בארגון תערוכות העוסקות בהתפתחות העיר ובחיי היום־יום של תושביה.
בשנת 1989 היה לוריא בין מייסדי הגימנסיה הקלאסית של סנקט פטרבורג (בית ספר מס' 610), אחת המסגרות הראשונות ברוסיה הפוסט־סובייטית שניסו לשחזר דגם של חינוך קלאסי הומניסטי, המבוסס על לימודי לטינית ויוונית עתיקה.
הוא שימש סגן מנהל ומלמד בה היסטוריה, ובהמשך נעשה למנהל המוסד.
בראשית שנות ה-90 הרצה לוריא היסטוריה רוסית במכללות בארצות הברית, ובהמשך לימד היסטוריה מודרנית ואתנולוגיה גם באוניברסיטה האירופית בסנקט פטרבורג.
מעבר לעבודתו בבתי ספר ובאוניברסיטאות, לוריא נודע כאחד מההיסטוריונים הפופולריים של סנקט פטרבורג.
משנות ה-80 המאוחרות הוא מדריך סיורים היסטוריים בעיר, וכאחד הראשונים שיצרו "סיורים מחבר" המשלבים סיפור ביוגרפי, אנקדוטות ספרותיות וניתוח אורבני של המרחב הפטרבורגי.
מאמצע שנות ה-90 פועל לוריא גם כעיתונאי וכמסאי.
מאמריו על תולדות העיר, על התרבות הרוסית ועל הדינמיקה החברתית של סוף התקופה הסובייטית וראשית רוסיה הפוסט־סובייטית מתפרסמים בעיתונים ובכתבי עת שונים, בהם "Коммерсантъ", "Огонёк" ו"דלובוי פטרבורג".
לוריא פיתח גם קריירה תקשורתית ענפה.
משנת 2000 הוא מגיש תוכניות היסטוריות בתחנות רדיו פטרבורגיות, בהן "Эхо Петербурга" ו"Невa FM", במסגרתן יצר סדרות כמו "מפת העיר עם לב לוריא" ו"לאומיות – פטרבורגי".
בטלוויזיה עבד לוריא כתסריטאי, מגיש ועורך שורה של תוכניות תיעודיות והיסטוריות, ובהן "Парадоксы истории", "Преступление в стиле модерн", "Культурный слой" ו"Живая история".
בשנים 2006–2009 עמד בראש מנהלת השידורים התיעודיים של ערוץ "פטרבורג – הערוץ החמישי".
בשנת 2011 ייסד לוריא את "בית התרבות של לב לוריא" (Дом культуры Льва Лурье) – מוסד פרטי העוסק בארגון הרצאות, קורסים וסיורים היסטוריים בסנקט פטרבורג, המאגד סביבו היסטוריונים, מדריכי טיולים ואנשי רוח של העיר.
לוריא חיבר וערך ספרים רבים על תולדות סנקט פטרבורג, על ההיסטוריה הרוסית של המאות ה־19–20 ועל דמויות מפתח בתרבות הרוסית.
Аптекарский остров (1988) – ספר על תולדות אזור אפטקארסקי אוסטרוב בפטרבורג.
Язвы Петербурга (1990) – קובץ טקסטים על חיי היום־יום והפולקלור העירוני של פטרבורג בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20.
Реальный Петербург (1999, עם מחברים נוספים) – ספר מסות על ההיסטוריה החברתית של העיר.
Преступления в стиле модерн (2005) – מחקר פופולרי על פשעים מפורסמים בפטרבורג של ראשית המאה ה־20.
Середина века (2007, יחד עם אירינה מליורוביה) – מחקר על השנה 1956 כנקודת מפנה בהיסטוריה הסובייטית.
Довлатов (2009, יחד עם אנה קובלובה) – ביוגרפיה פופולרית של סרגיי דובלטוב.
22 смерти, 63 версии (2011) – קובץ 22 מסות על נסיבות מותם של מנהיגים ואנשי תרבות בולטים בתולדות רוסיה.
Исторический путеводитель (2012) – מדריך היסטורי בעקבות פיודור דוסטויבסקי ודמויותיו בעיר.
От застоя до перестройки (2022) – ספר על חיי תושבי לנינגרד בתקופת "הקיפאון" והפרסטרויקה.
Исторический путеводитель (2023, יחד עם סופיה לוריא) – מדריך על המקומות הקשורים לדובלטוב בלנינגרד.
По материалам судебных процессов (2024) – ספר על דמויות נשים מרכזיות ברוסיה של ראשית המאה ה־20.
Исторический путеводитель (2024) – מדריך היסטורי לפטרבורג בזמנו של אנטון צ'כוב.
זוכה ארבע פעמים בתחרות העיתונאים הפטרבורגית "Золотое перо" ("הנוצה הזהובה").
זוכה פרס אנציפרוב על המחקר הטוב ביותר בתולדות סנקט פטרבורג.
חתן פרס האמנות "פטרופול" לשנת 2018 "על שחזור האמת ההיסטורית בספרים ובתוכניות טלוויזיה שונות".
לב קוֹגַן היה פסנתרן ומלחין יהודי-סובייטי ובהמשך ישראלי.
קוגן נולד בבאקו שבברית המועצות.
בשנים 1946–1952 למד בקונסרבטוריון הלאומי של מוסקבה נגינה בפסנתר וקומפוזיציה אצל המלחין אראם חאצ'טוריאן.
הוא הקדיש זמן רב למחקר, יצירה ונגינה של מוזיקה יהודית.
הוא זכה בתואר "אמן הכבוד" מממשלת ברית המועצות.
לב קוגן עלה לישראל בנובמבר 1972. לאחר שעלה הוטל בברית המועצות חרם על יצירותיו.
קוגן היה נשוי לשחקנית התיאטרון אתל (לבית קובנסקי) , אב לשתיים: מרינה צנציפר ולינה זמלמן, וסב לאיתי וערן צנציפר, דייוויד ומייקל זמלמן.
נפטר בתל אביב ב-2007, בגיל 80. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
לב קוגן הלחין בעיקר לבלט, מחזות, אופרות, סרטים וטלוויזיה.
כמו כן הלחין כ-250 יצירות המאופיינות בגוון ישראלי ויהודי.
קוגן שימש שנים רבות כמורה לתאוריה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון קריית אונו ובקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה, עד פרישתו.
בקונסרבטוריון בפתח תקווה הוא היה גם מלחין הבית.
בין יצירותיו המפורסמות: "תפילה" לקרן יער ותזמורת כלי קשת, "רפסודיה חסידית" לקרן יער ותזמורת, קונצ'רטו לחצוצרה, "ואלס" בסגנון ניגון, "פנטזיה על נושאים מכנר על הגג", קפריצ'יו חסידי, תפילת שבת, ניגון לשבת, פרליך וחבד.
מוזיקה קאמרית, לאבוב ובסון, או חליל וצ'לו (1978).
סואיטה היתולית לחמישיית כלי נשיפה ממתכת (1978).
סויטה חסידית : Chabad : לקרן ולפסנתר (1979).
חמישה פרלודים לכנור ולפסנתר (1979).
רותם / המלשינה לשלוש חליליות (1984).
10 קטעים : לקסילופון (או חליל/פיקולו) ופסנתר (1997).
"פנטזיה על נושאים מכנר על הגג.
"רפסודיה חסידית" לקרן יער ותזמורת.
יידישע פאלקסלידער : פאר שטים און קלאוויר (1970).
לב בוריסוביץ' קמנייב (רוסית: Лев Борисович Каменев, ; 18 ביולי 1883 – 25 באוגוסט 1936), מהפכן רוסי בולשביקי ופוליטיקאי סובייטי בכיר ממוצא יהודי.
היה במשך כשבועיים, ראש המדינה הסובייטית הראשון (9 בנובמבר 1917 – 21 בנובמבר 1917).
ייסד את הפוליטבירו ב-1919 והיה היושב ראש שלו בשנים 1923–1924. שמו המקורי היה לב רוזנפלד (Лев Розенфельд).
קמנבייב היה מהידועים שב"אופוזציה השמאלית" לטרוצקי.
קמנייב נולד במוסקבה לאב יהודי שהיה פועל רכבת ואם נוצרייה אורתודוקסית שהייתה עקרת בית.
קמנייב למד באוניברסיטאות טביליסי ומוסקבה אך לימודיו נקטעו עם מעצרו ב-1902 בגין פעילות מהפכנית.
הוא הצטרף למפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ב-1901 והשתייך לבולשביקים כשזו התפצלה לסיעות הבולשביקים והמנשביקים באוגוסט 1903. הוא היה פעיל מאוד בסנקט פטרבורג, במוסקבה ובטביליסי בארגון פעילות בולשביקית מהפכנית, ואף נשא לאישה את אחותו של טרוצקי, אולגה קמנייבה.
קמנייב יצא מרוסיה ב-1902 ונפגש עם המנהיגים הקומוניסטיים בגלות ובהם לנין, עמו התיידד.
הוא שב לרוסיה ב-1905 והשתתף במהפכת 1905 בסנקט פטרבורג באוקטובר ודצמבר של אותה שנה.
הוא נבחר כציר לוועד המרכזי של הבולשביקים אך נעצר במאי 1907 באחת מחזרותיו לרוסיה ממערב אירופה.
הוא שוחרר שנה לאחר מכן ויצא שוב לחו"ל לערוך יחד עם לנין את כתב העת "פרולטרי".
לאחר הסכסוך בין לנין לאלכסנדר בוגדנוב באמצע 1908 היו קמנייב וזינובייב עוזריו העיקריים והקרובים של לנין ונטרלו את אנשי בוגדנוב.
בינואר 1910 נפגשו הלניניסטים, אנשי בוגדנוב וסיעת המנשביקים בוועידת מרכז המפלגה בפריז לשם איחוד השורות.
קמנייב וזינובייב לא אהדו את הרעיון אך נכנעו ללחצים של פשרנים בולשביקים כוויקטור נוגין.
לנין עצמו התנגד גם כן, אך קולו לא עמד לו כנגד חברי הנהגה אחרים.
אחת מהחלטות הוועידה הייתה שהעיתון "פראבדה", שבשליטתו של טרוצקי בווינה, יהיה "האורגן המרכזי" של המפלגה.
קמנייב, גיסו של טרוצקי, מונה כעורך מטעם הבולשביקים בעיתון אך פרש עקב סכסוכים אידאולוגיים באוגוסט 1910, מה שהביא את הקץ על איחוד פלגי הקומוניסטים.
קמנייב המשיך לעבוד ב"פרולטרי" ולימד בבית הספר הבולשביקי בפרבר של פריז, שנוצר כאלטרנטיבה לניניסטית לבית מדרשו של בוגדנוב באי קאפרי.
בינואר 1912 קמנייב, זינובייב ולנין שכנעו את צירי ועידת פראג הבולשביקית לפרוש מן המנשביקים והאוטזוביסטים (אנשי בוגדנוב).
בינואר 1914 הוא נשלח לסנקט פטרבורג לפקח על "פראבדה" וצירי הבולשביקים לדומה.
קמנייב נעצר בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והועמד למשפט, שבו הפריד עצמו מהקו האנטי-מלחמתי של לנין.
הוא נידון לגלות בסיביר ושהה שם שנתיים: מתחילת 1915 ועד ששוחרר בהפיכת פברואר 1917.
לאחר שחזר לסנקט פטרבורג (פטרוגרד מ-1914) מגלותו בסיביר באמצע מרץ 1917, השתלט קמנייב עם סטלין ומטביי מוראנוב על העיתון פראבדה, החיה אותו ונקט בו קו ימני יותר.
הוא הוביל בו קו של תמיכה בממשלה הזמנית ופיוס עם המנשביקים.
לאחר שלנין חזר לרוסיה ב-3 באפריל 1917, קמנייב התנגד לו בתחילה, אך עד מהרה תמך בו בגלוי בעיתונו.
קמנייב וזינובייב היו היחידים בוועדה המרכזית של המפלגה שהצביעו נגד מהפכה חמושה, בכך הם עוררו את זעמו של לנין שאף תבע להדיחם מהמפלגה.
עם זאת, כאשר הסובייט הפטרוגרדי בהנהגת טרוצקי התקומם, הם תמכו בו.
ב-9 בנובמבר 1917, בסיומו של קונגרס הסובייטים הכל-רוסי השני, שביסס את מעמדם של הבולשביקים (27 באוקטובר לפי הלוח היוליאני הישן, שנהג אז ברוסיה) נבחר קמנייב ליו"ר הקונגרס ויו"ר קבוע של הוועד המבצע המרכזי הכל-רוסי.
תפקיד זה היה שקול לראש המדינה הסובייטית, אף שמרבית הכוח הפוליטי הייתה בידי הוועד המרכזי של הבולשביקים.
שלושה ימים לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון במהפכת אוקטובר, איים איגוד עובדי מסילות הברזל "ויקז'ל" בשביתה, בדרישה לשתף אותם ומפלגות סוציאליסטיות אחרות בשלטון ולהדיח את לנין וטרוצקי.
זינובייב, קמנייב וחוגם טענו כי אין ברירה אלא לפתוח במשא ומתן עם איגוד מסילות הברזל, שכן שביתה הייתה מסכנת באופן חמור את יכולת הבולשביקים להעביר כוחות ולהילחם בכיסי ההתנגדות שנותרו נאמנים לממשלה הזמנית.
הם זכו בתחילה בתמיכה בעמדתם בוועידה המרכזית, אך תבוסה מפתיעה של האנטי-בולשביקים בסמוך לפטרוגרד אפשרה ללנין וטרוצקי לשכנע את הוועידה שהמשא ומתן מיותר.
בתגובה התפטרו זינובייב, קמנייב, אלכסיי ריקוב, ולדימיר מיליוטין וויקטור נוגין מהוועדה המרכזית ב-21 בנובמבר (8 בנובמבר 1917 לפי הלוח היוליאני הישן).
קמנייב התפטר גם מתפקידו כראש הוועדה המבצעת ובמקומו נבחר יעקב סברדלוב, יהודי אף הוא.
לנין כינה את המתפטרים "עריקים", במנשר שכתב למחרת ולא שכח לעולם את התנהגותם זו.
ב-1918 היה קמנייב ליושב ראש של הסובייט של מוסקבה, ולאחר מכן גם סגנו של לנין בסובנארקום ובמועצת העבודה וההגנה.
במרץ 1919 נבחר קמנייב להיות חבר מלא בפוליטבירו הראשון.
יחסיו האישיים עם טרוצקי, גיסו, רק השתפרו והלכו לאחר 1920 ובמהלך 15 השנים שלאחר מכן הוא היה ידיד קרוב ולחליפין גם בן ברית פוליטי שלו ושל גריגורי זינובייב השאפתן.
עם זינובייב וסטלין כנגד טרוצקי (1923–1924)
במהלך ימי מחלתו של לנין, קמנייב היה יו"ר הסובנארקום והפוליטבירו.
עם זינובייב וסטלין הוא יצר "טריאומויראט" (שלישייה, ברוסית "טרויקה") במפלגה הקומוניסטית שמילאה תפקיד מכריע בהדרת טרוצקי.
הם הצטיינו בפוליטיקה פנים מפלגתית והבטיחו תמיכה רבה לעצמם בוועידת המפלגה ה-13, שנערכה בינואר 1924, מעט לפני מות לנין.
בוועידה זו הוקעו טרוצקי וה"טרוצקיזם".
לאחר הרחקתו של טרוצקי גאו המתחים בשלישייה וסיכנו את הברית הרופפת בין חבריה.
עם זאת, זינובייב ובמיוחד קמנייב סייעו לסטלין לשמור על מקומו כמזכ"ל הוועדה המרכזית.
זה האחרון לא זכר להם חסד ולאחר שהבטיח את מעמדו העביר עליהם ביקורת ציבורית שפירקה את הטרויקה.
לאחר שטרוצקי פרסם את "לקחי אוקטובר", סיכומו המקיף למאורעות 1917, נצטיירו בו קמנייב וזינובייב כמתנגדים למהפכה בולשביקית אלימה, דבר שהם העדיפו שלא יוזכר.
גילוי מחודש זה הצית מערבולת של מאבקים פנים מפלגתיים ושוב חברו זינובייב וקמנייב לסטלין כנגד טרוצקי.