tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום הראשון של הצמד Look at Us הופץ בשנת 1965 וכלל את הלהיט I Got You Babe.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד והאלבום למקום השני במצעד הבילבורד 200 ונשאר בו למשך שמונה שבועות.
השיר הפך ללהיט ענק אשר הסב תשומת לב רבה אל הצמד, והם הרבו להתארח בתוכניות טלוויזיה ולהופיע בהן עם שיריהם.
את השיר כתב לה בעלה עבור האלבום The Sonny Side of Chér, אותו גם הפיק.
כמו כן, ביצעה את שיר הנושא של הסרט אלפי, בעל אותו השם.
בונו קיווה לנצל את ההצלחה המוזיקלית של הצמד תוך שהוא מנסה לעורר חשיפה במדיומים נוספים, וארגן לו ולאשתו לככב בסרט בשם Good Times, שהיה פרודיה לסרטי ז'אנר כמו מערבונים, מותחנים וסרטי בלשים.
עלילת הסרט עסקה בצמד האמיתי בוחן באילו סרטים עליו לשחק ובכך בעצם יוצר הסרט עלילה קומית של ארבעה סרטים קצרים שונים אשר מקושרים על ידי עלילה ראשית אחת.
הסרט היה לכישלון קופתי כאשר הכניס כ-800 אלף דולר על תקציב של מעל מיליון דולר.
בעקבות הכישלון, הוחלפו סוני ושר באלביס פרסלי וננסי סינטרה בסרט ההמשך המתוכן Speedways.
הזוג ניסה את הצלחתו פעם נוספת בקולנוע עם הסרט Chastity בכיכובה של שר, אותו כתב והפיק בונו, שהיה גם הוא לכישלון.
בעקבות הכישלונות הקופתיים, החלו הצמד לאבד פופולריות.
הנישואים המונוגמיים של הזוג וגישתם המתנגדת לשימוש בסמים היו סיבה נוספת לאובדן התהילה בתקופה בה שגשג הרוק הפסיכדלי וצריכת סמים הפכה לנפוצה, בשיא המהפכה המינית.
הגישה של הצמד נתפסה כמיושנת והמוזיקה של הזוג הפכה לאטרקטיבית פחות בעיני הקהל הצעיר.
הזוג עבר ללאס וגאס שם הופיעו עם מופעי שירה ובידור בשעות הערב בברים.
באחד הערבים הללו גילה אותם מחדש צייד כישרונות.
ב-4 במרץ 1969 נולד בנם המשותף של הזוג, כנקבה בשם צ'סטיטי, בהמשך חייו שינה את מינו ונקרא צ'אז.
בשנת 1970 כיכבו סוני ושר במופע הטלוויזיני הראשון שלהם, שכלל מערכונים, סלפסטיק, ושירה חיה.
הופעתם זכתה לשבחים מצד המבקרים, והם החלו להשתתף בתוכניות טלוויזיה רבות בתור צמד קומי.
בין היתר כיכבו בפרק בסדרה סקובי דו בתור עצמם.
הצמד משך את תשומת ליבו של מפיק ברשת CBS כאשר התארחו בפרק בתוכנית של מרב גריפין.
המפיק הציע לזוג תוכנית בידור משלהם, The Sony & Cher Comedy Hour, אשר עלתה ב-1971 בתור תוכנית לחודשי הקיץ בלבד.
התוכנית, שאורכה כשעה, כללה שירה חיה, מערכונים שונים וגם אירוח של כוכבים אחרים.
התוכנית נשענה רבות על הנחיה משותפת של הזוג, שהתאפיינה בדמות הבעל השמח והחינני שמנסה להצחיק את זוגתו הקשוחה, והבלתי משועשעת ממנו.
כך נוצרה התדמית החיובית של בונו מול תדמיתה הקשוחה של שר, אף על פי שבפועל מאחורי הקלעים היחסים בין בני הזוג היו שונים לחלוטין, שכן בונו שלט בכל פרט במערכת היחסים ובקריירה המשותפת.
אחרי הקיץ התוכנית חזרה בתור תוכנית קבועה בשעות הפריים טיים ברשת CBS, ורצה במשך ארבע עונות וזכתה להצלחה גדולה.
במהלך אחד המערכונים בתוכנית, התלבשה שר כמו קלאופטרה בתלבושת עם בטן חשופה, בכך הייתה לאישה הראשונה בעולם לחשוף את טבורה בטלוויזיה, דבר שנחשב טאבו בזמנו.
התוכנית קיבלה 15 מועמדויות לפרס אמי בכל שנותיה, וזכתה פעם אחת עבור בימוי.
שר זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתוכנית בשנת 1974. במקביל, החיה הזוג את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 1972 עם האלבומים All I Ever Need Is You ו-Mama Was a Rock and Roll Singer, Papa Used to Write All Her Songs ב-1973.
במהלך העונה השלישית של תוכנית הבידור, הזוגיות של סוני ושר החלה להתפרק.
הפרידה והגירושים של הזוג, שהושלמו ביוני 1975, הובילו לביטול התוכנית אחרי עונתה הרביעית במאי 1974, כשהיא עדין נהנית משיאי רייטינג ומדורגת כל שבוע בעשירייה הפותחת של טבלאות הרייטינג בפריים טיים.
בונו החל להנחות תוכנית משלו, The Sonny Comedy Revue, שהתבססה על הסגנון הקומי שהיה בתוכנית של הזוג, אך התוכנית נכשלה ובוטלה לאחר שישה שבועות בלבד.
מנגד, שר החלה להנחות תוכנית משל עצמה The Cher Show ברשת CBS שזכתה להצלחה ונמשכה שתי עונות.
בתוכנית הקומית-מוזיקלית, שר אירחה כוכבים כמו בט מידלר, טינה טרנר, אלטון ג'ון, חמישיית הג'קסונים ועוד.
קלוריס ליצ'מן וג'ק אלברטסון אף זכו בפרס אמי על ההתארחות שלהם בתוכנית של שר.
בסך הכל התוכנית קיבלה שש מועמדויות לאמי בזמן שידורה, ונהנתה מדירוגים טובים ואף הייתה לתוכנית שקיבלה הכי הרבה מכתבי מעריצים אי פעם ברשת CBS.
לאחר כשנתיים של חוסר תקשורת, הזוג התאחד (בתחום הקריירה) והחלו להנחות יחד תוכנית חדשה בשם The Sonny & Cher Show בשנת 1976. לאחר כשנתיים התוכנית בוטלה בשנת 1977. הצלחת הזוג במהלך שנות ה-70 משתקפת גם ביצירת והפצת בובות דמויות ברבי בדמותם.
הזוג התפצל סופית הן בתחום האישי והן בתחום הקריירה.
סוני ושר התאחדו פעמיים: ב-1979 בהופעה טלוויזיונית חד פעמית בתוכנית של מייק דאגלס, וב-1987 בתוכנית של דייוויד לטרמן שרו יחד באופן לא מתוכנן את הלהיט המוכר ביותר שלהם I Got You Babe.
לאחר פירוק הצמד, שר המשיכה בקריירה מוזיקלית מצליחה אשר הניבה עשרות אלבומים במכירות של מאות מיליוני עותקים וזכייה בפרס גראמי, כמו גם קריירת משחק שהניבה פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על סרטה מוכת ירח.
כמו כן, זכתה בפרס אמי על שידור המופע Living Proof: The Farewell Tour.
בונו המשיך בקריירת משחק שלא צלחה ולבסוף הצטרף לפוליטיקה ושימש כחבר קונגרס של המפלגה הרפובליקנית מטעם מדינת קליפורניה עד למותו בינואר 1998, בגיל 62, בתאונת סקי.
הלוויה של בונו שודרה בשידור חי ברשת CBS, בה שר ספדה בבכי וקראה לו "הדמות הכי בלתי נשכחת שהכרתי".
את אלבומה Believe שיצא מספר חודשים אחר מותו, הקדישה שר לבונו.
באותה השנה קיבל הצמד כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על תרומתו לטלוויזיה.
בטקס נכחו שר ומארי, אלמנתו של בונו, שקיבלה את הכוכב בשמו.
בשנת 1999 שודר סרט הטלוויזיה העלילתי And the Beat Goes On: The Sonny and Cher Story, שגולל את סיפורו של הצמד תוך התבססות על האוטוביוגרפיה של בונו.
הסרט היה מועמד לשני פרסמי אמי.
שר ממשיכה להופיע עם השירים שלה ושל בונו בסיבובי ההופעות שלה, בדרך כלל כאשר על הבמה מוצג צילום של בונו ששר את חלקו בשירים בעוד שר שרה חי על הבמה.
סוני קולברלי (באיטלקית: Sonny Colbrelli; נולד ב-17 במאי 1990) הוא רוכב אופני כביש מקצועי איטלקי לשעבר.
מנצח המונומנט פריז - רובה (2021) ואלוף אירופה (טרנטו 2021).
לטענתו, הוא הצטיין במיוחד במרוצים הנערכים במזג אוויר גשום.
ב-2013, התחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה המקום ה-8 שלו בקטע ה-14. בטור אלמטי (מרוץ חד יומי) שבקזחסטן, סיים 2. ב-2014, התחרה בפעם השלישית ברצף בג'ירו ד'איטליה, אך לא רשם הישגים בולטים.
בהמשך העונה, הספיק לנצח בג'ירו ד'אפניננו, במרוץ לזכרו של מרקו פאנטאני, ובגראן פרמיו קיטה די פצ'יולי.
ב-2015, התחרה בפעם הרביעית ברצף בג'ירו ד'איטליה, והישגו הבולט היה המקום ה-6 בקטע ה-7. בנוסף לכך ניצח את הדירוג הכללי בטור דה לימוסייה, ואת הקטע הראשון.
הוא ניצח גם את מרוץ גראן פרמיו ברונו בגלי.
בעונת 2016, עונתו האחרונה בברדינאי, השיג ניצחון יוקרתי במרוץ השווייצרי הנודע, גראן פרמיו קיטה די לוגאנו, לאחר שהקדים את דייגו אוליסי, ואת רוברטו פרארי, בספרינט.
בנוסף לכך הגיע שני במרוץ ההולנדי וולטה לימבורג קלאסיק, ו-3 במרוץ אמסטל גולד.
הוא התחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, והתוצאה הבכירה שלו הייתה המקום ה-3 בקטע ה-5. הוא הוסיף לרזומה שלו עוד שני קטעים בטור דה לימוסייה, ניצחון בקופה אגוסטוני, בקופה סבאטיני ולקראת סוף העונה ניצח בטרה ואלי וארזינה.
ב-2017 הצטרף לקבוצת בחריין מרידה, ורשם את אחד ההישגים הגדולים בקריירה שלו עד אז כאשר באפריל ניצח את מרוץ החץ ברבנט בבלגיה.
הוא הוסיף לזה ניצחון באחד הקטעים בפריז - ניס.
ברונדה ון פלנדרן, הגיע במקום ה-10, במרוץ אמסטל גולד, הגיע במקום ה-9. תוצאות אלו הובילו אותו להיבחר לסגל הקבוצה לטור דה פראנס, הוא סיים פעמיים במקום ה-6 (קטעים 2,14) ופעם אחת במקום 9 (קטע 10), ובתחרות על חולצת המאיץ הירוקה סיים במקום ה-5. הוא ניצח במרוץ הקופה ברנוצ'י.
לאחר מכן קולברלי התחרה בקלאסיקות בבלגיה, בקורן–בריסל–קורן, סיים 3 כשהמרוץ מסתיים במאוץ אל קו הסיום, כשארנו דמאר (שני) ודילן חרונבייחן (ראשון) מקדימים אותו.
באומלופ הט ניוזבלאד סיים 8 ובחץ ברבנט הגיע שני, 9 שניות אחרי טים ולנס.
הוא ניצח את הקטע ה-3 של טור דה סוויס.
בטור דה פראנס, הגיע 2 בקטע ה-2, לאחר שרק פטר סאגאן היה יותר מהיר ממנו.
וגם בקטע ה-5 הגיע שני שסאגאן מקדים אותו.
מעבר לכך, בקטע ה-18 סיים במקום ה-5 ובקטע ה-21 סיים במקום ה-7. בקטגוריית הנקודות, סיים במקום ה9. הוא ניצח שוב את הקופה ברנוקי, וניצח בפעם הראשונה בגראן פימונטה.
ב-2019, ניצח את הקטע ה-4 בטור עומאן, והגיע שני באליפות איטליה.
בטור דה פראנס סיים פעמיים במקום ה-4 (בקטעים 5,7).
הוא ניצח את הקטע הרביעי והאחרון של טור גרמניה.
ואת המרוץ החד יומי ב-איטליה, גראן פרמיו ברונו בגלי.
לאחר תום פגרת הקורונה, הוא חזר להתחרות ברוט ד'אוקסיטניה וניצח את הקטע השני במרוץ לאחר ספרינט רב משתתפים.
באליפות איטליה סיים שלישי, לאחר שהפסיד לג'אקומו ניצולו המנצח ודווידה בלריני בספרינט מתוך דבוקה של עשרה רוכבים.
הוא השתתף בטור דה פראנס בפעם הרביעית ברציפות, הפעם שימש כפועל של מיקל לנדה וסייע לו לסיים רביעי את המרוץ, כשהתוצאה הכי טובה של קולברלי במרוץ הייתה מקום 9 בקטע ה-14. לאחר מכן סיים את עונתו בבלגיה עם מקום שישי בבינקבנק טור ורביעי בחץ ברבנט.
את עונת 2021 החל קולברלי עם התמקדות בקלאסיקות האביב ובמרוצים חד יומיים נוספים, התוצאות הבולטות שלו היו מקום שישי בקורן–בריסל–קורן, שמיני במונומנט מילאנו - סן רמו ורביעי בגנט-וולחם.
מרוץ הקטעים הראשון שקולברלי התחרה בו בעונת 2021 היה הטור דה רומאנדי, הוא סיים שני לפטר סאגאן בקטע הראשון והשיג את הניצחון הראשון שלו בעונה למחרת, בקטע השני, לאחר שהקדים את פטריק בווין (Israel Start-Up Nation) ואת מארק הירשי (יו.
בקטע ה-3 הגיע קולברלי רביעי ובסוף המרוץ ניצח את קטגוריית הנקודות.
קולברלי המשיך בכושר הטוב גם בקריטריום דו דופינה, הוא סיים שני בקטע ה-1, כשלמעשה ניצח את הספרינט מהפלוטון, 25 שניות אחרי ברנט ואן מור (לוטו–סודאל).
גם בקטע ה-2 ניצח רוכב לאחר בריחת סולו, לוקאס פוסטלברגר (בורה–הנסגרוהה), וגם בקטע הזה קולברלי ניצח את הספרינט מהפלוטון שהגיע 11 שניות אחרי פוסטלברגר.
בקטע ה-3 קולברלי כבר הצליח לנצח, לאחר שגבר על אלכס ארנבורו (אסטנה–פרמייר טק) וברנדון מקנולטי (יו.
אמירטס) בספרינט רב משתתפים על שיפוע בסיום.
בקטע ה-5 השיג קולברלי את המקום השני השלישי שלו במרוץ, כשסיים שני לגריינט תומאס שהתקיף בקילומטר האחרון וניצח את הקטע, כשקולברלי שוב הוביל מהפלוטון במקום השני.
לבסוף הוא ניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ.
שבועיים אחר כך קולברלי ניצח את אליפות איטליה, מקדים ב-2 שניות את מאטיה קאטאנו (דקונינק קוויק-סטפ וב-37 שניות את סמואלה זוקארטו (ברדיאני–CSF פאייזנה).
קולברלי התחרה בטור דה פראנס בפעם החמישית ברציפות, ובפעם הראשונה מתוך הפעמים האלו נחשב לפייבוריט לעיתונות בקטעים ולאחד מהרוכבים הבולטים במרוץ, בהתחשב בתוצאות וביכולת שהציג בשאר העונה.
הוא סיים חמישי בקטע ה-3, שהיה קטע הספרינט הראשון בטור, כשטים מרלייר (אלפסין–פניקס) ניצח.
בקטע ה-9 היה חלק מקבוצת הבריחה בקטע שהיה הררי והצליח לסיים שלישי, 5:34 דקות מבן או'קונור המנצח (AG2R סיטרואן).
גם בקטע ה-16 היה חלק מקבוצת הבריחה והצליח לסיים שוב על הפודיום, 42 שניות מפטריק קונראד (בורה–הנסגרוהה) המנצח.
באליפות אירופה בשנת 2021 סיים קולברלי במקום הראשון לאחר שגבר בספרינט הסיום על רמקו אוונפול.
קולברלי סיים במקום השני באומלופ הט ניוסבלד.
במרוץ וולטה א קטלוניה, שנערך ב-21 במרץ, סיים שני בקטע הראשון, אך התמוטט לאחר קו הסיום כשהוא סובל מהפרעת קצב שהפכה לדום לב.
הוא קיבל טיפול רפואי דחוף והובהל לבית החולים כשהוא במצב יציב ובהכרה.
קולברלי עבר שיקום ארוך אך באוקטובר 2022 הודיע על פרישה מרכיבה מקצועית בעקבות מצבו הרפואי.
סוֹנִי קְלַאסִיקַל רֵקוֹרְדְס היא חברת תקליטים אמריקאית, שנוסדה בשנת 1924 כקולומביה מאסטרוורקס רקורדס, חברת בת של קולומביה רקורדס.
במהלך שנותיה היא החתימה אמנים מצליחים בקנה מידה בין לאומי, בין היתר אייזק שטרן, פבלו קאסאלס, גלן גולד, יוג'ין אורמנדי, דני אלפמן, ואנגליס, אליוט גולדנטל, לאונרד ברנשטיין, ג'ון ויליאמס ריקי מרטין ואנסטסיה פטרישאק.
בשנת 1924 נוסדה קולומביה מאסטרוורקס רקורדס.
בשנת 1948 פרצה עם הישג מיוחד, אריך-נגן בגודל 12 אינץ', שהפך להצלחה המסחרית הראשונה שלה.
קולומביה רקורדס השתמשו במותג "מאסטרוורקס" לא רק עבור תקליטים קלאסיים וברודוויי, אלא גם עבור אלבומי מילים מדוברות כמו אדוארד מורו והסדרה "I Can Hear It Now" המצליחה של פרד וו.
הורה CBS הציג גם את שם המאסטרוורקס על ציוד האלקטרוניקה הצרכנית שלו.
בשנת 1980, שונה שם הלייבל של קולומביה מאסטרס לשם CBS מאסטרוורקס רקורדס.
בשנת 1988 רכשה חברת סוני את קבוצת "CBS רקורדס", ושנתיים לאחר מכן היא יצרה את סוני קלאסיקל כדי שתירש את הלייבלים קולומביה רקורדס ו-CBS רקורדס.
הלוגו משמר את הסמל של "הערות הקסם", שהיו הסמל של קולומביה עד שנת 1954. במהלך שנות התשעים, בלייבל התעוררה מחלוקת על הנהגתו של פיטר גלב.
גלב העדיף מוזיקת קרוסאובר על פני יצירות מהזרמים קלאסיים מהמיינסטרים.
השם מאסטרוורקס ממשיך להתקיים בסדרת אלבומי הקאסט של ברודוויי שיצאו דרך רשומות מאסטרוורקס ברודוויי, וכשם של חטיבת המוזיקה הקלאסית של סוני מאסטרוורקס, חטיבת סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
הלייבל סוני קלאסיקל רשום היום כלייבל אחות של מאסטרוורקס.
סוני קלאסיקל הרחיבה את נוכחותה בתחום הקלטות של פסקולים של סרטי קולנוע.
בשנת 2005 הפכה סוני קלאסיקה לחלק מסוני מיוזיק מאסטרוורקס.
לאחר רכישת חלקה של BMG בשנת 2008, היא הוצגה כ"סוני קלאסיקל אינטרנשיונל" בברלין ובארצות הברית כסוני מאסטרוורקס.
"סוני" ליסטון היה מתאגרף מקצועי אמריקאי, שהתחרה בין השנים 1953–1970. הוא נחשב למתאגרף דומיננטי בעידן שלו, והפך לאלוף העולם במשקל כבד בשנת 1962 לאחר שהכניע את פלויד פטרסון בסיבוב הראשון, ושחזר את הנוקאאוט בשנה העוקבת, כשהגן על תוארו.
בקרב זה הוא הפך לאלוף המשקל הכבד של ה-WBC.
ליסטון היה ידוע במיוחד בקשיחות שלו, כוח האגרוף האימתני, אורך מוטת הידיים שלו והמראה המאיים.
אף על פי שליסטון נחשב לבלתי מנוצח, הוא איבד את התואר בשנת 1964 למוחמד עלי, שנכנס כאנדרדוג עם סיכוי של 7–1. ליסטון נכנע בפינה שלו בגלל כתף מודלקת.
מחלוקת התפתחה בעקבות טענות שליסטון שתה בכבדות בלילה לפני הקרב, ושנכנס לקרב עם כתף פגועה.
בקרב החוזר שלו עם עלי בשנת 1965, ליסטון ספג נוקאאוט בלתי צפוי בסיבוב הראשון שהוביל לחשדות בלתי פתורים למכירת הקרב.
הוא עדיין היה מתאגרף שעמד בצמרת הדירוג העולמית כשמת בנסיבות מסתוריות בשנת 1970. קשרים עם העולם התחתון ותאריכי הלידה והמוות שלו, שלא תועדו, הוסיפו למסתורין.
מגזין "הזירה" מדרג את ליסטון כאלוף במשקל כבד העשירי בגדולתו בכל הזמנים, בזמן שכתב האגרוף הארב גולדמן דירג אותו במקום השני וריצ'רד אובראיין, העורך הבכיר של ספורטס אילוסטרייטד, הציב אותו במקום השלישי.
אלפי פוטס הארמר בספורטסטר גם דירג אותו כמשקל הכבד השלישי בגדולתו והמתאגרף השישי בגדולתו בכל המשקלים.
ליסטון נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף בשנת 1991.
צ'ארלס "סוני" ליסטון נולד בסביבות שנת 1930 למשפחה ענייה אשר עיבדה קרקע חכורה במורלאדג' פלנטיישן (Morledge) ליד העיירה ג'ונסון, במחוז פרנציסקוס הקדוש, ארקנסו.
אביו, טובי ליסטון, היה באמצע שנות ה-40 לחייו כאשר הוא ואשתו, הלן בסקין, שהייתה צעירה ממנו בכמעט 30 שנה, עברו לארקנסו ממיסיסיפי בשנת 1916. להלן נולד ילד אחד לפני שהתחתנה עם טובי, ולטובי נולדו 13 ילדים עם אשתו הראשונה.
לטובי והלן היו 12 ילדים יחד.
סוני היה הילד השני הכי צעיר מביניהם.
אין תיעוד רשמי של לידתו של ליסטון.
ארקנסו, מדינת משפחתו, לא חייבה תעודות לידה עד 1965. ניתן למצוא את משפחתו, אך לא צ'ארלס (או סוני) ליסטון, במפקד 1930, ובמפקד 1940 הוא נרשם כבן 10. ככל הנראה, ליסטון עצמו לא ידע בוודאות באיזו שנה נולד, מכיוון שהוא לא היה עקבי בעניין.
ליסטון האמין שתאריך הלידה שלו היה ב־8 במאי 1932 והשתמש בזה במסמכים רשמיים, אולם עד שזכה בתואר העולמי, מראהו המבוגר מכך, הוסיף לשמועות שהוא למעשה מבוגר יותר בכמה שנים.
כתב אחד הגיע למסקנה כי תאריך הלידה הסביר ביותר של ליסטון היה 22 ביולי 1930, וציטט רישומי מפקד אוכלוסין והצהרות של אמו במהלך חייה.
טובי ליסטון הצליף קשות בבנו עד שהצלקות עדיין נראו עשרות שנים אחר כך.
"הדבר היחיד שהזקן שלי נתן לי אי פעם היה מכות," אמר ליסטון.
בשנת 1946, הלן בסקין, יחד עם כמה מילדיה, עברו לסנט לואיס, מיזורי כדי לחפש עבודות מפעל.
ליסטון – כבן 13, סיפר בדיעבד כי נשאר בארקנסו עם אביו.
לאחר שנה, סוני – נחוש להתאחד עם אמו ואחיו – ריסק פקאנים מהעץ של גיסו ומכר אותם בפורסט סיטי, ארקנסו.
בעזרת ההכנסות, הוא נסע לסנט לואיס לגור עם אמו.
ליסטון ניסה ללכת לבית הספר, אך פרש במהרה עקב האנאלפביתיות שלו; התעסוקה היחידה שיכול היה להשיג הייתה ארעית ובתנאי ניצול.
בצעירותו, ליסטון פנה לפשע והנהיג חבורת בריונים שביצעה גניבות ושוד מזוין.
בגלל החולצה שלבש במהלך מעשי שוד, משטרת סנט לואיס כינתה אותו "שודד החולצה הצהובה".
כאשר נתפס בינואר 1950, ליסטון מסר שהוא כבן 20, ואילו "הדמוקרט סנט לואיס גלוב" דיווח שהוא בן 22. ליסטון הורשע ונידון לחמש שנים בבית הסוהר של מדינת מיזורי, והחל לרצות את עונשו בכלא ב־1 ביוני 1950.
ליסטון מעולם לא התלונן על הכלא ואמר כי מובטחות לו שלוש ארוחות בכל יום.
מנהל האתלטיקה בבית הדין הממלכתי של מיזורי, הכומר אלואה סטיבנס, הציע לליסטון לנסות אגרוף.
כישוריו הברורים, יחד עם תמיכה מצד הכומר סטיבנס, סייעו לליסטון בקבלת שחרור מוקדם.
סטיבנס ארגן קרב ראווה במשקל כבד עם מתאגרף מקצועי בשם ת'ורמן וילסון כדי להציג את הפוטנציאל של ליסטון.
אחרי שני סיבובים, וילסון חטף מספיק: "עדיף שתוציא אותי מהזירה הזו", אמר.
לאחר ששוחרר מהכלא ב־31 באוקטובר 1952, ליסטון החל בקריירה חובבנית קצרה שנמשכה פחות משנה.
הוא כבש את טורניר כפפות הזהב של שיקגו ב־6 במרץ 1953, בניצחון על האלוף האולימפי במשקל כבד משנת 1952, אד סנדרס.
לאחר מכן, ניצח בהכרעת שופטים את יוליוס גריפין, זוכה טורניר אליפות כפפות הזהב בניו יורק, כדי לכבוש את אליפות כפפות הזהב הבינארית ב־26 במרץ (כמייצג את שיקגו).
ליסטון הופל בסיבוב הראשון, אך חזר לשלוט בשני הסיבובים הבאים וניצח את גריפין בסיום.
ליסטון התחרה באליפות ארצות הברית ב־1953 בבוסטון גארדן, עבר את המוקדמות כשניצח את לו גראף בסיבוב השני ב־13 באפריל, אך הפסיד ברבע הגמר לג'ימי מק'ארטר בן ה־17 ב־15 באפריל.
מאוחר יותר הוא יעסיק את מקרטר כיריב אימונים.
ליסטון חתם על חוזה עם סוכנו בספטמבר 1953 והכריז: "כל מה שתגיד לי לעשות, אני אעשה".
התומכים היחידים שהיו מוכנים להשקיע את הכסף הדרוש כדי שיהפוך למקצוען היו מקורבים לאנשי העולם התחתון, וליסטון השלים את הכנסותיו בכך שעבד עבורם כגובה כספים.
הקשרים לפשע המאורגן היו יתרון בתחילת הקריירה שלו, אך פעלו מאוחר יותר לרעתו.
בתחילת הקריירה שלו, ליסטון התמודד מול יריבים מוכשרים.
בקרב השישי שלו, מול ג'וני סאמרלין (18-1-2) ששודר בטלוויזיה הארצית - ניצח בהחלטת שופטים לאחר שמונה סיבובים.
הקרב הבא היה קרב חוזר מול סאמרלין, בו הוא שוב זכה בהחלטת שופטים לאחר שמונה סיבובים.
שני הקרבות התרחשו בעיר הולדתו של סאמרלין דטרויט, מישיגן.
ב־7 בספטמבר 1954 ספג ליסטון תבוסה ראשונה, בקרבו המקצועי השמיני, כשהפסיד למרטי מרשל, נווד עם סגנון משונה.
בסיבוב השלישי מרשל הפיל את ליסטון – על פי הדיווחים בזמן שצחק – ושבר את לסתו.
ליסטון סיים את הקרב, אך הפסיד בהחלטת שופטים חצויה לאחר שמונה סיבובים.
ב־21 באפריל 1955, הוא ניצח את מרשל בקרב חוזר, כשהפיל אותו ארבע פעמים בדרך לנוקאאוט בסיבוב השישי.
הם נפגשו בקרב חוזר וצמוד ב־6 במרץ 1956, בו ניצח ליסטון בהחלטת שופטים פה אחד לאחר עשרה סיבובים.
הרישום הפלילי של ליסטון, שכלל פריצות ואיומים, הוביל לכך שהמשטרה עצרה אותו תדיר והוא החל להימנע מרחובות ראשיים.
ב־5 במאי 1956, שוטר התעמת עם ליסטון וחבר על מונית שחנתה בסמוך לביתו של ליסטון.
ליסטון תקף את הקצין, שבר את ברכו, הכה אותו בראשו ולקח את אקדחו.
הוא טען שהקצין הטיח בו השמצות גזעניות.
דיווח נרחב שהתפרסם על ליסטון מובל למעצר – גם לאחר שלכאורה נשברו אלות על גולגולתו – הוסיף לתפיסה הציבורית שהוא "מפלצת" סיוטית הראויה לעונש.
הוא שוחרר לאחר שריצה שישה חודשי מאסר מתוך תשעה, אך נאסר עליו להתאגרף במהלך שנת 1957. לאחר הצקות חוזרות ונשנות על ידי משטרת סנט לואיס ואיום מרומז על חייו, יצא ליסטון לפילדלפיה, פנסילבניה.
בשנת 1958, ליסטון חזר לאגרוף.
הוא ניצח שמונה קרבות באותה השנה, שישה בנוק-אאוט.
הוא גם חתם עם מנהל חדש בשנת 1958: ג'וזף "פפ" בארון, שייצג מתאגרפים עבריינים כמו פרנקי קרבו ופרנק "בלינקי" פאלרמו.
שנת 1959 הייתה טובה עבור ליסטון: לאחר שניצח בנוק-אווט את המתמודד מייק דה-ג'ון בשישה סיבובים הוא התמודד מול קליבלנד ויליאמס, לוחם זריז שהוגדר כמתאגרף במשקל הכבד החזק ביותר בעולם – והפגין מולו עמידות, כוח ומיומנות.
ניצחון זה נחשב בעיני פרשנים כאחד הניצחונות המרשימים ביותר של ליסטון.
הוא סיכם את השנה בכך שניצח את נינו ולדז ווילי בסמנוף.
בשנת 1960 ליסטון ניצח בחמישה קרבות נוספים, כולל קרב חוזר עם ויליאמס, שנמשך רק שני סיבובים.
רוי האריס, ששרד 13 סיבובים עם פלויד פטרסון בקרב על התואר, הובס בסיבוב אחד על ידי ליסטון.
המתמודד הבכיר זורה פולי נוצח בשלושה סיבובים.
לאחר שהרס את הלוחמים הבכירים ביותר במחלקת המשקל הכבד, ליסטון נחשב לאחד הטוענים הבכירים ביותר לאליפות האגרוף במשקל כבד.
ליסטון הפך לטוען מספר 1 לאליפות בשנת 1960, אך האמרגן של אלוף העולם במשקל כבד פלויד פטרסון סירב לתת לו הזדמנות לתואר בגלל קשריו לפשע המאורגן.
בזמן שליסטון החל להתאמן לקראת קרב האליפות, הוא המשיך בהתנהגותו האנטי-חברתית.
שני מעצרים נוספים – בגין התנהלות לא נאותה והתנגדות למעצר והאחר בגין התחזות לשוטר – הביאו לכך שליסטון הושעה על ידי ועדת האתלטים בפנסילבניה ב-14 ביולי 1961. ההשעיה כובדה בכל המדינות.
גם נבחרי הציבור לא ששו לשבחו, וחששו כי אופיו הבלתי-ראוי של ליסטון יציב דוגמה רעה לנוער.
ה-NAACP דחק בפטרסון שלא להילחם בליסטון מחשש שניצחון ליסטון יפגע בתנועה לזכויות האזרח.
כשנשאל על ידי כתב לבן צעיר מדוע הוא לא נלחם למען החופש בדרום, דחה ליסטון את ביטל זאת, "אין לי ישבן שמוגן מכלבים".
עם זאת, בשנת 1963 בעקבות פיצוץ הכנסייה הבפטיסטית ברחוב ה-16, קיצר ליסטון את סיבוב הראווה האירופי כדי לחזור הביתה וצוטט באומרו שהוא "מתבייש להיות באמריקה".
גם נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי לא רצה שפטרסון ילחם בליסטון.
כשפטרסון נפגש עם הנשיא בינואר 1962, קנדי הציע לפטרסון להימנע מליסטון, תוך שהוא מביע את דאגת משרד המשפטים ביחס לקשריו של ליסטון לפשע מאורגן.
ג'ק דמפסי דיבר בפומבי וצוטט באומרו כי אסור לאפשר לסוני ליסטון להילחם על התואר.
ליסטון השיב בכעס בשאלה: האם כישלונו של דמפסי לשרת במלחמת העולם הראשונה הכשיר אותו כמוסרי?
ליסטון המתוסכל החליף את מנהלו בשנת 1961 והפעיל לחץ תקשורתי כשהעיר כי פטרסון, שהתמודד בעיקר מול מתמודדים לבנים מאז שהיה אלוף, מצטייר כגזען.
פטרסון הסכים לבסוף לפגוש את ליסטון לקרב על התואר העולמי ב־25 בספטמבר 1962, בקומיסקי פארק בשיקגו, אילינוי.
לקראת הקרב, ליסטון היה המועדף בהימורים 5–8, אף על פי שרבים הימרו על פטרסון.
בסקר של Associated Press 64 מתוך 102 כתבים בחרו בפטרסון.
ספורטס אילוסטרייטד ניבא ניצחון של פטרסון ב-15 סיבובים, וקבע: "לסוני אין את המהירות של פלויד ולא את הרבגוניות של ההתקפה שלו.
הוא לוחם אלמנטרי יחסית, וחד-גוני." אלופי העבר ג'יימס ג'יי ברדוק, ג'רזי ג'ו וולקוט, אזארד צ'ארלס, רוקי מרציאנו ואינגמר יוהנסון בחרו כולם את פטרסון לניצחון.
מוחמד עלי (באותה תקופה מתמודד עולה בשם קאסיוס קליי), לעומת זאת, ניבא נוקאאוט של ליסטון בחמשת הסיבובים הראשונים.
ליסטון, עם יתרון משקל של 25 פאונד, מול , הפיל את פטרסון 2:06 דקות מתחילת הסיבוב הראשון, עם וו שמאלי חזק ללסת.
כתב ספורטס אילוסטרייטד, גילברט רוגין, כתב כי "אותו וו שמאלי אחרון נחת בלחי של פטרסון כמו אסדת דיזל שמתדרדרת במורד, בלי בלמים".
זה היה הנוקאאוט השלישי המהיר ביותר בקרב תואר עולמי במשקל כבד, והפעם הראשונה שנפל האלוף המכהן בסיבוב הראשון.
לאחר שזכה בתואר העולמי במשקל כבד, הכין ליסטון נאום שהוכן לקהל שחברים הבטיחו לו שיפגוש בשדה התעופה בפילדלפיה.
אך עם הגעתו, הוא פגש רק קומץ כתבים ואנשי יחסי ציבור.
הכתב ג'ק מקיני אמר, "צפיתי בסאני.
אתה יכול לחוש את האכזבה, לראות את מבט הפגוע בעיניו....
פילדלפיה לא רצתה שום קשר אליו.
היתקלויות ליסטון עם המשטרה נמשכו בפילדלפיה.
הוא התמרמר במיוחד על מעצרו על ידי סייר שחור בשנת 1961 בגין שוד, וטען כי רק העניק חתימות ופטפט עם אוהדים מחוץ לבית מרקחת.
חודש לאחר מכן הואשם בהתחזות לקצין משטרה באמצעות פנס כדי לאותת לנהגת בפארק פיימונט, אם כי כל ההאשמות בוטלו לבסוף.
לאחר מכן, ליסטון שהה כמה חודשים בדנוור שם כומר קתולי ששימש כיועצו הרוחני ניסה לעזור לו להגמל משתייה.
אחרי שזכה בתואר, ליסטון עבר להתגורר בדנבר בקולורדו לצמיתות, ואמר, "אני מעדיף להיות פמוט בדנבר מאשר ראש עיריית פילדלפיה".
ליסטון מול פטרסון – קרב חוזר
לפטרסון וליסטון היה בחוזה סעיף של קרב חוזר.
פטרסון רצה סיכוי להחזיר לעצמו את התואר, ולכן הם נפגשו שוב ב־22 ביולי 1963, בלאס וגאס.
פטרסון, אנדרדוג הימורים 1–4, הופל שלוש פעמים והוכרע ב-2:10 דקות בתוך הסיבוב הראשון.
הקרב נמשך ארבע שניות יותר מהראשון.
הניצחון של ליסטון זכה לקריאות בוז.
אני יודע את זה ", אמר ליסטון אחר כך.
"אבל הם יצטרכו להתאפק עד שמישהו יביס אותי".
ליסטון הגן בשנית על התואר שלו ב־25 בפברואר 1964 במיאמי ביץ ', פלורידה נגד מוחמד עלי.
ליסטון היה המועדף על המהמרים.
בסקר שלפני הקרב בחרו 43 מתוך 46 כתבי הספורט את ליסטון לניצחון בנוק-אאוט.
מנבאי הסיכויים העניקו לליסטון 1–7 לניצחון.
עלי השיב, "אם אתה רוצה להפסיד את הכסף שהרווחת בעבודה קשה, קדימה להמר על סאני!" ליסטון היה בטוח מאוד בניצחון קל על עלי.
הוא התאמן לקרב מעט מאוד ואישר את השתתפותו למרות פציעה בכתף שמאל.
מתחילת הקרב, ניסה ליסטון לסגור על עלי כשהוא מחפש להנחית אגרופים חזקים לראשו, כדי לסיים את הקרב במהירות ובהחלטיות.
אף כי עלי הניח לעיתים קרובות את כפפותיו במותניו, לכאורה פתוח לתקיפה, ליסטון התקשה מאוד לפגוע.
כשעלי מסית במהירות את ראשו שמאלה, ימינה, חבטות שמאליות של ליסטון החטיאו את עלי.
כאשר ליסטון רדף, עלי נסוג תוך כדי שימוש במהירות רגליו, כדי להחליק למרכז הזירה, כשהוא מסתובב ברובו שמאלה והרחק מהאיום של וו שמאלי של ליסטון.
אף על פי שסבב הפתיחה מצא את עלי במידה רבה בהגנה, התברר עד מהרה שעלי יכול לשנות תפקידים במהירות ולעבור למתקפה עם סדרת שילובים מהירה שהונחתו לראשו של ליסטון.
שילוב אלים ופתאומי כשנותרו 30 שניות בסיבוב הראשון חישמל את הקהל.
בסיבוב הפתיחה הם נלחמו שמונה שניות נוספות שכן שני הלוחמים וגם השופט ברני פליקס ככל הנראה לא שמעו את הפעמון.
בסיבוב השני נראה ליסטון ממשיך לרדוף אחרי עלי.
בשלב מסוים, ליסטון הנחית על עלי וו שמאלי מדויק כשעלי לצד החבלים.
עלי הודה מאוחר יותר שהוא נפגע מהאגרוף, אך ליסטון לא הצליח לשמור על היתרון שלו.
שניים משלושת השופטים, העניקו את הסיבוב לליסטון, והשלישי רשם את הסיבוב כשקול.
בסיבוב השלישי, עלי החל להשתלט על הקרב.
כ־30 שניות מתחילת הסיבוב הוא פגע בליסטון במספר שילובים, וגרם לחבורה תחת עינו הימנית של ליסטון ולחתך שבסופו של דבר דרש שמונה תפרים.
זו הייתה הפעם הראשונה בקריירה שלו שליסטון דימם.
בשלב מסוים בהתקפה זו, התנדנד ליסטון כשהוא נשען על החבלים.
ליסטון התעודד בסיום הסיבוב כשעלי נראה עייף.
זה כנראה היה הרגע הטוב ביותר של ליסטון בקרב כולו.
אולם ליסטון ישב על שרפרפו בין הסיבובים, ונשם בכבדות כשעוזריו עבדו על חתכיו.
במהלך הסיבוב הרביעי נראה ליסטון דומיננטי כשעלי התגונן, תוך שמירה על מרחק.
עם זאת, כאשר עלי חזר לפינה שלו, הוא החל להתלונן שיש משהו בעיניו והוא לא יכול היה לראות.
"לא ידעתי מה קורה לעזאזל", נזכר אנג'לו דנדי, מאמנו של עלי, בספיישל NBC כעבור 25 שנה.
"הוא אמר 'גזור את הכפפות.
אני רוצה להוכיח לעולם שיש עבודה מלוכלכת מרחוק.' ואמרתי, 'וואו, נו, גבר, מותק.
קדימה עכשיו, זה בשביל הכותרת, זה ניו יורק.
שב!' אז אני מושיב אותו, אני לוקח את הספוג ושופך את המים לעיניו, מנסה לנקות את כל מה שיש שם, אבל לפני שעשיתי זאת הכנסתי את הזרת שלי לעין שלו והכנסתי את זה לעיניי.
היה משהו קאוסטי בשתי העיניים".
הביוגרף וילפריד שייד כתב בספרו, "מוחמד עלי: פורטרט במילים ותצלומים", כי מחאותיו של עלי נשמעו על ידי אנשי אומת האסלאם, אשר חשדו בתחילה כי דנדי עיוור את עלי במכוון, ולכן המאמן מחה במכוון את עיניו בעצמו בספוג כדי להדגים בפני שומרי הראש המתקרבים של עלי שהוא לא עיוור אותו במכוון.
ההמולה לא נעלמה מהשופט ברני פליקס שהלך לכיוון פינתו של עלי.
לאחר מכן אמר פליקס כי עלי היה שניות לפני פסילה.
המתמודד, שזרועותיו הוחזקו בכניעה גבוהה, דרש להפסיק את הקרב ודנדי, מחשש שהקרב אכן יופסק, נתן לעלי הוראה במילה אחת: "רוץ!".
מאוחר יותר הוערך כי חומר ששימש לחתך של ליסטון על ידי ג'ו פולינו, החובש שלו, גרם כנראה לגירוי.
בהמשך אמר עלי, כי בסיבוב החמישי הוא יכול היה לראות רק צל קלוש של ליסטון במהלך מרבית הסבב, אך על ידי הסתובבות ותנועה רבה הצליח להתחמק מליסטון ואיכשהו לשרוד.
בשלב מסוים ניגב את עיניו ביד ימין בזמן שהושיט את זרועו השמאלית – "כמו שיכור שנשען על פנס", כתב ברט שוגר.
אולם בסיבוב השישי ראייתו של עלי התבהרה, והוא הנחית קומבינציות אגרופים רבות.
ליסטון לא הצליח לקום מפינתו לפעמון במהלך הסיבוב השביעי, ועלי הוכרז כמנצח בנוק-אאוט טכני.
בשלב זה, הקרב נקבע כשקול לפי הצבעות השופטים.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1919 – כשג'ק דמפסי ניצח את ג'ס וילארד – שאלוף עולמי במשקל כבד פרש מהפינה שלו.
ליסטון אמר שהוא פרש בגלל פציעה בכתף.
ד"ר אלכסנדר רובינס, הרופא הראשי של נציבות אגרוף מיאמי ביץ', איבחן את ליסטון עם גיד קרוע בכתפו השמאלית.
עם זאת, דייוויד רמניק, בספרו "מלך העולם: מוחמד עלי ועלייתו של גיבור אמריקני", ראיין את אחד מאנשי הפינה של ליסטון, שאמר לו כי ליסטון יכול היה להמשיך: "[הכתף] הייתה כולה בלבולי ביצים.
היה לנו סעיף קרב חוזר עם קליי, אבל אם אתה אומר שהבחור שלך פשוט פרש, מי יקבל קרב חוזר?
בישלנו את הכתף הזו במקום.
" גם אמרגן היכל התהילה טדי ברנר חולק על הפציעה בכתף וטען שראה את ליסטון משתמש באותה זרוע כדי לזרוק כיסא בחדר ההלבשה שלו לאחר הקרב.
ישנן ראיות רבות לכך שליסטון אכן נשא פציעה בכתפו השמאלית לאחר הקרב.
הכתוב טקס טקס מספורטס אילוסטרייטד כתב כי הפציעה בכתף של ליסטון הייתה אמיתית.
הוא ציטט את חוסר יכולתו של ליסטון להרים את זרועו: "אין ספק שזרועו של ליסטון נפגעה.
בסיבוב השישי הוא נשא אותה בגובה החגורה כך שלא היה מסוגל להגן מפני החבטות הצולבות מימין אותם הנחית קליי מתחת לעינו השמאלית.
" הוא ציטט גם ראיות רפואיות: "צוות של שמונה רופאים בדק את זרועו של ליסטון בבית החולים סנט פרנסיס במיאמי ביץ 'והסכים כי הוא נפגע קשה מכדי שליסטון ימשיך להילחם.
הגיד הקרוע נשמט לתוך מסת שריר הזרוע, ניפח והרדים את הזרוע.
" ממצאים אלו אושרו בחקירה רשמית מיד לאחר הקרב על ידי פרקליט המדינה בפלורידה ריצ'רד גרשטיין, אשר ציין כי אין ספק כי ליסטון נכנס לקרב בכתף כואבת או מוגבלת.
אף על פי שליסטון סבל מפציעה ולא התאמן מספיק, עלי הצהיר ב-1975 שהקרב הראשון עם ליסטון היה הקשה בקריירה שלו..
ליסטון מול עלי – קרב שני
ליסטון התאמן קשה לקראת הקרב השני, שאמור היה להתקיים ב-13 בנובמבר 1964 בבוסטון.
"מגזין טיים" אמר כי ליסטון הביא את עצמו לכושר הטוב ביותר בקריירה שלו.
עם זאת, היו שוב שמועות על שימוש לרעה באלכוהול באימונים.
לא ידוע עד כמה השתייה הכבדה של ליסטון ושימוש בסמים תרמו להופעותיו הגרועות באופן מפתיע, נגד עלי.
שלושה ימים לפני הקרב, עלי נזקק לניתוח חירום לבקע חנוק.
ההתמודדות תצטרך להתעכב בשישה חודשים.
התאריך החדש נקבע ל־25 במאי 1965. אך ככל שהתקרב המועד, היו חששות שהמארגנים קשרו קשר עם הפשע המאורגן, ובעלי תפקידים במסצ'וסטס, ובמיוחד התובע המחוזי של מחוז סופוק, גארט ה.
ביירן, החלו לשקול זאת שוב.
ביירן ביקש צו מניעה שמבטל את הקרב בבוסטון מכיוון שהאמרגנים מקדמים את הקרב ללא רישיון ממסצ'וסטס.
אינטר-קונטיננטל כתב כי סם סילברמן הוותיק המקומי היה היחצ"ן.
ב-7 במאי סיימו תומכי הגומלין מחדש את ההתדיינות המשפטית בכך שהוציאו את הקרב מבוסטון.
היחצ"נים היו זקוקים למיקום חדש במהירות, בכל גודל, כדי להציל את מחויבותם לרשתות הטלוויזיה ברחבי הארץ.
ריד ממיין נענה להם, ותוך כמה שעות היה ליחצ"נים אתר חדש: לויסטון, מיין, עיירת טחנות עם אוכלוסייה של כ־41,000 הממוקמת צפונית לבוסטון.
סיום הקרב נותר אחד השנויים במחלוקת בתולדות האגרוף.
באמצע הסיבוב הראשון הנחית ליסטון חבטה שמאלית ועלי הנחית עליו ימנית מהירה והפיל את האלוף לשעבר.
הוא התגלגל, נשען על ברך ימין ואז נפל שוב על גבו.
רבים מהנוכחים לא ראו את עלי מנחית את האגרוף.
הקרב התדרדר במהירות לתוהו ובוהו.
השופט ג'רסי ג'ו וולקוט, אלוף העולם לשעבר במשקל כבד בעצמו, התקשה לגרום לעלי ללכת לפינה.
עלי עמד בתחילה מעל יריבו שנפל, הצביע עליו וצעק עליו "קום ונלחם, פראייר!" ו"איש לא יאמין לזה!
הקרב הוא אחד ההתמודדויות הקצרות ביותר על התואר בהיסטוריה.
רבים בקהל הקטן אפילו לא הגיעו למושביהם כשהופסק הקרב.
השעה הרשמית של הסיום הייתה דקה 1:00 לסיבוב הראשון, אך זה היה שגוי.
מעריצים רבים התחילו לצעוק "בוז", "מכור!" רבים לא ראו את האגרוף המכריע וכמה מאלו שראו אותו נוחת, לא חשבו שהוא היה מספיק חזק כדי להפיל את ליסטון.
הספקנים כינו את מכת הנוקאאוט "אגרוף הפנטום".
עלי כינה זאת "אגרוף העוגן".
הוא אמר שלמד אותו מהקומיקאי ושחקן הקולנוע סטפין פיצ'יט, שלמד זאת מג'ק ג'ונסון.
עלי מעולם לא רשם נוק-אאוט נוסף עם "אגרוף העוגן".
עם זאת, היו כמה שהאמינו שהקרב לגיטימי.
אלוף העולם במשקל קל-כבד ז'וזה טורס אמר, "זה היה אגרוף מושלם".
ג'ים מוריי "מלוס אנג'לס טיימס" כתב שזה "לא אגרוף פנטומי".
וטקס מולה מ"ספורטס אילוסטרייטד" כתב: "המכה כל כך עוצמתית עד שהרימה את כף רגלו השמאלית של ליסטון, שעליה רוב משקלו נח, הרחק מעל הקנבס".
חלק התקשו להאמין שהאגרוף יכול היה להכניע אדם כמו ליסטון.
שדר היכל התהילה דון דונפי אמר: "הנה בחור שהיה בכלא והשומרים נהגו להכות אותו מעל הראש עם אלות ולא הצליחו להפיל אותו".
אבל אחרים טוענים שהוא פשוט לא היה אותו ליסטון.
דייב אנדרסון מניו יורק טיימס אמר כי ליסטון "נראה נורא" באימון האחרון שלו לפני הקרב.
המטפלים שלו שילמו בחשאי לשותף האימונים עמוס לינקולן 100 דולר נוספים כדי להקל עליו.
"הניו יורק טיימס" כתבו כי אמרגניו של ליסטון ידעו ש"לא היה לו את זה יותר".
הערות אלה אינן תואמות את העובדה שליסטון גבר בקלות על עמוס לינקולן שלוש שנים אחר כך בשנת 1968, והכניע אותו בשני סיבובים.
אלופי העבר ג'ק דמפסיי, ג'ו לואיס, פלויד פטרסון וג'ין טונני, כמו גם המתמודד ג'ורג' צ'ובאלו הצהירו כולם כי הם רואים את הקרב כמכור.
היו שהרגישו שהנפילות היו אמיתיות אבל הנוקאאוט היה מזויף.
הביוגרף של עלי, וילפריד שייד, כתב "במוחמד עלי: דיוקן במילים ותצלומים", כי ליסטון תכנן למכור את הקרב מסיבות לא ידועות והשתמש במכה הלגיטימית הראשונה לשם כך.
Sheed אומר שהאגרוף והנפילה "אולי היו אמיתיים, אבל כשהשופט ג'ו וולקוט האט את הספירה ונתן לו כל הערב לקום, התחזותו של ליסטון למעולף לא היה משכנע פוסום".
בזמן שליסטון הכחיש בפומבי שצלל, כתב ספורטס אילוסטרייטד, מארק קראם, אמר כי שנים אחר כך אמר לו ליסטון, "הבחור הזה [עלי] היה משוגע.
לא רציתי שום קשר איתו.
מי היה צריך את זה?
העובדה שליסטון לא התלונן על ההפרה הברורה של כללי האגרוף (הוכרז מפסיד הנוק אווט ללא ספירה) ומצב התדהמה הברור של עלי, שצעק לעבר ליסטון "אף אחד לא יאמין לזה" ושואל את המאמנים שלו "האם פגעתי בו?
" אישר את אמונת רוב האנשים שליסטון צלל.
היו מספר תיאוריות לא מוכחות לגבי הרקע לצלילה כביכול, לרבות כי ליסטון אויים על ידי המוסלמים, או שהסכים להפסיד בתמורה לנתח ברווחים העתידיים של עלי.
האמונה לתיאוריה האחרונה נובעת מהעובדה שליסטון, מיד לאחר קרבו עם צ'אק וופנר, נראה מודאג יותר מתמיכה בקרב עלי-פרייזר וטענותיו של עלי כאלוף מאשר לקדם את הקריירה שלו עצמו.
ליסטון חזר לארצות הברית וניצח בשבעה קרבות, כולם בנוקאאוט, בשנת 1968. המבט הראשון של אמריקה על ליסטון מאז התקדמותו של עלי היה כאשר הוא נלחם במדורג חמישי הנרי קלארק, בקרב ששודר ביולי 1968. הוא ניצח בנוק-אאוט טכני בסיבוב השביעי, ונראה שהיה על סף ביצוע קאמבק.
הוא דיבר על קרב עם ג'ו פרייז'ר וטען, "זה יהיה כמו לירות בדגים בחבית".
ליסטון זכה בארבעה עשר קרבות רצופים, שלוש עשרה בנוק-אאוט, לפני שנלחם ב-1969 עם ליוטיס מרטין.
ליסטון הפיל את מרטין עם וו שמאלי בסיבוב הרביעי ושלט ברוב הקרב, אך מרטין חזר והפיל את ליסטון בסיבוב התשיעי.
לרוע המזל עבור מרטין, לעומת זאת, הקריירה שלו הסתיימה לאחר אותו קרב בגלל רשתית מנותקת שנפגעה במהלך ההתמודדות.
ליסטון ניצח בקרבו האחרון, קרב קשה אך חד צדדי נגד המתמודד העתידי לתואר צ'אק וופנר ביוני 1970. ההתמודדות הופסקה לאחר הסיבוב התשיעי בגלל חתכים בשתי עיניו של וופנר.
וופנר נזקק ל-72 תפרים וסבל מפגיעות בעצם הלחי ובאפו.
וופנר, שנלחם גם הוא נגד ג'ורג' פורמן ומוחמד עלי, אמר לאחר סיום הקריירה שלו שליסטון היה המתאגרף החזק ביותר שעמד מולו.
הכתב גילברט רוגין העריך את סגנונו והפיזיות של ליסטון לאחר ניצחונו על זורה פלי.
הוא אמר שליסטון לא היה מהיר בעבודות הידיים או הרגליים שלו, שהוא הסתמך יותר מדי על יכולתו להנחית אגרוף ושהוא יכול להיות פגיע מיריב בעל מהירות יד רבה יותר.
"אבל האם הוא יכול להכות!", כתב רוגין.
"יש כוח גם בשמאלו וגם בימינו, אף על פי שהאגרופים נעים עם רפיון כאילו עוברים דרך גז צפוף יותר מאוויר".
רוגין כינה את מבנה הגוף של ליסטון "מדהים – זרועות כמו עמודי גדר, ירכיים כמו ממגורות".
הגנתו תוארה כ"מעבר השער בנשק 'א-לה' ארצ'י מור".
אלוף עולם לעתיד במשקל כבד ג'ורג 'פורמן, אשר התאמן עם ליסטון אחרי קריירת החובבים שלו, העריך שלליסטון המכה החזקה ביותר מולה הוא התמודד, וליסטון הוא האיש החזק ביותר שפגש בזירה.
לליסטון גם היה כשרון ומיומנות הטבעיים ביותר.
מנהלו של סוני הצהיר כי "לא היה חסר שום דבר בסוני ליסטון.
היה לו את כל החבילה ".
אמנם נכתב רבות על יעילותה של החבטה השמאלית שלו, אחרים ציינו לטובה את מגוון כישורי האגרוף של ליסטון.
אלה כוללים את מוחמד עלי שהצהיר בראיון משנת 1975 שהוא מעריץ נלהב של כשרונותיו של ליסטון.
"ליסטון היה חבטה אדירה, הוא יכול היה להכות באחת מהידיים, היה חכם בזירה וחזק יותר מכל מתאגרף במשקל כבד שראיתי בחיי", נזכר עלי.
ליסטון מדורג במקום השני ברשימת ESPN.com של "החובטים החזקים בהיסטוריה של המשקל הכבד".
ג'וני טוקו, מאמן שעבד עם ג'ורג 'פורמן ומייק טייסון כמו גם ליסטון, אמר כי ליסטון היה הנורא והקשה ביותר מבין השלושה.
הארב גולדמן הצהיר כי ליסטון, שהיה בשיאו בין 1958 ל-1963, היה הלוחם המפחיד ביותר בתולדות האגרוף.
ליסטון התחתן עם ג'רלדין צ'יימברס בסנט לואיס, מיזורי ב-3 בספטמבר 1957. לג'רלדין נולדה בת מנישואים קודמים, והליסטונים אימצו בהמשך ילד משוודיה.
הביוגרף של ליסטון, פול גאלנדר, טוען כי ליסטון הוליד כמה ילדים, אם כי אף אחד לא היה עם אשתו.
ג'רלדין נזכרה בבעלה כ"נפלא איתי, נהדר עם הילדים.
" אף על פי אי ידיעת קרוא וכתוב, בעיקר מחוסר לימוד, ליסטון היה אדם מורכב ומעניין יותר מכפי שהוצג בציבור.
האלוף לשעבר במשקל קל, ז'וזה טורס, אמר, "מעולם לא פגשתי אתלט בבייסבול, כדורסל או כדורגל שהוא חכם יותר, אינטליגנטי יותר מסוני ליסטון".
ליסטון נמצא ללא רוח חיים על ידי אשתו, ג'רלדין, בביתם בלאס וגאס ב-5 בינואר 1971. כשחזרה הביתה מטיול של שבועיים, הריחה ג'רלדין ריח רע מבחוץ מחדר השינה הראשי וכשנכנסה, ראתה אותו נשמט על המיטה, ספסל שבור על הרצפה.
הרשויות תיאורו כי הוא נחבט במיטה כשנפל לאחור בכוח כה רב שהוא שבר את מעקה הספסל.
ג'רלדין התקשרה לעורך דינו של ליסטון ולרופאו, אך לא הודיעה למשטרה עד כעבור 2–3 שעות.
בעקבות חקירה, המשטרה בלאס וגאס סיכמה כי לא היו שום סימנים לעבירה והכריזה כי מותו של ליסטון הוא מנת יתר של הרואין.
"היה ידוע שסוני היה מכור להרואין", אמר סמ"ר קפוטו, אחד השוטרים החוקרים, "כל המחלקה ידעה על זה".
תאריך הפטירה המופיע בתעודת המוות שלו הוא 30 בדצמבר 1970 אשר נקבע להערכת המשטרה על פי מספר בקבוקי החלב והעיתונים סביב דלת הכניסה לבית.
חוקר המוות מארק הרמן אמר כי שרידי תוצרי לוואי של הרואין נמצאו במערכת של ליסטון, אך לא בכמויות גדולות מספיק כדי לגרום למותו.
כמו כן, רקמת צלקת, אולי מסימני מחט, נמצאה בעיקול המרפק השמאלי של ליסטון.
בדו"ח הטוקסיקולוגיה נמסר כי גופו מתפרק מכדי שהבדיקות יהיו חד משמעיות.
רשמית, ליסטון נפטר מגודש הריאות ואי ספיקת לב.
לפני מותו הוא סבל מהתקשות של שריר הלב ומחלות ריאות.
ליסטון אושפז בתחילת דצמבר והתלונן על כאבי חזה.
ליסטון נקבר בגני הזיכרון לפרדייז בלאס וגאס, נבדה.
לוחית המצבה של הקבר נושאת את הכיתוב: 'גבר'.
תיאוריות בדבר נסיבות מותו של ליסטון
סמ"ר דניס קפוטו ממחלקת השריף במחוז קלארק היה אחד הקצינים הראשונים במקום.
הוא מצא רבע גרם הרואין במטבח, וחצי גרם מריחואנה בכיס מכנסיו של ליסטון, אך ללא מזרקים או מחטים.
היו שחשדו כי הרשויות לא יכלו לאתר שום ציוד שיעיד כי ליסטון נעזר בו על מנת להזרים את המינון הקטלני, כמו כף לבישול ההרואין או חוסם עורקים כדי לעטוף את זרועו.
אולם סמ"ר משטרת לאס וגאס לשעבר.
גארי בקוויט 'אמר, "לא היה נדיר שבני משפחה במקרים האלה יעברו ויסדרו ...
כדי לחסוך את המבוכה המשפחתית".
אנשים רבים שהכירו את ליסטון התעקשו שהוא חושש ממחטים ולעולם לא היה משתמש בהרואין.
"היה לו פחד קטלני ממחטים", אמר דייבי פרל, שופט אגרוף וחברו של ליסטון.
"לא היה דבר שסאני פחד יותר ממחט.
"אמר רופא השיניים בפילדלפיה של ליסטון, ד"ר ניק ראגני.
"הוא פחד ממחטים", הדהד האב אדוארד מרפי.
"הוא היה עושה הכול כדי לא להזריק".
לדברי מאמן ליסטון, ווילי רדדיש, ליסטון ביטל סיור מתוכנן לאפריקה בשנת 1963 מכיוון שהוא סירב לקבל את החיסונים הנדרשים.
אשתו של ליסטון גם נזכרה כי בעלה סירב לטיפול רפואי בסיסי בהצטננות כיוון שלא אהב אותו ממחטים.
"חודש לפני שהוא מת, איזה בחור התנגש בסאני בזמן שהוא פנה שמאלה.
הייתה לו פציעה, אז הם לקחו אותו לבית החולים ", אמר מאמן האגרוף ג'וני טוקו.
"הוא אמר: 'תראו מה הם עשו!' והוא הצביע על תחבושת קטנה מעל סימן המחט בזרועו.
הוא כעס יותר על הזריקה ההיא מאשר על תאונת הרכב.
כעבור כמה שבועות הוא עדיין התלונן על סימן המחט ההיא.
עד היום אני משוכנע שזה מה שראה החוקר בבדיקה שלו – סימן המחט של בית החולים".
יש הטוענים כי ליסטון נרצח.
ישנן כמה תיאוריות לגבי הסיבה לכך:
הפובליציסט הרולד קונראד ואחרים האמינו שליסטון היה מעורב עמוק כגובה כספים בלאס וגאס.
קונרד חושב שמעסיקיו שיכרו אותו מאוד, לקחו אותו הביתה ותקעו בו את המחט.
המהמר המקצועי לם בנקר מתעקש שליסטון נרצח על ידי סוחרי סמים שאיתם התערב.
בנקר אמר כי נאמר לו על ידי המשטרה כי ליסטון נצפה בבית שיהיה היעד לפשיטת סמים.
בנקר אמר, "השריף [ראלף] לאמב אמר לי, 'תגיד לחברך סוני שתתרחק מהווסט סייד כי אנחנו הולכים לחסל את סוחרי הסמים.'" בהמשך נודע לבנקר כי המשטרה אמרה לליסטון אותו דבר.
ככל הנראה הוא היה בבית הסוחרים זמן קצר לפני המעצר.
בגלל זה, ייתכן שהסוחרים חשבו שסאני הלשין עליהם וירו בו כנקמה.
אמרגן הבטיח לליסטון קצת כסף למכור את הקרב השני מול עלי, אך הם מעולם לא שילמו לו.
ככל שחלפו השנים והמצב הכלכלי של ליסטון החמיר, הוא התרגז ואמר לו שהוא יפרסם את הסיפור אלא אם כן יתנו לו את הכסף, וזה הרג אותו.
ליסטון היה אמור לצלול כשהוא נלחם בצ'אק וופנר 6 חודשים קודם לכן, והריגתו הייתה החזר כספי בגלל כישלונו בכך.
יש הסבורים שהמשטרה כיסתה את מה שקרה.
ב-1 בינואר, אשתו של ליסטון, ג'רלדין התקשרה לג'וני טוקו ואמרה שהיא לא שמעה מבעלה מזה 3 ימים והייתה מודאגת.
כמה שנים לפני שטוקו נפטר, הוא לכאורה אמר לחברו הטוב, טוני דייווי, כי הוא הלך לביתו של ליסטון ומצא את הדלת נעולה ומכוניתו בחניה.
טוקו הזעיק את המשטרה והם פרצו לבית.
טוקו אמר כי רהיטי הסלון לא היו מבולבלים, אך לבית עדיין לא היה ריח של מוות.
הוא אמר שמצאו את סאני שוכב על מיטתו כשמחט מבצבצת מזרועו.
ג'וני עזב את הבית לפני שהמשטרה עשתה זאת.
"ג'וני לא היה מתרברב," אמר דייווי לביוגרף ליסטון פול גאלנדר.
"הוא אמר לי בביטחון, אבל זה היה כמו שהוא רצה להוריד את זה מהחזה שלו".
גלאנדר טען, "הרבה קצינים ידעו שסאני מת לפני שג'רלדין חזרה הביתה ב-5 בינואר, אך הם בחרו לתת לו להירקב".
עותק ארד של פסל שיש של ליסטון שפסל אלפרד הרדליקה בשנת 1964 הוקם בשנת 2008 בין הטירה העתיקה לקרלספלאץ בשטוטגרט, גרמניה.
ליסטון גילם מתאגרף בסרט "הארלו" משנת 1965, הופיע לרגע בסרט "ראש" משנת 1968, בו כיכבו להקת "הקופים", ושיחק את תפקיד "האיכר" בסרט Moonfire משנת 1970, בכיכובם של ריצ'רד איגן וצ'ארלס נאפייר.
בנוסף, בשנת 1970 הופיע ליסטון בפרק של סדרת הטלוויזיה Love, Style Style ובפרסומת טלוויזיה של בראניף איירליינס עם אנדי וורהול.
בסרט "הגדול ביותר", משנת 1977 על חייו של המתאגרף מוחמד עלי, בו שיחק את עצמו עלי, שוחק ליסטון על ידי רוג'ר אי מוסלי.
ליסטון היה נושא לסרט תיעודי של HBO משנת 1995 תחת הכותרת "סאני ליסטון: חייו המיסטיים ומותו של אלוף".
בסרט "עלי" בשנת 2001 הוצג ליסטון על ידי האלוף לשעבר במשקל כבד WBO, מייקל בנט.
ליסטון היה נושא לסרט עלילתי משנת 2008, המבוסס על חייו תחת הכותרת "מכת פנטום".
בסרט כיכב וינג רמס בתפקיד ליסטון והופק על ידי רמס, חסין זיידי ומארק פוזיבאל.
בסרט הפשע הבריטי 2015 "אגדה", ליסטון מגלם את מארק תיאודור בסצנה בה הגנגסטר רג'י קרי מצטלם עם המתאגרף.
ליסטון מופיע כדמות בספרו של ג'יימס אלרוי, "ששת האלפים הקרים".
ברומן ליסטון לא רק שותה, אלא גם צורך סמים בכדורים ועובד כמאבטח בזירת הרואין בלאס וגאס.
ליסטון מופיע גם בסרט ההמשך, "Blood's a Rover".
תום ג'ונס קרא לקובץ הסיפורים הקצר שלו משנת 2000, "סוני ליסטון היה חבר שלי".
סוני ליסטון הוצג ברומן "ילדה לוחמת" עם התייחסות קצרה לראשית חייו, צמיחתו לאלוף המשקל הכבד של WBC והפסדיו בסופו של דבר לקליי/עלי.
ליסטון הוזכר בשירים רבים של אמנים כמו קרטיס אלר, סון קיל מון, החיות, טום פטי, מארק קנופלר, פיל אוכס, מוריסי, פרדי בלום, צ'אק אי וייס, האופניים האלה הם פצצת צינור, השורשים, שבט וו-טאנג, תנים חלפו, בילי ג'ואל, עזי ההרים, ליל וויין, ניק קייב והזרעים הרעים והרוצחים.
המחווה של מארק קנופלר לליסטון, "שיר לסוני ליסטון", הופיעה באלבומו מ-2004 "לשרי".
דגם שעווה של ליסטון מופיע בשורה הראשונה בכיסוי השרוול האייקוני של "Sgt.
הוא נראה בחלק השמאלי הקיצוני של השורה, לבוש גלימה לבנה וזהב, עומד לצד דמויות השעווה של הביטלס עצמם.
ליסטון הופיע בשער של דצמבר 1963 של מגזין אסקווייר (תצלום שער של קארל פישר) "האדם האחרון עלי אדמות אמריקה רצה לראות יורד בארובה".
אליזבת' בר כתבה את הסיפור הקצר "סוני ליסטון נופל", שפורסם "בספר המדע הבדיוני והפנטזיה של דל ריי" בשנת 2008. הסיפור משער כי ליסטון מכר את הקרב עם עלי לטובת החברה.
שון אססל כתב את "רצח סוני ליסטון: לאס וגאס, הרואין ומשקולות כבדות", שפורסם בשנת 2016. מהספר עולה כי ייתכן שסוני ליסטון נרצח והאפשרות שהפשע מעולם לא נחקר.
בסרט "השטן וסוני ליסטון" מאת ניק טושש, שפורסם בשנת 2000, כאשר רבים ממכריו הקודמים של ליסטון עדיין היו בחיים, טוען טושש כי אלילו של ליסטון, ג'ו לואי הוא זה שהציג בפניו את ההרואין, וכי בסופו של דבר הוא מת ממנת יתר.
ב־28 ביולי 1963 הצטרף ליסטון לקבוצה של 500 אפריקאים אמריקאים בדנבר שצעדה לדואר כדי לשלוח מכתבים על מנת לדחוק במשלחת הקונגרס בקולורדו להעביר את חבילת זכויות האזרח של ממשל קנדי.
סוניה בוייס היא אמנית בריטית ממוצא אפרו-קריבי המתגוררת ועובדת בלונדון.
בשנת 2007 הוענק לה אות מסדר האימפריה הבריטית MBE על תרומתה לאמנות, במרץ 2016 היא נבחרה להיות חברה באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 2019 הוענק לה גם אות הכבוד OBE, והיא האישה השחורה הראשונה שזכתה באות זה.
בוייס, ילידת איזלינגטון שבלונדון, ידועה בגין ציורי הגיר וצבעי הפסטל הגדולים שלה בהם היא מדמיינת מחדש את חבריה, משפחתה וילדותה.
בוייס לקחה חלק בתנועת האמנים השחורים בבריטניה בשנות ה-80 – תנועה רדיקלית שהושפעה מהשיח האנטי-גזעני ומפמיניזם שהבליט נושאי גזענות ומגדר.
היא הושפעה משורשיה בתרבות ה-Kalabaari וגם מהתרבות האפריקאית.
בוייס עובדת בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים כבר החל משנת 1990. היא התעניינה וחקרה את ההיבט החברתי באמנות.
בעבודותיה היא משתמשת בחומרים שונים, חומרים כגון ציור, הדפס, צילום, וידאו וסאונד.
יצירותיה בוחנות את היחס בין סאונד לזיכרון, בין דינמיות המרחב ושיתוף הצופים ביצירה.
במשך 30 השנים האחרונות לימדה בוייס אמנות ברמה אוניברסיטאית ברחבי בריטניה והיא פרופסור לאמנות השחורים (BlackArt) באוניברסיטת לונדון.
בין השנים 1996–2002, עמדה בויס בראש ארכיון אמני אפריקה ואסיה באוניברסיטת מזרח לונדון וניהלה מחקרים בנושא.
בין השנים 2004–2005 המשיכה לחקור דינמיקה חברתית בשיתופי פעולה אמנותיים.
בשנת 2007, יחד עם הצלם דויד ביילי ואיין באוקום קיבלה את פרס ספר תולדות האומנות על ספר אמנים שחורים שערכה.
בין השנים 2008–2011 השלימה מחקר אודות טבעם של שיתופי פעולה באמנות.
כבר בשנת 2015 עבודותיה של בוייס הופיעו בביאנלה בוונציה בתערוכה של Okwui Enwezor, אך בפברואר 2020 היא נבחרה, כאישה השחורה הראשונה, לייצג את בריטניה בשנת 2022 בביאנלה ה-59 בוונציה.
בוייס רמזה שהעבודה שלה בביאנלה תיווצר דרך שיתופי פעולה.
היא מקווה שהיצירה תהייה עליזה ונגישה.
היא ציינה שהיא נתקלה במחקר על שיתופי פעולה בבעיות ובמתח סביב נושאים בהם קיימות דעות שונות, אבל לדעתה שיתוף פעולה אפשרי תמיד בעזרת האומנות.
ב-2022 ייצגה את בריטניה בביאנלה ה-59 של ונציה.
היא זכתה בפרס אריה הזהב עבור התערוכה הבינלאומית הטובה ביותר.
בין השנים 1973–1979 למדה בוייס בבית ספר תיכון, ובין השנים 1980–1983 בבית ספר לאמנות.
סוניה בוייס פרצה לזירת האמנות של האמנים הבריטים השחורים בשנות ה-80 המוקדמות.
בשנת 1987 הייתה האישה השחורה הראשונה שמוזיאון טייט רכש את ציורה.
עבודותיה של בוייס מעלות קושיות חשובות על טבעה של היצירה, על היוצר, שאלות על איך נולדים רעיונות ומי אחראי להם.
עבודותיה כוללניות ומגלמות נדיבות וניסיונות ומדגישות את חשיבות שיתופי הפעולה[.
עבודתה בכלל שינתה את מצב האמנים השחורים והאפרו-קריביים בזרם התרבותי המרכזי של בריטניה.
בתחילת דרכה השתמשה בוייס בגיר ובצבעי פסטל וציירה דיוקנאות של חבריה, משפחתה ושל עצמה והביאה מחוויות הילדות שלה.
מאוחר יותר השתמשה בצילום, בגרפיקה ובסרטים.
היא השתמשה גם בדגמי טפטים ובצבעים עזים שהזכירו את הצבעים באיים הקריביים.
בוייס ציירה גם קריקטורות בהן הביעה את המסרים הפוליטיים שלה.
הקריקטורות שלה גרוטסקיות ולעיתים קרובות הדמויות בהן נראות באור שלילי.
דרך עבודותיה ניסתה בוייס לבחון את מעמד האישה השחורה בבריטניה ואת התקופה ההיסטורית שבה חייה.
בשנת 1983 השתתפה בוייס בתערוכה 'חמש נשים שחורות', במרכז אפריקה שבלונדון ובתערוכה Black Women Time Now.
בשנת 1989 הייתה חלק מקבוצה של ארבע אמניות שיצרו את התערוכה בשם The Other Story שהציגה לראשונה יצירות מודרניות של נשים בריטיות ממוצא אפריקני, קריבי ואסייתי.
עבודותיה שינו כוון מאוחר יותר וכללו חומרים כמו צילומים, קולג', סרטים, הדפסים, איור, מייצב וסאונד.
עבודותיה המאוחרות יותר מתעדות את חיי השחורים בני זמנה ואת חוויות הנשים השחורות החיות בחברה לבנה וכיצד הדת, הפוליטיקה והמגדר תורמים לחוויות אלו.
בין השאר, משתפות עבודותיה של בוייס את הצופה ומתמקדות על שיתוף הפעולה בין האמן והקהל כדי להמחיש איך תרבויות שונות מתבטאות, מתחברות ואיך ניתן להנות משיתוף פעולה שכזה.
בשנת 2018, כחלק מהתערוכה של בוייס בגלריית האומנות של מנצ'סטר, היא הוזמנה להיות אוצרת הגלריה וליצור דיאלוג עם יצירות מהמאות ה-18 וה-19. כחלק מתהליך היצירה בוייס לימדה והשתמשה בסדנאות ועבודותיה מופיעות ברבים מהמוזאונים של בריטניה.
בשנת 2018 תחנת הטלוויזיה של ה-BBC הכינה סרט דוקומנטרי אודותיה.
סונידוזאורוס (שם מדעי: Sonidosaurus; מילולית: "לטאה סונידית", על שם האזור הסונידי בו התגלו ממצאיו) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הטיטאנוזאוריה שהתקיים במשך הקרטיקון העליון במונגוליה הפנימית שבסין לפני 85 עד 80 מיליון שנה מזמננו (בין הקנומן לקמפן).
הוא תואר בידי החוקר הסיני שו שינג ועמיתיו ב-2006 .
המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות אירן דבסו וכללו בעיקר שרידי חוליות וצלעות, שברי עצמות גב, שכם וירכיים.
היה זה טיטאנוזאור קטן ממדים שהגיע לאורך מרבי של 9 מטרים ולמשקל 17 טונות, גדול במעט מהגיגנטורפטור שחי לצידו.
הוא היה אוכל עלים מעצים נמוכים יחסית.
טיטאנוזאור זה נחשב כיום לחלק מהקבוצה ליתוסטרוטיה, הקרובה לסלטזאוריים.
סוניה גסקל (בהולנדית: Sonia Gaskell 14 באפריל 1904 – 9 ביולי 1974) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מורה למחול ומנהלת בלט הולנדית ממוצא יהודי-ליטאי.
סוניה גסקל נולדה בווילקובישק, רוסיה הצארית (וכיום בליטא), להורים יהודים רוסים.
את לימודי הבלט החלה בחרקוב, אוקראינה.
בשנת 1921 נשלחה לארץ ישראל מאימת הפוגרומים נגד היהודים.
משם עקרה ב-1925 לפריז עם בעלה הראשון, ושם המשיכה את לימודי הבלט אצל ליובוב יגורובה ולאו סטאטס.
בשנות ה-30 החלה לרקוד במועדוני לילה ויצאה למסעות הופעות של מופעי קברט.
בשנים 1927–1929 רקדה בבלט רוס ובהמשך הייתה מנהלת וכוריאוגרפית ב"בלטים של פריז" עד 1939, אז עקרה לאמסטרדם עם בעלה ההולנדי.
היא עבדה כמורה למחול באמסטרדם, וגם כשהסתתרה מפני הנאצים במלחמת העולם השנייה, המשיכה ללמד.
היא ייסדה וניהלה להקות בלט, בהן "בלט רסיטל", "בלט סטודיו 45'" והבלט הלאומי ההולנדי.
היא הייתה מייסדת האקדמיה ההולנדית לבלט בהאג, וכיהנה כמנהלת אמנותית של הבלט הלאומי ההולנדי בשנים 1961–1968. גסקל פרשה מתפקידה כמנהלת בשנת 1969, ולאחר מכן ישבה במועצת המנהלים של אונסק"ו ועבדה בהפקות טלוויזיה.
בין תלמידיה של גסקל היו אודרי הפבורן והכוריאוגרפים הנודעים הנס ואן מאנן ורודי ואן דנציג.
בסביבות 1922 נישאה בארץ ישראל למתמטיקאי אברהם גולדנסון, אך נפרדה ממנו ב-1939. אחר נישאה לאדריכל פיליפ היינריך באוכהנס (1948-1894).
בשנת 2009 הציגו המוזיאון להיסטוריה יהודית והמכון לתיאטרון הולנדי תערוכה המבוססת על חייה ועבודתה.
"פרס סוניה גסקל" ניתן על מצוינות בכוריאוגרפיה.
סוני מיוזיק לטין או בשמה המלא, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ארצות הברית לטין LLC, היא חברת תקליטים שהוקמה על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט בשנת 1980. דרך החברה, יצאו בעיקר אלבומים ושירים בסגנון לטיני, פופ לטיני ורגאטון.
המיקום הראשון של חברת התקליטים נמצא במיאמי, פלורידה שבארצות הברית.
סוני מיוזיק לטין נחשבת ביחד עם יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט לחברת התקליטים הלטינית הגדולה והמצליחה ביותר בעולם.
ב-1979 סיימה CBS רקורדס (כיום קולומביה רקורדס) את השותפות שלה עם קייטרוניקס לאחר 11 שנות הפצה.
CBS הקימה חברה משלה למוזיקה לטינית ב-1980 בשם CBS דיסקוס (הידועה גם בשם דיסקוס CBS).
בשנת 1988, נרכשה CBS רקורדס בידי סוני ושם החברה הלטינית שלה שונה לסוני דיסקוס ב-1991. בשנת 2003, סוני דיסקוס מותג מחדש כסוני נורטה בעקבות עזיבתו של מנכ"ל סוני דיסקוס לשעבר, אוסקר לורד.
שנה לאחר מכן, ברטלסמן מיוזיק גרופ (BMG) התמזגה עם סוני מיוזיק ושמה שונה מסוני נורטה לסוני BMG נורטה.
לאחר ש-BMG מכרה את נכסיה ב-2008, סוני BMG נורטה קיבלה את שמה הנוכחי סוני מיוזיק לטין ב-2009. אלכס גאלרדו הוא המנכ"ל הנוכחי של סוני מיוזיק לטין.
חברות הפצה של סוני מיוזיק לטין
להלן חברות ההפצה המקבילות של סוני מיוזיק לטין:
שאקירה (מימין) וגלוריה אסטפן (משמאל), האמניות הלטיניות הנמכרות ביותר בכל הזמנים, החתומות בסוני מיוזיק לטין.
סוניה אולשנצקי הייתה יהודייה-גרמנייה חברת תנועת ההתנגדות הצרפתית ("הרזיסטאנס"), שפעלה יחד עם מינהלת המבצעים המיוחדים הבריטית במלחמת העולם השנייה.
אולשנצקי פעלה כבלדרית ברשת "רובין", אחת מעשרות רשתות שהפעילו האנגלים בצרפת של וישי, עד שנתפסה על ידי הגסטפו, ולאחר מכן הוצאה להורג במחנה הריכוז נצוויילר-סטרוטהוף.
אביה, אלי אולשנצקי, נולד באודסה והגיע לגרמניה כדי ללמוד הנדסה כימית.
הוא פגש את אמה של אולשנצקי, הלן, בנשף שערכה הקהילה היהודית בלייפציג.
הם התארסו ב-1 באוגוסט 1914, היום שבו הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה.
אזרחים רוסים בגרמניה היו נתונים אז למעצר.
אביה של הלן, צייר דיוקנאות ממינסק, השתמש בקשרים חברתיים על מנת להסדיר את שחרורו של אלי מהכלא לאחר שישה חודשים בתנאי שיתייצב מדי שבוע בתחנת המשטרה בקמניץ.
כאזרח זר ממדינת אויב, הוא לא יכול היה לעבוד כמהנדס כימי ולכן החל לעבוד כנציג מכירות של גרבי נשים.
בספטמבר 1916 נישאו הוריה של אולשנצקי והקימו בית בקמניץ שבו נולדו שלושת ילדיהם.