tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתמונה השלישית, בהמשך הדרך, פוגש המשרת הטוב יהודי המאזין לשירתו של זמיר, ולמענו הוא יורה בציפור מהעץ בעזרת הרובה.
היהודי ניגש מיד להביאו משדה הקוצים, אולם אז המשרת הטוב מתחיל לנגן בכינור המכושף.
תחת כישוף הנגינה היהודי חייב לרקוד וכך נשרט בשדה הקוצים בלא יכולת להציל את עצמו.
רוקד וצועק 'אוי וויי', ומבקש את רחמי המשרת הטוב.
זה מוכן לשחררו רק לאחר שהיהודי מבטיח לו שק של זהב הנמצא ברשותו, בסכום שבשתי הגרסאות הראשונות היהודי גזל קודם לכן מנוצרי.
התמונה מסתיימת כאשר המשרת הטוב ממשיך בדרכו עם שק הזהב, בעוד היהודי מגדף אותו ומבטיח להשיב לו כגמולו.
בתמונה הרביעית ניגש היהודי אל שופט המחוז ומתלונן על שוד.
לראייה הוא מראה את בשרו השרוט ומתאר את שק הזהב, המשרת, הכינור ונשקו.
אולם לא מספר את שאירע באמת, לרבות תכונותיו המופלאות של הכינור.
בתמונה החמישית, לאחר שנתפס המשרת הטוב הוא מובל בפני השופט אשר אינו מאמין לגרסתו (ובגרסה מאוחרת של הסיפור אף אומר שיהודי לא ייפרד מממונו כך סתם) ושולח אותו אל הגרדום.
המשרת אמנם עולה לגרדום אך מבקש בקשה אחרונה - לנגן בפעם האחרונה בכינור.
משניתנה ההסכמה, כולם כמובן מתחילים לרקוד בניגוד לרצונם - בתחילה אף נהנים מזאת ולאחר מכן סובלים.
המשרת הטוב מוכן להפסיק את נגינתו רק לאחר שהוא זוכה לחנינה.
בדרכו החוצה ניגש 'המשרת הטוב' אל היהודי ומאיים עליו שיספר מהיכן שק הזהב, אחרת יחזור לנגן.
תחת האיום שהמשרת ינגן שוב, היהודי מודה שגנב אותו מנוצרי.
הסיפור מסתיים בתלייתו של היהודי.
במקורו (בקובץ Bawrenknecht Historia מאת אלברכט דיטריך, סיפור דומה מופיע גם בספר טיל אוילנשפיגל) היה הסיפור אודות נזיר שברח מהמנזר, אך ברוח העריכה הלאומית של יאקוב גרים, ששאף לאחד את העם הגרמני תוך חיסול המתחים האנטי-קלריקליים (נגד אנשי הדת), שונה הנזיר ליהודי.
הסיפור ממחיש היטב את תרומת האחים גרים לעידוד המגמות האנטישמיות הקיימות.
הסיפור נכלל במבחר הסיפורים מתוך מכלול האגדות ואף נלמד בבתי הספר בגרמניה הנאצית כספרות חובה.
יש הקושרים בין הלגיטימציה והעידוד להתעללות ביהודים בסיפור לבין מעשי החיילים הנאצים, כאשר נפלה לידם ההזדמנות להשיב ליהודים כגמולם.
יש בסיפור אזכור לתופעת ריקודי ההמונים באירופה, בימי הביניים, ריקודים ספונטניים בחוצות ערים שהפכו לתופעה מדבקת, כאשר אף אחד מהרוקדים לא יכול היה להפסיק ויש שהגיעו למוות.
מוטיב הכינור המכריח לרקוד מופיע גם בסיפור "רולנד האהוב" (מספר 56 בסיפורי האחים גרים).
לפי סיווג ארנה-תומפסון האגדה מכילה את המוטיבים AT 592 - ריקוד בקוצים ו-AT 777 - היהודי הנודד.
היהודי הבין-לאומי הוא שמה של סדרה בת ארבעה ספרונים אנטישמיים שנכתבו על ידי ארנסט לייבולד, ויליאם ג.
הסדרה היא אוסף של מאמרים בשם "היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית" שהופיעה בעיתון "הדירבורן אינדיפנדנט" שבבעלות תעשיין הרכב האמריקאי הנרי פורד, כשבמהלך השנים 1920–1922 הוציא לאור ארבעה כרכים של ספר אנטישמי זה ואף הפיץ אותם בכחצי מיליון עותקים.
המאמרים התבססו בעיקר על "הפרוטוקולים של זקני ציון" הפיקטיביים.
סדרת 'היהודי הבינלאומי' נחלה הצלחה גדולה מאוד בארצות הברית ובאירופה.
בארצות הברית בלבד הופצו כחצי מיליון עותקים.
הסדרה תורגמה לרוב השפות האירופאיות, בהן גרמנית, רוסית וספרדית.
בגרמניה, הסדרה זכתה לפופולריות הגדולה ביותר והייתה נר לרגליה של התנועה האנטישמית.
המוציא לאור הגרמני, תיאודור פריץ, הדפיס בין השנים 1920–1922 שש מהדורות של הסדרה, ועד לשנת 1933 הדפיס 29 מהדורות.
אדולף היטלר השתמש בגרסה המקוצרת של הסדרה במסגרת מסע התעמולה שלו נגד היהודים.
בשנת 1923 דווח כי היטלר "מפיץ את ספריו של פורד במשלוחים הממלאים קרונות שלמים".
כשנודע להיטלר שפורד עשוי להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית, הוא אמר לעיתונאי אמריקאי: "הלוואי שיכולתי לסייע לו [...] לאחרונה תרגמנו את המאמרים שכתב בגנותם של היהודים, והוצאנו אותם לאור.
ספרו של פורד מופץ במיליוני עותקים ברחבי גרמניה".
במהלך משפטי נירנברג שבהם נשפט כפושע מלחמה, ציין באלדור פון שיראך מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, כי לסדרה 'היהודי הבינלאומי' הייתה השפעה עמוקה עליו ועל חבריו בנעוריהם ותרמה להפיכתו לאנטישמי.
הליגה נגד השמצה וארגונים יהודיים נוספים יצאו נגד סדרת 'היהודי הבינלאומי'.
נגד פורד לא אורגן חרם רשמי, אך יהודים רבים סירבו לרכוש מכוניות מהתוצרת שלו.
פורד תחילה התעלם מהמחאה, אולם תביעות דיבה שהוגשו נגדו על ידי אהרון שפירו, ועצומה עליה חתמו 100 אישים אמריקאים, לרבות הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט, ג'יין אדמס, קלרנס דרו ורוברט פרוסט, גרמו לו לשקול את צעדיו מחדש.
ביוני 1927, שיגר פורד מכתב ללואי מרשל, מנהיג הקהילה היהודית באמריקה, בו טען כי לא ידע כלל על התוכן האנטישמי שהופץ בדפי העיתון שלו, והתנער מאחריות הן למאמרים האנטישמים בעיתון והן לסדרת 'היהודי הבינלאומי'.
פורד הפסיק להוציא לאור את העיתון שלו, ולקראת סוף שנת 1927, הוציא את 'היהודי הבינלאומי' מחוץ לשוק.
למרות זאת, בתחילת שנות השלושים, עותקים של הסדרה הופצו באופן רחב היקף בכל רחבי אירופה ודרום אמריקה.
כרך ראשון: היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית (1920)
כרך שני: פעילויות יהודיות בארצות הברית (1921)
כרך שלישי: השפעה יהודית בחיים אמריקאיים (1921)
כרך רביעי: היבטי כח יהודי בארצות הברית (1922)
"היה היו ביער" הוא סרט הנפשה בריטי משנת 1993.
הסרט דן בארבעה תלמידים, ראסל, אביגייל, אדגר ומישל, ומורם קורניליוס, שיוצאים לטיול בשטח שם הארבעה יוצאים לשיט בסירת משוטים.
בחזרתם לביתם משאית שמכילה גז רעיל עוברת תאונה שגורמת לשחרור הגז, שפוגע באחת התלמידות ובהוריה.
כדי להציל את חייה צריכים שאר התלמידים לצאת למסע ליער רחוק ולהביא משם צמח מרפא, בטרם יתדרדר מצבה.
לבסוף התלמידים מצליחים למצוא את העשב ומגיעים בזמן להציל את חייה, אך מגלים שיערם מלא בבני אדם.
מוריהם, קורניליוס, שכשהיה קטן הופרד מהוריו על ידי בני אדם, פוחד שהם יעשו אותו דבר לתלמידיו, אך מגלה שהם מנסים להפטר מהגז ששוחרר בתאונה ולשפר את מצב היער.
בסוף הסרט כל היער נוקה מהגז, ולמרות שחלקים גדולים ממנו מתו, לאחר מעשי בני האדם הוא לבסוף ישתקם.
איחרה לשיעור בגלל שיחה קצרה עם אביה.
במהלך מסעם לעבר יער אחר נחטפה על ידי ינשוף שכוונתו המקורית, לחטוף גם אדגר וראסל, כשלה.
איחר לשיעור בגלל שניסה, ללא הצלחה, להגיע אל ארוחת-הבוקר שאחיו הרבים התנפלו עליה בהתלהבות.
קרוב היה להידרס ממכונית ו/או להיפגע מבקבוק זכוכית שהושלך לעברו.
איחר לשיעור בגלל עזרתה של אימו בהתארגנות לבית הספר.
הציל את אביגייל מנפילה כשהחבורה טסה ב"פרפר המעופף".
מישל-גירית (בגרסה העברית הוצגה כבואשת).
חלתה לאחר שנשמה גז רעיל.
הגז התפשט באוויר עקב התהפכות משאית-גז עקב פנצ'ר שנוצר מעליה על שבריו של בקבוק הזכוכית שהושלך לעבר ראסל.
קורנליוס-גירית (בגרסה העברית הוצג כבואש).
מורה זקן וחביב שרצה, בעתיד, לבנות את "הפרפר המעופף"{כלי-טיס דמוי מטוס} בגודלו הטבעי.
ראסל, אדגר ואביגייל עשו זאת למען שובם מן המסע.
היה שם ארמון הוא ספר ילדים ישראלי שנכתב על ידי אריאלה קלוריה-פרידמן, ויצא לאור בשנת תשע"א (2011) על ידי הוצאה לאור "גוונים", בסיוע המכון הפולני בישראל, ואויר על ידי מריה גיבנר.
הספר משמש ככלי עזר לאנשי הוראה והורים ומותאם לחשיפה ראשונה של ילדים ונוער לנושא השואה.
המחברת ואמה חנה, אשר קורותיה מפורטים בספר, עורכות מפגשי "סופר-עדות" בבתי ספר ברחבי הארץ ומספרות על שנותיה של חנה בתקופת השואה.
המפגש מותאם לתלמידי תיכון העומדים לפני המסע לפולין.
"היה שם ארמון" משמש סטודנטים במוסדות להוראת השואה המבקשים להנגיש את נושא "הנידוי וההשפלה" או "אז איך להסביר לילד?".
היהודי האחרון הוא רומן רחב-יריעה פרי עטו של הסופר יורם קניוק, שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית הפועלים בשנת תשמ"ב–1981.
הרומן מתאר את קורותיה של משפחה אחת, מימי יעקב פרנק משיח השקר בפולין ועד למלחמת יום הכיפורים בישראל.
הוא כולל התייחסות לנושאים שונים: מיסטיקה יהודית, חלוציות וצבריות, השואה, יחסי יהודים וגרמנים לאחר השואה, העיסוק בעדות של ניצולי השואה, ניצול השכול באופן ציני, והגורל היהודי.
עלילת הספר בנויה כהדבק (קולאז'), כלומר כל פרק עוסק בחלק אחר של העלילה.
במרכזו עומדת דמותו של אבנעזר שניאורסון, בן למושבה חלוצית שנודד טרם מלחמת העולם השנייה מפלשתינה-א"י לאירופה ונכלא במחנה ריכוז.
בזמן שהותו במחנה אבנעזר מוחק אט-אט את זיכרונו שלו ומחליף אותו בזיכרונותיהם של שאר האסירים.
כך הוא הופך למעין זיכרון של כל הדורות ולנושא הידע והזיכרון היהודי.
לאחר המלחמה אבנעזר ממשיך להחזיק בזיכרונות האחרים על חשבון זיכרונו שלו.
במהלך שנותיו במחנה אבנעזר מאמץ לבן את שמואל ליפקר, לאחר שעזב את בנו הביולוגי בועז שניאורסון במושבה יחד עם אמו של אבנעזר, רבקה.
שמואל ובועז הם דמויות מראה, והן משמשות את קניוק להצבעה על שתי אפשרויות קיום של העם היהודי: בעוד שבועז גדל בישראל ונלחם במלחמת העצמאות, שם הוא הופך להלום קרב, שמואל שורד את החיים במחנה ולאחר מכן נודד באירופה.
על פי אחת הגרסאות שמתוארות בספר שמואל עולה בסופו של דבר לישראל, הופך לקצין בצה"ל ויורה בשבוי ערבי כפות.
על פי גרסה אחרת הוא נודד לארצות הברית, מאומץ לבן על ידי ליונל סתר, שהיה קרוב משפחתו של אבנעזר, והופך לכותב מחזות תיאטרון העוסקים בשואה.
היהודי האחרון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וספרית הפועלים, תשמ"ב 1981.
היהודי האחרון; פתח דבר: עוזי וייל; אחרית דבר: דביר צור, תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד (משכל) ('פרוזה עברית'), 2009.
הספר ראה אור בתרגום לשוודית (Den siste juden, סטוקהולם 1988, מאת Marion Wajngot), לדנית (Den sidste joede, קופנהגן 1989, משוודית: Ebba Roenne), לגרמנית (Der letzte Jude, פרנקפורט 1990, מאת רות אחלמה) ולאנגלית (The Last Jew, ניו יורק 2006, מאת ברברה הרשב).
הספר הוא הבסיס לסרטו של יקי יושע "העיט" (1981).
הספר עובד למחזה "הבן של היהודי האחרון" בתיאטרון הפרינג' באר שבע על ידי ובבימוי יואב מיכאלי
הֱיֵה שלום, מר צ'יפס הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1939 בבימויו של סאם ווד עם רוברט דונאט וגריר גרסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "היה שלום, מר צ'יפס" מאת הסופר והתסריטאי הבריטי ג'יימס הילטון שיצא לאור ב-1934 ותורגם לשפות רבות כולל עברית.
העלילה עוסקת במורה מר צ'יפינג המכונה "צ'יפס", המקדיש את חייו לחינוך והוראה בפנימייה באנגליה במשך 63 שנים, עד למותו באותו המקום.
רוברט דונאט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בנוסף לכך היה הסרט מועמד לשישה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (גריר גרסון), התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הקלטת הפסקול הטובה ביותר והבמאי הטוב ביותר.
ב-1969 הופק מחזמר המתבסס על העלילה הזאת עם פיטר או'טול ופטולה קלארק בתפקידים הראשיים.
המחזמר הועלה על הבמה ב-1982. כן הפיק ה-BBC סדרת טלוויזיה ב-1984 וסרט טלוויזיה ב-2002 המבוססים על אותו ספר.
את המוזיקה חיבר המלחין הבריטי ריצ'רד אדינסל שחיבר גם את המנון בית הספר המופיע בסרט בשירה ובנגינה.
ב-1999 היה הסרט במקום ה-72 ברשימת 100 הסרטים הבריטיים הגדולים של המאה ה-20 בסקר של מכון הסרטים הבריטי.
השנה 1870, צ'ארלס צ'יפינג הוא גבר צעיר שזה עתה סיים לימודיו באוניברסיטת קיימברידג', מגיע לתחנת הרכבת ונפגש עם תלמידים הנוסעים ביחד איתו לפנימיית ברוקפילד (שם פיקטיבי), במזרח אנגליה, שם קבל משרה כמורה ללטינית.
בין הנוסעים מופצת הידיעה על מלחמת צרפת–פרוסיה.
צ'יפינג, הנקרא בבית הספר בקיצור-"צ'יפס" הוא אדם ביישן ומופנם ואינו יודע להשתלט על תלמידיו.
באחד המקרים מגיע המנהל בעת ש"צ'יפס" נאבק עם התלמידים שחטפו את כובעו.
המנהל מזמין את "צ'יפס" ואומר לו כי אין זה מספיק להיות בוגר אוניברסיטה וכי אם אין ביכולתו להשתלט על התלמידים עליו לחשוב על מקצוע אחר.
"צ'יפס" מחליט להישאר ועם השנים הוא לומד להיות פחות קפדן ויותר פתוח לדרישות התלמידים.
חולפות 18 שנים ו"צ'יפס" הוא המורה הוותיק ושואף לקידום.
מתפנה משרה של מנהל הפנימייה (Housemaster) אבל מנהל בית הספר מעדיף אדם אחר על פני "צ'יפס".
"צ'יפס" מקבל את ההחלטה בשקט ושוקע בדיכאון.
עמיתו, המורה לגרמנית מקס סטפל (פאול הנרייד) מארגן לשניהם טיול באוסטריה.
בשוטטות על הר בטירול פוגש "צ'יפס" בצעירה אנגלית יפהפייה בשם קתרין (קייטי) (גריר גרסון) המטיילת עם חברתה באוסטריה.
בווינה היא מכריחה אותו לרקוד אתה ואלס והאהבה פורחת למרות הבדלי האופי והגיל.
המורים ובעיקר התלמידים רוצים לדעת עם מי התחתן הרופא המבוגר והביישן.
קייטי מקסימה את כולם, מזמינה את התלמידים לביתם, והזוג מתחבב על כולם.
"צ'יפס" מתמנה לבסוף למנהל הפנימייה, קייטי נכנסת להריון והעתיד נראה ורוד, אבל היא מתה בלידה ביחד עם הוולד, ו"צ'יפס" נשאר בודד, אך ממשיך בתפקידו.
המנהל מבקש מ"צ'יפס" לפרוש אך "צ'יפס" טוען שהוא עדיין יכול להמשיך, והמורים והתלמידים תומכים בו.
לבסוף הוא פורש, אך נשאר להתגורר במוסד.
במלחמת העולם הראשונה מתגייסים רבים מהבוגרים ורבים מהם נופלים.
אחד מהם הוא פיטר קולי (ג'ון מילס) ש"צ'יפס" לימד את אביו.
לפני צאתו לקרב הוא מבקש מ"צ'יפס" שיבקר את אשתו וילדו הקטן ויעודד אותם.
במלחמה מתפנה מקומו של מנהל בית הספר המגויס למלחמה, ו"צ'יפס" מתבקש להיות מנהל בית הספר (Headmaster).
בסוף הסרט רואים את "צ'יפס" בן ה-83, שוכב על ערש דווי ועיניו עצומות.
הוא שומע אנשים מתלחשים בצער על כך שלא היו לו ילדים.
הוא לוחש בשקט: "היו לי אלפי ילדים".
עיניו נעצמות ובחלומו הוא רואה את תלמידיו לשעבר חולפים על פניו, מזדהים בשמם, והאחרון, בנו של פיטר קולי, אומר לו: "היה שלום מר צ'יפס".
"היה לי חבר היה לי אח" הוא שיר עברי שנכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום, ובוצע על ידי צוות הווי חיל האוויר עם הסולנית הזמרת נתנאלה.
טהרלב כתב את השיר במהלך מלחמת יום הכיפורים, והוא הולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
השיר, העוסק בחברות ורעות, הפך למזוהה עם המלחמה.
השיר, בביצועו של צוות הווי חיל האוויר עם הסולנית נתנאלה, יצא לאור בתוכניתה "מוכרחים להמשיך לנגן" שהועלתה ב־1974.
בריאיון שנערך איתו אמר טהרלב: השיר הוקלט באווירה של אחרי מלחמת יום הכיפורים.
דברים רבים נסדקו והתערערו באותה מלחמה...
הוא עוסק בדבר החשוב ביותר אותו מגלות המלחמות: החברות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ד-1974 הגיע השיר למקום השמיני.
השיר בוצע גם על ידי אמנים אחרים כשהביצועים המוכרים יותר הם של יגאל בשן, אבי פרץ שהקליט את השיר באלבום שהקדיש לשירי יאיר רוזנבלום ב-1997, ושל דודו טסה, שהקליט את השיר במסגרת אלבומו השלישי בשנת 2003.
היהודי האחרון בוויניצה הוא כינויו של תצלום שצולם בסמוך לעיר ויניצה שבאוקראינה במהלך השואה, ובו מוצג היהודי האחרון מהעיר כשהוא כורע על ברכיו לפני קבר אחים עמוס בגופות יהודי ויניצה וחייל איינזצגרופן מכוון אקדח לראשו, רגע לפני הוצאתו להורג, בעוד נאצים מהוואפן אס אס ושירות העבודה של הרייך מביטים במתרחש.
תאריך הצילום המדויק אינו ידוע ומתוארך בין השנים 1941–1943.
ישנם חוקרים הסבורים כי התמונה לא צולמה בוויניצה, אלא בברדיצ'ב.
לפי מרשם אוכלוסין מ-1939, חיו אז בעיר ויניצה 33,150 יהודים, שהיוו כ-38% מאוכלוסיית העיר.
ב-19 ביולי 1941, במסגרת הפלישה לברית המועצות, כבשו הכוחות הנאציים את העיר ויניצה.
מיד לאחר הכיבוש הוקם גטו ליהודי העיר, שלא שרד זמן רב.
הרצח ההמוני של יהודי ויניצה החל בשלהי יולי 1941. ב-16 וב-22 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו ביער הסמוך לעיר.
באתרי הריכוז ביצעו החיילים הנאצים ומשתפי פעולה אוקראינים רצח המוני ביהודים.
עד תום אירועים אלו נרצחו רוב תושבי הגטו (כ-25,000 איש).
היהודים המעטים שהושארו בגטו על ידי הנאצים והועסקו בעבודות כפייה נרצחו באוגוסט 1942.
ניצול שואה יהודי-פולני בשם אל מוס קיבל את התצלום במאי 1945 מחיילי הארמייה השלישית של ארצות הברית מיד לאחר שחרורו ממחנה הבת של דכאו (אלאך).
מוס, בעודו מתגורר בשיקגו בשנת 1961, רצה, כדבריו, שאנשים ידעו "מה התרחש בזמנו של אייכמן".
סוכנות הידיעות יו-פי-אי (UPI) קיבלה את התצלום ממוס והפיצה אותה ב-1961, במהלך משפט אייכמן.
על פי מקורות מאוחרים יותר, התצלום נמצא באלבומו של חייל איינזצגרופן, כשעל גב התצלום נמצא הכיתוב "היהודי האחרון בוויניצה".
התצלום "היהודי האחרון בוויניצה" היה לתמונה איקונית.
התצלום שועתק לא פעם לספרים ולמטרת תצוגות בנושאי השואה.
הוא מוצג במספר מוזיאונים, בהם מוזיאון טופוגרפיה של טרור בברלין, מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה ומוזיאון יד ושם.
הָיֹה יִהְיֶה היא אסופת סיפורים ספקולטיבית ישראלית היוצאת לאור מדי שנה מאז 2009, בהוצאת האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה.
האסופות כוללות סיפורים בסוגות ספרותיות רבות כגון מדע בדיוני, פנטזיה, אימה, היסטוריה חלופית, סליפסטרים ועוד.
שלושה עשר סיפורים מן האסופות השונות זכו בפרס גפן, בהם אחד שזכה פעמיים - בשנה בה פורסם ובפרס רטרו גפן.
עורך הסדרה החל מתחילת פרסומה הוא אהוד מימון.
באסופות התפרסמו סיפורים מאת סופרים מוכרים רבים, בהם ורד טוכטרמן, רותם ברוכין, יעל פורמן, לביא תדהר, קרן לנדסמן, יואב אבני, גלית דהן קרליבך, רוני גלבפיש, סיון שיקנאג'י, יובל אטיאס, יהודית קגן ואיל חיות-מן.
האסופה השנתית מתפרסמת בפסטיבל אייקון, והאסופות השונות מועמדות למכירה בכנסי האגודה השונים: עולמות, מאורות, בדיון, ובכנסים נוספים.
הוי זנב לאריות, ואל תהי ראש לשועלים הוא פתגם מהמקורות שמשמעותו: עדיף להיות קטן בין הגדולים מאשר גדול בין הקטנים.
הפתגם מופיע במשנה ובשני התלמודים (הבבלי והירושלמי) והוא נמצא בשימוש גם בימינו.
יש ההופכים את סדר המילים ומעדיפים את המיקום של ראש לשועלים מאשר זנב לאריות, כפי שאמר הפתגם הרומי הקדום.
במילים אחרות, האיבר הפחות ביותר אצל האריה, מלך החיות, עדיף על האיבר החשוב ביותר של השועל, שנחשב לחיה קטנה וערמומית, כי "כל מה ששייך לאריה - שם אריה עליו, וכל מה ששייך לשועלים - שם שועל עליו"
מפרש הרמב"ם את הנמשל: עדיף לו לאדם ללמוד ממי שגדול ממנו בידע, מאשר ללמד את מי שקטן ממנו בידע, כי במקרה הראשון הוא יחכים, ואילו במקרה השני הוא יפסיד.
בתלמוד הבבלי, מסכת סנהדרין, דנים בסדר הישיבה של תלמידי חכמים בסנהדרין, על פי הטקסט שבמשנה.
תלמידי החכמים ישבו בשלוש שורות על פי סדר חשיבותם.
כשנזקקו חכמים להסמיך דיין חדש לסנהדרין (עקב פטירתו של דיין שפרש, או מסיבה אחרת) היו בוחרים אותו מהשורה הראשונה, ואת מקומו היה תופס חכם מהשורה השנייה וכן הלאה, עד שבחרו תלמיד מהקהל כדי שיתפוס את המקום החדש שהתפנה בשורה השלישית.
בדרך זו, אומר אביי, היו כולם נאלצים לשנות את מקומם, וחכם שהיה יושב בראש השורה התחתונה נאלץ לשבת בסוף השורה העליונה.
אם היה מתלונן, היו מזכירים לו את הפתגם מהמשנה: "הוי זנב לאריות ואל תהי ראש לשועלים".
בתלמוד הירושלמי, מסכת סנהדרין, מוסיף רב לדיון את האזכור של הפתגם העממי המנוגד: "הוי ראש לשועלים ולא זנב לאריות", כדי לשלול אותו.
שאול ליברמן טוען שמקור הפתגמים הוא בתרבות היוונית-רומית, והם אומצו על ידי חז"ל.
חנה פרידמן, חוקרת תלמוד, מציעה שבפתגם העממי התכוון רב למשפטו הידוע של יוליוס קיסר "טוב להיות הראשון בכפר קטן מהיות השני בעיר רומי".
אברהם אבן-שושן מפרש את השימוש בביטוי כך: "מוטב להיות אחרון בחברת גדולים וחכמים מלהיות ראש וראשון לפחותים".
הפתגם מרבה להופיע בטקסטים שונים בעברית המודרנית.
להלן מספר דוגמאות לשימושים שונים.
"נבחרת ישראל - ראש לשועלים ועדיין לא זנב לאריות" מעריך העיתונאי את מעמדה של נבחרת ישראל בכדורסל בשנת 1976.
בשנת 1984 הופיעה במעריב כתבה בשם: "זנב בלי תיק לאריות" המתייחסת להצעה למנות את אבא אבן, השר לשעבר, ליושב ראש הכנסת.
כלכליסט מכתיר את שאלתו של קורא, האם שווה לו להישאר בהיי-טק בלא סיכוי גדול להתקדם, מאשר לפנות לתחום עבודה אחר, בו יהיה בין המצטיינים - בכותרת: "האם שווה להיות זנב לאריות?"
בדיון על הגדלת מספר השרים בכנסת העשרים ואחת פונה חבר הכנסת יאיר לפיד לעבר חבר הכנסת אופיר אקוניס ואומר לו: "זה מקרה נדיר שהייתה לך ברירה האם להיות ראש לשועלים או זנב לאריות והחלטת להיות זנב לשועלים"
היה היה - ממציאים היא סדרת אנימציה צרפתית לכל המשפחה, המציגה את הממציאים הגדולים בהיסטוריה.
הסדרה לוקחת חלק בזיכיון "היה היה", והיא הסדרה החמישית שנמצאת בו לאחר "היה היה – האמריקות".
הסדרה בוימה על ידי אלבר בארייה, ונוצרה בסטודיו פרוסידיס.
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ קאנאל פלוס ב-5 בספטמבר 1994. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1995 בערוץ הילדים.
לסדרה נוצרה עונה אחת ו-26 פרקים באורך 26 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא צרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן אנגלית ועברית).
בעקבות אובדן הפרקים בדיבוב העברי, כמה מפרקי הסדרה דובבו מחדש עם מדבבים חדשים אשר שודרו בשנת 2004 בלוגי.
בכל פרק בסדרה, מאסטרו הקשיש מספר לילדיו על הממציאים הגדולים בהיסטוריה, ביניהם ארכימדס, אייזק ניוטון, גלילאו גליליי ולואי פסטר.
בשנת 1995, במאית הדיבוב בעברית הייתה הדס מוזס, ומפיקת הדיבוב הייתה נטע בן צבי.
בשנת 2004, במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבבים בעברית בשנת 1995מדבבים בעברית בשנת 2004מאסטרויעקב בוךאסף אשתרפיירשרון כהןלירון לבג'מבוצביקה שוורצברגגיורא קנתפסיסיון שביטשירה נאור"הבריון"יורם יוספסברגצביקה פורמן"הגמד"חן חגיאבי יפהבריון ג'וניורשרון כהןפייר ג'וניורדן קיזלרג'מבו ג'וניוראלון נוימןג'מבו ג'וניוראלי לולאיפיירטנטלי פיקדמויות שונותאוהד שחר, מיכה אוזין סליאןאפי בן ישראל, דני שטג, ענת ניב, רוברט הניג
הנרי פורד וההרפתקה של המכונית
קונראד לורנץ, אבא של האווזים
מישל לגראן הלחין את השירים כמו בשאר הסדרות בזיכיון, לפי המילים שכתב אלבר בארייה, במאי הסדרה.
לגראן שימש השראה לדמותו של הפסנתרן שהופיע פעמים רבות בפרק 19.
היֹה היה ילד הוא סרט תיעודי ישראלי קצר משנת 2019 שהופק, צולם ובוים על ידי אורי לוי עבור ערוץ yes דוקו.
התסריט נכתב על ידי לוי ביחד עם איילה בנגד, שגם אחראית על העריכה.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל דוקאביב, בו זכה בפרס חבר השופטים וחביב הקהל בתחרות הישראלית.
רון הוא ילד נבון עם שיתוק מוחין שמגביל את תנועתו.
הוא גדל לצד שני אחים בריאים, אחד מהם הוא אחיו התאום ואחיו הקטן השני שמשחק כדורגל.
הוריו עושים מאמצים רבים לדאוג לצרכיו ולשמור על הלכידות המשפחתית למרות הפערים ביניהם.
הסרט מלווה את ההתמודדות היומיומית של רון ומשפחתו, החושפת גישות שונות לחיים ואת המתחים שמלווים הורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
שנהארגוןקטגוריהפרסמועמד/יםתוצאהסימוכין 2019דוקאביבתחרות ישראליתחבר השופטיםהיה היה ילדחביב הקהלהיה היה ילד
הסרט הופק על ידי אורי לוי וסרטי אויו; הוא יצא בתמיכת Yes דוקו, קרן מקור לטלויזה וקולנוע, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומפעל הפיס.
היהודי החדש היא סדרה תיעודית קומית ישראלית, שעלתה לשידור בכאן 11, ב-19 באפריל 2021.
הסדרה צפויה לחזור לעונה נוספת בסוף שנת 2024, התעסוק ביחסי יהודים וישראלים בארצות הברית לאחר טבח שבעה באוקטובר.
השחקן והקומיקאי גורי אלפי-אהרון יוצא למסע תיעודי בו הוא חוקר את פניה המשתנים של יהדות ארצות הברית, על שגרת חייהם של היהודים בה כאשר הדת מופרדת מהמדינה .
כמו כן, על היחסים בין יהדות ישראל והמפעל הציוני ליהדות ארצות הברית, ועל השאלה האם היהודים הם עדיין "עם אחד (ומאוחד)".
במהלך המסע אלפי פוגש דמויות שונות ביהדות ארצות הברית, בין השאר את הרבה הרפורמית אנג'לה וורניק בוכדל, ראשת קהילת הרפורמים הגדולה ביותר בארצות הברית; את השופטת הפדרלית החסידית הראשונה בבית משפט פדרלי כלל-אמריקאי, רחל פרייר; ואת בארי וייס, עורכת לשעבר ב"ניו יורק טיימס".
בנוסף, הוא מגלה את המגוון התרבותי שביהדות ארצות הברית, מסתובב בחיק תפוצת יהודים-פרסים שנאלצו להגר לארצות הברית מאיראן, וכן בקהילות של אפרו-אמריקאים ושל היספנים מתייהדים.
הסדרה עלתה לשידור לשידור בכאן 11 ב-19 באפריל 2021.
היה היה פה ים היא סדרת רשת תיעודית של כאן תאגיד השידור בבימויה של עדי לביא, ומצולמת ב-360 מעלות.
הסדרה עוקבת אחר יחסי הגומלין בין האדם לים המלח, אשר נמצא בתהליך גסיסה מואצת.
הסדרת בת שלושה פרקים וסוקרת את השלכות ההרסניות של האסון האקולוגי, והשפעתו על החיים דרך סיפוריהן של שלוש דמויות החיות למרגלות ים המלח.
הסדרה הייתה מועמדת לתחרות רשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה, בספטמבר 2020 בתחום המציאות המדומה.
שמעון שוקרון: האחד שנשאר מאחור - בעקבות הופעת בולעני ענק וסגירתו של כביש 90 נסגר חוף עין גדי, ובין לילה הפך ביתו של שמעון שוקרון לאזור רפאים.
רונית הלל: פלאים - רונית הלל עברה להתגורר בקיבוץ מצפה שלם שלמרגלות ים המלח כיוון שמצאה מזור ומרפא למכאוביה במימי הים ובריכות הגופרית.
ג'קי ואורית בן זקן: מהמקום נמוך אפשר רק לעלות - אורית וג'קי בן זקן הקימו חברת שיט במימי ים המלח, חרף כל הקשיים ומצליח הזוג להנגיש את הים הנעלם לקהל הרחב.
הזוג מקיים 'סיורי מודעות' שמטרתם יצירת מודעות לאסון האקולוגי בים המלח.
היה זהו אדלווייס (נקרא גם לבנבן בעברית) (מגרמנית: Es war ein Edelweiss) הוא שיר לכת של ורמאכט וצבא גרמניה העכשווי, שנכתב בשנת 1939 על ידי הרמס ניל.
המנגינה ומילות השיר מעוצבות באופן מסורתי לאופן היצירתי של המחבר, כמו פולקלור גרמני.
עד ימינו, השיר מבוצע על ידי להקות עם וזמרים גרמנים (היינו, פרנצל לאנג) מתוך מניע תרבותי ומסורתי.
כמו חלק משיריו של נילס, גם שיר זה נחשב יחסית "תמים", אף על פי שנכתב בתקופת הנאציזם.
בשנות הארבעים, נוצרה גרסת כיסוי של השיר עבור הצבא הפיני, הכיסוי נקרא "Se oli orvokki".
עברית גרמנית נואש וכה אבוד
היה שלום קולומבוס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1969, בבימויו של לארי פירס, עם ריצ'רד בנג'מין ואלי מק'גרו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "שלום לך, קולומבוס" של פיליפ רות משנת 1959. זה סרטה הראשון של אלי מק'גרו שזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה.
ניל קלוגמן (ריצ'רד בנג'מין) הוא צעיר יהודי שעובד לאחר שחרורו מהצבא, כפקיד בספריה עירונית בניו יורק.
הוריו גרים באריזונה והוא גר אצל דודו ודודתו.
יום אחד מזמינה אותו בת דודתו דוריס (קיי קמינגס) לקאנטרי קלאב פרטי של המעמד הגבוה בוסטרצ'ר.
שם הוא נפגש בברנדה פטימקין (אלי מק'גרו) ומתחיל לחזר אחריה.
ברנדה היא סטודנטית במכללת רדקליף היוקרתית בקיימברידג'.
היא מזמינה את ניל לארוחה עם משפחתה.
יש לה אח גדול, רון (מייקל מאיירס) ואחות קטנה, ג'ולי (לורי של).
האב, בן פטימקין (ג'ק קלוגמן) הוא נובו ריש שעשה הון מעסק לציוד אינסטלציה.
לפני כן הם גרו בדירה עלובה בברונקס.
גב' פטימקין (נאן מרטין) היא סנובית וניל חסר האמצעים והעתיד, לא מוצא חן בעיניה.
בן פטימקין הוא חסר השכלה אקדמאית ובז לכל אלה הלומדים בקולג'ים.
הוא מתפאר כל הזמן על מה שהקים במו ידיו ללא השכלה אקדמית.
בנו הבכור רון, הוא בוגר אוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, שם הצטיין כשחקן כדורסל.
לאחר סיום לימודיו מכריח אותו אביו לעבוד בעסק המשפחתי למורת רוחו.
בן שונא את עבודתו ומדי פעם מאזין להקלטת טקס הפרידה מהאוניברסיטה כשהקריין מקריא את שמו ואומר לבסוף "היה שלום קולומבוס" (מכאן שם הספר והסרט).
ברנדה מזמינה את ניל לשבועיים לבית המשפחה ואמה נוזפת בה קשות על כך שלא בקשה אישור ממנה.
ניל מתגנב בלילה לחדרה של ברנדה והם מקיימים יחסים בחשאי.
כאשר ברנדה אומרת לו שאינה לוקחת גלולות למניעת הריון שגורמות לה לבחילות, הוא מבקש ממש להצטייד בדיאפרגמה.
רון מתחתן עם חברתו מהאוניברסיטה בחתונה יהודית שבה כולם רוקדים, סובאים ועושים עסקים.
ברנדה חוזרת לרדקליף ומזמינה את ניל למלון בבוסטון שם היא מגלה לו כי הוריה מצאו את הדיאפרגמה בחדרה וכי כעת לא תוכל להמשיך את יחסיה אתו כי היא קשורה יותר להוריה.
ניל מאשים אותה שהשאירה את הדיאפרגמה בכוונה כדי להיפרד ממנו ועוזב את החדר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריצ'רד בנג'מיןניל קלוגמןאלי מק'גרוברנדה פטימקיןג'ק קלוגמןבן פטימקיןנאן מרטיןגב' פטימקיןמייקל מאיירסרון פטימקיןלורי שלג'ולי פטימקיןקיי קמינגסדוריס קלוגמן
פרס גילדת הכותבים של אמריקה - ארנולד שולמן
Laurel Awards - פרס לשחקנית חדשה - אלי מק'גרו
פרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה - אלי מק'גרו
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ארנולד שולמן
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - לארי פירס
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ג'ק קלוגמן
פרס באפט"א לשחקנית החדשה הטובה ביותר - אלי מק'גרו
פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר - ארנולד שולמן
פרפרס גילדת הבמאים של אמריקה - לארי פירס
היהדות החרדית בארצות הברית היא הקהילה החרדית השנייה בגודלה בעולם, אחרי ישראל.
החרדים בארצות הברית מונים כ־630,000 נפש.
התנגדות הרבנים באירופה להגירה לארצות הברית של שני מיליון יהודים בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 הייתה נחרצת כמו התנגדותם לעלייה הציונית הקטנה בהרבה לארץ ישראל.
בשני המקרים, ביטאה השלילה חשש מהמעבר לעולם חדש ומודרני שהנורמות בו שונות מאוד מהנורמות שנהגו בחברה היהודית המסורתית במזרח אירופה.
הרבנים ראו באמריקה "מדינה טרֵפה", בניגוד נחרץ לחלום של המוני המהגרים לזכות בחירות אישית ובשגשוג כלכלי בארץ החופש וההזדמנויות.
החשש של הרבנים מההגירה מעבר לים היה מוצדק.
היטמעות חלקית או מלאה בחברה האמריקאית קרצה לרוב הגדול, וגם מי שנותרו אדוקים נאלצו למשל לעבוד בשבת כדי לשרוד כלכלית, ונחשפו לתרבות החדשה.
היקף עוזבי אורח החיים המסורתי בשנות ההגירה הגדולה היה לפיכך גבוה מאוד, והפער בין דור האבות לדור הבנים "האמריקאי" היה בולט.
בתחילה נכשל אפילו הניסיון למסד הנהגה מוסכמת לקהילות האורתודוקסיות.
הרב הראשי היחיד שהיה אי פעם לניו יורק, הרב יעקב יוסף, לא הצליח לגבש את הקהילה; הכוח של "אגודת הרבנים", שהוקמה בשנת 1902 כדי לייצג את האורתודוקסים מול הרשויות ולאחד את הקהילה, היה מועט.
ההתפתחות הבולטת ביהדות האורתודוקסית האמריקאית עד השואה הייתה הפיצול לשני זרמי משנה, האחד ייקרא לימים "אורתודוקסי־מודרני", והשני "חרדי", או "אולטרה-אורתודוקסי".
הזרם האורתודוקסי מודרני החל להתגבש כבר בשנת 1898, עם הקמת איחוד הקהילות האורתודוקסיות של אמריקה.
בשנות הארבעים של המאה ה־20 הופרד החלק של ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק מהחלק האקדמי של ה"ישיבה יוניברסיטי", ובכך הפך המוסד הזה למוסד הדגל של האורתודוקסיה המודרנית.
אלטרנטיבה אורתודוקסית חרדית לזרם הזה התגבשה רק בשנות השלושים.
הרב אליעזר סילבר, מראשי אגודת הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית, הקים בשנים אלו, בהשראת תנועת האם באירופה, את "אגודת ישראל של אמריקה".
לחורבן של שואת יהודי אירופה הייתה השפעה על התרחבות היהדות החרדית בארצות הברית.
השואה הביאה להגירה רחבה של יהודים אורתודוקסים לארצות הברית, ולהבדיל מדור המהגרים הקודם, זהותם של המהגרים החדשים הייתה זהות חרדית מוגדרת יותר, ולרבים מהם לא היה רצון לעבור את "כור ההיתוך" האמריקאי.
שיעור האורתודוקסים בקרב המהגרים היהודים בשנים 1938–1956 עמד על 25% ,ומספרם עמד על עשרות אלפים.
בתוך שני עשורים הוכפל מספר היהודים האורתודוקסים בארצות הברית.
השואה הביאה גם להגירתם של ראשי ישיבות ואדמו"רים חסידיים עם שרידי התלמידים והקהילות שלהם מאירופה לארצות הברית, מה שאפשר להם להקים סביבם מוסדות והנהגה חזקה בארץ החדשה.
בשנים שלאחר השואה צמחה האורתודוקסיה החרדית בארצות הברית בהובלת ר' אהרן קוטלר ור' משה פיינשטיין.
המנהיגות החדשה דחתה בתוקף תמיכה בציונות ושאפה לצמצם את לימודי החול במוסדות החינוך שלה.
בשנת 1956 אף פרסמו 11 ראשי ישיבות מכתב האוסר על שיתוף פעולה עם זרמים יהודיים אחרים.
צעדים אלו הביאו לדחיקת "אגודת הרבנים", שהייתה המוסד הדומיננטי באורתודוקסיה, ולהתגבשותן הסופית של שתי אורתודוקסיות שונות זו מזו בתכלית: "אגודת ישראל" החרדית, ו"הסתדרות הרבנים דאמריקא" וה־OU, שאיגד בתי ספר יהודיים פרטיים וישיבות אורתודוקסיות מודרניות, כמו ישיבה יוניברסיטי.
כפי שקרה גם בישראל, לצד עזיבת הדת, אחת התגובות לשואה הייתה התפרצות של רצון עז ואנרגיות מחודשות לשיקום הקהילה החרדית.
חלק מהניצולים שהיגרו לארצות הברית ראו בשואה עונש שהגיע לעם היהודי בשל ההתבוללות או הציונות החילונית, ובהצלתם נס משמיים.
החורבן הגדול העצים אצלם את המחויבות לשמירה על המסורת, ואת האמונה בצורך בבידול חברתי מהגויים ובהקמת דור חדש שיישא בגאון את המורשת הדתית.
הקמה מהירה של ישיבות ובתי כנסת והעמדת משפחות מרובות ילדים מיסדו את השינוי ותיקנו תיקון מסוים את תחושת האסון שליוותה את זיכרון השואה.
עד שנות השישים העמידו כמה סוציולוגים בסימן שאלה את עתידה של האורתודוקסיה בארצות הברית.
רוב בוגרי החינוך האורתודוקסי לא נשארו בקהילה, ואפילו בסקר שנערך בשנת 2013 טענו מחצית מהנשאלים שגדלו בקהילה האורתודוקסית שהם כבר אינם משתייכים לזרם הזה.
אולם לטווח ארוך המציאות הפריכה את התחזיות.
בדור שלאחר השואה הושלם מיסוד הקהילה החרדית בהקמת מוסדות וגיבוש הנהגה, ומשנות השבעים ניכרים צמיחה ושגשוג בקרב הקבוצה הזאת.
כמו בישראל, הקפיצה המספרית שתתואר להלן נשענת על נישואין בגיל צעיר, שיעור ילודה גבוה, ועל היקף נמוך מבעבר של עזיבת הקהילה.
בשנות האלפיים "עקפה" הקהילה החרדית את הקהילה האורתודוקסית המודרנית ונעשתה הקהילה הגדולה ביותר בזרם האורתודוקסי.
בשנת 2000 הוערך מספר החרדים בארצות הברית בכ־200,000 בלבד, פחות ממחצית הקהילה האורתודוקסית כולה, אולם בסקר משנת 2020, שייכו את עצמם 6% מיהודי ארצות הברית בני 18 ומעלה לזרם החרדי, לעומת 4% שהשתייכו לזרם האורתודוקסי מודרני.
הערכהשנהשיטה200,0002000מפקד האוכלוסין האמריקאי652,0002020נתונים מינהליים על החינוך החרדי
סקר שערכה בשנת 2011 פדרציית ניו יורק, גילה שלנשים חרדיות בנות 35–44 יש בממוצע 5.5 ילדים, מסקר זה עולה גם שלנשים בנות 35–44 מהזרם החסידי יש כ־5.8 ילדים, לעומת חמישה ילדים לנשים מהמגזר הליטאי.
פער זה מצביע על הנטייה של הזרם הליטאי לאמץ דפוסים מודרניים מעט יותר בהשוואה לזרם החסידי.
89% מהאוכלוסייה החרדית בארצות הברית מרוכזת בצפון־מזרח ארצות הברית, ובעיקר בשתי מדינות: ניו יורק וניו ג'רזי.
הריכוז החרדי החשוב ביותר בארצות הברית נמצא ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, ובמיוחד בשכונות בורו פארק, פלטבוש וויליאמסבורג.
בברוקלין גרים יותר משליש מהיהודים החרדים בארצות הברית.
הריכוז השני בחשיבותו כיום הוא לייקווד, עיר בניו ג'רזי שחרדים רבים מניו יורק, בעיקר מהזרם הליטאי, מהגרים אליה.
בריכוז הזה חיים כיום למעלה מ־15 אחוז מהחרדים בארצות הברית.
ריכוזים חשובים נוספים נמצאים בעיירה מונסי שמצפון לעיר ניו יורק, שבה גרה אוכלוסייה חסידית וליטאית, ובעיר פאלם טרי, שבה מתגוררים חסידי סאטמר.
מחוץ לניו יורק ולניו ג'רזי בולטות קהילות חרדיות בערים גדולות, ובהן שיקגו, בולטימור, לוס אנג'לס ומיאמי.
בערים אלו מתגוררות בדרך כלל אוכלוסייה ליטאית או קהילות של חסידי חב"ד.
הקהילה הליטאית פתוחה יחסית מבחינה חברתית כלפי אורח החיים האמריקאי, והמשתייכים אליה נוטים לעבוד במקצועות חופשיים.
עם זאת, גברים בקהילה זו נוטים להקדיש כמה שנים ללימוד תורה בשנות העשרים לחייהם.
מבחינה גאוגרפית, הקהילה הליטאית מפוזרת יותר מהקהילה החסידית, וליטאים נוטים להתגורר גם באזורים ובשכונות שבהם חיה גם אוכלוסייה לא יהודית ובכמה מדינות בארצות הברית.
החרדים הליטאים בארצות הברית גם אימצו את האנגלית לשפת הדיבור שלהם במקום היידיש.
מבחינת דפוסי ההשכלה של הקהילה הליטאית, הבנות לומדות מקצועות חול בהיקף רחב למדי, ואף נבחנות במבחני הבגרות האמריקאיים, ואילו בקרב בנים היקף לימודי החול מצומצמים יותר, אך גם הם לומדים מקצועות חול, אפילו בגיל תיכון.
במקרים רבים ההשכלה הכללית במגזר הליטאי כוללת לימודים אקדמיים, לעיתים במוסדות המציעים מסלולים ייעודיים לחרדים כמו טורו קולג', ולעיתים גם במוסדות כלליים.
היחס ללימודים אקדמיים לגברים בישיבות "פתוחות" שונה מהיחס בישיבות שמרניות.
למשל, בישיבת נר ישראל בבולטימור מקובל ללמוד לתואר אקדמי לצד הלימודים בישיבה.
אפשרות נוספת ללימודים אקדמיים העומדת בפני בוגרי ישיבות ליטאיות היא לקבל נקודות זכות על הלימודים בישיבה, ובכך לקצר את המסלול האקדמי.
הדפוסים הכלכליים והחברתיים של הקהילה החסידית שונים בתכלית.
הקהילה החסידית סגורה מאוד ביחסה אל החברה האמריקאית הסובבת, ושפת האם של חבריה היא יידיש.
הגברים בה נוטים להינשא ולצאת לעבודה בגיל צעיר, לרוב במקצועות שאינם חופשיים.
להבדיל מישראל, שיעור הנשים העובדות בקרב קהילה זו איננו גבוה.
כמו כן, הקהילה החסידית מפוזרת פחות מבחינה גאוגרפית, וקהילות חסידיות יש כמעט אך ורק במדינות ניו יורק וניו ג'רזי.
היקף ההשכלה הכללית במגזר החסידי מצומצם יותר בהשוואה למגזר הליטאי.
בנים במגזר החסידי אינם לומדים מקצועות חול בגיל התיכון, אולם הבנות לומדות מקצועות חול, ובמקרים רבים אף נבחנות בבחינות גמר.
שכיחות הפנייה של צעירים וצעירות מהקהילה החסידית ללימודים אקדמיים נמוכה, ומי שפונים ללימודים אלו, רובם ככולם, יעשו זאת במסגרות אקדמיות חרדיות, כמו טורו קולג'.
שיעור התעסוקה של הגברים בקריית יואל החסידית, עומד על 75% ,ושל נשים 38% בלבד.
נתונים אלו הפוכים כמעט מדפוסי התעסוקה של חרדים בישראל, שבה שיעורי התעסוקה של הגברים החסידים עומדים על 52% ,ושל נשים על 77%.
חרדיות אמריקאית אל מול חרדיות ישראלית
מרבית החברה החרדית ובעיקר הליטאית בארצות הברית, אימצה היבטים רבים יותר של העולם המודרני לעומת זו הישראלית.
השפעת המודרניות על החרדיות האמריקאית כוללת רמת חיים גבוהה, תרבות ופנאי.
בחרדיות האמריקאית התפתח גם מעמד ביניים של חרדים המתגוררים בבתים מרווחים, מחזיקים מכוניות ותחומי התעסוקה שלהם דומים למקביליהם במעמד הביניים האמריקאי.
בישראל, לעומת זאת, הזרם החרדי מודרני רק החל להיווצר, ולעת עתה הנפח שלו מצומצם.
חרדים אמריקאים עשויים להיות חשופים יותר לתרבות פופולרית, כמו מוזיקה וקולנוע, ולאמץ דפוסי בילוי הכוללים קניות בקניונים ואכילת מזון אמריקאי מהיר.
גם ההכרה בחשיבות השמירה על כושר גופני, ההתעניינות בספורט, לרבות אהדה של קבוצות פוטבול, הן תופעות שיש להן יותר לגיטימציה בקרב חרדים בארצות הברית, בעיקר בחוגים הליטאיים.
גם בתחום ההשכלה יש פערים בין החרדיות האמריקאית לחרדיות הישראלית.
ל־25% מהחרדים בארצות הברית יש תואר אקדמי.
הבדלים ניכרים יש גם ביחס לעוני, החרדים בארצות הברית רואים בעוני כישלון חברתי, ואילו החרדים בישראל בוחרים בו ואף מוצאים בו ערך דתי.
ניתן להציע כמה סיבות להבדלים בין החרדים בארצות הברית לחרדים בישראל:
סיבה חוקית — לגברים חרדים בארצות הברית אין חובת שירות צבאי או לימוד תורה כתחליף אליו.
משום כך רובם יצאו לעבוד או לרכוש הכשרה מקצועית בגיל צעיר יותר.
בישראל לעומת זאת דחיית השירות לבני ישיבות הותנתה באי־יציאה לעבודה עד גיל מאוחר ותוצאה שלה הייתה התפתחות "חברת הלומדים" החרדית־ישראלית.
סיבה היסטורית — בארצות הברית התבססה החברה החרדית לאחר מלחמת העולם השנייה, ואילו בישראל נבנתה החברה החרדית על בסיס שורשים קנאיים של היישוב הישן שהתגבשו כבר בסוף המאה ה־19.
סיבה תאולוגית — החרדים בארצות הברית התמודדו בעיקר מול אתגרי העולם המודרני, ואילו התמודדות החרדים בישראל הייתה כפולה, עם המודרניות ועם הצלחת מדינת ישראל החילונית.
הממד התאולוגי באתגר השני מחִייב ניכור מהמדינה, אך באופן שונה מהמודל "המוכר" של חיים יהודיים בגלות.
סיבה אידאולוגית — האוכלוסייה החרדית שהגיעה לארצות הברית, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה אוכלוסיית פליטים שהיגרה מסיבות כלכליות בלבד.
לעומת זאת, ההגירה לישראל נבעה גם מסיבות דתיות הקשורות בקדושת הארץ.
סיבה חברתית — הגבולות בין החברה החרדית לחברה הסובבת ברורים יותר בארצות הברית.
ההבחנה בין יהודים לגויים שם מובהקת, ולכן גם עבודה משותפת עימם אינם סודקים אותה.
חרדים בישראל, לעומת זאת, חיים ועובדים לצד יהודים אחרים, לעיתים יהודים דתיים, ולכן החשש מזליגה גדול יותר, ובעקבותיו הצורך בהגברת ההסתגרות.
סיבה כלכלית — תנאי החיים וההזדמנויות הכלכליות אפשרו לחברה החרדית בארצות הברית שגשוג כלכלי מותנה בתעסוקה.
כמו כן, היקף מדינת הרווחה בארצות הברית מוגבל יותר, במיוחד בתחומי החינוך, ההשכלה התורנית (ישיבות וכוללים) וקצבאות הילדים.
אילוץ זה מחייב את החרדים בארצות הברית לצאת לעבודה בגיל צעיר.
שוליות פוליטית מול משקל פוליטי מכריע
משקלם הדמוגרפי והפוליטי של החרדים בארצות הברית שולי, ולכן יכולתם להישען על תמיכת המדינה, וגם להשפיע על צביונה של המדינה אפסי.
שוליות זו מפחיתה את המתח עם החברה הסובבת, שכן היעדר היכולת להשפיע מביא גם להיעדר ניסיון לשנות את אופייה ואת צביונה של המדינה.
במדינת ניו יורק יש לחרדים משקל פוליטי ניכר, וניסיונם להפעילו בסוגיות הקשורות לחינוך אכן מעורר מתחים פוליטיים.
נוסף על כך, ההפרדה בין דת למדינה בארצות הברית יוצרת קבלה שלה כחלק מהפסיפס החברתי והתעסוקתי המגוון במדינה.
בישראל, לעומת זאת, לחרדים יש משקל דמוגרפי נכבד וכוח פוליטי חשוב במעלה, ולפיכך יש להם גם כוח להשפיע על צביונה של מדינת ישראל.
ניסיונות אלו יוצרים התנגדות של החילונים וגורמים למתח גבוה בין הקבוצות.
מתח כזה אינו קיים בארצות הברית, בוודאי שלא במישור הפוליטי.
להתאגדות הפוליטית והמפלגתית של החרדים בישראל קיימות השלכות גם על החברה החרדית עצמה.
תלותם של משקי הבית החרדים בגורמים הפוליטיים לשם שגשוגם החברתי והכלכלי גבוהה יותר מתלותם של החרדים האמריקאים בגורמים פוליטיים חרדיים בארצות הברית.
בשל המצב הפוליטי בישראל, חלקם של תשלומי ההורים במימון מערכת החינוך החרדית משני ביחס לתקציב שהיא מקבלת מהמדינה, ולכן ההורים נאלצים לעמוד בדרישותיה של המערכת הרבנית.
ישיבת עץ חיים, שהוקמה בשנת 1886 בלואר איסט סייד שבמנהטן, הייתה הישיבה הראשונה שקמה בארצות הברית.
הישיבה הוקמה בשנות ההגירה היהודית הגדולה ממזרח אירופה שהביאה לצורך במוסד יהודי.
בניגוד לישיבות במזרח אירופה, בישיבת עץ חיים כללו הלימודים גם לימודי חול בהיקף מצומצם.
עם השנים הלכו לימודי החול והתרחבו בשל דרישה של ההורים, דרישות החוק של מדינת ניו יורק, ופתיחת מוסד מתחרה, בית הספר תפארת ישראל, שלימד לימודי חול בהיקף המותאם לצורכי החיים באמריקה.
בעתיד הפכה ישיבת עץ חיים לישיבה יוניברסיטי, מוסד הדגל של הזרם האורתודוקסי־מודרני, ותפארת ישראל נעשתה לישיבה חרדית שמרנית.
בשנת 1916 היו בארצות הברית ארבע ישיבות.
אך בעשור שבין תום המלחמה למשבר הכלכלי הגדול, בעקבות התבססות המהגרים בארצות הברית, חלה קפיצה במספר בתי הספר היהודיים כך שבזמן מלחמת העולם השנייה היו כבר 30 ישיבות.
הגידול המהיר עורר צורך בהקמת מסגרת ארצית למוסדות.
במלחמת העולם השנייה יזם הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', את הקמת ארגון החינוך לבתי הספר היהודיים בארצות הברית תורה ומסורה.
מוסדות הארגון אימצו מרכיבים של המודרנה, והלימודים בהם כללו גם לימודי חול.
המדיניות של הארגון הייתה שלא להתערב בשאלת היחס לציונות.
תחושת האובדן בעקבות השואה, חיזקה את הזהות היהודית בקרב הורים רבים והביאו אותם לרצות לשלוח את ילדיהם לחינוך יהודי.
ההגירה החדשה הביאה גם לפתיחת מוסדות חינוך מסוג חדש, מוסדות שדמו יותר לישיבות באירופה.
במרבית מוסדות תורה ומסורה הקדישו זמן ניכר ללימודי חול, המכונים בארצות הברית "לימודי אנגלית", ואילו במוסדות שהקימו החסידויות היה היקף לימודי החול מצומצם יותר ובכיתות הנמוכות בלבד.
תלמידי הישיבות הליטאיות כמו טלז שמצאו את עצמם באמריקה, העדיפו שבניהם ילמדו לימודי חול במתכונת מצומצמת ביותר, והקשר שלהם לרשת תורה ומסורה היה מוגבל.
החלוקה של הקהילה החרדית האמריקאית לקהילה חסידית וקהילה ליטאית באה לידי ביטוי ביחס ללימודי החול של הבנים.
לפי חלוקה זו, החסידים לומדים את המינימום ההכרחי, וכך מיישבים את הנורמה הקהילתית המקובלת עם הדרישות החיצוניות.
לעומת זאת לימודי החול במוסדות הליטאיים נלמדים לרוב מגישה של הכנה לחיי המעשה, ולעיתים יש בהם גם מסר חינוכי של תורה עם דרך ארץ, על פי דרכו של רבי שמשון רפאל הירש.
בחינוך החסידי מקובל שלימודי החול נמשכים רק עד כיתה ח', ואילו בחינוך הליטאי תלמידים לומדים את מקצועות החול גם בגיל התיכון.
בזרם הליטאי המרכזי, היקף לימודי החול נרחב הן בגיל היסודי הן בתיכון.
הפערים בין זרמי החינוך ניכרים בעיקר בחינוך לבנים.
בבתי הספר לבנות, ההבדלים קטנים יותר, בנות מכלל הזרמים החרדיים בארצות הברית, לרבות הזרם החסידי, לומדות לימודי חול בהיקף רחב.
מבחינת לימודי החול, אפשר לחלק את בתי ספר בקהילה החרדית־ליטאית בארצות הברית לשלוש קבוצות:
ישיבות מהקבוצה הראשונה במגזר הליטאי, כמו נר ישראל, נוטות לעסוק בלימודי חול בהיקף ניכר, המתקרב במידה רבה להיקף בישיבות תיכוניות דתיות־לאומיות בישראל.
חלק ניכר מהבוגרים שלהן פונים ללימודים אקדמיים.
בתי ספר אלו נמצאים בריכוזי הליטאים בכל מדינות ארצות הברית, למעט בריכוזים השמרניים בלייקווד, ניו ג'רזי ובברוקלין, ניו יורק.
גם בישיבות מהקבוצה השנייה, של המגזר הליטאי, תלמידים ניגשים לבחינות בגרות.
בניו יורק, בשכונות כמו בורו פארק ופלטבוש, למשל, מקובל כי ישיבות קטנות מהמגזר הישיבתי ליטאי מכינות את תלמידיהן לבחינות רמה אחידות, של המדינה.
רמת הלימודים משתנה ממוסד למוסד.
ברוב המוסדות מבחני הבגרות הם בהיקף המינימלי הנדרש ולא למעלה מכך, אם כי יחידים, במוסדות המודרניים יותר, יכולים להרחיב את היקף הבגרות שלהם כדי שיוכלו להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה ולעסוק בעתיד במגוון רחב יותר של מקצועות.
הישיבות בקבוצה השלישית, בזרם הליטאי, מבקשות לחנך את הבנים על "טהרת הקודש", כלומר בגישה דומה לגישה החרדית־ליטאית המקובלת בישיבות הקטנות בישראל.
על פי גישה זו, שאומצה בלייקווד, אין לומדים כלל מקצועות חול בגיל תיכון, ומובן שלא נבחנים בהם בבחינות הגמר הרשמיות של המדינה.
מרכזיותה של גישה זו מתעצמת לנוכח הנהירה של צעירים ומשפחות חרדיות לעיר זו, שבה לומדים כיום קרוב לשליש מתלמידי הציבור החרדי־ליטאי בארצות הברית.
אך גם המשך הלימודים בישיבות אלה לאחר גיל תיכון עשוי להקנות נקודות זכות אקדמיות.
כך, למשל, ישיבת לייקווד מזכה את תלמידיה בתואר ראשון במדעי הרוח.
נתוני סקר על החברה החרדית כולה מעידים ש־ 15% מהחרדים בארצות הברית הם בעלי תואר ראשון וכ-10% נוספים — בעלי תואר שני.
שיעור בעלי התארים האקדמיים בקרב הליטאים גבוה יותר, ובקרב החסידים נמוך מכך בהרבה, בפאלם טרי החסידית שיעור האקדמאים עומד על 5.5%.
ואילו בעיר לייקווד, בעלת צביון ליטאי שמרני, היה שיעור האקדמאים 31%.
שיעור המשפחות הליטאיות שהכנסתן מתחת לקו העוני עמד על 21%, פחות ממחצית משיעורן בקרב החסידיות.
שיעורי העוני בקריית יואל החסידית גבוהים ביותר ועומדים על 44%, שיעור גבוה במעט משיעור העוני בקרב משפחות חרדיות בישראל שעומד על 42%.
מסקר שנערך ב־2021 עולה שההכנסה השנתית הממוצעת של משק בית ליטאי עמדה על 164,000 דולר, לא הרבה פחות מהכנסה של משק בית אורתודוקסי מודרני 188,000 דולר.
לעומת זאת, ההכנסה השנתית הממוצעת של משק בית חסידי הייתה נמוכה הרבה יותר ועמדה על 102,000 דולר בלבד.
היה היה איש שלג הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת פנטזיה וקומדיה, אשר לוקח חלק בזיכיון המדיה "לשבור את הקרח" שבבעלות חברת וולט דיסני.
הסרט בוים ונכתב על ידי דן אברהם וטרנט קורי, הופק על ידי ניקול פ.
הרון ופיטר דל וצ'ו, נערך על ידי ג'ף דראהיים והולחן על ידי כריסטוף בק וג'ף מורו.
חברות ההפקה של הסרט הן אולפני ההנפשה של וולט דיסני ו-Walt Disney Pictures.
הסרט מתרחש במהלך אירועי הסרט הראשון בזיכיון, "לשבור את הקרח" משנת 2013, והוא עוקב אחר אולף מיד לאחר שנוצר על ידי אלזה ולפני שפגש את אנה, קריסטוף וסוון.
הסרט הופץ על ידי Disney Media Distribution בשירות הסטרימינג דיסני+, כאשר הוא עלה לשם לראשונה ב-23 באוקטובר 2020. בישראל הסרט בדיבוב עברי הופיע בשירות בהגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022.
הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים-טיים לסדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73, כאשר הוא הפסיד לפרק "קרח" מתוך הסדרה "אהבה, מוות ורובוטים".
הסרט, המתרחש במהלך מאורעות "לשבור את הקרח", מתחיל מבריאתו של אולף על ידי אלזה במהלך שירה "Let It Go".
בטרם מתאפשר לו לעשות דבר, משילה אלזה את גלימתה שפוגעת בו ומפילה אותו במורד צלע ההר עד שהוא נחבט בעץ.
מבלי שהוא מבין מי הוא ומה נסיבות חייו מחליט אולף לחפש לעצמו שם וזהות.
הוא מגיע לתחנת המסחר והסאונה של אוקן, כשברקע נשמע קריסטוף שר "Reindeer(s) Are Better Than People", ומחליט להיכנס אליה.
רגע לפני כניסתו נפגע אולף כשהדלת נפתחת על ידי אנה, שיוצאת מהמקום בלי להבחין בו כשהיא נושאת שק גזרים, אותו היא נותנת לקריסטוף ולסוון בהמשך.
אולף נכנס לתחנה ופוגש את אוקן, ומבקש ממנו לחפש לו גזר שישמש לו כאף, אבל אוקן מסביר לו שהוא בדיוק מכר את כל גזריו.
עם זאת מחליט אוקן לחפש חפצים אחרים שיוכלו להתאים לאולף כאף, ביניהם דגל, מחבט פינג פונג, פומפה ודג.
אחד החפצים הוא מקרן ישן המראה תמונות שצולמו בקיץ, ומרוב שאולף מוקסם מהן מתחשק לו לחוות את העונה עצמה.
ברקע נשמעת מנגינת השיר "In Summer".
לאחר מכן יוצא אולף מהתחנה עם נקניק בתור אפו החדש.
לאחר צאתו מהתחנה מגיחה לפתע להקת זאבים שמתחילה לרדוף אחריו בטונדרה המושלגת, ובמקביל נשמעים קטעים מהוויכוח בין אנה וקריסטוף בדבר התאהבות ואירוסין.
אולף עובר לידם מבלי לשים לב אליהם, וכך גורם לזאבים להסיט את תשומת לבם לשניים.
אולף ממשיך להחליק ורואה את אנה, קריסטוף וסוון חוצים את הגיא בזינוק בעודם נוטשים את מזחלתם.
אולף מגיע לתחתית ומוצא את אחד הגזרים שנפלו, אבל המזחלת מתפוצצת בדיוק לידו.
לצערו של אולף נשבר הנקניק בו השתמש כאף.
ברואו את אחד הזאבים מייבב ברחמים נותן לו אולף את הנקניק, בחושבו שהוא זקוק לו יותר ממנו.
הזאב מלקק אותו בשמחה לפני שהוא עוזב.
אולף מעיר שהדבר הרגיש לו כמו חיבוק חם, ולפתע נזכר בילדותן של אנה ואלזה ובמשחקים שהן שיחקו יחד, כשברקע נשמעת מנגינת השיר "Do You Want to Build a Snowman?".
הוא שומע את אלזה הצעירה מפעילה אותו ואומרת בשמו: "אני אולף, ואני אוהב להיות מחובק".
לפני כתוביות הסיום ובמהלכן פוגש אולף את אנה, את קריסטוף ואת סוון למחרת, והראשונה נותנת לו אף גזר בהמשך.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאולףג'וש גדעידו רוזנברגאנהקריסטן בלעינת אזולאיאלזהאידינה מנזלמונה מורקריסטוףג'ונתן גרוףגילן שחףאוקןכריס ויליאמסיובל ינאיסווןפרנק ולקר
במהלך הסרט מופיעים ארבעה שירים מתוך הסרט "לשבור את הקרח":
"Let It Go" שבוצע במקור על ידי אידינה מנזל ובעברית על ידי מונה מור
"Reindeer(s) Are Better Than People" שבוצע במקור על ידי ג'ונתן גרוף ובעברית על ידי גילן שחף
"In Summer" שבוצע במקור על ידי ג'וש גד ובעברית על ידי עידו רוזנברג
"Do You Want to Build a Snowman?" שבוצע במקור על ידי קריסטן בל ואידינה מנזל ובעברית על ידי עינת אזולאי ומונה מור
ריאן בריט כתב באתר "Fatherly" שהסרט מצליח לספק יותר שעשוע מהצפוי ביחס לאורכו.
דרו טיילור מאתר "Collider" העניק לסרט דירוג A, והצהיר שההומור שלו מצליח להיות מבדר באמצעות הנרטיב שלו, כמו כן הוא שיבח את דיבבו של ג'וש גד בתור אולף וציין שההנפשה מושכת מאוד.
אמילי אשבי מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסרט ב-5 מתוך 5 כוכבים, ושיבחה את הסרט על כך שהוא מתאר סקרנות וגילוי עצמי דרך אולף, תוך מחמאה להצגת האופטימיות וההתמדה באמצעות הסרט הקצר.
אנדרו פאוול מאתר "TheGATE.ca" דירג את הסרט ב-4 מתוך 5 כוכבים, כאשר הוא הצהיר שהסרט היה יכול להימשך זמן רב יותר.
מאט פאולר מאתר "IGN" נתן לסרט דירוג של 6 מתוך 10, החמיא לביצועים של גד ולסיפור, אך הסביר שהסרט לא מביא שום דבר מהותי לזיכיון "לשבור את הקרח".
בשנת 2021 הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים-טיים לסדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73, כאשר הוא הפסיד לפרק "קרח" מתוך הסדרה "אהבה, מוות ורובוטים".
היהדות כמעט שאינה מתייחסת למוחמד.
ישנם מעט מאוד טקסטים ביהדות המתייחסים או שמים לב לנביא האסלאם, מוחמד.
אלו שכן, דוחים בדרך כלל את הכרזתו של מוחמד על קבלת "התגלויות אלוהיות" מאלוהים ומתייגים אותו במקום זאת כנביא שקר.
בימי הביניים היה מקובל שסופרים יהודים מתארים את מוחמד כ"המשוגע", כמונח של בוז המשמש לעיתים קרובות בתנ"ך למי שמאמינים שהם נביאים.
הרמב"ם התייחס למוחמד כנביא שקר ואיש בלתי שפוי.
באיגרת תימן כתב הרמב"ם ליהודי תימן "אחרי ישו קם המשוגע שחקה את מבשרו, שכן הוא סלל לו את הדרך.
אבל הוא הוסיף את המטרה הנוספת של השגת שלטון והַכְנָעָה (טאלב אל-מולק; רדיפת ריבונות) והוא המציא את מה שהיה ידוע (האסלאם)"
נתנאל בירב פיומי, רב תימני נגיד וראש רבני תימן בראשית המאה ה-12, פילוסוף, מחבר הספר "גן השכלים", בו כתב כי האלוהים שולח נביאים להקים דתות לאומות אחרות, שאינן חייבות לציית למצוות התורה היהודית.
נתנאל ראה במפורש את מוחמד כנביא אמת, שנשלח משמים עם מסר מסוים שמתייחס לערבים, אך לא ליהודים.
ההסכמה המפורשת של בירב פיומי לנבואתו של מוחמד הייתה נדירה ולמעשה לא ידועה עד לתקופה האחרונה מעבר לתימן מולדתו.
המדרש הנבואי "סודותיו של רבי שמעון בן יוחאי", משווה את מוחמד למשיח היהודי.
לפי טקסט זה, המיוחס לחכם והוגה הדעות המפורסם בן המאה הראשונה רבי שמעון בר יוחאי, ככל הנראה נכתב בתחילת הכיבוש המוסלמי או במאה ה-8, תפקידו של מוחמד כנביא כולל את גאולת היהודים מהנוצרים.
דיכוי ("רומי" או "אדומי") משחק תפקיד חיובי בתהליך המשיחי.
מסמך אחד של יהודי תימן, שנמצא בגניזת קהיר, מעיד, שיהודים רבים קבלו את מוחמד כנביא ואפילו חיללו שבת כדי להצטרף למוחמד במאבקו.
עם זאת, בהתייחס למסמך, הנקרא Dhimmat an-nabi Muhammad (כתב ההגנה של מוחמד), חלק מהחוקרים אומרים שהוא הומצא על ידי יהודי תימן למטרת הגנה עצמית.
חלק מסיפורי המסורת האסלאמית על מוחמד נכנסו אגב למחשבה היהודית, עקב ההתערות התרבותית הגדולה בספרד האסלאמית מהמאות ה-9 עד ה-12, המכונה תור הזהב של יהודי ספרד.
לדוגמה, רבי יעקב יוסף כ"ץ מפולונה, מראשוני הוגי הדעות החסידיים, כתב שאדם ירא שמים (חסיד) לימד שהמאבק הפנימי ביצר הרע גדול יותר ממאבק חיצוני, וציטט את חיבורו הפופולרי של רבנו בחיי אבן פקודה "חובות הלבבות".
בגרסה המקורית הערבית יהודית של אותו ספר, רבנו בחיי אבן פקודה מתייחס למאבק החיצוני והפנימי כאל ג'יהאד.
היה היה פשע הוא סרט קולנוע קומדיה-פנטזיה, ובז'אנר סרט בלשי יפני משנת 2023, אשר יצא בהפקת נטפליקס, ישירות לשירות הזרמת המדיה.
את הסרט מביים היוצר יוצ'י פוקודה , ובכיכובן של השחקניות קאנה האשימוטו , ויוקו אראקי , ומציג את כיפה אדומה אשר פוגשת את סינדרלה, ומפענחת פשע המתרחש בממלכה.
כיפה אדומה בבגרותה, יוצאת לטיול ברחבי הממלכה והעולם, כאשר היא פוגשת ביער תחילה מכשפה בשם ברברה, אשר מנסה להחליף לה את הנעליים לנעליים יפות, אך לא מצליחה בכך, וגורמת לכיפה אדומה לאבד את נעליה.
לאחר מכן כיפה אדומה פוגשת את סינדרלה ביער ומגלה שלקחה לה בלי כוונה את נעליה.
סינדרלה מחזירה לה את הסנדלים, וכיפה אדומה שמה לב שהיא עומדת ליד קבר קטן, ומבחינה במצוקתה.
בגרסה זו, לכיפה אדומה יש חושים מחודדים ויכולת תשומת לב מוגברת (בדומה לשרלוק הולמס) לפרטים הקטנים, והיא מדובבת את סינדרלה לספר לה את בעיותיה.
סינדרלה שוטחת בפניה את סיפורה, ולאחר מכן שתיהן פוגשות שוב את המכשפה, המעניקה להן מראה חדש ונוצץ, המתאים לממלכה שבה כל מה שמעניין את האנשים זה היופי.
עם זאת, המכשפה ברברה לא מצליחה להעניק להן נעליים, ואת פריט הלבוש הזה מעניקה להן אחייניתה של ברברה, מכשפה בשם טקלה.
ברברה מעניקה להם גם כרכרה, סוסים ונהג מרכבה, מדלעת ועכברים, אך טקלה וברברה מסבירות לשתיים כי בעוד שקסמיה של ברברה פגים בדיוק בחצות, הקסם של טקלה (נעלי הזכוכית של שתיהן) תקף ל־24 שעות.
השתיים מחליטות ללכת לנשף של הנסיך, אך בדרך נתקלות בגופה של מעצב השיער המלכותי.
הן חוששות שיאשימו אותן בהריגתו (אף שכיפה אדומה יודעת שהן לא הרגו אותו עם המרכבה) או שיעכבו אותן לחקירה וכך יפספסו את הנשף, לכן הן מחליטות לכסות אותו בעלים ולהמשיך לנשף בלי לספר כלום.
בנשף, הנסיך שעדיין מדוכא בשל היעלמותה של אהובתו מהעבר, מתבקש על ידי אביו לחפש לו אישה ולבחור מישהי לרקוד איתה.
הנסיך בוחר בסינדרלה, והם רוקדים, עד אשר מתגלה דבר מותו של הנס.
בשלב זה הסרט הופך לחקירת רצח וכיפה אדומה מתפקדת כחוקרת בניסיון לגלות את התעלומה, ובסופו של הסרט אכן מצליחה לפצח את התעלומה תוך שהיא מנקה מחשד דמויות שונות שנחשדו במהלך הסרט כאלו אשר גרמו למותו של הנס.
כיפה אדומה () – גרסה מבוגרת של כיפה אדומה, וגיבורת הסרט.
בעלת יכולת אבחנה ושימת לב לפרטים.
סינדרלה () – כמו סינדרלה מהגרסה הקלאסית, יש לסינדרלה בסרט אם חורגת ושתי אחיות חורגות - אן, ומרגו.
הנסיך גילברט () – מושא התשוקה של סינדרלה.
אן () – אחותה החורגת של סינדרלה, מקווה שהנסיך ייקח אותה לאישה.
מרגו (יומי וואקאצוקי) (Yumi Wakatsuki) – אחותה החורגת השנייה של סינדרלה, מתוארת כטיפשה וכחובבת אוכל.
איזבלה () – אימה החורגת של סינדרלה.
ברברה (מידוריקו קימורה) (Midoriko Kimura) – המכשפה בשחור.
לא טובה בקסמי נעליים, וקסמיה פגים בחצות.
טקלה () – המכשפה בלבן, אחייניתה של ברברה, טובה בקסמי נעלי זכוכית, וקסמיה מחזיקים 24 שעות.
פול () – העכבר שהופך לנהג המרכבה של כיפה אדומה וסינדרלה.
הנס () – מעצב השיער המלכותי.
חקירת מותו עומדת בבסיס הסרט.
המלך בובל () – המלך, אביו של הנסיך גילברט.
רמי () – אהובתו של הנסיך שנעלמה, הייתה משרתת, והנסיך חשב שאביו גרם להיעלמותה כיוון שלא אהב את הקשר ביניהם.
היה היה – האמריקות היא סדרת טלוויזיה מונפשת חינוכית שנוצרה ובוימה על ידי אלבר בארייה.
זוהי הסדרה הרביעית בזיכיון "היה היה", והיא עוסקת בתולדות אמריקה.