tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1964 הוא התמודד פעם נוספת לסנאט, אך נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי תומאס קלפ.
ב-1966 זכה דייוויס לקבל את פרס סו, הכיבוד הגבוה ביותר של אגודת בוגרי אוניברסיטת דקוטה הצפונית.
מאותה שנה ועד 1967 הוא שימש כמפקד הלאומי של הלגיון האמריקאי , וב-1969 הוא מונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמנהל משרד ההגנה האזרחית.
ב-1972 שונה שמה של סוכנות זו למשרד למוכנות אזרחית והוא שימש כמנהלה עד ינואר 1977. לאחר פרישתו הוענקה לו מדליית השירות של מחלקת ההגנה.
ב-1977 שב דייוויס לדקוטה הצפונית כדי לנהל את החווה המשפחתית ושב גם לשמש כנשיא הבנק הלאומי הראשון של מקלוסקי.
הוא היה פעיל בארגונים רבים ללא כוונת רווח, כולל במסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים ובבונים החופשיים.
ג'ון דייוויס נפטר ברנצ'ו מיראז' שבקליפורניה ב-12 במאי 1990. הוא נטמן בבית הקברות פיירויו שבביסמרק, בירת דקוטה הצפונית.
ג'ון דייוויד קולס הוא במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
בשנת 2015 הועמד לפרס אמי עבור עבודתו כבמאי ב"בית הקלפים".
בגיל 17 צילם את סרטו הראשון באורך מלא, גרסה חדשה ל-Casablanca (1942).
בזמן לימודיו בממכללת אמהרסט ביים קולס סרט תיעודי על מוסד הלימודים, ששודר ב-PBS.
זמן קצר לאחר מכן ביים סרטים קצרים עבור Saturday Night Live של NBC ופרסומות שיווקיות ל-AT&T ופפסי קולה.
בשנים 1983–1984 מונה כעורך של הסרטים "ראסטי ג'יימס" ו-"מועדון הכותנה".
פריצתו לסצנה הקולנועית כבמאי הגיעה ב-1989, אז עלה Signs of Life לאקרנים.
הוא זכה על כך בפרס המבקרים הבין־לאומי בפסטיבל הסרטים האמריקאי בדוביל שבצרפת.
ג'ון דייוויד דינגל האב היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן בין השנים 1933 ל-1955. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ואביו של חבר הקונגרס שכיהן הכי הרבה זמן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון דינגל.
דינגל נולד ב-2 בפברואר 1894 בדטרויט, מישיגן, והיה בנם של מארי סיסיאלסקי אופלבסקה וג'וזף א.
דז'גלביץ', שהיו מהגרים פולנים מבצ'ל גורני.
שם המשפחה של המשפחה בסופו של דבר שונה ל'דינגל'.
הוא היה בוגר בית הספר הפרוצ'יאלי של סנט קזימיר בדטרויט, ועבד כמדפיס ועיתונאי.
הוא גם עסק בבניית צינורות גז טבעי, היה סוחר סיטונאי במוצרי בקר וחזיר ומארגן ונאמן של קולורדו ספרינגס לייבור קולג'.
דינגל נישא לגרייס בלוסום ביגלר (1894–1962) ונולדו לו ארבעה ילדים: ג'ון הבן, פטרישיה אן, ג'יימס וג'ול פטרישיה אן, הידועה בשם פטסי, מתה זמן קצר לאחר יום הולדתה הראשון.
דינגל הקים את משפחתו בדטרויט, שם הועסק כמדפיס ב-Detroit Free Press והשתתף באופן פעיל בארגון איגודי העובדים.
דינגל סבל מאסתמה ושחפת, מה שגרם למשפחה לעבור לזמן קצר לקולורדו ספרינגס כדי לפנות לטיפול שם.
דינגל התמודד לראשונה לתפקיד פוליטי בשנת 1924 כאשר התמודד על מושב בבית הנבחרים של קולורדו ממחוז אל פאסו אך הובס.
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 1930, מישיגן זכתה בארבעה מושבים חדשים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1932, דינגל נבחר כדמוקרט מהמחוז ה-15 החדש שהוקם במערב דטרויט על פני ראש העיר לשעבר של דטרויט צ'ארלס בולס.
הוא נבחר מחדש אחת עשרה פעמים וכיהן עד מותו בבית החולים וולטר ריד בוושינגטון הבירה, בגיל 61. הוא נקבר בבית הקברות הקדוש בסאות'פילד, מישיגן.
בתחילת הקריירה שלו בקונגרס, דינגל היה מ"תומכי ניו דיל".
בהתחשב בדעות הקדומות הרווחות בתקופה, מכתב בלתי נשכח מדינגל לנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט ב-18 באוגוסט 1941, הציע לכלוא עשרת אלפים אמריקאים יפנים-הוואיים כדי להבטיח "התנהגות טובה" מיפן.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, דינגל "דרש ש[האדמירל] קימל ו[גנרל וולטר] שורט יועמדו לדין צבאי".
נכון לשנת 2023, שלושת הדינגלים ייצגו את אזור דרום מזרח מישיגן במשך 90 שנים רצופות.
סימן ההיכר של השירות שלהם היה הצעה למערכת ביטוח בריאות לאומית, שהוצגה לראשונה על ידי ג'ון האב ב-1933 והוצגה מחדש מאז בכל קונגרס על ידי האב ולאחר מכן הבן.
גם נכדו של דינגל, כריסטופר ד.
דינגל, נכנס לפוליטיקה, לאחר שנבחר לסנאט של מדינת מישיגן ב-1986.
ג'ון דייוויס היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא הקדיש 25 שנים לשירות ציבורי, וכיהן בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכן במשך שלוש קדנציות לא רצופות כמושל מסצ'וסטס.
בשל המוניטין שלו ביושרה אישית הוא נודע בכינוי "ג'ון הישר".
הוא למד בקולג' ייל ולאחר מכן למד משפטים בווסטר, מסצ'וסטס, שם פתח משרד מצליח לעריכת דין.
במשך עשר שנים (1824–1834) כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית (ולאחר מכן המפלגה הוויגית), שם תמך בחקיקה פרוטקציוניסטית בתחום המכס.
בשנת 1833 נבחר למושל מסצ'וסטס בבחירות משולשות שהוכרעו על ידי בית המחוקקים של המדינה.
לאחר שתי קדנציות נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן כמעט קדנציה מלאה, אך התפטר ב־1841 לאחר שנבחר שוב לתפקיד המושל.
כהונתו השנייה כמושל לא הייתה בולטת במיוחד, אך במהלכה הסתכסך עם חברו הוויגי דניאל ובסטר בשל שורה של נושאים, והפסיד בבחירות 1843 לדמוקרטי .
ב־1845 נבחר שוב לסנאט, שם כיהן עד 1851. הוא התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו ופעל למניעת התפשטות העבדות לטריטוריות החדשות, אם כי לא נקט קו נוקשה בנושא ואף הצביע בעד רוב סעיפי פשרת 1850. הוא פרש מהחיים הציבוריים ב־1853 ונפטר בשנה שלאחר מכן.
ג'ון דייוויס נולד ב-13 בינואר 1787 בנורת'בורו שבמסצ'וסטס, לדיאקון אייזק דייוויס ואנה (בריגהאם) דייוויס.
הוא למד בבתי ספר מקומיים, המשיך לאקדמיה בלסטר ולאחר מכן לייל קולג', שם השלים תואר ראשון ב־1812. אחר כך למד משפטים אצל פרנסיס בלייק בווסטר, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1815.
בשנת 1821 נבחר לחבר בחברה האמריקאית לעתיקות.
בתחילה עסק בעריכת דין בספנסר שבמסצ'וסטס, אך עד מהרה חזר לווסטר ונטל לידיו את משרדו של בלייק.
זמן קצר עבד בשותפות עם , עד שזה מונה ב־1824 לבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
באותה שנה נכנס גם הוא לפוליטיקה, ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים בין 1825 ל־1833, בקונגרסים ה־19–23. הוא תמך בג'ון קווינסי אדמס במרוץ לנשיאות, העדיף מדיניות פיסקלית שמרנית, ובשל אופייה התעשייתי ההולך וגובר של המדינה תמך בחוקי מכס פרוטקציוניסטיים.
נאומיו בזכות "מכסי 1828" הודפסו בהרחבה.
הוא התנגד למדיניותו של הנשיא אנדרו ג'קסון ונמנה עם תומכי הנרי קליי, אף שהתנגד ל"פשרת המכס" שהציע ב־1833.
ב־1833 עודדה הנהגת המפלגה הלאומית הרפובליקנית את דייוויס להתמודד על משרת מושל מסצ'וסטס, מול הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס (שרץ מטעם המפלגה האנטי-מאסונית) ומועמד המפלגה הדמוקרטית .
הוא נתמך על ידי גורמים בתעשיית הטקסטיל וסיעת ויגים בראשות אבוט לורנס, וכן על ידי המושל היוצא לוי לינקולן הבן.
דייוויס זכה לרוב יחסי אך לא מוחלט, ולכן הבחירה הוכרעה בבית המחוקקים, שבחר בו לאחר שאדמס פרש.
הוא נבחר מחדש ב־1834, בעיקר בשל חוסר שביעות הרצון במדינה ממדיניותו של ג'קסון כלפי הבנק השני של ארצות הברית.
בתקופת כהונתו לא יזם רפורמות משמעותיות חדשות, אלא המשיך במדיניות הכלכלית התומכת בעסקים של קודמו לינקולן.
מסצ'וסטס המשיכה לצמוח כלכלית ולהרחיב את תשתיות התחבורה והתעשייה.
בסוף 1834 פנה אליו דניאל ובסטר, מנהיג המפלגה הוויגית, להציג מועמדות לסנאט במקום נתניאל סילסבי שפרש.
ההתמודדות מול אדמס הביאה למבוי סתום בבית המחוקקים, שהוכרע רק בפברואר 1835 כאשר דייוויס נבחר לסנאט לאחר שוויתר על כהונת המושל.
כהונתו בסנאט לא התבלטה, מלבד קו נוקשה שהחזיק לגבי סכסוך הגבול בין מיין לניו ברנזוויק הבריטית.
הוא התנגד לכל פשרה טריטוריאלית עם בריטניה.
בנוסף, עמד בוועדה מיוחדת שדנה בהפצת חומרי ביטול עבדות בדרום והתנגד לכל חקיקה מגבילה בנושא, מחשש לפגיעה בחופש הביטוי.
ב־1837 ייצג בפני בית המשפט העליון את הנתבעים במשפט גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן, שבו נפסק לטובת המדינה והמתחרים, בהתאם לטענתו כי הזכויות שהוענקו בחוזה המקורי צריכות להתפרש בצמצום.
יחסיו הקרובים עם דניאל ובסטר החלו להתערער בשלהי שנות ה־30, בין היתר בשל מחלוקות על מדיניות קרקעות במערב ובשל ביקורת חריפה של וובסטר על בעלי בריתו של דייוויס.
לאחר ניצחון הדמוקרטי מרקוס מורטון בבחירות 1839, עודדה הנהגת הוויגים את דייוויס להתמודד שוב.
ב־1840 נבחר מחדש למושל, בסיוע גל הניצחון של ויליאם הנרי הריסון לנשיאות.
הוא נבחר גם ב־1841, אך כהונתו לא התאפיינה ברפורמות חדשות, אלא הושפעה מהמשא ומתן בין ובסטר ללורד אשבורטון על הגבול עם בריטניה.
מחלוקות חריפות עם ובסטר בנושא זה העמיקו את הקרע ביניהם.
ב־1842 התחזקה מפלגת החירות המתנגדת לעבדות, וגרמה לכך שאף מועמד לא זכה לרוב.
הסנאט של המדינה, שהיה בשליטתם של הדמוקרטים, בחר במורטון למושל.
ב־1845 נבחר דייוויס שוב לסנאט לאחר פטירת הסנאטור אייזק בייטס, וכיהן בתפקיד עד 1851. הוא התנגד לסיפוח טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו (היה אחד משני הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד המלחמה).
הוא התנגד להתפשטות העבדות לטריטוריות החדשות, אך תמך ברוב סעיפי פשרת 1850.
עמדותיו המתונות יחסית כלפי העבדות גרמו לירידה בפופולריות שלו בשנות ה־40. הוא סירב לתמוך במועמדותו של ובסטר לנשיאות בבחירות 1852 ותמך בווינפילד סקוט.
באותה שנה פרש מהחיים הפוליטיים.
דייוויס נפטר בווסטר ב־19 באפריל 1854, ונקבר בבית העלמין הכפרי של העיר.
הוא נודע כ"ג'ון הישר" בשל יושרו האישי ומוניטין נקי משחיתות.
ב־1844 היה שותף יחד עם אחיינו אייזק להקמת חברת ביטוח החיים "State Mutual Life Assurance" בווסטר, אחת מחמש החברות היחידות בתחום בארצות הברית באותה עת.
הוא כיהן כנשיאה עד מותו, אז ירש אותו אחיינו.
בשנת 1822 נישא לאליזה בנקרופט, בתו של הכומר ארון באנקרופט ואחותו של ההיסטוריון והמדינאי ג'ורג' באנקרופט.
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים, ביניהם הדיפלומט ג'ון צ'נדלר באנקרופט דייוויס, הגנרל האסברוק דייוויס וחבר הקונגרס .
בין צאצאיהם היו גם חבר האספה המדינתית של ניו יורק ג'רארדי דייוויס, הפיזיולוג האלוואל דייוויס והסנאטור הנרי קבוט לודג' הבן.
גם ג'ון לונג, נכדו של בן דודו שנקרא על שמו, כיהן כמושל מסצ'וסטס.
ג'ון וינצ'סטר דיינה היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי ממדינת מיין שבארצות הברית.
הוא כיהן כמושל ה-19 וה-21 של המדינה בשתי תקופות כהונה: הראשונה הייתה ליממה אחת ב-3 בינואר 1844, והשנייה בין השנים 1847–1850. בשנות ה-50 של המאה ה-19 היה הממונה על היחסים של ארצות הברית עם בוליביה.
דיינה נולד בעיירה פרייברג שבמחוז מיין במסצ'וסטס, בנם של ג'ודה דיינה ואליזבת ריפלי.
אביו כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית במשך ארבעה חודשים מדצמבר 1836 עד מרץ 1837. בטרם פנה לקריירה עסקית הוא למד בבתי הספר המקומיים של העיר ובאקדמיית פרייברג.
בשנת 1834 נשא לאישה את אלייזה אן אוסגוד, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
דיינה החל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של מיין כחבר המפלגה הדמוקרטית, שם כיהן בין השנים 1841–1842. לאחר מכן היה חבר הסנאט של מיין בשנים 1843–1844, ונבחר לנשיא הסנאט.
ב-3 בינואר 1844 התמנה למושל מיין לאחר שהמושל בפועל דייוויד דאן התפטר.
דיינה נשא בסמכויות המושל ליממה אחת בלבד, ובאותו היום הושבע לתפקיד יו אנדרסון.
בשנת 1846 התמודד דיינה לתקופת כהונה מלאה כמושל מול מועמד מפלגת החירות סמואל פסנדן ומועמד המפלגה הוויגית דניאל ברונסון.
מאחר שאף מועמד לא קיבל רוב מן הקולות, נבחר דיינה לתפקיד בידי בית המחוקקים המדינתי, שהיה בשליטת המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר מחדש בבחירות של 1847 ו-1848. במהלך כהונתו התקבלו צעדים נגד העבדות בארצות הברית, והוא עזב את התפקיד ב-8 במאי 1850.
לאחר שפרש מלשכת המושל שב דיינה לעיסוקיו העסקיים.
בשנת 1853 מינה אותו נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס לממונה על היחסים עם בוליביה.
ב-10 במרץ 1859 התפטר מתפקידו וחזר למיין כדי להתמודד שוב על תפקיד המושל, אך הובס על ידי ישראל וושבורן הבן.
לאחר הפסדו בבחירות מכר דיינה את נכסיו ועבר לאמריקה הדרומית כדי לעסוק בגידול כבשים.
בעת שסייע באזור מוכי מגפה, חלה בכולרה ונפטר ברוסאריו בפרובינציית סנטה פה שבארגנטינה.
שנים אחדות אחר כך הובאו שרידיו לקבורה מחדש בבית הקברות הכפרי שבעיירת הולדתו פרייברג.
ג'ון ויליאם דייוויס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1885–1886 וב-1892, כמושל רוד איילנד ה-38 וה-41 בשנים 1887–1888 ובשנים 1890–1891, בהתאמה, וכראש עיריית פוטאקט ב-1897.
ג'ון דייוויס נולד בחווה של משפחתו בעיירה רהובות (רחובות ) שבמסצ'וסטס, כבנם של ג'ון דייוויס השלישי ושל ננסי דייוויס.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו, ובבית ספר פרטי בפוטאקט שברוד איילנד.
לפני שנכנס לפוליטיקה, הוא היה מעורב במגוון של עיסוקים.
ב-1844 הוא עבר לפרובידנס והיה לשוליה של בנאי באבן.
הוא גם קיבל הסמכה כמורה, ובמשך כמה שנים נסע ברחבי מדינות הדרום כדי לעסוק בשני המקצועות.
לאחר מכן החל דייוויס בשותפות עם אחיו בעסק של תבואה ואספקה ברחוב סאות' ווטר בפרובידנס שפעל בשנים 1850–1890.
במלחמת האזרחים האמריקאית שירת דייוויס במיליציה של רוד איילנד, בתחילה ביחידת רגלים, ובהמשך ביחידה מקומית שנודעה כמשמר הסוסים של פרובידנס.
תפקידו הראשון של דייוויס בפוליטיקה היה חבר מועצת העיר פרובידנס מטעם המפלגה הדמוקרטית ב-1854.
ב-1877 הוא עבר לפוטאקט כדי לשמש כמנהל בית הקברות ריברסייד שבעיר.
הוא התגורר בשטחי בית הקברות בבית השער שלו שהיה בנוי אבן בצורת מתומן.
דייוויס שימש בכמה משרות מקומיות בפוטאקט.
ב-1882 וב-1885 הוא היה חבר מועצת העיר, ולאחר מכן ועד 1886 הוא כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד.
לאחר תום כהונתו בסנאט מונה דייוויס על ידי עמיתו למפלגה, הנשיא גרובר קליבלנד, כמעריך סחורות מיובאות עבור מחוז פרובידנס של המכס של ארצות הברית.
דייוויס כיהן בשתי תקופות כהונה לא רצופות של שנה כל אחת כמושל רוד איילנד.
ב-1887 התמודד דייוויס בבחירות למשרת המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית, והביס את המושל המכהן, הרפובליקני ג'ורג' וטמור.
דייוויס זכה בתמיכתם של רפובליקנים רבים, שלא היו שבעי רצון מהנהגת מפלגתם.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, אושר התיקון על מתן זכות הבחירה לנשים בחוקת המדינה, סודר קו הגבול בין רוד איילנד לבין קונטיקט, וננקטו צעדי רפורמה בחוקי הבחירות כדי למנוע מעשי הונאה.
בבחירות של 1888 הובס דייוויס על ידי מועמד הרפובליקנים רויאל צ.
טאפט, אך ב-1889 התמודד שוב מול הרברט לאד.
עד 1893 הייתה בחוקת רוד איילנד דרישה להשגת רוב קולות למועמד למשרת המושל.
כלומר, אם אף אחד מהמועמדים לא קיבל רוב מוחלט של הקולות, הועברה משימת ההחלטה על זהות המנצח בבחירות לידי האספה הכללית של המדינה.
מקרים כאלו התרחשו במשך ארבע שנים בשנים 1889–1893, שבהן עלייתה של מפלגת האיסור גרמה לכמה מערכות בחירות להסתיים בהעברתם להחלטת בית המחוקקים.
שלוש פעמים, בשנים 1889, 1890 וב-1891, קיבל דייוויס כמועמד הדמוקרטים יותר קולות בהשוואה ללאד הרפובליקני בבחירות למשרת המושל, אך הוא לא זכה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים.
פעמיים החליטה האספה הכללית בעד לאד (ב-1889 וב-1891), ופעם אחת (ב-1890) בעד דייוויס.
מצב עניינים זה תוקן בסופו של דבר בנובמבר 1893 עם אימוץ התיקון העשירי לחוקת רוד איילנד, שאפשר למועמד שזכה במרבית הקולות להיבחר כמושל.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של דייוויס כמושל, ניתנה למושל הסמכות למנות ועדה שתבצע הגהה וקודיפיקציה של חוקים כללים.
הוקצו גם תקציבים להשלמת בנייתו של מעון לחיילים.
דייוויס דאג לבנייתו של אולם הקולג' באוניברסיטת רוד איילנד, שהיה אז המבנה הגדול ביותר בקמפוס האוניברסיטה.
כשעלה הבניין באש ב-1895 ונבנה מחדש, שונה שמו לבניין דייוויס לכבודו.
בבחירות של 1891 הובס דייוויס שוב, אך לא פרש מפעילותו בפוליטיקה.
ב-1892 הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי מטעם פוטאקט.
ב-1897 הוא נבחר כראש עיריית פוטאקט.
דייוויס היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1855 הוא נשא לאישה את לידיה וילבר קניון, שנפטרה ב-1859. ב-1862 הוא נישא בשנית לאמילי פורטר גוף, שיחד איתה הביא לעולם שני ילדים עד פטירתה ב-1885. הוא נישא בשלישית ב-1895 למריטה פ.
דייוויס גדל במשפחה שהחזיקה באמונה המתודיסטית, אך בהמשך היה לאפיסקופלי.
ג'ון דייוויס נפטר בפטואקט ב-25 בינואר 1907. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד שבעיר, שאותו הוא ניהל קודם לכן.
ג'ון דנס סקוטוס היה תאולוג ופילוסוף פרנציסקני סקוטי.
יחד עם תומאס אקווינס וויליאם מאוקהם נמנה כאחד משלושת ההוגים הסכולסטים החשובים ביותר של ימי-הביניים המאוחרים.
הגותו מושפעת ומתפלמסת בעיקר עם הנרי מגנט, החשוב שבתאולוגים לאחר אקווינס, ומבטאת סינתזה שבין אריסטו ואוגוסטינוס התואמת את השלכות הגינוי של 1277. תזות מפורסמות הן לדוגמה דוקטרינת היוניווקאליות של הישות, האבחנה הפורמלית, הקוגניציה האינטואיטיבית, תפיסת הרצון וכן דוקטרינות כריסטולוגיות מרכזיות.
סקוטוס נחשב כמי שניסח באופן השלם ביותר את תורת הטרנסצנדטלים הימי-ביניימית (Scientia transcendens).
לודגר הונפלדר , מחשובי פרשני סקוטוס, פוסק שתורה זו היא "ההתחלה השנייה של המטאפיזיקה [בהיסטוריה של הפילוסופיה]".
מיד לאחר מותו של סקוטוס החליפה מחשבתו של סקוטוס את זו של בונהוונטורה כתאולוג המרכזי של הזרם הפרנציסקני.
בית הספר הסקוטיסטי, או הסקוטיזם, היווה יחד עם התומיזם, את אחד משני בתי הספר הסכולסטים המרכזיים, שהגיע לשיאו במאות ה-16 וה-17. למחשבתו של סקוטוס השפעה מעצבת על הוגים מרכזיים במאה העשרים, לדוגמה בהגותם של צ'ארלס סנדרס פרס ומרטין היידגר.
ג'ון דנס נולד בדנס שבסקוטלנד.
הוא הוסמך ככומר בנורת'האמפטון שבאנגליה, למד ולימד באוניברסיטת אוקספורד ובפריז וככל הנראה גם באוניברסיטת קיימברידג'.
בנוסף, לימד בסטודיום בקלן שבגרמניה משנת 1307 עד 1308, ושם גם מת.
בחייו, נחשב ל"דוקטור עידון" בגלל יכולתו למזג בעידון השקפות שונות, כדרך הסכולסטים.
מאוחר יותר, ועל שום הקושי הרב ודקויות מחשבתו, הפך שמו לגינוי (Dunce, באנגלית: אדם קשה תפיסה, סתום).
סקוטוס מתאפיין בריאליזם מיוחד, מה שמאוחר נתפס כחלק מהתנועה הנומינליסטית שתקפה את התומיזם בעוז במאה ה-16. בתחום הכלכלה (כמו בתחומים אחרים), סירב לקבל פתרונות אריסטוטליים מעשיים בסגנון התומיסטי ודרש הסברים מקיפים.
במסגרת זו, יצר את תיאורית ה"עלות" של הערך וניסח כמה טיעונים חשובים ביחס לטבעה של תחרות טהורה ומונופוליסטית.
סקוטוס הוא זה ש"השלים" את תורת הטרנסצנדנטאלים הימי ביניימית.
כמו כן, סקוטוס גם מבטא פיתוח עמוק ביותר לתפיסה יוניווקאלית.
בנוסף, פיתח הבנה ייחודית לגבי מהות הקונטינגנטיות באמצעות פיתוח תורת האפשרויות הסינכרוניות ודרכה הבנה משמעותית לגבי הרצון החופשי ויחסו לאינטלקט.
סקוטוס גם פיתח משמעותית את מושג האינדיבידואציה (ומושג ה-haecceitas).
כמו כן, מפתח תפיסה ייחודית ביחס ל"טבעים המשותפים" וה"אבחנה הפורמלית".
סקוטוס נודע בדעותיו האנטי-יהודיות, שהיו נוקשות אף יחסית לימיו.
בניגוד ליריבו תומאס אקווינס, תמך בהתלהבות בכפיית היהודים להתנצר והטבלה בכח של ילדים יהודיים.
את הנימוק הנגדי ברוח אוגוסטינוס, לפיו יש לשמר אותם עד קץ הימים כהוכחה לקדמוניות התורה וההתגלות, דחה בטענה שניתן לבחור מספר קטן של יהודים ולשגרם לאי מבודד בו יוסיפו לקיים את המצוות, אך כל השאר צריכים להיות מומרים בכח.
תאולוגיה טבעית היא הניסיון לבסס את האמת האלוהית באופן בלתי תלוי בהתגלות.
סקוטוס תרם רבות לתחום, בעיקר בזכות מה שנתפס כתיקון לכמה מהתמות של תומאס אקווינס.
סקוטוס מקבל את הנחת היסוד של אקווינס כי (1) ניתן להגיע לאמת האלוהית באופן בלתי-תלוי בהתגלות ו(2) ניתן לדבר על אלוהים.
עם זאת, בניגוד לאקווינס, סקוטוס סובר כנגד "הטיעון האנלוגי" של אקווינס.
אקווינס סבר כי ניתן לדבר על אלוהים רק בדרך אנלוגית: "האדם הוא טוב כמו שאלוהים הוא טוב, אך לא באותו האופן".
סקוטוס תוקף את הטיעון האנלוגי של אקווינס דרך היגד המשותף לשניהם ושהם מאמצים מאריסטו - שכל הידע מקורו בניסיון האנושי כיצורים.
לטענת סקוטוס, אין זה ייתכן ליחס (לדוגמה) "טוב" לאלוהים אבל לומר שזה נאמר במשמעות אחרת משזה נאמר על סוקרטס.
לאחר מכן, סקוטוס ממשיך בניסיון מעניין לפתח את הטיעון לגבי הטבע האלוהי של אנסלם מקנטרברי.
לטענת סקוטוס, מתוך קבוצת כל הפְּרֵדִיקָטִים האפשריים, ניתן להחסיר את כל הפרדיקטים שמקורם בעיקר ביחס דו-כיווני ("בורא","מתגלה","היש העליון" וכדומה') משום שאלה מבטאים יחס ולא דבר מה אודות הישות עצמה.
לאחר מכן ניתן לחלק את הקבוצה של הפרדיקטים לשתיים: אלה (1) שבכל מובן טוב להיות מאשר לא להיות (נניח, "טוב" עדיף בכל מצב) ואלה (2) שלפעמים טוב לא להיות מאשר להיות (נניח, "עצלן" לפעמים עדיף לא להיות מאשר להיות).
לפרדיקטים מקבוצה 1 סקוטוס קורא "שלמויות טהורות" ומסכים עם אנסלם שהם תקפים לגבי האל.
לטענת סקוטוס, ה"שלמויות הטהורות" הן דבר שנודע לנו לראשונה מהידע שלנו לגבי עולם הניסיון.
כיוצא בכך, ה"שלמויות הטהורות" הן משהו שנודע לנו בתהליך אבסטרקציה מהניסיון שלנו וההבדל בין השלמויות שאנחנו מייחסים לישים שאינם אלוהים לבין השלמויות שאנחנו מיחסים לאלוהים הוא הבדל שבדרגה בלבד.
באופן זה אנחנו מגיעים לפרדיקטים שניתן להסב על אלוהים באופן לא אנלוגי, אלא יוניקי ובכך לייצר לעצמנו מושג כללי של אלוהים.
ג'ון דריידן היה משורר, מחזאי, מתרגם ומבקר ספרות אנגלי.
נחשב לגדול המשוררים האנגלים בתקופה שבין מילטון לפופ, ולאחד מגדולי מבקרי השירה האנגלים.
דריידן נולד ליד אונדל (Oundle) שבנורת'המפטונשייר ולמד בבית הספר שבכנסיית וסטמינסטר שבלונדון ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בנערותו אהב את "מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר, את תרגום סילבסטר את "השבוע, או בריאת העולם" מאת המשורר הצרפתי דו בארטאס, ואת תרגום פיירפקס את "ירושלים המשוחררת" מאת המשורר האיטלקי טאסו.
דריידן כתב למחייתו במשך כל חייו הבוגרים.
מחזותיו המוקדמים, שהיו בעיקר טרגדיות הרואיות, זכו להצלחה משתנה אך עשו לו שם בממלכה.
כששב ללונדון במהלך תקופת שלטונו של קרומוול ניסה לנצל את אהדת הפרלמנט למשפחתו (אחיו היה שופט במהלך מלחמתו של צ'ארלס הראשון), אך לא צלח בכך עד תקופת הרסטורציה.
השיר שכתב לכבוד השבת המלוכה, Astrea Redux, הקנה לו את מעמדו הרם.
עד שנת 1663, אז צורף לחברה המלכותית, הוא השיג לעצמו מעמד שהספיק כדי להחשב כבעל ראוי לליידי אליזבת' האווארד, אך את עיקר פרסומו רכש עם פרסום השיר שנת הפלאות (Annus Mirabilis) - תיאור של אירועי שנת 1666 בריבועים במשקל פנטמטר.
בשנת 1668 מונה לרשת את ויליאם דאווננט כמשורר המלכותי - משרה אותה איבד 20 שנה מאוחר יותר עם מותו של צ'ארלס השני.
בעשר השנים הראשונות עיקר יצירתו הייתה מחזות.
הוא הוביל את גל "קומדיות הרסטורציה", כשיצירתו המוכרת ביותר מאותה תקופה היא Marriage A-la-Mode, (1672).
הוא גם כתב טרגדיות הרואיות וטרגדיות רגילות, מהן הצליחה ביותר All For Love (1677).
דריידן היה אמן כתיבת הפרולוג והאפילוג, ואף כתב פרולוגים ואפילוגים למחזותיהם של אחרים.
עבודות חשובות נוספות שלו מאותה תקופה הן מסותיו על המחזאות, מהן בולטת "Essay of Dramatick Poesie" (1668) שהיא הארוכה ביותר והטובה ביותר.
במסות אלו הביע דריידן את אמונתו בכך שמחזאי התקופה האליזבתנית עלו בגדולתם על המחזאים היוונים; טען בזכות השימוש בכתיבה מחורזת במחזות; ובחן והשווה את יצירותיהם של שייקספיר, בן ג'ונסון וג'ון פלטשר.
משנות השמונים של המאה ה-17 ואילך התרכז דריידן בכתיבת שירה, שנודעה בשל השימוש הגאוני שעשה בצמדי חרוזים (מה שמכונה "צמד הרואי"), אך הוא המשיך גם לכתוב מחזות וכתב מספר ליבריות.
הישגיו הגדולים ביותר היו בכתיבת חרוזים סאטיריים: MacFlecknoe ההרואי אך לעגני, התקפה על המחזאי תומאס שאדוול, ו-Absalom and Achitophel ("אבשלום ואחיתופל"), סאטירה פוליטית נגד הויגים.
יצירות נודעות נוספות שלו מאותה תקופה הם השירים הדתיים הסאטיריים שכתב, בהם Religio Laici (1682) ו-The Hind and the Panther (1687).
הראשון מביניהם נכתב בטרם הפך דריידן לקתולי, והשני קצת אחרי המרת דתו.
לאחר המהפכה המהוללת של שנת 1688 דעותיו הפוליטיות של דריידן הסירו ממנו את חיבת הכתר, והוא התפרנס מכתיבת מחזות ותרגום שירה מלטינית ויוונית.
דריידן תרגם עבודות משל הורטיוס, יובנאליס, אובידיוס, לוקרטיוס ותאוקריטוס.
המשלים של דריידן היו חביבים על אלכסנדר פופ, לורד ביירון, קיטס, וטניסון.
לדעת ג'ון אייקין, כל המאפיינים המצוינים של בת-שירו של דריידן מופיעים בשלמות גמורה במשלים האלה.
לדעת וולטר סקוט, "סיפורו של האביר" בין של צ'וסר בין של דריידן ("פאלאמון וארקיט"), מיצירות השיר הגדולות של השירה האנגלית.
ההקדמה ל"Fables" נחשבת לאחת המסות הטובות ביותר באנגלית.
ויליאם קונגריג, ידידו של דריידן, אמר שכתיבתו של דריידן הלכה והשתפרה עד לסוף, השתפרה אפילו בהתלהבות ובדמיון, כמו גם בכושר השיפוט.
ואלכסנדר פופ כתב: "האש של דריידן, כמו זו של השמש, האירה בבהירות לקראת השקיעה".
מחלת השיגדון ותחלואים אחרים מהם סבל, ומאמץ העבודה הכביר, נתנו את אותותיהם, ודריידן נפטר בשנת 1700. נערכה לו הלוויה מפוארת, והוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר לצד צ'וסר וקאולי.
בצוואתו הוריש סכום לייסוד בית-ספר לילדים עניים, שהיה לבית הספר "ג'ון דריידן".
השפעתו של דריידן כמשורר הייתה עצומה הן בחייו והן במאה ה-18; שיריו שימשו כמודל לאלכסנדר פופ (שהחשיב את תרגומו של דריידן לאינאיס כתרגום השירה הטוב ביותר אי פעם) וסמואל ג'ונסון כינהו "משורר באמת גדול", והוא אחד מהיוצרים המצוטטים ביותר במילון של ג'ונסון, לצד שייקספיר ומילטון.
דריידן ופופ נחשבים לגדולי המשוררים הנאו-קלאסיים האנגלים, אלה שהביאו את החריזה והמשקל לשלמות צורנית.
ניתן לסכם את יחסם של בני המאה ה-18 לדריידן במילותיו של ג'ונסון על כך שדריידן "עידן את השפה, שיפר את הרגש, וכיוונן את המספרים של השירה האנגלית".
בתקופה הרומנטית, ויליאם הזליט החשיבו לאמן גדול של הסגנון המלאכותי של השפה, וולטר סקוט הוציא לאור את כתביו וקרא לו "ג'ון המפואר", וביירון סבר שהשירה האנגלית התדרדרה מאז דריידן ופופ; אולם וורדסוורת' המעיט בערך של שירת דריידן, והשפעתה על רוב המשוררים הרומנטיים הייתה מעטה.
לדעת קולרידג', מאז דריידן המשקל של המשוררים האנגלים מוליך אל המשמעות, בעוד קודם לכן אצל משוררים אנגלים אמיתיים יותר המשמעות והרגש הוליכו אל המשקל.
מהחצי השני של המאה ה-19 ואילך הלכה וירדה קרנו, לאחר שהמבקרים נתנו מקום מרכזי לשייקספיר ולשירת המשוררים הרומנטיים, כלומר לשירה הרומנטית-טבעית להבדיל מזו הקלאסית-מלאכותית.
כתב סמואל ג'ונסון: "מסקירת העבודות של דריידן, נראה שהיה לו מטבעו שכל מקיף, שהועשר על ידי ידע.
יצירותיו הן תולדה של גאונות נמרצת, הפועלת על חומרים גדולים.
הכוח השליט בפעולותיו האינטלקטואליות היה שכלו החזק, ולא תפיסה רגישה.
בכל הפעמים, הוא למד ולא הרגיש, ויצר רגשות, לא כפי שמכתיב הטבע, אלא כפי שמקנה ההגות".
דריידן צירף מבואות ליצירותיו, מסות מקיפות העוסקות ברוב סוגי השירה והדרמה.
מזה דורות הוא מוערך כשייך לשורה הראשונה של המבקרים האנגלים, לצד בן ג'ונסון, ג'וזף אדיסון, סמואל ג'ונסון, ויליאם הזליט, וסמואל טיילור קולרידג'.
להלן משורותיו האחרונות, שורות-שיר שדריידן כתב לדוכסית מאורמונד (לה הקדיש את האפוס "פאלאמון וארקיט"), במכתב תודה על מתנה ששלחה לו:
כתב ג'ורג' סיינטסבורי: 'הרעיונות והדימויים שבשורות האלו עתיקים ושחוקים.
אולם אני טוען שכל מבקר שירה אמיתי, מבלי לדעת מי חיברן, יכתוב בצדק על סמך סידור המלים, המשקל והקדנצה של השורה, והאופן בו הדימויים מוצגים: "זהו משורר, וככל הנראה זה משורר גדול'.
וכתב: "הכשרון המיוחד של דריידן הוא היכולת לעסוק בכל נושא באופן פיוטי.
תחום שירתו עצום, וכאשר היא מוגבלת, אפשר להבחין שהוגבלה על ידי נסיבות חיצוניות".
ג'ון ג'וזף "הונדו" האבליצ'ק היה כדורסלן אמריקאי.
שיחק במשך כל הקריירה בקבוצת בוסטון סלטיקס, זכה עימה בשמונה אליפויות והוא הקלע המוביל של הקבוצה בכל הזמנים.
האבליצ'ק נולד באוהיו והחל את הקריירה שלו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, וביחד עם ג'רי לוקאס (שחקן NBA לעתיד) זכה באליפות המכללות ב-1960. ב-1962 נבחר בדראפט על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה השביעית.
עם הסלטיקס זכה האבליצ'ק ב-8 אליפויות, ב-1965 חטף כדור בשניות האחרונות של גמר המזרח נגד פילדלפיה 76' והבטיח את ניצחון הקבוצה, תיאור החטיפה על ידי שדר הבית של הסלטיקס נכנס להיסטוריה של הכדורסל האמריקאי.
האבליצ'ק פרש מכדורסל ב-1978, באותה שנה גופייה עם המספר 17 אותו נשא נתלתה בתקרת הבוסטון גארדן והוחלט שאף שחקן בבוסטון סלטיקס לא ילבש עוד את מספרו.
ב-1984 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
ב-2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הכדורסל הלבן השלישי הטוב ביותר אי פעם.
בשנים האחרונות לחייו התמודד עם מחלת פרקינסון.
האבליצ'ק נפטר ב-25 באפריל 2019, בביתו שבג'ופיטר, פלורידה.
פעם אחת MVP של סדרת הגמר ב-NBA ב-1974.
4 פעמים בחמישיית העונה הראשונה מ-1971 עד 1974.
חמש פעמים בחמישיית ההגנה הראשונה מ-1972 עד 1976.
שלוש פעמים בחמישיית ההגנה השנייה מ-1969 עד 1971.
אחד מחמישים הכדורסלנים הטובים בתולדות ה-NBA שנבחרו ב-1996.
חבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
ג'ון הארווי קלוג רופא אמריקאי, תזונאי, ממציא ואיש עסקים, מנהל בית הבראה הוליסטי, שהתמקד במיוחד בתזונה, חוקנים והתעמלות.
היה צמחוני נלהב, והוא ידוע במיוחד כממציא הקורנפלקס, יחד עם אחיו, ויל קית' קלוג
קלוג סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת מישיגן ב-1875 ונישא לאלה ארווילה איטון ב-1879. לקלוג לא היו ילדים מכיוון שהאמין שיחסי מין אינם בריאים, אך גידל יותר מ־40 ילדים שלא היו ילדיו הביולוגיים, ואימץ באופן רשמי שבעה מהם.
קלוג זכה לפרסום כמנהל בית ההבראה בבאטל קריק.
הוא התנגד לניתוחים והאמין כי הדרך הנכונה היא לשפר את אורח החיים על פי דעותיו הרפואיות שכללו בין היתר התעמלות, צמחונות, חוקן לעיתים קרובות, הינזרות ממין והיצמדות לדיאטה מפורטת שפיתח.
כחלק מאותה דיאטה, קלוג פיתח לראשונה, ביחד עם אחיו, את הקורנפלקס.
בעקבות מריבה עם אחיו, פתח האחרון מפעל משלו לייצור קורנפלקס שמוכר כיום כ"קלוגס".
מטופל של קלוג, צ'ארלס ויליאם פוסט, פתח לאחר מכן מפעל מתחרה בשם "פוסט".
קלוג הציג חידושים רפואיים רבים ורשם מספר פטנטים על אמצעים רפואיים שפיתח.
למרות התנגדותו לניתוחים, קלוג תמך באופן נלהב במילה כהליך רפואי מונע מחלות ולהפסקת אוננות, במקרה שאמצעים אחרים נכשלו.
הוא המליץ לבצע את המילה ללא הרדמה.
כדי למנוע אוננות של בנות, קלוג הציע שני פתרונות רפואיים: לכרות את הדגדגן () או לשפוך עליו חומצה.
ניתוחים דומים שבוצעו מסיבות רפואיות שונות היו מקובלים בסוף המאה ה-19, וקלוג ביצע פעולות אלו גם בעצמו.
ג'ון דנוור היה זמר-יוצר אמריקאי בז'אנר הפולק והפולק רוק.
דנוור היה אחד האמנים המפורסמים ביותר במוזיקה האמריקאית בשנות ה-70 של המאה ה-20, והקליט במרוצת השנים יותר מ-300 שירים, כמחציתם הולחנו על ידיו.
"Take Me Home, Country Roads" (אשר נבחר בשנת 2014 כשיר הרשמי של מדינת וירג'יניה המערבית)
"Rocky Mountain High" (אשר נבחר בשנת 2007 כשיר הרשמי של מדינת קולורדו) ו-"Perhaps Love" (יחד עם פלאסידו דומינגו).
דנוור נולד ברוזוול שבניו מקסיקו.
אביו היה איש צבא ששירת בחיל האוויר.
דנוור מצא את מותו בגיל 53, בתאונת מטוס בקליפורניה.
דנוור היה בעל רישיון טיס, אולם רישיונו בוטל בשנת 1996 על רקע מעצרים בשל נהיגה בשכרות.
עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות לא נמצאו בגופתו של דנוור שרידי אלכוהול, והתאונה לא נגרמה על רקע זה.
גופתו נשרפה ביחד עם גיטרה גיבסון 1910 שניתנה לו על ידי סבתו, אשר העניקה השראה רבה לקריירה שלו.
ג'ון דייוויד האנה הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "ארבע חתונות ולוויה אחת" (עליו קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן משנה), "דלתות מסתובבות", סדרת סרטי "המומיה" של סטיבן סומרס, וכדמותו של קווינטוס לנטולוס בטיאטוס בסרט "ספרטקוס: דם וחול".
האנה נולד במזרח קילברייד, סקוטלנד, לסוזן וג'ון האנה, ולו שתי אחיות בוגרות.
אמו סוזן עבדה כמנקה ברשת חנויות הבגדים מרקס אנד ספנסר ואביו ג'ון כיוצר כלים.
בתקופת לימודי התיכון, הוא השתתף במועדון התיאטרון המקומי.
בעצת חבר ללימודים, הוא השלים התמחות באלקטרוניקה ולמד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ולדרמה.
לאחר סיום הלימודים, הוא השתתף במספר הפקות טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה ב-1987 בסרט "ברונד".
בשנת 1994, הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" לצד יו גרנט, אנדי מקדואל, קריסטין סקוט-תומאס ורואן אטקינסון.
בין השנים 1995–1998, הוא שיחק את ד"ר מק'קאלום, פתולוג פותר תעלומות בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מק'קאלום".
בשנת 1996, הוא גילם את דמותו של ניק, רוצח פסיכופת בסרט הטלוויזיה "אמת או חובה".
ב-1998, שיחק בקומדיה הרומנטית "דלתות מסתובבות", לצד גווינת' פלטרו.
בשנת 1999 שיחק בסרטים "ההוריקן" ו"המומיה" ולאחר מכן גם בסרטי ההמשך ב-2001 ו-2008.
בשנת 2000, שיחק האנה בסרט "מהומה.
ב-2001, האנה הופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "זהות בדויה", ב-2002, שיחק בקומדיות "לפני שתלך" ו"אני עם לוסי".
בשנת 2003, שיחק בסרט הדרמה "אני מאשים" והתארח בסדרות: "פרייז'ר" ו"קרניבל".
בשנת 2004, שיחק בסדרה "אמנזיה".
בשנת 2010 החל להשתתף בסדרת הדרמה ההיסטורית ספרטקוס: דם וחול ובמיני סדרת הספין אוף, "ספרטקוס: אלי הזירה".
בשנת 2016, הצטרף האנה לקאסט העונה השלישית של הסדרה "סוכני S.H.I.E.L.D." כדמות משנית בתפקיד המדען הולדן רדקליף.
בעונה הרביעית דמותו קודמה וקיבלה תפקיד קבוע.
באותה שנה, שיחק בסרט הטלוויזיה "חלום ליל קיץ".
ב-2017, שיחק את דמותו של ארתור בסרט "בן של אם אחרת".
בשנת 2018, שיחק בסרט "נשוי בהפתעה" בכיכובה של אנה פריס.
ב-2019, שיחק בסרט המלזי "גן ערפילי הערב" והתארח בשני פרקים בסדרה "בידיים טובות".
בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא ללא גבולות" בדמותו של ד"ר ג'ד בישופ.
ב-20 בינואר 1996, נישא האנה לשחקנית ג'ואנה רות'.
ב-11 בפברואר 2004, נולד לזוג תאומים.
במשך שנים, האנה תמך ותרם למטרות צדקה שונות.
לאחר משחקו כשוטר אפילפטי בסדרת הטלוויזיה הבריטית Out of the Blue, הוא הביע את תמיכתו בארגון האפילפטים בסקוטלנד.
כמו כן, הוא שימש כדובר של 'אוקספם', אסופה של 15 ארגונים המציעים פתרונות לעוני ולחוסר צדק חברתי.
תפקיד אורח (עונה 4); 27 פרקם2023מראה שחורהריצ'רד קינגפרק: "Loch Henry"האחרונים מבינינוד"ר ניומןפרק: "When You're Lost in the Darkness"2024דקמרון (אנ')אדוארדופרק: "The Beautiful, Not-Infected Countryside"
ג'ון האוסמן היה שחקן ומפיק קולנוע אנגלי-אמריקאי, ממוצא יהודי.
זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב.
בשנותיו האחרונות נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של פרופסור צ'ארלס קינגספילד בסרט הקולנוע "המרוץ אחר הגלימה", ולאחר מכן בסדרת הטלוויזיה שנשאה את אותו השם.
האוסמן נולד בבוקרשט בשם ז'אק האוסמן (Jacques Haussmann), בן לאם בריטית ממוצא ולשי ואירי ולאב יהודי יליד אלזס, שניהל עסק לממכר דגנים.
הוא התחנך באנגליה (Clifton College, בריסטול), קיבל אזרחות בריטית ועבד בסחר בדגנים בלונדון, עד שהיגר לארצות הברית ב-1925, שם אימץ לעצמו את שם הבמה ג'ון האוסמן.
האוסמן עזב את עבודתו כסוחר בשוק הדגנים הבינלאומי ופנה לתיאטרון בעקבות קריסת בורסת המניות של ניו יורק ב-1929. בראשית דרכו המקצועית הפיק מספר הצגות תיאטרון בברודוויי, כולל "מלון הלבבות השבורים", "שלוש אחיות" של צ'כוב ומספר מחזות של שייקספיר.
הוא אף ביים מספר הצגות, ביניהן "נערת הכפר" ו"דון חואן בגיהנום" של ג'ורג' ברנרד שו.
ב-1933 גייס אותו המלחין וירג'יל תומסון לביים את האופרה "ארבעה צדיקים בשלוש מערכות", שנוצרה בשיתוף פעולה של תומסון עם גרטרוד שטיין.
האוסמן שכנע את ולס לעזוב את ההפקה בה השתתף באותה עת, אחרי הצגה אחת בלבד, ולגלם את התפקיד הראשי במחזה שהפיק.
המחזה, "פאניקה", הוצג לראשונה במרץ 1935, והשתתפה בו גם זיטה ג'והאן, אשתו לשעבר של האוסמן.
המחזה לא זכה להצלחה וירד מהבמות לאחר שלוש הצגות בלבד, אולם הוא היווה את ראשיתו של שיתוף הפעולה המקצועי הפורה בין האוסמן לוולס.
ב-1936 הוקם פרויקט התיאטרון הפדרלי, אחד הפרויקטים שהוקמו במסגרת תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנועד לספק תעסוקה לשחקני ועובדי תיאטרון מובטלים.
האוסמן נבחר להיות אחד ממנהלי הפרויקט, ואחד הצעדים הראשונים שעשה היה לשכור את שירותיו של ולס לביים את המחזה "מקבת'".
מוזיקת הליווי למחזה הולחנה על ידי וירג'יל תומסון.
המחזה זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה רבה, והכרטיסים לכל ההצגות נמכרו מראש.
לאחר 10 חודשי עבודה בפרויקט התיאטרון הפדרלי, האוסמן וולס עזבו את הפרויקט ועברו לנהל במשותף פרויקט ממשלתי אחר להפקת הצגות תיאטרון במנהטן, בשם פרויקט מספר 891. הפקתם הראשונה הייתה מחזהו של כריסטופר מרלו "ההיסטוריה הטרגית של ד"ר פאוסטוס", שוולס ביים ואף הופיע בו בתפקיד הראשי.
ביוני 1937 הפיקו במסגרת הפרויקט את המחזה מעורר המחלוקת "The Cradle Will Rock" (בתרגום חופשי: "העריסה תתנענע"), שנכתב על ידי מארק בליצשטיין.
המחזה, שבויים על ידי וולס, נחשד על ידי השלטונות כאוהד את השמאל ואת האיגודים המקצועיים, והתפרסם כדוגמה למחזה שנעשה ניסיון לצנזרו.
זמן קצר לפני המועד שנקבע להצגת הבכורה, ובניסיון למנוע את העלאת המחזה, הודיעו השלטונות על איסור זמני להעלאת הפקות חדשות בתיאטרון שהיה בבעלות ממשלתית.
על כל שחקני המחזה נאסר לעלות לבמה בערב הבכורה.
בתגובה, צוות השחקנים ועובדי הבמה עזבו את התיאטרון הממשלתי וצעדו ברגל 20 רחובות לתיאטרון אחר, כשהקהל הולך אחריהם.
המחזה הוצג עם אלתורים ושינויים ספונטניים רבים, זכה להצלחה רבה ושוחזר מספר פעמים בערבים שלאחר מכן.
עם זאת, התקרית הביאה לפיטוריו של האוסמן ולהתפטרותו של ולס מפרויקט מספר 891.
באותה שנה, לאחר שעזבו את הפרויקט הממשלתי, העלו האוסמן וולס את "The Cradle Will Rock" כהפקה עצמאית על בימות ברודוויי.
במקביל, הקימו את תיאטרון מרקורי, להקת תיאטרון ניו יורקית שזכתה לשבחים רבים.
הלהקה שמה לעצמה למטרה לטפח כישרונות צעירים, להעלות מחזות מסוגים חדשים ולפנות לאותם קהלים שפקדו את ההצגות שהעלו במסגרת התיאטרון הממשלתי.
תיאטרון מרקורי התמחה בהצגת מחזות קלאסיים, שנותרו רלוונטיים ואקטואליים גם בעידן המודרני.
ההפקה המפורסמת ביותר של התיאטרון הייתה גרסה מסחרית ומחודשת למחזה "יוליוס קיסר".
ולס, שביים את המחזה, הלביש את השחקנים בתלבושות מודרניות ושינה את הטקסט השייקספירי כך שיתאים לצרכיו ויהווה התרסה מול הפאשיזם והנאציזם שהיו אז בשיא כוחם.
בשלב מסוים ולמשך תקופה קצרה, העלה התיאטרון גם תסכיתים ששודרו ברדיו.
התסכית המפורסם מכולם, ששודר ב-30 באוקטובר 1938 וגרם לבהלה רבה בקרב הציבור, היה "מלחמת העולמות", שהתבסס על הרומן הבדיוני בעל אותו השם שנכתב על ידי ה.ג'.
באותה שנה, ובמקביל להוראת משחק במכללה הניו יורקית הפרטית מכללת ואסר, הפיק האוסמן את סרטו הראשון של ולס, "Too Much Johnson".
הסרט לא הושלם, מעולם לא הוקרן בהקרנה פומבית ומקובל היה לחשוב כי אף עותק שלו לא שרד.
באוגוסט 2013 נמצא העתק יחיד של הסרט במחסן באיטליה, והוא עתיד לעלות לרשת האינטרנט בסוף 2013.
שיתוף הפעולה של האוסמן וולס המשיך בהוליווד.
באביב 1939 חתם ולס על עסקה עם אולפני הקולנוע של RKO, להפקת שני סרטים בהשתתפות צוות שחקני תיאטרון מרקורי, כשוולס עצמו אמור להפיק, לביים ולשחק בהם, ולקבל חופש אמנותי מלא.
במהלך העבודה על הסרט הראשון פרץ בין האוסמן לוולס סכסוך חריף, שהביא לסיום השותפות העסקית והחברות ביניהם.
למרות זאת, האוסמן מילא תפקיד מכריע בהפקת הסרט "האזרח קיין" ב-1941. ולס טילפן להאוסמן וביקש ממנו לשוב להוליווד ולפקח על עבודת התסריטאי הרמן מנקייביץ', עד שישלים את כתיבת התסריט לסרט, ובמיוחד למנוע ממנו גישה לאלכוהול.
אף על פי שוולס לקח את הקרדיט לעצמו על כתיבת התסריט, האוסמן פרסם את העובדה שהקרדיט הגיע למנקייביץ', ובכך גרם לקרע סופי בינו לבין ולס.
האוסמן עצמו לקח קרדיט על עיצוב קווי העלילה ועל עריכת התסריט.
לאחר שנפרדו דרכיהם של האוסמן וולס, חזר האוסמן לתיאטרון, ובין השנים 1941 - 1939 ביים שני מחזות ("השטן ודניאל ובסטר" ו"ליברטי ג'ונס") והפיק מחזה נוסף ("Native Son") בברודוויי.
במקביל, מונה לתפקיד סגן נשיא חברת ההפקות ההוליוודית של דייוויד או.
בעקבות המתקפה על פרל הארבור התפטר מתפקידו, הצטרף למשרד ההסברה המלחמתית האמריקאי והחל לנהל את שידורי קול אמריקה.
בין השנים 1945–1962 הפיק 18 סרטי קולנוע עבור אולפני הקולנוע של סרטי פרמאונט, יוניברסל ומטרו גולדווין מאייר, כולל הסרט האפל מ-1946 "הדליה הכחולה", "מכתב מאישה אלמונית" (1948), "יוליוס קיסר" (1953), עליו היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ושבועיים בעיר זרה (1962).
עם זאת, הוא זכה לראשונה לפרסום ולהכרה עולמיים רק ב-1973, עת גילם את דמותו של הפרופסור למשפטים צ'ארלס קינגספילד בסרט הקולנוע "המרוץ אחר הגלימה".
על תפקידו זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בעקבות הצלחת הסרט, הוא המשיך לגלם את דמותו של פרופסור קינגספילד גם בסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, שארבע העונות שלה שודרו ברשתות CBS ו-Showtime לסירוגין בין השנים 1986–1978. על תפקידו בסדרה היה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית.
ב-1955 הפיק את "קורי העכביש" בבימויו של וינסנט מינלי.
ב-1956 הפיק את הסרט "תאווה לחיים" על חיי ואן גוך.
האוסמן היה ממייסדי מגמת המשחק בבית הספר ג'וליארד לאמנויות הבמה בניו יורק, ואף לימד משחק בבית הספר במשך מספר שנים.
בין תלמידיו שהפכו לשחקנים מפורסמים היו רובין ויליאמס, קווין קליין וכריסטופר ריב.
בשנות השמונים התפרסם בשל תפקידו כסבא אדוארד סטראטון השני בסדרה הקומית "Silver Spoons" בכיכובו של ריק שרודר, וכן בשל סרטוני הפרסומת של חברת ההשקעות סמית' בארני בהם הופיע.
במיני סדרה המצליחה מ-1983, "רוחות מלחמה", גילם את דמותו של הפרופסור היהודי אהרון ג'אסטרו.
תפקיד זה זיכה אותו במועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1988 הופיע בסרטים "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!" ו"מארח השדים", שיצאו לאקרנים לאחר מותו.
האוסמן היה נשוי פעמיים: ב-1929 נשא לאשה את השחקנית האמריקאית זיטה ג'והאן, ממנה התגרש ב-1933. ב-1952 התחתן בשנית, עם ג'ואן האוסמן, לה נותר נשוי עד יום מותו.
קיבל אזרחות אמריקאית ב-1943. כתב ספר זיכרונות בשלושה חלקים: "Run-Through" (1972), "Front and Center" (1979) ו-"Final Dress" (1983),שמבקרים רבים החשיבוהו כאחד הטובים בסוגתו.
האוסמן נפטר ממחלת הסרטן ב-31 באוקטובר 1988, בביתו שבמאליבו, קליפורניה.
האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
אורות בוהקים בניו יורק (1988)
רוחות מלחמה (מיני סדרה, 1983)
בית האצילים (מיני סדרה, 1988)
האיש השווה מיליונים (פרק אחד, 1976)
ג'ונתן "ג'ון" דניאל האם הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס אמי ושני פרסי גלובוס הזהב בשל גילום דמותו של דון דרייפר בסדרה "מד מן" של רשת AMC.
האם צבר 16 מועמדויות סך הכל לפרס אמי, הן על משחק והן על הפקה; ושבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
האם נולד בסנט לואיס שבמיזורי לדבורה, מזכירה, ולדניאל, מנהל חברת הובלות.
כשהגיע לגיל שנתיים הוריו התגרשו והוא התגורר עם אימו.
בגיל 10 אבחנו אצל אימו סרטן והוא עבר להתגורר עם אביו.
כשהגיע לגיל 20 אביו חלה ונפטר.
תפקידו הראשון היה בגיל 16 במחזמר "Godspell".
לאחר שסיים תיכון בשנת 1989 החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין אך בעקבות מות אביו ותקרית באוניברסיטה פרש בשנתו השנייה, וחזר למיזורי והחל ללמוד באוניברסיטת מיזורי.
במהלך לימודיו הוא ענה למודעה שחיפשה שחקנים למחזמר "חלום ליל קיץ" ולוהק למחזה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1993 עם תואר ראשון באנגלית חזר האם ללמד כיתות ח' משחק כהוקרה על תמיכת בית הספר במשך שנותיו הקשות.
האם הכיר את השחקן פול ראד במשך שנים ונסע לראותו בשנת 1992. לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס בשנת 1995 עם רכב ותקציב של 150 דולר.
הוא שכר דירה עם 4 שותפים ובמקביל לגישתו לאודישנים החל לעבוד כמלצר.
האם לא מצא עבודה אף על פי שקיבל המלצות מהסוכנות של "William Morris".
בשנת 1998 הסוכנות הפסיקה לייצג אותו.
האם המשיך לעבוד כמלצר ועסק תקופה קצרה כמעצב תפאורה לסרטי פורנוגרפיה.
בשנת 2000 הופיע בסדרה "Providence" של רשת NBC, האם היה אמור להופיע פרק אחד אך הרשת אהבה אותו והוא הופיע במשך 19 פרקים.
לאחר מכן הופיע בסרט "ספייס קאובויס".
בשנת 2001 הופיעה בסרט הקולנוע "לנשק את ג'סיקה שטיין".
בשנת 2002 השתתף בסרט "חיילים היינו".
בשנים 2002–2004 שיחק את תפקידו של מפקח נייט באסו בסדרה "השלוחה".
בחודשים שלאחר מכן קיבל האם תפקידים בסדרות "What About Brian", "מספ7ים", "התוכנית של שרה סילברמן".
האם שיחק גם ב-"CSI: מיאמי" וב"קרובות".
בשנת 2007 קיבל האם את תפקידו הגדול בתור הפרוטגוניסט של הסדרה של רשת AMC, "מד מן", בדמותו של מנהל בחברת פרסום בשנות השישים.
הסדרה עלתה לאוויר ב-19 ביולי 2007 עם 1.4 מיליון צופים לפרק הראשון.
הסדרה החלה לתפוס תאוצה ועיתונים כמו "USA Today" ו"הבוסטון גלוב" כתבו ביקורות מחמיאות על האם.
בשנת 2008 החלה עונתה השנייה של הסדרה והאם קיבל את פרס גלובוס הזהב על תפקיד שחקן הדרמה הטוב ביותר.
לאחר מכן היה האם מועמד לפרסים שונים בהם פרס אמי.
בשנת 2008 שיחק האם בסרט "כשהעולם עמד מלכת".
הסרט קיבל ביקורות גרועות אך גרף רווח של 230 מיליון דולר בקופות.
ב-25 באוקטובר 2008 הנחה האם פרק בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2009 החלה עונתה השלישית של "מד מן" ובמקביל הופיע האם בסדרה "רוק 30" בתפקיד אורח עליו קיבל פרס אמי.
באותה שנה שיחק האם את תפקידו הראשי הראשון בסרט מותחן בשם "Stolen" ואף דיבב דמות בסרט "שרק לנצח".
בשנת 2010 השתתף האם בסרט "The Town".
בשנת 2011 שיחק בסרט הפנטזיה "סאקר פאנץ" בבימויו של זאק סניידר, ולצד ונסה הדג'נס ואמילי בראונינג, במקביל למשחקו בעונה הרביעית של "מד מן".
האם אף השתתף בתפקיד קטן בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון".
עובד ב-2011 שיחק בקומדיה המצליחה "מסיבת רווקות" בתפקיד טד, בן זוגה הנצלני של ליליאן (קריסטן ויג).
בשנת 2011 בין העונות הרביעית והחמישית של מד מן, השתתף בסרט אותו ביימה בת זוגו ג'ניפר וסטפלדט "חברים עם ילדים".
בשנת 2013 שיחק במיני-סדרת המתח "מראה שחורה" בספיישל חג המולד.
בשנת 2014 התארח למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2015 החל לגלם את הכומר ריצ'רד גארי ויין בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט הבלתי שבירה" שנוצרה על ידי טינה פיי ומשודרת בנטפליקס למשך 3 עונות.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "השכנים של ג'ונס" לצד גל גדות, זאק גאליפנאקיס ואיילה פישר.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר" בבימויו של אדגר רייט.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקומדיה "תופסת" בו גילם את בוב קלהאן, איש עסקים מצליח אשר משחק עם חבריו תופסת במשך 30 שנה, המשחק נערך בחודש מאי בלבד ומתחדש בכל שנה.
בשנת 2022 שיחק בעונתה השלישית של הסדרה "תוכנית הבוקר".
בשנת 2023 שיחק בעונתה החמישית של הסדרה "פארגו".
על תפקידו בעונה זוכה קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 2024 החל לשחק בסדרת הדרמה "Landman" של פרמאונט+ בתור מונטי מילר.
באפריל 2025 ערוץ הסטרימינג MGM+ הזמין את הסדרה האנתולוגית American Hostage, בכיכובו של האם, המבוססת על עונת הבכורה של פודקאסט עלילתי באותו השם, כאשר האם יגלם שוב את דמותו של פרד הקמן, אותה דיבב בפודקאסט.
האם גם ישמש כמפיק בפועל.
באוקטובר 2023, האם, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
משנת 1997 היה האם במערכת יחסים עם השחקנית ג'ניפר וסטפלדט.
לשניים יש בתים בלוס אנג'לס ובניו יורק.
השניים הופיעו יחד בקמפיין לחברת ההלבשה גאפ.
באפריל 2009 השיקו האם ווסטפילד את חברת ההפקה שלהם, "Points West Pictures", האם הופיע בשני סרטים בביומיה של וסטפילד: לנשק את ג'סיקה שטיין ו"חברים עם ילדים".
האם הפך לסמל מין ודורג על ידי האתר Salon.com כאחד הגברים הסקסיים שחיים בשנת 2007. על ידי מגזין "פיפל" דורג כאחד הגברים הסקסיים בשנת 2008. בספטמבר 2010 דורג כ'גבר בינלאומי' על ידי מגזין "GQ".
בשנת 2008 דירג אותו המגזין "Entertainment Weekly" כאחד מאנשי הבידור של השנה.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-25 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2008. שנה לאחר מכן עלה בדירוג למקום השמיני.
בשנת 2010 דורג במקום השביעי ושנה לאחר מכן לא נכנס לרשימה.
אף על פי שתפקידו בתור דון דרייפר דורש ממנו לעשן, לא עישן האם מאז גיל 24. בסדרה הוא מעשן סיגריות ללא ניקוטין.
בפברואר 2023, האם התארס לשחקנית אנה אוסצ'ולה, הצעירה ממנו ב-17 שנה, אותה הכיר על הסט של מד מן, לאחר שיצאו יחד שנתיים.
משנכשל סנדרס במשימה, האם בתגובה "איבד את עשתונותיו" והחל להכות אותו נמרצות ולהתעלל בו פיזית.
על פי עדותו של סנדרס, "הוא (האם) נסוג לאחור והכה אותי עם יד שמאל, והוא הכה אותי ממש מעל לכליה הימנית שלי, אני מתכוון ממש מעליה." בנוסף, טען כי האם העלה את מכנסיו באש, דחף את פניו לאדמה והכה אותו עם משוט.
בעקבות התקרית, סנדרס נזקק לטיפול רפואי ונאלץ לפרוש מהלימודים, כאשר האם ועוד ארבעה חברים מהאחווה נעצרו והואשמו בגרימת התעללות.
האם נשלח לתקופת מבחן, ולאחר מכן עזב באותו הסמסטר את האוניברסיטה וחזר למדינת הולדתו מיזורי, שם המשיך את לימודיו באוניברסיטת מיזורי.
כמו כן האחווה סיגמא נו פורקה ונסגרה לצמיתות באוניברסיטה.
בשנת 2008, טען האם בראיון למגזין "W" כי עזב את לימודיו באוניברסיטת טקסס בעקבות מות אביו, אך בעקבות חשיפת הפרשה, טענו מבקריו של האם כי מות אביו היה חלק קטן מהסיבה האמיתית לעזיבתו.
עם זאת, גם לאחר גילויה, האם ונציגיו מעולם לא הגיבו לפרשה והתעלמו מפניות התקשורת לקבלת תגובתו בנושא.
בנוסף, במאי 2015 סיים האם תוכנית גמילה מאלכוהוליזם שהשתתף בה באותה השנה.
שנהסרטתפקידהערות2000ספייס קאובויסטייס צעיר2001לנשק את ג'סיקה שטייןצ'ארלס2002חיילים היינוקפטן מאט דילון2006Ira & Abbyרוני2007עשרת הדיברותכריס2008כשהעולם עמד מלכתד"ר מייקל גראנייר2009סינגל מןהאנק אקרלידיבוב2010גנובטום אדקינס האבשרק לנצחברוגןדיבובצוות לענייןהסוכן קול לינץ'גנב עירוניאדם פרולייללה (אנ')ג'ייק ארליך (אנ')2011סאקר פאנץ'רולרמסיבת רווקותטד2012חברים עם ילדיםבןגם מפיק2013כנס העתידניםדילן טרולינרדיבוב2014יד בשווי מיליון דולרג'יי.
Cora!/Cora Encore!"Metalocalypseסולטן ג'מאווהדיבוב; פרק: "Writersklok"אבא אמריקאיבתפקיד עצמודיבוב; פרק: "Can I Be Frank (With You)"איש משפחהבתפקיד עצמודיבוב; פרק: "Ratings Guy"2012–2013 יומני הרופא הצעיר ד"ר ולדימיר בומגארד הבוגר תפקיד ראשי (2 עונות); 8 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)
מועמד פרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2025)2023–2025תוכנית הבוקרפול מרקס13 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2024)2024Dungeon Mastersויליאם דירפודקאסט; 7 פרקים2024–2025לנדמן (אנ')מונטי מילרתפקיד ראשי; 10 פרקיםGrimsburgמרווין פלאטדיבוב; 19 פרקים2025החברים והשכנים שלךאנדרו קופרתפקיד ראשי; 10 פרקיםAmerican Hostageפרד הקמן
ג'ון מיד האנטסמן הבן הוא איש עסקים,דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי,חבר במפלגה הרפובליקנית,שגריר ארצות הברית ברוסיה בשנים 2019-2017. כיהן כמושל מדינת יוטה מטעם המפלגה הרפובליקנית והשתתף במירוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-2012.
האנטסמן שירת בכל ממשל נשיאותי מנשיאותו של רונלד רייגן ועד זה של דונלד טראמפ.
הוא החל את הקריירה שלו כעוזר צוות בבית הלבן של רונלד רייגן, ומונה לסגן עוזר שר המסחר ושגריר ארצות הברית בסינגפור על ידי ג'ורג' ה.
מאוחר יותר כסגן נציג הסחר של ארצות הברית תחת ג'ורג' וו.
בוש, הוא פתח במשא ומתן סחר עולמי בדוחא ב-2001 והנחה את הצטרפותה של סין לארגון הסחר העולמי.
הוא שימש כמנכ"ל Huntsman Family Holdings, גוף פרטי שהחזיק במניות שבבעלות המשפחה בתאגיד Huntsman.
הוא שימש גם כחבר דירקטוריון של Huntsman Corporation.
האנטסמן הוא השגריר האמריקאי היחיד ששירת הן ברוסיה והן בסין, לאחר שהיה שגריר ארצות הברית בסין תחת ברק אובמה מ-2009 עד 2011 וכשגריר ארצות הברית ברוסיה תחת דונלד טראמפ מ-2017 עד 2019.
האנטסמן נולד ברדווד שבקליפורניה, למיליארדר ג'ון האנטסמן האב, איש עסקים ופילנתרופ, הבעלים של תאגידי האנטסמן.
הוא נשר מבית הספר התיכון כדי להצטרף ללהקת רוק.
מאוחר יותר למד באוניברסיטת יוטה.
בצעירותו שהה בטאיוואן, שם פעל במיסיון מורמוני וכך למד מנדרינית.
האנטסמן נישא למרי קופר, ולהם שבעה ילדים: מרי אן (נולדה ב-1985), אביגיל (נולדה ב-1986), אליזבת' (נולדה ב-1989), ג'ון האנטסמן השלישי (נולד ב-1991), ויליאם (נולד ב-1993); ושתי בנות מאומצות - גרייסי מיי מסין (נולדה ב-2000) ואשה בהארטי מהודו (נולדה ב-2006).
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, החל האנטסמן לעבוד בבית הלבן, בתקופת ממשלו של רונלד רייגן.
בתקופתו של ג'ורג' בוש האב, כיהן תחילה כסגן עוזר למזכיר המסחר ואחר כך כשגריר ארצות הברית בסינגפור.
בעת כהונתו של ג'ורג' בוש הבן עבד בסוכנות המייעצת לנשיא במדיניות הסחר.
בשנים 2004–2009 כיהן כמושל מדינת יוטה.
ב-11 באוגוסט 2009, לבקשת הנשיא ברק אובמה, סיים את כהונתו כמושל יוטה והתמנה לשגריר ארצות הברית בסין, התשיעי במספר, כשהוא מחליף את קלארק ראנדט.
בעת ההכרזה על מינויו לתפקיד ציין אובמה כי המינוי נובע, בין היתר, בשל ניסיונו העשיר יחסית במזרח הרחוק וכן שליטתו בשפה הסינית.
הוא הגיש את כתב האמנה שלו לנשיא הסיני, חו ג'ינטאו, ב-28 באוגוסט באותה השנה.
הוא התפטר ממשרתו זו ב-31 בינואר 2011.
בשנת 2017 האנטסמן התמנה לתפקיד שגריר ארצות הברית ברוסיה, כאשר מינויו אושר פה אחד בהצבעה בסנאט.
האנטסמן פרש מתפקיד זה בחודש אוקטובר 2019.
בנובמבר 2004 נבחר למושל יוטה (השישה עשר במספר), ברוב של 57% מכלל הקולות, כשהוא מביס את המועמד הדמוקרטי לתפקיד סקוט מת'סון הבן.
הוא הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 2005. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2008 ניצח בבחירות בפעם השנייה ברציפות עם 77.7% מהקולות, לאחר התמודדות מול המועמד הדמוקרטי, בוב ספרינגמייר.
לאחר היבחרו הכריז האנטסמן על הנושאים בראש סדר העדיפויות שלו כמושל: פיתוח כלכלי, רפורמה בשירותי הבריאות, חינוך ובטיחות אנרגיה.
בתקופתו בוצעו קיצוצים נרחבים במס, וכן דגל בשינוי מערך השירותים הציבוריים כך שהממשל ביוטה יוכל להתמודד כראוי עם הגידול באוכלוסייה.
האנטסמן כינה את מדיניות המיסוי שלו "ידידותית לעסקים".
במהלך כהונתו נקלע לעימות עם מפלגתו שלו, כאשר הסנאט של יוטה (שבו אחזה המפלגה הרפובליקנית ברוב משמעותי) לא אישר את מועמדו של האנטסמן לבית הדין לערעורים של מדינת יוטה.
בשנת 2020, לאחר שפרש מתפקידו כשגריר ארצות הברית ברוסיה, התמודד האנטסמן לתפקיד מושל יוטה אך הפסיד למושל המכהן קוקס.
האנטסמן משתייך למפלגה הרפובליקנית, ובהתאם אוחז בעמדות שמרניות, במיוחד בתחומי חברה וכלכלה.
מבחינה כלכלית הוא דוגל בקיצוצים במס ובתמיכה בעסקים; מאידך, הוא גם תמך בכינונה של רפורמה בבריאות, כך שביטוח הבריאות יורחב ליותר אזרחים (בכל רחבי ארצות הברית, לא רק ביוטה בה כיהן כמושל).
בתחום החברתי, האנטסמן מחזיק בעמדות שמרניות ביחס להפלות ופיקוח על נשק.
למרות זאת, הוא הביע בעבר תמיכה מסוימת ביצירת מסגרת חוקית שתאפשר נישואים חד מיניים.
הוא גם נחשב, יחסית למפלגה הרפובליקנית, כתומך של איכות הסביבה.
שמו של האנטסמן הועלה מספר פעמים כמועמד פוטנציאלי של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-2012. ג'ון מקיין ציין את שמו במרץ 2009 כמועמד ראוי מטעם המפלגה.
באוגוסט 2010 הקימו קבוצה של אסטרטגים פוליטיים המקורבים להאנטסמן את "אופק חדש - הוועדה לפעילות פוליטית" ("New Horizon - Political Action Committee").
ארגון זה נועד לסייע לו להתמודד לנשיאות בעתיד, וישמש כפי הנראה מסגרת לפעילותו הפוליטית העתיד.
בריאיון לעיתון ניוזוויק שפורסם ב-1 בינואר 2011, אמר האנטסמן: "...אני באמת מרוכז בעבודתי הנוכחית...
אבל אנחנו לא מבצעים עבודה אחת לנצח, ואני חושב שבעצמותינו בוער עוד ניסיון אחד אחרון".
כשנשאל האם ירוץ לנשיאות ב-2012, הוא סירב להגיב.
ב-31 בינואר 2011 התפטר מתפקידו כשגריר ארצות הברית בסין, והודיע כי בכוונתו לשוב לארצות הברית עד חודש מאי 2011. גם בכירים במפלגה הדמוקרטית וגם מקורבים להאנטסמן אמרו כי סביר שהוא בודק את האפשרות להתמודד על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-2012.
במסיבת עיתונאים שקיימו הנשיאים אובמה וג'ינטאו בעת ביקורו של האחרון בוושינגטון, נשאל אובמה על האפשרות שהאנטסמן יתמודד מולו בעתיד.
אובמה השיב: "השגריר האנטסמן עשה עבודה נפלאה כשגריר של ארצות הברית בסין.
הוא דובר מנדרינית והוא הביא מיומנויות נפלאות לתפקיד, וגם התמדה וכישרון.
העובדה שהוא בא ממפלגה שונה היא כוח, לא חולשה", והוסיף "אני בטוח שהעובדה שהוא עבד כל כך יפה אתי, תהיה נכס חשוב בכל בחירות מקדימות של הרפובליקנים".
ב-18 במאי 2011, פתח האנטסמן את מסע הבחירות שלו באורלנדו שבפלורידה.
ב-21 ביוני 2011 הצטרף באופן רשמי למסע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-2012, בנאום שנשא בפארק החירות בניו ג'רזי, כשפסל החירות ברקע.
האנטסמן העדיף לוותר מראש על ההתמודדות באיווה ולהתמקד בפריימריז בניו המפשייר, שם השקיע את מרבית משאבי הקמפיין בתקווה שהישג שם יקפיץ אותו הלאה.