tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור כחצי שנה, בספטמבר 1932, החליט ועד העיר האשכנזי להזמינו לכהן כרב העדה החרדית במקום הרב זוננפלד, למורת רוחם של אחרים ב'עדה', שהעדיפו את הרב יואל טייטלבוים, וחלק מהחסידים שהתנגדו לרב דושינסקי בשל היותו מתנגד.
התנגדות נוספת הובעה עקב העדפת רב מהונגריה על פני רבני ירושלים.
בז' באלול ה'תרצ"ג (29 באוגוסט 1933) עלה מהונגריה לארץ ישראל יחד עם חלק מתלמידיו, והקים בירושלים ישיבה שנקראה "בית יוסף צבי" על שמו.
בישיבה זו לימד בעצמו תנ"ך לתלמידים, בניגוד למקובל בישיבות.
היה בין ראשי אגודת ישראל בארץ ישראל.
בשנת 1934 היה שותף לגיבוש רשימה יהודית מאוחדת לבחירות לעיריית ירושלים, הוא צוטט כאומר שאילו גר ברחביה היה מצביע עבור יצחק בן-צבי, נציג הרשימה המאוחדת במקום.
הרב דושינסקי חפץ להשתתף בהלווית הרב אברהם יצחק הכהן קוק ב־1935, אך הדבר נמנע בשל התנגדות קיצוני ירושלים שהשתמשו בכח.
בדצמבר 1936 העיד בפני ועדת פיל בראש נציגות אגודת ישראל וועד העיר האשכנזי, יחד עם משה בלוי, יצחק ברויאר וזאב שיין.
הרב דושינסקי דיבר על הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל וציפייתו הארוכה לגאולה וציין: "כל חלקי עם ישראל ראו עצמם כבני ארץ ישראל וציפו לגאולה למען יוכלו לחזור אליה, והצהרת בלפור באה לאפשר להם זאת".
עם זאת אמר: "אנו מצווים לא לכבוש אותה בכח ולא להשתלט על אחרים".
באלול ה'תרצ"ז (1937), השתתף בכנסייה הגדולה השלישית שהתקיימה במרינבד שבצ'כוסלובקיה, ונמנה כחבר במועצת גדולי התורה.
התנגד לשותפות עם הוועד הלאומי וכנסת ישראל, וקרא ליציאה מאורגנת מגופים אלו.
כן התנגד למגבית כופר הישוב, ולרכישת בשר ממערכת השחיטה שתחת הרבנות הראשית.
בשלהי 1942, התנגד להשתתפות באירוע צום ותפילה בבית הכנסת החורבה, שאורגן על ידי האדמו"ר מגור בשיתוף עם כנסת ישראל והרבנות הראשית, על רקע הידיעות שהתפרסמו על השואה, וזאת מתוך התנגדות לשיתוף פעולה עם גופים ציוניים וחילונים.
תחת זאת הכריז על עצרת צום ותפילה נפרדת.
התנגדות זו יוחסה להשפעתם של אנשי קבוצת נטורי קרתא, והיא ומקרים נוספים, וגם ויכוחים בין אנשי היישוב הישן לעולים מחו"ל, הובילה למשבר פנימי מתגלגל בתוך אגודת ישראל.
בסופו של דבר, בשנת ה'תש"ד (1944) נפרדו דרכיהן של אגודת ישראל והעדה החרדית, שבתוכה התחזקה השפעת נטורי קרתא.
בעקבות הפירוד ירדה השפעתו של הרב דושינסקי והצטמצמה לעדה החרדית.
הוא הביע הסתייגות מחיבורן של קינות חדשות על חורבן יהדות אירופה, ועל חוסר הפעולה מצד החברה החרדית בעשייתה בארץ ישראל: "הרבה נקודות היישוב וכמה מבצרים חזקים נפלו בידי מפירי קודש, וכמה ילדי ישראל נאבדו ליהדות על ידי שהבניין נעשה על ידי אנשים שנתרחקו ממסורת ישראל".
ב־1946, בזמן פעילות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, שלחה הוועדה המדינית של העדה החרדית תזכיר לוועדה, והרב דושינסקי צירף מכתב נוסף מטעמו.
ב־1948 חתם על הסכם שנערך בין הרבנים הראשיים, הרב יצחק אייזיק הרצוג, והרב בן ציון חי עוזיאל, וראשי ישיבות בירושלים, לבין המפקד לשירות העם, לפיו בני הישיבות פטורים משירות צבאי, ונוכח קרבות מלחמת העצמאות יעברו חלקם אימונים קצרים בלבד וחלקם ישמרו כמה ימים בחודש, ובשאר הזמן ילמדו.
את מי שהתנגדו להסכמות אלו מטעמים קנאיים האשים באהדה לציונות.
עם זאת כשבאחת השבתות נצפו כוחות צבא ירדנים מתקרבים לכיוון ירושלים, פורסם בשם הרב דושינסקי, כי יש לצאת בשבת לחפור תעלות הגנה, אולם במהלך ההתארגנות הירדנים נסוגו וגיוס החירום בוטל.
הרב דושינסקי נפטר בערב סוכות ה'תש"ט, ונקבר בבית העלמין שערי צדק בירושלים.
זכרו מונצח ברחוב מעלות דושינסקי בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
הרב ישראל חיים הירש - רבה של בילקא ולימים האדמו"ר מבאד-אישל בירושלים.
הרב דוד שלמה אייכלר - לשעבר יו"ר העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
הרב ברוך מילר - ראש כוללים בקריית יואל בניו-יורק.
הרב דושינסקי נישא לאסתר (נפטרה בשנת תשל"ב).
בנם יחידם הוא הרב ישראל משה דושינסקי, ששימש גאב"ד העדה החרדית בירושלים, וראש הישיבה והקהילה אחרי אביו (בימיו קיבלה הקהילה צביון חסידי יותר).
עוד יוסף חי, ירושלים ה'תש"י.
תורת מהרי"ץ, חמישה כרכים על התורה (על בראשית, ירושלים ה'תשט"ז; על שמות, ירושלים ה'תשכ"ט; על ויקרא, ירושלים ה'תשכ"ה; על במדבר, ירושלים ה'תשכ"ט; על דברים, ירושלים ה'תשל"ח.
תהילות מהרי"ץ, על תהילים, ירושלים ה'תשל"ג.
שו"ת מהרי"ץ, שני כרכים, ירושלים ה'תשל"ה (חלק א, וחלק ב, באתר היברובוקס).
חידושי מהרי"ץ, על כמה ממסכתות הש"ס (חלק א - למסכת ברכות, ירושלים ה'תשמ"ה; למסכת פסחים, ירושלים ה'תשנ"ט.
מעט צר"י, ענייני חנוכה, ירושלים ה'תשנ"ג.
הגדת מהרי"ץ, פירוש על הגדה של פסח, ירושלים ה'תשנ"ו.
דרשות מהרי"ץ, ארבעה כרכים (לחנוכה - חלק א, וחלק ב, ירושלים ה'תש"ס; למועדי השנה, ירושלים ה'תשס"ב; לז' אדר, ירושלים ה'תשס"ג.
יוסף (יוסי) הכהן צ'חנובר (יצהר; 1 באוקטובר 1933 – 17 בספטמבר 2024) היה כלכלן ומנהל ישראלי.
חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשפ"א.
בן ליצחק, עורך דין, ולבלומה, פקידה ומורה לאנגלית.
הוריו עלו לארץ ישראל מפולין בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 והתיישבו בחיפה.
אחיו הצעיר הוא חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2004, פרופ' אהרן צ'חנובר.
בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 למד באוניברסיטה העברית בירושלים בירושלים בשלושה תחומים: חינוך, משפטים ומנהל עסקים.
בתום הלימודים הוסמך להוראה ולמשפטים.
בשנים 1960–1968 היה מרצה למשפט חקלאי ומינהלי בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנים 1966–1967 למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי והוסמך למשפטים.
בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה ומדעי היהדות מאוניברסיטת בוסטון.
צ'חנובר היה נשוי לעטרה (לבית פכור), שהייתה אדריכלית במקצועה, ממנה התאלמן ב-2012.
נפטר ב-17 בספטמבר 2024. הותיר אחריו שלושה ילדים.
בשנים 1957–1960 היה מנהל המנגנון במשרד החקלאות, שם הכיר את שר החקלאות משה דיין והיה למקורבו במשך השנים הבאות.
בשנים 1960–1968 היה היועץ המשפטי במשרד החקלאות.
לאחר מינויו של דיין לשר הביטחון היה צ'חנובר בשנים 1968–1974 היועץ המשפטי למערכת הביטחון.
בשנים 1974–1978 היה ראש משלחת משרד הביטחון בקנדה ובארצות הברית.
בסיום תפקידו זכה לעיטור השירות הציבורי המצוין ממחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בשנים 1978–1980, בתקופת כהונתו של משה דיין כשר החוץ בממשלתו של מנחם בגין, היה צ'חנובר מנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1992 מונה צ'חנובר על ידי הממשלה ליו"ר המועצה למלחמה בסמים.
בתקופת שירותו זו חלה התפתחות משמעותית בפעילות המועצה והוקמו כפרים לנגמלים בקדימה ובמלכישוע.
בשנת 1992 מונה צ'חנובר על ידי הממשלה כחבר במועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלה.
בשנת 1997 מונה על ידי הממשלה ליושב ראש הוועדה לבדיקת ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן.
בשנת 2010 מונה לייצג את ישראל בוועדת האו"ם לחקירת המשט הטורקי, אשר הגישה כשנה אחר כך את מסקנותיה (דו"ח פאלמר).
הוא ניסח את טיוטת ההסכם בין ישראל לטורקיה וניהל את המשא ומתן בשם ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-2016, שנועד להסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
באותה שנה היה חבר בוועדה שהוקמה בעקבות מבצע צוק איתן ונגעה לסמכויות הקבינט המדיני-ביטחוני ואופן העברת המידע אליו.
בשנים 1986–1991, לאחר משבר מניות הבנקים והלאמתם בפועל, כיהן כיושב-ראש מועצת המנהלים של בנק דיסקונט.
באותה עת כיהן גם כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל.
הוא חזר לדירקטוריון בנק דיסקונט בתקופה שקבוצת ברונפמן-שראן רכשה את השליטה בבנק.
בשנים 1995–2001 כיהן כיושב-ראש מועצת המנהלים של אל על.
בין השנים 1995–2010 כיהן כיושב ראש קרן ההשקעות "אתגר" של אדגר ברונפמן והיה למעשה נציגו בארץ.
כמו כן שימש כדירקטור בכמה מוסדות ממשלתיים וחברות כלכליות מרכזיות בישראל כקבוצת עזריאלי.
צ'חנובר היה חבר ב"קרן אלי ויזל לאנושיות" - ישראל.
כמו כן היה הוא יושב-ראש קרן איסלר לסיוע לנכי צה"ל ולמשפחות שכולות, חבר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל וכן חבר מועצת המנהלים של יד ושם.
עד אוקטובר 2014 כיהן כחבר עמותה בקרן רש"י.
לצ'חנובר הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד של בית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק ושל אוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1980 הוענקה לו מדליית השרות המצטיין של משרד ההגנה האמריקאי.
במאי 2010 הוענק לצ'חנובר עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין, ובשנת 2014 שודרג העיטור לדרגת Commandeur.
בשנת 2021 (תשפ"א) הוענק לו פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הרב יוסף צבי הרץ היה הרב הראשי של בריטניה מ-1913 עד מותו בשנת 1946, וחוקר תנ"ך.
הרץ נולד בהונגריה ב-25 בספטמבר 1872, וב-1884 היגר לניו יורק.
הוא למד במכללת ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה ובבית המדרש לרבנים באמריקה, שהוא היה הבוגר הראשון שלו, ב-1894.
אחרי שנים מעטות כרב בית כנסת בסירקיוז, עבר בשנת 1898 לדרום אפריקה, לכהן כרב בעיר יוהנסבורג שזה עתה הוקמה.
לאחר שגורש מטרנסוואל בגלל תמיכתו בבריטים במלחמת הבורים, הוא חזר לעיר בעקבות הניצחון הבריטי ונשאר בה עד 1911. במשך כמה שנים שימש גם כמרצה לפילוסופיה בקולג' שיהפוך אחר כך לאוניברסיטת פרטוריה.
אחרי שעזב את דרום אפריקה חזר לניו יורק עד שנת 1913, שבה התמנה לרב הראשי של בריטניה.
היה נשיא בית הספר למדעי יהדות ורב בית הכנסת הגדול בלונדון.
פעל לקידום התנועה הציונית בבריטניה, והיה בין הגורמים שסייעו להשגת הצהרת בלפור.
כשהוקמה האוניברסיטה העברית בירושלים מונה לחבר בחבר הנאמנים שלה ויו"ר הגוף המנהל של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה.
במהלך כהונתו כרב ראשי, הוא נהג בתקיפות ולא היסס להיכנס לעימותים, בין השאר כנגד מגמות של רפורמה ביהדות.
הוא תקף בחריפות גילויי אנטישמיות ברחבי העולם, כולל גינוי לאנטישמיות ואפלית יהודים ברוסיה, בנוכחות השגריר הרוסי.
הרב הרץ הנהיג את ההתנגדות ליוזמת רפורמת לוח השנה שנדונה בחבר הלאומים.
על פי הרפורמה הייתה אמורה השנה לכלול 52 שבועות ועוד יום שאינו במניין ימי השבוע כך שלכל תאריך יהיה יום קבוע שאינו משתנה משנה לשנה.
הרץ יזם שיתופי פעולה עם מנהיגים נוצריים כדי לסכל כוונה זו, יוזמה שעלתה שוב בשנת 1963.
על שמו נקראים רחובות בשכונת רמות בירושלים ובשכונת תל גנים ברמת גן.
הרב הרץ כתב הרבה נגד ביקורת המקרא, וניסה להוכיח את מקורה האלוהי של התורה.
הוא ביטא עמדה זו בפירושו לתורה (באנגלית) שהשפיע על האורתודוקסים והקונסרבטיבים בבריטניה וארצות הברית.
מלבד פירושיו לתורה ולסידור התפילה, הוציא ספרים נוספים:Affirmations of Judaism - אסופת דרשות שזכתה להצלחה ולהמשך בשלושה כרכים נוספים של נאומים דרשות ומחקרים.
A Book of Jewish Thoughts (1917) - תרגומים למבחר מההגות היהודית לאורך הדורות, שזכתה להצלחה רבה: 25 מהדורות ותרגומים לשפות רבות.
הרב יוסף בן אברהם ן' צייאח (או אבן צאייאח), היה רב, מקובל ופוסק מוסתערבי שכיהן כרב העיר ירושלים וכרב הקהילה המוסתערבית בדמשק, היה חי ככל הנראה בסביבות השנים ר"ס (1499) וש"מ (1579).
מהמרכזיים שבמתווי דרכה של הקבלה הנבואית.
לדעת אריה קפלן נולד בשנת רס"ה (1505).
לדעת דותן ארד צייאח נולד זמן ניכר לפני שנת רס"ה.
שכן יש בידינו פירוש כוונות התפילה לרבי דוד בן רבי יהודה החסיד נכד הרמב"ן שהועתק עבור הרב צייאח בשנת רע"ח (1518).
ולא סביר שפירוש קבלי מעמיק כזה יועתק עבור נער בן 13 שנים בלבד.
גם מקום לידתו לא ידוע.
יש מי שסבורים שנולד בירושלים ואילו אחרים סבורים שנולד בדמשק.
בספריו הקבליים מזכיר רבי יוסף צייאח כמה פעמים את רבו אך ללא הזכרת שמו במפורש, הוא כותב באופן סתמי מורי בלא להזכיר את שמו, פרופ' יונתן גארב סבור שרבי יהודה בן משה אלבוטיני, מקובל שחי באותה תקופה בירושלים הוא רבו של רבי יוסף צייאח.
רבי יוסף צייאח מילא את מקומו של הרב שלמה סיריליו וכיהן כרבה של ירושלים למשך עשרים ושתים שנה.
לרבי יוסף צייאח ישנה התכתבות ענפה עם חכמי דורו, מרבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך ועד הרדב"ז רבה של ירושלים באותה תקופה, בנוסף הוא חתום על כמה פסקים לצד חכמים אחרים מבני דורו,
רבי יוסף צייאח חיבר כמה ספרים שחלקם נמצאים עדיין בכתב יד, ובתוכם ספר שו"ת הכולל כ-600 תשובות.
צפנת פענח, חיבור קבלי שתוכנו אינו ידוע.
ספר זה נחשב במחקר הקבלה לספר אבוד.
הרב צייאח מזכיר את ספרו זה כמה פעמים בתוך ספריו האחרים, ספר זה נשלח למצרים לנגיד רבי אברהם קאסטרו אביו של מהריק"ש בעל 'ערך לחם' שתמך כלכלית ברבי יוסף צייאח.
צרור החיים, פירוש קבלי למסכת ברכות, שנכתב בהשראת הספר אוצר הכבוד על מסכת ברכות לרבי טודרוס אבולעפיה.
בנוסף ישנם 2 דפים נוספים שנמצאו בגניזה הקהירית אכולים בחלקם.
אבן השהם חיבור בו פורס ר"י צייאח את משנתו הקבלית סיום כתיבתו נעשה בשנת רצ"ח.
החיד"א ב'שם הגדולים' (מערכת גדולים אות י' סימן קסג) מזכיר את הספר 'וספר אבן השהם ראיתיו כ"י'.
שארית יוסף, ביאור והרחבה לספר אבן השהם סיום כתיבתו נעשה בשנת ש"ט, ואף אותו מזכיר החיד"א שם 'גם ראיתי ספר שארית יוסף ס' גדול כ"י בחכמת הצירוף ופי' ספר יצירה, וכתוב שם שחברו בעה"ק ירושלים ת"ו שנת ש"ט'.
לספר זה ישנו כתב יד אחד ויחיד שהוא גם האוטוגרף של המחבר [ראה צילום].
שאלות ותשובות בהלכה גם ספר זה מזכיר החיד"א שם 'הרב מהר"ר יוסף ן' צאייאח בזמן מרן בית יוסף וראיתי ס' גדול מתשובותיו כ"י'.
נדפס לאחרונה על ידי מכון אהבת שלום.
ישנו חיבור קצר נוסף שלגבי ייחוסו לרבי יוסף צייאח ישנן ספיקות, חיבור זה הוא פירוש לתפילה (ראה למעלה בכותרת 'לידתו') המופיע בצד הפירוש אור זרוע על התפילות לרבי דוד בן רבי יהודה החסיד.
ארבעה מתוך ספריו עוסקים בקבלה וספר אחד בלבד עוסק בהלכה, גם הספרים צרור החיים ואבן השהם נכתבו במיוחד לבקשת רבי אברהם קאסטרו ונשלחו אליו למצרים, הספר שארית יוסף שהוא ספרו האחרון בקבלה והגדול שבהם, לא נשלח למצרים אלא נשאר בירושלים,
דרכו בקבלה היא אקסטטית (קבלה נבואית) בדומה לרבי אברהם אבולעפיה ורבי יהודה בן משה אלבוטיני.
אמנם שיטת הצירופים שהיא המאפיין המרכזי של הקבלה הנבואית אקסטטית מפותחת אצל רבי יוסף צייאח באופן חסר תקדים.
יוסף צדנר היה ביבליוגרף יהודי-גרמני וספרן.
בצעירותו למד תורה מפי הרב עקיבא איגר, אחרי שגמר את לימודיו הוא עבד כמורה בבית ספר יהודי במקלנבורג-שטרליץ.
אחד מתלמידיו היה המילונאי דניאל זנדרס.
ב-1832 התחיל לעבוד כמורה פרטי במשפחת סוחר הספרים אברהם (אדולף) אשר בברלין, ומאוחר יותר עסק גם כן במסחר בספרים.
היות שלא הצליח במסחר התחיל לעבוד כספרן במחלקה לעברית במוזיאון הבריטי בלונדון.
הוא נשאר שם עד 1869 כאשר בשל בריאותו המעורערת נאלץ להתפטר.
הוא חזר לברלין שם בילה את שתי שנותיו האחרונות.
זמן קצר אחרי התחלת עבודתו במוזיאון הבריטי רכשה הספרייה את ספרייתו של הביבליופיל חיים מיכל (Heimann J.
Michael) מהמבורג אותה קיטלג צדנר.
צדנר כתב את הספרים הבאים:
ברלין, 1871. סאטירה פואטית על נפוליאון השלישי.
הוא תרם למהדורת ספר המסעות של בנימין מטודלה שיצא לאור בלונדון בשנת 1840. בזמן שהותו בלונדון פרסם מהדורה שנייה של פירוש אברהם אבן עזרא למגילת אסתר.
הוא כתב לה מבוא בשם "ויוסף אברהם".
פרסמן נולד בשנת 1907 בסקורני שבבסרביה.
בשנת 1923 הצטרף לתנועה הציונית "החלוץ", וכעבור שנתיים עלה לארץ ישראל עם קבוצת כ"ג ועבד בפרדסים בפתח תקווה.
עבר הכשרה במקווה ישראל כהכנה לקראת ההתיישבות החקלאית של הקבוצה בקיבוץ רמת דוד.
בתקופת המאורעות שימש כסמל בנוטרים.
היה מפקדו של ה"טנדר" המפורסם שפעל בעמק יזרעאל.
השתתף בפעולות של פלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט.
בשנת 1940 התנדב לצבא הבריטי ושירת בבאפס (שהיווה את גרעין הבריגדה היהודית).
ב-1945 השתחרר וחזר לקיבוץ רמת דוד, שבו היה חבר מ-1927. עבד בנשק ונקרא לשירות "ההגנה".
בפרוץ מלחמת העצמאות מונה למפקד המשטרה הצבאית בחזית הצפון.
הוא סיים את תפקידו ב-15 במאי 1951, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1956 נקרא לשוב לצבא ומונה למפקד יחידת המיעוטים.
כעבור 4 שנים בתפקיד זה, במרץ 1960, הועמד בראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
בשנת 1962, בהגיעו לגיל פרישה (55), סיים את שירותו בצה"ל וחזר למשקו.
נפטר בשנת 1963, אחרי מחלה קשה, בגיל 56. נקבר בקיבוצו.
הותיר את אשתו רחל, את שני בניו ונכדיו.
הרב יוסף צבי וינר (כ"ו בסיוון תרצ"ו, 16 ביוני 1936 – כ"ג באייר תשע"ב, 15 במאי 2012) היה רבן של היישובים גן יבנה ונס ציונה, ומחבר תורני פורה.
מחבר סדרת הספרים "ארץ הבחירה" על המשניות של סדר זרעים ועוד ספרות יהודית.
נולד ברחובות, לישעיהו טוביה וצפורה וינר.
לאחר נישואיו למד בהיכל התלמוד בתל אביב.
בין השנים 1959–1975 כיהן כרבה של המושבה גן יבנה.
בשנת 1975 נבחר לרבה של המושבה נס ציונה, כממלא מקומו של הרב ישראל בארי.
בשנת 1990 פרש לגמלאות ועבר להתגורר בשכונת גאולה בירושלים.
בתקופה זו נמנה עם גדולי המקובלים בישיבת אהבת שלום של הרב יעקב משה הלל, וחיבר ספרים נוספים בתורת הנסתר.
חיבר כעשרים וחמישה ספרים על התורה, המשנה והתלמוד, וכן ספרי הלכה, הגות וקבלה.
גולת הכותרת של יצירתו התורנית היא סדרת ספרי "ארץ הבחירה" על מסכתות של סדר זרעים הכוללת 10 כרכים.
נפטר בשנת 2012, ונקבר בהר המנוחות.
ארץ הבחירה – על מסכתות סדר זרעים (עשרה כרכים)
ארץ חפץ – על מסכת מעשר שני
בכורי יוסף – על הש"ס והרמב"ם (2 כרכים)
ציון בימים ביאורים ובירורים על פרקים ממסכתות סוכה ופסחים (3 כרכים)
דעת תושיה – על התורה (2 כרכים)
הגדה של פסח עם פירוש הגדת הבחירה על דרך הפשט ופירוש מתן בסתר על דרך הסוד
דעת שפתי – הלכות אמת ושקר
דעת אמונה – בענייני אמונות ודעות
חיי הבחירה פרקי הגות בבעיות האמונות והדעות באספקלריה של דורנו
נוה הבחירה – פרקי הגות ביעודי האישה על פי התורה
מאור הבחירה – פרקי הגות במאור שבתורה ובמצוותיה
לקץ הימין – בקורות עם ישראל ואחרית הימים ע"פ מעשה אבות סימן לבנים
קונטרס חזון דניאל – ביאור נבואת דניאל לאחרית הימים
יוסף פרלמוטר (Yosef Perlmutter; 17 ביוני 1922 – 26 באוגוסט 1988) היה ממקימי קיבוץ מפלסים שבמועצה אזורית שער הנגב שבנגב הצפוני.
בין השנים 1965-1974, ריכז את אגף הכלכלה של איחוד הקבוצות והקיבוצים ובשנים 1981–1985 כיהן בצוות הראשון של מזכירי התק"ם לצידו של אלי זמיר.
ב-17 ביוני 1922 נולד פרלמוטר בעיירה צ'ורטקוב (Czortkow) שבמחוז טרנופול שבפולין, לעדה ולשלמה פרלמוטר.
אמו עדה, בתם של שבח ולאה מורדרור, ואביו, שלמה, היו שניהם נצר למשפחות חסידים.
בשנת 1928 היגר עם הוריו ואחותו לאה לארגנטינה.
באוגוסט 1944, סיים תואר רואה חשבון מוסמך בבואנוס איירס שבארגנטינה.
הוא סבר כי עם קום המדינה, יש לעלות לישראל, ולכן ב-8 בספטמבר 1948, עלה לישראל במסגרת מח"ל.
ב-12 ביוני 1949, היה בין מייסדי קיבוץ מפלסים, ושימש בתפקידים רבים בקיבוץ, בהם 14 שנים לסירוגין כמרכז משק.
בשנים 1956-1959, שימש כ"קצין פיתוח הנגב" במסגרת משרד החקלאות.
בשנים 1965-1973 שימש בתפקיד בכיר במרכז-החקלאי בשיתוף פעולה הדוק עם אברהם הרצפלד.
ריכז את אגף הכלכלה של איחוד הקבוצות והקיבוצים, בשנים 1965-1974 (בשנים אלו כיהנה סנטה יוספטל כמזכירת איחוד הקבוצות והקיבוצים).
בשנת 1981 החליף פרלמוטר את משה חריף כמזכיר מטעם איחוד הקבוצות והקיבוצים, לצידו של אלי זמיר, שנבחר מטעם הקיבוץ המאוחד, בצוות הראשון של מזכירי התק"ם, ושימש בתפקיד זה עד 1985.
בשנת 1988 סיים בהצטיינות תואר מוסמך במחשבת ישראל מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בתאריך 26 באוגוסט 1988 נפטר יוסף פרלמוטר, ונקבר בקיבוץ מפלסים.
ב-20 ביוני 1948 נישא לשרה פרלמוטר לבית גוטמן.
ורדה נשואה לבני שילה, פרופ' לגנטיקה במכון ויצמן למדע, ומתגוררת ברחובות.
אדירה ובן זוגה, ישעיהו בן-אהרון, היו בגרעין המייסד של הקיבוץ האנטרופוסופי הרדוף שבגליל.
בנו שלומי, ואשתו אפרת לבית מלט, חיים בירושלים.
שלומי מלמד בבית מדרש אלול.
בנו הבכור, שנולד בשנת 1992 קרוי על שם סבו: יוסף פרלמוטר.
רבי יוסף קאליש (תרל"ח, 1878 – ג' בשבט תרצ"ו, ינואר 1936) היה האדמו"ר השלישי מאמשינוב, ורבה של אוסטרוב מזובייצקה.
בנם הגדול של רבי מנחם ואסתר גולדה לבית אלברשטיין.
נישא לשרה וקס בתו של רבי חיים אלעזר וקס, ה"נפש חיה".
בצעירותו, כבן 27, הוכתר לכהן ברבנות אוסטרוב מזובייצקה, בה הייתה קהילה יהודית גדולה ולמדנית, על מקומו של הרב הקודם יהודה לייב גורדין.
הוא נבחר לרב בהשתדלות הרב בן ציון אוסטרובר, שהצליח להשפיע על תושביה הלא-חסידים של העיר לקבלו כרב.
הוא זכה להצלחה בתפקידו ורבים מהמתנגדים בעיירה הפכו לחסידיו.
כשנפטר אביו, והוא נקרא למלא את מקומו באמשינוב, ניסו בני אוסטרוב לשכנעו להישאר בעירם, כשהם מתחייבים לבנות עבורו "הויף" - חצר חסידית ושאר הצרכים ככל שיידרשו.
אחרי שעבר לאמשינוב, הוקמו קלויזים של חסידיו באוסטרוב ובערי הסביבה, כמו ציז'וב, גוברובה, אוסטרולנקה, דלוגה-שודלה, מאקאוו, פאלטוסק, רוז'אן ווישקאוו; בכולן לא היו קיימים לפני כן בתי כנסת ושטיבלאך חסידיים.
באוסטרוב יסד את "חברת מאכל כשר" שדאג להספקת מזון לחיילים היהודים; בקרבת העיר חנו בקביעות שני גדודים של חיל רגלים רוסי, שמנו עד אלפיים חיילים, ומתוכם נמצאו תמיד מאתיים עד שלוש מאות חיילים יהודים.
הצבא הרוסי לא דאג ליהודים לאוכל כשר, והם נאלצו לאכול במטבח הכללי, הטרף, או שנאלצו לרעוב.
הרב קאליש הקים את המוסד כדי לדאוג לאותם חיילים, ומוסד זה התקיים עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הבסיס הכלכלי למפעל היה התנדבויות חודשיות של התושבים, שנגבו על ידי בחורי בית המדרש, וכן אירועי התרמה, בדרך כלל במהלך חתונות.
בנוסף, לפני כל חג ומועד השתדל להשיג שחרור עבור החיילים היהודים מהצבא, כשלצורך כך הוא משחד את הקצינים.
החיילים היו מתארחים על שולחן התושבים, כמו גם על שולחן הרב.
עמד על משמר הדת בצורה תקיפה, ובתקופת רבנותו כל החנויות היהודיות בעיר היו סגורות בשבתות ובחגים.
גם כשניסו להקים בעיר קולנוע הפעיל את כל כובד השפעתו, ואכן הצליח למנוע את הקמתו.
בשנת תרע"ח נפטר אביו, והוא נקרא למלא את מקומו ברבנות ואדמו"רות אמשינוב.
כדרכה של חסידות אמשינוב-וורקא, נהג באהבת ישראל, ובלט בהכנסת האורחים שלו.
גם חסידיו היו מתאכסנים אצלו כשהיו נוסעים לחצרו.
עם זאת, גם כאן, כשהיה צורך לעמוד על משמר הדת עשה זאת בצורה תקיפה, וכשניסו אנשי "המזרחי" להקים באמשינוב בית ספר משלהם בשם "תחכמוני", דפק הרבי על הבימה במהלך אירוע סיום הש"ס והכנסת ספר תורה ומחה נמרצות במקימים, ובית הספר אכן לא הוקם.
נודע כמתמיד, וכתוצאה מעיונו, חלה במחלת עיניים והתעוור.
לא היה מהאדמו"רים הפעילים באגודת ישראל, אך חתם על הכרוזים שפורסמו מטעם אגודת ישראל בענייני דת.
כמו כן חתם על הכרוזים בעניין הבחירות לסיים הפולני ולקהילות היהודיות המקומיות.
בשנת תרפ"ט (1929) השתתף ונאם בכנסייה הגדולה השנייה ב.
בשנותיו האחרונות חלה בלבו, ועבר לאוטבוצק, עיירת נופש בה התגורר ונהג באדמו"רות אחיו רבי שמעון שלום קאליש, עמו היה בקשר טוב.
אליו התלווה בנו רבי יצחק, לימים האדמו"ר בארצות הברית.
בכסלו תרצ"ה הוסיפו לו את השם "ירחמיאל אהרן", כסגולה לרפואה, אך כעבור שנה, בשבט תרצ"ו, נפטר.
בהלווייתו שיצאה מאוטבוצק לכיוון ורשה השתתפו אלפי מלוים, והוא נקבר באוהל אביו, בבית הקברות היהודי בוורשה (גנשא).
מתלמידיו ומקורביו היה הרב ישראל יצחק פיקרסקי.
בשנת תשפ"ה יצא לאור לראשונה לקט מדברי תורתו ששרדו, בשם "נזר יוסף".
אחיו היה רבי שמעון שלום, האדמו"ר באמשינוב באוטבוצק ולאחר השואה בארצות הברית.
רבי יעקב דוד, ממלא מקומו.
נרצח בשואה עם אשתו וילדיו.
רבי יצחק, ניצל מהשואה וכיהן כאדמו"ר בארצות הברית.
רבי מנחם, נספה במחנה פוניאטובה.
יוטא, אשת רבי יעקב שרגא זינגר רבה של אוסטרובה.
דבורה טויבא, אשת רבי בנימין מורגנשטרן רב העיירה סטרדין (בנו של רבי הרבי מסוקולוב).
פריבה, אשת הרב צבי מונק מוורשה.
צפורה מרים, אשת הרב שלמה וישקובסקי מוורשה.
שפרה מירל, אשת האדמו"ר רבי שמואל שלמה ליינר, מראדזין.
חנה רייצא, אשת רבי אלימלך מורגנשטרן (בן גיסו, רבי יעקב אריה מראדזימין).
ביילה, אשת הרב שמואל ליברמן מלודז'.
הענא ריבה פייגה, אשת רבי אלימלך הולשטוק מנשלסק (בנו של הרבי מאוסטרובצה).
הנדל ריקל, אשת הרב פייבל קליין מקרקוב.
לאה הדסה, אשת הרב יחזקאל אברמצ'יק מסוסנביצה.
מרבית ילדיו, בני זוגם וילדיהם נספו בשואה.
יוסף פְּרֵס הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואת ילדים, ראומטולוגיה ורפואה דחופה.
עד לפרישתו לגמלאות כיהן כמנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, כיום משמש כנשיא עמותת למענכם.
פרס למד רפואה באוניברסיטת קובנה בליטא בשנים 1971 עד 1977. ב-1978 החל בסבב התמחות במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע.
בשנים 1984 עד 1990 התמחה ברפואת ילדים בסורוקה.
בשנים 1993 עד 1994 עשה התמחות-על בראומטולוגיה בבית החולים לילדים סיק-קידס בטורונטו שבקנדה.
שימש מנהל המחלקה לרפואה דחופה בילדים בסורוקה וכיו"ר החטיבה לרפואת ילדים בסורוקה.
ב-2002 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
בינואר 2008 מונה למנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים.
בשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 זכה בפרס "ליטא הגלובלית".
פרס נשוי לד"ר פרננדה פרס, מנהלת היחידה להריון בסיכון גבוה בסורוקה.
יוסף צבי שטיין (1864–1936) היה פעיל ציוני, רופא, יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל, מייסד ועורך כתב העת הרפואה.
נולד ב-1864 בבוגופול, פודוליה, רוסיה.
אביו, אברהם, היה רב מטעם הממשלה.
בצעירותו למד בחדר, ולאחר מכן בגימנסיה.
התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב, אותם סיים בשנת 1890. לאחר לימודיו עבד כרופא בבוגופול עד שנת 1894. לאחר מכן עבר ליליזבטגרד, שם עבד כרופא עד 1920.
שטיין שימש כציר בקונגרס הציוני העולמי השישי והשביעי ובוועידת מינסק.
בשנת 1905 היה ממייסדי סוכנו הידיעות היהודית יט"א.
בשנים 1918–1920 שימש כיושב ראש ועד הקהילה ביליזבטגרד.
בשנים 1920–1922 היה יו"ר ועד קהילת אודסה וחבר במרכז ציוני אוקראינה.
עלה ל-ארץ ישראל ב-1922 והתיישב ב-תל אביב.
שטיין עמד בראש הסתדרות הרופאים בארץ ישראל משנת 1925 עד 1932, בתקופת כהונתו התנהל מאבק בין הנהלת הדסה לבין ההסתדרות הרפואית על רקע אחוז גבוה של רופאים מובטלים, במהלך ועידת ההסתדרות הרפואית הוא האשים את "הדסה" ביחס מעליב כלפי היישוב והרופאים.
בדבריו אמר "במרפאות "הדסה" מקבלים חולים אמידים, תופעה המגבירה את השנוררות בארץ, מבצעים בדיקות מרובות ומיותרות ומטפחים את המחלות המדומות הנפוצות בעמנו".
באותה ועידה הוחלט בין השאר על המשך עליה חופשית של הרופאים לארץ, וזאת בתגובה למזימות ממשלת המנדט הבריטי להגביל את עלייתם, על הפסקת קבלת חולים אמידים ב"הדסה" ובקופת חולים, על איסור לרופאים לעבוד ביותר מעיר אחת ובמקום עבודה אחד.
הקים בתל אביב שתי מרפאות שהיו מיועדים לחולים מיעוטי יכולת שפעלו ברחוב ליליינבלום וברחוב שבזי.
ד"ר אפרים סיני סיפר: "מספר רופאים עבדו בהם בתורנות, שעה אחת ביום והרוויחו חמש-שש לירות בחודש, התשלום עבור ביקור היה שני גרוש, ביקור בית שלושה גרוש, וביקור לילה חמישה גרוש".
ייסד את כתב העת המדעי הרפואה והיה עורכו הראשון.
היה נשוי לטובה טיטיאנה שטיין.
נפטר ב-1936 ונקבר בבית הקברות הישן של תל אביב.
ארכיונו האישי של יוסף צבי שטיין שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
הרב יוסף צבי קאליש (ה'תרמ"ה, 1885 - א' באדר א' ה'תשי"ז, 1 בפברואר 1957) היה רב פולני-חסידי, האדמו"ר מסקרנביץ ורבה של המושבה בני ברק.
נולד לרב שמעון קאליש (ר' שמעולי) נכדו של רבי יצחק מוורקא.
בגיל 16 נישא לחיה גולדה בתו של האדמו"ר רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלא, והתגורר לאחר נישואיו בביאלא ואחר כך עבר להתגורר בוורשה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 החליף את האדמו"ר רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב ברבנות העיר קורטשוב.
לאחר פטירת אביו ב-1927 ירש את מקומו כאדמו"ר חסידות סקרנביץ.
להזמנת מייסדה של המושבה בני ברק, ר' יצחק גרשטנקורן שהיה מחסידי סקרנביץ שייסדו את בני ברק, עלה בשנת 1935 לארץ ישראל והתמנה כרבה של המושבה, תפקיד בו שימש עד פטירתו במקביל לתפקידו כאדמו"ר מסקרנביץ משושלת בית וורקא.
הוא התיידד עם החזון איש שתמך בו כרב של בני ברק.
מדי שנה היה נוסע לפולין לבקר את חסידיו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היה בוורשה והצליח לצאת ברכבת האחרונה שיצאה מן הבירה ורשה לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה וחזר לארץ ישראל.
עם שובו לבני ברק הופתע לגלות כי הרב יעקב לנדא התמנה גם הוא לרב של בני ברק.
שני הרבנים פעלו במקביל זה לזה כשכל אחד משרת את הפונים אליו.
בשנת 1940, בעקבות סכסוך על השליטה בתלמוד תורה, הוצע לבחור רב יחיד לבני ברק.
אולם ראש המועצה יצחק גרשטנקורן התנגד לרעיון ותיאר את המצב: "שני הרבנים, הרב קאליש והרב לאנדוי, יש להם הרבה תומכים, כל אחד, חסידים וידידים מרובים לו.
ולא עוד אלא שהרב קאליש יושב במקום שבע שנים והרב לאנדוי חמש שנים ומעולם לא היה ביניהם לא שלום ולא מחלוקת.
כל אחד השפיע על צד שלו בכבוד ובהגינות." כך המשיכו שני הרבנים לכהן במקביל זה לזה עד פטירתו של הרב קאליש.
הרב קאליש המשיך לבצע רישום לנישואין בתור רבה של העיר, והמשיך לכהן כרבו של בית הכנסת הגדול, בו ערך שולחן עם החסידים לסעודה שלישית מדי שבת.
בשערים, ביטאונה של פועלי אגודת ישראל, הוצגו שני הרבנים כ"רבה של בני ברק".
הוא נפטר בבני ברק בליל שבת, א' באדר א' ה'תשי"ז, 1 בפברואר 1957. מסע ההלוויה שלו יצא מבית הכנסת הגדול בבני ברק לבית העלמין הישן בטבריה בחלקת תלמידי הבעש"ט.
על שמו נקרא רחוב בבני ברק, רחוב הרב קליש.
דברי תורתו נלקטו בספר שארית יוסף שנדפס בשנת תש"ס על ידי הרב זאב דוד רייכמן.
יוסף צוריאל (נולד ב-20 ביולי 1936 בתימן) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
יוסף צוריאל נולד בצנעא שבתימן ועלה לישראל כנער עם משפחתו בשנת 1949. הקריירה העיתונאית שלו החלה ב"דבר לילדים" ו"מעריב לנוער".
לאחר מכן כתב בעיתון "הבקר" ולבסוף ב"מעריב", שם עבד שלושים שנה.
במסגרת עבודתו ב"מעריב" שימש במשך עשרים שנה ככתב במזרח ירושלים ובשטחים, ועשר שנים ככתב בכנסת.
ספריו של יוסף צוריאל עוסקים בהוויה של יהדות תימן, בגולה ובישראל, וחושפים היבטים בחיי היום-יום של החברה היהודית בתימן, שעד כה הובלטו בספרות ומחוצה לה רק הסממנים הפולקלוריסטיים החיצוניים שלה.
רומן הבכורה שלו כלולות, שאף עובד לסרט טלוויזיה, מתאר מצד אחד משפחה בדלת אמותיה, תוך הדגשת מאמציהן של הנשים להשפיע במעט על מהלך החיים בעולם פטריארכלי נוקשה, ומצד שני, קהילה קרתנית, שמרנית ומרושעת, נוקמת ונוטרת, הנתפשת לכל בדל רמז לחריגה מהנורמות הנהוגות בה.
הרומן השני קרעים הוא סיפור מורכב על זעם, מבוכה, וחידלון בסביבה שאינה יודעת חרטה מהי, על סירוב עיקש לראות דברים נכוחה, על עקיפת האמת, על הטלת ספק בזכות הקיום של החריג, ועל שיגעון שנתפס כעונש.
זהו סיפור על חברה המטריפה את עצמה לדעת.
ברומן השלישי חלמתי יונים מתוארת משפחה תימנית הנעקרת משורשיה, מגיעה לירושלים של שנות החמישים ונגררת לכרוניקה אכזרית של התאזרחות בחברה הישראלית המתהווה.
ראש המשפחה משתלט על בית ערבי נטוש ומשכן בו את אשתו ושבעת ילדיו, ממלא את חדריו בחפצים מרהיבים שהוא בוזז מבתים סמוכים, וממנה עצמו לאחראי על האכלוס בשאר חלקי השכונה.
כך הוא ממציא עצמו מחדש בירושלים.
בעקבות גירוש יהודי העיר על ידי הממשל עקרה המשפחה לקרמנצ'וק שבאוקראינה, שם היה קוט לאחד ממנהיגי תנועת הצופים, השומר הצעיר, ומראשי הסטודנטים הציונים.
בשנת 1916 התחיל קוט ללמוד רפואה בסנט פטרסבורג אך לאחר מספר חודשים עבר לסימפרופול, שם התמנה לאחד ממפקדי ההגנה היהודית נגד האיום של צבא פטליורה.
בשנת 1921 עבר קוט לווינה, שם סיים בשנת 1924 את לימודי הרפואה.
בשנת 1925 התחתן עם אסתר לבית אהרונוביץ.
באותה השנה עלו בני הזוג לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ עבר "תקופת הסתכלות" של מספר חודשים בבית החולים הדסה (תל אביב).
בתום תקופה זו החל קוט לעבוד כרופא קופת חולים הכללית במחניים, איילת השחר, תל יוסף ובבית החולים על שם שוויצר בטבריה.
עם הקמת מפעל החשמל בנהריים התמנה קוט לרופא מחנה העובדים.
בשנת 1931 עבד כרופא בכפר סבא ברעננה, ובישובי השרון: גן השרון, קלמניה, גן חיים, תל-מונד, חירות, עין ורד, כפר מל"ל.
בשנת 1934 עבר קוט לחיפה ולקריות, שם עבד כרופא כללי.
בשנת 1936 יצא קוט להשתלמות ברפואה פנימית לגרמניה.
בשובו התמנה קוט כרופא פנימי בזמנהוף וראש שירותי הרפואה בהגנה.
קוט שירת כרופא במחנות העקורים באירופה מטעם הסוכנות היהודית ופעיל בעלייה ב'.
בעת בניית הגדר בגבול הצפון של ארץ ישראל שמטרתה הייתה למנוע חדירת כנופיות ערביות, התמנה קוט לארגן את הגשת העזרה הרפואית.
הוא היה אחראי גם על בריאות העובדים היהודים במחנות הצבא הבריטי בארץ ישראל ובסיני.
בשנת 1948 היה קוט רופאם של 45 עובדי מפעל הנשק התת-קרקעי "איילון".
בין השנים 1950–1960 ניהל את קרן הנכות של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהקימה מוסדות לחולים כרוניים: גהה, שלוותה, טלביה ובית לווינשטיין, שנוסד בשנת 1945 כבית חולים לשחפת.
במקביל נוסד בית החולים פיינסטון ששימש כבית חולים לחולים כרוניים, ובהדרגה הפך לבית חולים שיקומי.
בשנת 1958, התאחדו שני בתי החולים, בית לוינשטיין ופיינסטון, ובית החולים לחולי שחפת ומחלות ריאה בכפר סבא הפך לבית החולים מאיר.
קוט ניהל את בית החולים מאיר בין השנים 1962 – 1970.
קוט היה בין מקימי מד"א ובין השנים 1950 – 1973 שימש כיו"ר הוועד.
קוט נפטר ב-1976, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
הוא זכה במדליות כסף וארד במכביות השישית 1961 והשמינית 1969 בריצת 10,000 מטר, בהתאמה.
צברי נולד בצנעא בירת תימן.
בדרכו לעלות לישראל כילד הלך ברגל כשבועיים מצנעא עד לעדן שם המתינו שליחים של הסוכנות היהודית שהעלו אותו לארץ.
בארץ התחנך במוסד "אהבה" בקריית ביאליק ולאחר מכן התגייס לחטיבת גבעתי.
בשנות ה-50 הגיע לקיבוץ עין גב בקבוצה של חיילים משוחררים.
במהרה נקלט כחבר בעין גב והקים משפחה.
במקביל לעיסוקו בריצה עבד בענפי המשק – בננות, מכבסה ונוי.
כישרון הריצה של צברי התגלה בזמן שרותו הצבאי, שבמסגרתו זכה במספר תחרויות.
בעין גב שילב בין אימוני הריצה לעבודתו.
כדבריו: "במהלך העבודה בבננות אני רץ בין ברזי ההשקיה ולאחר הצהרים אני מתאמן בצורה מסודרת עם מאמן".
שנות השיא של הקריירה הספורטיבית שלו היו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים אז ייצג את הפועל עין גב, זכה בתחרויות רבות והיה חבר בנבחרת ישראל בריצה, כשהוא מתאמן בהדכתו של אמנון גור.
בין השנים 1960 ו-1962 ניצח שלוש פעמים ברציפות במרוץ הקפת התבור, שהוא מרוץ שדה למרחק של כ-11 קילומטר.
בין השנים 1959 ו-1963 ניצח צברי ארבע פעמים ב"מרוץ סיני" ל-10,000 מטר בקריית טבעון.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 34:18.2 דקות, אחרי ויליאם בכרך מארצות הברית (33:01.6 דקות) ולפני חיים צברי (34:03.2 דקות).
ב-1962 ייצג את מרכז הפועל במרוץ למרחק שמונה קילומטר שארגן העיתון "ל'הומניטה" בחוצות פריז וסיים אותו במקום עשירי.
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכה במדליית ארד בריצת 10,000 בתוצאה של 33:13.6 דקות, אחרי אורי דייג (32.09.8 דקות) וציון חצרוני (32:11.0 דקות), שניהם מישראל.
צברי המשיך להתחרות במרוצי שדה בישראל במהלך שנות ה-60 והתברג במקומות גבוהים.
שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונשבר על ידי יאיר קרני (9:21.8 דקות).
כשהיה בשיא כושרו היה ענף המרתון בחיתוליו בישראל.
כשמרתון הכנרת הוזנק לראשונה ב-1977 היה צברי בשנות הארבעים לחייו, אך הוא הקפיד להשתתף במרוץ בשנותיו הראשונות וזכה להישגים בקטגוריות הגיל.
העובדה שבמרתונים הראשונים קו הסיום היה בקיבוצו, עין גב, הפכה את צברי לאחת הדמויות המזוהות עם המרתון בשנותיו הראשונות.
צברי היה נשוי לצביה ואב לארבע בנות ולשני בנים.
צברי המשיך לשמור על כושר לאורך השנים ופיתח כישרון ריקוד.
לאחר שהתאלמן זכה בשנת 2014 כשהיה בן 79 בתוכנית טלוויזיה מיוחדת של "דייט בחשיכה".
צברי, שהיה חבר קיבוץ עין גב נפטר ב-29 באוקטובר 2023, והובא שם למנוחות בבית העלמין המקומי לצד אשתו צביה.
יוסף פרנס היה יהודי, משפטן ועורך דין במקצועו, שחי בעיר לבוב.
שימש כראש היודנראט בגטו לבוב מיולי 1941 עד שנרצח על ידי הנאצים באוקטובר 1941 לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה..
בן למשפחה נכבדה בגליציה וקצין לשעבר בצבא האוסטרי.
למד משפטים והיה עורך דין.
הכוחות הגרמניים נכנסו ללבוב ב-29 ביוני 1941 והחלו מיד ברדיפת כ-160,000 היהודים שבעיר.
כמה אלפי יהודים נרצחו בפוגרומים ביולי ובאוגוסט 1941. ב-15 ביולי 1941 הוטלו על יהודי לבוב גזרות למיניהן, ובהן החובה לשאת טלאי על הבגדים והגבלות תנועה.
ב-27 ביולי, במצוות שלטונות הצבא הגרמני, הוציא ראש העירייה האוקראיני גאורג פולנסקיי (Polanskyi) את הפקודה להקים מועצה זמנית לקהילה היהודית, וב-1 באוגוסט הוקם יודנראט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס.
יוסף פרנס מונה לתפקיד בהמלצת ראש העיר לאחר שאחרים סירבו לתפקיד.
בזמן שהיה בראשו, מחלקות רבות הוקמו ביודנראט בלבוב.
המחלקה החשובה ביותר הייתה מחלקת המשק, שהייתה אחראית על הקצבה ואספקת מצרכים מזון.
למרות מאמציה, הורגש מחסור גדול במצרכי מזון, מכיוון שהגרמנים הקצו כמות מזון מצומצמת ביותר.
חלק מהיהודים בגטו הטיחו ביקורת על התנהלות היודנראט וטענו שהמקורבים לחברי היודנראט זוכים בטובות הנאה, וכי חלק גדול מהמזון שהוקצב ליהודים הלך לעובדי היודנראט והמקורבים אליהם.
תחת ניהולו של יוסף פרנס פעלה גם מחלקת שירות הסדר היהודי.
בנוסף, פרנס ביקש לשקם את מוסדות הדת, והאמין שגל הגזרות של התקופה הראשונה של הכיבוש ישכך.
לכן חשב להקים את הרבנות כמחלקת דת, אולם לקח זמן עד שזאת הוקמה בפומבי וזאת מפני שהיו הרבה דרישות לגירושים מבני זוג מעורבים יהודים ונוצרים.
ד"ר יוסף פרנס נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה.
רבי ד"ר יוסף צבי (הרש) הלוי דינר (גם דיננער; בהולנדית: Joseph Hirsch Dünner; י"ב בטבת ה'תקצ"ג, ינואר 1833 – כ"ג בתשרי ה'תרע"ב, אוקטובר 1911) היה רב וחוקר יהדות הולנדי ממוצא פולני, שכיהן כרבה הראשי של יהדות אמסטרדם וראש בית המדרש לרבנים בעיר.
בעל "חידושי הריצ"ד" על התלמוד.
דינר נולד בי"ב בטבת ה'תקצ"ג, ינואר 1833 בפרבר של העיר קרקוב בפולין.
בן בכור מארבעת בניו של אליעזר (לייזר) דינר, שהיה בעל בית מרזח עני.
כיוון שגילה כשרון בלימודו, נשלח מגיל צעיר ללמוד מפי רב העיר הרב חיים נתן דמביצר, שהיה לרבו המובהק.
את הסמכתו לרבנות קיבל הרב יוסף צבי דינר מהרב דמביצר ומרבי חיים הלברשטאם.
בצעירותו נטה לתנועת ההשכלה, ועקב כך נדקר בגבו על ידי אחד מקנאי קרקוב.
אחרי שהחלים מפציעתו היגר לווירצבורג שבגרמניה בעקבות אחיו.
בגרמניה התכוון ללמוד מפי הרב יצחק דב במברגר, אך האחרון שלח אותו למינסטרייפל שבחבל הריין, שם התפרנס כמלמד פרטי, ובמקביל השתלם בלימודי חול והתכונן לבחינת הכניסה לאוניברסיטה.
ב-1859 החל ללמוד פילולוגיה שמית וקלאסית ופילוסופיה באוניברסיטת בון.
ב-1862 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בנושא רבי אברהם אבן עזרא.
בבון נרקמו קשרי ידידות בינו לבין הפילוסוף היהודי-גרמני משה הס, שקרבו להשקפותיהם של חובבי ציון.
בהולנד היה הרב צבי דינר חבר בתנועת המזרחי עד יומו האחרון, הוא פרסם מאמרים בביטאונה ואף התכתב עם מייסדה, הרב יצחק יעקב ריינס.
הוא פרסם ספר על הציונות בגרמנית ובהולנדית.
באותה תקופה החל לכהן בתפקידו כמנהל הסמינר לרבנים ומורים באמסטרדם.
הוא כתב מאמרים במדעי היהדות בכתבי עת מדעיים בגרמנית ובהולנדית.
הוא סירב להצעת הממשלה להעביר את הסמינר לעיר ליידן ולהפכו לסניף של אוניברסיטת ליידן, ובשל כך נמנע תקציב הסמינר למשך שנתיים.
בתקופה זה התמודד עם קשיים רבים, אך לאט לאט רכש את אמונם של פרנסי הקהילה, ובשנת 1874 מינו אותו למשרת רב ראשי ואב בית דין באמסטרדם, לאחר כארבעים שנה שלא כיהן איש בתפקיד.
למינויו היו שהתנגדו, אם בשל היותו אקדמאי ואם בשל היותו לא-הולנדי, וכתבי פלסתר בגנותו הופיעו באמסטרדם.
הרב דינר כיהן גם כראש בית המדרש האשכנזי "עץ חיים" בעיר.
עד מהרה היה למנהיגה הרוחני של יהדות הולנד כולה.
הוא תיקן תקנות רבות בתחום החינוך והדת, ושיקם וביצר את מעמד הרבנות באמסטרדם.
תוך מספר שנים, תלמידיו תפסו את כל משרות הרבנות בהולנד (למעט רוטרדם), עובדה שהקלה עליו לערוך את השינויים שרצה.
הוא נלחם לייסד מערכת חינוך יהודית מלאה, ולא להסתפק בלימוד בבית ספר יהודי אחר-הצהריים.
לרב דינר ולרעייתו נולדו 15 ילדים, מתוכם שרדו עשרה.
בנו הבכור אליעזר היה מורה צדק באמסטרדם ומורה בסמינר.
בתו רוזה נישאה לר' נחמן דוידס, סוחר יהלומים, מוהל ועסקן ציבורי שעלה לארץ ישראל.
בנם היה הרב אהרן יששכר דוידס, רבה של רוטרדם בתקופת השואה.
בתו ג'נט נישאה לרבי יהודה לאונרד דה-בר, אף הוא עלה לארץ ישראל.
אחת מבנותיהם נישאה למחנך בנימין דה-פריס.
בת נוספת נישאה לפרופ' יעקב נחום אפשטיין.
בתם שרה היא אלמנת הרב חיים דרוקמן.
בנו ישראל נשא את בתו של הרב אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטאדט.
הם עלו לארץ ישראל ב-1937.
גיסו (אחי אשתו) היה המזרחן ד"ר שמואל לאנדואר , שפרסם את המקור הערבי של ספר אמונות ודעות.
אחיו הצעיר היה סבו של הרב יוסף צבי דינר (הקרוי על שמו), רב התאחדות החרדים בלונדון ואביו של הרב יהודה אריה דינר, רב מרכז בני ברק.
נפטר באסרו חג סוכות, כ"ד בתשרי ה'תרע"ב
הרב אברהם שמשון אונדרוויזר - רבה הראשי של הולנד ומתרגם התורה להולנדית.
הרב אברהם אשר - רב מחוז חרונינגן.
הרב אליעזר סרלואיס - רבה האחרון של אמסטרדם.
הרב שמואל יהודה הירש - רב מחוז אוברייסל.
שמואל (זיגמונד) זליגמן - ביבליוגרף והיסטוריון.
הרב שמעון דה-פריס - רבה של הארלם.
הגהות- על רוב מסכתות הש"ס (תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי) שבעה כרכים (ה'תרנ"ו - ה'תרפ"ב).
הגהות על משנה תורה הוא היד החזקה להרמב"ם (ה'תרפ"ט).
ביאורים והערות לספרים "חותם תוכנית" ו"חרב המתהפכת" מאת רבי אברהם בדרשי.
חידושי הריצ"ד - חידושים על התלמוד הבבלי והירושלמי, התוספתא, מדרשי ההלכה ומשנה תורה לרמב"ם.
יצאו לאור בארבעה כרכים על ידי מוסד הרב קוק בשנים ה'תשמ"א - ה'תש"ס.
חידושיו מתאפיינים בשימוש שעשה בשיטות אקדמיות.
שאלות ותשובות (צילום כתב יד).
יוסף צלמייסטר (בפולנית: Józef Celmajster; 27 בדצמבר 1901 – 7 בדצמבר 1968) היה רופא ופיזיקאי יהודי-פולני שהיה אחראי הרפואה של האיגוד הצבאי היהודי בגטו ורשה.
יוסף צלמייסטר נולד ב-1901 בוורשה ליאן ודבורה ולסדורף.
הוא שירת בצבא הפולני ושם סיים לימודי רפואה.
לאחר מכן נסע ללמוד באוניברסיטת וילנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחם עם צבא פולין כנגד גרמניה הנאצית בקרב על כיבוש פולין.
אחר תום הכיבוש יצר קשר עם הזוג הנריק וויקטוריה איוונסקי.
הזוג הבריח את צלמייסטר, אשתו וילדיו לדירה ברחוב זלוטה 56 וכך הצילום מידי הגרמנים.
לפי עדותו אחרי המלחמה, איוונסקי עורר את רצונו לתקוף את הגרמנים והוא אף אימן אותו ללחימה בקרב.
בהמשך הוא הצטרף לתנועת בית"ר.
בקום האצ"י חבר לארגון, שהיה מורכב מרובו מאנשי בית"ר כמו פאוול פרנקל וליאון רודל, והיה לאחראי על תחום הרפואה.
באפריל 1943, במרד גטו ורשה, השתתף בקרבות אצ"י בכיכר מורונובסקה.
הוא הקים באזור הכיכר תחנת עזרה ראשונה ללוחמים הפצועים.
במהלך המרד נתפס ונשלח למחנה אושוויץ.
הוא שרד את השואה וחזר לוורשה.
אחרי המלחמה עבד בוורשה כפיזיקאי.
יוסף (ג'ו) צבי יפה (1923–2009) היה פיזיקאי ישראלי, מראשוני מכון ויצמן למדע ומחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל.
חיים ויצמן וארנסט דוד ברגמן הזמינו אותו להצטרף למכון ויצמן למדע שהיה בהקמה.
הוא עלה בעקבות כך לישראל ב-1948. במכון כיהן כראש המחלקה לספקטרוסקופיה ובנה ספקטרומטר אופטי ראשון מסוגו בעולם.
ב-1955 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על מחקר בספקטרוסקופיה באור אינפרה-אדום.
כמו כן תרם לעשייה הביטחונית וליחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
ב-1964 הקים את חברת "מכשירי רחובות", בשנותיה הראשונות ייצרה החברה מכשירים מדעיים אותן שיווקה למכוני מחקר ברחבי העולם.
יחד עם שותפיו עמוס גורן, ג'רי טופז ודוד אלסטר, צמחה החברה, הקימה מפעל בפארק המדע קריית ויצמן ונהייתה ממהמובילות בתחומה בישראל.
ב-1972 זכה צוות החברה בפרס ביטחון ישראל.
ב-1976 נרכשה על ידי תדיראן ומוזגה לחברת אל-אופ.
ב-1982 מונה יפה לסמנכ"ל לפיתוח עסקי של המרכז למחקר גרעיני שורק.
ב-9184 עם ההקמה מחדש של משרד המשטרה מונה למדען הראשי הראשון של המשרד.
היה נשוי להלינה ולזוג נולדו שני ילדים.
רעייתו השנייה הייתה גבי אלנועם.
יוסף צבי גייגר (יוסף הרש גייגער; 1 באוקטובר 1870, ח' בשבט ה'תר"ל – 19 בינואר 1944, כ"ג בטבת ה'תש"ד) היה אומן ומעטר יליד צפת, שימש כסופר, מזכיר וממונה של כמה כוללים בצפת.
יוסף צבי גייגר נולד בצפת, לטודרוס גייגר ולחוה בת הרב משה חר"ג, שהיה חבר בית הדין הרבני בצפת ומנהל הכולל האוסטרו-הונגרי בעיר.
בילדותו למד בתלמוד תורה ואחר כך בישיבות בצפת.
לבני הזוג נולדו להם שני בנים: אליהו וטודרוס, ושתי בנות: חנצ'ה (מלכה) ורחל.
בשנת 1897-1896 הוא התמנה לוועד אגודת "בני ציון", שהוקמה על ידי שמואל שולמאן, ועסקה בעידוד עלייה והתיישבות בצפת.
בנוסף, מונה גייגר לממונה של כמה כוללים בצפת ובהם כולל אנטיניא.
ביתו של גייגר, ברחוב הראשי של צפת דאז (כיום רחוב בר יוחאי), שימש בית ועד לממוני הכוללים.
הוא פרסם בקביעות מאמרים בעיתונים "החבצלת", "הלבנון" ו"הצפירה" תחת שמות עט שונים.
לשם הנחלת השפה העברית הוא הזמין באוסטריה כרזות גדולות, כתובות בשפה העברית, שיוחדו לבעלי מקצוע שונים כגון נגר, רצען, גנן, רופא ועוד.
את ה"פלקטים" הללו הוא פיזר ב'חדרים' ובישיבת רידב"ז בעיר.
גייגר נפטר בינואר 1944 ונקבר בצפת.
יצירתו של יוסף צבי גייגר
יצירתו של גייגר כללה מגוון רחב של חפצי אומנות, ובהם מסמכים מעוטרים למוסדות שונים, קישוטים לסוכה ועוד.
הם שילבו קליגרפיה עם ציור, ששאב את השראתו ממסורת הציור היהודית-עממית.
יצירתו הידועה ביותר היא "ציור לפורים" (1893), שנעשה בטכניקה של ציור על זכוכית ונמצא באוסף פויכטונגר שבמוזיאון ישראל, ירושלים.
ציוריו של גייגר קישטו בתים רבים בעיר, וקישוטי הסוכה שלו היו נפוצים מאד בצפת.
כמה מיצירותיו מצויות כיום בבית המדרש של האר"י ובבית הכנסת של האר"י האשכנזי - לוחות כתובים ומעוטרים באותיות מוזהבות מעשה ידיו.
ציור נוסף המיוחס לו הוא ציור של עקדת יצחק.
יוסף (יוסי) פרץ (נולד ב-17 במאי 1954) הוא כלכלן ופוליטיקאי ישראלי, ראש עיריית טבריה בין השנים 1989–1998 וגזבר הסוכנות-היהודית וההסתדרות הציונית העולמית בצפון אמריקה בין השנים 1999–2005.
פרץ נולד ב-17 במאי 1954 במרקש, מרוקו לסולטנה ואליהו פרץ ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957. הוא הבן האמצעי בין אחד עשר אחים ואחיות.
המשפחה התגוררה עם הגעתה לישראל במעברה שהוקמה בטבריה עילית, לאחר מכן עברה לשיכוני "רכבות" ושנים לאחר מכן לדירת עמידר.
המשפחה התגוררה כל השנים בשכונה ד' בטבריה עילית המאוכלסת כמעט כולה בעולים שהגיעו מצפון אפריקה.
אביו עבד במשך שנים רבות כעובד ייעור בקק"ל והאם עבדה במספר עבודות על מנת לפרנס ולתת כלים לחינוכם והשכלתם של בני המשפחה.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון הדתי בטבריה התגייס לצה"ל בשנת 1972. פרץ שובץ ליחידת מודיעין ובאחד האימונים נפצע בתרגיל ביעד מבוצר.
הוא נותח מספר פעמים בעקבות הפציעה והוגדר כנכה צה"ל.
לפרץ תואר ראשון בכלכלה ומינהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במינהל ציבורי.
מיד לאחר סיום השירות הצבאי החל פרץ בלימודיו האקדמיים, כשבמקביל גם למד במכללה למינהל במסגרת לימודי ניהול בכיר של בנק הפועלים.
עם סיום לימודי התואר הראשון החל לעבוד בבנק אמריקאי ישראלי ובמחלקות השונות של הנהלת בנק הפועלים במסגרת ההכשרה ולימוד של כלל מערכות הבנק.
לאחר כשנתיים במרכז הארץ החליט פרץ לשוב לטבריה תוך כדי התחלת עבודה במפעלי עמק הירדן ככלכלן וחשב.
עם חזרתו לטבריה, החל בפעילות התנדבותית עם הקהילה שבתוכה צמח.
במהלך פעילותו ההתנדבותית נבחר פרץ לתפקיד יו"ר ועד שכונה ד' וכן לתפקיד יו"ר דירקטוריון המתנ"ס.
בשנת 1983 שובץ במקום השלישי ברשימת המפד"ל למועצת העיר טבריה.
הרשימה, בהנהגת ראש העיר יגאל ביבי זכתה ל-6 מנדטים ופרץ נבחר לתפקיד סגן ומ"מ ראש עיריית טבריה.
במסגרת תפקידו פיתח פרץ קשרים עם קהילות יהודיות ברחבי העולם ובעיקר מצפון אמריקה שהצטרפו ונרתמו למשימת שיקום שכונה ד' בעיר ויצירת אינטגרציה עם כל השכונות בעיר.
בשנת 1988 עבר למפלגת הליכוד ורץ מטעמה לראשות העיר בבחירות 1989. רשימתו זכתה ל-5 מנדטים במועצת העיר ופרץ נבחר לראשות העיר עם 47.5% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1993 נבחר בשנית עם 65% מקולות הבוחרים.
לקראת בחירות 1998 החליט שלא להתמודד לכהונה נוספת ובמקומו נבחר בנימין קריתי.
עם סיום תפקידו כראש העיר נבחר פרץ כנשיא מגן דוד אדום בישראל.
פרץ כיהן בתפקיד כשנה, עד שנבחר לתפקיד גזבר ההסתדרות הציונית העולמית בצפון אמריקה.
בעקבות התפקיד עבר עם משפחתו לניו יורק וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2005. עם חזרתו לישראל, המשיך פרץ בפעילותו הכלכלית ושימש דירקטור בגופים כלכליים עסקיים פרטיים וציבוריים ועסק בנדל"ן.
כמו כן, שימש כחשב מלווה ברשויות מקומיות ברחבי הארץ.
פרץ נבחר בבחירות אישיות לתפקיד ראש עיריית טבריה בפברואר 1989, לאחר 5 שנים בהן שימש כממלא מקום ראש עיריית טבריה.
במהלך כהונתו כראש עיר יזם וביצע רפורמות חשובות בעיר בין היתר בתחומי החינוך, התרבות, האמנות והתשתיות.
פרויקט מרכזי שגובש ויצא לפועל בתקופת כהונתו היה החיבור בין טבריה עלית לטבריה תחתית, פרויקט שבוצע בשיתוף עם משרד השיכון בראשות אריאל שרון.
הפרויקט כלל פיתוח תשתיות ובניה רציפה של כ-1,800 יחידות דיור על פני כ-880 דונם.
החיבור הביא לבניה של מוסדות חינוך חדשים ומבני ציבור ובעיקר יצר רצף בין כל חלקי העיר, על אף המבנה הטופוגרפי שהיווה אתגר בדרך להגשמת הפרויקט.
בשנת 1998 יזם פרץ הקמת מכון לטיהור מים עבור תושבי טבריה, לאחר שנים בהם תושבי טבריה סבלו מאיכות מים ירודה.
במהלך עבודות התשתית להקמת המכון נתגלו שרידים ארכאולוגיים, ביניהם בית המדרש שנבנה על ידי רבי יוחנן הנפח במאה השנייה, והחלו חפירות ארכאולוגיות נוספות ושימור הממצאים.
בנוסף, נבנה פארק ארכאולוגי הכולל שיקום מבנים צלבניים והצגה של ממצאי חפירות ארכאולוגיות שנערכו באותה עת.
בתחום התרבות והאמנות הקים פרץ תזמורת המורכבת מנגנים שצמחו בשכונות השיקום בעיר וגייס תקציבים ותרומות לפיתוחה.
כן יזם פרץ אירועי מוזיקה וספרות אליהם הגיעו אמנים ישראליים ובינלאומיים מתוך אמונה בחשיבות מקום התרבות בעיר.
בתחום התיירות נעשה מאמץ לחיזוק תשתיות התיירות, פיתוח תשתיות חדשות ואישור תוכנית אב תיירותית ומלונאית לטבריה.
פרץ רתם לצורך יישום התכנית את משרד התיירות וכן משקיעים פרטיים שהשקיעו סכומים משמעותיים לצורך מימוש התכנית.
לאחר מאבק ממושך אישרו משרדי הממשלה פיתוח של אזור התיירות הצפוני והקצאה של 4,000 חדרי מלון, וזאת בנוסף לחדרים שאושרו באזור הדרומי.
במהלך כהונתו של פרץ זכתה העיר טבריה בפרסים רבים ביניהם פרס המועצה לארץ ישראל יפה על טיפוח העיר, פרס ראשון על בטיחות בדרכים מבין הרשויות המקומיות ופרס שר החינוך על פעילות בלתי פורמלית של בני נוער.
בשנת 1980 התחתן עם רותי - מורה לחינוך גופני ומדריכת פילאטיס בוגרת וינגייט, אב לשלושה בנים ובת.
הרב יוסף צבי דינר (נכתב גם דונר; ינואר 1913, כ"ה בטבת ה'תרע"ג – 1 באפריל 2007, י"ד בניסן ה'תשס"ז) היה רב גרמני-בריטי.
כיהן כרב הקהילה האורתודוקסית בקניגסברג, ולאחר מלחמת העולם השנייה כרבה של קהילת "עדת ישראל" בלונדון, ראש בית הדין של התאחדות קהילות החרדים בלונדון, ראש ועד הכשרות "כדתיא" ונשיא אגודת ישראל באירופה.
מנהגיו תועדו בספר "מנהגי מהרי"צ הלוי" על שבת והמועדים, על ידי צאצאיו, שהיה לספר בעל השפעה רבה על פסיקה הלכתית בנושאים הקשורים למנהגי מועדי ישראל בקהילות אשכנז, וכן "מקדש הלוי" על התורה שהוא אוסף מדרשותיו.
נולד בקלן לר' ברוך חיים וזלמה דינר, ונקרא על שם דודו של אביו, רבי יוסף צבי דינר רבה של אמסטרדם.
למד בקלן מפי רבי משה יעקובוביץ ומפי רבי פינחס וולף.
משנת ה'תרצ"ב (1932) למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל רבי יחיאל יעקב ויינברג.
בשנים אלה היה פעיל ב"אגודת הנוער" החרדי בגרמניה, יחד עם הרב יוסף אברהם וולף.
בשנת ה'תרצ"ו (1936), כשסיים את לימודיו בברלין ונסמך לרבנות, מונה לכהן כרב הקהילה האורתודוקסית הנפרדת "עדת ישראל" בקניגסברג.
ב-1938, שם הוא נשא את יטא בת זאב פרייהן, מנכבדי קהילת ברסלאו וממייסדי אגודת ישראל בקטוביץ, ושם נולד לו בנו הבכור הרב אברהם משה אבא.
הוא היה הרב האחרון שכיהן ברבנות העיר לפני השואה.
בליל הבדולח נאסר בידי הגסטאפו, ולאחר כחודש קיבל אשרת כניסה לאנגליה בזכות היות רעייתו הרה.
כחודש לאחר הגעתו לאנגליה נולד בנו השני אליעזר.
גידל את אסתר בת הרב משה צבי פליישמן, שהוריה נפטרו בשואה.
נישאה לרבי יצחק טוביה וייס, לימים גאב"ד העדה החרדית בירושלים, ולימים מחותנו.
באנגליה מסר שיעורי תורה בעיר ווסטקליף, ולאחר מכן שימש כרב ומורה הוראה בעיר לסטר (עד שנת תש"ו), כן ייסד וניהל את סמינר "בית יעקב" בעיר לונדון.
בשנת ה'תש"ך נתמנה לכהן כרב קהילת עדת ישראל בלונדון, ראב"ד התאחדות קהלות החרדים, ראש ועד הכשרות כדתיא, וחבר נשיאות אגודת ישראל באירופה.
בנוסף שימש כנשיא ומכוון קהילות "עדת ישראל" בישראל, בהם נוהגים מנהגי יהדות גרמניה, והעמיד בראשה את בנו הרב אליעזר דינר.
בהיותו אב"ד בלונדון בגיל 60 אימץ יחד עם רעייתו תינוק שננטש על ידי הוריו בבית החולים, עקב תסמונת דאון בה לקה.
לאחר כמה שנים, משנבצר מהם לגדלו, נשלחו על ידם למוסד בעפולה.
לאחר פטירתו המשיכו בניו לבקרו.
נחשב לאחד ממשיכי מסורת מנהגי אשכנז לדור שאחר השואה, בהיותו בר סמכא לחקר המנהגים.
לאחר פטירתו כינס נכדו ומשמשו הרב רפאל זאב דינר את מנהגיו בסדרת הספרים "מנהגי מהרי"צ הלוי".
הספרים יצאו על ידי מכון מסורת אשכנז בראשותו.
נודע בכושר נאומו, והיה מהנואמים הבולטים באירועים החרדיים באירופה.
דברי תורתו יצאו לאחר פטירתו בספר מקדש הלוי על התורה, אשר כבר הודפסו ממנו שש מהדורות.
בנו הרב אהרן דוד דונר, שכיהן כחבר הבד"צ, מונה בשנת תשפ"ג (2022) למלא את מקומו.
ממלא מקומו וממשיך דרכו של אביו האדמו"ר רבי יצחק מאמשינוב.
אביו החל לכהן כאדמו"ר מאמשינוב בארצות הברית לאחר השואה, אחר שאחיו רבי יעקב דוד השני מאמשינוב נפטר במהלך המלחמה, ובני משפחתו נרצחו.
למד בישיבת שערי יושר, אצל הרב יוסף רוזנבלום, והיה מבחירי התלמידים.
היה מעלה את שיעורי ראש הישיבה על הכתב ומפיצם בין הבחורים.
נישא לחיה, בת הרב אליהו שטרנבוך רבה של אנטורפן.
התגוררו כמה שנים בארצות הברית, שם נולדו להם ילדיהם.
בהיותו בן יחיד להוריו, לצד אחות אחת, היה יד ימינו של אביו בניהול החצר והנחלת מורשת בית אמשינוב.
כעבור כמה שנים עבר להתגורר באנטוורפן, לצד חמיו, ובשנת תשנ"ג שב לארצות הברית.
בי"ט באדר תשנ"ג נפטר אביו באופן פתאומי, והוא מונה לכהן כאדמו"ר ולהמשיך את השושלת.
נודע באהבת ישראל שלו, כדרך ההנהגה בבית וורקא, והרבה במעשי חסד וסיוע לנזקקים ולנצרכים.
תמך כלכלית במשפחות במצוקה ובאברכי כוללים.
נהג למסור שיעור במדרש, והרבה בסיפורי צדיקים והנחלת מורשת אבותיו.
הקים את חבורת "זרע יצחק" לחסידיו בישראל, שנוהלה על ידי בנו הרב מנחם קאליש.
הגיע כמה פעמים לביקורים בישראל אצל חסידיו, המתגוררים בירושלים ובביתר עילית.
בשנת תשע"ה (2015) חלה, ובשנים הבאות היה מטופל בדיאליזה.
נפטר במגפת הקורונה בשנת תש"פ (2020), ארונו הועלה לארץ ישראל במטוס פרטי, ונקבר ליד קבר אביו בבית הקברות העתיק בטבריה.
בשנת תשפ"ב (2022) הועמד אוהל מעל קברם.
לקראת השלושים יצא לאור קובץ "בית יוסף להבה", עם תולדותיו ועיקרי משנתו, וכן קונטרס עם חלק מדברי תורתו על סדר הפרשיות.
בשנת תשפ"ג יצא לאור ספרו "תורת יוסף" על פסחים.
אחותו היחידה נישאה לרב ישראל ארנסטר, בנו של רבי משה ארנסטר ונכד האדמו"ר מוויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר.
חתנו הרב יהושע יהודא קליין - נכד לאדמו"רי מעליץ ודז'יקוב
חתנו הרב אברהם שמעון מארילוס - ראש כולל תורת שמעון יערוסלב בבני ברק
הרב מנחם קאליש, ממלא מקומו באדמו"רות אמשינוב בבית מדרשו בארצות הברית
הרב אשר חיים קאליש, מכהן כאדמו"ר מאמשינוב בית שמש.
בית מדרשו בשכונת רמה ד'
חתנו הרב ישראל משה הופשטיין, נכד לאדמו"רי קוז'ניץ וזווהיל, ומרבני ישיבת אמשינוב בביתר עילית
יוסף "ג'ו" קארל (11 בפברואר 1906 – 1993) היה אמן, צייר, תפאורן, מעצב תלבושות לאופרות סרטים והצגות, שחקן, תסריטאי ומפיק ישראלי.
זוכה פרס תפאורן השנה של ישראל (1972) ציורים שלו נמצאים באוספים של גלריית בן אורי והמוזיאון ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
קארל יוזפוביץ' נולד וגדל בווינה, אוסטריה.
אחיו הצעיר פריץ יוזפוביץ' (Fritz Josefovics; 1908–1976), היה הקריקטוריסט פרדריק ג'וס .
הוא למד ציור באקדמיה לאמנות בווינה והחל לצייר תפאורות לבית האופרה פולקסאופר של וינה, לתיאטרון ולקברטים פוליטיים.
עם פלישת הנאצים לוינה ב-1938, עבר לבריטניה ועבד כתפאורן בתיאטרון האנגלי, האיטלקי, הבלגי וההולנדי.
בשנת 1944 עיצב את הבמה לאופרטה של יוהאן שטראוס השני "לילה בוונציה" עבור תיאטרון קיימברידג' בלונדון, ב-1945 עיצב תפאורות בתיאטרון הגלות האוסטרי, בתיאטרון דרורי ליין, לונדון פלדיום , תיאטרון פאלאס , ההיפודרום, הבלט של לונדון , סטרטפורד על האייבון ואופרה גלינדבורן .
קארל הגיע לישראל לראשונה ב-1953 התיישב בה קבע בראשית שנות ה-60. במשך השנים, יצר עשרות רבות של תפאורות ותלבושות לתיאטראות השונים.
כמו כן, צייר תפאורות לסרטים "גבעה 24 אינה עונה", "סאלח שבתי", "סבינה והגברים" ו"ארבינקא".
צייר תפאורות ותלבושות לארבעים הצגות בתיאטרון "הבימה".
1978 – יוסף קרל, גלריה דבל, ירושלים
1996 – יוסף (ג'ו) קרל: ציורי חיות, מוזיאון האדם והסביבה, פתח תקווה
1997 – יוסף קרל: רישומי חיות, המשכן לתרבות ואמנות ע"ש שטיינברג, חולון
1978 – תערוכה לזכרו של אהרון מסקין בתיאטרון חיפה
1998 – עיצוב הבמה העברית: מהדיבוק ועד כפר, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
תפילות יהודיות ובית כנסת בעיר
קבצנית על גשר ליפי בדבלין
הופיע בסרט "מעשה במונית" גילם את הפקיד יעקב (1965)