tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השליטה ניתנה לאימפריה הרוסית בהסכם משנת 1723. האזור הוחזר לאיראן תחת שושלת קאג'אר.
האקלים הוא סובטרופי ולח, עם קיצים חמים מאוד.
כלכלת האזור מתבססת בעיקר על חקלאות: אורז, חיטה, שעורה, טבק, כותנה, דגנים, יוטה, תה, פירות וירקות.
במסגרת הרפורמות החקלאיות של אמצע שנות השבעים, גדל מאוד הייצור והפך לממוכן.
לצורך ייצור אורז פותחו למעלה מ-100,000 דונם.
הסכרים הגדולים שנבנו היו הטאלקן, הטנגואה סולימאן ווושמגואר.
תנופת הנפט בשנות השבעים עודדה השקעות תעשייתיות ופיתוח תעשיות, כולל מלט, טקסטיל וגרעיני כותנה, דיג, עיבוד מזון (כולל טחנות אורז וקמח) ועיבוד עץ, ומחצבי פחם ואבן.
מאזן חומצה ובסיס הרצוי בגוף (הומאוסטאזיס) הוא בערך pH שווה ל-7.4. בערכים מעליו, קיימת בַּסֶסֶת (אלקלוזיס), ובערכים מתחתיו חַמֶּצֶת (אצידוזיס), כאשר מכל אחת מההפרעות הללו עלולות לנבוע השלכות קליניות חמורות.
מאזן החומצה והבסיס בגוף מושג על ידי פעולות מתואמות של הכבד, הריאות והכליות.
הכבד מוסיף לנוזל החוץ תאי חומרים שונים של חומצה ובסיס, ואילו הריאות והכליות מטפלות בעודף חומצה או בסיס.
ריכוז יוני המימן בנוזלי הגוף נמוך בהשוואה לריכוזם של יונים חיוניים אחרים, אך למרות ריכוזו הנמוך, תפקידם של יוני המימן חשוב ביותר מאחר שהם פולאריים מאוד, הם יכולים להיקשר בקלות לאתרים שונים על גבי חלבונים, לשנות את צורתם המרחבית, ולפגוע בתפקודם.
מכאן, שעל הגוף לשמור על ריכוז יוני המימן בטווח צר יחסית.
קיימים שני מקורות עיקריים ליוני המימן בגוף:
על ידי מטבוליזם של סוכרים ושומנים, משתחרר פחמן דו-חמצני המשמש מקור ליוני המימן.
מולקולות הפחמן הדו-חמצני מפונות בתהליך הנשימה.
פגם בתהליך הנשימה, יכול לגרום להצטברותו של פחמן דו-חמצני בדם וכתוצאה מכך לאצידוזיס רספירטורית ("חמצת נשימתית").
על ידי מטבוליזם של חלבונים - ביממה מיוצרים דרך מטבוליזם של חלבונים בין 50 ל-100 mEq של יוני מימן - אלו מתפנים על ידי הכליות.
מערכת הבופר - כדי להתנגד לשינויים חמורים בחומציות שבגוף, ובייחוד מהצטברות יוני מימן בגוף (בתצורת יוני הידרוניום), יש צורך בתמיסת בופר - בדרך כלל תערובת של אניונים בחומציות נמוכה, יחד עם המלחים שלהם (-xCOO יחד עם xCOOH), לדוגמה: תמיסה המכילה חומצה אצטית (CH3COOH) ויוני אצטט (-CH3COO).
בנוזל חוץ תאי של הגוף, הבופר העיקרי הוא תערובת של חומצה פחמתית H2CO3 יחד עם ביקרבונט -HCO3 שממתנת באופן משמעותי את שינוי ה-pH עם תוספת יוני מימן, ורק בכמות גדולה ביותר של יוני מימן ייווצר שינוי ב-pH.
אולם, כאשר קיים מחסור בביקרבונט, הגוף עלול לעבור למצב של חמצת (אצידוזיס).
דרכים נוספות שבהן ניתן לנטרל את יוני המימן בגוף, שלא על ידי ביקרבונט, הן הכנסת המימן לתאים (תהליך שלוקח זמן רב יותר ומתבצע על ידי חלבונים שונים כמו המוגלובין או חומצות אורגניות), נשימת יתר (היפרוונטילציה), שחרור מלחי עצם ועוד.
מדי יום נוצרים בין 50 ל-100 mEq של יוני מימן - אלו מתפנים על ידי הכליות, במנגנון הבא:
בטובול הפרוקסימלי מתרחש התהליך הבא:
יוני מימן, אשר קיימים בטובול, מתחברים לביקרבונט, ויוצרים חומצה פחמתית.
האנזים קרבוניק אנהידראז מפרק חומצה זו למים ולפחמן דו-חמצני.
פחמן דו-חמצני חוזר בחזרה לתא (התהליך עד כה התרחש על דפנות הלומן של התא, מבחוץ).
בתוך התא, קרבוניק אנהידראז תאי (שנמצא גם בתוך התא) הופך אותו יחד עם פירוק של מולקולת מים, לביקרבונט בחזרה.
הביקרבונט שנוצר מחדש בתוך התא, מופרש לדם על ידי משאבה המפרישה מולקולת נתרן אחת יחד עם שלוש מולקולות של ביקרבונט.
המימן שנוצר בתהליך יוצא החוצה למערכת השתן, דרך האנטיפורטר נתרן/מימן, אשר מכניס בתמורה נתרן לתוך התא.
בדרך זו, הטובול הפרוקסימלי אחראי לסיפגה חוזרת של 85% מהכמות המסתננת של ביקרבונט.
בטובול הדיסטלי ובצינור המאסף, קיימת הפרשה של יוני מימן.
קיימים שני תאים האחראים על ספיגה של מימן בצינור המאסף, והם תאים מסוג intercalated cells - A ו-B.
תאים מסוג A מפרישים מימן אל השתן, ותאים מסוג B סופגים מימן ומפרישים ביקרבונט.
בתא זה מתרחשת גם כן ריאקציה הכוללת את האנזים קרבוניק אנהידראז, אשר מייצר ביקרבונט מפחמן דו-חמצני ומ-OH.
המימן שנוצר כחלק מהריאקציה מפונה אל השתן: הדרך להוצאת המימן אל השתן היא בשימוש בשני סוגי משאבות מסוג ATP (משאבה אקטיבית) - האחת, משאבה המוציא מימן, והשנייה - משאבה המוציאה מימן בתמורה להכנסת אשלגן.
במקרים של אצידוזיס, קיימת עליה בכמות המשאבות אשר מוציאות מימן - כדרך להתגבר על עודף המימן בדם.
בנוסף לכך, ככל שמהירות הזרימה בצינורות הנפרון היא גבוהה יותר, כך הפרשת המימן מהגוף היא גדולה יותר (אצל אנשים במצב של התייבשות, יכולה להתפתח אצידוזיס כתוצאה מהפחתת הפרשת המימן).
גם במצבים שיש מיעוט של נתרן בדם תרד הפרשת המימן- יוני המימן יתקשו לצאת מהתא כיוון שהמפל החשמלי יורד.
הפרשת חומצות על ידי הכליה
הדרך שבה הכליה מנטרלת את המימן, היא על ידי שני בופרים עיקריים הקיימים בשתן: חומצה זרחתית, ואמוניה.
חומצה זרחתית (פוספט): החומצה קושרת את יוני המימן אשר מגיעים לשתן ומנטרלת אותו.
כמותה בשתן תלויה במזון אותו אנו אוכלים.
הימצאותה של אמוניה - אשר נפגשת עם יון המימן והופכת ליון אמוניום המופרש בשתן.
האמוניה נוצרת על ידי הכליה ולכן הסינתזה של והפרשתה נתונות לוויסות בתגובה לדרישות הגוף מבחינת החומציות או הבסיסיות.
לכן היא מהווה בופר שתן חשוב יחסית.
האמוניה (או יוני האמוניום) נוצרת בכליות במהלך המטבוליזם של גלוטמין.
הכליות מקבלות גלוטמין בעיקר מהכבד, ואת מלחי הנתרן מהפלסמה.
הכליות מבצעות מטבוליזם לגלוטמין, בעיקר בטובול הפרוקסימלי, ומפרישות יוני אמוניה כתוצאה מכך, כאשר מכל מולקולה של גלוטמין נוצרות שתי מולקולות של אמוניה ואניון דו ערכי אחד.
מולקולות האמוניה מופרשות באמצעות הטרנספורטר נתרן/מימן (במקום המימן), כאשר בזרוע העבה של לולאת הנלה, האמוניה נספגת מחדש לתוך האינטרסטיציום, ושם חוזרת לטובול בלולאה, או חוזרת לצינור המאסף ומשמשת לנטרול המימן.
באופן כללי, כשיש אצידוזיס, קיים טריגר לאנזימים אשר מפרקים גלוטמין כדי לייצר אמוניום - למעשה, ייצור אמוניום מעיד בצורה טובה על כמות המימן המפונה.
יכולת הכליה להפריש אמוניה בשתן יכולה לגדול פי 4 אם יש אצידוזיס.
קיום של אצידוזיס יכול להתרחש גם למשל במקרים בהם יש רמת אשלגן גבוהה בדם - היפרקלמיה: התאים בגוף "חשים" בקיומו העודף של אשלגן בדם ומכניסים אשלגן, בתמורה להוצאת מימן ויצירת אצידוזיס (הוצאת מימן לזרם הדם).
ככלל, קיימות ארבע הפרעות בסיסיות במאזן החומצה והבסיס בגוף:
חומציות יתר מטבולית (להלן תיקרא: "אצידוזיס מטבולי"): מאופיינת ברמת ביקרבונט נמוכה וב-pH נמוך בפלזמה.
רמת הביקרבונט נמוכה מ-24 mEq/L, וה-pH נמוך מ-7.4.
בסיסיות יתר מטבולית (להלן תיקרא: "אלקלוזיס מטבולי"): מאופיינת ברמת ביקרבונט גבוהה ורמת pH גבוהה (מעל הערכים הרשומים לעיל).
חומציות יתר נשימתית (להלן תיקרא: "אצידוזיס רספירטורי"): מאופיינת בלחץ חלקי גבוה של פחמן דו-חמצני בפלזמה (מעל 40 מ"מ כספית) וב-pH נמוך.
בסיסיות יתר נשימתית (להלן תיקרא: "אלקלוזיס רספירטורי"): מאופיינת בלחץ חלקי נמוך של פחמן דו-חמצני בפלזמה (מתחת לערכים הרשומים לעיל) וב-pH גבוה.
אצידוזיס מטבולי מאופיין בריכוז נמוך של ביקרבונט בדם אשר מלווה ב-pH נמוך.
יכול שאצידוזיס מטבולי ינבע למשל מקושי להפריש יוני מימן בשתן (במצבים של אי ספיקת כליות - ראו מחלות כליה), או פגיעה בייצורו של ביקרבונט למשל.
אצידוזיס מסוג זה מאופיין בייצור נורמלי של חומצה בגוף.
ישנו אצידוזיס אשר נגרם כתוצאה מעליה בייצור החומצה וקושי של הגוף להתמודד עם עליה זו - למשל - במצבים של קטואצידוזיס, או הרעלות כגון סליצילטים, מתנול וכו' - במצבים אלו קיימת עליה בייצור החומצה אשר גורמת לאצידוזיס.
סימפטומים קליניים: לרוב, החולה יתלונן על עייפות, כאבי בטן, קוצר נשימה, כאבים כלליים ועוד.
הוא ינשום נשימות עמוקות ואיטיות (מכונות kussmaul respiration) כדי לשחרר כמות גדולה של פחמן דו-חמצני.
ניתן לראות בנוסף הקאות, אפקט אינוטרופי שלילי של הלב, התכווצות של הוורידים והאטריאולות בריאות עצמן (לעומת הרחבת הארטריאולות במערכת הסיסטמית).
חולה, אשר נמצא במצב של אצידוזיס מטבולי, ינסה לבצע פיצוי נשימתי (היפרוונטילציה - העלאת האוורור הריאתי).
אם החולה אינו סובל מבעיה נשימתית נוספת, נצפה שהירידה בלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני כתוצאה ממנגנון הפיצוי האמור, יהיה פי 1.2 מהשינוי שחל בביקרבונט.
במילים אחרות, נצפה שהחולה יפחית את לחץ הפחמן הדו-חמצני בגוף כתגובה ליתר החומציות.
שינוי מועט מיחס זה, מצביע על בעיה נוספת מלבד האצידוזיס המטבולי – למשל, אצידוזיס רספירטורי כתוצאה מדלקת ריאות.
כדי להסיק ממה נובע האצידוזיס המטבולי, ניתן להשתמש ב-anion gap.
מדד זה הוא ההפרש בין הקטיונים המרכזיים בגוף (נתרן ואשלגן) לבין אניונים מרכזיים (כלוריד וביקרבונט):
במצב נורמלי הפרש זה שווה ל-15mEq/L.
כשיש אצידוזיס מטבולי, יחד עם anion gap גבוה, זה יכול להצביע על מחלות שונות כגון אי ספיקת כליות, הצטברות של חומצות אקסוגניות וכו', בעוד שכאשר ה-anion gap ברמה רגילה, חושדים במחלות אחרות (למשל, מחלות מסוג RTA וכו' שיפורטו בהמשך).
מצבים קלאסיים בהם גדל ה-anion gap הם מצבים בהם נוספת חומצה אחרת לגוף - למשל, חומצה לקטית, כאשר הביקרבונט ינטרל את המימן וייווצר אניון לקטט אשר מגדיל את ה-anion gap.
אצידוזיס מטבולי עם anion gap גבוה:
אי ספיקת כליות מתקדמת, הכוללת רמות קריאטינין בדם הגבוהות מעל 3 או 4 מ"ג, קיימת ירידה בפינוי של חומצות אורגניות - העלאת ה-anion gap.
קטואצידוזיס - גופי קטון המתפרקים כתוצאה מפירוק חומצות שומן ומעלים את ה-anion gap.
התפרקות של חומצות שומן יכולה לנבוע משני מצבים קליניים עיקריים - סוכרת, והרעבה (בעיקר אצל אלכוהוליסטים).
בשני המקרים, קיים מחסור באינסולין ועליה בגלוקגון, וכתוצאה מכך פירוק של חומצות שומן.
הצטברות חומצות אקסוגניות בגוף: למשל, הרעלת סליצילטים (מנת יתר של אספירין - ניתן לטיפול על ידי ספיחת התרופה עם פחם אקטיבי או פינוי התרופה בדיאליזה).
הרעלת מתנול - כתוצאה מאלכוהוליזם למשל - המתנול עובר פירוק בגוף לחומצה פורמית ומגדיל את ה-anion gap, כמו גם סימנים נוירולוגיים כגון אובדן הכרה, פגיעה בעיניים ועוד.
הרעלת אתילן גליקול - מתפרק בגוף לחומצה גליקולית, אשר מעלה את ה-anion gap ובנוסף גורמת על ידי פירוק משני לגבישי קלציום אוקסלט המביאים לאי ספיקת כליות חריפה.
(הטיפול כיום במתנול או אתילן גליקול הוא על ידי מתן אלכוהול דווקא, אשר מתחרה על אתר האנזים האחראי על ייצור החומצות הבעייתיות.
גם פחות פעיל כדי למנוע ספיגה ניתן כטיפול).
כדי להבחין בין הרעלות כאמור בסעיף ד', לבין מצבים אנדוגניים, ניתן לבדוק את ה-osmolal gap: במצבים של הרעלה ה-osmolal gap יהיה גבוה מהנורמלי.
אצידוזיס מטבולי עם anion gap נורמלי
מחלות של מערכת העיכול - כגון שלשול (הגורם לפגיעה בספיגה של ביקרבונט), מחלות לבלב, כריתת שלפוחית השתן (הבעיות נוצרות כתוצאה משימוש ברקמה של המעי הגס לצורך בניית השלפוחית החדשה)
אי ספיקת כליות ראשונית, היפרקלמיה.
מתן חומצה לחולה מסיבות שונות, למשל הזנה תוך ורידית.
אצידוזיס טובולי כלייתי, או renal tubular acidosis: מדובר בקבוצה של הפרעות טובולריות, המאופיינות באצידוזיס - קיימת פגיעה בתהליך הספיגה מחדש של ביקרבונט או בהפרשת יוני המימן לשתן:
אצידוזיס מסוג RTA TYPE 1: מכונה גם DISTAL RTA: קיימת פגיעה בטובול הדיסטלי במשאבות המפרישות מימן אל השתן.
כתוצאה מכך החולים לא יכולים להחמיץ את השתן.
אצידוזיס מסוג RTA TYPE 2: מכונה גם proximal RTA: בסוג זה ההפרעה היא בספיגה מחדש של ביקרבונט בטובול הפרוקסימלי (לעיתים כחלק מהפרעה כוללת הנקראת תסמונת פנקוני ).
בהתחלה, ה-pH בשתן יהיה בסיסי יותר כתוצאה מעליה ברמות ביקרבונט ראשוניות, אולם מיד לאחר מכן תהיה ירידה ברמות הביקרבונט בדם כתוצאה מהיעדר הספיגה החוזרת, ולכן השתן יהפוך לחומצי.
מחלה זו אצל ילדים היא פגיעה תורשתית באחד החלבונים הבונים את שרשרת הספיגה של הביקרבונט, בעוד שאצל המבוגרים לרוב מדובר כתוצאה ממיאלומה נפוצה.
אצידוזיס מסוג RTA TYPE 4: מכונה גם hyperkalemic RTA: זוהי צורה שכיחה יותר של RTA, הנובעת כתוצאה מירידה בייצור האמוניה כתוצאה מהיפו-אלדוסטרוניזם: מחסור באלדוסטרון גורם להיפרקלמיה, וייצור האמוניה כתוצאה מכך מעוכב.
סיבה למחלה זו היא למשל כתוצאה מסוכרת.
טיפול באצידוזיס: למשל, על ידי מתן מלח ביקרבונט (סיבוכים - יכול לגרום לבצקת, להפוך לפחמן דו-חמצני, היפרנתרמיה, וכו'), ביצוע דיאליזה, מתן חומר המעודד מעבר של המטבוליזם למעגל קרבס (במצבים של lactic acidosis).
אלקלוזיס מטבולי מאופיין בירידה ביוני המימן ועליה ב-pH בליווי עליה ברמות ביקרבונט בדם - התגובה הנשימתית היא עליה בלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני.
ישנן מספר סיבות התורמות להיווצרות אלקלוזיס: אובדן של יוני מימן כתוצאה משלשולים, הקאות וכו', מעבר של יוני מימן אל תוך התאים, והוספת בסיס כלשהו לגוף.
שימור האלקלוזיס או ה־maintenance נגרם כתוצאה מגורם נוסף אשר מונע מהכליה לתקן את האלקלוזיס.
סיבות לכך יכולות להיות מצב בו נפח ה-ECV בגוף יורד - שפעול מערכת הרנין-אנגיוטנזין–אלדוסטרון (קיים היפראלדסטרוניזם אשר גורם לעליה בהפרשת אשלגן ובהפרשת מימן - הגברת האלקלוזיס).
מצב נוסף שתורם לשימור האלקלוזיס: כתוצאה ממיעוט של כלור בגוף, הנתרן מצומד עם הביקרבונט ולא עם הכלור בצינור המאסף, ולכן הפרשת המימן גוברת, או מצבים של היפוקלמיה (מיעוט אשלגן בדם) אשר משפר את ייצור האמוניה וכתוצאה מכך הגדלת הפרשת החומצה.
סימפטומים קליניים: בלבול, התכווצויות, הפרעות קצב ועוד - סימפטומים הדומים לבעיות של היפוקלצמיה .
חולה, אשר נמצא באלקלוזיס מטבולי, ינסה לבצע פיצוי נשימתי על ידי הגדלת הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני (יחס של 0.75 עליה בריכוז הפחמן הדו-חמצני).
קיימות שלוש קבוצות של אלקלוזיס מטבולי:
אלקלוזיס כתוצאה מאיבוד נוזל חומצי: contraction alkalosis: מצב שבו החולה מקיא או מטופל בחומרים משתנים - התרופות המשתנות גורמות לאובדן של הרבה נתרן בשתן, אשר גורם להפרשה של יוני מימן בצינורית המאספת.
כתוצאה מירידת נפח הנוזלים בגוף - היפווולמיה - משופעלת מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון - והאלקלוזיס מוחמר כתוצאה מהפרשה מוגברת של אשלגן ושל מימן כתוצאה מכך).
ניתן לבדוק את ריכוז הכלור בשתן - אם ריכוזו נמוך ומתחת ל-20 mEq - מדובר בהתייבשות, והטיפול הוא על ידי מתן נוזלים.
אלקלוזיס כתוצאה מהיפראלדסטרוניזם, האלדוסטרון העודף גורם להפרשה מוגברת של אשלגן ושל מימן כתוצאה מכך - בין אם מדובר בהיפראלדוסטרוניזם ראשוני (אדנומה בבלוטת האדרנל, היצרות של עורק הכליה, גידול מפריש רנין, או תסמונת לידל- מחלה המאופיינת במוטציה שגורמת לטרנספורטר לנתרן בטובול הדיסטלי - ENAC לעבוד ביתר, ובין אם מדובר בהיפראלדסטרוניזם שניוני.
מתן ביקרבונט לחולה - הגורם לאלקלוזיס.
הגורמים לאצידוזיס רספירטורי הם מחלות, בהן מערכת הנשימה נכשלת בפינוי פחמן דו-חמצני - הוא מצטבר בדם והופך לחומצה פחמנית.
הביקרבונט יעלה כדי לפצות על כך, אולם הוא לא ינטרל את החומצה הפחמנית, היות שהוא המלח שלה - הניטרול ייעשה על ידי בופרים תוך-תאיים, כאשר רמות הביקרבונט יישארו גבוהות.
הסיבות לאצידוזיס רספירטורי יכולות להיות למשל פגיעה מרכזית, פגיעה בשרירי הנשימה, או מחלות ריאה (פגיעה בפרנכימת הריאה - ראו פתולוגיה של מערכת הנשימה).
סימפטומים קליניים: כאבי ראש, אי שקט, רעד, שקיעה במצב ההכרה - יחסית סימפטומים נוירולוגיים משמעותיים יותר מאשר באצידוזיס מטבולי.
הטיפול נעשה על ידי הרחבת סימפונות, הנשמה ועוד - הזרמת חמצן למערכת הנשימה.
מצב שבו יש היפרוונטילציה, אשר מביאה להורדת הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני בדם.
במקרה כזה הביקרבונט יירד, כמנגנון פיצוי (הפוך מאצידוזיס).
נגרם כתוצאה מבעיה פסיכוגנית (היסטריה ונשימת יתר), או למשל אנשים שחיים בגבהים, אי-ספיקת כבד, הריון ועוד.
הפרעות משולבות הן הפרעות הנצפות פעמים רבות אצל חולים הנמצאים ביחידות טיפול נמרץ וחולים קשים.
באופן כללי, כאשר יש הפרעה מסוג אחד, הגוף פועל לתקנה על ידי פיצוי הנעשה במערכת אחרת.
כך למשל, קיום של חמצת מטבולית יביא לכך שמערכת הנשימה תגרום לפיצוי נשימתי, באופן בו תהיה ירידה בלחץ הפחמן הדו-חמצני בעורקים, ועל ידי כך תהיה ירידה בחומציות כולה.
הפיצוי התקין ניתן על ידי חישוב, באופן הבא:
פיצוי לחמצת מטבולית יהיה על פי הנוסחה:
למשל: אם רמות הביקרבונט הן 12, נצפה שהפיצוי הנשימתי התקין יהיה ירידה ברמות הפחמן הדו-חמצני לאזור שבין 24 עד 28.
פיצוי לבססת מטבולית יהיה עליה של 0.75 מ"מ כספית של פחמן דו-חמצני, על כל עליה של יחידה אחת של ביקרבונט.
פיצוי אקוטי לחמצת נשימתית יהיה עליה של 0.1 ביקרבונט על כל עליה של 1 מ"מ כספית של פחמן דו-חמצני, ובשלב הכרוני עליה של 0.4 ביקרבונט לכל יחידה של פחמן דו-חמצני כאמור
פיצוי אקוטי לבססת נשימתית יהיה ירידה של 0.2 ביקרבונט על כל ירידה של פחמן דו-חמצני, ובשלב הכרוני - ירידה של 0.4 ביקרבונט על כל ירידה של יחידת פחמן דו-חמצני.
כאשר על פי החישוב לא מתקבל פיצוי תואם, יש להניח כי קיימת בעיה משולבת.
דוגמאות לכך יכולות להיות הבאות:
מצב נוסף שיכול להיות הוא חמצת מטבולית יחד עם בססת נשימתית.
במצב כזה, יש ביקרבונט נמוך יחד עם רמות פחמן דו-חמצני שהן נמוכות יותר ממה שציפינו לקבל.
לעיתים מצב זה מופיע יחד עם רמות pH תקינות, היות שהבעיה המשולבת לכאורה "מתקנת" את רמת החומציות בדם.
קיימות דוגמאות רבות נוספות, הכוללות למשל בססת מטבולית וחמצת נשימתית, כמו אצל אדם החולה במחלת ריאות חסימתית והנוטל משתנים.
המשתנים גורמים לעליה בביקרבונט ומכאן לבססת מטבולית, ואילו מחלת הריאות החסימתית מביאה לכך שרמות הפחמן הדו-חמצני הן גבוהות לאור חמצת נשימתית.
גם כאן, רמות ה-pH יכולות להיות בגדר הנורמה.
מאזן אקולוגי הוא מושג בסביבתנות המתייחס למצבה הרצוי של מערכת אקולוגית, לרוב למצבה לפני התערבות אנושית מסוימת, לפני עידן טכנולוגי משמעותי, או לפני שינוי משמעותי כתוצאה מגורם חיצוני אחר.
המושג עומד ביסודה של תפיסה לפיה קיים בטבע מצב "נכון" המאפיין מערכת אקולוגית בריאה, בו מתקיים שיווי משקל הרמוני בין כל מרכיביה.
פגיעה בכל אחד ממרכיבי המערכת עלולה להפר את המאזן האקולוגי ולגרום לקריסת המערכת, הרס בתי גידול, הכחדות מינים וכן פגיעה במשאבים החיוניים לאדם, מים, קרקע, אוויר, שאספקתם תלויה בבריאותה של המערכת.
מושג המאזן האקולוגי נובע בין היתר מעקרונות ורעיונות ממדע האקולוגיה כמו ריבוי יחסי הגומלין בין אורגניזמים שונים ובינם לבין סביבתם האביוטית, וחקר הקשר בין יציבות של מערכות למגוון המינים או למורכבות מארג המזון שלהן.
כמו כן, המושג נובע גם מרעיונות, לעיתים רומנטיים, שאינם מתחום המדע או אף מנוגדים למסקנות המקובלות בקהילה המדעית, כגון השערת גאיה.
הפרת המאזן האקולוגי בידי הטבע
גורמי טבע מפירי איזון יכולים לכלול מגפות, רעידות אדמה, התפרצויות געשיות, סופות הוריקן, טורנדו, מפולות שלגים, בוץ, שיטפונות, גלי חום או גלי קור, בצורות, שרפות יער, מינים המשנים באופן דרסטי או מתמשך את בית הגידול, ועוד.
כאשר חלה הפרה חמורה של המאזן האקולוגי בידי גורמי טבע, האיזון, המבוסס על קיום מערכות יחסים בין המינים, מופר, וחלק מהמינים במערכת עלול להיפגע או אף להיכחד.
הפרת המאזן האקולוגי בידי האדם
בתקופות פרה-היסטוריות היה האדם תלוי בסביבתו באופן מלא.
יכולת הקיום שלו הייתה תלויה במידת התאמתו לתנאי הסביבה המשתנים, והוא היה חלק בלתי נפרד מהמערכת האקולוגית.
בתקופות אלו השתמש האדם במקומות מזדמנים כמערות לצורכי מגורים, נדד בעקבות מזונו, והיה עשוי לשמש כטרף מידי טורפים גדולים.
במצב זה הייתה אוכלוסיית האדם נתונה כל העת בשיווי-משקל עם סביבתה.
מצב זה השתנה עם התפתחות המין האנושי וההתקדמות הטכנולוגית במהלך ההיסטוריה האנושית.
כיום, כדי לאפשר לעצמו איכות חיים טובה יותר, מתערב האדם בטבע על ידי בניית אזורי מגורים, סלילת דרכים וכבישים, פיתוח כלים ומכשירים, וחקלאות אינטנסיבית שמבטיחה לאדם אספקה שוטפת של מזון איכותי בכמות הנדרשת.
התערבות האדם מפרה, במקרים רבים, את המאזן האקולוגי, ועלולה לפגוע בבתי גידול ואף להביא לחיסולם כשנוצר אסון אקולוגי כתוצאה מפעילות האדם.
בירוא יערות באזורים הטרופיים, בקנדה ובסיביר, הוא אחד התהליכים המוגדרים כ"מפירי איזון אקולוגי" בעלי ההשפעה הרבה ביותר.
האדם כורת את עצי היער כדי להשתמש בעץ כמשאב להסקה, לבנייה, לתעשיית הרהיטים והנייר וכדומה, או לשם פינוי שטחים כדי ליישב בהם אנשים או כדי לנצלם לשימושים חקלאיים.
כריתת העצים, שבהם מתקיים תהליך של פוטוסינתזה, מקטינה את אספקת החמצן הנחוץ לבני האדם ולבעלי-החיים בתהליך הנשימה.
אם יימשך בירוא היערות, יוחמר אפקט החממה, הנובע, בין השאר, מעליית כמות הפחמן דו-חמצני באטמוספירה.
בירוא אזורים מיוערים פוגע בפוריותה של הקרקע עד כדי הפיכתה לבלתי ניתנת לעיבוד חקלאי.
העצים חיוניים גם לשימורה של הקרקע מפני סחף, והם שומרים עודפי לחות, שבלעדיה גוברת סכנת הבצורת.
יערות הגשם מאכלסים כ-70% ממיני בעלי החיים על פני כדור הארץ, וכריתתם מביאה להכחדה של מינים רבים.
זיהום אוויר שנגרם בידי האדם נובע מפליטת חומרים מזהמים ממפעלי תעשייה, מכלי רכב מנועיים, משריפת עצים, וכדומה.
ישנן ערים הנודעות במיוחד בתופעת הערפיח המכסה אותן, כדוגמת לוס אנג'לס, סנטיאגו דה צ'ילה, בואנוס איירס ורבות אחרות.
בישראל בולט זיהום האוויר באזור מפרץ חיפה, בשל ריבוי מפעלי התעשייה שבו.
אוויר מזוהם פוגע בבני אדם ובבעלי חיים, וגורם לתחלואה בעיקר בדרכי הנשימה, כדוגמת אסתמה וסרטן הריאות, אך גם לתחלואת סרטן באיברים אחרים ולמחלות לב ומערכת הדם.
כך פוגע זיהום האוויר בצמחייה בכך שהוא שוקע על העלים ומקטין את תפוקת תהליך הפוטוסינתזה.
הנזקים לצמחייה משפיעים גם על בני אדם ועל בעלי חיים הניזונים מהצמחים המזוהמים.
פעולות שונות שהאדם מקיים עשויות לזהם את מקורות המים:
הזרמת שפכים, ביתיים או תעשייתיים (תוצרי לוואי של תהליכי ייצור), לנחלים, לנהרות ולימים, משנה את תכולת החומרים שבמים ומשפיעה על צורות החיים הקשורות בהם, וביניהם גם על האדם.
שפכים מכילים חיידקים, נגיפים, מתכות כבדות וכימיקלים.
במצבים רבים גורמים השפכים אף להרעלת המים, ובכך לפגיעה קשה במרבית היצורים החיים המשתמשים בהם.
שאיבת יתר של מי תהום עלולה לגרום להשוואת לחצים עם מי ים או עם מקורות מים מלוחים, ובכך להמלחת מי התהום, וזאת בשל חדירת מים מלוחים אל האקויפר.
חלחול של נוזלים שונים שמקורם בפסולת שהושלכה, עשוי להגיע למקורות מים תת-קרקעיים ולפגוע בהם.
מקורות המים שזוהמו משפיעים על הצומח הניזון מהם, ועל כלל החיים המשתמשים בהם לאחר נביעתם.
חלחול או הזרמה של חומרי דשן - דשן חקלאי מומס במי גשם או במי שיטפונות, מחלחל למי התהום, ועלול לזהם אותם.
שימוש בספינות מסוגים שונים עשוי לגרום לפליטת חומרים שונים למי הים.
בולט במיוחד הוא הזיהום הנובע ממכליות נפט, שמהן נפלטות שאריות נפט כחלק מפעילותן השוטפת (לדוגמה, במהלך מילוי המכלית במים כשהיא ריקה מנפט או ריקון המים ממנה לקראת מילויה שוב בנפט, וכן במהלך ניקויה), או במקרי אסון שבהם מתבקעות מכליות נפט ויוצרות זיהום על פני שטחי מים גדולים.
הנפט הגולמי צף על פני המים ויוצר כתם שמנוני שחור העשוי להשתרע על שטח ימי של אלפי קמ"ר.
שכבה זו פוגעת, לעיתים בצורה קשה, בחיים בים.
לדוגמה, אסון הנפט של אקסון ואלדז, שאירע במרץ 1989, הותיר אחריו נזקים שחותמם ניכר עד היום.
האזור היווה בית גידול למינים רבים של בעלי חיים, ובין המינים שנפגעו בו ניתן למנות את דגי הסלמון, כלבי הים, לוטרות הים, לווייתנים, ומינים רבים של עופות.
זיהום תרמי - זיהום הנובע מחימום מים על ידי תחנות כוח ומפעלי תעשייה לאחר שהם משתמשים במים, מחממים אותם כחלק מהתהליך ולאחר מכן מחזירים אותם למקור המים שממנו הם לקחו אותם, משנים את הטמפרטורה במקור המים, ופוגעים בבעלי חיים רבים שחיים באותו מקור מים.
בארצות הברית נחקק חוק פדרלי, חוק CWA, המסדיר חוקית את האיסורים החלים על זיהום מים.
זיהום קרקע פוגע באופן קשה במאזן האקולוגי, בכך שהוא עלול לחסל את שרשרת המזון מראשיתה ואינו מותיר מקור מחיה למינים שבבית הגידול.
זיהום קרקע נגרם ממספר גורמים:
ניצול הקרקע - ניצול אינטנסיבי של קרקע לצורכי חקלאות, מכלה את המינרלים שבה והופך אותה לעקרה.
דשנים וחומרי הדברה - החדרה בלתי מבוקרת של דשנים לקרקע או שימוש מופרז בחומרי-הדברה, עלולים להיות בעלי השפעה הרסנית על הקרקע.
פסולת מוצקה - הצטברות של פסולת מוצקה על הקרקע, או במטמנות, גורמת לחלחול רעלים לקרקע ועלולה לגרום להרעלתה.
חומרים בלתי מתכלים - הצטברותם של חומרים בלתי מתכלים על הקרקע, כגון פלסטיק ומוצריו, מקשה על חדירת אוויר לקרקע.
גשם חומצי - שמכיל חומצה גופרתית וחומצה חנקתית הנפלטות ממפעלים ומכלי רכב מזהמים כתוצאה משריפת פחם ודלקים, נספג בקרקע וגורם נזקים ליערות, לחקלאות, למבנים, ולבעלי חיים שונים.
הוא גורם לשיתוך של מתכות ומסב נזקים רבים לגומחות אקולוגיות שונות בכך שהוא משבש את התהליכים הטבעיים בהן.
קרקע חומצית פוגעת בשורשי הצמחים ובאספקת המינרלים חיוניים לצמחייה, כמו מגנזיום, סידן, אשלגן, ומינרלים נוספים.
מספר בתי גידול טבעיים בעולם נהרסו לחלוטין כתוצאה מגשם חומצי, ורבים הצטמצמו בשיעור ניכר.
זיהום קרקע בולט נגרם באזורים תעשייתיים, מאגרי דלק, תחנות דלק, מטמנות, אתרי בנייה, ועוד.
התיעוש המוגבר בעולם הביא עמו תופעות נלוות, כזיהום אוויר, קרקע ומים.
המדינות העשירות יותר, במערב אירופה ובצפון אמריקה, עושות מאמצים לתקן את המצב, אך בארצות הגוש הקומוניסטי לשעבר ובמדינות העולם השלישי, המצב גרוע וחסרים משאבים לתיקונו.
באמצע המאה ה-20 למד האדם לנצל את הגרעין כמקור לאנרגיה, והוקמו תחנות כוח גרעיניות ברחבי העולם המנצלות את החום הנוצר בעת ביקוע גרעיני ליצירת אנרגיה חשמלית.
הקמתן, תפעולן ושמירתן של תחנות אלו כרוך במנגנוני בטיחות מחמירים ביותר, שכן תקלה בהן עלולה לגרום לאסון רב-ממדים.
עם זאת אירעו בעולם מספר אסונות שהיו כרוכים בנזק מיידי, ובהפרת המאזן האקולוגי לטווח ארוך ועל פני שטחים ניכרים, שהמוכר שבהן הוא אסון צ'רנוביל.
אסון צ'רנוביל אירע ליד צ'רנוביל בקרבת גבול אוקראינה - בלארוס, כששתי המדינות היו חלק מברית המועצות.
ב-26 באפריל 1986 עלתה הטמפרטורה בליבת הכור וגרמה להתכתה ולפריצת מעטפת ההגנה שלה, תוך פליטת חומרים רדיואקטיבים לסביבה.
בהתרחש האסון נהרגו מספר אנשים, אך את תוצאות הקרינה הרדיואקטיבית נושאים אנשים רבים עד היום.
נצפתה עלייה תלולה בשיעור התחלואה במחלות קשות, כדוגמת סרטן בלוטת התריס, לוקמיה, סרטן השד, סרטן הריאה, מחלות קרדיו-ווסקולריות, מחלות מעיים ופגיעה במבנה העצמות.
לבד מבני האדם פגעה התאונה באופן ישיר גם צמחייה, בבעלי החיים ובגידולים חקלאיים על פני שטחים נרחבים.
אולם, בראשית המאה ה-21 חלה התאוששות ואף שגשוג מחודש במערכת האקולוגית באזור כתוצאה מפינוי כל התושבים לאחר האסון.
אסונות גרעיניים נוספים אירעו בצ'ליאבינסק בשנת 1957 ובאי שלושת המילין ב-1979.
אזורי מלחמה נחשפים במקרים רבים לפגיעות אקולוגיות קשות.
מלבד הפגיעות הישירות בנפש וברכוש, נוקט, לעיתים, הצד המנצח גם באמצעי ענישה שונים, כמו שרפה של שטחי מגורים ושטחים חקלאיים, הרעלת בארות, החרמת בקר וצאן, ופגיעות אחרות.
אך הנזק העיקרי עלול להיגרם דווקא בידי הצד המפסיד.
פליטי מלחמה הדואגים לעצם קיומם עשויים לצוד חיות, לכרות עצים לבנייה ולבישול, ולבצע פעולות נואשות נוספות שפוגעות במשאבי הטבע.
באזורי מלחמה רוויי נשק עלול להתבצע ציד פראי בלתי מבוקר, הגורם לפגיעה חמורה באוכלוסיית בעלי החיים.
כך, לדוגמה, 95% מההיפופוטמים הושמדו בפארק הלאומי וירונגה במהלך המלחמות בשטחי קונגו שבאפריקה.
השפעת העימותים האלימים מתפשטת לעיתים אל מעבר לאזורי הלחימה, וכוללת גם את הפגיעות במהלך ההכנות ללחימה ופגיעות מפעילויות שלאחר העימות הצבאי, שכולן משפיעות על מגוון הצמחייה ועל אוכלוסיות בעלי החיים, וזאת בנוסף לפגיעה בבני האדם.
בהיסטוריה הקדומה התבצע ציד חיות למטרות קיומיות.
כיום מתבצע ציד למטרות שעשוע, או כתוצאה מתאוות בצע לשם מכירת עורות, פרוות, שנהבי פילים, קרני הקרנפים, וכדומה.
ניצודים גם גורי כלבי ים, בונים, חורפנים, שועלים, ארנבונים וצ'ינצ'ילות.
פילים ניצודים למכירת חטי השנהב שלהם, וקרנפים ניצודים למכירת קרניהם, שמהם מופק שיקוי תאווה שמחירו בשוק השחור כ-30,000 דולר לק"ג.
דוגמאות למינים שנכחדו כליל בעקבות ציד האדם הם היונה הנודדת, יען הנגב, נמר סיני, פרת הים של שטלר, קואגה, קורמורן ממושקף, רלית אדומה, שועל מאלוויני, ורבים אחרים.
במהלך מאה השנים האחרונות נצפתה עלייה בטמפרטורה הממוצעת של אטמוספירת כדור הארץ, ובמקביל, עלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני, ובכמות גזי חממה נוספים באטמוספירה.
הגוף הבינלאומי העוסק בבעיית ההתחממות הגלובלית (ה-IPCC), ומדענים רבים נוספים, סבורים כי קיימת סבירות גבוהה שהעלייה במרכיבים אלו באטמוספירה מקורה בפעילות אנושית, בעיקר זו המיועדת להפקת אנרגיה ולקידום החקלאות.
מדענים צופים השפעות קשות על כדור הארץ מההתחממות העולמית, מהן השפעות הפועלות באופן ישיר להפרת המאזן האקולוגי בעולם.
ההתחממות העולמית צפויה לגרום להמשך הפשרת קרחונים ולנסיגתם באזורי הקוטב הצפוני והדרומי, דבר שיגרום לעליית פני הים ולהפיכת אזורים מישוריים לבלתי ראויים ליישוב אדם, בעלי חיים ולחיסול הצמחייה בהם.
ההתחממות עלולה גם לגרום לשגשוג של סוגי צמחים ובעלי חיים על חשבונם של צמחים ובעלי חיים אחרים ולשבש בכך את המאזן האקולוגי הקיים.
הפשרת הקוטב הצפוני, תגרום להפרה קשה של המאזן האקולוגי באזור הארקטי.
דובי קוטב, לדוגמה, צפויים להיכחד בטבע כתוצאה מכך עד לסוף המאה ה-21, וייתכן שאף קודם לכן.
פרויקטים לאומיים גדולים עלולים לגרום למשברים אקולוגיים, שבמקרים רבים אינם נצפים בעת תכנונם.
שתי דוגמאות לפרויקטים כאלו הן בניית סכר אסואן והטיית נהרות שהזינו את ימת אראל.
סכר אסואן הוקם על ידי ממשלת מצרים למניעת הצפות ושיטפונות בעונת הגאות של הנילוס, להרחבת שטחים חקלאיים, לאספקת מים סדירה במהלך כל חודשי השנה וללא תלות בגשם, לייצור חשמל, ואף כמוקד תיירותי.
התוצאות האקולוגיות שלא נצפו מראש כוללות:
אובדן סחף - הצפת הדלתה במי ים מלוחים ופגיעה בפוריותה.
האיכרים נאלצים להשקיע כסף רב ברכישת דשנים כימיים שיחליפו את הדשן הטבעי שהביא עמו הסחף, והדשנים הכימיים גורמים לפגיעה במי הנהר, במי התהום, בדגה ובצמחיה.
בשל מחסור בטיט נפגעה גם תעשיית לבני הטיט האדומות, ונפגעו גדות הנילוס ודלתת הנהר.
בנוסף, כתוצאה מעצירת השיטפונות המחזוריים התרבו המכרסמים הפוגעים בגידולים החקלאיים והופר המאזן הטבעי שהיה קיים.
מים עומדים באגם נאצר - איבוד מים כתוצאה מהתאדות ומחלחול.
אגם נאצר מאבד כ-12 מיליארד מ"ק מים בשנה.
בנוסף, מתרחש ריבוי של עלוקות הבילהרציה וגדל הסיכון להתפשטות המחלה.
ימת אראל נמצאת במרכז אסיה, ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה הימה הרביעית בגודלה בעולם.
לימה זו נשפכים הנהרות אמו דריה וסיר דריה.
השלטונות הסובייטיים החליטו להטות את הנהרות למדבריות אוזבקיסטן כדי לספק מים לגידולי הכותנה, וכיום אוזבקיסטן הפכה ליצואנית הכותנה השלישית בגודלה בעולם.
הפגיעות מפעולה זו שלא נצפו מראש כוללות:
נסיגת הימה - כתוצאה מהטיית הנהרות התייבש חלק ניכר מהימה ושטחה הצטמק בכ-60%.
נפח מי הימה עומד היום על כ-20% מנפחם המקורי, וחלקה הדרומי כמעט ונעלם כליל.
אובדן מים - חלחול ואידוי של עד כ-70% מהמים הזורמים בתעלות ההטייה.
ענני אבק - ענני אבק ענקיים רוויים במלחים וברעלנים שונים מכסים את כל סביבת הימה, ומשפיעים על הטמפרטורה באזור.
תהליך זה ילך ויתגבר ככל ששטח הימה יצטמצם.
הרס הקרקע - ענני האבק גורמים גם להצטברות מלחים ודשנים בקרקע, ורוחות נושאות חול מפזרות רעלנים המצטברים אף הם בקרקע וגורמים לפגיעה אקולוגית בה.
רמת החיים של תושבי האזור - אובדן הדגה, וכתוצאה מכך הפסקת הדיג, הביא לפגיעה קשה בפרנסתם של תושבי האזור, המונה כ-60,000 נפש, ולירידה ברמת חייהם וחלק גדול מהם אף איבדו את בתיהם.
בנוסף, אבדו עשרות ספינות ואוניות דיג, שהמים תחתיהן יבשו והן נותרו תקועות בלב המדבר.
התיישבות עירונית כגורם לפגיעה בבתי גידול בידי האדם
תהליך צמיחתן של ערים כרוך, על פי רוב, בהרחבת השטח העירוני ובהגדלת טביעת הרגל האקולוגית.
יחד עם התרחבות הערים ותהליך העיור עקב גידול האוכלוסייה, גדלו גם השטחים החקלאיים, הכבישים ושאר התשתיות המשרתות את האדם.
אלה מוקמים על חשבון שטחים פתוחים, כמו יערות, אגמים, ביצות ומדבריות, המהווים בתי גידול למגוון גדול של אורגניזמים.
כתוצאה מכך נדחקים צמחים ובעלי חיים מבתי הגידול שלהם, שטחי המחיה הטבעיים שלהם מצטמצמים, וכושר הנשיאה שלהם נפגע עד כדי גרימת נזק בלתי הפיך והכחדה של מינים שונים.
כמו כן, אורח החיים הפרברי מגדיל משמעותית את השימוש בכבישים ובמכוניות פרטיות.
מעבר לזיהום האוויר שיוצרות המכוניות, גם הכבישים הבין-עירוניים פוגעים בשטחי המחיה של בעלי חיים.
כך, לדוגמה, כביש מהיר החוצה אזורים טבעיים, אף ששטחו קטן יחסית ותופס רצועה דקה ומאורכת (לעומת שטחו של אזור אורבני צפוף וגדול), הוא עלול להפריד בין אזורי מחיה של חיות, לצמצם את שטחם, ולאורך זמן לדלל את אוכלוסייתן.
דוגמאות למיני בעלי חיים שנכחדו כתוצאה מדחיקת בתי הגידול שלהם בידי האדם
דודו אפור, היה עוף שחי באי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי, ונכחד בשנת 1681 על ידי המתיישבים ההולנדים שהתיישבו במאוריציוס בשנת 1601. המתיישבים ביראו את היערות שבאי, אזור המחיה של המין, כדי להרחיב את מושבתם.
ברווז לברדור היה העוף הראשון שנכחד מיבשת אמריקה בגל הכחדת המינים שהחל מיד עם יישוב היבשת בידי מתיישבים אירופים.
המין, שמלכתחילה היה נדיר למדי באותה עת, הוכחד עוד בטרם התאפשרה חקירה של אורח חייו או הגנה כלשהי עליו.
זאב טסמני היה יונק המסווג כחיית כיס ונחשב לטורף הכיס הגדול ביותר בעידן המודרני.
הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה כמה אלפי שנים לפני בוא מתיישבים אירופיים ליבשת, אך שרד בטסמניה לצד מינים אנדמיים אחרים כמו השד הטסמני.
הוא נכחד לבסוף גם מטסמניה, בעיקר כתוצאה מציד אינטנסיבי, מדחיקתו בידי כלבי הדינגו, וכן מחדירת האדם לתחומי מחייתו.
מואה הוא העוף הגדול ביותר שחי על פני כדור הארץ מאז שהחל רישומה של ההיסטוריה האנושית.
הוא חי בניו זילנד, משקלו היה כ-250 קילוגרם, גובהו הגיע לשלושה מטרים, והיה חסר יכולת תעופה.
המואה נכחד בתחילת המאה ה-16 על ידי המאורים, המתיישבים הראשונים בניו זילנד, שצדו אותו והשמידו היערות שבהם חי.
כתוצאה מהשמדת המואה נכחד גם הטורף שלו, העיט האסטי.
בינון החולה היה דג אנדמי לאגם החולה שבישראל.
במסגרת מבצע הנדסי בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבמהלכו יובשו אגם החולה והביצות שסביבו בשטח של כ-62,000 דונם לצורך הגדלת שטחי הקרקע החקלאית באזור, נכחד בינון החולה.
עגולשון שחור גחון הוא מין חסר זנב קטן ממשפחת העגולשוניים (משפחה במחלקת הדו-חיים), שאף הוא אנדמי לאגם החולה.
הוא שכן בחוף המזרחי של האגם והביצה, באזור פג'ר ועין תינה.
במשך שנים רבות סברו כי העגולשון נכחד בעת ייבוש האגם, ורק פרטים מעטים ידועים אודותיו.
בשנת 2011 נמצאו פרטים אחדים של העגולשון ועוררו תהודה רבה.
עם זאת, עדיין מוגדר העגולשון כמין בסכנת הכחדה חמורה.
פלישת מינים חדשים לבתי גידול קיימים
בתהליך האבולוציוני עוברים מינים שונים של בעלי חיים וצמחים ממקום למקום, ומתבססים בסביבתם החדשה במקביל להתפתחותה.
תהליך הוא חלק מהתהליכים האבולוציוניים הטבעיים ולפיכך הוא תהליך תקין, משתלב עם כושר הנשיאה של בתי הגידול, ואינו פוגע באיזונם האקולוגי.
בניגוד להשתנות טבעית ובלתי-מזיקה זו, פולשים מינים של בעלי חיים או צמחים לבתי גידול ומשנים בהם את המאזן האקולוגי, לעיתים עקב התערבותו של האדם ובעזרתו.
פלישות אלו עלולות להביא לנזקים שונים, ובהם הגברת התחרות על משאבי טבע ודחיקת מינים מקומיים עד כדי הכחדתם, טרף של מינים מקומיים, פונדקאות לטפילים ופתוגנים, והסבת נזקים ואף הרס של בתי גידול ושל שטחים חקלאיים.
שיחים פולשים עלולים ליצור שכבת צמחייה צפופה החוסמת את אספקת האור למינים המקומיים ופוגעת בהתפתחותם.
חתול - הוא אחד מהמינים המבויתים שהשפעתם רבה על חיות הבר.
חתולים רבים הגדלים כחתולי רחוב ביישובים, צדים חיות בר כחלק עיקרי ממזונם.
יש מהם שמזדווגים עם חתולי בר ובכך משתבשים המאפיינים הגנטיים וההתנהגותיים של צאצאיהם.
דררה מצויה - הוא מין של תוכי שהופיע בישראל בתחילת שנות ה-60, ומאז נמצא בתהליך של התפשטות ואוכלוסייתו גדלה.
הדררה נפוצה באזורים רבים בארץ, בעיקר סביב מקומות יישוב.
מיינה מצויה - היא ציפור שמקורה בהודו, הופיעה בישראל לראשונה בשנת 1997 באזור פארק הירקון, ומאז הרחיבה את תפוצתה לאזורים רבים נוספים בארץ.
המאינה מקננת בחורים שבגזעי עצים, ומזונה כולל ציפורים אחרות, יונקים קטנים, חסרי חוליות, פירות, ועוד.
מזגה תוקפני והיא מאיימת על מינים מקומיים ומינים נודדים ומתחרה עימם על מזון ועל אתרי קינון.
המיינות גרמו באוסטרליה לנזקים רבים, וכתוצאה, הם הוכרזו בה כמין מסוכן.
נחש עצים חום - בשנות ה-50, הוכנס לאי גואם באופן בלתי מתוכנן נחש העצים החום.
נחש זה טורף לטאות, יונקים קטנים וציפורים, ופלישתו כמין זר לבתי הגידול שבאי גרמה להכחדת 18 מתוך 24 מיני הציפורים שאכלסו את האי.
צחראש אדמוני - בארצות אירופה הכריזו מלחמת חורמה על הצחראש האמריקאי, ברווז צולל קטן הנוהג כטבלן, שהגיע מצפון אמריקה והתיישב לפני כמה עשרות שנים במערב אנגליה, ובימים אלו נצפה גם בטורקיה.
הצחראש האמריקאי דוחק את הצחראש הלבן שבית גידולו באירופה.
בעקבות כך הוחלט במספר מדינות להתיר את הצייד של הצחראש האמריקאי, וזאת על מנת לדחוק אותו ממקום מושבו החדש באירופה.
דג ראש הנחש הצפוני (Channa argus, מכונה גם "פישזילה") - מקור הדג בסין, והוא הוברח לארצות הברית ככל הנראה בידי תושבים סינים האוהבים לאכול את בשרו.
הדג, שמשקלו מגיע עד ל-7 קילוגרם, טורף ללא קושי עשרות דגים, מצליח לשרוד במים חמים מאוד וקרים מאוד, מתרבה במהירות, ויכול לצאת מהמים ולזחול על האדמה למאגר מים אחר במשך עד ארבעה ימים ללא טבילה במים.
כשהתגלה הדג באגם קרופטון במרילינד, התבררה הסכנה ממנו לכל הדגה באגם.
מספר קטן של דגי ראש נחש צפוני, יכול לחסל מינים רבים של דגים באזור גדול ולערער בכך את המאזן האקולוגי שנוצר במהלך תקופה ארוכה בשטחי מים גדולים.
רשויות שמירת הסביבה במרילנד מטפלות בבעיה באגם קרופטון, והממשל הפדרלי מטפל בה באזורים אחרים ברחבי ארצות הברית.
שיטה כחלחלה - היא שיח אוסטרלי שהובא לישראל בתחילת המאה ה-20 על מנת לייצב דיונות חול, ולשמש כמרעה לבקר.
שיח השיטה התפשט גם בשטחים הרריים, לדוגמה באזור שער הגיא, בעיקר לאחר שריפות המעודדות נביטה מחודשת.
לצמח שני מנגנוני רבייה: רבייה וגטטיבית ורבייה מינית, וכל שיח מייצר כמויות גדולות מאוד של זרעים.
סבך השיטה משנה לחלוטין בתי גידול בכך שהוא גורם להצללה ולהגדלת כמות החנקן בקרקע.
לנטנה ססגונית - היא צמח פולש הנפוץ באזורים רבים בהודו והגיע גם לישראל.
הלנטנה רעילה וסבוכה, ואינה ראויה למאכל אדם או בהמה.
היא החלה לכסות שטחים נרחבים בהודו ששימשו למרעה, דחקה ופגעה קשות בשטחי המרעה, וכפרים שלמים איבדו את מקור מחייתם.
מספר גורמים משפיעים בישראל על המאזן האקולוגי בה, ובהם שטחה הקטן של המדינה, צפיפות אוכלוסייתה, ותכנון ארצי, מחוזי ועירוני שלקויים לעיתים, ומביאים לפריסה רחבה של שטחים בנויים המכלה שטחי טבע נרחבים.
בנוסף, השימוש הנרחב בתחבורה פרטית גורם לזיהום אוויר ומוקצים לו שטחי כבישים גדולים הפוגעים ברצף בתי הגידול הטבעיים.
כל אלו, בנוסף להתפתחותה הטכנולוגית המהירה של המדינה, ולזיהום הגבוה של מקורות המים התחתיים והעיליים כתוצאה מהזרמת שפכים עירוניים ותעשייתיים, יוצרים בישראל בעיות אקולוגיות חריפות.
כיום התגברה בעולם התודעה לכך שההתערבות האנושית בטבע היא בעלת השלכות שליליות מרחיקות לכת, ועלולה לגרום להפרה קשה של המאזן האקולוגי, ולנזק סביבתי מתמשך ולעיתים אף בלתי הפיך.
ממשלות מחד וארגונים פרטיים מאידך עוסקים בהגברת המודעות לסביבה הטבעית ובפעילות ישירה לשמירה ולשיקום מערכות אקולוגיות שנפגעו ולהקטנת הפגיעה בהם בעתיד.
ממשלות פועלות בעיקר בכיוונים ביצועיים ורגולטוריים, ואילו ארגוני הגנת הסביבה פועלים בעיקר בהסברה, בהרתעה ובפעולות מחאה.
המשרד האחראי בישראל על שמירת הסביבה הטבעית הוא המשרד להגנת הסביבה.
שמורות טבע ובעלי חיים וצמחים מוגנים
על מנת לשמור על המאזן האקולוגי, מכריזות מדינות על חבלי ארץ שונים כ"שמורת טבע" - מקום המוגן מפני שינויים אשר עלולים לשנות את אופי החי, הצומח והדומם בו - מיועד בעיקר לשמר מאזן קיים, של צמחים, בעלי חיים ודומם, המותאמים לסביבה הספציפית של השמורה.
שמורת הטבע שומרת על המאזן האקולוגי.
בנוסף, ארגוניים בינלאומיים וממשלות מכריזים על צמחים ובעלי חיים המוגנים מפני צייד ופלישה לסביבתם הטבעית.
מדובר לרוב בחיות בסכנת הכחדה או בצמחים נדירים.
בישראל, גם כן מוכרזים מינים של בעלי חיים כמוגנים, כמו גם מינים של צמחים מוגנים.
עיקר הפעילות המכוונת של ממשלות לצורכי הגנת הטבע מתבטא בחקיקה והכרזה על שטחים מוגנים.
על מנת ליצור סדר וקשר בין מספר כה רב של שטחים מוגנים הוקם מנגנון בינלאומי הנקרא איגוד השימור הלאומי, העוסק בעיקר בהכנת רשימת המינים בסכנת הכחדה וסיווג אזורים מוגנים.
רשימה חלקית של אזורים מוגנים בעולם
שם המדינה המחוז שם השמורה המינים המוגנים סין סצ'ואן ג'יוג'איגואו בעלי חיים
דובי פנדה רכס הרי הרוקי ילוסטון צמחים
רבנת החול, מחטניים שונים, צפצפות, ערבות ועוד.
זאב מצוי, שונר, דוב גריזלי, דוב שחור אמריקאי, ביזון אמריקאי, אייל קנדי, אייל קורא ועוד רכס הרי האנדים (פטגוניה) טורס דל פיינה צמחים
ויקוניה מצויה, גואנקו, אייל אנדים צ'יליאני, קונדור האנדים צפון המדינה פארק לאומי סרנגטי צמחים
טורפים - אריות, נמרים, ברדלסים, צבועים, תנים, קרקלים, סרוואלים, גחנים, נמיות ועוד.
צמחוניים - ג'יראפות, פילים, קרנפים, חזירי יבלות, היפופוטמים, תאואים, אנטילופות (צבאים, אימפלות, ודיקדיקים), שפנים, דורבנים, ועוד.
קופים - בבוני זית, קופים ירוקים ועוד.
עופות - יענים, נשרים, עיטים, שלדגים, פניניות, זרזירים, חסידות, עגורים, לבלרים, פלמינגואים, ועוד.
זוחלים - קרוקודילים, חרדונים, זיקיות, נחשים כגון ממבה ירוקה מזרחית, קוברה, פיתון, ועוד.
איי סיישל פרסלין ואלה דה מה צמחים
דקל הקוקוס, דקל הפנדוס, עץ הלחם, ובקרבת החוף מנגרובים.
תוכי שחור צב יבשה ענק, חילזון יבשה ענק, שממית היום הירוקה, עטלף הפרי הענק, עכביש הדקלים, הטנרק, סבכי סיישל, ציפור הטוק-טוק, שחפיות וצבי ים רפובליקת סורינאם מערב מרכז המדינה מרכז סורינאם צמחים
יערות טרופיים, חורש אופייני לסוואנה וחורש ביצה.
יגואר, הארמדילו, לוטרת ענק, הטפיר, העצלן, שמונה סוגים של פרימטים וכ-400 מיני עופות.
צפון מזרח המדינה שמורת סרברנה צמחים
סוגי קנה מצוי, נימפאה לבנה, צמחי ביצה ובסה"כ 139 מיני צמחים.
שקנאי מסולסל, עיטם לבן-זנב, מגלן חום, כפן אירופי, לבנית גדולה, קורמורן גמדי, אווז אפור ומספר מיני ברווזים.
כן חיים בשמורה יונקים, זוחלים ודגים.
מרכז האי הצפוני הפארק הלאומי טונגרירו צמחים
עצי אורן, ערבה, צפצפה, שרכים ענקיים, מיני קיסוסיים וחזזיות.
בפארק שני מינים של עטלפים המהווים את היונקים היחידים בניו זילנד שלא הובאו אליה על ידי האדם - (Mystacina tuberculata ו-Chalinolobus tuberculatus), לטאת ספנודון, קיווי, תוכי הקאקה, קאקאפו, ברווז כחול, מין נדיר של חופמי ועוד כ-50 סוגי עופות.
אלברטה הפארק הלאומי ווד באפאלו צמחים
עגור אמריקאי, אייל קורא, דוב שחור אמריקני, זאב מצוי, שונר, דוב חום, ארנבת אמריקנית, עגור קנדי, ביזון יערות, שכווי הצווארון ונחשי בירית.
גרינפיס (Greenpeace): ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח, אשר משתמש במאבק לא אלים ויצירתי על מנת לחשוף בעיות סביבתיות כלל עולמיות ואת הגורמים להן.
גרינפיס מחפש אחר הפתרונות והחלופות לבעיות אלו, למען עתיד ירוק וטוב יותר.
מטרת הארגון היא לשמר את המגוון הביולוגי על פני כדור הארץ והבטחת סביבה בריאה לקיום המין האנושי.
גרינפיס מעסיק פעילים, מדענים, לוביסטים פוליטיים וכלכלנים על מנת להבטיח שהקמפיינים שלו ישפיעו וייצרו שינוי.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר: קרן שהוקמה ב-11 בספטמבר 1961 באנגליה, במטרה לקדם את המאבק להגנה על חיות בר.
הקרן אמונה על הפסקת ההתדרדרות במצב הסביבה הטבעית של כדור הארץ ובניית עתיד בו בני אדם יחיו בהרמוניה עם הטבע.
הקרן עובדת על שימור שלושה ביומים: יערות, מערכות אקולוגיות המבוססות על מים מתוקים, ואוקיינוסים וחופים.
הקרן מפעילה למעלה מ-1,200 פרויקטים אזוריים ברחבי העולם בכל שנה.
ידידי כדור הארץ: ארגון בינלאומי, ששם לעצמו למטרה להגן על זכויות האדם והסביבה בעולם, למנוע את היעלמותם של מיני צמחים ובעלי חיים מסביבתם הטבעית בכדור הארץ ולחייב את המדינות העשירות, לפרוע את חובם האקולוגי, למדינות העניות שאת משאביהן הם ניצלו.
לענף המזרח תיכוני של ארגון ידידי כדור הארץ, משרדים בתל אביב, עמאן ובית לחם, והוא עושה מאמצים משותפים ירדנים ישראלים ופלסטינים, לקדם שיקולים סביבתיים, ולהעלותם על סדר היום במשא ומתן בין הצדדים.
wildlifedirect: ארגון צדקה בריטי, בראשותו של ריצ'רד ליקי, המנסה להעלות את המודעות לנושא הכחדת בעלי חיים באזורי מלחמה, באמצעות אתר האינטרנט הרשמי שלו, בו משתתפים פקחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ופעילים למען בעלי החיים, המתארים את שיגרת חייהם באזור הקרבות.
כן פועל הארגון להתרמת הציבור והזרמת כסף ישירות לפקחים בשטח הקונפליקט.
לאחרונה פעיל הארגון במיוחד בנושא הכחדת הגורילות ברואנדה.
החברה להגנת הטבע: עמותה בישראל הפועלת למען שימור הסביבה הטבעית בארץ ישראל.
בין שאר מטרותיה קיבלה על עצמה החברה להגנת הטבע, לחנך להכרת הסביבה וידיעת הארץ, לטפח את הזיקה לנוף ולסביבה ולחזק את הקשר בין הציבור הרחב וערכי החי והצומח שבה, הטבע הדומם, יחידות הנוף השונות, שרידי העבר והיישוב לתולדותיו.
, הוא קובץ מכתבים שפורסמו על ידי הסופר הגרמני תומאס מאן בעת שהותו בגלות בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר יועדו לתושבי גרמניה הנאצית, אליה לא חזר מאז 1933.
במקור, הקובץ ראה אור בבית ההוצאה אלפרד א.
Knopf) בשנת 1943. באותו הזמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי הבי בי סי (BBC) לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בעלות הברית מאוקטובר 1940 עד לאוגוסט 1943.
שם המקבץ נקרא בשפה הגרמנית, "!Deutsche Hörer" ("מאזינים גרמנים!") שכן במילים אלו נפתחו המכתבים.
על אף שהקובץ פורסם לראשונה בשנת 1943 בניו יורק והיה מיועד לתושבי גרמניה הנאצית, הוא לא הגיע לשם בשל החרם שהוטל על כתבי מאן.
מהדורה שנייה פורסמה בשנת 1945 לאחר תום המלחמה בסטוקהולם, אף כללה בתוכה את תכתובתו של מאן בנוגע למלחמה נכון ל-8 בנובמבר 1945.
Fischer: פרנקפורט אם מיין, 2004.
כל אלו, בנוסף להתפתחותה הטכנולוגית המהירה של המדינה, יוצרים בעיות אקולוגיות חריפות.
זיהום האוויר פוגע בעיקר באזורים המאוכלסים של המדינה, קרי: גוש דן, מישור החוף ומפרץ חיפה.
הזיהום נגרם עקב ריבוי מפעלים, מבני תעשייה וכלי תחבורה.
אוויר מזוהם גורם לערפיח הפוגע בבני אדם ובבעלי חיים, וגורם לתחלואה (כגון בעיות נשימה, סרטן ובעיות לב).
כן פוגע הערפיח בצמחייה בכך שהוא שוקע על העלים ומונע את הפוטוסינתזה.
הנזקים לצמחייה משפיעים גם על בני אדם ובעלי חיים האוכלים את הצמחים המזוהמים.
בישראל קיים מחסור במים ועל כן מתבצעת לשאיבת יתר הגורמת להמלחת בארות וזיהום של מקורות המים במדינה.
שאיבת יתר עלולה לגרום לחדירת מי ים אל מי התהום, ובכך לפגוע באיכות מי השתייה (המלחת מי תהום).
זיהום מים קשור גם באופן ישיר לזיהום האוויר.
הערפיח הנספג בגשם יוצר גשם חומצי הגורם נזקים לחורש הטבעי, לחקלאות, למבנים (קורוזיה), לבעלי חיים שונים, והוא גם משבש תהליכים טבעיים בבתי גידול.
בכנרת קיים מאזן אקולוגי מורכב ועדין.
עקב הירידה במפלס המים של ימת הכנרת בשל ריבוי השאיבה ומיעוט הגשמים, עלול להיווצר מצב של הפרת מאזן המלחים באגם, שיגרום לנזקים באיכות מי השתייה, לדגה ולצמחייה של הכנרת.
מי התהום האגורים באקוויפר החוף, המהווים חמישית מכלל מי השתייה בישראל, חשופים מאוד לזיהום, עקב העובדה שהוא נמצא מתחת לאזור המיושב ביותר במדינת ישראל.
מעליו יש יישובים רבים, מפעלים, תחנות-כוח, שדות חקלאיים, מזבלות ועוד, וכל אלה פולטים מזהמים, הזורמים אל מי התהום.
כמו כן שאיבת יתר של מי תהום מאקוויפר החוף גורמת לחדירה של מי ים לתוכו, ולהמלחת מי התהום שבו.
הנזק המיידי הוא למי השתייה, אך כתוצאה מהרעלים הנספגים בקרקע נגרם נזק לצמחייה ולבעלי החיים.
איכותם של מי התהום באקוויפר ההר טובה יותר מאשר באקוויפר החוף, אולם בשנים האחרונות הולכת וגדלה כמות השפכים הלא מטוהרים שזורמים מערים פלסטיניות, שבהן קיימים מתקנים לטיהור שפכים ברמה נמוכה, וגם מהתנחלויות גדולות כמו אריאל, ונגרם נזק למי התהום, על כל ההשלכות האקולוגיות הנובעות מכך.
בים המלח הנמצא בתחום השבר הסורי אפריקני על גבול ישראל ירדן, ושחופיו הם המקום היבשתי הנמוך ביותר בעולם, קיים מאזן אקולוגי עדין ביותר, ולו נשקפת סכנה שעלולה להביא לאסון אקולוגי חמור.
במי הים, מלחים רבים, המומסים במימיו ומשמשים כמרכיב בתעשייה הכימית.
תהליך הייצור בים המלח מבוסס על הפקת המלחים המצויים בו בבריכות אידוי גדולות, שנבנו באגן הדרומי הרדוד.
מי הים נשאבים לתוך הבריכות, ובתהליכים של אידוי והתרכזות מופקים מהם המינרלים המבוקשים לייצור של אשלג, ברום, מגנזיום, מלח תעשייתי, מלח שולחן ומוצרי ההמשך שלהם.
בריכות האידוי גורמות לאובדן של מי ים המלח, מבלי שיתקבל פיצוי מתאים במים מנהר הירדן שמאז הקמת המוביל הארצי ובניית הסכרים מזרים מעט מאוד מים לים.
גם בצד הירדני נבנו סכרים ותפסו את מקורות המים, גם הנחלים הגדולים (הזרד, הארנון) כבר לא מזינים את ים המלח.
מאזן המים של ים המלח הוא שלילי.
ההפרש בין נפח המים הנכנסים לימה - 400 מיליון מטר מעוקב בשנה, לנפח המים המתאדים - 1,050 מיליון מ"ק בשנה, מהווה גירעון של 650 מיליון מ"ק בשנה.
קצב ירידת המפלס הוכפל מכחצי מטר לשנה בין 1977 ל-1997 ליותר ממטר בשנה בין 1997 ל-2002.
נסיגת ים המלח משפיעה על הטבע סביבו ובפרט על שמורת עינות צוקים.
עד לפני כעשור, הייתה גישה לחוף הרחצה מתוך השמורה אך בעקבות התייבשות הים נוצר בוץ טובעני, והגישה לים מסוכנת.
התייבשות הים משפיעה גם על המעיינות, הנודדים לכיוון מזרח ודרום.
לפי מחקרי המכון הגיאולוגי לישראל קיימת סכנה להמלחת מי התהום, ובגלל המלחת המעיינות, השתנתה גם הצמחייה וצמח הקנה המצוי משתלט על בית הגידול.
בנאות המדבר חיים יצורים ייחודיים שהסתגלו למליחות של מי תהום אלו: תת-מין של אמנון הירדן ואמנון מצוי, נאווית המלחות ונאווית כחולה, סרטן הנחלים וסרטנים אנדמיים.
כמו כן מי המעיינות מרווים את בעלי החיים היונקים שחיים בסביבה: יעלים, תנים, שועלים, צבועים, דורבנים, נמיות, נמר חברבורות, חתולי ביצות ועוד.
על עצי האשל בשמורה חיים חרקים ייחודיים כמו ברקנית האשל והנמלה האורגת שזהו מקום תפוצתה הצפוני ביותר.
נסיגת הים והמלחת המעיינות שבאה בעקבותיו גורמת להפרת האיזון ולפגיעה במרכיביו הרבים של בית הגידול.
שטחה הקטן של ישראל וגידול האוכלוסייה בה משפיעים באופן ישיר על כמויות הפסולת, ופתרונות פינוי והטמנת הפסולת אינם מספקים.
קיימים כמה קטגוריות-על של סוגי פסולת: ביתית, תעשייתית, ומוצרי לוואי של ענפי החקלאות.
תופעה נוספת המביאה לזיהום קשה היא הפסולת שבשולי יישובים במדינת ישראל, בנחלים ובואדיות, המושלכת על ידי גורמים שונים; לרוב מדובר בפסולת מוצקה כגון פסולת בניין, שרידי כלי רכב, ריהוט ישן ופסולת ביתית.
הגידול באוכלוסייה, ברמת החיים ובתעשייה, יוצר כמויות גדולות של "שפכים ביתיים ותעשייתיים".
מקורם של השפכים הוא בפסולת אורגנית אנושית כגון צואה, שתן, נייר טואלט משומש ונוזלי גוף אחרים; גם דליפות של בורות ספיגה ומערכות ביוב, פליטה ממפעלי טיהור שפכים, מי רחצה (הכוללים גם מי כביסה), מי שטיפת כלים ואחרים.
גם מי גשמים שנאספים בגגות וחצרות מזוהמים בכתמי שמן ודלק, ולאחר מכן מסתננים אל מי התהום.
מי התהום מזדהמים גם במי שופכין ובנוזלים תעשייתיים כגון: צבע, קוטלי חרקים, שמן בישול וגם בפסולת תעשייתית לא נוזלית כגון חול, מתכות אלקליות ונפט.
השפכים הביתיים מכילים בעיקר חיידקים ובקטריות, והשפכים התעשייתיים מכילים בעיקר חומרים כימיים רעילים ומתכות כבדות.
שפכים אלו מוזרמים לאפיקי נחלים וואדיות וכן אל הים ובכך גורמים לזיהומם - תוך פגיעה קשה בחי ובצומח שבסביבתם, ומניעת הרחצה והשימוש במימיהם.
עם הפיכת החקלאות בישראל לאינטנסיבית, החלה גם זו לתרום להפרת המאזן האקולוגי; הרפתות והלולים המודרניים מאפשרים תפוקה גדולה של חלב וביצים מחד, אך גם גורמים לזיהומים קשים של שפכים.
גם ענף גידולי השדה בו מרובה השימוש בדשנים ובחומרי הדברה מוסיף לזיהום החקלאי.
חומרים רעילים אלה, שברובם אינם מתפרקים, פוגעים בשרשרת המזון כולה, למן החרקים והמכרסמים, ועד לעופות הדורסים ולטורפים.
הרעלות עשויות להיות גם הרעלות מכוונות.
החל משנות ה-60 נערכו ביוזמת משרד החקלאות הרעלות רחבות היקף.
הרעלות אלו נועדו לפגוע במינים שנחשדו כמזיקים לחקלאות, ובתנים שהואשמו בנשיאת נגיף הכלבת.
הרעלת התנים הייתה על ידי פיזור פתיונות מורעלים בשטחים פתוחים, אך פתיונות אלו נאכלו גם על ידי מינים רבים של טורפים אחרים.
אחת הקבוצות העיקריות שנפגעה מכך הייתה אוכלוסיית העופות הדורסים.
עבודות תשתית גורמות לפגיעה קשה בבתי גידול, ולהפרת המאזן האקולוגי בהם - עד כדי הכחדת מינים שלמים של בעלי חיים וצמחים.
ייבוש החולה היה מבצע הנדסי בעמק החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבמהלכו יובשו אגם החולה והביצות סביבו, בשטח של כ-62,000 דונם, וזאת לצורך הגדלת שטחי הקרקע החקלאית באזור.
עקב הייבוש אבד מאגר מים מתוקים חשוב, והצטמצמו מאוד בתי הגידול הייחודיים לאגם ולביצות סביבו.
אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו, וכמה מינים שארץ ישראל הייתה אזור המחיה היחיד שלהם - נכחדו מהארץ לחלוטין; ביניהם העיטם לבן-הזנב והעגולשון שחור-הגחון - מין חסר זנב קטן שכנראה נכחד כליל מהעולם.
מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים, הכבול היבש החל מתכווץ וגרם לשקיעת פני הקרקע, הרוחות המזרחיות הסיעו כמויות גדולות של כבול והשקיעו אותן במקומות מרוחקים, קרקעות הכבול לא אחת בערו במשך שבועות, ועיבודן הערים קשיים בפני החקלאים.
כבר בראשית שנות ה-70 מצאו מחקרים שהאגם שימש אגן השהייה ("סינק"), בו שקעו חומרים אורגניים רבים שנישאו במי הנגר של הירדן העליון.
משיובש אגן זה השתחררו תרכובות חנקן מהקרקע ונסחפו לכנרת, שם גרמו לגידול מוגבר של אצות ולפגיעה בדגה ובאיכות מי השתייה.
לאורך מישור החוף משתרעים חולות המופיעים בצורת רכסי גבעות (חוליות או דיונות) או בצורת משטחי-חול מישוריים.
באזורים אלו מתבצעות עבודות תשתית נרחבות כמו בנייה למגורים, מלונות וכפרי נופש, סלילת כבישים ומסילות רכבת, כל אלו נעשים מבלי ליצור מעברים אקולוגיים מתחתם.
בנוסף, עבודות אלו גורמות לשטחי החול להצטמצם עד לכדי רבע משטחם המקורי, ובמקומות מסוימים המצב חמור אף יותר.
עבודות אלו, הפיתוח הנילווה אליהן וצימצום השטח, גורמים לכך שאזורי החולות מתרחקים זה מזה, ובשטחים קטנים עולה סכנת ההכחדה בשל צמצום מרחבי המחיה.
כמו כן ההשפעה האורבאנית מורגשת בצורות שונות כמו פלישה של מינים זרים, תאורה וזיהום אוויר, וכתוצאה מכך מתחסלים בתי הגידול החוליים.
בעקבות עבודות אלה כבר נעלמו מינים שונים, ואחרים נמצאים בסכנת היעלמות.
לדוגמה: קיפוד החולות נכחד, ונחש החולות, שנונית החולות והכוח האפור הולכים ונעלמים.
ירבוע החולות, גרביל החולות, צב היבשה המצוי, צב הים הירוק וחתול החולות מצויים אף הם בסכנת הכחדה.
הכרייה והפגיעה בנוף החולות המקורי, מקנה יתרון אקולוגי למיני צמחים פולשים כדוגמת טיונית החולות ושיטה מכחילה, המשתלטים על השטחים שנותרו.
בסיום סלילתו של כביש 6 (המוכר כ"כביש חוצה ישראל"), הוא יחצה את מדינת ישראל מצפונה לדרומה.
בסלילת הכביש מתוכננת השגת מטרות חשובות כמו עידוד התפרסות האוכלוסייה, הקלה על עומסי התנועה בכבישי האורך האחרים (כביש 2 וכביש 4), ועידוד הסטת האוכלוסייה באזור המרכז מזרחה, וזאת על ידי חיבור הערים המזרחיות אל שאר חלקי המדינה.
סביב הקמת הכביש קיימת מחלוקת, כאשר המתנגדים לסלילתו מעלים, בין השאר, את הנימוק של הפרת המאזן האקולוגי.
סלילת הכביש גורמת לקיטוע של שטחים טבעיים ושדות חקלאיים ממזרח וממערב לכביש - מצב הגורם לקשיי מעבר של בעלי חיים מצא שטח אחד למשנהו ואי הפצת צמחים (קטיעת אוכלוסיות), כן קיימת סכנת דריסת בעלי חיים, צמצום והקטנת שטחי מחיה והרס שטחים פתוחים.
בעקבות סלילת הכביש נוצר גם קיטוע בין חבלי ארץ שונים, המשמשים אזורי מחיה של בעלי חיים (לדוגמה: בין הגליל התחתון לכרמל).
מי נגר עילי מהכביש, ואיתם רעלים מסוכנים הנפלטים מכלי תחבורה, עלולים לחלחל אל הקרקע בשולי הכביש, לזהם את מי התהום ולגרום לנזקים לאתרי ושמורות טבע, לצמחייה ולבעלי החיים החיים בהם.
המצדדים טוענים כי מדובר בכביש האקולוגי היחיד בישראל, וכי הוא נסלל תוך התחשבות מרבית בטבע ובנוף.
במהלך בניית הכביש לא נעקרים הרים, לא נבנות סוללות גבוהות, ואף ניטעים עצים בשולי הכביש בתיאום עם רשות שמורות הטבע, הקרן הקיימת לישראל ורשות העתיקות.
מתחת לכביש מוקמים מעברי בעלי חיים, וזאת כדי ליצור קשר אקולוגי רציף בין אזורים אותם חוצה הכביש מצפון לדרום, וממערב למזרח.
הנסיעה המהירה בכביש מקטינה את פליטת המזהמים מהמכוניות, ולא זאת בלבד, אלא שעקב הרוחות הנושבות באזורים הפתוחים, מתרחש פיזור טוב יותר של הגזים הנפלטים מהמכוניות.
גדר הביטחון היא מערכת ביצורים ומכשולים הנבנית על ידי מדינת ישראל מאז 2002, במטרה לחצוץ בין התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון, לבין מרכזי אוכלוסייה ישראליים, ובכך למנוע טרור פלסטיני.