tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השריון האיטלקי, בטנקים הנחותים שלו, הפגין התנגדות עיקשת ולחם היטב, אך עד לשעות הערב הושמדו רוב הטנקים האיטלקיים, ושרידי הקורפוס ה-20 נשברו ונמלטו מערבה.
במקביל תקפו שתי דיוויזיות השריון של הקורפוס ה-10 את שרידי "קורפוס אפריקה" כ-5 ק"מ מצפון-מערב לתל אל-עקאקיר.
סמוך לשעת הצהריים דיווח פון תומה לרומל שכוחות בריטיים גדולים עוקפים את אגפו הימני, אך האחרון סירב להאמין לדיווח, וטען שמדובר בכוחות סיור קלים, שאין לדאוג בגללם.
לאחר שהתייאש ממאמציו לשכנע את רומל בחומרת המצב, החליט פון תומה לצאת לסיור בטנק הפיקוד שלו, כדי להתרשם אישית מהמצב.
כשהגיע לזירת הקרב נפגע הטנק שלו והוא נפל בשבי והובל למפקדתו של מונטגומרי.
זמן קצר לאחר מכן הוכרעה ההתנגדות הגרמנית, ועוד זרם של שריון בריטי פרץ אל עורפם של כוחות הציר.
כוחותיו של רומל נשברו ונמלטו במהירות לכיוון כביש החוף.
חלק ניכר מהכוחות הגרמניים-איטלקיים, שהחזיקו בחלק הצפוני של קו אל-עלמיין, הצליחו לחמוק מתנועת הכיתור הבריטית, ולסגת בצורה מסודרת למדי.
אולם לשלוש הדיוויזיות האיטלקיות של הקורפוס ה-10 ולבריגדת הצנחנים הגרמנית של ראמקה, שנמצאו מדרום למבקע הבריטי, כמעט ללא אמצעי הובלה, לא היה סיכוי להחלץ, והם הופקרו לגורלן.
במהלך הימים הבאים הן כותרו על ידי כוחות הקורפוס ה-13, ועשרות אלפי חיילים איטלקיים וגרמניים נפלו בשבי.
דיוויזיית הצנחנים האיטלקית "פולגורה" לחמה עד הסוף המר, והושמדה כמעט לחלוטין.
בשעה 20:50 בליל 4 בנובמבר קיבל רומל לבסוף שדר מהיטלר המאשר בדיעבד נסיגה כללית של כוחותיו בקו אל-עלמיין, אך באותה עת כבר נמצאו כוחותיו בעיצומה של נסיגה מבוהלת.
במהלך הימים הבאים היו הכוחות הבריטיים קרובים מאוד להשמיד לחלוטין את ארמיית הפאנצר אפריקה, אך בסופו של דבר הצליחו שרידי כוחותיו של רומל לחמוק מידם.
רומל כתב ביומנו: "מי שלא הגיע אל הכביש [כביש החוף] ודהר מערבה, אבד".
אולם הכוחות הרודפים התעכבו בגלל פקק תנועה עצום, שנוצר סמוך לתל אל-עקאקיר, כתוצאה מהריכוז העצום של כלי רכב וטנקים שהצטופפו באזור הפרצה בקווי הציר.
כוחות שריון מהקורפוס ה-10 חסמו את דרכם של הניו זילנדים, ולא איפשרו להם לפתוח בתנועה לכיוון פוּכּה לפני בוקר 5 בנובמבר.
מחסור בדלק, הקושי של כוחות השריון להמשיך בתנועה בשעות הלילה, והיתקלויות עם כוחות מאסף של קורפוס אפריקה גרמו לעיכובים נוספים במהלך היומיים הבאים.
המרדף הבריטי הנמרץ שכנע את רומל לא לעצור את נסיגת כוחותיו באזור פוּכּה, בהתאם לתוכניתו הראשונית, אלא להמשיך בנסיגה מערבה לכיוון מרסא מטרוח.
גשמים עזים שהחלו לרדת בשעות אחר הצהריים ב-6 בנובמבר, הפכו את חול המדבר לקרקע בוצית, ומנעו מהכוחות הרודפים של הארמייה השמינית לנתק את כביש החוף סמוך למרסא מטרוח, וללכוד שם את שרידי כוחות הציר.
כאשר הגיעו לבסוף הטנקים הבריטיים המובילים למתלול של מרסא מטרוח ב-7 בנובמבר, הם מצאו את שרידי הדיוויזיה הקלה ה-90 ממתינים להם, ונאלצו לעצור זמנית את המרדף.
עם זאת, לשרידי כוחותיו של רומל, שנותרו עם מעט מאוד טנקים כשירים, לא היה סיכוי לבלום את התקדמות כוחות הארמייה השמינית, שנהנו עתה מעדיפות בשריון של יותר מ-10:1 על כוחות הציר.
ב-8 בנובמבר חודשה ההתקדמות הבריטית מערבה לאחר קרב מאסף קצר במרסא מטרוח, ועד ל-11 בחודש הגיעו כוחות הארמייה השמינית לגבול מצרים-לוב, וכבשו את עמדות הציר במעבר חלפאיה ובסולום.
רומל, שחשש מכיתור שרידי כוחותיו על ידי כוחות השריון הבריטיים (שניסו שוב ושוב לאגף ולנתק את כוחות הציר הנסוגים, ללא הצלחה) הורה להמשיך בנסיגה מהירה מערבה, ולפנות כמעט ללא קרב את בליטת קירנאיקה.
ב-19 בנובמבר כבר הגיעו כוחות החלוץ של צבאו למצר היבשה של מרסה ברגה, מרחק של למעלה מ-1,300 ק"מ מאל-עלמיין, שם עצר רומל לבסוף את הנסיגה והחל בהקמת קו הגנה חדש.
הניצחון הבריטי המכריע בקרב אל-עלמיין מסמן את נקודת המפנה במערכה הצבאית בזירת המלחמה של צפון אפריקה, ובזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
צבאו של רומל ספג מפלה קשה, ממנה לא הצליח להתאושש עד סוף המערכה בצפון אפריקה וכניעת שרידי כוחות הציר בתוניסיה, כחצי שנה לאחר מכן (13 במאי 1943).
לאחר הקרב עברה היוזמה במערכה בצפון אפריקה לידי בעלות הברית.
קשה להעריך במדויק את האבדות שספגו כוחות הציר במהלך הקרב, מכיוון שבכאוס ששרר בשלבי הסיום של הקרב ובמהלך המרדף הבריטי המהיר שבא בעקבותיו, קשה היה לאסוף נתונים מדויקים.
לפי הנתונים הגרמניים, כלל אבדות ארמיית הפאנצר אפריקה בחודשים אוקטובר ונובמבר 1942 היו כ-7,800 נפגעים (2,300 הרוגים ו-5,500 פצועים) וכ-28 אלף שבויים ונעדרים (מתוכם כ-8,000 גרמנים).
מספר זה מהווה כ-30 אחוז מכוח האדם של ארמיית הפאנצר אפריקה ערב פרוץ הקרב.
אולם לפי הערכות בריטיות שונות, כוחות הציר ספגו במהלך הקרב אבדות כבדות בהרבה, 20–25 אלף נפגעים (הרוגים ופצועים), וכ-30 אלף חיילים, שנפלו בשבי עד 11 בנובמבר.
בנוסף לכך הושמדו או נלקחו שלל כאלף תותחים מכל הסוגים, כ-500 טנקים ו-84 מטוסים.
דיוויזיית הפאנצר ה-15, לדוגמה, דיווחה ב-9 בנובמבר, שנותרו לה רק כ-1200 חיילים וקצינים, 16 תותחים, ואף לא טנק כשיר אחד.
אבדות הארמייה השמינית במהלך הקרב היו קלות יחסית.
סך הכל ספגה הארמייה 13,560 אבדות, כ-8 אחוז ממצבתה ערב פרוץ הקרב, אך חלק מדיוויזיות הרגלים של הקורפוס ה-30 (במיוחד הדיוויזיה ה-51 והדיוויזיה האוסטרלית ה-9) ספגו אבדות כבדות.
אבדות הארמייה השמינית בציוד היו כ-500 טנקים שנפגעו (מתוכם רק כ-150 הושמדו לחלוטין), 110 תותחים שהושמדו (בעיקר תותחי נ"ט) ו-97 מטוסים שהופלו.
בהרבה מובנים קרב אל-עלמיין דמה יותר לאחת המערכות של מלחמת העולם הראשונה מאשר לקרבות התנועה שאפיינו את המערכה הצבאית שהתנהלה במדבר המערבי במהלך השנתיים הקודמות.
היה זה קרב שחיקה וכתישה (בלשונו של מונטגומרי "Dog fight") שהתנהל במסגרת תא שטח קטן יחסית, כאשר כוחות הרגלים והארטילריה מילאו בו תפקיד המרכזי.
תותחי הנ"ט הגבילו מאוד את יכולת הפעולה של כוחות השריון בשני הצדדים היריבים, כפי שעשו זאת המקלעים במלחמת העולם הראשונה.
רק לאחר שכוחו של רומל נשחק לחלוטין, הצליחו הבריטים לפרוץ את חזיתו ולפתוח במרדף, והמערכה הפכה שוב להיות מערכת תנועה מהירה.
רומל תרץ את תבוסתו בקרב אל-עלמיין בעדיפות העצומה בכוח אדם ובציוד ממנה נהנתה הארמייה השמינית, אולם עובדה זו אינה נותנת הסבר מספק לניצחון המכריע של בעלות הברית בקרב.
מקובל לחשוב שלצורך הבקעת מערך הגנה מבוצר, כפי שהיה לרומל בקו אל-עלמיין, זקוק הכוח התוקף לעדיפות מספרית של 3:1 על הכוח המגן, עדיפות שלא הייתה לכוחות הארמייה השמינית.
בנוסף לכך, ברוב הקרבות, שהתנהלו במדבר המערבי, ובמיוחד בקרב גזאלה ובקרב אל-עלמיין הראשון, נהנו כוחות חבר העמים הבריטי מעדיפות ניכרת בכוח אדם ובציוד על כוחות הציר, שניצבו מולם, ולמרות זאת ספגו שורת תבוסות קשות מידיו של רומל.
הגורם העיקרי לניצחון הבריטי הוא הטקטיקה בה השתמש מונטגומרי, מפקדה החדש של הארמייה השמינית, במהלך הקרב, והשיפור הניכר ביכולות הלחימה של הארמייה השמינית בעקבות השינויים הארגוניים והתפיסתיים שהנהיג מונטגומרי בחודשים שקדמו לפרוץ הקרב.
הוא הצליח להביא לכך שבקרב אל-עלמיין פעלו כוחות הרגלים, השריון, הארטילריה וחיל האוויר שלו בתיאום רב וברמה גבוהה של שיתוף פעולה, בניגוד לדרך פעולתם במערכות הקודמות במדבר המערבי.
מונטגומרי לא הצליח אומנם ליישם את תוכנית המערכה המקורית שלו בגלל העומק הרב של מערכת המגננים שהכין רומל, אולם הוא השכיל להתאים את תוכניותיו להתפתחויות במערכה.
כל פעם שהוא חש שכוחותיו נבלמים, הוא שינה את כיוון המבקע שלהם, וכך שמר את היוזמה בידיו, והשאיר את רומל במצב של חוסר ידיעה לגבי כוונותיו, וכיוון המהלומה העיקרית של הארמייה השמינית.
היתרון העיקרי של הארמייה השמינית על כוחותיו של רומל, היו יחידות הרגלים המעולות שעמדו לרשותה.
לארמייה השמינית היו 86 גדודי חי"ר מול 70 גדודי חי"ר של רומל, אך מתוכם רק 28 גדודים גרמניים.
יחידות הרגלים האיטלקיות, למעט חריגים מועטים (הצנחנים מדיוויזיית "פולגורה" וגדודי ה"בראסליירי") סבלו מאימון ומציוד נחותים, ולא יכלו להתמודד כנגד יחידות הרגלים של הארמייה השמינית.
בנוסף לכך, יחידות הרגלים מחבר העמים הבריטי, בניגוד ליריביהם, היו מאומנים היטב בלוחמת לילה.
מונטגומרי כרסם בהדרגה את מערכת המיגננים של רומל באמצעות התקפות לילה של יחידות הרגלים שלו, והדרך היחידה של רומל לנסות לעקור אותם מהשטחים שנכבשו על ידם בשעות הלילה, הייתה באמצעות התקפות נגד של כוחותיו הניידים, התקפות שבמהלכן נשחק בהדרגה כוח השריון שלו.
שיתוף הפעולה ההדוק בין כוחות החי"ר של הארמייה השמינית לבין השריון, הארטילריה וחיל האוויר המדברי, איפשר להם לשבור את כל התקפות הנגד של כוחות הציר, במקרים רבים לפני שהגיעו לקרבת העמדות הבריטיות.
הארטילריה הבריטית הוכיחה עדיפות בעוצמה, בגמישות ובניהול אש על הארטילריה של כוחות הציר.
מפקד הארטילריה של הארמייה השמינית, סידני קירקמן, היה מסוגל לרכז תוך פרק זמן קצר מטח אש ממאות תותחים על תא שטח קטן, ולהסיט את ריכוזי האש הארטילרית מגזרה לגזרה במהירות, בהתאם לצורך.
בדרך זו הצליחו הבריטים לפגוע קשה בריכוזי כוחות האויב, לשבור התקפות נגד מתוכננות לפני שהתממשו ולגרום אבדות כבדות לכוחות הציר.
חיל האוויר המדברי ביצע במהלך הקרב 11,586 גיחות, שרובן כוונו נגד מטרות קרקע של האויב, בהשוואה לכ-3,000 גיחות בלבד של חילות האוויר של הציר (הגרמני והאיטלקי), שלא סייעו כמעט לכוחות הקרקע שלהם והתרכזו בעיקר בקרבות אוויר עם מטוסי הצד השני.
חיל האוויר המדברי כלל טייסות מפציצים בינוניים וכבדים, שנעשה בהן שימוש יעיל נגד ריכוזי כוחות קרקע וסוללות ארטילריה של האויב, בעוד שלרשות רומל עמדו רק מפציצי צלילה מדגם יונקרס 87, שגרמו נזק מועט לכוחות הקרקע הבריטיים.
בניגוד לכוחות הרגלים של הארמייה השמינית, כוחות השריון הבריטיים לא התבלטו במהלך הקרב ומילאו בו תפקיד משני עד לשלבי הסיום שלו.
בדומה לכוחות השריון של רומל, היחידות המשוריינות הבריטיות התגלו כחסרות אונים מול מסכי תותחי הנ"ט של הציר, והתקדמותן נבלמה שוב ושוב על ידי קומץ תותחי נ"ט.
הן לא הצליחו לפתח טקטיקה לשיתוק ולהשמדת תותחי הנ"ט של היריב.
רק לאחר שכוחותיו הניידים של רומל נותרו כמעט ללא טנקים כשירים, ויחידות הרגלים הבקיעו פרצה במסך תותחי הנ"ט האחרון של רומל, הצליחו יחידות השריון לפרוץ לבסוף אל השטח הפתוח בעורפם של כוחות הציר ולהכריע את המערכה.
גם במרדף שהתנהל לאחר שבירת התנגדות כוחות הציר, לא הוכיחו כוחות השריון הבריטיים יכולת גבוהה, וכל נסיונותיהם לנתק ולכתר את כוחותיו הנסוגים של רומל לא עלו יפה.
בדיעבד ניתן לומר, שהאפשרות היחידה של רומל להימנע מתבוסה בקרב אל-עלמיין, ולא לשחק לידיו של מונטגומרי, הייתה לפנות את קו אל-עלמיין, להסיג לאחור את דיוויזיות החי"ר שלו, ולנהל קרב תנועה נגד כוחות הארמייה השמינית באמצעות היחידות הניידות שבפיקודו (קורפוס אפריקה והקורפוס הממונע האיטלקי ה-20).
אולם המשמעות של מהלך כזה הייתה נטישת מערך הגנה חזק, שכוחותיו עמלו במשך חודשים על הכנתו וביצורו.
בנוסף לכך, עקב המחסור החריף והמתמיד בדלק, שהגביל את תנועותיו, רומל לא יכול היה לדעת, אם יהיה לכוחותיו הניידים מספיק דלק כדי לנהל קרב תמרון ותנועה בהיקף נרחב.
הוא לא הבין שהטקטיקה ששירתה אותו היטב כל כך במערכות הקודמות במדבר המערבי, איננה מתאימה עוד להתמודדות מול הכוחות המאומנים היטב של הארמייה השמינית תחת פיקודו של מונטגומרי.
השפעת הקרב על היישוב היהודי בארץ
מהקרבות שהתחוללו במהלך מלחמת העולם השנייה, קרב אל-עלמיין היה המשמעותי ביותר עבור היישוב היהודי בארץ ישראל.
הניצחון הבריטי המכריע בקרב שם קץ לאיום של כיבוש ארץ ישראל על ידי כוחות הציר בפיקודו של רומל, והשמדת היישוב היהודי על ידי הנאצים.
איום שהפך מוחשי לאחר הגעת צבאו של רומל לאל-עלמיין בקיץ 1942. פיקוד ההגנה הכין אומנם תוכנית חירום נואשת (תוכנית "מצדה על הכרמל") למקרה שהצבא הגרמני יגיע לארץ ישראל לאחר כיבוש מצרים, אולם נוכח תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין, לא נאלץ היישוב להיערך לביצוע התוכנית, שספק אם הייתה ישימה.
קרב איסאנדלוואנה , שהתרחש ב-22 בינואר 1879, היה אחד הקרבות החשובים במלחמת הזולו, במהלכו הצליחו בני הזולו החמושים בחניתות להביס כוח בריטי גדול.
בהתאם לתוכנית הפלישה, הצבא הבריטי התחלק לארבע עוצבות עצמאיות, כאשר שלוש מהן היו אמורות לפלוש ל ואילו העוצבה הרביעית נמצאה בעתודה מבצעית ליד הגבול בפיקודו של קולונל דרנפורד.
ב-11 בינואר לורד צ'מספילד, המפקד העליון של כוח הפלישה הבריטי, הורה לעוצבתו של גלין לחצות את הגבול.
העוצבות האחרות חצו את הגבול למחרת.
ב-20 בינואר הצטרפו לורד צ'מספילד ומטהו לעוצבתו של גלין, והבריטים החלו להקים מחנה באיסאנדלוואנה שישמש כבסיס ארעי ממנו יוכלו לשלוח סיורים ולסרוק את השטח.
הבריטים נהגו ביהירות ושלחו רק סיורים מעטים, ולכן הצליחו לאתר רק מספר יחידות קטנות של בני הזולו שעסקו בחיפוש אחר מזון.
הם לא גילו את הכוח המרכזי שכלל את רוב הצבא של בני הזולו, שמנה בין 20,000 ל-22,000 לוחמים.
כתוצאה מרשלנות זו, היה המודיעין שבידי הפיקוד הבריטי לקוי ביותר.
למחרת, במטרה לאתר את הזולו, פילג לורד צ'מספילד את הכוח ושלח 16 פלוגות של ילידים מ-NNC (ראשי תיבות של Natal Native Force), שהיוו כמחצית מכל הכוח שהיה ברשותו.
כוח אחר בפיקודו של דרטנל, שכלל פרשים מבני מושבת נטאל הלבנים, נשלח לכיוון אחר.
כוח אחר שכלל גדוד אחד בפיקודו של פולין נשאר להגן על המחנה.
לורד צ'מספורד עצמו יצא לכיוון שלישי, עם הכוח העיקרי וכל הארטילריה.
לורד צ'מספורד חשד שלוחמי הזולו נמצאים בסביבה, ולכן הורה לקולונל דרנפורד, מפקד עוצבת העתודה, להצטרף אל מחנהו באיסאנדלוואנה.
דרנפורד הגיע לשם למחרת, 22 בינואר.
עוצבת העתודה כללה כוח פרשים גדול, רגימנט של חיל עזר אפריקני שאיכותו הייתה נמוכה, וסוללת רקטות.
סך הכל, כ-1,000 לוחמים שהצטרפו לגדוד בן כ-500 לוחמים שכבר היה במחנה.
דרנפורד חשד שיש נוכחות של כוחות צבאיים של הזולו שמנסים לאגף את הכוח העיקרי מכיוון מזרח, ולכן יצא לכיוון זה על מנת לבלום אותם.
כתוצאה מכך, התרחקו אנשיו מבסיסם, טעות גורלית שבהמשך הובילה לתבוסתם.
התוכנית של הזולו הייתה אופיינית לטקטיקת לחימתם - האימפי שלח זוג "קרניים" לאיגוף הבריטים, בעוד עיקר הצבא המכונה ה"חזה" נועד לרתקם.
ה"חזה" הורכב מארבע חטיבות ותיקות, והוא התפרש לאורך הקו הבריטי, מרחק של 1.5 ק"מ לערך.
הקרן השמאלית, שכללה שלוש חטיבות של חיילים צעירים, סך הכול כ-3,000 לוחמים, עקפה את הכוח הבריטי והגיעה לעורפו במטרה למנוע כל אפשרות בריחה.
הקרן הימנית כללה שתי חטיבות חסמה את אפשרות הנסיגה לכיוון שממנו הבריטים באו מלכתחילה.
יתר הכוח, שכלל שלוש חטיבות של חיילים ותיקים נשאר בעתודה.
הבריטים, שלא היו מאורגנים כראוי, נתקלו בצבא של בני הזולו והתרחש קרב מבולבל.
לפי אחד הדיווחים , החלה התחמושת של הבריטים לאזול ונשלחו רצים להביא אספקה חדשה.
המרחק הגדול מהמחנה הקשה על הרצים, ובנוסף לכך היה הקו הבריטי פרוש יתר על המידה.
הם התפרשו בריווח של מספר מטרים בין חייל אחד למשנהו וכתוצאה מכך, גדל עוד יותר המרחק שהרצים נאלצו לכסות.
יתר על כן, חלק גדול מהכוח הבריטי היה מורכב מחיל עזר אפריקני שחימושו היה לקוי.
דרנפורד ניסה לעכב את הזולו בעזרת הרקטות, אך הן התבררו כלא יעילות.
לוחמי הזולו הצליחו להתקרב לאגפי הכוח הבריטי ולעורפו, ולפני שחיילים בריטים רבים הספיקו להצמיד כידונים או ליצור מבנה קרבי שיתאים להדיפת ההסתערות, הושמדו שתי פלוגות, ה-A ו-F וכמעט כל אנשיהן נהרגו.
גורל דומה פקד את פלוגות E ו-H.
פלוגה G כמעט והצליחה לחמוק, אך לוחמי הזולו השיגו אותה וגם אנשיה נהרגו.
דרנפורד נהרג כשניסה לחפות על נסיגת חייליו.
רק קומץ חיילים בריטיים הצליח להימלט מהקרב.
כמה שעות לאחר מכן תקף כוח של בני הזולו את המוצב העורפי רורק'ס דריפט, שבו שהו בשעת ההתקפה 139 חיילים ועוד פצועים מהקרב על איסנדלוואנה.
הקרב הסתיים בהדיפת בני הזולו ובהסבת אבדות כבדות.
11 צלבי ויקטוריה הוענקו בעקבות הקרב הזה, שיחד עם הקרב על איסנלדוואנה גרמו להחלשה משמעותית של בני הזולו.
ההסבר המסורתי גורס שלבריטים היה קושי לפרוק את התחמושת.
על פי גרסה זו, הארגזים היו סגורים בברגים, ובידי הבריטים לא היו די מברגים, כך שלא הספיקו לפרוק את התחמושת במהירות הנדרשת.
גישה אחרת טוענת שהצורה שבה התפרסו הבריטים הייתה לקויה.
לטענתם, הייתה לבריטים תחמושת בכמות מספיקה, אבל המרחק הרב שבין החיילים הבריטים אפשר לזולו להסתנן בין השורות ובעזרת התמרון הזה להכריע את הקרב.
סברה אחרת מתייחסת למנגנון הירי של הרובים הבריטיים.
אחרי ירי ממושך, הבריח היה נפגע וקצב האש היה יורד בצורה דרסטית.
בנוסף לקשיים הטכניים והליקויים הטקטיים, אחד הגורמים העיקריים להפסד הוא התנהלותו של הפיקוד העליון.
לורד צ'מלספורד, שהיה במרחק של 11 קילומטר מהקרב, לא ייחס חשיבות לקולות הירי.
במקום לשלוח תגבורת או לפחות סיור שיבדוק מה מקור הירי, הוא הסתפק בצפייה במשקפת ובסימנים שהוסכמו מבעוד מועד, כמו הורדת החבלים שהחזיקו את האוהלים על מנת להקל על החיילים את המעבר ביניהם.
משראה שהחבלים מתוחים, החליט על בסיס התצפית הזאת ואינדיקציות נוספות שמדובר בתגרה קטנה ולא קרב רציני.
מטרת הפלישה הבריטית לזולולנד הייתה ניטרול הצבא האדיר של בני הזולו.
הנציב הבריטי העליון במקום, סר בארטל פריר, חשש מקיום מדינה בעלת צבא כה חזק לצד מושבה בריטית והנהיג מדיניות לעומתית כלפי הזולו, כשכל חצייה מקרית של הגבול עם נטאל, גררה קנסות כבדים של עשרות ראשי בקר.
לבסוף מלך הזולו, סטוואיו, סירב להיכנע לדרישות הבריטיות, דבר שהוביל לעימות בלתי נמנע.
הבריטים אמנם הובסו באיסאנדלוואנה, והניצחון ברורק'ס דריפט היה זניח, אך שני הקרבות עלו לזולו באבדות רבות.
סטוואיו תיאר את הניצחון באיסנדלוואנה כ"תקיעת חנית בבטן האומה", ואת ההפסד ברורק'ס דריפט כ"סיבוב החנית בפצע".
האירועים הללו גרמו לאבדן הביטחון העצמי של בני הזולו ולהיחלשות צבאם.
הם המשיכו להילחם, אך הוכרעו סופית ב-4 ביולי בקרב אולונדי.
למרות התוצאות החיוביות לכאורה של המלחמה, המלכה ויקטוריה ראתה אותה כמיותרת.
בני הזולו נתפסו עד לאותה מלחמה כאומה חיובית החפצה ביחסים טובים עם הבריטים.
אנשים ששהו בקרבם ודיברו אל ליבה של המלכה, תיארו את צבא הזולו המפואר והמאומן כאמצעי לשימור המסורת בשבט, ולא כאיום על המושבות הבריטיות.
בנוסף, תוך כדי הלחימה באיסנדלוואנה, הוציא בית המשפט בבריטניה פסק דין בנוגע לסכסוך קרקעות בין נטאל לבין הזולו, אשר הכריע לטובת הזולו.
יוצא, שהסגות הגבול שהיוו את העילה למלחמה, לא היו הסגות גבול כלל.
כתוצאה, נענש פריר וסמכות השיפוט שלו הוגבלה למושבת הכף בלבד.
קרב אייגוסה הוא קרב ימי שניטש ב-241 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפונית הראשונה, בין הרומאים לקרתגים.
אייגוסה (Aegusa), כיום פביניאנה (Favignana), הוא אי בקבוצת האיים האגאדיים במערב סיציליה.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הרומאים והכריע את גורל המלחמה כולה לטובתם.
ניצחון הקרתגים בקרב דרפאנה (249 לפנה"ס) הכשיל את ניסיון הרומאים לכבוש את אחרוני המאחזים הפוניים בסיציליה ולהביא לסיום המלחמה הארוכה.
הסיכויים להכריע את העיר ליליבאיום – הנתונה במצור מאז שנת 250 לפנה"ס – קטנו עקב אובדן הצי הרומאי בקרב.
הקרתגים, שנחלו בו את ניצחונם הימי הגדול היחיד משך המלחמה כולה, שלטו שוב בים ויכלו להעביר באוניותיהם אספקה לנצורים באין מפריע.
הם תקפו את אוניות הרומאים העוגנות ליד ליליבאיום, חלקן לכדו ואת האחרות העלו באש.
וכאילו לא די בכך, שייטת אוניות משא רומאיות, שהובילה בלא ליווי הולם אספקה ותבואה לצבא הצר על ליליבאיום, הותקפה גם היא ומקצת האוניות נתפסו על מטענן.
צי המלחמה הרומאי, שנכשל בהגנה על אוניות המשא, לא נחלץ אף הוא ללא פגיעה, נלכד בסערה ליד כף פאכינוס (Pachinus) ואוניותיו נטרפו על סלעי החוף.
בעקבות פורענויות אלה נטשו הרומאים את הזירה הימית, ובין השנים 248–243 לפנה"ס ניהלו את מלחמתם בסיציליה ביבשה בלבד ללא כל הכרעה.
בחלוף חמש שנים נמלכו הרומאים שוב בדעתם.
הם הבינו כי הניצחון לא יושג אלא באמצעות הצי המלחמתי, ששליטתו בים תנתק את חילות הקרתגים מהאספקה דרך הים, כך שניתן יהיה להכריעם בזמן קצר בקרבות יבשה.
היה זה הצי הרביעי שבנו הרומאים משך המלחמה, אך שלא כמו בפעמים הקודמות, בנייתו מומנה מתרומות של אזרחים עשירים ולא מקופת המדינה.
זאת ועוד, מאתיים החמש-חתריות שהושקו ב-242 לפנה"ס היו קלות-מבנה, ונבנו על פי דגם האוניות הקרתגיות מהירות התנועה והתמרון.
דומה כי הרומאים גמרו אומר לסיים את המלחמה ויהי מה.
הפיקוד על הצבא והצי נמסר לידי הקונסול גאיוס לוטאטיוס קאטולוס (Gaius Lutatius Catulus), אשר מיד עם הגיעו לסיציליה בראשית קיץ 242 לפנה"ס השתלט על נמל דרפאנה ועל המעגנים ליד ליליבאיום, והחל בהטלת מצור יבשתי על דרפאנה.
תוך כדי כך אימן מדי יום את החותרים, המלחים וחיילי הצי, "בזוכרו את הנחת היסוד" – כדברי פוליביוס – "שרק בקרב ים יוכל להשיג הכרעה ניצחת".
שובם של הרומאים לזירה הימית והגעת הצי הרומאי לדרפאנה הפתיעו את הקרתגים.
הם מיהרו לכנס צי אוניות מלחמה עמוסות אספקה ותבואה ולשלחן אל חילותיהם שבאריקס (Eryx, בפיניקית "ארך"), מצודה טבעית צפונית לדרפאנה.
תוכניתו של חנון, מפקד הצי, הייתה לפרוק את מטען האוניות מתחת לאפם של הרומאים, להעלות עליהן את הטובים שבחיילים השכירים שבאריקס כדי שישמשו חיילי-צי, ולהתמודד בקרב ים עם הצי הרומאי כדי להשמידו.
כשהגיעו הידיעות לאוזני לוטאטיוס, העלה את מיטב חייליו על סיפוני האוניות, שט אל האי אייגוסה השוכן מול ליליבאיום, והתכונן ליירט את הצי הקרתגי בעודו בדרך למחרת היום.
תנאי הרוח והגלים בבוקר שלמחרת לא היו נוחים לרומאים.
הים החל לרגוש, ולוטאטיוס היסס אם להוציא את אוניותיו אל לב ים.
הוא שקל ומצא, כי מוטב להסתכן ולצאת להתנגשות בתנאי ים אלו מאשר להניח לחנון להגיע אל אריקס ולהתאחד עם כוחותיו של חמלקרת ברקה.
לשיקוליו נוספו עוד גורמים: אוניותיו היו קלות משקל וצוותי אוניותיו מאומנים יותר בהשוואה לאלו של הקרתגים; שהרי אוניותיו של חנון היו עמוסות אספקה וצוותיהן שנאספו בחופזה לא הספיקו להתכונן כראוי לקרב הימי.
אם יחמיץ את ההזדמנות שנפלה לידיו, ייאלץ מאוחר יותר להילחם באוניות שמטענן נפרק והן מהירות-שוט ומאוישות בטובים שבחיילי הצי.
לוטאטיוס הוציא את אוניותיו לים וערך אותן בשורה חזיתית אל מול נתיב ההתקדמות של אוניות האויב, שעשו דרכן בסיוע מפרשים.
עדיפותם של הרומאים במשקל האוניות, ביכולת התמרון ובכושרם של החותרים וחיילי הצי ניכרה כבר בתחילת הקרב.
במהלומות ניגוח ובלוחמת סיפונים הצליחו אנשיו של לוטאטיוס להטביע חמישים מאוניות הקרתגים וללכוד שבעים על צוותן.
היתר פרשו את מפרשן הקדמי ונמלטו מזירת הקרב בחסדי רוח נוחה.
ניצחון הרומאים בקרב הימי ליד אייגוסה חתם למעשה את המלחמה הארוכה.
חילות הקרתגים בסיציליה נותקו מעיר האם שבאפריקה, ולפונים המובסים לא נותרה כל ברירה אלא לחתום על חוזה שלום.
רומא, שהמלחמה הממושכת דלדלה את משאביה, רצתה בסיומה במידה שווה.
החוזה נחתם בשנת 241 לפנה"ס על ידי חמלקרת ברקה וגאיוס לוטאטיוס.
קרב אל-קאדסיה הוא קרב שהתרחש בין 16 ל-19 בנובמבר 636 (חודש שעבאן בשנת 14 להג'רה) בין המוסלמים בפיקודו של סעד בן אבי וַקאץ , לפרסים בפיקודו של רסתם פרגז באל-קאדסיה, והסתיימה בניצחון המוסלמים ובמותו של רסתם.
זה היה קרב מכריע שבו הכו המוסלמים את האימפריה הסאסאנית ובכך פתחו את הפתח לכיבוש עיראק ואיראן.
פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים והמיקומים של אירועים שונים במהלך הקרב.
קרב אל-קאדסיה מוזכר בידי המוסלמים הערבים הסונים כקרב גבורה.
סדאם חוסיין, למשל, הזכיר אותו במלחמת איראן–עיראק, על מנת לעורר את רגשות העם העיראקי.
מאידך, בעיני הפרסים (גם לאחר התאסלמותם) הוא נחרט בזיכרון כהשפלה לאומית שיש לנקום עליה.
קרב איוו ג'ימה היה קרב שנערך בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית ויפן בפברואר ובמרץ 1945, במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הכוחות האמריקנים נחתו באי הגעשי איוו ג'ימה במסגרת "מבצע אדישות", במטרה להשתלט על שלושת שדות התעופה שבאי, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית רבה.
הקרב נחשב לאחד הקרבות הקשים ביותר שניהלה ארצות הברית במהלך המערכה בזירת האוקיינוס השקט.
עמדות הצבא היפני הקיסרי באי היו מבוצרות היטב ואופיינו במספר רב של בונקרים, ארטילריה מוסווית, ורשת נרחבת של תעלות ומנהרות שקישרה בין העמדות היפניות השונות.
הנחיתה האמריקנית באיוו ג'ימה הייתה המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהשתייך ליפן גופא (ולא לאימפריה היפנית), והחיילים היפנים שהגנו עליו לחמו עד לאיש האחרון.
מבין 22,000 החיילים היפנים שהוצבו באי, נהרגו למעלה מ־21 אלף ורק 216 מהם נלקחו בשבי.
הכוחות האמריקנים ספגו אף הם אבדות כבדות במהלך כיבוש האי (כ־26 אלף נפגעים), ועובדה זו ביחד עם האבדות הכבדות, שספגו הכוחות האמריקנים במהלך קרב אוקינאווה, גרמו להנהגה האמריקנית לשקול מחדש את התוכניות לפלישה לאיי המולדת של יפן.
הצלם ג'ו רוזנטל צילם שישה חיילים אמריקנים מניפים את דגל ארצות הברית בראש הר סוריבאצ'י, בתצלום שנודע בשם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה", שהפך בציבור האמריקני לתמונת הסמל של הקרב ושל הניצחון האמריקני במלחמה, ולאחת התמונות המפורסמות ביותר מאותה תקופה.
איוו ג'ימה הוא אי געשי הנמצא במרחק כ־1,200 ק"מ דרומית לטוקיו, 1,300 ק"מ צפונית לגואם, ובערך באמצע הדרך בין טוקיו וסאיפאן.
שטחו של איוו ג'ימה הוא כ־21 קמ"ר, כאשר הר סוריבאצ'י, הנמצא בקצהו הדרומי, הוא הנקודה הבולטת והגבוהה ביותר באי.
ביוני 2007 שונה שמו של האי והוא נקרא מעתה איוו טו, שם שהיה בשימוש על ידי תושבי האי לפני המלחמה.
השם שונה לאחר מחאה מצד אנשים שגרו באי בעבר ולאחר שני סרטים פופולריים של קלינט איסטווד שהתייחסו לאי בשם איוו ג'ימה.
האיות ביפנית של השמות איוו ג'ימה ואיוו טו הוא אותו איות, ורק הגיית השם השתנתה כאשר החיילים היפנים הגיעו לאי וביטאו את שמו בצורה שונה מאשר תושביו.
לאחר שארצות הברית כבשה את איי מרשל, ולאחר ההפצצות ההרסניות על איי טרוק שבאיי קרוליין בפברואר 1944, ביצעה הנהגת הצבא היפני הקיסרי הערכת מצב מחודשת.
כל הסימנים הצביעו על כך שארצות הברית מתכננת מהלך חשוב הקשור לאיי מריאנה ולאיי קרוליין.
כדי להדוף את המהלך הזה, החליט הפיקוד היפני ליצור קו הגנה פנימי שנמשך צפונה מאיי קרוליין לאיי מריאנה ומשם לאיי בונין.
במרץ 1944 קיבלה הארמייה השלושים ואחת, בפיקודו של גנרל הידיושי אובאטה, הוראה להגן על הקו החדש.
מפקד חיל המצב בצ'יצ'יג'ימה קיבל את הפיקוד על יחידות היבשה של הארמייה ועל יחידות הצי באיי בונין.
בעקבות כיבוש הבסיסים היפניים באיי מרשל וקרבות קוואג'אליין ואניווטוק בפברואר 1944, נשלחו תגבורות צבא וצי לאיוו ג'ימה.
500 אנשים מבסיס הצי ביוקוסוקה ו־500 נוספים מצ'יצ'י ג'ימה הגיעו לאי במהלך מרץ ואפריל 1944. עם הגעת התגבורות הגיע מספר החיילים באי ל־5,000. הם היו מצוידים ב־13 תותחים, 200 מקלעים כבדים וקלים, ו־4,552 רובים.
בנוסף, על החוף של האי הוצבו מספר כלי נשק נוספים, לרבות מספר תותחים נגד מטוסים.
אובדנם של איי מריאנה בקיץ 1944 הגדיל במידה רבה את חשיבות איי בונין עבור היפנים, שהיו מודעים לכך שאם הם יאבדו גם את האיים הללו, יוכלו האמריקנים להגביר את הפשיטות מן האוויר כנגד איי הבית, ובכך להפריע לייצור המלחמתי ולפגוע קשות במורל האזרחים.
התוכניות היפניות להגנת איי בונין שונו כיוון שהצי הקיסרי היפני, שנחלש מאוד בעקבות האבדות הכבדות שספג במערכה על איי מריאנה, לא היה מסוגל למנוע פלישה אמפיבית אמריקנית לאיי בונין.
מלבד זאת, כל כלי הטיס הזמינים היו נחוצים באזור טאיוואן והאיים הסמוכים על מנת להגן על בסיסי צבא היבשה שם.
במחקרים שנערכו לאחר המלחמה, תיארו קציני מטה יפניים את האסטרטגיה שיושמה בהגנה על איוו ג'ימה באופן הבא:
פשיטות הפצצה אמריקניות שיצאו מבסיסים באיי מריאנה, פגעו בעמדות היפניות באיוו ג'ימה באופן יומיומי במסגרת מבצע אוכל פגרים (Operation Scavenger).
התפקיד העיקרי של האי היה לשמש כתחנת התראה ששידרה ברדיו דיווחים על מפציצים המתקרבים לאיים הגדולים של יפן, ובכך לאפשר לכוחות ההגנה האוויריים של יפן להתכונן להגעתם של המפציצים האמריקאים.
לאחר סיום קרב לייטה בפיליפינים, היה לכוחות בעלות הברית מרווח זמן של חודשיים להתכונן לקראת הפלישה לאיי בונין.
לאיוו ג'ימה הייתה חשיבות אסטרטגית: היה בו שדה תעופה שהיה בסיס עבור מטוסים יפניים שיירטו את המפציצים מסוג B-29 בעלי הטווח הארוך, והוא היה חוף מבטחים עבור יחידות הצי שהיו זקוקות לאספקה.
מבחינת בעלות הברית, כיבוש של איוו ג'ימה יחסל את הבעיות הללו וייתן להן אזור התארגנות לקראת הפלישה לאיים היפניים העיקריים.
המרחק שהמפציצים יצטרכו לעבור יתקצר לחצי בקירוב, והבסיס יוכל לשמש גם את המטוסים מסוג P-51 מוסטנג שמלווים ומספקים הגנה אווירית למפציצים.
המודיעין האמריקני העריך שניתן להשלים את כיבוש איוו ג'ימה בתוך 5 ימים, מכיוון שלא היה מודע להיקפו של מערך ההגנה המבוצר, שהכינו היפנים בשטח האי.
ההכנות היפניות היו כה מוצלחות עד שלאחר הקרב התברר, שההפצצות האוויריות שהמטירו בעלות הברית על האי והאש הכבדה של תותחי הצי כמעט ולא הסבו נזק לחיילים היפנים המחופרים היטב.
הם איפשרו לכוח המגן היפני להסב אבדות כבדות לנחתים האמריקאים, אבדות שלא היה להן תקדים עד לשלב זה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאור הדיווחים המודיעיניים המעודדים, התקבלה החלטה לפלוש לאיוו ג'ימה, פלישה שקיבלה את שם הקוד "מבצע אדישות".
לוטננט גנרל טדאמיצ'י קוריבאישי, שקיבל את הפיקוד על הכוח היפני שהגן על איוו ג'ימה ביוני 1944, תכנן טקטיקת הגנה שונה מהדוקטרינה הצבאית היפנית המקובלת, ששאבה השראה מהטקטיקה בה השתמש בהצלחה הכוח היפני שהגן על האי פלליו.
במקום לבנות את מערך ההגנה העיקרי סמוך לחופים ולהתמודד שם עם הכוחות הנוחתים באי, קוריבאיאשי הורה על בניית מספר מערכי הגנה בעומק האי, שכללו מספר רב של עמדות מבוצרות שנועדו לספק חיפוי הדדי.
האזור שמסביב להר סוריבאצ'י בדרום האי אורגן כמערך הגנה עצמאי למחצה, משום שקוריבאישי העריך נכונה שהאמריקנים ינחתו בחופים מצפון להר וינתקו אותו תוך זמן קצר, בעוד שקווי ההגנה היפניים העיקריים נבנו בחלק הצפוני של האי.
ההפצצות התכופות של חיל האוויר והצי האמריקנים, האיצו עוד יותר את בנייתה של מערכת מנהרות מסועפת, שקישרה בין העמדות המבוצרות והבונקרים היפניים, ובין הסקטורים השונים של מערך ההגנה.
האמריקנים תכננו לתקוף את האי באמצעות נחיתת סער אמפיבית.
דיוויזיות הנחתים ה־4 וה־5 היו אמורות לנחות בחוף הדרומי של האי, ולאחר ביסוס ראש גשר להשתלט על הר סוריבאצ'י, שדות התעופה הדרומיים והחוף המערבי.
בשלב השני של המתקפה, לאחר השלמת משימות אלו, נועדו שתי הדיוויזיות, שיתוגברו על ידי דיוויזיית הנחתים ה־3, להתחיל להתקדם צפונה, כדי להשלים את כיבוש וטיהור איוו ג'ימה.
הנחיתה נעשתה תחת עיניו הפקוחות של מזכיר הצי האמריקני ג'יימס פורסטל שצפה בנעשה מאחת הספינות.
הלחימה הקרקעית על האי נמשכה כ־35 ימים, החל מהנחיתה הראשונית ב־19 בפברואר ועד להסתערות היפנית האחרונה ב־26 במרץ 1945.
ב־19 בפברואר, בשעה 2:00 לפנות בוקר, פתחו תותחי ספינות הקרב של הצי האמריקני בהפגזה על האי וסימנו את תחילת הפלישה.
מיד לאחר מכן החלו מאה מפציצי קרב לתקוף את האי, ובעקבותיהם נערכה הפגזה נוספת על ידי תותחי הצי.
אף על פי שהתקיפות היו עקביות, הן לא פגעו באופן מהותי בביצורים היפניים, כיוון שהעמדות היפניות היו מבוצרות היטב ומוגנות מפני פגזים.
בשעה 08:59 החלו הראשונים מבין 30,000 הנחתים האמריקאים מהדיוויזיות ה־3, ה־4 וה־5, לנחות על האי.
גל הפלישה הראשון לא נתקל בהתנגדות יפנית במשך זמן מה; הייתה זו תוכניתו של הגנרל היפני קוריבאישי לנצור את האש עד שהחוף יתמלא בנחתים ובציוד אמריקניים.
רק כשהנחתים התקרבו לקו הראשון של הבונקרים היפניים, שהיו מוגנים על ידי מכונות ירייה, נפתחה עליהם אש יפנית.
מלבד קווי ההגנה היפניים שבחופי האי, התמודדו הנחתים עם אש כבדה מהר סוריבאצ'י שבדרום האי, שבו היו כאלף עמדות מבוצרות.
הנחתים התקשו מאוד להתקדם בגלל פני הקרקע הלא נוחים, שהיו מורכבים בעיקר מאפר געשי.
האפר לא אפשר לתפוס נקודות אחיזה או לחפור תעלות הגנה מפני האש, וכלי הרכב נתקעו בו.
הנחתים התקדמו באיטיות תוך כדי התגוננות מפני הפגזה ארטילרית כבדה שגרמה לנפגעים רבים.
הודות להגעתן של יחידות משוריינות, ארטילריית צי כבדה ויחידות אוויריות שהפגיזו את הסוריבאצ'י, הנחתים הצליחו לבסוף להתקדם אל מעבר לחופים.
בשעות הערב של אותו יום ההר כבר היה מוקף, ו־30,000 נחתים נחתו על האי.
40,000 נוספים היו עתידים להצטרף אליהם.
ב-48 השעות הראשונות של הצליחה נהרגו או נפצעו כ-3,500 חיילים אמריקנים.
מספר האבדות הגדול והבלתי צפוי זיעזע את האמריקנים, עד שהנשיא רוזוולט בכה כאשר שמע על כך בבית הלבן.
בימים שלאחר הנחיתות, הנחתים ציפו להתקפות בנזאי במהלך הלילה.
הייתה זו אסטרטגיית ההגנה היפנית התקנית בקרבות הקודמים על אדמות אויב באוקיינוס השקט שבמהלכה רוב התוקפים היפניים נהרגו והכוח היפני נחלש במידה רבה.
קוריבאישי אסר לחלוטין על תקיפות בנזאי כיוון שהוא לא האמין ביעילותן.
בבוקר היום הרביעי של הקרב האזור של הר סוריבאצ'י בודד משאר האי.
באותו זמן הנחתים ידעו שליפנים יש רשת מסועפת של ביצורים תת־קרקעיים, וידעו שלמרות הבידוד מעל פני האדמה, ההר עדיין היה מחובר לביצורים היפניים באמצעות רשת המנהרות.
הם ציפו לקרב עיקש על פסגת ההר.
שני צוותי סיור של ארבעה חיילים נשלחו במעלה ההר בנתיבי סיור שהיו על חלקו הצפוני.
אגדה פופולרית (שהובלטה על ידי התקשורת בימים שלאחר הקרב עם פרסומו של הצילום המפורסם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה") טוענת שהנחתים לחמו לאורך כל הדרך עד לפסגת ההר, אולם, אף על פי שהחיילים שהיו חמושים ברובים חששו ממארב הם לא נתקלו בכזה.
אמנם הם כן פגשו מספר קבוצות קטנות של חיילים יפניים על סוריבאצ'י, אבל רוב החיילים היפניים נשארו מתחת לאדמה ברשת המנהרות; היפנים תקפו במספרים קטנים, אולם כל התוקפים נהרגו.
הסיירים הגיעו לפסגה וירדו ממנה בחזרה, ודיווחו על היעדר נוכחות של האויב לקולונל צ'נדלר ג'ונסון.
לאחר מכן ג'ונסון זימן מחלקה של נחתים והורה לה לטפס על ההר.
הוא שלח איתם דגל קטן של ארצות הברית והורה להם להניף אותו כאשר יגיעו לפסגת ההר.
הנחתים החלו להעפיל לפסגת ההר פעם נוספת, וציפו בכל רגע להתקפת נגד, שלא הגיעה גם בפעם הזאת.
בעזרת צינור שמצאו בהריסות שעל פסגת ההר, תקעו הנחתים את הדגל באדמת פסגת ההר, והיה הזה הדגל הזר הראשון מזה מאות שנים שהתנוסס על אדמה יפנית.
במקביל להנפת הדגל, מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, נחת על החוף לרגלי ההר והחליט שהוא רוצה את הדגל כמזכרת.
האגדה הפופולרית טוענת שקולונל ג'ונסון רצה את הדגל לעצמו; למעשה, הוא האמין שהדגל שייך ל־28 הנחתים מגדוד 2, שהיו אלה שהגיעו לפסגת ההר.
הוא שלח את רני גאגנון (אחד החיילים המצולמים בתמונה) עם דגל נוסף, ואמר לו להחליף את הדגל שבראש ההר.
כאשר הדגל הראשון הורד, השני הונף, והצלם של סוכנות AP, ג'ו רוזנטל, צילם את התמונה המפורסמת "הנפת הדגל באיוו ג'ימה" (של הדגל השני) ברגע שבו הצינור שהחזיק את הדגל השני הוחדר לאדמה.
למרות אובדן הר סוריבאצ'י, רוב מערך הביצורים היפני בצפון האי עדיין נותר בשלמותו.
כוחו של קוריבאשי כלל שמונה גדודי חיל רגלים, רגימנט טנקים, שני גדודי ארטילריה ושלושה גדודי מרגמות, בנוסף ל־5,000 רובאים וחיילי צי רגליים.
המאבק לכיבוש מישור מוטויאמה, כולל "בליטת התרנגול", נמשך כמעט שלושה שבועות.
ליפנים היו פחות כוחות מאשר לנחתים באזור זה, אולם רשת המנהרות המסועפת אפשרה להם להופיע בפתאומיות באזורים שנחשבו כמטוהרים ולתקוף את הנחתים מעורפם.
הלחימה שהתרחשה לאחר מכן הייתה קשה מאוד.
החיילים היפניים הגיחו לעיתים קרובות מתוך המנהרות וארבו לנחתים, אולם בסופו של דבר לא יכלו לעמוד לאורך זמן מול העדיפות המספרית והעליונות המכריעה בכוח אש של הצד האמריקני.
אף על פי שהנחתים נתקלו מפעם לפעם בעמדות הגנה מחוזקות בארטילריה, הם הצליחו להתקדם.
הם החלו להשתמש בלהביורים וברימוני יד על מנת לגרום ליפנים לצאת מתוך המנהרות שלהם.
אחד מהאמצעים הטכנולוגיים שנעשה בהם שימוש, 8 טנקי שרמן M4A3R3 שצוידו בלהביורים של הצי (טנקים אלה נחשבים כטנק להביור), הוכח כיעיל ביותר בטיהור השטח מעמדות היפנים.
בתחילת הקרב נושאות מטוסים שעגנו ליד החוף ספקו ללוחמים סיוע אווירי קרוב.
ב־6 במרץ משימה זו הועברה אל כנף 15, שהטיסה מטוסי P-51 מוסטנג, לאחר שנחתה על האי.
באופן דומה, בתחילת הפלישה ספינות האירו את שדה הקרב בלילה, ולאחר מכן עשו זאת כוחות ארטילריה שהגיעו אל האי.
שדרים בקוד הנאוואחו היו חלק מאנשי התקשורת האמריקניים באי, ובמקביל אליהם נעשה שימוש בווקי־טוקי ובמכשירי קשר מבוססי רדיו.
לקראת סוף הקרב נעשו החיילים היפנים נואשים יותר ויותר.
קוריבאישי, שהתנגד להתקפות בנזאי בתחילת הקרב, החל להבין שנפילת איוו ג'ימה קרובה מאוד, ונחלשה התנגדותו למתקפות נגד נואשות.
הנחתים החלו להתמודד עם מספר הולך ועולה של תקיפות לילה; תקיפות אלה נהדפו רק באמצעות שילוב של אש מקלעים מעמדות מוכנות ואש ארטילריה.
במספר מקרים, התחולל קרב פנים אל פנים לפני שהיפנים נהדפו.
לאחר שאבטחו את אזור הנחיתה, תוגברו כוחות הנחתים במקביל להגעת הציוד הכבד, והם החלו להתקדם צפונה במטרה לכבוש את שדות התעופה ואת שאר חלקי האי.
רוב החיילים היפנים לחמו עד המוות.
בליל ה־25 במרץ כוח של 300 חיילים יפנים פתח במתקפת נגד אחרונה בקרבת שדה התעופה מספר 2. טייסי צבא, גדודי הנדסה ונחתים מגדוד החלוץ ה־5 (בנוסף ל־28 הסיירים) נלחמו עם התוקפים היפנים עד הבוקר וספגו אבדות כבדות – למעלה ממאה הרוגים ומאתיים פצועים - לפני שהצליחו לבסוף להשמיד אותם.
ביום שלאחר מכן האי הוכרז באופן רשמי כמקום בטוח.
אף על פי שהעניין שנוי במחלוקת עקב עדויות סותרות של ניצולים מקרב היפנים, נטען שקוריבאישי הנהיג אישית את המתקפה האחרונה.
בניגוד למתקפות נגד קודמות, שאופיינו ברעש רב, הכוח התוקף שמר על שקט עד לרגע המתקפה, ולכן הצליח להפתיע את האמריקנים.
אם הדבר יוכח כנכון, קוריבאישי יהיה הקצין היפני הבכיר ביותר שהוביל בעצמו מתקפה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הייתה זו פעולתו האחרונה של קוריבאישי בתהליך ההתנתקות שלו מהמסורת הצבאית היפנית.
בדרך כלל נהגו הקצינים היפנים הבכירים לבצע ספוקו בעורף כשהמצב הפך לחסר תקווה, בעוד החיילים שבפיקודם נהרגים בתקיפות התאבדות, כפי שאירע בקרבות רבים כגון קרב סאיפאן וקרב אוקינאווה, במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
מקרב חיילי בעלות הברית נפגעו 27,909 חיילים, כאשר מתוכם 6,825 נהרגו.
איוו ג'ימה היה הקרב היחיד שבו הנחתים האמריקאים ספגו יותר נפגעים מהיפנים.
כיוון שכל האוכלוסייה האזרחית פונתה, לא היו אבדות מקרב האזרחים על איוו ג'ימה, בניגוד לסאיפאן ולאוקינאווה.
לאחר שאיוו ג'ימה הוכרז כאזור בטוח, העריכו הנחתים שעל אדמת האי נותרו לא יותר משלוש מאות חיילים יפנים, שנמצאים ברשת המערות והמנהרות שבאי.
למעשה, מספר היפנים שנותרו היה קרוב יותר לשלושת אלפים.
קוד ההתנהגות של היפנים, הבושידו, לצד תעמולה שתיארה את האמריקאים כחיות פרא אכזריות, גרמו לחיילים יפנים רבים שלא להיכנע לאמריקאים.
החיילים היפנים שלא היו מסוגלים להתאבד התחבאו במערות במהלך היום ויצאו מהמערות בשעות הלילה על מנת לחפש מזון.
אולם חיילים יפנים רבים נכנעו והופתעו כאשר האמריקאים התייחסו אליהם בחמלה, והציעו להם מים, סיגריות, או קפה.
מבין החיילים שהתחבאו במערות, ידוע המקרה של יאמאקאגה קוקופו ומטסודו לינסוקי, שנטען כי התחבאו במשך שש שנים עד שהסגירו את עצמם ב־1951 (מקור אחר טוען שתאריך הכניעה היה למעשה ב־6 בינואר 1949).
למעלה מרבע ממספר מדליות הכבוד שהוענקו לנחתים במלחמת העולם השנייה ניתנו לנחתים שלחמו בפלישה לאיוו ג'ימה.
הנחתים, הן חיילי הסדיר והן חיילי המילואים, קיבלו 24 מדליות כבוד.
חמש מדליות נוספות הוענקו לחמישה אנשי צי (סדיר ומילואים גם כן).
בהתחשב במספר האבדות הגדול, נחיצותו של כיבוש האי והשפעתו ארוכת הטווח על תוצאות המלחמה הם נושאים שנויים במחלוקת עד היום.
באפריל 1945 אמר בראיון במגזין ניוזוויק מפקד המבצעים הימיים בדימוס, ויליאם פראט:
ליפנים שעל איוו ג'ימה היה מכ"ם שבאמצעותו נשלחו התראות על מטוסי B-29 שהגיעו מאיי מריינה.
מטוסי קרב שבסיסם היה באיוו ג'ימה תקפו מדי פעם את המטוסים הללו, שהיו פגיעים במיוחד בדרכם ליפן כיוון שהיו עמוסים בפצצות ובדלק.
כמו כן, האי שימש כבסיס הצלה אווירי־ימי לאחר כיבושו.
אולם הצידוק המסורתי לחשיבות האסטרטגית של איוו ג'ימה למאמץ המלחמתי של ארצות הברית היה שהאי מספק נקודת נחיתה ותדלוק מחדש למפציצים האמריקאים בדרכם למשימות אל יפן וממנה.
ב־4 במרץ, כאשר המלחמה עדיין התנהלה, דיווח המפציץ דינה מייט של קבוצת ההפצצה התשיעית של חיל האוויר על מחסור חמור בדלק כאשר היה ליד האי וביקש רשות לבצע נחיתת חירום.
למרות אש אויב, נחת המטוס בחלקו של האי שהיה בשליטת בעלות הברית, ללא כל פגיעות, קיבל טיפול ותדלוק והמריא בחזרה.
בסך הכול, נמנו במהלך המלחמה 2,251 נחיתות של מפציצי B-29 באיוו ג'ימה.
אולם שיקולים אלו לא היו בעלי משקל בקבלת ההחלטה על כיבוש האי, שהייתה מבוססת כולה על הדעה של הצבא וחיל האוויר שהאי יכול לשמש בסיס למטוסי קרב שילוו משימות הפצצה ארוכות טווח.
ליווי כזה לא היה מעשי ואף לא היה נחוץ, ובמהלך המלחמה טסו מעל איוו ג'ימה רק עשר טיסות כאלה.
גם צידוקים אחרים שנויים במחלוקת.
אף על פי שמספר מטוסי יירוט יפניים חנו באיוו ג'ימה, השפעתם על מאמץ ההפצצה האמריקאי הייתה שולית: במהלך שלושת החודשים שלפני הפלישה הופלו רק 11 מטוסי B-29 בקרבות עם מטוסי היירוט היפניים.
טייסי המפציצים לא ראו צורך לעשות עיקוף מיוחד ליד האי.
כיבוש איוו ג'ימה לא השפיע על מערכת ההתראה המוקדמת היפנית, שהמשיכה לקבל מידע על המפציצים מהאי רוטה (שמעולם לא הותקף).
מספר אנשי צוות של מטוסי B-29 שהופלו ניצלו על ידי מטוסי חילוץ וכלי שיט שפעלו מהאי, אולם איוו ג'ימה היה רק אי אחד מתוך איים רבים שהיה יכול לשמש למטרה זו.
באשר לחשיבות האי כאתר נחיתה ותדלוק עבור המפציצים, קפטן רוברט בארל מחיל הנחתים, שהיה אז מדריך באקדמיית הצי של ארצות הברית, טען שרק חלק קטן מתוך 2,251 הנחיתות היו בגלל מקרה חירום אמיתי, ורובן היו בעיקר בשביל בדיקות טכניות רגילות, אימונים או תדלוק.
למרות זאת, במהלך קידום המכירות של ספר המחקר של בארל בנושא, רוחות איוו ג'ימה, המפיצים שעבד עמם ציינו שהאבדות היוו בסיס למה שהם כינו "יראת הכבוד כלפי חיל הנחתים", שלא רק סימלה את "הרוח הלאומית האמריקאית" אלא גם הבטיחה את "ההישרדות המוסדית" של חיל הנחתים.
צי ארצות הברית העניק לשלוש ספינות את השם USS איוו ג'ימה.
בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ממוקמת אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית המתארת את הנפת הדגל בסוף הקרב.
כמו כן, במוזיאון הזיכרון של חיל הנחתים, הנמצא מחוץ לוושינגטון הבירה, יש פסל הממחיש את התמונה המפורסמת שנועד להנצחת החיילים שנפלו בקרב.
ב־19 בפברואר 1985, יום השנה לפלישה, נערך מאורע בחוף שבו החלה הפלישה, שנקרא "איחוד מחדש של כבוד".
באירוע השתתפו חיילים לשעבר משני הצדדים הלוחמים.
במרכז האתר שבו נערך המפגש הוקמה אנדרטה שעליה נחרטו משפטים על ידי אנשים משני הצדדים.
היפנים עמדו ליד הר סוריבאצ'י, היכן שהיו הכתובות ביפנית, והאמריקאים עמדו ליד החוף, היכן שהיו הכתובות באנגלית.
לאחר הסרת הלוט והענקת פרחים, נציגים מטעם שתי המדינות התקרבו אל הפסל; כאשר נפגשו, הם לחצו ידיים.
החיילים הוותיקים חיבקו אחד את השני ובכו.
טקס הזיכרון האמריקאי־יפני המשותף לרגל יום השנה החמישים לקרב נערך ליד האנדרטה במרץ 1995. ימי זיכרון נוספים נערכו בשנים שלאחר מכן.
קרב איסוס התרחש בין צבא היווני-מוקדוני בראשותו של אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית בהנהגתו של דריווש השלישי, באסיה הקטנה, על גדות הנחל פינארוס.
הקרב התקיים בחודש נובמבר, שנת 333 לפני הספירה, כשנה לאחר תחילת מסע הכיבושים של אלכסנדר נגד האימפריה הפרסית, והסתיים בתבוסה מוחצת של הפרסים, אשר פתחה את שערי ארץ ישראל ומצרים בפני אלכסנדר.
אלכסנדר הגדול החל את מסע כיבושיו נגד ממלכת פרס בשנת 334 לפני הספירה.
לאחר חציית ההלספונטוס (מיצרי הדרדנלים) נתקל אלכסנדר בהתנגדות פרסית בקרב גרניקוס ויכול לה.
כל שנת 334 והמחצית הראשונה של 333 הוקדשו לכיבוש ואבטחה של אסיה הקטנה.
רוב הערים נכנעו ללא מאבק, אך אחדות מהן, דוגמת הליקרנסוס, התנגדו והיה צורך להטיל מצור על מנת לכבוש אותן.
לאחר הגעת תגבורת ממולדתו, עמדו לפני אלכסנדר שתי ברירות: להמשיך אל לב האימפריה הפרסית על מנת להתמודד עם דריווש בקרב גלוי, או להדרים לכיוון מצרים על מנת לכבוש את בסיסי הצי הפיניקי שבשירות הפרסים.
בגלל נחיתותו המספרית בים (160 ספינות לעומת מספר כפול כמעט אצל הפיניקים) החליט אלכסנדר לכבוש את ערי החוף הפיניקיות, ולא להתמודד מולן בים.
בו בזמן ארגן דריווש את חילו, תוך כדי גיוס כוחות רבים מאזוריה השונים של פרס.
כמעט כל שכירי החרב ששרדו אחרי המפלה בקרב גרניקוס השתתפו בקרב זה.
דריווש לא שמע לעצת הגנרלים שהיו עמו וביקש להילחם באלכסנדר בהזדמנות הראשונה שתקָּרֶה לפניו.
הגנרלים הזהירו אותו שלא יילחם באלכסנדר בשטח הררי, כי שטח זה ייטיב עם צבאו הקטן של אלכסנדר, ויקשה על הצבא הפרסי בכך שלא יאפשר לו לפרוס את מלוא כוחותיו.
ייתכן ששיקולים נוספים הניעו את דריווש לאסור קרב על אלכסנדר: צבאו הגדול התקשה לספק את מזונו והיווה נטל כבד על האזורים בהם עבר.
נוסף על כך, ייתכן שקשיי האספקה היוו שיקול נוסף בבחירת מקום הקרב.
שיקול אחר נבע, כנראה, מיוהרה וביטחון בניצחון בגלל העדיפות הפרסית.
אלכסנדר לא ציפה להופעת הצבא הפרסי באזור ועבר דרך מעברי ההרים תוך השארת חלק מחייליו החולים מאחור בבית חולים שדה.
בינתיים, דריווש הדביקו בראש צבא גדול.
הפרסים גילו את בית חולים השדה המוקדוני וטבחו בחולים שהיו שם.
כשנודע על כך לאלכסנדר, מיהר לשוב לאחור ושני הצבאות התנגשו בקרב מסודר.
הצבא הפרסי הורכב משני אלמנטים עיקריים: חיל רגלים וחיל פרשים.
בגלל גודלה העצום של האימפריה הפרסית, הורכב הצבא מבני עמים שונים, שהיו חמושים בכלי נשק שונים, המקובלים באזורם הגאוגרפי.
שתי הזרועות שיתפו פעולה זו עם זו, אולם חיל הפרשים נחשב ליוקרתי יותר, ובדרך כלל שירתו בו האצילים.
חיל הפרשים הפרסי היה גדול מאוד וחזק מאוד, והורכב מכל סוגי הפרשים, החל מהפרשים הכבדים וכלה באלו הקלים.
נתיניה השונים של הממלכה האדירה סיפקו את סוגי הפרשים השונים, ששיתפו פעולה באופן יעיל למדי בשדה הקרב.
החימוש העיקרי של הפרשים הפרסיים כלל חרבות, קשתות וחניתות.
חיל הרגלים הפרסי היה עצום בממדיו, אך לא היה יעיל במיוחד.
רובו הגדול היה מורכב ממגויסי אד הוק, שלא קיבלו אימון כלשהו לפני הקרב, ואשר חימושם היה דל.
שריונם היה עשוי מעור ובד ורק חלק מהצבא קיבל מגיני עץ קלים; בנוסף, המוטיבציה של מגויסי אד הוק להילחם, הייתה, מטבע הדברים, נמוכה יותר.
יחד עם זאת, מספרם הרב היווה גורם חשוב והם יכולים היו להכריע את המערכה בעצם מספרם העצום.
לבסוף, חימושם הקל התאים מאוד ללחימה בשטח הררי ומשובש.
קרב איסוס התקיים על גדות נחל שזורם בין הרים טרשיים, כך שעם פיקוד נכון הרגלים הפרסים הרבים עשויים היו להוות גורם יעיל מאוד בצבא הפרסי.
יחד עם החי"ר המקומי שירתו בצבא הפרסי עשרות אלפי שכירי חרב, רובם ממוצא יווני.
רב שכירי החרב היו רגלים כבדים ורובם ככולם היו הופליטים מעולים ומספרם הרב (כ-30,000 בקרב איסוס) היווה גורם חשוב בשיקולי הפיקוד הפרסי.
שכירי החרב נודעו כלוחמים אמיצים ובעזרת החי"ר המקומי העשויים היו לעכב את המוקדונים די זמן על מנת לתת למספרם העדיף של הפרסים לעשות את שלו, ולהביא לניצחונו של דריווש השלישי.
הפיקוד הפרסי לקה במחלה של רוב הצבאות בעולם העתיק: המלך בתור ראש המדינה היה גם ראש הצבא בשדה הקרב.
לפעמים, המלכים עסקו רוב חייהם בלוחמה ולא הייתה בכך בעיה מסוימת, במיוחד שכל יתר הצבאות סבלו מבעיה זו.
המגרעת העיקרית בנוהל זה הייתה העדר פיקוד מקצועי ומסודר.
הגנרלים לא היו עצמאיים בהחלטותיהם ודריווש נטה להתערב מאוד בכל מהלך העניינים.
לכן, סילוקו משדה הקרב גרם להתמוטטות שרשרת הפיקוד.
בדומה לצבא הפרסי, גם הצבא המוקדוני הורכב משתי זרועות עיקריות: פרשים וחיל רגלים.
בדומה לצבא הפרסי גם צבא זה הורכב מבני עמים שונים שנלחמו באמצעות כלי נשקם הם.
שכירי חרב היו נפוצים, אם כי במספרים קטנים יותר מאשר בצבא הפרסי.
בניגוד לצבא הפרסי, צבאו של אלכסנדר הורכב מוותיקי קרבות ולא היו בו מגויסי אד הוק בעלי מוטיבציית לחימה נמוכה.
בנוסף לכך, היו בו בעלי ברית יוונים רבים, שתרמו חלק נכבד מהחי"ר הכבד ומעט פרשים מאיכות ירודה.
בדומה לפרסים, גם למוקדונים היו פרשים קלים וכבדים.
הפרשים הכבדים, המוכרים בשם "הטיירוי", היו חמושים ברמחים ארוכים ומוגנים בשריון יעיל.
הם נלחמו במערכים צפופים ומטרתם הייתה הבקעת המערך העוין בהסתערות רבתי.
לצדם שירתו פרשים מתסליה, שחימושם כלל חניתות וחרבות, ואשר מיגונם היה דל יותר.
יחד עמם שירתו גם פרשים קלים רבים.
חלק מהפרשים הקלים באו מקרב שכירי חרב.
פרשים מקרב שאר בעלי הברית יוונים היו קיימים במספרים מועטים ואיכותם הייתה ירודה.
החי"ר המוקדוני היה מורכב מפזטיירוי ששירתו בפלנקס, היפספיסטים שהיו יחידת חיל רגלים אליטיסטית ומחי"ר קל.
הפלנקס המקדוני היה חמוש בסריסה - רומח ארוך מאוד (עד 6 מטרים) ונלחם בשורות צפופות.
לצדם שירתו בעלי ברית יווניים שחימושם היה מקביל לשכירי החרב הפרסים.
הפלנקס של בעלי הברית היה חמוש בחניתות קצרות יותר והיה יעיל פחות מהפלנקס המוקדוני.
לצד היסודות הללו, שירתו בצבא המוקדוני תראקים רבים שתרמו את עיקר החי"ר הקל והחי"ר הבינוני.
הפלטסטים (חי"ר בינוני) האגריאנים היו בין יחידות הפלטסטים הטובות ביותר בצבאו.
שכירי חרב השלימו את חיל הרגלים עם קשתים מכרתים שהיו מפורסמים ביוון העתיקה בזכות כושרם הגבוה.
בניגוד לפרסים, החלוקה הפנימית של הצבא המוקדונית הייתה יעילה מאוד.
גם צבא זה חולק לפי מסגרת אזורית, אך הייתה חלוקה פנימית ביחידות גדולות וביחידות גדולות מאוד (כמו הפלנקס והפרשים הכבדים) לחלוקה האזורית הייתה חשיבות פחותת ערך ושאפו ליצור יחידות משנה בעלות גודל אחיד.
כל החלקים של הצבא המוקדוני עברו אימונים מקיפים ושיתוף הפעולה בין חיל הפרשים לחיל הרגלים היה ברמה גבוהה מאוד.
האמון תרם גם למשמעת הצבא.
אלכסנדר היה בטוח בכך שפקודותיו יבוצעו כלשונן ואף היה בכוחו לעצור הסתערות של אחד החלקים על מנת להושיט עזרה לחלק אחר (כמו בקרב גאוגמלה) מה שלא היה נכון לרוב הצבאות בתקופה זו.
הפיקוד המוקדוני היה יעיל מאוד ושרשרת הפיקוד הייתה מוגדרת היטב.
אם אלכסנדר היה נהרג בקרב, הפיקוד היה עובר לפרמניון וגם לגנרל זה היה מחליף.
כל זרועות הצבא היו נתונות לפיקודו של קצין בכיר וגם יחידות המשנה היו תחת פיקודם של קצינים מקצועיים.
בצבא זה היו אפילו מש"קים שהורכבו מחיילים ותיקים (מש"קים היו גם אצל שכירי החרב היוונים אצל הפרסים).
המקורות הראשוניים לא מבהירים די הצורך את מיקומו המדויק של שדה הקרב, אך ניתן לומר בבטחה שהוא נמצא בדרומה של טורקיה המודרנית.
שדה הקרב היה מישור קטן התחום על ידי הים ממערב ובהרים גבוהים ממזרח.
במרכזו זרם נחל איתן בשם פינארוס .
הגדה הצפונית של הנחל הייתה בשליטה פרסית ואילו הגדה הדרומית הייתה שייכת לאלכסנדר.
הדרכים לשדה הקרב עברו בהרים והיו מאוד לא נוחות לתנועה.
הדרכים הצרות תרמו לגודל האסון שפקד את הפרסים בתבוסתם, כשהנסים נדרסו למוות על ידי פרשים בדרכים הצרות והעקלקלות.
לפי אריאנוס, אלכסנדר חנה עם צבאו במיריאנדרוס שלחוף מפרץ איסוס, משום שסבר שדריווש יחצה את הרי אמנוס במעבר הצר של שערי סוריה, ואילו דריווש הגיע מצפון והתקדם לכיוון מעט לפני העימות.
לפני תחילת הקרב שלח דריווש את פרשיו וחלק ניכר מהחי"ר הקל (סך הכול כ-50,000 לוחמים) אל הגדה הדרומית של הנהר, והם תפסו עמדות באגף המזרחי הקיצוני בהרים.
את מרכז הקו הפרסי תפסו הרגלים, בעיקר קרדקים ושכירי חרב יווניים, כאשר שכירי החרב במרכז והקרדקים משני צדיהם.
האגף המזרחי נשען על ההרים ואבטחתו הייתה קלה ונועדה למנוע התקפה מצד רגלים כבדים של אלכסנדר הגדול.
בקו השני הסתדרו המוני חיילים רגלים שלא נטלו חלק פעיל בלוחמה כי שדה הקרב היה צר מכדי להכיל את כולם בשורה ראשונה.
בראותו את המערך הפרסי עם האגף המזרחי החלש, החליט אלכסנדר לרכז באגף זה את המאמץ העיקרי שלו.
תנאי המעבר הקשים בשטח ההררי לא הרתיעו אותו, אלא להפך, הוא היה סבור שזה יהיה לטובתו כי הפרסים יופתעו מהתקפת פרשים מתוך שטח זה.
בהתחלה הוא ריכז באותו אזור את כל פרשיו, אך משנוכח לדעת שהפרסים העבירו את כל חיל הפרשים שלהם לאגף המערבי, העביר גם הוא את פרשיו התסלים לאגף זה (בערך מחצית מהפרשים שעמדו לרשותו).
הפרשים הכבדים התמקמו באגף המזרחי והיו נתונים לפיקודו הישיר.
גם הפלסטסים האגריאנים עמדו לרשותו של אלכסנדר באגף המזרחי.
בנוסף לפרשים התסלים עמדו באגף המערבי גם פרשים מקרב בעלי הברית, אך הם היו נחותים יחסית לפרשים התסלים והפרשים הפרסיים.
לצד הפרשים עמדו כמה יחידות פלסטסטים ובערך חצי מהפלנקס היה נתון לפיקוד של האגף השמאלי.
משמאל לפרשים עמדו ההיספסיסטים ואחריהם הפלנקס; הקו המוקדוני הסתיים בפרשים התסלים.
האגף השמאלי היה נתון לפיקודו של הגנרל הוותיק פרמניון ששירת עוד את אביו של אלכסנדר, פיליפוס השני.
בקצה המזרחי, מול המובלעת הפרסית, עמדו כוחות קלים שנועדו למנוע הפרעה מצד הכוח הזה.
רוב החילות של בעלות הברית ניצבו בעתודה מאחורי הקו הראשון.
הקרב החל בשעות הצהרים בהתקפת פרשים פרסית באגף שמאל של המוקדונים (הקרוב אל הים), כאשר שם ניצבו מולם הפרשים התסלים.
הלחץ הפרסי היה כבד מאוד והאגף המוקדוני עמד להישבר.
למזלו של אלכסנדר, פרמניון הצליח להפיח רוח קרב בגיסותיו והתסלים, בעזרת חיל הרגלים, הצליחו לייצב את המצב, למרות העדיפות המספרית המכרעת של הפרשים הפרסיים והאבדות הרבות שספגו.
במרכז, החל הפלנקס היווני לחצות את הנהר, אך נתקל בהתנגדות עיקשת בגדה השנייה ולא הצליח להבקיע את דרכו.
ההופליטים השכירים של הפרסים ניצלו היטב את תנאי השטח והרמחים הארוכים של המוקדונים היו בעוכריהם.
למרות זאת, הלחץ המוקדוני עשה את שלו וריתק את כל המרכז הפרסי למקומו ולא נתן לו אפשרות להחיש עזרה לנקודת ההבקעה מימין.
בחלק הקיצוני של האגף הימני נערך קרב מקומי קטן ולא משמעותי.
עיקר המאמץ המוקדוני נועד לאבטח את האגף ולא לשבור את ההתנגדות הפרסית.
הכוחות הפרסיים הקלים שהיו באותו מקום לא הצליחו לאיים על האגף הימני של אלכסנדר, וההתכתשות נותרה מקומית ולא השפיעה על מהלך הקרב.
באגף הימני, הוביל אלכסנדר את פרשיו דרך השטח הטרשי והמשובש שנחשב לבלתי עביר לפרשים בכלל ולפרשים כבדים בפרט.
הסתערותו הפתיעה מאוד את הפרסים שהגנו על האגף בעזרת כוחות קלים שלא היו מצוידים להדיפת פרשים כבדים.
ההיספיסטים והאגריאנים, כוחות העלית של הצבא המוקדוני, שהסתערו לצד הפרשים הכבדים תרמו מאוד להצלחת המאמץ המוקדוני על ידי תמיכה אקטיבית בפרשים הכבדים.
השטח היה קשה מאוד לתנועה וללא תמיכה של החי"ר, ספק אם הפרשים הכבדים היו מצליחים לפלס לעצמם את הדרך בסבך הזה.
הקרדקים, שלא נתמכו בפרשים או ברגלים כבדים, לא עמדו בהתקפתם המשולבת של ההיספספיסטים והפרשים הכבדים.
חזיתם נבקעה והם החלו לנוס לכל עבר.
אלכסנדר שינה את כיוון ההתקפה והוביל את פרשיו הישר אל עבר דריווש.
המלך הפרסי ניסה להתנגד, ואף פצע את אלכסנדר עצמו, אך משראה שאין סיכוי להחזיק בעמדה התחיל לנוס על נפשו.
כל המרכז הפרסי התחיל להתמוטט כשהפלנקס לוחץ עליו מלפנים ואילו הפרשים עושים בו שמות באגף.
תחת הלחץ הכפול ועם נפילת המורל עקב בריחת דריווש, התמוטט המרכז הפרסי.
יחד עם זאת, הצליחו שכירי החרב היוונים של הצבא הפרסי לשמור על לכידות מסוימת, וחלק נכבד מהם הצליח להציל את עצמו מהטבח.
הפרסים שראו את מלכם במנוסתו החלו לנוס גם הם, אף שמצבם היה סביר ובאגף הקרוב אל הים אפילו היו בעמדת יתרון.
דריווש לא הצליח לייצב חזית חדשה והנסיגה הפכה למנוסת בהלה.
מי שלא נהרג על ידי המוקדונים שהחלו לדלוק אחרי הפרסים נדרס תחת רגלי הנסים.
מי שהצליח לברוח לא חזר אל הפיקוד, אלא המשיך במנוסתו.
הצבא הפרסי האדיר חדל מלהתקיים.
רק הפרשים שמרו על לכידות מסוימת ואבדותיהם היו קלות יחסית לשאר הצבא (כ-1,000 עד 2,000 הרוגים).
אבדותיו של אלכסנדר היו קלות בהרבה והסתכמו בכמה מאות חללים, אשר רובם באו מקרב הפרשים.
הקרב הסתיים בתבוסה מוחלטת של הפרסים.
מי שלא ברח - נטבח, ורק הפרשים שמרו על לכידות מספקת, הצליחו להגיע אל דריווש, והיו זמינים עבורו גם בקרב גאוגמלה.
רוב שכירי החרב היוונים ששרדו את הקרב עזבו את דריווש וגויסו למבצע הפלישה ליוון שלא יצא אל הפועל.
בסופו של דבר שכירי החרב התפזרו ולא היו זמינים בקרב המכריע בגאוגמלה.
האובדן הכבד ביותר היה סילוקם של שכירי החרב היוונים מהזירה.
היה זה הגיס היחיד שהיה שקול במידה מסיומת כנגד הפלנקס המוקדוני.
כל הכבודה של הצבא הפרסי, כולל האוצר, נפלה בידיו של אלכסנדר.
השלל היה כה עצום עד שהוא פתר את בעיות המימון של אלכסנדר, והיה בידו להחזיר את חובותיו ואף לגיס שכירי חרב נוספים.
מנוסת הפרסים הייתה בהולה עד כדי כך שגם מרכבתו של דריווש נפלה בידיו של אלכסנדר.
בעת ביזת מחנה הפרסים נפלו אמו, אשתו וילדיו של דריווש בשבי המוקדוני.
הקרב פתח את שערי ארץ ישראל ומצרים לצבאותיו של אלכסנדר הגדול.
הרווח המידי היה הצעת דריווש לנהל משא ומתן לשלום, תוך הבטחה להעניק לאלכסנדר את כל מה שהוא הספיק לכבוש, את יד בתו, ופיצויי מלחמה בסך של 10,000 טלנטים (להשוואה, ההכנסה השנתית של ממלכת מוקדון הייתה כ-1,000 טלנטים).
אלכסנדר דחה את גישושי השלום של דריווש והמשיך במערכה.
בטווח הארוך הקרב שבר את כח העמידה של חיל הרגלים הפרסי על ידי הבסת שכירי החרב היוונים.
הניצחון אפשר לאלכסנדר ליישם את תוכניתו הישנה - כיבוש בסיסי הצי הפרסי מהיבשה בלי לסכן את ציו בקרב מול הצי העדיף של הפרסים.