tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתביה של מיכלסון תורגמו לרוסית ועובדו על ידי דייוויד זילברמן לספר "שרדתי את רומבולה".
מאוחר יותר תורגם הספר לאנגלית וללטבית.
תרגום לגרמנית פורסם בשנת 2020,,
ותרגום לעברית יצא ב-2021 על ידי בנה אריה מיכאלי.
פרידייש ג'רג' אוטאשי, (בהונגרית: Utassy Frigyes György (בשמו המקורי: Strasser Ferdinánd; קיימות מספר גרסאות לשמו כמו: Strasser Dávid; וכפי שנקרא בארצות הברית באנגלית: Frederick George D'Utassy; סומבטהיי, 26 בנובמבר 1827 – וילמינגטון, דלאוור, 2 בדצמבר 1892) היה לוחם חופש ואיש עסקים יהודי-הונגרי-אמריקאי.
פרידייש אוטאשי, הבכור מבין שלושה בני אוטאשי נולד במשפחה יהודית.
הוא למד בבית ספר צבאי בווינה והתגייס לצבא האימפריאלי כצוער בשנת 1845, אחר כך עלה לדרגת סגן.
לפני המהפכה ומלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 (מהפיכת 1848 בהונגריה), הוא היה נציב תבואה ידוע בפשט.
במלחמת העצמאות ההונגרית לקח חלק בצד ההונגרי ועסק בין השאר גם בארגון הדואר הצבאי.
הוא התגייס בדרגת סמל בגדוד 127 ואחר כך הועלה לדרגת סגן משנה בגדוד 67. עם העברתו לגדוד 31, ב-25 במרץ 1849, הוא הועלה לדרגת סגן.
במהלך המצור על טימישוארה נתפס על ידי הצבא הקיסרי וגויס בכוח לגדוד החי"ר השלישי של הצבא הקיסרי.
הוא שוחרר ב-5 באפריל 1851. בתקופה עד 1860 יש שאלות רבות על פעילותו, ללא מענה ודאי.
הוא פעל ככל הנראה במסחר בטורקיה ובאיטליה.
לבסוף היגר לניו יורק בשנת 1860, ובשנת 1861 הגיש בקשה לאזרחות אמריקאית.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית השתתף בארגון משמר גריבלדי (גדוד על שם ג'וזפה גריבלדי) בניו יורק, ואוטאשי הפך למפקד הגדוד.
ב-23 במאי 1861 הניף את דגלי אמריקה, איטליה והונגריה שנתרמו לו, ולאחר הפצצת פורט סומר (מצודת הכוחות הצפוניים בדרום קרוליינה) הגדוד שלו היה מהראשונים שנלחמו.
רבים מהגדוד נהרגו או נפצעו ולכן שארית הגדוד צורפה לגוד החי"ר ה-39 של ניו יורק שאוטשי הפך מפקדו בדרגת קולונל.
קצינים הונגרים רבים (כולל אחיו קארוי אוטאשי ואנטל אוטאשי) שירתה בגדוד תחת פיקודו.
פרידייש ג'רג' אוטאשי היה ברוך כישרונות.
הוא דיבר עשר שפות, היה בעל זכויות צבאיות והצלחות צבאיות.
הוא הגן על העיר רומני בעמק שננדואה (Shenandoah) במערב וירג'יניה בקרב Cross Keys (מחוז רוקינגהם, וירג'יניה ) עם 300 חיילים שהוביל, לשביעות רצון של הממונה עליו, הגנרל ג'ון סי פרמונט.
עם זאת הקנאה עוררה תככים רבים נגדו.
(צבא האיחוד היה נגוע בשיקולים פוליטיים, למשל מה שנודע כ"שנאת זרים" הייתה חזקה, שהשפיעה בחלקו על מי שהגיעו לאחרונה לאמריקה, כולל הונגרים.
זה לא היה נדיר שהממונה הצבאי היה פחות כשיר מהקצין הכפוף לו וכדומה}.
אוטאשי נשפט בשנת 1863 מכיוון שלטענת התביעה לא השתמש בהקצבות הגדוד כראוי, ולכן גזר עליו בית הדין הצבאי שנה של עבודת כפייה בסינג סינג והורה שלא להחזירו לשום תפקיד בצבא ארצות הברית.
בתום מלחמת האזרחים האמריקנית התיישב אוטאשי בסינסינטי (ככל הנראה של אוהיו), שם הועסק על ידי חברת הביטוח פניקס כמנכ"ל.
הייתה לו גם חברת אחסנה בניו יורק.
בנוסף לפעילותו העסקית לקח חלק פעיל בחיי הציבור ההונגרים האמריקאים.
אולם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא סבל מפגעים רבים בחייו.
אשתו חלתה במחלה חשוכת מרפא, בנו, שלחם במלחמת האזרחים האמריקאית לצד אביו, נפטר לפתע, בתו אטלקה עזבה, כדי ללמד באקדמיה למוזיקה בניו יורק.
בשנת 1892, בבית מלון בווילמינגטון, דלאוור, קיבל בשורה שהמחסן שלו בניו יורק נשרף ולמעשה פשט את הרגל.
הוא החליט להתאבד באמצעות שאיפת גז.
הובא למנוחות בבית הקברות לודון פארק, בולטימור, מרילנד.
אחיו האמצעי מתוך שלושה, קארוי אוטאשי, מקודם כאמור שטראסר (בהונגרית: Utassy Károly; באנגלית: Charles Utassy) (?, 1831 — ניו יורק, ארצות הברית, ?) היה לוחם חופש יהודי-הונגרי-אמריקאי, עיסוקו האזרחי היה סוחר.
רשימת המשתתפים ההונגרים במלחמת האזרחים האמריקאית
פֶּרידוטיט הוא סלע יסוד פלוטוני מאפי, המורכב כולו, או כמעט כולו, מאוליבין ופירוקסן.
זה הוא סלע אולטרה-מאפי, בדרך כלל בעל תכולת מגנזיום גבוהה.
פרידוטיט נחשב לסלע של מעטפת כדור הארץ, כיוון שהוא נדיר למדי בקרום כדור הארץ, אך החוקרים סבורים שרוב המעטפת בנויה מפרידוטיט במצב צמיג.
המינרלים שמרכיבים את הפרידוטיט הם המינרלים הראשונים המתגבשים מתוך שורת בואן, ומכאן ההנחה כי בעומק רב שבו שוררת טמפרטורה גבוהה, מרבית הסלע הוא פרידוטיטי, כיוון שבסלעים אחרים, ישנם מרכיבים מינרליים שלא יתגבשו ויישארו במצב נוזלי.
ישנם מספר סוגים של פרידוטיט, שמחולקים על פי התכולה המינרלית שלהם.
הסוג הנפוץ ביותר של הפרידוטיט נקרא דוניט והוא סלע שמכיל ברובו את המינרל פורסטריט.
מסיבה זו הדוניט עשיר מאוד במגנזיום ותכולת המגנזיום שלו מגיעה לפי תשעה מתכולת הברזל.
כאמור, את הפרידוטיט קשה למצוא על פני קרום כדור הארץ, מכיוון שהאוליבין הופך להיות בלתי יציב בנוכחות קוורץ ונוטה להפוך למינרלים סילקטיים אחרים כמו אנסטטיט.
עם כל זה, ניתן לעיתים למצוא את הסלע באזורים בהם מרכיבים של מעמקי המעטפת מגיעים אל פני השטח, כגון, באופיוליטים עתיקים.
כמו כן, ניתן למצוא מטאוריטים, הבנויים כולם או חלקם מפרידוטיט.
הפרידוטיט כסלע יסוד מעטפתי מאפשר מחקר של התנאים בהם נוצרו כדור הארץ ומערכת השמש.
פרידייש פרנק (בהונגרית: Frank Frigyes; בודפשט, 19 באוגוסט 1890 – בודפשט, 24 באוקטובר 1976) היה צייר יהודי-הונגרי.
פרידייש פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט פרנק, פקיד (1859-1937) ושל אילונה צילצר.
בתום בחינות הבגרות מ-1908 למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, תחת אדה באלו, אילש אלדאר אדווי וטיבדאר זמפלני.
אחר כך בין 1911 לבין 1914 הוא תלמידו של אנג'לו יאנק, כסטודנט באקדמיה של מינכן.
משנת 1911 הציג את יצירותיו בהיכל לאמנות ובסלון הלאומי.
בשנים האחרונות של מלחמת העולם הראשונה עבד בחזית כצייר מלחמה.
כצייר צעיר, בלט עם דיוקנאותיו, מבקריו שיבחו את חוש האופי שלו מלכתחילה.
הוא זכה בפרס על דיוקנו העצמי ב-1916. אחרי מלחמת העולם הראשונה, עבר לפריז, שם השתתף בתערוכות גדולות ב-
בשנת 1920 הצטרף כחבר ב"איגוד האמנים החדשים" (UME) שהייתה קבוצה של אמנים צעירים.
היא נוסדה בשנת 1923 על ידי הצייר והמורה יאנוש ואסארי.
כמו כן השתתף באגודת בנצור, בגילדת מונקאצ'י, ב"איגוד האמנים באגודת הציירים ההונגרים לדיוקנאות".
וכן השתתף בפעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך עם שלוש תערוכות.
בשנת 1920 נשא לאישה את מרגיט פרנקל, בתם של איזידור פרנקל ושל נטי זלצברגר ברובע 5 בבודפשט.
הוא יצא למסע לימודים באיטליה ב-1925 וחי בפריז שוב בין השנים 1926–1927. בין 1929 לבין 1936 בילה כל קיץ במארטיי (Mártély - יישוב במחוז צ'ונגראד-צ'נאד).
עבודותיו הן לרוב דיוקנאות (חלקן של אשתו), נופים, תמונות עירוניות וטבע דומם של פרחים.
פרידה גוסטבסון (בשוודית: Frida Gustavsson; נולדה ב-6 ביוני 1993) היא דוגמנית ושחקנית שוודית.
גוסטבסון החלה לדגמן בשנת 2008 ובאותה שנה עברה ליפן כדי לעסוק בדוגמנות באופן מקצועי.
היא פתחה את תצוגת ולנטינו הוט קוטור בעונת סתיו 2012 בפריז.
היא צעדה על המסלול בתצוגות וחברות אופנה רבות בהן שיאצי צ'ן, לואי ויטון, שאנל, לנווין, קרולינה הררה, פנדי, כריסטיאן דיור, ג'יל סנדר, אלכסנדר מקווין, אנה סוי, מארק ג'ייקובס, מייקל קורס, קלווין קליין, אוסקר דה לה רנטה, אמיליו פוצ'י, סלין, הרמס, ז'אן-פול גוטייה, דולצ'ה וגבאנה, ז'יבנשי, איב סן-לורן, ראלף לורן, וורסצ'ה.
היא גם צעדה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנת 2012 .
גוסטבסון היא גם הפנים של חברת הקוסמטיקה מייבלין.
גוסטבסון הופיעה במגזיני אופנה רבים בהם Elle, "American", ווג, "L'Officiel" ,"Crash", ואחרים.
במרץ 2010, היא הופיעה על שער מגזין האופנה ווג הגרמני.
היא הופיעה בקמפיינים פרסומיים של מארק ג'ייקובס, ג'יל סטיוארט, אנה סוי, H&M, מקס מארה, טייגר אוף שוודיה ופראדה.
גוסטבסון זכתה בפרס דוגמנית השנה של מגזין האופנה Elle שוודיה בשנת 2011.
בשנת 1998 הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה השוודית "När karusellerna sover".
בשנת 2014 נבחנה לתפקיד ריי בסרט הקולנוע מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר, אך לא קיבלה את התפקיד.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Swoon".
באותה שנה הופיעה בסדרת הטלוויזיה המכשף בתפקיד אמו של גראלט מריוויה.
שנה לאחר מכן השתתפה בסדרת הדרמה השוודית "פרטיזן".
בשנת 2022 יצא הסרט "Tiger" בכיכובה.
באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית "ויקינגים: ולהאלה" בנטפליקס.
בסדרה מגלמת גוסטבסון את פריידיס איריקסדוטיר, בתו של אייריק האדום.
ביוני 2011, גוסטבסון סיימה את לימודיה בגימנסיה סנט מרטינס בסאנדביברג, שוודיה.
היא מקווה להפוך לסטייליסטית אופנה ומתעניינת בעיצוב דגמים ומוצר.
גוסטבסון התחתנה עם הצלם היילמאר רחלין ב-30 במאי 2015 בשוודיה, ממנו נפרדה בשנת 2017. ביוני 2018 דווח שהיא יוצאת עם מרסל אנגדאל.
פרידייש גרוס (בהונגרית: Grósz Frigyes; נאג'ווארד, 16 בנובמבר 1798 – נאג'ווארד, 3 בינואר 1858) היה דוקטור לרפואה, רופא עיניים, סופר יהודי-הונגרי.
פרידייש גרוס נולד במשפחה יהודית.
אביו משה גרוס היה אחד מפרנסי הקהילה בעירו.
ב-1816 הפך לסטודנט באוניברסיטת פשט (נדיר ביותר ליהודי באותה תקופה).
בשנת 1819 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא למד לאחר מכן רפואה בווינה.
בשנת 1825 קיבל את התואר דוקטור לרפואה וכירורג.
בשנים 1825–1829 עבד כרופא הית אצל התעשיין לאנג בטלץ' שבמוראביה.
הוא הקים שם בית חולים למחלות עיניים.
הוא ביקר באתרי ספא של צ'כיה וגרמניה והעשיר את הידע הבלניולוגי שלו.
לאחר מותו של לאנג, חזר לעיר הולדתו ועבד בה משנת 1829 כרופא הראשון בבית חולים יהודי.
בשנת 1830 ייסד שם בית חולים לעיוורים עניים, וטיפל בחולים אלה ללא תשלום.
כפי שכתבו מעריציו, בית החולים לרפואת עיניים היה ביישוב סמוך שנטמע בתוך העיר בשנת 1848, בחלק היפה והבריא ביותר של העיר.
הגן האנגלי והטיילות לצד בית החולים נבנו לרווחת החולים שראייתם שבה אליהם עקב הטיפול.
מבין 18 חדרי המוסד, 15 יועדו חולי העיניים, חדר מרווח עם חלונות מהרצפה עד לתקרה וכן מרפסת היה עבור הניתוחים, היה חדר לרופא המפקח.
גרוס טיפל במהלך חייו ב-40,000 חולי עיניים באזור ובסביבתו וביצע 1,500 ניתוחי קטרקט בהצלחה.
ב-26 במאי 1856 גם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה ביקר בבית החולים שלו והעניק לו עיטור הצטיינות מוכתר בשל הישגיו וזכויותיו את עיטור מסדר פרנץ יוזף.
גרוס קיבל תעודת הוקרה גם על פועלו במהלך השריפה של 1836 ושל השיטפון של 1846. בפגישה שערך בקושיצה ב-1846 הציע להקים גם שם מחלקת עיניים.
אביו, היה משה גרוס (?
מאמריו התפרסמו בכתב העת של "רופאים וחוקרי טבע הונגרים":
1844 הערות על הקדחת השוררת באזורים השטוחים של הונגריה
1845 על מרחצאות לאסלו הקדוש והמים המינרליים של מחוז ביהור, על הקטרקט, ועל המים המינרליים של הונגריה וטרנסילבניה
1847 על מספר חולי עיניים ועיוורים שניתנים לריפוי בהונגריה
1863 תוכנית למוסדות ריפוי וסיעוד חינם לעיוורים ולעיוורים בר ריפוי, עם תיאור קצר של המוסד הרפואי של בית החולים
נתונים סטטיסטיים על פעולת מוסד העיוורים העניים, הקיים באוראדיה משנת 1830, וכמה מילים על עתידו של מוסד זה, באשר למוסדות העיוורים העניים שיוקמו במספר מקומות בהונגריה ובטרנסילבניה כדי להקל על העיוורון בקרב החקלאים שלנו.
הקהילה היהודית בעיר הולדתו הקימה אנדרטת שיש בבית החולים היהודי שם; תמונתו המצוירת בשמן נמצאת בגלריה של המוזיאון הלאומי; דיוקנו הליטוגרפי הוכנה בפשט, ללא שם האמן.
ב-12 בנובמבר 2010, הוקם לוח זיכרון למייסד בית החולים הראשון לרפואת עיניים באוראדיה, כלומר לזכרו של ד"ר פרידייש גרוס.
הלוח הוצב על בניין מרפאת העיניים של Medsystem באוראדיה.
פרידה גומבאסגי (במקור פרדריקה וילמה גרין - Grün, Friderika Vilma; בהונגרית: Gombaszögi Frida; בודפשט, 9 בדצמבר 1890 – בודפשט, 6 בספטמבר 1961) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-הונגרית מפורסמת ומוציאה לאור ובעלים של רשת עיתונים בבודפשט.
שלוש אחיותיה היו אף הן שחקניות, אלה גומבאסגי אירן ומרגיט.
מבין ארבע האחיות השחקניות פרידה ואלה התפרסמו באמת.
פרידה הייתה שחקנית דרמטית, אלה הייתה בעיקר קומיקאית.
היפה מביניהן הייתה מרגיט, לדעת אנשי התקופה ואירן האריכה ימים יותר מכולן.
נולדה ב-1890 בבודפשט, למשפחה יהודית, בתם של יוז'ף גרין ורוזה וייס.
סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של סידי ראקושי ב-1909 ולאחר מכן חתם איתה חוזה לאסלו באוטי, מנהל התיאטרון ההונגרי.
שם, התבלטה לראשונה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "מלאכתה של גברת וורן" (Mrs.
Warren's Profession) בתפקיד ויווי, עם המחזה הזה היא הצליחה גם בווינה.
פרידה הייתה שחקנית דרמטית ידועה כבר ב-1916, היא עברה לתיאטרון הקומדיה של בודפשט ונשארה חברה בלהקה עד 1933. בתחילת 1919, צעיר, כנראה מעריץ, ירה בה ואז התאבד.
השחקנית נפצעה קשה בפניה, והיה ספק במשך זמן רב אם תוכל אי פעם לחזור לבמה.
ההופעה הראשונה שלה לאחר החלמתה התקבלה בחגיגה רועשת.
רופא העור הצעיר ד"ר ארנה לאסלו, קוסמטולוג-דרמטולוג, הסיר כמעט לחלוטין את העקבות החיצוניים של הפציעה.
אחותה של פרידה, אירן, נישאה מאוחר יותר לארנה לאסלו ועזבה את התיאטרון וב-1939 היגרה לאמריקה עם בעלה בשל "רוחות המלחמה".
פרידה גומבאסגי נישאה לשחקן גאבור ריינאי ב-19 ביוני 1909 בבודפשט.
נישואיהם התפרקו ב-1918, אך ידידותם נשארה.
כשהשחקנית נאלצה להסתתר במהלך רדיפות היהודים ב-1944 היא נעזרה בבעלה לשעבר.
ב-14 באפריל 1922 הפכה לאשתו של הבעלים והעורך הראשי של עיתון האשט אנדור מיקלוש, בבודפשט.
מיקלוש כבר היה אז הבעלים (בעל המניות הראשי) גם של חברת ההוצאה לאור ובית הדפוס אתינאום (Athenaeum Literary and Printing) Co.
אנדור מיקלוש נפטר בדצמבר 1933, והותיר בצוואתו את החברה ואת רכושו לאשתו.
פרידה פרשה מהבמה ולקחה לידיה את ניהול החברה.
ב-18 בנובמבר 1934, מונתה כנשיאה בכל שלושת עיתוני אשט.
ב-1939 המדינה לקחה ממנו את החברה (בשל החוקים היהודיים).
מ-1945 שיחקה תקופה קצרה בתיאטרון הלאומי של בודפשט ומ-1946 עד 1949 שוב בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
היא נסעה לארצות הברית ב-1948 וביקרה את אחותה, תוך שהיא פוגשת שם לעיתים קרובות מכרים ותיקים וחדשים רבים, כולל גרטה גרבו ופרנץ מולנר.
היו שניסו לשכנע אותה להישאר באמריקה, ובכל זאת חזרה הביתה.
בשנים שלאחר המלחמה ניסתה להחזיר לעצמה את הבעלות ואת החברה, אך לאחר ההלאמה ב-1948 לא היה לכך סיכוי.
בתחילת שנות ה-50, הכל נלקח ממנה.
היא גם נאלצה לעזוב את בודפשט לזמן מה, והצטרפה ללהקת התיאטרון בפץ' ולאחר מכן בגיור.
משנת 1953 הורשתה לחזור לבירה והייתה שוב אמנית התיאטרון הלאומי של בודפשט.
בין 1953 לבין 1956 לימדה "תורת התנהגות" באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
לאחר מכן, היא נראתה רק בתפקידים קטנים.
פרידה גומבאסגי שיחקה את התפקידים הטובים ביותר שלה בדרמות חברתיות מודרניות, אם כי שיחקה בהצלחה רבה גם את התפקיד הראשי ב"הגברת עם הקמליות" על פי ספרו של אלכסנדר דיומא הבן והופיעה במספר קומדיות.
במחזהו של צ'כוב הצטיינה בתפקיד מאשה בבכורה בהונגריה של שלוש אחיות בתיאטרון הקומדיה של בודפשט (בתפקידי האחיות הנוספות שיחקו אז: אולגה - אירן ורשאני, אירינה - מרגיט מאקאי) פרידה שיחקה את התפקיד של אולגה בהצגת המחזה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"עם המראה היוקרתי שלה, תרבות התנועה והדיבור המהוקצעת והמשחק האינטליגנטי והאקספרסיבי שלה עיצבה גיבורות דרמטיות מודרניות.
פרידה נחשבה לשחקנית הראשונה בסגנון מודרני על הבמה ההונגרית".
היא דיברה גרמנית, צרפתית ואנגלית.
מספר הצגות הרשומות על שמה במאגר התיאטרון משנת 1946: 15.
יודית (לאיוש בירו : שושן צהוב)
מאיה (לב טולסטוי: הגופה החיה)
אולגה (צ'כוב : שלוש אחיות)
מריה יוזפה (גרסיה לורקה: בית ברנרדה אלבה)
קלייר (ג'ון גולסוורתי : הנמלטת-The Fugitive)
גברת היגינס (שו : פיגמליון)
גברת ביינס (שו: רב-סרן ברברה)
פרידייש היידו (במקור וייסהאוז, בהונגרית: Hajdu Frigyes; בלקאן, 6 באוגוסט 1873 – גיולה, 29 ביוני 1944) היה סופר, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) יהודי-הונגרי, מתרגם ספרותי, מבקר ספרות, אחד המנהיגים האינטלקטואלים של היהודים בעלי התרבות ההונגרית בטרנסילבניה.
פרידייש וייסהאוז נולד במשפחה יהודית בעלת אדמות.
הוריו היו דיולה וייסהאוז ופאני וייס.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בנירג'האזה ולאחר מכן קיבל תואר במשפטים בבאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כעורך דין מתמחה השתתף בתנועות נוער הפרוגרסיביות.
בשנת 1894, הוא עבר לטמשוואר, שם פתח משרד עורכי דין.
הוא הקים ב-1903 את השופר המקומי של "מפלגת העצמאות של 1848", ה"טמשוואר היראלפ" (Temesvári Hírlap) יחד עם גאשפאר מוּט וסילארד סטורה, שבו פרסם את מאמריו, מחקריו, זיכרונותיו ותרגומי השירה שלו בנושאים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים עד שהעיתון פסק להופיע (1939).
הוא היה מיודד עם דיולה יוסט ולאיוש הולו, חסידי הרפורמות הרדיקליות הבורגניות.
כפסגת הקריירה הפוליטית שלו, הוא זכה במושב פרלמנטרי מטעם נפת פאצ'ט בבחירות לפרלמנט ההונגרי בשנת 1906.
לאחר מלחמת העולם הראשונה לקח חלק פעיל בעבודתו של הארגון האזרחי שהוקם בטמשוואר ב-1920, אשר ראה בתפקידו "להבטיח חירויות, לתקן חיסרונות משפטיים, הפרה או קיצור של זכות משפטית ולהגיב על עוולות".
הוא תמך בהקמת הסניף המקומי של המפלגה ההונגרית הלאומית וקיבל תפקידים בהנהגתה מ-1922. היידו נשא נאום בטקס הפתיחה של "הבית ההונגרי" (Magyar Ház - 1930), ארגן סדרה של הרצאות סוציולוגיות בחסות ה-Institutul Social Banat–Crişana, שנוסד ב-1932, והציג במועדון את "אנדרה אדי והנשים".
תרגומיו לשירת הורטיוס, יובנאליס, ניקולאוס לנאו, אוטו אריך הארטלבן וריכרד דהמל פורסמו כבר בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ואחרי 1919 על ידי ה"טמשוואר הירלאפ" ו"עיתון התיאטרון" (Szinházi Újság), ואחר כך ב"ארד סזון" (1920).
רבים מהמחקרים ההיסטוריים והספרותיים שלו פורסמו גם בעיתונים יומיים.
הוא שרד בחלק משואת יהודי הונגריה, אך ב-29 ביוני 1944 שם קץ לחייו בבית החולים בדיולה.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי בדיולה.
פרידה מתנה בן-עמי היא פרופסור חבר לזואולוגיה, חוקרת בתחום האקולוגי ומשמשת כמרצה בכירה בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
היא חוקרת בעיקר קשרים אקולוגיים ואבולוציוניים בין טפיל למארח בסביבת מים מתוקים.
תחומי מחקרה כוללים: אבולוציה של רבייה זוויגית ואל-זוויגית, זיהומים מרובים והתפתחות הארסיות, השפעות סביבתיות, אפיגנטיות ואימהיות על חסינות המארח, כלאיים וטפילות.
בנוסף בן עמי היא אוצרת רכיכות במוזיאון שטיינהרדט של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 היא סיימה את עבודה הדוקטורט באבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור יוסף הלר.
ב-2009 סיימה מחקר פוסט דוקטורט במכון לזואולוגיה באוניברסיטת בזל, בשווייץ בהנחיית פרופסור דיטר אברט.
בשנת 2010 הצטרפה כמרצה לבית הספר לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, היא מונתה כמרצה בכירה בשנת 2015 וקיבלה מינוי כפרופסור חבר בשנת 2020.
בן עמי מנהלת מעבדת מחקר תחת בית הספר לזואולוגיה של האוניברסיטה.
במחקרה, היא מתייחסת לסיבות ולהשלכות של אינטראקציות מארח-טפיל תוך התמקדות באקולוגיה האבולוציונית של מערכות מים מתוקים טבעיות.
לשם כך היא חוקרת שתי מערכות מודל מימי: פרעושי מים מהסוג דפניה והמיקרוטפילים שלהם, וחלזונות מים מתוקים והטרמטודות הטפיליות שלהם.
היא מאמינה בנקיטת גישה רב-גונית: על ידי ביצוע ניסויי מעבדה מבוקרים ברמת הפרט; על ידי הדמיית סביבות טבעיות למחצה, לפיהן אוכלוסיות של מארחים וטפילים מקיימים אינטראקציה במסוקוסמוסים; על ידי ביצוע עבודת שטח באוכלוסיות טבעיות; ועל ידי שיתוף פעולה הדוק עם תאורטיקנים כדי להכליל מנגנונים שנחשפו במערכות שלה למערכות מחלות אחרות.
במסגרת המעבדה היא חוקרת את הקשרים האקולוגיים והאבולוציוניים בין טפיל ופונדקאי.
היא מתמקדת בעיקר בחלזונות מים מתוקים ובדפניות (שהם סרטני מים קטנטנים) וטפיליהם.
בנוסף המעבדה בראשותה חוקרת רבייה אל-זוויגית של חלזונות מתוך מטרה לענות על השאלה אם רבייה אל-זוויגית אפשרית, אז בשביל מה זקוקים לרבייה זוויגית?
אחת התיאוריות היא, שמשום שהטפיל מתאים את עצמו לפונדקאי שלו, רבייה אל-זוויגית שבה הפרט משכפל את עצמו, תאפשר לטפיל סביבת גידול נוחה יותר, מאשר רבייה זוויגית שתערבב את הגנים ותגרום לשינויים שיפעלו לרעת הטפיל.
המחקר במעבדה משלב אקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית כדי לבחון אינטראקציות מארח-טפיל.
בין השאר נחקרים דגי מים מתוקים וסרטנים כדי לחקור מגוון רחב של שאלות, כגון מדוע רבייה זוויגית מועדפת על רבייה אל-זוויגית בנוכחות טפילים?
כיצד זיהום על ידי זני טפיל מרובים או מינים משפיע על התפתחות הארסיות?
כיצד השפעות סביבתיות, אפיגנטיות ואמהיות משפיעות על חסינות המארח?
ומה תפקידה של הטפילות בשמירה על כלאיים?
פרידולינה רולפו (נולדה ב-24 בנובמבר 1993) היא שחקנית כדורגל שוודית המשחקת בעמדת החלוץ בנבחרת שוודיה ובקבוצת מנצ'סטר יונייטד.
במהלך השנים זכתה עם קבוצותיה בליגת האלופות, 2 אליפויות ספרד, אליפויות גרמניה, אליפות שוודיה וגביעים רבים בשלוש הארצות בהן שחקה.
היא החלה לשחק כדורגל מקצועני במועדון טולו ב-2008 וב-2010 עברה למועדון ג'יטקס ובעונתה הראשונה במועדון כבשה 9 שערים ונבחרה לשחקנית הצעירה המצטיינת של הליגה.
בשנת 2014 עברה למועדון לינקופינג ואף כבשה שלושער במשחק ליגת האלופות נגד קבוצת ליברפול האנגלית.
רולפו החלה לשחק בבאיירן מינכן בינואר 2017. היא חתמה תחילה במועדון ל-18 חודשים.
ולאחר מכן האריכה את החוזה בשנה נוספת.
במהלך 3 העונות בהן שחקה בבאיירן מינכן סיימה הקבוצה במקום השני כסגנית של קבוצת וולפסבורג.
במאי 2019 חתמה על חוזה לשנתיים בקבוצת וולפסבורג הגרמנית.
באוגוסט 2020 כבשה רולפו את השער היחיד של קבוצתה בחצי גמר ליגת האלופות נגד קבוצת ברצלונה בניצחון 1-0 שהבטיח מקום בגמר ליגת האלופות של אותה שנה.
בגמר הפסידה וולפסבורג 3-1 לקבוצת אולימפיק ליון הצרפתית.
ב-7 ביולי 2021 חתמה רולפו על חוזה לשנתיים בקבוצת ברצלונה.
רולפו ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה בברצלונה בספטמבר אותה שנה כשהחליפה את מריונה קלדנטה במשחק מול טנריפה.
שבוע לאחר מכן כבשה את שער הבכורה שלה במועדון בניצחון 5-0 מול קבוצת בטיס.
בינואר 2023 חתמה רולפו על הארכת חוזה בברצלונה עד יוני 2026.
ב-3 ביוני 2023 כבשה רולפו את שער הניצחון של קבוצתה ברצלונה בגמר ליגת האלופות נגד קבוצתה הקודמת וולפסבורג.
שער שהעניק את הגביע לברצלונה.
רולפו שחקה בנבחרת שוודיה עד גיל 19 ועזרה לנבחרת לזכות באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2012.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד גרמניה ב־29 באוקטובר 2014.
היא שותפה באולימפיאדת ריו ב-2016 בו זכתה נבחרתה במדליית הכסף אך נעדרה מהגמר נגד גרמניה בעקבות פציעה.
באליפות העולם ב-2019 היא כבשה שער בניצחון 5-1 על נבחרת תאילנד.
באולימפיאדת טוקיו ב-2020 היא שותפה בכל המשחקים ואף כבשה 3 שערים שסייעו לנבחרתה לזכות במדליית הכסף.
הייתה בסגל הנבחרת בגביע העולם בכדורגל נשים 2023 והגיעה עם נבחרתה לחצי הגמר בו הודחה על ידי הזוכה ספרד.
אליפות ההבונדסליגה לנשים בעונת 2019/2020
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19: 2012
השחקנית השוודית הטובה של השנה ב-2021, 2022
מקום 4 בכדור הזהב לנשים 2023
פרידה ורקשטל (3 בנובמבר 1921 – 1 באוגוסט 2023) הייתה לוחמת ארגון לח"י.
פרידה נולדה בוילנה והייתה בתם היחידה של זליג ואדלה ברלין.
אביה היה שותף בבנק שהיה בבעלות המשפחה.
בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער היהודית רויזיוניסטית "מסדה" וזאת בניגוד לרצונו של אביה.
היא למדה בגימנסיה היהודית והמשיכה ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה.
לאחר פלישת רוסיה לפולין הולאם הבנק של אביה על ידי השלטונות ותויג כ-"אויב העם" על ידי השלטון.
בשנת 1941 פלשו הנאצים לוילנה, ואביה של פרידה נשלח למחנה השמדה.
פרידה ואמה נשלחו נשלחו לגטו וילנה.
כדי לשרוד נעזרה פרידה בחברים.
בספטמבר 1943, חוסל הגטו, ואמה נשלחה למותה.
פרידה נשלחה למחנה עבודה בריגה ומשם הועברה בין 12 מחנות עבודה שונים במשך שנתיים, עד ששוחררה על ידי הצבא האמריקני ממחנה דכאו, במאי 1945.
פרידה קשרה קשר עם הבריגדה היהודית והחלה להיות פעילה בהעלאת ילדים לארץ.
קרובי משפחה ממקסיקו הצליחו להשיג לה ויזה לאוסטרליה ולמקסיקו, אך פרידה החליטה לעלות לארץ.
בנמל בברצלונה עלתה פרידה על אונייה ללא מסמכים מזהים כנוסעת סמויה, ועלתה לארץ.
היא עברה קורס שהכשיר אותה להפעיל נשק והשתתפה בפעולות מבצעיות שונות, בהן פעולות החרמה בבנק "ברקליס", הפשיטה על מחנה הצבא הבריטי רחוב הירקון בת"א, וההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בשנת 1946. בפעולה זו נהרגו 11 לוחמים.
פרידה יחד עם 21 לוחמים נתפסה ונידונה למאסר עולם אותו היא ריצתה בכלא בבית לחם.
בכלא נותחה עקב פציעה שעברה.
בכלא היא טיפלה בפצועות וסיפקה להן נחמה שם היא גם למדה עברית.
בסוף שנת 1947 העבירו הבריטים את פרידה ואסירות נוספות לכלא עתלית.
בכלא היא פגשה את גבריאל ורקשטל "שמשון", לימים בעלה.
ב-5 במאי 1948 ברחה פרידה יחד עם שלוש לוחמות לח"י מבית המעצר בפתח תקווה, והתחבאה מפני השלטונות הבריטים.
היא התחילה לעבוד בעיתון "המברק".
את ימי פעילותה בארגון הלח"י תיארה ורקשטל כך :
לאחר הקמת המדינה פרידה התגייסה לצה"ל ושירתה יחד עם בעלה בגדוד 82 של חטיבה 8. הזוג נישא ב-1 באוקטובר 1948, בחתונה הצבאית הראשונה בישראל.
לאחר החתונה עברה לשרת בחיל הרפואה.
לאחר שחרורה עבדה כמנהלת חשבונות.
פרידה השאירה אחריה שני ילדים, נכדים ונינים.
פְרִידָה קִיט (Freda Keet; 8 במאי 1945 – 25 באוגוסט 2022) הייתה עיתונאית-חוקרת, כתבת מלחמה, קריינית רדיו בקול ישראל באנגלית ושחקנית חובבת.
זוכת פרס זיו של צדק-מדות-מוסר.
נולדה ברודזיה (זימבבואה של ימינו) ב-8 במאי 1945. עלתה לארץ וחיה בירושלים עד שנת 2009, ואחר כך בהרצליה.
שדרנית וכתבת חדשות קול ישראל באנגלית (The Voice of Israel) בין השנים 1963–1985.
היא הייתה אחת מקומץ עיתונאים שקיבלו אישור לנסוע לתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה (1967–1970) ושוב ב-1973 במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר פרישתה, היא המשיכה לעבוד כעיתונאית באתר החדשות דבקה.
עם השנים היא הפכה מודאגת עמוקה מהמשברים הגוברים ביחסי הציבור של ישראל, והמשיכה להרצות בהרחבה - על חשבונה - ברחבי העולם, במיוחד ברחבי ארצות הברית.
לאחר פרישתה היא גם הופיעה כשחקנית.
בשנת ה-2000 היא הריצה מופע יחיד בתיאטראות בארץ.
1991 - זוכת פרס זיו לעיתונאות של צדק-מדות-מוסר
בת דודתה של רודה פישר, אשתו של סטנלי פישר, הכירה את משפחת פישר בבולייוו.
פרידון פרח'זאד (בפרסית: فریدون فرخزاد; 7 באוקטובר 1938 – 7 באוגוסט 1992) היה מחבר, משורר, זמר, שחקן ופעיל פוליטי איראני.
מוכר בזכות עמדותיו הפוליטיות נגד המשטר אותן ביטא ביצירות שונות.
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979, נאסר פרח'זאד ולאחר מכן גורש לגרמניה, שם נרצח בדירתו.
הרצח נותר תיק פתוח, ומיוחס על ידי רבים למשטר האיסלאמי האיראני.
פרידון פרח'זאד נולד בטהראן, לקצין צבא בשם מחמד באקר פרח'זאד ואשתו תוראן וזירי-טבר.
הוא היה הרביעי מתוך שבעה אחים, ביניהם פורוע' פרוח'זאד ופוראן פרח'זאד.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא עבר לגרמניה ואוסטריה ושם כתב תזת דוקטורט במדע המדינה.
בזכות זאת, מעבר לפרסית פרח'זאד שלט בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית.
בפעם הראשונה, התחתן עם אישה גרמניה-פולנייה בשם אניה בוכקווסקי, אותה פגש באוניברסיטת אוקספורד.
נולד להם בן בשם רסתם.
בשנת 1972, פרח'זאד ובוכקווסקי התגרשו.
שנתיים לאחר מכן, התחתן עם אישה איראנית בשם טאראנה, ובהמשך גם הם התגרשו.
לטענתו של אספנדיאר מנפרדזאדה , אמן שהעביר גם הוא ביקורת על המשטר, פרח'זאד היה הומוסקסואל.
לפיו, "המכשול העיקרי שעמד מולו היה ההומוסקסואליות שהוא לא התבייש בה.
הוא ידע את זה ורצה שאנשים יבינו את זה".
פרח'זאד היה אמן בולט ופופולרי באיראן בשנות השישים והשבעים.
מגיל צעיר התעניין בכתיבה ושירה.
בשנת 1962 כתב שירים בגרמנית אשר פורסמו בעיתונים גרמניים.
לאחר מכן, בשנת 1964, פרסם אוסף שירים תחת הכותרת "עונה אחרת".
אוסף זה זכה לאהדה רבה בקרב משוררים גרמנים, ואף זכה בפרס לשירה של ברלין.
בשנת 1966, התחיל להיות מעורב גם ברדיו ובטלוויזיה הגרמנית.
שנה לאחר מכן, חזר לאיראן והתחיל להופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה, כאשר המפורסמות שבהן הן תוכנית הטלוויזיה "Mikhakeh Noghrei" (ציפורן הכסף), ותוכנית הרדיו השבועית "Jom'eh Bazar" (בזאר יום שישי).
בתוכנית "ציפורן הכסף" הופיעו ואף התגלו אומנים איראנים רבים, כגון חסן סתאר, שוחרה סולאטי, אברהים חאמדי ורבים אחרים.
התוכנית צברה פופולריות רבה, ונצפתה על ידי מיליוני איראנים.
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979, בגיל 43, פח'רזאד נאסר ואז שוחרר.
בעקבות זאת, ברח מאיראן לגרמניה.
פרח'זאד החזיק בדעות ליברליות, דגל בחופש האומנות והתנגד לרעיונות של המהפכה האסלאמית וכפיית הדת על הפרט.
מעבר לכך, הוא הואשם בכך שהזדהה עם שלטון השאה, והאמין בגישה מרקסיסטית.
כפועל יוצא, המהפכה האסלאמית היוותה נקודת מפנה בחייו ובדרכו המקצועית.
הוא הביע עליה ועל מנהיגיה ביקורת בהפגנות נגד המשטר.
למרות שברח לגולה, הוא המשיך לעסוק באיראן, ולהביע ביקורת על המשטר.
לדוגמה, פרח'זאד השתתף בתוכנית רדיו שבועית איראנית בשם "Voice of the Flag of Freedom Organization", בה הביע את דעותיו הליברליות.
יתר על כן, הוא השתתף בסרט "אני אוהב את וינה" , שנתפס כסרט אנטי-אסלאמי על ידי גורמים מסוימים באיראן.
בליל 3 באוגוסט 1992, שוטרים גרמנים נקראו לאזור דירתו של פרח'זאד בבון עקב קריאות לעזרה, אך לא הצליחו לזהות את הדירה ממנה באו הקולות.
כמה ימים לאחר מכן, ב-8 באוגוסט, גופתו של פרח'זאד נמצאה במטבח של דירתו לאחר שהכלבים שלו ייללו.
פרח'זאד נרצח באלימות, ונדקר פעמים רבות בפנים ובפלג גופו העליון.
טרם מותו, פרח'זאד היה מעורב בבצוע יצירות המתנגדות למשטר, ולכאורה קיבל איומים על חייו.
לדוגמה, באחת מהופעותיו בלונדון, הוא העביר ביקורת על ח'ומייני וצחק עליו, ולאחר מכן קיבל מכתבי איום על חייו.
לפי "קול אמריקה", רשת שידורי רדיו וטלוויזיה הממומנת על ידי ממשל ארצות הברית, הרצח מיוחס על ידי רבים למשטר האיראני.
עם זאת, הוא נותר תיק פתוח עד היום.
רציחות השרשרת באיראן הן רצף אירועי רצח והיעלמויות בעשור 1988–1998 של אינטלקטואלים איראניים אשר העבירו ביקורת על המשטר האסלאמי.
הם מכונים כך כי לכאורה קיים קשר בין הרציחות.
לאחר שהופצה התאוריה על הקשר בין הרציחות, המנהיג העליון של הרפובליקה האיסלאמית של איראן, עלי ח'אמנהאי, הכחיש את המעורבות של הממשל האיראני בהם.
מותו של פרח'זאד והנסיבות המסתוריות מאחוריו ידועים ומשמשים פעמים רבות כדוגמה להתנקשות בפעיל פוליטי איראני בגלות, ולביסוס התאוריה על רציחות השרשרת.
פרידון פרח'זאד משמש בתור סמל תרבות איראני להתנגדות למשטר, ויצירותיו ממשיכות להתפרסם ברשתות החברתיות גם לאחר מותו.
בפרט, השימוש שלו בדמויות גברים "לא נורמטיביות" ביצירותיו בולט בהקשר זה.
פרידה רפופורט קפלן (10 באוגוסט 1923 – 18 בינואר 2020) הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית שייסדה את Frieda's Inc, חברת פרי וירק בקליפורניה.
היא הובילה ליצירת תעשיית התוצרת החקלאית המיוחדת בארצות הברית, וחוללה מהפכה בתעשיית התוצרת החקלאית הטרייה.
קפלן נולדה כפרידה רפופורט במרכז העיר לוס אנג'לס ב-10 באוגוסט 1923.
הוריה, סולומון ורוז ינובה רפופורט היו מהגרים רוסים יהודים.
קפלן למדה ב-UCLA, שם קיבלה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה בשנת 1945. היא מעולם לא למדה לבשל.
קפלן עבדה במשרד עורכי דין ובמפעל ניילון.
לאחר שילדה בשנת 1955, חיפשה עבודה עם שעות גמישות המאפשרות לה להניק.
קרובי משפחה של בעלה ניהלו חברת תוצר חקלאי, האחים Giumarra, שמכרה בשוק הסיטונאי של לוס אנג'לס.
הם שכרו אותה כמנהלת חשבונות, למרות שהייתה נטולת ידע בתחום.
כשיצאו לחופשה זמן קצר לאחר מכן, ביקשו ממנה לנהל את קומת המכירות.
בשנות ה-50, רוב חנויות המכולת הציעו מבחר מצומצם מאוד של תוצרת חקלאית, למשל, סוג בודד של תפוח, חסה ובצל.
(על-פי הניו יורק טיימס, עד לאמצע שנות ה-70, אפילו אבוקדו נחשב לאקזוטי).
ביומה הראשון של קפלן על רצפת המכירות, היא ניסתה למכור פטריות פורטובלו, אך הן לא נמכרו.
רוב רוכשי התוצרת לצרכים מקומיים לא התעניינו בפטרייה האקזוטית הזו, מכיוון שרוב החנויות בארצות הברית מכרו רק את הגרסה הלא בוגרת של הפטרייה, המכונה פטריות כפתורים לבנים.
אולם קונה אחד אמר שהוא יכול לשווק אותן באמצעות מודעה בחג ההודיה.
לפי הלוס אנג'לס טיימס, "ההזמנה שלו הייתה גדולה מאוד, ולא היה להם מספיק מלאי כדי לעמוד בה".
קפלן חיפשה מלאי פטריות נוסף, ומצאה אותן בחוות פטריות מקומית בשלב האריזה.
היא הציעה לעזור אריזה, וכך השיגה מספיק פטריות כדי למלא את ההזמנה בזמן.
לדברי בתה, קארן קפלן, היא בסופו של דבר "הוכרה כמי שהשיקה וקדמה את שוק הפטריות החומות הטריות בקליפורניה."
קפלן לא התעניינה במיוחד באוכל או במוצרי מזון, והיא לא בישלה, אבל היא נהנתה לתקשר עם אנשים ולקדם מכירות.
היא זיהתה כשל-שוק, משום שחקלאים קטנים שיווקו בעיקר את מה שיימכר היטב לקונים במכולת.
רבים מהם גם גידלו פריטים שצמחו היטב באזורם, שהם אהבו, או ששימשו מטבח התרבות השורשית שלהם - אך היה להם קשה למכור את הפריטים האלה בשוק הסיטונאי.
היות שרוב חנויות המכולת לא סחרו בפריטים אלה, קוני המכולת לא הכירו אותם או שלא יכלו לקנות אותם.
בתחילת שנות ה-60 התפנה מגרש בשוק בסמוך לאחים Giumarra.
בעידוד בעלי השוק, Southern Pacific Railroad, השתלטה קפלן על המקום.
היות שבאותה תקופה נשים בארצות הברית לא יכלו לקבל אשראי עסקי בעצמן, נאלץ אביה לחתום במשותף על ההלוואה שנדרשה לפתיחת העסק שלה.
היא הייתה אז האישה היחידה שעבדה במכירות בשוק הסיטונאי, ולפי Entrepreneur, הייתה אישה הראשונה ש"השיקה, החזיקה והפעילה עסק סיטונאי בתעשייה החקלאית האמריקאית, שנשלטה בידי גברים".
היא פתחה את העסק ב-2 באפריל 1962, החלה במכירת "ארבעה או חמישה" פריטים, והפכה ל"מפיץ המומלץ לכל מי שמציע משהו יוצא דופן".
ככל שקפלן בנתה לה שם של משווקת בתחום, חקלאים קטנים שגידלו תוצרת ייחודית הופנו אליה.
בשנות ה-70 כבר היה לקפלן היה צוות מכירות, מבוסס כולו על נשים.
הייתה לה פינה קבועה בתחנת הטלוויזיה המקומית, שם סיפקה "דיווחי שוק לצרכנים".
בשנת 1979 כבר שיווקה 130 זני פירות וירקות מיוחדים.
כבר בשנת הפעילות הראשונה של העסק שלה, 1962, החלה קפלן לקדם את פרי הקיווי, שנודע אז בארצות הברית כ"דומדמנית סינית", שם שהרחיק קונים.
יבואן של הפרי פנה אליה ולסיטונאים אחרים בשוק, וקפלן הייתה היחידה שהסכימה לשווק את הפרי, שנחשב לא מושך ונמכר בהיקפים נמוכים.
חקלאים בניו זילנד החלו לקרוא לפרי "קיווי" בשנת 1959, וקפלן החלה למכור אותו תחת שם זה.
היא גייסה שפים מקומיים כדי ליצור מנות עם הפרי, וחילקה בשוק הסיטונאי דוגמאות בחינם.
היא שכנעה את נשיא רשת המכולת Alpha Beta לשווק את הפרי בכך שהגישה לו ולמפקחי התוצרת שלו ארוחה שכללה מספר מנות מבוססות קיווי.
בזמנו, שיווק פירות היה רעיון מהפכני.
הקיווי היה הפרי החדש הראשון ששווק בארצות הברית מאז הבננה, שנכנסה לשוק 90 שנה קודם לכן.
קפלן מכרה כ-1,100 ק"ג של קיווי בשנת 1962. הקיווי הפך לסיפור חדשותי, ועד שנת 1986 הוא הפך זמין ב-84% מהסופרמרקטים במדינה.
היות שקפלן הייתה קשורה כל כך לפופולריות שלו, עורכי מדורי האוכל בתקשורת החלו להתייחס אליה כאל "מלכת הקיווי".
הקיווי ביסס את המוניטין שלה, ומגדלים ויבואנים מחוץ לשוק החלו ליצור איתה קשר.
ב-1985 הציג ה"ניו יורק טיימס" את שיווק וקידום הקיווי כהישג הנודע ביותר של קפלן.
קפלן הייתה ידועה בכושר ההמצאה שלה באריזה ובקידום תוצרת חקלאית יוצאת דופן, ובנכונותה לקחת סיכונים עסקיים.
ה"ניו יורק טיימס" הציג אותה כמי שהמציאה את הרעיון של אריזה ותוויות לתוצרת חקלאית עם מידע בדבר השימוש ועצות לגבי אחסון ותיוג.
לאחר שמכרה הזמנה שהכילה גם ג'ינג'ר שורש וגם ארטישוק ירושלמי, אותו מיתגה בשם "sunchoke", קיבלה קפלן תלונה על כך שלקוחות, מנהלי מחלקות פרי וירק, וקופאים במכולת לא הצליחו להבדיל ביניהם, ושחיי המדף של הארטישוק הירושלמי היו קצרים מדי.
קפלן החלה לארוז את ה-Sunchokes בשקיות ניילון במשקל פאונד (כ-0.45 ק"ג), כדי להקל על זיהוי הפרי ולשפר את חיי המדף, וצירפה לאריזה מתכון, גישה שלא הייתה מוכרת באותה תקופה.
לדברי קארן קפלן, "נמכרו פי שישה יותר Sunchokes בגלל שאמא שלי ארזה אותם בחבילה".
לדברי גראבר וטווילי, "זו הייתה התווית האמיתית הראשונה" והתוצרת החקלאית הארוזה הראשונה.
החברה התחלה לארוז פירות וירקות אחרים עם תוויות שזיהו את הפריט, הסבירו מה מקורו ואיך לדעת אם הוא בשל, ונתנו פרטי התקשרות עם החברה המשווקת.
הם הוצפו במאות מכתבים מדי שבוע, רבים מהם עם שאלות בדבר אופן השימוש בתוצר, והחליטו להתחיל להוסיף מתכונים לתוויות, שרבים מהם פותחו על ידי קארן קפלן, שעבדה בשלב זה במשרה מלאה עבור אִמהּ.
ב-1990 פרשה קפלן מעבודה, אך בשנת 2012 עוד עבדה במשרה מלאה כיו"ר הדירקטוריון.
בשנת 2015 הופק סרט תיעודי על הקריירה שלה, Fear No Fruit.
לפי ה"ניו יורק טיימס", קפלן "[הרחיבה] את האפשרויות הזמינות לצרכנים אמריקאים על ידי יבוא פירות וירקות מדרום אמריקה, מאוסטרליה, מאסיה וממקומות אחרים.
היא לימדה קמעונאים כיצד לאחסן ולקדם אותם, ואת הקונים כיצד להכין מהם מאכלים".
בשנת 2015 נכתב ב-Entrepreneur כי קפלן "שינתה לנצח את נוף התוצרת האמריקאית, ובעקיפין את החך שלנו, על ידי הוצאת מאכלים אקזוטיים מהאפלה אל המיינסטרים".
ב"וושינגטון פוסט" נכתב כי היא פתחה את "התיאבון האמריקאי לעשרות פירות וירקות שהיו פעם נדירים, וכיום הם נפוצים במכולות, במטבחים ובמסעדות".
ה"לוס אנג'לס טיימס" ציין כי היא "שברה את תקרת הזכוכית בעולם ספוג-הטסטוסטרון של התוצרת החקלאית, ושינתה לנצח את הדרך בה האמריקאים אוכלים פירות וירקות," והעניק לה את הקרדיט על הקמת תעשיית התוצרת החקלאית המיוחדת בארצות הברית, באמרו כי היא "יצרה כמעט לבדה טרנדים של פירות וירקות".
בשנת 1990 ה"לוס אנג'לס טיימס" מנה אותה, יחד עם סטיב ג'ובס ועם ג'יין פונדה, בין תריסר תושבי קליפורניה ש"עיצבו את העסקים אמריקאים בשנות ה-80".
קפלן נישאה לאלפרד הייל קפלן, יועץ יחסי עבודה, בשנת 1951. נולדו להם שתי בנות, קארן וג'קי.
בעלה נפטר בשנת 1998. בגיל 95 הפכה לטבעונית .
קפלן מתה ב-18 בינואר 2020 בלוס אלאמיטוס, בגיל 96.
פרידייש קולקה (בהונגרית: Kulka Frigyes; שאהי, 31 בינואר 1925 – בודפשט, 23 בספטמבר 1989) היה דוקטור לרפואה (MD), כירורג בית החזה, רופא ריאות, פרופסור באוניברסיטה.
הוא אביהם של ינינה קולקה ושל יאנוש קולקה, השחקן הלאומי .
פרידייש קולקה נולד במשפחה יהודית.
סבו מצד אביו היה חבר בהנהגת הקהילה היהודית, המשפחה שמרה על המסורות היהודיות.
הוא היה כנראה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וכך ניצל מהגירוש לאושוויץ, משם הוריו לא חזרו.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בין השנים 1945 לבין 1950. הוא הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1950. עבודתו הראשונה הייתה בסנטוריום הלאומי לשחפת קוראני בין 1950 לבין 1959, משם יצא פעמיים בשליחות, מ-1951 עד 1953 ומ-1955 עד 1956, בבית החולים ההונגרי בקוריאה הצפונית.
הוא עבר ללא הרף בחינות מומחה שונות: ברפואת ריאות (1953), כירורגיה (1955) וניתוחי ריאות (1959).
בשנת 1959 יצא לעבוד בסגד, שם מונה לפרופסור חבר במחלקה לכירורגיה מס' 1 של אוניברסיטת סגד, משם בילה שנה אקדמית במחלקה לכירורגיה של אוניברסיטת מינכן עם מלגת הומבולדט.
בשנת 1969 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה ב-1 ביולי.
הוא עמד במלוא הדרישות המדעיות והמקצועיות.
בשנת 1972 הפך גם לדוקטור במדעי הרפואה.
פרידייש קולקה עסק בכל ובמשך כמה שנים, בין 1972 לבין 1978, הוא גם ביצע את תפקידי סגן הרקטור הקליני, הוא גם היה המארגן והראש של מחלקת ניתוחי בית החזה.
משנת 1979 המשיך את עבודתו במחלקה לכירורגית בית החזה של אוניברסיטת בודפשט לחינוך רפואי, משנת 1981 ראש המחלקה הכירורגית, ומשנת 1986 היה הרקטור של האוניברסיטה מ-1 ביולי ועד מותו.
אשתו, אסתר בולמן, עבדה כמתרגמת ועבדה כדרמטורגית של התיאטרון הלאומי של סגד.
בתם ינינה היא פרופסורית לפתולוגיה, בנם יאנוש הוא שחקן עטור פרסים לרבות פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), בעל תואר "שחקן האומה".
הוא פרסם את תוצאותיו המדעיות של מחקריו בהונגרית, באנגלית ובגרמנית.
היבטים קליניים ואבחון רנטגן של הפרגונימיאזיס.
מה שנקרא על טיפול כירורגי ראשוני של פנאומוטורקס ספונטני אידיופטי.
נתונים קליניים וניסיוניים לאחר דימום בעקבות כריתות ריאות.
(כותב שותף: בורוס מ.) שם.
טיפול כירורגי באמפיזמה (מחבר שותף Kovács B.) Orvosi Hetilap, 1967
אפשרויות השתלת ריאות (כותב שותף Kovács B.) שחפת ומחלות ריאה, 1968
ריאות ופציעות לב וכלי דם בפוליטראומה.
ניתוח ניתוחים חוזרים לאחר עשרת אלפים כריתות ריאות.
חבר במכון הלאומי לכירורגיה ובמכללה המקצועית של בית החולים הלאומי לריאות מוקדמות
חבר בוועדה להשכלה גבוהה במשרד הבריאות
חבר במערכת של שלושת כתבי עת מקצועיים.
חבר באגודת פרידייש קוראני, שחפת ו-Tüdőgyőgyász
ראש המחלקה המקומית של המכללה הבינלאומית לכירורגים וחבר הנהלה אירופי
חבר במכללה הבינלאומית לרופאי ריאות
אגודת מנתחי בית החזה (ארצות הברית)
עמית בקולג' המלכותי למנתחי חזה
חבר באגודות כירורגיות של צ'כוסלובקיה, קובה ושל גרמניה המזרחית
מדליית הזיכרון פרידייש קוראני (1977)
מחנך מצטיין של SZOTE (אוניברסיטת סגד לרפואה) (1979)
עיטור מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר דפנה (1989)
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה
ביוני 1994, פסל דיוקן הוקם לכבודו בלובי של המרפאה הכירורגית בסגד, הפסל נוצר על ידי Szathmary Gyöngyi.
- לזכרו של פרידייש קולקה מרפא יוצא דופן
הוצאת Napkút, 2020, כרך דיוקן
פרידייש פלנר (בהונגרית: Fellner Frigyes; פשט, 11 ביולי 1871 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 17 בפברואר 1945) היה כלכלן, סטטיסטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר הבית העליון של הונגריה, חבר קבוע של האקדמיה ההונגרית למדעים.
פרידייש פלנר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מנו פלנר ושל צרלינה קראמר.
לאחר סיום התיכון למד משפטים בבודפשט.
עוד בגיל צעיר למד גרמנית וצרפתית.
ב-1894 הפך לדוקטור במדע המדינה, וב-1896 לדוקטור במשפטים.
ב-1897 השיג את רישיון עורך הדין שלו, אך לא עסק בעריכת דין.
הוא עבד כמזכירו של נשיא הבנק ומשנת 1904 כמזכיר הכללי של הבנק.
הפך לסגן מנהל ב-1906, למנהל ב-1910 ולמנהל העסקים הראשי ב-1914. משנת 1919 היה גם סגן המנהל הכללי של הבנק.
בנוסף לעבודתו המעשית בבנקאות, ביצע מגוון רחב של פעילויות מדעיות וחינוכיות.
מ-1901 עד 1905, לימד במחלקה לכלכלה ומימון לאומי של האקדמיה למסחר של בודפשט.
משנת 1903 קיבל הסמכה להוראה כפרופסור חבר במדיניות אגררית בפקולטה למשפטים ומדע המדינה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וב-1914 קיבל את התואר פרופסור ציבורי באותה אוניברסיטה.
משנת 1920 הוא לימד גם בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
בשנת הלימודים 1921–1922 נבחר לדיקן הראשון של הפקולטה לכלכלה, ומטעם זה וכדי להבטיח את עבודתו האקדמית התפטר מעבודתו בבנק.
ב-1934 נבחר לסגן הרקטור של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
פלנר השתתף בעבודתן של כמה ועדות כלכליות, ובשנת 1919 מונה ליושב ראש הוועדה להכנה הכספית של משא ומתן לשלום (חוזה טריאנון).
בשנת 1917 העניק לו המלך תואר אצולה ואת קדומת האצולה "Németvölgyi" על עבודתו הכלכלית.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1915 וחבר מן המניין ב-1936. בשנת 1927, הפך אוטומטית לחבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי עם התפטרותו של הרוזן פאל טלקי.
הוא היה חבר בכמה אגודות מדעיות מקומיות וזרות (בעיקר צרפתיות), נבחר לחבר כבוד באגודת המשפט ההונגרית, ומשנת 1909 השתתף בניהול "החברה הכלכלית".
כמו כן בשנת 1909, המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה (Institut International de Statistique) קיבל אותו כאחד החברים הקבועים.
אין מידע על עבודתו האפשרית בשנותיו האחרונות.
מן הסתם חלו גם עליו החוקים ה(אנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), ולכן פעילות ההוראה וההוצאה לאור שלו הפכה לבלתי אפשרית.
לאחר הכיבוש הגרמני הישיר של הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) גורש ומת במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
תאריך הפטירה, 17 בפברואר 1945 נקבע משפטית.
חברו ועמיתו, אנטל אבר, פרסם ב-1946 כתבת הספד עליו בגיליון אוקטובר של "סקירה כלכלית".
בנו פרידייש פלנר הבן (1908–1940) היה כלכלן ופרופסור באוניברסיטה.
במחקרו המדעי הוא ביצע עבודת יסוד בשלושה תחומים מרכזיים: חישוב העושר הלאומי, חישוב ההכנסה הלאומית וכן מאזן התשלומים והסטטיסטיקה הפיננסית.
תוצאות המחקר הכלכלי והסטטיסטי שלו משמעותיות פי כמה, שכן הוא לא השיג אותן כעובד הלשכה הסטטיסטית, אלא לגמרי בכוחות עצמו.
פעילותו הייתה מגוונת יותר מזה.
הוא עסק ברפורמה במערכת המוניטרית, בסוגיות של מדיניות אגררית ובמשבר הכלכלי.
הוא היה חבר בוועדת המערכת של האנציקלופדיה הכלכלית (1929-1931).
הוא כתב מאמרים ב-Közgazdasági Szemle, בעלון הסטטיסטי, ב-Budapesti Szemle ובכתבי עת מקצועיים זרים.
אומדן העושר הלאומי (בודפשט, 1893)
המערכת והיישום של עזבונות קצבה בהונגריה (בודפשט, 1900; ברלין, 1905)
מאזן התשלומים הבינלאומי והתפתחותו בהונגריה (בודפשט, 1908)
יישוב המטבע בהונגריה, עם התייחסות מיוחדת לתחילת התשלומים במזומן (בודפשט, 1911)
רכוש לאומי של אוסטריה והונגריה (בודפשט, 1913)
ההכנסה הלאומית של אוסטריה והונגריה (בודפשט, 1916)
מאזן התשלומים הבינלאומי של הונגריה של היום (בודפשט, 1924)
רפורמה במערכת המוניטרית בהונגריה (סקירת בודפשט.
מימון רפורמת במקרקעין בהונגריה (סקירת בודפשט.
הרכוש הלאומי של הונגריה המצומצמת (בודפשט, 1929)
ההכנסה הלאומית של הונגריה המצומצמת (בודפשט, 1930)
תיק התחבורה של המזרח הרחוק (בודפשט, 1932)
פרידייש ארנאי (בהונגרית: Ernyei Frigyes; בודפשט, טרזווארוש, 27 באוקטובר 1904 – 15 בנובמבר 1944) היה סופר בנושאי טכנולוגיה ומדעי הטבע, עיתונאי יהודי-הונגרי.
בגישתו הטכנולוגית ובנושא הטיסות לחלל כתיבתו הקדימה את המציאות בעשרים שנים לפחות.
פרידייש ארנאי נולד המשפחה יהודית כבנם איגנץ ארנאי (1863–1921) סוחר, ושל ברתה בראון.
ב-1923 סיים את לימודיו התיכוניים בבודפשט.
בכתיבתו העיתונאית וכסופר הוא עסק בעיקר בנושאים מקצועיים טכנולוגיים של רדיו, תעופה וטכנולוגיית רכב.
הוא היה עמית המערכת הבכיר של
"עיתון המכונית והאופנוע" ( Autó és Motorújság)
מאמריו פורסמו גם בעיתונים רבים אחרים כמו "המדריך לחיים" (Az élet útmutatója)
"עיתון העולם החדש של טולנאי" (Tolnai új világlapja)
"חיי רדיו" (Rádió Élet) וכו'
הוא היה אובססיבי לרעיון של מסע בחלל.
בפרסומים שלו, הוא הסביר בעיקר את היסודות התאורטיים של האסטרונאוטיקה בהתבסס על מאמרים ועבודות הונגריות של הרמן אוברט.
הוא היה חבר בוועדת המערכת של אנציקלופדיה גוטנברג.
בסדרת מחקריו שפורסמה בכתב העת המדעי Sajtó, הוא דן ביחסים בין עיתונות לטכנולוגיה.
כתוצאה מחוק העיתונות שהתקבל בממלכת הונגריה בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא כבר לא יכול היה לכתוב.
אלפבית הרדיו: בניית התקני גלאים.
גולם ורובוט (לוח השנה הגדול של פשטי הירלאפ, 1935, 45)
פלאי הטכנולוגיה והתעשייה (המדריך לחיים, 1937)
לידתה של המצאה מפורסמת בעולם.
(הלוח הגדול של פשטי הירלאפ, 1938)
קוסמונאוטיקה (לקסיקון העולם החדש של טולנאי)
פרידה ברמן אצנית יהודייה-קנדית, אלופת המכביה החמישית (1957) בריצת 200 מטר וזוכת מדליית ארד במשחקי חבר העמים הבריטי (1958) בריצת שליחות 4x110 יארד.
למדה סיעוד באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
בתחרות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.6 שניות, לפני רודה אייבל מדרום אפריקה (25.8 שניות) ורינה ויינרייך מישראל (26.6 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי דבורה טרנר מהממלכה המאוחדת (12.1 שניות) ולפני רודה אייבל (12.3 שניות).
מדליית ארד במשחקי חבר העמים בריטי
במשחקי חבר העמים שנערכו בקארדיף שבווילס ביולי 1958 היא זכתה במדליית ארד בריצת 4x110 יארד בתוצאה של 47.21 שניות, אחרי אנגליה שקבעה שיא משחקים חדש של 45.37 שניות ואוסטרליה (46.12 שניות).
נוסף לכך היא קבעה בריצת 100 יארד תוצאה שחל 11.5 שניות וסיימה במקום עשירי בריצת 220 יארד בתוצאה של 26.0 שניות בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 25.7 שניות.
פרידה לוּלוּ (גרצ'וק) (1 באפריל 1898 – 11 בינואר 1986) הייתה אחת מארבע הנשים שפעלו בארגון המחתרת ניל"י בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
פרידה נולדה בחיפה למשפחה ממוצא אלג'יראי, והחלה את דרכה כמורה מתחילה.
במהלך ביקור אצל מכרים, פנה אליה אבשלום פיינברג, והזמין אותה לשמש כמשגיחה על המטבח בתחנת הניסיונות החקלאית של אהרן אהרנסון בעתלית.
בשנת 1915, על רקע רדיפת היישוב היהודי בידי הטורקים והידיעות על רצח הארמנים, הקימו אהרנסון ואבשלום פיינברג את ארגון המחתרת ניל"י יחד עם קבוצה מבני המושבות.
מטרתם הייתה לסייע לבריטים בהעברת ידיעות על הכוחות העות'מאניים והגרמנים בארץ ישראל.
חברי המחתרת פעלו בין היתר מתוך תחנת הניסיונות בעתלית לצורך העברת מידע לאניות בריטיות שהתקרבו לחוף.
פרידה אמנם לא גויסה כחברת מחתרת באופן רשמי ולא הייתה מצויה בסוד פעולות הריגול, אולם היא חשה היטב בנעשה והבינה את מהותה של הפעילות שנרקמה בחדרי חדרים.
היא מילאה אחר הוראותיהם של שרה אהרנסון אחותו של אהרן, ושל ראובן שוורץ, עובד התחנה, כך שבפועל צורפה הלכה למעשה לפעילות המחתרתית.
הוראות כמו "הערב תורידי בחלון הזה שפונה אל הים, את הווילונות".
היו עניין שבשגרה – פעולות מעין אלה היו אות מוסכם לאניות הבריטיות.
בערב יום הכיפורים של שנת 1917 חשפו העות'מאנים את המחתרת והחל גל מעצרים גדול של ראשי הארגון.
בטרם מעצרה הורתה שרה אהרנסון לפרידה שלא לחשוף שום מידע על הארגון או אנשיו במידה ותעצר.
על התאבדותה של שרה במעצר למדה פרידה מהעגלון המרוני אבו פריד, עובד נוסף בתחנה בעתלית, שנתפס ועונה במעצר גם כן.
לקראת סוכות, נעצרה פרידה בידי השלטונות יחד עם טובה רוטמן (לבית גלברג), וכן אשתו וילדיו של יוסף לישנסקי.
היא נכלאה באכסניית קאזה נובה בנצרת, שהוסב לבית כלא ועינויים.
פרידה נחקרה על ידי חסן בק שהיה ידוע באכזריותו.
למרות שעונתה היא לא הסגירה דבר בחקירתה.
במהלך שהותה בכלא, היא הייתה עדה לעינויים קשים של יתר חברי המחתרת.
בהוראת ג'מאל פאשה, הועברה יחד עם טובה רוטמן לבית גלברג, אשתו וילדיו של לישנסקי מנצרת לבית סוהר בדמשק.
בדרך הקבוצה קפצה מן העגלה והצליחה להגיע בכוחות עצמה למרחביה.
לטענת פרידה אנשי מרחביה הסכימו לתת מסתור רק לאשתו של לישנסקי ולילדיהם.
לאחר המלחמה נישאה פרידה לאברהם גרצ'וק מחיפה ולזוג נולדו שלוש בנות: מרים, רינה ואהליבה.
במשפט שנערך לחסן בק לאחר המלחמה פרידה הייתה העדה המרכזית.
על פי עדותה ראובן שוורץ גסס מעינוייו הקשים, ולפיכך לא היה בכוחו ליטול את חייו במו ידיו ועל כן, תלייתו נעשתה בידי שוביו כדי ליצור מצג שווא של התאבדות כדי להחלץ מאשמת רצח.
פרידה שבה לעבוד בבית אהרנסון בזכרון יעקב וסעדה את אפרים פישל אהרנסון במסירות.
בשנת 1981 הוכרה פרידה לולו כחברת המחתרת, וזכתה באות ניל"י.
רבקה אהרנסון, אחותם של אהרן ושרה, כתבה לה:
פרידה לולו הלכה לעולמה ביום א' בשבט תשמ"ו.
היא נקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
על מצבתה נכתב: "נצר אחרון לקבוצת ניל"י."
פרידה מקפדן (נולדה ב-1 במאי 1980) היא סופרת מותחנים אמריקאית ורופאה המתמחה בפגיעות מוח.
מקפדן גדלה במיד-טאון במנהטן, עם אח ואחות.
הוריה, שהתגרשו מאוחר יותר, עבדו שניהם בתחום הרפואה.
אביה היה פסיכיאטר, ואמה רופאת ילדים.
מגיל צעיר, מקפדן הביעה עניין במקצוע הרפואה.
היא למדה בתיכון תחרותי מאוד בניו יורק, ובדיעבד דיברה על כך שהלימודים בבית ספר זה שמאופיין בהקפדה על רמת הלימודים, היוו עבורה גורם מעצב מבחינת מוסר העבודה שלה.
מקפדן למדה מתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
בהמשך, היא למדה לימודי רפואה ופתחה בקריירה בתחום תוך שהיא ממשיכה לכתוב פרוזה ולהגיש כתבי יד להוצאות לאור ולסוכנים ספרותיים.
במהלך תקופה זו, היא איזנה את הכשרתה האקדמית עם כתיבה יצירתית, ופיתחה חומרים שעיצבו מאוחר יותר את הפרסומים המוקדמים שהוציאה לאור.
לאחר שסיימה את הכשרתה הרפואית, מקפדן החלה להוציא לאור ספרי פרוזה באופן עצמאי.
הרומן הראשון שלה בשם "The Devil Wears Scrubs ראה אור בשנת 2013 והיה מבוסס על חוויותיה כרופאה מתמחה.
בין היתר היא התבססה בכתיבתו על תצפיות שערכה בהכשרה הקלינית שלה.
הפרסום של הרומן הזה סימן את תחילת הקריירה שלה כסופרת וביסס את מעמדה בתחום כסופרת המשלבת כתיבת פרוזה עם רקע מעולם הסביבה הרפואית.
מקפאדן מתגוררת בפרברי העיר בוסטון, בבית בן מאות שנים המשקיף על המים, עם בעלה, שני ילדיהם וחתול.
מקפדן סיפרה כי הרקע שלה כרופאה השפיע רבות על הכתיבה שלה, במיוחד על היכולות שלה לתאר במדויק מצבים פיזיולוגיים שונים.
בנוסף היא טענה כי העובדה שהקפידה להשקיע בקריירה רפואית יציבה במקביל לתחילת היצירה שלה כסופרת, העניקה לה ביטחון כלכלי ואיפשרה לה להשקיע משאבים בשיווק של ספריה.
בהמשך עם ההתפתחות של הקריירה שלה כסופרת היא צמצמה את עבודתה הקלינית וכעת עוסקת ברפואה במשרה חלקית בלבד, 1-2 ימים בשבוע.
מקפדן, שגדלה בעיר ניו יורק, ציינה כי העיר משמשת לעיתים קרובות כרקע לרומנים שלה.
ספרה משנת 2022, עוזרת הבית, היה רב מכר בינלאומי ועובד לסרט עוזרת הבית.
רבקה זוננשיין כתבה את התסריט המבוסס על ספרה של מקפדן.
הסרט בוים על ידי פול פייג, והקאסט כולל את סידני סוויני בתפקיד מילי, אמנדה סייפריד בתפקיד נינה, ברנדון סקלנאר בתפקיד אנדרו, ומישל מורון בתפקיד אנזו.
הצילומים החלו בינואר 2025, והוא יצא לאקרנים ב-19 בדצמבר 2025.
הסוד של עוזרת הבית (20 בפברואר 2023)
חתונתה של עוזרת הבית (סיפור קצר, 22 בנובמבר 2024)
פרסי סופרי מתח בינלאומיים לשנת 2023 עבור "עוזרת הבית" בקטגוריית הרומן המקורי הטוב ביותר
פרסי בחירת גודרידס לשנת 2023 עבור "סודה של עוזרת הבית" בקטגוריית ספרי המסתורין והמותחן הטובים ביותר
פרידנסרייך הונדרטוואסר היה אמן, צייר, פסל ואדריכל יהודי-אוסטרי.
הונדרטוואסר נחשב לגדול אמני אוסטריה של שלהי המאה ה-20. אף על פי ששלח ידו בתחומי אמנות רבים ואף היה ידוע בפעילות חברתית וסביבתית ענפה, מורשתו העיקרית והידועה ביותר מצויה בבנייניו הייחודיים.
הונדרטוואסר נולד בווינה לאם יהודייה ואב קתולי.
שמו המקורי היה פרידריך סטוואסר (Friedrich Stowasser); סטו בצ'כית פירושו "מאה", ובהתאם לזאת שינה קידומת זו ב-1949 להונדרט, "מאה" בגרמנית, ואת שמו הפרטי שינה לפרידנסרייך, "ממלכת השלום" או, בתרגום חלופי, "בעל שלווה רבה".
בנוסף נהג לכנות את עצמו Regentag (יום גשום) ו-Dunkelbunt (בצבעים כהים), וכן היאקו-סוי (Hyaku-Sui), תרגום שמו ליפנית.
Regentag היה גם שמה של ספינתו האישית, אותה בנה בעצמו ובה הרבה להפליג.
אביו נפטר בהיותו בן שנה.
במלחמת העולם השנייה התחזה לנוצרי ואף הצטרף לנוער ההיטלראי כדי לא להתבלט.
מתוך 74 בני משפחתה של אמו נספו 69 בשואה (אמו, אליה היה קשור מאוד, נפטרה בשנת 1972).
ב-1948 למד במשך שלושה חודשים באקדמיה לאמנות יפה של וינה; זוהי השכלתו הרשמית היחידה.
ניסיון נוסף ללמוד, הפעם בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, נכשל אף הוא, והונדרטוואסר פרש לאחר יום לימודים בודד.
האינדיבידואליות שלו גרמה לחיכוכים גם כששימש כמרצה.
ב-1959 שימש כמרצה לציור בבית הספר הגבוה לאמנות בהמבורג.
הוא פוטר לאחר שיזם וביצע יחד עם תלמידיו יצירה אותה כינה "הקו האינסופי" - קו עקום ומסולסל שהקיף את כל הקמפוס.
למרות החוויה השלילית שמר הונדרטוואסר חיבה להמבורג והעיד כי זוהי העיר האהובה עליו בגרמניה.
ב-1981 שימש כמרצה לציור באקדמיה לאמנות יפה של וינה.
תלמידיו התלוננו בפני ההנהלה על היעדרויות ממושכות מצידו ועל "התבטאויות מבולבלות".
הונדרטוואסר נהג להופיע בלבוש לא-סימטרי ובזוגות גרביים לא-תואמים.
הוא החל ליצור בעצמו לקראת סוף שנות ה-40. תערוכתו הראשונה הוצגה בווינה ב-1952; מאז הציג מאות תערוכות בכל רחבי העולם, בין השאר בתל אביב.
במשך רוב חייו התגורר הונדרטוואסר בניו זילנד, ובה ראה את ביתו.
מאז 1975 התגורר בעיירה הזעירה (1,400 תושבים) קאווה-קאווה (Kawakawa) שבקצה הצפוני של ניו זילנד.
שעונו היה מכוון תמיד לזמן ניו זילנד, גם כשביקר ברחבי העולם.
בשנות ה-80 התגורר תקופה קצרה בנורמנדי שבצרפת, וכן החזיק דירה בוונציה, ממנה שאב השראה רבה.
הוא התחתן פעמיים: לראשונה בגיברלטר ב-1958, נישואים אשר החזיקו מעמד שנתיים, ובשנית ב-1961 עם היפנית יוקו איקוואדה (Yuko Ikewada), ממנה התגרש ב-1966. ב-1972 נפגש לראשונה עם תושב וינה הישראלי יורם הראל, אשר הפך לידידו האישי ולאחר מותו של האמן למנהל עיזבונו ולמנכ"ל קרן הונדרטוואסר בווינה.
הוא נפטר בלב ים מהתקף לב בעת הפלגה על הספינה "המלכה אליזבת השנייה" בדרכו מניו זילנד לאירופה.
הוא נקבר בלב הטבע בניו זילנד.
הונדרטוואסר תיעב קווים ישרים ("כליו של השטן", כך כינה אותם) והיה מוקסם מסלילים שבלוליים; בבנייניו קשה למצוא קו ישר.
בנוסף היה חסיד של צבעוניות, טבע ואינדיבידואליות.
בנייניו, אשר אין האחד דומה למשנהו, משופעים בצבעים עזים, צורות הרמוניות המזכירות יצורים חיים, צמחייה מסיבית ושלל המצאות מקוריות.
ביצירתו של הונדרטוואסר ניכרת השפעה של האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי ושל הציירים האוסטריים אגון שילה וגוסטב קלימט.