tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכן, כשם שישנה נשמה יתירה בשבת, כך ישנה נשמה יתירה בראש חודש בבחינה מסוימת, אך לא כאותה דרגה גבוהה של שבת.
במדרשי חז"ל מודגשת החובה לכבד לימים אלה, כמו ששנינו:
בספר "דרך חיים" לרבי מנחם די לונזאנו נכתב: "שהיה מהדר לאכול שלש סעודות בראש חודש, כדי שיוכל לברך ברכת המזון עם יעלה ויבוא".
סעודת ראש חודש בספרי ההלכה
יוסף חיים מבגדאד בספרו "בן איש חי" מתייחס למנהג סעודת ראש חודש וכותב:
גם כף החיים מביא את המנהג בספרו ומשווה בין סעודת ראש חודש לסעודת שבת ויום טוב שנחשבים לסעודות שחיובם מהתורה:
המנהג להוסיף מאכל מיוחד שאינו בשגרה לכבוד ראש חודש, כי "עיקר המצווה להוסיף לכבוד ראש חודש דבר מאכל מיוחד.
וגם כאשר ראש חודש חל בשבת, מצווה להוסיף מאכל מיוחד לכבוד ראש חודש" (מ"ב סימן תיח, ב, וסימן תיט, א-ב).
רבי מאיר פאפירש כותב בספר אור צדיקים: כי "בארצות המערב נהגו להדליק נרות לכבוד ראש חודש כמו בשבת, ומנהג נכון הוא", כי יש שמחה גדולה בראש חודש כנזכר בזוהר הקדוש פרשת נח.
מנהג צפת בראש חודש נכתב:
"בכל שלוש סעודות משוררים ומחללים ומזמרים", וכן בראש חודש, וסימנך; שי"ר ש'בת י'ום טוב ר"אש חודש.
וכן הובא על כמה מבני צפת;
"עושים ראש חודש קרוב לשבת באכילה ושתייה ומלבוש" (עדות רבי אברהם הלוי ברוכים בן דורו של האר"י תושב צפת).
רבי חיים מצאנז בעל הדברי חיים היה מנגן בעצמו בסעודה את מזמור של ראש חודש "ברכי נפשי" ("דרכי חיים").
רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב מסביר אף הוא בספרו "אמרי נועם" (ח"ב בסוף הספר בתשובות) עניין אמירת המזמור ברכי נפשי בסעודת ראש חודש ושאין בזה חשש ד"בשיר לא ישתו יין".
סעודת השייטים הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר בשנת 1881. היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה השביעית של האימפרסיוניסטים בשנת 1882, והיא נחשבת לאחת הטובות ביותר שהוצגו באותה השנה בתערוכה.
כיום, הציור מוצג ב"אוסף פיליפס" שבוושינגטון די.
בציור ניכר תוכן עשיר, גיוון במשיכות המכחול ושימוש במוטיבי אור.
בציור ישנו שילוב של דמויות, טבע דומם ונוף.
הדמויות המתוארות בו הן חבריו של רנואר הנחים על מרפסת של מסעדה בסמוך לנהר סן שבשאטו, צרפת.
הצייר ופטרונו גוסטב קייבוט ממוקמים בחלקו הימני התחתון של הציור, ואילו אשתו העתידית של הצייר ממוקמת בחזית הציור משמאל כשהיא אוחזת בכלב.
היא החליפה אישה אחרת שדגמנה לפניה ושרנואר לא היה מרוצה ממנה.
על השולחן יש שפע של פירות ובקבוקי יין.
המעקה האלכסוני בציור מחלק אותו לשני חלקים.
החלק הימני הוא הגדול ביותר ובו נמצאות רוב הדמויות המתוארות ביצירה.
החלק השמאלי ריק למעט דמויותיהם של שני ילדיו של בעל המקום, לואיז-אלפונסין ואלפונס פורנייז.
שתי דמויותיהם בולטות בעקבות הניגוד לחלק הימני הגדוש בדמויות.
מוטיב נוסף בציור הוא תפיסת האור והשפעתו.
רוב האור בציור נכנס מהפתח של המרפסת, היכן שהאיש עם הגופייה נשען על המעקה.
האור משתקף וניכר על גופיותיהם של שני האנשים שבחזית הציור וכן על מפת השולחן הלבנה.
הציור נחשב ליצירת מופת הזוכה להתייחסות רבה בתרבות הפופולרית.
הציור הופיע והוזכר בספרים ובסרטים, כגון "אמלי" של הבמאי ז'אן-פייר ז'נה משנת 2001. השחקן אדוארד ג'י רובינסון צוטט בהתבדחות פעם כשאמר שהוא ביקר בתקופה מסוימת כל יום את היצירה תוך כדי עמידה שעות מולה ותכנון מדוקדק כיצד לגנוב אותה.
רנואר נהג להציג את חבריו ביצירתיו.
זיהוי של חלק מהדמויות בציור נעשה על ידי מבקר אמנות גרמני בשנת 1912. בין הדמויות ביצירה:
התופרת, אלין צ'יגוט, האוחזת כלב מסוג פיינפינשר.
היא ממוקמת בחזית היצירה בצד שמאל.
רנואר התחתן עימה ב-1890 ונולדו להם שלושה ילדים.
צ'ארלס אפרוסי, אספן והיסטוריון אמנות אמיד שערך את מגזין "Gazette des Beaux-Arts".
הוא נמצא ברקע של הציור, והוא חובש כובע צילינדר.
אפרוסי מדבר עם גבר צעיר יותר שהוא ז'ולז לאפורג.
לאפורג היה עוזרו האישי של אפרוסי ומשורר.
השחקנית אלן אנדרה שותה מכוס במרכזו של הציור.
הברון ראול ברבייר יושב מולה, והוא כיהן בעבר כמושל של סייגון.
מי שנמצאים בשולי ההתקהלות הם לואיז-אלפונסין ואלפונס פורנייז, ילדיו של בעל המקום.
שניהם חובשים כובעי קש המאופיינים לשייטים.
לואיז-אלפונסין היא האישה המחייכת שנשענת על המעקה, ואלפונס הוא הדמות השמאלית ביותר ביצירה.
חבריו הטובים של רנואר גם מופיעים בקצה העליון הימני של הציור.
השניים הם יוג'ין פייר לסטרינגז ופול לוטה שניכר כי הם מפלרטטים עם השחקנית ז'אן סמרי.
בחזית בצד ימין יושב גוסטב קייבוט שלובש גופייה לבנה וכובע שטוח.
קייבוט היה דמות מרכזית בחוג האימפרסיוניסטים, והוא היה חובב שיט, נושא שחזר ביצירותיו השונות.
סעוד בן עבד אל-עזיז בן נאסר אאל סעוד הוא בן למשפחת המלוכה הסעודית ורוצח מורשע.
הוא נכדו של המלך עבדאללה.
בשנת 2010 הוא נמצא אשם ב"אולד ביילי" ברצח משרתו בן ה-32, בנדר עבדאללה עבד אל-עזיז, שכנראה היה גם מאהבו, בסוויטה שלהם במלון לנדמרק בלונדון.
במהלך המשפט, נטען כי הנסיך קיבל עיסוי מיני לפני הרצח, כסופו של בילוי ביום ולנטיין, וכי הוא ועבד אל-עזיז היו בקשר הומוסקסואלי, וכי הרצח היה שיאה של מערכת יחסי עבדות מינית (BDSM).
לפי העיתונות הבריטית, הנסיך הסעודי העשיר טייל בעולם כשהוא מלווה בצוות משרתים, ונודע באורח חיים ראוותני.
הוא שהה במלון "לנדמרק" המפואר במשך שלושת השבועות שקדמו לרצח, וחשבונו במקום הסתכם בלא פחות מ-100 אלף ליש"ט.
משרתו נדרש לישון על רצפת חדרו של בן נאסר, לרגלי מיטתו.
גופתו של בנדר עבד אל-עזיז נמצאה ב-15 בפברואר 2010. הנסיך נעצר, לאחר שגופתו של המשרת נמצאה כשעליה סימני חבלה קשים (סימני נשיכה על צווארו, שיניים שבורות, עיניים נפוחות ושפתיים שסועות).
מצלמות האבטחה במלון תיעדו את הנסיך שתקף את משרתו בראשו במעלית, כשלושה שבועות לפני הפשע.
בית משפט בלונדון פסק כי עבד אל-עזיז בן נאסר רצח בברוטליות את משרתו, לאחר שנהג להתעלל בו נפשית, פיזית ומינית.
על פי העדויות במשפט, לאחר התקיפה הקטלנית הנסיך שוחח מספר שעות עם דמות אנונימית בסעודיה, כנראה בניסיון להחליט כיצד להסתיר את מעשיו.
הוא גרר את הגופה למיטה וניסה לנקות את הדם.
רק לאחר 12 שעות התגלתה הגופה.
בתחילת המשפט, הנסיך הסעודי הכחיש את מעורבותו ברצח וגם את היותו הומוסקסואל.
אחר כך טען לחסינות דיפלומטית, אך בקשתו נדחתה.
בעת הקראת גזר הדין עמד בן נאסר בידיים משולבות ושמר על קור רוח ולא הביע כל רגש.
כלי התקשורת בסעודיה, הנוהגים להתעלם מאירועים העלולים להביך את משפחת המלוכה, לא דיווחו על הרשעת בן נאסר.
בן נאסר נידון למאסר עולם.
במרץ 2013 הוא הורשה לחזור לסעודיה, כדי לרצות את יתרת מאסרו בכלא סעודי.
על פי ההסכם בין בריטניה לסעודיה, עליו לרצות 20 שנות מאסר בפועל, שלאחריו יחזור למדינתו.
סבו מצד אמו היה עבדאללה, מלך ערב הסעודית, שהיה המלך בזמן שסעוד הורשע ונידון על ידי בית משפט בבריטניה.
שני הוריו נמנים עם משפחת המלוכה הסעודית.
הם בני דודים ראשונים זה לזה, בהיותם ילדיהם של שני אחים למחצה, שניהם היו בניו של המלך אבן סעוד, מייסד המדינה הסעודית המודרנית.
אביו של סעוד הוא עבד אל-עזיז בן נאסר, בנו של נאסר בן עבד אל-עזיז, שהוא עצמו בנו של אבן סעוד.
אמו של סעוד, פאיזה, היא בתו של עבדאללה, מלך ערב הסעודית, שהוא עצמו בנו של אבן סעוד.
סעוד עבדאללה עבד אל-חמיד הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לאנס מהליג 1 בהשאלה מרומא ובנבחרת ערב הסעודית.
עבד אל-חמיד גדל במחלקת הנוער של אל-איתיחאד.
ב-14 בדצמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 3–1 על אל-באטין במסגרת המחזור ה-13 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 75 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-22 בינואר 2022 חתם עבד אל-חמיד באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-27 באוגוסט 2024 חתם עבד אל-חמיד ברומא מהסרייה א'.
ב-26 בספטמבר ערך את הבכורה שלו ברומא בתיקו 1–1 עם אתלטיקו בילבאו בשלב הליגה של הליגה האירופית.
והפך לסעודי הראשון שמשתתף בתחרות כדורגל אירופית.
ב-24 בנובמבר ערך הופעת בכורה בסרייה א' בהפסד 0–1 לנאפולי.
ב-12 בדצמבר הוא הבקיע את שערו הראשון עבור רומא בניצחון 3–0 על בראגה במסגרת הליגה האירופית.
וסך הכל את עונתו הראשונה ברומא הוא סיים עם שער אחד בשמונה הופעות.
ב-3 באוגוסט 2025 הושאל עבד אלחמיד לעונה אחת עם אופציית רכישה ללאנס מהליג 1. ב-16 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 לליון במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בליג 1.
ב-5 בספטמבר 2019 ערך עבד אל-חמיד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מאלי במשחק ידידות.
סעוד בן פייסל אאל סעוד היה מדינאי ודיפלומט סעודי שכיהן כשר החוץ של ערב הסעודית בין השנים 1975 ל-2015. הוא בן למשפחת המלוכה הסעודית, והיה שר החוץ שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה העולמית.
סעוד בן פייסל נולד בטאיף ב-2 בינואר 1940. הוא היה בנם השני של המלך פייסל ואיפאת אל-תונאיין .
הנסיך סעוד סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1964 עם תואר ראשון באמנויות בכלכלה.
לאחר שובו לסעודיה הפך הנסיך סעוד ליועץ כלכלי של משרד הנפט.
הנסיך סעוד כיהן בתפקיד זה במשרד הנפט עד שנת 1975, אז מונה לשר המדינה לענייני חוץ.
הוא החליף את עומר אל סקאף בתפקיד לאחר שמת בנובמבר 1974.
ב-13 באוקטובר 1975 מינה המלך ח'אלד את הנסיך סעוד לשר החוץ.
הוא התפטר מהתפקיד ב-29 באפריל 2015 עקב בעיות בריאותיות והוחלף על ידי עאדל אל-ג'ובייר , שגריר סעודיה בארצות הברית לשעבר.
הנסיך סעוד זכה להערכה רבה בקהילה הדיפלומטית.
ב-1978 וגם ב-1985 העלה הנסיך סעוד את המודעות בבריטניה לפעילות הסובייטית בקרן אפריקה.
במאי 1985, הוא ביקר באופן רשמי באיראן ופגישותיו התמקדו בעלייה השנתית של האיראנים לרגל למכה.
הוא ביקש מקונדוליזה רייס להתמקד ב"נושאים מהותיים מרכזיים" של הסכסוך הפלסטיני-ישראלי.
הוא התלונן כי בנקים בארצות הברית בודקים בנקים של שגרירות סעודיה באופן בלתי חוקי.
הוא טען כי המבקרים היו "בלתי הולמים ואגרסיביים".
הוא גם הצהיר כי לשגרירות הסעודית יש חסינות דיפלומטית.
הנסיך סעוד אמר ב-2004 כי סעודיה תרצה להפחית את תלותה הביטחונית בארצות הברית.
ביולי 2004, הוא טען שהמקור האמיתי לבעיות במזרח התיכון לא היו מוסלמים אלא "אי צדק ומחסור במשאבים באזור".
באוגוסט 2007, הוא הכחיש את הטענות לפיהן טרוריסטים נסעו מסעודיה לעיראק.
ב-10 במרץ 2006 הוא נפגש עם מנהיגי חמאס בריאד.
ביולי 2006 הוא דחק בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לקרוא להפסקת אש במלחמת לבנון השנייה.
בינואר 2008 הוא תמך בבחירות לפרלמנט בפקיסטן.
הוא ציין שפקיסטן אינה זקוקה ל"התערבות חיצונית" כדי לפתור את בעיותיה הפוליטיות.
בנובמבר 2010 הוא הוביל את המשלחת הסעודית בפסגת G-20.
בינואר 2011 הוא נסוג ממאמצי הגישור לכינון ממשלה בלבנון.
במרץ 2011 הוא נסע לאירופה כדי לגייס תמיכה בהתערבותה של סעודיה בבחריין.
במקום פעולה צבאית נגד איראן, קרא סעוד אל פייסל להחמיר סנקציות כמו איסור על נסיעה לאיראן והגבלות נוספות על הלוואות בנקאיות לאיראן.
הוא הצהיר כי מדיניות החוץ של ארצות הברית נתנה יותר כוח לאיראן.
הוא השווה את ההשפעה האיראנית בעיראק להשפעה האיראנית בלבנון.
בתחילת 2011 הוא הביע חשש מחוסר היציבות ה"מסוכנת" בלבנון לאחר נפילת הממשלה בראשות סעד אל-חרירי.
במאי 2014 דווח כי הנסיך סעוד הזמין את שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף לבקר בריאד, ושבר את הקרח באחת ממערכות היחסים העוינות ביותר במזרח התיכון לקראת שיחות מפתח על תוכנית הגרעין של איראן בווינה.
בשיחה עם עיתונאים בבירת סעודיה, שר החוץ הנסיך סעוד אמר כי הממלכה מוכנה לארח את שר החוץ האיראני "בכל עת שימצא לנכון" וציין כי ריאד מוכנה לפתוח במשא ומתן עם אויביה על הנושאים הרבים המפרידים ביניהם.
החל משנת 1998 תחת שלטונו של המלך פאהד, סעוד בן פייסל מונה ליו"ר הוועדה של עראמקו הסעודית שהופקדה על הערכת הפרויקט בספטמבר 1999.
ב-20 בנובמבר 2009, המלך עבדאללה מינה את הנסיך סעוד ליושב ראש המועצה הכלכלית העליונה רבת ההשפעה של ערב הסעודית.
מדיניות החוץ הסעודית תוכננה על ידי המלך, ולא על ידי שר החוץ.
הנסיך סעוד עבד בצמוד למלך ח'אלד, המלך פאהד והמלך עבדאללה.
הנסיך סעוד היה אנטי-סובייטי ולאומן ערבי.
כשנשאל ב-1979 אם קיימת ברית עם ארצות הברית בנוגע לשיתוף פעולה צבאי, הוא ציין שלערב הסעודית אין ברית כזו עם ארצות הברית, אלא עם מדינות ערביות ומוסלמיות אחרות.
הוא היה עמיד יותר להצעות ישראליות מהמלך פאהד.
הוא הלין על המורשת שלו עשויה להיות מוגדרת "על ידי אכזבה עמוקה מאשר על ידי הצלחה".
הוא הצטער על כך שדור המנהיגים שלו לא הצליח להקים מדינה פלסטינית.
הוא עודד את העיראקים להגן על ריבונות ארצם.
בחצר המלוכה הסעודית, יחסיו עם המלך פאהד היו מתוחים, אך הוא היה אחד מבעלי בריתו הקרובים ביותר של המלך עבדאללה.
הוא היה בין הפקידים הסעודים שפעלו לשיפור התדמית הבינלאומית של סעודיה ולשמירה על יחסיה החזקים עם ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
הנסיך סעוד היה נשוי לבת דודו ג'ווארה בינת עבדאללה בן עבדול רחמן, ולהם שלושה בנים ושלוש בנות.
בניו הם מוחמד, חאלד ופאהד, ובנותיו חיפה, לאנה וראם.
חיפה בינת סעוד נשואה לנסיך סולטן בן סלמאן, פרופסור לספרות אנגלית העובד באוניברסיטת המלך סעוד.
בניגוד לבני משפחה אחרים בבית סעוד, הוא דיבר לעיתים קרובות בפומבי וקיים אינטראקציה עם עיתונאים.
הוא דיבר מספר שפות, ביניהן אנגלית, טורקית, ספרדית, עברית, צרפתית, איטלקית וגרמנית.
הנסיך סעוד הוא אחד מבני המלוכה הסעודים המוזכרים במסמכי פנמה בשל חשבונותיו.
בארצות הברית היה לו בית בלוס אנג'לס.
הנסיך סעוד סבל ממחלת פרקינסון ומכאבי גב.
הוא עבר ניתוח בארצות הברית.
ב-11 באוגוסט 2012 עבר ניתוח נוסף להסרת חסימה במעיים.
הניתוח בוצע בבית החולים בג'דה.
הנסיך סעוד נסע ללוס אנג'לס לאחר שעזב את בית החולים ב-6 בספטמבר 2012. המשרד הודיע שהוא יישאר שם לזמן מה.
ב-25 בינואר 2015, הנסיך סעוד עבר ניתוח מוצלח בעמוד השדרה בארצות הברית.
סעוד התמודד עם בעיות בריאותיות רבות, סבל מכאבי גב כרוניים ועבר ניתוחים שונים.
הנסיך סעוד מת ב-9 ביולי 2015 בגיל 75 בלוס אנג'לס.
תפילת הלוויה שלו נערכה במסגד אל-חראם במכה ב-12 ביולי 2015.
סעי בובה הוא סרט קומדיית מסע אמריקאי בבימויו של אית'ן כהן.
כהן כתב את התסריט וערך את הסרט יחד עם אשתו, טרישה קוק; וגם הפיקו את הסרט יחד עם רוברט גראף, טים בוואן ואריק פלנר.
בסרט מככבים מרגרט קוואלי, ג'רלדין ויסוואנתן, ביני פלדסטין, קולמן דומינגו, פדרו פסקל, ביל קאמפ ומאט דיימון.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-23 בפברואר 2024, תחת הפצת "Focus Features".
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-22 בפברואר 2024.
ג'יימי מתחרטת על הפרידה מחברתה, בעוד מריאן צריכה להירגע.
בחיפוש אחר התחלה חדשה, הן יוצאות למסע בלתי צפוי לטלהאסי.
דברים משתבשים במהירות כשדרכיהן מצטלבות עם קבוצה של פושעים לא כשירים
אית'ן כהן ואשתו, טרישה קוק, העלו יחד רעיון בפני חברתם, אליסון אנדרס, במהלך חופשת חג המולד בסן פרנסיסקו בתחילת שנות ה-2000. הסרט הוכרז בינואר 2007, תחת בימויה של אנדרס וכהן.
ציין כהן שהסרט דומה לסרטי רומנטיקה של שנות ה-70 שראה כנער.
סלמה בלייר, הולי האנטר, כריסטינה אפלגייט ו קלואי סביני צורפו לככב במהלך קדם-הפקה.
באפריל 2022, דיווחים ציינו כי כהן יביים את הסרט.
לאחר מכן, נמסר כי הסרט הופק על ידי כהן, קוק, רוברט גראף, טים בוואן ואריק פלנר.
באוגוסט 2022, מרגרט קוואלי וג'רלדין ויסוואנתן הצטרפו לצוות השחקנים.
בספטמבר, צורפה ביני פלדסטין לצוות השחקנים.
באפריל 2023, שמו של הסרט נחשף "סעי בובה", ולצוות השחקנים נוספו פדרו פסקל קולמן דומינגו, ביל קאמפ ומאט דיימון.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-23 בפברואר 2024, תחת הפצת "Focus Features", ובישראל ב-22 בפברואר 2024. הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-22 בספטמבר 2022, אך נדחה עקב שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו (2023).
סעודים , נקראים גם: ערבים סעודים, הם אוכלוסיית האזרחים של ערב הסעודית, הדוברים את השפה הערבית, שפה שמית מרכזית, וחולקים מוצא, היסטוריה ותרבות משותפים.
הם כוללים בעיקר ערבים וחיים בחמשת האזורים ההיסטוריים: נג'ד, חג'אז, עסיר, תיהאמה ואל-אחסא, האזורים שבהם נוסדה ערב הסעודית, והיו ידועים בעבר כממלכת נג'ד וחג'אז בחצי האי ערב.
הסעודים דוברים כשפת אם את אחד הניבים של ערבית חצי האי , כולל הניבים החג'אזי, הנג'די , המפרצי והערבית הדרומית (הכוללת את הניב הבארקי ).
הסביבה התרבותית של ערב הסעודית היא ערבית ואיסלאמית אשר היא לעיתים קרובות דתית, שמרנית, מסורתית ומשפחתית.
משקאות אלכוהוליים אסורים, לדוגמה, אך כעת הדברים משתנים לאט לאט.
חיי היומיום נשלטים על ידי מצוות ופסיקות אסלאמיות, גם אם תושבי העיר אינם מוסלמים הם עדיין מחויבות לפסיקה האסלאמית למרות שהם אינם נדרשים למלא טקסים או התחייבויות דתיות, הלבוש חייב לעמוד בסטנדרט מסוים.
חמש פעמים ביום, מוסלמים נקראים לתפילה מצריחי המסגדים הפזורים ברחבי המדינה.
מכיוון שיום שישי הוא היום הקדוש ביותר למוסלמים, סוף השבוע הוא שישי-שבת.
בהתאם לדוקטרינה הסלפית, נחגגים רק שני חגים דתיים, עיד אל-פיטר ועיד אל-אדחא.
ב-2006 הוכרז חג לאומי שאינו דתי ב-23 בספטמבר.
החג המציין את הקמת ערב הסעודית ואיחוד הממלכה על ידי אבן סעוד ב-1932.
התושבים המקוריים של ערים וכפרים ידועים בשם חוּדַּאר ( حَضَر) יושבי קבע.
הם התיישבו בכפרים, עיירות וערים ברחבי ערב הסעודית.
חלק מהערים המפורסמות היו אל-אחסהא, קריית אל-פאו, דומת אל-ג'נדל, אל-אוחדד, אל-עאולא, א-דרעיה, ג'דה, מנפואה, מכה, אל-מדינה, מדאאן סאלח, תבוכ, קטיף, תימא, טאיף וטאג'.
הללו חיים בעיקר בערים מכה, אל-מדינה וג'דה באזור חג'אז .
אפרו-סעודים רבים שייכים לשבטים ששורשיהם מגיע עד לבני שבט האוסה וגם לאימפריה ההיסטורית של טקרור וגאנה, דבר זה ניכר בשמות משפחה כמו הווסאווי (למשל כדורגלן; אוסאמה הווסאווי), פולה וברנאווי.
מספר בני המיעוט האפרו-סעודי הם צאצאים של עבדים לשעבר ובפרט צאצאים של העבדים ששוחררו בשנת 1962. פעילים אפרו-סעודים מתלוננים כי אינם מקבלים ייצוג תקשורתי ואינם מצליחים למצוא הזדמנויות לשפר את מצבם החברתי.
רבים סובלים מאפליה גזעית בתעסוקה ובחינוך.
סעודים רבים רואים בהם נחותים.
חלק מהתושבים המקוריים של האזור שכיום הוא סעודי היו ידועים כבדואים (بَدُو) אשר היו נוודים.
הם נותרו מרכיב משמעותי ומשפיע מאוד באוכלוסייה הסעודית הילידית, אם כי רבים המכנים את עצמם "בדואים" אינם עוסקים עוד ב"פעילויות שבטיות מסורתיות והתיישבו בישובי קבע".
לדברי הארווי טריפ ופיטר נורת', הבדואים מהווים את רוב מערכת המשפט, המנהיגים הדתיים והמשמר הלאומי (המגן על כס המלוכה) של המדינה.
התרבות הבדואית (נוודית) נשמרת "באופן פעיל" על ידי הממשלה.
כיום רוב הבדואים עברו עיור וחיים בערים או עיירות, אך הם עדיין מגדירים את עצמם כבדואים (נוודים) ועדיין מדברים ניבים בדואים בניגוד לניבים של השבטים היושבניים או המרכזים העירוניים.
הדת והמנהגים של ערב הסעודית מכתיבים לא רק לבוש שמרני לגברים ולנשים, אלא אחידות לבוש ייחודית לרוב מערב אסיה.
באופן מסורתי, לאזורים השונים בסעודיה היו לבוש שונה, אך מאז כינון מחדש של השלטון הסעודי, אלה שמורים לאירועים חגיגיים, ו"שונו, אם לא הוחלפו לחלוטין", על ידי לבוש המולדת של שליטיהם הנג'ד.
בערב הסעודית, נשים נדרשו להתכסות בציבור.
עם זאת, במרץ 2018, טען יורש העצר מוחמד בן סלמאן כי נשים יכולות לבחור מה ללבוש בציבור, בתנאי שזה יעמוד בסטנדרטים מסוימים, כאשר הצהיר כי "ההחלטה נותרת אך ורק בידי נשים להחליט איזה סוג של לבוש הגון ומכבד הן בוחרות ללבוש".
עד סוף 2019, כל הנשים נדרשו ללבוש עבאיה, גלימה ארוכה המכסה את כל הגוף מלבד כפות הידיים, השיער והפנים בציבור.
לבוש צנוע הוא חובה על נשים באסלאם, אך הצבע, שחור לנשים ולבן לגברים, מבוסס ככל הנראה על מסורת ולא על כתבי קודש דתיים.
נשים זרות נדרשו ללבוש עבאיה, אך לא היו צריכות לכסות את שיערן.
נשים סעודיות רבות בדרך כלל עוטות גם רעלה המכסה את כל הפנים, כמו ניקאב.
בגדי נשים מעוטרים לעיתים קרובות במוטיבים שבטיים, מטבעות, פאייטים, חוטים מתכתיים ואפליקציות.
בשנים האחרונות מקובל ללבוש בגדים מערביים מתחת לעבאיה.
נשים זרות בערב הסעודית "מעודדות" על ידי המשטרה הדתית ללבוש עבאיה, או לפחות לכסות את שיערן, כך על פי "הניו יורק טיימס".
גברים ונערים סעודים, ללא קשר לעבודתם או למעמדם החברתי, לובשים את הלבוש המסורתי הנקרא ת'וב, אשר כונה "הלבוש הערבי".
במהלך מזג אוויר חם, גברים ונערים סעודים לובשים גלימות לבנות.
במזג אוויר קריר, חולצות צמר בצבעים כהים אינן נדירות.
בזמנים מיוחדים, גברים נוטים לובשים בישת או משלח מעל הת'וב.
אלה גלימות ארוכות לבנות, חומות או שחורות מעוטרות בזהב.
כיסוי ראש של גבר מורכב משלושה רכיבים: טגיה, כובע לבן קטן המונע מהכאפייה להחליק מהראש; הע'ותרה עצמה, שהיא ריבוע גדול של בד; והעקאל – חוט שחור כפול המחזיק את הע'ותרה במקומה.
אי לבישת עקאל נחשבת לסימן של חוסר כבוד.
הע'ותרה עשויה בדרך כלל מכותנה ובאופן מסורתי היא לבנה כולה או בצבעי אדום ולבן משובצים.
הע'ותרה נלבשת מקופל למשולש וממורכזת על הראש.
ע'ותרה (غترة) הוא כיסוי ראש מסורתי של כאפייה שעונדים גברים בחצי האי ערב.
הוא עשוי מריבוע של בד כותנה דק יותר ("צעיף"), מקופל ועטוף בסגנונות שונים (בדרך כלל משולש) סביב הראש.
הוא נפוץ באזורים עם אקלים צחיח, כדי לספק הגנה מפני חשיפה ישירה לשמש, וגם הגנה על הפה והעיניים מפני אבק וחול.
עקאל (عقال) הוא פריט כיסוי ראש ערבי העשוי מחוט המחובר סביב הכפיה כדי להחזיק אותה במקומה.
העקאל הוא בדרך כלל בצבע שחור.
עבאיה (عباية) היא חיג'אב נשי שלובשות נשים כשהן עוזבות את הבית.
זוהי גלימה שחורה המכסה את כל הגוף מלבד הראש, אם כי חלק מהעבאיות מכסות גם את החלק העליון של הראש.
עמאמה (عمامة) הוא סוג של כיסוי ראש מסוג טורבן שמקורו באזור חג'אז במערב ערב הסעודית של ימינו; זוהי רק גרסה אחת של טורבנים ערביים שנלבשו בחצי האי ערב מהתקופה הטרום-אסלאמית ועד ימינו, אך באופן כללי כיום רוב החג'אזים לובשים שומאע' (شُماغ) במקום.
ת'וב (ثوب) היא המילה הערבית התקנית לבגד.
הוא מגיע עד הקרסול, ארוג מצמר או כותנה, בדרך כלל עם שרוולים ארוכים בדומה לחלוק.
בישת (بشت) היא גלימה ערבית מסורתית ארוכה, לבנה, חומה או שחורה, המעוטרת בזהב, הנלבשת על ידי גברים.
בדרך כלל הבגד נלבש רק באירועים מיוחדים כמו חתונות, או במזג אוויר קר.
לאחרונה, לבוש מערבי, ובמיוחד חולצות טי וג'ינס, הפכו לבגדי פנאי נפוצים למדי, במיוחד בג'דה, ריאד ומחוז א-שרקייה.
הנעלה מסורתית היא סנדלי עור, אך רוב ההנעלה מיובאת כיום.
ערב הסעודית היא מונרכיה כאשר האסלאם היא דת המדינה והחוק שלה דורש שכל האזרחים יהיו מוסלמים.
הממשלה אינה מגינה מבחינה חוקית על חופש הדת.
כל אזרח מעבר לים המנסה לרכוש אזרחות סעודית חייב להתאסלם.
ערב הסעודית ספגה ביקורת על יישום החוק האסלאמי ועל הרקורד הירוד שלה בתחום זכויות האדם.
הצורה הרשמית של האסלאם היא הגרסה הווהאבית של האסלאם הסוני .
על פי נתונים סטטיסטיים רשמיים, 90% מאזרחי סעודיה הם מוסלמים סונים, ו-10% שיעים.
יותר מ-30% מהאוכלוסייה מורכבת מעובדים זרים שהם ברובם מוסלמים, אך לא כולם.
לא ידוע כמה אחמדים יש במדינה.
שתי הערים הקדושות ביותר באסלאם, מכה ומדינה, נמצאות בערב הסעודית.
מסיבות רבות, לא-מוסלמים אינם מורשים להיכנס לערים הקדושות, למרות שכמה לא-מוסלמים מערביים הצליחו להיכנס, מחופשים למוסלמים.
מספרם הגדול של עובדים זרים החיים בערב הסעודית (7.5 מיליון נכון לשנת 2013) כולל גם תושבים שאינם מוסלמים.
החוק במדינה אינו מאפשר לקבל אזרחות סעודית בלי להיות מוסלמי.
כיום ערב הסעודית עדיין מעניקה אזרחות לאנשים ממדינות אחרות אשר הם מוסלמים בלבד.
מפקד האוכלוסין הרשמי הראשון של ערב הסעודית נערך בשנת 1974. בשנה זו היו בה 6,218,361 אזרחים סעודים ו-791,105 אזרחים זרים, סך כולל של כ- 7 מיליון תושבים.
מתוכם, קצת למעלה מ-5 מיליון יושבי קבע וכ- 1.86 מיליון נוודים.
עד שנות ה-60, חלק ניכר מהאוכלוסייה היה נוודים או סמי-נוודים.
עקב צמיחה כלכלית ועירונית מהירה, יותר מ-95% מהאוכלוסייה מיושבת כיום.
80% מהסעודים גרים בשלושה מרכזים עירוניים עיקריים ריאד, ג'דה ודמאם.
בחלק מהערים יש צפיפות של 2600 איש לקילומטר.
למרות הצמיחה המהירה בערב הסעודית בעשורים האחרונים, היא חווה ירידה מהירה לא רק בתמותה, אלא גם בשיעורי הפריון.
הללו ירדו מכשבעה ילדים בממוצע לאישה ל-2.4 בשנת 2016, בהתבסס על סקר האוכלוסייה האחרון שערכה הרשות הכללית לסטטיסטיקה.
ערב הסעודית ניצבת הרחק מאחור בהרחבת אוכלוסייתה בהשוואה לשכנותיה, כמו עיראק וסוריה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2022, אזרחי סעודיה היוו כ-18,800,000 נפש, המהווים 58.4% מכלל אוכלוסיית ערב הסעודית.
סעיד מוסא (נולד ב-19 במרץ 1944), היה ראש ממשלתה השלישי של בליז מאוגוסט 1998 עד פברואר 2008.
מוסא נולד בסן איגנסיו, ילד רביעי מתוך שמונה, לאב פלסטיני שהגיע מאל-בירה בשנת 1930 ואם ממוצא מעורב סקוטי ומאיה.
אחרי שסיים את לימודיו בבליז, הוא למד משפטים באוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ממנה קיבל תואר במשפטים בהצטיינות בשנת 1966. שנה לאחר מכן שב לבליז, שימש כשופט וכיועץ לכתר בלשכת התביעה הציבורית.
דאגתו לרווחתם של עובדי מדינה הובילה לבחירתו לנשיא איגוד השירות הציבורי.
בשנת 1969 הוא עבר למגזר הפרטי.
מוסא הצטרף למפלגת האיחוד העממי (PUP) מפלגת השלטון הנוצרית-דמוקרטית, וב-1974 התמודד מטעמה ללא הצלחה על מקום במועצה המחוקקת.
שירת בממשלתו של ג'ורג' קאדל-פרייס במספר תפקידים בכירים ואף היה חבר בוועדה שחיברה את חוקת בליז לאחר שזכתה בעצמאותה ב-1980.
ב-1996 הפך למנהיג המפלגה ובשנת 1998 נבחר לראש ממשלה לאחר שמפלגתו ניצחה בפער של כ-20 אחוזים מן הקולות.
מוסא החזיק בתיק החוץ עד שנת 2002. לאחר כניסתו לתפקיד העמיד בראש סדר העדיפויות בענייני חוץ ורפורמה פוליטית.
בינואר 2000 ממשלתו אישרה את הקמת אוניברסיטת בליז.
את מסע הבחירות כדי להיבחר מחדש הוא ניהל תחת הסיסמה "אין דרך חזרה", והבטיח ליצור 20,000 מקומות עבודה חדשים ולתת למקומיים גישה לאותם תמריצי השקעה כמו זרים.
בהשבעתו לקדנציה שנייה, הצהיר כי התפתחות כלכלית וחברתית תמשיך להיות עיקרה של ממשלתו והבטיח לשפר את הגישה לחינוך ואיכותה.
בשנת 2003 נבחר לכהונה נוספת כראש ממשלה.
הפעם ניצחה ה-PUP ברוב קטן יותר מן הקולות, אך עדיין שלטה ללא מצרים בבית הנבחרים עם 26 מתוך 31 צירים.
בבחירות שנערכו ב-7 בפברואר 2008 הפסידה מפלגת האיחוד העממי ליריבתה השמאלית, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, בפער של 17 אחוזים.
למחרת החליף דין בארו את מוסא בראשות הממשלה, וכעבור מספר ימים התפטר מוסא מהנהגת המפלגה.
בעשר שנותיו כראש-ממשלה נרשמה צמיחה כלכלית גבוהה בבליז, אך הפופולריות של ממשלתו דעכה עקב טענות לשחיתות.
סעיד אל-עוויראן הוא כדורגלן עבר סעודי.
בנבחרת ערב הסעודית שיחק אל-עוויראן 50 משחקים וכבש 24 שערים.
בין השאר שיחק במונדיאל 1994 בו כבש שער שזכה במקום השישי בהצבעה לבחירת שער המאה נגד נבחרת בלגיה, וכן שיחק במונדיאל 1998.
סעיד נָפַאעַ הוא עורך דין במקצועו ופוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם בל"ד.
הורשע במגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב ונדון לשנת מאסר.
נפאע הוא בן העדה הדרוזית.
מגיל צעיר היה פעיל נגד גיוס דרוזים לצה"ל.
ב-1972 ריצה 3 תקופות מאסר עקב סירובו להתגייס לצה"ל.
לאחר מכן הקים את ועד היוזמה הדרוזי, ארגון אשר מקדם את הזהות הפלסטינית לעומת זו הישראלית בקרב בני העדה הדרוזית, ואשר כיום מהווה חלק מחד"ש.
ב-1989 נבחר כחבר במועצת המקומית בית ג'ן, אז מטעם המפלגה הקומוניסטית, ובשנים 1992–1993 שימש ראש המועצה.
ב-1997 עזב נפאע את המפלגה, בה היה חבר מאז היה בן 14, וכעבור שנתיים הקים תנועה בשם "תנועת המאחדים הלאומית", שהתמזגה עם בל"ד זמן קצר לאחר הקמתה.
בהמשך הקים תנועות נוספות: ב-2001 הקים את תנועת "אל מערופין אל-אחראר" ("הדרוזים החופשיים") ואת תנועת "אל-ג'דור" ("שורשים"), שמטרתה חיזוק השורשים התרבותיים הערביים בקרב הדרוזים.
בדצמבר 2006 היה נפאע ממארגני כינוס שבו הוקמה "הוועדה הלאומית לסולידריות עם סוריה".
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב נפאע במקום הרביעי ברשימת בל"ד.
הוא החל לכהן כחבר כנסת ב-24 באפריל 2007, עם התפטרותו של יו"ר המפלגה, עזמי בשארה.
ב-6 בספטמבר 2007 יצא נפאע לביקור בסוריה ללא אישור שר הפנים, אישור הנדרש לפי פקודת הארכת תוקף של תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ-לארץ).
במהלך ביקורו נפגש עם טלאל נאג'י, שהיה אז סגנו של מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין.
נפאע הועמד לדין והורשע באפריל 2014 בבית המשפט המחוזי בנצרת בשני סעיפים של מגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב.
בספטמבר 2014 נגזרה עליו שנת מאסר בגין הרשעה זו.
ערעורו לבית המשפט העליון נדחה באוגוסט 2015, וב-1 בנובמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר גלבוע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת בל"ד לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת.
בינואר 2010 החליטה הלשכה הפוליטית של בל"ד להדיחו מהתנועה, בעקבות סירובו לקיים הסכם רוטציה שיאפשר את כניסתו לכנסת של המועמד שהוצב במקום הרביעי ברשימת בל"ד, עבאס זכור.
בפברואר 2012, כשנה לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, נטל חלק מרכזי בעצרת תמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד שהתקיימה בתיאטרון אל-מידאן בחיפה.
לדבריו, ביקש להביע תמיכה בניסיונות הרפורמה של אסד שזכו לתמיכת העם הסורי.
הוא גינה את מדינות ערב שמספקות לטענתו נשק למתנגדי המשטר ואשמות ב"מותם של הילדים בסוריה".
נפאע נשוי ואב ל-9, ומתגורר בבית ג'ן.
סעיד מוחמד שעבאן סיאם (22 ביולי 1959 – 15 בינואר 2009; בערבית: سعيد محمد شعبان صيام; תעתיק מדויק: סעיד מחמד שעבאן ציאם) היה ממנהיגי חמאס החשובים ביותר, והאחראי על מנגנוני הביטחון של הארגון, ובהם הכוח המבצעי (שהוא נחשב למייסדו), המשטרה, הכוח הימי וסוכנויות ביטחון פנים.
שר הפנים והביטחון הלאומי בממשלת חמאס ברצועת עזה.
נודע כאחד מהמובילים של הגישה האידאולוגית והפוליטית הקיצונית ביותר מבין מנהיגי הארגון.
נהרג על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במסגרת מבצע עופרת יצוקה.
סיאם (אבו מצעב) נולד במחנה הפליטים שאטי בעזה בשנת 1959, כבן למשפחת פליטים מסביבות הכפר אלג'ורה (ליד אשקלון).
סיים סמינר למורים ברמאללה, שם הוכשר כמורה למדעים ולמתמטיקה.
רכש גם תואר ראשון בתרבות אסלאמית, מאוניברסיטת "אל-קדס" הפתוחה.
משנות השמונים עבד בהוראה בבית ספר של אונר"א בעזה, אך עזב את משרתו בשל סכסוכים עם מעסיקיו על רקע השתייכותו הפוליטית.
עבד כדרשן וכאימאם מתנדב במסגדים ברצועת עזה.
במהלך שנות השמונים והתשעים היה סיאם פעיל תשתיתי ומדיני בדרג הביניים של תנועת החמאס.
בין השנים 1989–1992 נעצר סיאם ארבע פעמים על ידי ישראל.
בשנת 1992 נמנה עם 415 המגורשים ללבנון.
בשנת 1995 נעצר על ידי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ותחילת הסיכולים הממוקדים שביצעה ישראל בפעילים בולטים בהנהגת החמאס, זכה סיאם לשדרוג במעמדו, והשתתף בפורומים מרכזיים של הארגון.
תחילה שימש כנציג החמאס ב"ועדת המעקב של הכוחות הלאומיים והאסלאמיים" בעזה, ולאחר מכן כאחד מדוברי החמאס (דצמבר 2001 - אפריל 2002).
בהמשך מילא תפקיד מרכזי בהקמת גופי התקשורת הרשמיים של החמאס – תחנת הרדיו "קול אל-אקצא", וערוץ הטלוויזיה "אל-אקצא".
בבחירות 2006 ברשות הפלסטינית נבחר סיאם כחבר המועצה המחוקקת במסגרת "רשימת הרפורמה והשינוי" של חמאס, ומונה לשר הפנים והביטחון הלאומי בממשלתו של אסמאעיל הנייה.
מאבקי כוח פוליטיים הובילו להתפטרותו, אך לאחר זמן קצר שב לתפקידו.
פעילות כשר הפנים והביטחון הלאומי בממשלת חמאס
במסגרת תפקידיו כשר וכבכיר חמאס, יצא סיאם מספר פעמים מגבולות רצועת עזה, ונטל חלק במפגשים ודיונים באיראן, בסוריה, במצרים, בסודאן ובמדינות נוספות.
כשר הפנים, הוא יזם את הקמתו של הכוח המבצעי (אלתנפיד'יה), מנגנון ביטחון פלסטיני חדש הנאמן לחמאס בלבד ועוסק במשימות שיטור, אבטחה, כליאה והגנת גבולות.
לנוכח עמדותיו הקיצוניות, גם ביחס אל בני עמו תומכי הפת"ח, הוביל סיאם, לצד בכירי החמאס מחמוד א-זהאר ואחמד ג'עברי, את ההפיכה השלטונית שבוצעה ברצועת עזה ובמסגרתה השתלט חמאס בכוח הזרוע על כל מוסדות השלטון שהיו קודם לכן בשליטת הפת"ח.
תחת פיקודו של סיאם ביצעו פעילי הכוח המבצעי מעשי רצח רבים וכן מעשי אלימות קשים ומתמשכים נגד תומכי הפת"ח ברצועת עזה.
מסיבה זו, ניסו גם פעילי הפת"ח לחסלו, בנוסף למספר ניסיונות חיסול נגדו מצד ישראל.
סיאם שרד מספר ניסיונות של סיכול ממוקד על ידי ישראל.
בניין משרד הפנים בעזה, ומשרדיו של סיאם, הופצצו לא אחת על ידי חיל האוויר הישראלי.
ההצלחה הגיעה ב-15 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה.
חיל האוויר הישראלי הפציץ את בית אחיו, איאד סיאם, בג'באליה שבו הסתתר.
בהתקפה זו נהרגו בנוסף לסיאם עצמו, גם האח איאד סיאם, פעיל חמאס בכיר כשלעצמו וסלאח אבו שראח, ראש מנגנון ביטחון הפנים של חמאס.
במקומו כשר הפנים מונה פתחי חמאד.
סעיד ג'לילי (בפרסית: سعید جلیلی; נולד ב-6 בספטמבר 1965 במשהד) הוא פוליטיקאי איראני, חבר המועצה לאבטחת אינטרס המשטר ונציג המנהיג במועצה העליונה לביטחון לאומי.
בשנת 2007 החליף ג'לילי את עלי לאריג'אני, בתפקיד אחראי התיק הגרעיני מול מדינות המערב, ובתור שכזה, מאוקטובר 2009 הוא היה הנציג האיראני לשיחות הגרעין עם המערב בפורום חמש המעצמות וגרמניה (הידוע בשם P5+1), השיחות הישירות עם איראן שיזם הנשיא ברק אובמה.
נולד בספטמבר 1965 במשהד שבצפון מזרח המדינה.
את הדוקטורט שלו עשה בנושא "מדיניות החוץ של הנביא מוחמד".
לאחר לימודיו התנדב לשרת בכוחות הבסיג' במלחמת איראן–עיראק.
במהלך הלחימה (1986) הוא נפצע קשה ואיבד את החלק התחתון של הרגל הימנית שלו.
לאחר הלחימה התחיל לעבוד כמרצה באוניברסיטה.
בשנת 2001 החל לעבוד כמזכיר במשרדו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
שימש כסגן שר החוץ האיראני לענייני אירופה וארצות הברית תחת ממשלו של מחמוד אחמדינז'אד.
בתפקיד זה כיהן מאוגוסט 2005 עד לפרישתו באוקטובר 2007. בתקופה זו כיהן גם כיועץ קרוב לנשיא.
לאחר שכיהן בתפקיד זה, נבחר להחליף את עלי לאריג'אני כמזכיר המועצה האיראנית העליונה לביטחון לאומי.
בתפקיד זה כיהן עד 10 בספטמבר 2013. מיד עם עזיבתו, מונה על ידי ח'אמנאי לכהן כחבר במועצה לאבטחת אינטרס המשטר.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, והגיע למקום השלישי עם כ-11 אחוזים מהקולות (למעלה מ-4.1 מיליון קולות).
התמודד פעמיים למקום במג'לס (2004 ו-2008), אך לא נבחר בשתי הבחירות.
הוא הודיע על השתתפותו בבחירות 2024 לנשיאות איראן וקיבל תמיכה מהאייתוללה וחבר מועצת המומחים מוחמד מהדי מירבאקרי.
ג'לילי העפיל לסיבוב השני, שנערך ב-5 ביולי 2024, והפסיד למסעוד פזשכיאן.
סעיד חמאמי היה פוליטיקאי, דיפלומט ועיתונאי פלסטיני.
חמאמי נולד ביפו בשנת 1941. אביו, עביל, היה חבר במועצת העיר.
בשנת 1948 ברחו הוריו בעת מלחמת העצמאות.
משפחתו שהתה זמן קצר במחנה פליטים במצרים, אחר כך עברה ללבנון ומשם לעמאן שבירדן.
לאחר לימודיו התיכוניים למד חמאמי ספרות אנגלית באוניברסיטה בדמשק ושם התקרב לרעיונות מפלגת הבעת'.
לאחר לימודיו עבד כעיתונאי בדמשק, ובהמשך כמורה בערב הסעודית.
הוא שב לסוריה והצטרף לארגון אש"ף עם הקמתו בשנת 1964. במהרה טיפס בדרגות הארגון והיה לחבר במועצה הלאומית הפלסטינית, כשהוא בן 30.
בשנת 1973 מונה על ידי יאסר ערפאת כנציג הארגון בלונדון.
ימים לאחר מלחמת יום הכיפורים פרסם מכתב ב"טיימס" שבו קרא לפלסטינים לפנות לדרך השלום.
הוא החל לקדם רעיונות של הידברות ודו-קיום בין יהודים לערבים ופתרון של שתי מדינות לשני עמים לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בפברואר 1977 הצהיר חמאמי כי "אש"ף מוכן להכיר בישראל תמורת פינוי גמור של הגדה המערבית ורצועת עזה והוא מוכן לדו-שיח על בסיס של הכרה הדדית".
באירופה יצר קשרים עם אנשי שמאל ישראלים בהם אורי אבנרי, שמחה פלפן, אמנון זכרוני, דוד שחם, ומקסים גילן.
ב-1974 נפגש בחשאי עם אורי אבנרי ומסר לו פנייה מערפאת ליצחק רבין.
בעקבות איומים טלפוניים ובכתב על חייו הציב הסקוטלנד יארד שמירה על ביתו.
הוא נרצח במשרדו בלונדון ב-4 בינואר 1978, ככל הנראה בידי קיצונים פלסטינים אשר התנגדו לדרכו המתונה כלפי ישראל.
חמאמי היה נשוי ואב לשני ילדים.
עיתון הארץ דיווח כי ארגון "קול המהפכה הפלסטינית" נטל אחריות לרצח בטענה ש"קיים מגע עם המדינה היהודית".
אבו איאד, חבר הוועד המרכזי של פתח, שפרש מפת"ח והסתתר בעיראק האשים ברצח את ארגונו של אבו נידאל.
פעילי שמאל ישראלים נכשלו בניסיון למצוא אולם (בית סוקולוב ו"מועדון התיאטרון" ביפו, למשל) לצורך העלאת ערב לזכרו.
סעיד מוסא מוראע'ה , הידוע בכינוי אבו מוסא, היה קצין צבא וטרוריסט פלסטיני.
מוראע'ה נולד בשנת 1927 בכפר סילואן.
בשנת 1948 החל בקריירה בצבא ירדן, שבמהלכה נשלח לאימונים באקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט.
בשנת 1969 מונה למפקד גדוד תותחנים.
שנה לאחר מכן באוקטובר, לאחר העימותים בין תנועת פת"ח לצבא ירדן במסגרת מאורעות ספטמבר השחור, התפטר מוראע'ה מתפקידו, ובשנת 1971 הצטרף כחבר בארגון פת"ח, שם הגיע לדרגת עקיד (מקבילה לקולונל).
הוא היה מפקד גדוד "ירמוכ" בדרום לבנון בין השנים 1972–1977. בתקופה זו לחם נגד צבא סוריה בלקחו חלק במלחמת האזרחים בלבנון ב-1976. בשנת 1978 ניצל מניסיון סורי להתנקש בחייו.
משנת 1977 עד שנת 1982 שימש עוזר לגנרל סעד סאיל (אבו וליד), בזמן המצור שנערך על העיר ביירות בידי כוחות צה"ל.
בפברואר 1983 נבחר למועצה הלאומית הפלסטינית.
במאי של אותה שנה הסתכסך מוראע'ה עם יאסר ערפאת, שאותו האשים בשחיתות ובנפוטיזם ובכך שהוא מקדם אנשים בלתי מתאימים רק על סמך נאמנותם אליו.
לביקורתו זו הצטרפה גם התנגדותו של מוראע'ה למדיניות יאסר ערפאת בנושא הסגת כוחותיו מלבנון, וכן התנגדותו לכל משא ומתן עם ישראל והמשך המאבק המזוין.
בנובמבר באותה שנה הוא סולק מהפיקוד הצבאי והקים את תנועת פתח אל-אינתיפאדה יחד עם מוסא מחמוד אל-עמלה (אבו ח'אלד אל-עמלה) ונימר סאלח (אבו סאלח) כאופוזיציה תקיפה לתנועת פת"ח.
מכאן ואילך החל מוראע'ה לתמוך במדיניותה של סוריה, זכה לתמיכה כלכלית ואף העביר את מפקדתו לדמשק.
עזרה כספית נוספת הגיעה לארגונו מאיראן ובמידה פחותה גם מלוב.
בשנת 1985 הוא הצטרף ל"חזית ההצלה הלאומית הפלסטינית", גוף שאיחד את כל התנועות המתנגדות ליאסר ערפאת.
בשנת 1989 חל פילוג בתנועת "פתח אל-אינתיפאדה", שאכר אל-עבסי, ביחד עם אבו ח'אלד אל-עמלה, שהיה סגנו של אבו מוסא, הדיחו אותו מהתפקיד ואל-עבסי מינה את עצמו ליושב ראש הארגון.
משנת 1993 עד מותו ישב מוראע'ה בדמשק ולא היה פעיל פוליטית.
הוא נפטר בבית חולים בדמשק לאחר מחלה קשה וממושכת.
סעיד אל-מופתי היה פוליטיקאי ירדני ממוצא צ'רקסי, כיהן שלוש פעמים בתפקיד ראש ממשלת ירדן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
סעיד אל-מופתי נולד בעמאן בשנת 1898 למשפחה עשירה ממוצא צ'רקסי שברחה מרוסיה.
השבטים הצ'רקסים תמכו בעבדאללה עם מינויו לאמיר עבר הירדן בידי הממלכה המאוחדת, וכך נסללה דרכו של אל-מופתי לפוליטיקה הירדנית למן שנת 1924. אל-מופתי נקט במדיניות בדלנית מהממלכה המאוחדת, וטען כי הבריטים מתערבים יותר מדי בנעשה בירדן.
כהונתו הראשונה בתפקיד ראש ממשלת ירדן הייתה בחודשים אפריל–דצמבר של שנת 1950. במאי 1953 מונה לסגן ראש הממשלה.
בסוף מאי 1955 התמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה, לאחר שהחליף את קודמו תאופיק אבו אל-הודא.
ממשלתו התייחדה בכך שהיא כמעט לא כללה שרים מהממשלה הקודמת ובמקום זאת קידמה לחלק מהתיקים פקידים בכירים לתפקידי שרים.
כהונתו השנייה ארכה פחות משנה, בעקבות משבר ברית בגדאד.
בספטמבר חתמה הממלכה המאוחדת על הסכם עם עיראק שמטרתו הקמת ברית הגנתית אנטי-סובייטית, שכללה גם את אפגניסטן וטורקיה.
הבריטים ניסו לגייס את ירדן לברית, כחברה ערבית נוספת.
אולם, אל-מופתי היה הססן ולא קיבל החלטה נחרצת בנושא.
בעקבות עסקת הנשק הצ'כית-מצרית ב-21 בספטמבר 1955 נוצר גוש פרו-סובייטי בעולם הערבי שאותו הנהיג נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
גוש זה היווה קונטרה לברית בגדאד הפרו-מערבית.
בהשראת מצרים, השרים הפלסטינים בממשלת אל-מופתי התנגדו להשתתפות בברית הפרו-מערבית, וארבעה מהם התפטרו במפתיע.
עקב זאת, וכן התעמולה הגוברת מצד מצרים וחברותיה, אל-מופתי התפטר ב-13 בדצמבר 1955. את מקומו של אל-מופתי תפס שר הפנים בממשלה היזאע אל-מג'אלי, שגם הוא לא האריך ימים בתפקיד.
אל-מופתי נקרא לשמש בשלישית כראש ממשלה ב-22 במאי 1956 בעקבות התפטרותו של סמיר א-ריפאעי.
אולם בעקבות חוסר שביעות רצון ציבורי הממשלה הופלה מעט יותר מחודש אחר כך, והוקמה ממשלת מעבר בראשותו של אבראהים האשם עד לבחירות באוקטובר.
בדצמבר 1956 מונה אל-מופתי ליושב ראש הסנאט הירדני.
באפריל 1957, מונה אל-מופתי לסגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלתו של חוסיין אל-ח'אלידי.
לאחר נפילת הממשלה, ניהל אל-מופתי מגעים להקמת ממשלה בראשותו, אולם הדבר לא נסתייע.
בהמשך שנת 1957 הוא שב לתפקיד יושב ראש הסנאט והמשיך לכהן בתפקיד זה עם הפסקות עד שנת 1974. במרץ 1963 הוא מונה לסגן ראש הממשלה, בממשלתו של סמיר א-ריפאעי.
ביולי 1963 הוא כיהן לזמן קצר כסגן ראש הממשלה, בממשלתו של חוסיין בן נאסר.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו שימש גם בתפקידי שר התקשורת, שר הפנים ושר החוץ..
אל-מופתי נפטר ב-25 במרץ 1989 בעמאן.
על שמו קרוי רחוב מרכזי בבירה הירדנית.
אחת משלוש בנותיו היא דוקטור אמינה דאוד אל-מופתי, שלמדה פסיכיאטריה באוניברסיטת וינה.
בעת ששהתה בגדה המערבית החליטה להתגייס למוסד וסייעה לישראל במאבק כנגד ארגוני הטרור.
בנותיו האחרות נישאו לקצינים בכירים בצבא ירדן ואחת מהן מרצה באוניברסיטת עמאן.
חאג' סעיד א-שאווה היה פוליטיקאי ערבי-פלסטיני.
שימש כראש העירייה הראשון של העיר עזה, בשנים 1906–1917. לאחר מכן היה חבר במועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
סעיד א-שאווה נולד בשנת 1868 למשפחה מיוחסת באזור חבל עזה.
לפני כניסתו לחיים הפוליטיים עבד בענף ייצוא תבואה והיה מגדולי הסוחרים הערבים בדרום ארץ ישראל.
בשנת 1904 התמנה לחבר במועצה האזורית עזה, ובשנת 1906 התמנה לראש העירייה הראשון של העיר.
במהלך כהונתו הוא בנה בית חולים בעיר, וכן מספר מסגדים ובתי ספר.
הוא פיתח קשרים הדוקים עם הממשל העות'מאני, ובייחוד עם הצבא העות'מאני.
בגלל קשרים אלו, לאחר כיבוש עזה על ידי הצבא הבריטי בקרב עזה השלישי בנובמבר 1917, הודח א-שאווה מתפקידו כראש עיריית עזה.
א-שאווה ייצג את עזה בקונגרס הערבי-פלסטיני הראשון (1919), הרביעי (1921) והחמישי (1922).
לאחר ייסוד המועצה המוסלמית העליונה בידי חג' אמין אל-חוסייני בשנת 1921, התמנה א-שאווה לאחד מארבעת חבריה הקבועים, כשהוא מייצג את אזור עזה, דרום פלסטין ואזור ירושלים.
בתפקיד זה החזיק בשנים 1922–1929. א-שאווה היה קודם לכן ממתנגדיו של אל-חוסייני, אולם עם מינויו לחבר במועצה, הפך לתומכו.
אל-חוסייני נתן לא-שאווה זכויות רבות וכוח פוליטי גדול כדי להבטיח את תמיכתו.
בזכות תפקידיו א-שאווה התעשר מאוד בערוב ימיו, והחזיק אדמות רבות באזור עזה ובאזור באר שבע.
חלק מהונו השקיע בשיקום עזה והאזור לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובכלל זאת שיקום המסגד הגדול בעזה.
סעיד א-שאווה נפטר באוקטובר 1930. בניו רושדי א-שאווה ורשאד א-שאווה שימשו גם הם כראשי עיריית עזה.
סעיד חווא (1935–1989; ערבית: سعيد حوى) היה הוגה דעות אסלאמיסטי סורי, ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים בסוריה.
סעיד חווא נולד בשנת 1935 בשכונת העוני אלעיליאת בעיר הסורית חמאת.
בגיל שנה התייתם מאמו, ואביו, מוחמד דיב חווא, נקלע לסכסוך דמים שבסופו נאלץ לגלות מן העיר למספר שנים מחשש לנקמת דם.
לאחר שהסגיר עצמו לרשויות בהסכמת משפחת הנרצח, אביו שהה שנה נוספת בבית סוהר.
חווא גדל אצל סבתו, שהקפידה על חינוכו של הילד למרות תנאי העוני הקשים שבהם חיו.
בהיותו בן שבע, חזר אביו לחמאת והקים דוכן למכירת ירקות בשוק העיר.
כדי שיוכל לסייע בהתפתחות העסק, הוצא חווא מבית-הספר, אך המשיך ללמוד ולהתפתח תחת חסות המשפחה.
אביו של חווא היה מודל השראה לבנו והמריץ אותו להתמיד בקריאת ספרים ולשנן קטעים מן הקוראן.
כמו כן מוחמד דיב היה פעיל פוליטית בתנועה הסוציאליסטית של אכרם אל-חוראני, כנציג של שכונת אלעיליאת נגד בעלי הקרקעות הגדולים של חמאת.
חווא היה צעיר מדי כדי לחוות את פעילותו של חוראני ממקור ראשון, אולם ספג את מורשתו הפוליטית דרך אביו.
אף שאימץ קו אידאולוגי שונה לחלוטין מזה של חוראני החילוני, חווא זקף לזכותו את הנחלת מתודות הארגון והתכנון הדרושים לצורך הנעת ההמונים בדרך להגשמת יעדים פוליטיים.
לאחר שלוש שנים של עבודה בשוק מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר, וחווא חידש את לימודיו הסדירים בבית-ספר ערב דאר אל-אנסאר, שהיה שייך לזרם הסלפיה.
הוא המשיך בלימודיו בבית-הספר על שם אבן רושד, התיכון המרכזי בעיר.
אחד המורים בתיכון היה השייח' הצופי מוחמד אל-חאמד, הוא אשר יותר מכל עיצב את השקפתו הדתית של חווא.
אל-חאמד למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, ובשהותו במדינה הושפע רבות ממייסד האחים המוסלמים חסן אל-בנא.
כששב לחמאת והחל לשמש כקאדי וכמטיף בעיר, היה גם ממקימי הסניף המקומי של תנועת האחים המוסלמים.
בנוסף לכך שימש אל-חאמד בתור השייח' הצופי העירוני של מסדר הנקשבנדיה, זאת בניגוד לכמה מן הזרמים הסלפים האחרים שפעלו בסוריה באותה עת והתנגדו לאורח החיים הצופי.
שני מוטיבים מרכזיים אלו - הצופיות והאחים המוסלמים - הונחלו לחוא ישירות בידי אל-חאמד.
בשנת 1953 הצטרף חווא לאחים המוסלמים בהוראתו של מורו אל-חאמד.
עד מהרה הוכיח חווא יכולות רטוריות וארגוניות מרשימות, והתקדם במהירות בשורות הארגון.
הוא היה שותף להקמתו של ארגון חמוש שפשט על מקומות בילוי שלא היו לרוח האסלאם, ואגב כך התחכך באופן מתמיד עם הכנופיות שתמכו באכרם אל-חוראני.
בשלב מסוים הוצע לחווא לנטוש את "האחים" ובמקום זאת להקים ענף דתי בתוך המפלגה של אל-חוראני, אך הוא סירב בתוקף.
במחצית השנייה של שנות ה-50 התמקד חווא בהשלמת לימודיו הדתיים ובצופיות.
עקב כך עזב את לראשונה את חמאת, ועבר ללמוד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק.
חווא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת.
לאחר מרידת האחים המוסלמים כנגד חאפז אל-אסד יצא חווא לגלות ושהה בשארית חייו בירדן.
סעיד מוֹרתָזָווִי (בפרסית: سعید مرتضوی; נולד בשנת 1967 בעיר , פרובינציית יזד, איראן), שנודע בכינוי "שוחט העיתונאים", הוא משפטן איראני, ממקורביו הבולטים של הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
שימש כתובע רשמי של בית הדין האסלאמי המהפכני, ובין השנים 2003–2009 בתפקיד התובע הכללי של טהראן.
בשנת 2010 הוכרז על ידי המועצה הלאומית להתנגדות של איראן כמי שביצע פשעים כנגד האנושות ושהוא היה קשור לעינויים ומוות אסירים במרכז המעצרים קהריזאק.
ב-15 בנובמבר 2014 הורחק מכל עמדה פוליטית או משפטית לכל ימי חייו.
מורתזווי נולד בשנת 1967, ובגיל צעיר התייתם מאביו.
כדי לסייע בפרנסת המשפחה החל, כנער, לעבוד בבית דפוס.
בהגיעו לגיל 23, החל בלימודי משפטים, ובלימודי הדוקטורט שלו התמחה בקרימינולוגיה, וחוק העונשין.
את הקריירה המשפטית שלו התחיל כסגן תובע, ולאחר מכן כראש הרשות השופטת בבאבאק, ובשנת 1994 כיהן כראש הענף למשפט ציבורי בטהראן.
בהמשך כשופט בבית משפט לעובדי מדינה, ולאחר מכן כתובע הכללי של טהראן.
סעיד נורסי (1876–1960), המכונה גם בדיוזמן (Bediüzzaman, מילולית: פלא הזמנים), הוא שייח' מודרניסט ממוצא כורדי שפעל בטורקיה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
מייסד וידוע בחיבור מסר האור (Risale-I Nur) – פירוש מדעי־פילוסופי לקוראן המתפרש על פני למעלה מששת אלפים עמודים.
סעיד נורסי נולד בשנת 1876 בנורס שבמחוז ביתליס, במזרח טורקיה, למשפחה כורדית ענייה.
בילדותו התחנך במדרסות דתיות, וכבר בגיל 15 השלים את חוק לימודיו.
בתקופה זו יצא שמו כפולמוסן מוצלח שניצח את מוריו בדיונים תאולוגיים.
בנוסף לכך הוא התאפיין ביכולת לימוד מהירה וביכולת שינון שאפשרה לו לזכור בעל פה ספרים רבים.
יכולות אלו הן שהקנו לו עם סיום לימודיו את הכינוי בדיוזמן שמשמעותו פלא התקופה או הזמן.
בגיל תשע עשרה או עשרים קיבל נורסי את משרתו הדתית הראשונה תחת מושל וואן (Van), טאהר פשה.
בעקבות חשיפה לספרי פילוסופיה ומדע בתקופת עבודתו אצל טאהר פשה, ולאחר שנחשף לבורות האנשים בוואל, החל נורסי לפתח גישה הקוראת לשלב בין לימודי דת לבין לימוד מדע.
בסוף תקופה זו היה ממקימי ה"אגודה לקדמה ולתמיכה בכורדים", אגודה בעלת מטרות חברתיות ללא אוריינטציה פוליטית מובהקת.
בשנת 1907 עבר נורסי לאיסטנבול והחל לתמוך בתנועה החילונית "הטורקים הצעירים" משום שהבטיחו חופש פוליטי, וככל הנראה גם מתוך שאיפה להוסיף למפלגתם פן אסלאמי.
אולם, עד מהרה נחשף נורסי לאתיאיזם ולחילוניות שפשו במפלגה, דבר שגרם לו לבסוף לנטוש את התנועה בשנת 1909 ולהצטרף לתנועת האיחוד המוסלמי.
בשורות תנועה זו השתתף נורסי במהפכת הנגד ועם סיומה חזר למזרח טורקיה.
בשנת 1911 חבר נורסי לפמלייתו של מהמט החמישי ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שימש נורסי כתועמלן ב"ארגון המיוחד".
בזמן מלחמת העולם הראשונה עמד נורסי בראש מליציה שלחמה ברוסים.
באחד הקרבות נשברה רגלו והוא נפל בשבי הרוסי, שם הוחזק שלוש שנים עד שברח לגרמניה וממנה חזר לאיסטנבול בשנת 1918. עם שובו לאיסטנבול הצטרף נורסי ל"אגודה לרימום כורדיסטן", אגודה ממנה פרש בשנת 1923 בשל דרכה החילונית.
תקופת זו בחייו של נורסי התאפיינה במעורבות פוליטית וחברתית, מתוך אמונה כי הדרך לפתור את בעיות האסלאם והמוסלמים דורשת מעורבות בפוליטיקה.
בשנת 1925, לאחר מהפכת אטאטורק והקמת הרפובליקה הטורקית, נורסי נקרא על ידי אטאטורק להצטרף לממשלתן.
נורסי נטה להיענות להצעה אך באופן לא צפוי הוא עבר מהפך משל עצמו.
במהלך חגיגות המהפכה נוכח נורסי בצורה חזקה עד כמה פשה הפוזיטיביזם בקרב חוגי השלטון, דבר שנתפס על ידיו כאיום הגדול ביותר לאסלאם.
מאז שינוי זה ראה נורסי בפוליטיקה גורם מסוכן ועבר לעיסוק ב"ג'יהאד מוסרי" כנגד הפוזיטיביזם והאתיאיזם.
הארה זו סימלה עבורו תקופה חדשה בחייו וגרמה לו להתייחס לחייו בחלוקה לשתי תקופות: עד להארה – תקופת "נורסי הישן".
לאחר ההארה – תקופת "נורסי החדש".
לטענתו, התנתקותו מהפוליטיקה הייתה כה מוחלטת עד להימנעות מוחלטת מקריאת עיתונים עד לשנות החמישים.
בראשית תקופה זו ייסד נורסי את התנועה הנקראת על שמו, התנועה הנורית, המכונה גם "תנועת פלא הזמנים".
למרות הימנעותו מן הפוליטיקה, בעקבות המרד הכורדי של שייח' סעיד איסאני בשנת 1926 הואשם נורסי בשימוש פוליטי בדת (הימנעותו מן הפוליטיקה לא מנעה ממנו להטיף להתגייסות חברתית כנגד החילון והלאומיות, הטפה שבגינה הוא הואשם).
האשמה זו סימנה את תחילתה של תקופה ארוכה שבה הוחזק נורסי במאסרים, במעצרי בית ואף נשלח לגלות.
גלויותיו החלו בכפר ברלה הסמוך לאספרטה, וכללו שישה מעברים, האחרון שבהם לאמירדאע שליד אפיון בשנת 1944. בין תקופות אלו נורסי בילה שלושה פרקי מאסר, כשהאחרון שבהם החל ב־1945 והסתיים ב־1949 בשחרורו הסופי.
את תקופת המאסר והגלות כינה "מדרסה יוספיה" (בית ספר יוספי), מתוך אמונה כי יוסף עבר תהליך רוחני בבית האסורים, וראה בה הזדמנות לצמיחה.
בזכות המקומות הנידחים שבהם שהה, התאפשר לנורסי לכתוב בשקט יחסית את רעיונותיו שהתפרסמו בעלונים ובחוברות שלימים קובצו לחיבור "מסר האור".
באגרות אלו פרס נורסי את תפיסת עולמו, ומושם בהן דגש רב על הקריאה לראות באחדות האל את הבסיס לחיים.
רעיון מרכזי נוסף שבא לידי ביטוי באיגרותיו מתקופה זו הוא האמונה באמיתותם של המדע וטכנולוגיה והוראה להשתמש בהם למטרות האסלאם.
אגרות אלו נאסרו לפרסום אך הופצו על ידי קהל חסידים הולך ומתרחב שהעתיקו אותם בכתב ידם.
לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות בשנת 1950 חזר נורסי להתערב בפוליטיקה, בעיקר בבעיות סוציו־פוליטיות.
עם זאת, נורסי הקפיד להדגיש כי הוא, כמו כל אדם אחר, איננו מתעסק בפוליטיקה בשם הדת אלא אך ורק בשם עצמו.
נורסי נפטר בשנת 1960 באורפה, שם גם נקבר, כאשר רכושו כלל לא יותר משעון, שמלה, ומעט מטלטלים נוספים.
לאחר שקברו נותץ גופתו הועברה לקבורה בהרי דרום מזרח טורקיה, שם הפך הקבר לאתר עלייה לרגל חרף התנגדותו של נורסי לפולחן הקדושים הצופי.
לאחר מותו צברה התנועה הנורית השפעה רבה, השפעה ההולכת ומתעצמת עד היום.
בחלק הראשון של חייו עסק נורסי רבות בזכויותיהם של עמי הספר (בכתיבתו התייחס בעיקר לנוצרים, בראשם ארמנים ויוונים).
עיסוק זה מרוכז בעיקר בחיבור מונזראת (דיאלוגים), הכתוב בשפה פופולרית ובצורת שאלות ותשובות.
החיבור נכתב בעיקר עבור כורדים מאזור אנטוליה והוא נועד למנוע את רתיעתם משליטים לא מוסלמים.
דבר זה נעשה בין השאר דרך הגנה על מהפכת השוויון של 6–1855 וחוקת 1908 שהקנתה ללא מוסלמים את הזכות לשלוט על מוסלמים.
בספר זה עוסק נורסי ביישוב הלכתי של שאלות שונות שמהותן היא כיצד יכול לא מוסלמי לשלוט במוסלמי, חרף האיסור על כך.
מקור מרכזי אחר להבנת תפיסתו בנושא זה הוא "דרשת דמשק", דרשה שנשאה במסגד המרכזי בדמשק בשנת 1911, שפנתה בעיקר לאוכלוסייה המשכילה.
בדרשה זו התקדם נורסי צעד נוסף בגישתו הליברלית בקריאתו לשיתוף פעולה הדוק בין מוסלמים לנוצרים.
בדרשה זו התמקד נורסי במשותף לשתי דתות אלה, וטען שעתיד העולם הוא באיחוד כוחותיהן.
איחוד זה עתיד להתרחש באחרית הימים כאשר ישו יבוא ויאחד את כולם וכך יביסו יחד את הכוחות השליליים בעולם.
תפיסה זאת השפיעה על גישתו הפוליטית, ובאחרית ימיו ביטא אופטימיות בנוגע לארצות הברית שקיווה שתאחד בין הדתות עמה ייעץ לנשיא טורקיה עדנאן א- מנדרס לחזק את הקשרים.
תפיסה זו של נורסי השפיעה מאוד על המלומד בן ימיננו פטהוללה גולן שדוגל בשיתוף פעולה דומה ומכיל את גישה זו אף על אתיאיסטים.
החיבור מסר האור הוא אסופת איגרות וכתבים שכתב נורסי בתקופה השנייה של חייו.
עיקרו של חיבור זה הוא פירוש לקוראן, לצד כתיבה אוטוביוגרפית.
הספר מתייחד בפרשנות הקוראן לאור תפיסות מדעיות ופילוסופיות לצד התייחסות אקטואלית.
בחיבור מודגשים האספקטים הסגפניים באסלאם.
הדגשה זו, באה מתוך תפיסה אותה פיתח בחלק השני של חייו לפיה אין לאסלאם עניין בפוליטיקה, אלא אך ורק בפרט ובקשר שלו עם אלוהיו.
תפיסה זו החלה עם המהפך הפנימי שעבר בשנת 1925 ועל פיה התפתחות הכלל תצמח רק מתוך התפתחותם של הפרטים בחברה.
במסר האור מוסיף נורסי אל חמשת משענות האסלאם שישה משענות רוחניות: אמונה בייחוד האל, אמונה בעולם הבא, אמונה בכתבי הקודש, אמונה בנביאים, אמונה במלאכים ואמונה בגורל.
בפירוש הוא מבסס את עיקרים אלו על הקוראן, לצד עיסוק בשאלות פילוסופיות כמו מדוע קיים רוע בעולם ומהי מהות האל.
כמו כן, האגרות מתאפיינות בניסיון ליישב בין המדע לדת.
הימנעותו מן הפוליטיקה בתקופה השנייה של חייו
בחיבור מסר האור מבאר נורסי מדוע הוא נמנע מן העיסוק בפוליטיקה.
להימנעות זו מספק נורסי שלוש סיבות מרכזיות:
הפוליטיקה אינה נושא מרכזי באסלאם.
הבעיות הפוליטיות הן רק סימפטומים לבעיות, ולא הגורמים אליהן ומאיליו גם לא הפתרון אליהן.
העיסוק בפוליטיקה מסיט את תשומת הלב של המאמינים מהעיקר, עבודה פנימית אינדיבידואלית שתתקן את הבעיות שנגרמות בגלל האתיאיזם והפוזיטיביזם, אל התפל.
בניגוד לתאולוג אל ע'זאלי שאמר כי הדת והפוליטיקה הן תאומות ובעצם חלק מאותו הגוף, ולכן הקשר ביניהם בל יינתק, הוא טען כי הפוליטיקה היא הפך הדת.
היותן "תאומות" לא מתקבלת על הדעת מפני שבתכונותיהם החיצוניות הן הפכים מוחלטים.
בעוד שהפוליטיקה מזוהמת, הדת מטוהרת וכן בעוד שהפוליטיקה מביאה לפירוד, הדת מאחדת.
אילו היה מתעסק בפוליטיקה היו חושבים שהוא רותם את הדת לצבירת הון פוליטי, וכתוצאה מכך לא היו מקבלים את תורתו.
התנועה הנורית, שהוקמה על ידי נורסי והתבססה על כתביו, התאפיינה בהתמקדות בעיסוק הרוחני והימנעות מן הפוליטיקה ונבדלה בכך מתנועות אסלאמיות אחרות כמו האחים המוסלמים.
מתוך מאפיין זה התעצבה התנועה כתנועה לא רשמית, ולכן היא איננה זקוקה לאישור מהשלטונות לקיום פעילותה.
לצד מאפיין זה היא ייחודית גם בכך שמקור הסמכות והידע נובע מן ספר, (אגרות האור), ולא ממנהיגות כריזמטית וקשר בלתי אמצעי עמה.
כמו כן, נטייתה של התנועה להעדיף את איכות התלמידים על פני הכמות היא תכונה נוספת שמייחדת אותה.
סעיד נורסי הושפע רבות משני מקורות עיקריים; מחד מסדרים ומורים צופיים ומנגד מתפיסות מדעיות מודרניות .
בין ההוגים שהשפיעו עליו היה החכם הצופי בן המאה השש עשרה חבר המסדר הנקשבינדי, אחמד סירהינדי.
השפעה זו התבטאה בין השאר בבחירתו לקבל אך ורק את הקוראן כסמכות דתית בעקבות חוויה מיסטית שעבר עם ספרו של סירהינדי, המכתובאת (הכתובים).
דבר זה היווה סיבה מרכזית לאיסור שהטיל על תלמידיו להצטרף למסדרים סופים, המאופיינים בציות למנהיג המסדר.
השפעתו של סירהינדי הביאה אותו לתפיסה דתית השוללת את הנטייה הצופית להקל בקיום המצוות, והוא תבע הקפדה מוחלטת על ההלכה המוסלמית.
כמו סירהינדי, ייחס נורסי חשיבות מרובה יותר למצוות אלו מלעבודה רוחנית.
קווי דמיון נוספים בין השניים ניתן לראות בתפיסתם הסגפנית ובנטייתם לתחום הפוליטי.
חרף הקרבה המרובה בהשקפותיהם ובניגוד לנאמר בחלק מן המקורות נורסי לא היה חבר כמו סירהינדי במסדר הנקשבינדי, והייתה לו ביקורת נוקבת למדי על הדרך הצופית.
בין השאר טען נורסי כנגד הצופים כי משום שהם שקועים בקונצפציה הישנה לפיה אובדן אמונה נובע מבורות הם לא מצליחים להתמודד עם אתגרי השעה של האתיאיזם והפוזיטיביזם הנובעים מהפך הבורות, ההשכלה.
לעומתם, טען נורסי כי הדרך הנכונה להתמודד עם אתגרים אלו היא להוכיח את קיומו של האל ואמיתות המצוות באמצעים רציונליים.
גם במימד התאולוגי ביקר נורסי את הצופיות, בעיקר על תפיסות "אחדות המציאות", והגרסה המתונה שלה שנוסחה על ידי שירהינדי, תפיסת "אחדות הדעות".
תאוריות אלו גורסות כי הפירוד בין עצמים בעולם איננו אלה אשליה, ואילו העולם איננו אלא האל האחד.
נורסי גינה אותן משום שלטענתו הן אינן עולות בקנה אחד עם הבנות מודרניות כמו גם משום שהן מתנגשות עם הכתובים והתאולוגיה המוסלמית.