tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך, סכום הזוויות של המשולש על משטח בעל עקמומיות חיובית יעלה על , בעוד שסכום הזוויות של משולש על משטח בעל עקמומיות שלילית יהיה קטן מ-.
על משטח בעל עקמומיות אפס, כמו המישור האוקלידי, הזוויות יסתכמו במדויק ל-.
תוצאה כללית יותר היא משפט גאוס-בונה.
התיאורמה אגרגיום (מלטינית: "המשפט הנהדר") של גאוס קובע שעקמומיות גאוס של המשטח ניתנת לחישוב ממדידות של אורך על גבי המשטח עצמו.
למעשה, היא ניתנת לחישוב בהינתן ידיעה מלאה של התבנית היסודית הראשונה, וניתן לבטא אותה באופן כללי דרך התבנית היסודית הראשונה והנגזרות החלקיות מסדר ראשון ושני שלה.
ההיבט הנהדר, והמפתיע, של המשפט הזה, הוא שעל אף שההגדרה של עקמומיות גאוס של משטח ב- תלויה באופן המדויק שבו המשטח משוכן במרחב, התוצאה הסופית, עקמומיות גאוס עצמה, נקבעת על ידי המטריקה הפנימית של המשטח ללא כל התייחסות למרחב המשכן: זוהי שמורה פנימית.
כיוון שכך, עקמומיות גאוס נשמרת תחת עיוותים איזומטריים של המשטח.
בגאומטריה דיפרנציאלית עכשווית, "משטח", כישות אבסטרקטית, הוא יריעה גזירה דו-ממדית.
כדי לקשר את נקודת המבט הזאת עם התורה הגאומטרית הקלאסית של משטחים, משטח אבסטרקטי זה משוכן ב- ומצויד במטריקה הרימנית שהמידע עליה מקודד בתבנית היסודית הראשונה.
המשטח הוא למעשה התמונה של השיכון הזה ב-.
איזומטריה מקומית היא דיפאומורפיזם בין תחומים פתוחים של שהמגבלה שלהם היא ש- היא איזומטריה אל התמונה.
במינוח הזה, התיאורמה אגרגיום מנוסח כך:
עקמומיות גאוס של משטח חלק משוכן ב- נשמרת תחת איזומטריות מקומיות.
למשל, עקמומיות גאוס של צינור גלילי היא אפס, בדיוק כמו הצינור הבלתי מגולל (שהוא שטוח).
לספירה בעלת רדיוס יש עקמומיות חיובית קבועה, בעוד למישור השטוח יש עקמומיות קבועה 0, ועל כן שני המשטחים הללו אינם איזומטריים, אפילו לא מקומית.
לכן כל הצגה מישורית של חלק כלשהו של הספירה חייבת לעוות את המרחקים.
לפיכך, אין הטלה קרטוגרפית מושלמת.
משפט גאוס-בונה מקשר בין העקמומיות של משטח למאפיין אוילר שלו, ובכך מבטא קשר חשוב בין תכונות גאומטריות מקומיות לתכונות טופולוגיות גלובליות.
משפט מיינדינג (1839) קובע שכל המשטחים עם אותה עקמומיות קבועה הם איזומטריים מקומית.
משפט זה הוא במובן מסוים הכיוון ההפוך של התיאורמה אגרגיום.
מסקנה שנובעת ממשפט מיינדינג היא שכל משטח שהעקמומיות שלו היא זהותית אפס ניתן לבנייה על ידי כיפוף של תחום מישורי כלשהו.
משטחים כאלו נקראים משטחים פריסים (developable surfaces).
מיינדינג העלה גם את השאלה האם משטח סגור עם עקמומיות חיובית קבועה הוא בהכרח קשיח.
משפט Liebmann (משנת 1900) הראה שהתשובה לשאלה של מיינדינג חיובית.
המשטחים הסגורים הרגולריים (ממחלקה ) היחידים ב- עם עקמומיות גאוס חיובית קבועה הם ספירות.
כלומר אם הספירה מעוותת, עיוות זה בהכרח אינו איזומטרי, ולכן היא בהכרח לא נותרת ספירה, מה שמוכיח את קשיחות הספירה.
על אף שהטענה נראית מובנת אינטואיטיבית, משפט Liebmann מדגים את נכונות הטענה באופן ריגורוזי.
הוכחה סטנדרטית למשפט משתמשת בלמה של הילברט שמראה שנקודות לא אמביליות בעלות עקמומיות ראשית מרבית הן בעלות עקמומיות גאוס לא חיובית.
משפט הילברט (1901) קובע שלא קיים משטח אנליטי שלם (ממחלקה ) ורגולרי ב- בעל עקמומיות גאוס שלילית קבועה.
למשל, לפסאודוספירה יש עקמומיות גאוס שלילית קבועה בכל מקום פרט לדיסקה הסינגולרית שבמרכזה.
ישנם משטחים אחרים בעלי עקמומיות גאוס חיובית קבועה.
Manfredo do Carmo מביא כדוגמאות גופי סיבוב בהצגה פרמטרית מהצורה כאשר , ו-
(זהו אינטגרל אליפטי מהסוג השני).
למשטחים אלו יש עקמומיות גאוס קבועה של 1, אבל עבור הם כולם בעלי שפה או נקודה סינגולרית, בהתאמה עם משפט Liebmann על הקשיחות של הספירה הדו-ממדית.
בנוסף, למרות שהספירה היא קשיחה ולפיכך לא ניתנת לעיקום באמצעות איזומטריה, אם חתיכה קטנה ממנה מוסרת, או אפילו אם היא נחתכת לאורך קטע קטן, אז המשטח הנוצר ניתן לעיקום.
עקמומיות גאוס של משטח ב- ניתנת לביטוי כיחס בין הדטרמיננטות של התבנית היסודית השנייה והתבנית היסודית הראשונה:
נוסחת בריוסקי (Brioschi formula) מספקת תיאור סכמטי אלגנטי לעקמומיות גאוס במונחי מקדמי התבנית היסודית הראשונה בלבד:
בעבור משטח בפרמטריזציה אורתוגונלית (F 0), עקמומיות גאוס היא:
בעבור משטח שמתואר כגרף של פונקציה , עקמומיות גאוס היא:
עקמומיות גאוס בנקודה קשורה להפרש בין ההיקף של מעגל גיאודזי לבין ההיקף של מעגל במישור, בגבול שבו רדיוסם (המשותף) שואף לאפס:
בעבור משטח עם מטריקה קונפורמית למטריקה האוקלידית, כלומר כאשר ו-, עקמומיות גאוס ניתנת בנוסחה ( הוא אופרטור הלפלסיאן):
נוסחה זו מכונה משוואת ליוביל.
עקמומיות גאוס ניתנת לביטוי במונחי סמלי כריסטופל:
במתמטיקה, העקמומיות הממוצעת היא מדד חיצוני לעקמומיות מתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית אשר מתאר מקומית את העקמומיות של משטח משוכן במרחב משכן כלשהו כדוגמת המרחב האוקלידי.
במונח נעשה שימוש בידי סופי ז'רמן במסגרת עבודתה על תורת האלסטיות.
Jean Baptiste Marie Meusnier עשה בו שימוש ב-1776, במחקריו על משטחים מינימליים.
המונח חשוב באנליזה של משטחים מינימליים, להם עקמומיות ממוצעת קבועה אפס, ובניתוח של ממשקים פיזיקליים בין נוזלים (למשל, קרומי סבון), אשר, למשל, הם בעלי עקמומיות ממוצעת קבועה בזרימות סטטיות, בהתאם למשוואת יאנג-לפלס.
תהי נקודה על משטח .
כל מישור שעובר דרך ומכיל את הנורמל ל- יחתוך את לאורך עקומה מישורית.
התאמה של וקטור יחידה נורמלי לכל נקודה בעקומה המישורית מגדירה עקמומיות לעקומה הזאת.
כאשר המישור הזה מסתובב בזווית (כך שהוא תמיד מכיל את הנורמל למשטח), העקמומיות עשויה להשתנות.
הערך המרבי והערך המזערי של העקמומיות מכונים ערכי העקמומיות הראשיים של .
העקמומיות הממוצעת ב- מוגדרת כממוצע של כל ערכי העקמומיות של עקומות מישוריות שנחתכות מן המשטח על ידי מישורים בזוויות שונות:
אלא שלפי משפט אוילר בגאומטריה דיפרנציאלית: , כך שמהעובדה שהממוצע של
על פני מחזור שלם הוא 1/2, נקבל:
באופן כללי יותר, בעבור על-משטח העקמומיות הממוצעת נתונה בנוסחה:
באופן מופשט יותר ניתן לומר שהעקמומיות הממוצעת היא העקבה של התבנית היסודית השנייה חלקי n.
משטח נתון הוא משטח מינימלי אם ורק אם העקמומיות הממוצעת שלו מתאפסת בכל נקודה.
העקומיות הממוצעת וקצב גידול שטח היריעה
העקומיות הממוצעת קובעת את קצב גידול שטח היריעה תחת הזזה של כל נקודה על פני היריעה בכוון מאונך, בקצב אחיד.
יריעה מישורית היא דוגמה טריויאלית: השטח של יריעה מישורית אינו גדל תחת הזזה בכוון מאונך בהלימה עם התאפסות העקומיות הממוצעת של היריעה.
הדוגמה הבסיסית שאינה טרויואלית היא יריעה כדורית.
שטח של יריעה כדורית ברדיוס הוא כידוע .
ניפוח היריעה בכוון רדיאלי בקצב מביא להתפשטות השטח בקצב
עבור יריעה כללית, כאשר העקומיות הממוצעת אינה בהכרח קבועה של פני היריעה מתקיימת הכללה של הנוסחה ליריעה כדורית
עקעק תכול מצוי (שם מדעי: Cyanopica cyanus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים אשר חיה בצפונה של אסיה.
הוא מצוי במרבית סין, צפון קוריאה, דרום קוריאה, יפן וצפונה של מונגוליה ודרום סיביר.
במראהו הוא מזכיר מעט עקעק זנבתן אך שייך לסוג שונה, עקעק תכול, בו מין נוסף - עקעק איברי.
הראש והמקור שחורים, הגרון החזה והעורף לבנים והגוף והכנפיים חומים בהירים-אפורים.
העקעק חי ביערות מחטניים ומצוי גם ביערות נשירים ובפארקים עירוניים.
הוא פועל במשך היום בקבוצות המונות לעיתים עד 70 פרטים ומחפש מזון לפני החורף האכזרי.
הוא ניזון בעיקר מצנוברים, בלוטים, פירות רכים וגם מחסרי חוליות המצויות בין הענפים והצמחים.
חלק מהעקעקים גם ניזונים משאריות מזון של אנשים.
עקעקים אלה מקננים באביב בין ענפי עצים בקן כדורי ובו הנקבה מטילה 6 - 8 ביצים הבוקעים לאחר 15 יום.
שני ההורים מטפלים בגוזלים עד לבגרותם.
עקעק תכול (שם מדעי: Cyanopica) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת העורביים השייכים לקבוצת העקעקים, בה העקעק הזנבתן החי בישראל.
בסוג זה 2 מינים החיים בין אירופה לצפון אסיה ואינם חיים בישראל.
בצורתם שני מינים אלה בעלי גוף בינוני, מקור ישר וחד בצבע שחור וכנפיים בעלות גוון תכול שנתן להם את שמם.
הם חיים בקבוצות קטנות ביערות מחטניים ונשירים, לעיתים באזורים קרים.
לתזונתם הם מתבססים על בלוטים, נבטים ובעלי חיים קטנים.
שם שם מדעי תמונה אורך תפוצה עקעק תכול מצוי Cyanopica cyanusאורך: 33-37 ס"מ יערות סיביר, מונגוליה, יפן, קוריאה וסין עקעק איברי Cyanopica cookiאורך: 31-35 ס"מ חצי האי האיברי
עקעק ירוק הינדו-סיני (שם מדעי: Cissa hypoleuca) הוא מין עקעק בינוני בגודלו המשתייך למשפחת העורביים.
העקעק הירוק ההינדו-סיני חי ומתרבה באסיה ובעיקר בויינטאנם, סין ותאילנד.
לזנים אלה יש טווח מאוד רחב ועקב כך הם לא נחשבים כמין פגיע.
למרות העובדה שאוכלוסייתם הולכת וקטנה, הצטמצמותה לא מהירה מספיק כדי להתקרב לקריטריונים של מצב השימור פגיע.
גודל האוכלוסייה אינו ידוע אך הוא כנראה נפוץ.הם מטילים בעונת הרבייה 4–6 ביצים.
אורכו של העקעק 40 סנטימטרים והוא אוכל כול הניזון ממזונות רבים.
עקל האשם היה אלוף-משנה בצבא דרום לבנון ששירת תחת פיקודם של סעד חדאד ואחר כך אנטואן לאחד.
האשם היה סגן מפקד צד"ל והוגדר כמספר 2 של הגנרל לאחד.
הוא נולד בדבל שבלבנון, והיה דובר עברית וערבית שוטפת.
הוא נהרג בשנת 2000 בהתנקשות באמצעות מטען צד שהטמין ארגון חזבאללה בפתח חוותו בדבל.
האשם היה סגנו של מפקד צד"ל, אנטואן לאחד, מפקד החטיבה המערבית, ומפקד המבצעים של צד"ל.
פעמים רבות ניצל מניסיונות התנקשות של חזבאללה.
בסופו של דבר נהרג ממטען שהונח מחוץ לחווה שלו בדבל.
אפרים סנה האשים את סוריה בהתנקשות.
את האשם החליף סגנו שריף קסיס.
אחד מלוחמי חזבאללה שהשתתף בהתנקשות היה ח'אלד באזי, שנהרג לאחר מכן בתקיפה אווירית של חיל האוויר במלחמת לבנון השנייה.
משפחתו של האשם ברחה לישראל, אך אשתו ושניים מילדיו חזרו ללבנון בשנת 2013.
עקעק-כחול סרי לנקה (שם מדעי: Urocissa ornataur, נקרא בעבר עקעק ציילון) הוא מין של ציפור שיר צבעונית ממשפחת העורביים, החי רק ביערות הגשם באי סרי לנקה שמדרום להודו.
אף על פי שהוא הסתגל לנוכחות בני אדם, הוא נמצא במצב שימור פגיע, בשל הרס בית הגידול העיקרי שלו, יער ראשוני באזור הלח שבדרום סרי לנקה.
העקעק מגיע לאורך של עד 47 סנטימטרים, הוא גדול יותר ממיינה מצויה אך קטן מעורב שחור.
כפי ששמו מזכיר הוא בעל נוצות כחולות בוהקות.
ראשו, צווארו וכנפיו אדומים-חומים או ערמוניים וקצה זנבו לבן.
לצעירים נוצות דומות לבוגרים אך בצבע עמום יותר.
טבעת העין של הצעירים חומה והנוצות בחלק התחתון אפורות.
מין זה אנדמי לסרי לנקה, בה הוא נמצא ביערות הרריים, במורדות ההרים ובשפלות רטובות.
הוא נמצא בגבהים של 150 עד 2200 מטר מעל לגובה פני הים.
הוא לא נראה בבתי גידול מופרעים כמו גנים או מטעים.
בסקרים שנערכו בין השנים 2004 ו־2006 נמצאו בוגרים ממין זה ב־38 חלקי יער נפרדים הכלולים בתוך 6 מתחמי יער בדרום הרטוב של סרי לנקה.
אף על פי שהם נמנעים מאזורים מופרעים בידי בני אדם, מחקרים שבוצעו הראו שהמין נמשך לנוכחותם של בני אדם ברמות נמוכות ובינוניות של הפרעות וקבוצות קטנות עד בינוניות של אנשים.
מספר העקעקים גדל, בניגוד לעופות אחרים שנכללו במחקר.
לעיתים קרובות נצפתה קבוצה של עקעקים המחכים ליד שבילים ומצפים להאכלה בידי מבקרים אנושיים.
העקעק הסרי לנקי הוא אוכל בשר וניזון בעיקר מחרקים, לטאות ודו-חיים.
בנוסף, נצפו פריטים הניזונים מפירות וגם ביצים וגוזלים של עופות אחרים.
עקעקים נצפו משפשפים זחלים שעירים על עצים כדי להסיר את השערות הרעילות לפני אכילתן.
הם חיים בקבוצות קטנות של עד 7 פרטים, כאשר לכל אחד שטח משלו.
עונת הרבייה היא מינואר ועד מרץ והנקבה מטילה 3–5 ביצים לבנות עם כתמים חומים.
שני המינים בונים את הקן ומאכילים את הגוזלים אך רק הנקבה דוגרת על הביצים.
עקיצת עקרבים (מכונה לעיתים סקורפיוניזם: scorpionism) מבוצעת בידי עקרבים ברחבי העולם.
אף שעקרבים יכולים גם לצבוט עם צבתותיהם הגדולות או לנשוך בלסתותיהם, פגיעות אלה קלות בהרבה מעקיצות, והם מיועדות בעיקר לציד, בעוד העוקץ שבקצה זנבם בעל ארס שלעיתים קטלני לאדם שנעקץ.
העקרבים השונים הם בעלי עוצמת ארס משתנה ולמעשה רוב המינים אינם קטלניים לאדם, אף שעקיצתם יכולה לגרום לכאב ולמצבים רפואיים קלים עד בינוניים.
רק 20 עד 30 מהמינים (מתוך יותר מ-1,500 עקרבים) הם בעלי ארס קטלני לאדם, אך באזורים בהם הם נפוצים הם עוקצים והורגים לעיתים קרובות (ביחס לתקיפות חיות), כשמרבית ההרוגים הם ילדים, זקנים וחולים.
שני עקרבים יכולים להרוג אדם בוגר: עקצן צהוב (המצוי גם בישראל) ועקרב צהוב ברזילאי, אך קיים נוגדן יעיל לארסם.
עקיצות אנשים לא תמיד מדווחות בזמן, כך שקשה להעריך את כמות העקיצות.
מספר מומחים סוברים שישנם מעל 100,000 עקיצות בשנה, ואפילו 1.5 מיליון, רובם באזורים הטרופיים או הסובטרופיים בכל היבשות.
למעשה העקרבים הם בין החיות הקטלניות ביותר (לצד נחשים ארסיים) שאינם מעבירי מחלות.
רוב העקיצות בעלות מרכיב מחלבון, קרדיוטוקסין ונוירוטוקסין ומרכיבים נוספים, גורם לחסימה עצבית-שרירית (נוירואוטונומיות), מה שיכול בהתאם לעוצמת הארס להוביל לכאב עז (עקב המעבר המהיר של הארס בתעלת יונים), אודם, נפיחות ותגובה אלרגית מקומית.
תסמינים מערכתיים אפשריים הם התכווצויות שרירים, פרכוסים, כאבי בטן, בחילות, הקאות, ריור מוגבר, הזעה, דמעות, ירידה ברמת ההכרה, קשיי נשימה וזיקפה של איבר המין.
המוות מהעקיצה מגיע בעיקר עקב שיתוק הריאות, אי ספיקת שריר הלב, הלבלב ומערכת העצבים.
מספר מקרי מוות נגרמו עקב אנפילקסיס של הנעקץ, מה שיכול לקרות גם ממינים לא קטלניים יחסית.
בנוסף עקיצות רבות או באיברים רגישים יכולים לגרום להשפעות מועצמות.
תקיפה של המינים הקטלניים מחייבת טיפול רפואי בתרופות, נוגדי רעלים (לרבות נסיוב מארס העקרב) אך לא תמיד היא מצליחה להציל.
קשה להעריך את מספר העקיצות בעולם, אך רובן מתרחשות באזורים הטרופיים והסובטרופיים החמימים בהם נפוצים יחסית עקרבים.
מקרי עקיצה שכיחים ביישובים אנושיים, מאחר שעקרבים חיים מתחת לסלעים ולבנים גם בטבע.
בנוסף הם ניזונים מחרקים רבים הנמשכים אחרי האדם, בעוד טורפיהם פחות שכיחים.
מחקר על עקיצות מצא שבעונות גשומות ישנם פחות עקיצות, מאחר שהגשם מקשה על העקרבים לצאת לציד.
לרוב התקיפות מתרחשות בלילה מאחר שעקרבים רבים הם פעילי לילה.
באמריקה בולטים מספר מינים שעוקצים ביניהם: עקרב צהוב אריזוני המצוי לאורך דרום ארצות הברית וצפון מקסיקו.
ישנם כמה אלפי עקיצות בשנה אך רק מעטות קטלניות מאז פותח נוגדן לארסו.
בשאר אמריקה נעקצים בעיקר מעקרב קליפה (Centruroides) ומהסוג טיטוס (Tityus), בו המין הקטלני עקרב צהוב ברזילאי.
המין Tityus pachyurus הוא המין הקטלני בעקרבי מרכז אמריקה ובפנמה דווח על 28 הרוגים בין 1998 ל-2006 מעקיצותיו.
צפון אפריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה גם ידועים בעקיצות רבות וקטלניות, בעיקר הקטלן, עקצן (Leiurus), צרבן (Buthus), שחרן (Hottentotta) ו-Mesobuthus.
עקצן צהוב הוא אחד העקרבים הקטלניים בעולם והוא הורג לעיתים קרובות, אפילו לאחר קבלת טיפול רפואי.
בהודו, סרי לנקה ונפאל נהרגים בעיקר מעקיצות של עקרב הודי אדום שהוא מהקטלניים שבעקרבים וגורם לתמותה של 8-40% מהנעקצים, כשהרוב ילדים.
עקיפה בנהיגה היא פעולה שאותה מבצע נהג רכב, החולף בנתיב פנוי בכביש על פני רכב אחר הנוסע יותר לאט באותו כיוון באותו כביש.
הנתיב הפנוי רחוק משולי הכביש, משום שעקיפה על שולי הכביש היא עבירת תנועה.
במדינות שבהן הנהיגה היא בצד ימין של הכביש, העקיפה נעשית בנתיב השמאלי של הכביש.
במדינות שבהן הנהיגה היא בצד שמאל, העקיפה נעשית בנתיב הימני של הכביש.
עקיפה נעשית בכביש דו סטרי או בכביש חד סטרי עם שני נתיבים או יותר.
בכביש דו סטרי, הנתיב המשמש לעקיפה הוא הנתיב המיועד לתנועה הנגדית.
נהג המבצע עקיפה חייב לראות בצורה ברורה את נתיב העקיפה במשך כל העקיפה בתוספת מרווח טעות.
בניו זילנד, קובעים כללי התעבורה שנהג עוקף חייב לראות כביש פנוי באורך מאה מטר לפחות לפני תחילת העקיפה.
בבריטניה, הוראות העקיפה קבועות בכללים 162–169 לקוד הכביש המהיר.
קו מרוסק המסומן על הכביש בצבע לבן או צהוב, מתיר עקיפה.
כשהעקיפה איננה בטוחה, המרחקים בין קטעי הקו המרוסק קצרים.
קו רצוף המסומן על הכביש ליד הקו המרוסק, אוסר עקיפה מהצד של הקו הרצוף.
שני קווים רצופים המסומנים על הכביש, אינם מתירים עקיפה מכל צד.
אופניים, רכב חונה ורכב איטי ניתן לעקוף גם כשהקו רצוף.
הסימון על הכביש שאוסר עקיפה, נראה זהה ברוב מדינות אירופה.
כללי העקיפה משתנים ממדינה למדינה, ובחלק ממדינות אירופה חל איסור עקיפה על רכב בן שלושה גלגלים ויותר.
במדינות אלו רשאים נהגי אופנועים לעקוף מכוניות גם כשיש על הכביש סימון האוסר עקיפה.
במדינות אחרות באירופה, אותו סימון אוסר עקיפה על כל סוגי הרכב.
מדינות כמו גרמניה ובריטניה דורשות שמירת מרחק של מטר וחצי בזמן עקיפת הולכי רגל, רוכבי אופניים, רוכבי סוסים ונהגי אופנוע או קטנוע.
ב-95 אחוזים מכבישי הולנד, העקיפה אסורה.
לפי סטטיסטיקה עד 1990, רוב תאונות הדרכים הקטלניות בהולנד היו תוצאה של עקיפה בלתי זהירה, עקב הערכה שגויה של מהירות הרכב שנסע מול הרכב העוקף.
מ-1990 תוכננה בהולנד רשת כבישים בשם "בטיחות כבישים בת קיימא", שנועדה להגן על הנהגים ונוסעיהם ממוות ופציעות.
ההגנה בוצעה על ידי תכנון שמנע טעויות נפוצות בנהיגה, שגרמו לתאונות, והאחריות לבטיחות הנסיעה הועברה מהנהגים למתכנני הכביש.
רשת "בטיחות הכבישים" יצרה שלוש קטגוריות: כבישים מקומיים, כבישים אזוריים הנקראים GOW, וכבישים ארציים.
בכל קטגוריה, יש סימון קו שונה בשולי הכביש, המאפשר לנהג לדעת על איזה כביש הוא נוסע ולפעול בהתאם.
הפרדה מוחלטת של תנועה מקומית איטית מתנועה ארצית מהירה, הפכה את הכבישים לבטוחים יותר.
באמצע כביש אזורי מסומן קו רחב כפול הנותן יותר מרווח על הכביש ומאפשר סטייה קלה מהנתיב עקב טעות אנוש, אבל אוסר עקיפה גם בתנאי כביש ישר ושטוח עם ראות טובה, ומספר התאונות הקטלניות בהולנד פחת משמעותית.
בישראל קובעת תקנה לתקנות התעבורה: .
מגמת הענישה בבתי המשפט לתעבורה באישומים על עקיפות אסורות, כולל "זיגזוג בין נתיבים" ועקיפה כשהדרך אינה פנויה, היא שלילת רישיון נהיגה למשך מספר חודשים והטלת קנס כספי.
עקיפה על שולי הכביש היא עקיפת רכב איטי בנסיעה על הנתיב הנמצא מעבר לשולי הכביש, כלומר נסיעה בנתיב מימין לרכב האיטי במדינות שבהן הנהיגה היא בצד ימין, ונסיעה בנתיב משמאל לרכב במדינות שבהן הנהיגה היא בצד שמאל.
רוב המדינות קבעו שעקיפה כזו היא מסוכנת ולכן היא עבירת תנועה, אבל מבדילות בין עקיפה על השוליים כדי להגיע לצומת כאשר יש פקק תנועה ובין עקיפה לתועלתו האישית של הנהג העוקף.
בישראל קובעת תקנה 47 לתקנות התעבורה:
במדינות החתומות על אמנת וינה בנושא תעבורה בדרכים, קובעת האמנה לצד חזרתה על כללים לביצוע עקיפה בטוחה, כנתיב פנוי, רוחב כביש מספיק ואי-עקיפה על פסגת גבעה, כי לא תיעשה עקיפה מול מעבר חציה להולכי רגל, וכי נהג שנעקף, לא יגביר את מהירותו בזמן העקיפה.
עקיפת אלקטרונים גבוהי-אנרגיה מוחזרים (reflection high energy electron diffraction; או בקיצור RHEED) היא טכניקה המשמשת לאפיון פני השטח של חומרים גבישיים.
במערכות אפיון בשיטת RHEED אוספים מידע בעיקר משכבת פני השטח של הדגם המוצק.
עובדה זו מבדילה אותה משיטות אפיון חומרים אחרות המסתמכות גם הן על עקיפה (דיפרקציה) של אלקטרונים בעלי אנרגיה גבוהה, כמו מיקרוסקופ אלקטרונים חודר (TEM).
שיטה אחרת לאפיון של פני שטח המסתמכת על עקיפת אלקטרונים היא שיטת ה-LEED (low-energy electron diffraction), אך היא משיגה את רגישות פני השטח באמצעות שימוש באלקטרונים באנרגיה נמוכה.
ניסוי ה-RHEED הראשון נערך ב-1928 על ידי Nishikawa ו-Kikuchi, בו הם רצו לבדוק האם תבניות הדיפרקציה שאותן ראה קיקוצ'י עבור קרן אלקטרונים חודרת מתקבלות גם עבור אלקטרונים מוחזרים מפני השטח.
בהמשך נעשו מחקרים רבים להבנת הזוויות והעוצמות של קרני העקיפה השונות ב-RHEED.
אבל רק ב-1970, בעקבות תמונת RHEED בודדת שהופיעה בסקירה על השיטה החדשנית (אז) אפיטקסיית קרן מולקולרית (MBE), הוכרה חיוניות השיטה בניטור ובקרה באפיטקסיה.
בסקירה הזו הוראה, שעבור GaAs, המגדל יכול לוודא באמצעות ה-RHEED האם ומתי סולקה התחמוצת הטבעית מפני המצע, האם תנאי הגידול הם עשירים ב-Ga או ב-As, והאם הגידול מתרחש בצורה דו-ממדית, כמתוכנן, או שמתפתחים על פני השטח איים תלת-ממדיים.
מאוחר יותר הוראה שאפשר באמצעות ה-RHEED לקבוע את קצב הגידול האפיטקסיאלי.
אלקטרוני ה-RHEED נוֹרִים באנרגיה גבוהה (5–40 קילו-אלקטרון-וולט) מתותח אלקטרונים אל עבר הדגם בזווית לוחכת (1°-3°), כמוראה באיור 1. אלקטרונים אלו מוחזרים ועוברים עקיפה (דיפרקציה) מפני השטח של הדגם, ויוצרים תבנית על מסך פוספורסנטי בצד המערכת שמנגד לתותח האלקטרונים (איור 2).
בגלל זווית הפגיעה הנמוכה של קרן האלקטרונים, העברת האנרגיה בניצב לפני השטח מינימלית, ובעיקר מפוזרים האלקטרונים אלסטית (ללא איבוד אנרגיה) רק מכמה שכבות אטומיות בודדות של החומר בקרבת פני השטח שלו.
עובדה זו הופכת את טכניקת RHEED לרגישה מאוד לסידור הגבישי על פני השטח, ובכך היא מספקת מידע מבני לגבי פני שטח הגביש הנחקר.
כמו LEED גם ה-RHEED פועלת בסביבה של ואקום על-גבוה (ultra high vacuum - UHV), מכיוון שמולקולות האוויר מאיטות במהירות את האלקטרונים שבקרן.
היתרון של שיטת ה-RHEED על פני LEED הוא שאין בה אביזרים בדרכם של האלקטרונים המוחזרים מפני השטח כב-LEED, כך שניתן להשתמש בה במהלך גידול שכבות דקות על משטחי מוצק (אפיטקסיה) כמו במהלך MBE או (PLD).
זהו היישום העיקרי של RHEED.
להבנת הדיפרקציה של אלקטרונים מגבישים (דו-ממדיים או תלת-ממדיים) משתמשים בבניית (Ewald sphere): כדור שמרכזו ממוקמם בראשית של הסריג ההופכי של הגביש, ושרדיוסו שווה לווקטור של האלקטרון הפוגע ( הוא אורך הגל של האלקטרונים).
כדור זה יפיק דיפרקציה כאשר הוא חוצה נקודה בסריג ההופכי.
הבנייה של כדור אוואלד ותבנית הדיפרקציה המתקבלת מוצגות באיור 2.עבור החומרים הרגילים המגודלים ב-MBE ו-PLD, ועבור אנרגיות טיפוסיות של אלקטרוני RHEED, כדור אוואלד גדול בהרבה מהמרווחים בין הנקודות בסריג ההופכי.
עבור משטח שטוח לחלוטין, הופכות הנקודות של הסריג ההופכי לקווים, או מוטות (rods).
לכן, משטח שטוח לחלוטין עם מקור אלקטרונים מונוכרומטיים אידיאלי צריך לייצר "נקודות" היכן שכדור אוואלד פוגש את המוטות של הסריג ההופכי.
על מסך ה-RHEED תתקבלנה סדרה של נקודות החזרה על קשת (תמונה 1).
למרות זאת, בשל הפילוג הבלתי נמנע באנרגיות האלקטרונים, התנודות של האטומים, וגודלו הסופי של כדור אוואלד ביחס למרווחים בין המוטות, כדור אוואלד הוא למעשה קליפה דקה, ומוטות הסריג ההופכי הם גלילים דקים מאוד.
אפקטים אלו הופכים את תבנית העקיפה המתקבלת ממשטחים חלקים לאוסף של כתמים המסודרים על גבי קשת.
כאשר פני השטח מחוספסים בקנה מידה אטומי, כולל כשיש עליהם מדרגות, מתקבלת תמונת RHEED הכוללת "פסים" (streaks), כמו שרואים, למשל, בתמונה 2. תבנית RHEED המורכבת מכתמים מפוזרים שלא על קשת מצביעה על קיום איים תלת-ממדיים על פני השטח הנבדקים.
במקרה זה קרן האלקטרונים מצליחה לחדור לַצובר (bulk) התלת-ממדי של האיים למרות הזווית הלוחכת, ומתקבלת תמונת עקיפה כמו ב או בעקיפת קרני-X מגביש תלת-ממדי.
מבנה פני השטח עבור שלושת המקרים: פנים חלקים, מחסוספסים או מדורגים, והמכוסים באיים תלת־ממדיים מוראים באיור 3, ביחד עם תבניות ה-RHEED המתאימות להם.
באופן כללי, בפני השטח של הגביש לא נשמר סידור האטומים כפי שקיים בצוברו.
זאת, בגלל הקשרים המתנדנדים הקיימים על פני השטח.
המשטחים נוטים להתעוות, להסתדר מחדש, כדי להוריד את האנרגיה שלהם, ולספק את "תאוותם" של כל הקשרים הבלתי רוויים שעל פניהם.
התוצאה היא תבנית חדשה של האטומים על פני השטח - (איור 4).
מבנה תא היחידה החדש בפני השטח תלוי בגורמים כמו הכיוון הגבישי של פני השטח, הטמפרטורה שלהם, והשטף של כל האטומים הפוגעים בו.
את היחס בין תא היחידה של הסידור מחדש (הרקונסטרוקציה) על פני השטח לתא היחידה הבסיסי של צובר הגביש מבטאים פעמים רבות באמצעות סימון ווד (Wood notation, איור 5):
היכן ש- הוא החומר שלפני השטח שלו מתייחסים, ו- הם אינדקסי מילר של המישור של פני שטח אלו.
הווקטורים של תא היחידה של פני השטח שסודרו מחדש הם: , ואילו של תא היחידה המשטחי של הצובר (כלומר של פני השטח, אם לא היה מתרחש סידור מחדש) הם: .
אם הווקטורים של שני תאי היחידה המשטחיים הללו אינם מקבילים, מציינים זאת על ידי הוספת , ואת הזווית בין שני תאי היחידה הללו, , במעלות.
בדוגמה שבאיור 5 שני תאי היחידה מקבילים, והווקטורים של תא היחידה בסידור מחדש גדולים פי שלושה מאלו של הצובר בשני הכיוונים.
תבנית RHEED של פני שטח עם רקונסטרוקציה משטחית
פני שטח שעברו רקונסטרוקציה, כך שהמבנה שלהם שונה מזה של החומר הבסיסי, יובילו, בתבנית ה-RHEED, לכתמי עקיפה נוספים לאלו שנובעים מהגביש התלת-ממדי שמתחתיהם.
תא היחידה המשטחי גדול יותר מזה של הצובר בסריג האמיתי, ולכן נותן בסריג ההופכי מוטות שנמצאים בין המוטות של הצובר.
איור 6 מראה תיאור סכמתי של פני שטח עם רקונסטרוקציה (2x4) ואת תבניות ה-RHEED (הסכמתיות) שתתקבלנה מפני שטח אלו.
קרן האלקטרונים מזהה את וקטור הרקונסטרוקציה שבניצב לה.
לכן, כשהקרן מכוונת בכיוון [110] היא רואה מחזוריות x2. במקרה זה המחזוריות בסריג ההופכי היא 1/2, לכן בין כל שני כתמים של העקיפה מתא היחידה המשטחי של הצובר (הרקונסטרוקציה 1x1) יתקבל בתבנית ה-RHEED כתם נוסף מהעקיפה של תא היחידה של פני השטח שעברו רקונסטרוקציה.
הרקונסטרוקציה 2x4 שכיחה במוליכים למחצה עם מבנה תא יחידה צינקבלנדה (ספלריט), כדוגמת GaAs.
הרוקנסטרוקציות יכולות להיות מסובכות יותר מהדוגמאות שניתנו למעלה.
בהתאם, גם תבנית ה-RHEED תהיה מסובכת יותר.
תמונה 3, למשל, מראה את תבנית ה-RHEED מפני שטח חלקים של Si (111) עם רקונסטרוקציה 7x7.
אוסצילציות RHEED וקביעת קצב הגידול באפיטקסיה
ברישום של עוצמת קרן ה-RHEED המוחזרת או מפוזרת מפני השטח במהלך גידול MBE מתגלות תנודות (איור 7).
תנודות (אוסצילציות) אלו ב-RHEED (וב-LEED) התגלו בו זמנית על ידי מספר קבוצות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
פרופ' , מחלוצי הפיתוח של שיטת ה-MBE ביחד עם (ממציא שיטת ה-MBE) במעבדות בל בניו ג'רזי, מתאר את הדרך בה חזה לראשונה בתנודות ה-RHEED (אז במפעל של פרקין-אלמר בסיינט-פול – מיניאפוליס, מינסוטה):
פרופ' ארתור מתכוון לקבוצה במעבדות של פיליפס באנגליה (J.
Joyce, לימים שניהם מהקולג' הקיסרי בלונדון), ו-P.
Norton (מהקולג' ההוא) ולקבוצה של Van Hove, Lent, Pukite, ו-Cohen מאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
הקבוצה הראשונה פרסמה את ההסבר שלה (המלא והמפורט יותר) בפברואר 1983, חודשיים לפני השנייה.
שתי קבוצות נוספות של Harris, Joyce ו-Dobson (ממעבדות פיליפס ומהקולג' הקיסרי) ושל Wood (מאוניברסיטת קורנל) פרסמו את התופעה כבר בשנת 1981, אך הסבריהם לוקים בחסר.
קבוצה נוספת, של Gronwald ו-Henzler מהאוניברסיטה הטכנית של הנובר, שצפתה בתופעה בניסיונות LEED, פרסמה אותה עם הסבר ראשוני בשנת 1982.
ההסבר של ניב וחבריו לתופעת האוסצילציות בעוצמת ה-RHEED היה כדלהלן: לפני תחילת הגידול פני השטח של המצע חלקים ברמה אטומית וההחזרה והעקיפה של האלקטרונים היא, לכן, עוצמתית.
עם התחלת הגידול, מתחיל הגירעון של איים דו-ממדיים וחלק מהקרן מפוזר.
עקב פיזור זה יורדת עוצמת ה-RHEED הנקלטת על המסך או הגלאי.
עם התקדמות הגידול, נוצרים עוד גרעינים דו-ממדיים ועוצמת ה-RHEED ממשיכה לרדת.
עוצמת ההחזרה או הדיפרקציה מגיעה למינימום כששטח האיים שווה לשטח המצע החשוף.
בהמשך הגידול האיים מתחילים להתמזג, כך ששטח האיים השטוחים גָדֵל, ואילו זה של פני השטח החשופים קָטֵן.
כאשר פני השטח התכסו לגמרי העוצמה מגיעה שוב לְמקסימום, ועם התחלת המחזור הבא של גרעון וגידול האיים הדו-ממדיים היא יורדת שוב.
כל המהלך הזה מוראה באיור 7 ובסרט הווידאו 1. על מנת להבטיח קבלת האוסצילציות משתמשים במצעים שחתוכים במדויק במישור גבישי ראשי (מישור סינגולרי) שאם לא כן, הקיום של מדרגות על פני השטח עלול להפריע לקיום המנגנון של יצירת איים דו-ממדיים והתמזגותם.
תנודות ה-RHEED עוקבות אחרי בניית השכבות האטומיות זו אחר זו, כשכל מחזור מייצג בנייתה של שכבה אטומית אחת.
כפי שניתן לראות באיור 7 ובווידאו 1 עוצמת התנודות דועכת עד להיעלמותן המוחלטת.
מעשית אף מחזור לא מסתיים בשכבה מלאה לגמרי.
שכן איים מתחילים להתגרען על גבי השכבה לפני שכל האיים הדו-ממדיים בה התמזגו לגמרי, ופני השטח נהיים מחוספסים.
כפי שתיאר ארת'ור, אם בתום הגידול השכבה נשארת בטמפרטורת הגידול, יכולים פני השטח המחוספסים להתארגן מחדש, ליצירת שכבה חלקה מלאה כמעט לגמרי, והעוצמה עולה בחזרה, כמעט לערכה ההתחלתי.
עקצן (שם מדעי: Leiurus) הוא סוג של עקרב ממשפחת העקצניים.
הוא נפוץ ברחבי צפון אפריקה והמזרח התיכון, כולל חצי האי ערב המערבי והדרומי ודרום מזרח טורקיה.
לפחות מין אחד מצוי במערב אפריקה (צפון קמרון).
הסוג הוצג בשנת 1828 על ידי כריסטיאן גוטפריד אהרנברג (ב-Hemprich & Ehrenberg 1828), במקור כתת--סוג של הסוג הקטלן.
לבסוף הוא הועלה לדרגת סוג על ידי מ.
ואשון בשנת 1949. הסוג נחשב זמן רב כמונוטיפי, המכיל מין יחיד, אך מחקרים מאז 2002 הראו כי אכן ישנם מספר מינים.
כיום מזוהים עשרים מינים מוכרים בתוך סוג זה.
העקצנים הם בדרך כלל עקרבים בגודל בינוני, המציגים מורפולוגיה טיפוסית של משפחת העקצניים עם כלות פדיפלפ גסות ומטזומה דקה.
השלפוחית בולבוסית וגדולה באופן יחסי אצל מינים מסוימים.
הצפלותורקס והמזוסומה מציגים גרנולציה ברורה.
באופן אופייני, הטרגיטים של המזוסומה נושאים חמש קרינות (רכסים) אורכיים ברורים.
צבע הבסיס הוא בדרך כלל צהוב עם אזורים חומים עד שחורים המשתרעים על חלקים שונים של בעל החיים, בהתאם למין.
ארס העקצנים הוא בין רעלי העקרב החזקים ביותר.
הוא משפיע קשות על מערכות הלב והריאות.
נרשמו מקרי מוות של בני אדם מעקיצת עקצנים, בעיקר בקרב ילדים.
רוב המינים חיים באזורים צחיחים למחצה עד צחיחים, כולל מדבריות סהרה וחצי האי ערב.
לפחות מין אחד מתקיים בסביבת סוואנה.
העקצנים מעדיפים מצעים חוליים או סלעיים דלים בצמחייה.
העקרבים חיים במאורות רדודות בחול או מתחת לסלעים.
העקצנים מגודלים לעיתים קרובות בשבי ונסחרים.
בשל רעילותם הקיצונית, גידול מינים אלה מומלץ אך ורק לאנשים מנוסים מאוד ו/או בעלי הכשרה מקצועית.
עַקְרַבָּאִים (שם מדעי: Scorpiones) היא סדרה של בעלי חיים חסרי חוליות המשתייכים למחלקת העכבישנים ובעלי "זנב" ארוך עם עוקץ וצבתות.
בעברית תקנית המילה "עקרב" נהגית בבי"ת רפה, ואילו בנטייה היא נדגשת: עַקְרַבִּים, עַקְרַבֵּי־.
לפי חפירות ארכאולוגיות נמצאים העקרבים על כדור הארץ למעלה מ-437 מיליון שנים.
העקרבים הם טורפים מובהקים ארסיים, בעיקר של חסרי חוליות אחרים והצבתות והארס נועדו לעזור להם לשתק ולהרוג את טרפם.
השימוש בעוקץ להגנה הוא משני (למעט אצל המינים Parabuthus schlechteri, Parabuthus transvaalicus ו-Parabuthus villosus היכולים לירות את ארסם מזנבם) ומתרחש כשהעקרב מפוחד.
למרות שרק 30 מיני עקרבים מסוכנים לאדם, השכיחות היחסית שלהם גורמת לעקיצות רבות בכל שנה.
קיימים כ-2400 מינים מוכרים של עקרבים בעולם, שמוינו ל-13 משפחות שונות.
כולם ארסיים אך רק כ-25 מינים נחשבים כמסוכנים לאדם.
העקרבאים מתאפיינים בזוג רגלבחנינים נושאי צבתות זקורות, 4 זוגות רגליים, יחידת ראש-חזה, ובטן אחורית צרה ומאורכת (שנקראת בטעות "זנב") מפולחת ולעיתים קרובות נישאת באופן עקום ואופייני קדימה מעל הגב, ובסופה פתח מעי ועוקץ בעל ארס.
טווח הגודל של עקרבים הוא 9 מילימטר עד 23 סנטימטר.
כמו כל פרוקי-הרגליים גופם מחולק לפרקים והם מכוסים בשלד חיצוני קשיח מכיטין.
כאשר הם גדלים הם חייבים להשיל את עורם מדי פעם על מנת לאפשר לשלד החיצוני החדש להכיל בתוכו את הגוף הגדול יותר.
העקרב נוהג להסתתר מתחת לאבנים, בחולות, במחילות ובסדקי סלעים.
שכבת האקסו-קוטיקולה (הכסות העליונה של הגוף) של עקרבים זוהרת בתגובה לאור אולטרה סגול, בשל מספר תרכובות אורגניות (למשל האלקלואיד β-carboline) המצויות בה.
עובדה זו מאפשרת לזהות עקרבים בלילה בקלות על ידי פנס אולטרה סגול.
העקרבים הם טורפים מובהקים הצדים והורגים באופן אקטיבי את טרפם.
הם אוכלים בעיקר פרוקי-רגליים כגון נמלים, צרצרים, תיקנים וזחלים וכן עכבישניים אחרים או רבי רגליים כשהמינים הגדולים יכולים להרוג גם חולייתנים קטנים כגון לטאות או עכברים.
העקרבים אינם בוחלים בקניבליות ויאכלו אף את אחיהם או את צאצאיהם.
הציד מתבצע לרוב בלילות, כשהעקרב משתמש בחיישני תנועה כדי לאתר את טרפו.
הוא מנצל את צבתותיו כדי לאחוז בטרף ולהזריק לו ארס בעזרת עוקצו.
המינים הגדולים בעלי צבתות חזקות מספיק כדי למחוץ את טרפם ולאכול אותו בחיים והם בעלי ארס חלש יותר.
למרות שעקרבים רבים ארסיים ישנן חיות שיצודו אותם, ביניהן עכבישים כמו אלמנה שחורה, עקרבים אחרים, נדלים, מספר חרקים כמו נמלי אש ונמלי גדוד, חולייתנים שונים כמו עופות, לטאות וכמה זעמניים, קיפודיים, חדפיים, עטלפים וטורפים קטנים כמו הפנק, גירית הדבש או הסוריקטה.
חלק מטורפים אלה הם בעלי חסינות לארס העקרבים.
כשמגיעה תקופת הרבייה (בישראל: מחודש מאי עד חודש ספטמבר) העקרב הזכר יוצא לציד לילי ונע לאט בצבתות פשוטות כדי לתפוס כל יצור שנע בקרבתו.
בגלל מסלול ההליכה שלו, הכולל תנועה במעגלים סביב מקום מגוריו, אם ישנה נקבת עקרב בוגרת באזור הוא יתקל בה.
בשלב ההזדהות העקרב הזכר יזדהה על ידי רעידות גוף קצובות.
יש מינים שמשמיעים קולות ויש שסובבים את הנקבה מספר רב של פעמים.
הנקבה נענית לחיזוריו של הזכר בכך שהיא אינה נעה.
תנועה קלה תגרום לזכר להפסיק את החיזור ולהתרחק ממנה.
אחרי כן מגיע שלב בו הזכר נוגע ברגליה ובצבתותיה של הנקבה.
הנקבה עדיין שומרת על חוסר תנועה.
בתום הליך זה, העקרבים יוצאים למעין טיול האורך בין כמה דקות למספר שעות.
בשלב זה העקרבים מבצעים מין ריקוד.
מטרת טקס הריקוד היא מציאת מקום מתאים לביצוע השלב הבא של תהליך הרבייה, שהוא העברת שק הזרע.
אם הנקבה מאבדת עניין, הטקס נפסק.
לאחר הטיול, בני הזוג עוצרים על משטח אבן והזכר מנקה אותו.
הזכר צועד מעט אחורה ומרים את צבתות הנקבה ושניהם מתרוממים קמעה.
בשלב זה נפתחים מכסי המין ומפתח המין של הזכר נשלף ספרמטופור - נרתיק זרע דק וגלילי (מ"מ על 10 מ"מ).
בסיס הנרתיק נדבק לאבן ומזדקף מהתייבשות מהירה.
לאחר זאת העקרב מדריך את הנקבה לכיון הנרתיק ומושך את הנקבה כדי שהנרתיק ינעץ לתוך פתח המין שלה.
בתום הנעיצה העקרב הזכר עוזב את המקום.
לאחר כחודשיים מתרחשת ההשרצה לתוך מחילה קטנה והעקרבים הקטנים מטפסים על גב האם.
שלא כמו רוב החיות ממחלקת העכבישנים, עקרבים הם מסוג "viviparous" – כלומר, מולידים ולדות חיים ולא ביצים.
העקרבים נולדים אחד אחד והאם נושאת אותם על גבה, עד שיעברו השלה ראשונה של עור הגוף (מתחתיו יש עור רך שמתקשה עם הזמן).
עד לפרק זמן זה העקרבים הצעירים לא יכולים לשרוד ללא אמם, המגנה עליהם ושומרת על הלחות שלהם.
בסוגים שונים של עקרבים הקשר עם האם יכול להימשך זמן רב, במיוחד בסוגי העקרבים היותר מפותחים במישור החברתי (כגון עקרב ה"Pandinus").
מספר הוולדות משתנה מסוג לסוג ונע בין שלושה למאה.
העקרב הצעיר דומה לעקרב מבוגר, והוא גדל כל פעם דרך תהליך ההשלה.
בעת תהליך זה חיי העקרב נמצאים בסכנה.
בין השלה להשלה העקרב חייב לנוע באופן תמידי כדי לוודא שיוכל לזוז כשהעור יתקשה.
תהליך התקשות העור נקרא "Sclerotization".
אורך חייו של העקרב משתנה מסוג לסוג.
לא ידוע מהו אורך חייהם של רוב סוגי העקרבים אך הטווח הוא בין 4 שנים ל-25.
בארץ ישראל חיים כ-21 מיני עקרבאים, מגוון גדול יחסית לשטחה הקטן.
21 מינים אלו שייכים לשלוש משפחות שונות, והם נפוצים בכל בתי הגידול היבשתיים, מהר חרמון ועד אילת, כשמחצית מהם חיים במדבר.
הצבעים הבולטים ביותר אצל עקרבים אלו הם שחור, חום וצהוב, ככל הנראה עקב ההתאמה לסביבה בה הם חיים.
העקרב נזכר מספר פעמים במקרא, ובכלל זאת פעם אחת בתורה:
אזכור נוסף ישנו בספר יחזקאל:
העקרב מוצג בתרבות לרוב כייצור שלילי ומסוכן הנוטה לעקוץ ללא הבחנה.
במשל הצפרדע והעקרב העקרב עוקץ למוות את הצפרדע, אף על פי שעזרה לו ועקיצתה גרמה לשניהם לטבוע, כי זהו טבעו.
סקורפיון (בליסטרה) הוא שמו של כלי ירייה קר שהיה בשימוש הצבא הרומי בעת העתיקה ו-סקורפיון FV-101 הוא שמו של טנק קל בריטי מאמצע המאה ה-20.
העקרב (קומיקס) הוא נבל-על בזיכיון ספיידרמן.
בזיכיון מורטל קומבט, כינויו של הנזו הסאשי, נינג'ה רפאים שמונע על ידי נקמה, הוא "סקורפיון", עקרב באנגלית.
אחד המזלות מגלגל המזלות הוא מזל עקרב.
קבוצת הכוכבים עקרב (Scorpius בלטינית), סימון: ♏︎, היא אחת מקבוצות הכוכבים הבולטות ביותר בחצי הדרומי של השמים המכילה לא פחות מ-11 כוכבים עם בהירות נראית מדרגה קטנה מ-3. עקרב היא גם קבוצת הכוכבים השמינית בגלגל המזלות והשמש עוברת דרכה בסוף נובמבר.
α בעקרב (אנטארס - ביוונית יריבו של מאדים בשל צבעו האדום) הוא על-ענק אדום, שקוטרו פי 300 משל השמש.
הוא נמצא במרחק של כ-600 שנות אור ובהירותו הנראית משתנה בין דרגות 0.9 ו-1.1. בטלסקופ ניתן להבחין שזהו כוכב זוגי עם בן זוג כחול-ירקרק עם בהירות מדרגה 6.
β בעקרב (גרפיאס) הוא מערכת מרובת כוכבים במרחק של כ-530 שנות אור, בטלסקופ חובבים ניתן לראות שניים מהם עם בהירויות מדרגות 3 ו-5.
δ בעקרב (דשובה) הוא כוכב משתנה שבהירותו נעה בין דרגות 2.3 ו-1.6. זהו למעשה כוכב זוגי שזוג הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן מחזור של כ-10 שנים.
π בעקרב הוא מערכת בת לפחות שלושה כוכבים במרחק של כ-585 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראית מדרגה 2.89.
ζ1 בעקרב ו-ζ2 בעקרב הם זוג כוכבים שניתן להפריד ביניהם ללא ציוד עזר, ζ1 בעקרב הוא על ענק כחול, ככל הנראה חלק מצביר הכוכבים NGC6231 במרחק של 5000 שנות אור.
בהירותו הנראית היא מדרגה 5. ζ2 בעקרב הוא ענק כתום קרוב בהרבה ובהירותו היא מדרגה 4.
μ1 בעקרב ו-μ2 בעקרב הם זוג כוכבים נוסף שניתן לראות בעין.
μ1 בעקרב הוא בעצמו כוכב זוגי במרחק של 820 שנות אור, המכיל כוכב כחול עם בהירות מדרגה 2.8, אותו מקיף כוכב עמום בהרבה, שמסתיר אותו חלקית פעם ביום וחצי ומוריד את בהירותו לדרגה 3.1. μ2 בעקרב הוא גם כוכב כחול במרחק של 515 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.5.
τ בעקרב (אל ניאט) הוא כוכב הסדרה הראשית כחול שנמצא במרחק של כ-474 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות מדרגה 2.81.
σ בעקרב (אל ניאט) הוא מערכת מרובת כוכבים שנמצאת במרחק של כ-567 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות מדרגה 2.89.
ε בעקרב הוא ענק כתום שנמצא במרחק של כ-64 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות מדרגה 2.3.
θ בעקרב (סרגס\גירטאב) הוא ענק לבן-צהבהב בזנבו של העקרב
κ בעקרב הם זוג ענקים כחולים בזנבו של העקרב
υ בעקרב (לסאת') הוא תת-ענק כחול בעוקץ העקרב
AH בעקרב - אחד הכוכבים הגדולים ביותר שידועים
Wray 17-96 - בעלת בהירות מוחלטת -10.9, מהגדולות הידועות
M4 הוא צביר כדורי במרחק של כ-7,200 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 5.6. ניתן לראות אותו במשקפת, אך דרוש טלסקופ כדי להבחין בכוכבים עצמם.
קל למצוא אותו בשל סמיכותו לאנטארס, כמעלה וחצי ממערב לו.
M6 (צביר הפרפר) הוא צביר פתוח ומכיל כ-50 כוכבים עם בהירות מדרגה 7, שניתן לראותם במשקפת ושמכסים כחצי מעלת קשת.
M7 (צביר תלמי) הוא צביר כוכבים בהיר וגדול, שניתן להבחין בו אפילו ללא משקפת ומשום כך נצפה כבר על ידי תלמי ותואר על ידו כערפילית.
הוא מכיל כ-50 כוכבים מדרגת בהירות 6 וניתן למוצאו בקלות בסמוך ל"עוקץ" של העקרב.
NGC6231 הוא צביר כוכבים נוסף שניתן לראות ללא ציוד עזר בסמוך לזוג הכוכבים ζ בעקרב.
במשקפת ניתן להבחין בכ-120 כוכבים בדרגות בהירות 6-8.
ערפילית טלף החתול - ערפילית פליטה שהתגלתה על ידי ג'ון הרשל בשנת 1837
במיתולוגיה היוונית זהו העקרב שנשלח על ידי הרה (בגרסה אחרת על ידי אפולו) לעקוץ ולהרוג את אוריון – הצייד.
קבוצת עקרב זורחת בדיוק כאשר קבוצת אוריון שוקעת ובכך מסמלת את נפילתו של אוריון מעוקצו של העקרב.
במיתולוגיה הסינית הקבוצה מייצגת את דרקון התכלת שהופעתו בשמי הלילה מבשרת את בוא האביב.
במיתולוגיה הפולינזית הקבוצה מייצגת את קרס הדיג של מאווי.
בסרט "מואנה" הקבוצה הופיעה כקרס הדיג של מאווי, שבעזרתה ידעה מואנה היכן לחפשו.
עקרבות יהודה (שם מדעי: Rhagodessa judaica) הוא מין מסדרת העכשובאים, החי בדרך כלל באזורים הרריים.
צבעו של עקרבות יהודה צהוב עמום, ודוגמה בצבע שחור-אפור נמתחת לאורך גבו, וגופו שעיר.
אורך גופו של עקרבות יהודה בוגר (ללא הגפיים) הוא עד ארבעה ס"מ, ורוחבו כס"מ אחד.
לעקרבות יהודה ארבעה זוגות גפיים ארוכות ושעירות מעט.
כמו כן יש בצדו הקדמי זוג בחנינים ארוכים, הנראים כזוג רגליים נוסף, והקצה הקדמי שלהן כהה.
לסתותיו (כליצרות) משוננות, חדות כסכין וחזקות.
עקרבות יהודה בעל כושר ריצה מהיר, אינו ארסי, אך נשיכתו מכאיבה ועלולה להחדיר זיהומים אל הגוף.
הוא מין טורף, ולא יהסס לתקוף כל דבר העומד בדרכו.
בארץ ישראל ניתן למצוא אותו באזורי יהודה, שומרון והגליל.
עקרבות יהודה יכול לעורר רתיעה ופחד בשל גודלו, מהירותו, התנהגותו התזזיתית וקול החריקה שהוא משמיע כשהוא מחכך את לסתותיו זו בזו.
העקרבותים מועילים מכיוון שהם מחסלים מזיקים אחרים כגון עקרבים, עכברים וחרקים.
בדומה לעכבישים והעקרבים, הם אינם אוכלים את טרפם בצורת נתחים אלא הורגים אותו באמצעות אנזימים שמוזרקים לגוף הטרף וגורמים לפירוק רקמותיו, ולאחר מכן הם מוצצים את תכולתו.
עַקרַבּוֹן נגבי (שם מדעי: Orthochirus negbensis) הוא מין של עקרב מהסוג עקרבון, והוא מהקטנים בעקרבי ארץ ישראל.
הוא תואר לראשונה על ידי אהרן שולוב ופנחס אמתי ב-1960 בתור הנציג היחיד בארץ ישראל של המין Orthochirus scrobiculosus (כתת-מין תחת השם O.
negbensis), אך כיום הוא מוכר כמין עצמאי.
תפוצתו היא מיריחו דרומה דרך בקעת ים המלח והערבה, במדבר יהודה, בנגב, בסיני ועד צפון אפריקה.
ככל הנראה גבול תפוצתו הצפוני עובר בישראל.
אורך הבוגר מגיע עד 35 מ"מ, צבע הגוף אפור - שחור.
רוחב בסיסה של האצבע הנחה (Tarsus) קטן ממחצית אורכה.
זהו המין היחיד בישראל שבמנוחה זנבו פרוש לאורך ציר הגוף ואינו מעוקל.
על הפרקים הרביעי והחמישי של הזנב שקעים קטנים רדודים שמקנים לו מראה מבריק.
שלפוחית הארס קטנה ובמנוחה היא חבויה בשקע שבפרק הזנב החמישי.
צבעם של זוג המסרקיות (Petcen), אצבעות-הצבתות ומשנה-פיסות הרגליים, צהוב בהיר.
לזכרים עד 22 עלעלים בכל מסרקית, ולנקבות עד 18.
תחת אבנים קטנות ובינוניות, ניתן למצוא כמה פרטים יושבים זה לצד זה (כנראה שבמין זה בניגוד לעקרבים אחרים אין קניבליזם).
הוא אינו מרבה לצאת מתחת לאבנים, ניזון מפרוקי-רגליים קטנים.
ההשרצה מתרחשת ביולי-ספטמבר, עם 8-4 ולדות בצבע לבנבן עד סגול בהיר.
הארס חזק אך כמותו קטנה.
עקיצתו מכאיבה מאוד אך אינה מסוכנת לאדם בוגר בריא.
ארסו של העקרבון המדברי מכיל OSK1, מעכב של החלבון KCNA3.
אנשים שנעקצו מתארים כאב צורב ופועם.
לאחר מספר שעות הכאב חולף בהדרגה, אם כי תיתכן תחושת עקצוץ שתישאר במשך מספר ימים.
עקרבה (ערבית: عقربا; תעתיק מדויק: עקרבא) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם, הממוקמת כ-13 ק"מ דרומית-מזרחית לשכם, וכ־7 ק"מ ממזרח לצומת תפוח, בשומרון.
מבחינת מעמדה, היא נחשבת לשטח B על פי הסכמי אוסלו.
העיירה מזוהה עם עיר המחוז היהודית עקרבת, הנזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובכתבי חז"ל.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מתגוררים בעיירה, נכון לשנת 2007, 8,180 תושבים.
בכפר נתגלו שרידים ארכאולוגים מתקופת בית שני, וכתובות מאוחרות יותר ביוונית.
העיר נזכרת פעמים רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו, כאחת מערי המחוז ביהודה, על גבול שטח השומרונים, אשר נפלה בסופו של דבר בידי הרומאים.
כמו כן, ציין יוסף בן מתתיהו כי בעיר פעל שמעון בר גיורא, אשר ריכז בה את כוחותיו.
בנוסף, העיר נזכרת במשנה לעניין הבאת מעשרות לירושלים: .
העיר גם נמצאה מוזכרת בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא, בו הוזכר כפר בת שלה - "גלוד".
כפר זה מזוהה כיום עם הכפר ג'אלוד, כ־7 ק"מ דרומית מערבית לעקרבה.
אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) ציין כי מיקומה של העיר הוא דרומית מזרחית לשכם, תוך שקישר בטעות בינה ובין העיר המקראית שבנגב "מַעֲלֵה עַקְרַבִּים", והעיר נזכרת כך גם במפת מידבא.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בעקרבה בשנת 1870, וכתב כי בעיירה גרים לפחות 2,000 איש, והיא מחולקת לארבעה רבעים, שכל אחד מהם מהווה מעיין כפר בפני עצמו ובראשו עומד שיח'.
הוא מצא בעיירה ברכה מאבני גזית נאות, מסגד שנבנה בחלקו מאבנים עתיקות, ועל אחת מהן מצא גילוף של שושנה וכתובת יוונית עתיקה, ושרידי מצודה המשוקעים בתוך בית פרטי בשם "דאר אלחסן".
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 1478 נפשות ב-309 בתים מיושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נאמדו תושבי הכפר (ביחד עם ח'רבת פצאל) ב-2060, בשטח של 142,530 דונם, מתוכם 2,343 דונם של קרקע ציבורית.
אדמות הכפר השתרעו על שטחים גדולים בבקעת הירדן וכללו כ-35,000 דונם, מתוכם כ־1,800 דונם של שטח בנוי.
בשנת 1968 סגר צה"ל אלפי דונמים בבקעת הירדן לכניסה וייעד אותם כאזור אימונים.
בינואר 1972 הורחב השטח הסגור בכ-5,000 דונם נוספים.
לאחר שתבואה צמחה באזור הסגור השמיד צה"ל את היבולים בריסוס מהאוויר, באפריל 1972. פעולה זו כונתה על ידי שר הביטחון דאז משה דיין ונדליזם.
במקביל פעל המנהל האזרחי לקחת את אדמות הנפקדים מהכפר.
הריסוס ונטילת אדמות הנפקדים עוררו מחאות בישראל, בין השאר מצד תנועת "שמאל ישראלי חדש", שהפגינה במקום.
בעקבות ההפגנה נדונו 5 מהמפגינים לקנס של 3,000 ל"י כל אחד, אולם בעקבות המחאה הציבורית על גובה הקנס המתיק דיין את העונש לקנס 500 ל" כ"א.
האירוע עורר גם דיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
למרות המחאות, שימשו 3,800 דונם של אדמות נפקדים מהכפר כשטחים עבור גיתית ומכורה.
בשמאל טענו שהשטחים שרוססו היו מיועדים להקמת גיתית ומכורה, בעוד הממשלה טענה שאין קשר בין הדברים וכי ההתנחלויות נועדו לקום על שטחים אחרים.
שטחי החקלאות הסמוכים לכפר עקרבה היוו מוקדי מחלוקת בין מתיישבים מאיתמר לבין פלסטינים.
באוקטובר 2002 תקפו מתנחלים מוסקי זיתים מהכפר, הרגו את תושב הכפר האני בני מניה ופצעו שני תושבים אחרים.
ב-2014 הוצת מסגד בעיירה ורוססו עליו כתובות נאצה.
ב-2018 הוצתה דלת מסגד בעיירה ורוססו עליו כתובות נאצה, כחודש לאחר רצח עדיאל קולמן בירושלים בידי מחבל תושב העיירה.
באפריל 2024, לאחר רצח בנימין אחימאיר, במהלך עימותים בין כ-50 מתנחלים למספר רב של תושבי הכפר, 2 פלסטינים נורו למוות.
לפי פרסום בהארץ חיילים שהיו במקום לא פעלו למניעת ההרג.
לפי פרסומים אחרים דובר בניסיון לינץ' ברועי צאן יהודים שרעו במרחב, והירי נועד להגנה עצמית.
בכ-62% משטחי החקלאות בכפר נטועים עצי זית ושקד, בכ־8% ירקות ועצי פרי אחרים, ושאר השטח משמש למרעה.
כמה מאות מתושבי עקרבה עובדים בהתנחלויות בקעת הירדן בעיקר בחקלאות.
מקור פרנסה נוסף בכפר הוא ייצור תכשיטים ומזכרות לתיירים.
בינואר 2022 נהרגו תשעה נערים מהעיירה בתאונת הדרכים בצומת פצאל, בעת ששבו מעבודתם בחקלאות.
עקרבים או עקרבת (בלועזית: Acrabatenam) הייתה עיר יהודית קדומה ביהודה בתקופת הבית השני.
העיר נזכרת כעיר מחוז ביהודה על גבול שטח השומרונים, בכתבי יוסף בן מתתיהו, בכתבי פליניוס הזקן ובכתבי חז"ל, ומזוהה כיום עם העיירה הערבית עקרבה.
בתקופת בית שני הייתה עקרבת אחד מאחד עשר הפלכים של יהודה, מדרום לשומרון.
המסע הראשון שערך יהודה המקבי לאחר טיהור המקדש (164 לפנה"ס) היה לסביבות עקרבה, אולם בספר מקבים א' נכתב שזה באדום, דבר שאינו מתיישב עם המיקום המוכר לנו.
בתקופת הנציב קומאנוס (48–52 לספירה) פשטה מפלך זה חבורת ה"ליסטים" היהודית של אלעזר בן דינאי על השומרונים, כנקמה על רצח עולה רגל יהודי מהגליל בדרכו לירושלים.
במהלך המרד הגדול פעל בה שמעון בר גיורא שמוצאו היה מהעיר הסמוכה גרשה.
יוחנן בן חנניה מונה לשר הצבא של הפלך על ידי מנהיגי המרד בירושלים, ולבסוף נכבשה העיר על ידי אספסיאנוס.
במשנה נזכרת העיר בהקשר למעשרות שהובאו לירושלים: .
העיר גם נמצאה מוזכרת בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא, בו הוזכר כפר בת שלה בשם "גלוד".
כפר זה מזוהה כיום עם הכפר ג'אלוד, כ-7 ק"מ דרומית מערבית לעקרבה.
עַקְרַבְנוּן (שם מדעי: Scorpaena) הוא סוג דגים ארסיים ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים.
פיהם של העקרבנוניים מצויד בשיניים זעירות ורבות.
הזימים שלהם גדולים באופן - יחסי, למינים רבים של דגים.
גופם של בני - משפחתו עבה, קצר ומכוסה בקשקשים קטנים.
על הסנפירים, מופיעות קרניים קוצניות, שרבות מהן (במיוחד באזור הגב), קשורות לבלוטות הארס.
העקרבנון יכול להגיע לאורך של כ-55 ס"מ.
צבעו חכלילי, בעל קוצים ודבלולים על הסנפירים - האורך של הקוץ השלישי על גבו הכי ארוך.
דג העקרבנון מגושם, אך למרות זאת - צבעו של העקרבנון מותאמים לסביבתו, על קרקעית הים, שם הוא רובץ, רוב הזמן.
הארס של העקרבנון משמש כהגנה מפני אויבים, וכאשר מישהו נפגע ממנו, הוא גורם לכאבים קשים וחום גבוה, אך אינו גורם למוות.
כל משפחת העקרבנוניים ניזונים מטרף חי.
המאכלים החיים העיקריים, מהם - הם ניזונים, הם דגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות.
הם מכניסים אותם לפה שלמים, ולאחר מכן בולעים אותם.
רוב בני משפחת העקרבנוניים - מטילים ביצים זעירות שצפות על המים, ומעטים מהמינים, יולדות אותם חיים.
בארץ ישראל, מצויים כשישה מינים, הנמנים ממשפחת העקרבנוניים, מתוכם מגיעים שלושה מינים מים סוף והשאר מחופי הארץ.
העקרבנון הוא דג טריטוריאלי החי לבד.
העקרבנון גר בדרך כלל באזורים סלעיים, בשוברי גלים, חול ואזורים בוציים שמגיעים עד לעומק של 5 עד 150 מטרים.
עקרבנונאים (שם מדעי: Scorpaeniformes) היא סדרה מגוונת מאוד של דגים מקריני סנפיר.
זוהי אחת מחמש הסדרות הגדולות ביותר בקרב דגי הגרם.
היא מכילה כ-35 משפחות, בהן מעל ל-1,320 מינים.
עקרבנונאים הם דגים טורפים, הניזונים בעיקר מסרטנאים ודגים קטנים יותר.
רוב המינים חיים בקרבה לקרקעית, במים רדודים יחסית, אף על פי שישנם מינים החיים במים עמוקים, בעמודת המים, ואפילו במים מתוקים.
לרוב הם בעלי ראש קוצני וסנפירי חזה וזנב מעוגלים.
אורכם של רוב המינים קטן מ-30 ס"מ, אולם טווח הגדלים בין המינים נע בין משפחת הכרבולניים, העשויים להגיע לאורך של 20 ס"מ, ועד לבני משפחת דגי פחם, שאורכם מגיע ל-1.8 מטרים ומשקלם ל-90 ק"ג.
חלוקת העקרבנונאים למשפחות אינה מיושבת באופן סופי על ידי המדענים, וכרגע נעה בין 26 ל-35 משפחות.
עַקְרַבְנוּנִיִּים (שם מדעי: Scorpaenidae) היא משפחת דגי מי ים בעיקר, הכוללת רבים ממיני הדגים הארסיים בעולם.
כפי שמלמד שמם, לדגים ממשפחת העקרבנוניים קוצים חדים המכוסים בריר ארסי.
משפחת דגים זו גדולה, ומכילה מאות מינים.
תפוצתם בימים טרופיים וממוזגים, אולם בעיקר באזור האינדו-פסיפי שבין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט.
למינים מסוימים במשפחה מראה מרהיב, כגון הזהרון, הם ארסיים מאוד ונחשקים כדגי נוי באקווריומים.
לעיתים דגים אלו מכונים דגי האש, דגי דרקון ודגי העוקץ.
מאפייניהם של משפחת דגים זו הם גוף דחוס, חריצים ו\או קוצים על ראשם, קוץ אחד או שנים על מכסה הזימים, ו-3 עד 5 קוצים באזור הלחי.
סנפיר הגב מכיל 11 עד 17 קוצים, לרוב ארוכים ונפרדים אחד מהשני, וסנפירי החזה יהיו מפותחים מאוד.
הקוצים של סנפירי הזנב, השת ואחורי השת מכילים בלוטות ארס בבסיסם.
רוב המינים הם שוכני קרקעית, הניזונים מסרטנאים ודגים קטנים.
רבים מהם שוכני מים רדודים, אולם חלק מהם חיים במים עמוקים עד 2,200 מטר.
רוב העקרבנוניים, כגון האבנון, ימתינו לטרפם ממקום מחבואם כאשר הם מוסווים וימתינו לטרף שיחלוף על פניהם ואז יבלעו אותו בהתקפה מהירה וקצרה, כאשר הזהרון לרוב יארוב לטרפו.
כאשר הזהרון לא אורב לטרפו, הוא עשוי לקבץ את טרפו, דגים, חסילונים וכדומה, לפינה כל שהיא לפני שיבלע אותם.
העקרבנוניים ניזונים באמצעות פעירת פיהם, ולאחר מכן את הזימים שלהם בהפרש של חלקיק השנייה, דבר היוצר יניקה.
רבים מהדגים הטורפים ניזונים בדרך זו כגון הבס, הדקר וכדומה אולם העקרבנוניים, הם מבין הבודדים אשר להם מלתעות בעלות שיניים.
מיון משפחת העקרבנוניים הוא מורכב ועדיין לא הסתיים.
מערכת מיון אחת בשם "Fishes of the World" מכירה ב-10 תתי-משפחה ו-388 מינים, כאשר מערכות מיון אחרות מכירות ב-3 תתי משפחה, 25 סוגים ו-201 מינים, כאשר יתר המינים שויכו למשפחה אחרת.
העַקְרַבָּנִיִּים (שם מדעי: Nepidae) הם משפחה של פשפשי מים טורפים בעלי תפוצה עולמית.
ידועים כ-230 מינים שונים ב-14 סוגים, בישראל ידועים ארבעה מינים.
שמם בעברית נובע מדמיונם החיצוני לעקרבאים, רגלי הטרף הקדמיות משמשות לאחיזת הטרף ובעלות דמיון מסוים לצבתות העקרב וסיפון הנשימה הארוך הבולט מקצה בטן האחורית ומזכיר את עוקץ העקרב.
העקרבניים חיים בסביבה מיימית רדודה כמו אגמים או נחלים בעלי זרימה איטית עם צמחיית מים עשירה וקרקע בוצית.
הם אינם שחיינים טובים, ונוהגים להלך על הקרקעית או לטפס על צמחי מים בחיפוש מקום מסתור, שם הם אורבים לטרף מזדמן כגון חרקי מים, סרטנאים קטנים, ראשנים ואף דגים קטנים.
מאחר שפשפשים אינם מסוגלים לנשום מתחת למים העקרבניים נוהגים לארוב לטרפם במרחק לא רב מפני המים בעוד הם שולחים את סיפון הנשימה הארוך שלהם מעלה ומשתמשים בו כשנורקל.
הנקבה מטילה את הביצים על צמחי מים קרוב לפני השטח.
בכל המינים לביצים קרניים קטנות המאפשרות ספיגת אוויר שהכרחי להתפתחות הביצה.
בתקופות בצורת, במידה ומקווה המים שלהם מתייבש או שהטרף אוזל, הם מסוגלים לעבור תהליך (הדומה לזה שקיים אצל הרבפשפשיים והשיטיתיים) המגביר את המטבוליזם בגופם ומאפשר להם להשתמש בכנפיים לצורך תעופה אחר מקווה מים חדש.
"עֲקָרָה", המוכר גם בשם "אוּרִי" (וכן במילותיו הראשונות, "בן לוּ היה לי"), הוא שיר מאת רחל המשוררת, שנכתב בשנת תרפ"ח (1927/8), פורסם בכרך כ"ה של כתב העת הספרותי "התקופה" (תרפ"ט–1929) וכונס בַּשני משלושת קובצי שירתה, "מִנֶּגֶד" (סוף 1930).
זהו אחד משיריה הידועים ביותר של רחל, והוא נמנה עם המוּכּרים בשירה העברית.
חוברו לו 16 לחנים, שהמוכר בהם הוא של אחינועם ניני (1991).
השיר, הבנוי משלושה בתים ההולכים ומתקצרים, מבטא את כמיהתה של הדוברת להיות אֵם לבן, "יֶלֶד קָטָן, שְׁחֹר תַּלְתַּלִים וְנָבוֹן" בשם אוּרִי.
חוויית האימהות הנכספת באה לידי ביטוי בתכניו של השיר ובאמצעות שלל האמצעים האמנותיים שבו.
לשיר יסוד אוטוביוגרפי, כמו לרבים משיריה של רחל, ששירתה היא שירה אישית מאוד, העוסקת בחוויות היסוד של האדם.
בעקבות השיר עלתה באופן ניכר תפוצתו של השם 'אוּרי', והוא הפך לאחד השמות הפרטיים הפופולריים ביותר לבנים בדור תש"ח ולאחד השמות המזוהים ביותר עם דמות ה"צבר".
לשיר "עקרה", כמו גם לשם 'אורי', אזכורים בספרות העברית, והוא תורגם למספר שפות.
כותרת השיר, "עֲקָרָה", מרמזת על תוכנו: השיר הוא ביטוי למשאלת לב בלתי ממומשת של הדוברת לילד ולחוויית האימהות.
מוטיבים קרובים מצויים בשירים אחרים של רחל.
כמו לרבים משיריה, לשיר זה יסוד אוטוביוגרפי מובהק: בעת כתיבתו הייתה המשוררת חשׂוכת ילדים, חולת שחפת בסוף שנות השלושים לחייה, וחיה בגפה בתל אביב הקטנה בבדידות ובמחסור.
בשורה הראשונה מכריזה הדוברת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי!", וכל שאר השיר מפרט ומדגים זאת.
התייחסות אל הילד הנכסף באה לידי ביטוי בכותרת; במשאלה הפותחת את השיר; באפיון המפורט של הילד הדמיוני, המבטא אהבה ואמפתיה; בתפילה ובציפייה באנלוגיה לנשים עקרות במקרא; וכן במבנה התחבירי והסְטְרוֹפִי של השיר, ובשלל האמצעים האמנותיים שבו.
שני הראשונים בני שש שורות והאחרון בן ארבע שורות.
הניגוד בין שני הבתים הראשונים לבית האחרון הוא לא רק מבני אלא גם תוכני: בשני הבתים הראשונים מביעה הדוברת משאלה ומעלה תיאור דמיוני אך קונקרטי של התגשמותה – ואילו בבית ג' מסתיימת האשליה ומוחלפת במודעות למציאות החסרה את המושא הנחשק; נותרו רק התמרמרות, תפילה ותקווה.
מבחינה צורנית (מבנה הבתים), כל בית פותח בטור ארוך יחסית, והולך ומתקצר בהמשכו.
בית א' מסתיים בטור בן שתי מילים ולאחריו שני טורים בני מילה; בית ב' נחתם בשני טורים בני שתי מילים שלאחריהם שני טורים בני מילה; ובית ג' מסתיים בטור בן שתי מילים וטור בן מילה.
מבנה זה ממקד את תשומת הלב של הדובר (ושל הקורא) "בילד הקטן, האחד, המסוים – אורי".
המורה מנשה דובשני מציע שקיים בשיר היבט אידאוגרפי – צורת הבתים "מזכירה את האם המתכופפת אל ילדה הקטן.
השורות הרחבות האמהיות חופפות על השורות הקצרות הילדיות".
הטורים הקצרים שמהם בנוי השיר מביאים את הקורא לקצב קריאה איטי יותר, המאפשר חיבור עמוק יותר לתכניו ולהרגשותיה של הדוברת.
אורכם המשתנה של הטורים עשוי להעיד על חוסר יציבות רגשית או סערת רגשות של הדוברת.
משקל: השיר מתחיל בשורה דַּקְטִילִית (משקל נדיר בשירה העברית במשקל הספרדי, שכן הוא מנוגד לרוח ההטעמה הספרדית, שהיא מלרעית ולא מלעילית, והוא מחייב הרבה מילים בנות הברה אחת ומילים סֶגוֹליות).
כמו בשירים אחרים של רחל (כגון "רק על עצמי"), המשוררת עושה שימוש בסינקופה ("רשת") בדקטיל – כאן בין "לִי" ל"יֶלֶד", אשר מאלצת את הקורא להפסקה קטנה ובכך מסבה תשומת לב לצירוף "יֶלֶד קָטָן" ומטעימה אותו.
בהמשך מילות השיר אינן שוטפות במשקל קצוב: השורות בעלות מספר משתנה של הברות ומשקלן מגוון.
דווקא לשורות הקצרות ביותר, בנות מילה בודדת כל אחת – "יֶלֶד", "קָטָן", ""אוּרִי!"", "לוֹ" – נודע משקל רב ביותר, שכן הן מתייחסות למושא כיסופיה של הדוברת.
חריזה: בבית א' יש חרוז חובק (שורות א'–ד'), ובבתים ב' וג' חרוז מסורג (ב'–ד').
ברוב השורות המשקל יורד (דַּקְטִילוּס או טְרוֹכֵיאוּס ), אולם ההברה המוטעמת במלרע בסוף השורות יוצרת חרוזים גבריים (מלרעיים).
רק שתי שורות מסתיימות בסיום נשי (מלעילי): "יֶלֶד" בבית א' ו"אוּרִי" בבית ב'.
מצלול: השיר מתאפיין במצלול עשיר ואפקטיבי.