tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה סגן נשיא התאחדות המשפט ההונגרית ונשיא האיגוד ללהגנת זכויות התעשייה.
מחקר משפטי בזכויות הפרטי (1886)
הסברים משפטיים בזכויות הפרט בקשר להחלטות בית המשפט העליון.
מבנה החוק הפרטי שלנו (Bp., 1893); באינטרנט
ביקורת על הצעה על דיני זוגיות עם הצעה נגדית.
נושא ירושת הענפי: דוח וחוות דעת.
בודפשט: שותפה של פסטי לויד.
הסברים נוספים על המשפט הפרטי.
שוב: חוק ההפרעה (אובסטרוקציה) .
גוסטב קלוציס (בלטבית: Gustavs Klucis, ברוסית: Густав Густавович Клуцис: 4 בינואר 1895 – 26 בפברואר 1938) היה צלם לטבי וחבר מרכזי באוונגרד הקונסטרוקטיביסטי בתחילת המאה ה-20. הוא ידוע בתעמולה המהפכנית והסטליניסטית הסובייטית שהפיק עם אשתו ולנטינה קולגינה ובפיתוח טכניקות פוטומונטאז'.
קלוציס החל את הכשרתו האמנותית בריגה בשנת 1912. ב-1915 נסע לסנקט פטרבורג, שם למד בבית הספר לאומנויות.
ב-1917 התנדב ליחידת רובאים לטבית עמה נטל חלק באירועי מהפכת אוקטובר .
כחייל בגדוד הרובאים הלטבי ה-9 שירת קלוציס במשמר האישי של ולדימיר לנין ב-1917–1918. הוא נטל חלק בדיכוי מרד המהפכנים הסוציאליסטיים כנגד השלטון הבולשביקי.
ולאחר מכן הועבר למוסקבה כדי לשרת כחלק מהמשמר של הקרמלין (1919-1924).
בשנים 1918–1921 החל בלימודי אמנות אצל קזימיר מלביץ' ואנטואן פבזנר, הצטרף למפלגה הקומוניסטית, פגש את הציירת ולנטינה קולגינה ונישא לה, וסיים את בית הספר הממלכתי לאמנות.
הוא ימשיך להיות קשור לבית הספר כפרופסור לתורת הצבעים מ-1924 עד שבית הספר נסגר ב-1930.
קלוציס לימד, כתב והפיק אמנות פוליטית עבור המדינה הסובייטית למשך שארית חייו.
כשהרקע הפוליטי התדרדר במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, קלוציס וקולגינה נכנסו ללחץ גובר להגביל את הנושא והטכניקות שלהם.
בעבר היו שמחים, מהפכניים ואוטופיים, עד 1935 האמנות שלהם הוקדשה לקידום פולחן האישיות של יוזף סטלין.
אף שירותו הפעיל והנאמן למפלגה, קלוציס נעצר במוסקבה ב-16 בינואר 1938, כחלק ממה שנקרא "המבצע הלטבי" כשהתכונן לצאת ליריד העולמי של ניו יורק.
קולגינה סבלה במשך חודשים ושנים בעקבות היעלמותו.
גזר דינו נחרץ על ידי ועדת NKVD ומשרד התובע של ברית המועצות ב-11 בפברואר 1938, הוא הוצא להורג ב-26 בפברואר 1938, במגרש אימונים ליד מוסקבה.
קלוציס עבד במגוון מדיות ניסויות.
הוא אהב להשתמש לתעמולה כתמונת רקע מהפכנית.
הפרויקט הראשון שלו, ב-1922, היה סדרה של תצוגות ניידות למחצה, מולטימדיה, שהותקנו ברחובות מוסקבה, ושילבו רדיו, מסכי סרטים ותצוגות בעיתונים, והכל כדי לחגוג את יום השנה החמישי למהפיכה.
כמו קונסטרוקטיביסטים אחרים הוא עבד בפיסול, הפיק תערוכות, איורים ועוד.
אבל קלוציס וקולגינה ידועים בעיקר בפוטומונטאז'ים שלהם.
שמות של כמה מהכרזות הטובות ביותר שלהם: "חישמול הארץ" (1920), "לא יכולה להיות תנועה מהפכנית בלי תיאוריה מהפכנית" (1927), ו"עובדי שטח בראש המאבק לשיקום הסוציאליסטי." (1932).
הם הציגו לעיתים קרובות, והכניסו את עצמם לתמונות התעמולה האלה, כשהם מחופשים לעובדים או לאיכרים.
הקומפוזיציות הדינמיות שלהם, עיוותים של קנה מידה ומרחב, נקודות מבט נועזות ומתנגשות הופכו אותם למודרניים תמידיים.
קלוציס הוא אחד מארבעה אמנים שאומרים שהמציאו את תת-הז'אנר של מונטאז' והצילום הפוליטי ב-1918 (יחד עם הדאדאיסטים הגרמנים חנה הוך וראול האוסמן, ואל ליסיצקי הרוסי).
הוא עבד לצד ליסיצקי בתערוכה בינלאומית בקלן.
גוסטב מדיאר מנהיימר (בהונגרית: Magyar-Mannheimer Gusztáv; פשט, 27 בפברואר 1859 – בודפשט, 16 בינואר 1937) היה צייר ומאייר יהודי-הונגרי, היה חבר מייסד של אגודת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK) ושל אגודת פאל סיניאי מרשה.
גוסטב מנהיימר נולד במשפחה יהודית כבנם של הרב והמורה פרידייש מנהיימר (1809–1888) ושל ז'ופיה שפיצר (1823–1886).
הוא למד רישום וציור בבית הספר לעיצוב בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), ואחר כך בווינה, שם המאסטר שלו היה הנס מקארט ולאחר מכן במינכן אצל שאנדור וגנר.
כשחזר לבודפשט הפך לחבר בבית הספר של הצייר דיולה בנצור.
סגנון יצירותיו התאפיין בריאליזם רומנטי, נטורליזם, ובסגנון אמנות אקדמית דקורטיבית של הנס מקארט ובידע אומנותי שאין שני לה.
יצירותיו המשוחררות ביותר נוצרו באיטליה, הצבעים העליזים והמשמחים ביותר בציוריו נוצרו שם.
הוא הצטיין גם ביכולת הקומפוזיציה המעולה שלו.
מדיאר מנהיימר הציג בביאנלה של ונציה בשנת 1910 עם ציורו "אביב", שנרכש על ידי הגלריה המודרנית של ונציה.
עם ציורו "מצב רוח ביתי בערב" זכה בפרס בארץ הולדתו הונגריה, הוא זכה במדליית זהב קטנה ב-1902 ובמדליית זהב גדולה ב-1912. גוסטב מדיאר מנהיימר הופיע במספר תערוכות קולקטיביות בסלון הלאומי ובמוזיאון ארנסט.
ניתן למצוא את תמונותיו באוספים פרטיים ובגלריה הלאומית של הונגריה.
הוא אייר את יצירותיהם של סופרים הונגרים מפורסמים (קלמן מיקסאט, שאנדור ברודי).
את דיוקן העצמי שלו ניתן למצוא בגלריית התמונות ההיסטורית ההונגרית בבודפשט.
בתחילת המאה ה-20, ביקר גם במושבת האמנים של באיה מארה ולאחר מכן הפך לאחד החברים המייסדים של אגודת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK) ושל אגודת פאל סיניאי מרשה.
אשתו הייתה סידוניה שוסברגר, בתו של הרופא אדולף שוסברגר, אותה נשא ב-2 באפריל 1895.
מפעל פרברי בבודפשט (1893; שמן על בד, 86 על 131 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט
ציור עם שם לא ידוע (שמן; 27x17 ס"מ; הוצג בסלון הלאומי, נדיר, בבעלות פרטית) (בערך 1911)
שם לא ידועה - כריכה אחורית (שמן; 27x17 ס"מ; הוצג בסלון הלאומי, נדיר, בבעלות פרטית) (בערך 1911)
נוף דרום איטליה (שמן על בד; 87x73 ס"מ; בבעלות פרטית)
יוהאן יוסטוס גאורג גוסטב פון ראוך היה גנרל פרוסי אשר שימש כראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי למשך שנה אחת בין 1812–1813, וכשר המלחמה בין 1837–1841.
ראוך נולד בבראונשווייג ב-1 באפריל 1774. הוא היה הבכור מבין שנים עשר בניו ובנותיו של בונאוונטורה פון ראוך - גנרל בצבא הפרוסי ומנהל אקדמיית ההנדסה המלכותית בפוטסדאם.
אחיו היו הגנרלים לאופולד פון ראוך, מנהל אקדמיית המלחמה הפרוסית בברלין, ופרידריך וילהלם פון ראוך איש סודו ושלישו הצבאי של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
בין אחיותיו היו שרלוט, אשר הייתה נשואה ללוין פון ביסמרק, ופרידריה אשר הייתה נשואה לגנרל היינריך פון קנובלסדורף.
ראוך התגייס לצבא הפרוסי ב-1788 ולמד באקדמיית ההנדסה המלכותית בפוטסדאם במשך שנתיים.
ב-6 באפריל 1790 בהיותו בן 16 בלבד, הוא הועלה לדרגת לויטננט, וב-1794 הוא השתתף בדיכוי מרד קושצ'ושקו.
ב-1802 הוא החל לעבוד במטה הכללי הפרוסי.
ב-12 בדצמבר 1803 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
ב-22 באוקטובר 1805 הוא הועלה לדרגת מאיור, וב-1806 לקח חלק במלחמת הקואליציה הרביעית.
ב-1 ביוני 1807 הוענק לו עיטור הפור לה מריט.
לאחר המלחמה החל ראוך לעבוד במשרד המלחמה, שם הפך לידידו ובן-בריתו הקרוב של שר המלחמה גרהרד פון שרנהורסט, שבאותה עת עמל על ארגון מחדש של הצבא הפרוסי לאור התבוסה המבישה לצרפתים.
ב-1810 הועלה ראוך לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-17 ביוני של אותה שנה, לחצו הצרפתים על פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לפטר את שרנהורסט מתפקידיו.
המלך לא עמד בלחצים, ומינה את קרל פון האקה למחליפו.
בפועל, השפעתו של האקה על התנהלות הצבא הפרוסי הייתה אפסית, ושרנהורסט המשיך למשוך בחוטים בסיועו של ראוך.
במרץ 1812 פיטר המלך את האקה ומינה את ראוך למחליפו בתפקיד הרמטכ"ל.
ב-14 באוגוסט של אותה שנה הועלה ראוך לדרגת אוברסט.
ב-16 במרץ 1813 קצו הפרוסים בהעמדת הפנים, והכריזו מלחמה על צרפת (מלחמת הקואליציה השישית).
המלך מיהר להחזיר את שרנהורסט לתפקיד הרמטכ"ל ושר המלחמה, וראוך מונה לראש מטהו של הגנרל לודוויג יורק פון וארטנבורג.
ב-7 ביולי 1813 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד חיל ההנדסה.
במקביל, הוא הפך לראש מטהו של גבהרד לברכט פון בליכר.
בספטמבר של אותה שנה הוא קיבל את צלב הברזל מחלקה ראשונה.
לאחר סיום המלחמה הוא מונה למפקח על הביצורים במקביל לתפקידו כמפקד חיל ההנדסה.
הוא המשיך להחזיק בשני התפקידים במשך יותר משני עשורים.
ב-30 במרץ 1830 הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-21 בנובמבר 1831 הוא הפך לחבר במועצת המדינה הפרוסית.
ב-18 בינואר 1833 הוא עוטר באות מסדר העיט השחור.
ב-30 ביולי 1837 מינה המלך את ראוך לשר המלחמה.
לאחר מותו של המלך פרידריך וילהלם השלישי, שקל ראוך לפרוש מהתפקיד בשל מצבו הבריאותי, אולם יורשו פרידריך וילהלם הרביעי ביקש ממנו להישאר בתפקיד.
הוא נותר בתפקיד עד 28 בפברואר 1841. הוא נפטר כמה שבועות לאחר מכן, ב-2 באפריל.
גוּסְטַב סָלוֹמוֹן אוֹפֵּרט היה מזרחן, אינדולוג וחוקר סנסקריט גרמני–יהודי.
הוא שימש פרופסור לסנסקריט ולפילולוגיה השוואתית בקולג' הנשיאות במדראס, מתורגמן לטלוגו עבור הממשלה ואוצר בספריית כתבי היד המזרחיים הממשלתית.
כמו כן, היה עורך של כתב העת של מדראס לספרות ולמדע.
אופרט נולד בהמבורג למשפחה בת 12 אחים, בהם יוליוס אופרט וארנסט אופרט.
בלימודיו התמקד בהיסטוריה של הודו ובשפות ההודיות.
הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1860, לאחר שלמד בארבע אוניברסיטאות: בון, לייפציג, ברלין והאלה.
ב-1866 היה לעוזר ספרן בספרייה הבודליינית באוקספורד שבממלכה המאוחדת, ובהמשך אותה שנה שימש בתפקיד דומה בטירת וינדזור עבור המלכה ויקטוריה.
בשנת 1872 מונה אופרט לפרופסור לסנסקריט בקולג' הנשיאות במדראס.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 1893, עת עזב למסע בן שנה בצפון הודו, בסין, ביפן ובארצות הברית בטרם חזר לברלין כדי להיות פריבט-דוצנט בשפות דראווידיות באוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1878–1882 שימש עורך של כתב העת של מדראס לספרות ולמדע.
הוא ערך וכתב פרשנות, לרבות בהיבט הדקדוקי, לכתבי פילוסופיה ושירה בסנסקריט וטלוגו.
הוא נקבר שם בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
"Der Presbyter Johannes in Sage und Geschichte" ("הכומר יוחנן באגדה ובהיסטוריה", ברלין, 1864, מהדורה שנייה ב-1870)
"Original Inhabitants of Baratavarṣa or India ("על התושבים הילידיים של בהרטוורשה או הודו", וסטמינסטר, 1893) – בספר זה עשה אופרט שימוש במחקר פילולוגי נרחב כדי לתמוך ברעיון של הדראווידים כתושביה המקוריים של הודו.
עם הדראווידים הפופולריים מונה אופרט את תירוולוואר, המשורר הטמילי שכתב את "תירוקורל" ואת "אוואיאר"
"Contributions to the History of Southern India" ("תרומות להיסטוריה של דרום הודו, מדראס, 1882) – מחקר אפיגרפי
פרייטג נולד בעיר קלוצבורג שבשלזיה (כיום קלוצ'בורק, פולין).
אביו, גוטלוב פרדיננד פרייטג, היה רופא ולימים כיהן כראש העיר קרויצבורג, ואמו הייתה הנרייטה לבית צבה.
הוא למד בגימנסיה בעיר אולס ולאחר מכן למד פילולוגיה, היסטוריה תרבותית ואמנות עתיקה באוניברסיטת ברסלאו.
הוא השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1838 עם עבודה על תחילתה של השירה הדרמטית אצל הגרמאנים.
פרייטג שימש כפרופסור פרטי (פריבטדוצנט) באוניברסיטת ברסלאו בשנים 1839–1847. במהלך תקופה זו כתב את מחזותיו הראשונים.
בהמשך עבר ללייפציג ואז לדרזדן, שם יצר קשרים עם חוגי סופרים.
בשנת 1848 הפך לעורך שותף של כתב העת Die Grenzboten יחד עם יוליאן שמידט, שהפך לבמה המרכזית של הליברליזם הגרמני.
פרייטג כתב מאמרים ביקורתיים על נושאים פוליטיים וחברתיים, בהם הביע את עמדותיו הליברליות.
ב-1851 עבר לזיבלבן שבסמוך לגותה, שם קנה את ביתו "הנפחייה הטובה".
בשנת 1854 הוענק לו תואר "יועץ חצר".
בין השנים 1867–1868 כיהן כחבר בפרלמנט של הקונפדרציה הצפון-גרמנית מטעם המפלגה הלאומית-ליברלית.
פרייטג נודע בעיקר בזכות הרומן שלו Soll und Haben ("זכות וחובה"), שפורסם ב-1855 והפך לרב-מכר.
הרומן מתאר את חיי הבורגנות הגרמנית ונחשב לאחת מיצירות המופת של הריאליזם הגרמני.
מחזהו המפורסם ביותר, Die Journalisten ("העיתונאים"), משנת 1854, זכה להצלחה רבה והועלה תדיר על במות התיאטרון.
יצירתו התאורטית Technik des Dramas ("טכניקת הדרמה") מ-1863 הפכה לטקסט יסוד בלימודי התיאטרון והספרות, במיוחד בזכות מודל הפירמידה הדרמטית שפיתח.
פרייטג היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו לאמילי שולץ, ולאחר מותה נישא למרי קוניגונדה דיטריך.
נישואיו האחרונים היו לאנה סטרקוש, עמה חי עד מותו.
הוא נפטר בעיר ויסבאדן בשנת 1895 ונקבר בזיבלבן.
בזיבלבן הוקמה גבעת זיכרון לזכרו, ובמספר ערים בגרמניה נקראו רחובות ובתי ספר על שמו.
גוּסְטַב פוֹן שְׁמוֹלֶר היה מנהיג "הצעירה" הגרמנית.
הוא היה הוגה דעות חברתי (Sozialpolitiker) מוביל (ובאופן מזלזל יותר, "סוציאליסט של הקתדרה", Kathedersozialist), ומייסד ויושב ראש ותיק של "", ההתאחדות הכלכלית הגרמנית, שקיימת עד היום.
כינוי הגנאי "סוציאליסט של הקתדרה" הוענק לשמולר ולחברים אחרים באגודה על ידי אויביהם.
שמולר התנער מתווית ה"סוציאליסט", ובמקום זאת ייחס את רעיונותיו לליברליזם ההטרודוקסי שיוצג על ידי , ז'אן שארל לאונרד דה סיסמונדי, ג'ון סטיוארט מיל, יוהאן היינריך פון תינן, , , לורנץ פון שטיין ו, ורדיקלים כמו פרדריק הריסון ו.
מטרתו הייתה ליישב את המונרכיה הפרוסית והבירוקרטיה "עם רעיון המדינה הליברלית ובשילוב עם מיטב יסודות הפרלמנטריזם" כדי לבצע רפורמה חברתית.
אביו היה עובד ציבור מווירטמברג.
שמולר הצעיר למד (Kameralwissenschaft) – שילוב של כלכלה, משפטים, היסטוריה ומנהל ציבורי – באוניברסיטת טיבינגן (1857–1861).
בשנת 1861, הוא קיבל מינוי ב.
לאחר 1899, הוא ייצג את אוניברסיטת ברלין ב.
לא ניתן להפריז בהשפעתו של שמולר על המדיניות האקדמית, הרפורמה הכלכלית, החברתית והפיסקלית, ועל הכלכלה כדיסציפלינה אקדמית בתקופה שבין 1875 ל-1910. הוא היה תומך נלהב בחיזוק העוצמה הימית הגרמנית ובהרחבת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
כמנהיג בולט של האסכולה ההיסטורית הגרמנית "הצעירה" בכלכלה, שמולר התנגד למה שראה כגישה האקסיומטית-דדוקטיבית של הכלכלה הקלאסית, ומאוחר יותר של האסכולה האוסטרית.
למעשה, שמולר טבע את המונח האחרון כדי לרמוז על פרובינציאליות בביקורת לא חיובית על ספרו של קרל מנגר משנת 1883, "חקירות בדבר שיטות מדעי החברה תוך התייחסות מיוחדת לכלכלה" (Untersuchungen über die Methode der Socialwissenschaften und der politischen Oekonomie insbesondere), שתקף את שיטות האסכולה ההיסטורית.
הדבר הוביל למחלוקת הידועה כ"העימות המתודולוגי" (Methodenstreit).
הגישה האינדוקטיבית העיקרית של שמולר, שדרשה מחקר זהיר, השוואתי בזמן ובמרחב, של ביצועים ותופעות כלכליות באופן כללי, התמקדותו באבולוציה של תהליכים ומוסדות כלכליים, והתעקשותו על הספציפיות התרבותית של הכלכלה ומרכזיות הערכים בעיצוב חילופי הדברים הכלכליים, עומדים בניגוד מובהק לכלכלנים קלאסיים מסוימים ולרוב הכלכלנים הנאו-קלאסיים.
כתוצאה מכך, הוא והאסכולה שלו חדלו להיות חלק מהזרם המרכזי של הכלכלה בשנות ה-30 של המאה ה-20, והוחלפו בגרמניה על ידי שירשה אותם.
עבור שמולר, פסיכולוגיה ואתיקה היו היבטים מרכזיים בכלכלה פוליטית.
הוא היה מבקר של אינדיבידואליזם ליברלי.
עם זאת, לעיתים קרובות מתעלמים מכך שהעיסוק העיקרי של שמולר בחייו לא היה במתודולוגיה כלכלית אלא במדיניות כלכלית וחברתית כדי להתמודד עם האתגרים שהציבו התיעוש והעיור המהירים.
כלומר, שמולר היה בראש ובראשונה רפורמטור חברתי.
בהקשר זה, השפעתו של שמולר התפשטה ברחבי אירופה, לתנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית, ולרפורמטורים חברתיים ביפן של תקופת מייג'י.
בין תלמידיו וחסידיו הבולטים שאינם גרמנים נמנו , ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, , ו.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, עבודתו של שמולר נבחנה מחדש ונמצאה רלוונטית לענפים מסוימים של , כמו גם לכלכלת פיתוח, כלכלה התנהגותית, כלכלה אבולוציונית ו.
הייתה לו השפעה ארוכת שנים בתחום המשנה של היסטוריה כלכלית ובתחום הסוציולוגיה.
בין השנים 1878 ל-1903, הוא ערך סדרת מונוגרפיות תחת הכותרת "מחקרים במדעי המדינה והחברה" (Staats- und sozialwissenschaftliche Forschungen).
הוא היה גם עורך ותורם מרכזי ל"אקטה בורוסיקה" (Acta Borussica), אוסף נרחב של מקורות היסטוריים פרוסיים שנערך על ידי ביוזמת שמולר ו.
אחת הסיבות לכך ששמולר אינו ידוע יותר כיום היא שרוב ספריו ומאמריו לא תורגמו, מכיוון שבתקופתו כלכלנים אנגלו-אמריקאים קראו בדרך כלל גרמנית, שהייתה השפה המדעית הדומיננטית באותה עת.
מכיוון שגרמנית יצאה מכלל שימוש (כשפה אקדמית נפוצה), הטקסטים שלא תורגמו אינם נגישים כעת לקוראים ללא ידע בגרמנית.
"שיטת הסחר והמשמעות ההיסטורית שלה" (The Mercantile System and Its Historical Significance), ניו יורק: מקמילן, מהדורה שנייה 1910. זהו פרק מתוך עבודתו הגדולה בהרבה של שמולר, "מחקרים על המדיניות הכלכלית של פרידריך הגדול" (Studien über die wirtschaftliche Politik Friedrichs des Grossen) שפורסמה ב-1884. הפרק תורגם על ידי ויליאם ג'יי.
אשלי ופורסם ב-1897 תחת הכותרת האנגלית הנ"ל.
"האנאלים של האקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה" (1894): 697–737.
בשנת 1900, שמולר הוסיף פרק בשם "גזעים ועמים" ל"יסודות תורת הכלכלה הכללית" (Grundriss der Allgemeinen Volkswirtschaftslehre) שלו.
בפרק זה, על פני עשרים עמודים של ממצאים לכאורה על תכונות אישיות מגוונות, הוא תיאר סדר היררכי של "גזעים", שאותו הציג כבסיס לכלכלה.
מסיבה זו, "האגודה למדיניות חברתית" (Verein für Socialpolitik), המעניקה את מדליית גוסטב שמולר על שירותים יוצאי דופן לאגודה, השעתה את הענקת הפרס מיוני 2021 ועד מאי 2026. בנוסף, האגודה החליטה לדון בנושא הפרק הרלוונטי בספרו של שמולר בכנסים השנתיים הקרובים בתקופה זו.
ההחלטה התקבלה על ידי "האגודה למדיניות חברתית" על בסיס חוות דעת מומחה של אריק גרימר-סולם (אוניברסיטת וסליאן, מידלטאון, ארצות הברית).
עבודותיו, שרובן עוסקות בהיסטוריה כלכלית ומדיניות כלכלית, כוללות:
גוסטב פון שנברג היה כלכלן גרמני.
שנברג למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
עם סיום לימודיו בשנת 1860, הצטרף לשירות המדינה והתקדם לדרגת גריכטסאססור תוך חמש שנים.
בסתיו 1868 מונה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל.
בשנת 1870 עבר לאוניברסיטת פרייבורג, ובשנת 1873 עבר לאוניברסיטת טיבינגן, שם שימש פרופסור מן המניין למדעי המדינה ואף כיהן כרקטור האוניברסיטה במשך מספר שנים.
לאחר מותו הפתאומי של ראש עיריית טיבינגן, יוליוס גוס, כיהן גוסטב פון שנברג כראש העיר מ-19 באוקטובר 1897 ועד 31 בדצמבר 1897, אז התמנה הרמן האוסר לתפקיד.
שנברג היה חבר פעיל באגודה למדיניות חברתית , ופעל רבות לקידום סוגיות חברתיות הקשורות ל"שאלה החברתית" .
צלב ההצטיינות המלכותי של פרוסיה (1866)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טיבינגן (1873)
צלב האבירים של מסדר כתר וירטמברג (1877)
מטבע זיכרון מלחמת פרוסיה (1881)
מפקד כבוד של מסדר בית הוהנצולרן (1885)
אות מפקד דרגה שנייה של מסדר פרידריך (1886)
מסדר הכתר הפרוסי , דרגה שנייה (1887)
קצין גדול במסדר הכתר של רומניה (1889)
תואר חבר מועצת המדינה של וירטמברג (1903)
אזרח כבוד של העיר טיבינגן (1907)
גוסטב קולאר (בהונגרית: Kollár Gusztáv; 25 במרץ 1879 – 17 בנובמבר 1970) היה צייר הונגרי.
בלט בדור אמנים הונגרי-טרנסילבני ששילב מסורת אקדמית עם רעננות מקומית, והותיר מורשת של ציורי נוף שקופים ורגישים.
נולד בעיר נירג'האזה שבצפון־מזרח הונגריה.
בשנים 1899 - 1903 למד בבית-הספר המלכותי לרישום (חלק מהאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) בבודפשט; מורו העיקרי היה הצייר ברטלאן סקיי, מבכירי האמנות ההונגרית במאה ה-19.
משנת 1903 השתקע קולאר בעיר בראשוב, שם התפרנס עשרות שנים כמורה לרישום בגימנסיה המקומית ובמקביל יזם תערוכות ואירועי תרבות, והיה מאבני־היסוד של חיי האמנות בעיר.
בין 1905 - 1930 יצא למסעות לימוד באיטליה, אוסטריה, גרמניה וגם זמן מה בתחנת אמנים בטורקיה.
סיוריו העשירו את עולם הצבע שלו, ותרמו ללשון ציור רעננה ולירית.
משנת 1911 הציג בקביעות ציורי נוף בצבעי־מים באולמות "היכל־האומנות" (Műcsarnok) וב"סלון הלאומי" בבודפשט.
"סלון רשמי" בבוקרשט הזמין אותו ב-1929, ולאחר מכן זכה לתערוכה אישית בגלריות הבירה הרומנית (1957) ולרטרוספקטיבה גדולה במוזיאון האמנות של בראשוב (1965).
בשנת 1966 העניקה לו הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה את התואר , שהוענק לאמנים שהגיעו להישגים יקרי ערך.
נפטר בבראשוב בשנת 1970. ב-2004 ציין מוזיאון האמנות בעיר 125 שנה להולדתו בתערוכה חגיגית, שהדגישה את תרומתו להתפתחות ציור המים האזורי.
קולאר התמקד כמעט לחלוטין בנופי טרנסילבניה: כפרי הרים מושלגים, סמטאות אבן מוצלות ועמקים ירוקים.
הוא העדיף מכחול קליל ושקוף, והסתמך על כתמי צבע רוויים כדי ללכוד שינויי אור ואווירה.
דוגמה לכך היא קבוצת ציורי החורף שזיכו אותו בפרסים ובאזכור בכתבי־עת בינלאומיים כגון הלונדוני ו-Revue du Vrai et du Beau הפריזאי.
גוסטב שְטְרֶזֶמַן היה מדינאי ופוליטיקאי גרמני, קנצלר גרמניה וחתן פרס נובל לשלום.
הגיע לשיא השפעתו בזמן רפובליקת ויימאר.
שטרזמן נולד בברלין בשנת 1878 למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביו היה בעל אכסניה וסוחר בירה.
הוא למד כלכלה באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1902 שטרזמן ייסד את איגוד התעשיינים בסכסוניה.
בין השנים 1906 עד 1912 היה ציר מטעם המפלגה הליברלית הלאומית ברייכסטאג ובשנית בין השנים 1914–1918.
שטרזמן תמך בליברליזם במדיניות הפנים של גרמניה, ובקו לאומני קיצוני במדיניות החוץ שלה.
בין השאר תמך בבנייתו של צי מלחמה גדול, דרש לספח שטחים לגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה וצידד במלחמת צוללות בלתי מוגבלת.
בשנת 1917 הפך לראש סיעת הליבראלים הלאומנים ברייכסטאג, והיה מתומכיו הנלהבים והעיקריים של אריך לודנדורף.
עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה התפצלה מפלגתו של שטרזמן, והוא עמד בראש הפלג הימני שלה, שנקראה מפלגת העם הגרמנית.
בבחירות של שנת 1919 זכתה מפלגתו ב־19 צירים לאספה המכוננת החדשה.
שטרזמן התנגד לחוקת ויימאר ולחתימת חוזה ורסאי.
בשנת 1920 זכתה מפלגת העם הגרמני, בראשותו של שטרזמן, ב־65 מושבים ברייכסטאג.
שטראזמן ריכך את דעותיו והפגין תמיכה במבנה החדש של המדינה הגרמנית.
ב-13 באוגוסט 1923 התמנה שטרזמן לקנצלר ושר החוץ של גרמניה, בתמיכתה של ממשלה רחבה.
למרות שממשלתו של שטרזמן החזיקה מעמד רק 102 ימים, במובנים רבים היא הצליחה לייצב את שלטון הרפובליקה:
שטרזמן חיזק את התעשייה, עצר את האינפלציה והביא לייצוב המטבע הגרמני, המארק.
הפלגים הקומוניסטים בתורינגיה וסקסוניה דוכאו על ידי הצבא.
הוא הורה לחדש את תשלום הפיצויים לצרפת ולהפסיק את השביתה בחבל הרוהר.
המשטרה דיכאה את המרידות בבוואריה.
הצבא, ובראשו הגנרל הנס פון זקט, עמד לצד השלטון.
המשטרה השתלטה על הפוטש במרתף הבירה - הצבא מנע מאדולף היטלר ואנשיו להשתלט על בכירי ממשלת בוואריה במרתף בירה במינכן ומשם להכריז על מהפכה.
ארצות הברית הסכימה לתת לגרמניה הלוואות ותנאי אשראי נוחים.
לאחר נפילת ממשלתו המשיך שטרזמן לשמש כשר החוץ בכל ממשלות גרמניה, עד למותו בשנת 1929. בכהונות אלה ניסה לנסח מחדש את חוזה ורסאי על מנת לשפר את מעמדה ומצבה של גרמניה, בהצלחה לא מבוטלת.
תחת ניצוחו נעשו הישגים נכבדים בתיקון יחסה של גרמניה עם המערב: בשנת 1924 נחתמה תוכנית דוז שהובילה לפתרון בעיית פיצוי המלחמה וכיבוש חבל הרוהר, בשנת 1925 נחתמו הסכמי לוקרנו שסידרו את גבולה המערבי של גרמניה, בשנת 1926 הכניס את גרמניה לחבר הלאומים וחתימה על הסכם קלוג-בריאן בשנת 1928.
שטרזמן זכה על הישגים דיפלומטיים אלה בפרס נובל לשלום, במשותף עם אריסטיד בריאן הצרפתי, בשנת 1926.
יחד עם פיוס המערב הצליח שטרזמן לשמור על קשרים טובים עם ברית המועצות ובשנת 1926 חתם עם נציגה על חוזה ברלין, שהבטיח שמירה הדדית של נייטרליות במקרה של מלחמה משני הצדדים.
שטרזמן נפטר בשנת 1929 מהתקף לב בגיל 51.
גוסטבו בוקולי (בפורטוגזית: Gustavo Boccoli; נולד ב-16 בפברואר 1978) הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר התאזרח בישראל ושיחק בעמדת הקשר.
גוסטבו נולד וגדל בסאו פאולו שבברזיל, למשפחה נוצרית.
החל לשחק כדורגל אולמות בילדותו ובנעוריו שיחק במספר קבוצות קטרגל אזוריות בברזיל.
קבוצת ברשה מליגת המשנה באיטליה רצתה בשירותיו בעונת 1999/2000. בוקולי הגיע לאיטליה, אולם נאלץ להמתין כשישה חודשים, במהלכם התאמן ולא שיחק, כיוון שמכסת הזרים בברשה הייתה מלאה.
בתום המתנה מייאשת שב למולדתו, לקבוצת פראנה המשחקת בליגת המשנה בדרום ברזיל.
בשנת 2001 הובא על ידי סוכנו לישראל, למבחנים במכבי פתח-תקווה.
מאמן הקבוצה, אלי אוחנה, לא התרשם מבוקולי, ולא צרפו לקבוצה.
בעונת 2001/2002 עבר בוקולי לשחק בקבוצת ליגת המשנה הפועל רמת-גן, והיה בין המצטיינים.
בעונה שלאחר מכן עבר להכח רמת גן, ובמהלך העונה עבר לקבוצת מכבי אחי נצרת וסייע לה להעפיל בתום העונה לליגת העל.
בעונה שלאחר מכן נבחר בוקולי לשחקן הזר המצטיין בליגת העל, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להינצל מירידה לליגת המשנה.
בתום העונה טענה קבוצת מכבי תל אביב שהחתימה את בוקולי על חוזה.
לבסוף חתם על חוזה במשרדו של יעקב שחר, בעליה של מכבי חיפה.
בחיפה החליף בוקולי את ג'ובאני רוסו בתפקיד הקשר הימני והצטיין בתפקיד זה.
בעונת 2005/2006 נבחר בוקולי לכדורגלן העונה על ידי כדורגלני ליגת העל במשאל המסורתי שארגן עיתון מעריב.
באותה עונה כבש 12 שערים ובישל עשרה.
ב-24 ביוני 2015 הודיע על פרישה ממשחק פעיל ככדורגלן.
בוקולי שיחק במרבית הקריירה שלו כקשר ימני.
הוא הרבה לרוץ באגף הימני, והיה בעל יכולת כדרור וטכניקה טובות וכושר גופני גבוה.
לבוקולי בעיטות חזקות מטווח ארוך והוא כבש מספר רב של שערים בבעיטות מחוץ לרחבה.
כמו כן, הצטיין בסחיטת עבירות, עדות לקושי הרב שהוא מציב לשחקנים השומרים אותו.
בעונותיו האחרונות כשחקן שיחק בוקולי כקשר אחורי וקשר מרכזי במכבי חיפה.
בתפקיד זה הצטיין ברוח הלחימה ובמוטיבציה שלו, שבאה לידי ביטוי בחילוצי כדור ולחץ על קשרי הקבוצה היריבה.
אחרי פרישתו ממשחק כדורגל, מונה בוקולי לסקאוט במכבי חיפה.
הוא הביא מספר שחקנים זרים, כשהבולט שבהם הוא גארי קגלמאכר.
בעבר, הגיש פינת בישול שבועית בתוכנית הרדיו "בני ברדיו" של בני בשן בגלי צה"ל.
בוקולי מאמן בהתנדבות פעמיים בשבוע את קבוצת הילדים של מכבי אחי נצרת.
בפברואר 2006 כאזרח זר ברזילאי ושחקן זר המשחק בליגת העל הישראלית, הגיש בקשת התאזרחות למשרד הפנים.
הבקשה נדחתה, ולאחר שהגיש בקשה נוספת, קיבל ב-17 בינואר 2008 מעמד תושב ארעי בלבד.
בוקולי הגיש בקשה שלישית להתאזרח בפברואר 2009, אך בקשה זו נדחתה גם היא.
ב-7 ביולי 2013 שודרג מעמדו אך למעמד של תושב קבע בלבד, כמו גם לאשתו ג'וזי ולבנו גבי, שהתגוררו עמו בחיפה.
לבסוף ב-7 בדצמבר 2013 שר הפנים גדעון סער אישר את התאזרחות שלושתם, ובוקולי התאזרח כישראלי.
גוסטב שטרובה היה מנצח ומלחין גרמני.
ניצח על תזמורת בולטימור מיד עם הקמתה, בשנת 1916, ולימד בקונסרבטוריון פיבודי.
גוסטב שרפנטייה היה מלחין צרפתי.
שרפנטייה נולד בדיאז שבצפון מזרח צרפת.
לאחר סיום הקונסרבטוריון של ליל החל ב-1881 את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז, שם למד קומפוזיציה אצל ז'יל מאסנה וב-1887 זכה בפרס רומא היוקרתי על הקנטטה "דידו".
בהיותו ברומא כתב את "רשמים מאיטליה" לתזמורת והחל לכתוב את הליברית והמוזיקה לאופרה המפורסמת ביותר שלו, "לואיז".
שרפנטייה חזר לפריז והמשיך להלחין, בין השאר שירים על טקסטים של שארל בודלייר ווולטר.
עם הזמן השלים את "לואיז", שהועלתה לראשונה ב-2 בפברואר 1900 ב"אופרה קומיק" בפריז, בניצוחו של אנדרה מסאז'ה, האופרה הראשונה החדשה שהופקה באופרה קומיק במאה ה-20, וזכתה להצלחה מיידית.
האופרה מתארת את חיי מעמד הפועלים בפריז והיא האופרה הצרפתית החשובה היחידה המשתייכת לזרם הוריזמו.
הצלחתה של "לואיז" בצרפת ובבתי אופרה נוספים בעולם הוציאה לדרך המלך גם את הקריירה של הסופרן הסקוטית מרי גארדן, שלקחה על עצמה את התפקיד הראשי בהופעה מוקדמת.
גרסת קולנוע של היצירה נעשתה בשנת 1939, עם גרייס מור בתפקיד הראשי.
לואיז מבוצעת עדיין מדי פעם עד היום, ואריית הסופרן Depuis le jour פופולרית לביצוע ברסיטלים.
בשנת 1902 ייסד שרפנטייה את "הקונסרבטוריון העממי מימי פינסון", בכוונה לתת השכלה בלימודי אמנות חינם אין כסף לפועלות הפריזאיות.
עם זאת, פעילותו כמלחין נעצרה.
הוא עבד על אופרת המשך ל"לואיז" בשם "ז'וליאן", שהועלתה לראשונה ב-1913 אך לא זכתה להצלחה, ונשכחה עד מהרה.
לאחר מכן לא הוסיף שרפנטייה לחבר מוזיקה.
גוסטבו גוטיירס (ספרדית: Gustavo Gutiérrez; ) היה כומר פרואני אינטלקטואל והאיש שביחד עם לאונרדו בוף פיתח רעיונות וטבע את המונח "תאולוגיית השחרור", המתייחס לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, לתת להם אמפתיה, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם.
הסולידריות היא ערך חשוב ומשמעותי.
זו הייתה הפרשנות המקומית שלו ושל אנשי דת נוספים באמריקה הלטינית לקריאה של האפיפיור יוחנן ה-23 לאנשי הכנסייה לבדוק בכל עת במה הם רלוונטיים לזמנם וסביבתם.
עוד נטען במסגרת התאולוגיה של השחרור שהכנסייה באמריקה הלטינית לוקה באירופוצנטריות ומפסידה מאמינים, שכן לא טרחה להתאים את עצמה למציאות המקומית.
הוא חונך באירופה, בדומה לקאמילו טורס הקולומביאני, אך בשונה ממנו לא תמך מעולם במאבק מזוין להשגת המטרות הללו.
שניהם הסכימו שהאלימות של העניים ניתנת להבנה, שכן היא מענה לאלימות המובנית בסדר החברתי הקיים.
גוסטב ריכטר, , היה קצין אס אס, פושע מלחמה נאצי, מעוזריו של אדולף איכמן, "מומחה לענייני יהודים" שנשלח מגרמניה הנאצית לסייע לשלטונות רומניה, בתקופת יון אנטונסקו, ביישום "הפתרון הסופי" לגבי יהודי רומניה.
ריכטר נשלח לרומניה באפריל 1941, כמומחה לטיפול ביהודים, והוא שיתף פעולה עם השגריר הגרמני ברומניה, מנפרד פון קילינגר, בארגון חיסול יהדות רומניה.
על פי עצותיו של ריכטר פוזרו כל המוסדות היהודיים ברומניה, והוקם מרכז היהודים, בראשותו של ראדו לקה.
על כל יהודי רומניה הוטלה חובת נשיאת הטלאי הצהוב (חובה שבוטלה חלקית על ידי אנטונסקו בעקבות פנייתו של וילהלם פילדרמן).
כמו כן הוכנו התוכניות לריכוזם של יהודי רומניה בגטאות ושילוחם אחר כך ברכבות להשמדה במחנה בלז'ץ שבפולין הכבושה.
ריכטר גם הצליח חלקית להפסיק את עליית יהודי רומניה, אפילו זו של ילדים יתומים ממחנות טרנסניסטריה) לארץ ישראל).
ב-22 ביולי 1942 קיבל ריכטר את הסכמתו של פרופסור מיכאי אנטונסקו, שר החוץ של רומניה והשני בהייררכיה השלטונית, לתוכנית הובלת יהודי רומניה להשמדה במחנה בלז'ץ, ואי-לכך חברת הרכבות נדרשה להכין תוכנית היסעים למאות אלפי יהודי רומניה.
ההתפתחויות שחלו בהמשך בחזית המזרחית הביאו את המארשל יון אנטונסקו לגרירת רגליים ביישום ההסכם ולדחייתו האינסופית.
ב-23 באוגוסט 1944, כשהרודן יון אנטונסקו נעצר בפקודת מלך רומניה על ידי נאמניו, נעצר גם ריכטר, בעת ששהה בשגרירות הגרמנית, ולאחר מכן נמסר לצבא האדום.
ריכטר הועבר לברית המועצות, שם הוחזק כשבוי עד שנת 1955, אז נמסר לגרמניה המערבית.
בחקירתו במערב טען ריכטר שבשנת 1945 הוא שהה בכלא לוביאנקה, בתא אחד עם שוודי בשם ראול וולנברג.
ריכטר הואשם בגרמניה בפשעי מלחמה ולאחר סחבת ממושכת החלו ההכנות למשפטו בשנת 1961, אך המשפט עצמו נפתח רק 20 שנה מאוחר יותר, ב-1981, והסתיים כעבור שנה.
ריכטר נידון ל-4 שנות מאסר.
הבסיס להרשעתו היה ההסכם בכתב לשילוח יהודי רומניה למחנה בלז'ץ.
מתקופת מאסרו קוזז הזמן שהוחזק בידי הסובייטים, כך שלא נכלא בבית הסוהר בגרמניה.
גוסטבו דניאל פרדניק (בספרדית: Gustavo Daniel Perednik; נולד ב-21 באוקטובר 1956, בארגנטינה) הוא דוקטור לחינוך, פילוסוף, סופר ומרצה ישראלי.
ספריו והרצאותיו עוסקים בעיקר בפילוסופיה יהודית ואנטישמיות, תופעה שהוא מפציר לכנות בשם "יודופוביה".
ספריו של פרדניק נכתבו בשפה הספרדית וחלקם תורגמו לפורטוגזית, עברית ואנגלית.
בספרו "היודופוביה" שתורגם לעברית, מציג פרדניק את מאפייניה של שנאת היהודים ותולדותיה.
פרדניק עמד בראש המכינה לתלמידים מחוץ לישראל של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה נבחר כמרצה מצטיין, והרצה במאה ערים בחמישים ארצות שונות.
בין יוזמותיו העיקריות התוכנית איי-טיאן להסברה יהודית בסין.
במהלך שנת 2009 יצא לאור ספרו "להרוג ללא סימן" (Matar sin que se note) בהוצאת פלאנטה.
בספר מסופר איך במשך עשר שנים שלטונות ארגנטינה "טייחו" את הראיות נגד איראן לגבי הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
פרדניק לוקח חלק בארגון חזון לאומי ומעביר שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
בנו הוא המוזיקאי שמואל פרדניק.
2008 – (כינור על גבם) פרשות דרכים בהיסטוריה התרבותית של עם ישראל
2010 – La patria fue un libro (המולדת היא הייתה ספר) על נוכחותו של התנ"ך בציוויליזציה המערבית
2013 – Autopsia del socialismo (נתיחת גווייתו של הסוציאליזם), בשיתוף עם אלברטו בנגאס לינץ'
2017 – Morir por la Argentina (למות בעד ארגנטינה, על הירצחו של ידידו אלברטו ניסמן)
גוסטבו "קוצ'י" לֵגִיסָמוֹן (ספרדית: Gustavo "Cuchi" Leguizamón; 29 בספטמבר 1917 – 27 בספטמבר 2000), מוזיקאי ארגנטינאי.
אחד מגדולי המלחינים של המוזיקה הפופולרית הארגנטינאית במאה ה-20. סגנונו המוזיקלי הייחודי שילב בין מקצבים עממיים ארגנטינים כמו סמבה ארגנטינאית, צ'קררה, בגואלה, ומילונגה, לבין הרמוניות מורכבות, המושפעות מהמוזיקה הקלאסית הרומנטית והפוסט־רומנטית, ומהג'אז.
בין יצירותיו הידועות: לה ארנוסה (La arenosa), מטורנה (Maturana), לה פומנייה (La Pomeña), בלדרמה (Balderrama - תורגמה לעברית בידי אהוד מנור בתור סמבה שחר), סמבה דל סורו (Zamba del Zorro), אל אבלוריאדו (El aveloriado), ועוד.
את יצירותיו ביצוע אמנים רבים, בהם מרסדס סוסה, לאון חייקו, ליליינה הררו, ודאו סלטניו.
לגיסמון נולד במחוז סלטה, שבצפון ארגנטינה.
בן למשפחה מיוחסת ממוצא אירופאי, גדל בסביבה נוחה מבחינה כלכלית.
את הכינוי "קוצ'י", שפירושו "חזירון" בשפת הקצ'ואה נתן לו מוכר בשוק מקומי, שלמראה הילד הבוכה אמר "הוא בוכה כמו קוצ'י".
לגיסמון למד משפטים באוניברסיטת קורדובה, ועסק בעריכת דין עד גיל 40, כאשר מאס במקצוע שלטענתו "רק מייצר יותר רוע בעולם" והתפנה לקריירה המוזיקלית שלו.
חלק גדול מיצירותיו יצר בשיתוף פעולה עם המשורר מנואל קסטייה, שכתב מילים למנגינות של לגיסמון, ולהפך.
לגיסמון מעולם לא הסכים להקליט את יצירותיו.
הן נשמרו אודות למוזיקאים אחרים שביצעו אותום, ולכמה הקלטות של הופעות חיות שנשתמרו, בניגוד לרצונו.
לגיסמון לא הזדהה אף פעם מבחינה פוליטית, אך דעותיו נטו באופן ברור שמאלה, על גבול האנרכיזם.
בהופעותיו הוא לא חסך בעקיצות לפוליטיקאים המושחתים, ותמיד עמד לצד העניים והחלשים.
התנהגות זאת זיכה אותו ביחס עוין מצד הממסד התרבותי והפוליטי, שמעולם לא תמך בו.
לקראת סוף חייו לגיסמון היה עני מאוד, וסבל מדמנציה.
על המחלה הוא אמר "שכחתי איך לנגן פסנתר..., אבל אני מוכן ללמוד שוב".
גוסטבו לגיסמון נפטר בגיל 82, בסלטה, עיר מולדתו.
לגיסמון הכיל בתוכו שני עולמות מוזיקליים שנראים רחוקים האחד מהשני: המוזיקה העממית הדרום אמריקאית והמוזיקה הקלאסית האירופאית.
יחודו כמלחין היה ביכולתו לשלב בין השניים בצורה טבעית, מבלי להכפיף סגנון אחד תחת השני.
מחוז סלטה הוא אחד המחוזות הצפוניים בארגנטינה, והעיר סלטה ממוקמת בעמק בין שני רכסי הרים.
המרחק ממרכזי תרבות אחרים וקשיי הגישה הנובעים מהמיקום הגיאגרפי של סלטה, יצרו כעין "הגנה טבעית" מהשפעות תרבותיות אחרות, ולכן זהו אחד האזורים בארגנטינה בהם נשמרה המוזיקה הילידית, הטרום-ספרדית, וגם צורות מוזיקאיות עממיות של המתיישבים הספרדים הראשונים.
אל תוך המציאות התרבותית הזו נולד קוצ'י לגיסמון, שספג את המקצבים והמנגינות העממיות מאז ילדותו.
אבל בביתו הוא שמע מוזיקה אחרת: מוזיקה קלאסית וג'אז.
יוצרים כמו אריק סאטי, ארנולד שנברג, מוריס ראוול, וגם דיוק אלינגטון ות'לוניוס מונק.
ביצירותיו משתלבים המקצבים והסולמות העממיים עם הרמוניות מורכבות, עשירות, ששואבות את הכוח הקדמון של האזור, ומקנות לו עומק ומורכבות המאפיינת את המוזיקה הקלאסית המודרנית.
למרות סירובו העיקש של לגיסמון להקליט את יצירותיו, נשמרו כמה הקלטות של הופעות חיות שהתפרסמו במשך השנים.
חלק גדול מיצירותיו של לגיסמון נכתבו לאמנים מבצעים אחרים.
הנה רשימה של מוזיקאים שמבצעים יצירותיו.
גוסטבו אוגוסטו "גאס" פוייט דומינגס (בספרדית: Gustavo Augusto Poyet Domínguez; נולד ב-15 בנובמבר 1967 במונטווידאו) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הקשר, המשמש כמאמן כדורגל.
במהלך הקריירה שיחק בין היתר בריאל סרגוסה, צ'לסי וטוטנהאם הוטספר וערך 26 הופעות בנבחרת אורוגוואי.
מעט לאחר שפרש ממשחק, פצח פוייט בקריירת אימון ותיפקד כעוזר המאמן בסווינדון טאון, לידס יונייטד וטוטנהאם הוטספר ובשנת 2009 מונה למאמנה הראשי של קבוצת ברייטון אנד הוב אלביון עד שפוטר ביוני 2013.
פוייט נחשב לקשר פורה ביותר בתקופתו, והחל את הקריירה המקצוענית שלו דווקא בצרפת, במדי גרנובל.
לאחר עונתו הראשונה, חזר למולדתו ושיחק עונה נוספת בקבוצת ריבר פלייט מונטווידאו אחרי עונות ראשונות טובה בקריירה, עבר בשנת 1990 לספרד, כאשר חתם בריאל סרגוסה.
בספרד שיחק פוייט במשך 7 עונות, ובשנת 1994, זכה עם סרגוסה בגביע המלך הספרדי ובעונה שלאחר מכן, 1995, הוא זכה עימה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר שניצחו בגמר את ארסנל.
במשחק גמר גביע המחזיקות, פוייט שימש כקפטן הקבוצה, והפך לשחקן הזר ששיחק הכי הרבה זמן בסרגוסה.
במהלך 240 המשחקים שלו בסרגוסה הוא כבש למעלה מ-60, ממוצע גבוה מאוד יחסית לשחקן קישור.
בסוף עונתו האחרונה בסרגוסה, הצטרף בהעברה חופשית למועדון הפרמייר ליג צ'לסי, ב-1997.
בתחילת העונה הראשונה שלו בצ'לסי, הוא נפצע באופן קשה, אבל הספיק לחזור לשחק במדי המועדון במשחק הניצחון על שטוטגרט בגמר גביע המחזיקות של אותה העונה.
בעונה שלאחר מכן, פוייט כבש 14 שערים, ובכך היה סגן מלך השערים של הקבוצה לעונה, וצ'לסי סיימה את העונה במקום ה-3 בליגה.
בעונת 1999–2000, הוא כבש 18 שערים, ושוב היה לסגן מלך השערים של צ'לסי, ביניהם שערים בגמר גביע ה-FA שבו צ'לסי זכתה, וגם שער שהקנה לקבוצה להעפיל לרבע גמר היסטורי בליגת האלופות.
כאשר למשרת האימון בצ'לסי התמנה האיטלקי קלאודיו ראניירי בספטמבר 2000, התחוללה מהפכה בסגל המועדון.
ראניירי ניסה להוריד את ממוצע הגילאים של הסגל, ובשל צעדים אלו, פוייט הוותיק הועבר לטוטנהאם תמורת 2.2 מיליון פאונד.
תקופתו בצ'לסי נסתיימה לאחר ששיחק עבורה 145 פעמים, בהם כבש 49 שערים.
בעונתו הראשונה בטוטנהאם, פוייט כבש 14 שערים, וסייע למועדון להעפיל לגמר גביע הליגה האנגלית, בו הפסידו 1–2 לבלקברן רוברס.
בתור שחקן טוטנהאם, סבל פוייט מפציעות טורדניות רבות.
בסופו של דבר שיחק עבור המועדון ב-98 משחקים, בהם כבש 23 שערים.
פוייט שיחק במהלך הקריירה שלו גם כשחקן במדי נבחרת אורוגוואי, עימה זכה בקופה אמריקה בשנת 1995, וזכה בתואר השחקן המצטיין בטורניר.
סך הכל, צבר פוייט 26 משחקים בינלאומיים עבור מולדתו, בהם כבש שלושה שערים.
ביולי 2006, פוייט התמנה להיות שחקן-עוזר מאמן במועדון סווינדון טאון, יחד עם חברו לשעבר לצ'לסי, דניס וייז.
שני השחקנים עברו כבר ב-23 באוקטובר 2006, למועדון לידס יונייטד, כאשר הפכו לחלק מסגל האימון של הקבוצה.
יום למחרת, אושרו דיווחים רשמיים יותר, שפוייט יהיה עוזר המאמן של דניס וייז, לאחר שחלוקת התפקידים נקבעה.
כאשר היה חלק מסגלה של לידס, פוייט שקל לחזור מפרישתו ממשחק, ולחזור לשחק במועדון, אחרי ששותף בשני משחקי ידידות של לידס, במהלך מחנה אימונים של הקבוצה בקפריסין.
בסופו של דבר, פוייט לא שב עוד למגרשים כשחקן פעיל.
ב-29 באוקטובר 2007 הצטרף פוייט מחדש למועדונו לשעבר כשחקן, טוטנהאם הוטספר, כעוזר מאמנו של הספרדי חואנדה ראמוס.
כאשר היה חלק מסגל האימון של הקבוצה זכתה טוטנהאם בגביע הפוטבול ליג בשנת 2008, לאחר ניצחון על צ'לסי בגמר.
לאחר שראמוס ומרבית מסגלו פוטרו מטוטנהאם, עזב גם פוייט את הקבוצה, ומאז שימש כפרשן בערוצי הטלוויזיה ESPN וסקיי ספורטס, למשחקי הליגה האנגלית ולמשחקי הלה ליגה.
באוקטובר 2013 מונה למאמן סנדרלנד מהפרמייר ליג.
במרץ 2015 פוטר מתפקידו, לאחר תבוסה 0–4 לאסטון וילה וכשקבוצתו ממוקמת במקום ה-17, נקודה אחת בלבד מעל לקו האדום.
ב-29 באוקטובר 2015 החל פוייט לאמן את א.א.ק.
אתונה היוונית, כשהחליף את טראיאנוס דלאס שהתפטר כשבוע קודם לכן.
הוא הוביל את הקבוצה עד למקום השלישי בסיום עונת .
בסיום העונה עזב את תפקידו והתמנה לתפקיד מאמן ריאל בטיס מהליגה הספרדית לקראת עונת .
ב-12 בנובמבר 2016 פוטר מתפקידו.
ב-29 בנובמבר 2016 מונה למאמנה של שאנגחאי שנחווה הסינית.
ב-12 בספטמבר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-20 בינואר 2018 מונה למאמן ז'ירונדן דה בורדו.
ב-5 בספטמבר 2018 פוטר מהקבוצה.
הסופר קאפ הספרדי: סגנות: 1994
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1995
גביע הפוטבול ליג: 2008 (עוזר מאמן)
גוסטב שרדר היה רב חובל גרמני שהתפרסם בשל פיקודו על אוניית הפליטים הגרמנית סנט לואיס.
בשנת 1993 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
גוסטב שרדר נולד בשנת 1885 בצפון גרמניה באזור הגבול עם דנמרק.
בשנת 1902, בהיותו בן 17, עזב את לימודיו התיכוניים ועלה בנמל המבורג כימאי מתלמד על ספינת אימונים.
בסיום אימוניו נתקבל כימאי בספינה "גרמניה", שהפליגה בקביעות בקו המבורג–ארצות הברית.
לאחר מכן קיבל תפקיד של קצין שני בחברות ספנות שפעלו מהונג קונג.
במשך השנים עבד כקצין ספנות בחברות שונות, ביניהן שש שנים בכלכותה.
בשנת 1921 החל לעבוד בחברת הספנות "המבורג–ארצות הברית".
בשנת 1936 קיבל מינוי של רב חובל והפליג על ספינות שפעלו עבור ארגון הנופש הנאצי "כוח באמצעות שמחה", שסיפק הפלגות נופש במחירים זולים לפועלים.
במסגרת זו ביצע הפלגות לים התיכון ולסקנדינביה, אף כי הוא עצמו לא היה חבר המפלגה הנאצית.
ב-13 במאי 1939 יצאה הספינה "סנט לואיס" בפיקודו של שרדר מנמל המבורג לכיוון קובה כשעל סיפונה 936 פליטים יהודים שחיפשו מקלט מגרמניה הנאצית.
רב החובל שרדר נטל על עצמו סיכון רב בנסיבות התקופה והעניק לנוסעיו היהודים יחס אנושי ומגונן.
הוא אפשר לנוסעיו לקיים תפילות וטקסי דת יהודיים.
הנוסעים היהודים, לאחר שש שנות רדיפות וגזרות תחת המשטר הנאצי, לא האמינו כי יזכו ליחס כזה בספינה שמעליה התנוסס דגל צלב הקרס ותמונתו של היטלר הייתה תלויה באולם האירוח של הספינה.
שרדר הזהיר את 231 אנשי הצוות באזהרה חמורה שעליהם להעניק לנוסעים את מלוא השירות ותנאי הנוחות, המקובלים כלפי כל הנוסעים בשיט תענוגות בקו ספנות זה.
רוב אנשי הצוות נענו לדרישת הקברניט.
הנוסעים החזיקו בידיהם רישיונות שאישרו את כניסתם לקובה, ואולם רישיונות אלו ניתנו באופן לא חוקי על ידי המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, וב-15 במאי 1939 החליטה ממשלת קובה כי הרישיונות יהיו בתוקף רק עד 6 במאי.
נראה שהן נוסעי הספינה והן חברת הספנות ידעו על ביטול הרישיונות, אך הם הניחו כי הרישיונות אשר הונפקו זמן רב לפני קבלת ההחלטה על הביטול יכובדו.
רק 22 מנוסעי הספינה מילאו אחרי הדרישות החדשות של קובה באשר לרישיונות.
בשבת, 27 במאי, הגיעה הספינה להוואנה שבקובה, ואולם נשיא קובה פדריקו לרדו ברו התערב בעצמו בעניין והכריז כי קובה לא תיתן מקלט לפליטים, וכי הם אינם רשאים לרדת לחוף.
לאחר מסע ומתן בין נציגי הג'וינט היהודי לבין שלטונות קובה, שלא צלח, ולאחר הגשת בקשה לחניה בארצות הברית שלא אושרה, נאלצה הספינה לחזור לאירופה.
רב החובל שרדר האט את מסע הספינה, בסרבו לחזור לגרמניה עד אשר יימצא מקום מבטחים לנוסעיו היהודים.
הוא אפילו תכנן לתת לספינה להיגרר אל חופי אנגליה ולהתנפץ עליהם, בכוונה לאלץ את השלטונות הבריטיים לקלוט את הפליטים בארצם.
לבסוף נמצא פתרון, ונוסעים הורשו לרדת לנמל אנטוורפן שבבלגיה.
רוב הנוסעים ירדו בבלגיה וחלקם באנגליה (אלה מהם שהיו בעלי רישיונות תקפים נשארו בקובה).
מבלגיה עברו חלק מן הנוסעים להולנד ולצרפת, וחלקם נשארו בבלגיה.
חלק מהנוסעים נשלחו למחנות ההשמדה לאחר הכיבוש הגרמני.
על פי מחקר שנערך בשנת 2007, כ-254 מנוסעי הספינה נספו בשואה.
בשנת 1957 הוענק לגוסטב שרדר על ידי ממשלת מערב גרמניה צלב ההצטיינות הפדרלי על פועלו למען נוסעי הספינה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1959, הלך גוסטב שרדר לעולמו.
לאחר מותו הוענק לו ב-11 במרץ 1993 התואר חסיד אומות העולם על ידי ארגון יד ושם.
בסרט הקולנוע העלילתי "מסע הארורים", שהופק בשנת 1976 אודות מסע התלאות של הספינה, מגלם את דמותו של רב החובל שרדר השחקן מקס פון סידוב.
בשנת 2000 נקרא רחוב על שמו של גוסטב שרדר בהמבורג.
גוסטבו נובואה (בספרדית: Gustavo José Joaquín Noboa Bejarano; ) היה נשיא אקוודור.
למד במכללת כריסטובל קולון ולאחר מכן באוניברסיטה הקתולית, בה סיים את לימודיו במדעי המדינה והחברה.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור למשפטים ובשנה שלאחר מכן החל ללמד בפקולטה למשפטים, מדעי החברה והפוליטיקה, בנושאים משפט עירוני ומשפט אזרחי.
בשנת 1968 היה סגן דיקן הפקולטה ודיקן בתקופות 1969–1972 ו-1978–1980, ומונה לרקטור האוניברסיטה בשנת 1986. הוא שימש גם כרקטור מכללת בלו היל באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק, וכסגן נשיא קרן אסקוול.
נובואה כיהן כסגן נשיא אקוודור בין השנים 1998–2000 בתקופת נשיאותו של ג'מיל מאוואד, והפך לנשיא בשנת 2000 לאחר הדחתו של מאוואד בהפיכה צבאית.
בתקופת נשיאותו של נובואה, התמודדה ממשלתו עם המשבר הכלכלי החמור ביותר בתולדות אקוודור.
הוא צמצם את חובה החיצוני של המדינה, הפך את הדולר האמריקני למטבע הרשמי של המדינה, והמשיך במגמת ההפרטה של המפעלים שבבעלות המדינה.
צעדים אלה גרמו להתנגדות ציבורית עזה.
בשנת 2001 הוזילה ממשלתו את מחירי הדלק בעקבות הפגנות אלימות של האינדיאנים, הנחשבים לאוכלוסייה הענייה ביותר באקוודור.
בתוך שנתיים הצליח נובואה להבריא את כלכלת אקוודור שעמדה על סף קריסה, ולהעלות את שיעור הצמיחה ב-2001 ל-5.4%, השיעור הגבוה ביותר באמריקה הלטינית כולה.
נובואה נפטר ב-16 בפברואר 2021 לאחר שלקה בהתקף לב בזמן שהתאושש מגידול מוחי בבית החולים ג'קסון ממוריאל במיאמי, פלורידה.
גוסטבו דיאס אורדס בולניוס (בספרדית: Gustavo Díaz Ordaz Bolaños, [נהגה: gusˈtaβo ˈðias orˈðas]; 12 במרץ 1911 – 15 ביולי 1979) היה נשיא מקסיקו ה־56.
דיאס אורדס נולד בסן אנדרס צ'לצ'יקומולה, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת פואבלה בשנת 1937, ולימים הפך לסגן הרקטור שלה.
הוא ייצג את המחוז הראשון של פואבלה בלשכת הצירים בין השנים 1943 ל-1946. לאחר מכן ייצג אותה בלשכת הסנאטורים בין השנים 1946 עד 1952 והיה מקורב לאדולפו לופס מטאוס, שנבחר לנשיא מקסיקו ב-1948.
אורדס הצטרף למפלגה של אדולפו רואיס קורטינס בבחירות 1952, ועסק בענייני פנים.
לאחר הבחירות ב-1958 מונה לשר הפנים, ובין השאר התערב במשבר הטילים בקובה.
בשנת 1963 היה נציג המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI) לנשיאות מקסיקו, ובבחירות ב-1964 הוא קיבל 88.81% מהקולות ונבחר לנשיא.
ממשל אורדס זכור בעיקר בזכות מחאת הסטודנטים נגדו, שהתקיימה בשנת 1968, ודיכוי המחאה על ידי הצבא וכוחות הביטחון, ששיאם בטבח טלטלולקו, בו נהרגו מאות מפגינים לא חמושים.
בשנת 1970 העביר את הנשיאות ללואיס אצ'ווריה אלברס ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא מונה לשגריר מקסיקו בספרד בשנת 1977, אך התפטר לאחר זמן קצר עקב מחאות עזות נגדו וביקורת בכלי התקשורת.
דיאס אורדס נולד בסן אנדרס צ'אלצ'יקומולה (כיום סיודאד סרדאן, פואבלה), השני מבין ארבעה ילדים.
בשנותיו המאוחרות עבד אביו, רמון דיאס אורדס רדונה, כמנהל חשבונות.
עם זאת, במשך עשור הוא שירת במכונה הפוליטית של הנשיא פורפיריו דיאס, והפך למנהל הפוליטיקה והמשטרה של סן אנדרס צ'ילצ'יקומולה.
כשדיאס הודח על ידי כוחות מהפכניים במאי 1911 עם פרוץ המהפכה המקסיקנית, הוא איבד את תפקידו הביורוקרטי בשינוי המשטר.
לאחר מכן מצבה הכלכלי של המשפחה היה חסר ביטחון, ואביו של דיאס אורדס לקח מספר עבודות והמשפחה עברה לעיתים קרובות.
אמו של גוסטבו, סבינה בולאנוס קאצ'ו דה דיאס אורדס, הייתה מורה בבית ספר, שתוארה כ"חמורה ואדוקה ".
לגוסטבו, כמו גם לאחיו הבכור רמון, היה סנטר רפוי ושיניים בולטות גדולות והיה רזה.
"אמו הייתה אומרת בחופשיות לכל אחד, 'אבל איזה בן מכוער יש לי!'" מראהו החיצוני הפך לדרך ללעוג לו כשהיה לנשיא מקסיקו.
כאשר המשפחה גרה זמן מה באואקסקה, דיאס אורדס הצעיר השתתף במכון לאמנויות ומדעים, שבוגריו כללו את בניטו חוארס ופורפיריו דיאס.
הוא היה סטודנט רציני, אך בשל הנסיבות הכלכליות של משפחתו, הוא לא תמיד יכול היה לקנות את ספרי הלימוד הדרושים לו.
בשלב מסוים, המשפחה חיה כמקרה צדקה אצל דוד מצד האם באואקסקה, שהיה פקיד במדינה באואקסקה.
המשפחה נאלצה להיעדר כאשר מבקרים חשובים הגיעו לבית המגורים.
בזמן שגוסטבו למד במכון, אחיו הבכור רמון לימד שם לטינית.
סטודנט לעג לכעורו של פרופסור רמון דיאס אורדס, וגוסטבו הגן על אחיו בכוח פיזי.
דיאס אורדס סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פואבלה ב-8 בפברואר 1937. הוא הפך לפרופסור באוניברסיטה ושימש כסגן הרקטור בין 1940 ל-1941.
בתצלום משנת 1938, אורדס עומד מאחורי הנשיא לאזארו קרדנאס.
בתצלום נמצאים גם שני נשיאים עתידיים נוספים של מקסיקו, מנואל אבילה קמאצ'ו ומיגל אלמן.
הקריירה הפוליטית שלו התחילה צנוע.
הוא לא לחם במהפכה ואביו היה חלק ממשטרו של פורפיריו דיאס, ולכן עלייתו הפוליטית לא הייתה פשוטה.
הוא כיהן בממשלת פואבלה בשנים 1932 עד 1943. בשנה האחרונה הוא הפך לפוליטיקאי פדרלי, שכיהן בלשכת הצירים במחוז הראשון של מדינת פואבלה, והוא שימש כסנטור באותה מדינה משנת 1946 עד 1952. הוא הגיע לגדולה הלאומית בקבינט של נשיא מקסיקו, אדולפו לופז מטאוס, בין השנים 1958–1964, כשר הפנים (גוברנאציון).
ב-18 בנובמבר 1963 הוא הפך למועמד לנשיאות מפלגת המהפכה המוסדית (PRI).
למרות שהתמודד רק עם התנגדות סמלית, דיאס אורדס ערך קמפיין כאילו הוא האנדרדוג.
הוא זכה בבחירות לנשיאות ב-5 ביולי 1964.
אורדס נכנס לנשיאות ב-1 בדצמבר 1964 בארמון פאלאסיו דה בלאס.
שם הוא נשבע לפני קונגרס האיחוד בראשותו של אלפונסו מרטינז דומינגז.
הנשיא לשעבר אדולפו לופז מטאוס העביר את אבנט הנשיאות, ודיאס אורדס נשא את נאומו הראשון.
כנשיא, דיאס אורדס היה ידוע בדרך השלטון הסמכותית שלו על הממשלה שלו והמדינה בכלל.
הקפדנות שלו ניכרה בטיפול במספר הפגנות במהלך כהונתו, בהן פוטרו עובדי הרכבת, המורים והרופאים בגין נקיטת צעדים תעשייתיים.
הפגנה ראשונה של סמכות חדשה זו ניתנה כאשר השתמש בכוח לסיום שביתת חובשים.
חובשים של המכון לביטוח לאומי ושירותים לעובדי מדינה, במיוחד תושבים ומתמחים, ארגנו שביתה כדי לדרוש תנאי עבודה טובים יותר ושכר מוגדל.
סגנון השלטון הסמכותי שלו ייצר התנגדות כמו הופעתה של תנועת גרילה במדינת גררו.
מבחינה כלכלית, עידן אורדס היה זמן צמיחה.
הוא הקים את המכון לנפט מקסיקני בשנת 1965, צעד חשוב, שכן הנפט היה אחד הענפים היצרניים ביותר במקסיקו.
כאשר סטודנטים באוניברסיטאות במקסיקו סיטי מחו על פעולות הממשלה בסביבות אולימפיאדת הקיץ 1968, דיאס אורדס פיקח על כיבוש האוניברסיטה האוטונומית הלאומית במקסיקו ועל מעצרם של כמה סטודנטים, מה שהוביל לירי של מאות מפגינים לא חמושים.
טבח במרכז העיר מקסיקו סיטי ב-2 באוקטובר 1968. צבא מקסיקו ירה ללא רחם מכיוון שקבוצה בשם "הגדוד אולימפיה" החלה את הירי בין הסטודנטים הלא חמושים לבין אנשים רבים אחרים שנתנו לתלמידים לתפוס מחסה בתוך בתיהם.
נפגעי האירוע משתנים, לעיתים קרובות מסיבות פוליטיות.
יש אנשים שהיו כלואים במשך כמה שנים.
בסופו של דבר יוקעו יורשיו של דיאס אורדס, והמקסיקנים הרגילים רואים בהתקפה על סטודנטים לא חמושים זוועה.
הכתם יישאר בPRI שנים רבות.
מדי שנה, ביום השנה לטבח טלטלולקו, מושחת פסלו של אורדס בזאפופאן, חליסקו.
דרך השלטון הסמכותית של אורדס מנעה גם כל ניסיון לדמוקרטיזציה של הPRI.
נשיא הPRI, קרלוס מדרזו, עשה ניסיון כזה על ידי הצעת בחירות פנים-מפלגות במטרה לחזק את בסיס המפלגה.
לאחר שניסיונו נכשל התפטר מדרזו.
במהלך ניהולו של אורדס, היחסים עם ארצות הברית היו ברובם הרמוניים, וכמה חוזים דו-צדדיים נוצרו.
לכבודו של אורדס, הנשיא ריצ'רד ניקסון אירח את ארוחת הערב הממלכתית הראשונה בבית הלבן שהתקיימה מחוץ לוושינגטון הבירה במלון דל קורונדו בסן דייגו ב-3 בספטמבר 1970.
עם זאת, היו גם כמה נקודות עימות עם ארצות הברית.
האחד היה מבצע יירוט נגד התרופות, שערכה ארצות הברית; בין ספטמבר לאוקטובר 1969 נבדקו כל כלי הרכב שנכנסו לארצות הברית ממקסיקו.
מקסיקו אימצה גם את דוקטרינת אי ההתערבות, ואורדס גינה את פלישת ארצות הברית לסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
תחת ממשלתו, אמנה טלטלולקו אסרה על ייצור, החזקה או שימוש בנשק גרעיני באמריקה הלטינית.
מותר להשתמש רק בשלום באנרגיה גרעינית.
האמנה הפכה את אמריקה הלטינית לאזור ללא נשק גרעיני
ב-12 באוקטובר 1969, אורדס בחר במזכיר הפנים שלו, לואיס אכברריה, כיורשו, הבחירה השביעית ברצף כזה על ידי נשיא יושב ללא תקריות.
מועמדים אפשריים נוספים היו אלפונסו קורונה דה רוזאל, אמיליו מרטינס מאנטו ואנטוניו אורטיז מנה.
הוא גם חשב על אנטוניו רושה קורדרו, מושל מדינת סן לואיס פוטוסי והיועץ המשפטי לממשלה לשעבר, שחוסל בגלל גילו (58), ועל חוסוס רייס הרולס, שנפסל בגלל שהורה נולד מחוץ למקסיקו.
מקרה ספרד, שנאסר על פי סעיף 82 בחוקה.
לפי הערכתו של המדען הפוליטי חורחה ג 'קסטינדה, Echeverría היה הבחירה של דיאס אורדס על ידי חיסול, ולא בחירה.
לאחר תום כהונתו, דיאס אורדס ומשפחתו נעלמו מעין הציבור; מדי פעם הוא הוזכר בעיתונים (בדרך כלל בגנאי), לעיתים רחוקות נתן ראיונות, ובדרך כלל נצפה רק כאשר הצביע בבחירות.
בשנת 1977, הופסקה השתיקה כשהוא מונה לשגריר מקסיקו הראשון בספרד מזה 38 שנה, היחסים בין שתי המדינות נשברו בעבר על ידי ניצחון הפלאנגיזם במלחמת האזרחים בספרד.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כשגריר, הוא נתקל בעוינות הן מהתקשורת הספרדית והן מהתקשורת המקסיקנית, מכיוון שנשאל בהתמדה שאלות על פעולותיו כנשיא.
הוא התפטר תוך מספר חודשים בגלל זה ובעיותיו הבריאותיות.
חוסר שביעות רצון פופולרי הוביל לביטוי: "Al pueblo de España no le manden esa araña" ("לאנשי ספרד, אל תשלחו את העכביש הזה").
דעת הקהל על ממשל אורדס ומורשתו ממשיכה להיות שלילית ברובה, כשהיא קשורה לטבח בטלטלולקו ולהקשחה כללית של סמכותיות שתקיים בממשלות PRI עוקבות.
גם במהלך חייו, מינויו לשגריר ספרד בשנת 1977 זכה לדחייה והפגנות כאלה, עד שנאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן.
בסקר ארצי שנערך בשנת 2012, 27% מהנשאלים סברו כי ממשל אורדס היה "טוב מאוד" או "טוב", 20% השיבו כי מדובר בממשל "ממוצע", ו 45% השיבו כי מדובר ב "ממשל רע."
בשנת 2018 פרשה ממשלת מקסיקו סיטי את כל הלוחות ממערכת הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי שהתייחסו ל אורדס והוצבו במהלך ממשלתו.
גוסטבו אנטוניו וארלה רודריגס (בספרדית: Gustavo Antonio Varela Rodríguez, נולד ב-14 במאי 1978 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי, ששיחק במרבית הקריירה שלו בעמדת הקשר הימני בנסיונל מליגת העל האורוגוואית, בשאלקה 04 מהבונדסליגה, ובנבחרת אורוגוואי, עמה השתתף במונדיאל 2002 ובקופה אמריקה 2004.
וארלה שיחק כנער במועדון הפאר האורוגוואי נסיונל, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בנסיונל הפך וארלה במהרה לשחקן מפתח, וזכה עם המועדון בארבע אליפויות של ליגת העל האורוגוואית, בשנים 1998, 2000, 2001 ו-2002. בשנת 2002 חתם וארלה בשאלקה 04, בצוותא עם חברו לנבחרת אורוגוואי, דריו רודריגס.
בעונתו הראשונה של וארלה בשאלקה 04, 2002-03, היה וארלה שחקן מפתח בקבוצה, והבקיע ארבעה שערי ליגה, אך בעונת 2003/04 כמעט שלא שיחק, ואף מצא את עצמו לעיתים בקבוצת המילואים.
בעונת 2005/06 חזר וארלה להיות שחקן מפתח בשאלקה 04, והיה חלק מקישור איכותי שכלל את לבאן קוביאשווילי, לינקולן, פביאן ארנסט וכריסטיאן פאולסן.
באותה עונה וארלה ושאלקה סיימו במקום הרביעי בבונדסליגה.
גם עונת 2006/07 נחשבה לעונה טובה עבור וארלה ושאלקה, שסיימו את הבונדסליגה במקום השני, מרחק שתי נקודות מהאלופה שטוטגרט.
בשנת 2011 עבר וארלה למועדון הכדורגל סרו האורוגוואי, ושיחק בו לפרקים, כאשר משחקו האחרון במועדון נערך בשנת 2014.
וארלה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אורוגוואי בשנת 2000, והשתתף עמה במונדיאל 2002, בו שיחק את מלוא הדקות בטורניר בו הודחה אורוגוואי בשלב הבתים עם שתי נקודות, ובקופה אמריקה 2004, אותה סיימה אורוגוואי במקום השלישי.
בשנת 2006 ערך וארלה את הופעתו ה-26 והאחרונה במדים הלאומיים.
גוסטבו ראול גומס פורטייו (בספרדית: Gustavo Raúl Gómez Portillo; נולד ב-6 במאי 1993 בסן חואן באוטיסטה שבפרגוואי) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פלמיירס ובנבחרת פרגוואי.
גומס גדל במחלקת הנוער של ליברטד מליגת העל הפרגוואית.
ב-2 במאי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בתיקו 0-0 נגד טקוארי במסגרת המחזור ה-17 בליגה.
ב-27 במאי 2013 הבקיע גומס את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-47 בניצחון 2-0 על קראפגואה במסגרת המחזור ה-16 בליגה.
גומס שיחק במועדון במשך 4 עונות, בהן ערך 47 הופעות ליגה והבקיע 5 שערים.
בקיץ 2014 חתם גומס בלנוס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על בלגראנו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, בהן ערך 58 הופעות ליגה ולא הבקיע שער.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם גומס במילאן מהסרייה א' ל-5 עונות.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 4-2 לנאפולי.
ב-2 באוגוסט 2018 הושאל גומס לפלמיירס לעונה אחת.
ב-7 בספטמבר 2013 ערך גומס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרגוואי, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בדקה ה-84 בניצחון 4-0 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-6 במרץ 2014 הבקיע את שערו השני בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
גנרל גוסטב שמידט (בגרמנית Gustav Schmidt; 24 באפריל 1894 – 7 באוגוסט 1943) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתאבד במהלך קרב קורסק.