tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השמות במזרח העיר הם בעיקר בערבית.
הליך מתן השמות בימי המנדט הבריטי
בראשית ימי המנדט הבריטי הקים הנציב הראשון הרברט סמואל את ועדת השמות לרחובות ירושלים, בה השתתפו קלונל לוק, עוזר מושל המחוז הבריטי, דוד ילין, אליעזר בן-יהודה נשיאי ועד הלשון, ראע'ב נשאשיבי, נציגי המסדר הדומינקני והמושבה האמריקאית בירושלים ואחרים.
אולם משחדלה האגודה להתקיים במהלך שנות ה-20, לא נותר גוף שהיה אחראי על מתן שמות לרחובות.
בכל שכונה שהוקמה, זכו הרחובות לשמות שניתנו בידי מייסדי השכונה, אך הרבה מהרחובות נותרו ללא שמות.
רחביה הייתה השכונה הראשונה בה נקבעו שמות באופן מסודר.
בשאר השכונות זוהו הרחובות בהתאם למוסדות שנמצאו ברחוב.
בתחילת שנות ה-30 התייעצה ממשלת המנדט עם ועד הקהילה של ירושלים על מתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות.
נציגי אגודת ישראל אספו את נציגי השכונות המזוהים עמם והגישו הצעה משלהם בנושא.
ועד הקהילה מינה ועדה לקביעת שמות הרחובות שכללה את שמחה אסף, יצחק בן-צבי, אברהם יעקב ברור, דוד ילין, פיבל מלצר, ישעיהו פרס ושמואל קליין.
בספטמבר 1933 החל ועד הקהילה במתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות, בקביעת שמות הרחובות במקור ברוך.
בסוף 1933 הזמינה העירייה שלטים עם שמות הרחובות ומספרי הבתים.
ביולי 1934 נקבעו שמות לרחובות בשכונת גאולה.
במאי 1935 הוחלט בעיריית ירושלים להעביר את עניין קריאת השמות של רחובות שאינן בשכונות יהודיות או ערביות לוועדת הדרכים בראשות אברהם אלמליח.
בדצמבר 1935 התכנסה הוועדה והוחלט על הכנת מפת טיוטה שתועבר לכל חברי מועצת העיר להערות.
במרץ 1936 ביקשו חברי הוועדה הערבים למנות ועדת מומחים לנושא.
ב־1938 החליטה עיריית ירושלים להקים ועדת שמות ערונית.
הוועדה היהודית פעלה כגורם מייעץ לוועדה הערונית, ועדה ערבית מקבילה נועדה לקום אך לא קמה.
בזמן שלטון המנדט על ירושלים, היה מתח תמידי בין הדתות בעיר.
גם שמות הרחובות היה נושא נפיץ ולכן שלטונות המנדט ניסו להתרחק מהמחלוקת בצורה שכל הצדדים יהיו מרוצים.
הדוגמה הידועה ביותר: רחוב הנביאים אשר הבריטים לא רצו לקרוא לה על שם נביא אחד אלא על שם כל הנביאים, באומרם שכל הדתות מעריכות את הנביאים.
בדצמבר 1940 קיבלה עיריית ירושלים כללים לקריאת שמות, כשאחד הכללים שנקבעו היה שאין לקרוא רחובות על שמות אנשים חיים, ועל כן הוועדה ביקשה מרונלד סטורס וג'ון צ'נסלור לוותר על הרחובות הקרויים על שמם.
בזמן מלחמת העצמאות, לוחמי המחתרות שינו באופן ספונטני את השמות הבריטיים לשמות יהודיים כדי לבטא את השליטה הישראלית בעיר.
עזרא יכין מעיד שתלה שלטים מקרטון על השלטים ברחוב המלך ג'ורג' וכתב שם "רחוב דוד המלך" דבר שזכה לתמיכה ציבורית רחבה.
אחרי הקמת המדינה, עם תחילת כינון היחסים עם בריטניה, העירייה השיבה את השם לרחוב בגלל בקשת הבריטים וכך הוא קרוי עד היום.
עם זאת, לשם הרחוב נוסף הציון "החמישי" כדי להדגיש שהרחוב נקרא על שם המלך שבתקופת כהונתו ניתנה הצהרת בלפור ולא למלך ג'ורג' השישי שכיהן בימי הספר הלבן השלישי.
לאחר כינון עירייה יהודית בירושלים, הוקמה ועדת שמות בראשות חיים סלומון בה השתתפו חלק מחברי מועצת העיר ואישים נוספים שלא מחברי מועצת העיר, בהם: יצחק בן-צבי, ישעיהו פרס, שמחה אסף ורפאל קצנלנבוגן.
הוועדה החליפה את שמותיהם של רבים מרחובותיה הראשיים של ירושלים, כדי שינציחו אישים ומפעלים מהמורשת היהודית והציונית.
כך למשל הפך רחוב צ'נסלור לרחוב שטראוס, רחוב הנסיכה מרי הפך לרחוב שלומציון המלכה, רחוב יוליאן שינה את שמו לרחוב דוד המלך וכיכר קונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה) הפכה לכיכר וינגייט.
רחוב "לואי הקדוש" שונה ל"שלמה המלך" (חלק מהרחוב הנמצא במזרח ירושלים קרוי סולטאן סולימאן), רחוב "סטורס" היה לרחוב כורש ורחוב רטיסבון זכה לשם "שמואל הנגיד".
בשנת 1955 נחלקו הדעות בעירייה לגבי קריאת שמות רחובות על שם אצ"ל ולח"י.
בתקופת השיחות באנאפוליס, אהוד אולמרט הקפיא את הבנייה היהודית במזרח ירושלים (כולל בניית רחובות חדשים).
ועל כן, שכונות רבות שרצו להנציח אישים שחשובים להם, נאלצו 'לקצץ' קטעים מרחובות קיימים (עם שמות קיימים) ולהנציח בהם.
לדוגמה: מרחוב סיירת דוכיפת בפסגת זאב, הופרד הקטע שבין המפגש עם כביש 60 (או דרך עוזי נרקיס; כביש 1 במספור העירוני) לבין המפגש עם שדרות משה דיין כדי להיקרא על שם עמיחי פאגלין.
מקרה נדיר אך מעניין של שינוי שמו של רחוב הוא שינוי שמו של רחוב יפו ל"רחוב ניו יורק" למשך חודש אחד, לצורך השתתפות באבלם של תושבי ניו יורק על פיגועי 11 בספטמבר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת עירייה אחת בשלטון ישראלי, מרבית שמות הרחובות שבשכונות הערביות שצורפו לעיר לא שונו.
מאז קום מדינת ישראל הייתה לעיריית ירושלים ועדת שמות שנבחרה מבין חברי מועצת העיר.
בראשות הוועדה עמדה בשנים 2015 - 2019 סגנית ראש העיר יעל ענתבי, וכיום עומד בראשה ראש העירייה, משה ליאון.
על פי הרפורמה שהנהיג ב-2009 ראש העיר, ניר ברקת, ישנן שתי ועדות מייעצות שתפקידן לייעץ לוועדת השמות על שמות חדשים לרחובות בעיר.
הוועדות הן חיצוניות ובלתי תלויות כדי למנוע שיקולים זרים.
בראש אחת מהוועדות עמד עד לפטירתו שופט בית המשפט העליון בדימוס, יעקב טירקל.
כל אזרח יכול להגיש הצעה על שם רחוב לעירייה.
העירייה תעביר אותה לוועדות והן יתנו את האישור הסופי או שידחו את ההצעה.
ועדיין, ישנם מקרים בהם הרבה אנשים בכירים בעירייה ומחוצה לה סבורים שיש לקרוא רחוב על שם אדם זה או אחר, כמו על שם ארנן יקותיאלי ולמרות מאבק בנושא, אין רחוב על שמו.
חנה רחל מלודמיר - בעקבות התנגדות חרדית לשם "הבתולה מלודמיר" נקבע ששם הרחוב יהיה "חנה רחל מלודמיר".
מאז התחזקות החרדים בעיר קשה לקרוא רחובות על שמם של אנשים שאינם אהודים על ציבור זה כגון יקותיאלי וישעיהו ליבוביץ.
עם התחלת קביעת השמות הרשמית בראשית תקופת המנדט הבריטי נוצר צורך בקביעת שילוט שישא את שמות הרחובות.
שלטי הרחובות היו תלת-לשוניים ושמות הרחובות הופיעו זה מתחת זה באנגלית, ערבית ועברית.
השילוט היה עשוי קרמיקה, ושני טיפוסים עיקריים נוצרו: שלטים ארמניים שנוצרו בסדנת אריחי כיפת הסלע של האמן הארמני דוד אוהנסיאן, שנקבעו בעיר העתיקה, ושלטי מחלקת הקרמיקה של בצלאל, שנקבעו בעיר החדשה.
החלקים העבריים בשילוט הרחובות הוסרו מהשילוט בעיר העתיקה בימי השלטון הירדני בה.
בשנות הששים של המאה העשרים יזמה עיריית ירושלים הירדנית החלפת השילוט בעיר העתיקה.
במכרז זכתה משפחת קרקשיאן, ובכל רחובות העיר העתיקה נקבעו שלטי קרמיקה בערבית ובאנגלית.
השלטים בגודל 40X80 פשוטים למראה, הכיתוב בשחור על רקע לבן וממוסגר במסגרת ענף זית בגווני ירוק ואוקר.
הערבית אינה מלווה בסימני הניקוד, האנגלית היא אות 'סנ-סריף' לא מעוטרת, בניגוד לגודש של השלטים המנדטוריים, שבחרו בגופן מעוטר באנגלית, הציגו את שלל סימני הניקוד בערבית, והתאפיינו ברקע עמוס במוטיבים ובעיטורים (מקלעת או שריג).
לאחר מלחמת ששת הימים נוסף לשלטים שורה עליונה בעברית, שנעשתה על ידי סטפן קרקשיאן.
דרכים היסטוריות: השמות הראשונים שנתנו לרחובות העיר הם שמות פשוטים המתארים את היעד שבסוף הדרך, כשמדובר בעיקר בדרכים שהתחילו בעיר העתיקה ו'נבלעו' בעיר עם התפתחותה - רחוב יפו, דרך שכם, דרך חברון, דרך בית לחם, דרך יריחו ודרך עזה.
דמויות: המקור לרוב שמות רחובות העיר הוא שמות של דמויות ואנשים.
הרחובות הראשיים: שדרות הרצל, שדרות חיים בר-לב, רחוב בר-אילן, כביש בגין, אליהו גולומב, דב יוסף ועוד.
בשכונות החרדיות הדמויות הם, ברובם, רבנים ומנהיגים חרדים.
רוב ככל רחובות מזרח ירושלים קרויים על שם דמויות ממהיסטוריה הערבית-מוסלמית.
גם במקומות שרוב הרחובות אינם קרויים על שם אנשים, משתרבבים בדרך כלל מספר שמות אנשים.
מקבצי דמויות: במושבה היוונית וגוננים יש רחובות רבים על שם תנאים ואמוראים (כגון: רבן שמעון בן גמליאל, רבן יוחנן בן זכאי, בני בתירה).
בגבעת שאול יש מקבץ רחובות על שם גאונים (כגון:רב שרירא גאון, רב האי גאון, בעל השאילתות, רב עמרם גאון).
במוסררה מצויים מספר רחובות הקרויים על שם מלכים - יהודים (כגון: דוד המלך, שלמה המלך, שלומציון המלכה, הלני המלכה וד'ו נואס).
בשכונת בקעה (גאולים) קרויים הרחובות על שם שבטי ישראל והשופטים.
באבו תור (גבעת חנניה) הרחובות קרויים על שם אישים (ומקומות) ממשפחת דוד המלך (עובד, אביגיל, עשהאל, צרויה, נעמי, בת שבע, נחשון, עמינדב, ישי).
בגאולה רוב הרחובות קרואים על שם נביאי התנ"ך.
בתלפיות מזרח נקראה קבוצת רחובות על שם עולי הגרדום (כגון: דב גרונר, אליעזר קשאני, שלמה בן יוסף ועוד), כשרחוב אחד נקרא 'עולי הגרדום'.
במושבה היוונית יש מקבץ רחובות על שם מלכי בית דוד.
ברסקו יש רחובות רבים הקרויים על שם משוררים (כגון: שאול טשרניחובסקי, ש"י עגנון, דוד שמעוני ומרדכי טמקין).
מנהיגים: כל ראשי ממשלת ישראל זכו לרחוב בירושלים (פרט לשמעון פרס) מהם שדרות (לוי אשכול, משה שרת ויצחק רבין) ומהם כבישים ראשיים (דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, מנחם בגין, יצחק שמיר ואריאל שרון), וכן חלק מנשיאיה (כגון: חיים ויצמן, יצחק בן צבי ו"הנשיא השישי" (חיים הרצוג)).
הרבה מראשי הציונות זכו שיקרא רחוב על שמם בירושלים (כגון: בנימין זאב הרצל, זאב ז'בוטינסקי ועוד).
מנהיגים לא-ישראלים מהעת החדשה לא זכו לזאת, פרט למלך ג'ורג' וווינסטון צ'רצ'יל (בהר הצופים) הבריטים וג'ורג' וושינגטון, אברהם לינקולן (ליד טלביה) והארי טרומן (ברמות) האמריקאים.
מנהיגים היסטוריים: רק מנהיגים היסטוריים מעטים זכו לרחוב בירושלים, רובם מההיסטוריה היהודית.
בין המלכים שמלכו בירושלים, רק שאול המלך, דוד המלך, שלמה המלך ושאר מלכי בית דוד (במושבה היוונית, פרט לצדקיהו שבבקעה), יהודה המכבי ושמעון המכבי (במקור ברוך) שלומציון המלכה ויוחנן הורקנוס (ליד מגרש הרוסים) ואגריפס (במחנה יהודה) זכו שיקרא רחוב על שמם בה.
שאר מלכי החשמונאים, כמו כל מלכי ישראל ומלכי ירושלים הצלבנית לא זכו להנצחת שמם ברחובות העיר.
מלכים לא יהודים שנקרא רחוב על שמם בירושלים: מלכי-צדק, ארוונה היבוסי, כורש, עומר בן אל-ח'טאב, צלאח א-דין וסולטאן סולימאן.
מבין האבות והאמהות, התמונה עגומה: יש רק רחובות 'רחל אמנו' (בקטמון) ו'רבקה' (בבקעה).
תעשיות: הרחובות באזור התעשייה תלפיות קרואים בעיקר על שם תעשיות ובעלי מלאכה (כגון: האומן, התעשייה, בית היוצר, חרשי הברזל, הסדנא, בעלי המלאכה, החרושת והרכב), הרחובות באזור התעשייה עטרות גם הם קרואים על שם דברים הקשורים בתעשייה (כגון: מפעלות, היוזמה, התוצרת, הנחושת והמדפיסים).
בבית הכרם ישנה קבוצת רחובות על שם בעלי מלאכה (הבנאי, הסוללים, הסתת והחוצב).
בגבעת שאול ישנו רחוב בשם בית הדפוס ורחוב נוסף בשם האופה, וברוממה ישנם האדריכל והארכיטקט, ו'הקבלן' בהר נוף.
אירועים: שתי מלחמות הונצחו ברחובות ירושלים: מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים.
רחובות בשכונת קטמון, שנכבשה במהלך מלחמת העצמאות, קרויים על שם חילות ואירועים במלחמה, מ'כובשי קטמון' ו'הפלמ"ח', עבור ב'המשוריינים', 'השיירות' ו'המצור', ועד לבית אשל, יד מרדכי, בארות יצחק ונגבה (מישובי הנגב היהודיים בפרוץ המלחמה).
בשכונה נמצא גם רחוב המנציח את 'מבצע קדש'.
בנוסף קיים ציר ראשי, 'שדרות לוי אשכול', על שמו של ראש הממשלה בתקופת המלחמה; ורחוב ראשי, 'פארן', ברמת אשכול, על שמו של קצין חיל הים באותה מלחמה אלכס פארן.
בפסגת זאב (מרכז) רוב הרחובות נקראו על שם מפקדי צה"ל במהלך המלחמה, חילותיו ויחידותיו: שדרות משה דיין, דרך עוזי נרקיס, חיל האוויר, חיל החימוש, שדרות סיירת דוכיפת, גדוד מכמש.
בנוסף, קטעים מכביש 60 המבדילים בין מזרח העיר ומערבה קרויים בשמות הקשורים במלחמה: שדרות חיים בר-לב, דרך עוזי נרקיס, חיל השריון, 'הצנחנים' ואפילו 'פיקוד המרכז' מתפצל ממנו.
בגבעה הצרפתית נקראו הרחובות על שם הלוחמים היהודים בתקופת המנדט ובשואה, 'לוחמי הגטאות', 'ההגנה' 'האצ"ל' ו'הלח"י' ו'הפרטיזנים', יחד עם 'בר כוכבא' שהיווה להם דמות השראה.
ישנו גם רחוב ברמות הקרוי משפט דרייפוס.
מקומות: רחובות תלפיות נקראו במקורם על שם יישובים ואתרים הנצפים מהשכונה: הירדן, הגלעד, כפר עציון, בית הערבה, ים המלח, עין גדי וכדומה.
הרחוב הראשי בשכונה, נקרא בתחילה בשם 'דרך אפרתה', שכן הוא שימר תוואי של דרך עתיקה מירושלים לבית לחם (כיום הוא נדד למקום אחר בשכונה, מותיר את מקומו לרחוב 'ביתר').
בנחלאות וזיכרון יוסף רוב הרחובות קרויים על שם אזורים, נחלים וערים בארץ (כגון: לוד, שפרעם, טבריה, גזר, חלוחול, שומרון, יזרעאל, ארנון והיבוק).
במקור ברוך יש קבוצת רחובות הקרויה על שם מקומות בצפון (ארבל, כנרת, כפר נחום, פקיעין ומירון יחד עם מודיעין).
ברוממה יש מספר רחובות על שם יישובים מהעת החדשה (פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב, ראש פינה וגדרה).
בסן סימון ישנם שלושה רחובות על שם מקומות עתיקים (מכוור, הורקניה ואלכסנדריון).
ובעטרות יש רחוב על שם ירושלים עצמה.
ברמת אשכול יש רחובות כשמות המקומות בהם שהו בני ישראל במהלך מסעותיהם במדבר (כגון:הר שפר, עברונה, ים סוף וליבנה).
בקריית מנחם קרואים הרחובות על שם מדינות בעולם (כגון: מקסיקו, קולומביה, דהומיי ואיסלנד) וכן חלק מרחובות קריית היובל (בוליביה, אורוגוואי, גואטמלה ווולטה עלית), וכן יש רחוב הקרוי על שם אתיופיה במאה שערים.
מספר רחובות בעיר קרויים על שם אתרים להם הם סמוכים (כך הכותל, בתי מחסה, דרך שער האריות והשער החדש בעיר העתיקה והחומה השלישית במוסררה).
בעלי חיים: במלחה רוב הרחובות קרואים על שם בעלי חיים (כגון: 'הנמר', 'השועל', 'היען'), בגלל גן החיות התנ"כי הסמוך.
יש רחובות על שם בעלי חיים, בעיקר עופות, גם בגילה (כגון: 'השליו', נשר, 'החסידה' וליש).
יש גם רחוב 'הצבי' ברוממה, אך הוא קרוי על שם עיתון "הצבי" ולא על שם בעל החיים.
צמחים: חלק מרחובות גילה קרויים על שם פרחים ובשמים (כגון: 'הסיגלית', 'הצבעוני', 'הרוזמרין', אפרסמון ועוד.
כן יש בה את הרחובות דגן, תירוש ויצהר).
גם בעיר גנים מרבית הרחובות קרואים על שם פרחים (כגון: 'החלמית', הנורית, הצלף, הכרכום ואף השלכת).
במחנה יהודה יש קבוצת רחובות שקרויה על שם עצים (כגון: הדקל, התפוח, השזיף, האשכול, ארבעת המינים ופרי העץ).
ייתכן שהרחוב 'עץ חיים' הסמוך (על שם ישיבת עץ חיים השוכנת בסמוך, אשר דומה בשמו לעץ החיים) השפיע על כך.
אבנים: חלק מרחובות גילה קרויים על שם אבנים, בעיקר אבני החושן (כגון: לשם, אחלמה, ברקת והשיש).
ספרים: בקריית בעלז, קריית צאנז וגבעת משה ישנם קבוצת רחובות שנקראו על שם ספרים, כהנצחה למחבריהם (כגון: דברי חיים, מנחת יצחק, אבן האזל ושפע חיים).
כשיש עוד רחובות הקרויים על שם ספרים שפזורים בעיר, כגון הטורים, גשר החיים (במקור ברוך), פרי חדש, חפץ חיים (בזיכרון משה), עבודת ישראל, חיי אדם (במאה שערים), דור דור ודורשיו (בעמק רפאים), אוצר הגאונים ואביר יעקב (בנווה יעקב).
גם כתבי-עת שונים זכו להנצחה ברחובות ירושלים, כגון המליץ, הצפירה (בעמק רפאים), החבצלת (במוסררה), תורה מציון, הצבי והמאסף (ברוממה).
מזלות: קבוצת רחובות בפסגת זאב קרויה על שם מזלות גלגל המזלות (כגון מזל אריה, מזל טלה ועוד) כשהרחוב הראשי קרוי נתיב המזלות.
יהדות: בהיות העיר מקום משכן לבית המקדש, רבים מהרחובות ברובע היהודי נושאים שמות הקשורים לו (כגון: הביכורים, העומר, הנבל, העוגב, החצוצרות, ומשמרות הכהונה), אך גם על שם חב"ד, אור החיים, הקראים ואפילו 'היהודים'.
בנוסף, מספר רחובות ברמות נקראו על שם מושגים יהודיים (כמו: נרות שבת, הדף היומי, שירת הים ועוד) וכן במאה שערים (כגון: חברת ש"ס, עין יעקב, עונג שבת, הכנסת אורחים ואוצר הספרים).
בהר חומה נקרא רחוב 'שמחת כהן', יום-חג במנהג צפון מערב אפריקה.
נצרות: בריכוז הנוצרי של העיר, הרבעים הנוצרי והארמני, מספר רחובות קרויים על שם מוסדות נוצרים (כמו הפטריאכיה היוונית, הפטריאכיה הארמנית וסנט ג'יימס) ואפילו 'הנוצרים'.
ישנם גם מוסדות שנקראו רחובות לכבודם בלא קישור למיקומם (כך הוועד הלאומי בגבעת מרדכי, הקונגרס הציוני ברמות, עזרת תורה בעזרת תורה).
רחוב על יד ישיבת אור שמח נקרא בשם אור שמח, אך על שם רבי מאיר שמחה מדווינסק.
שונות: שני רחובות בעיר קרויים על שם תאריכים: כ"ט בנובמבר (בקטמון) ותרמ"ב (במאה שערים).
שלוש אוניות מעפילים הנצחו במלחה (סטרומה, פאטריה ויציאת אירופה).
שמות של מספר רחובות בעיר דוד נלקחו מפסוקי שיר השירים (פרדס רימונים, גינת אגוז וערוגות הבושם).
קבוצות: רוב רחובות העיר קרויים על שם גורם אחד, אבל לפעמים נקרא הרחוב על שם קבוצה, כגון אנוסי משהד, קדושי בבל וקדושי סלוניקי בתלפיות.
רוב הרחובות קרויים פשוט "רחוב פלוני אלמוני", אך ישנם עוד סוגים של כינויים.
המצוי שבהם הוא "שדרות" המשמש לכינוי לרחוב בעל אי תנועה במרכזו, בדרך כלל רחוב ראשי אך לפעמים מדובר במדרחוב, כמו שדרות אריאל בבית הכרם ושדרות מאגנס בגבעת רם.
כך מצוי הכינוי "דרך", בדרך כלל ברחוב הקרוי על שם עיר (כך דרך חברון, דרך שכם, דרך העופל ודרך א-טור), אך לפעמים ברחוב ראשי הקרוי על שם אדם (כך דרך עוזי נרקיס ודרך יצחק שמיר).
רחובות קצרים קרויים לעיתים "מבוא" (כגון מבוא נהגי הפרדות, מבוא הררי ומבוא פלי"ם בגבעה הצרפתית, מבוא רפידים ברמת אשכול ומבוא עולה ומבוא בנין בקטמון), ורחובות העיר העתיקה מכונים לעיתים "סמטה".
כינוי נוסף הוא מעלות או מעלה, הבא בעיקר לציין שביל או מדרגות (כך מעלות המחנך ומעלה קדיש סלומון בבית הכרם, מעלות האדמו"ר מבוסטון בהר נוף ומעלות חנה סנש בקריית היובל) אך גם רחובות של ממש כמו מעלות עיר דוד (בעיר דוד), מעלה השלום (בהר ציון) ומעלה זאב (בגבעת אורנים).
כינויים נוספים: נתיב (נתיב זהרה בקטמון), משעול (המשעול האחרון בעמק קדרון וקבוצת משעולים ברמות) ושביל (שביל טובה ושביל האריה באזור התעשייה תלפיות).
ישנם גם שלושה רחובות הקרויים על שם צורתם: מעגלות הרב פרדס (בנוה יעקב), מעגל בית המדרש (בבית הכרם) ומעגלי הרי"ם לוין (בסנהדריה).
בנוסף לשם הרחוב, לפעמים ניתן גם תואר.
כינויים נוספים: פרופסור רקח (בגבעת רם) ופרופסור פולצקי (בגילה), המשורר אצ"ג והמשוררת זלדה (ברמות), הצייר יוסי, ד"ר קובובי (ברמת דניה), הצלם רחמים (ברמת שרת), אלוף שמחוני (ברחביה) האלוף יוחאי בן נון (בבית הכרם) והאלוף עוזי נרקיס, זכריה הרופא (במאה שערים), והמלך ג'ורג'.
מבין מלכי ישראל, רק ארבעה מכונים "המלך" בשם הרחוב - שאול המלך, דוד המלך, שלמה המלך וחזקיהו המלך, ומבין הנביאים שמואל הנביא, נתן הנביא וחולדה הנביאה מוכתרים ב"הנביא".
הקשר בין שמות הרחובות לשכונות
יש קשר בין שמות רחובות לשכונות בהם מצויים הרחובות.
האוכלוסייה המקומית, כמו שמות מנהיגים חרדים בשכונות חרדיות או מנהיגים ערביים בשכונות ערביות.
מקובל בישראל לא לקרוא רחובות על שם אנשים בעודם בחיים, ובירושלים מקובל להמתין שלש שנים לאחר פטירתו עד לקריאת רחוב על שמו.
לכן רחוב הקרוי על שם אדם יימצא בדרך כלל בשכונה שנבנתה לאחר מותו.
מקובל לקבץ שמות עם קשר אסוציאטיבי זה ליד זה.
לפעמים נותנים שמות לרחובות על שם המייסדים (יש רחוב בשם הזה בבית הכרם), אנשים שגרו בהם ומוסדות ששכנו בו.
בשכונת רחביה כמעט כל הרחובות קרויים על שם אנשי רוח יהודים ספרדים מימי הביניים, אך יש כמה יוצאי דופן.
הרחוב הראשון בשכונה שלא נקרא על שם אחד מחכמי ספרד היה רחוב קרן קיימת לישראל, שנקרא כך ב-1926 לכבוד חצי יובל ליסוד קק"ל.
ב-1934 החליט ועד שכונת רחביה לשנות את שמו של אותו הרחוב על שם מנחם אוסישקין, ולהעתיק את רחוב קרן קיימת לישראל למיקומו הנוכחי.
כך הפך רח' אוסישקין לרחוב השני בשכונה שאינו על שם אחד מחכמי ספרד.
רחוב ראול ולנברג נפרץ במרכז העיר בשנות השמונים, באזור שנבנה בתקופה הבריטית ונקרא על שמו של ולנברג בשל הצורך לקרוא על שמו רחוב באזור מרכזי ובולט ולא בשכונה צדדית.
שמות רבה ידוע גם כמדרש ואלה שמות רבה הוא מדרש אגדה לספר שמות האוגד שני חיבורים נפרדים.
איגוד החיבורים מתוארך כחיבור אחד למאה ה-11 או ה-12 ומקום כתיבתו אינו ידוע.
הכינוי רבה הוצמד לספר ככל הנראה על ידי מקבצים מאוחרים אשר צירפוהו יחד עם בראשית רבה וויקרא רבה.
החיבור מורכב משני חלקים שונים אשר סודרו על ידי עורכים שונים.
החלק הראשון (פרשות א -יד) דורש את פרקים א -י של ספר שמות, והוא מכונה במחקר שמות רבה א, החלק השני (פרשות טו -נב) ראשיתו בדרשות על ספר שמות פרק י"ב והוא מכונה במחקר שמות רבה ב'.
חלק זה כולל דרשות על סדר הפסוקים באופן דומה לבראשית רבה, כדרכו של מדרש פרשני.
לפי החוקר יום-טוב ליפמן צונץ, מסדר המדרשים כנראה כיוון להמשיך את בראשית רבה עד פרשת החודש הזה לכם שבה מתחילה המכילתא.
לצורך זה הוא השתמש במהדורת תנחומא שאין בידינו כבסיס ושאב דרשות שלמות מן התלמוד הבבלי תוך תרגום השפה ללשון מדרשי ארץ ישראל.
יחד עם שני מקורות אלו ליקט המסדר דרשות מכמה מדרשים נוספים כמו הפסיקתא רבתי ותנא דבי אליהו.
כיוון שבסיסו של החיבור היה התנחומא, שמות רבא א' מחולק לפרשיות לפי סדר הקריאה הארץ ישראלי בניגוד לסדר שנהוג בבראשית רבה.
סגנונו הוא מדרש דרשני מסוג התנחומא, מדרש שבנוי סביב נושאים שונים שקשורים לפסוקים הפותחים את סדרי הקריאה בתורה.
חלק זה קדום לחלק הראשון ואין בו שימוש בסוגיות שלמות מן הבבלי כמו בחלק הראשון.
ר' עזריאל בעל 'פירוש האגדות' ציטט את שני חלקי החיבור כספר אחד לראשונה במאה ה-13 ולאחריו הרמב"ן ואחרים.
ולכן מניחים שצירוף שני החלקים השונים לכדי חיבור אחד נוצר לא יאוחר מן המאה ה-12. כיוון שהחלק הראשון מסתמך על כתבי מדרש תנחומא תיארוכו תלוי בהכרח בסוגיית התארוך של התנחומא, סוגיה שעדיין לא נפתרה.
אביגדור שנאן תיארכו למאה העשירית, ואילו ברֶגמן מתארך למאה ה-12.
שמחה אבן-חן (נולדה ב-6 במאי 1958) היא אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית.
בנוסף, אבן-חן מכהנת כמדענית במחלקה לביוכימיה באוניברסיטה העברית.
על יצירתה הקרמית זכתה אבן-חן במבחר פרסים בינלאומיים שונים והחל משנת 2011 היא משמשת כחברה באקדמיה הבינלאומית לקרמיקה (IAC).
בשנת 1981 החלה אבן-חן בלימודי תואר שני במיקרוביולוגיה במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
נושא התזה שלה היה השפעה של תרופות אנטי-סרטניות על התפרצות חמצונית במקרופאגים.
את התואר השלישי סיימה בשנת 1990. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה התמיינות והבשלה של מונוציטים מאדם בתרבית בהשפעה של חומרים ממריצי גידולים סרטניים (Tumor Promoters) המפעילים פרוטאין קינאז C.
כיום, מחקרה של אבן-חן עוסק הובלה של תרופות ב-nanocarriers (ליפוזומים או מיצלות).
בשנת 1994 החלה אבן-חן לימודי קדרות בעיר מגוריה, רחובות.
יצירותיה המוקדמות כללו מגוון של כלים העשויים באובניים.
חלק מרכזי ביצירתה הוקדש ליצירת גלזורות שונות.
כלים אלו זכו להצלחה והוצגו במגוון תערוכות קבוצתיות כגון הביאנלה לקרמיקה ישראלית (2000) במוזיאון ארץ ישראל.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-20, החלה ליצור עבודות בעלות אופי פיסולי יותר, המבוססים על טכניקת הרקו (Raku).
יצירותיה מדגישות אלמנטים של תנועה, שיווי משקל ומסה, ולעיתים מעוררות אשליה בנוגע לתלת-הממדיות שלהן.
אבן-חן נוהגת לעטר את יצירותיה באמצעות עישון בזמן השרפה - תהליך הצובע חלקים מהן על פי דגמים גאומטריים, השאובים לעיתים מן העולם המדעי.
אבן-חן פיתחה גרסה אישית לרקו, המכונה "רקו עירום".
טכניקה זו מחוללת עיצוב גאומטרי של כלים באופן המבוסס במידה רבה על אקראיות.
בשנת 2014 הציגה תערוכת יחיד בשם "איזון בתנועה" בבית בנימיני בתל אביב-יפו.
1978–1981 - תואר ראשון במיקרוביולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן
1981–1985 - תואר שני במיקרוביולוגיה של גוף האדם, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
1985–1990 - דוקטורט במיקרוביולוגיה של גוף האדם, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
1994–1996 - פוסט דוקטורט, המחלקה לביוכימיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2006 - פרס שני, התחרות הבינלאומית ה-26 לקרמיקה, לאקור (L'Alcora), ספרד
2007 - ציון לשבח, הביאנלה העולמית הרביעית לקרמיקה, קוריאה
2008 - פרס גולד קוסט לקרמיקה, הגלריה לאמנות של גולד קוסט, אוסטרליה
2009 - ציון לשבח, הביאנלה החמישית לקרמיקה, אל ונדרל (El Vendrell), טרגונה, ספרד
2009 - פרס ראשון, התחרות לעיצוב ולביטויים חדשים בקרמיקה, לה רבלה, קורדובה, ספרד
2010 - פרס רכישה, התערוכה הבינלאומית ה-11 לקרמיקה, גלריה אובלני, פירן, סלובניה
2011 - פרס ראשון, התערוכה הבינלאומית ה-12 לקרמיקה, גלריה אובלני, פירן, סלובניה
2011 - פרס שני, הביאנלה השישית לקרמיקה, אל ונדרל (El Vendrell), טרגונה, ספרד
2011 - פרס ראשון, פרס לקרמיקה בינלאומית, ג'יננדזן (Jingdezhen), סין
2012 - פרס ראשון, הביאנלה הבינלאומית הרביעית לקרמיקה, מרטקסי (Marratxí), ספרד.
שמות של אהבה הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי צרפתי משנת 2010 בבימויו של מישל לקלרק.
במרכזו של הסרט זוג שאין לו, כביכול, דבר במשותף.
הסרט זכה בשני פרסי סזאר: לתסריט ולשחקנית הראשית, שרה פורסטייה.
באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתיים במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר.
היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל.
לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית".
לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודייה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני.
על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו.
לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד.
בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן.
שמחה אבן-זהר (5 באפריל 1905 – 17 בפברואר 1992) היה מנכ"ל האופרה הישראלית, מזכיר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של ההסתדרות, הקים את שירות הקשר של ההגנה, הגדעונים, ועמד בראשו.
נולד ליצחק פינקלשטיין, סוחר עצים, ומרים לבית מלך, למשפחה בת ארבעה ילדים בברז'ניצה שבקרבת סארני, פלך ווהלין, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום במערב אוקראינה).
למד ב"חדר", בישיבה ובבית ספר רוסי ממלכתי.
בעקבות מות אביו ב-1917, עבר להתגורר אצל אחותו בסארני.
שם למד בגימנסיה עברית והחל בפעילות חברתית-ציונית - היה ממייסדי אגודת "קדימה" ו"השומר הצעיר" המקומיות.
בשנת 1921 הקים וניהל סניף מקומי של תנועת "החלוץ" ובמסגרת תפקידו ארגן הכשרה מקצועית לנוער אצל בעלי מלאכה מקומיים, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1924 קיבל מאחיו, שהיגר לארצות הברית, אשרה לשם, אולם הוא יצא עם כמה עשרות חלוצים והקים את חוות ההכשרה הראשונה, "קבוץ חוצבי אבנים בקלוסובה" בפלך ווהלין, בסמוך לגבול הסובייטי-פולני.
הוא המשיך בפעילות פוליטית, היה חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית ופעיל עבור "קרן היסוד".
אבן-זהר המשיך בניהול חוות ההכשרה עד עלייתו ארצה במרץ 1925. בחווה זו הוכשרו כמה אלפי חלוצים.
עם הגעתו ארצה רצה להמשיך בעבודתו במחצבה, אולם הדבר לא הסתדר, לכן הצטרף לגרעין קיבוץ גבת ששהה אז בהכשרה בתלפיות סמוך לירושלים.
שם עבד בבניין עד ששבר את רגליו במהלך העבודה ועקב כך עזב את הגרעין ועבר לתל אביב, שבה מצא במהרה עבודה בבניין.
לאחר שחלה ואושפז נאסרה עליו עבודה גופנית.
בספטמבר 1925 החל לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות, שעבר זמן קצר לפני כן מירושלים לתל אביב.
בעקבות התרחבותה של ההסתדרות התמנה לתפקיד מנכ"ל המשרדים ומאוחר יותר שימש כמזכיר הוועד הפועל והוועדה המרכזת.
בתפקידים אלה שימש עד צאתו לגמלאות, במשך 45 שנים.
כמו כן, הצטרף למפלגת אחדות העבודה ובשנת 1930 למפא"י.
בסוף שנות ה-30 יצא לסיור בכמה ממדינות אירופה ובמצרים כדי ללמוד את שיטות העבודה של האיגודים המקצועיים שם.
בנוסף השתתף באינטרנציונל המקצועי שנערך בפריז בנושא זה.
בעקבות אישור מיוחד שקיבל, נסע לביקור בברית המועצות, במהלכו ביקר במפעלים במספר ערים גדולות ובקולחוזים.
כמו כן נפגש עם פקידים ממשלתיים, שעסקו בתחום הארגון המקצועי.
לאחר חזרתו פרסם תחת שם העט שא"ז בכתב העת "מעלות" רשימות ביקורת חריפות על ברית המועצות כמדינת דיכוי.
אבן-זהר הצטרף לאגודת הספורט "הפועל" ובמסגרת פעילותו שם נמנה עם מארגני המשלחת הארצישראלית, בת 250 משתתפים, שבראשה יצא לאולימפיאדה הבינלאומית של הפועלים באנטוורפן שנערכה ב-1937.
פעילותו בהגנה ולמען החיילים והאסירים היהודים
אבן-זהר הצטרף להגנה עם עלייתו לארץ.
במהלך המרד הערבי הגדול התבקש על ידי מפקדת ההגנה להקים את ארגון וניהול שירותי הקשר (הגדעונים) בכל הארץ.
שירותי הקשר כללו שידורי רדיו ואלחוט, איתות לספינות מעפילים, משלוח הודעות באמצעות יוני דואר ועוד.
בשנת 1938 פנה אליו ראש המפקדה הארצית, יוחנן רטנר, ומינה אותו למזכיר כללי לארגון המנהלה.
במסגרת תפקידו הניח את היסודות לעבודה משרדית מאורגנת ודאג לתיוק ותיעוד החומר הארכיוני.
אבן-זהר ארגן את תחנות השידור הראשונות של תחנת הרדיו המחתרתית "קול ישראל", שהחלו לשדר במרץ 1940.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה רצה אבן-זהר להתגייס לצבא הבריטי, אולם ההסתדרות סירבה לשחררו מתפקידיו.
בעקבות בקשתו של ראש עיריית תל אביב דאז, ישראל רוקח, הצטרף ל"ועד למען קרן אמבולנסים" שגייס כספים לרכישת אמבולנסים לצבא הבריטי.
שלושה אמבולנסים נרכשו ונמסרו בטקס חגיגי לבריטים.
אבן-זהר נבחר לשמש כסגנו של יהודה מצב טוקטלי, יושב ראש הקרן הבריטית לעזרת נפגעי המלחמה בתל אביב.
בתפקידו זה דאג להעביר מימון ל"ועד למען החייל היהודי", בין השאר לצורך הקמת מועדון לחיילים.
כמו כן, היה פעיל בוועד שהוקם לסיוע לשוטרים העבריים.
בעקבות המעצרים רחבי ההיקף והעוצר שהוטל על תל אביב ב, ביוני 1946, פעל בקרב שלטונות הצבא להשגת אישורי תנועה לאנשי היישוב.
כמו כן יצא אבן-זהר לביקורים יומיומיים אצל העצורים וסייע להם לשמור על קשר עם משפחותיהם ועם הנהגת היישוב.
ראשי היישוב שוחררו בנובמבר אותה שנה.
בתחילת 1947 הקים הוועד הלאומי את "לאסירינו", האגודה לעזרת האסיר והעציר היהודי, ופנה לאבן-זהר לעמוד בראשה.
בנשיאות האגודה ישבו נציגים של כל הזרמים ביישוב.
במסגרת תפקידו פקד חברים רבים ורתם אותם לסיוע לעצורים, ביקר את האסירים בכל בתי הסוהר ומחנות העצורים בארץ וגייס את דעת קהל בארץ למאבק בבריטים למען העברת עצורים ממחנות מעצר ביישובים ערביים (עכו, לטרון, בית לחם) למתקנים אחרים.
הוא פעל למען שחרורם של גולי קניה ותבע מן הממשלה הצעירה את החזרתם ארצה.
לאחר שובם לארץ ביולי 1948 סיים את תפקידו והאגודה פוזרה.
אבן-זהר הצטרף ב-1942 ל"חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית".
לאחר מכן שימש כגזבר החוג.
בנובמבר 1945 הגיעה לארץ זמרת הסופרן היהודיה-אמריקאית אדיס דה-פיליפ במטרה לאסוף תרומות להקמת בית אופרה בארץ ישראל.
אבן-זהר התבקש על ידי החוג ללוות את דה-פיליפ בביקורה בארץ.
השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זהר נשוי ובעל משפחה.
אבן-זהר שימש כמנכ"ל האופרה במשך כל פעילותה, 35 שנים, עד לסגירתה ב-1982.
לו ולרעייתו הראשונה, רבקה בת פנחס חלפין, נולדו שלושה ילדים: גינה, יצחק ואיתמר.
באוגוסט 1950, לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, נשא לאישה את אדיס דה-פיליפ.
לאחר נישואיהם, הקימו השניים את ביתם ברמת חן שברמת גן, בבית אותו תכננה דה-פיליפ במשך זמן רב.
שמחה אבן-זהר נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין קריית שאול, לצד אדיס דה-פיליפ.
שמחה אהרוני (8 באוגוסט 1931 – 15 בנובמבר 2010) היה עורך ועיתונאי ישראלי, בעיתונים "הצופה" ו"ידיעות אחרונות", קצין בדרגת אל"ם בחיל האוויר ואיש "המוסד".
שמחה אהרוני נולד בשם שמחה קרֶמֶר ב-8 באוגוסט 1931 בפולין, לדבורה ומשה קרמר.
בהיותו כבן 3, עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה תחילה במושבה רחובות.
לאחר 3 שנים עברו לרעננה.
שמחה למד בבית הספר המקומי ואת לימודיו התיכוניים עשה במדרשיית נועם בפרדס חנה.
בתחילת שנות ה-50 התגייס לצה"ל והתקבל לקורס טיס.
במהלך הקורס נפצע ועבר לתפקידים אחרים בחיל האוויר.
בתחילת שנות ה-50 נישא לשרה זייף, מורה.
בשנות ה-60 היה אהרוני במשך מספר שנים איש "המוסד" הישראלי ועסק בין השאר בסיוע לעליית יהודי צפון אפריקה.
אהרוני עבד שנים רבות בעיתון "הצופה" והיה כתב ועורך מדורי פנים בעיתון זה.
בשנות ה-70 מונה לכתב צבאי של העיתון.
בוגר תואר שני במדעי המדינה ותרבות צרפת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1978 עבר אהרוני לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות", ושם שימש בתפקידי עריכה וכתיבה וכן ריכז והוביל את פרויקט הכשרת עיתונאים צעירים שליד העיתון, שבמסגרתו רוכשים בני נוער ועורכי עיתוני בית הספר את רזי מקצוע העיתונות.
בשירות המילואים שלו הגיע אהרוני לדרגת אלוף-משנה.
הוא ניהל וריכז את "פרויקט חילופי הקדטים", שבמסגרתו מגיעים לביקור בישראל משלחות של טייסים צעירים ופרחי טיס מרחבי העולם, נפגשים עם טייסים ישראלים ואנשי תעופה מטיילים ומסיירים בארץ.
בהמשך שירת במדור ההפקות של החיל.
אהרוני שירת במשך שנים רבות במילואים.
על פי אתר חיל האוויר, אהרוני הוא האדם היחיד בחיל-האוויר והאדם השני בצה"ל שזכה לענוד את שבעת אותות מלחמות ישראל יחד.
לאחר סיום עבודתו ב"ידיעות אחרונות" שימש אהרוני חבר בדירקטוריון חברת התעופה "סאן דור".
באוקטובר 1996 מונה אהרוני ליו"ר הדירקטוריון, אך ביוני 1997, החליטה הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות להפסיק את כהונתו מאחר שאינו מחזיק תואר שני בכלכלה או משפטים.
בנוסף היה חבר כבוד בארגון הבינלאומי לחילופי פרחי טיס בין חילות האוויר בעולם.
אהרוני נפטר ב-15 בנובמבר 2010, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו את רעייתו שרה וילדיו דורון ואמיר.
בשפות רבות קיימות מילים המשמשות לציון מספרים שערכם לא ידוע, לרוב מספרים גדולים מאוד.
מילים אלו נחשבות כסלנג, והשימוש בהן הוא לרוב הומוריסטי או ילדותי, ונובע כשהדובר לא יודע את המספר המדויק או רוצה להשתמש בהגזמה למטרות רטוריות.
שמות של מספרים לא מוגדרים
שמות המספר בעברית של מספרים בסדר גודל של אלפים בודדים מורכבים ממנייה של מספר האלפים.
לדוגמה, שם המספר 3,000 הוא "שלושת אלפים".
מכיוון שמספר האלפים מופיע בצורת נסמך, מופיעה בסופו האות ת', ולכן המספרים האלה מסתיימים תמיד ב"ת'אלפים".
סיומת זו מצטרפת בשפה המדוברת לכמתים לא קיימים (למשל "מלאן-ת'אלפים"), וכן למספרים קיימים, לרוב בסדר גודל גדול (למשל "מיליון-ת'אלפים").
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, התאפיינו שמות פרטיים יהודיים בישראל בעיקר בשמות תנ"כיים.
בקרב בנות, היו נפוצים גם שמות של בנים עם תוספת של הסיומת עם האות ה'.
שמות שנלקחו ממאגר השמות בגולה זכו בישראל לכינוי או קיצור כדי להתרחק מן השמות הנפוצים בגולה - מושיק, יקי ואבי.
בשל מחסור בשפה העברית בשמות לבנות, החלו לגייס שמות ממקורות שונים.
בשנות ה-50 למשל, יחסי ישראל–צרפת היו הדוקים ולכן השם "אורלי" נהיה נפוץ.
ובתקופה מסוימת פורסם הספר 'האלה ענת', ובנות רבות בארץ נקראו 'ענת', אף שמדובר באלה כנענית.
שנות ה-60 התאפיינו בשמות ישראלים קצרים, ובשנים הללו התעצם מימד הילידות הארצישראלית והגבורה, והשמות מבטאים את החי, הצומח והדומם בארץ ישראל.
באותה תקופה התחזקה גם השפה העברית, וכשם שהמציאו מילים לחיי היומיום, כך גם נולדו שמות ששיקפו את התפתחות השפה ובין השמות הפופולריים היו "אמיר" ו"אלון", "שי" ו"דרור", "ורד", "סיגל", "לימור" ו"טליה".
שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בשתי קבוצות המבטאות שתי מגמות מנוגדות בחברה הישראלית: מחד, שמות 'חזקים' עם קונוטציה של עוצמה, אופייניים למדינה חדשה הגאה בכוחה, כמו "עוז", "אייל", "ברק", "כפיר" וכדומה.
המגמה השנייה הושפעה מהתנועה העולמית של שנות ה-60 שדגלה בהתקרבות לטבע, הסתייגות ממלחמה ותקווה לעתיד טוב יותר, עם שמות כמו "גיל", "רון", "נועם", "גבע", "אורה", "גילה" ו"תקוה".
שנות ה-80 התאפיינו בשמות בינלאומיים דוגמת מ"שון" ו"תום", ועד "שרון", "בן" ו"אדם", סוציולוגים טענו שמגמה זו נבעה מהתקרבות ישראל אל העולם, בעקבות ספיר קופמן, מלכת היופי 1984, השם ספיר נהיה אחד השמות הנפוצים לבנות בישראל (כך גם בשנות ה-2000 בעקבות פריצתה של השחקנית אגם רודברג אגם נהייה שם נפוץ לבנות).
בשנות ה-90 התאפיינו שמות בשאיפתם להישמע מקוריים, כגון "משי", "יהלי", "ליאם" ו"תאי".
בשנות האלפים נראית מגמה של חזרה לשמות עבריים, למשל תמר, יעל, יהונתן.
להלן רשימה של השמות היהודיים הנפוצים בישראל לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בנות: רחל, אסתר, שרה, מרים, שושנה, חנה
בנים: יוסף, יעקב, משה, אברהם, דוד, יצחק
בנות: דליה, נורית, דורית, עפרה, עדנה, נחמה
בנים: יגאל, אמנון, אילן, יורם, בן
בנות: רחל, שרה, מרים, שושנה, חנה
בנים: דוד, יוסף, משה, יעקב, אברהם, יצחק
בנות: כרמלה, רונית, ליאורה, אורנה, אורלי, איריס, איילה, סמדר
בנים: דורון, עופר, רון, רוני, אייל, אלי
בנות: רחל, אסתר, מרים, שרה, אילנה
בנים: דוד, יוסף, אברהם, משה, יעקב, יצחק
בנות: דפנה, ורד, אסנת, סיגל, גלית, סיגלית, מירב, לימור, רויטל, שרית, שרון, טלי, טל, יפעת
בנים: גיל, ירון, רונן, אמיר, אלון, ארז, שי, דרור, גיא, ניר
בנות: מיכל, ענת, מירב, שרון, סיגל, לימור
בנים: דוד, יוסף, משה, אברהם, יצחק, יעקב
בנות: קרן (מקום ראשון בשנת 1975), שרונה, דנה, ענבל, עדי, יפית, כרמית, שירה, מורן, ימית
בנים: יניב (מקום ראשון בשנת 1975), שי, אורן, כפיר, עמית, רועי, גלעד, אלעד, איתי
בנות: מיטל, מיכל, קרן, יעל, ליאת, מור
בנים: דוד, רועי, משה, יעקב, שי, יניב
בנות: אלינור, אורטל, ליטל, מאיה, סיון, תהילה, עינב, נטלי, שירן, רותם, נטע, מור, שני, גל, קארין
בנים: עידן, עידו, עומר, נדב, עומרי, חן, תום
בנות: מור, שני, עדי, רחל, חן
בנים: דניאל, דוד, משה, יוסף, אברהם, אור
בנות: בר, רוני, מור, גל, יובל, סתיו
בנות: נועה, שירה, עדי, עדן, שרה
בנים: דניאל, דוד, יוסף, משה, אברהם, רועי
בנות: נועה, תמר, מאיה, שירה, טליה, שרה
בנים: דוד, נועם, אורי, יוסף, איתי, משה
בנות: יעל, הילה, מיכל, מרים, חנה, עדי, אסתר, אלה, רחל
בנים: אריאל, דניאל, אברהם, ישראל, יהונתן, עידו
בנות: נועה, תמר, שירה, מאיה, יעל
בנים: נועם, אורי, איתי, דוד, יוסף
בנות: טליה, אביגיל, שרה, איילה, חנה
בנים: אריאל, דניאל, יהונתן, איתן, משה
הרב שמחה בונים ארנפלד (בכתיב מיושן: עהרנפלד; תרפ"ט, 1929 – א' בסיוון תשע"ח, 15 במאי 2018) היה אב בית דין קהילת מטרסדורף, ראש ישיבת 'חתן סופר' בבורו פארק, מזקני ראשי הישיבות וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בעיירה מטרסדורף באוסטריה, לרב שמואל ארנפלד שכיהן כרבה האחרון של העיר מטרסדורף לפני מלחמת העולם השנייה וצאצא של החת"ם סופר, ולבת הרב דוד צבי ארנפלד, ששניהם היו נכדים משותפים של הרב שמחה בונים ארנפלד, בעל "מענה שמחה" שעל שמו הוא נקרא.
בשנת תרצ"ח (1938) עזבה משפחת ארנפלד את אוסטריה לכיוון ארצות הברית.
באותן שנים הלך ללמוד ביחד עם אחיו הרב עקיבא בישיבת תורה ודעת אצל הרב שלמה היימן והיה מתלמידיו הקרובים.
לאחר שפתח אביו את ישיבת "חתן סופר" עבר ללמוד בה.
בשנת ה'תשי"ח (1958) ייסד אביו בירושלים את השכונה החרדית קריית מטרסדורף.
מאז היה מגיע מעת לעת להנהיג גם את הקהילה בישראל, בה הוקמו מוסדות מענה שמחה וישיבת בית שמואל על שם אביו.
לאחר פטירת אביו בחג השבועות תש"ם, מילא את מקומו כגאב"ד מטרסדורף.
מלבד זאת נטל חלק בפעילות מועצת גדולי התורה של ארצות הברית, ופעל רבות בהמשכת נחלת מורשת ותורת ה'חתם סופר', ואף נטל חלק פעיל בהנהגה של יהדות ארצות הברית.
היה נשוי לשיינא, בתו של אב בית דין טשאקווא, הרב שמואל אברהם זלטנרייך, שנפטרה ב-2024.
שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי, במסגרת המדיניות הממשלתית הרשמית של הרייך השלישי, רדיפת היהודים הייתה חלק חשוב ביותר מהחקיקה והביצוע הממשלתי.
ליישום מדיניות זו נכנסה לתוקף התקנה לשינוי שם ב-1 בינואר 1939 .
על פי התקנה, יהודים יכלו לבחור רק את השמות הפרטיים לפי רשימה שפורסמה על ידי שר הפנים.
יהודים שלא היה להם שם פרטי כפי שמופיע ברשימה נדרשו להוסיף לשמותיהם הפרטיים את השם ישראל או שרה לפי המין ולהשתמש בהם בענייניהם הרשמיים.
ברשימה שלהלן מופיעים השמות הפרטיים היהודיים המותרים.
הם מופיעים גם בגרמנית בדיוק כפי שפורסמו.
הבל, אביעזר, אבימלך, אבנר, אבשלום, אחאב, אחזיה, אחשוורוש, עקיבא, עמון, אנשל, אהרון, עשהאל, עזריה, אשר, עזריאל, אשור, עתליה, אביגדור, אברום;
באכה, ברק, ברוך, בניה, בֶּרֶק, ברל, בועז, בוד; דן, דני; אפים, אפרים, אהוד, אייזיג (כנראה אייזיק), אלי, אליאס, אליהו, אליעזר, אליקים, אלקן, חנוך, עשו, עזרא, יחזקאל;
פלג, פייביש, פיירל, פייטל, פייבל.
גד, גדליה, גרשון, גדעון; חבקוק, חגי, חמור, חנוך, הורדוס, יחזקאל, הלל, איוב, הושע; יצחק, ישי, יששכר, איש בושת, איזידור, ישמעאל, ישראל, איציק;
יחיאל, יקר, יקותיאל, יחזקאל, יחיאל, יהוא, יהודה, יהושיאל, ירמיהו, ירבעם, ישעיהו, יתרו, יפתח, יואב, יוחנן, יואל, יומטוב, יונה, יהונתן, הושע, יודה; קינן, כלב, קורח;
לבן, לזרוס, ליו, לייזר, לוי, לווק, לוט, לופו; מכול, מים, מלכישוע, מלאכי, מנשה, מרדכי, מכלל, מנחם, מואב, מרדסכי, משה, מוזס; נחשון, נחום, נפתלי, נתן, נאום, נזרי, נחמיה, נסים, נועה, נוחם;
עבדיה, אוריה, אושר, אוסיאס; פסח, פנחס, פינקוס; רחמיאל, ראובן;
שבתי, זכר, סלום, שאלי, סאלו, סלומון (שלמה), סאלוש, שמעיה, סמי, שמואל, סנדל, צדיק, שאול, שלום, שאול, שינול, שמול, שניאור, שושנה, שולם, זבולון, סמי, סרד, סירה, שמשון;
טייט, טוולה; אורי, אוריה, אוריאל; צדק, צדקיה, צפניה, צרויה, צבי.
אביגיל; בת שבע, ביילה, בלה, בריינה, בלהה, ברכה, בריווה, בכרי: חנה, חוה, חיילה: דישה, דבורה, דריסל; אייגלה; פאנגל, פייגל, פיילה, פרדכן, פרדל, פרומט;
גיילכן, גליאה, גיננדל, גיטל, גול; הדסה, הייל, חנכה, היצל; יאכט, יוכבד, ידידיה, ינטה, אזבל (איזבל), יהודית, יסיקה, ייטל; קיילה, קריינדל; לנה, לאה, ליבשה, ליבה, ליווי;
מיכל, מתל, מלכה, מינדל; מנוחה, נחמה; פרחה, פסיה, פרל: רחל, רוזה, רבקה, רחה, רייכל, רייזל, רייצגה, ריבקי; שרה, שרונה, שיינדל, שיינה (יפה), שבע, שלמית, שמחה, שפרניצה;
טאנה, טלזה, תרצה, טרייבל; צרל, צילה, צימלה, זינה, ציפורה, צירל, זורטל.
ביהדות שמות וכינויים רבים לאלוהים.
בתנ"ך נקרא האלוהים בעיקר יהוה, אֲדֹנָי, או בשם הכללי 'אלוהים', בהלכה נקבע שישנם שמות נוספים הנחשבים קדושים ואינם נמחקים.
בנוסף קיימים שמות אחרים הנחשבים 'כינויים' וקדושתם פחותה, ושמות קבליים שמשמשים גם למאגיה.
השמות העיקריים של אלוהים בתנ"ך הם 'יהוה', 'אדוני', או בפשטות 'אלוהים'.
שמות נוספים השכיחים פחות הם 'צבאות', 'שדי', אל, 'יה', ו'אהיה אשר אהיה'.
יהוה נחשב השם הקדוש ביותר של האלוהים על פי המסורת היהודית, והוא השם הנפוץ ביותר של אלוהים בתנ"ך.
הפרשנות המקובלת של השם היא 'הוא היה הוא הווה והוא יהיה' כלומר האלוהים הקדמון והנצחי.
השם יהוה כאלוהי ישראל מופיע גם במקורות חוץ מקראיים כמו מצבת מישע ומכתבי לכיש.
לדעת הרמב"ם זהו השם המפורש.
השם 'יה' המופיע עשרות פעמים בתנ"ך הוא קיצור של השם 'יהוה' ומשמש גם מרכיב שכיח בשמות תאופורים כמו זכריה ועתליה, וכחלק מהמילה הללויה.
על פי ההלכה אין להגות את השם יהוה, ויש להחליפו ב'אדוני' גם בקריאת פסוקי קודש.
במאות מקומות בתנ"ך נקרא האלוהים 'אֲדֹנָי' במשמעות 'אדון', אך המילה 'אדוני' עצמה מתפרשת לפעמים גם כלפי אדון אנושי.
גם שם זה נקרא 'כינוי' לשם 'יהוה', ועל פי המסורת היהודית אין להגותו אלא בקריאת פסוק או תפילה, במקרים אחרים נהוג לשנות ל'השם', 'שם אדנות', או 'אדושם'.
בתורה מופיע שם זה רק כשאדם משוחח בדיאלוג עם ה', וכן בספרי יהושע, שופטים ושמואל.
ורק החל מספר מלכים, ובמקביל בספרות הנבואה בת המאה ה-8 לפנה"ס, מוזכר השם אדוני כשם אובייקטיבי של האל.
לעיתים ניתן למצוא בתנ"ך את הצירוף "אֲדֹנָי יֳהֹוִה", באופן שמראה יחס בין שני השמות.
במסורה האות י' שבשם הוי"ה מופיעה בחטף סגול בניגוד לניקוד המקובל, כדי להנחות להגות את השם "אדוני אלוהים", מכיוון שמשמעות הכינוי אובדת כשהוגים את שם הוי"ה עצמו "אדני".
במקומות רבים בתנ"ך נקרא אלוהי ישראל 'אלוהים', אך שם זה מופיע לפעמים גם כ'אלוהים אחרים'.
למרות המוספית 'ים' המשמשת בדרך כלל ללשון רבים מתפרשת המילה במסורת על אלוהים יחיד, ואת הריבוי מפרשים על ריבוי כוחותיו (אל = כח), או כריבוי מופשט כמו ב'רחמים' או 'בעלים'.
השם 'אל' מופיע בתנ"ך הן כשם גנרי לאל, והן כשמו של אלוהי ישראל, לפעמים בצירוף תארים נוספים כמו 'אל שדי', 'אל עליון', 'אל עולם'.
(במיתולוגיה הכנענית, אל הוא ראש האלים בפנתאון).
המסורת היהודית מפרשת את השם כקיצור של 'אלוהים'.
משם זה נגזרים שמות תיאופורים רבים, כמו מיכאל ודניאל.
עשרות פעמים בתנ"ך נקרא האלוהים 'שַׁדַּי' או 'אֵל שַׁדַּי'.
אחד הפירושים המסורתיים לשם הוא חזק ותקיף מלשון שודד.
במחקר משערים שמשמעותו היא מלשון שדה או הר.
בפרשת וארא נאמר שאלוהים התגלה לשלושת האבות בשם 'אל שדי' ולא בשם 'יהוה'.
השמות עמישדי צורשדי ושדיאור המופיעים בתורה נגזרים משם זה.
השם 'צבאות' כשמו של אלוהים אינו מופיע בתורה אלא רק בנביאים ובכתובים.
בכל התנ"ך הוא אינו מופיע בפני עצמו אלא כתוספת לשמות 'יהוה' 'אלוהים' ו'אדוני'.
קיימת מחלוקת הלכתית אם להחשיב את השם 'צבאות' כשם קדוש, או שמשמעותו היא 'אלוהי צבאות ישראל' ואז אין בו קדושה.
בסיפור הסנה הבוער נאמר שמשה שאל את האלוהים לשמו ואלוהים השיב 'אהיה אשר אהיה': זו הפעם היחידה שמופיע שם זה בתנ"ך.
פירוש השם לפי חז"ל הוא – 'אני הייתי עמכם בשעבוד זה ואני אהיה עמכם בשעבוד מלכויות'.
שם זה מופיע בתלמוד ברשימת השמות שאינם נמחקים, אך בהלכה יש שסבורים שלשם זה אין קדושה.
בשפת היומיום כשמזכירים את האלוהים נהוג לומר 'השם', כינוי זה מופיע בתורה, ובמשנה, והוא נכתב בדרך כלל בקיצור ה'.
יש שמשתמשים בכינוי 'אדושם' - הלחם של 'אדוני' ו'השם'.
השימוש בכינוי זה נפוץ אצל חזנים וזמרים המשתמשים בשם זה כתחליף להגיית השם 'אדוני', תוך שמירת משקלו הפונטי.
בחז"ל מופיע פעמים רבות הכינוי 'הקדוש ברוך הוא', (בראשי תיבות 'הקב"ה', בארמית 'קודשא בריך הוא' ובראשי תיבות 'קוב"ה').
אחת המשמעויות של 'קדוש' בתנ"ך היא מלאך, אך גם אלוהים עצמו מוגדר 'קדוש'.
הפירוש המילולי של קדוש הוא מובדל ומופרש.
במחקר נטען שהביטוי המקורי היה "הקודש" או "שם הקודש" ונוסף לו העיטור המקראי "ברוך הוא".
שם נוסף לאלוהים המופיע בחז"ל הוא 'שלום'.
לדברי התלמוד בשם זה יש קדושה ואסור לאמרו בבית מרחץ.
לעיתים נקרא אלוהים בפי חז"ל 'שכינה', והוא השם היחיד של האלוהים ביהדות המופיע בלשון נקבה.
המילה נגזרת מהשורש שכ"ן וההסבר המסורתי הוא שהכוונה להתגלות האלוהית בעולם.
בקבלה מוצגת השכינה (ספירת 'מלכות') כמתייחדת עם 'קודשא בריך הוא' (ספירת 'יסוד'), ומוסבר שהמצוות נעשות לשם ייחוד קודשא בריך הוא ושכינתו.
הצורה הערבית של המילה ("سكينة") מוזכרת גם בקוראן.
בחז"ל ישנם כינויים נוספים, ביניהם: 'מי שאמר והיה העולם', 'מלך מלכי המלכים', 'המקום' ו'הגבורה', בעיקר בשימוש הביטוי "מפי הגבורה".
במגילת העצמאות נכתב "מתוך ביטחון ב'צור ישראל' הננו חותמים בחתימת ידינו לעדות על הכרזה זו".
נוסח זה נבחר כפשרה בין החילונים והדתיים שביקשו להכליל הודיה לשמו; כיוון שניתן לפרשו הן ככינוי מכובד של אלוהים והן לייחסו כלפי חוזקו של עם ישראל.
בפי לומדי הקבלה שגורים הכינויים 'אין סוף ברוך הוא' ו'המאציל' המרמזים לתורת הצמצום.
בקרב רפורמים ורקונסטרוקטיבים בארצות דוברות אנגלית (כמו ארצות הברית) נפוץ הכינוי 'Eternal One' (הנצחי) כדי להימנע מייחוס מגדר לאלוהים.
דוברי יידיש מכנים את אלוהים 'אויבערשטער' (עליון) או גאָט (Gott מגרמנית "אלוהים").
בביתא ישראל שמו של אלוהים הוא אֶגזִאַבְּחֶר.
בקרב יהודים יוצאי ארצות ערב, מקובל לכנותו "אללה" בהשפעת הערבית והאסלאם, בייחוד בביטויים נפוצים כמו "יא אללה" (קריאת התפעלות או ייאוש) או "אללה ירחמו" (ביטוי נפוץ על אדם שנפטר).
יש לציין כי גם בתרגום התורה לערבית של רבי סעדיה גאון המילה "אללה" מחליפה את שמות האל.
בקבלה היהודית קיימים שמות שונים לאלוהים, המשמשים ל'כוונות' ו'ייחודים' או למאגיה (קבלה מעשית).
שם בן ע"ב הנגזר מפסוקים בסיפור קריעת ים סוף.
שם בן מ"ב היוצא מפסוקי בריאת העולם, ועל פיו בנויה תפילת אנא בכח.
שם בן כ"ב (אנקתם פסתם פספסים דיונסים) היוצא מפסוקי ברכת כהנים ונאמר בחלק מהקהילות בתפילה שלפני תקיעת שופר.
בספר שערי ציון כתב תפילה שנאמרת בשעת נשיאת כפיים בעת שהכהנים מנגנים במילה 'שלום', ובה רמוז שם של כ"ב.
'שם בן י"ב' – שם המוזכר בתלמוד, יש שמזהים אותו עם שם 'יהוה' במילוי אותיות (יוד היא ואו היא).
'יאהדונהי' (שילוב 'יהוה' ו'אדני'), שם המסמל את הייחוד העליון ומשמש לכוונות בתפילה ובעניית אמן.
בזמן כתיבת סת"ם על הסופר לכוון לשם 'קדושת השם' כשכותב את שמות הקודש.
אין לנהוג ביזיון בשמות הקודש, אסור למחקם, ויש לגנוז אותם כשהתבלו.
גם את השמות המותרים בהגייה אין לומר ב'מקומות המטונפים' כמו שירותים או בית מרחץ.
שמח הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עברי לידר.
השיר יצא לאור ב-5 במאי 2021, בהוצאת חברת התקליטים "הליקון".
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי עומר טובי.
השחקנית שני קליין הופיעה ביחד עם לידר בקליפ.
מבקר המוזיקה הישראלי, יוסי חרסונסקי, הפנה אל השיר ביקורת חיובית, תוך שהוא כותב כי .
חרסונסקי העניק לשיר ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםמקורעולם5 במאי 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגהליקון
רחובות חיפה (כ-1400 במספר), בדומה לשמות רחובות בישראל, קרויים על שם אישים חשובים בפן הלאומי ובפן המקומי, מן הטבע ומושגים מתקומת ישראל.
בשל היותה חיפה בעלת אוכולוסיה לא יהודית המהווה כ-12 אחוז מסך התושבים, רבים הרחובות נושאים שמות ערבים.
שיום (מתן שם) רחובות מנציח נרטיב ולכן שונו שמות רחובות במהלך השנים (למשל "דרך ההר" שהוחלפה ב"או"ם" וכיום היא שדרות הציונות).
בתחילה לא היו שמות רשמיים לרחובות, אלא הם ניתנו על פי תפקודם כרחוב השוק או על שם בעלי המקום ככיכר חמרה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה עיריית חיפה לקבוע שמות רשמיים לרחובות הראשיים.
אחרי חנוכת נמל חיפה ב-1933, הקימה העירייה ועדה לקביעת שמות שכללה שלושה חברים (שניים ערבים - ודיע בוסתאני ועבדאללה מוח'לס ויהודי - יקותיאל בהרב).
לאחר בחירות 1934 אושר מחדש קיום ועדה לקביעת שמות לרחובות ובסוף אותה שנה נקבעה ועדה חדשה שבה היו חברים אבראהים צהיון, בדרי אל-אעידי ודוד הכהן.
כך ניתנו שמות לרחובות סביב הנמל כגון "המלכים" ו"הנמל".
ועדי השכונות העבריות, ובעיקר ועד הדר הכרמל, ראו את עצמם אוטונומיים להחליט על שיום רחובות בתחומם.
הדבר הביא לעיתים למאבק בינם לבין העירייה על שם רחוב.
כך יצאו באותן שנים מפות עם שמות שונים לאותו רחוב (לדוגמה רחוב הנביאים העברי או אנפורטה של העירייה).
אחרי הקמת מדינת ישראל והבחירות לראשות העירייה, פנה אבא חושי לארגון ותיקי ההגנה בבקשה להכנת רשימת החלפות.
יום למחרת הגיש הארגון מסמך עם כ-40 שמות חדשים שבאו להנציח את הניצחון ב באפריל 1948. כך הוחלפו באחת שמות ערבים כצלאח א-דין ל"הגיבורים" וסטנטון הבריטי ל"שיבת ציון".
אמיל חביבי מתאר את החלפות השמות בספרו "אח'טיה".
על מנת למזער את הפגיעה בעת שינויי השמות, היה ניסיון לתת שמות "דומים" כגון הרדג (על שם גיאורג דוד הרדג) במושבה הגרמנית שהוחלף לרד"ק, או חסאן בן תֻאבת שהוחלף ל"חוסן".
מכיוון שוועדי השכונות העבריות החליטו ברוב המקרים בעצמם על השמות, ומאחר ולא כל השכונות נכללו בתחום השיפוט של עיריית חיפה, ניתנו לעיתים שמות לרחובות על שם אותם אישים (למשל יוסף טרומפלדור).
אחרי איחוד השכונות נאלצו ועדי שכונות להחליף את שם הרחובות (למשל הגיבורים בנווה שאנן שהוחלף ב"הבנים").
מקרים נוספים של שמות כפולים הם חצרות גדולות שהבתים הסובבים אותן קיבלו מספור משלהן והן רחובות בפני עצמם.
לדוגמה "פינת בן שמן" ו"פינת יל"ג צפונית או דרומית".
התושבים ברחובות אלו מסתייגים מהשמות ולכן משנים את מספור הבתים לא', ב' וכולי (לדוגמה "פינת בן יהודה") או מבקשים מהעירייה לשנות את השם (למשל "פינת הרצל" שהוחלפה ל"רחוב חוזה המדינה").
נכון לשנת 2022 יש בעיר פי תשעה רחובות על שם גברים מאשר על שם נשים.
נעשו כמה וכמה פניות בנושא לחברי וחברות מועצת העיר, שבמסגרתן הוצע לעירייה לקדם החלפת שמות רחובות נייטרלים (של עצים, אתרים ועוד) לשמות נשים.
עד כה לא התקבל מענה לפניות אלה.
החל מ-1956 החלה עיריית חיפה להוציא ספרים בשם לקסיקון או מדריך רחובות חיפה.
אליעזר בונה שערך חלק מהלקסיקונים בהיותו עובד עירייה, זכה בעצמו להנצחה במפרץ חיפה.
כחלק מהסכם פשרה בין עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה, על ענייני ארנונה, הוחלט להוציא מדריך חדש בעריכת אמציה פלד.
המדריך משמש גם כיום (2022) כבסיס לאתר ההנדסה של העירייה ולשילוט בעיר.
המדריך לא עודכן ולא נוכשו בו טעויות (שנות לידה, תעתיקים שגויים, תקלדות).
על פי נוהלי ועדת השמות של עיריית חיפה, כל תושב יכול להציע שמות לרחובות.
באם ההצעה עומדת בתנאי הנוהל (למשל זיקה מהותית לחיפה, בעלי שיעור קומה לאומיים או בינלאומיים, מן ההיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל או חסידי אומות עולם), עוברת ההצעה להחלטת הוועדה.
אחרי החלטת הוועדה, על מועצת העיר לאשר את השם החדש.
שינוי שמות רחובות דורש רוב של 2/3 מחברי המועצה.
אחרי היבחרה של עינת קליש כראשת עיריית חיפה, היא פיזרה את ועדת השמות שבראשה עמד יוסי בן ארצי ומינתה את עצמה כיו"ר.
העירייה החלה לתת שמות חדשים לרחובות בעיקר בשכונות חדשות כמו שינוי שם השכונה "גבעת זמר" ל"רמת אריק" על שמו של אריק איינשטיין, שם החליטה העירייה להנציח זמרים חיים שלחלקם קשר לחיפה.
כמו כן קבעה את שמה של טיילת בת גלים לאריה גוראל, ראש עיריית חיפה בעבר, ולכן שינתה את שמה של השכונה העתידית "רמת גוראל" כ"רמת שמיר".
העירייה המשיכה בהנצחות כפולות כאבי רן, שוערה של מכבי חיפה ונבחרת ישראל, ורובי שפירא, בעל הקבוצה היריבה הפועל חיפה (כדורגל).
שמח בשלג הוא סרט קומדיה מטורפת לכל המשפחה משנת 1972 בבימויו של נורמן טוקר, עם דין ג'ונס, ננסי אולסון וקינן ווין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "Chateau Bon Vivant" משנת 1967 והעלילה מתרחשת ברובה באזורים מושלגים בקולורדו כאשר בעל משפחה זוכה בירושה של בית מלון, מתפטר ממקום עבודתו ועובר למקום מוזנח ומרוחק.
ג'וני בקסטר (דין ג'ונס) עובד בעבודה משעממת בחברת ביטוח גדולה מזה 11 שנים.
הוא שונא את עבודתו ולכן שמח מאוד כשמתבשר לו שדודו שבקושי הכיר אותו, הוריש לו את מלון "גרנד אימפריאל" בעיירה סילבר היל (שם פיקטיבי) בקולורדו.
עורך הדין אומר לו כי יוכל להרוויח מבית המלון 14,000 דולר לחודש.
הוא עובר לשם עם אשתו סו (ננסי אולסון), בנו ריצ'רד (ג'וני ויטאקר) ובתו כריס (קתרין קודי).
מתברר לאכזבתם שמדובר במלון נטוש ומוזנח, שורץ עטלפים ודביבונים, ללא חשמל או חימום.
הם מוצאים בבית גם את ג'ס מקורד (הארי מורגן) שמתגורר במרתף.
ג'וני מרחם עליו ומרשה לו להישאר בתמורה לעבודה בבית המלון.
למקום מגיע לעזרה המכונאי וואלי פרקינס (מייקל מקגריבי) שמתאהב בכריס ומנסה ביחד עם ג'ס לתקן את דוד החימום אבל זה נגמר בהתפוצצות הדוד ונזק למלון.
ג'וני מבקש הלוואה מהבנקאי היחיד בעיירה, מרטין רידג'וויי (קינן ווין), אך מסורב.
הוא מתכנן להקים במקום אתר סקי ומנסה לגייס משקיע נוסף אך אין לו ניסיון בגלישה והוא מנסה לגלוש, נסחף במורד ומוצא את עצמו חבול על עץ.
הדבר מתפרסם בעיירה ורידג'וויי מציע לו כעת הלוואה של 3,000 דולר לתיקון הנזקים והשקעה במקום.
ג'וני חותם על ההלוואה אף על פי שסו מזהירה אותו מפני רידיג'וויי הנכלול.
הם מפתחים את המקום באמצעים פרימיטיביים.
גולשים שבאים למקום ברכבת נתקעים בגלל מפולת שלג וג'וני מסיע אותם למלון בכירכרה.
וואלי שאין לו מושג בסקי הופך למדריך סקי, נתקע בעץ וג'וני מנסה לחלץ אותו.
באותו הזמן ניתק ממקומו המתקן המעלה את הגולשים, גולש למטה, חודר למלון וגורם להרס גדול.
רידג'וויי דורש את החזר ההלוואה וג'וני נרשם לתחרות מרוץ אופנועי שלג בה הפרס הראשון הוא 3,000 דולר בתקווה שייזכה בתחרות אף על פי שאין לו ניסיון בכך.
הוא מרכיב את ג'ס וכמעט מגיע למקום ראשון אך רידג'וויי מנצח אותו.
רידג'וויי עומד על החזר ההלוואה מיד ומאיים בסגירת המקום.
רידג'וויי מתרכך וכעת מוכן להשתתף ולהשקיע בבית המלון ובאתר הסקי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדין ג'ונסג'וני בקסטרננסי אולסוןסו בקסטרקינן וויןמרטין רידג'ווייבנקאיג'וני ויטאקרריצ'רד בקסטרקתרין קודיכריס בקסטרהארי מורגןג'ס מקורדמייקל מקגריביוואלי פרקינסמכונאימארי ויקסמיס ויגינטוןמזכירתו של רידג'וויי
שמחה אורן (1940 – 24 בנובמבר 2023) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת הפועל חיפה.
אורן שנולד ב-1940 גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
הוא שיחק בבוגרים בין השנים 1957–1964, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בעמדת הקשר בשנים אלו.
בקבוצה ביחד איתו שיחקו מספר שחקנים שנחשבים כבולטים בהיסטוריה של המועדון, כגון רובי יאנג, ארנון רוקמן, אורי ויינברג ויצחק אנגלנדר.
במשך שבע עונות במדי הפועל חיפה, כבש אורן שבעה שערים מעמדת הקשר.
בעונת 1962/1963 נערך משחק גמר גביע המדינה, שהיה בעצם דרבי בין הפועל למכבי חיפה.
כבר בדקה השלישית כבש אורן שער שבסוף התברר כשער הניצחון שזיכה את הפועל חיפה בגביע המדינה, שהיה התואר הראשון בתולדות המועדון.
לקראת סיום המשחק שמחה נפצע ונשאר לשחק עד סיומו כאשר תחבושת על ראשו.
שמח עד הגג היא תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנים 1997–1998 בערוץ 2 בזכיינית השידור "טלעד" אשר עוסקת בנושא של חגי ישראל בהנחיית דני רובס.
בתוכנית, שיחק רובס עם הבובות ששון ושמחה, סיפר סיפור על כל חג, שוחח עם ילדים על החג שעליו עוסק הפרק ושר שירים מוכרים ומקוריים על החג שבו עוסק הפרק.
בנוסף לרובס הצטרפו לתוכנית הבובות ששון (יואב בר-לב) ושמחה (חנוך רעים) אשר עוצבו על ידי אילנה יהב.
דמויות אלה כיכבו לפני כן בקלטת הווידאו "רדיו גן" בכיכובה של יעל בר זוהר.
בתוכנית הוצגו שירים מקוריים שאת רובם כתב חנוך רעים (התסריטאי והמפעיל של "שמחה" בתוכנית).