tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילותו קיבלה את הסכמתם הנלהבת של ראשי החברה קדישא האשכנזית, ובראשם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב זלמן בהר"ן, ושל הממונים הספרדים משה נבון ודוד אלקלעי.
בריסק הוא הראשון לעסוק בתיעוד שיטתי של בית הקברות בהר הזיתים (קדמו לו אברהם משה לונץ שהעתיק כמה עשרות מצבות ואריה ליב פרומקין שהעתיק מעל 300 מצבות, אך הם התמקדו בקברי רבנים ומנהיגים, בעוד בריסק תיעד את הכל).
בריסק חילק את שטחי בית הקברות לחלקים, רצועות וחלקות והתחיל להדפיס מ"החלקות היותר נושנות והמלאות קברים".
לספרו הוסיף מידע שימושי כגון "מורה דרך" לסיוע פענוח נתוני הקברים.
בסוף כל חוברת מסר נתונים מסכמים: מספר הקברים בעלי המצבות עם כיתוב, ללא כיתוב, ללא מצבה, קברי ילדים ומקומות שמורים וכן רשימה של רבני ירושלים ושנות כהונתם ורשימת "המחברים וספריהם" ולוח תיקונים והשמטות.
הערות שונות נוספו בידי מרדכי שמעון וינברג.
במספר מקומות ברחבי החוברות השונות מודיע בריסק כי בכוונתו להדפיס כרך נפרד בשם "ספר היחס" ובו דברי זיכרון ופרטים על הנקברים, על פי חומר שיישלח אליו, אולם ספר זה מעולם לא נדפס.
חוברת ב' (תרס"א) - חלקה ז', הידועה בשם "קהל חסידים", על שם תלמידי ישיבת המקובלים בית אל הקבורים בחלקה זו.
בקובץ זה הודפסו הסכמותיהם של ראשי החברה קדישא הספרדית והפרושים
חוברת ד' (בריסק הקפיד במיוחד להבהיר לקורא את צורתה המדויקת של המצבה וכתבה, תוך דיוק על מסירת האיות, הקיצורים ומעברי השורות שבאפיטף, תיאור כל העיטורים הקליגרפיים וכן תבליטים ותחריטים (במגבלות טכנולוגיית הדפוס שהייתה זמינה לו).
בסמוך לטקסט המצבות, רשם בריסק הערות שונות - פיענוח ראשי תיבות, הבהרות לכיתובים או לתכנים לא ברורים, השלמות היסטוריות והערות על מצבות יוצאות דופן.
בנוסף לכך, אצל אישים בעלי חשיבות היסטורית, הוסיף בריסק רשומות ביוגרפיות - לרוב, מספר שורות קצרות מפרי עטו, אך לעיתים הוא צוטט פסקאות שלמות מספרים כגון שם הגדולים, זכר צדיקים לברכה, תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה, שם הגדולים החדש.
בחלקות של הפרושים, מופיע סעיף הערות שוליים בשם "מפנקס החברה" ובו הוסיף בריסק מידע המופיע בפנקס המשלים את המופיע על המצבה - כגון שמות וכינויים נוספים, מקצוע, ייחוס, תאריכי פטירה ונסיבותיה.
יחד עם הספר, שרטט בריסק מפה של הקברים שלא פורסמה, אלא נותרה בכתב יד ועברה לימים למשרדי החברה קדישא הראשית והכללית.
עם השנים נעשו החוברות לנדירות ביותר, ובשנת 1969, לאחר שהוברר ערכם הרב, נאספו החוברות ופורסמו מחדש בידי יעקב גליס מטעם מועצת בתי העלמין בירושלים.
בשנת 2009 הועלה מאגר ממוחשב לאתר החברה הגנאלוגית הישראלית המבוסס על פרטי הנפטרים המופיעים בספר חלקת מחוקק.
דברי קהלת (תרס"ה, תרס"ט) - ספר עזר ביבליוגרפי "המקהיל דברי כל המחברים בספריהם למיניהם.
ומתוך הספר העתק תוכן כל דברים נמרצים.
גם העתק תוכן כל דברי המעתיקים.
גם מקומות ושנות הדפסת כל ספר".
בהקדמה מספר בריסק כי בהיעדר כספים למסעות ברחבי העולם, הרי הוא מוגבל לספרים הנמצאים בירושלים, אולם קיווה כי ספריו יהוו "זריקת עידוד" לאחרים להמשיך את מפעלו ברחבי העולם.
בריח התיכון (תרס"ה) היה אמור להיות, לפי תוכניתו של בריסק אינדקס של כלל "הספרים השונים ההמה אשר מכילים בקרבם דברי מחברים ועגינים שונים".
בפועל, יצא לאור רק כרך אחד מהסדרה, ובו תוכן עשר השנים הראשונות של תורה מציון.
משלי בן דוד - ספר זה היה הראשון שכתב בריסק, והיחידי מפרי עטו שלו ולא מאסף של דברי אחרים.
בכמה וכמה מקומות, בעיקר בהקדמות לספריו האחרים, הוא מעיד על רצונו לפרסמו, אך מצבו הכלכלי מעולם לא אפשר לו את הדבר.
בריסק פרסם חלקים מהספר בתור חוברות ביידיש ובעברית בין השנים תרס"ט-תרע"ד.
"גלייך ווערטלאך" (תרס"ט, ביידיש), "חכמות בחוץ (תר"ע), "חכם מה הוא אומר?" (תרע"א, בנושאי פסח), "לוח לשנת תרע"ב" (תרע"ב), "מטעמים"/"עולם לויפט גיכער קויפט" (תרע"ב, עברית ויידיש), "כמה מעלות טובות" (תרע"ג), "פלוידר זאק" (תרע"ד, יידיש), "שלשת אלפים משל" (תרע"ד).
יאהר צייט בוך/ויגוע וימת (תרס"ה/תרס"ו) שני ספרים אלו נכרכו ונדפסו יחד.
הראשון הוא "רשימת כל הנפטרים, יחוסם ותולדותם, וימי פטירתם" של 52 משפחות יהודיות מהעיר ניוארק, וב"ויגוע וימת" אסף בריסק את הפסוקים המתייחסים למיתתם וקבורתם של אישי התנ"ך.
לילדיו קרא בשמות תנכיים מקוריים ובהם: קהלת, ציוני, עברי, צפנת פענח, אליפלט וחוריה, שנקראה על שם התקוות הגדולות שתלו בני היישוב במהפכת הטורקים הצעירים ובהשראת השם "חורי" המופיע בדברי הימים.
אשר ליוויי (לוי) היה אחד ממתיישביה היהודים הראשונים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם באי מנהטן.
לוי, הגיע מברזיל לאי מנהטן בשנת 1654. ככל הנראה גר קודם לכן באמסטרדם ומשערים שעיר הולדתו הייתה וילנה, אז בפולין.
כנראה נמלט ממזרח אירופה בשל פרעות חמלניצקי אך לא זכה למעמד אזרח באמסטרדם.
תקופה מסוימת עשה בעיר שוולם בנורדריין-וסטפאליה ועל שמה הוא מכונה לעיתים אשר לוי משוולם.
הוא בלט בפעילותו למען יהודי ההתיישבות החדשה, וכאשר ביקש פיטר סטויוויסנט נציב ממשלת הולנד בהולנד החדשה להטיל מס על היהודים כתחליף לשירות צבאי, טען ליוויי שהיהודים רוצים אף הם לשאת בנטל הצבאי ולא לשלם את המס כדמי חסות.
הנציב סירב לבקשתו לתת ליהודים לשרת במשמר העירוני וכתב לו שברשות היהודים לחזור לארץ מוצאם או לשלם את המס.
ליוויי פנה בכתב לרשויות בהולנד ואף התלונן נגד הנציב על שהגביל את תחומי המסחר המותרים ליהודים ולא אפשר להם לסחור בפורט אורנג' (כיום נקרא המקום אולבני).
ממשלת הולנד קיבלה את קובלנותיו, ובשנת 1657 הביא לכך שיהודי ההתיישבות החדשה באמריקה יירשמו כאזרחים שווים לכל דבר.
הוא היה הקצב הראשון בניו יורק שמכר בשר כשר ובית המטבחיים שלו שכן ב-1678 ברחוב המכונה כיום וול סטריט.
את עיקר הונו עשה ממסחר ומעסקי נדל"ן בניו יורק ובאולבני.
לזכרו מספר אתרי הנצחה בניו יורק.
רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה דער גרויסער רבי אשר או רבי אשר הזקן; ה'תק"ך, 1759 – כ"ו בתשרי ה'תקפ"ז, 1826) היה בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין והאדמו"ר השלישי בשושלת קרלין.
רבי אשר נולד בקרלין בשנת ה'תק"ך ללאה ורבי אהרן הגדול מקרלין, בגיל 12 התייתם מאביו ונתגדל אצל רבו וממלא מקום אביו רבי שלמה מקרלין.
לאחר פטירת רבו בכ"ב בתמוז ה'תקנ"ב פנו רוב החסידים אליו.
כיהן באדמו"רות בתחילה בקרלין עיר מגורי אביו, ומאוחר יותר, עקב כך שהפריעו שם לחסידים לגדל פאותיהם, ייסד את חצירו בסטולין.
אחרי פטירת רבו רבי שלמה מקרלין נסע הרבה עם רעו רבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז', כן נסע לרבי פנחס מקוריץ, לאוהב ישראל מאפטא ולמגיד מקוז'ניץ אשר שדכו עם פייגה.
לאחר נישואיו אלה התגורר זמן מה בקוז'ניץ וז'לחוב.
בשנת תקנ"ט נאסר על ידי הממשלה הרוסית עקב הלשנה של המתנגדים יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ה"בעל התניא" ורבי מרדכי מלעכוויטש ושוחרר בחודש כסלו באותה שנה.
כמו כן עודד עליית חסידיו לארץ ישראל ופעל לגיוס כספים עבורם, ועמד בקשר עם רבי אברהם מקאליסק, מראשי עליית החסידים לארץ ישראל.
בלט במיוחד בתפילותיו הנלהבות, ובהיותו בעל קול ערב, שימש רבות כשליח ציבור.
וכך התבטא עליו המגיד מסטפין שמעיד הוא, שבביאת המשיח ושבעת הרועים עמו, יכבדו את רבי אשר מסטולין להתפלל לפני התיבה.
ניהל את עדתו במשך שלושים וחמש שנה עד לפטירתו בקרלין בכ"ו בתשרי ה'תקפ"ז ושם נטמן.
בנו רבי אהרן מילא את מקומו כאדמו"ר הרביעי בשושלת.
לרב אשר לא היו ילדים מזיווגו הראשון, ומזיווגו השני נולדה לו בתו פרל.
לפני פטירתו, לאחר פטירת אשתו השנייה, נסע על פי עצת נכדו לפולין, שם נישא לפיגה, על פי הוראת המגיד מקוז'ניץ.
מזיווג זה נולד לו בנו אהרן.
פרל, אשת רבי אהרן יפה מלעכוויטש (נפטר ג' בשבט ה'תקס"ו), בנו של רבי מרדכי מלעכוויטש.
בנם הוא רבי שלמה חיים פרלוב, מייסד חסידות קוידנוב
רבי אהרן פרלוב מקרלין, ממלא מקום אביו ובעל מחבר "בית אהרן".
רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה: האדמו"ר הצעיר וביידיש דער יונגער רבי; כ' בתמוז ה'תקפ"ז 1827 – ט"ו באב ה'תרל"ג 1873 בנו של רבי אהרן מקרלין בעל ה"בית אהרן" והאדמו"ר החמישי בשושלת קרלין.
רבי אשר נולד בסטולין בכ' בתמוז תקפ"ז לרבי אהרן (השני) מקרלין ולחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ.
כבר בחיי אביו התנהג בגינוני אדמו"רות לצד אביו, ועם פטירת אביו בי"ז בסיוון ה'תרל"ב נתמנה למלא את מקומו כאדמו"ר החמישי בשושלת.
נישא בראשונה לחיה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי ממקארוב, ולאחר שנפטרה בעת לידתה - נשא לאשה את אחותה שיינה צביה.
אחרי כ-14 שנות נישואין שבהן לא ילדה - התגרש ממנה ונישא בשלישית לשרה דבורה, בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ואלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ.
כשנה בלבד כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בט"ו באב ה'תרל"ג בעיר דרוהוביטש במגפה שהשתוללה אז בעיר.
בנו רבי ישראל מסטולין (הינוקא מסטולין) מילא את מקומו.
בשל פטירתו בגיל צעיר, ובשל כהונתו כשנה בלבד, כונה בחסידות דער יונגער רבי או בעברית האדמו"ר הצעיר.
אשתו הראשונה הייתה חיה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי - האדמו"ר ממקארוב.
וממנה נולדה להם בת אחת:
חנה - אשת רבי מרדכי טברסקי מקוזמיר.
אשתו השנייה הייתה שיינא צביה עד לגירושיהם, וממנה לא נולדו לו ילדים.
אשתו השלישית הייתה שרה דבורה בתו של רבי אלימלך שפירא - האדמו"ר מגרודז'יסק.
ממנה נולדו לו שלושת ילדיו:
נחמה פייגא - אשת רבי ישראל מגרודז'יסק.
אשר פדי (12 ביוני 1970 – 15 באוקטובר 2025) היה מוזיקאי ישראלי, נחשב לאחד מגדולי המתופפים הישראליים.
פדי נולד במגדל העמק ליעיש ועליה (אילנה) פדידה, שני מבין חמישה אחים ואחיות.
במהלך ילדותו המשפחה הפכה למסורתית ופדי ביטא את המוזיקליות שלו בתפילות בבית הכנסת.
בגיל 13, קיבל את סט התופים הראשון שלו ומאז החל לעסוק בתיפוף.
פדי החל ללמוד תווים אצל ז'ראר בוחניש במגדל העמק והופיע במסגרת העירונית ובבית הספר.
בגיל 18 עבר לתל אביב, והחל להופיע בלהקת הקאברים "בושם" בפאבים בתל אביב וראשון לציון.
ארקדי דוכין אשר זיהה את כישרונו המוזיקלי, פנה אליו להשתתף במופע משירי ויסוצקי.
לאחר שיתוף הפעולה עם דוכין, עבד בין היתר עם החברים של נטאשה, לאה שבת, נורית גלרון, דפנה ארמוני ואלון אולארצ'יק.
בשנת 1996 החל לנגן עם יהודה פוליקר.
בשנת 1999 נסע לניו יורק להתמחות בסגנונות ג'אז ולאטין ב־Drummers Collective NYC.
פדי הקליט למאות אלבומים ישראלים והיה לאחד מנגני האולפן המשפיעים במוזיקה הישראלית.
לפי איגוד המוזיקאים, נטל חלק במעלה מ-15,000 שירים.
פדי ניגן בפסקול של מספר סרטי קולנוע, בפסקול של מחזות זמר דוגמת הפסטיגל ובתיאטראות הבימה והקאמרי.
בנוסף, שימש כמתופף במס' תוכניות טלוויזיה, בין השאר בתוכנית האירוח של אלי יצפאן, בתוכניתו של יאיר לפיד, בתוכניתה של שלישיית מה קשור, ובתוכניות נוספות בערוץ הראשון ובערוץ 24.
בשנת 2008 הופיע פדי בקונצרט האמונה של מרכז פרס לשלום עם הסולן אנדריאה בוצ'לי, והסקסופוניסט דייב קוז.
באוקטובר 2011 הופיע עם אלון אולארצ'יק בפסטיבל האומנויות בטשקנט, אוזבקיסטן.
ביוני 2013 הופיע בקונצרט התקווה בברלין, גרמניה.
במרץ 2016 עברו פדי ומשפחתו להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החל להופיע ולהקליט עם אמנים אמריקאיים, בהם אמני פופ כמו ליל נאז X ורנה ראפ, לצד אמני בלוז כגון אדי קינג ולונג ג'ון האנטר.
במקביל, בביקוריו בארץ, המשיך להקליט ולהופיע עם אמנים ישראלים, עסק בהוראה ובהעברת כיתות אמן.
בדצמבר 2016 ניגן באיחוד של הצ'רצ'ילים ובסיבוב הופעות עם אלון אולארצ'יק שכלל הופעות בישראל ובארצות הברית.
במאי 2018 הפך פדי למתופף הישראלי הראשון שחתם על חוזה חסות עם חברת המצילות האמריקאית "זילדג'יאן" לצד מתופפים נוספים מהעולם.
בשיתוף עם אבי יפרח המנגן בגיטרה בס (שניהם ילידי מגדל העמק שניגנו יחד בהזדמנויות מוקדמות) יצר אלבום מקורי משותף בשם "הפרויקט של אבי יפרח ואשר פדי".
האלבום כולל שבעה קטעי נגינה מקוריים בסגנון פיוז'ן שכולם נכתבו והופקו על ידי פדי ויפרח.
מלבד פדי (תופים) ויפרח (גיטרה בס), עוד מנגנים באלבום עוז נוי (גיטרות), אבי סינגולדה (גיטרות), עומר קליין (פסנתר), אלעד אדר (קלידים), ניצן עין-הבר (כלי נשיפה), אלי דג'יברי (סקסופון) ואמיר מילשטיין (חליל).
ב-2025 יצא מיני-אלבום נוסף של הפרויקט, הכולל שלושה קטעים.
פדי הלחין את "שיר לטל 2" מתוך אלבומו של פאר טסי "רדיו שטח 3", אשר יצא ב-2025.
פדי היה נשוי לנופר ואב לשלושה ילדים, בהם המוזיקאי עומר פדי.
ב-15 באוקטובר 2025 נפטר בלוס אנג'לס לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן, והובא לקבורה בעיר מולדתו מגדל העמק.
הרב אשר ניסן לוינזון (נפטר ה'תרל"ט, 1879) היה רב ליטאי.
כיהן כרבה של בירז' במשך קרוב ל-40 שנה, נודע בעיקר בשל ספרו גן נעול שהיה אחד הניצנים הראשונים לדרך הלמדנות החדשה של ישיבות ליטא.
נולד לרב יהודה ליב לוינזון רבה של מריאמפולה.
הוא ואחיו משה שלמה, לימים רבה של פרצוב, למדו בצעירותם מפי אביהם.
נישא לפרומה בתו של הרב שמעון מערקיל שפירא אב"ד בירז', גרושתו של הרב שמואל סלנט.
בשנת ה'תר"ב, 1842, התמנה כרבה של בירז' שבליטא, ונשא בתפקיד זה עד פטירתו.
בנו נחום נתן התפרסם בעולם התורני בתואר "העילוי מבירז'" והתהלכו אודותיו אגדות עממיות, גם רבי ישראל מסלנט בא לבקר את העילוי בביתו.
פטירתו הפתאומית בשנת ה'תרכ"ג (1863), שברה את אביו.
הוא הוציא לזכרו ספר הספדים ודרשות בשם "צפנת פענח" (וילנה תרל"ח), ואף הנציח את שם בנו בשם ספרו המפורסם "גן נעול", בראשי התיבות: גאון נחום נתן עלה ונתרומם למרום.
הוא לא התאושש מפטירת בנו, והכניס לעבודת הרבנות לצדו את רבי יוסף זונדל, מחבר "זיר יצחק".
רב זה החליף אותו כרבה של העיר לאחר פטירתו.
למרות חולשתו, המשיך לנהל את ענייני הרוח הציבוריים בעיר, ואף כפה את סגירת החדר המתוקן בעיר.
הוא נפטר בשנת ה'תרל"ט (1879), אלמנתו עלייה לארץ ישראל ונפטרה בירושלים בשנת ה'תרנ"ד.
היא נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים
מלבד ספרו המפורסם "גן נעול" (וילנה תרל"ד) והספר "צפנת פענח" (וילנה תרל"ח), הדפיס גם את קובץ הדרשות שלו "לקוטי שושנים" (וילנה תרל"ה), ו"לקוטים מספרי אפיקי יהודה".
הספר "אפיקי יהודה" עצמו נותר בכתובים.
בנוסף לו השאיר אחריו שאלות ותשובות בהלכה, וקובץ גדול של חידושי תורה.
אשר פֶּרֶס (30 בינואר 1934 – 1 בינואר 2005) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור בטכניון, חלוץ בתורת האינפורמציה הקוונטית.
אשר פרסמן נולד ב-1934 בעיירה בולייה-סיר-דורדון שבצרפת, בנם של שלמה (סלומון) ושולמית (סלומיאה) פרסמן, מהגרים יהודים מלבוב (למברג).
אביו, מהנדס חשמל, עבד בצרפת בהנחת קווי מתח חשמליים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף אביו למחתרת שלחמה בנאצים, בעוד אשר ואמו נדדו מכפר לכפר עד לסיום המלחמה.
בשנת 1949, כשהיה בן 15, עלה פרס לישראל בעלייה ההמונית עם משפחתו על סיפון ה"נגבה"; בארץ שינה את שמו הפרטי ל"אשר" ואת שם משפחתו עִברת מ"פרסמן" ל"פרס".
את תאריו האקדמיים קיבל בטכניון.
למרות אהבתו הרבה לפיזיקה, נרשם בשנת 1952 ללימודי תואר ראשון בפקולטה להנדסת מכונות, בעצת אביו, משום שפיזיקה נחשבה כמקצוע שבו לא ניתן למצוא פרנסה.
בשנת 1959 קיבל תואר דוקטור מהפקולטה לפיזיקה בטכניון תחת הנחייתו של פרופ' נתן רוזן, תלמידו של אלברט איינשטיין ומייסד הפקולטה (עבודתו הייתה בנושא "קרינה גרביטציונית").
מיד בתום לימודיו הצטרף לסגל הטכניון.
ב-1965 נבחר לנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
בשנת 1967, בגיל 33, מונה לפרופסור מן המניין, ובשנת 1988 מונה לפרופסור מחקר.
שימש דקאן הפקולטה לפיזיקה בשנים 1966 ו-1982, ודקאן בית הספר ללימודי מוסמכים בטכניון בשנים 1972–1974. פרסם שני ספרים ולמעלה מ-250 מאמרים.
בשנת 2004 זכה בפרס רוטשילד לפיזיקה.
היה נשוי לאביבה ולהם שתי בנות: ד"ר לידיה פרס (הרי) ונעמי כהן.
כיום לידיה היא מרצה בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
בשנת 2006 התפרסמה רשימה אוטוביוגרפית שלו תחת הכותרת "I am the cat who walked by himself".
פרס פרסם עבודות משמעותיות ופורצות דרך במספר שטחים בפיזיקה, בהם: תורת היחסות הכללית, כאוס קוונטי, יסודות תורת הקוונטים, והצפנה קוונטית.
הוא ידוע בעיקר בעקבות תרומותיו לתורת האינפורמציה קוונטית.
חיבר ספר יסודי בתורת הקוונטים, ואחד מששת האבות המייסדים של תורת ה"טלפורטציה קוונטית" שנכתבה בשיתוף צ'ארלס בנט וארבעה מחברים נוספים.
פרס ניסח קריטריון תנאי מספיק פשוט לשזירות של מצב קוונטי (לחילופין, תנאי הכרחי לפריקות של מצב קוונטי) המתואר על ידי מטריצת הצפיפות.
התנאי הוא תנאי ספקטרלי על השחלוף החלקי של מטריצת הצפיפות.
עבור שני קיוביטים התנאי הוא גם תנאי מספיק ובמקרה זה הוא ידוע בשם תנאי פרס-הורודצקי.
רבוע הקסם של פרס ומרמין מדגים את אפקט הפסאודו-טלפתיה של מכניקה קוונטית.
רבוע הקסם ניתן לניסוח כמשחק שיתופי, שבו רואים יתרון לשחקנים החולקים ביניהם מצבים קוונטים שזורים.
המתקפה של פרס ופוקס מתארת חולשה של הפרוטוקול הקריפטוגרפי BB84 של יצירת מפתח קריפטוגרפי משותף בעזרת ערוץ קוונטי.
בשנת 1983, במהלך מלחמת שלום הגליל בין ישראל ללבנון ומתוקף תפקידו כדיקן הפקולטה לפיזיקה בטכניון, הציע פרופסור פרס את מועמדותו של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, כמועמד לפרס נובל בפיזיקה.
בנימוקים למועמדות כתב כי ראש הממשלה בגין ראוי לפרס נובל בפיזיקה כפי שהוא ראוי לפרס נובל לשלום (שזכה בו יחד עם אנואר אל סאדאת בשנת 1978 בעקבות הסכם השלום עם מצרים).
לשכת ראש הממשלה לא העריכה את העקיצה וביקשה מנשיא הטכניון להתנצל בפני האקדמיה השוודית, שמצדה השיבה כי אינה רואה צורך בהתנצלות.
אשר פֵֿנְטַהוּן סיום (נולד ב-20 באוגוסט 1971) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת כולנו בכנסת ה-20.
סיום נולד וגדל בכפר במחוז גונדר, במדינת אמהרה שבאתיופיה.
עלה לישראל בגיל 13 ברגל דרך סודאן במסגרת מבצע משה בשנת 1984.
סיום בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת וינגייט ותואר שני בהגירה ושילוב חברתי מהמרכז האקדמי רופין.
ניהל את מחוז דרום וירושלים במחלקה לקליטה ועלייה בסוכנות היהודית עד שנת 2010. לאחר מכן כיהן כראש משלחת הסוכנות היהודית לאתיופיה.
לאחר מכן ניהל את מרכז הקליטה באשדוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שובץ במקום ה-14 ברשימת מפלגת "כולנו".
המפלגה קיבלה 10 מנדטים, וסיום לא נכנס לכנסת בהיבחרה; בעקבות התפטרותו מהכנסת של השר יואב גלנט לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת שהוקדמו לאפריל 2019 ופרישתו מהרשימה של תומר אוזן, קודמו ברשימת המפלגה, נכנס סיום ב-2 בינואר 2019 לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום השמיני ברשימת כולנו אך לא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודד בבחירות המקדימות של הליכוד.
הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן (ז' באדר א' ה'תרכ"ב – ה' בניסן ה'תרפ"ו; 7 בפברואר 1862 – 19 במרץ 1926) היה רבה של העיר בזל בשווייץ כארבעים שנה.
אשר מיכאל ארתור כהן (Arthur Cohn) נולד בשנת תרכ"ב (1862) בפרוסיה המערבית למשפחה שאבותיה שימשו ברבנות: אביו הרב ד"ר חיים כהן שימש ברבנות בפלטוב (Flatow), סבו הרב משה כהן (כונה: החריף) שימש ברבנות בגאלוב, הקים בה ישיבה ועמד בקשרים עם רבי עקיבא איגר.
אמו צרלינה היא בתו של מרכוס כהן, סוחר אמיד ונדבן.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל רבו המובהק הרב עזריאל הילדסהיימר, ואצל הרב דוד צבי הופמן והרב שלמה במברגר, נסמך להוראה והשלים עבודת דוקטורט.
בשנת תרמ"ה (1885), בגיל 23, החל לכהן כרבה הראשון של הקהילה היהודית בבזל שבשווייץ, השנייה בגודלה במדינה (אחרי קהילת ציריך).
הוא שימש בתפקיד כארבעים שנה, עד חורף שנת תרפ"ו (1926), כאשר חלה סמוך לפטירתו, אז החליף אותו בתפקיד הרב אפרים ארתור הלוי וייל.
הקים בעיר את המוסד התורני הראשון בו למדו תורה, איחד את הקהילה ולחם במגמות רפורמה שונות.
כן ייסד בעיר ארגון נוער יהודי בהנהלתו.
היה פעיל במאבק על השחיטה הכשרה בשווייץ.
במבט היסטורי רחב, השפעתו הראשונית על עיצוב דמותה של היהדות האורתודוקסית במדינה הייתה מכרעת.
בקיץ תרע"ב (1912) נמנה בין מייסדי התנועה אגודת ישראל ומאז היה מראשיה במדינתו.
הוא השתתף בוועידת היסוד של התנועה בקטוביץ והיה בה הנואם הראשון.
כן השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה בשנת תרפ"ג (1923) בווינה.
בימי מלחמת העולם הראשונה התקרב לרב אברהם יצחק הכהן קוק, אשר שהה באותה עת בשווייץ, אירח אותו בביתו תקופה קצרה ומאז קיים עמו קשרי הלכה וידידות.
בהמשך הצטרף, במינון נמוך עקב פועלו באגודת ישראל, לתנועת דגל ירושלים שהקים הרב קוק.
הרב ד"ר נפטר בעירו בזל בשווייץ בשנת תרפ"ו (1926).
נולדו לו שלושה בנים, ביניהם ד"ר מרדכי מרכוס כהן, ובת אחת – פסיה (פאולה), אשר נישאה לרב ד"ר נפתלי (הרטוויג) קרליבך.
ילדיו סייעו לו במפעליו התורניים והחברתיים.
בין נכדיו: המפיק השווייצרי-ישראלי ארתור כהן והרב שלמה קרליבך.
הרב כהן והקונגרס הציוני הראשון
הרב ד"ר כהן מאוזכר בדברי הימים של הציונות המדינית בעיקר בשל הסכמתו ועידודו לקיום לקיום הקונגרס הציוני העולמי הראשון בעירו בזל בשנת 1897. הרצל חיפש מקום לעריכת הקונגרס הראשון, לאחר שקהילת מינכן דחתה אותו בשל התנגדות רבני המחאה.
בתיווכו של ד"ר דוד פרבשטיין ניאות הרב כהן לעריכת האירוע בעירו, ואף נאם בו אודות היחסים בין התנועה הציונית והמסורת היהודית.
במענה לנאומו הצהיר הרצל קצרות כי אין בכוונתה של התנועה "לפגוע באמונה הדתית של כל זרם שהוא בתוך היהדות".
לקראת הקונגרס ביקר הרצל בבית הרב כהן, ובהמשך, לבקשת הרב, אף עלה לתורה בברכה בשבת בבית הכנסת הגדול בעיר.
לאחר הקונגרס כתב הרצל לרב כהן: "ללא ויתורים בלתי ראויים, מצאנו אחד את השני.
זה אולי אחד ההישגים היפים ביותר של אותם ימים, השייכים להיסטוריה היהודית".
לאורך השנים הבאות שימש הרב כהן כציר מטעם עירו לקונגרס הציוני.
עם זאת, לאחר שבקונגרס הציוני העשירי לא נתקבלה דרישת חברי תנועת המזרחי שההסתדרות הציונית תעסוק רק בענייני מדיניות ולא בתחומי תרבות, עזב הרב כהן ועמו ד"ר יעקב פויכטונגר, חיים ישראל אייז ואחרים, את ההסתדרות.
שנה לאחר מכן היו השלושה מהפעילים המרכזיים באירופה להקמת אגודת ישראל.
הרב אשר לעמיל לעווי (ה'תקנ"ח – ח' בכסלו ה'תרי"א, 13 בנובמבר 1850) היה אב בית דין של העיר גאלין שבפולין ובסוף ימיו גם של ירושלים.
נולד לרבי אברהם לעווי מפוזנא ולאסתר ינקלביץ (איציק) לעוי בשנת ה'תקנ"ח והיה בנם השני.
בצעירותו למד אצל הרב שלמה זלמן ליפשיץ ואצל רבי יעקב מליסא.
כיהן כרב העיר גאלין, ובשנת ה'תר"ג עלה לארץ ישראל יחד עם שנים מאחיו הצעירים ממנו, הרב נחום לעווי משאדיק, והרב יעקב יהודה לייב לעווי.
בירושלים נתמנה כאחד משלושת הדיינים בבית הדין האשכנזי, לצידם של רבי נחמן שלמה הלוי., והרב בנימין דב.
לחם נגד המיסיון בירושלים, ויש אומרים שהוא נפטר בגיל צעיר מפני שהרעילו אותו המיסיונרים.
נפטר בח' בכסלו ה'תרי"א (13 בנובמבר 1850), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אשר לויצקי (4 במאי 1903, חרסון - 24 באוגוסט 1959, ירושלים) היה עורך דין וסניגור שהיה דמות מרכזית באחדות מהפרשיות המרכזיות בתקופת המנדט ובעשור הראשון למדינת ישראל.
אשר לויצקי נולד בשנת 1903 בחרסון (כיום באוקראינה) לאנה ולאלכסנדר הלוי לויצקי.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1911 והתיישבה ביפו.
במקביל לשנתו האחרונה ללימודים בגמנסיה הרצליה, שימש במשך כשנה כמורה לעברית, ובשנת 1924 יצא ללונדון ללימודי כלכלה ומשפטים בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (LSE), והוסמך כבריסטר.
בעת שהותו בלונדון שימש כנשיא הסתדרות הציונים הצעירים באנגליה (1928–1929) וכיו"ר אגודת הסטודנטים הארצישראליים בלונדון (1930) ולימד עברית לפרנסתו.
עם שובו לארץ ישראל בשנת 1930, שימש במשך כשנה כמזכיר המדיני של הוועד הלאומי, בעת כהונתו של פנחס רוטנברג כיו"ר הוועד, ולאחר שעבר את הבחינות בארץ ישראל, פנה לעסוק בעריכת דין.
בתקופת המנדט שימש כמרצה בבית הספר הממשלתי למשפטים בירושלים וכן בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בנוסף, שימש כחבר המועצה המשפטית, יו"ר אגודת עורכי הדין בירושלים וחבר הוועד המרכזי של אגודת עורכי הדין.
לקראת הקמת המדינה מונה כחבר בשלוש מוועדות המשנה של המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים, שביקשה להכין את התשתית המשפטית למדינה שבדרך – ועדת הפרוצדורה האזרחית, ועדת החוק הפלילי והפרוצדורה הפלילית וועדת חוקי ההגנה, ושימש כקצין קשר עם האו"ם במפקדתו של דוד שאלתיאל בירושלים.
בנוסף לתפקידים אלו, היה לויצקי חבר ופעיל בארגון "הבונים החופשיים" ושימש כנשיא לשכה.
היה מקורב למפלגת מפא"י והחל מ-1949, גם חבר רשמי.
בתחילת דרכו היה לויצקי שותפו של עורך-הדין מקס זליגמן, כשכל אחד מהם החזיק משרד משלו – לויצקי בירושלים וזליגמן בתל אביב.
בשנת 1939 הואשם זליגמן על ידי השלטון הבריטי בסיוע להבאת אוניות מעפילים והשותפות ביניהם פורקה.
במשרדו, שנשא את השם "אשר לויצקי ושות' עורכי דין", היו שותפים ושכירים לאורך השנים יואל זוסמן, אלפרד ויתקון, נח (נל) ברנד ושלמה תוסייה-כהן.
בשנות המנדט נודע לויצקי בפעילותו להגנה על לוחמי המחתרות, חברי ההגנה, האצ"ל והלח"י, וכן בהגנתו על חברי ברית הבריונים.
בין המשפטים הידועים שבהם לקח בתקופה זו חלק נמנים משפט סירקין-רייכלין ומשפט השלושים ושמונה.
לבקשת משפחתו של אליהו חכים, שהועמד לדין במצרים בגין רצח הלורד מוין, נסע לויצקי לייצגו אך שב לאחר שחכים סירב לקבל את קו ההגנה שהציע.
בקרב עורכי הדין של התקופה נודע לויצקי כמי שסירב לעשות שימוש פוליטי בבית המשפט הבריטי, והיה מוכן לייצג נאשמים, מכל המחנות, ובלבד שיהיו מוכנים לקבל הגנה משפטית.
בין הנאשמים שייצג ונידונו בתחילה למוות, הצליח לויצקי להביא להמתקת דינם של 18 נידונים למוות.
מלבדם, לקח חלק, כבא כוח המשפחה, בניסיונות להמתקת דינו של מאיר פיינשטיין.
בנוסף, היה עורך דינם של מאיר שמגר (שטרנברג) ואליהו מרידור, שנעצרו ולאחר מכן הוגלו לאפריקה, וכעורך דינן של לוחמות הלח"י שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם, ובהן גאולה כהן.
לאחר שדב גרונר נדון למוות בשנת 1947, פנתה אחותו של דב גרונר מארצות הברית, לפי יוזמתו של הראשון לציון, הרב עוזיאל, אל עו"ד לויצקי, כדי שיפעל בשמה למען אחיה.
בידיעת מפקדת האצ"ל פנה לויצקי לבריטים, והובטח לו שאם גרונר יגיש בקשה לערעור, ימתיקו את גזר דינו.
בפגישה לילית עם גרונר, בתאו בבית הסוהר בירושלים, שכנע אותו לחתום על ייפוי כוח להגשת ערעור בשמו.
הידיעה בדבר חתימתו על ייפוי כוח עוררה סערה בקרב הנהגת האצ"ל ולאחר יומיים הודיעו כי גרונר חזר בו וחתם על ביטול ייפוי הכוח, ולויצקי התפטר מהטיפול בתיק.
לאחר הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, שהועמד למשפט בבית דין שדה במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, סייע לאלמנתו, לנה טוביאנסקי, לטהר את שמו.
לאחר ההוצאה להורג של טוביאנסקי, לא הודיעו לאלמנתו ולבנו בן ה-11 מה עלה בגורלו.
לנה פנתה ללויצקי, שהחל במאבק לבירור המקרה.
כשהבין מה עלה בגורלו של טוביאנסקי, הנחה את לנה לפנות לדוד בן-גוריון, וכשלא התקבלה תשובה, כתבה לנה מכתב נוסף, אותו נתן באופן אישי לנחמיה ארגוב, השליש הצבאי של בן-גוריון.
בעקבות מכתב זה הורה בן-גוריון לאהרן חטר-ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לפתוח בחקירה.
בשנה שלאחר מכן, המשיך לויצקי וניצל את קשריו כדי לסייע ללנה במאבקה לטיהור שמו של בעלה.
לאחר שפורסם בפומבי מכתבו של בן-גוריון, המצהיר על כך שטוביאנסקי "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו היו טעות טראגית", מונה לשמש כנציג המשפחה בוועדת הפיצויים.
כשהכריז בן-גוריון על חפותו של טוביאנסקי, כתב לויצקי מכתב תודה, בו תיאר את המאבק לטיהור שמו של טוביאנסקי ואת החשיבות שראה במעשה זה.
לאורך השנים שמר לויצקי על קשר עם לנה טוביאנסקי, שלאחר מותו הספידה אותו על דפי העיתון "הארץ" ותיארה את הפגישה עמו: "ראיתי בעיניו זיק החלטה בלתי מעורערת, ומפיו, פי איש כמעט זר לי, שמעתי מלים נפלאות שנפשו הקרועה כה השתוקקה לשמען".
"לא אשכח לעולם את סבלנותו בלי גבול" כתבה עליו, "את טוב לבו, על שלא חסך כל מאמץ כדי להרגיעני בעת צרה".
הגנה על קאפואים במשפטים פליליים
לאחר הקמת המדינה וחקיקת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם הועמדו לדין מספר יהודים אשר שימשו כקאפו או כחברי המשטרה היהודית בגטאות ובמחנות הריכוז.
בתחילת שנות ה-50, שימש כסנגורם של מספר מהנאשמים.
בין היתר, שימש כסנגורם של משה פוצ'יץ, יוסף פל ומרדכי גולדשטיין, וכן ייצג בערעור את יעקב הוניגמן ואת יחזקאל אינגסטר, אשר נידון למוות.
כעורך דינו של אינגסטר, הביא לויצקי להקלת עונשו מעונש מוות לשנתיים מאסר בלבד.
התנגדותו לתקנות ההגנה (שעת חירום)
הן בתקופת המנדט והן לאחר קום המדינה, הביע התנגדות נחרצת לתקנות ההגנה (שעת חירום) ולאפשרות לפגיעה בזכויות אזרח.
בתקופת המנדט, כאיש ההגנה וכמשפטן, לחם כנגד תקנות שעת החירום שהטילו הבריטים על היישוב היהודי.
יחד עם עו"ד גדעון האוזנר, עתר לבית הדין הגבוה לצדק הבריטי, כנגד מעצרים שביצעו הבריטים תחת תקנות שעת חירום.
מאבקו בנושא המשיך גם לאחר הקמת המדינה, המשיך לויצקי להתנגד לשימוש בתקנות שעת חירום.
בראיון לעיתון "מעריב", ביקר את הצעת החוק ופירט את הסכנות הנשקפות ממנה.
בשנות ה-50 היה לויצקי מהפרקליטים הפליליים הבולטים וייצג נאשמים באחדים מהתיקים המפורסמים והחשובים באותה התקופה.
לויצקי ייצג בערעור לבית המשפט העליון את דוד יעקובוביץ' שנידון למוות באשמת רצח במסגרת הפרשה שנודעה כרצח בגן מאיר.
בית המשפט העליון השתכנע כי כוונתו של יעקובוביץ' הייתה לסלק את הנרצח ולא להורגו, והמיר את עונשו למאסר.
לאחר טבח כפר קאסם שימש כעורך דינו של רב-סרן שמואל מלינקי, מפקד גדוד במשמר הגבול, שהועמד לדין באשמה שהורה לבצע ירי בכל מי שימצא מחוץ לביתו אחרי שעת העוצר.
לויצקי טען כי העובדה שחוליות אחרות שהוצבו בכפר קאסם הבינו את דברי מלינקי אחרת ולא ביצעו ירי, מעידה כי הפקודה שנתן השאירה מקום לשיקול דעת החיילים.
פרשיות פליליות מפורסמות נוספות שבהן לקח חלק היו ייצוג חיים שמחון, שנאשם ברצח מירה ארצי ויצוג שושנה ברזאני וצאלח מזרחי, שנאשמו ברצח במנזר רטיסבון.
ללויצקי שתי בנות, בתו זיוה נולדה בשנת 1941 מנישואיו (1936) עם חיה פיינשטיין, ושימשה כעורכת דין בפרקליטות המדינה עד לפטירתה בשנת 1977. בשנת 1951 נישא למרי, שבתה היא נעמי לויצקי, עיתונאית וסופרת.
לאורך שנים רבות התגורר במלון המלך דוד בירושלים.
בתחילה לבדו, בהמשך עם מרי ועם בתה נעמי.
אחיו הוא יעקב לויצקי, פרופסור למתמטיקה, חתן פרס ישראל ומחלוצי המחקר המתמטי בישראל.
בחייו האישיים היה לויצקי ידוע כדמות צבעונית וססגונית, וכאדם שידע ליהנות "מהמאכל, המשקה, העישון ותענוגות העולם הזה".
בתו נעמי לויצקי תיארה אותו כ"בליין, חובב חיים טובים ונשים יפות, ועוד לא נמצאה האישה שתלכוד אותו לאורך זמן".
נפטר במפתיע ב-24 באוגוסט 1959 ונטמן בהר המנוחות.
בהספד שנשא עליו חיים כהן, אז היועץ המשפטי לממשלה, תיאר את לויצקי כלוחם צדק ואיש המשפט, אך גם כידיד וחבר טוב שלנאמנותו אין גבול, עמוס עד למעלה מראשו "עד שלעיתים נדמה לך שהוא מתרוצץ במקומות שונים בעת ובעונה אחת".
אשר ניזרי (1926 – 18 במאי 1984) היה ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון של קריית שמונה.
כיהן במספר קדנציות בין השנים 1955–1971. כהונתו התאפיינה בסכסוכים פוליטיים ואישיים ובהדחות חוזרות מתפקידו אך גם בתנופת פיתוח וגדילה של קריית שמונה.
ניזרי כיהן בתחילה מטעם סיעת מפא"י, בהמשך עבר לרפ"י, לאחר מכן עבר למערך ולבסוף למפלגת העבודה.
ב-1953 הוכרה קריית שמונה כמועצה מקומית.
בין מאי 1953 לקיץ 1955 פעלו בה שלושה ראשי מועצה ממונים שנשלחו למעשה על ידי מפלגת מפא"י.
הבחירות הראשונות לתפקיד ראש המועצה המקומית נערכו ביום 31 באוגוסט 1955. לאחר מערכת בחירות סוערת נבחר ניזרי, נציג מפא"י, לתפקיד זה לאחר שגבר על דוד מורה.
בתפקידו החליף את יצחק זכאי שכהן בתפקיד ראש המועצה המקומית מפברואר עד אוגוסט 1955.
ניזרי כיהן בתפקיד ראש המועצה בין השנים 1955 עד 1961 אז הודח על ידי סניף מפא"י והוחלף בדוד מורה.
ניזרי עסק בעיקר בהרחבת אוכלוסיית קריית שמונה באמצעות קליטת עלייה ובניית שכונות נוספות, הוא עסק בעבודות פיתוח בעיר, ובמהלך כהונתו התרחבה קריית שמונה מכ-500 תושבים ל-15,000. כמו כן, פתח את תחנת "אגד" בעיר.
נזרי דרש שטחים נוספים לעיר ופיתוח התעשייה.
כלכלת העיר התבססה עד אז על חקלאות ועבודה במפעלים בקיבוצי הגליל העליון.
נזרי טען כי תושבי קריית-שמונה עובדים במפעלים בקיבוצים והארנונה מגיעה אליהם ולא לקריית שמונה שבה הם גרים.כן דרש מהממשלה להפנות מפעלי תעשייה לקריית שמונה.
ב-1962, לאחר הדחתו מראשות מועצת קריית שמונה עמד להימנות לראש מועצת אשדוד, מינוי שטורפד.
ב-1963 הודח ממפלגת מפא"י עקב לקיחת מסמך ללא רשות.
לאחר הדחתו ממפא"י היה שותף בהקמת מפלגת רשימת פועלי ישראל (רפ"י).
ב-1965 כנציג רפ"י הוא נבחר שוב לראשות מועצת קריית שמונה.
גם בקדנציה זו עסק בהרחבת התעשייה בעיר.
תקופת כהונתו זו לוותה בסכסוכים רבים בינו לבין חבר המועצה דוד מורה.
ובינו לבין חבר המועצה דוד אדרי.
ב-1968 הודח ניזרי מראשות המועצה, אך בנובמבר 1970 נבחר שוב לראשותה, הפעם כנציג מפלגת העבודה.
ב-21 ביולי 1971 הודח שוב מראשות המועצה ואברהם אלוני נבחר במקומו.
זמן לא רב לאחר הדחתו עזב את קריית שמונה ועבר לגור באשדוד, שם עסק בעסקים פרטיים.
ב-1960 הואשם בשחיתות אך זוכה מכל אשמה.
ב-1970 הואשם כי, כמנהל חברת חלץ לעבודות עפר, התעלם מצו בית משפט לפרק רמפה שבנה לא כדין.
ב-1971 נחקר חשד נגדו עקב ניגוד עניינים וקבלת טובות הנאה.
ב-1972 החל משפטו וב-1974 הורשע בשימוש ברעה בסמכותו ובהגשת תצהיר כוזב לבית משפט.
ב-1976 נחקר בחשד לפרשיית שוחד והוצא נגדו צו מעצר.
נזרי היה יוצא צפון אפריקה.
בתו ירדנה נסימיאן היא אדריכלית.
בהלווייתו השתתף גם שמעון פרס שהיה ידידו.
אשר ציבעס (בפולנית: Uszer Zibes; נולד ב־7 במאי 1912 ברובנו, נפטר ב־10 ביולי 1992 בארצות הברית) היה רב פולני, אשר כיהן בין השנים 1961–1966 כרבה הראשי של פולין.
ציבעס נולד בעיר רובנו שבפולין, למשפחה יהודית, בנם של אברהם ושרה לבית זויפר־שרייבר.
בשנת 1932 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בוילנה, ובשנת 1935 קיבל סמיכה לרבנות לאחר לימודים בישיבת "בית יוסף" בפינסק.
לאחר מכן שימש כרב העיר פינסק.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שימש כרב בעיר מולדתו רובנה בין השנים 1946–1954. בשנת 1957, בעקבות גל הגירוש האחרון של הפולנים מקווי הגבול המזרחיים, עבר לעיר ורוצלב ומונה לרב הקהילה היהודית המקומית.
בנוסף לתפקידו כרב, היה מוסמך גם לשמש כמוהל.
בשנת 1961, לאחר פטירת הרב בר פרצוביץ', נבחר לכהן כרבה הראשי של פולין.
בשנת 1966 עזב את פולין והיגר לארצות הברית, ובשל כך סיים את תפקידיו.
לאחר עזיבתו, לא מונה רב ראשי רשמי לפולין במשך 22 שנים, פרט לרב זאב מורינו , שלא הוכר על ידי השלטונות ולא זכה להכרה רשמית מצד רוב חברי האיגוד הדתי היהודי בפולין.
כמו כן, גם משרת רב העיר ורוצלב נותרה בלתי מאוישת עד לשנת 2000.
בכלכלה, אַשְׁרַאי הוא הלוואה הניתנת לאדם או לחברה על ידי מוסד פיננסי, תמורת התחייבות של הלווה להשיב את ההלוואה, בתוספת ריבית, כעבור זמן קצר (לרוב כחודש) או לשיעורין ("קרדיט", לרוב במהלך מספר חודשים).
הלוואת אשראי ניתנת לרוב תמורת ערבונות ישירים (כמו חיסכון 'נעול' בגובה מסוים) או עקיפים, או שניהם.
נטילת הלוואת אשראי נעשית תוך יצירת חוב כלפי המוסד הפיננסי, המבוטא לרוב ברישום חובה בחשבון שיש ללווה במוסד הפיננסי (לדוגמה, 'מינוס' בבנק), או באמצעות מיצוי 'מכסה' המוקצית לנוטל הלוואת אשראי.
מוסד האשראי המודרני גדל בד בבד עם התרחבות הייצור התעשייתי והתפשטותו על פני העולם כולו.
כפי שניסח זאת הכלכלן והיסטוריון הכלכלה פרופ' אלפרד בונה: "אין בזה הפרזה אם אומרים שהייצור המודרני לא היה אפשרי אלמלא האשראי, והאשראי בצורתו המודרנית אינו אלא יצירת הבנקים".
אצל לקוחות רגילים בבנקים, ניטלת הלוואת אשראי בדרך כלל באמצעות כלי כמו כרטיס אשראי.
בישראל, לדוגמה, כאשר אדם משלם באמצעות כרטיס אשראי, הוא נוטל הלוואה מחברת כרטיסי האשראי, אותה הוא פורע בתוך כחודש או לשיעורין.
כאשר העסק מציע הנחה למשלמים במזומן, הריבית הסמויה הופכת לגלויה.
סוג נוסף של אשראי מכונה "אשראי ספקים" או "שוטף פלוס", והוא אשראי שספקים נוהגים להעניק ללקוחותיהם.
במתכונת אשראי זאת, ספק מוצרים או שירותים מספק את המוצר או מעניק את השירות ללקוח, אך לא מקבל את התשלום בעבורו באופן מידי אלא כעבור זמן.
בישראל, מוכר מתן אשראי כזה בשם "שוטף פלוס" ובו התשלום מתבצע מספר הימים המצוין לאחר סוף החודש שבו התבצעה העבודה, כך "שוטף פלוס 30" לעסקאות שבין 1 ל-28 בפברואר ישולמו ב-30 במרץ.
מספר ימי האשראי מעבר לשוטף תלוי בהסכם בין הספק ללקוח.
במתכונת זו, ספק המוצר או השירות מוותר על תשלומי ריבית אותם היה יכול לקבל אילו היה הכסף מועבר לרשותו מידית.
מקבל השירות, לעומתו, נהנה מתשלומי ריבית על סכומי הכסף שאת הוצאתם עיכב.
יתר על-כן, הספק מחויב בתשלומים שוטפים אחרים שאין לעכבם.
לדוגמה, ספקים נדרשים לשלם את סכום המע"מ שהוסיפו לעסקה, לשלם משכורתם של עובדים, וכדומה.
במרץ 2017 נחקק בישראל חוק מוסר תשלומים לספקים, המגביל את משך הזמן שבו ממשלת ישראל וגופים המתוקצבים על ידה רשאים לדחות תשלום לספקים.
אובליגו (בלטינית "Obligo" פירושו התחייבות, כבילה) הוא מונח מתחום הבנקאות המהווה סיכום כל הסכומים שעסק או לקוח התחייב להחזיר לבנק כולל מסגרות אשראי, הלוואות בכרטיס אשראי, הלוואות נוספות ושעבודים מכל סוג שהם.
האובליגו מהווה מדד לבחינת מצב העסק או הלקוח כדי שלא ייווצר מצב בו התחייבויותיו יהיו גדולות בהרבה ממה שהוא יוכל להחזיר בעתיד.
על פי ההלכה בנושא הלנת שכר, יש לשלם תמורת עבודה מיד עם סיום ביצועה.
על-פי התפיסה המרקסיסטית, גם עובד המבצע את עבודתו מידית ומקבל את שכרו במועד קבוע (שבועית או חודשית) מעניק למעשה אשראי למעסיק, שכן זה יכול להמשיך ולהחזיק בכסף המיועד לעובד פרק זמן נוסף.
מנקודת מבט הפוכה, כמו זו של אויגן פון בהם-באוורק למשל, האשראי ניתן דווקא על-ידי המעסיק, המשלם לעובד באופן רציף עוד לפני שקיבל את התמורה בעבור העבודה מן הצרכן, שלא לדבר על מקרים בהם מושקעת עבודה, משולם שכר עבורה, אך לא מופקת תמורה כלשהי (לדוגמה, כאשר יש עסקה שכשלה).
קיימות מספר דרכים בסיסיות שבהן חברות יכולות לפעול על מנת להתמודד עם סיכוני אשראי:
גביית חלק ניכר מן הסכום מראש.
בשיטה זו משתמשות חברות רבות מול לקוחות בעייתיים.
גביית חובות בהתאם להתקדמות העבודה - נפוצה מאוד בעת ביצוע פרויקטים.
באופן זה החשיפה מצטמצמת רק למועדים שבין התשלום האחרון ועד התשלום הבא, עבור חלק מסוים של הפרויקט בביצוע.
סוג זה בולט בענף נדל"ן על נגזרותיו.
מציאת ערבים לתשלום החוב תמורת עמלה.
אֲשֵׁרָה (, באוגריתית: 𐎀𐎘𐎗𐎚 – אַתֿרת) היא אלה מרכזית במיתולוגיה הכנענית.
היא אלת הבית של ארץ כנען, אשתו של אל אבי האלים, אלת האדמה והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה – "אמא אדמה".
בתקופת בית ראשון היה פולחנה נפוץ בממלכת ישראל ובממלכת יהודה, הן לפי המקרא והן לפי עדויות ארכאולוגיות (חומריות וכתובות).
סמלה הוא עץ, ובתקופה ההלניסטית והרומית גם יונה ודג.
בטקסטים מסופוטמיים מוזכרת אשרה כ־Aširtu או Ašratu, ושם היא בת־זוגו של אל השמים אנו, או האל המייצג את האמורים השמיים המערביים, .
אשרה הגיעה למסופוטמיה בתקופת השושלת הבבלית הראשונה (האמורית), ככל הנראה, בתיווך האמורים שהגיעו מהמערב.
היא מכונה בכתובות bēlet ṣēri (גבירת הערבה), kallat šar šamī (כלת מלך השמים), ו־bēlet kuzbi u ulṣi (גבירת ה והעליצות).
האלה ידועה אף מהשם התאופורי daš-ra-tum-um-mi ("אשרה היא אִמי").
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת אשרה (בכתיב a-še-ra-tum) בטור המלים האמוריות כמקבילה לבלת אילי, האלה האם האכדית, בטור המלים האכדיות.
בין הכתבים החתיים התגלה מיתוס אחד, שמקורו כנעני (או אמורי).
המיתוס עוסק באלכונירשה ובאשתו אשרה (בחתית: da-še-er-tu4 או da-še-er-du), שמנסה לפתות את אל הסער לשכב עמה; אל הסער מסרב, והולך לספר זאת לאלכונירשה.
אלכונירשה מורה לו להשפיל את אשרה, ואל הסער הורג 77 או 88 מבניה; היא מתאבלת שבע שנים, ואז הולכת לאלכונירשה, מספרת לו על כוונתה לנקום באל הסער ואומרת לו שהיא תשכב עמו (עם אלכונירשה).
אלכונירשה מסכים, הם שוכבים, ואלוהות נשית (ככל הנראה ענת או עשתרת) ששמעה את דבריהם הולכת להזהיר את אל הסער.
הלוח מקוטע, אך ככל הנראה אשרה מצליחה בנקמתה, שכן אל הסער מצוי בקטע הבא בשאול, שם מרפאים את פצעיו.
באחד ממכתבי תענך מוזכר u-ma/ba-an da-ši-rat בהקשר של חיזוי עתידות.
אם הקריאה הנכונה היא u-ma-an, אזי מדובר ב"מכשף אשרה"; אם הקריאה הנכונה היא u-ba-an, מדובר בשם פרטי שמשמעו "אצבע אשרה" (בדומה ל"אצבע אלהים", ).
במכתבי אל־עמארנה ממחצית המאה ה־14 לפנה"ס, נזכר מספר פעמים מלך מממלכת אמורו בעל שם תאופורי שמשמעותו "עבד אשרה"; הכתיב הנפוץ ביותר של שמו היה abdi-a-ši-ir-ta, אך נמצא גם abdi-a-ši-ir-ti, abdi-aš-ra-tum, abdi-daš-ra-tum, abdi-aš-ra-ti, abdi-daš-ra-ti ו־abdi-aš-ra-ta.
שמה המלא של אשרה באוגריתית הוא: רבת אַתֿרת ים, שפירושו כנראה: "הגבירה הצועדת על הים" בכתבים האכדיים מאוגרית נכתב שמה daš-ra-tu4. בדרך־כלל הוצגה כאשת ראש הפנתיאון אל, ואם 70 בניהם האלים.
קנית אלם (מילולית: קונית האלים) כלומר אם האלים, ובניה מכונים "שבעים בני אשרה".
המילה "רבת" (הגברת) משמשת כקידומת לשמה, לפעמים היא נקראת סתם אלת (האלה), האלה הראשית.
לעיתים הוצגה כזוגתו של בעל, בשם בעלת.
אשרה מוזכרת כאלוהי צור (אַתֿרת צרם – אשרת הצורים) וצידון (אִלת צדינם – אלת הצידונים).
בלוחות המיתולוגיים נזכר משרתה קדש־ואַמרר, המכונה גם דגי אַתֿרת (דיַג אשרה).
לגבירה אשרה כוח השפעה רב.
בעלילות בעל וענת, היצירה המרכזית בשירה האוגריתית, היא מוצגת כמי שמשפיעה על אל בעלה להרשות בניית היכל לבעל, כדי לבסס את מלכותו, וכמי שמסרבת לבקשת אל ראש הפנתיאון להמליך אחד מבניה תחת בעל שמת, והיא למעשה הממליכה את עשתר כשליט העולם.
בניה מוזמנים לשמחה בהיכל בעל, אבל לאחר מכן הם נלחמים בבעל כאשר הוא רוצה לחזור למלכותו והוא הורגם.
במחזה הולדת שחר ושלם, הכולל בתחילתו דברי פתיחה ארוכים, וביניהם קריאה ל"לאלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי אשרה" (אלים אלה הם שחר ושלם), מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (היא כנראה ענת), על שפת הים.
אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו; לאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל את הנשים והן הרות.
לאחר מכן האלים מתוארים פעמיים כ"אלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי שׂרה" (כנראה כינוי לאשרה), וייתכן שהדבר חשוב לאור היותן של האמהות בנות אדם, שבניגוד ל"שרה" שהיניקה אותן (כנראה אשרה) לא היו ראויות להניק את בני אל.
כמו עשתרת וענת, גם אשרה נחשבה לאלת פריון נשית.
אך מאפייני אשרה מדגישים בדרך־כלל את הבטי הנשיות האמהיים, בעוד שמאפייני עשתרת מדגישים את הבטיה המיניים, ומאפייני ענת את הבתוליות.
בפולחן אשרה עסקו קרוב לוודאי בעיקר נשים שביקשו עזרה בבעיות פוריות, לידה ואמהות.
בתקופות מאוחרות הייתה נטייה לאחד את היבטי שלוש האלות הללו לתוך אלת פריון אחת.
גילויים שונים בנוגע לאלה אשרה במסופוטמיה, במכתבי אל־עמארנה ובמכתבי תענך התגלו לפני הטקסטים האוגריתיים, אך רק לאחר גילוי הטקסטים האוגריתיים חוקרים הכירו בכך ש"אשרה" התקיימה כאלוהות.
אשרה ופולחנה מוזכרים במפורש בהקשרים שליליים במקרא: .
עם זאת, התנ"ך מספר כי לאורך תקופת השופטים והמלכים, התמידו הישראלים והיהודאים בעבודת אשרה.
פולחן אשרה התקיים בישראל עוד בראשית תקופת השופטים:
בתקופת השופט גדעון בן יואש, פולחן האשרה הייתה מציאות שכיחה, לצד פולחן הבעל:
בספר מלכים מסופר שבימי רחבעם נעבדה אשרה ביהודה, ושאסא כרת את אשרה שעשתה אמו – אולם מסופר כי גם בנו נלחם בפולחן אשרה, מה שמעיד על המשכיות הפולחן.
בימי אחאב נעבדה אשרה בישראל, ואף היו לה ארבע מאות נביאים.
התנ"ך מעיד כי אשרה נעבדה בימי יואחז.
בימי יהואש מלך יהודה, לאחר מות יהוידע הכהן, נעבדה האשרה ביהודה גם על ידי שרי יהודה.
עד ימי חזקיהו נעבדה האשרה בממלכת יהודה, ולמרות ניסיונו של חזקיהו לעקור את פולחנה, מנשה שמלך אחריו הציב פסל של אשרה בבית המקדש: .
פולחן האשרה בבית המקדש המשיך עד ימי יאשיהו, שבמסגרת ריכוז הפולחן נלחם נגד עבודת אלי כנען המקומיים בישראל, ועד ימיו נעבדה האשרה גם בבמות מסביב לירושלים.
לאורך התנ"ך, מוזכר פולחן פוליתאיסטי תחת עצים ולכבודם.
פולחן זה מזוהה עם עבודת אשרה ופולחני פריון כנעניים.
עצים נחשבו גם כסמלי פריון חיוביים במקרא, ואלוהים אף מדומה בעצמו לעץ רענן.
חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן, ובעקבותיו גם גאורג פוהרר , אדמונד ז'קוב, וג'ון דיי , סברו כי הפסוק מתייחס לשמות האלות ענת ואשרה.
לפי ההיסטריון והאנתרופולוג רפאל פטאי בספרו "האלה העבריה", לאשרה היה חלק מרכזי בפולחן הפריון והאמהות שהיה נפוץ בכנען גם בקרב היהודים.
הוא חישב שפסל אשרה היה נוכח בבית המקדש הראשון כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.
העיר בית אל, היא לוז, שהייתה אתר פולחני חשוב בישראל, הייתה גם מרכז לפולחן אשרה.
לפי הממצאים, בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה.
לפי עדות , גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה (ייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו).
קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות – לרוב לא עמדה לבדה.
סביר להניח, לפי השם "לוז" (שמשמעו שקד), שעץ אשרה שעמד בעיר היה שקד.
שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
נוסח המסורה המנקד "הָאַלָּה", ניקוד שלא מופיע בשום מקום אחר, נועד לטשטש את הקשר עם האֵלָה (השוו במיוחד ), היא אשרה; לפי ברוך מרגלית, הסיפור מבטא קשר קדום בין יהוה ואשרה, ובין סמל המצבה הזכרי לסמל העץ הפורה הנקבי.
הן בספר עמוס והן בספר הושע אין הוקעה של האשרה שעמדה בבית־אל בזמן שעמדה שם (הוקעתה מצויה רק בכתובים המתארים בפרספקטיבה את אותה תקופה), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסתה כחלק לגיטימי מפולחן ה' עד רפורמת יאשיהו לריכוז הפולחן ביהודה.
בספר ירמיה נכתב – פסוק זה ככל הנראה ממחיש את הסמליות האבהית של המצבה והאמהית של עץ האשרה.
בנוסף לאזכורים המפורשים של אשרה בספרות המקראית ההיסטורית, חוקרים מצאו מספר קטעים ספרותיים במקרא הרומזים לאשרה ולמאפייניה.
בפסוק הפותח את ברכת משה: , המילה היחידאית הסתומה "אשדת" משוחזרת כ"אשרת" (האות ר' הוחלפה באות ד' הדומה לה), ומתייחסת לאשרה.
בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף.
הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים).
קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: ; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם.
אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל).
הקשר בין השיר לתמונות הוא מקרה של ביטוי של דפוס מיתי־פולחני בן מאות שנים בספרות.
לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה.
הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
מקור שמות העצים אלון ואלה במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה.
ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים מתקופת הברזל
צלמיות חרס קטנות של נשים התומכות את שדיהן בידיהן נפוצות באתרים ארכאולוגים ביהודה בתקופת הברזל.
הן מכונות במחקר "צלמיות עמוד", שכן בסיסן עוצב כך שניתן להעמיד אותן.
שברי צלמיות כאלה נמצאו אפילו בעפר מהר הבית.
החוקרים חלוקים בשאלה מה נועדו לייצג, אך דעה נפוצה היא שאלה פסלי אשרה או עשתרת, ששימשו בפולחן פריון של אלות אלו, בדומה לפולחן אלות פריון שהיה מקובל בשאר המזרח הקרוב והמרחב האגאי.
גם בדרום־ערבית עתיקה מצויה אשרה, בצורה "אתֿרת".
ממצא אפיגרפי חשוב בנוגע לאשרה התגלה באמצע שנות ה־70 על גבעה במזרח סיני, באתר חורבת תימן.
האתר נחפר במשך שלוש עונות בשנים 1974–1976, ואותרו בו ממצאים רבים בעלי חשיבות להבנת הספרות והדת של ממלכת ישראל בתקופת בית ראשון.
מבין הממצאים השונים שנמצאו באתר, הכתובות שנמצאו בו מכילות ברכות "ליהוה ולאשרתה":
על אותו פיטס מצוירות גם מספר דמויות, שתיים מהן נראות כזוג ובסמוך לאחת הכתובות.
בנוסף, כתובת דומה בנוסח שלה התגלתה באתר הארכאולוגי חורבת אל כום שבהר חברון:
אזכור "אשרתה" מקובל במחקר כציון האלה אשרה.
ה"אשרים" מתפרשים כחפצי פולחן מעץ שייצגו את האלוהות אשרה ונשאו את שמה, ככל הנראה עצים נטועים וגזומים.
אשרה נחשבה בישראל וביהודה כבת הזוג של יהוה, אלה נושאת ברכה ואולי אף מתווכת בין האדם לבין בן זוגה, כפי שמעידה כתובת מחורבת אל כום: וכן היותה של אשרה בשירת אוגרית כאלה מתווכת בפני בן זוגה אל.
המקרא מתעד את פולחנה, והיא נותרה במקדש בית אל אף לאחר הטיהור שביצעו בו הקנאים היהויסטים מבית יהוא, בשל היותה כה מוטמעת במסורות העממיות והממלכתיות ומעמדה כחלק יסודי מהאורתודוקסיה של הדת הישראלית באותה עת.
היעדרה של אשרה מהמקרא נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם.
הצורה "אשרתה" היא, ככל הנראה, השם "אשרה"/"אשרת" עם כינוי שייכות; אין בצירוף השייכות לשם פרטי עדות לאי־היותו שם פרטי (כינוי שייכות המצורף לשם אלוהות נמצא, למשל, בשירת אוגרית).
הבלשן מרדכי גילולה היה הראשון לפרסם מאמר בנוגע לכתובת.
לשיטתו, יש לקרוא "ליהוה שומרון ולאשרתו".
כלומר, שם האל הוא "יהוה שומרון".
הדבר עשוי להיות מוסבר או על ידי ביטויים כמו "ה' נסי" ו"ה' יראה" – צימוד שם מקום לשם האל; או על ידי הבחנה כי באותה העת המאמינים הבדילו בין "יהוה שומרון" לאחרים, למשל, "יהוה צבאות", כשם אלוהות נפרדת.
לדעת גילולה לא מסתבר ש"אשרתה" הוא מקום קדוש, שכן אשרה במקרא היא חלק מן הפנתאון הפוליתאיסטי, או עצם המייצג את האלה, והמילה "אשר" או "אשרה" למקום קדוש (הקיימת בפיניקית) לא קיימת במקרא.
פירוש זה מחדד את ההבנה שפולחן אשרה רווח במשך דורות, הן בממלכת יהודה, שם, על פי המקרא, נעבדה אשרה בימי מספר מלכים, והן בממלכת ישראל, שם ניצבה אשרה בשומרון מימי אחאב ועד חורבן העיר, ולאחר מכן אצל המזבח בבית אל, עד ששרפה המלך יאשיהו.
עורכי המקרא המאוחרים הם אלה ששיוו לעבודת אשרה אופי בלתי־לגיטימי שלא היה קיים בתקופה קדומה יותר.
אחת הכתובות, "ליהוה שמרן ולאשרתה" שעל פיטס א', מופיעה מעל ציור של זוג דמויות.
חלק מהחוקרים הציעו קשר ישיר בין שתי הדמויות שעל פיטס א' ל"יהוה ואשרתו" המוזכרים בכתובות, כולל בכתובת שמעליהם.
חוקרים אחרים סוברים שאין קשר ישיר בין הציורים לכתובות, מלבד העובדה ששניהם מייצגים אמונות של מאמיני יהוה (בשומרון ובארץ "תימן" הדרומית); לדבריהם, הציורים מדגימים בעיקר את הזיקה האיקונוגרפית החזקה בין האמנות הישראלית לאמנות של שאר תרבויות הלבנט.
חוקרים רבים רואים קשר בין עיצובן של זוג הדמויות לעיצוב המקובל של האל המצרי השולי בס, ננס גרוטסקי, הידוע מאוד גם מהאיקונוגרפיה הפיניקית.
דחייתן של הדמויות כמייצגות את יהוה ואשרתו לא נובעת מהנחה מוקדמת שאלוהי ישראל לא יכול להיות מיוצג, אלא משום הסבירות הנמוכה שדמות זוטרה כמו בס תייצג את האלים הראשיים, וכן כי מיזוג חייתיות ואנושיות לא היה נפוץ בתיאור אלים ראשיים בתקופה זאת בלבנט ובנהריים.
מיעוט חוקרים מציעים לראות בשם "אשרה", שציין אלוהות בתקופת הברונזה, מונח שמהותו האלוהית נשכחה בתקופת הברזל וציין רק עץ מקודש לאלוהות מסוימת, במקרה זה יהוה.
הארכאולוג נדב נאמן התנגד לפירוש זה במילים: .
לאור זאת, גם הוא מסכם כי אשרה/אשרת נחשבה בישראל וביהודה כבת זוגו של יהוה, והייתה מיוצגת באתרי הפולחן באמצעות פסלה או באמצעות העץ המקודש לה.
למסקנות אלו הגיעו גם חופר חורבת אל־כום, הארכאולוג המקראי האמריקאי ויליאם דיוור, בספרו המוקדש לנושא, וחוקר המקרא יגאל בן נון.
טלי אורנן, ארכאולוגית וחוקרת אמנות המזרח הקדום, הוסיפה שכל הופעות אשרה במקרא מתייחסות לאלה, לעץ המקודש לה או לחפצים המקודשים לה, ואין חריגה מכך; גם במסופוטמיה נמצאה מורכבות איקונוגרפית־תאולוגית דומה.
קאסוטו הציע שברבים, אשרים או אשרות מורה על שם האלות בכלל או אף האלים והאלות יחד.
אשרה, כמו אלות נקביות אחרות באזור, יוצגה בסמל עץ החיים.
בכנען ובמסופוטמיה היה סמל זה היה מיוצג במיוחד בעצי תמר וארז.
עץ התמר, המקודש בכל מרחב הסהר הפורה ונפוץ באיקונוגרפיה, היה מסמלי אשרה; הממצא האומנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ התמר, ואף לכפות תמרים טריות.
התמר כעץ קדוש או עץ חיים קשור לייצוגים מגוונים של (תימורה) ועצים בעלי וולוטות, כולל כותרות פרוטו־איוליות.
במזרח הקדום כולו, ובכנען בפרט, מוטיב העץ המקודש שמצדדיו חיות, לרוב מקורננות או ציפורים, היה נפוץ מאוד, ומקובל לראותו כמקושר לאשרה.
המוטיב נקרא לעיתים "מוטיב העזים והעץ (הקדוש)" או "היעלים והעץ", "דגם היעל והדקל" או "דגם האיילות והתומר"; הוא כולל לעיתים (כמו בחותמי גליל ממיתני) עזים (או יותר נכון, עזי בר) כחיות המקורננות לצדי העץ.
היותם של העצים המיוצגים חיים, לא רק כחלק ממוטיב העץ והיעלים, בולטת תמיד, והדבר מקושר להיותה של אלת הפריון אלת חיים, וגם איסיס, חתחור ואשתר מיוצגות בעצים חיים.
בולט במיוחד חותם גליל ממרי, בו אל יושב על כיסא על גבעה, ומשני צדדיו אלות נקביות מהן יוצאים ענפים חיים, והן נראות כצומחות ממים שיוצאים מנחשים שעל בסיס הגבעה עליה יושב אל.
היותו של העץ סמל לפריון מודגם יפה על ציור על כד בו במקום עץ הוצבה בין החיות ערוה המסמלת את האלה.
ממצאים בהם, למשל, האלה מחליפה את עץ החיים כניצבת בין החיות המקורננות, או אף ניצבת בין חיות מקורננות כשבסמוך לה נמצא גם עץ הניצב בין חיות מקורננות, מעידים על היחס האיקונוגרפי בין האלה והעץ המייצג אותה.
דגם החיה המקורננת ומסביב לה ענף או ענפים (בצורת כפות תמר) היה אופייני כמוטיב ("היעלים והענף") כנעני על חותמים מתקופת הברונזה הקדומה, ונעשה נפוץ יותר על חותמים בתקופת הברונזה התיכונה, אם כי היה נפוץ אף יותר על קדרות.
בתקופת הברונזה שימשו האלה הערומה, הענפים והיעלים בשילובים שונים על חותמים, אולם בתקופת הברזל נעלמה דמות האלה ומופיעים רק היעלים, הענפים ועץ החיים.
הן בתקופת הברונזה הקדומה והן בתקופת הברונזה המאוחרת היה דגם העץ והיעלים הדגם המרכזי והאפייני ביותר בציורים על קרמיקה, וישנם מקרים בהם האמנים טרחו לציירו אף על משטחים בלתי־נוחים לציור.
חשיבותו של המוטיב מתבטאת בין היתר בהימצאותו על מגוון רחב של חפצים.
אותו מוטיב מצא את דרכו בקדרות (אמנם בצורה מעט מנוונת אמנותית, כאשר ההתנוונות התחילה עוד בסוף תקופת הרונזה המאוחרת) לתקופת הברזל, ומתבטא בצורה מסוגננת מאוד בקירמיקה ישראלית.
בתענך, למשל, נמצאו שני כני קטורת מהתקופה הישראלית המוקדמת, שעליהם מעוצב (בין השאר) עץ עם יעלים משני צדיו.
על אחד גב פיטס א' מחורבת תימן נמצא ציור עץ מסוגנן עם יעלים לצדדיו מעל אריה, ובצד השני הקדשה (שלא קשורה ישירות לציור) ליהוה שומרון ולאשרתו, והוא מבטא מסורות כנעניות־פיניקיות־לבנטיניות קדומות שהיו נפוצות גם באלף הראשון לפנה"ס.
ייתכן שיש קשר בין הופעתם של היעלים ועזי הבר (חיות המטפסות על הרים) במוטיב לטבעה של האלה המיוצגת כאלת הרים, בייחוד בהקשר של ממצאים מהתרבות המיקנית הקשורים לכנען או שנמצאו בה (כמו לוחית השנהב האיגאית המיובאת שנמצאה בקבר באוגרית, בה האלה מוצגת לצד יעלים על הרים).
מוטיב זה מתועד גם באימפריית קרתחדשת, בייצוגים המקושרים לתנת.
מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה.
במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה.
ממצאים אמנותיים רבים המתארים עץ המייצג את אשרה (ולעיתים אף אלות נקביות שמיות אחרות) כוללים מוטיב של שלושה ענפים (לעיתים כוולוטות), זה כנגד זה, היוצאים מצדי הגזע הראשי, ולעיתים הגזע הראשי יוצא ב'צמרת' כענף שביעי – בדומה למנורה.
ייתכן מאוד שמנורת שבעת הקנים המוכרת מקורה רק בימי שיבת ציון, ואם כך, אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם.
ייתכן שהמנורה הייתה קיימת בצורה זאת גם בתקופה מוקדמת יותר, וגם במקרה זה מדובר ככל הנראה בתחליף לעץ אשרה.
השם Prunus amygdalus מקורו בצירוף השמי "אם גדולה" או השומרי ama.gal (באותה משמעות), ומתייחס ככל הנראה להיותו של השקד ייצוג לאלה האם; אשרה, הידועה בכתבי אוגרית כ"אם האלים" או " האלים", מתאימה לתיאור זה, וכנראה מקבילה בכך גם לתנת (המוכרת בפיניקית כ"אם").
בשילוב עם העדות מבית אל על אשרת שקד, חיבת יהוה לעץ השקד המתבטאת בסיפור מטה אהרן והופעת אשרת שקד עם שלושה ענפים מכל צד בציורי חורבת תימן, מצביעים על היתכנות קשרים מיוחדים בין המנורה לעץ השקד בפרט.