tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא פותחה על ידי האקדמיה הלאומית של השפה הקוריאנית החל מ-1995 ופורסמה ב-7 ביולי 2000 על ידי משרד התרבות, הספורט והתיירות הקוריאני.
מערכת ליטון זו פתרה בעיות שהיו קיימות במערכת הקודמת, המכונה "מק'ון-רישאוור" .
המערכת ההיא יצרה קשיים בהבחנה בין עיצורים שונים בשפה.
קשיים אלו נוצרו עקב הפונולוגיה הייחודית של השפה הקוריאנית, המשתמשת בין היתר בהבחנה קולית שונה מזו המאפיינת את האותיות הלטיניות, ובכלל.
סימני ההבחנה בין העיצורים הפחות קוליים - ㄱ, ㄷ, ㅂ, ו-ㅈ, לבין אלו הקוליים יותר -ㅍ ,ㅋ, ㅌ, ו-ㅊ (t,k, p, ו-ch בהתאם), התבססו על גרשיים.
כמו כן, הבדלים בין התנועות 어(ŏ) ל-오(o) ובין 으(ŭ) ל-u)우) התבססו על סימני ברווה.
הצורך בשימוש בסימנים אלו, שלא תמיד ניתן להוסיפם בקלות, ובפרט בעידן ההקלדה והאינטרנט, גרם לקושי בכתיבה.
כתוצאה, מכך פעמים רבות הם היו מושמטים על ידי הכותבים, הן קוריאנים והן זרים, וגרמו לקושי ולבלבול בקריאת ובהבנת הנכתב.
המערכת החדשה פותחה מתוך הנחה שהמשך השימוש במערכת הקודמת גורם לבעיות שיחריפו עם הזמן, הן אצל קוריאנים והן בכלל.
ㄱ, ㄷ, ㅂ, ו-ㄹ מתועתקות כ-g, d, b, וכ-r כשהן באות בתחילת מילה או לפני עיצור (תחיליות), וכ-k, t, p, וכ-l כשהן באות אחרי עיצור או בסוף המילה (סופיות).
הליודורוס היה פילוסוף שחי במאה ה-6. הוא מצוטט כמחברו של חיבור שנשתמר שכותרתו "פרשנות" (מתוארך לשנת 564 לספירה), על ה"מבוא" או "עיקרים" של פאולוס אלכסנדרינוס , האסטרולוג האלכסנדרוני מהמאה ה-4.
השם "הליודורוס" מופיע רק על המאוחרת מבין שתי קבוצות של כתבי יד, ולכן יש מעט ספק לגביו.
לנדרט וסטרינק (Leendert Westerink) טען כי ה"פרשנות" מורכבת מראשי פרקים של הרצאות, שככל הנראה ניתנו על ידי הפילוסוף והאסטרולוג אולימפיודורוס הצעיר, בשנת 564 לספירה.
הנוסח היווני של פרשנותו ל"אתיקה" של אריסטו, פורסם בכרך 19.2 של פרשנויות יווניות לאריסטו .
הליודורוס מאלכסנדריה היה פילוסוף נאופלטוניסטי שחי במאה ה-5 לספירה.
הוא היה בנם של הרמיאס ואיידסיה, ואחיו הצעיר של אמוניוס.
אביו נפטר כשהיה צעיר, ואמו גידלה אותו ואת אחיו בעיר הולדתם, אלכסנדריה, עד שהיו מבוגרים מספיק כדי ללמוד בבית ספר לפילוסופיה.
איידסיה לקחה אותם לאתונה, שם למדו תחת פרוקלוס.
בסופו של דבר הם חזרו לאלכסנדריה, שם שניהם לימדו פילוסופיה.
דמאסקיוס, שהליודורוס היה מורו, מתאר אותו כפחות מחונן מאשר אחיו הבכור, ושטחי יותר באופיו ובלימודיו.
הוא לא יכול להיות מחבר הפרשנות ל"אסטרולוגיה" של פאולוס אלכסנדרינוס , שנכתבה לאחר 564 ומיוחסת לפילוסוף הליודורוס מהמאה ה-6.
הליובולוס לוגובריס (שם מדעי: Heliobolus lugubris), היא מין של לטאה ממשפחת הלטאיים החיה בטבע באזורי מישורים וערבות באפריקה הדרומית במדינות: מוזמביק, אנגולה, בוטסואנה, נמיביה, זימבבואה ודרום אפריקה.
לטאה זו קטנה מאוד באורך של 23 מילימטרים בלבד ומשקל של 5.9 גרם.
היא בעלת חוטם משולש ובעלת כפות רחבות בעלות טפרים המותאמים לחפירה.
הלטאה ידועה בצעיריה שהם מתחקים לחיפושיות רצניות מהסוג Anthia, הידועות בהתזת חומצה פורמית חזקה להגנה, מה שגורם לטורפים לעזוב אותה.
הלטאות הצעירות בעלות דפוס דומה לחיפושית עם צבעים כהים ועליהם כתמים צהובים בולטים בקדמת הגוף והם גם מהלכים באופן המזכיר מעט את החיפושיות ומרימים את זנבם להטעיה.
זוהי דוגמה נדירה בטבע לחקיינות של חולייתנים אחרי חסרי חוליות.
הפרטים הבוגרים מחליפים את צבעם לכתום-חיוור עם פסים חומים על החלק הקדמי ובמקום חקיינות מסתמכים על זריזותם ועל השלת זנבם כדרך להימנע מטריפה.
הליווי המשטרתי המלכותי (בנורווגית: Den kongelige politieskorte) היא המשטרה המלכותית של ממלכת נורווגיה האמונה על אבטחת משפחת המלוכה.
זהו הגוף האחראי על שמירת המלך ובני משפחת המלוכה, ליווי המשטרה המלכותית מספק שומרי ראש במהלך פעילויות רשמיות ופרטיות בממלכה ומחוצה לה והוא גם מאבטח נציגי משפחת מלוכה זרה בביקוריהם הרשמיים או הפרטיים בנורווגיה וראשי מדינות זרים בביקוריהם הרשמיים במדינה.
"הליווי המשטרתי המלכותי" מהווה חלק משירות המשטרה הנורווגית תחת משטרת אוסלו.
הם משתפים פעולה באופן הדוק עם שירות הביטחון של המשטרה הנורווגית.
"הליווי המשטרתי המלכותי" הוקם ב-11 במאי 1945, זמן קצר לפני שובו של יורש העצר לממלכה, לאחר תום הכיבוש הגרמני בן חמש השנים.
סמל ליווי המשטרה המלכותית מציג את גרזן סנט אולף המוזהב על גבי מגן אדום.
הליום-4 או 4He הוא האיזוטופ הנפוץ ביותר של הליום, המהווה 99.999863% מההליום ביקום.
אטום של הליום-4 מכיל 2 פרוטונים, 2 נייטרונים ו-2 אלקטרונים.
הליום-4, בניגוד להליום-3, הוא בוזון ולכן יכול לעבור עיבוי בוז-איינשטיין.
חלקיק אלפא הוא יון של הליום-4. כאשר אטום רדיואקטיבי פולט חלקיק אלפא, המספר האטומי שלו (מספר הפרוטונים בו) קטן ב-2 ואילו מספר המסה שלו (מספר הנוקלאונים בו) קטן ב-4. לדוגמה, גרעין אורניום-238 הפולט חלקיק אלפא הופך לגרעין תוריום-234:
ניתן לתאר תהליך זה גם כך:
ניתן לייצר חלקיקי הליום-4 במאיצי חלקיקים, כמו ציקלוטרון או סינכרוטרון.
הסיבה לפיה הליום-4 הוא יציב במיוחד היא שגם מספר הפרוטונים וגם מספר הנייטרונים בגרעינו הם 2 - שהוא מספר קסם.
היות ש-2 הוא מספר הקסם הקטן והבסיסי ביותר, להליום-4 יש יציבות מיוחדת.
הליום-4הליום-3מסה אטומיתu4.00u3.02נקודת רתיחה4.23 קלווין3.19 קלוויןנקודה קריטית5.2 קלווין3.35 קלוויןטמפרטורת הפיכה לנוזל על4.22 קלווין0.000249 קלוויןצפיפות בטמפרטורת הרתיחה59 גרם לליטר125 גרם לליטרסוג חלקיקבוזוןפרמיון
השמש וכוכבים אחרים מתיכים מימן והופכת אותו להליום-4, בתגובה המכונה "שרשרת פרוטון-פרוטון".
הליודורוס איש אמסה הוא מחבר הרומן היווני העתיק "אתיופיקה" (Aethiopica, Αἰθιοπικά, איתיופיקה) או "תיאגנס וכריקליאה" (Θεαγένης καὶ Χαρίκλεια), שתוארך לשנות ה-220 או ה-370 לספירה.
הסופר מזהה את עצמו בסוף יצירתו כ.
העיר אמסה שבסוריה הייתה מקום פולחנו המקורי של אלאגבאלוס , אל שמש ערבי-רומי, וייתכן כי הביטוי "מגזע השמש" הוא בבחינת טענה לכהונה בירושה.
אולם לקישור האישי שנעשה כאן בין הסופר להליוס יש גם מטרה ספרותית.
סוקרטס מקונסטנטינופול (המאה ה-5) מזהה את מחבר ה"אתיופיקה" עם אדם בשם הליודורוס, בישוף של טריקה בתסאליה, אולם השם "" היה נפוץ.
במאה ה-14 ההיסטוריון ניקפורוס קליסטוס קסנטופולוס הרחיב את הנרטיב הזה וייחס את כתיבת היצירה לשנותיו המוקדמות של הבישוף הזה, לפני שנעשה נוצרי, וכאשר הוא אולץ להתנער ממנה או להתפטר מכהונתו כבישוף, הוא בחר בהתפטרות.
אולם רוב החוקרים דוחים את הזיהוי הזה, והמסורת המאוחרת שלפיה הליודורוס הפך לבישוף נוצרי היא ככל הנראה בדיונית.
נראה כי הומרוס ואוריפידס היו הסופרים האהובים על הליודורוס, ואותו עצמו חיקו סופרים צרפתים, איטלקים וספרדים.
הליום ליתיום (HeLi) הוא תרכובת פולרית פרמגנטית של הליום וליתיום, היסודות הכימיים מספר שתיים ושלוש.
התרכובת היא גז בצפיפות נמוכה בטמפרטורת החדר בלחץ של אטמוספירה.
האטומים בגז נמשכים על ידי קשרי ואן דר ואלס.
התרכובת יכולה לשמש לסינתזה של דימרי הליום.
HeLi התגלה לראשונה ב-2013 על ידי אבלזציה בלייזר.
HeLi מגיב עם נחושת ליצירת תרכובת HeLi-Copper שיכולה לסייע לחקירת אפקט אפימוב.
הליוס הוא שמם של זוג גשושיות לחקר השמש.
זו הייתה משימה משותפת של המרכז הגרמני לחקר החלל ונאס"א.
הגשושיות שוגרו לחלל בשנת 1974 ו-1976 יפעלו מספר שנים.
הגשושיות נבנו כפרויקט משותף כאשר המרכז הגרמני לחקר החלל מימן כ-70% מהפרויקט והיתר היה במימון של נאס"א.
הגשושיות נבנו בגרמניה והיו הגשושיות הראשונות שעזבו מסלול סביב כדור הארץ ונבנו מחוץ לארצות הברית או ברית המועצות.
משקל הגשושיות היה כ-370 ק"ג.
על הגשושית היה מותקן פאנל סולארי שסיפק 240 ואט.
הבעיה המרכזית הייתה להבטיח קירור הפאנל ומערכות הגשושית בזמן התקרבות לשמש.
ללא נקיטת פעולות מיוחדות הטמפרטורה הייתה צפויה להגיע ל-C° 370. היה צורך להגביל אותה ל-C° 165 בלבד.
מערכות תקשורת של הגשושיות אפשרו קשר עם תחנות קרקע של נאס"א.
על הגשושיות הותקנה מערכת ממוחשבת שהייתה יכולה לקלוט 256 פקודות.
היקף זיכרון מחשב היה 500 קילובייט (היקף גדול לטכנולוגיה שהייתה נגישה באותה תקופה).
שימוש בזיכרון זה היה נחוץ במיוחד בזמן התקבצות.
על הגשושיות הותקנו 10 מכשירים מדעים בתחומים שונים.
במהלך פעילותם התקבלו נתונים רבים על פעילות השמש.
הגשושית שוגרה ב-10 בדצמבר 1974 מכן שיגור מס' 41 בנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם טיטן 3E.
לאחר 192 ימים של טיסה הגשושית התייצבה במסלול המיועד.
בפברואר 1975 היא עברה קרוב לשמש וטמפרטורה בחלקים מסוימים הגיע ל-C° 127. בהתקרבות השנייה ב-21 בספטמבר הטמפרטורה הגיעה ל-C° 132 וחלק מהמכשירים נפגעו.
הקשר האחרון היה ב-10 בפברואר 1986.
הגשושית שוגרה ב-15 בינואר 1976 מכן שיגור 41 בנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם טיטן 3E.
על בסיס הניסיון שנצבר בגשושית בוצעו מספר שיפורים.
לאחר 187 ימים של טיסה הגשושית התייצבה במסלול המיועד.
בפברואר 1975 היא עברה קרוב לשמש וטמפרטורה בחלקים מסוימים לטמפרטורה גבוהה מזו שנרשמה בגשושית "הליוס 1" ב-C° 10. בהתקרבות השנייה ב-21 בספטמבר היא עברה במרחק 46.500 מיליון ק"מ מהשמש בלבד.
הקשר האחרון היה ב-3 במרץ 1980.
הליוס איירווייז (Helios Airways) הייתה חברה לטיסות חסך קפריסאית שהפעילה טיסות סדירות וטיסות שכר בין קפריסין ליעדים רבים באירופה ובאפריקה.
מטה החברה היה בשטח נמל התעופה הבין-לאומי לרנקה בלרנקה, שהיה הבסיס העיקרי שלה.
תאונת התעופה הקטלנית ביותר שהתרחשה ביוון אי פעם, טיסה 522 של הליוס איירווייז, שהתרסקה על צלע הר בגראמאטיקו שביוון בשנת 2005, דרדרה את המוניטין של החברה.
שירותיה הופסקו ב-7 בנובמבר 2006 משום שמטוסי החברה הוחרמו, וחשבונות הבנק שלה הוקפאו על ידי ממשלת קפריסין עקב המוניטין הירוד שלה לאחר האסון.
חברת התעופה הליוס איירווייז נוסדה ב-23 בספטמבר 1998, והייתה חברת התעופה הפרטית העצמאית הראשונה בקפריסין.
ב-15 במאי 2000, היא הפעילה את טיסת השכר הראשונה שלה לשדה התעופה גטוויק.
במקור, היא הציעה שירותי שכר וטיסות סדירות ליעדים הכוללים את אתונה, לונדון, מנצ'סטר, אמסטרדם, אדינבורו, פראג, סופיה, בורנמות', קהיר, פריז, דבלין וורשה.
הליוס איירווייז נרכשה בשנת 2004 על ידי קבוצת ליברה הולידייס, מלימסול, קפריסין .
ב-14 במרץ 2006 הוכרז כי הליוס אירוייז תמותג מחדש כ- אג'ט (Ajet) ותפסיק את פעילותה הסדירה.
ב-30 באוקטובר 2006, הודיעה אג'ט כי תפסיק את פעילותה ב-90 הימים הבאים.
לאור זאת, ממשלת קפריסין דרשה תשלום מיידי של חובות המס שנצברו.
כמו כן, ספקים פרטיים דרשו שהתשלומים עבור סחורות ושירותים עתידיים יבוצעו במזומן בלבד.
ב-31 באוקטובר 2006 הודיעה חברת התעופה כי היא מפסיקה את פעילותה באופן מיידי.
ב-11 בנובמבר 2006, אתר האינטרנט של החברה הודיע כי ממשלת קפריסין "עיכבה באופן בלתי חוקי את מטוסי אג'ט והקפיאה את חשבונות הבנק של החברה", דבר שהיה "בניגוד ישיר לערעור של אג'ט בבית המשפט המחוזי, וגרם נזק כספי משמעותי לחברה".
כתוצאה מכך, הודיעה אג'ט כי כל הטיסות שתוכננו להיות מופעלות על ידי חברות תעופה אחרות לכל היעדים יפסיקו לפעול החל מיום שני, 6 בנובמבר 2006.
כל טיסות אג'ט הופסקו החל מ-1 בנובמבר 2006, ורוב לוחות הזמנים שלה עברו אל חברת השכר XL Airways UK (אשר פשטה את הרגל בעצמה בספטמבר 2008).
לדברי הבעלים, ליברה הולידייס, ההחלטה להפסיק את הפעילות נבעה מתוצאות פיננסיות גרועות ולחץ מצד נושים.
כאשר חברת התעופה הפסיקה לפעול, צי המטוסים כלל שלושה מטוסי בואינג 737–800.
ב-14 באוגוסט 2005, טיסה 522 של הליוס איירווייז, מטוס בואינג 300–737 שטס מלרנקה לפראג דרך אתונה, התרסקה ליד גראמאטיקו, יוון.
צוות הטיסה איבד את יכולת השליטה במטוס זמן קצר לאחר ההמראה מלרנקה, עקב אובדן לחץ אוויר בתא הטיסה.
הטייס האוטומטי נכנס למצב המתנה מעל אתונה והמטוס החל לנחות לאחר שהדלק אזל, והתרסק בשטח הררי כ-40 ק"מ צפונית לנמל התעופה הבינלאומי של אתונה .
כל 121 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו בתאונה.
החקירה הגיעה למסקנה כי גם צוותי התחזוקה וגם הטייסים לא ווידאו שמערכת הלחץ מכוונה ל"אוטומטית", ולכן במהלך הטיסה לא התרחש דיחוס בתא הנוסעים.
התאונה חשפה בעיות רבות בבטיחות חברת התעופה והובילה לאישומים בהריגה ברשלנות נגד חמישה פקידי חברת התעופה.
הליכוד – תנועה לאומית ליברלית היא מפלגת ימין שמרנית ציונית ישראלית.
המפלגה הוקמה בשנת 1973 מאיחוד מפלגות גח"ל (רשימת מפלגות תנועת החרות והמפלגה הליברלית הישראלית), הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה שרצו לראשונה כמפלגה מאוחדת בבחירות לכנסת השמינית.
עם ראשי המפלגה נמנו ראשי הממשלות מנחם בגין, יצחק שמיר, בנימין נתניהו ואריאל שרון.
מעת הקמתה במערכת הבחירות לכנסת השמינית ואילך הייתה המפלגה הגדולה או השנייה בגודלה בכנסת, למעט ב ומשנת 2001 המפלגה היא מפלגת השלטון בישראל למעט בשנים 2006–2009 ו-2021–2022.
מאז הקמתה, "הליכוד" היא המפלגה העיקרית בימין הישראלי.
האידאולוגיה השלטת במפלגה היא בעיקרה לאומיות יהודית ומימושה במדינת ישראל באמצעות הציונות, כמו גם הרחבת ההתנחלויות ונקיטת קו נוקשה בפעולות צבאיות נגד ארגוני טרור.
מפלגת הליכוד הוקמה ב-13 בספטמבר 1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, כרשימה משותפת למספר מפלגות ותנועות:
גח"ל (רשימה משותפת למפלגות תנועת החרות והמפלגה הליברלית, היה המרכיב העיקרי בליכוד)
התנועה למען ארץ ישראל השלמה
היוזם העיקרי של מהלך זה, שהוביל בסופו של דבר לאיחוד מלא, היה אריאל שרון, שפרש באותה שנה מצה"ל.
בראש הליכוד נבחר לעמוד מנהיגה הוותיק של תנועת החרות ומפקד האצ"ל לשעבר, חבר הכנסת מנחם בגין.
בגין, שעד הקמת הליכוד הוביל את מפלגת חרות כסמן הימני הניצי במפה הפוליטית הישראלית, בחר להנהיג את המפלגה החדשה בדרך ימנית מתונה.
באוגוסט 1973, הנהלת גח"ל דחתה את בקשת הליגה להגנה יהודית להצטרף לליכוד.
ב (1973) התמודד הליכוד בראשות מנחם בגין וזכה ב-39 מנדטים, לעומת 51 ל.
ב-1976 התאחדו המפלגות הקטנות הרשימה הממלכתית, התנועה למען ארץ ישראל השלמה, והמרכז העצמאי (פורשי המרכז החופשי) והקימו את מפלגת לע"ם, שנשארה חברה בסיעת הליכוד.
עם הקמת לע"ם, התבססה המפלגה החדשה כחטיבה השלישית בגודלה בליכוד, לצד חירות והמפלגה הליברלית.
בשנת 1976 התקיימה ועידת הליכוד בחברון, לפי דרישת מנחם בגין.
בוועידה נקבע כי "השאיפה היא להחיל את הריבונות הישראלית על יהודה ושומרון".
בנוסף לכך נראה היה כי בני הברית המסורתיים של שלטון המערך אינם מוכנים עוד לחסות בצילו, ואירועים כגון יום האדמה ומשבר קליטת מטוסי ה־F-15 בשבת, אותתו על התרחקותם של הציבור הערבי והדתי ממנו.
על היערכות הליכוד למערכת הבחירות העיב התקף לב קשה ממנו סבל בגין בתחילת אפריל, אשר מנע ממנו ליטול חלק ברוב שלבי המערכה.
לבסוף למרות בריאתו הרופפת, הצליח בגין להשתתף בעימות טלוויזיוני ראשון מסוגו מול שמעון פרס.
אף שבעימות לא היה מנצח ברור, הצליח בגין לשלול את התדמית הקיצונית שביקשו להדביק לו אנשי המערך, והצטייר כמנהיג שקול ומוכן להנהגה.
הליכוד ניצח בבחירות עם 43 מנדטים, לעומת 32 בלבד למערך, ומנחם בגין היה לראש הממשלה.
ניצחון הליכוד כונה בפי שדר החדשות חיים יבין "מהפך", מילה שהפכה למטבע לשון שגור בפי רבים.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות מדינת ישראל בה ראש הממשלה הנבחר לא היה נציג תנועות הפועלים על גלגוליהן השונים, ושלטונם הרציף של מפא"י ויורשיה, שנמשך למעשה עוד מאז הקמתה בימי היישוב ב-1930, הגיע לידי סיום.
הישגיה העיקריים של ממשלת הליכוד הראשונה היו הסכם השלום עם מצרים, הנפת נס ההתיישבות היהודית ביש"ע וב, תוכנית שיקום שכונות והפצצת הכור הגרעיני בעיראק במסגרת מבצע אופרה.
בנוסף נחקק בתמיכת ממשלת בגין חוק ירושלים, שעיגן בחוק את מעמדה של ירושלים המאוחדת כבירת מדינת ישראל.
ב-1981, על רקע מערכת בחירות סוערת במיוחד לכנסת העשירית זכה הליכוד ב-48 מנדטים לעומת 47 של המערך והקים ממשלה צרה בראשותו של בגין.
ממשלה זו ידועה בשל המשכם של מפעלי הממשלה הקודמת, חקיקת חוק רמת הגולן, וכן בשל החלטתה על היציאה למבצע שלום הגליל.
ב-1983 התפטר מנחם בגין מראשות הממשלה ומראשות הליכוד בהצהירו "אינני יכול עוד".
עד לפטירתו ב-9 במרץ 1992 התבודד בביתו ולא שב לפעילות ציבורית.
ראש הממשלה השני מטעם הליכוד היה יצחק שמיר, אשר מונה לראשות הממשלה בעקבות פרישתו של בגין בשנת 1983. זאת, לאחר שניצח את דוד לוי בבחירות שנערכו במרכז הליכוד ב-2 בספטמבר אותה שנה.
כבר בחודשי כהונתו הראשונים, נאלץ שמיר להתמודד עם משברים רבים.
אסון צור השני שהתרחש ב-4 בנובמבר 1983 המחיש את פגיעותו של צה"ל, שהיה שרוי עדיין בעומק לבנון.
גם המצב הביטחוני בפנים הארץ נראה כמדרדר, לאחר אירועים כגון פיגוע באוטובוס בירושלים ב-6 בדצמבר 1983 (שנחשב לאירוע חריג בזמנו), והשתלטות מחבלים על קו 300, שגררה אף משבר פוליטי-חוקתי קשה לאחר שנתגלה כי אנשי השב"כ הרגו שניים מן המחבלים בחקירתם, לאחר שאלו נחלצו ללא פגע מהפיגוע עצמו.
באופן חריג נאלצה הממשלה להתמודד גם עם טרור יהודי, לאחר שנתגלה דבר קיומה של המחתרת היהודית שהייתה אחראית לשורת פיגועים נגד הפלסטינים ביהודה ושומרון.
במישור הכלכלי סבלה המדינה מכישלון תוכנית "המהפך הכלכלי", עלותה של מלחמת לבנון, המיתון העולמי, ומשבר מניות הבנקים שפרץ במלוא עוצמתו ב-2 באוקטובר 1983 לאחר שהבנקים לא יכלו להמשיך לווסת את מניותיהם בבורסה.
כל אלו הכו בכלכלת ישראל, גרמו להיפר-אינפלציה, והביאו את המשק אל סף התמוטטות.
גם הקיטוב בין המחנות הפוליטיים בארץ, שעלה אל השטח בעקבות מלחמת לבנון, המשיך להחמיר, ורציחתו של פעיל שלום עכשיו אמיל גרינצוויג הביאה את האלימות הפוליטית בארץ לשיא חדש.
למרות כל אלו הצליח שמיר למתן את הירידה הקשה שהייתה צפויה בכוחו של הליכוד, וב ב-1984 זכה הליכוד ב-41 מנדטים, לעומת 44 למערך בראשות שמעון פרס.
בשל התיקו הפוליטי היחסי שנוצר נאלץ פרס להקים ממשלת אחדות לאומית יחד עם הליכוד.
במסגרת הסכם רוטציה עמד בראשה פרס למשך שנתיים, ולאחר מכן שמיר החל מ-1986 למשך שנתיים נוספות.
ממשלת אחדות זו התאפיינה בעיקר במאמציה המוצלחים לבלום את האינפלציה המשתוללת ולייצב את המשק, וכן בהמשך הנסיגה ההדרגתית מדרום לבנון, וביסוס רצועת הביטחון.
בנוסף זכור הסכם לונדון שיזם פרס לשלום עם ירדן במסגרתו תשלוט זו בפלסטינים בשטחי יש"ע, הסכם שלא יצא אל הפועל בשל התנגדות שמיר.
בתקופה זו בלטה תופעת המחנאות והמאבקים הפנימיים בליכוד, ובמיוחד בלטו דוד לוי, ואריאל שרון כאופוזיציה לשמיר.
למרות מאמציהם לא הצליחו השניים ליצור איום ממשי על שמיר, על אף מאבקים פנימיים לא קלים, שהגיעו לשיאם בכינוס מרכז תנועת החרות שפוצץ ב-1986 על ידי פעילים ממחנה לוי.
שמיר אמר אחרי הכנס: "זוהי תנועה שמאבדת את עצמה לדעת".
ב-25 באוגוסט 1988 אוחדו סופית מוסדות חרות והליברלים והתנועה החדשה נקראה הליכוד – תנועה לאומית ליברלית.
לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה הקים יצחק שמיר פעם נוספת ממשלת אחדות עם המערך, אך בראשותו.
גם בממשלה זו ניסו לקרוא על שמיר תיגר מימין "החישוקאים": אריאל שרון, דוד לוי, ויצחק מודעי.
בכינוס מרכז הליכוד בפברואר 1990, שזכה לכינוי "ליל המיקרופונים" ביקש שמיר את אמון חברי המרכז בו ובמדיניותו.
בעוד מורמות אצבעות החברים, החל שרון לקרוא ממיקרופון אחר: "אני שואל את חברי המרכז: מי בעד חיסול הטרור?
מי נגד שיתוף ערביי מזרח ירושלים?
ב-1990 התפוררה ממשלת האחדות עקב "התרגיל המסריח" שבו ניסה שר האוצר שמעון פרס לרקוח בחשאי הסכם עם החרדים להקמת ממשלה בראשותו.
ב ב-1992 נחל הליכוד תבוסה והשיג רק 32 מנדטים, וזאת לעומת 44 מנדטים ל.
בעקבות כך פרש שמיר מתפקידו כיו"ר המפלגה.
בראשות בנימין נתניהו: כהונה ראשונה
לאחר התפטרותו של שמיר התקיימו בחירות לראשות הליכוד, בהן התמודד בנימין נתניהו על תפקיד יו"ר המפלגה מול דוד לוי, משה קצב ובני בגין.
מערכת הבחירות לוותה בחילופי האשמות והשמצות קשות בין נתניהו ללוי, שיאן בפרשת הקלטת הלוהטת, בה טען נתניהו בשידור ישיר בטלוויזיה כי "בכיר בליכוד המוקף חבורת פושעים" מנסה לסחוט אותו באמצעות קלטת בה הוא נראה בוגד באשתו.
נתניהו נבחר ברוב גדול להנהגת הליכוד.
נתניהו הנהיג את הליכוד באופוזיציה לממשלת רבין ובהתנגדות להסכמי אוסלו, וביסס את מעמדו בראשותו.
לאחר רצח רבין התנגד נתניהו להקדמת הבחירות משום שסבר שהדבר יתפרש כניצול לא ראוי של הרצח.
במהלך כהונת הכנסת הגיעו יחסיהם של נתניהו ולוי, שדומה היה שלא יכלו להחמיר עוד, לשפל חדש כאשר זה האחרון פרש מהליכוד והקים את מפלגת גשר.
ערב הבחירות לכנסת ה-14 הצליח נתניהו לצרף את לוי ומפלגתו, כמו גם את צומת של רפאל איתן, לרשימה משותפת בראשותו.
יותר משנעשה הדבר על מנת להגדיל את כוחו של הליכוד, הייתה מטרת האיחוד למנוע מהשניים להתמודד מול נתניהו בבחירות האישיות לראשות הממשלה שהתקיימו אז לראשונה, ויעיד על כך השריון הלא פרופורציונלי לכוחן האמיתי שניתן למפלגותיהם: שבעה נציגים במקומות שנחשבו ריאליים לכל אחת מהן.
בבחירות זכה נתניהו בראשות הממשלה ברוב דחוק מול שמעון פרס, אך הרשימה המשותפת זכתה רק ל-32 מנדטים, מהם 22 לליכוד.
נתניהו לא הצליח לשמור על יחסים טובים עם שריו והביא לפרישת מספר שרים מהממשלה ולאחר מכן מהליכוד.
תנועת "גשר" של דוד לוי פרשה מהשותפות עם הליכוד וחברה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בשנת 1999, ל במסגרת ישראל אחת.
נתניהו ניסה בעת ובעונה אחת להמשיך בתהליך אוסלו שאליו הייתה מחויבת הממשלה בהסכמים בין-לאומיים, ולנקוט קו תקיף יותר נגד הפלסטינים בהתאם לעמדתו הניצית המסורתית של הליכוד, אך לא הצליח להביא את שריו לתמוך בדרכו.
בני בגין פרש מהממשלה בעקבות הסכם חברון ולאחר חתימת הסכם ואי שהביא להקדמת הבחירות, הקים את חרות ב-23 בפברואר 1999. מנגד, קבוצת חברי כנסת שהיו ממוקמים משמאלו, בראשות יצחק מרדכי, חברו להקמת מפלגת המרכז.
צומת החליטה גם היא שלא להתמודד בבחירות ביחד עם הליכוד.
בבחירות 1999 הפסיד נתניהו לברק בבחירות האישיות לראשות הממשלה, והליכוד בראשותו השיג 19 מנדטים בלבד, שיא שלילי כמוהו לא נראה מאז הקמתו.
בעקבות התבוסה פרש נתניהו מהנהגת הליכוד ומהכנסת.
לאחר פרישתו של נתניהו מונה אריאל שרון לשמש במקומו כיושב ראש זמני.
ב-2 בספטמבר 1999 גבר שרון בפריימריז על אהוד אולמרט, מאיר שטרית ופרופ' ולדימיר הרצברג, ונבחר באופן רשמי לראשות המפלגה.
שרון הנהיג את הליכוד בזמן תקופת כהונתו של אהוד ברק כראש הממשלה.
כיו"ר הליכוד, יזם שרון תוכניות הבראה וייעול במנגנוני התנועה, צמצם את הגרעון התקציבי של המפלגה והחל במסע לראשות הממשלה.
בחודש יולי 2000 הוביל הליכוד את בחירתו של חבר הכנסת מטעמו, משה קצב, לנשיא מדינת ישראל.
ב-2001, על רקע כישלון ועידת קמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה, התנהלו בחירות חדשות לראשות הממשלה.
בנימין נתניהו סירב להתמודד ללא בחירות חדשות לכנסת והשאיר את הבמה לאריאל שרון שזכה ברוב מוחץ ונתמנה לראש הממשלה, לאחר שהקים ממשלת אחדות עם מפלגת העבודה.
חודשים אחדים לאחר שנבחר שרון לראשות הממשלה הכריז בפני כנס מורות בלטרון, בניגוד למצע הליכוד, כי הוא מוכן לאפשר לפלסטינים הקמת מדינה עצמאית.
על רקע כוונותיו אלו יזמה קבוצה של חברי מרכז הליכוד בשם "הפורום לשמירת ערכי הליכוד" שבראשה עמד ח"כ אלי כהן, הצעת החלטה הקובעת כי הליכוד מתנגד להקמתה של מדינה פלסטינית בין הירדן לים.
הצעת החלטה זו התקבלה על ידי מרכז הליכוד, הגוף המחוקק והעליון של התנועה, ברוב מוחץ.
בנובמבר 2002 פרשה מפלגת העבודה מהממשלה, והובילה את המערכת הפוליטית לבחירות חדשות.
בבחירות המקדימות שנערכו בליכוד לקראת הבחירות הכלליות, שנערכו לאחר שבנימין נתניהו קיבל את הצעתו של שרון לשמש כשר החוץ, התמודד נתניהו מול שרון על הנהגת הליכוד, אך הפסיד ושרון נבחר לעמוד בראש הליכוד.
לאחר ההתמודדות הפנימית חבר נתניהו לשרון וב ב-2003 ניצח שרון פעם נוספת ונבחר לראשות הממשלה, והליכוד קיבל 38 מנדטים, פי שניים מבכנסת הקודמת.
זמן קצר לאחר מכן התאחדה מפלגת ישראל בעליה עם הליכוד, ומספר המנדטים שלו הגיע ל-40.
את מדיניותה הכלכלית של הממשלה החדשה הוביל נתניהו שמונה לשר אוצר, וזאת אף על פי שרצה תחילה להמשיך בתפקידו כשר חוץ.
בתקופתו הובילה הממשלה רפורמות כלכליות ליברליות רבות, שכללו בין השאר קיצוץ חד בקצבאות הרווחה, הורדת מיסים (לצד ביטול פטורים והרחבת בסיס המס), והפרטת גופים ממשלתיים.
השיפור במצבו של המשק שהיה נתון במשבר מאז פריצת האינתיפאדה, והצמיחה הגבוהה בשנים שלאחר מכן מיוחסים על ידי רבים למדיניות זו, אף על פי שיש הטוענים כי אמצעים חריפים אלו הובילו לפגיעה קשה מדי בשכבות החלשות, ואף פגעו בבסיס התמיכה של הליכוד.
בתקופה זו גברה הביקורת בציבור על כוחו העצום של מרכז הליכוד, שנבע משליטתו על בחירת הרשימה לכנסת, ומהגידול הפוליטי בכוחו של הליכוד כולו.
בתקשורת הועלו טענות על סידור מכרזים לחברי מרכז ומינויים פוליטיים מתרבים במשרדי הממשלה שנשלטו על ידי התנועה, כמו גם על תופעות אזוטריות יותר כגון נוכחות ערה של חברי הכנסת של התנועה באירועים משפחתיים של חברי המרכז, מתוך רצון לשמור על יחסים טובים איתם.
גם ריחוק גופים מקצועיים ממוקדי קבלת ההחלטות, שהתקבלו בתכיפות הולכת וגדלה ב"פורום החווה", והתחושה בקרב חלקים בציבור כי ויתוריו המדיניים המפתיעים של שרון נבעו מרצון להימנע מהעמדה לדין בשל החשדות הפליליים נגדו, גררו האשמות בדבר השחתת הנורמות הציבוריות.
ב-2004 החל שרון לקדם תוכנית פרי יוזמתו, תוכנית ההתנתקות, שעיקרה פינוי רצועת עזה מהתנחלויות ישראליות ויציאת הצבא ממנה, וכן פינוי ארבעה יישובים בצפון השומרון.
בשל התנגדות עזה נוספת מצד גורמים בתנועה החליט שרון להעמיד את התוכנית לאישור חברי הליכוד.
תוצאות המשאל היו דחיית תוכנית ההתנתקות על ידי מתפקדי הליכוד, ברוב של 59.5%.
חרף דחיית התוכנית הצהיר שרון שמנוי וגמור עמו לבצעה והוא הביא אותה למשאל נוסף בפני חברי מרכז הליכוד, תוך הבטחה כי תוצאות המשאל יחייבו אותו, על אף שאין למשאל זה תוקף חוקי מחייב.
לאחר שהתוכנית נדחתה גם במשאל שנערך בקרב חברי המרכז אמר שרון "נכשלתי, אחשוב על תוכנית חדשה" והביא את התוכנית לאישור הממשלה, תוך שהוא מאיים כי שר שלא יתמוך בתוכנית יפוטר.
התוכנית אושרה על ידי הממשלה ומאוחר יותר הובאה להצבעה בכנסת, שוב כששרון מאיים על חברי סיעת הליכוד כי ינקטו סנקציות נגד ח"כ שלא יצביע בעד ההצעה.
התוכנית אושרה בכנסת בהצבעה שכונתה "ליל השפנים" וביצועה החל ב-15 באוגוסט 2005 והושלם ימים אחדים לאחר מכן.
היו שאמרו כי בעקבות ההחלטה לבצע את התוכנית חל פילוג "דה-פקטו" בליכוד, כאשר שלושה-עשר מחברי-הכנסת של הסיעה, שכונו "המורדים" (על ידי נאמני שרון), הצביעו נגד ממשלת שרון בשל הפרת החלטת משאל המתפקדים על-ידו.
כשבוע לפני ביצוע התוכנית התפטר שר האוצר, בנימין נתניהו, מן הממשלה.
בהצבעה שנערכה בוועידת הליכוד על הקדמת הבחירות לראשות המפלגה, דחה המרכז את ההצעה ברוב של כ-52%.
תוצאה זו נחשבה לניצחון לשרון ולתבוסה קשה ליריבו הפוליטי, בנימין נתניהו.
שרון גם לא נענה להחלטת ועידת הליכוד לקיים משאל עם בנושא תוכנית ההתנתקות, אף שגם רוב גדול בסיעה – 27 חברי כנסת תמך בקיום משאל עם כזה.
בהצבעה על הנושא בכנסת התפלגה הסיעה בהצבעה ו-13 שרים וח"כים הצביעו בכנסת נגד משאל עם בניגוד לעמדת הסיעה, כתוצאה מכך נפלה ההצעה לקיים משאל עם בעניין תוכנית ההתנתקות.
ימים אחדים לאחר מכן הביא שרון לכנסת לאישור את הצעתו למנות כשרים חדשים בממשלתו את רוני בר-און ואת זאב בוים והודיע לכנסת על מינוי סגני שרים שהתנגדו כמוהו למשאל העם.
המינויים החדשים זכו לגינוי רחב של כל סיעות הבית, משום שנראו כמתן תמורה אישית על דרך ההצבעה של אותם ח"כים.
שרון הסיר את הצעתו למינוי השרים מאחר שקבוצת חברי כנסת במפלגתו הודיעו שלא יתמכו בה ולא הובטח למינוי הרוב הדרוש.
בעקבות כישלון המינויים אמר שרון "בסך הכל רציתי לעשות טובה לחברים, למה שקרה היום יהיו השלכות גדולות".
ימים ספורים לאחר פרשת מינוי השרים, בנובמבר 2005 פרש שרון מהליכוד על רקע ההתנגדות העזה במפלגה למהלכיו האחרונים ועל רקע כישלון מינוי השרים.
יחד עם עוד שלושה-עשר חברי כנסת שפרשו מהליכוד הוא הקים את מפלגת קדימה.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפו למפלגה החדשה גם פורשים ממפלגת העבודה.
בראשות בנימין נתניהו: כהונה שנייה
עם פרישת שרון החל מסע הבחירות לראשות הליכוד, כשהמתמודדים היו בנימין נתניהו, סילבן שלום, שאול מופז, משה פייגלין, עוזי לנדאו וישראל כץ.
הבחירות המוקדמות התקיימו ב-19 בדצמבר.
בתחילת דצמבר הודיע המועמד עוזי לנדאו על פרישתו מהמירוץ ותמיכתו בבנימין נתניהו על בסיס מצע מדיני משותף.
כשבוע לאחר מכן, הודיע שר הביטחון שאול מופז במפתיע על הצטרפותו למפלגת קדימה בניגוד לעמדתו המוצהרת הקודמת.
בנימין נתניהו זכה בבחירות אלו ברוב גדול, עם 44 אחוזי תמיכה, ושב לראשות הליכוד.
בבחירות 2006 ספגה סיעת הליכוד, בראשות בנימין נתניהו, את המכה הקשה בתולדותיה.
לאחר מערכת הבחירות בהן גרפה מפלגת קדימה בראשות אהוד אולמרט אחוז נכבד מהמצביעים הפוטנציאליים של הליכוד, התרסקה הליכוד ממפלגת שלטון בעלת 38 מנדטים ל־12 מנדטים בלבד, ובכך הפכה לסיעה השלישית בגודלה בכנסת, השווה בגודלה לסיעת ש"ס.
עם זאת, כיוון שהליכוד הייתה הסיעה הגדולה ביותר באופוזיציה (ש"ס הייתה בקואליציה), כיהן יושב־הראש שלה, בנימין נתניהו, כראש האופוזיציה, עד לבחירות ל ה-18.
למרות התבוסה הקשה שספגה המפלגה בהנהגתו, זכה נתניהו לעדנה מסוימת בעין הציבור לאחר שאירועים כגון השתלטות החמאס על רצועת עזה והתגברות ירי הקסאמים, ובצידם פריצת מלחמת לבנון השנייה נראו כמוכיחים את אזהרותיו המוקדמות בדבר הסכנות הביטחוניות הטמונות לישראל, אזהרות שתוארו בזמן הבחירות כ"קמפיין הפחדה" וזכו ללעג מצד מתנגדיו.
גם פעילות ההסברה הענפה מחוץ לישראל בה עסק בזמן המלחמה בלבנון זכתה להערכה.
מדיניותו הכלכלית הקפיטליסטית שהובילה לתבוסתו בבחירות, נחשבה לאחד הגורמים לשגשוג הכלכלי המחודש (ששרר עד פרוץ משבר הסאבפריים).
ביולי 2007, לאחר הבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה שבהן ניצח אהוד ברק, החליטו ראשי הליכוד כי עליהם להיערך לבחירות הבאות לכנסת ולהקדים את הבחירות לראשות התנועה.
בבחירות על ראשות הליכוד התמודדו נתניהו, משה פייגלין ודני דנון, יו"ר הליכוד העולמי.
נתניהו ניצח בהן ברוב של 73%, פייגלין קיבל 23.4% מקולות המצביעים ודנון קיבל 3.5% מהקולות בלבד.הבחירות הפנימיות לרשימת הליכוד לכנסת ה-18 התקיימו ב-8 בדצמבר 2008 והשתתפו בהן כלל מתפקדי הליכוד אשר בחרו 12 נציגים ברשימה ארצית ושני נציגים למשבצות העולים.
בנוסף, כל מתפקד בחר נציג של המחוז אליו הוא משתייך.
תוצאות ראשונות פורסמו בלילה שאחרי הבחירות, אך לאחר מכן פורסמו תוצאות שונות במקצת על פי פרשנות אחרת של תקנון הליכוד.
ערעורים שונים הוגשו לבית המשפט המחוזי על הרשימה, אולם רק ערעורו של מיכאל רצון, על דחיקת נציגי הרשימה הארצית מפני נציגי המחוזות, התקבלה, בטענה שהשינוי נעשה על מנת לדחוק אחורה את משה פייגלין, שהוא שיקול זר.
אולם בית המשפט העליון ביטל את ההחלטה באומרו שהתערבות בהליכים בתוך מפלגה צריכים להיות מוגבלים למקרים קיצוניים, ושלא הוכח שאכן היו שיקולים זרים בפני בית הדין העליון של הליכוד, בניגוד לוועדת הבחירות שלה.
השופטים גם בקשו שהליכוד תנקוט אמצעים כדי שמקרים כפי שהובאו בערעורים לא יישנו.
סמוך להגשת הרשימה לוועדת הבחירות המרכזית חתם הליכוד על הסכם איחוד עם מפלגת אח"י, שפרשה מהבית היהודי, ובמסגרתו שוריינו לאח"י המקומות 39 (שלום לרנר) ו-45 (אדמונד חסין) ברשימת הליכוד-אח"י לכנסת השמונה עשרה.
בבחירות לכנסת ה-18 קיבלה תנועת הליכוד 27 מנדטים.
אף על פי שקדימה קיבלה 28 מנדטים, הצליח בנימין נתניהו לגבש רוב קואליציוני יחד עם מפלגת ישראל ביתנו, ש"ס ומפלגת העבודה ולהרכיב ממשלה.
הממשלה אושרה ב-69 קולות, כאשר חמישה מחברי מפלגת העבודה בחרו להיות נוכחים במליאת הכנסת אך לא להשתתף בהצבעה.
ב-31 במרץ 2009 הושבעה ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו שבה היו חברים 30 שרים ושמונה סגני שרים והיא הייתה מהממשלות הגדולות בהיסטורית מדינת ישראל.
בתחילת דצמבר 2011 הודיע בנימין נתניהו על הקדמת הפריימריז על ראשות מפלגת הליכוד.
כעבור מספר שבועות זכתה ההודעה לתמיכת ואישור מרכז המפלגה, ונקבע מועד ההתמודדות לתאריך 31 בינואר 2012. סילבן שלום, שהתכוון להתמודד מול נתניהו, יצא בהכרזה על אי חוקיותו של ההליך, אך לבסוף הסיר את התמודדותו מול נתניהו.
היחיד שהתייצב מול נתניהו היה משה פייגלין.
בבחירות ניצח נתניהו כשהוא מקבל 74% מקולות הבוחרים, לעומת פייגלין ששימר את הישגו מהבחירות הקודמות – 24%.
באוקטובר 2012 הודיעו בנימין נתניהו (יו"ר הליכוד) ואביגדור ליברמן (יו"ר מפלגת ישראל ביתנו) על כוונתם להגיש רשימת מועמדים משותפת לשתי המפלגות, שנקראה "הליכוד - ישראל ביתנו", ב.
הסיעה המשותפת זכתה ב-31 מנדטים, מתוכם 20 לליכוד, ונתניהו מונה להקים את הממשלה השלישית בראשותו.
ב-9 ביולי 2014 פורקה הסיעה המשותפת למרכיביה, וסיעת הליכוד חזרה לתפקד כסיעה עצמאית.
ב-2 בדצמבר 2014 פיטר ראש הממשלה נתניהו ממשלתו את השרים יאיר לפיד וציפי לבני, בהאשמת חתרנות נגדו.
בהמשך הערב התפטרו יתר שרי יש עתיד, ונתניהו הודיע על כוונתו לתמוך בהצעות החוק להקדמת הבחירות שהונחו על שולחנה של הכנסת באותם ימים.
ב שנערכו ב-17 במרץ 2015, זכה הליכוד לניצחון, והגדיל כוחו ל-30 מנדטים.
ניצחון זה הושג בניגוד לתחזיות מוקדמות, שהראו על יתרון למפלגת המחנה הציוני בראשות יצחק הרצוג, והוצג על ידי נתניהו והליכוד ככזה שהושג "כנגד כל הסיכויים".
הקמפיין החדשני עשה שימוש נרחב במדיה חדשים, וכלל סרטונים היתוליים בהשתתפות נתניהו שהופצו ברשתות החברתיות.
תומכי הליכוד טענו כי הקמפיין הנגטיבי והאגרסיבי שנעשה לטענתם נגד המפלגה מצד "חוגי השמאל והתקשורת", יצר אפקט הפוך והוביל לתמיכה גדולה של מצביעים בבחירות אשר הציבה את הליכוד שוב כמפלגת השלטון.
ביום הבחירות לכנסת העשרים, במטרה לגייס מצביעים נוספים למפלגתו, יצא נתניהו בהצהרה כי "המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי".
ההתבטאות גררה ביקורת רחבת היקף נגד נתניהו, בישראל ומחוצה לה.
הביקורת, שהחלה כבר ביום הבחירות, נשמעה גם חודשים לאחר מכן.
אמירתו של נתניהו העלתה לדיון את השיח סביב הגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, זהותם הלאומית של ערביי ישראל ואופן ההתייחסות לזכות ההצבעה והבחירה שלהם.
בספטמבר 2018, הצטרפה המפלגה לארגון גג של מפלגות שמרניות האיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, ב-20 בפברואר 2019, נמסרה הודעה משותפת לליכוד ול, בה נאמר כי סוכם שרשימת עוצמה יהודית תרוץ כבלוק טכני עם הבית היהודי, ובתמורה הליכוד מתחייב לשריין את המקום ה-28 ברשימתו לכנסת, עבור ח"כ מהבית היהודי, שיוכל לעבור לבית היהודי מיד לאחר היבחרו לכנסת.
חבר הכנסת ששוריין הוא סגן שר הביטחון אלי בן דהן, וכדי למנוע עתירות נגד המהלך הועברה מפלגת אח"י של אפי איתם לידיו של בן דהן ובוצע איחוד מפלגות עם הליכוד.
הליכוד זכה בכ-35 מנדטים המונים כ-26.46% מן הקולות.
נשיא המדינה ראובן ריבלין הטיל על יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, להרכיב את ממשלת ישראל השלושים וחמש, אך זה כשל במשימה ודחף לקיום בחירות בפעם השנייה ב-2019, לראשונה בתולדות המדינה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיעו ראשי המפלגות הליכוד וכולנו, על ריצה משותפת בבחירות.
נציגי כולנו בכנסת ישובצו במקומות 5, 15, 29 ו-35. המפלגה קיבלה 32 מנדטים כך שרק שלושת המקומות הראשונים נכנסו, מתוכם יפעת שאשא-ביטון הוצבה כחלק ממפלגתה בעוד שאר הרשימה הצטרפה לליכוד.
ב-26 בדצמבר 2019, בפריימריז שנערכו, התמודד גדעון סער על ראשות הליכוד מול נתניהו, ונתניהו נבחר כשקיבל 72.5% מהקולות.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש קיבלה המפלגה 36 מנדטים (תוספת של 4 מנדטים מהבחירות הקודמות), לעומת 33 מושבים למפלגת כחול לבן.
הוקמה ממשלת ישראל השלושים וחמש, ממשלת אחדות לאומית תוך התחיבות לרוטציה של נתניהו עם ראש כחול לבן, בני גנץ.
לקראת מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע גדעון סער כי הוא פורש מהליכוד כדי להקים את מפלגת תקווה חדשה.
חברי הכנסת זאב אלקין, שרן השכל, מיכל שיר ויפעת שאשא-ביטון הצטרפו אליו.
לאחר הבחירות והקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, הליכוד הלך לאופוזיציה לאחר 12 שנות שלטון רצופות.
לקראת מערכת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוחלט על פי חוקת הליכוד שיתקיימו בחירות מקדימות לראשות המפלגה ולרשימה.
אולם לאחר פרישת ח"כ יולי אדלשטיין מהמירוץ לראשות המפלגה, נשאר יו"ר הליכוד בנימין נתניהו מועמד יחיד ונבחר לראשות התנועה באופן אוטומטי.
הבחירות המקדימות בליכוד (2022) בהן נקבעה רשימת המפלגה לכנסת התקיימו ב-10 באוגוסט.
בית הדין של הליכוד פסק כי לאחר שחברי המרכז לא נבחרו מחדש למעלה מעשור, מתפקדי הליכוד יבחרו את נציגי המחוזות ברשימה.
בשנת 2020, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, מפלגת הליכוד הייתה חייבת לכנסת יותר מ-73 מיליון ש"ח.
סכום זה מהווה 85% מגובה החוב שמותר למפלגה לקחת מהכנסת.
בדצמבר 2022, לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע הליכוד חזר להנהגת המדינה ונתניהו התמנה לעמוד בראשות הממשלה.
במרץ 2025, סיעת הליכוד וסיעת הימין הממלכתי חתמו על הסכם פוליטי הכולל מיזוג עתידי בין הסיעות.
מבחינה מדינית, תנועת החרות, שהייתה המרכיב העיקרי בליכוד, היא ממשיכתה הרעיונית של התנועה הרוויזיוניסטית, אשר תבעה בעלות על כלל שטחי ארץ ישראל, כולל על עבר הירדן המזרחי.
בשאלת יחסי ישראל–סוריה, הביע הליכוד תמיכה עקרונית בפיתוח ההתיישבות ברמת הגולן והתנגדות לנסיגה ממנה, ואף הוביל את החלת החוק הישראלי עליה.
בפועל לא גדל מספר היישובים והתושבים בגולן באופן משמעותי בתקופת שלטונו.
למרות עמדתו המוצהרת הנוקשה בסוגיית עסקאות מסוג שטחים תמורת שלום, היה זה דווקא הליכוד בראשות מנחם בגין אשר הוביל ב-1979 את הסכם השלום עם מצרים, וב-2005 אריאל שרון הוביל את תוכנית ההתנתקות, במסגרתם התחייבה ישראל לנסיגה מלאה מחצי האי סיני, יישובי חבל ימית, עזה וצפון השומרון.
האפשרות לוויתורים מדיניים גרמה לאורך השנים למחלוקות חריפות בתנועה יותר מכל נושא אחר.
כאשר היא נעשתה ללא הסכם שלום בתוכנית ההתנתקות, היא אף הביאה לפיצול בליכוד ולהקמת מפלגת קדימה בסוף 2005.
ב-28 בינואר 2024 השתתפו השרים חיים כץ, מאי גולן, עידית סילמן, עמיחי שיקלי, שלמה קרעי וחברי הכנסת חנוך מילביצקי, ניסים ואטורי, עמית הלוי, טלי גוטליב, אתי עטיה, משה פסל, אריאל קלנר ודן אילוז בכנס "ניצחון ישראל" - כובשים ומיישבים את חבל עזה.
השר מיקי זוהר השתתף בסרטון שמקדם את הכנס.
מדיניותו הביטחונית של הליכוד גורסת תמיכה בצעדים תקיפים נגד הטרור הפלסטיני, ונגד מבצעיו בישראל ומחוצה לה.
במסגרת מדיניות זו יזם שלטון הליכוד את מבצע שלום הגליל במטרה לפגוע בנוכחות אש"ף בלבנון.
אף על פי שמשימה זו נחלה לבסוף הצלחה עם עזיבתם הכפויה של יאסר ערפאת ואנשיו את ביירות, תרמה המלחמה לצמיחתם של ארגונים פנים לבנונים עוינים לישראל כגון חזבאללה ואמל, וגררה נוכחות ישראל בלבנון (מוגבלת החל מיוני 1985 לרצועת הביטחון) שנמשכה כ-18 שנים.
בנוסף תמך הליכוד, יחדיו עם שר הביטחון מטעם מפלגת העבודה יצחק רבין, ביד תקיפה לדיכוי האינתיפאדה הראשונה.
מבחינה צבאית גרידא נחלה מדיניות זו הצלחה וההתקוממות הפלסטינית האלימה גוועה ברובה, אך ישראל לא הצליחה לדכא את שאיפותיהם הלאומיות של הפלסטינים, ותדמיתה הבין-לאומית נפגעה.
בשנות תהליך אוסלו הנהיג הליכוד את הימין בהתנגדות להסכם, תוך שהוא מצביע על הסכנות הביטחוניות הטמונות בו.
לאחר גל הפיגועים בפברואר-מרץ 1996, הובילה את קמפיין הבחירות של נתניהו הסיסמה "עושים שלום בטוח", הבאה להדגיש את נכונותו של הליכוד להמשיך בתהליך המדיני, אך תוך דרישה תקיפה מהרשות הפלסטינית לעמוד בהתחייבויותיה הביטחוניות.
ממשלת הליכוד שקמה ב-1996 המשיכה בהסכמים מדיניים עם הפלסטינים כהסכם חברון והסכם ואי, אך תבעה את עקרון ההדדיות, ודרשה מהפלסטינים לנקוט בצעדים תקיפים נגד ארגוני טרור כדוגמת חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בתמורה לוויתורים מדיניים.
בנוסף לא היססו ממשלות הליכוד להפעיל את צה"ל הרחק מעבר לגבולות מדינת ישראל נגד מה שתפסו כאיומים על שלומה.
כך נפגעה קשות (ולמעשה חוסלה) תוכניתה הגרעינית של עיראק במבצע אופרה, וננקטו צעדים נגד אש"ף אף במהלך שהותו בתוניסיה לאחר גרושו מלבנון, כגון הפצצת מפקדותיו וחיסולו של אבו ג'יהאד.
גם מבחינה כלכלית ממוקם הליכוד בעל השורשים במפלגה הליברלית בימין, והוא התנגד מראשיתו למדיניות הכלכלית הסוציאליסטית של שלטון המערך, ותמך בעידוד יזמות עסקית, הקטנת המעורבות הממשלתית במשק, והפרטת גופים ממשלתיים.
עם זאת ניתן לזהות סתירה מסוימת בין תמיכתו של הליכוד בליברליזם כלכלי, לבין מיתוגו כמפלגה חברתית השואפת לקדם את רווחת השכבות החלשות.
דוגמה לכך ניתן לראות בכהונתו של בגין, שבה לצד תוכנית המהפך הכלכלי שכללה צעדים ליברליים רבים כגון הסרת מגבלות על שוק המט"ח וביטול סובסידיות ממשלתיות, נקט הליכוד במדיניות של השקעה ממשלתית ניכרת בתקציבי רווחה, שהתבטאה בין השאר בתוכנית שיקום השכונות ובהגדלה משמעותית של קצבאות הביטוח הלאומי.
לאחר כישלון התוכנית הכלכלית של הליכוד, בין השאר בגלל משבר האנרגיה העולמי ושקיעתו של המשק במשבר כלכלי קשה, ממנו נחלץ רק לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, נקט הליכוד בגישה מתונה יותר ולא יזם רפורמות מקיפות במשק בשאר כהונתו של שמיר.
עם זאת, עקב ירידה בהכנסות ממיסים, כמו גם עקב התחייבויות הרבות לשותפי הקואליציה, החלה ממשלתו השנייה של נתניהו את כהונתה בגל של העלאות מיסים, ששיאן העלאת שיעור המע"מ מ-15.5% ל-16.5%.
צעדים אלה היו בניגוד לדברים שאמר נתניהו ערב הבחירות.
חוקת הליכוד מגדירה את מטרת התנועה בתחום הכלכלי כחתירה למשק חופשי תוך צמצום ההתערבות הממשלתית, לצד "אחריות ממלכתית לרמה סבירה של ביטחון הפרט, חינוך, בריאות, תעסוקה, ואיכות הסביבה".
היסטורית, אחד הדגלים העיקריים של הליכוד היה המאבק נגד הסתדרות העובדים שנשלטה בידי מפא"י ובהמשך המערך.
נושא זה איבד מחשיבותו עם הירידה בהשפעתה של ההסתדרות והיחלשות הקשר בינה לבין מפלגת העבודה.
במשך השנים אף השתלבו בעמדות כוח בליכוד ראשי ועדי עובדים חזקים במשק, כחיים כץ מוועד התעשייה האווירית ופנחס עידן מוועד עובדי רשות שדות התעופה.
בשאלת יחסי דת ומדינה והמאבק על הסטטוס קוו נחשב הליכוד למקורב לפלג המסורתי בוויכוח.
הליכוד תמך בחוקים שונים בנימוק של שמירת צביונה היהודי של המדינה כגון חוק חג המצות (איסורי חמץ), האוסר הצגת חמץ למכירה בפומבי בפסח, וחוק יסודות המשפט שקבע כי יש לפנות ל"עקרונות מורשת ישראל" במקרה של לאקונה בחוק.
גם במאבקים על פתיחת מקומות בילוי ומסחר בשבת, שפרצו במלוא עוזם במהלך שנות ה-90, התייצב הליכוד בדרך כלל לצד הדתיים.
הדבר היה מנוגד לעמדותיו של ז'בוטינסקי שהיה בעל השקפה חילונית.
המפד"ל הייתה חברה בכל ממשלות הליכוד עד לתוכנית ההתנתקות, והחינוך הממלכתי דתי, כמו גם מפעל ישיבות ההסדר והמכינות קדם צבאיות זכו לתמיכה רבה בתקופה זו.
עם התבססות חזון גוש אמונים בלב הקונצנזוס הציוני דתי, הלך והפך שידוך זה לברור מאליו, וימיה של תנועת המזרחי כבת ברית קבועה של שלטון מפא"י והמערך חלפו ללא שוב.
ממשלות הליכוד, למעט ממשלת ישראל ה-30 וממשלת ישראל ה-33, כרתו ברית עם המפלגות החרדיות.
בגין החליט גם על הענקת קצבת הבטחת הכנסה גם לאברכים.
רגשות אלו התבטאו בין השאר בנאום השפנים והחזירים של הרב שך.
שבר גדול ביחסיו של הליכוד עם הדתיים הלאומיים אירע בזמן תוכנית ההתנתקות ב-2005, שבמהלכה הובילה ממשלה בראשות הליכוד את פינוי כלל יישובי רצועת עזה וצפון השומרון.
אומנם העובדה שהמהלך הפתאומי היה מזוהה עם שרון יותר משהיה מזוהה עם הליכוד, וכי רוב התומכים בו עזבו לקדימה לאחר פילוג התנועה, הביאה במידה מסוימת לאיחוי הקרע, אך האפשרות לוויתורים מדיניים נוספים מוסיפה להיות מוקש אפשרי ביחסיו של הליכוד עם הציבור הדתי-לאומי.
בניגוד לברית זו עם הדתיים הלאומיים, אשר על כל קשייה מתבססת על חזון מדיני משותף ואמונה באידאולוגיה הציונית, כמו גם על נוכחות מסורתית ואף דתית חזקה בתוך הליכוד, נראה שהחיבור לחרדים היה פוליטי יותר מאשר אידאולוגי, ואידיאל לימוד התורה כדרך חיים לא זכה מעולם לתמיכה רבה במפלגה.
גם הסתגרותם המופגנת של החרדים מפני החברה הישראלית לא אפשרה חיבור משמעותי בינם לליכוד.
עקב כך בשנת 2003 הסכים הליכוד ללא היסוס רב לדרישתה של מפלגת שינוי להקים קואליציה ללא חרדים לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, ואף קיצץ עמוקות בקצבאות במסגרת מדיניותה הכלכלית של הממשלה שהוקמה בראשותו לאחריהן.
גם בהתלהט הוויכוח סביב נושאי הגיור והיתר המכירה בשנות השמיטה, התנגדו ככלל אנשי הליכוד לגישתם ההלכתית הנוקשה של החרדים.
בשנים 1969–1992 היו תומכי הליכוד צעירים יותר בממוצע מתומכי המערך.
ככל הנראה, הסיבה לכך היא בתחלופה דורית ולא בשינוי אישי אצל המצביעים במהלך החיים.
לעומת זאת, לא נמצא כל קשר בין מגדר לבין דפוסי הצבעה.
מצביעי הליכוד הגיעו בממוצע ממעמד יותר נמוך.
בעוד בסקרים לא נמצא קשר בין דפוסי הצבעה לרמת הכנסה, מצביעי הליכוד באופן מסורתי מגיעים מאזורי הפריפריה, ומתאפיינים במגורים בצפיפות גבוהה יותר.
הבדלי השכלה בין מצביעי הליכוד והמערך לא נמצאו בשנים 1969–1977, אך התחילו להופיע בבחירות 1981 והתחזקו בבחירות של 1984–1992.
בשנים 1969 ו-1973 לא היו מצביעי הליכוד דתיים יותר ממצביעי המערך, אף על פי שהם תמכו יותר בצביון יהודי למדינה, אולם בשנים 1977–1981 היו מצביעי הליכוד דתיים יותר ממצביעי המערך ובבחירות 1984–1992 היו מצביעי הליכוד הרבה יותר דתיים ממצביעי המערך ומפלגת העבודה.
תוצאות בחירות 2015, הצביעו על תמיכה משמעותית וחזקה לליכוד בערי הפריפריה של ישראל.
בבחירות אלו התבסס ניצחון הליכוד על תמיכתם של מצביעים מסורתיים ודתיים מערי הפיתוח ומההתנחלויות ביהודה ושומרון.
לפי סקרים המבוססים על הצבעה בבחירות לכנסת העשרים וארבע, 56% ממצביעי הליכוד הם מסורתיים (33% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת), 31% הם חילונים (45% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת), 11% הם דתיים לאומיים (12% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת) ו-2% הם חרדים (10% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת).
עיקר תומכי המפלגה הליברלית היו אשכנזים, כך שלמרות תמיכה של מזרחים ותיקים בתנועת החרות, גח"ל לא זוהתה בהכרח עם תומכים מזרחיים.
במעבר מגח"ל ב-1969 לליכוד ב-1973 גברה התמיכה של המזרחים בליכוד ובבחירות 1977 גדלה התמיכה עוד יותר כך שהליכוד גבר על המערך בבחירות אלו כמעט בכל השכונות, היישובים והערים בהם האוכלוסייה הייתה בעיקרה של מזרחים.
בשנה זו היו כ-52% ממצביעי הליכוד מזרחים (יהודים שעלו מאסיה-אפריקה או ילדים של יהודים שעלו מאסיה-אפריקה), 38% אשכנזים (יהודים שעלו מאירופה-אמריקה או ילדים של יהודים שעלו מאירופה-אמריקה) ו-10% ילידי ישראל.
ב-1977, 53% מהמזרחים ו-44% מילידי ישראל הצביעו לליכוד, אך רק 20% מהאשכנזים.
התמיכה של המזרחים בליכוד, ובגח"ל ממנה צמח הליכוד, התגברה עם השנים והייתה בעלת היקף שונה בהתאם למרחק מהערים הראשיות של ישראל.
המזרחים הוותיקים תושבי שכונות ישנות בערים הגדולות, כמו מוסררה, נחלאות, כרם התימנים, שכונת התקווה, כפר שלם, נווה שלום וואדי סאליב, היו תומכים מסורתיים של תנועת החרות וכבר ב-1965, זכתה גח"ל בתמיכה של 40.7% בממוצע בשכונות אלו.
בשיכוני עולים בערים הגדולות, דוגמת רוממה, קריית יובל, עיר גנים, פרדס כץ, תל גיבורים וג'סי כהן בחולון, עמישב, תל כביר, מחנה דוד בחיפה רמת הרצל ודורה בנתניה, זכה גח"ל ב ב-1965 ב-25.6% בממוצע.
התמיכה עלתה עם השנים, בשנת 1973 זכה הליכוד ברב שיכוני העולים ביותר קולות מהמערך, וב-1977 הגיעה התמיכה בליכוד ל-47.4% בממוצע.
בערי עולים ליד הערים הוותיקות, דוגמת אור יהודה, ראש העין, אור עקיבא, קריית אתא, יהוד, לוד, קריית ים ורמלה, היה שיעור תמיכה דומה לזה שבשיכוני העולים בערים.
עמירם גונן משער שהסיבה לשיעור נמוך זה הוא התלות של תושבי הפריפריה בשלטון המרכזי.
שיעור התמיכה בערי הפיתוח עלה ב-1977 ל-44.1% ובשנה זו הליכוד קיבל יותר קולות מהמערך כמעט בכל ערי הפיתוח.
הזיהוי של הליכוד עם המזרחים הגיע לשיאו בבחירות לכנסת העשירית ב-1981, שבהן היה השסע העדתי חלק מרכזי במערכת הבחירות.
בעצרת בחירות של המערך אמר דודו טופז, במה שנודע כנאום הצ'חצ'חים: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אספות בחירות...
מנחם בגין הגיב למחרת על הדברים באומרו לבוחריו להתקשר למכריהם:
הזיהוי של הליכוד עם המזרחים המשיך להיות חזק מאוד גם בשנים שלאחר מכן.
בבחירות 1992, 41% מהמזרחים ו-24% מילידי ישראל הצביעו לליכוד, אך רק 16% מהאשכנזים.
כתוצאה מכך, 68% ממצביעי הליכוד היו מזרחים, 21% אשכנזים ו-11% ילידי ישראל.
ירידת כוחן של המפלגות הגדולות, עלייתה של מפלגת ש"ס ועליית שיעור הנישואים הבין-עדתיים הקהו את השיוך העדתי של המפלגות הגדולות בישראל, כך שאף על פי שעדיין יש לליכוד יותר תמיכה אצל המזרחים, השיוך אינו כה מובהק.
הגוף הרחב ביותר במפלגת הליכוד הוא מתפקדי (חברי) התנועה, הקונים את חברותם בתשלום דמי חבר שנתיים.
גוף זה בוחר את יו"ר המפלגה (ומועמדה לראשות הממשלה), את חברי המרכז של המפלגה, ורשאי להיבחר למוסדותיה.
בעקבות שינוי בחוקת הליכוד שבוצע לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006, עברה למתפקדי התנועה גם הזכות לבחור את חברי הכנסת של התנועה בבחירות אישיות (פריימריס).
נכון לשנת 2022 חברים בליכוד כ-137 אלף איש.
מרכז הליכוד – זהו המוסד העליון של התנועה, הרשאי להחליט בכל עניין ועניין של התנועה.
בזמן התכנסותו הראשונית נקרא מוסד זה ועידת הליכוד, אך לאחר מכן הוא נהפך למרכז למשך ארבע השנים הבאות, עד לבחירתו מחדש.
במרכז חברים כ-3000 צירים המורכבים מצירים שנבחרו בבחירות בסניפי התנועה בערים ומצירים מתוקף תפקידם.
בין השאר, מוסמך המרכז לשנות את חוקת המפלגה.
עד 2006 היה המרכז אמון על בחירת חברי הכנסת של התנועה, אולם מספר שבועות לפני הבחירות הכלליות ב-2006 בחר המרכז לקבל את הצעתו של היו"ר, בנימין נתניהו, ולשנות את חוקת התנועה כך שהסמכות לבחירת הח"כים תועבר למתפקדים.
היו"ר הנוכחי של מרכז הליכוד הוא חיים כץ.
לשכת הליכוד – זהו המוסד האמון על כל הנושאים המדיניים, הכלכליים, החברתיים והבין-מפלגתיים המצויים על סדר יומה של התנועה.
הלשכה מורכבת בין השאר מחברי הכנסת של התנועה, ראשי ערים של התנועה וראשי הסניפים העירוניים של התנועה, אך תפקידה מוגבל לדיונים והמלצות בלבד ואין החלטותיה מחייבות, ולכן נחשבת לגוף חסר שיניים.
מזכירות הליכוד – מוסד זה אחראי על תפקודה השוטף של תנועת הליכוד, והוא מטפל בענייניה היום-יומיים.
הוא מונה עד 61 חברים, ובאחריותו מינוי מנכ"ל התנועה וראשי האגפים הביצועיים של התנועה, וכמו כן הגדרת תפקידיהם סמכויותיהם ותחומי פעילותם, תוך הנחייתם ופיקוח עליהם במילוי תפקידם.
יו"ר מזכירות הליכוד הוא ישראל כ"ץ.
בית הדין – המוסד השיפוטי העליון של התנועה.
חברי התנועה ומוסדותיה כפופים להחלטותיו ומחויבים לשיפוטו.
בבית הדין חברים שופטים בדימוס ומשפטנים, והם המכריעים בענייני בוררות בנושאים שונים וכן בעניינים מהותיים, חוקתיים וערכיים.
בראש נשיאות בית הדין כיום עומד חה"כ לשעבר מיכאל קליינר.
סניפי הליכוד - המהווים את המוסדות המוניציפליים (עירוניים) של הליכוד, הקיימים בכל רשות או מועצה מקומית, בכפוף לקיומו של מספר מתפקדים מינימלי של הליכוד באותה רשות מקומית.
סניפי הליכוד מורכבים כל אחד ממועצת סניף ומהנהלת סניף.
מועצת הסניף אמונה על בחירת רשימת הליכוד בבחירות המקומיות ומועמדו לראשות הרשות המקומית הרלוונטית.
כמו במוסדות הארציים, רק חברי ליכוד רשאים לבחור ולהיבחר להיות חברי מועצות הסניפים והנהלותיהם, בכפוף לתקופת אכשרה.
מחלקת קשרי חוץ והסברה – הגוף המנהל את קשרי החוץ של הליכוד עם מפלגות וגופים זרים וכן מופקד על הסברה מטעם תנועת הליכוד.
בראש המחלקה עומד אלי חזן.
לליכוד סיעה משלו בהסתדרות, וכן נציגים בהתאחדות הסטודנטים הארצית.
צעירי הליכוד - המקיים, בין היתר, תאים סטודנטיאלים באוניברסיטאות ובמכללות, המכונים בדרך כלל כיום "תא לביא".
ראשיהם פעמים רבות, הם מועמדי הליכוד ליו"ר אגודת הסטודנטים באותו מוסד אקדמי.
כפי ש"צעירי תנועת החירות" הצמיחו בעבר מנהיגות שחלקה נבחר לכנסת (מיקי איתן, מיכי רצון, ישראל כץ, מיכאל קליינר, לימור לבנת, רוני מילוא, צחי הנגבי ואחרים), כך גם "צעירי הליכוד" נחשבים "חממה" להצמחה של מנהיגות פוליטית ופרלמנטארית.
כך בהיות יושבי ראש "צעירי הליכוד" – גלעד ארדן ויואל חסון – הפכו במרוצת השנים לחברי כנסת.
יו"ר צעירי הליכוד הנוכחי הוא דוד שאין.
נוער הליכוד: ארגון הנוער הרשמי של מפלגת הליכוד.
הארגון נוסד בשנת 1979 במטרה לקדם את הרעיונות והערכים של הליכוד בקרב הנוער והצעירים ולסייע בהכנסתם לפעילות ציבורית ופוליטית.
הארגון פועל בארבעה מחוזות באמצעות עשרות סניפים הפזורים בארץ.
הוא מקיים סמינרים פעמיים בשנה, ונציגיו משתתפים בכנסים ומפעילים מעגלי שיח להפצת האידאולוגיה של התנועה בקרב גילי 14–18. בני הנוער בתנועה פעילים חברתית גם בארגונים התנדבותיים א-פוליטיים אחרים.
פעילות הארגון נחלקת לשלושה רבדים: אידאולוגי, פוליטי וחברתי.
הפעילות האידאולוגית כוללת סיורים וביקורים בכנסת ישראל ובאה לידי ביטוי גם בפעילויות בסניפים השונים, בדגש על ערכי הליכוד של זאב ז'בוטינסקי ומנחם בגין.
סמינר הנוער מתקיים ברוח ערכי הליכוד יחד עם אנשי ימין משפיעים ומובילי דעת קהל.
הפעילות הפוליטית כוללת פגישות עם שרים, חברי כנסת ואישי ציבור ממפלגת הליכוד והמחנה הלאומי, ואף מציע לבני הנוער בישראל להכיר את המנהיגים ולדון איתם בנושאי העת.
חברי הנוער לוקחים חלק פעיל בארגון ובהשתתפות באירועים פוליטיים של המפלגה.
הפעילות החברתית באה לידי ביטוי בפעילות קהילתית ציבורית, במטרה להעלות את המודעות לעניינים חברתיים.
בנוסף החברים בארגון מתנדבים בקמפיינים ייעודיים ומשתפים פעולה עם תנועות נוער נוספות.
בשנת 2020 במהלך מגפת הקורונה התארגנה קבוצה מתוך נוער הליכוד אשר יזמה ויצאה מטעם ארגון "עזר מציון" לקנות מזון ותרופות לקשישים ואזרחים בסיכון גבוה.
נוער הליכוד מקדם גם קמפיינים שמטרתם לפעול על מנת להפיץ את הרעיונות והערכים של מפלגת הליכוד ונושאים רלוונטיים בקרב בני הנוער והצעירים.
בנוסף נוער הליכוד פועל ליצירת שיתוף פעולה עם ארגוני נוער נוספים בישראל ובעולם, כדי לחזק את הקשרים הבין-לאומיים.
בדומה לצעירים, גם מנוער הליכוד יצאו מספר חברי כנסת כגון ניסים ואטורי (שאף כיהן כיו"ר הנוער) ומיכל שיר.
הליכוד העולמי, ארגון הגג של סניפי הליכוד בעולם, אחראי על הטיפול בסניפים בארצות זרות ועל הקשר של תנועת הליכוד עם יהדות התפוצות.
לליכוד העולמי מספר סניפים בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, אפריקה ורוב מדינות אירופה.
החל משנת 2020 העומד בראש הליכוד העולמי הוא דני דנון, כאשר במקביל אליו מונה מיקי זוהר כיו"ר עמית.
משרדי ומנגנוני התנועה שוכנים במצודת זאב, המבנה ההיסטורי ששימש גם את תנועת החירות, ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב.
במקביל לגופים הרשמיים, פועלים בליכוד כמה ארגונים פנימיים וקבוצות מתפקדים הזוכים להכרה רשמית, אך אינם מהווים חלק ממנגנון המפלגה.
בין הקבוצות הפעילות ניתן למנות את קבוצת הליברלים בליכוד שעוסקת בקידום מדיניות כלכלית חברתית הנשענת על עקרונות הליברליזם הקלאסי, המטה הלאומי בליכוד המקדם את נושא ההתיישבות ואת הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית שמקדמים אג'נדה ליברלית-דמוקרטית.
אותיות סמל המפלגה נוצרו במקור בשנת 1977 על ידי המעצב הגרפי גדעון שגיא, אשר יצר גם את הסלסול של האות למ"ד כך שידמה לדגל המתנופף ברוח.
בשנת 1981 שיפץ הפרסומאי ראובן אדלר את הסמל על בסיס הגופן העברי "חיים" בתצורה מוטה והוסיף את הצבע הכחול.
קמפיינים רבים של מועמדי הליכוד שלמ"ד בשמם משלבים את הלמ"ד המסולסלת, המזוהה עם הסמל.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 הכניסה המפלגה 114 נציגים ל-52 עיריות, מתוכם 16 ראשי עיר.
יעקב אדרי נבחר מטעם הליכוד לראשות העיר אור עקיבא, אך ב-20 במרץ 2023 הוגש נגדו כתב אישום המייחס לו קבלת שוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, הלבנת הון, שיבוש מהלכי חקירה, גניבה בידי עובד ציבור, מרמה, הפרת אמונים ותקיפה פיזית, ועקב כך התפטר מתפקידו.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2024)
מפלגת הליכוד הגישה רשימות מטעמה להתמודד ב-60 רשויות מקומיות בבחירות ב-2024, והייתה שותפה להגשת רשימות בתשע רשויות נוספות.
בבחירות נבחרו כ-106 נציגים מטעם הליכוד בכ-49 רשויות מקומיות, מתוכם 20 ראשי עיר:
מעבר לכך, במפלגה טענו כי תמיכתם הביאה לבחירתם של ראשי רשויות נוספים.
יושב-ראשכהונהממשלות שבראשן עמדמס'דיוקןשם תחילה סיום 1 מנחם בגין(1913–1992)13 בספטמבר 19732 בספטמבר 1983השמונה עשרההתשע עשרה 2 יצחק שמיר(1915–2012)2 בספטמבר 198325 במרץ 1993העשריםהעשרים ושתייםהעשרים ושלושהעשרים וארבע 3 בנימין נתניהו(1949–)25 במרץ 19936 ביולי 1999העשרים ושבע 4 אריאל שרון(1928–2014)6 ביולי 199921 בנובמבר 2005העשרים ותשעהשלושים(3) בנימין נתניהו(1949–)20 בדצמבר 2005 מכהןהשלושים ושתייםהשלושים ושלושהשלושים וארבעהשלושים וחמשהשלושים ושבע
+ראש הממשלהכהונהאירועים בתקופתומספרדיוקןשם6מנחם בגין1977–19831979: הסכם השלום עם מצרים.1982: מלחמת לבנון הראשונה.1982–1983: המערכה ברצועת הביטחון.7יצחק שמירכהונה ראשונה1983–1984 כהונות שנייה, שלישית ורביעית1986–19921983–1984, 1986–1992: המערכה ברצועת הביטחון.1987–1992: האינתיפאדה הראשונה.9בנימין נתניהוכהונה ראשונה1996–19991996: מהומות מנהרות הכותל.1997: הסכם חברון.
2022–הווהמבצעים ומלחמות:2012: מבצע עמוד ענן, 2014: מבצע צוק איתן, 2021: מבצע שומר החומות, 2023: מבצע מגן וחץ, 2023–הווה: מלחמת חרבות ברזל.משברים, רפורמות ומחאות:2011: המחאה החברתית, 2019–2022: המשבר הפוליטי בישראל, 2020–2021: מגפת הקורונה בישראל, 2023–הווה: הרפורמה המשפטית והמחאה.הסכמים:2011: עסקת שליט, 2020: הסכמי אברהם.