tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האונייה אכן הפליגה בשעות היום לפורט סעיד ללא מנוע פעיל ובלילה חזרו לכיוון אלכסנדריה.
ביום שלמחרת שוב שינו כיוון לפורט סעיד.
פרט לפגישה עם המשחתת לא היה עימות נוסף.
לאחר שהמשחתת הסתלקה, שינתה האונייה כיוון לעזה, משם לנקודת ההורדה בחוף יד מרדכי, אך נתקבלה הוראה לשנות את המקום לחוף תל אביב, ליד שפך הירקון.
סירות של פלי"מניקים מפלוגה שהייתה באותו זמן ביגור, הורידו את המעפילים, וב-4 בדצמבר בשעה 04:00 לערך התבצעה ההורדה.
המעפילים פוזרו בבתים בתל אביב.
הבריטים לא ידעו על הגעתה של הספינה ולא היו במקום.
העיתונות העברית חשפה את הצלחת המבצע.
הבריטים קיזזו את מספר המעפילים מאשרות הכניסה ארצה.
לאחר הכרזת המדינה חזרה האונייה לישראל כשעל סיפונה 139 מגויסים לצה"ל (גיוס חוץ לארץ ומתנדבי חוץ לארץ).
בגאולוגיה, הפחתה היא תהליך המתרחש בגבול סגירה, בו חודר לוח אוקייני אל מתחת לליתוספירה של לוח שכן.
מקטע המפגש בין שני הלוחות נקרא אזור הפחתה.
אזורים אלה מועדים לאסונות טבע, בעיקר לרעידות אדמה, לצונאמי ולהתפרצויות געשיות.
הפחתה היא הכוח המניע תהליכים טקטוניים, ובלעדיה לא תוכל להתרחש תנועה של לוחות.
עד תחילת המאה ה-21 נצפתה הפחתה בכדור הארץ בלבד, אולם ניתן לפרש תוואים באירופה, ירחו של צדק, כתוצרים של פעילות טקטונית.
הליתוספירה של כדור הארץ מורכבת מן הקרום ומחלקה העליון של המעטפת העליונה.
קיימים שני סוגים של ליתוספירה:
ליתוספירה אוקיינית – שבחלקה העליון מצוי קרום אוקייני
ליתוספירה יבשתית – שבחלקה העליון מצוי קרום יבשתי
הליתוספירה מורכבת מלוחות טקטוניים, הנעים בכמה אופנים:
מתרחקים זה מזה בגבולות פתיחה
נעים זה לצד זה בכיוונים מנוגדים בגבולות חילוף
מתקרבים זה לזה בגבולות סגירה
בגבולות סגירה כאלה, כאשר אחד מן הלוחות מורכב מקרום אוקייני – מתקיימת הפחתה.
המונח הפחתה בעברית נטבע כנראה על ידי פרופ' רפי פרוינד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
המונח בלועזית הוא סבדקציה (באנגלית Subduction - כניעה).
המילה הפחתה נבחרה, מכיוון שהיכן שמתרחש התהליך המתואר לעיל, קרום כדור הארץ מופחת.
זאת מכיוון שכאמור הלוח האוקיאני נוחת אל מתחת ללוח בעל קרום יבשתי, וכשהוא מגיע לעומק של כ־600 קילומטר, הוא מאבד את תכונות המוצק שלו, והופך להיות חלק מהמעטפת.
מנגד, מתקיים בשול האחר של הלוח - ברכס המרכז אוקיאני תהליך הפוך של בניית קרום חדש, שמפצה על הפחתת הקרום בקצה האחר של הלוח הטקטוני .
הלוח הימי נוחת אל מתחת ללוח היבשתי מכיוון שהקרום הימי כבד מהיבשתי.
המשקל הסגולי הממוצע של הקרום הימי העשוי רובו מבזלות הוא 3.3 גרם/סמ"ק, בעוד שזה של הלוח היבשתי המורכב ברובו מסלעים צורניים (סיליקה) וגירניים הוא 3.0 גרם/סמ"ק.
קרום אוקייני נוצר באמצעות התפשטות קרקעית הים – תהליך גאולוגי המתרחש ברכסים מרכז אוקייניים, ובו נוצרים מקטעי קרום חדשים כתוצאה מהתגבשות של מאגמה.
המקטעים החדשים מתרחקים בהדרגה זה מזה ומן הרכס המרכז אוקייני, שם נמשכת היווצרותם של סלעים חדשים.
הסלעים המתרחקים מתקררים בהדרגה וצפיפותם עולה.
מאחר ששטח והיקף כדור הארץ נותרים ללא שינוי, צמיחה כזו מלווה בהרס או בצמצום.
אלה מתרחשים בגבולות סגירה בשתי דרכים:
במפגש בין שני לוחות יבשתיים נדחסים סלעי הקרום ונוצר רכס הרים בתהליך של אורוגנזה
במפגש בין שני לוחות שאחד מהם אוקייני תיווצר כאמור הפחתה
גילם של העתיקים בסלעי קרקעית הים הוא כ-180 מיליון שנים – לעומת גילם של סלעים יבשתיים המגיע ל-4.5 מיליארד שנה.
ההסבר לפער נעוץ בעובדה שבתהליך הפחתה ממוחזר רק קרום אוקייני, ומדובר בתהליך מחזורי שנמשך בין 180 ל-200 מיליון שנה.
ראשית גילויים של אזורי הפחתה במחקר סייסמולוגי שנערך ברחבי העולם במטרה לעקוב אחר רעידות אדמה.
במחקרים אלה גילו גאופיזיקאים הבדלים בעומקם של מוקדי הרעידות.
רעידות האדמה הרדודות יותר התגלו סמוך לשולי יבשות.
אלה הלכו והעמיקו ככל שהתקרבו לאותן יבשות, והעמיקו אף יותר מתחת להן – עד לעומק שלא עלה על 650 ק"מ לערך.
תפוצה גאוגרפית זו – המשתרעת על רצועה שרוחבה כ-150 ק"מ במקביל לשולי היבשות – נקראת אזור ודאטי-בניוף, על שמם של החוקרים שתיארו אותה: קיו ודאטי והוגו בניוף.
אזורי הפחתה הם אזורים שדרכם קל מאוד לסלעים להיקבר להגיע לליתוספירה באמצעות הובלה.
האזור בליתוספירה שאליו מגיעים הסלעים מאזור ההפחתה נקרא לוח הפחתה.
בלוח ההפחתה פועלים על הסלעים לחץ וחום עצומים, מה שגורם לתהליכים כימיים להתרחש בהם ולמינרלים בהם לינטות לפי כיוון הלחץ.
עקב התהליכים הכימיים הם בעצם הופכים לסלע חדש ובסלעים מסוימים זה גם גורם למינרלים חדשים להופיע.
קוראים לתהליך זה התמרה אזורית.
סלעים עם עמידות פחות גדולה בחום או שנכנסו למקום עמוק וחם יותר בליתוספירה יכולים להינמס במקום לעבור התמרה (ההתמרה קוראת במצב צבירה מוצק).
סלעים נמסים הם מגמה, וכשמגמה מתפרצת יש הר געש.
בגלל שלוחות ההפחתה מהווים שער לפני כדור הארץ מהליתוספירה עקב החיבור שלהם לתעלת ההפחתה, המגמה יכולה לפרוץ משם בהרבה יותר קלות (הרי במקומות אחרים היא צריכה המיס את הקרום ורק אז לפרוץ).
זה גורם להתפרצויות רבות של הרי געש באזורי ההפחתה.
דלקת כבד נגיפית מסוג E או צהבת E היא מחלה נגיפית, הנגרמת על ידי נגיף ההפטיטיס E HEV וגורמת לדלקת בכבד.
התיעוד הראשון של המחלה הוא מהתפרצות של דלקת זיהומית בכבד בהודו בשנים 1955–1956, שיוחסה בהתחלה בטעות לדלקת כבד נגיפית מסוג A (HAV).
בבדיקות וירולוגיות שבוצעו בשנות ה-80 מדגימות רפואיות שנשמרו מאותם חולים, לא נמצאה עדות לנגיף מסוג A או B, ואז והנגיף החדש קיבל את שמו בהתאם Non A non B hepatitis.
בעקבות תגלית המיקרוסקופ האלקטרוני בסוף המאה ה-20, היה ניתן לקבוע שזה סוג חדש של הנגיף דלקתי בכבד, עם תכונות משלו והוענק לו את השם Hepatitis E virus.
השם מבוסס על מקור ההדבקה - צואה-מזון (Enteric) ויכולתו לגרום לאפידמיות.
השכיחות של דלקת הכבד E היא הגבוהה ביותר בנוער ומבוגרים בין הגילאים 15 עד 40. שיעורי התמותה ממחלה זו הם נמוכים בדרך כלל.
המחלה ידועה בכך שהיא בדרך כלל נעלמת מעצמה והחולה מתאושש לבד.
עם זאת, במהלך תקופת הזיהום (בדרך כלל מספר שבועות), המחלה פוגעת קשה ביכולתו של אדם לעבוד, לטפל בבני משפחה, ולהצטייד במזון.
הפטיטיס E מתפתח מדי פעם למחלת כבד חריפה, חמורה, והוא קטלני בכ-2% מכל המקרים.
מבחינה קלינית, זה דומה לצהבת A, אך בנשים בהריון המחלה היא לעיתים קרובות יותר חמורה והיא קשורה עם תסמונת קלינית הנקראת כישלון מוחלט של תפקוד כבד.
נשים בהריון, במיוחד אלה בשליש האחרון של ההריון, סובלות משיעור תמותה גבוה במיוחד, כ-20 % אחוז יותר.
להבדיל מדלקת כבד נגיפית מסוג A (HAV), אין הדבקה מאדם לאדם.
שיעור ההדבקה בין בני בית הוא בין 0.7-2.2%, לעומת 50-75% בחולים עם HAV.
צורת ההדבקה השכיחה היא עקב זיהום במי השתייה.
רוב המגפות המדווחות היו קשורות לצריכת מי שפכים מזוהמים.
המגפות מתרחשות בדרך כלל בעונת הגשמים ובעת שיטפונות, כאשר מקורות המים מזדהמים.
בדרום מזרח אסיה נמצא קשר בין ההתפרצויות להשלכת מי שפכים לנהרות ושימוש במים מאותם נהרות לשתייה ורחצה.
ישנן ארבע צורות הדבקה בנגיף HEV:
העברה דרך צואה–מזון עקב זיהום של מי שתייה
העברה דרך מזון שאינו מבושל היטב (חזירים, צבאים)
העברה דרך מוצרי דם נגועים
ההדבקה דרך מים מזוהמים היא השכיחה ביותר.
תקופת הדגירה של הפטיטיס E נעה בין 3 ל-8 שבועות.
השלב ראשון הוא הופעת סימפטומים ראשוניים תקופת הפרודרום שנמשכת מימים עד שבועות אחריו.
הם עשויים לכלול סימפטומים צהבת, עייפות ובחילות.
השלב הסימפטומטי עולה בקנה אחד עם עליית רמות האמינוטרספיראז בכבד (תהליך ביוכימי של עיבוד חומצות אמינו).
RNA הנגיפי הופך לגילוי בצואה ובסרום הדם במהלך תקופת הדגירה.
נוגדני IgM ו-IgG בסרום הדם הדם נגד HEV מופיעים ממש לפני הופעת תסמינים קליניים.
שחזור הדם בכליות גורם לסילוק נגיף מהדם, בעוד שהווירוס עלול להימשך בצואה לעוד הרבה זמן.
שחזור הוא גם מסומן על ידי היעלמותם של נוגדני IgM ועלייה של רמות של נוגדני IgG.
אמנם בדרך כלל המחלה היא מחלה חולפת, אך יש מצב להיותה גם מחלה כרונית, בעיקר אצל חולים המושתלים הסובלים מתפקוד ירוד של מערכת החיסון, הזיהום במצב הזה עלול להיות כרוני.
לפעמים זה עלול לגרום לפיברוזיס בכבד או לשחמת הכבד.
אין טיפול זמין שמסוגל לשנות את מהלך הצהבת E.
מניעה היא הגישה היעילה ביותר נגד המחלה הזו.
מחלה זו בדרך חולפת מעצמה, אשפוז הוא בדרך כלל לא נדרש.
עם זאת, יש צורך באשפוז לאנשים אשר המחלה הגבילה את תפקודם החיוני, או לנשים בהריון שנדבקו במחלה.
שיפור תברואה הוא המדד החשוב ביותר למניעה של הפטיטיס E, זה מורכב מטיפול וסילוק נכון לפסולת אנושית, סטנדרטים גבוהים יותר עבור אספקת מים ציבוריים, נוהלי היגיינה אישית משופרים והכנת מזון סניטרית.
לכן, האסטרטגיות למניעת מחלה זו דומות לאלה של הרבה מחלות אחרות.
זו הסיבה שמדינות מתפתחות לא כל כך מצליחים למנוע המחלה הזו, מכיוון שהם צרכים מימון בינלאומי בקנה מידה גדול מאוד, כדי לבצע פרויקטים לטיפול ואספקת מים בסטנדרטים הנדרשים למניעה.
חיסון המבוסס על חלבונים נגיפיים פותח ב-1990 ונבדק באוכלוסייה בסיכון גבוה (אנשי צבא של נפאל)ב-2001.החיסון הופיע להיות יעיל ובטוח, אך פיתוחו נעצר מסיבות כלכליות.
ולמרות שניסויים אחרים ורבים נערכו על חיסון HEV, אין כרגע חיסון צהבת E מורשה לשימוש בארצות הברית.
כוללים גם ברשימה ניסויים שנערכו באוכלוסיות בדרום מזרח אסיה, אמנם החיסונים מועמדים להיות יעילים, אך עדיין לא הופקו ואינם נגישים לאוכלוסיות רגישות.
יוצא מן הכלל היא סין.
דלקת כבד נגיפית מסוג E נפוצה יותר בדרום מזרח ומרכז אסיה.
לאורך השנים, מספר התפרצויות נצפו במזרח התיכון, צפון ומערב אפריקה ומקסיקו.
הנגיף נדיר באזורים אחרים בעולם, והידבקות באזורים אלו מיוחסת בדרך כלל לנסיעה לאזור הפגוע בנגיף.
התפרצויות אפידמיות של הנגיף מערבות דרך כלל אוכלוסיות גדולות.
כמו כן, המחלה שכיחה יותר במבוגרים צעירים מאשר בילדים.
ידוע המחלה נוטה להיות קשה יותר בקרב נשים בהריון.
בהודו, דלקת נגיפית מסוג E אחראית לכ-50-70% מהמקרים של דלקת נגיפית ספורדית של הכבד.
ב-2004 היו שתי התפרצויות גדולות, שניהם באפריקה, דרום למדבר סהרה.
הייתה התפרצות בצ'אד, נכון ליום 27 בספטמבר באותה שנה, היו 1,442 מקרים של הדבקות בנגיף דווחו 46 מקרי מוות.
השני היה בסודאן, נכון ליום 28 בספטמבר 6,861 מקרים של הדבקות בנגיף ו-87 מקרי מוות.
יותר ויותר, הנגיף הגיע גם למדינות מפותחות, עם דיווחים של מקרים בבריטניה, ארצות הברית ויפן.
בחודש אוקטובר ב-2007 מגפה של E הצהבת נחשדה באוגנדה הצפונית שבה אין מגפות קודמות תועדו.
התפרצות זו התקדמה והפכה לאחת התפרצויות הגדולות בעולם להצהבת E.
בחודש יולי 2012 התפרצות נוספת דווחה במחנות פליטים דרום סודניים במחוז מאבאן ליד גבול סודאן.
המשרד של הדרום סודאן הבריאות דיווח על 400 מקרים ו-16 הרוגים ביום 13 בספטמבר 2012.
הפחד עצמו הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס השונות על ידי חברת מארוול קומיקס בין אפריל 2011 ליוני 2012 למשך 10 חוברות במיני-סדרה הראשית ו-128 חוברות נוספות.
את הסיפור כתבו בין היתר מאט פרקשן ואד ברובייקר באיורם של מספר אמנים כגון סטיוארט אימונן, וויד פון גראובאדג'ר ולורה מרטין.
האירוע קוטע את עידן הגיבורים, וכמו עלילת "מצור", הוא מתמקד באסגארד.
העלילה מגוללת את השפעתם של פטישים קסומים על דמויות ביקום מארוול, ובהתמודדות הדמויות האחרות נגדם.
אירוע הפחד עצמו החל במיני-סדרת קרוסאובר בין קפטן אמריקה לתור.
העלילה הוכרזה על ידי ג'ו קסאדה, טום ברבוט ואקסל אלונזו.
כותרת האירוע היא התייחסות לציטוט מפורסם של פרנקלין דלאנו רוזוולט: "הדבר היחיד שעלינו לפחד ממנו הוא הפחד עצמו".
כרזות פרסומיות של האירוע כללו את הגיבורים מתמודדים עם פחדיהם הגדולים: סייקלופס כמגנטו, הענק הירוק מסביב לגופות האוונג'רס, קפטן אמריקה ניצב מול מגנו השבור, זהותו הסודית של ספיידרמן נחשפת, חליפותיו של איירון מן נמכרות לציבור ואודין מכוון חנית בין עיניו של תור.
ברבוט ציין כי באירוע יחשפו בריתות לא שגרתיות, וכי דרקולה ופובוס יופיעו בהרחבה.
כותבי Fear Itself #1 חשפו כי הגיליון יכיל 45 עמודים, אך בהפצה כלל 56.
בחוברת Fear Itself: Book of the Skull #1, הגולגולת האדומה מכנס כנס תחת הוראתו של אדולף היטלר, וגורם לפטיש של סקאד'י ליפול מהשמיים.
אגודת תולה מחביאה את הפטיש באנטארקטיקה, ושנים רבות לאחר מכן, סין וברון זמו מגלים את מיקום הפטיש.
בעוד טוני סטארק מודיע כי יעזור לשקם את אסגארד (שנהרסה לאחר המצור), סין מרימה את הפטיש של סקאד'י והופכת לסקאד'י עצמה.
היא משחררת את הנחש מכלאו התת-ימי, ובעקבות כך, אודין מורה על נסיגה מכדור הארץ למורת רוחו של בנו, תור.
שבעה עצמים שמימיים נופלים מהשמיים, ומתגלים כפטישים קסומים המכילים את רוחותיהם של גנרלי הנחש.
הענק הירוק, ג'אגרנוט, טיטניה ואטומא מרימים את הפטישים, והופכים לגנרלי הנחש: הענק הירוק לנול, שובר העולמות; ג'אגרנוט לקואורת', שובר האבן; טיטניה לסקירן, שוברת הגברים; ואטומא לנקרוד, שובר האוקיינוסים.
במקום אחר, הדבר הופך לאנגריר שובר הנשמות, הגרגויל האפור למוק שובר האמונה והאיש הסופג לגריית'ות' שובר הרצונות.
סי., סקאד'י הורגת את קפטן אמריקה הנוכחי, ג'יימס בארנס.
באסגארד, אודין מתכוון להשמיד את כדור הארץ ובכך להשמיד את הנחש, אך תור מגיע לכדור הארץ כדי להגן עליו.
סטיב רוג'רס חוזר לתפקידו כקפטן אמריקה ונאבק נגד הנחש, אשר מתגלה כאחיו של אודין, קול בן בור.
תור נלחם בנול ובאנגריר בו זמנית, הורג את אנגריר (אשר מוחזר לחיים על ידי פרנקלין ריצ'רדס) ומעיף את נול לרומניה.
איירון מן מבקש נשק מאודין כדי להילחם בקבוצת הראויים (הגנרלים של הנחש), בעוד בעימות בין האוונג'רס לנחש, מגנו של קפטן אמריקה נשבר.
תור מתאושש מהקרב נגד אנגריר ונול באסגארד, ואודין נותן לו את חרבו ושולח אותו לקרב נגד הנחש.
איירון מן וגמדי סוורטאלפהיים בונים נשק קסום לכל אחד מחברי האוונג'רס העשוי מאורו (המתכת ממנה עשוי המיולניר).
ספיידרמן, האלמנה השחורה, איירון פיסט, וולברין, הענקית האדומה, גברת מארוול, הוקאיי ודוקטור סטריינג' זוכים לנשקים קסומים ומתעמתים עם הנחש וכוחותיו.
קפטן אמריקה זוכה להניף את המיולניר של תור נגד סקאד'י, ומארחי הראויים יוצאים משליטתם.
תור הורג את הנחש במחיר חייו, והאוונג'רס מתאבלים על מותו של ג'יימס בארנס ותור.
הנשק שסטארק בנה מוחזר לאסגארד (פרט לחרב של הענקית האדומה), והמגן של קפטן אמריקה נבנה מחדש ומצופה באורו.
בחוברת Fear Itself: #7.1, קפטן אמריקה מתאבל על מותו של באקי.
מתגלה כי באקי שרד וחזר לזהות חייל החורף, עובדה שרק הקפטן, האלמנה השחורה וניק פיורי יודעים.
אוליק, טרול סלע, מחליף את תור באסגtרד.
עם זאת, תור חוזר מהמתים, והורג את אוליק.
איירון מן מתאבל על איבון אוכלוסיית פריז, ומביע את זעמו על אודין - אשר מאתגר את סטארק.
במיני-סדרה בשם Fear Itself: The Fearless, מוצג עימות בין סין לולקיריה.
עלילת הפחד עצמו השפיעה על מספר חוברת, ואלו הן הבולטות:
איירון מן מתעמת עם מוק בפריז.
במהלך הקרב, מוק מאבן את כל תושבי העיר, ואיירון מן זועם על אודין.
לאחר שרסקיו מביסה את סשה האמר ואיירון מן את טכנולוגיית "תעשיות האמר" בשם פלדת דטרויט, השניים נאבקים במוק.
וור משין, נסיך היתומים, איירון פיסט והנשקים האלמותיים נאבקים בסקירן, ועדים להפיכתו של האיש הסופג לגריית'ות'.
ספיידרוומן, גברת מארוול וסוכנות S.H.I.E.L.D מסייעים לענקית האדומה להיאבק בנול.
האוונג'רס החדשים מתעמתים עם אגודת תולה, אשר תוקפת את אחוזת האוונג'רס.
האוונג'רס הסודיים נלחמים בסקאד'י בוושינגטון, בעוד האלמנה השחורה מתעמתת עם מנהל צהובון המפרסם כי באקי בחיים ומותו היה תרמית.
אקדמיית האוונג'רס עוצרים אסירים אשר ברחו ממתקן הכליאה "הרפסודה", ובהמשך נאבקים בסקאד'י בוושינגטון, ובסקירן וגריית'ות' בדובאי.
מיני-סדרה זו בוחנת את השפעות האירוע על אזרחים, בדומה לסדרות Civil War: Front Line ו-Siege: Embedded.
הסדרה עוקבת אחר רובי בולדווין הנמלט מהמון זועם, ועימותיו עם נקרוד וקואורת'.
כמו גם, מוצג ניסיונו של אמריקן איגל להתמודד עם האירוע, ותיאורה של מתקפה על X-23 ואמדאוס צ'ו בין היתר.
קבוצת ת'נדרבולטס מתמודדת עם בריחת האסירים מהרפסודה, נגד חברם לשעבר לקבוצה ג'אגרנוט/קואורת', ונגד סוכן ארצות הברית המרשיע את קרוסבונז בבריחה.
כמו כן, הקבוצה נאבקת במוטאנטים תת-ימיים מימת מישיגן.
אקס-מן המופלאים מנסים להביס את קואורת', ונלחמים במפגינים אנטי-מוטאנטים.
צוות תקיפה אקס-פורס מתעמת עם קבוצת המטהרים, הקובעים כי הכאוס המתחולל הוא תוצר זעמו של השטן.
דניאל מונסטאר, חברת המוטאנטים החדשים, נתקלת בהלה ונלקחת לגיהנום.
הקבוצה מגיעה למקום ונלחמת במפיסטו.
וולברין נתקל בנושאת מטוסים, אשר הייתה אמורה להיות נושאת המטוסים של ארגון H.A.M.M.E.R בבעלות נורמן אוסבורן.
הוא מנטרל פצצה גרעינית, ומפסיד בקרב נגד הראויים כאשר הוא גונב את אחת מחליפות השריון של איירון מן.
דדפול מנסה לנצל את הפחד מהראויים למטרותיו האישיות, ומשכנע את וואלרוס שהוא ראוי באמצעות פטיש רגיל.
תוכניתו משתבשת כאשר הפטיש מתגלה קסום באופן חלקי, ומבטל את כוחות הריפוי שלו בליל ירח מלא.
קפטן סטיב רוג'רס מבקש מריצ'רד גילמור/פרודיג'י להרכיב צוות חדש של היוזמה.
התוצאה היא מעצרה של תור גירל, הנעשית לפושעת נמלטת.
הצוות מתעמת עם קרוסבונז בניו ג'רזי, ומנסה להביס את קואורת' ללא הצלחה.
הפורט השביעי (ליטאית: VII Kauno fortas) היא מצודה, הנמצאת בשכונת "ההר הירוק", אחת מתוך מערכת מצודות שהוקמו בסוף המאה ה־19 סביב העיר קובנה שבליטא.
הפורט שימש כאחד מאתרי רציחתם של יהודי קובנה במלחמת העולם השנייה.
לאחר רצח יהודי קובנה שימש המקום כמחנה שבויים ומתקן אימונים של כוחות העזר של הנאצים.
בליטא שלפני המלחמה, בתקופת ברית המועצות ובליטא העצמאית עד 2009 שימש כמחנה צבאי.
בשנת 2011 נפתח לציבור כמוזיאון היסטורי, לאחר שיפוצים שהחזירו לו את מראהו מסוף המאה ה-19.
הפורט השביעי שוכן בז'ליאקלניס (Žaliakalnis), כק"מ מצפון למרכז קובנה.
בנייתו של הפורט השביעי החלה ב-1883 לפי תוכנית של האימפריה הרוסית.
כחלק ממערך מצודות שהיוו חלק מ"מבצר קובנה" ונועדו להגן על העיר במקרה של פלישה גרמנית.
העבודות הסתיימו ב-1890. המבנה כולו נבנה מלבנים אדומות.
המצודה הוקפה בחפיר וכנים לתותחים, בנוסף צוידה במקלעי מקסים.
במלחמת העולם הראשונה צוידה המצודה בתותח קאנֵה (Canet) גדול בקוטר 6 אינץ'/45 קליברים (תותח ימי שהוסב להגנה נייחת על מצודות).
למרות הביצורים הכבדים נכבשו מצודות קובנה בקלות על ידי הגרמנים ב-1915.
משנת 1919 שימשה המצודה בסיס צבאי של צבא ליטא.
ב-1924 הועבר למקום הארכיון הלאומי והצבאי והמקום עבר התאמות שונות לצורך כך.
גם בשנים 1940–1941, במהלך הכיבוש הסובייטי, שימש הפורט כבסיס צבאי.
ב-29 ביוני 1941, ימים ספורים לאחר כניסת הוורמכט לליטא, נתן אלפרד רוזנברג, השר האחראי על ניהול השטחים הכבושים במזרח, הוראה לרכז את היהודים באתרי ריכוז.
יום לאחר מכן החליטה הממשלה הזמנית של ליטא להפוך את הפורט השביעי למחנה ריכוז והרג.
על ריכוז היהודים ורציחתם במקום הופקדה משטרת העזר הליטאית, שאך-זה הוקמה.
ניהול המבצע, לפי דו"ח יגר, הופקד בידי איינזצקומנדו 3. תוך ימים ספורים נכלאו בפורט כ-10,000 יהודים שנחטפו מבתיהם ומן הרחוב בקובנה על ידי המשטרה ו"אקטיביסטים" (מתנדבים מקומיים שנקראו בפי היהודים "כאפונעס").
במצודה ריכזו את היהודים, התעללו בהם, מנעו מהם מים ומזון וירו ברבים מהם.
לאחר זמן-מה הפרידו בין הנשים והילדים, שנכלאו במרתפים לבין הגברים, שאולצו לחפור בורות בחצר המצודה.
רוב הנרצחים במקום היו גברים (כ-3,000) שנרצחו במסגרת טבח שהתרחש בימים 4-6 ביולי.
הנשים והילדים, שעברו התעללות, אונס ועינויים, שוחררו.
מחנה הריכוז נסגר עם העברת ליטא לשלטון גרמני ישיר ב-10 באוגוסט, אז הועברו היהודים שהיו כלואים במרתפיו לפורט התשיעי.
בין הנרצחים במקום תלמידי ישיבת ברנוביץ' יחד עם רבם, הרב אלחנן וסרמן.
לאחר שהפסיק לשמש כמחנה ריכוז והשמדה, הפך המקום למחנה שבויים בשם סטלאג 336 ובו שוכנו שבויי מלחמה אוקראינים ורוסים.
כ-35,000 מהם מתו במקום מרעב, מקור ומחלות.
במקביל שימש המקום כמתקן אימונים לכוחות עזר .
בתקופה הסובייטית שב ושימש הפורט כמחנה צבאי וכיחידת מחסני אספקה.
גם לאחר שליטא קיבלה עצמאות ב-1993, המשיך האתר לשמש כמחנה צבאי עד 2007. בשנת 2009 החלו באתר שיפוצים במטרה לשחזר את מראהו עם הקמתו, על ידי עמותה מקומית למורשת צבאית ולפתוח במקום מוזיאון ומכון מחקר לביצורי קובנה.
בשנת 2011 נחשפו קברי האחים של 4,000 מן הנרצחים באתר, ליד חומתו ובמקום הוקם אתר הנצחה.
הפזורה הפלסטינית , הם הפלסטינים החיים מחוץ לשטחי "פלסטין ההיסטורית", כלומר מחוץ לשטחי המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י), לשעבר, שטחים שהיום נמצאים בשליטת ישראל והרשות הפלסטינית.
במהלך שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל והמנדט הבריטי הייתה הגירה של ערבים לדרום אמריקה, בעיקר של ערבים נוצרים מאזור בית לחם.
אלפים בודדים עקרו למדינות ערביות מרוחקות יותר, כגון מצרים ועיראק.
כ-80% מכלל האוכלוסייה הפלסטינית, למעלה ממיליון נפש, התגורר באותה שנה בתחומי ארץ ישראל המנדטורית.
מאז מלחמת העצמאות ומעבר ארץ ישראל משלטון המנדט הבריטי לשלטון ישראלי, ירדני ומצרי, אוכלוסיית הפלסטינים, שרבים מהם הפכו לפליטים, חוותה כמה גלים של הגירה והתפשטה למדינות שונות ברחבי העולם.
לאחר מלחמת ששת הימים התגברה ההגירה הפלסטינית, במיוחד למדינות אמריקה הדרומית.
להגירה היו סיבות שונות, שביניהן: עקירה עקב מלחמה, הזדמנויות תעסוקתיות, חינוך ורדיפה דתית.
בסוף 1987 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכללותה, בארץ ישראל ומחוצה לה, כ-4.6 מיליון נפש.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2013 עמד מספר הפלסטינים מחוץ לשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה על 7.3 מיליון.
רובין כהן בספרו "תפוצות בעולם" (1997), כתב כי לפלסטינים, בדומה לארמנים, ליהודים ולקהילות שונות באפריקה, יש למונח "פזורה" "משמעות מרושעת ואכזרית, המסמלת טראומה קולקטיבית, גירוש, מצב שבו אדם חולם על הבית, אבל חי בגלות."
צ'ילה היא ביתם של יותר מ-500,000 אנשים בעלי מורשת פלסטינית.
סוגיית זכות השיבה היא בעלת חשיבות מרכזית לפלסטינים.
רבים בפזורה הפלסטינית שואפים לחזור לבית משפחתם, בעיקר תושבי מחנות הפליטים הפלסטיניים.
במחנה הפליטים הפלסטיני הגדול ביותר בלבנון, עין אל-חילווה, ישנן שכונות הקרויות על שם ערים וכפרים בגליל שמהם הגיעו הפליטים המקוריים, ביניהם צפצאף וחיטין.
אף על פי ש-97% מתושבי המחנה לא ראו מעולם את הערים והכפרים של אבותיהם, רובם מצהירים שזכות השיבה היא זכות מובנת מאליה ושהם לעולם לא יוותרו עליה.
הרשימה להלן מונה את המדינות מחוץ לארץ ישראל שיש בהן אוכלוסייה פלסטינית משמעותית, לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ולפי פרסומים שצוטטו בעיתון לה מונד:
ביבשת אירופה יש מעל ל-100,000 פלסטינים, בעיקר בצרפת, גרמניה, יוון, איטליה, הולנד, ספרד, שוודיה, נורווגיה, שווייץ ובבריטניה.
בבירה הגרמנית ברלין, לפי אותם מקורות, נמצאת אחת מקבוצות הפלסטינים הגדולות ביותר מחוץ למזרח התיכון, המונה כ-40,000–35,000 תושבים - קרוב ל-1% מכלל האוכלוסייה.
רובם גרים ברובע נויקלן שבעיר, שבו יש ריכוז של מהגרים ממדינות ערביות נוספות בעולם, כגון לבנון, מרוקו ועיראק.
אולם, לפי סקר אוכלוסין רשמי של אוכלוסיית ברלין, גרים בעיר 197 פלסטינים בלבד.
באפידמיולוגיה, הפחתת הסיכון המוחלטת, הבדל הסיכון או ההשפעה המוחלטת היא ההבדל (הפרש חשבוני) בסיכון של תוצאה, של טיפול אחד ביחס לטיפול אחר.
זהו ההופכי של המספר הדרוש לטיפול.
באופן כללי, הפחתת סיכון מוחלטת היא ההבדל בין קצב האירועים הלא-רצויים (EER) בקבוצת טיפול אחת בהשוואה לקבוצת הביקורת (CER).
ההבדל מחושב בדרך כלל לגבי שני טיפולים א' ו־ב', כשבדרך כלל א' הוא תרופה-פעילה וב' הוא תרופת-פלצבו.
לדוגמה, א' יכול להיות 5-שנות טיפול בתרופה, ו־ב' הוא 5-שנות "טיפול" בפלצבו.
תוצא המחקר צריך להיות מוגדר, למשל הישרדות או קצב התגובה.
לדוגמה: תמותה-מכל-סיבה או הופעת סרטן ריאות בתקופה של 5-שנים.
כאשר ניתנות ההסתברויות pא' ו pב' של תוצא המחקר תחת טיפולים א' ו־ב', בהתאמה, נחשב את הפחתת הסיכון המוחלטת כהפרש (pא' - pב').
ההופכי של הפחתת סיכון מוחלטת, שהוא ה'מספר הדרוש לטיפול' (NNT), הוא מדד חשוב בכלכלת תרופות.
אם תוצא קליני הוא הרסני מספיק (למשל מוות, נכות), גם תרופות עם הפחתת סיכון מוחלטת נמוכה עשויות עדיין להיבחר כנכונות במצבים המתאימים.
אך אם התוצא הקליני הוא בעל חשיבות מעטה, ביטוחי הבריאות יכולים לסרב לממן תרופות עם הפחתת סיכון מוחלטת קטנה.
נניח קיומה של תרופה אשר מפחיתה את הסיכון היחסי של סרטן המעי הגס ב-50% על פני חמש שנים.
כאשר גם ללא התרופה, סרטן המעי הגס באוכלוסייה שנבדקה הוא נדיר למדי, נניח 1 ל-3000 לחמש שנים.
שיעור סרטן המעי הגס במשך חמש שנים עם הטיפול בתרופה הוא לכן 1/6000. הפחתת הסיכון המוחלטת היא לכן (1/3000-1/6000) כלומר 1/6000. כלומר, על ידי טיפול ב-6,000 אנשים עם התרופה, ניתן לצפות להפחתת מספר מקרי סרטן המעי הגס מ-2 ל-1. ('המספר הדרוש לטיפול' NNT = 6000).
חוקרים, כמו בן גולדקר, סוברים כי נכון יותר להציג תוצאות כמספר טבעי בהקשר של הסיכון הבסיסי ("מפחית מ-2 מקרים של סרטן המעי הגס ל-1, אם תטפל ב-6,000 אנשים במשך חמש שנים").
מספרים טבעיים, המשמשים בשיטת המספר הדרוש לטיפול מובנים בקלות על ידי משתמשים שאינם מומחים.
מדידות מוחלטות, כגון 'הפחתת סיכון מוחלטת', עדיפות על מדידות יחסיות, כי מדידות יחסיות נוטים להביא להערכה מוגזמת של יעילות הטיפול.
משתנהקיצורנוסחהערך בדוגמההפחתת סיכון מוחלטתARRCER-EER0.25 או 25%הפחתת סיכון יחסיתRRRARR/CER0.5 או 50%מספר נדרש לטיפולNNT4יחס סיכוןRREER/CER0.5יחס צולבOR(EE/EN)/(CE/CN)0.66
הפחתת ערך מושהה או היוון העיכוב הוא מושג השמש לתיאור מצב שבו חלה ירידה בערכו העתידי של דבר מה, בהשוואה לערכו הנוכחי.
האובייקט המוערך יכול להיות פרס או חיזוק, נכס או סחורה, סכום כספי וכו'.
מונח זה נמצא בשימוש בעולם הכלכלה והפסיכולוגיה.
בעולם העסקים, הפחתת ערך מושהה יכולה להתייחס לירידה בערך הכספי או ההיוון של ערך נוכחי בהשוואה לערך עתידי בעקבות עסקה או השקעה.
בתחום ההתנהגותי, התחושה או ההערכה הסובייקטיבית של הפחתת ערך מושהה, יכולה להשפיע על הנכונות של האדם לעיכוב תגובה ודחיית סיפוקים.
כלומר, זהו שיקול אשר יכול להשפיע על תהליכי קבלת החלטות, באופן שיוצר העדפה לקבלת גמול מיידי קטן על פני גמול עתידי גדול יותר.
בהקשר זה, הפחתת ערך מושהה משקפת מצב שבו כל עיכוב בהופעתו של גמול עתידי, מפחית את ערכו הסובייקטיבי בעיני האדם המצפה לו.
בהתאם לכך, מטלות של הפחתת ערך מושהה משמשות כמדד לרמת האימפולסיביות בתהליכי קבלת החלטות.
כמו כן, התרשמות מהנטייה להפחתת ערך מושהה יכולה לשקף את רמת השליטה העצמית ולסייע באיתור קשיים בתחום זה.
דוגמה: שני אנשים יוצאים לבילוי משותף ואחד מהם לווה כסף מהאחר כי הוא שכח את הארנק בבית.
למחרת, הלווה מציע להחזיר את הסכום המדויק באופן מיידי או לתת סכום גדול יותר בסוף החודש עם כניסת המשכורת.
הבחירה של המלווה יכולה להיות מושפעת מגורמים רבים כמו מידת האמון בין הצדדים, המצב הכלכלי של המלווה וכו'.
במילים אחרות, העדפת הזמן מושפעת מצרכים נוכחיים מול הצפי של הצרכים העתידיים, כמו גם השפעתו של הגמול המיידי בהשוואה לזה של הגמול העתידי.
הפחדנים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1980, בבימויו של אבי נשר עם מאיר סוויסה וחלי גולדנברג בתפקידים הראשיים.
זה היה סרטו השלישי של נשר לאחר הצלחת סרטיו "הלהקה" (1977) ו"דיזנגוף 99" (1979) והוא זכה להצלחה פחותה.
בסרטיו אלו פעלה לצדו בת זוגו, שרון הראל, שהייתה שותפה לתסריט, לליהוק ולהפקה של שלושת הסרטים, אך לאחר הפקת סרטים אלו נפרדו דרכיהם.
בסרט משחק גיא פינס בתפקיד קטן כילד וכן ציפורה צברי שהוכתרה ב-1928 כאסתר המלכה העברייה
העלילה היא סיפור אהבה רומנטי בין פקיד דואר קטן שמפחד מהחיים ובורח אל עולם של פנטזיות, לשכנתו החדשה – צעירה יפה בשם לימור, שהיא הפילגש הבודדה של גבר נשוי ועשיר.
בני קונפינו (מאיר סוויסה) עובד כפקיד בסניף דואר.
הוא מתוסכל מעבודתו המשעממת אבל כעמיתיו לעבודה זו, שרוליק (אייל גפן), פרץ (אבי לוזיה), דבורה (ענת קרטיס), ופנחסי (עזרא דגן) הוא מפחד להתפטר ולעזוב מקום עבודה בטוח ולהתעסק בתחביביו - קוסמות ונגינה בצ'לו.
הוא חייב לעבוד כדי לשלם שכר דירה לבעל הבית הקשוח פיינרו (אלכס מונטה) ולפעמים הוא מתלוצץ עם רוני (גיא פינס), ילד הגר בבניין.
את סניף הדואר בו הוא עובד מנהל בן מאיר (ישראל רובינצ'יק) האימתני.
את מחשבותיו ותסכוליו הוא משחרר בשיחות עם הארנבת שלו, אליזבת.
הוא עוסק ומתאמן בקוסמות ושואף להידמות להארי הודיני, חבריו מכנים אותו "בני הודיני".
יום אחד מגיעה דיירת חדשה לדירה לידו, והיא צעירה יפהפייה בשם לימור (חלי גולדנברג) שמשמשת כפילגש למיקי (עמי גניגר), אדם עשיר ונשוי המבטיח לה להתגרש מאשתו ולהינשא לה.
בני מתאהב בה מיד אך יודע שאין לו סיכוי.
היא מזמינה אותו למסיבה בדירתה ושם נותנת לו חברתה עטרה (שרי צוריאל) לעשן סמים.
בני מתעלף ומוצא את עצמו למחרת במיטתה של לימור מבלי לדעת מה עבר עליו בלילה.
לאחר שאשתו של מיקי מאיימת בגירושים, הוא נוטש את לימור.
לימור המיואשת מנסה להתאבד ומאושפזת במוסד פסיכיאטרי ורק בני בא לבקר ולעודד אותה.
לימור מחליטה להפוך לנערת טלפון כדי להרוויח למחייתה למרות התנגדותו של בני שמוכן לקבלה לדירתו.
כדי לעזור לה הוא מתחפש לסרסור שלה, מבריח לקוחות לא רצויים ומשכנע את האחרים כי כאן יקבלו רק מסג'.
הכל פועל יפה עד שלימור מחליטה לקבל לקוחות ללא בני.
לקוח אחד מנסה לאנסה והיא ניצלת ברגע האחרון על ידי בני.
הם נמלטים לכפר ומתארחים אצל סבתו של בני (ציפורה צברי) שגם היא חובבת קוסמות.
בכפר מתלהטת אהבתם והם מחליטים לעבוד ביחד במופעי קוסמות.
בני מפוטר מעבודתו אך לפני כן הוא מוזמן להופעה בפני עובדי הדואר.
הם חוזרים לתל אביב ולימור הולכת להחליף תלבושות בעוד בני מחכה לה בחוף הים.
מיקי מודיע לה שהתגרש מאשתו ומזמין את לימור לטוס לטיול ברומא.
היא מגיעה לחוף הים ומודיעה זאת לבני ההמום אך ממש לפני העלייה למטוס היא מתחרטת לאור יחסו של מיקי כלפיה ורצה לחפש את בני.
בני ההמום מגיע לנשף אך מסרב להופיע.
במקום זה הוא נואם לפני חבריו ואומר להם שהם פחדנים משום שאינם יוצאים מהמקום המשעמם הזה ולהגשים את שאיפותיהם.
לימור מחפשת את בני בכל תל אביב עד שמוצאת אותו ישן על ספסל בסמוך לכיכר הבימה.
הם מתפייסים ומסכימים לעבוד כשותפים.
שחקןתפקיד מאיר סוויסה בני חלי גולדנברג לימור עזרא דגן פנחסי אייל גפן שרוליק אלכס מונטה פיינרו גיא פינס רוני פיינרו ישראל רובינצ'יק בן מאיר שרי צוריאל עטרה אבי לוזיה פרץ ציפורה צברי סבתא נתן וולפוביץ' בעל המכולת חנה ריבר בעלת מכולת מיכאל כורש לקוח ענת קרטיס דבורה
הפושעים המבוקשים ביותר בעולם היא סדרה תיעודית בת חמישה פרקים, המספרת מי הם חמשת הפושעים המבוקשים ביותר בעולם.
בפיזיקת החלקיקים, הפטאקווארקים הם משפחה של חלקיקים מרוכבים היפותטיים, שכל אחד מהם מורכב משבעה קווארקים או אנטיקווארקים מכל טעם שהוא.
מודל אחד צופה שמצב ההפטקווארק בעל האנרגיה הנמוכה ביותר יהיה בעל ספין של 1/2 או 3/2 של אנרגיה בערך 2.5 GeV.
מחקר אחר מצא שההפטקווארק היציב ביותר יכלול שני אנטיקווארקים מוזרים ושני קווארקים מוזרים.
הפוריטנים (בשמה המלא: הפוריטנים של סקוטלנד, באיטלקית: I Puritani) היא אופרה שנכתבה בשנת 1835 על ידי וינצ'נצו בליני.
האופרה נכתבה במקור בשתי מערכות ואחר כך שונתה לשלוש מערכות בעצתו של ג'ואקינו רוסיני, שהמלחין הצעיר בליני התיידד איתו.
המוזיקה הולחנה על פי הלברית של הרוזן קרלו פפולי, משורר וגולה איטלקי אותו פגש בליני בטרקלין שניהלה הנסיכה בלג'ויוזו הגולה אף היא שהפך למקום מפגש של מהפכנים איטלקים רבים.
אופרה אחרונה זו של בליני (שנפטר בגיל 33, כ-9 חודשים אחרי הבכורה) מציבה בפני הזמרים משימה קשה.
בקולו של הגיבור הראשי הטנור, ישנם צלילים גבוהים דו, רה, ואפילו פה במקום אחד, שהופכים את האופרה לכמעט בלתי ניתן לשירה.
הדמויות קול לורד וולטון, מושל בַּס סר ג'ורג', אחיו של וולטון בַּס לורד ארתור טלבוט, אציל רם תומך הסטיוארטים טֶנוֹר ריצ'רד פורת, קצין, חסיד הפוריטנים בָּרִיטוֹן בראון, קצין, חסיד הפוריטנים טֶנוֹר הנרייט מצרפת (גברת וילה פורטה), אלמנתו של צ'ארלס הראשון.
מצו-סופרן אלווירה, בתו של לורד וולטון סוֹפּרָן מקהלה, חיילים, לוחמים, שליחים, גבירות אצילות, קדטים, אנשי העם
מתכוננים לחתונה בטירה של לורד וולטון.
ריצ'רד מגיע מרחוק, עכשיו הוא כבר יודע שאת הנערה - שאת ידה הבטיח לו המושל - ילווה הלורד ארתור טלבוט לטקס.
תמונה 2: החדר של אלווירה
אלווירה לומדת מדודה - סר ג'ורג' - שאביה כבר לא מתעקש שתינשא לריצ'רד פורת.
הוא מרשה שלורד טלבוט ישא אותה לאישה.
תמונה 3: אולם האבירים של הטירה
ארתור (לורד טאלבוט) שמגיע מתקבל בהתלהבות בטירה.
המושל אינו יכול להשתתף בחתונת בתו מכיוון שהוא צריך ללוות את הגברת של וילה פורטה לפרלמנט.
ארתור נשאר לבדו לכמה רגעים עם הגברת האלמונית, שבה הוא מזהה בתדהמה את המלכה.
כתומך נאמן בסטיוארטים, הוא מחליט להציל את המלכה, אם כי בלבו הוא יודע שהוא חייב להישאר עם אהובתו לחתונה.
כשארתור והמלכה רוצים לצאת מהאולם ביחד, ריצ'רד היריב עומד בדרכם.
הוא לא מזהה את המלכה, כל מה שהוא רואה שיריבו רוצה להימלט עם אישה אחרת ביום חתונתו.
להפתעתם הגדולה ביותר, ריצ'רד אינו מסגיר אותם, ואף מבטיח לשמור על הבריחה בסוד לזמן מה.
פעולתו לא מונעת מנדיבות, אלא מהיותו בטוח שאלווירה תשנא את ארתור בדרך זו.
לורד וולטון מתחיל לרדוף אחרי הנמלטים, ואלו שנותרו בבית רואים שההלם הגדול גרם לאלווירה לזעזוע.
אלווירה שוקעת מדי פעם ביגון עמוק, ומדי פעם היא עליזה בצורה בלתי מובנת.
היא זקוקה לזעזוע עז ופתאומי כדי להחזיר את שיווי משקלה הנפשי.
ריצ'רד הצליח בינתיים לסווג את הלורד טלבוט כבוגד.
אם ייתפס, המוות מחכה לו.
סר ג'ורג' מתרגש מהסבל של אלווירה ומצליח לשכנע את ריצ'רד צמא הנקם להשלים.
מקום: פארק הארמון באחוזת המושל
בפארק הארמון, לורד ארתור טלבוט שנמלט מרודפיו, פוגש את אהובתו ומספר מה גרם לו להיראות כבוגד.
נפשה של אלווירה נרגעת שוב, אך כשהם שומעים את הרודפים וארתור רוצה להימלט, הטירוף שלה פורץ שוב.
הפוריטנים מקיפים את מושיע המלכה כדי לשפוט אותו.
זהו הלם נוסף לאלווירה, שמאשימה את עצמה בגורל אהובה.
שליחי הפרלמנט מגיעים ברגע האחרון עם החנינה.
לורד טלבוט ניצל ואלווירה נרפאית כעת לצמיתות.
Per semper io ti perdei - האריה של ריצ'רד במערכה הראשונה.
Your, o cara, amor talora - רביעייה מהמערכה הראשונה.
Qui la voce sua soave - האריה של אלווירה מהמערכה השנייה
הפזורה הערבית הוא כינוי לצאצאי המהגרים הערבים שהיגרו מרצונם או כפליטים מארצות מולדתם למדינות לא ערביות, בעיקר באמריקה המרכזית, באמריקה הדרומית, באירופה, באמריקה הצפונית ובחלקים בדרום-מזרח אסיה, מהאיים הקריביים וממערב אפריקה.
מהגרים ממדינות ערב, כמו סודאן או השטחים הפלסטיניים, מהווים גם קבוצות לאומיות חשובות בפזורה של מדינותיהם במדינות ערביות אחרות, כמו מדינות המפרץ וערב הסעודית.
לפי סעודי אמריקו וורלד , הריכוז הגדול ביותר של ערבים מחוץ לעולם הערבי נמצא בברזיל, שבה יש 9 מיליון ברזילאים ממוצא ערבי.
מתוך 9 מיליון הערבים הללו, 6 מיליון הם ממוצא לבנוני, מה שהופך את אוכלוסיית הלבנונים בברזיל לשוות ערך לזו של לבנון עצמה.
עם זאת, נתוני המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE) שונים.
על פי מפקד האוכלוסין הברזילאי של 2010 שנערך על ידי IBGE, היו רק 12,336 אזרחים לבנונים שחיו בברזיל.
מפקד האוכלוסין הברזילאי האחרון ששאל על מוצא המשפחה נערך ב-1940. באותה עת, 107,074 ברזילאים אמרו שיש להם אב סורי, לבנוני, פלסטיני, עיראקי או ערבי.
ילידים ערבים היו 46,105 והברזילאים המתאזרחים היו 5,447. ב-1940 היו בברזיל 41,169,321 תושבים, ומכאן שערבים וילדיהם היו 0.38% מאוכלוסיית ברזיל ב-1940.
קיימות קהילות גדולות בוונצואלה, בקולומביה, במקסיקו ובצ'ילה.
ישנם פלסטינים בצ'ילה ובמרכז אמריקה, במיוחד באל סלבדור ובהונדורס.
הקהילה הפלסטינית בצ'ילה היא הרביעית בגודלה בעולם אחרי אלה שבישראל, בלבנון ובירדן.
בארצות הברית יש כ-3.5 מיליון אנשים ממוצא ערבי.
ההערכה היא שיש לא פחות מארבעה מיליון אינדונזים עם מוצא ערבי , לפחות חלקי.
הם בדרך כלל משולבים חברתית בחברה האינדונזית, ומזדהים כאינדונזים.
במפקד האוכלוסין של 2010, 118,886 בני אדם, המהווים 0.05% מהאוכלוסייה, זיהו את עצמם כערביים.
הפטאן (Heptane) הוא אלקאן שנוסחתו C7H16 כלומר שרשרת ישרה של 7 פחמנים קשורים בקשרים יחידים.
הפטאן משמש בבדיקת דטונציה כסטנדרט של מספר אוקטן 0.
הפטאן משמש במעבדות ובתעשייה כממס א-פולרי.
גומי טבעי המומס בתערובת ממסים הכוללת הפטאן (יחד עם אצטון, טולואן והקסאן) משמש כדבק הנקרא Rubber cement.
ניתן להבחין בין ברום ליוד בתמיסה מימית על ידי מיצוי להפטאן: במים לשני המומסים צבע חום ובהפטאן היוד צובע את התמיסה בסגול ואילו הברום בחום.
הפטאן הוא מרכיב שולי בדלק (תערובת בנזין אופיינית מכילה כ 1% הפטאן)
הפורצת הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויה וכתיבתה של הגר בן-אשר, עם ליהי קורנובסקי ורונלד זרפלד בתפקידים הראשיים.
הסרט, שצולם בערד ובאזור ים המלח, עוקב אחר נערה שננטשה על ידי אמה ובעקבות פריצה לדירתה הופכת בעצמה להיות פורצת.
קורנובסקי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016. הגר בן אשר הייתה מועמדת ל"פרס הנמר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם.
אלכס (ליהי קורנובסקי) היא נערה כבת 17 שגרה עם אמה מרי (סנדי בר) בדירה שכורה בערד.
אלכס עוזרת בפרנסה בעבודה בבית מלון בחוף ים המלח.
יום אחד היא חוזרת לדירה ומתברר לה שמרי נעלמה וגם לא עונה לה בטלפון הנייד.
בעל הדירה (יובל אברהמי) מאיים לזרוק אותה מהדירה מאחר שהן חייבות לו שכר דירה של ארבעה חודשים.
אלכס נאלצת לשרוד לבד ומתקבלת לעבודה גם בחי בר שם עבדה אמה.
שם היא נקשרת במיוחד לברדלס.
היא פוגשת בגאולוג גרמני בן 42 בשם מייקל (רונלד זרפלד) שעובד במחקר של תחזית רעידות אדמה במדבר.
ומתפתחת ביניהם ידידות שגולשת למגע אינטימי למרות פער הגילים.
יום אחד פורצים אליה לדירה, גורמים הרס וגונבים חפצי ערך.
בתגובה מתחילה אלכס לפרוץ לבתים בשיטות שהולכות ומשתכללות.
בכסף שהיא צוברת היא נכנסת לבית מלון בו מתאכסן גם מייקל.
לבסוף מייקל עוזב אותה וחוזר לגרמניה וגם מרי חוזרת ומתנצלת על היעדרותה הבלתי צפויה על מנת לעבוד ולהחזיר חובות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותליהי קורנובסקיאלכסרונלד זרפלדמייקלסנדי ברמריאמא של אלכסולדימיר פרידמןיורםיובל אברהמיבעל הדירהמאיה מעוזפקידת קבלה במלון
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובעולם החדש כוללת את הקהילות היהודיות האיבריות שהוקמו החל מהמאה ה-16 על ידי אנוסי ספרד ופורטוגל במערב אירופה ובמושבות ההולנדיות והאנגליות שבאמריקה.
מסוף המאה ה-14 החל השלטון הנוצרי בספרד לאלץ יהודים להמיר את דתם לנצרות.
המרה זו של יהודים בוצעה כלפי שכבת העלית היהודית מתוך מטרה לנכס את הפעילות התרבותית ובעיקר הכלכלית אל הנצרות הקתולית ולבצע תהליך של זהות אחידה בחברה הספרדית הנוצרית.
יהודים התנצרו בעל כרחם במספרים קטנים יחסית בגזרות קנ"א (1391) ובמספרים גדולים בהרבה לאחר גירוש היהודים מספרד בשנת 1492 וגירוש פורטוגל בשנת 1497.
ההגירה למערב אירופה ולעולם החדש
קהילות יהודיות ספרדיות במערב אירופה ובעולם החדש נוסדו החל מהמאה ה-16, פועל יוצא של תחייה דתית ותרבותית יוצאת דופן.
הקהילות הראשונות הוקמו באמסטרדם, בהמבורג, בליוורנו, ומאוחר יותר גם בלונדון, בבורדו ובבאיונה, שבמערב אירופה ובקוראסאו, ברסיפה ובניו יורק שבעולם החדש.
על אף התנגדות השלטונות בספרד ובפורטוגל ליציאת האנוסים מחצי האי האיברי, רבים הצליחו לחמוק מעיניהם של חוקרי האינקוויזיציה שפעלו שם בהוראת הכנסייה הקתולית.
"נוצרים חדשים" מצאו לעצמם מקלט בטוח בארצות השפלה, שהיו במאה ה־16 תחת שלטון ספרד.
אנטוורפן, עיר הנמל המרכזית במערב אירופה, הפכה למוקד הסחר הבינלאומי ומשכה אליה סוחרים פורטוגזים ("נוצרים חדשים") עשירים, כאלה שביקשו לחזור לחיק היהדות בגלוי מבלי לוותר על חייהם התרבותיים והכלכליים.
סוחרים אלו קיימו קשרי כלכלה ותרבות מסועפים ומורכבים עם האנוסים בחצי האי האיברי ועם הקהילות הספרדיות באיטליה ובאימפריה העות'מאנית באמצעות רשת מסחר בינלאומית, שקישרה בין בני היהדות הספרדית-מערבית.
אל צרפת הגיעו אנוסים החל מתחילת המאה ה-16, שם מצאו אותם "נוצרים חדשים" מקלט בטוח מציפורני האינקוויזיציה.
מרבית הנמלטים התיישבו בחלקה הדרומי של צרפת, בעיקר בבורדו, בבִּיאַרִיץ, בבאיונה, בפירוראד, ובלה באסטיד־קליראנם.
המלך אנרי השני העניק ל"סוחרים הפורטוגזים", "הנוצרים החדשים", בשנת 1550 היתר מיוחד, שהבטיח להם מקלט בטוח ובו הזכות להתיישב בכל תחומי הממלכה;
החופש שהעניק המלך כלל זכות מיוחדת שלא ניתנה לתושבים זרים אחרים, להעניק בירושה את נכסיהם לבאים אחריהם.
פריבילגיה זו הניחה את היסודות להתיישבות בני "האומה הפורטוגלית" בתחומי צרפת.
כל שליטי צרפת שעלו על כס המלוכה אחרי אנרי השני המשיכו להעניק את אותן הזכויות.
רשמית הוכרו "הסוחרים הפורטוגזים" כנוצרים קתולים, אך הייתה קיימת הבנה ברורה מצד מלכי צרפת והפקידות השלטונית כי קיימת זיקה משמעותית של סוחרים פורטוגזים אלו ליהדות.
שלטונות צרפת בחרו, מתוך שיקולים כלכליים ודיפלומטיים, להעלים עין מהתהליכים ההולכים ומתעצמים של חזרה ליהדות בקרב הסוחרים הפורטוגזים.
סוחרים אלו יצרו בתוך צרפת תשתית חברתית וכלכלית יוצאת דופן.
הם נהנו מאוטונומיה כמעט מוחלטת, קברו את מתיהם בבתי קברות נפרדים משל הצרפתים ושמרו על קשרים הדוקים עם הקהילות הספרדיות-פורטוגליות שנוסדו ברחבי מערב אירופה, בעולם החדש ובערי אגן הים התיכון.
הקהילות הספרדיות-פורטוגליות היו בעלות השפעה עצומה בעולם היהודי של תחילת העת החדשה.
האליטה החברתית באותן קהילות כללה סוחרים בעלי הון עתק, ושכבה של מלומדים ומשכילים בעלי חינוך אירופי שרכשו את השכלתם האקדמית באוניברסיטאות שבחצי האי האיברי.
את המורשת התרבותית וההון הכלכלי הביאו אותם המתיישבים החדשים אל העולם היהודי במערב אירופה ובעולם החדש.
צאצאיהם המשיכו לטפח את מורשתם האירופית ואת תרבותם הייחודית במספר רב של שפות: ספרדית, פורטוגזית, עברית, לטינית, איטלקית, הולנדית, גרמנית ואנגלית.
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובמושבות ההולנדיות והאנגליות שבאמריקה מנתה לא יותר מחמישה עשר אלף נפש, אך השפעתה בתחום התרבותי והכלכלי הן על יהודים והן על נוצרים הייתה עצומה.
תהליך חזרתם של האנוסים מהעולם הנוצרי-קתולי הדוגמטי אל חיק היהדות היה מורכב וארוך, במיוחד בקהילות הספרדיות של אמסטרדם והמבורג.
אמסטרדם הקלוויניסטית והמבורג הלותרנית התקשו בתחילה להכיר בהיותם של אותם סוחרים פורטוגזים בעלי זיקה ליהדות.
התפיסה האנטי-יהודית ארוכת השנים עדיין הייתה מושרשת באוכלוסייה הנוצרית ההולנדית והגרמנית.
ההתנגדות לא נשענה על בסיס דתי בלבד אלא גם ואולי בעיקר על בסיס כלכלי שנבע מחששם של הסוחרים המקומיים מתחרות עם המתיישבים החדשים.
לאחר מספר לא מבוטל של שנים ניאותו השלטונות בהולנד וגרמניה להעניק לקהילות הספרדיות־פורטוגליות אוטונומיה נרחבת בתחום הדתי והכלכלי.
מסוף המאה ה-18 החלו בקיעים ראשונים בשמרנות הדתית ובמחויבות למסורת מצד רבים מבני הפזורה הספרדית מערבית, תהליכי החילון המשמעותיים נרשמו בעיקר בקרב האליטות.
הדינמיות של חיי המסחר והתרבות בקהילות הספרדיות המערביות נבעה בראש ובראשונה מהניידות הגאוגרפית המוגברת של אנשי הכלכלה הספרדים-פורטוגזים, אשר עסקו במסחר בין-לאומי, והן מהשפעת הנאורות בשלביה המוקדמים.
מתחילת המאה ה-18, בעקבות השתלבותה של האליטה הכלכלית והחברתית בחברה הנוצרית, התרופפה זיקתה אל ההלכה ואל מוסדות הדת, וחלקים מהאליטה החלו לראות ביהדות אמונה דתית בלבד.
המסורת וההלכה הדתית, שהעניקו בתחילת הדרך עוגן חברתי ותחושת שייכות, איבדו בחלוף הזמן את מקור כוחם.
הסיטואציה החברתית החדשה השאירה רק גרעין קטן של שומרי אמונים להלכה היהודית.
בשלהי המאה ה-18 החלו הקהילות האיבריות במערב אירופה לאבד מכוחן הכלכלי והחברתי, מספרן קטן ולאחר תהליך של כמה עשרות שנים נשארו בתי הכנסת ומוסדות הקהילות כזיכרון היסטורי.
הסיבות להיעלמותן של הקהילות נבע ממיעוט הגעת מהגרים איברים חדשים, שינוי דפוסי הילודה, המרת דת ואיבוד זיקה לקהילות, לדת ולמסורת.
בשנת 1911 תיאר ההיסטוריון שמעון ברנפלד את הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בהמבורג ובלונדון, את היחסים עם היהודים האשכנזים ואת סיומם של ימי הזוהר:
היהודים הספרדים של מערב אירופה ראו עצמם כ"בני האומה היהודית הספרדית-פורטוגלית" (בפורטוגזית: nação, בספרדית: nación), בעלי תרבות ומורשת היסטורית מפוארת, המתייחסים לבני שבט יהודה אשר היגרו במרוצת הדורות מבבל ל"גלות ירושלים אשר בספרד".
תחושת העליונות שאפיינה את היהודים האיברים שהיו לפנים "נוצרים חדשים" (בספרדית cristianos nuevos), באה לידי ביטוי במניפסטים שניסחו כמה ממנהיגי הקהילות.
בשנת 1655 העלה מנשה בן ישראל בפנייתו לאוליבר קרומוול דברים ברוח זו בבקשה להתיישבות יהודים באנגליה לאחר מאות שנים בהן נעדרה נוכחות יהודית מהממלכה:
יצחק קרדוזו (Cardoso Isaac), נוצרי חדש לשעבר, יליד פורטוגל שישב באיטליה, ציין בספר שכתב בשפה הפורטוגזית, "מעלות העברים", (Las excelencias de los Hebreos) ואשר התפרסם באמסטרדם בשנת 1679:
בשנת 1604 פנו קבוצת יהודים איברים למועצת הארלם שבהולנד בבקשה להתיישב בעיר והציגו עצמם באופן הבא:
היחסים עם האוכלוסייה הנוצרית הפרוטסטנטית
בעקבות הרפורמציה ומלחמות הדת שפרצו באירופה בין המדינות הפרוטסטנטיות לקתוליות, איבדה הכנסייה הקתולית את הבכורה וההשפעה לכנסיות הפרוטסטנטיות השונות (הקלוויניסטית בהולנד, הלותרנית בגרמניה ועוד).
החלוקה הדיכוטומית הצרה והנוקשה של נוצרים מול יהודים נחלשה באופן משמעותי.
בקרב הקלוויניסטים ההולנדים נתפסו האנוסים, פליטי זוועות האינקוויזיציה הספרדית שברחו מחצי האי האיברי, כאחים לרודפנות ולאכזריות של אויב משותף.
בעקבות זאת חוגים פרוטסטנטים שונים החלו בתהליך של סובלנות כלפי האנוסים גם לאחר שיבתם באופן פומבי ליהדות.
הניסיון לחבור אל הסביבה הנוצרית המארחת הביא ליצירתן של אגדות שונות בנוגע לקשר היסטורי עתיק בין היהודים הספרדים לשכניהם:
בחיבור שפורסם באמסטרדם (1683) בשם "ניצחון השלטון העממי וההולנדיות העתיקה" (Triumpho del govierno popular y de la Antiguidad Holandesa) הציג דניאל לוי דה באריוס סיפור מיתולוגי הקושר בקשר גנאלוגי בין היהודים הספרדים לבני העם ההולנדי.
יחסם של היהודים האיברים במערב אירופה כלפי היהודים האשכנזים היה מתנשא ומתבדל; היהודים מחצי האי האיברי שראו עצמם "בני האומה הספרדית-פורטוגלית" חשו ניכור וריחוק תרבותי כלפי יהודים זרים.
הגבול ששמו בינם לבין היהודים הגרמנים (tudescos) והפולנים (polacos) הושפע מן המונח הספרדי "טוהר הדם" (limpieza de sangre) והתבסס על ייחוסם המפואר לשבט יהודה.
בשנת 1762 תיאר הפילוסוף היהודי-ספרדי יצחק דה פינטו גישה נפוצה בקרב בני הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות במערב אירופה כלפי יהודים מאומות אחרות, במכתב תגובה ששיגר לפילוסוף הצרפתי וולטר בהתייחס למניפסט שפרסם האחרון נגד היהודים:
ליהודים הספרדים-פורטוגלים הייתה תפיסה סטריאוטיפית ביחס ליהודים האשכנזים, שזיהתה אותם עם עוני, פשיטת יד והשחתת המידות עד כדי סטייה מאורחות היהדות.
תקנות שונות שהותקנו על ידי המעמד הספרדי-פורטוגזי אסרו על נישואין, חינוך משותף, וכל קשר שעשוי להשפיע לרעה על בני האומה הפורטוגלית והספרדית.
לצד הניכור והתחושה הפטרנליסטית שחשו היהודים האיברים כלפי האשכנזים היה שיתוף פעולה בין שתי האוכלוסיות בעיקר בקהילת אמסטרדם בתחום הכלכלי, אינטראקציה עם השלטונות ואף בדפוס עברי.
בבתי הדפוס של היהודים הספרדים-פורטוגלים נדפסו שני תרגומים ליידיש של התנ"ך.
תרבותם של הספרדים-הפורטוגזים נסמכה על שתי משענות תרבותיות, האחת היא התרבות הנוצרית האיברית כפי שספגו אותה האנוסים במהלך תקופת חייהם כנוצרים חדשים בחצי האי האיברי ובמקומות מושבם החדשים במערב אירופה ובעולם החדש, המשענת השנייה היא התרבות היהודית הנסמכת על ההלכה היהודית ומסורות שעברו מדור לדור.
סופרים ומשוררים בני הפזורה הספרדית מערבית חיברו ספרים ושירים בשפות שונות בהן עברית.
בלט במיוחד משה בן גדעון אבודיינטה שהיה משורר, בלשן ומדקדק עברי בן לקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ולאחר מכן בברבדוס.
באמסטרדם חוברו מחזות בעברית ובפזורה הספרדית בדרום מערב צרפת נכתבו בשפה העברית כתבים שונים ובהם סידורי תפילה.
היהודים בקהילות אלו נטו לעיתים אחר תפיסות עולם הטרודוכסיות שונות שכללו: דאיזם, נאו-קראות, אתאיזם ופנתאיזם, דבר שגרם לעיתים לחרמות וסילוקים מהקהילה.
בהנהגת הקהילות עמדו בני ה"מעמד" שכללו לרוב רבנים וחכמי דת אשר התקינו תקנות, עמדו על המשמעת הקהילתית ועל הוראת ההלכה.
בלטו ביניהם: מנשה בן ישראל שכיהן באמסטרדם ובלונדון, שאול מורטירה רבו של ברוך שפינוזה, יצחק אבוהב דה-פונסיקה הרב הראשון בעולם החדש ודוד ניטו שכיהן במשרת רב בקהילות ליבורנו ולונדון.
תהליך החזרה של הספרדים במערב אירופה מנצרות ליהדות חייב הצבת גבולות לבני הקהילות כחלק מבניית הגדרתם העצמית ומניעה של חברי הפזורה לסטות מהדרך שהתוו חכמי הדת.
אחת הדרכים ששימשו את ראשי הקהילות הספרדיות במערב באכיפת משמעת קהילתית היה מוסד החרם.
החרם היה אמצעי מרכזי במלחמה בנטיות ה של חלק מחברי הפזורה שאימצו לעצמם תפיסות שונות הנוגדות את הרוח האורתודוקסית הנוקשה לפיה הלכו הספרדים בחזרתם לחיק היהדות.
בקהילת אמסטרדם במהלך המאה ה-17 קיים תיעוד ל-41 חרמות כלפי חברי קהילה, רק מקצתם חרמות עולם כפי המקרה הנודע של ברוך שפינוזה ומרביתם המוחלט חרם קצר, לעיתים של יום אחד, שנפסק לאחר הודאה והבעת חרטה מצד הסוטה מן הדרך.
היהודים האיברים התקינו תקנות שונות בקהילותיהם במערב אירופה מתוך ניסיון למנוע מחברי קהילה סוררים לפרוץ את הגדרות ההלכתיים, החברתיים והכלכליים ולשמור את ההון ואת קשרי המשפחה בידיהם של המשפחות המיוחסות.
אחת התקנות מתייחסת לאיסור על נישואים בסתר, העונש במקרים אחדים היה איום או ביצוע בפועל של חרם הקהילה על הסוררים.
בקרב הקהילות נפוצה איקונוגרפיה ענפה שהייתה ייחודית בעולם היהודי בעת החדשה המוקדמת.
בקהילת אמסטרדם נעשה שימוש בסידורי התפילה בסמל הפניקס, עוף החול העולה בלהבות ומעל הכתובת: "Neve Salom - Mi Camocha" ("נווה שלום - מי כמוך).
בבית העלמין הפורטוגזי בהמבורג־אלטונה נפוצו מצבות בעלות סמלים, תחריטים, עיטורים וכתובות מפוארות מהבחינה האיקונוגרפית והאפיגרפית.
בין קהילות הספרדים במערב ובמזרח היו הבדלים בסדרי התפילות, במנהגים ובשימוש בסמלים שונים המעטרים את הסידורים וספרי התפילה.
על הבדלים אלו עמד הרב שם טוב גאגין בספרו "כתר שם טוב" שיצא לאור בלונדון בשנת תרצ"ד (1933).
השפעתם של הסוחרים היהודים האיברים על הכלכלה במערב אירופה ובעולם החדש הייתה עצומה ושוות ערך לפעילותם של חברת הודו המערבית ההולנדית וחברת הודו המזרחית ההולנדית שפעלו בהולנד ובעולם החדש.
הסוחרים בני הפזורה עסקו בסחר בינלאומי לכל רחבי אירופה המערבית, אמריקה והודו.
עיסוקם של בני הפזורה בסחר עבדים היה קטן באופן יחסי ובמקרים רבים הורו בעלי העבדים בצוואותיהם לשחרר אותם לחופשי.
הסוחרים הפורטוגזים בדרום מערב צרפת סחרו בשרף (goma) עם גינאה שבאפריקה בשיתוף פעולה עם סוחרים עמיתים, נוצרים חדשים מחצי האי האיברי שהיו לעיתים בעלי קשרי משפחה.
את הצלחתם הכלכלית והחברתית של הסוחרים היהודים מאיבריה תולים ההיסטוריונים בתפיסתם של מדינות מערב אירופה כגון הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת, את הסוחרים האיברים כבעלי פוטנציאל כלכלי בין-לאומי, בעלי בקיאות רבה בנתיבי הסחר הקולוניאלי והיותם דוברי שפות זרות.
במושבות האנגליות שבעולם החדש היוו היהודים הספרדים גורם משפיע מבחינה חברתית וכלכלית.
הם זכו להכרה דה פקטו לעיתים לפני שקיבלו זכויות כאלה באנגליה עצמה.
הקהילות הספרדיות הותירו אחריהן שפע של מקורות המתעדים את חייהן ואת סביבתן: כתבי יד ודפוס הכוללים ספרות דתית וכללית בעיקר בספרדית ובפורטוגזית, מחזות בשפה העברית, שירה וסיפורת, ספרי פילוסופיה וחוכמת המדעים.
הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם הותירה ארכיון של מאות פנקסים ותיקים ובהם רישום מדוקדק על חברי הקהילה ומאורעות חשובים, הארכיון של הקהילה הספרדית בלונדון עשיר במיוחד ונגיש, חומר תיעודי רב קיים גם בארכיוני הקהילות בהמבורג, ליוורנו, בורדו ובאיונה.
הפטוגלובין (Haptoglobin או בקיצור Hp) הוא חלבון שבבני אדם מקודד על ידי הגן HP.
בפלזמה ההפטוגלובין נקשר באפיניות גבוהה להמוגלובין חופשי (שלא עבר אקסוציטוזה בבּוּעִית) המשתחרר מאריתרוציטים במהלך המוליזה, ובכך מעכב את פעילות החמצון המזיקה שלו.
זאת בניגוד ל-hemopexin הקושר קבוצות הם חופשיות.
קומפלקס ההפטוגלובין-המוגלובין מסולק בידי המערכת הרטיקולואנדותלית (בעיקר על-ידי הטחול).
במסגרת קלינית מסייעת בדיקת ההפטוגלובין לאבחון ומעקב אחר אנמיה המוליטית תוך-כלית, בה המוגלובין משוחרר ישירות למחזור הדם ונקשר להפטוגלובין, מה שמוריד את רמתו בדם.
זאת בניגוד לאנמיה המוליטית חוץ-כלית בה רוב האריתרוציטים עוברים פאגוציטוזה בידי מקרופאג'ים המפרקים את ההמוגלובין לחומצות אמינו ובילירובין.
החלבון התגלה כ"חומר פלזמה" ב-1938 על ידי הביוכימאים הצרפתים מקס-פרננד ג'ייל ומישל פולונובסקי.
להמוגלובין ששוחרר לפלזמה על ידי אריתרוציטים פגועים יש השפעות מזיקות.
הגן HP מקודד לפרה-פרופרוטאין שמעובד בכדי לייצר שרשראות אלפא וביטא אשר מתאחדות לאחר מכן כטטרמר המהווה הפטוגלובין.
ההפטוגלובין קושר המוגלובין חופשי בפלזמה, מה שמאפשר לאנזימים מעכלים לקבל גישה להמוגלובין מבלי לאבד ברזל ולמנוע נזק לכליות בידי המוגלובין.
הפטוגלובין נקשר לקולטן CD163 שעל-גבי מונוציטים/מקרופאגים.
לאחר קישור קומפלקס הפטוגלובין-המוגלובין לקולטן מתבצעת אנדוציטוזה של הקומפלקס ומתחיל מטבוליזם רכיבי הגלובין וההם.
לאחר מכן מתרחשים שינויים אדפטיביים במסלולי המטבוליזם של נוגדי חמצון וברזל, ומתבצע קיטוב של המקרופאג'.
להפטוגלובין יש פונקציות של וויסות חיסוני (אימונו-מודולציה) שאינן תלויות בהמוגלובין ומפחיתות את ביטוי הציטוקינים המושרה על ידי ליפופוליסכריד.
ליפופוליסכרידים נקשרים ישירות להפוגלובין, אשר עקב רמתו הגבוהה בפלזמה, מביאים לבידוד שלהם ולהגנה מפני קולטנים מסוג TLR-4. בפועל תהליך זה גורם לעיכוב בהפעלה של מסלול NF-κB.
ההפטוגלובין מיוצר בעיקר על ידי הפטוציטים (תאי כבד) אך גם על ידי רקמות אחרות כגון עור, ריאות וכליות.
בנוסף, גן HP מתבטא ברקמת שומן עכברית ואנושית.
הפטוגלובין נצפה מתבטא גם ברקמת שומן של בקר.
ההפטרה היא קטע מספרי הנביאים שנהוג לקרוא בבית הכנסת בשבתות, במועדי ישראל, ובחלק מהקהילות גם בתעניות ציבור בתפילת מנחה, לאחר סיום קריאת התורה.
בעוד שבסדר הקריאה שהונהג לקריאת חמשת חומשי התורה משלימים את קריאתם מדי שנה (או מדי שלוש שנים לפי מנהג ארץ ישראל הקדום), לא נקבע לספרי הנביאים מחזור קריאה על פי סדרם.
עם זאת, חלק מפרקי הנביאים נקראים בהפטרה לפי נושאים: לכל פרשה נבחרה הפטרה הקשורה בדרך כלל בקשר ענייני לנושא הפרשה שנקראת בבית הכנסת או לאירוע הסמוך לקריאתה.
נהוג לקרוא את ההפטרה בניגון בטעמי המקרא, ולברך לפניה ואחריה.
הניגון של ההפטרה שונה מזה של קריאת התורה, על מנת לסמל שקריאת התורה חשובה יותר (יש גם מנגינות נוספות לחגים שונים וכן לחמש המגילות).
קיימות דעות שונות לגבי התקופה בה החלו לקרוא הפטרות, ובהתאם קיימת מחלוקת באשר לטעם הקריאה בהן.
היו שסברו שעזרא הסופר כלל את קריאת ההפטרה, בצד תקנתו לקרוא בתורה.
לפי דעת רבי דוד אבודרהם, ההפטרות נתקנו כתחליף לקריאת התורה בעת שהייתה גזירה שאסור לקרוא בתורה, ובהתבסס על דעתו היו שקבעו את זמן התחלת קריאת ההפטרות לתקופת הגזירות של השלטון הסלאוקי ביהודה.
על פי השערה זו, שמה של ההפטרה נובע מהעובדה שהיא פוטרת מהחובה לקרוא בתורה.
השערה חלופית הוצעה על ידי הרב ראובן מרגליות והרב שמשון רפאל הירש, ולפיה ההפטרה הונהגה כדי להיאבק בזרמים ביהדות שראו רק את חמשת חומשי התורה ככתבי קודש (כדוגמת השומרונים), אך ללא פירוט היסטורי לגבי זהותה הספציפית של הקבוצה.
העדות הכתובה הראשונה לקריאת הפטרה מופיעה בברית החדשה ().
מסופר שם שישו הלך בשבת לבית הכנסת בנצרת, שם ניתן לו ספר ישעיהו והוא קרא ממנו ב.
בתוספתא (מגילה ד, א) הובא סדר ההפטרות בארבע פרשיות ועבור חלק מהמועדים והתלמוד הוסיף ופירט עבור כל המועדים.
במשך הזמן, בחירות מסוימות של קטעים מהנביאים מוסדו בקהילות השונות והפכו למסורת.
הסבר זה מסייע להבין מדוע יש מגוון מסורות שונות בנוגע לקטעי ההפטרה לקהילות השונות, כאשר קהילות שונות קוראות קטעים שונים (או חלקים שונים של אותו הקטע) לאותה פרשה או אירוע.
עם זאת, לדברי הרב משה פיינשטיין, אין כיום למפטיר רשות לסתור את מסורת הקריאות ולבחור בעצמו קטע להפטרה, מכיוון שהדבר סותר את המנהג.
בהפטרה יש לטעמי המקרא לחנים שונים מאשר הלחנים שלהם בקריאת התורה.
מקורות מימי הביניים המאוחרים (אשכנזיים וספרדיים) מעידים שכך היה נהוג כבר בתקופה זו.
המפטיר הוא האדם האחרון שנקרא לעלות לתורה, ויש פוסקים שסוברים שעולה אחר יכול לקרוא את ההפטרה.
קריאה בהפטרה נחשבת לכבוד גדול ונוהגים לכבד בקריאתה בעלי שמחה.
בקהילות מסוימות נהוג להוסיף פסוקים קבועים הנאמרים לפני או אחרי ההפטרה.
כמעט בכל הקהילות הספרדיות, וכן בנוסח איטליה ובנוסח פרובאנס מוסיפים לאחר ההפטרה את הפסוק "גואלנו ה' צבאות שמו קדוש ישראל".
יהודי עיראק מוסיפים לאחריו את הפסוק "בית יעקב לכו ונלכה באור ה'".
בקרב יהודי גאורגיה, נוהגים להוסיף את הפסוק "חִזקו ויאמץ לבבכם, כל המיחלים לה'", טרם ברכות ההפטרה.