tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם במהשירזהותתוצאה1מפלצוש"אור הירח" של אביב גפן לא פורסמהעבר2אופירה"עולה על שולחנות" של מארינה מקסימיליאן לא פורסמה עברה3עצלן"We Are Young" של פאןלא פורסמהעבר4אבו נפחא"עומד על צוק" של היי פייבלא פורסמהעבר5פרפר"Careless Whisper" של ג'ורג' מייקללא פורסמה עברה
פרק זה הוא פרק ספיישל שירי אהבה
שם במהשירזהותתוצאה1עצלן"Tous les mêmes" של סטרומאה לא פורסמהעבר2פרפר"Someone Like You" של אדל לא פורסמהעברה3אבו נפחא"לבחור נכון" של אמיר דדוןישי לוי הודח4אופירה"Flowers" של מיילי סיירוסלא פורסמהעברה-מפלצושלא הופיע
שם במהשירזהותתוצאה1דחליל"קח אותי" של היהודים לא פורסמהעברה2פודל"Lost on You" של LP לא פורסמהעברה3סופגנייה"Out Here on My Own" של איירין קארהלא פורסמהעברה4הוריקן"השמלה החדשה שלי" של רן דנקראבי גרייניק הודח
שם במהשירזהותתוצאה1פנדה"לוליטה" של אתי אנקרי לא פורסמהעברה2דו פרצופי"אחלה גבר" של סטטיק ובן-אל תבורי ודנה אינטרנשיונל
ו"שלושה בנות" של נועה קירלצביקה הדר הודח3מסטיק"S&M" של ריהאנהלא פורסמהעברה4אלפקה"Marry You" של ברונו מארסלא פורסמהעבר
שם במהשירזהותתוצאה1עצלן"אהבה" של אושר כהן לא פורסמהעבר2אופירה"Money, Money, Money" של אבבא לא פורסמהעברה3פרפר"I'm Still Standing" של אלטון ג'וןלא פורסמהעברה4מפלצוש"When a Man Loves a Woman" של פרסי סלדג'טוביה צפיר נפסל
בפרקים אלו, המתמודדים ייצגו מדינות שונות וביצעו שירי אירוויזיון
שם במהשירזהותתוצאה1עצלן"מישבאלי" של שחר טבוךלא פורסמהעבר2אופירה"On the Floor" של ג'ניפר לופז ופיטבוללא פורסמה עברה3דחליל"My Immortal" של אוונסנסליהיא גרינר הודחה4פודל"Vampire" של אוליביה רודריגולא פורסמהעברה
שם במהשירזהותתוצאה1אלפקה"Without You" של דייוויד גטהאושרי כהן הודח2סופגנייה"מסיבה בחיפה" של איתי לוילא פורסמה עברה3מסטיק"אינטלקטוערסית" של אודיהלא פורסמה עברה4פרפר"Unicorn" של נועה קירללא פורסמה עברה
שם במהשירזהותתוצאה1מסטיק"Break Free" של אריאנה גרנדהלא פורסמה דו-קרב
הדחה2פרפר"Beautiful" של כריסטינה אגילרהלא פורסמה 3סופגנייה"Hello" של אדללא פורסמה עברה לחצי גמרסיבוב שני1פרפר"Fame" של איירין קארהלא פורסמהעברה לחצי גמר2מסטיקמיקי קם הודחה
שם במהשירזהותתוצאה1עצלן"אמן על הילדים" של חנן בן ארילא פורסמהדו-קרב הדחה2אופירה"Lose Control" של טדי סווימסלא פורסמהעברה לחצי גמר3פודל"Beautiful things" של בנסון בוןלא פורסמהדו-קרב הדחהסיבוב שני1עצלן"Valerie" של איימי ויינהאוסצביקה הדר הודח2פודללא פורסמהעברה לחצי גמר
שם במהשירזהותתוצאהפתיחה0אופירה ואופירה/פנתרהדיווה של דנה אינטרנשיונלהקרב על המקום בגמר1פודל"Hopelessly Devoted To You" של אוליביה ניוטון-ג'וןלא פורסמהעלתה לגמר2פרפר"We Are the Champions" של קוויןלא פורסמהעלתה לגמר3אופירה"Applause" של ליידי גאגאטיילור מלכוב הודחה4סופגנייה"My Heart Will Go On" של סלין דיוןלא פורסמהעלתה לגמר
הזעת יתר הוא מצב רפואי בו אדם מפגין הזעה מופרזת, יותר מהנדרש לוויסות טמפרטורת הגוף .
למרות שמדובר בעיקר בנטל פיזי, הזעת יתר עלולה לפגוע באיכות חייהם של האנשים הסובלים ממנה, ולעיתים קרובות להוביל לתוצאות פסיכולוגיות, פיזיות וחברתיות.
הזעת יתר יכולה להוביל לקשיים בתחומים מקצועיים, כאשר למעלה מ-80% מהחולים חווים השפעות רגשיות בינוניות עד קשות כתוצאה מהמחלה.
עודף זיעה זה קורה גם אם האדם אינו עוסק במשימות הדורשות מאמץ פיסי, והוא אינו תלוי בחשיפה לחום.
מקומות נפוצים להזעה יכולים לכלול את בית השחי, פנים, צוואר, גב, מפשעה, כפות רגליים וכפות הידיים.
חוקרים מסוימים כינו זאת "המגבלה השקטה".
הזעת יתר יכולה להיות כללית או מקומית לחלקים ספציפיים בגוף.
כפות ידיים, כפות רגליים, בתי שחי, מפשעה ואזור הפנים הם בין האזורים הפעילים ביותר של הזעה עקב המספר הגבוה של בלוטות זיעה (בפרט בלוטות אקרין) באזורים אלה.
הסיבה להזעת יתר ראשונית אינה ידועה.
חרדה או התרגשות עלולות להחמיר את המצב.
תלונה נפוצה של אנשים היא מצב של חרדה וחשש מההזעה, ואז ההזעה מוגברת בגלל אותה חרדה.
גורמים נוספים יכולים להשפיע, כולל מאכלים ומשקאות מסוימים, ניקוטין, קפאין וריחות .
באופן דומה, להזעת יתר משנית (כללית) יש סיבות רבות, כולל סוגים מסוימים של סרטן, הפרעות במערכת האנדוקרינית, זיהומים ותרופות.
הזעה על פי טעם הקשורה ל:
תסמונת אוריקולוטומפורלית או תסמונת פריי
הזעת דמעות (עקב גירעון סימפתטי פוסט-גנגליוני, נראה לעיתים קרובות בתסמונת רדר)
אחת האפשרויות לטיפול בהזעת יתר בכפות הידיים היא שימוש במשחת אנטיהידרל (Antihydral), שמרשם לשם ייבוש מקומי.
טיפולים מקומיים נוספים כוללים תכשירים המכילים פורמלדהיד ותכשירים אנטיכולינרגיתיים לשימוש מקומי.
חומרים אלה מפחיתים את ההזעה על ידי פירוק הקרטין, ובתורו סתימת נקבוביות בלוטות הזיעה.
יש להם השפעה קצרת טווח.
פורמלדהיד מסווג כחומר שעלול להיות מסרטן בבני אדם.
והשימוש בו כרוך גם בסיכון גבוה יותר לרגישות במגע, בעיקר כשמדובר בפורמלין.
כלורוהידרט אלומיניום משמש בדאודורנטים רגילים, אך לצורך טיפול בהזעת יתר יש להשתמש בתמיסות או ג'לים בעלי ריכוז גבוה בהרבה.
תכשירים אלו יעילים במיוחד בטיפול בהזעת יתר בבית השחי.
לרוב, שיפור מורגש לאחר שלושה עד חמישה ימים.
תופעת הלוואי השכיחה ביותר היא גירוי מקומי בעור.
במקרים חמורים של הזעת יתר בכפות הידיים או הרגליים (palmar/plantar hyperhidrosis), ייתכן שיפור עם שימוש באמצעים שמרניים כמו אנטי־פרספירנטים מבוססי אלומיניום בריכוז גבוה.
קווים מנחים לטיפול בהזעת יתר ממליצים על טיפול מקומי (טופיקלי) כאופציה ראשונה.
האגודה הבינלאומית להזעת יתר (International Hyperhidrosis Society) פרסמה הנחיות טיפול מבוססות ראיות להזעת יתר מוקדית וכללית.
תרופות מרשם אנטיכולינרגיות הניתנות לרוב דרך הפה, משמשות לעיתים בטיפול גם בהזעת יתר ממוקדת וגם בהזעה כללית.
עם זאת, השימוש בתרופות אלו מוגבל לעיתים בשל תופעות לוואי כגון: יובש בפה, אצירת שתן, עצירות והפרעות ראייה כגון מידריאזיס וציקלופגיה.
אצל אנשים שהזעת היתר שלהם מוחמרת במצבים מעוררי חרדה (כמו דיבור בפני קהל, הופעות, אירועים מיוחדים כמו חתונות וכו'), נטילת תרופה אנטיכולינרגית לפני האירוע עשויה לסייע בהפחתת ההזעה.
בשנת 2018, אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את התרופה הטופיקלית Glycopyrronium tosylate לטיפול בהזעת יתר ראשונית בבית השחי.
במקרים של הזעת יתר פריפרית, ישנם אנשים שדיווחו על הקלה פשוטה לאחר שתיית מי קרח כתושים.
שתיית מים קרים מסייעת לקרר את חום הגוף דרך זרם הדם אל הגפיים, ובכך להביא את טמפרטורת הגוף לרמה תקינה בתוך 10 עד 30 דקות.
ניתן להשתמש בזריקות של רעלן הבוטולינום מסוג A כדי לחסום את השליטה העצבית של בלוטות הזיעה.
ההשפעה יכולה להימשך בין 3 ל-9 חודשים, תלוי במקום ההזרקה.
שימוש זה אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
נמצא כי משך ההשפעה המיטיבה בהזעת יתר ראשונית של כף היד עולה עם חזרת ההזרקות.
זריקות בוטוקס נוטות להיות כואבות.
נוסו אמצעים שונים כדי למזער את הכאב, אחד מהם הוא הנחת קרח.
הדבר הודגם לראשונה על ידי ח'לף בושארה ועמיתיו כשימוש הלא-שרירי הראשון ב-BTX-A בשנת 1993. מאז אושר BTX-A לטיפול בהזעת יתר חמורה בבית השחי (הזעה מוגזמת בבית השחי מסיבה לא ידועה), שלא ניתן לטפל בה באמצעות תרופות מקומיות.
miraDry, מכשיר מבוסס גלי מיקרו, נוסה לטיפול בהזעת יתר בבית השחי ונראה כי הוא מבטיח.
עם מכשיר זה, קיימות תופעות לוואי נדירות אך חמורות המדווחות בספרות, כגון שיתוק של הגפיים העליונות ומקלעת הזרוע.
יונטופורזה של מי ברז כטיפול בהזעת יתר של כף היד והכף תוארה במקור בשנות ה-50. מחקרים הראו תוצאות חיוביות ובטיחות טובה עם יונטופורזה של מי ברז.
ניסוי אחד מצא כי הוא הפחית הזעה בכ-80%.
אחת האפשרויות הכירורגיות לטיפול בהזעת יתר בבית השחי (Axillary hyperhidrosis) היא הסרה או השמדה של בלוטות הזיעה באזור.
קיימות מספר שיטות לכך, בהן שאיבת בלוטות זיעה (Sweat gland suction), קיורטאז רטרודרמלי (גרידה תת־עורית), שאיבת שומן מבית השחי, או טיפולים בטכנולוגיית ואיזר (Vaser) ולייזר להפחתת בלוטות הזיעה (Laser Sweat Ablation).
שאיבת בלוטות הזיעה מבוססת על התאמה של טכניקת שאיבת שומן (liposuction) לאזור הבלוטות.
אפשרות ניתוחית עיקרית נוספת היא ניתוח סימפתקטומיה אנדוסקופי של בית החזה (ETS), שבה חותכים, צורבים או מהדקים את הגנגליון הסימפתטי בבית החזה — חלק משרשרת העצבים הסימפתטית שעוברת לאורך עמוד השדרה.
מהדק (Clamp) נועד לאפשר הפיכה של ההליך, אם יידרש.דיווחים מצביעים על שיעורי שביעות רצון של מעל ל־80%, עם שיעורים גבוהים אף יותר בילדים.
ההליך מביא להקלה בהזעת יתר בכפות הידיים בכ־85%–95% מהמטופלים.
טיפול ב-ETS עשוי לסייע בטיפול בהזעת יתר בבית השחי, סומק בפנים והזעת יתר בפנים, אך שיעורי הכישלון בקרב אנשים הסובלים מסומק בפנים ו/או הזעת יתר בפנים גבוהים יותר, והסיכוי לתופעות לוואי לא רצויות גבוה יותר.
תופעות הלוואי של ETS תוארו כנעות בין קלות להרסניות.
הזעה מפצה (Compensatory sweating) — כלומר, הופעת הזעת יתר באזורים אחרים בגוף שבהם לא הייתה קודם.
בעיה זו מופיעה ב־20%–80% מהמטופלים.
מרבית האנשים מגדירים את ההזעה המפצה כסבילה, אולם בין 1% ל־51% טוענים כי איכות חייהם ירדה בעקבותיה.
הזעה כללית בתגובה לחום עלולה אף לעלות לאחר ביצוע סימפתקטומיה.
לעיתים, בעיית ההזעה המקורית חוזרת, כתוצאה מהתחדשות עצבית — לעיתים כבר תוך שישה חודשים מההליך.
תופעות לוואי אפשריות נוספות כוללות תסמונת הורנר (כ-1%), הזעת יתר בזמן אכילה (פחות מ-25%) ויובש מוגזם של כפות הידיים.
במקרים מסוימים דווח גם על פגיעה בעצבים סימפתטיים בלב, תוצאה העלולה לגרום לירידה של כ־10% בדופק בזמן מנוחה ופעילות גופנית כאחד, דבר הפוגע ביכולת הסבולת של המטופל.
הליך נוסף הוא סימפתקטומיה מלעורית (Percutaneous sympathectomy), שהיא פעולה זעיר־פולשנית הדומה לשיטת הבוטוקס, ובה מוזרקפנול לעצב לצורך חסימתו.
מדובר בהליך זמני, אך ברוב המקרים הוא מקל על הסימפטומים.
רופאים מסוימים ממליצים לנסות שיטה זו לפני ביצוע סימפתקטומיה ניתוחית, אשר תוצאותיה לרוב אינן הפיכות.
הזעת יתר עלולה לגרום להשלכות פיזיולוגיות כגון ידיים קרות ולחות, התייבשות, וזיהומי עור משניים הנגרמים בשל ריכוך יתר (מאצרציה) של העור.
נוסף על כך, להזעת יתר עשויות להיות השלכות רגשיות חמורות הפוגעות באורח החיים האישי של הלוקים בה.[49]
אאנשים הסובלים מהזעת יתר נוטים לרמות מוגברות של מתח נפשי ולשיעורים גבוהים יותר של דיכאון בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
הזעת יתר ממוקדת, ובייחוד הזעת יתר בכפות הידיים, מפריעה לפעילויות שגרתיות רבות, כגון אחיזה יציבה של חפצים.
רבים מהסובלים נמנעים ממגע פיזי עם אחרים, למשל לחיצות ידיים.
הזעה בבית השחי גורמת לאנשים לנסות ולהסתיר כתמי זיעה, מה שעלול להגביל את תנועתיות הידיים ואף להשפיע על היציבה.
במקרים חמורים, יש צורך להחליף חולצות מספר פעמים ביום, וכן להתרחץ לעיתים תכופות כדי להפחית ריח גוף ולטפל בתסמינים מיקרוביאליים כגון אקנה, קשקשת או פטרת כף הרגל.
לעיתים, החרדה הנגרמת ממודעות עצמית להזעה מחמירה את ההזעה עצמה.
הזעת יתר בכפות הרגליים מקשה על נעילת נעליים פתוחות או נעלי סירה, בשל החלקת כף הרגל בתוך הנעל כתוצאה מהזיעה.
סוגי עיסוקים מסוימים עלולים להוות אתגר עבור הסובלים מהזעת יתר.
למשל, עבודות הדורשות שימוש בסכין עלולות להיות מסוכנות במקרים של הזעה מוגזמת בכפות הידיים.
הסיכון להתייבשות עשוי להגביל את היכולת לתפקד בתנאים של חום קיצוני, במיוחד באקלים לח.
גם נגינה בכלי נגינה עלולה להיות לא נוחה ואף בעייתית עקב הזעת ידיים.[
בשנת 2006, חוקרים מאוניברסיטת סאגה ביפן דיווחו כי הזעת יתר בכפות הידיים קשורה למוקד הגן 14q11.2–q13.
הזנב הארוך: מדוע בעתיד ימכרו העסקים כמויות קטנות יותר ממבחר גדול יותר הוא ספר עיון מאת כריס אנדרסון, העורך הראשי של מגזין Wired.
הספר פורסם לראשונה ב־11 ביולי 2006 בהוצאת היפריון (Hyperion), והוא ספרו הראשון של אנדרסון.
הספר מרחיב את מאמרו מ־2004 בשם "הזנב הארוך" שפורסם במגזין Wired.
הספר נכלל ברשימת רבי־המכר של העיתון הניו יורק טיימס בקטגוריית ספרי העיון הלא־בדיוניים, והיה מועמד סופי לפרס ספר העסקים של השנה מטעם Financial Times ו־Goldman Sachs ב־18 בספטמבר 2006.
הספר טוען כי מוצרים בעלי ביקוש נמוך או היקף מכירות קטן יכולים יחד לבנות נתח שוק משמעותי שעשוי אף להתעלות על זה של להיטים וספרי־רב־מכר כל עוד החנות או ערוץ ההפצה מספיק רחבים.
המונח "הזנב הארוך" (The Long Tail) נעשה פופולרי כדי לתאר אסטרטגיה קמעונאית של מכירת מספר רב של פריטים שונים, שכל אחד מהם נמכר בכמויות קטנות יחסית לרוב בנוסף למכירה בכמויות גדולות של מספר פריטים פופולריים במיוחד.
כריס אנדרסון הפך את הרעיון לפופולרי במאמר שפרסם באוקטובר 2004 ב־Wired, ובו הזכיר את Amazon, Apple, ו־Yahoo!
כדוגמאות לחברות המיישמות אסטרטגיה זו.
הרעיון של הזנב הארוך נולד בשנת 2004 כמאמר עבור מגזין Wired, לאחר שאנדרסון נכשל בשאלון קצר במשרדי חברת תקליטורים דיגיטליים בשם Ecast.
הוא העריך בחסר את שיעור האלבומים מתוך 10,000 שזמינים בג'וקבוקס של החברה, אשר מושמעים לפחות פעם אחת בכל רבעון.
מנכ"ל החברה טען שהמספר עומד על 98%.
לשם השוואה, סניף ממוצע של וולמארט מחזיק רק כ־4,500 תקליטורים שונים, כאשר 20 האלבומים המובילים אחראים ל־90% מהכנסות המוזיקה של הסניף.
כך אנדרסון גילה תובנה חשובה: כאשר מסירים את מגבלות המרחב הפיזי של חנויות רגילות כמו מדפי תצוגה מוגבלים שגורמים לחברות להתמקד במוצרים הפופולריים ביותר גם המוצרים הנדירים יותר או אלה שאינם מופצים כלל מתחילים לצבור ערך.
אולם, כפי שמציין הטקסט, זו אינה תובנה חדשה לגמרי.
"פירוק התרבות לאטומים" כלומר ריבוי תתי-תרבויות, העדפות נישתיות ותוכן מותאם מתרחש כבר שנים רבות.
הֲזָרָה היא טכניקה אמנותית שבה מוצגים דברים מוכרים ונפוצים בדרך מוזרה או בלתי מוכרת, כדי לאתגר את תפיסת המוכר.
את המונח טבע ויקטור שקלובסקי, ממכונני אסכולת הפורמליסטים הרוסיים, במאמרו "אמנות כתחבולה".
שקלובסקי יצא נגד תפיסתו של , שעל פיה האמנות, והשירה בעיקר, היא חשיבה בתמונות.
מטרת אופן חשיבה זה, על-פי פוטבניה, היא הפיכת הזר למוכר.
השירה והאמנות מחברות בין תמונות שונות, והתמונה המוכרת מייצגת את המציאות, מאירה ומבארת את התמונה הזרה.
בעיניו, מטרת השירה היא דווקא "הזרה" (דה-אוטומטיזציה), שבה המוכר הופך לבלתי מוכר.
השירה משתמשת בלשון פיגורטיבית ובטכניקות אחרות, כדי להציג את העולם כזר.
בכך היא משחררת את האופן המורגל שבו אנו קולטים את הדברים, מרעננת אותו, ומחזירה לדברים את חיותם.
כפי שאנשים הגרים על שפת הים מפסיקים להבחין לאחר זמן ברחש הגלים, אומר שקלובסקי, כך המציאות הופכת לכה מוכרת עד כי אנו חדלים מלראותה.
מטרת האמנות, על פי שקלובסקי, היא לגרום לרחש הגלים להישמע שוב, ובניסוחו "להחזיר לאבן את אבניותה".
אחת השאלות שנקרתה בפני הפורמליזם הרוסי היא שאלת התפתחות הספרות.
לטענתם, הזרה הייתה אחד המנגנונים החשובים ביותר בהתפתחות היסטורית זו.
בכל תקופה היסטורית שררו מספר תחבולות ספרותיות, שכעבור זמן מה התיישנו, ואיבדו את אפקט ההזרה שלהם.
אי לכך נוצר צורך בתחבולות שונות כדי לעורר אפקט זה שוב.
מתאור זה של ההיסטוריה הספרותית משתמע כי השירה והספרות לעולם לא יוכלו להגיע למימוש העליון שלהן, לאנטיליכאה, מכיוון שכל טכניקה בה הן ישתמשו תהפוך למוכרת ושגרתית כעבור זמן, ותאלץ לעבור הזרה.
תאוריות הספרות המרקסיסטיות יצאו מנקודת הנחה כי התרבות היא פועל יוצא של אמצעי הייצור והמבנה הכלכלי/מעמדי של החברה.
בהתאם לכך, הם ראו בהשתנות הספרות תוצאה של השתנות הבסיס הכלכלי של כל חברה.
תאוריה זו סותרת את האופן בו ראה הפורמליזם המוקדם את ההיסטוריה של הספרות, כמתפתחת מתוך עצמה, מתוך התיישנות מנגנוניה והשאיפה לחידושם.
החיכוך בין שתי הגישות הוביל להפעלת לחץ מצד שלטונות ברית המועצות הסטאליניסטית כלפי הפורמליסטים, ובשלב מסוים הכריז שקלובסקי כי הוא טעה.
ב-1980 הוציאו ג'ורג' לייקוף ומרק ג'ונסון את הספר "Metaphors We Live by", וחוללו בכך מהפכה בתחום המחקר הקוגניטיבי בכלל ובתחום הספרות בפרט.
ספר זה בחן עשרות ביטויים מטפוריים יומיומיים, וביקש להראות כי כולם נובעים מאותן מטפורות-על.
כך לדוגמה, ביטויים כ"יחסינו הגיעו לצומת דרכים" נובעים, לטענת הספר, ממטפורת העל "האהבה היא דרך".
מכאן נובע שאנו חושבים במטפורות, ממפים תחומים לא מוכרים ומופשטים על תחומים שאנו מכירים.
תשע שנים לאחר מכן הוציאו ג'ורג' לייקוף ומרק טרנר ספר בשם "More Than Cool Reason: a field guide to poetic metaphor", בו הם טענו כי אף מטפורות פואטיות ממפות תחומים בלתי מוכרים על תחומים מוכרים.
גם מטפורות חדשניות לכאורה, טוען הספר, נובעות מאותן מטפורות על, שבהן הזר והמופשט ממופה על המוכר והגשמי.
פירוש הדבר ש"הזרה" כמעט ואינה קיימת, ואם היא קיימת הרי שזה במובן צר מאוד.
"הזקן והים" הוא ספר מאת ארנסט המינגוויי המספר את סיפורו של דייג קובני זקן הנאבק להוציא לפועל את הדיג האחרון שלו.
כאשר בחכתו נתפס מפרשן ענק, הוא נאבק לשמור עליו.
הדייג בספר מייצג את הנאצל באדם, בעוד הדג מייצג את הנאצל בטבע.
הספר הוא הנובלה הפופולרית האחרונה של המינגוויי.
היא השיבה את הקריירה שלו מכישלון, וזיכתה אותו בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954.
המאבק המתואר בספר מגלם במשמעותו את המאבק בין המין האנושי לבין איתני הטבע, או אולי את המאבק של הסופר המינגוויי עצמו בתחיית יצירותיו ובהמשך קיומן.
לכאורה העלילה פשוטה, אולם סיפורים קטנים המרכיבים אותה יוצרים מתח ותורמים לעניין ולריבוד המשמעויות בעלילה.
מספר סרטים הופקו על פי הספר.
המפורסם ביותר הוא משנת 1958, ובו מככבים ספנסר טרייסי ופליפה פאזוס.
הסרט עובד על ידי פטר ויארטל ובוים על ידי ג'ון סטארג'ס, הנרי קינג ופרד צינרמן.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית "המוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמה או קומדיה", והיה מועמד בקטגוריות "השחקן הטוב ביותר" ו"צילום הצבע הטוב ביותר".
יצחק שנהר בשם העט אהוד רבין, עם עובד, 1954
אברהם יבין, עם עובד, 1994
אלון אלטרס, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001
הזרבובים היא סדרת הנפשה אמריקאית, בת 108 מקטעים ב־65 תוכניות (ארבע עונות שידור), שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1984–1989.
הזרבובים הם דמויות בדיוניות קטנות וצבעוניות מגזע תת-מימי.
שמם האנגלי מבוסס על המילה "שנורקל", ואילו שמם העברי מבוסס על המילה "זרבובית".
הסדרה מבוססת על ספרי הקומיקס מ-1974 של המחבר הבלגי, פרדי מוניקנדם.
הקומיקס הופק לסדרה מצוירת על ידי חברת Hanna-Barbera, בין השנים 1984 ו-1989.
הסדרה הצליחה באופן חלקי לעומת הפופולריות של הדרדסים, הפקה נוספת של האנה-ברברה מקומיקס בלגי.
בישראל, שודרה הסדרה בערוץ הראשון בין השנים 1987–1988. בהמשך, היא שודרה בשידורים חוזרים בערוץ הילדים ומאוחר יותר, בערוץ ג'וניור, וניתן לצפות בה גם בשירות הווידאו על פי דרישה של חברת הוט.
זרבוב-בן (AllStar Seaworthy) - זרבוב אתלטי בעל גוון עור צהוב.
מתעניין גם במדע וגם ממציא.
עוזר לדודו, הדוקטור גאליו, בפרויקטים עליהם הוא עובד כאשר הוא יכול.
כאשר יש לזרבוב-בן רעיון מבריק הכוכב בחגורה שלו מתחיל להסתובב.
זרבוב-בת (Casey Kelp) - בעלת גוון עור ורוד בהיר, עם שיער אדמוני.
נוּני (Occy) - תמנון המחמד של זרבוב-בן.
זרבוב-מושל (Governor Wellington Wetworth) - זרבוב זקן בעל גוון עור כתום, שיער אפור ושפם.
הוא משמש כמושל של עיר הזרבובים.
זרבוב מושל הוא פוליטיקאי טיפוסי - מושחת, נוטה להאשים אחרים כאשר העניינים מסתבכים, שולח אחרים לעשות את העבודה בעודו מנסה לקחת את הקרדיט לעצמו, פחדן, חושב קודם על עצמו ומעלה את המיסים כדי לממן בנייה של פסלים של עצמו.
חושב שהוא ומשפחתו טובים יותר מאחרים.
כל הסיבות הללו גורמות לכך שרוב הזרבובים שונאים אותו.
הוא אביהם של ג'וניור וויילי.
זרבובטלן (Wellington Wetworth Junior) - בעל גוון עור כתום ובלורית ירוקה.
השאיפה שלו היא להפוך למושל של עיר הזרבובים ולהיות עשיר.
זרבלבול (Willie Wetworth) - בעל גוון עור כתום.
אחיו הצעיר של ג'וניור ובנו של זרבוב-מושל.
על אף שג'וניור מתנכל לו, ווילי גאה באחיו הגדול.
ווילי הוא הניגוד הגמור של אחיו - הוא נחמד, ידידותי, נדיב וטוב-לב.
קושקוש (Tooter Shellby) - בעל גוון עור ירוק ושיער ירוק מקורזל.
קושקוש איננו מסוגל לדבר אך הוא בעל היכולת לתקשר עם חלק מחיות הים.
זרבוב-בתיה (Daffney Gillfin) - בעלת גוון עור סגול ושיער חום.
שמה דגש רב מדי למראה החיצוני שלה.
יויו (JoJo) - בעל גוון עור חום בהיר.
הזרבוב היחיד בעל שני שנורקלים על ראשו.
יויו גדל לבדו בטבע לאחר שננטש בילדותו.
הוא חזק באופן בלתי ייאמן ומסוגל לתקשר עם כל חיות הים.
דמותו של יויו בעלת קווי דמיון רבים לדומתו של טרזן.
המלך נפטון - אל הים.
דמות מיתולוגית מהמיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית.
חציו פלג גופו העליון דמוי אדם וחצי פלג גופו התחתון דמוי דג.
נפטון שולט על הגאות והשפל בים בעזרת קונכיית קסם.
רוב הזרבובים האמינו לאורך השנים כי המלך נפטון אינו אמיתי כלל עד אשר יום אחד הוא מופיע לאחר שאיבד את קונכיית הקסם שלו אותה הזרבובים מוצאים בהמשך.
הזצסיון הווינאי או הפרישה הווינאית הייתה תנועה של אמנים, אדריכלים ומוזיקאים, אשר התפטרו מאיגוד האמנים האוסטרים במחאה על תמיכתו הבלעדית בסגנונות אמנותיים מסורתיים יותר.
בווינה הוקמה הקבוצה בשנת 1897 על ידי קבוצת ציירים אוסטרים, גרפיקאים, פסלים ואדריכלים, ביניהם יוזף הופמן, קולומן מוזר, אוטו וגנר, אדולף הלצל, וגוסטב קלימט.
התנועה הזו בווינה הוקמה מעט לאחר הופעת התנועה במינכן ב-1892, שם היא גם קיבלה את השם "הזצסיון במינכן".
אחריה הופיע גם הזצסיון הברלינאי וקבוצות אחרות נוסדו בדרזדן, בקרלסרוהה, בדיסלדורף, בלייפציג ובוויימאר.
תנועת הזצסיון הווינאי הוקמה ב-3 באפריל 1897 על ידי האמן גוסטב קלימט, המעצב קולומן מוזר, האדריכלים יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, מקס קורצוויל, וילהלם ברנציק ואחרים.
האדריכל אוטו וגנר הצטרף לקבוצה זמן קצר לאחר הקמתה.
המטרות שהוצגו בזמן ההקמה כללו יצירת קשר והחלפת רעיונות עם אמנים מחוץ לאוסטריה, ויכוח על הלאומנות באמנות, חידוש האמנות הדקורטיבית.
יצירת "אמנות טוטאלית", המאחדת בין ציור, אדריכלות ואמנות דקורטיבית.
ובמיוחד בהתנגדות לשליטת האקדמיה הרשמית לאמנויות של וינה, ומכוני האמנות הרשמיים, באוריינטציה מסורתית להיסטוריציזם.
התנועה קיבלה את שמה מתנועת הזצסיון במינכן שנוסדה בשנת 1892. מטרותיה של התנועה החדשה בווינה התבטאו על ידי מבקר הספרות הרמן בהר בגיליון הראשון של כתב העת החדש שפרסמה הקבוצה, ור סקרום.
בהר כתב, "האמנות שלנו איננה לחימה של אמנים מודרניים כנגד אלה של פעם, אלא קידום האומנויות נגד הסוחרים שמתייצבים כאמנים ובעלי אינטרס מסחריים שלא לתת לאמנות לפרוח.
הבחירה בין מסחר לאמנות היא הנושא העומד על הפרק בסדר היום שלנו.
זה לא ויכוח על אסתטיקה, אלא עימות בין שני מצבים רוחניים שונים."
בתחילת דרכה מנה הזצסיון הווינאי כחמישים חברים, ונבחר בה הצייר גוסטב קלימט כנשיאה.
חברים מייסדים אחרים כללו את האדריכל יוזף הופמן, המעצב קולומן מוזר, המעצב והאדריכל יוזף מריה אולבריך, והציירים מקס קורצווייל, ואלפונס מוכה הצ'כי שהתגורר בפריס וכבר התפרסם בזכות הכרזות בסגנון הארט נובו שלו.
הצייר המבוסס רודולף פון אלט, בן שמונים וחמש, נבחר כנשיא הכבוד של הקבוצה, והוא הוביל משלחת שהזמינה את הקיסר פרנץ-יוזף להשתתף בתערוכה הראשונה.
עקב תמיכתם של אילי הון יהודים באמני הזצסיון, בניגוד לטעם הרווח, כינה המבקר היהודי המומר קרל קראוס את יצירות התנועה בלעג "טעם יהודי" .
לקבוצה לא היה סגנון צורני אחיד, אלא שאיפה משותפת ליצור אמנות המנותקת מן העבר הקלאסיציסטי ומן האקדמיה האוסטרית לאמנות.
הפרויקט האדריכלי הראשון של הזצסיון הווינאי היה יצירת חלל תצוגה שיביא אמנים בין-לאומיים ותנועות אמנות לווינה.
האדריכל היה יוזף מריה אולבריץ', תלמידו של אוטו וגנר.
בשנת 1897 הוקם בווינה בית הזצסיון הווינאי, בתכנונו של האדריכל יוזף מריה אולבריך.
על הבניין חרוטה הכתובת: "לכל עידן האמנות שלו, ולאמנות את חירותה".
בתוך הבניין יצר גוסטב קלימט עבודות עמוסות במוטיבים קישוטיים, גאומטריים וצמחיים.
בניין הגלריה והכיפה שלה, עם אפריז פיסולי מעל הכניסה, במרכז וינה, הפך לסמל התנועה.
זו הייתה הגלריה הראשונה לאמנות מודרנית בעיר.
היא עזרה להפוך את האימפרסיוניסטים הצרפתים ואמנים מדרנים אחרים למוכרים לציבור הווינאי.
תערוכת הזצסיון בשנת 1902 שתוכננה על ידי יוזף הופמן הוקדשה ללודוויג ואן בטהובן הייתה מפורסמת במיוחד.
במרכז עמד פסל בטהובן מאת מקס קלינגר, סביבו נבנה אפריז בטהובן של קלימט.
אפריז קלימט שוחזר וניתן לראות אותו בגלריה.
המגזין של התנועה, "Ver Sacrum", הציג את עבודותיהם הדקורטיביות של חבריה, במסורת האר דקו.באדריכלות של סגנון זה הייתה נטייה לקישוטיות.
דוגמה לכך אפשר למצוא במיוליקה-האוס, בניין שתכנן האדריכל אוטו וגנר (Otto Wagner) בווינה, בשנת 1898.
בשנת 1899 עזב אולבריך את וינה כדי להצטרף למושבת האומנים של דרמשטאדט.
בשנת 1900 הוא קיבל אזרחות פרוסית ולא עבד שוב באוסטריה.
בשנת 1903 הקימו הופמן ומוזר את "הווינר וורקסטשטט" כחברה לאמנויות יפות במטרה לבצע רפורמה באומנויות היישומיות (אומנות ומלאכה).
בשנת 1907 הפכו וינר וורקסטאט והופמן באופן אישי לחברים מייסדים של דויטשר וורקבונד.
תוך זמן קצר התגלעה מחלוקת חשובה בתוך הזצסיון הווינאי בין אלה שרצו לתת עדיפות לציירים ולאמנויות היפות המסורתיות, ואחרים, כולל קלימט, הופמן, וגנר, מוזר ואחרים שהעדיפו יחס שווה לאמנויות הדקורטיביות.
סכסוך זה הגיע לשיאו בשנת 1905 כאשר צייר בולט בקבוצה, קרל מול, הציע שהקבוצה תרכוש את גלריית מיטקה, כמקום תצוגה לאמנויות המסורתיות.
המהלך נתמך על ידי קלימט, וגנר, הופמן, מוזר ואחרים.
הנושא הועלה להצבעה על ידי החברים, וקלימט ותומכיו הפסידו בקול יחיד.
ב-14 ביוני 1905 התפטרו קלימט, הופמן, מוזר וקבוצת אמנים נוספים מהזצסיון.
יחד עם ציירים ופסלים, כמה אדריכלים בולטים נקשרו לזצסיון הווינאי, בעיקר יוזף מריה אולבריך אוטו וגנר ויוזף הופמן.
בשנים 1897–1898 אולבריך תכנן את בניין הזצסיון כדי להציג את האמנות של קלימט וחברי הקבוצה, וכן על ידי אמנים זרים, ביניהם מקס קלינגר, יוג'ין גראסט, צ'ארלס רני מקינטוש וארנולד בוקלין.
יוזף הופמן הפך למעצב הראשי של תערוכות בבית התנועה.
הכיפה והחזית המסוגננת הפכו לסמל התנועה.
קבוצת אמנים ובהם קולומן מוזר, עותמר שימקוביץ, יוז'ה פלצ'ניק ואחרים, בניהולו של האדריכל אוטו וגנר, עיטרה שני בנייני דירות שתכנן וגנר.
בנייני לינקה וינזיילה בשנים 1898–1899. הבניין ב־Linke Wienzeile 40 ידוע בשם Majolikahaus או בית Majolica.
חזיתו מכוסה כולה במיוליקה, או אריחי חרס צבעוניים בעיצוב פרחוני.
קישוטי החזית בארט נובו נעשו על ידי תלמידו אלואה לודוויג הבניין האחר, לינקה ווינזה 38, ידוע כבית עם מדליונים בגלל עיצובו של מדליוני טיח מוזהבים של תלמידו של וגנר ומשתף פעולה תכוף, קולומן מוזר.
העיטור הקודם הוסר אך הוחזר מאוחר יותר.
בתקופה זו בנה אוטו וגנר גם תחנות מסוגננות להפליא עבור מערכת התחבורה העירונית החדשה בווינה, ה-Stadtbahn, שהפכה גם לסמלים של סגנון הזצסיון.
המפורסמת שבהן היא תחנת קרדלפלאץ סטאדטבאהן במרכז וינה, יוזף מריה אולבריך היה משתף הפעולה שלו בפרויקט זה.
הסגנון של מבנים אלה סימן מעבר לכדי צורות גאומטריות יותר, ותחילת המודרניזם.
הבניינים המאוחרים יותר של ואגנר שנבנו לאחר 1899, כולל כנסיית סנט ליאופולד (1902–1907) ובמיוחד בנק הדואר האוסטרי (1903–1906, הוארך בשנים 1910–1912), היו בעלי קווים ישרים וצורות גאומטריות, שימוש מדהים חדש חומרים, כגון בטון מזוין ואלומיניום, ומינימום קישוט בחזית או בפנים.
עבודתו של יוזף הופמן הראתה גם מעבר הדרגתי הרחק מעיצובים פרחוניים וקווים עקומים.
בבניין הידוע ביותר שלו, פאלה סטוקלט בבריסל, היה מגדל של צורות מוערמות, קישוט מינימלי בחזית, זוויות ישרות ועיצובים גאומטריים.
האלמנטים היחידים בארט נובו היו ציורי הקיר של גוסטב קלימט.
פאלה סטוקלט הדגים בצורה הטובה ביותר את המעבר של הופמן מארט נובו למודרניזם.
הזצסיון המשיכה לתפקד לאחר עזיבתם של קלימט, הופמן, וגנר ותומכיהם, והציגה תערוכות קבועות בבניין הזצסיון, אך חסרה להם מקוריות והתרגשות של התקופה הקודמת.
המעצב פיטר בהרנס הפך לחבר בזצסיון בשנת 1938.
כמו בגרמניה, שאמני הזצסיון נרדפו והוחרמו ועבודתם סולקה מהמוזיאונים, כך היה גם בווינה.
בתקופת שלטונו של היטלר והנאצים הושמד בניין הזצסיון כסמל לאמנות מנוונת, אך שוחזר בצורה נאמנה אחרי המלחמה.
בשנת 1945, לאחר המלחמה, הצטרף הופמן שוב לזצסיון הווינאי, התנועה האמנותית ממנה הוא, קלימט וגנר פרשו באופן דרמטי בשנת 1905. הוא נבחר לנשיא התנועה בין 1948 ל-1950. תנועת הזצסיון הווינאי ממשיכה לפעול גם בהווה, ומקיימת תערוכות קבועות.
הזר (בצרפתית L'Étranger) היא נובלה מאת אלבר קאמי שיצא לאור בפריז ביולי 1942. הספר מספר בגוף ראשון את קורותיו של מרסו, מתיישב צרפתי אדיש החי באלג'יריה הצרפתית ומתפרנס מעבודה כפקיד.
זמן לא רב לאחר ההלוויה של אמו הזקנה, מרסו רוצח גבר ערבי אנונימי בחוף ים.
הרומן הוא ביטוי ספרותי לתורת האקזיסטנציאליזם של קאמי.
הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא בהוצאת משרד הביטחון בשנת 1964; בשנת 1985 יצא בהוצאת עם עובד, בתרגומה של אילנה המרמן.
הספר נבחר במקום ראשון ברשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד.
הספר מחולק לשני חלקים, הראשון מציג את דמותו של מרסו, הדמות הראשית, ובשני מתרחשת מרכז העלילה.
הדמות של מרסו מצביעה על האבסורד שבערכים ובהתנהלות האנושית, באופן שבו הוא מוצג כזר, באמצעות הזרה.
המבנה הייחודי של הרומן זיכה אותו בביקורות וניתוחים רבים.
הרומן "הזר" מתאר את סיפורו של צעיר צרפתי שחי באלג'יר ומתפרנס מעבודתו כפקיד.
הרומן נפתח בהצהרה "היום אמא מתה.
או אתמול, אני לא יודע".
אדישות זו אותה מציג מרסו, גיבור הספר, ביחס למות אמו, מייצגת את דמותו לאורך כל הספר.
מרסו מתחיל לספר את סיפורו בהלווית אמו וממשיך בשאר אירועי חייו היומיומיים.
הוא מתאר את פגישתו עם צעירה יפה בשם מארי המתאהבת בו, וכן כיצד היא מציעה לו להינשא לה והוא מסכים כעניין של מה בכך.
מרסו מתחבר עם שכנו הסרסור ונאבק למענו בחבורת ערבים על החוף.
באותו חוף הוא הולך לטייל, נתקל בערבי בקרבת מעיין מים ויורה בו למוות "בגלל השמש".
בפשטות זו מספר מרסו את כל חלקו הראשון של סיפורו, זהו החלק ה"פיזי" של הסיפור.
מרסו מתייחס בעיקר לאירועים ולא למשמעויות או מחשבות שקשורות בחייו.
חלקו השני של הרומן הוא החלק הנפשי והמשמעותי.
בחלק זה מרסו נמצא בכלא ועומד לדין על רצח ואף מואשם מוסרית במותה של אימו.
מרסו עובר תהפוכה נפשית ומגיע להבנות בנוגע לחייו.
האדישות ממשיכה לאפיין את אופיו, והוא מגיע להבנה בקשר לתפיסת חייו האקזיסטנציאליסטית האומרת כי אין עבר ואין עתיד אלא רק הווה, והדבר היחיד שבטוח הוא המוות.
מרסו מבין זאת דרך שהייתו בכלא ושיחותיו עם השופט וכוהן הדת.
כוהן הדת המובא אליו אחרי שנגזר דינו למות, הוא היחיד שגורם למרסו לאבד מאדישותו ומקור רוחו המאפיינים אותו.
לכל אורך הסיפור, מרסו נראה כאילו הוא מנותק מהאירועים המתרחשים סביבו אפילו אם הם נוגעים לו אישית, ומפאסיביות זו הוא מתנתק דרך מפגשו עם הכומר ומבין שלמרות דבריו, לחייו היו משמעות.
המשמעות שמרסו מייחס לחייו אינה דתית, כפי שהכומר אמר לו, אלא מתייחסת לחיים בהווה בניגוד לנצרות הדוגלת בבקשת סליחה על חטאי העבר ובחשש מפני העתיד לבוא.
הרומן "הזר" מבטא את הוויכוח בין סארטר לקאמי בשאלת האדם האותנטי.
סארטר גרס שהאותנטיות-הטבעיות נוסח ז'אן-ז'אק רוסו היא האידיאל האנושי הרצוי.
מרסו הוא שם המורכב מהמילים ים ושמש בצרפתית.
קאמי שם דגש לנושא המועקה הנובעת מחומו של הקיץ ומהאור הבוהק; כבר בתחילת הסיפור מתואר כי בצהרי יום לוויית אימו היה חם מאוד ובחדר המתים אליו נשלחה גופת האם היה החדר מבהיר בלובנו.
יש המפרשים זאת כי על פי קאמי השמש המסנוורת-כלומר הטבע הוא הגורם לרצח.
האדם הטבעי מונע על פי דחפים ועל כן התנהגות זו חסרת מעצורים ויכולה להוביל לרצח סתמי.
על פי פרשנות זו, יש הטוענים כי קאמי רצה להעמיד כאלטרנטיבה לאותנטיות הטבעית את מושג הסולידריות.
על כן מרסו מאושר כאשר הוא מדמיין את הקהל מוחא כפיים כשהוא מוצא להורג.
במקור, בנוסח הראשון נקרא הספר בשם: "מוות מאושר".
דמותו של מרסו היא דמות בעלת מערכת של ערכים ומנהגים שונה לחלוטין מזו של האדם הרגיל, ובצורה זאת יוצר קאמי צורת הזדהות ייחודית.
על אף הזרות שבין הקורא ובין הדמות, עדיין יש חמלה בתהליך המשפט של מרסו.
הדמות מציגה עולם שבו אין שום משמעות בכל הערכים והנורמות החברתיות.
הדבר היחיד שקאמי מציג כבעל ערך הוא חיי מרסו עצמו.
אפילו רצח האלג'יראי אינו בעל משמעות.
כלומר: חיי אחרים אינם חשובים, והדבר היחיד שגורם לדמות לחוש משמעות הוא המוות שלו עצמו.
מות האם בתחילת הרומן מציג את חוסר החשיבות של ערכים ונורמות בצורה הקיצונית ביותר.
קאמי מציג את מרסו בצורה גרוטסקית ואדישה, ומנגד מוצגים הטקסים כמטופשים.
חוקרי ספרות רבים טוענים שמלבד תפיסת העולם המרכזית יש ברומן גישות ביקורתיות רבות.
ניתוח נפוץ של הרומן הוא כרומן המבקר את מערכת המשפט הצרפתית.
הגישה הדמוקרטית שאומרת שכל אדם צריך לקבל סנגור מושלם וקטגור מושלם מנופצת בהגנה שמרסו מקבל: רק כיוון שהוא שונה משאר האנשים הוא אינו יוצא זכאי בדין.
קאמי בכלל לא דן בשאלה אם הרצח היה חוקי או לא, והוא רק מציג את מערכת המשפט כמערכת מעוותת שאינה רודפת צדק, שבה אדם נשפט על פי הדמיון שלו לשאר החברה, ולא לפי מעשיו.
גם הביקורת כמובן מתקשרת לגישה האקזיסטנציליסטית: אי אפשר ליצור בית משפט מוסרי, כיוון שהמוסר הוא רק אשליה, וכל ניסיון לשפוט מה יותר צודק ומה פחות צודק הוא ניסיון שווא.
קאמי מבקר ברומן גם את הדת, את מוסדות המדינה, וגם את התקשורת.
הדת מבוקרת באמצעות הדמות של הכומר, והניסיונות לכפייה דתית, הגסות שבה הוא מתפרץ על מרסו וכו'.
בזמן המשפט אפשר לראות ביקורת חריפה על התקשורת המסקרת את האירוע.
גם הביקורת על הדת והתקשורת מתקשרת ישירות לתפיסת העולם שהרומן מציג.
הביקורת על הדת היא אותו פן של חוסר המשמעות, והניסיון המעושה ליצור משמעויות, שמוצג באקזיסטנציליזם, והתקשורת היא חלק ממתקפתו המתמדת של קאמי על מושג הדמוקרטיה.
כמה חודשים לאחר צאת "הזר", יצאה לאור המסה "המיתוס של סיזיפוס" מאת קאמי.
במסה זו מתאר קאמי את התאוריה האקזיסטנציאליסטית שעמדה מאחורי כתיבת "הזר".
קאמי מדגיש את רצונו של האדם להכיר את סביבתו, הן הפיזית והן האנושית.
קאמי מפתח את חוויית ותחושה האבסורד.
הזר המסתורי היא יצירה בלתי גמורה מאת הסופר האמריקאי מארק טוויין, יצירה זו נכתבה ועובדה במחזוריות משנת 1890 לערך ועד מותו ב-1910.
מרכז היצירה הוא פרשנות חברתית רצינית הנוגעת לרעיונותיו של טווין על החוש המוסרי ו"הגזע האנושי הארור".
גרסה "מלאה" פורסמה לאחר מותו, ב-1916 על ידי הביוגרף שלו, אלברט ביגלו פיין תחת השם "הזר המסתורי, רומן".
גרסה זו פורסמה כפרוזה אך היא כוללת עריכה נרחבת של פיין שאיננה נאמנת לחלוטין למקור.
טוויין כתב מספר גרסאות לסיפור זה, כל אחת מהן לא הושלמה כראוי אך בכולן נכללה דמותו של שטן.
הגרסה המוחשית הראשונה של היצירה מכונה לרוב כ"כרוניקות של שטן צעיר" ומספרת את ההרפתקאות של שטן, אחיינו נטול החטא של השטן האמיתי, בכפר אוסטרי בימי הביניים.
הסיפור בגרסה זו נגמר באופן פתאומי באמצע סצנה בה מבדר שטן את נסיך הודו, מה שמעיד על האפשרות שטוויין נטש את היצירה לפני שהספיק להשלימה.
הגרסה השנייה שטוויין ניסה להשלים ידועה כ-"Schoolhouse Hill" אשר מערבת את הדמות המוכרת של הקלברי פין ותום סוייר והרפתקאותיהם עם השטן, אשר בגרסה זו נקרא כ"מספר 44".
עלילת גרסה זו, הקצרה משלוש הגרסאות, מתרחשת באמריקה.
הגרסה השלישית נקראה "מספר 44, הזר המסתורי", והיא חוזרת אל אוסטריה של ימי הביניים ומספרת על הופעתו המסתורית של מספר 44 בחנות דפוס ושימושו בכוחות שמימיים כדי לחשוף את ההבלים של המין האנושי.
גרסה זו מציגה רעיון שבו השתעשע טוויין בערוב ימיו, על הדואליות של "העצמי", על אדם כ"עצמי הער" והשני כ"עצמי כחלום".
טוויין חוקר את הרעיון הזה דרך השימוש ב"שכפולים", העתקים של עובדי חנות דפוס הנעשים על ידי מספר 44. בגרסה זו של היצירה יש סוף ממשי, אך גם היא נחשבת כגרסה אשר לא הושלמה כפי שטוויין התכוון.
בשנת 1916, לאחר מותו של טוויין, הוציא לאור הביוגרף של טוויין, אלברט ביגלו פיין גרסה "מלאה" של היצירה.
לאחר מותו של פיין ב-1937 הפך ברנרד דה וטו למחזיק הבלעדי של כתבי טוויין והוציא אותם לפומבי.
בתחילת שנות ה-60, למדו מבקרים את הגרסאות המקוריות של הסיפור וגילו שהסוף שבחר פיין לזר המסתורי התייחס לדמויות מגרסה אחרת של הסיפור (מספר 44 במקום שטן) והשמות המקוריים נמחקו ונרשמו מחדש בכתב ידו של פיין.
הגרסה שפורסמה לבסוף כללה למרות הכול את ביקורתו החריפה של טוויין על הצביעות של הדת המאורגנת, אשר מהווה נושא חוזר ברוב כתביו האחרונים.
הוא ראה בדת "מוסר" הנועד להגן על העושר, הכוח והדיכוי.
ב-1982, פרסמה אוניברסיטת קליפורניה, כחלק מסדרת ספרי מארק טוויין, גרסה מלומדת של "מספר 44, הזר המסתורי".
לטענת עורכי הסדרה, חברי "פרויקט מארק טוויין", זוהי הגרסה הקרובה ביותר למה שהיה מפרסם טוויין אם היה חי כדי לעשות כך.
בגרסה זו, עלילת הסיפור מתקיימת ב-1590. 3 ילדים המקיימים חיים מוגנים ומבודדים בכפר נידח באוסטריה הנקרא אסלדורף פוגשים בנער נאה העונה לשם שטן (לא השטן בכבודו ובעצמו, אלא סוג של מלאך כפי שמציג עצמו לפניהם).
שטן מבצע בפני הילדים מעשי קסמים ומשתף אותם ביכולתו לראות את העתיד כדי להזהירם על אירועים מצערים הצפויים בחיי קרוביהם.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי אחד מהילדים.
בתחילה אין הילדים מאמינים לחזיונות העתיד, אך לאחר התגשמותו של אחד האירועים, מאמינים הילדים לדברי שטן.
הילדים מבקשים בתחנונים בפני השטן לשנות את עול הגורל, והוא אכן מציע עזרה בסופו של דבר.
לאחר שהכפר נקלע לרצף משפטים, שריפות, תליות, מיתות והיסטריה המונית, שטן נעלם בהסבר קצר:
פסקה זו ופסקאות נוספות ביצירה זו זהות בצורה חדה לנקודת המבט הפילוסופית האקזיסטנציאלית, אשר תופיע עשורים אחר מותו של טוויין.
הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם (בשוודית: Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann) הוא רומן פיקרסקי שיצא בשנת 2009 מאת יונס יונסון.
זהו ספרו הראשון של יונסון, יליד 1962, עיתונאי ויועץ תקשורת שוודי.
הספר פורש את עלילות אלן קרלסון, שפרש לבית אבות אחרי חיים ארוכים ומלאי הרפתקאות.
הוא מקווה ששם יסיים את חייו - אבל הוא בריא, ולאכזבתו הגיע לגיל מאה.
בבית האבות מכינים לכבודו אירוע מכובד ורב מוזמנים, אבל אלן נמלט לפני שהמסיבה מתחילה.
כשמישהו מבקש ממנו לפקוח עין לרגע על מזוודה, הוא מחליט לקחת אותה לעצמו.
משם הוא מוכרח לברוח - כשאחריו רודפים פושעים, אנשי חוק ונציגי התקשורת.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2009 בכריכה קשה וב-2010 בכריכה רכה.
הוא הפך לספר הנמכר ביותר בשוודיה ב-2010, וביולי 2012 כבר נמכרו 3 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-2011, הספר תורגם לעברית משוודית על ידי רות שפירא ויצא לאור בהוצאת כתר ספרים.
סרט המבוסס על הספר יצא בדצמבר 2013, בבימויו של פליקס הרנגרן.
רוברט גוסטפון מופיע בתפקיד הראשי, בדמות אלן קרלסון.
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי (בספרדית: Comando de Aviación Naval Argentina, מילולית: פיקוד התעופה האווירית של הצי הארגנטינאי, בראשי תיבות: COAN) הוא הכוח האוויר של הצי הארגנטינאי, ואחד מארבעת הפיקודים המבצעיים שבו.
ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות מבין מדינות דרום אמריקה שהפעילה נושאת מטוסים כחלק מן הצי שלה (השנייה היא ברזיל).
ב-22 באוקטובר 1912 הוסמך קצין הצי הארגנטינאי, לוטננט מלכור אסקולה, כטייס הראשון של הצי.
ב-11 בפברואר 1916 הוקם בית הספר לטיסה של הצי פוארטה באראגאן, ליד לה פלאטה.
תאריך זה נקבע כיום התעופה הצבאית הימית.
בספטמבר 1917 נשלחו שלושה קציני צי לבסיס פנסקולה של צי ארצות הברית, שבו נמצא בית הספר לטיסה המכשיר את טייסי הצי.
קצינים אלה נשלחו לאחר מכן לאירופה כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה.
ב-17 באוקטובר 1919 הוקמה הזרוע האווירית של הצי באופן רשמי, ונקראה שירות האוויר של הצי.
בשנים שלאחר מכן הפעילה הזרוע האווירית מגוון כלי טיס, ברובם מטוסי אימון מתקדמים מתוצרת ארצות הברית.
בין המטוסים היו מטוסי נורת' אמריקן AT-6, ביצ'קראפט AT-11 וספינות מעופפות מדגם PBY קטלינה.
ב-1949 הוכנסו לשירות מסוקים מדגם סיקורסקי S-51.
טבילת האש הראשונה של הכוח האווירי הייתה ב-16 ביוני 1955. מטוסים של הזרוע האווירית של הצי ושל חיל האוויר הארגנטינאי תקפו קהל גדול של אזרחים, שהתכנסו בפלאסה דה מאז'ו בבואנוס איירס כדי להביע תמיכה בנשיא חואן פרון.
התקיפה נועדה להיות השלב הראשון בהפיכה צבאית, ובוצעה על ידי 22 מטוסי הרווארד, 5 מטוסי AT-11, 3 ספינות מעופפות מדגם קטלינה, וארבעה מטוסי גלוסטר מטאור של חיל האוויר.
בתקיפה נהרגו 364 בני אדם, רובם אזרחים, ונפצעו קרוב ל-800. שלושה מהמטוסים התוקפים הופלו באש נ"מ, ומטוס נוסף הופל מעל ריו דה לה פלטה על ידי מטוס מטאור שהיה נאמן לממשלה.
ניסיון ההפיכה נכשל, לאחר שכוחות הנאמנים לממשלה הדפו התקפה של נחתים על קאסה רוסאדה, מעונו של הנשיא (הנמצא בפלאסה דה מאז'ו).
הטייסים שהשתתפו בהתקפה קיבלו הוראה לטוס לאורוגוואי ולבקש שם מקלט מדיני.
בספטמבר של אותה שנה התחוללה הפיכה נוספת, והפעם הופל משטרו של פרון.
ב-1962 שוב השתתפו טייסי הצי בניסיון הפיכה של הצי.
מטוסי F9F פנתר וF4U קורסייר תקפו כוחות של הצבא שניסו להשתלט על בסיס הצי פונטה אינדיו, כדי לדכא את המרד.
בסופו של דבר נכשל המרד, והצי איבד מכוחו הפוליטי.
ב-1959 קלט הצי את נושאת המטוסים הראשונה שלו, אינדפנדסיה.
צי המטוסים שהיה על סיפונה כלל מטוסי קורסייר, הרווארד ומטוסי גראמן S2F-1 טראקר.
נושאת המטוסים "אינדפנדסיה" יוצרה בבריטניה והשקה ב-1945, אז הועברה לצי המלכותי הקנדי, ולאחר מכן נמכרה לארגנטינה.
עם הגעתה מצפון אמריקה הביאה עמה האונייה מטוסי פנתר וF9F קוגר, אך אלה לא היו יכולים לנחות על סיפונה והועמסו עליה רק לצורך ההעברה.
מטוס הקוגאר היה מטוס הסילון הארגנטינאי הראשון ששבר את מחסום הקול.
מטוסי הסילון של הזרוע האווירית הוכנסו לכוננות, כמו שאר הכוחות המזוינים של ארגנטינה ב-1965, בעת מתיחות מול צ'ילה.
ואולם, המתיחות הסתיימה בלא מלחמה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 קלטה הזרוע האווירית של הצי מטוסי אימון נוספים: T-28 טרויאן, T-34 מנטור ואארמקי MB-336, ומאוחר יותר גם את הדגם המתקדם יותר, אארמקי MB-339. ב-1972 הוחלף הכיתוב NAVAL על המטוסים בכיתוב ARMADA.
מטוס נוסף שנקלט בשנות ה-60 היה DC-3 דקוטה.
ארגנטינה עשתה שימוש נרחב במטוס במהלך הנחיתה הראשונה של ארגנטינה באנטארקטיקה ב-1962. כמו כן נקלטו מסוקי סיקורסקי S-55 ומטוסי P-2 נפטון, לסיור ימי.
ב-1969 הוכנסה לשירות נושאת מטוסים שנייה, ונטיסינקו די מאז'ו.
גם אונייה זו נבנתה בבריטניה, ושירתה במקור בצי המלכותי הבריטי.
לאחר מכן נמכרה לצי ההולנדי, שמכר אותה לאחר עשרים שנות שירות לארגנטינה.
במהלך מסעה לארגנטינה נחת על סיפונה מטוס הוקר סידלי הרייר, כדי להדגים את יכולות ההמראה והנחיתה האנכית שלו, ואולם הצי הארגנטינאי החליט בסופו של דבר לרכוש מטוסי A-4 סקייהוק, מדגם Q.
כלי טיס נוספים שהופעלו מסיפון נושאת המטוסים כללו מסוקי אלואט III וסיקורסקי SH-3 סי קינג.
בנוסף למטוסי נושאת המטוסים נקלטו גם מטוסי תובלה ששימשו לסיור ימי: פוקר F-28 וL-188 אלקטרה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החל הצי להפעיל מסוקי וסטלנד סי לינקס מעל סיפון המשחתות החדשות שנרכשו באותה תקופה מבריטניה.
ב-1976 תפסה את השלטון חונטה צבאית, והנהיגה במדינה משטר של טרור שנקרא מאוחר יותר "המלחמה המלוכלכת".
עשרות אלפי בני אדם נעצרו ללא משפט, נחטפו, עונו ונרצחו בדרכים שונות.
אסירים רבים סוממו ואז הושלכו ממטוסי הצי אל הריו דה לה פלטה, במה שכונה "טיסות מוות".
במקביל לטרור הפנימי, גאה המתח מול צ'ילה ב-1978, והחונטה הצבאית תכננה את "מבצע סוברניה", שנועד להשתלט על איים בתעלת ביגל ועל שטחים בצ'ילה.
כוחות ארגנטינאיים כבר חצו את הגבול לצ'ילה (לפי טענות ארגנטינה) אך המלחמה נמנעה ברגע האחרון בתיווכו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
כדי להסיח את דעת הקהל מהמצב הפנימי החמור, החליטה החונטה לנצל את הרגשות העזים בארגנטינה כלפי השלטון הבריטי באיי פוקלנד, ולנסות להכריע את הסכסוך ארוך השנים בדרך צבאית.
הזרוע האווירית של הצי הייתה במצב לא נוח בעת פתיחת המלחמה, כמו כל שאר זרועות הכוחות המזוינים: אמברגו שהוטל על ארגנטינה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בשל הפגיעה החמורה בזכויות האדם במדינה, גרם למחסור בחלקי חילוף וציוד.
בנוסף, הזרוע הצבאית הייתה בעיצומו של מהלך להחלפת מטוסי הסקייהוק המתיישנים במטוסי תקיפה מדגם דאסו ברגואה סופר אטנדר מתוצרת צרפת.
למרות שבעת פתיחת המלחמה היו לארגנטינה רק חמישה מטוסי סופר אטנדר, אלו התפרסמו מאוד בשל הנזק הכבד שהסבו לבריטים.
המטוסים שיגרו טילי אוויר-ים מדגם אקסוסט, שהטביעו את המשחתת אה"מ שפילד ואת אוניית המכולות אטלנטיק קונבייר.
גם מטוסי הסקייהוק נטלו חלק בלחימה, והיו שותפים להטבעת הפריגטה אה"מ ארדנט.
בתחילת המלחמה נערך הצי הארגנטינאי לתקיפת נושאות המטוסים הבריטיות המתקרבות, אה"מ אינווינסיבל ואה"מ הרמס.
מטוסי S-2 טראקר גילו את הצי הבריטי המתקרב, ונושאת המטוסים "ונטיסינקו דה מאז'ו" נערכה לשגר גל של מטוסי סקייהוק לתקיפתן.
ואולם, תנאי מזג אוויר גרוע מנעו את המראת המטוסים.
זמן קצר לאחר מכן הטביעה הצוללת הגרעינית אה"מ קונקורר את הסיירת הארגנטינאית גנרל בלגראנו.
בעקבות החשש הכבד מפעילותן של הצוללות הבריטיות, נסוג הצי הארגנטינאי לנמליו, ומטוסי הקרב המריאו לגיחות מבסיסים ביבשת.
באיי פוקלנד עצמם לא היו בסיסים גדולים די הצורך כדי להפעיל מהם מטוסי קרב, והמטוסים היחידים שהיו יכולים לפעול מהאיים היו מטוסי אימון חמושים, T-34 ו-MB-339, יחד עם מטוסי תקיפה FMA IA 58 פוקרה של חיל האוויר הארגנטינאי.
מטוס MB-339 של הצי היה הראשון שתקף
את כוח הנחיתה הבריטי במפרץ סן קרלוס.
במהלך המלחמה הוצאו משירות שני מטוסי P-2 נפטון האחרונים שהיו בשירות, בשל שחיקה רבה שלהם.
הם הוחלפו בשני מטוסי אמבראר EMB-111 בנדיראנטה.
ארבעה טייסי הזרוע האווירית של הצי נהרגו במלחמה.
הצי איבד מסוק לינקס אחד בתאונה, ומסוק אלואט III שטבע עם הסיירת "גנרל בלרנו".
מטוס MB-339 התרסק בתאונה ליד סטנלי, שלושה מטוסי סקייהוק הופלו בטילים ואש נ"מ, ומטוס MB-339 נוסף הופל באותה דרך.
ב-1983 הושבה הדמוקרטיה לארגנטינה, והאמברגו הוסר.
למרות קיצוצי תקציב, הצליחה הזרוע האווירית של הצי לחדש את כלי הטיס שברשותה.
מטוסי P-3 אוריון לסיור ימי הוכנסו לשירות, בצד מטוסי ביצ'קראפט סופר קינג אזרחיים שהותאמו למטרה זו.
המסוקים המוצבים על אוניות השטח של הצי הוחלפו במטוסי יורוקופטר פנק, ומסוקי אוגוסטה SH-3 סי קינג נרכשו לצורך המשימות באנטארקטיקה.
מסוקים מדגם בל UH-1 נרכשו עבור חיל הנחתים הארגנטינאי.
הזרוע האווירית קיבלה מטוסי אימון חדשים, MB-326 קסאוואנטס במקום מטוסי MB-339 שאבדו.
ארגנטינה הייתה המדינה היחידה ששלחה אוניות מלחמה כדי להשתתף במלחמת המפרץ ב-1991. מסוקי אלואט III היו מוצבים על האוניות שנשלחו, וכן סייעו לכוח מטוסי תובלה.
ב-1998 העניקה ארצות הברית לארגנטינה למעמד של בעל ברית עיקרי שאינו חבר בברית נאט"ו.
מעמד זה הוענק על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
נושאת המטוסים "ונטיסינקו דה מאז'ו" הוצאה משירות ב-1997, אך למעשה הפלגתה האחרונה הייתה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. עד אותה שנה הפעילה האונייה מטוסי סופר אטנדר וS-2T סופר טראקר.
אלו האחרונים זכו להשבחה בתעשייה האווירית לישראל בתחילת שנות ה-80. מאמצע שנות ה-80 הושבתה למעשה האונייה, בשל קשיי תקציב.
טייסי הצי שומרים על כשירות לפעילות מנושאות מטוסים, על ידי אימון משותף עם ברזיל על נושאת המטוסים הברזילאית סאו פאולו, וכן על ידי אימונים משותפים עם נושאות המטוסים של צי ארצות הברית הנמצאות בהפלגה באזור.
אימונים אלה מכונים "תמרוני גרינגו-גאוצ'ו".
ב-2008 העבירה ארצות הברית לארגנטינה ארבעה מסוקי סי קינג, במקום שני מסוקים שנהרסו בשריפה שהייתה באונייה שוברת הקרח אלמירנטה איריזר.
כיום, המצב הכלכלי הקשה והתקציב הנמוך המועבר לזרוע האווירית מביאים לכך שמטוסים רבים אינם פעילים, בשל היעדר בחלפים ותחזוקה גרועה.
שם ארץ ייצור סוג מספר כלי טיס בשירות הערות דאסו ברגואה סופר אטנדר מטוס תקיפה 10 רק חלק מהמטוסים כשירים לטיסה.
ארגנטינה מתכננת לרכוש מטוסים נוספים לוקהיד P-3 אוריון מטוס סיור ימי 5 רק ארבעה מטוסים כשירים לשירות.
שם ארץ ייצור סוג מספר כלי טיס בשירות הערות סיקורסקי SH-3 סי קינג מסוק ללוחמה נגד צוללות 6 יורוקופטר AS-550 פנק מטוס תובלה 4 הדגם בשירות הצי הארגנטינאי הוא AS-555. המסוקים הוצאו משירות פעיל ונמצאים בעתודה
מפקד הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי הוא קצין בדרגת קונטראלמיראנטה (Contraalmirante), המקבילה לדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral) בצי ארצות הברית ובצי המלכותי הבריטי (ומקבילה לדרגת תת-אלוף בחיל הים הישראלי).
מפקד זרוע האוויר כפוף למפקד הצי הארגנטינאי, שדרגתו אלמירנטה, אדמירל.
לזרוע האוויר חמישה בסיסים עיקריים:
פונטה אינדיו, ליד לה פלאטה;
אסייסה, בנמל התעופה הבינלאומי של העיר אסייסה, בגראן בואנוס איירס (המטרופולין של בואנוס איירס).
הזרוע האווירית של הצי מחולקת לשלוש יחידות עיקריות.
בית הספר לטיסה של הצי (Escuela de Aviación Naval, ESAN) - מפעיל מטוסי ביצ'קראפט T-34C מנטור.
טייסת הזרוע האווירית לסיור ימי (Escuadrilla Aeronaval de Vigilancia Marítima, EA1V) - מפעילה מטוסי ביצ'קראפט 200 לסיור ימי.
טייסת תובלה ימית 2 (2da Escuadrilla Aeronaval de Sostén Logístico Móvil, EA52) - מפעילה מטוסי פוקר F28 לסיוע לכלל יחידות הצי.
ממוקמת בנמל התעופה הבינלאומי של העיר אסייסה.
טייסת תקיפה ימית 1 (1ra Escuadrilla Aeronaval de Ataque, EA41) - טייסת עתודה, ללא מטוסים.
כל היחידות ממוקמות בבסיס קומנדטה אספורה.
יחידה זו אחראית גם לכל כלי הטיס המוצבים על כל השיט של הצי.
טייסת קרב ותקיפה ימית 2 (2da Escuadrilla Aeronaval de Caza y Ataque, EA32) - מפעילה מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר.
טייסת ללוחמה נגד צוללות (Escuadrilla Aeronaval Antisubmarina, EA2S) - מפעילה מטוסי גראמן S-2T סופר טראקר ופילאטוס PC-6 טורבו פורטר.
טייסת מסוקים ימית 3 (3da Escuadrilla Aeronaval de Helicópteros, EAH3) - מפעילה מסוקי בל UH-1 לטובת חיל הנחתים הארגנטינאי.
הועברה לאחריות צבא ארגנטינה ב-2008.
משימתה של יחידה זו היא שליטה ימית ומשימות חיפוש והצלה לכל אורך קו החוף של ארגנטינה.
הזריחות כאן שקטות הוא סרט סובייטי ב-2 פרקים שהופק על ידי אולפני גורקי.
בהתאם לנתונים רשמיים כ-66 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
בשנת 1969 בירחון "יונוסט" פורסמה נובלה של בוריס ואסילייב.
לנובלה הייתה הצלחה גדולה ובשנת 1971 יורי ליובימוב העלה על במת תיאטרון טגנקה את המחזה.
באותה שנה הבמאי סטניסלב רוסטוצקי החליט להתחיל בצילומי הסרט על בסיס הנובלה והסופר היה בין כותבי התסריט.
תסריט קרוב מאוד לעלילת הנובלה.
רוב הסרט צולם בשחור-לבן עם חלקים צבעונים.
בשנת 1973 הסרט זכה לתואר סרט השנה בברית המועצות.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים לקולנוע והיה מועמד לפרס אוסקר כסרט זר הטוב ביותר.
בשנת 1975 לסרט הוענק פרס ברית המועצות.
בשנת 2002 בהתאם לתוצאות הסקר הסרט זכה למקום הראשון בתחרות סרטים על מלחמת העולם השנייה.
הפרק השני - "קרבות עם חשיבות משנית"
רק השחקנית אולגה אוסטרואומובה הייתה שחקנית עם ניסיון בקולנוע, ליתר שחקני הסרט זה היה התפקיד הראשון.
האירועים מתרחשים במהלך מלחמת העולם השנייה בקרליה.
לאחר הנסיגה הגדולה של שנת 1941, בשנת 1942 בחזית באזור התייצבה.
רב סמל פדוט ואסקוב (אנדריי מרטינוב) מופקד על יחידת נ"מ שמוצבת בקרבת תחנת רכבת, אשר נמצאת יחסית רחוק מהחזית.
היחידה כוללת רק חיילות והוא הגבר היחיד בה.
למרות אירועי המלחמה בחזית, החיים במקום בו מוצבת היחידה שקטים והלחימה לא מורגשת.
במהלך סיור ביער, אחת החיילות מגלה שני צנחנים גרמנים.
רב-סמל חושב שמטרת הצנחנים לפוצץ מסילת רכבת שמעבירה תחמושת לחזית, ומחליט לצאת לפשיטה במטרה לתפוס את הגרמנים.
הוא שולח את אחת החיילות להזעיק תגבורת.
רב-סמל וארבעת החיילות מארגנות מארב ביציאה מהיער, אך מתברר שקבוצת צנחנים נאצים כוללת 16 לוחמים.
החיילות נהרגות אחת לאחר השנייה ולמרות כול מאמצי רב הסמל לשמור עליהם.
החיילת שנשלחה להביא תגבורת טובעת בביצה.
רב הסמל בסופו של דבר הצליח לתפוס את הצנחנים הגרמנים, להרוג חלק גדול מהם ולשבות את הנותרים.
במהלך ההליכה לכפר הוא נפגש עם יחידת הצבא האדום.
לאחר המלחמה מאמץ רב הסמל את בנו של אחת החיילות.
בשנת 1972 הם חוזרים למקום בו התרחשו האירועים ומציבים במקום לוח זיכרון.
"הזר" הוא שמו של סרט קולנוע רוסי מז'אנר המדע בדיוני בבימויו של אלכסנדר קוליקוב, שזהו סרטו האחרון, לאחר שמת בהתרסקות מסוקו שנתיים לפני צאת הסרט לאקרנים.
בסרט מככבים קוליקוב עצמו, לצד אנדריי סמוליאקוב, מקסים ויטורגאן ויורי צורילו.
הקרנת הבכורה נערכה ב-8 בנובמבר 2018.
כתוצאה משרשרת אירועים טרגיים על כוכב לכת מרוחק, קוסמונאוט רוסי נתקע שם לבדו.
חייו בסכנה מתמדת ולאחר שהוא בא במגע עם משהו בלתי מוסבר הוא משתנה לנצח.
מאותו רגע, הוא יהיה אבוד לא רק בשביל עצמו אלא גם בשביל האנשים האחרים על כדור הארץ.
יהיה עליו למות כמה פעמים כדי להוכיח שהוא חי...
השנה היא 2030. אל כוכב הלכת מאדים נשלחת חללית עם הקוסמונאוט צ'פאייב.
לאחר נחיתת אונס בעקבות סופת חול נוראית הוא שולח אות מצוקה אל מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס בכדור הארץ.
אף שנשמרת התקשורת עם כדור הארץ, שליחת חללית החילוץ מתעכבת וסביב האסון שאליו נקלע צ'פאייב תאגידי הבידור מארגנים מופע טלוויזיוני של שידור חי ממאדים.
בינתיים, על מאדים עצמו, צ'פאייב חש בנוכחות נוספת על הכוכב ומדווח על כך למפקדיו בתאגיד החלל, אך אלה לא מאמינים לו ומייחסים את דיווחיו להזיות שהוא חווה בשל תחושת הבדידות שלו שם
אלכסנדר קוליקוב - הקוסמונאוט צ'פאייב
אנדריי סמוליאקוב - מנהל בקרת הטיסה של רוסקוסמוס
יורי צורילו - בכיר ברוסקוסמוס
הרעיון לסרט הועלה ב-2007 על ידי מיכאיל רסחודניקוב, כשהתסריט נכתב על ידו ב-2009 תחת הכותרת "איש מאדים".
באותה שנה התסריטאי שלח את טיוטת התסריט למספר רב של חברות, כולל "פוקס המאה ה-20", אשר עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם אולפנים זרים ועם נותני חסות פוטנציאליים של פרויקטים עתידיים, התסריטאי לא קיבל תגובה מהחברה ולכן פנה לשתף פעולה עם חברת "שבעה אמנויות" ובהמשך עם המפיק אלכסנדר קוליקוב.
בשנת 2012, הסרט נכנס להליך הפקה והצילומים נערכו במוסקבה ובחצי האי קרים בשנים 2013–2014.
התביעה נגד חברת פוקס המאה העשרים
ב-2015 שוחרר סרט בבימויו של רידלי סקוט עם מאט דיימון בתפקיד הראשי עם אותה כותרת באנגלית, "איש המאדים" (שהופץ בעברית תחת שם אחר).
מיכאל האשים את יוצרי הסרט האמריקאי בגנבה ספרותית והגיש תביעה נגד חברת פוקס המאה העשרים.
כדי להימנע מהשוואות לסרטו של רידלי סקוט, התסריט שונה ונערכו צילומים מחדש.
שם הסרט שונה ל"הקוסמונאוט" ותאריך השחרור עבר לשנת 2017. מאוחר יותר שונה השם ל"הזר" ותאריך השחרור הוזז לסוף שנת 2018.
ב-2014 פורסם באינטרנט הטריילר הראשון של הסרט.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בסוף 2015 ונקרא "איש המאדים".
ב-28 נובמבר 2016, במאי הסרט, שגילם גם את התפקיד הראשי, אלכסנדר קוליקוב, מת בהתרסקות מסוקו בחצי האי קרים.
הסרט הושלם על ידי חברת הסרטים "סויוז מארינס גרופ", בשיתוף עם חברת Russian World Studios.
הסרט הוצג לראשונה בהקרנה סגורה במסגרת פסטיבל שוק הקולנוע של סוצ'י ב-4 ביוני 2018.
הזר הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1946, עם אורסון וולס, לורטה יאנג ואדוארד ג'י רובינסון.
התסריט מבוסס על סיפור של ויקטור טריבס שהיה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר.
העלילה עוסקת ברדיפה אחרי פושע נאצי המסתתר בארצות הברית בזהות מזויפת.
זה סרטו היחיד של וולס כבמאי שהיה רווחי.
מר וילסון (אדוארד ג'י רובינסון) הוא חוקר במשלחת האו"ם לחקירת פשעי מלחמה .
הוא מחפש פושע מלחמה נאצי בשם פרנץ קינדלר (אורסון וולס) שהצליח לברוח לארצות הברית.
לשם זה הוא מורה לשחרר את פושע המלחמה קונרד מיינקה (קונסטנטין שיין) כדי שדרכו יוכל לאתר את קינדלר.
הוא עוקב אחרי מיינקה שמגיע לעיירה הרפר בקונטיקט.
וילסון מציג את עצמו כסוחר עתיקות בפני בעל מסעדה ופקיד העיירה, פוטר, (ביל האוס) שמעביר לו מקבל מידע על התושבים החדשים בעיירה וחשדו נופל על צ'ארלס רנקין.
קינדלר הגיע להרפר בזהות מזויפת בשם צ'ארלס רנקין והתמנה למורה בבית הספר התיכון בהרפר.
הוא אדם מכובד והתלמידים אוהבים אותו.
רנקין אוהב לתקן שעוני כנסייה והתנדב לתקן את שעון הכנסייה המכני עם בובות נעות במגדל הכנסייה.
כדי לבסס את מקומו בעיה הוא "מתאהב" במרי לונגסטריט (לורטה יאנג) בתו של אדם לונגסטריט (פיליפ מרוויל) שהוא שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית והם מתחתנים.
מיינקה פוגש את רנקין ומבקש ממנו להודות על פשעיו.
בתגובה חונק אותו רנקין וקובר אותו ביער.
את כלב משפחה לונגסטריט שמרחרח סביב מקום הקבורה, הוא מרעיל למוות.
וילסון מוזמן לארוחה אצל משפחת לונגסטריט ורנקין משמיע דעות אנטישמיות כמו "מרקס לא היה גרמני אלא יהודי".
כעת הוא משוכנע שרנקין הוא קינדלר ומגלה זאת לנוח לונגסרטיט (ריצ'רד לונג), אחיה של מרי.
לבסוף מגלה וילסון לאדם לונגסטריט ומרי את המידע על ריצ'רד רנקין שהוא למעשה פושע המלחמה פרנץ קינדלר.
הוא מקרין להם סרטים על מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית.