tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסרונה של מערכת זאת בצריכת החשמל הגבוהה של המנוע, שלפחות חלקו מתבזבז על המרחק הרב יותר של השאיבה.
מנועים של שואבים רגילים וניידים נעים בין 300 ל-2000 וואט ואילו שואבים מרכזיים נעים בין 3000 ל-5000 וואט.
עם זאת, מנועים מתקדמים מייצרים עוצמת ואקום גבוהות ביעילות אנרגטית (הספק חשמלי כולל של פחות מ-2 קילו וואט).
בשנים האחרונות זוכה בית בו מותקנת מערכת שאיבה מרכזית ל-2 נקודות ע"פ תקן הבניה הירוקה האמריקאי LEED (סעיף 8.2 - Indoor Air Quality).
כדי להגיע לכל פינה בבית, שואב האבק המרכזי פועל עם צינור שאיבה ארוך יחסית, שיש לשאת מנקודה לנקודה.
בשנת 2009 הוגשה בקשת פטנט על מערכת שאיבה מרכזית בה צינור השאיבה נשלף מתוך שקעי השאיבה, וחוזר חזרה פנימה, בכח השאיבה, באופן המקל על תפעול המערכת.
עם התקדמות הטכנולוגיה, הוצעו שואבי אבק מרכזיים עם הפעלות שונות למטרות שונות, החל מניקוי רצפה ופרקטים דרך שאיבת ספות, ריפודים ומזרנים וכלה בשאיבת נוזלים משולבת עם קיטור.
שואב בעל יחידת מנוע ניידת אליה מתחבר צינור שאיבה.
לקצה הצינור מתחברים חלקים ומברשות שונות.
השואב מיועד לשאיבת רהיטים שונים קשיחים, וילונות, מסילות, פינות נידחות, רצפות וכדומה.
שואבים אלו מצוידים בשאיבה של שקיות, מכל פילטר, מכל סינון מים או ציקלון.
שואב בעל יחידת מנוע ניידת אליה מחוברת תחתית שאיבה ישירה.
השואב מיועד לשאיבת שטיחים ורצפות.
שואב השטיחים לרוב מצויד במברשת מסתובבת אשר מברישה את השטיחים ו\או חובטת בהם.
במקרה בו שואבים רצפות אין צורך במברשת המסתובבת.
שואבים אלו מצוידים ביחידת איסוף לכלוך, שקית פילטר או ציקלון.
יתרונם של שואבים אלו הוא עוצמת השאיבה הגבוהה בשל המרחק הקצר בין המנוע לראש השאיבה.
שואב אבק מרכזישואב אבק ניידשואב אבק עומד
שואב אבק בעל יכולת למידה של האזור בו הוא שואב, מסוגל לדלג על מכשולים במהלך עבודתו בעזרת שימוש בחיישני תנועה חכמים.
האבק נשאב ונכנס אל השקית העשויה בד או נייר סינון מיוחד.
איכות השקית נמדדת ביכולת שלה לסנן חלקיקי אבק.
ככל שהשקית מסננת חלקיקים קטנים יותר, כך היא איכותית יותר.
בנוסף, איכות השקית נמדדת ביכולת הזרמת אוויר.
ככל שלשקית ישנה יכולת להזרים כמות גדולה יותר של אוויר, כך השקית איכותית יותר.
שילוב של חורי סינון קטנים (מיקרוניים) בכמות גדולה ככל האפשר, מעלה את איכות השקית ומחירה.
האוויר המלוכלך נכנס אל מכל פלסטיק, פח או נירוסטה.
בראש המכל יש פתחי יציאה עליהם מורכב פילטר.
האוויר נכנס לתעלות סיבוביות וכתוצאה מהסיבוב חלקיקי האוויר ניזרקים לדפנות המכל.
עיקר הסינון נעשה בדרך זאת והסינון הסופי נעשה על ידי פילטר כמו במכל.
האוויר המלוכלך נכנס לתוך מכל מים.
המים לוכדים את הליכלוך והאוויר הנקי נפלט החוצה.
גם בשיטה זאת, כמו הציקלון, לא תמיד נעשית עבודת סינון מושלמת וחלקיקים שאינם נדבקים למים מסוננים בפילטר נוסף.
בשנות ה-20 של המאה הקודמת פותחה על ידי חברת סקוט אנד פצר וג'נרל אלקטריק מערכת מתקדמת לניקוי ששונה ממערכות הסינון הקיימות שהוזכרו.
בכל שיטות הסינון הללו, נכנס האוויר המלוכלך לתוך מתקן הסינון, והאוויר הנקי שיוצא משמש לקירור המנוע ועובר דרכו.
בדרך זאת הפילטרים נסתמים במהירות גבוהה יחסית וגורמים לנצילות נמוכה של השאיבה.
בשיטה שפיתחו, האוויר המלוכלך נכנס ישר למנוע וניזרק לשקית.
שואוטיים היא חבילת ערוצי טלוויזיה אמריקאית.
שואוטיים עלתה במקור כערוץ בודד בחבילת התוכן שסיפקה חברת ויאקום ב-1 ביולי 1976, כמעין ערוץ מקומי קליפורני שהתמקד בתוכן מקורי ובאירועי אגרוף.
שנתיים לאחר מכן הורחבה תפוצת הערוץ ושידוריו נקלטו בכל ארצות הברית ואחר-כך התמזג עם ערוצים אחרים ל"חבילת צפייה" הנושאת את אותו השם.
כיום רוב תוכני החבילה דומים לתוכניות של רשתות הכבלים HBO ו-FX.
כל תוכני החברה זמינים לצפייה בישראל ב-VOD של yes.
ב-1982 הערוץ אוחד יחד עם ערוץ הסרטים האמריקאי המצליח TMC (The Movie Channel), אשר היה בבעלות שותפות האחים וורנר ואמריקן אקספרס.
שני הערוצים נהפכו לחטיבת תקשורת אחת בשם "רשת שואוטיים".
ב-1985 הפכה ויאקום לבעלים הבלעדים של החטיבה.
בתחילת דרכו התמקד הערוץ בסרטי קולנוע וטלוויזיה וכן במספר הפקות מקור, לצד אירועי אגרוף.
עליית קרנו בשנות ה-90 הובילה בשנת 2000 להרחבתו ופיצולו למספר ערוצים.
הערוץ הראשי נותר זה ששמו "שואוטיים", אשר הקרין הקרנות בכורה לסרטי קולנוע, סדרות מקור ומשדרי אגרוף.
הערוצים הראשונים שנפתחו היו "Showtime 2", שלאחר מכן שינה שמו ל-"Showtime too" ("גם שואוטיים" – שם הנשמע זהה לשם הקודם), ו-"Showtime 3", אשר מאוחר יותר שינה שמו ל-"Showtime Showcase".
שני ערוצים נוספים אלו שידרו במתכונת זהה לזה הראשי.
ערוצים נוספים שנפתחו עם הזמן עסקו בשידורי סוגה מסוימת או עבור קהל יעד מסוים: "Showtime Beyond" התמקד בתכני מדע בדיוני ופנטזיה, "Showtime Extreme" בסרטי פעולה, "Showtime Family Zone" משדר תכנים המתאימים לכל המשפחה, "Showtime Next" פונה לקהל יעד בגילאי 18–24 ותכניו של "Showtime Women" פונים לנשים.
בגבולות המסתורין (The Outer Limits; 1995–1999, גרסה מחודשת) – המשיכה את שידוריה ב-Sci-Fi Channel בשנים 1999–2002.
עסק משפחתי (2003)פן וטלר: בולשיט!
שׁוֹאָה היא מילה שמקורהּ בעברית המקראית, ובה משמעותה חורבן, כיליון.
במחצית השנייה של המאה העשרים נוצקה משמעות מיוחדת למילה המיודעת "השואה" – השמדתם השיטתית של כשישה מיליון יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, הגם שהמילה ממשיכה לשמש במובנה המקורי.
בתנ"ך מופיעה המילה "שואה", בהטיות שונות, 13 פעמים.
בספר צפניה ובספר איוב מופיע הצירוף "שואה ומשואה", לתיאור כיליון מוחלט.
במקרא מופיעה המילה כמה פעמים, ולפי פרשנותו של עמוס חכם בדעת מקרא, למילה שלושה מובנים:
ובדעת מקרא ל כתב יהודה קיל: "נראה שהוראתה הראשונית של שואה היא ענן כבד, העולה בסערה ומקדיר את אור היום, והושאל לצרה ורעה הבאה פתאום" (שם הערה 40).
בשירת ימי הביניים כתב משה אבן עזרא: "כי תבל שואות וגיליה תלאות".
שנים לפני מלחמת העולם השנייה כבר היתה המילה "שואה" בשימוש בהתייחס לאסון כבד, בין היתר בהקשר לפגיעות קשות ביהודים.
כך למשל השתמשו משה שרת ואחרים במילה זו לגבי פרעות תרפ"א (1921) ביפו, דוד בן-גוריון לגבי סגירת שערי הכניסה לארצות הברית בשנת 1924, ואף בהקשרים פחות חמורים.
התייחסות לגורל יהודי אירופה תחת שלטון הנאצים כאל שואה הופיעה בשלב מוקדם מאוד.
עוד בטרם עלה היטלר לשלטון, בדצמבר 1931, כתב הסופר והעיתונאי רבי בנימין מאמר בעיתון "ההד" שבו קרא ל"אחים יקרים במדינת היטלריא" לעלות לישראל: "אפשר שהשואה המתאספת עתה ממעל לראשיכם לא תתחולל...
ב-17 במרץ 1933, כחודש וחצי לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה, התפרסם בעיתון "דבר" מאמר שכותרתו "בשעת השואה ליהדות הגרמנית".
כשנה לאחר עליית היטלר לשלטון אמר בן-גוריון בנאום שנשא, כי להערכתו תפרוץ מלחמה בתוך חמש שנים, וכדי שהיישוב העברי יעמוד "בבוא השואה" לארץ ישראל, עליו להכפיל את מספרו ולבצר את מעמדו.
ב-17 בספטמבר 1939, שבועיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, נכתב במאמר המערכת של "דבר": "שואת פולין עוד לא נתגלתה לעינינו בכל מוראותיה", ובהמשך: "שואה מחרידה ירדה על מיליונים של יהודי פולין, שואה העולה בהיקפה ובמוראותיה על כל הניסיונות אשר נתנסינו בהם בשנים האחרונות".
במהדורה הראשונה של "המילון החדש", משנת ה'תש"ל, אין אזכור לצורה המיודעת, "השואה", והאזכור של השואה מופיע רק בדוגמה "שואת יהדות הגולה", במסגרת המשמעות "קטסטרופה, אסון קשה".
במהדורות מאוחרות יותר נוספה המשמעות "השואה".
נראה כי הרצון לבטא את עוצמתה והיקפה החריג של תוכנית הגרמנים לחיסול העם היהודי היא הסיבה לטביעת המונח המיוחד.
באתר יד ושם נאמר כך:
מאז נטבע הפך המונח לכינוי הבלעדי לחורבן יהדות אירופה, אולם היו שראו בכך טעות, כמו המשורר אורי צבי גרינברג, שלחם כנגד השימוש במילה.
בנאום שנשא גרינברג לרגל קבלת פרס ביאליק בשנת 1955 אמר:
לטענת גרינברג, מבטאת המילה אסון בלתי נמנע ובלתי צפוי, כמין אסון טבע לא נשלט, ובטביעת המונח מקופלת התייחסות לאירוע השואה ככזה.
לטענתו, חילון האומה והרצון להתחמק מלראות בפעולות ההרג שהופנו כנגד יהודים לאורך ההיסטוריה מהלך אחד רציף, הן שהביאו לטביעת המונח המיוחד ולאי שימוש במילה המסורתית "חורבן".
מלחמתו של גרינברג כנגד השימוש במונח לא צלחה והוא, כאמור, המונח הבלעדי לאירועי חורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה.
גם הרב פינחס מנחם אלתר, האדמו"ר מגור, סבר שהשם 'שואה' אינו הולם.
לטענתו המילה 'שואה' מופיעה בתנ"ך תמיד כביטוי לפורענות הבאה על רשעים.
הצעתו החלופית הייתה המילה "עקידה".
על השינוי במשמעות המילה עמד המשורר מאיר ויזלטיר בשירו "מילים":
המילה המקבילה במרבית השפות ההודו-אירופיות, Holocaust ("הולוקאוסט"; מיוונית: ὁλόκαυστος, שרוף כליל), עברה אף היא שינוי משמעות דומה.
באחד מתרגומי התנ"ך ללטינית שימשה מילה זו לתיאור שריפת קורבן עולה, שבשונה מקורבנות אחרים, נשרף כליל.
קודם למלחמת העולם השנייה שימשה מילה זו באנגלית לתיאור שרפה, אסון וכיליון, ובין השאר שימשה את וינסטון צ'רצ'יל, בשנת 1929, לתיאור שואת העם הארמני.
המילה Shoah, שהיא תעתיק לאנגלית של המילה העברית "שואה", החלה להופיע בפרסומים יהודיים באנגלית בשנות ה-60 של המאה העשרים.
השימוש בה התרחב מאוד משנת 1985 ואילך בעקבות סרטו של קלוד לנצמן "שואה" (Shoah).
יתרונה של Shoah על-פני Holocaust בחד משמעיותה: באנגלית Shoah מתייחסת אך ורק לשואת היהודים, בעוד ש-holocaust משמשת במשמעויות נוספות.
גם בשפות נוספות הפכה המילה לתיאור שואת היהודים.
המילה "שואה" ממשיכה לשמש דוברי עברית לתיאור אסונות כבדים של עמים אחרים.
נפוץ השימוש במושג שואת הארמנים.
הביטוי בערבית "אל-נַכְּבָּה" לתיאור גורל ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות (שכיום נהוג להציגו בעברית כ"הנכבה") תורגם בשנת 1965 על ידי יהושפט הרכבי כ"השואה".
בסוף המאה ה-20 החל להיות נפוץ השימוש בביטוי "שואה אקולוגית" לתיאור נזק כבד שגורם האדם לכדור הארץ (נזק שמסכן את קיום החיים בכדור הארץ), ואף לתיאור נזק אקולוגי כבד שאינו מסכן חיי אדם.
במאה ה-21 החלו בקרב ארגונים הדוגלים בזכויות בעלי חיים ברחבי העולם להשתמש במונח "שואת בעלי החיים" לתיאור של ההרג ההמוני של בעלי חיים בתעשיות לצורך מוצרים המופקים מהחי, כמו בשר, ביצים, חלב, עור ופרוות.
המונח "שואה שקטה" משמש כיום במספר משמעויות.
בעיקר הוא משמש בקרב חלק מהיהודים לתיאור תפיסתם את האסון הדמוגרפי שבהתבוללות יהודי התפוצות; וכן בקרב אקטיביסטים למניעת הפלות בהקשר של תפיסתם את החורבן שמביאות ההפלות המלאכותיות על הדמוגרפיה של אוכלוסיית העולם (מכונה גם "שואת התינוקות").
שואה (במקור: Shoah) הוא סרט תיעודי על השואה משנת 1985. אורכו כתשע שעות, והוא בוים על ידי קלוד לנצמן, שעבד על הפקתו במשך 12 שנים.
על אף שהסרט מסווג בהתאם למוסכמות כסרט תיעודי, לנצמן עצמו לא שייך אותו לז'אנר זה, משום שבניגוד לסרטים תיעודיים אחרים, הסרט הזה אינו מתעד מצבים היסטוריים שקרו בעבר.
במקום זאת הוא כולל בתוכו ראיונות עם אנשים, אשר היו מעורבים באופן מסוים בשואה, ומבקר באתרים הקשורים לשואה.
אף על פי שמבנהו רופף, עיקר הסרט מתייחס לארבעה נושאים: חלמנו, שם השתמשו לראשונה במשאיות גז כנשק להשמדת יהודים; מחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ; וגטו ורשה עם עדויות מניצולים, עדי ראייה ונאצים.
הקטעים על טרבלינקה כוללים עדויות של ריצ'רד גלזר, אסיר במחנה, וראיון נדיר עם קצין פלוגת האס אס, פרנץ סוכומל, בו חשף פרטים מורכבים על תאי הגזים.
סוכומל הסכים לספר ללנצמן פרטי רקע על תאי הגזים בעילום שם; אך לנצמן צילם את הראיון בחשאי, על ידי הסתרת מצלמה.
את העדויות על מחנה ההשמדה אושוויץ מסרו רודולף ורבה, שנמלט ממחנה ההשמדה לפני סיום המלחמה ופיליפ מולר, שעבד בשריפת גופות של יהודים, לאחר שנחנקו בתאי הגזים.
בנוסף, ישנן עדויות של תושבים פולניים אחדים, אשר ראו את הרכבות מובילות יהודים למחנות וחוזרות ריקות, ומיד שיערו את גורל היהודים שהובלו למחנות.
בסרט מרואיינים שניים משלושת היהודים היחידים ששרדו את מחנה ההשמדה חלמנו: שמעון סרבניק ומיכאל פודכלבניק.
בנוסף, מתועד בסרט ראיון חשאי עם אחד השומרים במחנה, פרנץ סקולניק.
על גטו ורשה מדובר בסוף הסרט, והתנאים המחרידים שם מתוארים על ידי יאן קרסקי, שפעל עבור הממשלה הפולנית הגולה, ופרנץ גרסלר, מנהלן נאצי, שקשר קשרים עם מנהיגים יהודים.
בנוסף, כולל הסרט תיעוד ממשתתפי מרד גטו ורשה.
אמנם מרבית הסרט מורכב מעדויות של אנשים הקשורים באופן ישיר לשואה, אך לנצמן מראיין בנוסף את ההיסטוריון ראול הילברג שמסביר על חשיבותה של התעמולה הנאצית נגד יהודי אירופה.
אף על פי שהסרט קיבל שבחים רבים, פולנים אחדים מתחו ביקורת על לנצמן על כך שהיה בררני בבחירת הנושאים על פולין, שלא תרגם כהלכה את הדיאלוגים, שמתקבל מהסרט הרושם המוטעה שהפולנים שיתפו פעולה עם הנאצים בשמחה ושהוציא מהסרט כל עדות שמעידה על ההפך.
הסרט כולל שעות רבות של ראיונות ועדויות על השואה.
סגנון הראיונות של לנצמן והבחירה שלו להפריד בין הסצנות לראיונות, מובאים בסרט בשלושה חלקים: ניצולים, עדי ראייה ומבצעים.
לנצמן עשה מאמץ לתאר כל חלק בשוני מוחלט.
הניצולים הם אלה שחוו באופן ישיר את אימי השואה, ושרדו כדי לספר.
כל הניצולים שמראיין לנצמן הם יהודים.
לנצמן משתמש באותם ניצולים, על מנת לייצג עדות היסטורית.
מרבית הניצולים מוסרים עדות ארוכה, בעלת תיאורים של האירועים אותם חוו.
לדוגמה, בחלקו הרביעי של הסרט, אנו שומעים את פיליפ מולר ורודולף ורבה מתארים את חיסול המשפחות במחנה ההשמדה אושוויץ.
ניצולים אחרים משתפים בחוויותיהם האישיות בשואה.
מולר לא רק מתאר את השימוש בגז באסירים; אלא גם משתף בדברים שסיפרו לו האסירים, ומתאר את התחושות שהרגיש כאשר צעד אל תא הגזים לבדו.
עדות זו היא סיפור אישי.
הניצולים מגיבים ברגש לדברים שחוו.
מולר כואב כאשר הוא נזכר באסירים מתחילים לשיר בעוד הם נאלצים להיכנס לתאי הגזים.
המצלמה מתקרבת למרואיין כדי ללכוד כל פרט במצוקתו.
לנצמן מעודד את מרואייניו להזכר בכמה שיותר פרטים במקרה שחוו.
בחלקו השלישי של הסרט, מראיין לנצמן את אברהם בומבה, שהיה ספר בטרבלינקה, בשעה שהוא מסתפר במספרה לגברים.
הוא פורץ בבכי כאשר הוא נזכר שחברו נתקל באשתו וראה אותה גוזזת את שיערה לפני כניסתה לתא הגזים.
בזמן שהמצלמה לוכדת את ייסוריו, סיפורו האישי של בומבה מועבר רק על פי הבעות פניו.
עדי הראייה הם אלה שנכחו באירועי השואה אך לא היו חלק מהם.
חלקם היו מעורבים בצורה עקיפה בעוד אחרים היו עדים למתרחש.
כל עדי הראיה שראיין לנצמן היו פולנים.
לנצמן השיג סיפורים אישיים מאותם עדי ראייה.
הוא ראיין רבים מהם באותו אופן בו ראיין את הניצולים.
בחלקו הראשון של הסרט עולה פאן פלבורסקי, עד ראייה פולני, לרכבת לטרבלינקה בעוד לנצמן צופה בתגובתו.
לנצמן מסיע אותו לאורך רחובות ולודבה בשעה שהוא מדבר על היהודים אשר גרו באותם בתים.
בחלקו השני של הסרט, מספר פלבורסקי על משאיות הגז ועל קברי האחים.
קרסקי נותן פרטי רקע מרגשים על הגטו.
לנצמן מראיין עדי ראייה רבים בקבוצות ציבוריות.
הוא אינו מבקש מהם שמות או פרטים מזהים.
עדי ראייה רבים הוא שואל מה הם ראו או שמעו והאם הם ידעו מה מתרחש במחנות ההשמדה.
שאלותיו חשפו עד כמה מעט ידעו התושבים על המתרחש, ושאנשים שידעו על המתרחש לא פעלו כנגדו.
בחלקו השני של הסרט משוחח לנצמן עם קבוצה של נשים פולניות מגרבו.
מעבר לשאלותיו הן חשפו שהן לא אהבו את הנשים היהודיות שגרו בגרבו, משום שהן היו עשירות ויפות ולא נאלצו לעבוד.
עד ראייה אחר, גבר, סיפר שהוא היה שמח כאשר היהודים הושמדו, אך העדיף שהם יהגרו לישראל מרצונם ולא יושמדו.
בראיון מחוץ לכנסייה קתולית עם שמעון סרברניק, הוא אומר שהוא חושב שיש להתייחס לשואה כרצח תנכי ולא כרצח.
המבצעים הם אלו שהיו מעורבים באופן ישיר בניהול השואה.
כל המבצעים שלנצמן ראיין הם גרמנים.
מאותם מבצעים הוא ביסס תאוריה היסטורית.
בחלק השני של הסרט פרנץ סקלינג מתאר את עבודת הפרך בחלמנו, שם הוא שירת כאיש ביטחון.
בחלקים 1, 2 ו-3, פרנץ סוכומל מספר על עבודות הפרך בטרבלינקה, שם שירת כקצין פלוגת האס אס.
בחלק השלישי, וולטר שטיר, פקיד נאצי במלחמת העולם השנייה, מתאר את העבודה במסילות הברזל.
סקלינג מביע סימפתיה לקורבנות היהודים, אך לנצמן ממשיך בראיון.
הוא מעוניין להעמיק את הידע שלהם בכל הקשור לשואה.
רבים מן המבצעים מצהירים את בורותם על המתרחש.
סוכומל טוען שהוא לא ידע על ההשמדה בטרבלינקה עד שהגיע לשם.
שטיר טוען שהיה עסוק מכדי לגלות שהרכבות בהן עבד הובילו יהודים למותם.
בכל אופן לנצמן מאתגר את טענותיהם בשאלות קשות ודרישת תשובות מתאימות.
נושאים מסוימים אינם מתאימים בצורה מסודרת לאחת משלוש הקטגוריות האלו, כמו השליח של הממשלה הפולנית הגולה, יאן קרסקי, מרואיין נוצרי, אך שותפו בסרט.
במהלך הסרט הוא מדגים את תנועת "שיסוף הצוואר" המפורסמת שבה השתמשו כדי לבשר על גורל קורבנות הטרנספורטהנס גווקהגטו שאוולי, שואת יהודי ליטאצולם עם מצלמה נסתרת.
העדות נמצאת בשימור במוזיאון ארצות הברית לזכר השואהאדוארד קרישקטרבלינקה, טרנספורטצולם עם מצלמה נסתרת.
העדות נמצאת בשימור במוזיאון ארצות הברית לזכר השואהגוסטב לאבסחלמנו, אס אסצולם עם מצלמה נסתרת.
העדות נמצאת בשימור במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה
שוּאי (בפורטוגזית: Chuí) היא עיר במדינת ריו גראנדה דו סול בברזיל בגבול עם אורוגוואי.
היא נחשבת לעיר הדרומית ביותר בברזיל, ושוכנת ממש צמוד לגבול - מעברו השני של הגבול שוכנת העיר צ'ואי האורוגוואית.
הגבול בין שתי המדינות עובר בשדרה המרכזית Avenida Internacional.
בעברה הייתה חלק מהעיר סנטה ויטוריה דו פאלמר, וכאשר הופרדה ממנה בשנת 1997 זכתה לתואר העיר הדרומית בברזיל.
שמה ניתן לה על שם נחל קטן המפריד בין ברזיל לאורוגוואי באזור, נחל שואי.
חלק ניכר מתושבי העיר הם מהגרים פלסטינים.
שואן דזונג (בסינית: 唐玄宗, 8 בספטמבר 685 - 3 במאי 762), הידוע גם כקיסר מינג מטאנג (סינית: 唐明皇 פין-יין: Táng Mínghuáng), נולד בשם לי לונגיי (李隆基), ידוע גם כוו לונגיי (武隆基) בין 690 ו-705, היה הקיסר השביעי של שושלת טאנג בסין ושלט על המדינה בין 712 ל-756.
שואן דזונג נולד בשם לי לונגז'י, כבנו של רוידזונג, הקיסר החמישי (והתשיעי) של שושלת טאנג.
אימו הייתה וו דזה טיין, ובעוד שאביו היה השליט הרשמי, שלטה אימו בפועל.
לאחר שסילקה את בעלה מן השלטון ב-705, נתנה וו דזה טיין את המושכות בידיו של גיסה, ג'ונְגדְזונְג, לו היא נישאה.
גם נישואין אלה עלו על שירטון: וו הרעילה ב-710 את בעלה/גיסה לאחר שגילתה כי בגד בה, והעלתה את בנה, שואן דזונג לשלטון שנתיים לאחר מכן.
שלטונו שארך 47 שנים היה הארוך בתולדות שושלת טאנג.
הספרות ההיסטורית מתארת את המחצית הראשונה של שנות שלטונו כשנים בהן הפגין חריצות וחוכמה.
בסיוע יועציו יאו צ'ונג וסונג ג'ינג, הביא את סין של תקופת טאנג לשיא תרבותי ולשיא כוחה; תקופתו גם מסמנת את נפילתה של סין של שושלת טאנג: באחרית ימיו נחשב לשליט חלש, אשר נתון לחלוטין להשפעתה של פילגשו היפה, יאנג גויפיי.
הוא הואשם שהתפתה להאמין ללי לינפו, יאנג גוז'נג ואן לושאן - שהגזימו בסכנת הפלישה המונגולית על מנת לחזק את צבאם ולהובילו במרד אן לושאן נגד השושלת.
שואיצ'י יוקוי (מיפנית: 横井 庄; נולד ב-31 במרץ 1915 - 22 בספטמבר 1997) היה חייל בדרגת סמל בצבא הקיסרי היפני, שנלחם במלחמת העולם השנייה, היה חלק של הנאחזים היפנים וסירב להיכנע עד לשנת 1972 - כעשרים ושבע שנים לאחר סיום המלחמה וכניעת צבא יפן.
יוקוי היה אחד מאחרוני הלוחמים במלחמת העולם השנייה שקיבלו עליהם את הוראת הפסקת האש.
יוקוי התגייס לצבא הקיסרי היפני בשנת 1941. בתחילה שירת בחטיבת החי"ר ה-29 במנצ'וקוו, ובשנת 1943 הוא הועבר לגדוד 38 של איי מריאנה והגיע לגואם בפברואר 1943. בשנת 1944, כאשר הכוחות האמריקנים שחררו את האי, ירד יוקוי למחתרת יחד עם עשרה חיילים יפנים נוספים.
שבעה מהחיילים עזבו לאחר תקופה קצרה, אך יוקי ושניים מחבריו נותרו יחד.
מאוחר יותר נפרדו השלושה זה מזה והמשיכו בביקורים הדדיים עד שנת 1964 בערך, אז מצא יוקי את חבריו מתים - ככל הנראה מרעב.
מאז ועד לשנת 1972 - תקופה של כשמונה שנים, הוא חי לבדו, התגורר במרבית התקופה במערה והתקיים מצייד.
הוא השתמש בצמחים מקומיים לייצור בגדים, כלים, מצעים וכלי אחסון.
בערב ה-24 בינואר 1972 התגלה יוקוי בג'ונגל על גדות הנהר סמוך לכפר שבדרום האי גואם על ידי שני גברים מקומיים שהגיעו לבדוק את מלכודות החסילונים שלהם, ובתחילה סברו כי מדובר בתושב הכפר.
עם שובו ליפן אמר יוקוי שהוא "נבוך מאוד מכך שחזר בחיים", מילים שהפכו מאוחר יותר לאימרה יפנית פופולרית.
יוקוי היה אחד משלושת הלוחמים האחרונים שהסכימו לקבל את הפסקת האש שנחתמה עם בעלות הברית.
שנתיים לאחר חזרתו, נמצאו ונכנעו שני חיילים נוספים - היראו אונודה וטראו נקמורה.
.Showbiz and A.G (ידועים גם כ־.Show and A.G), הם צמד ראפרים מהברונקס, ניו יורק, ארצות הברית.
Showbiz הוא המפיק בצמד ו- .A.G (קיצור של André the Giant) הוא הראפר.
צמד הראפרים הוציאו לאור את ה־EP הראשון שלהם Soul Clap ב-1992. באותה השנה הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם Runaway Slave, האלבום הגיע למקום ה־78 במצעד אלבומי ה־B&R/היפ הופ של בילבורד.
ב-1993 Showbiz התחיל להיות פופולרי בציבור בגלל ההפקה שלו לסינגל "Sound of da Police" של KRS-One.
באותה תקופה Showbiz קצר את השם שלו ל-Show, ושנו את השם של הצמד ל-.Show & A.G.
השיר הכי מוצלח מהאלבום היה "Next Level" שכלל רימקס של DJ Premier.
אחרי שחרור המיני אלבום Full Scale ב-1998. הצמד הפסיקו להוציא לאור הקלטות שלהם והתחילו לעבוד עם הלהקה D.I.T.C, כמו כן הם התחילו לעבוד על קריירת הסולו שלהם.
ואורחים שונים כמו: פאט ג'ו, דיאמונד די ,או.סי.
בשנת 2000 .Show & A.G נרתמו לשאר חבריהם בלהקה D.I.T.C והוציאו לאור את האלבום (D.I.T.C.
(Worldwide תחת הלייבל טומי בוי רקורדס.
שואה שלנו הוא ספרו הראשון של אמיר גוטפרוינד.
הספר מתאר את סיפור השואה כפי שהיא מתגלית לאיטה לשני נערים ישראלים: אמיר (המחבר) וחברתו אפי.
על אף שחלק מהסיפורים אמיתיים וחלק מן הדמויות מבוססות על אנשים אותם הכיר המחבר, חלק מהדמויות של היהודים והגרמנים הן בדויות כך שאין זה רומן אוטוביוגרפי.
בשכונה קטנה, בקצה קריית חיים, מתקבצים ניצולי השואה.
לכל אחד יש סיפורי שואה קשים והם נמצאים בדרגות שונות של שפיות.
הדבר המאחד אותם הוא השואה, וזוגות צעירים שניסו לגור בשכונה זנחו אותה תוך זמן קצר.
כל מי שאיבד יותר בשואה ערכו עולה, אובדן בן זוג אחד לא נחשב, אובדן ילד אחד לא מספיק.
במרכז השכונה עובר רחוב קצנלסון והתושבים משוכנעים שהכוונה למשורר השואה יצחק קצנלסון.
גם הוריו של אמיר עברו את השואה ורוב משפחתם נספתה.
הם מפעילים את "חוק הדחיסה", ומאמצים קרובים רחוקים שלהם ומקנים להם את התואר סבא.
סבא לולק, שברח מהגרמנים לברית המועצות, התגייס לצבא אנדרס ושרד את קרב מונטה קסינו.
סבא יוסף, ששרד 12 מחנות ריכוז והשמדה ולאחר המלחמה מצא את ארוסתו פייגה.
הם התחתנו ונולד להם משה שהיה אוטיסט.
עו"ד פרל, שהיה לפני המלחמה עו"ד ידוע בלבוב.
לאחר ששרד את השואה, הגיע לשכונה ופתח חנות לדברי אינסטלציה.
הוא מקדיש את חייו למעקב אחרי פושעים נאצים שרובם לא הועמדו לדין או נפטרו בעונשים קלים.
לברטוב, ניצול השואה שמתמכר לכדורי "פורמציל".
לדור הצעיר היה חוק ש"אוכל לא זורקים".
בתחילה לא הסבירו מדוע אך אחר כך התברר שהסיבות הן "כי אנשים מתו בשביל תפוח אדמה אחד" או "אנשים הסגירו את ההורים שלהם בשביל קצת כרוב".
היה הסכם בלתי כתוב לא לספר לילדים על זוועות השואה ובתשובה לשאלות הילדים נאמר להם שהם "צריכים להגיע לגיל".
הראשון ששובר את הטאבו על סיפורי השואה הוא לברטוב בזכות כדורי "פורמציל" שאמיר ואפי גונבים מפייגה ונותנים לו.
הוא מספר להם על שהותו בטרבלינקה ומכיר להם את סגן מפקד המחנה, איש האס אס הסאדיסט אונטרשטרומפיהרר פרנק קורט המכונה "בובה".
כדי לזרז את הזקנים בדרך לתאי הגזים הוא בנה מתקן בתחילת המסלול ועליו סמל של הצלב האדום.
בתוך המתקן היה רק בור.
"בובה" היה משכנע את הזקן לבוא עמו למתקן ושם היה יורה בו ומשליכו לבור.
לפעמים לא עמד ביצר הרצח שלו והיה חונק את הזקן בדרך למתקן.
הוא נהנה ללכת למחראות, לירות שם ביהודים ולראות שהם נופלים לבור הצואה.
עם הזמן "נפתחים" גם שאר הניצולים, ואמיר מתחיל לתעד אותם, כולל את אביו.
השואה שהוא מגלה שונה מהשואה המוכרת מדי שנה ביום השואה בצפירות ובטקסי בית ספר.
השואה הוא אירוע מסובך שקשה להבינו.
אפילו בין אנשי האס אס היו אנשים "ישרים" שהקפידו לבצע את פקודותו של האלוהים המשופם שלהם להשמיד את הגזע היהודי כמו שהאלוהים של היהודים ציווה עליהם למחוק את זכר עמלק, ולעומתם היו סדיסטים יצירתיים בשיטות רצח והשפלה כי היה מותר להם הכול.
הנורא הוא כי אנשים אלה היו לפני המלחמה נורמטיביים לחלוטין וגם כשברחו מעונש והתערו במקומות שונים הם התנהגו כמו כולם ושכניהם לא האמינו להאשמות הנוראות נגדם.
גם בין היהודים היו טובים ורעים.
היו כאלה שתמכו בחבריהם בתקופות הקשות במחנות ההשמדה, ולעומתם היו קאפו סדיסטים.
אמיר מתוודע לקאפו הרמן דונביץ (דמות מומצאת, המבוססת על מקרים שהיו) שהיה רוצח וסדיסט לא פחות מאנשי האס אס.
לחרדתו מתברר לו כי דונביץ ברח לאחר המלחמה לקנדה וכי הוא סבה של אשתו ענת.
דמות נוספת בספר הוא גרמני בשם הנס אודרמאן, שעושה עבודת מחקר על יתמות וסבא יוסף מסכים לארחו בביתו.
מסתבר שאביו של הנס הוא ילד לבנסבורן שאינו יודע את מוצאו וסבל מכך קשה, כמו מאות אלפי ילדים שנולדו על פי תוכניתו השטנית של הימלר שהבטיח לפיהרר שלו מאה ועשרים מיליון גרמנים ארים עד 1980.
גוטפרוינד סיפר בראיון כי הספר החל מתוך תיעוד שערך על תולדות משפחתו.
כך, סיפורם של אביו ואמו הם סיפוריהם האמיתיים וסיפורו של אביו אף נלקח כמעט כלשונו מתוך העדות שנתן ב"יד ושם".
דמותו של סבא לולק מבוססת על דוד של אבי המחבר שאכן לחם בצבא אנדרס.
המחבר אף העיד שמשפחתו, כמו משפחת בן דמותו בספר, הנקרא אף הוא אמיר והוא בן גילו, "אימצה" סבים ודודים שלא היו מבני המשפחה ושהוא, כילד, היה מוקסם מסיפורי השואה הסודיים שהסתירו ממנו, ושהוא, כמו המספר, חקר ושקע בנושא בבגרותו.
חלק מ"גיבורי" הספר הנאצים התקיימו במציאות, כגון אונטרשטרומפיהרר פרנק קורט "בובה" והקאפו היהודי הסדיסט יחזקאל אינגסטר.
עם זאת, דמויות אחרות נבראו על ידי המחבר וסיפורן מהווה פסיפס של סיפורים אותם קרא במסגרת מחקריו בארכיון יד ושם.
בפרט סיפורו של הדוד יוסף, המשלב מחנות אמיתיים בסיפור עלילה השזור מקטעי עדויות רבים.
כך הרבי מקאלוב, רב גדול ונערץ, בעל החיבור "העץ רענן", כביכול, שלא התקיים במציאות, אלא נכתב כדמות הבאה לייצג באדם יחיד את כל הרבנים והמנהיגים הרוחניים היהודים בשואה שעמדו בפני דילמות מוסריות נוראות.
כך גם דמותו של איש האס-אס המטורף, חובב תיאטרון הבובות, ליכט וקצין האס-אס המסתורי "אחשוורוש".
דמותו של העו"ד פרל עושה שימוש באדם אמיתי שחי יחד עם אבי המחבר באותו בית בגטו בוכניה, אך נרצח.
גוטפרוינד מעיד בדברי הסיום של ספרו הוא "המשיך את קו חייו" ותיאר את אותו אדם כביכול זכה לחיות ולעלות לארץ.
כל המידע אותו מוסר העו"ד פרל למספר אודות פושעים נאציים שלא הובאו לדין או שדינם הומתק, אמיתי.
שׂ'וּ שִׂינְג (בסינית: 徐星; ) הוא פלאונטולוג סיני, המתמחה במאובני דינוזאורים מנוצים ועופות נכחדים מתצורות גאולוגיות של חבורת ג'הול במחוז ליאונינג בסין.
עד סוף שנת 2012 השתתף בהגדרת 60 מיני חולייתנים נכחדים חדשים למדע - יותר מכל פלאונטולוג אחר בעולם בזמננו.
שׂ'וּ נולד ביולי 1969 במחוז העני שינג'יאנג, מספר שנים לאחר שהוריו הוכרחו לעבור לשם במסגרת יוזמה של הממשל הסיני ליישוב זוגות משכילים בפרובינציות מרוחקות ועניות.
בילדותו לא התעניין בפלאונטולוגיה, ואף לא ידע כלל מהם דינוזאורים עד שהגיע לאוניברסיטה.
הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר, ובשנת 1988 זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת בייג'ינג.
הוא רצה ללמוד כלכלה, אך באותה תקופה לא הייתה לסטודנטים בסין זכות לבחור את חוג לימודיהם, ומסיבות שמעולם לא הובררו לו אילצה אותו האוניברסיטה ללמוד פלאונטולוגיה.
התעניינותו של שׂ'וּ בפלאונטולוגיה ניצתה רק בשנה השלישית של לימודי התואר השני שלו במכון לפלאונטולוגיה של בייג'ינג, כאשר עסק בבדיקת שני ממצאים שהמנחה שלו גילה בשנות ה-60 וה-70, ולא התפנה מאז לחקור אותם בפירוט.
שׂ'וּ גילה שאלו מאובני דינוזאורים צרטופסיים, שהתיארוך שלהם הוא מתור היורה, כ-30 מיליון שנה לפני הצרטופסיים הקדומים ביותר שהיו ידועים עד אז.
התעניינותו של שׂ'וּ בפלאונטולוגיה התעוררה בדיוק כשהחלה "תקופת הזוהר" של מאובני תצורת יישיין ושאר תצורות של חבורת ג'הול, בעיקר במחוז ליאונינג שבסין.
בתצורות אלו שוכנים כמה מאתרי המאובנים הפוריים בעולם, המתוארכים לתחילת תור הקרטיקון וסוף תור היורה.
המאובנים חושפים שרידי עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים, בהם דינוזאורים מנוצים שיש להם חשיבות בחקר האבולוציה של עופות ותעופה.
רבים ממאובנים אלו שמורים להפליא, ומראים פרטים זעירים כמו רישומי פלומה ונוצות על העור, או תכולת הקיבה.
מאובנים אלו החלו להחשף בקצב מהיר במיוחד בשנות ה-90 כתוצאה מתנופת בנייה בליאונינג, וגם האיכרים המקומיים למדו להשלים את פרנסתם באמצעות חפירת מאובנים ומכירתם.
התעורר צורך דחוף בפלאונטולוגים אשר יחקרו ויסווגו את שלל הממצאים, ושׂ'וּ גילה חריצות מיוחדת במשימה זו.
בשנת 1999 הוא כבר היה המחבר הראשון בפרסומם של שני סוגי דינוזאורים מנוצים חדשים למדע - סינאורניתוזאורוס ובייפיאוזאורוס.
באותה שנה, עורכים וכתבים במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק פרסמו כתבה עיתונאית גדולה על מאובן מתצורת ליאונינג שהם כינו "ארכאורפטור", והציגו אותו כ"חולייה חסרה" בין דינוזאורים ועופות.
בקהילית הפלאונטולוגים נמתחה ביקורת נוקבת על המגזין, בשל אי-תקינותו המדעית והאתית של הפרסום, והובע חשד כי הממצא, אשר הוברח מסין באופן לא חוקי, הוא זיוף.
בשנת 2000 הוכיח שׂ'וּ, באותו זמן עדיין סטודנט לתואר שני, כי הממצא אכן מזויף, כאשר סייר בליאונינג והצליח לאתר את גוש הסלע שהכיל את החלק המשלים של זנב ה"ארכאורפטור".
מאובן זה הראה שהזנב שייך למעשה לדינוזאור מנוצה אחר, אשר שׂ'וּ הגדיר בשם מיקרורפטור.
הזייפן המקורי (שזהותו לא נודעה מעולם, אך היה כנראה איכר סיני שחפר בתצורת יישיאן בליאונינג) הצמיד את מאובן הזנב באופן מלאכותי למאובן אחר של עוף קדום, שאף אותו מצא בתצורת יישיאן, וכיום מוגדר כסוג יאנאורניס.
בעקבות תגליתו של שׂ'וּ הודו עורכי המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כי נפלו קורבן לתרמית, וארכאורפטור הוא למעשה הדבקה מלאכותית של שני מאובנים אמיתיים.
מיקרורפטור הפך לאחד מסוגי הדינוזאורים המנוצים החשובים ביותר שהגדיר שׂ'וּ.
החל משנת 2001 השתתף שׂ'וּ בחשיפת מאובני זאורופודים במחצבה במונגוליה הפנימית, ובהגדרתם כסוג חדש למדע - סונידוזאור (Sonidosaurus).
באפריל 2005, בעת הפקת סרט תעודה יפני על גילוי סונידוזאור, ביקש צוות הצילום לצלם את שׂ'וּ כשהוא חופר וחושף אחת מן העצמות באתר, כשחזור של רגע התגלית.
שׂ'וּ הסכים, ובעודו מנקה את העצם מול המצלמות זיהה שהיא איננה עצם של זאורופוד, אלא של תרופוד.
העצם התבררה כחלק משלד של סוג דינוזאור חדש למדע, ששׂ'וּ פרסם בשנת 2007 כגיגנטורפטור (Gigantoraptor).
סוגים נוספים ששׂ'וּ השתתף מאז בהגדרתם הם אנכיאורניס, אפידקסיפטריקס, שיאוטינגיה ויִי דמוי העטלף, אף הם בעלי חשיבות מרכזית בחקר האבולוציה של עופות מדינוזאורים מנוצים.
הוא גם הגדיר את יוטירנוס, דינוזאור ממשפחת טירנוזאוריים שאורכו כולל הזנב היה כתשעה מטרים, הגדול מבין הדינוזאורים אשר ידועים בוודאות כמנוצים.
בסך הכל, מאז שנת 1999 ועד סוף שנת 2012 היה שׂ'וּ שותף להגדרת 60 מיני חולייתנים נכחדים חדשים למדע - יותר מכל פלאונטולוג אחר בעולם בזמננו, וזאת למרות גילו הצעיר יחסית.
במשך תקופה זו הוא השתתף בפרסומם של לא פחות מ-25 מאמרים מדעיים ב-Nature ו-Science, כתבי העת המדעיים היוקרתיים ביותר, רבים מתוכם כמחבר הראשון.
זאת בנוסף על מאמרים בכתבי עת יוקרתיים נוספים, כמו PNAS, ומאמרים בכתבי עת בסין.
עד מרץ 2016 הגדיר שו שינג 24 מיני דינוזאורים, יותר מאשר מגלי הדינוזאורים המפורסמים בהיסטוריה עותניאל צ'ארלס מארש (23 מינים שעדיין מוגדרים כיום), פול סרנו (13 מינים), ברנום בראון (10 מינים), הנרי אוסבורן (8 מינים) וריצ'רד אוון (7 מינים).
שׂ'וּ הוא בוגר המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בייג'ינג.
שלו במכון לפלאונטולוגיה של חולייתנים ופלאואנתרופולוגיה (Institute of Vertebrate Paleontology and Paleoanthropology) של האקדמיה הסינית למדעים בבייג'ינג, וכיום הוא חבר המכון.
שם המין של אורורניס ש'ואי, אחד הדינוזאורים המנוצים המעטים ששׂ'וּ לא היה שותף להגדרתם, נקרא על שמו.
שׂ'וּ נשוי לג'ונגחיה גְ'ווֹ, מזכירה במכון לגאולוגיה וגיאופיזיקה בבייג'ינג, ויש להם שני בנים.
הדינוזאור בעל ארבע הכנפיים - וידאו בערוץ PBS באתר יוטיוב על מיקרורפטור, בהשתתפות שו שינג .
דף אישי של שׂ'וּ שִׂינְג באתר האוניברסיטה הסינית למדעי כדור הארץ
מאמרים מדעיים של שׂ'וּ שִׂינְג במנוע החיפוש האקדמי Pubmed.
שואוטק (בהולנדית: Showtek) הוא שם הבמה של האחים ואוטר ושורט ינסן, צמד הולנדי שיוצר ומפיק מוזיקה אלקטרונית משנת 2001. הצמד בתחילתו יצר טרקים בסגנון טכנו אך שנתיים מאוחר יותר עברו לסגנון ההארדסטייל ותוך כמה שנים הפכו לאחד מהשמות הגדולים ביותר של הז'אנר.
החל מ-2012, שואוטק יוצרים מגוון רחב יותר של סגנונות, ביניהם אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס.
ב-2012, שואוטק החלו בפרויקט Crazy Collabs שהוא פרויקט שיתופי פעולה עם אמנים שונים מסגנונות שונים של מוזיקת דאנס, ביניהם טייסטו, הארדוול, ג'סטין פריים, Bassjackers וצמד ההארדסטייל Noisecontrollers.
בנוסף להיותם יוצרים הם גם משמשים כמפיקי מוזיקה עבור אומנים שונים.
שואוטק הם המקימים של חברת ההקלטות Skink, שהוקמה במקור כתת-חברה של Spinnin' Records וכיום חברה עצמאית.
שוּ יוּחוַוה (בסינית: 許昱華; בפין-יין: Xǔ Yùhua; נולדה ב-29 באוקטובר 1976) היא שחמטאית סינית בדרגת רב-אמן, ולשעבר אלופת העולם בשחמט לנשים.
היא האלופה השלישית מסין, לאחר שיה ג'ון וג'ו צ'ן.
החל מפברואר 2012 אינה שחמטאית פעילה.
שוּ נולדה בג'ינחווה, במחוז ג'ג'יאנג, בסין העממית.
ב-25 במרץ 2006 זכתה באליפות העולם לנשים ביקטרינבורג, רוסיה, לאחר שהביסה את האמנית הבינלאומית אליסה גליאמובה בשלב הגמר.
בטורניר השתתפו 64 שחקניות, בהן אלופת העולם לשעבר ג'וּ צ'ן, ואלופת העולם אנטואנטה סטפנובה.
שו הייתה בחודש הרביעי להריונה בזמן הטורניר.
עם זכייתה עלתה לדרגת רב-אמן, והייתה לרב-אמן ה-22 בסין.
בשנת 2008, נטלה אלכסנדרה קוסטניוק משו את אליפות העולם לנשים.
ב-9 באוקטובר 2009 זכתה בסבב הגרנד פרי השני לנשים של פיד"ה בנאנג'ינג.
שו משחקת במסגרת מועדון השחמט בג'ג'יאנג, בליגת השחמט הסינית.
לשו תואר במשפטים מאוניברסיטת בייג'ינג.
וכן תואר שני בספרות ובלשון סינית, אף הוא מאוניברסיטת בייג'ינג, משנת 2011.
זכייה במקצוע שחמט לנבחרות, באולימפיאדת השחמט 2000, אולימפיאדת השחמט 2002, ואולימפיאדת השחמט 2004
בין השנים 2000 ל-2004 השתתפה שו יוחווה ב-3 אולימפיאדות שחמט:
שוּ צ'וֹנג (בסינית: 许忠, בפין-יין: Zhong Xu, תעתיק תקני: שו ג'ונג; נולד ב-13 בנובמבר 1968) הוא מנצח ופסנתרן סיני.
שו צ'ונג נחשב לגדולי הפסנתרנים והמנצחים של סין, הוא המנהל האמנותי של התזמורת הפילהרמונית של שאנגחאי ותחרות הפסנתר הבינלאומית בעיר זו.
שו הוא גם מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הקוריאנית והמנצח הראשי של תזמורת הקונסרבטוריון הלאומי של איטליה.
חינוכו המוזיקלי הרשמי והקפדני של שו, בן למשפחת רופאים ידועה משאנגחאי, החל בגיל 17, בכיתת הפסנתר של דומיניק מֶרלֶה בקונסרבטואר של פריז.
את לימודי הניצוח עשה עם הפרופסור שיאוטונג חואנג (Xiaotong Huang), מורם הנערץ של גדולי המנצחים הסינים בעולם.
משנת 1988 ואילך זכה שו בפרסים רבים בתחרויות פסנתר בינלאומיות יוקרתיות וביניהן בתחרות העשירית ע"ש צ'ייקובסקי.
לצד הופעותיו כפסנתרן וכמנצח עם תזמורות סיניות, פיתח קריירת ניצוח ברחבי אירופה, צפון אמריקה ודרומה ודרום-מזרח אסיה.
הוא ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים, תזמורת פריז, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת ליל, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, התזמורת הסימפונית של ונקובר, התזמורת הסימפונית של יוסטון, התזמורת הסימפונית של רומא והתזמורת הפילהרמונית הסינית.
בין המוזיקאים הנודעים שעמם פעל נמנים: פאול בדורה-סקודה, לזר ברגמן, מקסים ונגרוב, סרג'ו קומיסיונה, פיליפ אנטרמון, ז'אן ברנר פומיה, ז'או קלוד קסדסי, נמה ירווי, מאריס יאנסונס, ארטו נורנס, יורמה פאנולה, הירוקו נקמורה וז'יאן וונג.
בשנת 2013 נבחר להיות המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית חיפה וסיים את תפקידו בתזמורת באוגוסט 2019. זאת הפעם הראשונה שבה מוזיקאי סיני משמש בתור מנהל מוזיקלי של תזמורת בישראל.
שו שין (בסינית מפושטת:许昕, בסינית מסורתית:許昕; נולד ב-8 בינואר 1990) הוא שחקן טניס שולחן סיני, אלוף עולם אולימפי, מדורג 1 בעולם (נכון ליוני 2019).
לראשונה הגיע לדירוג זה בינואר 2013. שין משחק בשאנגחאי זאוקסניק ובנבחרת סין.
שין זכה ב-17 תארים: בשלושה דאבלים של גברים (גברים יחידים וגברים זוגות), בנוסף הוא זכה פעמיים בזוגות מעורבים, ועוד פעמיים במסגרת הטורניר הקבוצתי עם נבחרת סין.
בנוסף שין חתום על הסכם חסות של חברת סטיגה.
סגנון המשחק של שין ייחודי, הוא אחד השחקנים הבודדים שמשחקים באחיזת עט נובע (אחיזה סינית).
בנוסף, לשין ידיים ארוכות שמאפשרות לו להגיע לכדורים רחוקים.
לעיתים קרובות שין נכנס עמוק לצד גב היד, אך משחק עם כף היד בגלל האחיזה שלו.
הוא נחשב לאחד השחקנים המהירים ביותר ובעל עבודת הרגליים מהטובות ביותר.
בשנת 2013 הגיע שין לראשונה למקום הראשון בדירוג העולמי בזכות ניצחונו בגמר אליפות העולם נגד ולדימיר סמסנוב.
בשנת 2014 שמר על תוארו בזכות ניצחון במשחק הגמר מול מא לונג.
באליפות סין הפתוחה הפסיד למא לונג בגמר 1:4.
בשנת 2016, ניצח שין את אלוף העולם הנוכחי, מא לונג, במשחק חצי הגמר באליפות יפן הפתוחה, אך הפסיד בגמר לפאן ג'נדונג.
לאחר מכן זכה במקום השלישי באליפות קוריאה הפתוחה לאחר שגבר על שוב על מא לונג במשחק צמוד 3:4. עם זאת לא נחשב מספיק טוב ולכן לא השתתף בטורניר היחידים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
בשנת 2017, במהלך אליפות גרמניה הפתוחה, אכזב כאשר הפסיד במשחקי הזוגות יחד עם פאן ג'נדונג בסיבוב 16 הטובים ביותר.
באליפות שוודיה הפתוחה ניצח בגמר הטורניר 1:4 את פאן ג'נדונג.
באליפות העולם לזוגות ניצח ביחד עם פאן ג'נדונג בגמר.
בשנת 2018, ניצח שין באליפות אוסטרליה הפתוחה את לין דינגשאו 4:1. במהלך אליפות בולגריה הפתוחה ניצח את קנטה מאטסדיארה 1:4 בגמר וזכה במקום הראשון.
באליפות העולם לקבוצות ניצח ביחד עם נבחרת סין את נבחרת גרמניה בגמר.
שואב אבק רובוטי הוא רובוט ביתי המסוגל לנקות רצפות באופן אוטומטי באמצעות שאיבת האבק מהן.
בשנת 1996 השיקה חברת אלקטרולוקס את שואב האבק הרובוטי הראשון.
שואבי האבק הרובוטיים הראשונים עבדו היטב, אך היו מתנגשים לעיתים תכופות יותר באובייקטים, נעצרים באופן פתאומי כאשר הגיעו לקירות ולחפצים אחרים, ולא הצליחו לנקות באופן מוחלט את כל הרצפה.
כתוצאה מכך, המוצר המקורי לא זכה להצלחה בשווקים, ושיווקו הופסק לבסוף.
בשנת 2001 בנתה חברת הטכנולוגיה הבריטית דייסון את שואב האבק רובוטי DC06. עם זאת, בשל מחירו הגבוה של המוצר הוא מעולם לא שוחרר לשוק.
בשנת 2002 השיקה חברת הטכנולוגיה האמריקנית iRobot את שואב האבק הרובוטי רומבה.
רומבה היה מסוגל לשנות כיוון כאשר נתקל במכשול, לזהות כתמים מלוכלכים על הרצפה, ולהימנע מליפול במדרגות.
הרומבה הפך פופולרי מהר מאוד.
על אף שרומבה לא היה שואב האבק הרובוטי הראשון, הוא היה שואב האבק הרובוטי הראשון שזכה להצלחה מסחרית כלשהי, ועד 2004 נמכרו מעל למיליון יחידות של המוצר.
בשנת 2014 השיקה דייסון את שואב האבק הרובוטי Dyson 360 Eye, אשר מצויד במצלמת 360 מעלות המותקנת על החלק העליון שלו ומאפשרת לספק ניווט טוב יותר לשואב האבק מאשר מותגי שואבי אבק רובוטיים אחרים.
בשנת 2016 טען מנכ"ל חברת iRobot קולין אנגל כי 20% משואבי האבק ברחבי העולם הם שואבי אבק רובוטיים.
נכון לשנת 2018, מכשולים כגון צואת בעלי חיים, כבלים ונעליים נותרו מכשולים שקשה במיוחד לשואבי האבק הרובוטיים לנווט סביבם.
הראשון אף יכול לגרום נזק בלתי הפיך לשואב, אם הוא עובר מעליו.
שו לילי (בכתב סיני: 徐丽丽; נולדה ב-18 בפברואר 1988) היא ג'ודוקא עבר סינית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
לילי השתתפה במשחקים האולימפיים בלונדון 2012 וזכתה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג כאשר הפסידה בגמר לאורשקה ז'ולניר הסלובנית.
באליפויות אסיה היא זכתה בשתי מדליות זהב מהשנים 2011 ו-2013. במהלך הקריירה אואנו זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
שואה: סיפורה של משפחת וייס היא מיני סדרה אמריקאית, מסוגת דרמת מלחמה, משנת 1978. הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי ג'רלד גרין, בוימה על ידי מרווין גיי.
חומסקי, והופקה על ידי רוברט ברגר והרברט ברודקין, אשר גם שימש כמפיק בפועל של הסדרה.
בסדרה מככבים פריץ וויבר, מריל סטריפ, ג'יימס וודס ומייקל מוריארטי, לצד צוות שחקנים רחב.
הסדרה מספרת את תהליך השואה מנקודת מבטם של משפחת וייס, משפחה יהודית גרמנית, ומנקודת מבטו של חייל אס אס שהופך בהדרגה לפושע מלחמה חסר רחמים.
הסדרה מדגישה אירועים רבים שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, ביניהם ליל הבדולח, הקמת הגטאות והשימוש בתאי הגזים.
הסדרה כוללת ארבעה פרקים כאשר ביחד הם 475 דקות.
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית בערוץ NBC, החל מ-16 באפריל 1978 עד 19 באפריל באותה שנה.
בישראל הסדרה שודרה עם כתוביות בעברית בטלוויזיה הישראלית החל מ-11 בספטמבר 1978 עד 27 בספטמבר באותה שנה.
בהמשך הסדרה הופצה לצפייה ביתית, ונכתב רומן המבוסס על עלילתה על ידי ג'רלד גרין, יוצר וכותב הסדרה.
הסדרה זכתה והייתה מועמדות למספר פרסים, כמו כן היא קיבלה ביקורות חיוביות לצד ביקורות שליליות, בעיקר מניצולי השואה, בטענה שהיא משמשת כטריוויאליזציה של השואה.
הסדרה גם גרמה להשפעה רבה מבחינה פוליטית, נפשית ותרבותית.
העלילה מתארת את קורותיה של משפחת וייס, משפחה יהודית החיה בגרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת המשטר הנאצי.
יוסף וייס – אב המשפחה, רופא, יליד פולין.
ברטה וייס – אם המשפחה, מורה לפסנתר.
קרל וייס – הבן הבכור, אמן, נשוי לאינגה הנוצריה.
רודי וייס – הבן האמצעי, כדורגלן, אמיץ ודעתן.
אנה וייס – בת הזקונים, פסנתרנית מחוננת.
העלילה נפתחת בחתונתם של קרל וייס ואינגה (מריל סטריפ), נוצריה שלמשפחתה זיקה למפלגה הנאצית.
עם הזמן מדרדר מצבם של יהודי גרמניה ומוטלות עליהם גזירות שונות כאשר בשיאם ליל הבדולח שבמהלכו תופסים המתפרעים את אביה של ברטה, איש צבא גרמני לשעבר וגיבור מלחמת העולם הראשונה ומצעידים אותו בצורה משפילה ברחובות ברלין.
רודי שיוצא יחד עם אנה לחפש את סבו וסבתו מזהה את סבו ומנסה לחלצו.
למזלו מזהה אותו אחד הפורעים ממשפחתה של גיסתו אינגה והם משחררים אותם.
מאוחר יותר מתאבדים הסבא והסבתא בבית משפחת וייס כיוון שאינם מסוגלים יותר לסבול את המצב אליו הדרדרה גרמניה אותה כל כך אהבו.
בינתיים נעצר גם קרל ונשלח לבוכנוולד ככל הנראה עקב כך שנשא נוצריה ארית.
אבי המשפחה ד"ר יוסף וייס מנהל מרפאה פרטית בברלין בה מטפל גם בגרמנים רבים שאינם יהודים ביניהם אריק ומרטה דורף.
אריק עורך דין במקצועו שאינו מצליח להתקדם בחייו מתגייס לאס אס בעידודה של אשתו ומהר מאוד הופך ליד ימינו של ריינהרד היידריך הידוע לשמצה.
יוסף שאובד עצות ומנסה להשיג מידע בקשר לבנו קרל שנמצא בבוכנוולד מגיע לביתו של אריק אך זה בעידודה של אשתו מרטה אומר ליוסף שלא יוכל לעזור לו ומגרש אותו מביתו על מנת שלא לסכן את הקריירה החדשה שלו באס.
בינתיים מחליט רודי לברוח למקום בו הנאצים לא ימצאו אותו ומשם יוכל לפעול נגדם.
בנוסף יוסף מקבל צו בו הוא מצווה לעזוב את גרמניה ולחזור למולדתו פולין שם מתאחד עם אחיו משה.
ברטה ואנה שנשארות לבד עוברת לגור בבית הוריה של כלת המשפחה אינגה.
הוריה של אינגה לא מרוצים מכך שהם שוהים אצלם גם בשל הסיכון הכרוך בכך וגם בשל חוסר חיבתם כלפי יהודים ומבקשים מאינגה שתאמר להם לעזוב.
אינגה מסרבת ומתעמתת איתם על כך.
אנה שמבינה כי היא ואמה אינן רצויות שם עוזבת את הבית בסערת רגשות ובורחת החוצה.
לרוע מזלה היא נתקלת ברחוב בשלושה פעילים נאצים שמגלים כי היא יהודייה ואונסים אותה באכזריות.
עקב האונס מצב הנפשי של אנה מדרדר והיא מפסיקה לדבר ולתקשר עם הסביבה.
גיסתה אינגה מנסה לעזור לה ולוקחת אותה לרופא שממליץ לשלוח אותה למוסד שיסייע לה.
בפועל אנה נשלחת להשמדה יחד עם פגועי נפש ובעלי פיגור שכלי כחלק מתוכנית אותנסיה.
רודי מגיע לפראג שם פוגש את הלנה סלומובה שמצילה אותו לאחר שכמעט נתפס על ידי סיור נאצי, הם מתאהבים והופכים לזוג.
לאחר מכן נתפסים על ידי הצבא האדום והלנה מצליחה לשכנע את הקצין הסובייטי לשלוח אותם לקייב.
בקייב הם מגלים כי העיר שורצת חיילי אס אס ומתחבאים לאחר שגנבו לחם ממטבח של הצבא הגרמני ונמלטו.
כאשר הם מסתתרים מזהה רודי את אחד מחיילי האס אס כהאנס אח של גיסתו אינגה.
מיד לאחר מכן נופל פגז בסמוך לקבוצת החיילים והאנס נלכד מתחת לקורת בטון בעוד חבריו נמלטים מההפגזות והוא נותר לבדו.
לאחר התלבטות מחליטים רודי והלנה לסייע לו ולהביאו אל כח חילוץ גרמני אך לתדהמתם כאשר האנס נשאל מי הם הוא מסגיר אותם ואומר כי הם יהודים.
רודי והלנה נלקחים על ידי חיילים גרמנים כאשר הם רואים פגז שנופל בסמוך להאנס והורג אותו.
הם מובלים בשיירה של יהודים נוספים אך מצליחים להתחמק ממנה ולתדהמתם מגלים כי השיירה ממנה ברחו הובילה לבאבי יאר שם נרצחים גברים נשים וילדים בבורות ירי.
מהצד הגרמני צופה על המתרחש גם אריק דורף שבינתיים התקדם בסולם הדרגות והפך לקצין אס אס אכזר וקר.
אריק נדהם לראות כיצד היהודים מובלים אל מותם בשקט וצייתנות.
אינגה שנחושה לסייע לבעלה קרל בכל מחיר פונה בלית ברירה להיינץ מולר.
חבר של משפחתה שמשרת כקצין אס אס בבוכנוולד ומבקשת ממנה לסייע לה על מנת לשחרר את קרל.
היינץ שמאוהב באינגה מכריח אותה לשכב איתו בתמורה לכך שידאג להעביר את קרל מעבודות הפרך בהן הוא עוסק אל סטודיו המחנה ולמרות שהיא מתעבת אותו נאלצת שלא להתנגד על מנת לסייע לבעלה.
לאחר מכן מעבירה אינגה מכתבים לקרל דרך היינץ וכשזה מוסר לו אותם דואג להתרברב בפניו על "המחיר" אותו אינגה שילמה על מנת שיסייע לו ובכך לגרום לו לעזוב אותה על מנת שהוא יוכל לזכות בליבה.
לבסוף דואג היינץ שקרל יועבר לטרזיינשטאט שם תוכל אינגה להתראות איתו.
ברטה מגיעה לוורשה ומתאחדת עם בעלה יוסף.
הם שוהים בגטו כאשר יוסף עובד כרופא במרפאה בגטו וברטה מלמדת ילדים שירה.
במהלך שהותם שם מתוודעים לאכזריות הנאצים ומבינים שיהודים אשר מובלים ברכבות מהגטו אינם מועברים למחנות עבודה במזרח כפי שנאמר להם על ידי הנאצים אלא נשלחים למחנות השמדה ונרצחים.
יוסף וברטה יחד עם משה אחיו של יוסף מצטרפים למחתרת בהנהגת מרדכי אנילביץ' שמארגנת מרד.
על משה מוטלת המשימה לקנות נשק מהמחתרת הפולנית שמחוץ לגטו אך משימה זו מתגלה כלא פשוטה כאשר הנשק אותו הם מצליחים להשיג דל ביותר.
יוסף וברטה מצטווים להתייצב על מנת להשלח לאושוויץ (קיימת כאן טעות כיוון שמגטו ורשה נשלחו כמעט כולם אך ורק לטרבלינקה).
באושוויץ מצליח יוסף להיכנס למחנה הנשים ולהפגש עם ברטה.
הוא משביע אותו שאם אחד מהם ישרוד הוא יעשה הכל על מנת למצוא את ילדיהם וכי הוא מאמין שהם בחיים.
לאחר מכן מובלת ברטה יחד עם כל הנשים בבלוק שלה לתאי הגזים.
ברטה אומרת לקאפויית כי היא יודעת מה הולך לקרות ושתספר לבעלה יוסף מה עלה בגורלה.
ברטה נכנסת לתא הגז ומילותיה האחרונות הם: "יוסף אני אוהבת אותך".
יוסף מגיעה שוב לבלוק של ברטה ומוצא אותו ריק ומבין את אשר עלה בגורלה.
רודי והלנה מתחבאים באסם נטוש כאשר קבוצה של חמושים אורבת להם ותופסת אותם.
הלנה מזהה כי מדובר בפרטיזנים יהודים בהנהגת הדוד סשה כשהיא מבחינה בשרשרת מגן דוד על צווארה של אחת הפרטיזניות.
רודי והלנה מצטרפים אליהם והופכים לפרטיזנים.
במהלך שהותם במחנה הפרטיזנים מגלה רודי כי ישנו רב ביניהם ומבקש מהדוד סשה שהרב יחתן אותם והם נישאים במחנה.
במהלך פעולה בה פושטים הפרטיזנים של סשה ורודי ביניהם על מוצב נאצי ובה מחסלים נאצים רבים ומשיגים נשק רב נפצע רודי אך חייו ניצלים הודות לניתוח מאולתר במחנה הפרטיזנים בו הוצא הקליע מגופו.
הלנה הנסערת והבוכייה אומרת לרודי שאין זה משנה כמה נאצים יהרגו כי לבסוף ימותו גם הם.
היא מפצירה ברודי שמעתה ואילך היא תצטרך לפעולותיהם.
רודי מסרב אך בסוף מתרצה.
בטרזיינשטאט עובד קרל בסטודיו יחד עם עוד שני ציירים וציירת.
קרל מתחיל לצייר רישומים המתארים את זוועות הנאצים להם היה עד במטרה שלאחר המלחמה ימצאו הציורים ויהוו הוכחה נגדם.
שותפיו לסטודיו בתחילה מתנגדים בטענה שהציורים מסכנים אותם באם יתפסו אך לבסוף מתרצים ומציירים רישומים דומים גם הם.
אינגה מגיעה לטרזיינשטאט ומתאחדת עם קרל שבהתחלה כועס עליה ולא מעוניין לסלוח לה על כך ששכבה עם היינץ אך לבסוף מתרצה ומבין כי לא הייתה לה ברירה והיא עשתה זאת על מנת להציל אותו.
אינגה מספרת לקרל כי היא בהריון והוא אומר לה שאינו רוצה בילד אך לבסוף מסכים שתשאיר אותו.
אחד הציירים מחליט למכור חלק מהציורים והם מתגלים על ידי הנאצים.
השלושה מובלים אל אדולף אייכמן שנחוש לגלות בכל מחיר אם ישנם ציורים נוספים והשלושה מתעקשים כי אין עוד ציורים כשבפועל הם מועברים לאינגה כדי שתחביא אותם עד סיום המלחמה.
אייכמן לא מקבל את גרסתם ושולח אותם למתקן כליאה של האס אס בו הם מעונים קשות אך לא נשברים ולא מתוודים על שאר הציורים אך לא לפני שהנאצים גורמים לנכות לצמיתות בידיהם על מנת שלא יוכלו לצייר עוד.
קרל הוא היחיד מבין השלושה ששורד ולא מת תחת העינויים הקשים אך הגרמנים מודיעים לו כי הוא מועבר לאושוויץ.
הנאצים מאפשרים לאינגה וקרל להפגש לפני העברתו והם נפרדים בכאב.
בגטו ורשה מתחילים המרד המזוין והמחתרת ובניהם משה מצליחה להבריח מספר פעמים את הכוחות הגרמנים שמנסים להיכנס לגטו אך הגרמנים מגיעים עם כוחות גדולים יותר בכל פעם.
לבסוף כאשר המורדים נמצאים בבונקר הם מתחילים להרגיש כי הגרמנים מחדירים לתוכו גז ומבינים שהמצב אבוד.
אנילביץ' יחד עם לוחמים נוספים מחליטים להישאר בבונקר ולהילחם עד למותם.
משה ועוד קבוצת לוחמים מנסים להימלט אך נתפסים ביציאתם מהגטו ומוצאים להורג.
באושוויץ מועסק יוסף בסלילת כבישים על ידי קורט דורף גרמני טוב לב שמנסה ככל יכולתו להציל יהודים על ידי העסקתם אצלו.
קורט הוא גם דודו של אריק דורף קצין האס אס שיוסף טיפל בו ובמשפחתו בתקופה בה היה רופא בברלין.
קורט מתעמת עם אריק ומטיח בו את כל זוועות הנאצים שגם לו יש בהם חלק ומכנה אותו רוצח.
כתגובה על כך במהלך ארוחה בה נכחו בכירים נאצים רבים וגם אריק וקורט אמר אריק לבכירים כי עובדיו של קורט לא נחוצים יותר ובכך גרם גם להם להשלח לתאי הגזים כאשר יוסף ביניהם.
קרל שכאמור נמצא גם הוא באושוויץ מבקש מחברו לבלוק לארגן לו דף ועיפרון והוא מצייר ציור אחרון ולאחר מכן מת באפיסת כוחות גם הוא ובכך נשאר רודי האחרון במשפחה שנותר בחיים.
קבוצת הפרטיזנים של הדוד סשה מציבה מארב עם מוקשים לרכב עמוס בחיילים גרמנים אך הם מגלים את המוקש, מפוצצים אותו ורודפים אחרי הקבוצה במהלך המנוסה הלנה נורית ונהרגת ורודי נתפס על ידי הגרמנים ונשלח לסוביבור.
בסוביבור מתחבר רודי לקבוצת שבויים סובייטים יהודים שמארגנים מרד ובריחה נועזים.
רודי לוקח חלק פעיל במרד המוצלח ובורח מהמחנה.
כאשר מפקד המרד אומר לו כי הם הולכים לכיוון הצבא האדום שאמור להיות לא רחוק מהם רודי מודיע להם שלא יצטרף אליהם וכי הוא הולך לחפש את משפחתו.
לאחר המלחמה נתפס אריק דורף ונחקר על ידי האמריקאים.
החוקר מטיח בו את כל הזוועות להם היה אחראי.
אריק מנצל רגע בו החוקר אינו רואה אותו, בולע גלולת ציאניד ומתאבד.
כאשר נודע למרטה אשתו כי בעלה מת דודו קורט נמצא איתם בבית ומספר להם על מעשיו הנוראים של אריק.
מרטה וילדיו של אריק זועמים עליו ומגרשים אותו מביתם.
רודי פוגש את אינגה במקרה לאחר המלחמה כאשר איתה נמצא בנה הקטן, בנו של אחיו קרל לו קראה יוסף על שם אביהם של קרל ורודי.
אינגה אומרת לו שלא תישאר בגרמניה והם נפרדים לשלום.
לאחר מכן רואה רודי ילדים משחקים כדורגל.
אדם שמופיע מאחוריו מספר לו שאלו הם ילדים יוונים מקהילת סלוניקי שהוריהם נרצחו על ידי הנאצים ומציע לו לעבוד כמדריך שלהם.
רודי מסכים ובסצנת הסיום הוא נראה משחק עם הילדים.
הסדרה הופקה על ידי רוברט ברגר והרברט ברודקין, עם תקציב של שישה מיליון דולר, כאשר חברת ההפקה שלה הייתה Titus Productions.
הסדרה בוימה על ידי מרווין גיי.
חומסקי, אשר ביים בעבר את המיני סדרה "שורשים" לרשת הטלוויזיה ABC בשנת 1977. את הסדרה יצר וכתב ג'רלד גרין, שלימים התאים את תסריט הסדרה לרומן אשר נותן מידע נוסף לגבי עלילת הסדרה.
הרומן תורגם לעברית על ידי אידוב כהן, ויצא לאור בישראל על ידי הוצאת ספרים ברונפמן.
בסדרה כיכבו שחקנים מתחילים, ביניהם ג'יימס וודס ומריל סטריפ, אשר הסדרה נחשבה לפריצת דרכם.
הסדרה כללה גם צוות שחקנים מוכר אשר המשיכו להיות פופולריים בתחום, ביניהם רוזמרי האריס, דייוויד וורנר ואיאן הולם.
צילומי הסדרה נעשו במיקומים שונים באוסטריה ובברלין המערבית, ביניהם מחנה מאוטהאוזן אשר צולם כמחנה ההשמדה בירקנאו, אף על פי שאין משותף לשני המחנות, ועיירות במחוז פריישטאדט, אשר שימשו כרקע למחנה ההשמדה טרזיינשטט.
כדי להביא את הניצבים לסצנות במחנה ההשמדה, ההפקה פרסמה מודעה "מי שרזה ומוכן לגלח את הראש יקבל 50 שילינג".
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית, שם ציפו שיצפו בה כ-25 מיליון צופים כי אין לה סוף שמח, אך בסופו של דבר צפו בה כ-120 מיליון צופים.
לאחר הצלחת הסדרה בארצות הברית, הסדרה הופצה במדינות נוספות, כאשר היו מדינות שבחרו לא לשדר אותה או לשדר אותה בצורה חלקית, לדוגמה בגרמניה הסדרה הופצה במקור בינואר 1979 רק בתחנות מקומיות באופן חלקי של 90 דקות מתוך 475 דקות.
הסדרה זכתה להתייחסות רבה והשפיעה רבות, בעיקר בזכות היותה גורם חשוב בפיתוח ושמירה על מודעות לשואה.
בשידור המקורי בארצות הברית, צפו בסדרה כ-120 מיליון צופים, כאשר זו הפעם הראשונה בה הקהל האמריקאי ראה דרמה ארוכה על השואה שהציגה דמויות, קרבנות ואירועים, פרט לסרטים כמו "יומנה של אנה פרנק" (1959) ו"משפטי נירנברג" (1961).
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות לצד ביקורות שליליות, בעיקר מניצולי השואה, בטענה שהיא משמשת כטריוויאליזציה של השואה.
אלי ויזל, ניצול השואה, כתב בעיתון "הניו יורק טיימס" על הסדרה "[היא] לא נכונה, פוגענית וזולה: כהפקה בטלוויזיה, הסרט הוא עלבון לאלה שנספו ולאלה ששרדו".
ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית בתקופת השידור המקורי של הסדרה, צפה בשני פרקים של הסדרה יחד עם משפחתו, דבר שגרם לו להבין טוב יותר את חרדתו של מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל באותה תקופה, לגבי ביטחון ישראל.
בדנמרק התנגדו לרכישת הסדרה, דבר שגרם לגלי זעם רבים ולמחאה על ידי יינס ליללונד, שבאותה תקופה היה יו"ר הליגה הדנית לסובלנות ויו"ר האגודה הדנית למען יהדות ברית המועצות.
לפני הקרנת הסדרה בגרמניה, הוחלט לשדר סרט תיעודי על השואה, דבר שגרם לפיטר נאומן ושני פעילים מהמפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה להפציץ שני משדרים של ARD, כדי שלא יראו את הסרט.
הפיצוץ פגע בשידור במאה אלף טלוויזיות, והוא נחשב לבין הפעולות הראשונות של הימין בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
שידור הסדרה בגרמניה בעל השפעה תרבותית רבה, בגלל שהוא גרם לגרמנים רבים להתמודד לראשונה עם פעולתם בשואה.
פאני גידאל, יהודייה שהתגוררה בעיירה בלנקשייר, התאבדה ממנת יתר של גלולות שינה בגיל 81, לאחר שהיא צפתה בסדרה.
הלמוט קלייניקה, שהוכר כחסיד אומות העולם 40 שנה לאחר מותו, צפה בסדרה והושפע ממנה, דבר שגרם לו לאחר שלושה ימים לקבל שבץ מוחי שהביא למותו לאחר מספר חודשים.
הסדרה זכתה למאמרים ואזכורים רבים בספרים ובמחקרים על השואה בתרבות, כמו כן היא מכונת כנקודת מפנה באזכורים על השואה.
לאחר שידור הסדרה בגרמניה, החלו להשתמש במושג "שואה", כאשר לפני כן השתמשו במושג "רצח העם היהודי".
האגודה לשפה הגרמנית כינתה את המילה "שואה" כמילה הכי נפוצה בגרמניה באותה שנת שידור.
במלאת 40 שנה לסדרה, הסדרה שודרה מחדש בגרמניה בינואר 2019, בתקופה בה סקרים הראו שפחות ממחצית מילדי בתי הספר הגרמניים ידעו על מחנה הריכוז אושוויץ.
חומסקיכתיבה יוצאת מן הכלל לסדרת דרמהג'רלד גרין1979פרס גלובוס הזהבסדרת הדרמה הטובה ביותר—ההופעה הטובה ביותר של שחקן בסדרת דרמהמייקל מוריארטיההופעה הטובה ביותר של שחקנית בסדרת דרמהרוזמרי האריספרס גראמיהפסקול הטוב ביותר למדיה ויזואליתמורטון גולד
לקראת סוף יולי 1978, פורסם בעיתון "דבר" שמליאת רשות השידור אישרה את שידור הסדרה בארץ, כאשר אחד עשר מחבריה הצביעו בעד, וחמישה נגד.
במהלך המליאה, המשורר אבא קובנר טען שהסדרה יכולה להיות משודרת בישראל בתנאי שאין בה דבר שהוא בגדר חילול נושא השואה.
כמו כן הוא הציע שלפני שידורה איש מרשות השידור יסביר את ההסתייגות שמעוררת הסדרה, ושבסיום שידורה ייערך עליה דיון בסגנון תוכנית הבוקר "השעה השלישית" - הצעתו לא התקבלה מפני שדיונים יכלו "לגלוש לאפיקים מלאכותיים".
פרופסור אהרן הראל-פיש טען שלפי תגובות הסדרה שהגיעו מארצות הברית, יש בה "יסודות אלרגיים שאינם מתאימים לציבור הישראלי".
בנוסף הוא הציע שצריך לאפשר לאנשי ציבור נוספים לצפות בסדרה לפני שידורה, כדי "למנוע שעורריה ציבורית" - הצעתו אינה התקבלה.