tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינוי נשיאים לשבטים שהם יהיו אחראים על חלוקת הארץ.
נתינת 48 ערים ללוויים, הכוללות גם 6 ערי מקלט ודיני רוצח בשגגה ואפשרות בריחתו לעיר מקלט.
על פי הפסוק המופיע בחלק זה, , לומד הרמב"ן כי מצוות יישוב ארץ ישראל היא מדאורייתא.
בהמשך לסיפור בנות צלפחד המתואר בפרשת פינחס, בו הוחלט שבנות יורשות את נחלת אביהן כאשר אין לו בן.
טוענים בני שבט מנשה, שבטו של צלפחד, בפני משה וראשי העם שלאחר שבנות צלופחד יינשאו לבני שבט אחר הקרקע של שבט מנשה תעבור אל השבט האחר.
העתירה מתקבלת והקב"ה מצווה לבנות צלפחד להינשא לגבר הטוב בעיניהן אך מבני שבטן בלבד.
על פי המתואר בתלמוד במסכת בבא בתרא, נראה כי בדורות הבאים הייתה הפרשנות המקובלת לפסוקים שיש איסור על בת שירשה נחלה להינשא לבני שבט אחר.
בהמשך נקבעה ההלכה שהאיסור להינשא לבני שבט אחר היה תקף רק בדור הראשון לחלוקת הארץ כהוראת שעה.
בהסבר המופיע לחגיגות ט"ו באב, מוסבר כי אחד האירועים שהתרחשו ביום זה היה ביטול התקנה לדורות:
הרב אלחנן סמט פירש את העניין כך שיש התנגשות בין 'בעייתם של היחידים' שבנותיהן יורשות אותן וזכאיות לנחלה ולבחור למי להינשא לבין ויחד עמה אחדות ישראל כעם אחד אל מול 'זכות הנחלה של השבט'.
בדור הראשון בו מבצרים את נחלות השבטים גובר ערך השבט.
בהמשך כאשר גבולות השבטים ברורים זכות הנחלה של השבט יציבה והערכים שנדחו בתחילה חוזרים כך שמותר לבת יורשת נחלה להינשא לבן שבט אחר.
בפרשת מסעי יש 132 פסוקים, אשר מאגדים 6 פרשיות פתוחות ועוד 2 סתומות.
הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת בסוף סדר והיא גם מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
פרשת מסעי היא הפרשה היחידה בתורה שיש בה רצף הטעמים ירח-בן-יומו וקרני-פרה (המופיע רק פעמיים בקריאה בציבור ו16 בכל התנ"ך) במילה "אַלְפַּ֪יִם בָּֽאַמָּ֟ה".
השבת בה קוראים את פרשת מסעי יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים.
שנת השג - כ"ח בתמוז
שנת החא - א' באב
שנת בשז וגכז - ב' באב
ההפטרה המקורית של פרשת מסעי, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("אלה הנחלות") עד .
בהפטרה נזכרת הקדשת ערי המקלט בידי יהושע, שהציווי עליה הוזכר בפרשה.
עם זאת, מכיוון שפרשת מסעי נקראת תמיד באמצע ימי בין המצרים, אין נוהגים להפטיר בהפטרה זו, משום שהתקבל המנהג להפטיר בהפטרה השנייה מתלתא דפורענותא, הפטרות בענייני תוכחה וחורבן.
לפי רוב המנהגים (האשכנזים, הספרדים, מנהג תימן השאמי וכן בנוסח רומניא) ההפטרה השנייה היא ב עד (הפטרת "שמעו").
במנהג תימן הבלדי נוהגים על פי הרמב"ם שההפטרה השנייה היא הפטרת 'חזון', מ עד .
חריג בודד לכך הוא מנהג איטליה, שלא קיבל את מנהג 'תלתא דפורענותא' (ונוהג לומר הפטרת פורענות רק בשבת חזון), ולכן הנוהגים לפיו מפטירים בהפטרת הפרשה המקורית, בספר יהושע.
כאשר חלה פרשת מסעי בשבת ראש חודש אב, בתלמוד נזכר שיש להפטיר, במקום ההפטרה הרגילה לשבת ראש חודש, ב, משום שזו נבואת חורבן המזכירה ראש חודש.
בפועל, מנהג זה אינו נהוג באף נוסח.
הראשונים דנו בשאלה האם להפטיר את הפטרת הפורענות של השבת או את הפטרת שבת ראש חודש, ויש בדבר מנהגים שונים.
בנוסח איטליה, שלא נוהג בשבת זו כדין שבת פורענות, מפטירים בהפטרת ראש חודש.
פָּרָשַׁת נִצָּבִים היא פרשת השבוע השמינית בספר דברים.
בפרשה משה פונה לעם ישראל, כולל הדורות הבאים, מצווה על הברית בין העם לאלוהים ומפציר בהם לשמור על הברית ולזכות לברכה.
העם מצווה לפי הברית לשמור אמונים לאלוהים ולא לעבוד עבודה זרה, אם יעברו על הברית העונש על כך הוא גלות מארץ ישראל וצרות נוספות.
משה אומר לעם שלאחר העונשים על הפרת הברית יחזרו בתשובה ואז ישובו לארצם ויזכו לברכה.
פרשת ניצבים נקראת תמיד בשבת שלפני ראש השנה.
בשנים שבהן ראש השנה חל ביום חמישי או בשבת קוראים ביחד איתה את פרשת וילך.
הפרשה ממשיכה את נושא חידוש הברית בין עם ישראל ואלוהים בערבות מואב.
לאחר שבפרשה הקודמת, כי תבוא, פורטו הברכות והקללות, בפרשה זו מודגש כי הברית חלה גם על העם כולו כיחידה אחת וגם על כל פרט ומשפחה בו:
ה' מזכיר את הקללות שיבואו על הארץ ועל כל דורות עם ישראל אם יחטאו.
בהמשך מוצגת הדרך, שבה ניתן להתגבר על הצרות, אשר יבואו כעונש על הפרת המצוות, היא דרך התשובה.
הכתוב מדגיש כי גם לאחר שעם ישראל יצא לגלות, הוא יוכל לחזור בתשובה ואז יזכה לקיבוץ גלויות.
התורה מדגישה את פשטות קיום המצוות:
התורה מציגה בפני בני ישראל את הבחירה שעומדת בפניהם בין החיים והטוב בקיום המצוות ובין המוות והרע בהפרתן.
בפרשת נצבים יש 40 פסוקים, אשר מאוגדים בפרשיה אחת פתוחה ועוד 3 סתומות.
הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת באמצע סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת ניצבים יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים.
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - כ"ג באלול
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - כ"ה באלול
שנת החא, שנת השא ושנת זחא - כ"ז באלול
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - כ"ח באלול
ההפטרה הבבלית המקורית של פרשת נצבים, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("ויאסף יהושע") עד .
לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה השביעית משבע דנחמתא.
מפטירים ב ("שוש אשיש") עד .
התימנים מתחילים את ההפטרה פסוק אחד קודם.
פרשת מִקֵּץ היא פרשת השבוע העשירית בספר בראשית.
הפרשה ממשיכה לתאר את סיפור יוסף ואחיו.
היא נפתחת בפתרון חלומות פרעה בידי יוסף המובילה לעלייתו של יוסף לגדולה כמשנה למלך מצרים.
היא ממשיכה בהגעת האחים למצרים, המפגשים שלהם עם יוסף והמאורעות שמתפתחים סביב המפגשים.
הפרשה כתובה כפרשיה אחת רצופה.
את פרשת מקץ קוראים כמעט תמיד (כ-89.9% מהשנים) בשבת החלה בחנוכה.
אם יש שתי שבתות בחנוכה, קוראים את פרשת מקץ בשבת השנייה.
פרעה חולם שני חלומות: בראשון עולות מן היאור שבע פרות שמנות ולאחריהן שבע פרות רזות.
הפרות הרזות אוכלות את הפרות השמנות ונותרות רזות כשהיו.
פרעה מתעורר מהחלום ואז נרדם וחולם חלום שני.
בחלום השני עולות שבע שיבולים בריאות וטובות ולאחריהן שבע שיבולים דקות ושדופות.
השיבולים הדקות בולעות את השיבולים הבריאות.
פרעה מבקש מן היועצים ומן החרטומים לפתור את חלומו, אך הם אינם מצליחים בכך.
אז נזכר שר המשקים ביוסף, שפתר את חלומו ואת חלום שר האופים שנתיים קודם לכן, ומספר לפרעה על הצלחתו של יוסף בפתרון החלומות.
יוסף מובא מן הכלא, מתייצב לפני פרעה ומפענח מיד את החלום: על ארץ מצרים עתידות לבוא שבע שנות שובע ושפע, ומיד אחריהן שבע שנות רעב.
יוסף אינו מסתפק בפתרון החלום ומציע מיד לפרעה תוכנית פעולה: למנות איש חכם ונבון שיאסוף מהתבואה שתגדל בשנות השובע אל מחסני המלך, ויחלק אותה בשנות הרעב.
פרעה מתרשם מאוד מדברי יוסף, מלביש אותו בבגדי מלכות, ממנה אותו להיות המשנה למלך ומפקיד אותו על תוכנית איסוף התבואה.
יוסף הופך לאחד האישים החשובים והמכובדים במצרים.
יוסף נישא לאסנת בת פוטי פרע, ונולדים להם שני בנים, מנשה ואפרים.
האירועים מתרחשים כפי שחזה יוסף: באות שבע שנות שובע שבהן אוסף יוסף את התבואה למחסנים, ולאחריהן מתחיל רעב כבד בכל האזור.
הרעב פוגע גם בארץ כנען, ויעקב מבקש מבניו שירדו למצרים כדי להביא משם אוכל.
האחים יורדים למצרים ונתקלים ביוסף, אך הם אינם מזהים אותו, בעוד הוא מזהה אותם.
יוסף מאשים את אחיו שהם מרגלים ואוסר אותם למשך שלושה ימים.
לאחר מכן הוא אומר להם שכדי להוכיח את חפותם, עליהם להשאיר את אחד האחים איתו ובינתיים לחזור לכנען ולהביא משם את בנימין, האח החסר שסיפרו לו עליו.
הוא אוסר את שמעון, מצייד אותם בתבואה, ושולח אותם חזרה לארץ כנען באזהרה שלא יסכים לראות אותם שוב אם לא יביאו את בנימין.
בדרך הביתה הם מגלים שהכסף שהביאו ליוסף הוטמן באמתחותיהם.
ראובן מציע לקבל עליו אחריות אך יעקב מסרב.
בנקודת מבחן זו, שבה יתגלה אם יחסו של יהודה לבנימין שונה מהיחס שהפגין כלפי יוסף בעת מכירתו, מסתיימת הפרשה.
השבת בה קוראים את פרשת מקץ יכולה לחול בחמישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - כ"ז בכסלו
שנת הכז ושנת החא - כ"ח בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - ל' בכסלו
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה - ב' בטבת
שנת זחא ושנת זחג - ד' בטבת
מכיוון שבדרך כלל קוראים את פרשת מקץ בחנוכה, מפטירים בהפטרה המיוחדת לחנוכה ב ("רני ושמחי") .
אם ישנן שתי שבתות בחנוכה, מפטירים בשבת השנייה בפרשה העוסקת ביצירת המנורה לבית המקדש הראשון בימי שלמה בספר מלכים א', פרק ז', פסוק מ' ('"ויעש חירום") .
בשנים הנדירות יחסית (כ-10.1% מהשנים) שבהן קוראים את פרשת מקץ שלא בחנוכה (שנים מסוג זחא וזחג), מפטירים בספר מלכים א, מ עד .
הפסוק הפותח את ההפטרה מתחיל במילה "ויקץ" ומתאר את סוף חלומו של שלמה, שבו מציע לו ה' כל מתנה שיבחר.
ההפטרה עצמה עוסקת במשפט שלמה, המופיע מיד לאחר החלום.
בנוסח רומניא קראו באותן השנים עד .
פרשת נערות הליווי הייתה פרשה העוסקת בשחקני נבחרת ישראל בכדורגל, במהלך משחקי מוקדמות יורו 2000, שאירחו נערות ליווי בחדרי המלון שבו שהו.
נבחרת ישראל, שלראשונה מאז השתייכה לאירופה עלתה לשלב הפלייאוף של המוקדמות, שיחקה במפגש כפול נגד נבחרת דנמרק, שבו הובטחה למנצחת העפלה ליורו 2000.
ערב המשחק הראשון, שנערך באצטדיון רמת גן ב-13 בנובמבר 1999, אירחו אחדים משחקני הנבחרת זונות בחדרי המלון שלהם.
הפרשה נחשפה בתקשורת הספורט בישראל לאחר ההפסד של הנבחרת ועוררה סערה.
אף שהשחקנים לא ביצעו עבירה פלילית, הוטחה בהם ביקורת רבה, הן מכיוון שחלקם היו נשואים, והן מכיוון שהועלו טענות כי הדבר הפריע להכנות למשחק.
זאת, במיוחד לאור העובדה כי שחקני הנבחרת מייצגים את מדינת ישראל, ואמורים לשמש דוגמה.
על פי טענתו של שאול אייזנברג בספרו "סדום ועמורה 2", היה זה מאמן הנבחרת, שלמה שרף, שאירח את הזונות ולא השחקנים, אך לא היה אימות לטענותיו ושרף הכחיש את הדברים.
למרות הציפיות הגבוהות מהנבחרת, בעיקר לאחר הניצחון הביתי 5-0 על נבחרת אוסטריה, הובסה ישראל במשחק הביתי בפלייאוף 5-0, והובסה בגומלין 3-0. נבחרת דנמרק עלתה למשחקי היורו, שם נחלה 3 הפסדים ב-3 משחקים.
לאחר הכישלון הוחלף שרף על ידי ריצ'רד מולר נילסן.
ועדת הקוד האתי שהוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל בעקבות פרשת נערות הליווי, פרסמה את מסקנותיה, ובראשן המלצה להדיח ארבעה שחקנים עקב התנהגות לא נאותה.
לא הוזכרו שמות המעורבים בפרשה.
לפי דו"ח הוועדה, ארבעה שחקנים ניהלו קשר עם נערות ליווי במהלך מחנה האימונים לפני המשחק מול דנמרק, ואינם ראויים ללבוש את מדי הנבחרת הלאומית.
עוד עולה מהדו"ח כי שני גופי החקירה, "מודיעין אזרחי" ו"ש.ח.מ.ט", הגיעו למסקנות דומות במהלך חקירתם את הפרשה.
הוועדה קבעה כי לא נתגלו עדויות למעשים פליליים או שימוש בסמים.
הוועדה מסרה בדו"ח כי סביר להניח כי אירועים דומים קרו גם בעבר, במהלך מחנות האימונים של הנבחרת.
שחקני הנבחרת בתגובה הכחישו את מעורבותם.
בעקבות פרסום הקוד האתי הודיע עו"ד דן חי, אשר ייצג את כל שחקני הנבחרת הבוגרת בפרשה, כי שחקן שלא יוזמן לנבחרת ידרוש הבהרה פומבית לאי מעורבותו בפרשת נערות הליווי.
אברהם גרנט, שהחליף מאוחר יותר את נילסון בתפקיד, טען שלא היה מדובר במקרה יחיד, אלא חלק מדפוס התנהגות של שחקני נבחרת ישראל.
שמות השחקנים המעורבים בפרשה לא פורסמו מעולם.
פרשת מעטפות הכסף או פרשת טלנסקי הם כינויים לפרשת שחיתות בה היה מעורב ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט.
בפסק הדין בבית המשפט המחוזי נקבע כי אולמרט קיבל במהלך כהונתו כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת כספים שלא כדין ממגייס הכספים משה טלנסקי, במעטפות אשר הכילו כסף מזומן.
טענת ההגנה שלו, כי כספים אלו התקבלו על פי חוק לצורך מימון קמפיין הבחירות בו השתתף, נדחתה.
בתחילה, ביולי 2012, זוכה אולמרט בפרשה זו, אולם לאחר ערעור שכלל הצגת ראיות חדשות הוא הורשע במאי 2015 במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונדון ל-8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח.
בסוף אפריל 2008, בעקבות חשדות שעלו נגד ראש הממשלה המכהן, אהוד אולמרט, במסגרת חקירות אחרות שהתנהלו נגדו באותה העת, התיר היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לפתוח בחקירה על קבלת כספים שלא כדין.
על פי החשדות הועברו שלא כדין כספים במהלך השנים 1993–2002 למקורבי אולמרט, שולה זקן ואורי מסר, ממגייס התרומות האמריקאי משה טלנסקי, שההיכרות בינו ובין אולמרט החלה בתחילת שנות ה-90.
עם הסרת צו איסור הפרסום, במוצאי יום העצמאות, ב-8 במאי, כינס אולמרט מסיבת עיתונאים בה הכחיש את המיוחס לו והכריז כי בכוונתו להישאר בתפקידו ולהילחם על חפותו.
על פי הדלפות שפורסמו בעיתונות, במהלך חקירות אלה הכחיש אולמרט קבלת כספים שלא כדין, וטען כי לא ידע על העברות הכספים, עליהן הופקדו שולה זקן ואורי מסר.
פרקליטיו של אולמרט ערערו פעמיים על החלטה זו אך ערעורם נדחה, וב-27 במאי נגבה מטלנסקי חלקה הראשון של עדותו בבית המשפט.
במשפט שנערך בבית המשפט המחוזי בירושלים נקבע שבשנת 1993, כאשר אולמרט התמודד על ראשות עיריית ירושלים, תמך בו טלנסקי בתרומות אישיות ובגיוס תרומות, בסכומים שהצטברו במהלך השנים למאות אלפי דולרים.
סכומים של יותר מ-100,000 דולר הועברו במזומן במעטפות.
כן נקבע שכשר התמ"ת נתן אולמרט לטלנסקי מכתבי המלצה לאנשי העסקים יצחק תשובה ושלדון אדלסון.
בהכרעת הדין, שניתנה ביולי 2012, ציינו השופטים:
לא יכול להיות ספק בעינינו, כי שליחת מכתבי ההמלצה עבור טלנסקי, שנעשתה בהיותו של הנאשם שר, תוך שימוש בניירות מכתבים רשמיים של משרד התמ"ת, הייתה התנהגות פסולה אשר העמידה את הנאשם במצב של ניגוד עניינים.
כפי שעלה מהפרק העובדתי שנדון לעיל, טלנסקי תרם לנאשם במהלך השנים סכומי כסף גדולים ומשמעותיים ביותר.
בנסיבות אלו, הנאשם חייב היה להימנע מכל פעולה עבור טלנסקי שבמסגרתה נעשה שימוש בסממנים שלטוניים מובהקים.
כתיבה של מכתבי המלצה על נייר מכתבים רשמי של משרד ממשלתי, היא למעשה ניצול של "משאב" ציבורי מוגבל הנעשית לטובת אדם המקורב לנאשם בצורה ברורה, כאשר ניתן אף לומר כי הנאשם מחויב כלפיו ותלוי בו.
עם זאת, קבע בית המשפט, שמעשיו של אולמרט לא הביאו "לחציית הגבול שבין המישור האתי והמשמעתי למישור הפלילי", ולכן מצא את אולמרט זכאי בפרשה זו.
במקביל דן בית המשפט בסכומי כסף גדולים במזומן, שבשיאם הגיעו ליותר מ-300,000 דולר, שאותם החזיק עו"ד אורי מסר למען אולמרט, בתקופה שבה כיהן כשר התמ"ת, תחילה בכספת במשרדו ואחר כך בכספת בבנק לאומי.
קופת מזומנים זו הייתה ידועה רק למסר, לאולמרט ולשולה זקן, והיא נסגרה בתחילת 2006 ביוזמת מסר, שנתן את שארית הקופה, בסך 150,000 דולר במזומן, לזקן.
בית המשפט הביע אי-נחת מהתנהלות זו ומדברי אולמרט:
גרסת הנאשם בכל פרשיות הכספים הללו, היא גרסה כבושה, משתנה ומתפתחת.
תחילה, במשטרה, התכחש כליל לכספים אלו, ואילו בבית המשפט מסר גרסה סותרת ומתחמקת שלפיה ידע שאורי מסר ניהל כספים והחזיקם, אך לא ידע עליהם כל פרט נוסף, אף שמסר אמר במפורש כי דיבר איתו על כך לא פעם ולא פעמיים.
התעלמותו הברורה של הנאשם מ"העלמות" אותם 150,000 דולר, ואי מתן הסבר מוצק או הוכחה ברורה על ידו לשימושים שנעשו במאות אלפי דולרים, מלמדים כי הנאשם לא חפץ בחשיפת קיומה של קופת מזומנים זו...
מעקב אחרי עדותו בנושא זה מצביע על גישה שיטתית של ערפול, והסבריו להכחשתו במשטרה הם דחוקים.
כאשר הואיל להתייחס לנושא, חזר ואמר הנאשם שוב ושוב כי מדובר בכספים פוליטיים כשרים, שלא צריך לדווח על קבלתם או על קיומם, אך לא נתן הסבר מדוע כספים אלה הוחזקו בצורה זו בלא רישום גלוי ומסודר, ללא בקרה, כאילו כספי תרומות הם הפקר;
החזקת סכומי כסף גדולים במזומן בדולרים, ללא רישום, ללא דיווח, כאשר עצם החזקתם ידועה לשלושה אנשים בלבד, נאמנים זה לזה באופן מוחלט, וכאשר השימוש בכסף, שבסופו של דבר חלק ממנו נעלם באופן מסתורי, נעשה ללא כל תיעוד וללא הוכחה.
כל אלה ביחד מציגים תמונה של החזקת מזומנים רבים באופן סמוי.
לטענת התביעה, הכספים הללו נוהלו והוצאו ככספים פרטיים ועל-כן הם פרטיים.
לטענת ההגנה, הכספים הללו הם כספים פוליטיים שהתקבלו כתרומות מותרות שאינן חייבות בדיווח.
לעיל קבענו כי לא הוכחה טענת המאשימה כי מדובר בכספים פרטיים.
עם זאת, גם במקרה זה קבע בית המשפט שאין במעשיו של אולמרט עבירה פלילית.
הפרקליטות הגישה ערעור לבית המשפט עליון ובנוסף ביקשה להגיש במסגרת הערעור ראיות חדשות - שמונה הקלטות שהקליטה שולה זקן את אהוד אולמרט.
בית המשפט העליון נענה לבקשת הפרקליטות, והורה על החזרת התיק לבית המשפט המחוזי לגביית הראיות ולמתן פסק-דין משלים בקשר לפרשת טלנסקי.
מן הקלטות עלה בבירור, כי מתוך הקופה שהוחזקה על ידי עו"ד מסר שילם אולמרט לזקן עשרות אלפי דולרים כ"השלמה" למשכורתה כעובדת מדינה.
שימוש זה בכספי הקופה נתפס כשימוש "פרטי" מובהק.
במרץ 2015 הורשע אולמרט בעבירות של מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובהמשך נגזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר בפועל, במצטבר למאסר שנגזר ב"פרשת הולילנד", 8 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 100,000 ש"ח.
עונשו עוכב עד לתום הדיון בערעור שהגיש לבית המשפט העליון, וערעורו נדחה.
ב-15 בפברואר 2016 החל אולמרט לרצות עונש של 19 חודשי מאסר בבית הסוהר מעשיהו שברמלה, על הרשעתו בפרשת הולילנד, ו-8 חודשי המאסר שנגזרו עליו בפרשת טלנסקי נוספו לעונש זה.
פרשת מסמכי הפנטגון היא כינוי לפרשה שהסעירה את ארצות הברית בתחילת שנות ה-70. במוקד הפרשה עמדו מסמכי הפנטגון, כינוי לחקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1971.
את המחקר, שכותרתו הרשמית הייתה יחסי ארצות הברית-וייטנאם בין השנים 1945–1967, הזמין מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, בשנת 1967. לצורך כתיבתו נשכרו עשרות קציני צבא והיסטוריונים.
המחקר שהושלם בשנת 1969 וכלל כ-7,000 דפים, תיעד את טיפולם של ארבעה ממשלים אמריקאיים (הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון) בנושא תהליכי קבלת החלטות של ארצות הברית בווייטנאם בין השנים 1945-1967.
עותק ראשון נשלח בינואר 1967 למזכיר ההגנה, קלארק קליפורד, מחליפו של מקנמארה.
בסך הכל נוצרו 15 עותקים של המחקר, ששניים מהם נשלחו לתאגיד האמריקאי ראנד, אשר העסיק צוותי חשיבה בתחומים שונים.
בשנת 1969, הצליח עובד תאגיד "ראנד" דניאל אלסברג, להשיג גישה לאחד מעותקי המסמכים שנמצאו ברשות התאגיד והחליט להביא את דבר קיומם לידיעת הציבור.
בעזרת חברו, אנטוני רוסו, החל אלסברג להעתיק את המסמכים בחשאי.
במרץ 1971, העביר אלסברג את מרבית המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן.
הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ואף הגשת תביעות משפטיות כנגד הטיימס לעצירת המשך פרסום המסמכים.
הפרסום עורר את זעמו של נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שהחליט לצאת במאבק משפטי.
לאחר כישלון המאמצים לשכנע את הניו יורק טיימס להפסיק את פרסום המסמכים מרצונו, פנה התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון ניוטון מיטשל לבית המשפט והוציא צו פדרלי האוסר על המשך פרסום המסמכים בטענה שהפרסום מהווה פגיעה בביטחון הלאומי.
ב-30 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת הטיימס והמסמכים פורסמו במלואם.
לאחר מכן ניסה הממשל לתבוע את אלסברג ורוסו באשמת ריגול וגנבה של מסמכים ממשלתיים.
המשפט החל בינואר 1973, אולם מספר חודשים לאחר מכן התגלה כי 18 חודשים קודם לכן אנשי ממשל ביצעו פריצה לא חוקית למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר ראיות מפלילות (נודע בהמשך כחלק מפרשת ווטרגייט).
מסמכי הפנטגון חשפו מספר דברים.
בין היתר נחשף השוני בין מה שאנשי הממשל אמרו באופן רשמי לבין מה שהם אמרו בינם לבין עצמם וכי במספר הזדמנויות הממשל הונה את העם האמריקני והעמיק בכוונה את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בנוסף, החשיפה הגדילה את חוסר האמינות ששרר בין ממשלת ארצות הברית לעם האמריקני ובכך פגע בניהול המלחמה של ממשל ניקסון.
בעקבות כך, הוויכוח בדבר המשך התערבותה של ארצות הברית בווייטנאם התעורר מחדש.
עם זאת רוב הפרשנים כיום מאמינים כי פרסום המסמכים לא פגע בביטחון הלאומי של ארצות הברית.
פרשת מקוב או פרשת הזמורות היבשות היא אירוע שהתרחש בינואר 1913, בו האיכר יונתן מקוב הכה, הצליף והשפיל שלוש מעובדותיו יוצאות תימן לאחר שמצא אותן מקוששות זרדים יבשים בכרמו בסוף יום העבודה.
האיכר מקוב הורה לפועליו לתפוס את הנשים שניסו להימלט מהכרם, ולקשור אותן לזנבו של חמור.
כך הן נגררו ברחובה המרכזי של המושבה רחובות.
בתגובה קנסה מועצת המושבה את האיכר יונתן מקוב בסכום זעום של עשרים פרנקים.
בינואר 1913 מצא האיכר יונתן מקוב, בנה של בתיה מקוב, שלוש מעובדותיו, יהודיות ממוצא תימני, מלקטות ענפים וזמורות.
בעת ההיא יוצאי תימן היו רגילים ללקט בשדות ובכרמים זרדים יבשים להסקה.
מקוב תפס את עובדותיו והכה אותן נמרצות.
לאחר מכן הוא אסר אותן והובילן כשבויות ברחובותיה הראשיים של המושבה רחובות.
הנשים התנגדו וברחו, אך מקוב שלח את פועליו הערבים ללכוד אותן, הם תפסו אותן ומקוב קשר אותן לחמורו והמשיך להוביל אותן למושבה.
האירוע המשפיל הכה גלים במושבה.
ועד המושבה הזדרז לדון את מקוב והטיל עליו עונש של נפוליאון אחד, השווה ערך ל-20 פרנקים.
הקנס היה נמוך במיוחד ועורר תרעומת.
עם זאת בעיתונות נטען שעצם העמדתו לדין מעידה כי הציבור לא עובר בשתיקה על אלימות כזו.
כעבור שבוע, פרסם יעקב רבינוביץ תגובה חריפה בעיתון, כינה בה את יונתן מקוב "יונתן העמלקי" וקרא לכל להחרימו: .
לאחר פרסום הפרשה נחשפו מקרים דומים של התעללות בעולים מתימן.
הסיפור זכה לחשיפה חוזרת בספרו של ד"ר משה נחום, נשיא הפדרציה העולמית של יהדות תימן וחבר הקונגרס היהודי העולמי, "בין שתי תרבויות".
בראשית שנות ה-80 כתב המשורר דן אלמגור, יליד העיר רחובות, את ההצגה "ילדי הכרך" שגוללה את סיפור עליית יהודי תימן והועלתה בתיאטרון בית ליסין.
שירי ההצגה היו ברובם קלילים, אך בתוכם אלמגור החליט לשלב גם שיר קשה אחד על פרשת מקוב.
השיר "זמורות יבשות", שאותו כתב לאחר שנחשף להתעמרות המתמשכת של חקלאי ראשית המאה העשרים בעולים מתימן.
מטעמים אמנותיים החליף אלמגור את הענפים היבשים בזמורות יבשות וכך אף נקרא השיר.
השיר לא הוכנס להצגה במה שהגדיר אלמגור כצנזור.
אלמגור הסביר שלפני עליית ההצגה, יו"ר עמותת "אעלה בתמר", ישראל קיסר, ביקש מאלמגור להסיר את השיר.
לדברי אלמגור, קיסר לא רצה להתעמת עם השלטון והעדיף "להעלים" את הפרשה.
למרות התנגדותו של אלמגור השיר לא נכלל בהצגה.
שנים לאחר מכן, השיר אמור היה להתבצע בשידורי חגיגות יום העצמאות.
רשות השידור תכננה להקדיש שעת שידור טלוויזיונית לכל עדה בישראל.
לטענת אלמגור, בשל מחאתו בתקופת האינתיפאדה מנעו ממנו להופיע, ואפשרו לו רק לכתוב, ובמקומו הנחתה שוש עטרי.
בעודו נערך לתוכנית נפגש אלמגור עם הזמר יזהר כהן שאמור היה לשיר בתוכנית.
אלמגור השמיע ליזהר כהן את השיר, אשר התרגש ופרץ בבכי לדברי אלמגור.
על אף שהוא ממוצא תימני, מעולם לא שמע על פרשת מקוב.
כהן הלחין את השיר וביצע אותו.
ביום העצמאות, שעת השידור של העדה התימנית נקבעה לשמונה בערב, ושל יהדות דרום אפריקה לאחת לפנות בוקר, בשל מיעוט העולים מתפוצה זו.
אף על פי כן, בהוראת המנכ"ל הוחלפו בהפתעה שעות השידורים של שתי העדות.
התברר כי לרשות השידור הגיע מכתבם של צמד עורכי דין, בן ציון צנעני ושוקי פורר, לימים ראש עיריית רחובות.
במכתבם קבעו השניים כי הפרשה בשדהו של מקוב לא הייתה ולא נבראה.
אלמגור טוען שבמהלך השנים טענו נגדו כי השיר נכתב כחלק ממאבקו האישי נגד מפלגת הליכוד.
אלמגור שולל טענות אלה מכל וכל וטוען כי כלל אינו מבין את הקשר הפוליטי.
השיר נכלל בספר "שושנת תימן" בעריכת דן אלמגור שאיגד שירים על יהודי תימן.
המרכז הרפואי ממוריאל ניזוק קשות כאשר הוריקן קתרינה פקד את ניו אורלינס, לואיזיאנה ב-29 באוגוסט 2005. לאחר הסערה, ואף על פי שלבניין לא היה חשמל והוא הוצף, ניסו ד"ר אנה פו, יחד עם רופאים ואחיות נוספים, להמשיך לטפל בחולים.
ב-31 באוגוסט, מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מייק ליוויט, הרגיע את הציבור ש-2,500 חולים יפונו מבתי החולים, אף על פי שלא היה ברור בהתחלה לאן הם יועברו.
ב-11 בספטמבר אותרו 45 גופות במרכז הרפואי ממוריאל, כחמש מהן מתו לפני האסון.
מתוך כ-215 גופות שנמצאו בבתי אבות ובבתי חולים בניו אורלינס, לממוריאל היה המספר הגדול ביותר.
ביולי 2006, שופט בלואיזיאנה מצא סיבה סבירה להורות על מעצרם של ד"ר פו ושתי אחיות בגין רצח מדרגה שנייה בקשר למותם של כמה מהמטופלים, וזאת לאחר חקירה של כמעט שנה על ידי משרדו של התובע הכללי של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי.
עם זאת, שנה לאחר מכן חבר המושבעים הגדול בפאריש אורלינס סירב להפליל את ד"ר פו בכל אחד מהסעיפים.
בסופו של דבר, האישומים נמחקו ומדינת לואיזיאנה שילמה את ההוצאות המשפטיות של ד"ר פו.
התובע הכללי של לואיזיאנה, באדי קלדוול אשר החליף את פוטי, אמר: "זו תביעה שמעולם לא הייתה צריכה להיות מוגשת".
בשנת 2008, קלדוול העיד בפני בית המשפט העליון בלואיזיאנה בתמיכה בעמדה שנקטו עורכי דין עבור פו ורופאים ואחיות אחרים ממוריאל, שנאבקו לשמור על רישומי החקירה של המדינה בתיק חסויים מעיני הציבור.
לדבריו, "התיק נגד ד"ר פו כנראה הסתיים", אבל מידע חדש זה עלול להוביל לחידוש חקירה, ולכן התיקים צריכים להישאר סודיים.
בשנה שלאחר מכן, התובע המחוזי של אורלינס פאריש, ליאון קניצארו, העיד כי "בני אדם נהרגו כתוצאה מפעולות של רופאים".
עם זאת, הוא הסביר כי לא תכנן להעמיד איש לדין.
"האם היה או לא היה רצח והאם יש או אין תיק שניתן להביאו הם עניינים שונים".
ד"ר פו, מהמחלקה לרפואת אף אוזן גרון במרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת לואיזיאנה, הייתה במרכז הרפואי ממוריאל טרם פגיעת הוריקן קתרינה מיום שני 29 באוגוסט ועד יום חמישי 1 בספטמבר.
עד יום רביעי, בית החולים היה מוקף במי שיטפונות, ללא שירותי תברואה, עם כמות אוכל מועטה, וטמפרטורות בתוך מבנה בית החולים של עד 43 מעלות צלזיוס, וללא חשמל.
הצוות החליט לפנות את בית החולים.
חולים בקומות העליונות נאלצו להיות מובלים במורד המדרגות, ואת אלו שפונו במסוק נאלצו להוביל במעלה מדרגות נוספות למנחת המסוקים בבניין נפרד; כמה מטופלים מתו בזמן העברה.
עד יום שישי, כ-2,000 חולים, בני משפחה וצוותים פונו.
הקומה השביעית בממוריאל הושכרה לבתי החולים LifeCare המספק טיפול אקוטי ארוך טווח לחולים חולים קשים, במטרה לשפר את בריאותם עד כדי כך שהם אינם זקוקים עוד לטיפול בבית החולים.
רבים מהמטופלים של LifeCare הושפעו במיוחד מאובדן החשמל, שבעה מהם היו מחוברים למכונות הנשמה.
אחת האחיות של מטופל בשם אמט אוורט אמרה מאוחר יותר לחוקרים שאוורט אמר, "סינדי, אל תתני להם להשאיר אותי מאחור".
לפי עדים ששוחחו עם הניו יורק טיימס, נטען כי ד"ר פו נתנה קוקטייל קטלני של סמים לאוורט במטרה לשים קץ לחייו.
אדם אחד שנכח במהלך האירוע הצהיר כי אוורט מת רק לאחר שחנקו את פניו במגבת.
אוורט היה משותק ושקל בערך 170 קילוגרם, מסיבות אלה, לדברי הצוות שהשתתף בדיון, ד"ר פו לא חשבה לכאורה שהצוות יוכל לסייע לו בפינוי באופן סביר.
ב-11 בספטמבר, עובדי חדר המתים טיפלו ב-45 גופות מבית החולים.
בדיקות טוקסיקולוגיות בוצעו ב-41 גופות, ו-23 נמצאו חיוביים עבור מורפיום או מידאזולאם או שניהם.וזאת על אף שמעטים מהחולים הללו קיבלו מרשם למורפיום לכאב.
בשבועות שלאחר מכן דווח כי הצוות דן בהמתת חולים.
בראיינט קינג, רופא פנימי בממוריאל, אמר ל-CNN כי הוא מאמין ש"הדיון בהמתת חסד היה יותר מדיבורים".
LifeCare אמרו למשרד התובע הכללי של המדינה כי ייתכן שלתשעה מהמטופלים שלהם "ניתנו מינונים קטלניים של תרופות על ידי רופא ואחיות ממוריאל".
קינג האשים בפומבי שעובד בריאות אחד או יותר הרג חולים, בהתבסס על שיחות עם עובדי בריאות אחרים.
קינג אמר ל-CNN שכאשר האמין שרופא עומד להרוג חולים, הוא עלה על סירה ועזב את בית החולים.
קינג הסביר את מעשיו במונחים של התנגדותו למעשיה לכאורה של פו, וטען "אני מעדיף להיחשב כאדם שנטש חולים מאשר מישהו שסייע בחיסול חולים".
לבקשת משרד התובע הכללי של לואיזיאנה, חוקר מקרי המוות במחוז אורלינס פרנק מינארד חקר את סיבות המוות.
מומחים דיווחו על רמות חריגות של מורפיום, מידאזולאם או לוראזפאם במספר גופות.
מספר מומחים לזיהוי פלילי, מסכימים כי מתן מורפיום ומידאזולם היווה רצח ברבים ממקרי המוות בקומה השביעית.
לאחר שמינארד קיבל את ששת הדוחות הללו המצביעים על כך שלפחות שמונה מתוך תשעת מקרי המוות הנחקרים היו רציחות, ביקש מיניארד את חוות דעתו של מומחה אחר, סטיבן קארץ', המתמחה במחלוקת על בדיקות טוקסולוגיות שבוצעו לאחר המוות.
לפי הניו יורק טיימס, קארץ' קידם את הטיעון שלפיו ייתכן שלרמת הסמים שנמצאו בגופה אין קשר לרמות שלפני המוות.
הטיימס המשיך: "קארץ' טס לניו אורלינס, בחן את העדויות והגיע למסקנה שזה אבסורד לנסות לקבוע את סיבות המוות בגופות ששכבו בחדרים ב-38 מעלות צלזיוס למשך 10 ימים.
בכל המקרים, הוא יעץ, סיבת המוות הרפואית צריכה להישאר בלתי ידועה." לאחר קבלת חוות דעת זו, מינארד לא ביקש חוות דעת נוספת.
החוקרים האמינו כי עד24 מקרי מוות של חולים עשויים להיות רצח, אך הצהירו כי הם התקשו להשיג את הרשומות הרפואיות הנדרשות לתיעוד מצבם של החולים.
ב-Tenet Healthcare התאגיד שהפעיל את בית החולים ממוריאל אמרו שהם מסרו את כל רישומי החולים שהיו להם על המקרה.
החוקרים סברו כי מבין 24 המקרים האפשריים, היו להם תיקים חזקים ביותר על ארבעה מקרים של חולים שמתו בשמתו בקומה השביעית של בית החולים.
ב-17 ביולי 2006, ד"ר פו נעצרה והואשמה בארבע עבירות של רצח מדרגה שנייה בקשר למותם של ארבעה חולי LifeCare; האחיות לורי בודו וצ'רי לנדרי נעצרו והואשמו, אך האישומים בוטלו תמורת עדותן.
בהצהרה שמסרה Tenet Healthcare, בעלת המרכז הרפואי, נאמר כי "המתת חסד דוחה כל מה שאנו מאמינים כספקי שירותי בריאות אתיים, והיא מפרה כל ציווי של התנהגות אתית וחוקית.
הדבר אינו מותר לעולם בשום פנים ואופן." התובע הכללי של המדינה, צ'ארלס פוטי, הודיע על המעצרים למחרת, במסיבת עיתונאים.
הוא הצהיר: "זו לא המתת חסד, זה רצח חד וחלק".
עד אחד בתצהיר אמר שהם ראו את ד"ר פו מבקשת מזרקים נוספים מלאים בתמיסת מלח.
לדברי קריסטי ג'ונסון, מנהלת הרפואה הפיזיקלית של LifeCare, פו אמרה למטופלים הללו שהיא נותנת תרופות כדי לגרום להם "להרגיש טוב יותר".
התרופות המוזרקות ניתנות בדרך כלל למטרות כאב, אך לא ברמות שנמצאו בדוחות הרעלים.
אחד מעורכי הדין של פו, ריק סימונס, אמר שהיא "תמימה לחלוטין" כי "היא התנדבה לתורנות סערה ושהתה שם חמישה ימים".
בפברואר 2007, שבעה חודשים לאחר מעצרה של ד"ר פו, שוחח מינארד עם התקשורת על מותם של חולי LifeCare.
הוא עדיין לא פרסם קביעה של סיבת המוות באף אחד מהמקרים, והותיר אותם מסווגים כ"לא ידועים".
התיק נגד ד"ר פו ושתי האחיות הוטל בספק יותר לאחר שמיניארד הודיע כי הוא סיווג את מקרי המוות של המטופלים בממוריאל כ"לא ידועים", מה שאומר שעל פי הראיות הזמינות הוא לא יכול היה לסווג את מקרי המוות כתוצאה מרצח או מסיבות טבעיות.
מיניארד אמר לתקשורת כי הוא שכר כמה מהמומחים המובילים במדינה כיועצים בתיק.
הניו יורק טיימס דיווח באוגוסט 2009 שמיניארד הגיע באופן אישי למסקנה שד"ר פו אחראית למותם של ארבעה מתוך תשעת החולים: "אני מאוד לא מאמין שהיא תכננה להרוג מישהו, אבל נראה שהיא עשתה זאת".
עוזר התובע המחוזי, מייקל מוראלס, אמר ב-2009 כי הוא והתובע המחוזי ג'ורדן "לא היו מטורפים" לגבי העמדה לדין בתיק, בין השאר בשל תגובה ציבורית שלילית.
במרץ 2007, חבר מושבעים גדול במדינה הושבע לשקול את תיק ממוריאל.
שלא כמו חבר מושבעים טיפוסי, הם עסקו רק בתיק אחד, ותפקדו במתכונת חקירה במקום סקירת ראיות.
חבר המושבעים הגדול לא שמע מהמומחים של מיניארד, כמה עדים שנכחו במקום, או חוקר משרד המשפטים שהשקיע שנה בתיק וצבר 50,000 עמודי ראיות.
שתי האחיות שנעצרו יחד עם ד"ר פו העידו להגנתה, לאחר שנאלצו להעיד בתמורה לכך שלא יואשמו בעצמן.
חבר המושבעים הגדול הושבע ב-6 במרץ 2007, והתובעים נקטו בצעד יוצא דופן של קיום פגישותיו במקום לא ידוע (כלומר הרחק מבית המשפט), כדי למנוע מהתקשורת לצפות בזהות העדים הבאים והולכים.
חבר המושבעים הגדול נבחר לעסוק אך ורק בתיק ממוריאל.
המהלכים החריגים גרמו למשקיפים משפטיים לשער כי התובע המחוזי ראה את הראיות כמעורפלות ורצה להיות מסוגל להבטיח לציבור חקירה יסודית אם יחליט לבטל את התיק מבלי להגיש כתב אישום פורמלי.
פרופסור למשפטים, דיין סיולונו, אמר לתקשורת, "העשייה הזו בהחלט מדברת על עמימות הראיות ועל ההתלבטות של התובע אם לבקש כתב אישום.
או שיכול להיות שהוא קבע שהוא לא רוצה להגיש כתב אישום ורוצה שחבר המושבעים הגדול יספק לו את הכיסוי."
לאחר מספר חודשים, חבר המושבעים הגדול סיכם את עבודתו בכך שדחה את הגשת כתב האישום נגד מי מהחשודים בכל אחד מהאישומים.
התובע הכללי לשעבר של לואיזיאנה, צ'ארלס פוטי, שכר פתולוגים משפטיים כיועצים כדי להעריך נתיחות ומידע רפואי אחר.
אחד מהם, סטיבן קארץ', העיד מאוחר יותר בפני בית המחוקקים של מדינת לואיזיאנה כי כל מקרה "היה צריך להיות מוכרז כבלתי ידוע, כי אי אפשר לעשות ניתוח מדעי של גופה שנמצאת בשמש 10 ימים".
קארץ' אמר כי לאחר שהגיע למסקנה זו, משרד התובע הכללי אמר לו לא להגיש דוחות נוספים.
פוטי הפסיד בבחירות 2007 לתובע הכללי של המדינה לאחר ביקורת על התביעה כנגד ד"ר פו והאחיות.
מאז, האישומים נמחקו, מדינת לואיזיאנה הסכימה לשלם את הוצאות המשפט של ד"ר פו שנעמדו בלמעלה מ-450,000 דולר, וכמה מחוקקים בלואיזיאנה התנצלו על ההאשמות נגדה.
תובענה ייצוגית הוגשה בשם עובדים, חולים וקרובי משפחה שנתקעו בממוריאל במהלך ההוריקן.
התובענה הייצוגית, טענה למספר כשלים של Tenet Healthcare שהיה התאגיד האחראי על בית החולים, החל ממדיניות פינוי כושלת ועד למיקום לא תקין של גנרטורים במרתף המתקן, אשר הוביל לאובדן החשמל.
Tenet Healthcare, שלא הודו באחריות, הגיעו לבסוף לפשרה בתיק לאחר שהחלה בחירת חבר המושבעים במשפט ב-2011. החברה הקימה קרן של 25 מיליון דולר עבור כל העובדים, החולים והמבקרים שאינם שנלכדו בממוריאל במהלך קתרינה.
כדי לקבל חלק מהכסף, על הזכאים להגיש טפסי תביעה נוטריוניים המציינים אם נגרמו להם פציעות.
ד"ר פו קיבלה גם היא פיצויים במסגרת ההסדר.
LifeCare בחרה בשלב מוקדם לשלם סכומים לא ידועים לבני משפחה של כמה חולים שנפטרו.
בארבע השנים שלאחר קתרינה, ד"ר פו סייעה לכתוב ולהעביר שלושה חוקים בלואיזיאנה המציעים חסינות לעובדי שירותי הבריאות מפני רוב התביעות האזרחיות (למעט מקרים של התנהגות בלתי הולמת מכוונת) על מאמציהם במצבי נפגעים המוניים עתידיים.
פרשת נחמני היא פרשה משפטית-חברתית שאירעה בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20, שעסקה במחלוקת בשימוש בביציות של בני הזוג דניאל ורותי נחמני.
השאלה שעמדה לדיון בפרשה זו הייתה הזכות להורות: טיבה, מהותה, מאפייניה והשלכותיה מול החירות שלא להיות הורה וזכותו של הפרט לשלוט בחייו ולתכננם.
סוגיה זו עוררה בקרב שופטי בית המשפט העליון, קהילת המשפטנים והוגי הדעות, הרהורים למכביר בתחום המוסר, האתיקה, הפילוסופיה והמשפט.
בני הזוג נחמני היו נשואים מספר שנים.
הם היו חשוכי ילדים לאחר שרותי עברה ניתוח שבעקבותיו איבדה את יכולתה להרות באופן טבעי.
בני הזוג החליטו להביא ילד לעולם בהפריה חוץ-גופית.
ביציות שהוצאו מגופה של רותי נחמני הופרו בזרעו של דניאל נחמני והוקפאו בבית החולים.
בני הזוג התקשרו עם מוסד בארצות הברית לשם איתור פונדקאית שתישא את ילדם, אלא שקודם שהגיע התהליך לשלב זה, עזב דניאל את הבית, הקים משפחה חדשה והוליד בת לאחר פרידה מרותי.
רותי פנתה לבית החולים וביקשה לקבל לרשותה את הביציות המופרות כדי להמשיך בתהליך, ומשסורבה – פנתה בתביעה לבית המשפט המחוזי וזה נענה לבקשתה.
על כך הגיש דניאל נחמני ערעור לבית המשפט העליון.
החלטת בית המשפט העליון בערעור
הערעור נסב על השאלה אם יש לרותי נחמני זכות לקבל לרשותה את הביציות המופרות לצורך השתלתן ברחם פונדקאית, כאשר דניאל נחמני מתנגד לכך.
פסק הדין קיבל את הערעור ברוב דעות, מפי השופטת טובה שטרסברג-כהן, אליה הצטרפו השופטים אהרן ברק, דב לוין ויצחק זמיר, כנגד דעתו החולקת של השופט צבי טל.
דעת הרוב הייתה כי לא ניתן לכפות הורות בכורח, כיוון שהזכות שלא להיות הורה מעוגנת בערכי יסוד של המשפט ובכללם בזכות לפרטיות, לבחירה החופשית, לאפשרות להגשמה עצמית ובזכות לקבל הכרעות אינטימיות ללא התערבות המדינה.
נפסק שכל אדם חופשי לבחור ולהחליט אם להיות הורה אם לאו.
בית המשפט העליון קבע כי ההורות מטילה על ההורה חובה החובקת את מרבית מישורי החיים, ומשהופך אדם להורה, הוא מחויב מכוח הדין לדאוג לילדו.
לכן, אף שלכל אדם יש זכות להקים משפחה וללדת ילדים, אין המדינה רשאית לכפות על אדם הורות באמצעות המערכת המשפטית.
החלטת בית המשפט העליון בדיון הנוסף
בדיון הנוסף נהפכה החלטתו הקודמת של בית המשפט, ועתירתה של רותי נחמני התקבלה.
החלטה זו התקבלה ברוב דעות של השופטים צבי טל, דליה דורנר, יעקב קדמי, אליעזר גולדברג, יעקב טירקל, גבריאל בך ואליהו מצא, כנגד דעותיהם של השופטים אהרן ברק, טובה שטרסברג-כהן, תיאודור אור ויצחק זמיר.
בפסק הדין כתב כל אחד מבין אחד עשר השופטים את משנתו.
שופטי הרוב בדיון הנוסף התייחסו לזכות שלא להיות הורה כאל זכות פחותת ערך מהזכות להיות הורה.
הם נענו, איש על פי דרכו, למשאלת ליבה של העקרה לזכות בילד, ולשם כך העלו על נס את הזכות לחיים.
חלקם גייסו לעזרתם את שיקולי הצדק, ושללו אותם מן העמדה הנוגדת.
אחרים ראו בהסכמה המוקדמת של האיש להפרות בזרעו את ביציות האישה התחייבות שאיננה ניתנת להתרה.
בין ההחלטה בערעור לבין ההחלטה בדיון הנוסף הסתיימו הליכי החקיקה של חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), תשנ"ו-1996, שהוא בין החיקוקים הראשונים והמתקדמים בעולם בנושא זה.
דניאל נחמני פנה שוב למערכת המשפט בטענה כי פסיקת בית המשפט העליון בדיון הנוסף נוגדת את חוק הסכמים לנשיאת עוברים שחוקק בינתיים [המ"פ (חיפה) 30131/96].
הפרשה שוב הגיעה לפתחו של בית המשפט העליון [ע"א 8337/96], אך הפעם המליצו שופטי העליון לצדדים לפנות לגישור אצל השופט בדימוס יעקב בזק בחסות בית המשפט העליון.
הליך הגישור צלח ובני הזוג נחמני הסכימו להיפרד זה מזה בגט פיטורין ואף הסכימו כי תינתן לרות הזכות להשתמש בביציות לשם הולדת ילד שלא תקום לדני כלפיו כל מחויבות הורית הנוגדת את רצונו.
בכך באה לסיומה פרשה משפטית זו.
זוהי פרשה ראשונה שנדונה בבית המשפט העליון בדיון נוסף בהרכב של אחד-עשר שופטים היה זה מקרה חריג שבו התיר נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, ליבון נוסף של סוגיה לאחר שכבר נדונה בבית המשפט העליון בערעור בהרכב מורחב של חמישה שופטים והוכרעה בדעת רוב.
קיום דיון נוסף במקרה הזה נגד את לשון החוק, ודניאל נחמני עתר לבית המשפט נגד קיום הדיון הנוסף מחמת חריגה מסמכות.
העתירה נמחקה בהסכמה, תוך שלנחמני נשמרה האפשרות להעלות את הטענה לפני ההרכב של הדיון הנוסף כטענה מקדמית.
נחמני עשה כן בתחילת הדיון הנוסף.
לאחר הגישור בין בני הזוג ניסתה רותי נחמני להביא את העוברים לעולם אך העוברים לא שרדו את תהליך ההפשרה ובכך נסתם הגולל על היותה של רותי אם ביולוגית.
רותי חיה כיום עם בן זוג אחר ויש להם שני ילדים מאומצים.
בכך בא הקץ על השתתפותה של רשימת כך בחיים הפוליטיים בישראל.
יתר על כן, הייתה זו הפעם הראשונה שבית המשפט העליון אישר החלטה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימה המיוצגת בכנסת.
"כך" הייתה תנועה ימנית רדיקלית שהוקמה והונהגה על ידי הרב מאיר כהנא.
התנועה הטיפה לטרנספר של הערבים משטחי ארץ ישראל, מלבד אלו שיצהירו אמונים למדינה היהודית.
ערב הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-17 ביוני 1984, נעשה ניסיון למנוע את השתתפותה של רשימת "כך" בבחירות נוכח מצעה הגזעני והאנטי-דמוקרטי, אך בית המשפט קבע ב-28 ביוני שאין בסיס לפסילתה ("פרשת ניימן הראשונה").
רוב השופטים נמקו זאת בכך שחוקי הבחירות אינם מקנים בסיס לפסילה מהטעמים האמורים.
בעקבות הערות של בית המשפט על כך שבידי המחוקק הכוח להגביל את הזכות להתמודד בבחירות לכנסת, נחקק סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, אשר קבע:
"רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, אחד מאלה: (1) שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי; (2) שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה; (3) הסתה לגזענות".
ערב הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 החליטה ועדת הבחירות המרכזית כי רשימת "כך" מנועה מלהשתתף בבחירות לכנסת, שכן יש במטרותיה ובמעשיה שלילה של האופי הדמוקרטי של המדינה והסתה לגזענות.
הוועדה הסתמכה על כך שמטרותיה ומעשיה של רשימת "כך" כללו שלילת זכויות אזרחיות ואחרות מן האוכלוסייה הערבית בארץ והצרת צעדיה של אוכלוסייה זו, כדי להשפיע על המאזן הדמוגרפי שנטה לרעת האוכלוסייה היהודית.
רשימת כך טענה נגד החלטתה של ועדת הבחירות הן באופן עקרוני, לגבי תוקפו ופרשנותו של סעיף 7א, והן לגבי ההחלטה שהתקבלה בעניינה-שלה.
בטלות סעיף 7א: טענותיה הראשונות של רשימת "כך" נגעו לעצם תקפותו של סעיף 7א.
לגישתה, הסעיף בטל מעיקרו בשל כך שהוא מנוגד לסעיף 4 לחוק היסוד, אשר קובע את עקרון השוויון בבחירות.
עוד טענה הרשימה שסעיף 7א מנוגד לעקרון השוויון בבחירות גם באופן מהותי, שכן הוא מהווה סטייה קיצונית מעקרונות הדמוקרטיה.
הוא פוגע בכלליותה של הזכות להיבחר, וכפועל יוצא מכך גם פוגעות בזכות לבחור.
פרשנות סעיף 7א: לעניין פרשנותו של סעיף 7א טענה רשימת כך, שיש סתירה בין שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה לבין שלילת אופייה היהודי, שהרי ייתכן ששלילת האופי הדמוקרטי תנבע מן הרצון לקיים את המדינה כמדינת העם היהודי.
בנוסף לכך היא טענה שמונח ה"דמוקרטיה" בחוק אינו מוגדר.
לעניין המונח "גזענות" טענה הרשימה שהוא מתייחס אך רק להבחנות ולהבדלות על יסוד ביולוגי, היינו על יסוד החלוקה לפי הגזעים האנושיים.
ההחלטה בעניין הרשימה: רשימת "כך" טענה שההחלטה בעניינה הייתה שגויה.
ראשית, מעשיה אינם אלא פעולות חוקיות בכנסת ומחוץ לה.
שנית, היא פועלת במסגרת ההלכה היהודית ועל יסודה, וכן מטעמי ביטחון.
שלישית, מעשיה אינם בגדר גזענות, כי הפליה לטובה של האוכלוסייה היהודית אינה עולה כדי גזענות כלפי האוכלוסייה הערבית.
ב-18 באוקטובר 1988 נתן בית המשפט את פסק דינו.
הוא דחה את כל טענותיה של רשימת "כך", הן בנוגע לתוקפו ופרשנותו של סעיף 7א, והן לגבי ההחלטה בנוגע לרשימה עצמה.
בית המשפט דחה את טענתה של רשימת "כך" בהדגישו שסעיף 4 אינו חסין מפני שינוי, ובלבד השינוי נעשה בחוק ברוב של חברי כנסת.
ואכן, סעיף 7א התקבל ברוב של חברי הכנסת.
אשר לטענה שסעיף 7א פוגע בעקרונות הדמוקרטיה ציין בית המשפט, שהזכות להיבחר אינה מוחלטת ותיתכנה נסיבות בהן זכות זו תתנגש עם זכויות אחרות ויהיה מקום להגבלתה.
נסיבות קיצוניות כאלו מנויות בסעיף 7א.
בית המשפט דחה את טענת רשימת "כך" בדבר סתירה בין שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה לבין שלילת אופייה היהודי.
בדבריו הסתמך בית המשפט על דבריו בפרשת ירדור, בה נקבע שהאופי הדמוקרטי של המדינה והגשמת שאיפת הדורות לגאולת ישראל יכולים להתקיים בהרמוניה מלאה.
כן קבע שאין צורך לקבוע הגדרה מקיפה וכוללת למושג "דמוקרטי", שכן די בכך שהזכות לבחור ולהיבחר הן מאושיותיו של המשטר הדמוקרטי, ומשום כך מטרות ומעשים למניעת זכות זו מאזרחי המדינה מנוגדים לאופייה הדמוקרטי של המדינה.
אשר לפרשנות המונח "גזענות" דחה בית המשפט את טענת רשימת "כך", באמרו שהרדיפה לצורותיה, שטעמיה הם לאומיים, כלולה בימינו במסגרת המשמעות המקובלת של התופעה של הגזענות.
לדברי בית המשפט, כיוון שסעיף 7א מצמצם את היקפה של זכות יסוד חוקתית, יש לפרשו באופן מצמצם כך שיופעל רק במקרים קיצוניים ביותר.
העיקרים המנחים בהפעלת סעיף זה הם:
(א) מטרותיה או מעשיה של רשימת המועמדים כוללים אחד מן היסודות המובאים בסעיף 7א.
(ב) המטרה האמורה היא בגדר יעד מרכזי ושליט של הרשימה ולא נושא טפל ושולי, אשר משקפת את זהות הרשימה.
גם כאשר המדובר במעשה להבדיל ממטרה, צריך להיות מדובר במעשה שיש בו משום ביטוי בולט, רציני ושליט של זהותה ומהותה של הרשימה.
(ג) הרשימה פועלת למימוש מטרותיה.
(ד) ההתמודדות בבחירות היא אמצעי למימוש המטרה או להגברת המעשה.
(ה) היסודות השליליים כאמור בסעיף 7א לחוק היסוד באים לידי ביטוי חמור וקיצוני מבחינת עוצמתם.
(ו) הראיות להתקיימותם של כל אלה צריך שיהיו משכנעות, ברורות וחד-משמעיות.
ההחלטה בעניין הפסילה של רשימת "כך" נוכח אמות המידה שלעיל
בית המשפט דחה את טענותיה של רשימת כך בדבר הטעמים לפסילתה.
בית המשפט דחה את טענתה הראשונה של רשימת "כך" בציינו שהמטרות והמעשים של הרשימה נבחנים על פי מהותם ותוכנם, ולא על פי המסגרת בה הם מבוצעים.
בית המשפט דחה גם את הטענה שמטרותיה ומעשיה של הרשימה מעוגנים בהלכה היהודית.
הוא הסתמך על פסק דינו שניתן ארבע שנים קודם לכן, אף הוא בעניינה של רשימת "כך", בה ציין שעל פי ההלכה, כאמור בתורה, אצל הרמב"ם ובמסכת גרים, המיעוט הלאומי זכאי לכל הזכויות האזרחיות והמדיניות של יתר תושבי המדינה.
הוא דחה את הטענה שצורכי ביטחון מצדיקים תוכניות אפליה חמורות ודוחות כאלו שהציעה רשימת "כך".
נוכח כל אלו בחן בית המשפט את מטרותיה ומעשיה של רשימת "כך".
הוא קבע שמטרתה של הרשימה לשלול מחלק מאזרחי המדינה, אותו היא מאבחנת על-פי מוצאו הלאומי-האתני, את הזכות לבחור ולהיבחר ולמלא תפקיד ממלכתי כלשהו, היא פגיעה ברורה וחד-משמעית בנפשה של הדמוקרטיה, המושתתת על שוויון זכויות מדיניות בין אזרחי המדינה, ללא הבדל גזע, דת, לאום או מין.
הוא קבע גם שליבוי היצרים השיטתי על יסוד לאומי-אתני המביא איבה ומדנים ומעמיק תהום, וקריאה לשלילה אלימה של זכויות, לביזוי שיטתי ומכוון של חלקי אוכלוסייה מוגדרים לפי יסוד לאומי-אתני, הם באופן ברור גזעניים.
נוכח כל האמור בית המשפט אישר את פסילתה של רשימת "כך" מלהשתתף בבחירות לכנסת השתים עשרה.
החלטת בית המשפט סתמה את הגולל על השתתפותה של רשימת "כך" בבחירות לכנסת.
ב-1990 נרצח מנהיג תנועת "כך" מאיר כהנא בניו יורק על ידי טרוריסט מוסלמי.
לאחר מותו, התפלגה התנועה עקב מחלוקות על הנהגתה, ל"כך" ו"כהנא חי".
שתי התנועות נפסלו מלהתמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
ב-1994 הוכרזו שתי התנועות ארגוני טרור על פי הפקודה למניעת טרור ופעילותן הוכרזה בלתי חוקית.
חלק מפעילי התנועה שבו למגרש הפוליטי במדינת ישראל במסגרות פוליטיות אחרות.
הבולטים שבהם הם מיכאל בן ארי שנבחר לכנסת השמונה עשרה במסגרת רשימת האיחוד הלאומי, וברוך מרזל, אשר התמודד בבחירות לכנסת השש עשרה, שבע עשרה, תשע עשרה ולכנסת העשרים במסגרת רשימות שלא עברו את אחוז החסימה.
מקומה של "כך" בחברה הישראלית
לאחר פסילתה של "כך" מלהתמודד בבחירות ב-1988, היו שסברו שקולותיה הפוטנציאליים של רשימת "כך" יעברו למפלגות אחרות אשר תומכות בטרנספר של ערביי ישראל.
בפועל, היעדרה של התנועה הביא לעליה משמעותית בכוחן של המפלגות החרדיות, במיוחד מפלגת ש"ס, בעיירות הפיתוח שהיו בסיס כוחה של "כך", בעוד שמפלגות הטרנספר לא התחזקו שם.
פרופ' יואב פלד מעלה את ההשערה שיש קשר בין הדברים, כלומר שמצביעים פוטנציאליים של "כך" הצביעו עבור הרשימות החרדיות.
לדבריו תפיסתה של "כך" את הזהות היהודית כבסיס הבלעדי לסולידריות חברתית, מצאה אוזן קשבת בקרב אוכלוסייה חרדית-מזרחית.
במחקר שנערך בשנת 2001 על ידי ד"ר עמי פדהצור ופרופ' דפנה קנטי-נסים נמצא שהתמיכה בעקרונות הכהניזם ואפילו במנהיגותו של כהנא ובמפלגתו גבוהה בעשרות אחוזים מכפי שהשתקפה בסקרים במחצית שנות השמונים, שנות פריחתה של מפלגתו.
נתוני המחקר מאששים את המגמה העולה מן הספרות לגבי מאפייניהם של התומכים ברעיונות ימניים קיצוניים, בכך שבקרב אוכלוסיות המצויות בפריפריה החברתית-כלכלית ניתן לראות שיעורי תמיכה נרחבים למדי בהצהרות הכהניסטיות בכלל ובפרט באלה שעוסקות ביחסי מדינת ישראל ואזרחיה הערבים.
המחקר מצביע על כך שהתמיכה ב"כך" בקרב המתנחלים ותושבי עיירות הפיתוח פחתה ממהלך השנים בהשוואה לתמיכה שזוכה אידאולוגיה זו בקרב המהגרים מחבר המדינות, כמו גם בקרב הציבור החרדי.
עוד מצא המחקר, שאין במפת המפלגות ולו מפלגה אחת אשר תומכיה מסתייגים לחלוטין מהתמיכה בכהניזם.
השימוש בהלכת פרשת ניימן השנייה בפסיקה מאוחרת
בפרשת ניימן השנייה קבע בית המשפט אמות המידה לבדיקת מעשיה ומטרותיה של רשימה לעניין הגבלת זכותה להיבחר נוכח הטעמים שבחוק יסוד: הכנסת.
אמות מידה אלו עסקו הן במשמעות המושגים "דמוקרטי" ו"גזענות", והן בעוצמת הפעילות ומידת הראיות הנדרשות על מנת לפסול רשימה מלהשתתף.
אמות מידה אלו שמשו אותו לצורך ביקורת החלטות אחרות של ועדת הבחירות המרכזית.
הראשונה מביניהן הייתה באותו יום עצמו שבו נתנה ההחלטה בפרשת ניימן השנייה, כאשר בית המשפט אישר, ברוב דעות, את השתתפותה של הרשימה המתקדמת לשלום, בקבעו שעל פי המבחנים המחמירים לפסילה שנקבעו בפרשת ניימן השנייה, אין מקום לפסילתה.
פסקי דין נוספים שניתנו על בסיס פרשת ניימן השנייה היו פסילת החלטתה של ועדת הבחירות לפסול את השתתפותם של עזמי בשארה ואחמד טיבי בבחירות לכנסת השש עשרה, ואישור החלטתה לאשר את השתתפותו של ברוך מרזל באותן בחירות.
פרשת מעונות ראש הממשלה (או בקיצור: תיק המעונות) כוללת מספר פרשיות משנה אשר בעניינן עלה חשד לביצוע עבירות פליליות, בין היתר על ידי אשת ראש הממשלה שרה נתניהו וסמנכ"ל מבצעים ונכסים לשעבר במשרד ראש הממשלה, עזרא סיידוף, בהן חשד לקבלת דבר במרמה ולמרמה והפרת אמונים.
החקירה הפלילית בפרשה נפתחה באוגוסט 2015, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין החליט לאמץ את המלצת פרקליט המדינה שי ניצן בעניין.
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על הגשת כתב אישום בכפוף לשימוע ב"פרשת הארוחות" נגד שרה נתניהו וסיידוף, וסגירת יתר התיקים.
כתבי האישום הוגשו ביוני 2018. ביוני 2019 הורשעו שרה נתניהו וסיידוף בניצול בתחבולה של טעות הזולת ללא מרמה (סעיף 416 לחוק העונשין).
פרשת הארוחות (כונתה גם "פרשת החמגשיות", בין היתר על ידי ראש הממשלה ועורכי הדין של רעייתו) עוסקת בהזמנה שלא כדין של ארוחות למעון ראש הממשלה.
החשד בפרשה זו התעורר במסגרת תביעה של אב הבית לשעבר במעון ראש הממשלה, מני נפתלי, נגד משרד ראש הממשלה.
נפתלי טען כי מראשית חודש ספטמבר 2010 עד חודש מרץ 2013, בזמן ששהו במעון ראש הממשלה אורחים מקומיים, נרשם כאילו מדובר באורחים מחוץ לישראל, וכך נוצר מצב שבו המדינה ספגה הוצאה של מאות שקלים נוספים על כל מנה, משום שהתקציב לאירוח אורחים מחו"ל גבוה מהתקציב המקביל לאורחים מקומיים.
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי החקירה העלתה חשדות שלפיהם שרה נתניהו וסיידוף יצרו מצג שווא שלפיו מספטמבר 2010 עד מרץ 2013 לא הועסקה מבשלת במעון.
כתוצאה מכך, על פי החשד, הזמינו השניים ארוחות למעון ראש הממשלה, בשווי של כ-359,000 שקלים.
סיידוף נחשד גם כי הזמין שפים לבישול ארוחות לאורחים פרטיים וזייף חשבוניות.
היועץ החליט להעמיד את השניים לדין בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, בכפוף לשימוע.
בני הזוג נתניהו הכחישו כל קשר לחשבוניות, וטענו כי נפתלי אחראי להזמנות אלו.
ב-17 בפברואר 2015, פרסם מבקר המדינה שפירא דו"ח אשר עסק בהוצאות הכספית של בני הזוג נתניהו במעונות ראש הממשלה בקיסריה ובירושלים.
בדו"ח נאמר בין היתר שהחשמלאי אבי פחימה הועסק בבית משפחת נתניהו בקיסריה בניגוד לנהלים.
נאמר שם שבשנת 2009 ביקשה משפחת נתניהו למנות את פחימה לחשמלאי של המעון בקיסריה.
"ועדת השלושה", אשר קובעת את תקציב מעון ראש הממשלה, פסלה את מועמדתו של פחימה בשל קשריו המוקדמים עם משפחת נתניהו והיותו חבר מרכז הליכוד.
על אף זאת, הועסק פחימה תוך מצג-שווא באמצעות חברה אחרת, זולה יותר, שזכתה במכרז והודיעה כי פחימה ישמש כקבלן משנה שלה.
בפועל, קבע המבקר, שימש פחימה כקבלן הראשי.
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על סגירת התיק כנגד שרה נתניהו בפרשה, אך כתב האישום שהוגש נגד עזרא סיידוף כולל גם פרשה זו.
ב-12 ביוני 2014 נחשף בעיתון "ידיעות אחרונות" כי מבקר המדינה יוסף שפירא העביר מידע ליועץ המשפטי לממשלה וינשטיין, שלפיו משפחת נתניהו לקחה לביתה הפרטי בקיסריה ריהוט שנרכש מכספי המדינה עבור מעונו הרשמי של ראש הממשלה בירושלים.
על פי הפרסום, הורה סמנכ"ל מבצעים ונכסים במשרד ראש הממשלה, עזרא סיידוף, לעובדים לרכוש ריהוט חדש, זהה לריהוט שנמצא בווילה הפרטית של בני הזוג נתניהו בקיסריה.
לאחר שהריהוט הגיע למעון ראש הממשלה הועבר הריהוט החדש לקיסריה, והריהוט הישן מקיסריה הועבר למעון ראש הממשלה בירושלים.
משרד ראש הממשלה הגיב כי ראש הממשלה בנימין נתניהו מנהל ישיבות עבודה הן בקיסריה והן בירושלים.
לפי התגובה, גם אילו נרכשה מערכת ריהוט גן חדשה לשימוש בקיסריה לתקופת כהונת ראש הממשלה, היה הדבר בהתאם לנוהל שאושר על ידי משרד המשפטים.
בעדותו של נפתלי בשנת 2015 נטען גם ששרה נתניהו שכרה מטפלת סיעודית לאביה, תוך שהיא משיתה את ההוצאות על מעון ראש הממשלה.
ארבע שנים קודם לכן פורסם שהמטפלת פוטרה, אחרי שהתלוננה על אלימות מצד שרה נתניהו נגדה.
נתניהו ואחרים בסביבתם טענו מנגד שהמטפלת הפכה אגרסיבית אחרי שהתקבלו תלונות בדבר טיב טיפולה.
בשנת 2016 התיק הועבר לאחר תום חקירה לפרקליטות ופורסם בתקשורת שהמשטרה המליצה להעמיד לדין את שרה נתניהו, עם אחרים.
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על סגירת התיק נגד שרה נתניהו בעניין המטפלת וריהוט הגן.
ב-20 ביולי 2015 החליט היועץ המשפטי לממשלה וינשטיין כי יש מקום לפתיחת חקירה פלילית בפרשה וזאת לאחר אימוץ המלצותיהם של פרקליט המדינה שי ניצן וראש האגף לחקירות ומודיעין במשטרה ניצב מני יצחקי.
ב-4 באוגוסט 2015 נחקר אבי פחימה במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה במשטרה, בנוגע ל"פרשת החשמלאי".
ב-31 בדצמבר 2015 נחקרה שרה נתניהו באזהרה בענייני הפרשה במשרדי להב 433. היא אמרה בחקירה שיש אישור בתקשי"ר להעביר ריהוט, כל עוד מדובר בריהוט המיועד לאירוח.
בנוגע לחשמלאי אמרה שהיא אינה עוסקת כלל בתשלומים ובהמחאות.
כעבור ארבעה ימים נחקרה נתניהו בשנית.
ב-29 במאי 2016 הודיעה המשטרה כי "היחידה הארצית של משטרת ישראל סיימה חקירה בעניין מעונות ראש הממשלה.
בסיומה של החקירה, הועברו כל הראיות לכאורה, הממצאים והתובנות שנאספו בחקירות המשטרה לפרקליטות מחוז ירושלים, אשר ליוותה את החקירה, לצורך עיון והחלטה".
המשטרה, והעומד בראשה המפכ"ל, רוני אלשיך, ספגו ביקורת ציבורית בשל עמימותה של ההודעה ובשל העובדה כי לא צוין בה האם ממצאי החקירה ביססו חשד לעבירות או אם ישנה המלצה להגשת כתב אישום.
כמו כן לא הוזכרו שמותיהם של המעורבים בפרשה, בהם שרה נתניהו, סיידוף ופחימה.
בהקשר זה, פורסם כי היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט פנה למפכ"ל המשטרה אלשיך בבקשה לשנות את נוסח ההודעה על מנת שיותאם לנוסח המקובל המופץ בסיום חקירות, אך על אף בקשתו פורסמה ההודעה בנוסח החסר.
בהודעה משותפת שפרסמו ב-1 ביוני 2016 המפכ"ל אלשייך והיועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט נאמר שלא היה ראוי מבחינה ערכית לפרסם את העברת העמדה בציבור ולהפוך את הדיון המשפטי-מקצועי לדיון ציבורי, ולכן הנחה המפכ"ל להיצמד בהודעה לתקשורת לניסוח מצומצם שאינו מפרט את העמדה לפרטיה.
עוד ציינו כי הניסיונות לתקוע טריז בין המפכ"ל לבין היועץ המשפטי לממשלה הם בגדר ניסיון לפגוע בשלטון החוק.
בהמשך פורסם כי המשטרה ממליצה להעמיד לדין את נתניהו בגין קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות בשלושה מקרים שונים: "פרשת הארוחות", "פרשת המטפלת הסיעודית" ומקרה שלישי שלא הוברר.
כמו כן, עלה כי המשטרה ביססה תשתית ראייתית להגשת כתבי אישום ב"פרשת החשמלאי" ו"רהיטי הגן", אולם לא הבהירה את עמדתה לגבי מעורבותה של נתניהו במקרים אלו.
בכל האמור למעורבותו של עזרא סיידוף בפרשה, המליצה המשטרה להגיש נגדו ארבעה אישומים - מרמה והפרת אמונים ב"פרשת הארוחות", סיוע בקבלת דבר במרמה ב"פרשת המטפלת הסיעודית" וקבלת דבר במרמה בפרשה נוספת.
בפרק שעוסק בחשמלאי אבי פחימה מייחסים לו במשטרה עבירות של זיוף וקבלת דבר במרמה.
החומר הועבר לפרקליטות מחוז ירושלים, אשר ליוותה את הפרשה.
במהלך החודשים אוקטובר ודצמבר 2016 נערכו השלמות חקירה שבמסגרתן נחקרו עזרא סיידוף, סמנכ"ל נכסים במשרד ראש הממשלה וגיל שפר, ראש הסגל בלשכת נתניהו.
שרה נתניהו נחקרה במשך 11 שעות ברצף.
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי יוגש נגד שרה נתניהו, בכפוף לשימוע, כתב אישום ב"פרשת הארוחות" בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים.
במקביל החליט היועץ המשפטי על סגירת התיקים נגדה בשאר הפרשות.
כמו כן הודיע מנדלבליט כי יוגש כתב אישום נגד עזרא סיידוף, בפרשת החשמלאי ובפרשת הארוחות, בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים וזיוף מסמכים.
ב-17 בינואר 2018, התקיים השימוע בעניינה של שרה נתניהו, שלא בנוכחותה.
בשימוע נכחו עורכי דינה - יעקב וינרוט, יוסי כהן ועמית חדד, היועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט, פרקליט המדינה שי ניצן, ובכירים נוספים במערכת המשפט.
בתום השימוע סוכם כי תתקבל החלטה סופית לאחר קבלת תצהיר בכתב מעורכי דינה של נתניהו.
ב-30 בינואר פורסם בערוץ 10, כי בשימוע שנערך לעזרא סיידוף בפרקליטות המדינה הוא שינה את גרסתו והטיל אחריות על שרה נתניהו בהאשמות שהופנו כנגדו, בפרשיות הזמנת הארוחות והחשמלאי.
ב-20 בפברואר 2018 פורסם כי במסגרת תיק 1270 חשוד יועץ התקשורת של משפחת נתניהו, ניר חפץ, בכך שהציע לשופטת הילה גרסטל את מינויה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אם תתחייב לסגור את תיק המעונות.
חפץ הכחיש את הטענות נגדו, וגם נתניהו אמר כי מעולם לא הוצע לו רעיון זה על ידי חפץ וכי נתניהו מעולם לא ביקש ממנו להציע הצעה כזו.
באוקטובר 2018 המליצה המשטרה לסגור את תיק זה, מחוסר תשתית ראייתית לביצוע עבירות.
ב-21 ביוני 2018 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד שרה נתניהו, בגין קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ומרמה והפרת אמונים.