tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014, נמכר מלון וולדורף אסטוריה בניו יורק לחברת הביטוח Anbang תמורת 1.95 מיליארד דולר, אולם הילטון עדיין מנהלת בפועל את המלון תחת המותג שלה.
חלק מהנכסים של הילטון נושאים את השם "וולדורף" בכותרתם, אך הם אינם חלק מרשת וולדורף אסטוריה.
בשנת 2014 נפתח מלון וולדורף אסטוריה ירושלים.
בפברואר 2018 הודיעה הרשת כי תפתח מלון בקהיר, הראשון ביבשת באפריקה.
לוולדורף אסטוריה 34 בתי מלון ברחבי העולם, מתוכם 16 בארצות הברית, בהם מלון וולדורף אסטוריה המפורסם בניו יורק.
וולדמאר, נסיך ליפה היה השליט של נסיכות ליפה משנת 1875 עד מותו.
וולדמאר נולד ב-18 באפריל 1824 בדטמולד, והיה הילד השלישי של לאופולד השני, נסיך ליפה ואמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.ב-9 בנובמבר 1858 התחתן וולדמאר בקרלסרוהה עם סופיה, נסיכת באדן, בתם של וילהלם, נסיך באדן ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1875 מת אחיו לאופולד השלישי, נסיך ליפה, ווולדמאר עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1892 השתתף וולדמאר ממפגש בברלין יחד עם וילהלם השני, קיסר גרמניה ושאר שליטי גרמניה.
אחרי שהקיסר תיאר את הריבונים האחרים כווסלים שלו, קטע וולדמאר את נאומו באופן חריג ואמר, "לא, אדוני, לא וסלים שלך, אלא בעלי הברית שלך, אם אתה רוצה".
זה נראה כמו קטילת שאיפות הקיסר להיות "קיסר גרמניה" במקום "הקיסר הגרמני".
ב-20 במרץ 1895 מת וולדמאר בדטמולד, ואחיו אלכסנדר, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
מאחר שאחיו היה חולה נפש, הוקמה עוצרות בליפה, בשל המגבלות החוקיות משנת 1870. וולדמאר הורה בצוואתו כי העוצרות תינתן לאדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, גיסו של קיסר גרמניה.
וולדמר מוביץ היה רופא רוסי-גרמני.
על שמו נקראים שני הסוגים השונים של הפרעת קצב הלב חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שנייה.
מוביץ נולד ב-31 במאי 1889 בסנט פטרסבורג, רוסיה.
הוא למד בתיכון מקומי במיינינגן שבמדינת תורינגיה בגרמניה, שם סיים את לימודיו ב-1908. לאחר מכן למד רפואה באוניברסיטאות בפרייבורג ובמינכן, שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1914. במהלך לימודיו תרם לחקר מחלת גרייבס.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד במחלקות כירורגיות בברלין ובהאלה ובמחלקות לרפואה פנימית בבתי החולים האוניברסיטאיים במינכן ובפרייבורג.
בזכות מחקריו בנושאי חסמי הולכה לבביים הועלה מוביץ לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1928, לאחר כהונה של 4 שנים, מונה מוביץ לראש המחלקה לרפואה פנימית בפרייבורג.
ב-1943 מונה לדירקטור של בית חולים במגדבורג, תפקיד בו שימש עד לכיבוש העיר על ידי הצבא האדום ב-1945.
מוביץ עסק ברפואה פנימית עם דגש על קרדיולוגיה.
עיקר פרסומו נבע מסדרת מאמרים אותם פרסם בין השנים 1924–1928, אשר עסקו בסוגים שונים של חסמי הולכה עלייתיים-חדריים.
מוביץ הבדיל בין שני סוגים שונים של חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה וחילק אותם על בסיס מאפייניהם האלקטרוקרדיוגרפיים וההשלכות הפרוגנוסטיות שלהם.
על פי החלוקה שקבע מוביץ, "חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה סוג 1", הוא מצב המתאפיין בהתארכות הדרגתית של מרווח PR בתרשים הא.ק.ג., עד ל"נפילה" של אחד ממכלולי ה-QRS.
"חסם הולכה עלייתי חדרי מדרגה שנייה סוג 2" לעומת זאת, מתאפיין ב"נפילה" של מכלול QRS, ללא התארכות מרווח PR שקדמה לו.
שני סוגי חסמי ההולכה נקראים על שמו – "מוביץ סוג 1" ו"מוביץ סוג 2".
על שמו מוענק "פרס המחקר על שם וולדמר מוביץ למחקרים בתחום הפרעות קצב לב" על ידי האיגוד הגרמני לקרדיולוגיה (Deutsche Gesellschaft für Kardiologie).
וולגה סייבר היא מכונית סדאן בעלת ארבע דלתות, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הרוסית GAZ.
הרכב הוצג בסלון הרכב הבינלאומי במוסקבה בשנת 2007 ושווק בשנים 2008–2010.
הרכב יוצר תחת רישיון מקרייזלר והשתמש בפלטפורמה מהדור השני של רכבי קרייזלר סברינג / דודג' סטראטוס.
הסייבר הוצג עם תחילת המשבר הכלכלי העולמי של 2008, ואף על פי שתוכנן לייצור שנתי של 40,000 כלי רכב, המכירות לא עמדו בציפיות ו-9,000 יחידות יוצרו עד להפסקת הייצור לאחר שנת 2010.
וולגה שחורה (בפולנית: czarna wołga) הוא ביטוי המתייחס לאגדה אורבנית שנפוצה בפולין, הונגריה, רוסיה, בלארוס, אוקראינה, יוון ומונגוליה, במיוחד בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. מדובר על מכונית מדגם וולגה 21 או וולגה 24 בצבע שחור (לפי גרסאות אחרות צבע אדום) שנועדה לחטיפת אזרחים ובפרט ילדים.
לפי גרסאות שונות, במכונית נהגו כמרים, נזירות, יהודים, המשטרה החשאית הפולנית, המאפיה הרוסית, ערפדים, סוגדים לשטן או השטן בעצמו.
לגלגלי המכונית היו חישוקים לבנים, תא הנוסעים היה מוגף בווילונות לבנים או שהיה אלמנט לבן כלשהו לרכב.
מרבית המכונית מן הסדרה נצבעו בצבע שחור כדי לחסוך בעלויות ייצור.
הדבר הקנה לרכב תדמית שלילית מבשרת רעות שגרמה לפאניקה בקרב ההמונים.
הילדים שנחטפו במכוניות מן הדגם נרצחו ודמם שימש לרפואת העשירים במערב או ערבים שסבלו מלוקמיה.
לפי גרסאות אחרות איברי הילדים נקצרו ושמועה זו צורפה לשמועה כי הק.ג.ב סוחר בכבד אדם.
לקראת סוף המאה ה-20, האגדה שונתה ורכבי החטיפה נהפכו למכוניות ב.מ.וו או מרצדס, כאשר מראות הצד הוחלפו בקרניים.
לפי אחת מן הגרסאות מספר השטן, 666, הופיע בשלמותו או בחלקו על לוחית הרישוי.
לגרסה נוספה שמועה כי הנהג היה נוהג לשאול את העוברים ושבים מה השעה וברגע שהאדם היה עונה היה רוצח אותם.
לפי גרסה אחרת, בתוך 24 שעות בדיוק הנשאל האקראי היה מוצא את מותו.
אך, אם הנשאל היה משיב "זה זמן האלוהים" הוא היה מוגן מרצח ונהג הרכב המסתורי היה נוסע ונעלם.
וולגטיטאן (שם מדעי: Volgatitan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד גדול בן קבוצת הטיטאנוזאורים אשר התקיים במשך הקרטיקון התחתון של מזרח אירופה והוא נחשב לטיטאנוזאור הקדום ביותר שחי בחצי הכדור הצפוני, כאשר מרבית המינים הקרובים לו חיו באמריקה הדרומית באותו הזמן.
הוא התגלה במחוז אוליאנובסק שברוסיה משרידים של 7 חוליות צוואר בודדות שהשתייכו לפרט בודד.
סוג זה כלל מין יחיד - Volgatitan simbirskiensis, שתואר בשנת 2018 בידי החוקרים הרוסים אלכסנדר אבריאנוב וולדימיר אפימוב.
משמעות שמו היא: "הטיטאן של נהר הוולגה", לידו נמצאו המאובנים.
שם המין נקרא על שם העיר הרוסית אוליאנובסק, שבעבר נקראה סימבירסק.
דינוזאור זה נחשב למאובן אמצעי בין קבוצת הטיטאנוזאורים "Lognkosauria", שכללה את המינים הגדולים כמו הארגנטינוזאורוס והפטגוזאורוס לבין קבוצת הסלטזאוריים, הקטנים יותר שהיו משוריינים לאורך גופם.
הוא קרוב בעיקר לרפטוזאורוס ולמיני משפחת הנמגטוזאוריים שהזכירו מעט את הדיפלודוקיים במבנה צווארם.
גודלו של היצור ניתן למדידה באמצעות השוואת החוליות לחוליות של דינוזאורים קרובים כמו הפטגוטיטאן והדרדנוטוס, מהם משוער שמשקלו של היצור הגיע ל-17.3 טון בממוצע.
וולגה אוליאנובסק הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מאוליאנובסק.
הוא נוסד ב-17 במאי 1947 וברוב שנותיו התמודד ב.
עונה אחת בלבד התמודדה בליגה הראשונה (2008).
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1947 בשם טורפדו אוליאנובסק.
קבוצה בשם "וולגה" החלה להופיע בליגה "B" של אליפות ברית המועצות מאז 1962. משחק הבכורה נערך באצטדיון טרוד בשנת 1963, כשוולגה ניצחה את אנרגיה וורונז' בתוצאה 1–3. עד להתפרקות ברית המועצות הקבוצה שיחק בליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1992, הקבוצה הפכה למועדון "סטארט" והייתה אמורה לשחק בליגה הראשונה, אך מפעל המטוסים המקומי, שהעניק חסות לקבוצה, סירב לממן אותו.
המועדון עבר לעיר דימיטרובגרד, שם נתמך על ידי המפעל המקומי המהווה חלק מחברת AvtoVAZ.
תחיית הכדורגל באוליאנובסק התרחשה בשנת 1995, כאשר הוקמה קבוצת וולגה שהחלה להתמודד בליגה השלישית.
בפברואר 2005 וולגה חדלה להתקיים כמועדון מקצועי.
הוחלט למזג את המועדון עם קבוצת לאדה דמיטרובגרד.
שנה לאחר מכן הוקם מועדון וולגה-אנרגיה בליגת הכדורגל החובבנית (הליגה השלישית בכדורגל הרוסי), אזור וולגה.
לאחר הזכייה באליפות הוולגה של הליגה השלישית בשנת 2006, קיבלה קבוצת וולגה-אנרגיה את הזכות לשחק בליגה השנייה באזור אורל-עבר הוולגה תחת השם המקורי וולגה.
בסוף עונת 2007, וולגה זכתה באליפות אורל-עבר הוולגה והעפילה לליגה הראשונה.
"וולגה" לא הצליחה להשיג שם דריסת רגל ובתום עונה אחת ירדה חזרה לליגה השנייה.
בעונה הבאה וולגה סבלה מקשיים כלכליים ומשנת 2009 התמודדה בליגה המקצוענית.
בתום עונת 2021/2022 העפילה לליגה הלאומית.
בעונת 2022/2023 העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי.
ברם, באותה עונה ירדה לליגה השנייה.
וולגה אוליאנובסק היא קבוצת הוקי שדה מהעיר אוליאנובסק.
המועדון נוצר בשנת 1968 על בסיס מועדון ההוקי וולגה אוליאנובסק.
מאז 1970 השתתף באליפות ברית המועצות וזכה שלוש פעמים באליפות ברית המועצות ולאחר מכן השתתף בגביע אירופה לאלופות (1975).
המועדון לא שרד את התפרקות ברית המועצות ופורק בשנת 1991.
וולגה הוא מועדון בנדי מהעיר אוליאנובסק, המתמודד בליגת העל הרוסית בבנדי.
המועדון נוסד בשנת 1934. צבעי הקבוצה: צהוב-כחול.
הישגי השיא הן סגנות אליפות ברית המועצות ומקום שלישי באליפות רוסיה.
המועדון נוצר בתחילת 1934 בחסות מפעל לבניית מכונות מקומי.
בתקופה שבין 1957 עד 1959 הוא נקרא "טרוד" (בעיתונות אוליאנובסק באותה תקופה הוזכרה לעיתים קרובות בשם "מועדון וולודארסקי").
מאז פברואר 1959 המועדון נקרא בשם "וולגה" (למעט 2001–2003, אז הקבוצה שיחקה בשם "וולגה-UAZ", על שם הספונסרית "UAZ", אוא"ז).
כיום זהו מועדון עצמאי שמהווה ארגון אוטונומי ללא מטרות רווח "מועדון ההוקי וולגה" ("Хоккейный клуб «Волга»).
בשנים שלפני המלחמה המועדון השתתף בתחרויות עירוניות.
בשנת 1945 הופיע לראשונה בתחרויות לאומיות כאשר בשנים 1947 ו-1953 התמודד בגביע רוסיה הסובייטית.
לאחר שדינמו אוליאנובסק נשרה מאליפות ברית המועצות בשנת 1959, את מקומה תפסה קבוצת וולגה באליפות ברית המועצות.
במקביל, 13 שחקני דינמו עברו לוולגה.
בעונת הבכורה שלה בליגת ההוקי הבכירה, וולגה תפסה את המקום העשירי.
בהדרגה, וולגה החלה להיות אחת הקבוצות הטובות במדינה.
בשתי העונות הבאות "וולגה" תפסה את המקום השביעי.
כמה שנים מאוחר יותר, שחקני וולגה כבר זומנו לנבחרת ברית המועצות.
בעונות 1976 ו-1977 וולגה תפסה את המקום השלישי, שהיה להישג השיא של הקבוצה באותן שנים וכן במקום השני (1972, 1976).
בשנים הבאות הקבוצה התדרדרה וחזרה לבמת הבכורה של האליפות הלאומית ובשנת 1995, הקבוצה זכתה לשחק עם הקבוצות החזקות במדינה, כשחזרה לליגת העל.
בשנת 1997 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות רוסיה ובשנת 2000 לראשונה העפילה לגמר גביע המדינה.
עם זאת הקבוצה נכנסה לתקופה של מיתון בתחילת המאה ה-21 ובעשור השני של המאה ה-21 המצב לא השתנה.
הקבוצה לא קיבלה את תמיכת המושל והקבוצה נאלצת לחפש ספונסרים מדי עונה וניכרת בחוסר יציבות כלכלית במועדון.
וולגוניה מיקרופוגון (שם מדעי: Wallagonia micropogon), הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הסילוריים, שבסדרת השפמנונאים, החי בדרום-מזרח אסיה והוא קרובו של שפמנון ההליקופטר.
שפמנון זה חדש למדע והוא תואר רק בשנת 2004 ובעבר שויך לסוג Wallago.
השפמנון מצוי רק במים מתוקים בתחומי דרום מזרח-אסיה מדרום וייטנאם, צפון לאוס ובנהר צ'או פראיה וכן במקונג שבתאילנד.
זהו שפמנון גדול באורך של 154 סנטימטרים ומשקל מרבי של 96 קילוגרם.
הוא בעל גוונים כהים ומעט כתמים עליהם עם סנפירים בשרניים חסרי קשקשים, סנפיר גב נמוך ולסתות גדולות ושטוחות שבקצותיהם זיפים דמויי שפם.
השפמנון הוא אוכל כל הניזון מכל מה שהוא מוצא במים, בעיקר דגים וחסרי חוליות אך הוא יטרוף גם חיות גדולות יותר אם הוא ייתקל בהם.
השפמנון מטיל ביצים בקרקעית הנהר והוא נודד לנהרות איטיי זרימה לשם כך.
לרוב השמפנון אוכל סביב קרקעית הנהר.
וולדו פפר הגדול הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1975 בהפקתו ובבימויו של ג'ורג' רוי היל, עם רוברט רדפורד, סוזן סרנדון, מרגו קידר ובו סוונסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ויליאם גולדמן וג'ורג' רוי היל והוא מתאר את תקופת התעופה במטוסים דו כנפיים עשויין מקנבס, קרשים וכבלי מתכת בשנים 1926–1931 שבה עדיין לא גובשו תקנות התעופה וטייסים רבים התפרנסו מהדגמת תרגילי אווירובטיקה ופעלולים מסוכנים של הליכה על הכנפיים שהסתיימו מדי פעם באסונות.
1926 נברסקה, וולדו פפר (רוברט רדפורד) מתפרנס מהטסת אזרחים למרחקים קצרים וביצוע פעלולי טיסה.
הוא גויס לחיל האוויר של ארצות הברית בשלהי מלחמת העולם הראשונה כמדריך טיסה ולא הצליח להשתתף בקרבות אוויר אבל לכולם הוא מספר שהשתתף בקרב נגד האייס הגרמני ארנסט גסלר (בו ברונדין) שבסיומו הצדיע לו גסלר וכי הוא הטייס השני הטוב בעולם לאחר גסלר.
הוא פוגש בחברו הטייס אקסל אולסון (בו סוונסון) שבתחילה מתחרה בו אבל לבסוף הם משתפים פעולה ומצרפים את חברתו של וולדו, מארי באת' (סוזן סרנדון).
הם מנסים לבצע פעלול בו נוהגת באת' ואולסון טס מעליהם ומשלשל סולם חבלים עליו מטפס וולדו אולם אולסון מנמיך ווולדו מתנגש בגג מתבן ונפצע קשות.
כל גופו נתון בגבס והוא מועבר למנוחה הקנזס בבית חברו עזרא סטיילס (אדוארד הרמן) שהוא אחיה של חברתו לשעבר מוד (מרגו קידר).
עזרא מתכנן מטוס חד כנפי שיוכל לבצע את התרגיל המסוכן של "לולאה חיצונית".
בינתיים הם מתקבלים ל"קרקס המעופף" של דוק דילהופר (פיל ברנס) שבו מבצעים תרגילי תעופה מסוכנים לקהל בתשלום.
הקהל הולך ומתמעט מתחיל לגלות חוסר עניין באווירובטיקה ודילהופר משכנע את באת' לעלות למטוס בבגדים חושפניים וללכת על הכנף כשהרוח מגלה חלקים בגופה שיהיו יותר מעניינים וסקסיים.
היא מסכימה אך על הכנף היא קופאת מקור ולא יכולה לזוז.
וולדו יוצא לקראתה במטוס וכמעט מגיע אליה אך היא נופלת למותה והפקיד הפדרלי אומר להם שהם מקורקעים עד לסיום החקירה.
בינתיים מסיים עזרא לבנות את המטוס החד כנפי שלו ובטיסה לעיני הקהל הוא מנסה לבצע "לולאה חיצונית" אך מתרסק הקהל רץ לקראתו ומישהו מצית סיגריה והמטוס מתחיל לבעור.
וולדו לא מסוגל להומיאו והורג אותו במוט כהמתת חסד.
לאחר מכן הוא עולה על מטוס, גורם לנזק קשה במתקנים, מתרסק ונפצע שוב קשות.
הוא מקורקע לצמיתות אך לאחר התאוששות הוא מגיע להוליווד ביתר עם אולסון, משנה את שמו ומתחיל לעבוד כטייס בסרט תעופה.
מסתבר שהיועץ בסרט זה הוא לא פחות מאשר ארנסט גסלר שטס ברפליקה של מטוס פוקר DR.I.
וולדו טס בסופווית' קאמל ושניהם משחזרים קרב ממלחמת העולם הראשונה.
הם זורקים את המצנחים שלהם ומתחילים קרב אבווירי ללא ירי אלא בצורת משחק צ'יקן שבסיומו מטוסיהם כבר לא שמישים והם מצדיעים אחד לשני ונעלמים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט רדפורדוולדו פפרטייססוזן סרנדוןמרי באת'בו סוונסוןאקסל אולסוןטייסאדוארד הרמןעזרא סטיילסטייסמרגו קידרמוד שטיילסבו ברונדיןארנסט קסלרטייספיל ברנסדוק דילהופרמנהל קרקס אוויריג'פרי לואיסניוט פוטספקיד פדרלי
וולדו פורטר ג'ונסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של מיזורי, וכן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית לפני שהודח ב-1862 בשל בגידה.
לאחר מכן שירת כקצין בצבא הקונפדרציה וכסנאטור של מדינות הקונפדרציה מטעם מיזורי בשנים 1863 עד 1865 ולבסוף כיו"ר הוועידה החוקתית של מיזורי של 1875.
ג'ונסון נולד ב-16 בספטמבר 1817 בברידג'פורט, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), לאוליב וולדו (1798–1852) ולבן דודה ובעלה יליד ניו יורק, ויליאם ג'ונסון (1791–1868).
לוולדו פורטר ג'ונסון היו תריסר אחים והוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים.
אביו מונה למנהל הדואר של ברידג'פורט ואחיו הגדול ג'וזף ג'ונסון, היה חקלאי ופוליטיקאי מקומי בולט ששימש לסירוגין כחבר הקונגרס של האזור, וב-1851 נבחר למושל וירג'יניה.
בשנת 1839 השלים ג'ונסון את לימודיו ב-Baptist Rector College.
לאחר לימודי משפטים, התקבל ג'ונסון ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה, והחל לעבוד כעורך דין במחוז הריסון, וירג'יניה ב-1841.
שנה לאחר מכן, ב-1842, עבר ג'ונסון מערבה לאוסקיולה, מיזורי, והמשיך את עבודתו כעורך דין בגבול המתפתח (והבעייתי) בין מיזורי למה שהפכה למדינת קנזס בעקבות פשרת מיזורי ב-1850.
בינתיים, התנדב ג'ונסון להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ושירת כטוראי ברגימנט הראשון של מיזורי של מתנדבים רכובים.
ב-1847 זכה בבחירות לבית הנבחרים של מיזורי, ב-1848 נבחר לתובע המחוזי וב-1851 נבחר לשופט של המחוז השיפוטי השביעי.
הוא התפטר מתפקידיו הממשלתיים ב-1852 וחזר לעיסוקו המשפטי הפרטי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, הגיש ג'ונסון מספר תביעות קרקע למשרד הקרקעות הכללי..
ב-1860 בחרו המחוקקים של מיזורי בג'ונסון כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, והוא כיהן מ-17 במרץ 1861 עד 10 בינואר 1862, אז הודח מהסנאט בשל חוסר נאמנות לממשלה.
הוא היה חבר בוועידת השלום של 1861 שהתקיימה בוושינגטון הבירה, במאמץ לתכנן אמצעים למניעת מלחמת האזרחים האמריקנית הקרבה.
ג'ונסון התנדב לשרת בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים, לאחר שהגיע לדרגת מייג'ור במשמר מדינת מיזורי.
הוא גייס גדוד שלחם בקרב פי רידג' ליד בנטונוויל, ארקנסו.
ב-28 באפריל 1862 התארגנה היחידה שלו בממפיס, טנסי כרגימנט חיל הרגלים הרביעי של מיזורי (הקונפדרציה) עם ג'ונסון כלוטננט קולונל.
בשנת 1863מונה ג'ונסון לחבר בסנאט של מדינות הקונפדרציה כדי למלא מושב פנוי.
לאחר כניעת הקונפדרציה, מאוגוסט 1865 עד אפריל 1866, התגורר ג'ונסון בהמילטון, אונטריו.
הוא חזר לאוסצ'ולה, קיבל חנינה נשיאותית וחידש את עיסוקו המשפטי.
ג'ונסון היה נשיא הוועידה החוקתית של המדינה ב-1875.
עד 1850 הם חיו במיזורי, שם היא ילדה את בנם, עורך הדין והשופט לעתיד ויליאם טל ג'ונסון (1848-1930).
במפקד האוכלוסין של 1860, ערכי הנדל"ן והרכוש האישי של ג'ונסון זינקו, ומשפחתו כללה את ויליאם טל בן ה-11 ואחיו צ'ארלס (1859–1901), סנט קלייר (1855–1900) ותומאס מור ג'ונסון (1851–1919), ובנוסף המשפחה גם החזיקה באשה מולאטית בת 30 כשפחה.
ג'ונסון חי לאחר אשתו, אך מת ממורסה בריאות באוסקיולה ב-14 באוגוסט 1885. הוא נקבר מחדש בקבר המשפחתי בבית הקברות Forest Hill Calvary בקנזס סיטי.
בנו ויליאם טל ג'ונסון הפך לעורך דין ושופט של מיזורי, ובנו תומאס מור ג'ונסון הפך גם הוא לעורך דין, לראש עיריית אוסצ'ולה ולסופר.
בנם סנט קלייר ג'ונסון עבר לטקסס, שם מת, אך שרידיו ושל אחיו צ'ארלס הוחזרו מאוחר יותר לקבורה בבית הקברות פורסט היל.
ווֹלְווֹ (סימן ושם מלא רשום מבחינה חוקית בשוודית: Aktiebolaget Volvo) היא חברה שוודית לייצור כלי רכב מסחריים ופרטיים, אוטובוסים, ציוד מכני הנדסי מערכות הנעה ליישומים תעשייתיים וימיים, רכיבים לתעשיית החלל ומתן שירותים בתחומים הללו.
החברה נוסדה ב-10 באוגוסט 1926 בעיר גוטנבורג כתת-חברה של יצרן המסבים SKF Svenska Kullagerfabriken.
בעבר ייצרה וולוו גם כלי רכב פרטיים, אך ב-1999 נמכרה חטיבת המכוניות לחברת פורד שהמשיכה למכור מכוניות הנושאות את שם המותג וולוו.
ב-2010 לאחר משבר בענף הרכב האמריקאי בעקבות משבר 2008 נמכר המותג ליצרן הרכב הסיני זהייג'יאנג ג'ילי.
בכנס EcoMotion אמר מנכ"ל וולוו, האקאן סמואלסון, ש"עד 2025 חצי מהמכירות שלנו יהיו של כלי רכב חשמליים, ובשנת 2030 נמכור כלי רכב חשמליים בלבד" ובכך הכריז על כוונת וולוו לעבור להנעה חשמלית ברכביה.וולוו גם קראה לאיחוד האירופי לאסור מכירת רכבי בנזין.
פירוש השם וולוו בלטינית הוא "אני מתגלגל" או "אני פונה".
השם וולוו נרשם כסימן רשום במקור במאי 1911 כחברת בת של SKF AB מתוך כוונה לשמש כשם עבור סדרה מיוחדת של מסבים כדוריים.
ברם, השם וולוו שימש רק זמן קצר למטרה זו שכן SKF החליטה להשתמש במותג SKF עבור כל המסבים שהיא יצרה.
חברת וולוו לא הייתה פעילה עד ל-10 באוגוסט 1926 אז החליטו מנהל השיווק של SKF, אסאר גבריאלסון, והמהנדס גוסטב לרסון, לייסד עסק לייצור מכוניות כחלק מקבוצת SKF.
ההחלטה באה אחרי שנה בה ייצרו 10 אבות טיפוס של מכוניות.
חברת Volvo AB נכנסה לבורסה של סטוקהולם ב-1935 ו-SKF החליטה למכור את מניותיה בחברה.
סדרת המכוניות הראשונה שייצרה וולוו, נקראה ÖV4 ("עגלה פתוחה - 4 צילינדרים") והושקה ב-14 באפריל 1927. מ-1927 עד 1929 ייצרה וולוו רק 996 מכוניות.
סדרת ÖV4 הוחלפה על ידי הדגם PV651 באפריל 1929. ההצלחה הראשונה של וולוו בייצור מכוניות היה הדגם PV444, שהושק בספטמבר 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 הושק דגם וולוו PV 60.
משנת 1956–1967 ייצרה את סדרת 120, וולוו אמזון, (Amazon) מכונית בגודל בינוני בגרסאות סדאן 2 דלתות, סדאן 4 דלתות, וסטיישן.
החברה מעסיקה כ-81,000 עובדים ברחבי העולם, עם מפעלים ב-25 מדינות ומכירות למעלה מ-185 שווקים ומדינות שונות.
חטיבת הביצועים של החברה נקראת פולסטאר.
החברה מספקת פתרונות שלמים למימון ושירותים.
ב-2004 המכירות נטו של וולוו הגיעו ל-22 מיליארד ליש"ט.
חטיבת הרכב של וולוו נמצאת בבעלות פורד ואילו 20% ממניות החברה נמצאות בבעלות חברת הרכב הצרפתית רנו.
ביולי 2007 נודע כי פורד מתכננת למכור את החברה תמורת 8 מיליארד דולר, אבל בנובמבר 2007 מנכ"ל פורד הודיע רשמית כי החברה לא עומדת למכירה.
במרץ 2010 יצרנית הרכב הסינית ג'ילי בראשות לי שופו חתמה על הסכם לרכישת המותג וולוו מפורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר.
בפברואר 2024 היא רכשה גם את מלוא מניות החטיבה החשמלית ,פולסטאר
יבואנית וולוו בישראל היא מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ שבבעלות יעקב שחר וישראל קז.
פֿוּ צְ'יָאנְג היה מנהל המכירות בוולוו עד שהתפטר ופתח את מותג אייווייס.
מתחרה בעיקר באאודי A3 וב.מ.וו סדרה 1, אך היא בין המיושנות יותר בין המתחרים מאחר שלא השתנתה רבות מ-2012. נמכרת גם גרסת "CrossCountry" מוגבהת המכוונת יותר לשטח.
מוצעת עם מנוע 2.0 ל' טורבו-בנזין המפיק 245 כ"ס.
מתחרה בעיקר במרצדס C-קלאס ואאודי A4, ומציעה נפח תא מטען קטן יחסית של 380 ל'.
ממשיכת הדרך של ה-S80 הוותיקה ומציגה את מהפך העיצוב של וולוו ואת כניסתה מחדש לתחרות.
איכות החומרים בה דומים לאלה של מתחרותיה - מרצדס E-קלאס ואאודי A6, ומניע אותה מנוע 2.0 ל' טורבו דיזל חסכוני עם ביצועים מרשימים יחסית.
לדגם גם גרסת V בתצורת סטיישן, וכן V90 קרוס קאונטרי עם מרווח גחון מוגבה.
XC40- רכב פנאי קומפקטי שמתחרה באאודי Q3 ומרצדס GLC.
הדגם חדש יחסית, הוא הוצג בשנת 2017, ומציע את מנועי T5 של וולוו.
בהמשך יתווספו להיצע הגרסאות גם מנוע טורבו-בנזין בנפח 1.5 ליטר עם שלשה צילינדרים, ובשנת 2019 תוצג גרסה היברדית נטענת-שקע על בסיס מנוע בנזין זה.
הדגם זכה בתואר "רכב השנה באירופה" לשנת 2018.
XC60 - רכב פנאי בינוני, שמתחרה בדגמים כגון אאודי Q5 ומרצדס GLE.
הדור הראשון הוצג בשנת 2008, והדור השני הוצג בתערוכת ז'נבה בתחילת 2017, והוא מעוצב בסגנון החדש של החברה.
הרכב זה בתואר "רכב השנה של העולם" לשנת 2018.
XC90 - רכב שטח גדול, הראשון שהציג את שפת העיצוב החדשה של המותג.
עם תא נוסעים דומה ברובו לזה של ה-S90, מציע ה-XC90 היוקרתי קפיצת רמה משמעותית מדורו הקודם ומשתווה מאוד למתחריו, בקטגוריית האאודי Q7. מחירו ההתחלתי נע סביב חצי מיליון ש"ח, והוא כולל מערכות בטיחות רבות.
EX30- רכב פנאי חשמלי, המבוסס על פלטפורמה חשמלית- ייעודית ונחשבת נכון לשנת 2023 כ"הוולו המהירה בהיסטוריה".
מיוצרים על ידי חברת הבת וולוו אוטובוסים.
וולוו LV4 - יוצר בין השנים 1928–1930, גם בתצורת משאית קלה
וולוו B7R - מיוצר משנת 1997 ועד היום
וולוו B8R - מיוצר משנת 2013 ועד היום
מכוניות מסוג וולוו שימשו את הנהגת המדינה (ראשי ממשלות, שרים וחברי כנסת) משנות ה-70 ועד 2008, לצד דגמים נוספים מחברות אחרות.
הנימוק העיקרי לבחירה של השרים בוולוו היא כי "אינה גרמנית".
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
מחוז וולוגדה הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הצפון-מערבי כ-500 ק"מ ממוסקבה.
כ-70% משטח המחוז מכוסה ביערות.
התיישבות רוסית באזור ידועה משנת 862. לפי המסורת, שלטו באחד מערי האזור מייסדי שושלת רוריק.
בימי הביניים, השטח היה בחלקו בתחום נסיכות רוסטוב ובחלקו בתחום האדמות של רפובליקת נובגורוד.
בשנת 1273 האזור נבזז על ידי כוחות של נסיכות טבר בעזרת הטטרים.
בשנת 1389 סופח האזור לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1446 האזור היה נסיכות ובראשה עמד וסילי השני, לפני שהוא החל את כהונתו כנסיך של נסיכות מוסקבה.
בסוף המאה ה-15 וולוגדה היה בסיס להתרחבות התיישבות רוסית צפונה ומזרחה לאזור הרי אורל.
בתקופת הצרות באזור התרחשו מספר קרבות, עיר וולוגדה וסביבתה נבזזו.
לאחר הרגעת הרוחות ווגדה הייה מרכז ליציאת משלחות לכיוון סיביר.
בשנת 1796 הוקמה גוברניית וולוגדה.
הגוברניה בוטלה בתקופה הסובייטית והאזור שולב ביחידות מנהליות שונות.
בשנת 1937 הוחלט להקים את מחוז וולוגדה כיחידה מנהלית נפרדת.
בשנת 1955 בעיר צ'רפובץ הוקם מפעל גדול לייצור ברזל יצוק.
בתחום המחוז קיימים מספר מנזרים עתיקים ואחד מהם (מנזר פראפונטוב) אף הוכרז כאתר מורשת עולמית.
רוב המנזרים נסגרו בתקופת ברית המועצות, חלק מהם כמו באי האש עד היום מהווים כלא ופעילות דתית בהם לא חודשה.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז וולוגדה" שכוללת 34 חברים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר גאורגי פילימונוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-26 ראיונים ו-4 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת כ-1.3 מיליון בשנת 1990. בערים מתגוררת כ-73% מאוכלוסיית המחוז.
בהתאם למפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית כ-86% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים.
הערים הגדולות - צ'רפובץ (כ-315 אלף תושבים) ווולוגדה (כ-306 אלף תושבים).
העיר צ'רפובץ מהווה מרכז חשוב של תעשיית הפלדה בקנה מידה ארצי.
רב המפעלים הם בבעלות "סברסטל".
עיר וולוגודה מהווה מרכז מסילות ברזל חשוב.
דרך המחוז עוברות מספר כבישים ארציים לרבות M8 מוסקבה-ארכנגלסק.
בעיר צ'רפובץ פועל נמל תעופה בעל מעמד בין-לאומי.
נמל של צ'רפובץ הוא נקודה חשובה בנתיב המים וולגה-בלטי.
ווֹלוֹ (באמהרית: ወሎ, ) היה מחוז מרכזי בצפון מרכז אתיופיה.
בעבר נקרא האזור בשם ביתא אמהרה והחל מן המאה ה-17 ואילך החל התיישבות אורומו באזור.
בניגוד לחבשים שהמבנה החברתי שלהם התבסס על מחוזיות, מבנה האורומו היה שבטי והורכב משתי קונפדרציות שבטיות שנקראו ברטומה ובורנה שסה"כ מנו כ-50 שבטים.
שבט הוולו והאחרים שהיגרו לאזור השתייכו לברטומה, וולו היה השבט הגדול לכן הוחלף שם האזור כולו לוולו.
נפות בתוך המחוז נושאות גם שמות של שבטי אורומו יותר קטנים ובהם תולמה, ווצ'אליה, אבונו, יג'ו ורייה.
לפני המאה השש עשרה, וולו (ביתא אמהרה) היה מרכז היסטורי, פוליטי, ודתי של האימפריה האתיופית.
כאשר האימפריה האקסוּמית נדחקה דרומה עקב אתגרים פנימיים וחיצוניים, היא העבירה את מרכזה למקום שנקרא קובאר שממוקם באנגות, בוולו של ימינו.
בעקבות קריסת האימפריה האקסומית, שושלת זגווה הצליחה להשתלט על שלטון המדינה וקבעה את מרכזה בלליבלה, בחלק הצפון-מערבי של וולו.
בתקופת ימי הביניים, ביתה אמהרה, החלק הדרומי של וולו הפך למרכז המדינה.
הקיסרים נאוד (בסביבות 1494 -1508) ולבנה דנגל (בסביבות 1508-1540) בנו את ארמונותיהם באזור, וניהלו משם את המדינה.
לאחר שחרורה של אתיופיה במהלך מלחמת השחרור האתיופית במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית בשנת 1941, המחוזות אזאבו, לסתה, ראיה, וג ויג'ו נוספו לוולו.
וולו כללה גם את צ'יפדום קללו שהייתה לנפה בתוכה.
עם אימוץ החוקה החדשה בשנת 1995 וולו נחלק בין המחוזות האתניים החדשים, חצי מהמחוז שהיה מיושב בעפרים סופח למדינת עפר.
לנפה השנייה, חלק קטן בצפון סופח למחוז תיגראי הדרומית שבמדינת תיגראי והיתר סופח למדינית אמהרה וחולק לשני מחוזות - דרום וולו וצפון וולו.
מחוז וולו הוא ערש לידתם של שלושה סולמות מוזיקליים האופייניים למוזיקה האתיופית המסורתית ולנעימות יהדות אתיופיה: באטי, תזטה ואמבסל.
וולוגדה היא עיר ברוסיה, בירת מחוז וולוגדה.
שוכנת על גדת הנהר וולוגדה.
מאז 23 בספטמבר 1937 זהו מרכז אדמיניסטרטיבי, תרבותי ומדעי של מחוז וולגדה.
מסילות ברזל חשובות - ממוסקבה לארכנגלסק וורקוטה ומוולדה לסנט פטרסבורג - מצטלבות בוולוגדה.
הכביש המהיר M8 מוסקבה-ארכנגלסק עובר בוולוגדה.
על פי המסורת, העיר נוסדה על ידי הנזיר גראסים בשנת 1147 - בשנה זו הוקם מנזר השילוש במקום.
למיקומה של העיר על צומת נהרות היו יתרונות רבים.
במהלך המאות ה-13 וה-14 הייתה העיר במרכז הסכסוך בין נובגורוד לבין מוסקבה.
רק בסוף המאה ה-14 העיר והאזור כולו סופחו לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1565 הצאר איוואן האיום החל את בניית קתדרלת סופיה ולמעשה שינה את פני העיר.
באותה תקופה העיר הייתה מרכז המסחר עם אנגליה והולנד.
קיימת סברה שהצאר אף רצה להעביר את הבירה לוולוגדה.
ב-22 בספטמבר 1622 נכבשה העיר על ידי הפולנים ונהרסה כליל.
עם תחילת שלטונה של שושלת רומנוב העיר שוקמה ונבנה מבצר חדש.
עד לתחילת המאה ה-17 הייתה העיר על נתיב המסחר בין רוסיה לבין אירופה.
בתקופת פטר הגדול הייתה וולוגדה בסיס צבאי חשוב.
במהלך המאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבותה של העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר על חוק לחימה.
חברות התעשייה עברו לייצור המלחמה.
אספקת המלחמה של לנינגרד והחזית עברו דרך צומת הרכבת וולוגדה.
כיום היא איננה העיר הגדולה במחוז.
יחד עם זאת, היא מהווה מרכז תרבותי ואדמיניסטרטיבי של המחוז.
יש בעיר יותר מ -200 אנדרטאות אדריכלות והיסטוריה.
המפורסמים ביותר הם: קרמלין ווולוגדה, קתדרלת סנט סופיה, מנזר ספאסו-פרילוצקי, אנסמבל כנסיות ולדימיר, כנסיית קונסטנטין ואלנה, כנסיות עם ציורי קיר של יוחנן המבשר ודמיטרי פרילוצקי, כנסיית המשתתפים קוזליוני, הרכבים אדריכליים של גשר האבן וכיכר המהפכה.
בעיר קיימת קבוצת כדורגל בשם דינמו וולוגדה.
וולוביליס ; בברברית: ⵡⴰⵍⵉⵍⵉ; בלטינית: Volubilis) היא עיר עתיקה ואתר ארכאולוגי השוכן כ-30 ק"מ צפונית לעיר מקנס במרוקו.
העיר נוסדה במאה ה-3 לפנה"ס והייתה ליישוב חשוב עם הכיבוש הרומי בשנת 40 לערך.
העיר פרחה במאה ה-2 ובמאה ה-3 ובשיאה מנתה כ-20,000 תושבים.
הרומאים עזבו את וולוביליס בסוף המאה ה-3. היא המשיכה והייתה מיושבת, ואף ידעה תקופת זוהר נוספת בסוף המאה ה-8 בתקופת שלטונו של אידריס הראשון .
לאחר מכן שקעה ונעזבה במאה ה-11. בשנת 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי, הידוע במיוחד בפסיפסים שבו, כאתר מורשת עולמית.
מקור שמה של וולוביליס אינו ידוע, אך ייתכן שבא משיבוש לטיני של השם הברברי להרדוף הנחלים (שם מדעי: Nerium oleander) - "ואלילי" - הגדל בשפע באזור.
הודות למיקומה הנוח להגנה ולאדמת המישור הפורייה סביבה, יושבה וולוביליס לפחות במאה ה-3 לפנה"ס, ועל כך מעידות כתובות פוניות שנמצאו במקום.
ממועד זה ועד לכיבוש הרומי בשנת 40 הייתה העיר לבירתה של ממלכת מאוריטניה הברברית.
העיר תוכננה לפי מתווה פוני-הלניסטי, היא השתרעה על פני שטח של כ-120 דונם והייתה מוקפת חומה.
לאחר הכיבוש הרומי הייתה וולוביליס לעיר הבירה (מוניקיפיום) של הפרובינקיה הרומית מאוריטניה טינגיטאנה והתפתחותה הואצה.
בעיר הוקמו מבני ציבור, בתים פרטיים ומבנים הקשורים בתעשיית שמן הזית, המוצר העיקרי של האזור.
עוד ידוע כי אוכלוסייתה של העיר הייתה רב-לאומית, ולצד הגרעין הברברי והרומי, התגוררו בה, בין היתר, גם יוונים ויהודים.
בשנים 168–169 הוקמו בעיר חומה חדשה בה נקבעו שמונה שערים, קפיטול ובזיליקה.
לאחר עלייתו לשלטון של הקיסר קרקלה הופחת נטל המיסים על העיר, והדבר צוין בהקמתו של שער ניצחון שהוקדש לקיסר.
בסופה של המאה ה-3 עזבו הרומים את מאוריטניה טינגיטאנה בפתאומיות מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, והעיר נכנסה לתקופת שפל.
אמת המים חרבה, אזור הקפיטול על ראש הגבעה היה לבית קברות והאוכלוסייה שנותרה בעיר נעה אל חלקה המערבי וביצרה אותו.
מכתובת מסוף המאה ה-6 ומשלוש כתובות נוספות מהמחצית הראשונה של המאה ה-7 אנו למדים כי בתקופה זו התגוררה בעיר קהילה נוצרית, ובמועד שאינו ידוע במדויק לאחר מכן ועובר לסוף המאה ה-8, קיבלו עליהם התושבים את האסלאם.
בסוף המאה ה-8 ייסד אידריס הראשון את השושלת האידריסית (الأدارسة), וקבע את מרכזו בעיר.
אידריס הראשון ייסד את העיר פאס ובנו ביכר אותה על פני וולוביליס; זו החלה בתהליך שקיעה בלתי נמנע, שהסתיים בנטישתה במאה ה-11 או סמוך לאחר מכן.
חלק מעמודי העיר הרומית וכן כותרות קורינתיות שולבו בשער מנסור במקנס.
חורבות וולוביליס שוכנות על גבעה שלטת סמוך לג'בל זרהון והן מקיפות כמחצית משטחה המקורי של העיר.
האתר מוקף על ידי נחל פרדאסה ממזרח ונחל חומאנה ממערב, ושני אלה נפגשים מדרום לו.
אורכה של חומת העיר הוא 2.35 ק"מ, וברובה היא גלויה לעין.
רוחבה הממוצע הוא 1.6 מטר וכ-40 מגדלי שמירה נבנו לאורכה.
בניני העיר עשויים ברובם מאבן גיר שנחצבה במחצבות הסמוכות לעיר, ובעיר פסיפסים רבים שנותרו באתרם.
שער הניצחון הניצב מעל לדקומנוס מסמן את הגבול בין העיר הפונית-הלניסטית דרומית-מערבית לו, לבין הרובע הרומי החדש יותר שמצפון-מזרח לו.
מעל לשער העשוי שיש ניצבה בעבר דמותו של הקיסר קרקלה שלכבודו הוקם, כשהיא במרכבה מוזהבת הרתומה לשישה סוסים.
בנייני הציבור משתרעים בעיקר בחלק העתיק של העיר שמדרום לשער שהוא גם חלקה הרם.
אלה כוללים קפיטול, פורום בשטח של 1,300 מ"ר ובזיליקה רומית ששימשה כהיכל המשפט.
הקפיטול הוקם על ידי הקיסר הרומי מקרינוס בשנת 217 במקום בו שכן הפורום הקודם.
לידו שוכנים המרחצאות שלפי הממצאים חודשו מספר פעמים.
הבית הפרטי הבולט באזור זה של העיר מוכר כ"בית אורפאוס" והוא מצטיין בגת שבו, ובשני פסיפסים - האחד מתאר את אורפאוס מנגן על הלירה שלו (ומכאן שמו של המבנה), ובאחר נראית אמפיטריטה במרכבה הרתומה לסוסי ים.
הדקומנוס מוליך משער הניצחון לכיוון צפון-מזרח והוא משמש כעורק העיקרי של הרובע הרומי בעיר.
לאורכו ערוכים בתי מידות פרטיים, שבהם התגלו הפסיפסים החשובים באתר.
סמוך לדקומנוס שוכן הבית הפרטי הידוע ביותר בעיר.
בבית זה המכונה "בית ונוס" שמונה חדרים ושבעה פרוזדורים שריצפותיהם מעוטרות בפסיפסים.
בין אלה פסיפס המתאר את דיאנה עולה מרחצתה ופסיפס העוסק בחטיפת הילאס בידי הנימפות.
בתים חשובים נוספים הם "בית אפבוס" שבו פסיפס של בכחוס במרכבה רתומה לנמרים ו"בית האביר" שבו פסיפס בלתי מושלם של בכחוס ואריאדנה.
יותר מ-600 אסטלות קבורה התגלו בצידה המזרחי של העיר, מעבר לנחל פרדאסה, במקום אשר זכה לשם "מקדש סטורן".
המקום מיוחס לכת שקדמה לכיבוש הרומי, ולאחריו השתלבה בכת סטורן כתוצאה מתהליך של סינקרטיזם.
וולודימיר קליצ'קו (באוקראינית: Володимир Кличко; נולד ב-25 במרץ 1976) הוא אלוף העולם באגרוף במשקל כבד לשעבר המוכר מטעם 4 מתוך 5 התאחדויות האגרוף העיקריות בעולם IBO ,WBO ,IBF ,WBA, ומטעם מגזין האגרוף החשוב בעולם – "הזירה".
אחיו הוא ויטלי קליצ'קו, שהיה (עד לפרישתו לטובת קריירה פוליטית) אלוף העולם מטעם התאחדות WBС, התואר המשמעותי היחיד בו לא מחזיק וולודימיר.
השניים מעולם לא התאגרפו ביניהם.
קליצ'קו נולד בשנת 1976 בעיר סמיפלטינסק אשר בקזחסטן, כאשר אביו, קצין בכיר בחיל האוויר הסובייטי, הוצב שם בתפקיד.
בשנת 1996 סיים את לימודיו במכון הפדגוגי של אוקראינה, והתקבל ללימודי תואר שני באוניברסיטה של קייב.
בשנת 2001 סיים את לימודי הדוקטורט שלו וקיבל תואר דוקטור למדעי הספורט מטעם האוניברסיטה של קייב.
קליצ'קו דובר ארבע שפות על בוריין: אוקראינית, רוסית, גרמנית, ואנגלית.
בשנת 2004 עבר להתגורר בבוורלי הילס ביחד עם אחיו הגדול ויטלי.
אישיותו ואורח חייו של קליצ'קו הן ייחודיות בקרב הספורטאים העוסקים בענף האגרוף המקצועני.
הוא שחמטאי נלהב ועוסק גם בגלישת רוח, גולף, ואף מקדיש מזמנו לפעילות צדקה, למען ילדים ברחבי העולם כשליח מטעם האו"ם.
סגנון האגרוף של קליצ'קו מתבסס על ממידי גופו הגדולים.
משקלו כ-110 ק"ג, גובהו כ-2 מטרים, ומוטת ידיו דומה.
ממדים אלה מאפשרים לו לשמור מרחק ביטחון מיריבו ביחד עם מכות נגד בעלות עוצמה גבוהה.
קליצ'קו משתמש בעיקר בידו השמאלית במכות קצרות (ג'אבים), על מנת להרחיק ממנו את היריב ו"לפתוח" את ההגנה שלו בפני מכת וו בעלת עוצמה גבוהה באגרוף ימין.
בשנת 1993 זכה בתואר אלוף אירופה לנוער באגרוף במשקל כבד.
בשנת 1994 זכה במקום השני באליפות העולם לנוער.
בשנת 1996 זכה במקום השני באליפות אירופה במשקל על- כבד, ועוד באותה השנה זכה במדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה במשקל על-כבד.
לאחר אולימפיאדת אטלנטה עבר קליצ'קו להתאגרף כמקצוען ועד שנת 2000 שמר על יחס ניצחונות של 24-1.
באוקטובר 2000 הוכתר כאלוף העולם באגרוף במשקל כבד מטעם התאחדות WBO לאחר שגבר על האמריקני כריס בירד.
קליצ'קו הגן על תוארו במשך 5 קרבות רצופים עד שבשנת 2003 הפסיד למתאגרף קורי סנדרס.
בשנים הבאות לא הצליח קליצ'קו להחזיר לעצמו את תואר אלוף העולם עד שבפברואר 2008 ניצח בניו יורק את המתאגרף הרוסי סולטאן איברגימוב ובכך הפך למתאגרף הראשון מאז שנת 1999 המחזיק בתואר משותף של שתיים מהתאחדויות האגרוף המובילות, IBF ו-WBO.
ביוני 2009 ניצח קליצ'קו בקרב את האוזבקי רוסלאן צ'גאייב ובכך הפך לאלוף המוכר בידי 3 התאחדויות האגרוף והמגזין החשוב בתחום – "הזירה".
מאז הגן על תוארו זה פעמיים נוספות.
ביולי 2011 ניצח בקרב בן 12 סיבובים את המתאגרף הבריטי דייוויד היי (David Haye) בהחלטה פה אחד של שופטי הנקודות, והוכר כאלוף העולם גם מטעם ה-WBA התאחדות האגרוף המקצועני הוותיקה ביותר.
ב-28 בנובמבר 2015 הפסיד בקרב ואת תוארו, למתאגרף האירי טייסון פיורי שניצח לאחר 12 סיבובים בהחלטת השופטים פה אחד.
מאזנו כמקצוען (נכון לנובמבר 2015): 68 קרבות ביחס ניצחונות 64-4 מתוכם 53 בנוק אאוט.
ב-3 באוגוסט 2017 הודיע קליצ'קו על פרישה מאגרוף מקצועני לאחר שהשתתף ב-29 קרבות הגנה על התואר.
בסך הכול השתתף ב-69 קרבות שבהם השיג 64 ניצחונות ואשר 53 מתוכם הסתיימו בנוק אאוט.
נכון למועד זה מחזיק קליצ'קו בשלושה שיאים של עידן האגרוף המודרני: שיא ניצחונות בקרבות הגנה על התואר (25), שיא ניצחונות של תואר האליפות המאוחד (15), שיא ניצחונות ברצף של התואר המאוחד (14).
קליצ'קו החזיק בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד במשך הזמן השני באורכו בהיסטוריה, לאחר ג'ו לואיס.
במשך תקופה זו הגן על תוארו 23 פעמים (השני בהיסטוריה) מתוכם 18 קרבות ברציפות (השלישי בהיסטוריה).
במשך 11 שנים רצופות, משנת 2004 עד נובמבר 2015, שליטתו של קליצ'קו בקטגוריית המשקל הכבד לא הייתה מוטלת בספק.
משנת 2004 ועד שלב זה של הקריירה שלו לא נמצא מתאגרף אשר היה ביכולתו לקרוא תיגר על הדומיננטיות שלו בענף.
ההערכה המקובלת הייתה כי לאחר פרישתו של אחיו ויטלי לטובת קריירה פוליטית בארצו, לא תהיה לו כל בעיה לצרף לעצמו גם את תואר האלוף מטעם ה-WBC ולהפוך לאלוף העולם הבלתי מעורער הראשון מזה שנים ארוכות.
וולהרה הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
אף על פי שהרשות הממשלתית לוקחת את שמה מהפרוור, משרדיה הראשיים ממוקמים בפרוור סמוך, דאבל ביי.
וולהרה גובל מצפון מזרח בבלוויו היל, מצפון באדג'קליף ומצפון מערב בפדינגטון.
ממזרח הוא גובל בבונדיי ג'נקשן ומור פארק.
הרחוב הראשי החוצה את הפרוור מצפון לדרום הוא רחוב אושן, וגבולו הדרומי של הפרוור הוא רחוב אוקספורד, העובר דרך בונדיי ג'נקשן, פדינגטון ודרלינגהרסט בדרכו להייד פארק.
השם וולהרה נגזר מהמילה האבוריג'ינית שמשמעה ישיבה (במובן של פגישה לשיחה, מועצה, או מחנה).
השם ניתן לפרוור באופן רשמי ב-1856 על ידי דניאל קופר, דובר המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס.
בוולהרה גר בתחילת המאה ה-20 ג'ון מ'קרווי סמית', מפתח החיסון כנגד אנתרקס.
בוולהרה בית כנסת בולט אחד, בית הכנסת עמנואל, המקיים טקסים לפי הזרם המסורתי (Masorti, מה שקרוי לעיתים יהדות קונסרבטיבית), מתחדש (Renewal) והמתקדם (פרוגרסיבי, מה שקרוי בישראל יהדות רפורמית).
בית הכנסת מקיים קשר עם קהילת הלהט"ב המקומית, וכולל טקסי קבלת שבת מיוחדים לשבת שלפני המרדי גרא.
בפרוור מספר כנסיות בולטות, העיקרית ביניהן היא כנסיית כל הקדושים, שנבנתה בידי האדריכל אדמונד בלאקט בסגנון ויקטוריאני-גותי.
במהלך שנות השבעים התקיים ברחוב קווינס בפרוור יריד צבעוני, שמשך מבקרים מרחבי סידני.
לאחר תלונות על רעש והפרעה באזור, היריד בוטל בשנות השמונים.
אקינוונדה אולווולה "וולה" סויינקה הוא מחזאי, סופר, משורר, פרופסור לספרות ניגרי; זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1986.
וולה סויינקה נולד באבאוקוטה, ליד העיר איבדן שבמערב ניגריה, במוצאו האתני הוא שייך לשבט יורובה.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה הלאומית של איבדן, הוא עבר לאנגליה והחל ללמוד באוניברסיטת לידס ספרות השוואתית ב-1960. הוא קיבל את מענק רוקפלר והוא חזר אל ניגריה והחל ללמוד דרמה אפריקאית.
יחד עם הלימוד של הדרמה האפריקאית החל הסופר ללמד דרמה וספרות באוניברסיטאות שונות בניגריה, בערים איבדן ולגוס.
בשנת 1973 השלים סויינקה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת לידס.
החל משנת 1975 הוא פרופסור לספרות.
בנוסף הוא היה לעיתים גם פרופסור אורח באוניברסיטאות קיימברידג', שפילד, וייל שם העניק הרצאות על ספרות השוואתית ודרמה אפריקאית.
במהלך מלחמת האזרחים בניגריה כתב הסופר מאמר בו הציע הפסקת אש עם המורדים מביאפרה ובעקבות כך הוא נעצר ב-1967 על ידי השלטונות הניגרים והואשם בשיתוף פעולה עם האויב.
סויינקה היה לאסיר פוליטי והיה אסור בכלא הניגרי במשך שנתיים.
סויינקה כותב את שיריו, מחזותיו והרומנים שלו באנגלית.
סויינקה פרסם כ-20 יצירות ועבודות בתחום הדרמה (מחזות ומאמרים), שירה ורומנים.
כמחזאי הושפע סויינקה ממחזאים מערביים ובמיוחד מהמחזאי האירי ג.
את מחזותיו הראשונים כתב סויינקה בהיותו סטודנט בלונדון, ב-1958 כתב את המחזה שוכני הביצה וב-1959 את המחזה האריה ואבן החן.
לאחר שחזר אל ניגריה ב-1960 הוא ייסד את קבוצת התיאטרון מסכות 1960. ב-1964 ייסד סויינקה תיאטרון בו הוא הפיק מחזות פרי עטו ואף השתתף בחלקם כשחקן.
בין מחזותיו הרבים של סויינקה ניתן לציין את המחזה הקלאסי של אוריפידס "הבאקכות", אותו עיבד והתאים למציאות הניגרית ואף עיבד את המחזה לאופרה (בין השנים 1977- 1981 האופרה הוצגה לפני קהל).
בשנת 2009 יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "Wole Soyinka: Child of the Forest", בבימויו של אקין אומוטוסו, העוסק בדמותו של וולה סויינקה.
האריה ואבן החן (קטע) בתרגום אברהם עוז, עיתון 77, גל' 82–83 (כסלו-טבת תשמ"ז, נובמבר-דצמבר 1986).
ב-2007 העלה תיאטרון נטלה את המחזה, בבימויה של יפה שוסטר, עיצוב תפאורה ותלבושות של טל יצחקי, מוזיקה של ארקדי דוכין ועיצוב תאורה של ג'ודי קופפרמן, הפקה שהועלתה לאחר מכן גם על בימת הפרינג' של פסטיבל אדינבורו.
ב-16 באוקטובר 2011 הועלו בעברית קטעים מ"האריה ואבן החן" וכן מ"ריקוד היערות" (גם בתרגומו של אברהם עוז) על ידי הבמה לתיאטרון אפריקאי-ישראלי במסגרת ערב הצדעה לתרבות אפריקה בתל אביב.
ב-4 בספטמבר 2021 הועלתה בעברית גרסה למחזהו "הדרך" בתרגומם של ליהיא ברזל-מלמד ודורון תבורי על ידי הבמה לתיאטרון אפריקאי-ישראלי בבימויה של יפה שוסטר בתיאטרון הבית ביפו.
ההצגה התארחה מאוחר יותר בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע בתל אביב.
ווֹלוֹדימיר בוריסוביץ' גרויסמן (באוקראינית: Володи́мир Бори́сович Гро́йсман; נולד ב-20 בינואר 1978, ויניצה, ברית המועצות – כיום באוקראינה) הוא יהודי-אוקראיני שכיהן כראש ממשלת אוקראינה, יושב ראש הפרלמנט וסגן ראש הממשלה של אוקראינה.
לפני כן היה ראש העיר ויניצה.
גרויסמן נולד ב-1978 בעיר ויניצה (ברית המועצות דאז) למשפחה יהודית.
אביו היה איש עסקים ובהמשך הפך לחבר במועצת העיר.
וולודימיר גרויסמן סיים את לימודי בית הספר ב-1994. עם סיום לימודיו, הצטרף לעסק של אביו בתפקיד ניהולי.
ב-2003 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים.
במקביל ללימודיו ניהל עסקים ועסק בפוליטיקה של ויניצה.
גרויסמן נשוי לאלנה ואב לשלושה.
בשנת 2002 נבחר למועצת העיר ויניצה, והיה לחבר המועצה הצעיר ביותר עד אז (בגיל 24).
ב-2005 הדיחו חברי המועצה את ראש העיר המכהן ומינו את גרויסמן לראש העיר הזמני.
בשנת 2006 זכה גרויסמן בבחירות לראשות העירייה והפך לראש העיר באופן רשמי.
כעבור ארבע שנים התמודד שוב על התפקיד, וזכה בכ-78% מקולות הבוחרים, שיעור התמיכה הגבוה ביותר בראש עיר באוקראינה.
בפברואר 2014, לאחר אירועי יברומאידאן, הודח הנשיא המכהן של אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', וגורמי אופוזיציה עלו לשלטון.
ארסני יאצניוק, אשר התמנה לראש הממשלה הזמנית באוקראינה, מינה את גרויסמן לשר לענייני פיתוח אזורי ובינוי.
באוקטובר 2014 נבחר גרויסמן לראדה העליונה (הפרלמנט של אוקראינה) מטעם מפלגתו של פטרו פורושנקו, הנשיא המכהן.
ב-27 בנובמבר 2014 מונה על ידי פורושנקו לתפקיד יושב ראש הפרלמנט.
ב-14 באפריל 2016, מספר ימים לאחר שיאצניוק התפטר, נבחר גרויסמן על ידי הפרלמנט האוקראיני לראש הממשלה, בתמיכתם של 250 חברי פרלמנט ו-57 מתנגדים.
ב־20 במאי 2019 התפטר גרויסמן מראשות ממשלת אוקראינה בעקבות השבעתו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי ופיזור הפרלמנט.
ב-6 במאי 2024 נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את וולודימיר גרויסמן לרשימת מבוקשים.
ב-2016, כשהיה עדיין יושב ראש הפרלמנט האוקראיני, הוא הקים על רגליהם את חברי הפרלמנט לדקת דומייה כמחווה ליום השואה הבינלאומי, לראשונה בתולדות פרלמנט זה.
ב-2017 ביקר גרויסמן בכותל המערבי עם משלחת מאוקראינה.
חלק מקרובי משפחתו אף עלו לישראל וגרים כיום באשדוד.
אביו, בוריס גרויסמן, בן לניצול שואה.
וולודימיר איבנוביץ' ליוטיי (באוקראינית: Володимир Іванович Лютий, נולד ב-20 באפריל 1962 בדנייפרופטרובסק שבברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ומאמן בהווה.
כשחקן היה ליוטיי מזוהה בעיקר עם המועדון דנייפר דנייפרופטרובסק, וערך שש הופעות בינלאומיות, בנבחרות נבחרת ברית המועצות ונבחרת חבר העמים.
ליוטיי זכה במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988) עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
ליוטיי החל את קריירת הבוגרים בשנת 1979 בדנייפרו דנייפרופטרובסק, ששיחקה אז בליגת העל הסובייטית ונחשבה לקבוצת צמרת.
ליוטיי שיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות, וזכה לראשונה באליפות בשנת 1983. גם בעונות הבאות היו ליוטיי ודנייפרו בצמרת הכדורגל הסובייטי, כאשר סיימו במקום השלישי בעונות 1984 ו-1985, וזכו בשנת 1986 בגביע הפדרציה הסובייטית.
בעונת 1986/87 השתתף ליוטיי עם דנייפרו בגביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי לגיה ורשה.
בעונת 1987 סיים ליוטיי עם דנייפרו במקום השני בליגת העל הסובייטית.
בשנת 1988 זכה ליוטיי עם דנייפרו באליפות השנייה שלו, וכעבור שנה זכה עמה בגביע הסובייטי, לאחר ניצחון 0–1 על טורפדו מוסקבה בגמר, בו נכנס כמחליף.
בעונת 1988/89 הבקיע ליוטיי את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1-1 מול בורדו במסגרת גביע אופ"א, אך דנייפרו הפסידה 1–2 בגומלין והודחה.
בעונת 1989/90 השתתף ליוטיי לראשונה בגביע אירופה לאלופות, בגין זכייתה של הקבוצה באליפות, והבקיע שער בתיקו 2-2 מול סברובסקי טירול בגומלין של שמינית הגמר, אותה צלחה דנייפרו לאחר ניצחון 0–2 במשחק הראשון.
זה היה שערו האחרון של ליוטיי עם הקבוצה במסגרת אירופית, שכן ליוטיי עזב את דנייפרו בינואר 1990 לאחר עשר עונות, ולא סיים בקבוצה את עונת 1989/90. ליוטיי הבקיע 51 שערי ליגה ב-250 הופעות במהלך תקופה זו.
בינואר 1990 עבר ליוטיי לשאלקה 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שני שערים ב-21 הופעות, אך לא הצליח להעפיל עם שאלקה לבונדסליגה, שכן הקבוצה סיימה רק חמישית.
בעונת 1990/91 ליוטיי תפס תפקיד חשוב מאוד בקישור הקבוצה, הבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לשאלקה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון.
עם זאת, ליוטיי לא נשאר בשאלקה, וחתם בקיץ 1991 בדיסבורג מהבונדסליגה.
ליוטיי שיחק עונה אחת בדיסבורג, בה שיתף פעולה עם מיכאל טרנאט ומיכאל תוניס והבקיע שישה שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה בתום עונה זו, 1991/92, לבונדסליגה השנייה.
בעונת 1992/93 שיחק ליוטיי בבוכום מהבונדסליגה, אך ערך רק שלוש הופעות, ובאותה שנה שיחק גם בבורסאספור הטורקית וברוט-וייס אוברהאוזן הגרמנית, בשתיהן ערך הופעות בודדות.
בהמשך שיחק באונטרהאכינג ובזלמרוהר מהליגות הנמוכות בגרמניה, ובשנת 1996 ערך הופעה בודדת בקבוצה בה גדל, דנייפרו דנייפרופטרובסק.
את שנות הקריירה האחרונות שלו העביר ליוטיי במועדוני חובבים בגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2001.
ליוטיי לקח חלק בזכייתה של נבחרת ברית המועצות האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
ליוטיי פתח בכל משחקיה של ברית המועצות באולימפיאדה למעט משחק אחד בשלב הבתים, ושיחק 115 דקות בגמר, בו ניצחה נבחרת ברית המועצות את נבחרת ברזיל האולימפית בתוצאה 1–2 בהארכה.
את הופעתו הראשונה בנבחרת ברית המועצות הבוגרת ערך ליוטיי בשנת 1990, וזומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1990. ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, כאשר נכנס כחילוף התקפי בהפסד 0–2 לנבחרת ארגנטינה.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, נסע ליוטיי ליורו 1992 כחלק מסגל נבחרת חבר המדינות העצמאיות, שהיוותה נבחרת ביניים שכללה נציגים מכל מדינות ברית המועצות, עד שתוקמנה נבחרות עצמאיות לכל מדינה מהגוש הסובייטי.
ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, בתיקו 1-1 מול נבחרת גרמניה, והוחלף במחצית המשחק.
גם בטורניר זה נחל ליוטיי אכזבה, כאשר נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים.
לליוטיי שלוש הופעות במדי נבחרת ברית המועצות בהן הבקיע שער אחד, ועוד שלוש הופעות במדי נבחרת חבר המדינות העצמאיות.
לאחר יורו 1992, ליוטיי היה יכול להשתלב בנבחרת אוקראינה, אך לא ערך בשורותיה הופעות.
לאחר פרישתו עסק ליוטיי בתפקידי אימון שונים.
תחילה שימש עוזר מאמן ומאמן זמני בלוקומוטיב מוסקבה וברוסטוב.
אחר כך שימש כמאמן ראשי בשלוש קבוצות שונות במולדובה, פ.צ.
סקסן, ואחר כך שימש מנהל ספורטיבי בפ.צ.
בשנת 2016 אימן ליוטיי את זוגדידי מליגת המשנה בגאורגיה.
בהמשך אימן את קבוצת סומי מהליגה השנייה באוקראינה.
ב-2017 - 2018 אימן קבוצת אולדנבורג מאחת הליגות הנמוכות בגרמניה.
בשנים 2018 - 2019 מאמן ליוטי את קבוצת הנוער של מועדון הנזה רוסטוק מהליגה הגרמנית.
בשנים 2020 - 201 אימן את קבוצת רוסטוקר מהליגה החמישית בגרמניה.
בשנים 2022 - 2024 היה עוזר מאמן של קבוצת הנערים (עד גיל 17) של מועדון הנזה רוסטוק.
עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות:
אולימפיאדת סיאול (1988): מדליית זהב
וולוו 144, (Volvo 144) היא מכונית סלון קומפקטית, יוצרה בשוודיה על ידי יצרנית הרכב וולוו, בין השנים 1966–1974,,
בנוסף לייצור בשוודיה, דגם "וולוו 144" הורכב ב-בלגיה, קנדה, אוסטרליה, מלזיה ו-דרום אפריקה.
בתחילת שנות ה-70 נערכה מסיבת עיתונאים במפעלי וולוו בשוודיה, בה חשפה וולוו את סדרה 144 החדשה שהפכה להיות המכונית הראשונה של וולוו שממנה נמכרו יותר ממיליון רכבים.
כאשר פירוש השם 144 לדוגמה היה: 1= סדרת הדגם (100), 4 = מספר הצילינדרים במנוע, 4= מספר הדלתות ( סאדן במקרה הזה).
בשלב הראשון עלו לכביש דגמי וולוו 144, כאשר שנה מאוחר יותר הצטרפה גם וולוו 142 (קופה).
ב-1968 החלו לעלות לכביש דגמי הסטיישן (145) וב-1969 הוצגה גם וולוו 164 שהייתה מצוידת במנוע 6 צילינדרים, בסיס גלגלים ארוך ב-10 ס"מ ותא נוסעים יוקרתי יותר.
סדרה 144 החדשה שהחליפה את וולוו אמזון, הציעה מידות גדולות יותר אך שמרה על מחיר דומה, מה שהבטיח ביקוש גבוה לדגם.
הדור החדש הציג גם קפיצת דרך מרשימה בבטיחות (4 בלמי דיסק) ובנוחות ויועד לארבעה או חמישה נוסעים בהתאם לדגם.
ההבחנה בין שמות הדגמים נעשתה על ידי שם הדגם,
באוגוסט 1966 הציגה וולוו מכונית 4 דלתות חדשה בשם וולוו 144. היא ייצגה את תחילתה של סדרת דגמים חדשה לחלוטין, שעד שנת 1974 הייתה אחראית לדגמי הייצור ההמוני של וולוו.
עיצובה של ה-144 היה ממש נצחי, וההוכחה לכך היא העובדה שמכונית זו, בעיצוב מפותח יותר, נמכרה עדיין בהצלחה בתחילת שנות ה-90. התכונות שאפיינו מכונית זו כללו שטחי זכוכית גדולים ושלושה חלונות צד.
ה-144 הייתה מכונית מרווחת מאוד עם תא מטען גדול.
הוולוו 144 כללה גם מאפייני בטיחות חדשים רבים.
בנוסף למרכב עם אזורי ספיגת אנרגיה מלפנים ומאחור, הייתה לה גם מערכת בלימה ייחודית שבה כל מעגל בלימה פעל על שלושה גלגלים.
הבלמים בכל ארבעת הגלגלים היו בלמי דיסק.
בתא הנוסעים לא היו חלקים בולטים, והיא כללה חגורות בטיחות לנהג ולנוסע הקדמי.
וולוו 142 - מנוע 4 צילינדרים, ו-2 דלתות.
וולוו 144 - מנוע 4 צילינדרים ו-4 דלתות.
וולוו 145 - מנוע 4 צילינדרים ו-5 דלתות.
הרכבת כל שלושת הדגמים הייתה בשוודיה, בלגיה, קנדה, אוסטרליה ומלזיה.
בלמים : דיסקים בחזית ומאחור
תיבת הילוכים : ידנית 4 הילוכים, (אוטומטית 3 הילוכים).
ה-144 יוצר עם חגורות בטיחות הן עבור הנהג והנוסע במושב הקדמי.
מרכב - עם אזורי ספיגת אנרגיה מלפנים ומאחור.
מערכת בלימה ייחודית שבה כל מעגל בלימה פעל על שלושה גלגלים.
מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ הוקמה בשנת 1967 ע"י מאיר קז כיבואנית בלעדית של מוצרי חברת וולוו השוודית.
בתחילה ייבאה מכוניות ובהמשך משאיות, אוטובוסים, מנועים וציוד מכני כבד.
בישראל שווקה וולוו 144 מסוף שנות הששים ונחשבה לרכב יוקרתי.
בסוף שנות הששים ותחילת שנות השבעים דגם הוולוו 144 התחרה במכירות עם פורד טאונוס 20M.
וולוו 164, (Volvo 164), היא מכונית סלון בתצורת סדאן שוודית יוקרתית, בעלת מנוע 6 צלינדרים.
דגם ""וולוו 164" הורכב בשוודיה, אוסטרליה, מלזיה ו-דרום אפריקה.
וולוו 164 הייתה התשובה של חברת וולוו כנגד מרצדס בנץ 250 ו-יגואר XJ 6.
מאחר שמנוע ה-6 בוכנות היה ארוך ב-50% ממנוע ה-4 בוכנות, נאלצו בוולבו לשנות את חזית המכונית ואת ה"גריל" ולהאריך את תא המנוע.
המכונית כונתה 164 (סדרה 100, 6 בוכנות, 4 דלתות), וזכתה להצלחה יפה.
דגם הקונספט וולוו GTZ 3000 שהוצג בשנת 1970 התבסס על "וולוו 164".
מהדורה מוגבלת של 164, 164TE נעשתה בשנת 1974 ב-3 בשווקים, בריטניה, גרמניה ו-אוסטרליה.
164TE מצוידת כסטנדרט, במיזוג אוויר, רדיו מלווה ב-8 רמקולים, משענות ראש אחוריות, מנורות קריאה אחוריות, מגף שטיחים מקיר לקיר עם תאורה.
גרסה יוקרתית יותר זאת הייתה זמינה רק ב-3 צבעים: תכלת מתכתי, נחושת מתכתית וצהבהב מתכתי.
גרסת ה-145 כ"ס עם 2 קרבורטורים, וגרסת 175 כ"ס עם הזרקת דלק.
(וולוו 164 - וולוו ששת הצילינדרים הראשון מאז יוצר בדגם PV800 בשנת 1958).
תיבת הילוכים: ידנית 4 הילוכים, עם הילוך יתר חשמלי או אוטומטית 3 הילוכים - סוג בורג וורנר.
בלמים: הידרוליים, בלמי דיסק בכל הגלגלים.
בישראל שווקה וולוו 164 מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ונחשבה לרכב יוקרתי.
וולוו 142 (Volvo 142) היא מכונית סלון קומפקטית, 2 דלתות, יוצרה בשוודיה על ידי יצרנית הרכב וולוו, בין השנים 1967–1974
המנוע והמפרט הטכני היו זהים לדגמי ה-וולוו 144 וה-145.
סדרת "וולוו 140" החליפה את דגם האמזון (וולוו 121).
המספור של סדרת וולוו 140 מורכב מ-3 ספרות, המייצגות סדרה, מספר צילינדרים ומספר הדלתות בהתאמה.
וולוו 142 – מנוע 4 צילינדרים, ו-2 דלתות.
וולוו 144 – מנוע 4 צילינדרים ו-4 דלתות.
וולוו 145 – מנוע 4 צילינדרים ו-5 דלתות.
דגם ה-142 לא שווק בישראל.
בלמים – דיסקים בחזית ומאחור
תיבת הילוכים – ידנית 4 הילוכים, (אוטומטית 3 הילוכים).
ה-142 יוצר עם חגורות בטיחות הן עבור הנהג והנוסע במושב הקדמי.
מרכב – הכולל אזורי ספיגת אנרגיה מלפנים ומאחור.
מערכת בלימה ייחודית שבה כל מעגל בלימה פועל על שלושה גלגלים.
וולוו 145 (בשוודית: Volvo 145) היא מכונית סלון בתצורת סטיישן, 5 דלתות, יוצרה בשוודיה על ידי חברת וולוו בין השנים 1967–1974. יוצרו 268,317 יחידות.
סדרת וולוו 140 החליפה את דגם האמזון (וולוו 121).
וולוו 145 – מנוע 4 צילינדרים ו-5 דלתות (גרסת סטיישן).
נפח מכל דלק – 58 ליטר
נפח תא מטען : מעל 2 מ"ק
מהירות מרבית – 171 קמ"ש
ה-145 יוצר עם חגורות בטיחות הן עבור הנהג והנוסע במושב הקדמי.
מרכב – עם אזורי ספיגת אנרגיה מלפנים ומאחור.
בישראל שווקה הוולוו 145, מסוף שנות הששים, בנוסף לוולוו 144 ולוולוו 164.
וולוו 343, מכונית משפחתית קטנה שיוצרה על ידי יצרנית הרכב השוודית וולוו בין השנים 1976–1990
סדרת 300 תוכננה בחלקה על ידי ג'ובאני מיקולוטטי שתכנן את ה-דאף 600.
סדרת 300 הורכבה בהולנד ובשוודיה.
הספרה הראשונה 3 מצביעה על מספר הסדרה
הספרה השנייה 4 מצביעה על מספר הצילינדרים
הספרה השלישית 3 מצביעה על מספר הדלתות
הוולוו 343 התחרתה בתכונות ובמכירות באלפא רומיאו 33, לנצ'יה דלתא, פורד אסקורט, ווקסהול אסטרה ואופל קדט.
מנוע 1,397 סמ"ק, 4 צילינדרים בטור, שסתומים עיליים, תוצרת רנו, בעל הספק של 60 כ"ס, ו-81 כ"ס
מנוע 1,300 סמ"ק ( יוצא לפינלנד, איטליה ובלגיה).
ממסרה ידנית 4 או 5 הילוכים, מסוג M45 ,אופציה הילוכים אוטומטיים רציפים של DAF Variomatic
בלמי דיסק מלפנים, ובלמי תוף מאחור
וולו הוא סרט צרפתי-סנגלי משנת 2016 בבימויו של הבמאי הצרפתי-מאלי, דאודה קוליבאלי.
הסרט, שהוא מותחן וסרט פשע, מתאר את כניסתו של צעיר ממאלי לעולם הסחר בסמים במערב אפריקה.
השנה היא 2007. לאדג'י, הוא צעיר בן 20, מופנם אך שאפתן, מבירת מאלי, במקו.
הוא מועסק כבר חמש שנים כעוזר נהג מיניבוס של חברת הסעות בעירו.
תקוותיו לקידום נכזבות כאשר אחיינו של המנהל מתקבל לעבודה ומועדף על פניו.
הוא נוטש את עבודתו ופונה לטריס - סוחר סמים החייב לו טובה בבקשה שיעסיק אותו.
בכך הוא רוצה גם לסייע לאחותו, אמינטה, לצאת ממעגל הזנות בה היא עוסקת ככורח ממצבם הכלכלי הקשה.
סוחר הסמים מצרף אותו לשני צעירים נוספים והשלושה מתחילים להבריח סמים המוסלקים במשאית קטנה בתוך מאלי ואל סנגל השכנה.
הם לוקחים חשיש ומחזירים לבמקו קוקאין.
בהמשך הם מרחיבים את פעולתם גם לגינאה ולעיר טימבוקטו שעל גבול מדבר סהרה.
בזמן שהוא נהנה מהחיים הטובים שמקנה לו הכסף שהרוויח מהברחת הסמים, ואחותו חיה חיי מותרות בזבזניים כמארגנת מסיבות הוללות, מעורבותו של לאדג'י בארגון הולכת ומעמיקה: מסעות ההברחה הולכים ונעשים מסוכנים יותר.
הם עוברים במדבר סהרה בשטח הנשלט על ידי קבוצות חמושות של קנאים מוסלמים, המשויכות לארגון הטרור אל-קאעידה ולמורדים הטוארגים וכוללים בחובם מתן שוחד לאנשי צבא וחיסול חברים בתוך רשת הסמים.