tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל המשיך לעבוד על המוזיקה שלו, והקליט באותה שנה באולפן ההקלטות "קוליפון" בכיכר השעון ביפו, עם להקת בית של מוזיקאים מהסביבה את השיר "מאומה לא קרה".
בתחילת 1980 החלו אשדות ויאיר ניצני להקליט אלבום באנגלית, לאחר ששירם "תנו לי רוקנרול" תורגם לאנגלית וזכה לביקורות חיוביות בפסטיבל המוזיקה "מידאם" בקאן שבצרפת.
באוגוסט של אותה שנה הושלמה בארצות הברית הפקת האלבום של "תיסלם" באנגלית.
בנובמבר 1980 יצא לרדיו השיר "רדיו חזק", עם מילים בעברית שכתב דורי בן זאב, וזכה להצלחה.
עקב כך החליטו חברי הלהקה להקליט אלבום בעברית על הפלייבקים של התקליט באנגלית.
"תיסלם" סיימו להקליט את רוב שירי האלבום, אך היו חסרות מילים ללחן של אשדות ל"מאומה לא קרה", שאותו הקליט כמה שנים לפני שהלהקה התגבשה.
בתוך כמה שעות הם כתבו את המילים לשיר, שלימים הפך ל"לראות אותה היום".
ב־1990, השנה שבה התאחדה תיסלם בראשונה, יצאה לרדיו גרסה של השיר בהופעה חיה.
אמנים שונים ביצעו גרסת כיסוי לשיר, בהם ליאור נרקיס, ארקדי דוכין, לירן דנינו, אורי פיינמן ועוד.
לרדת מהעץ הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בבימויו של גור בנטביץ', עם גל תורן, שרה אדלר ומאיה קניג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי גור בנטביץ' בהשראת המאבק הממושך שניהלו תושבים נגד תוכניות להקמת מגדלי מגורים וחניון במתחם קרית ספר בתל אביב.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2012:
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר – גל תורן
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – גור בנטביץ'
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר – מאיה קניג
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר – שרון מאיר
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר – גלית אשכול
ניצן "ניץ" (גל תורן) חוזר משהייה ממושכת באוסטרליה בתקווה להשיב אליו את חברתו קסם (שרה אדלר) וכלבו האהוב "זורבה".
קסם לא רוצה לפגוש אותו לאחר שעזב אותה בפתאומיות.
ניץ מתמקם במגרש מול ביתה של קסם ופוגש שם את להב (גור בנטביץ') פעיל חברתי שמנהיג את תושבי המקום למנוע את הפיכת המגרש לחניון במקום לפארק לרווחת התושבים.
בעזרת חברו ערן (יובל שפרמן) הוא מקבל את מפתחות דירתה של קסם, נפגש עם כלבו האהוב זורבה ומוציא אותו מידי בוקר וערב.
קסם מסכימה למצב בתנאי שלא ישכון בדירה.
עם הזמן נפגש ניץ עם הבלוגרית טדי (מאיה קניג) שמצלמת סרטונים על מאבק התושבים.
הוא נפגש גם עם השכנה גברת נחומי (טליה פישמן) שמתמחה בגלגול נשמות ונשואה לעו"ד נחומי (נתן ברנד) שמלווה משפטית את המאבק.
הזוג נחומי רבים כל הזמן וצעקותיהם נשמעות למרחוק.
ניץ נפגש עם השומר זוהר (זוהר דינר) ששומר על המקום מטעם כריש הנדל"ן צמח (דורון צברי).
היחסים עם קסם משתפרים לאחר ששניהם מטפלים בכלב החולה ומביאים אותו לווטרינר להמתת חסד.
לאחר מכן הם רבים והיא מנתקת איתו את היחסים למרות כל הפצרותיו.
ניץ עובר לגור באוהל במגרש, מצטרף לתנועה המחאה ומופיע בסרטונים של טדי.
הוא שורף את הבודקה שהעמיד צמח, נעצר על ידי שוטר ובורח.
המאבק הציבורי נכשל, כולם עוזבים, רק ניץ נשאר בשטח ומתגורר על עץ.
מדי פעם הוא יורד לאכול במזנון של שם טוב (סשה אגרונוב) שנמצא בתהליך חזרה בתשובה.
למגרש מגיע צמח עם דחפורים ושוטרי יס"מ כדי לפנות את ניץ שמתמקם על עץ פיקוס ומאיים להתאבד.
לבסוף רואים שבמקום יש חניון עם בודקה, המאבק נכשל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגל תורןניצן "ניץ"שרה אדלרקסםמאיה קניגטדיבלוגריתגור בנטביץ'להבפעיל חברתידורון צבריצמחקבלןזאב טנאשוטריובל שפרמןערןסשה אגרונוביום טובבעל מסעדה נתן ברנדנחומיעורך דיןטליה פישמןגברת נחומיזוהר דינרזוהרשומר
לרדת בתחנה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והשחקנית הישראלית שירה לוי.
השיר יצא לאור ב-17 במרץ 2019 כשיר הנושא של סדרת הנוער הישראלית "התחנה".
השיר נכתב על-ידי נעם חורב, והולחן והופק מוזיקלית על-ידי חן מצגר-אדר.
לוי נבחרה לבצע את השיר, אשר נכתב במיוחד לפסקול סדרת הנוער "התחנה", מאחר ששיחקה בה תפקיד ראשי וכן הייתה לה זיקה ניכרת למוזיקה.
מילות השיר פרסו למעשה את מנעד הרגשות הנחווים בקרבם של מתנדבי מד"א, אשר את סיפורם מגוללת הסדרה.
הווידאו קליפ הרשמי שיצא עבור השיר בוים על-ידי עודד רז בהפקת NMC Live.
הקליפ הועלה ב-17 במרץ 2019 ומורכב למעשה מרצף רגעים הלקוחים מצילומי הסדרה.
לקרוס הוא ענף ספורט בישראל שולי באופן יחסי, עם כ-700 שחקני לקרוס נכון ליוני 2015.
איגוד הלקרוס הישראלי (ILA) הוקם ב-2010 על ידי סקוט נייס ששימש בעבר כמנהל בליגה הלאומית לקרוס, יחד עם ויליאם ברוזה והווארד בורקן.
האיגוד הוא הגוף המנהל הרשמי של הלקרוס בישראל (לאחר שהוכר רשמית באפריל 2011), והוא חבר ב-World Lacrosse ובפדרציית הלקרוס האירופית.
האיגוד נוסד כדי לפתח ולקדם את הלקרוס בישראל ושואף להציע לקרוס לישראלים בכל הגילאים.
איגוד הלקרוס הישראלי גם היה מעורב בהקמת נבחרות וליגות לקרוס לגברים ולנשים.
שיאו הבין-לאומי של האיגוד היה כשקיבל את אירוח אליפות העולם בלקרוס 2018 בנתניה בהשתתפות 46 נבחרות.
ליגת העל של ישראל בלקרוס
ליגת העל של ישראל בלקרוס (IPLL) היא ליגת הלקרוס המובילה בישראל, שפעלה לראשונה בשנת 2015. הליגה מתחרה בחודשי הקיץ בלבד, בניסיון למשוך שחקנים מחוץ לישראל להשתתף.
נכון לשנת 2016, משחקות בליגה כשש נבחרות.
בשנת 2015 האלופה הייתה קבוצת ברק-נתניה, לעומת קבוצת באר שבע ב-2016. בשתי השנים קבוצת חיפה זכתה במקום השני.
המשחקים התקיימו בתל אביב, נתניה, קריית גת, באר שבע, אשקלון ואשדוד.
הטורניר הבין-לאומי הראשון בו השתתפה נבחרת ישראל בלקרוס לגברים, היה אליפות אירופה בלקרוס שהתקיימה באמסטרדם שבהולנד ב-2012 וסיימה במקום שמיני.
ביולי 2014 נבחרת הגברים השתתפה לראשונה באליפות העולם בדנוור, בקולורדו שבארצות הברית.
נבחרת ישראל זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בלקרוס באולם (Box lacrosse) שנערכה בפינלנד ביולי 2017 לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת צ'כיה (7–8).
ב-2025 זכתה נבחרת ישראל לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה בלקרוס.
נבחרת הנשים של ישראל בלקרוס השתתפה לראשונה בגביע העולם לנשים בלקרוס שנערך באונטריו שבקנדה ביולי 2013 וסיימה את הטורניר במקום שמיני.
הישג בולט של נבחרת הנשים היה מקום שני באליפות אירופה לנשים בקיץ 2019.
לאיגוד הלקרוס יש עמדה עקבית של אי קיום משחקים במהלך השבת.
האיגוד פרסם הצהרה שבה נאמר: "כספורט חדש לישראל זה הכרחי.
אנחנו לא יכולים להתעלם מהאחוז הגדול של הספורטאים, המאמנים ואנשי האיגוד שייעלבו אם נעלה על המגרש בשבת".
הארגון הצהיר כי המדיניות היא סוגיית זהות לאומית, לא סוגיה דתית.
"לראות את הכאב" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית שרית חדד.
יוסי גיספן כתב את השיר, ושמואל אלבז הלחין אותו.
השיר נכלל באלבומה של חדד "ילדה של אהבה", שיצא לאור ב־2002. השיר הפך לאחד מלהיטיה הבולטים של חדד.
השיר נכתב והולחן בעיצומה של האינתיפאדה השנייה – תקופה קשה של פיגועי טרור פלסטיני תכופים – והוא מושמע תדיר בימי זיכרון ובהקשר לאירועים קשים.
ב־2024 הקליטה חדד את השיר מחדש וצירפה אותו למיני־אלבום הראשון שלה, "אלבום געגועים".
"לראות את הכאב" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־28 באפריל 2002. השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום השני ב־2 ביוני.
הוא יצא מהמצעד ב־21 ביולי 2002 בתום 11 שבועות צעידה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ב של רשת ג' השיר דורג במקום ה־12.
במצעד השירים האהובים של שרית חדד שנערך ברשת ג' השיר דורג במקום ה־10.
לרה לודוויג-בוס היא שחקנית כדורעף חופים גרמניה, אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלופת העולם (וינה 2017), לצד שותפתה קירה ווקנהורסט.
היא נולדה וגדלה במזרח ברלין.
בהיותה בת 18 זכתה באליפות אירופה ובאליפות העולם עד גיל 18 ביחד עם יאנה קוהלר.
לאחר ששרדה אירוע מוחי שכמעט סיים את הקריירה שלה, היא חזרה לשחק ביחד עם שרה גולר.
הן זכו באליפות אירופה עד גיל 23 וסיימו במקום רביעי באליפות אירופה שנערכה בהאג, הולנד.
באליפות אירופה שנערכה בוולנסיה, ספרד בשנת 2007 הן זכו במדליית כסף.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית זהב ביחד עם שותפתה קירה ווקנהורסט לאחר ניצחון במשחק הגמר על אגאתה בדנרצ'וק וברברה סיישאס מברזיל (2 בעולם) בתוצאה 2–0 (21–18, 21–14).
בשלב חצי הגמר הן ניצחו את לריסה פרנסה וטליטה אנטונס מברזיל (1 בעולם) בתוצאה 2–0 (21–18, 21–12)
באליפות העולם בכדורעף חופים שנערכה בווינה, אוסטריה בתחילת אוגוסט 2017 היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קירה ווקנהורסט לאחר שניצחו במשחק הגמר את אפריל רוס ולורן פנדריק מארצות הברית בתוצאה 2–1 (19–21, 21–13, 15–9).
באולימפיאדת טוקיו זכתה לשאת את דגל גרמניה בטקס הפתיחה ביחד עם הקופץ למים פטריק האוזדינג.
במשחקים עצמם היא הפסידה בשלב רבע הגמר ביחד עם מרגרטה קוזוך לאליקס קליינמן ואפריל רוס מארצות הברית בתוצאה 0–2 (19–21, 19–21) ולא הצליחה להגן על תוארה.
לקשמי נייווס מיטל (בהינדי: [ˈləkʃmi nɪˈʋaːs ˈmɪtːəl]; 15 ביוני 1950) הוא טייקון פלדה הודי.
הוא יו"ר המנהלים של "ArcelorMittal" חברת הפלדה השנייה בגודלה בעולם.
ובנוסף יו"ר יצרנית הנירוסטה "Aperam".
הוא מחזיק ב-38% מארסלורמיטל ובבעלות של 3% בקבוצת הכדורגל קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
מיטל נולד במשפחת הינדית ממרווארי.
הוא למד בבית הספר שְרי דאולטרם נופאני בקולקטה בין השנים 1957 ל-1964. הוא סיים את לימודיו במכללת סנט אקסבייר, המסונפת לאוניברסיטת קולקטה, עם תואר ראשון במסחר בהצטיינות.
בשנת 1989 רכש מיטל את מפעלי הפלדה בבעלות המדינה בטרינידד וטובגו, שהיו בהפסד עצום.
הוא הפך אותם למפעלים רווחיים בתוך שנה.
עד שנות ה-90, הנכסים העיקריים של המשפחה בהודו כללו מפעל לגלגול קר לחישול פלדה בנאגפור ומפעל פלדה לסגסוגות ליד פונה.
כיום, העסק המשפחתי, הכולל מפעל פלדה משולב גדול ליד מומבאי, מנוהל על ידי אחיו הצעירים פרמוד וינוד מיטל, אך ללקשמי אין קשר אליו.
בשנת 1995 רכש מיטל את מפעל פלדה אירי בקורק, אירלנד, מהממשלה תמורת סכום סמלי של פאונד אירי אחד.
רק שש שנים מאוחר יותר, בשנת 2001, נסגר המפעל, והשאיר מעל 400 אנשים מחוסרי עבודה.
בעיות סביבתיות שהתעוררו באתר היו סיבה לביקורת.
ממשלת אירלנד ניסתה לחייב את חברת מיטל לשאת בעלויות ניקוי מפרץ קורק, אך נכשלה.
בשנת 2006–2007, הצליח מיטל במהלך עוין להשתלט על ארסלור, שהפכה לארסלורמיטל, ובכך קיבל שליטה בנכסי הפלדה של Usinor בצרפת, Arbed בלוקסמבורג ו-Aceralia בספרד.
יש להם בן אחד ובת אחת.
הוא מתגורר ב-18–19, גני ארמון קנזינגטון, לונדון - שנרכש מבוס פורמולה 1 ברני אקלסטון בשנת 2004 תמורת 128 מיליון דולר, מה שהפך אותו לבית היקר ביותר בעולם באותה תקופה.
הבית מעוטר בשיש שנלקח מאותו מחצבה שסיפקה את השיש לטאג' מהאל.
הבית כולל 12 חדרי שינה, בריכה מקורה, אמבטיות טורקיות ומקום חנייה ל-20 מכוניות.
בנוסף רכש את בית מספר 9A בגני ארמון קנזינגטון, ששימש בעבר כשגרירות הפיליפינים, תמורת 70 מיליון פאונד בשנת 2008 עבור בתו.
על פי רשימת עשירי ה-Sunday Times לשנת 2016, הוערך העושר האישי של מיטל ומשפחתו בכ-7.12 מיליארד פאונד, ירידה של 2.08 מיליארד דולר לעומת השנה הקודמת.
על פי רשימת המיליארדרים השנתית של מגזין פורבס לשנת 2016, הוערך עושרו של מיטל בשנת 2016 כמיליארדר ה-135 העשיר ביותר עם עושר נטו של 8.4 מיליארד דולר.
עושרו של מיטל הגיע לשיא בשנת 2008, כאשר הוערך על ידי ה-Sunday Times ב-27.70 מיליארד פאונד, ועל ידי פורבס ב-45.0 מיליארד דולר, ודורג כאדם הרביעי העשיר ביותר בעולם.
נכון לשנת 2022, דורג מיטל כאדם ה-15 העשיר ביותר בהודו על ידי פורבס עם עושר נטו של 17.8 מיליארד דולר.
נכון לשנת 2024, הוערך עושרו הנוכחי של מיטל על ידי פורבס בכ-16.4 מיליארד דולר, והוא מחזיק במיקום ה-113 ברשימת העשירים בעולם ובמקום ה-13 בהודו.
לריסה הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית אשר אהבה אהבת נפש את פוסידון, אל הים.
כל פעם שפוסידון היה מתקרב אל החוף שבצפון יוון, לריסה הייתה בונה לכבודו עיר יפהפייה, אך כאשר פוסידון לא השיב לה אהבה, היא הייתה הורסת את העיר ובונה אותה מחדש יפה עוד יותר.
בצפון יוון ישנה עיר ציורית הבנויה על צוק, ונקראת לריסה.
על שמה של לריסה קרוי גם הירח לריסה, אחד מירחיו של כוכב הלכת נפטון, שהוא עצמו נקרא בשמו של אל הים הרומי נפטון, מקבילו של פוסידון היווני.
לֶרוֹי אנדרסון היה מנצח ומלחין אמריקאי של יצירות קצרות וקלילות של מוזיקה קונצרטנטית, שרבות מהן הושמעו בתזמורת הטיילת של בוסטון בניצוחו של ארתור פידלר.
ג'ון ויליאמס תיאר אותו כ"אחד מגדולי האמנים של אמריקה בתחום המוזיקה התזמורתית הקלה".
לרוי אנדרסון נולד בקיימברידג' מסצ'וסטס.
את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו קיבל מאמו, שהייתה נגנית עוגב.
הוא המשיך בלימודי פסנתר אצל הנרי גדעון בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ונוסף לכך למד נגינה בקונטרבס בבוסטון.
בשנת 1926 התחיל אנדרסון בלימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם למד תאוריה אצל ולטר ספולדינג, קונטרפונקט אצל אדוארד באלאנטיין, הרמוניה אצל ג'ורג'ה אנסקו וקומפוזיציה אצל וולטר פיסטון.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1929 ואת הלימודים לתואר שני במוזיקה בשנת 1930.
אנדרסון המשיך ללמוד בהרווארד – לדוקטורט בשפות גרמניות וסקנדינביות, ובמקביל עבד כנגן עוגב באוניברסיטה, ניצח על המקהלה ועל תזמורת אוניברסיטת הרווארד וכן ניצח על תזמורות ריקודים בסביבות בוסטון, שבשבילן גם הכין עיבודים שונים.
עבודתו זו הגיעה לידיעתו של ארתור פידלר, ששכר בשנת 1936 את אנדרסון לעבד מוזיקה מסורתית ופופולרית בשביל תזמורת הטיילת של בוסטון וגם לחבר לה יצירות מקוריות.
פידלר הזמין מאנדרסון את "ג'אז פיציקטו" בשנת 1938 ואת "ג'אז לגאטו" בשנת 1939.
אנדרסון שלט במספר שפות (בנוסף לאנגלית וכל השפות הסקנדינביות, גם איטלקית, צרפתית, גרמנית ופורטוגזית) ובשנת 1942 התגייס לצבא ארצות הברית כמתרגם וקצין מודיעין ועבד בפנטגון על נושאי מודיעין סקנדינביים בשנות מלחמת העולם השנייה.
חובותיו אלה לא מנעו ממנו לעסוק בהלחנה, ובשנת 1946 כתב את הלהיט הראשון שלו, "השעון הסינקופי", שזיכה אותו בתקליט זהב ובמקום ה-11 במצעדי הלהיטים.
לאחר המלחמה הוצע לו תפקיד כנספח צבאי לשוודיה אך הוא ויתר על ההצעה ובחר להתרכז בקריירה מוזיקלית.
הקטעים שחיבר וההקלטות שעשה בשנות החמישים בניצוח על תזמורת אולפן נחלו הצלחה מסחרית עצומה.
בין להיטיו המפורסמים ביותר: "טנגו כחול", "נסיעה במזחלת שלג" ו"מכונת הכתיבה" (המשמש עד היום כאות הזמן ליומן החדשות של קול ישראל בשבת בבוקר – כשניסו לפני שנים אחדות להחליף אותו, קמה מחאה ציבורית כללית והרעיון נגנז).
סגנונו המוזיקלי של אנדרסון, המושפע מאוד מג'ורג' גרשווין וממוזיקה עממית של ארצות שונות, עושה שימוש באפקטים אינסטרומנטליים יצירתיים ומדי פעם בפריטים שאינם מקובלים בשימוש ככלי נגינה, כגון מכונת כתיבה ונייר זכוכית (גם קשישטוף פנדרצקי משתמש במכונת כתיבה במוזיקה התזמורתית שלו, ב"פלואורוסצנטים", אבל ללא האפקט ההומוריסטי).
אנדרסון כתב קונצ'רטו לפסנתר בדו מז'ור בשנת 1953, אבל גנז אותו בגלל נקודות התורפה שהיו בו, להרגשתו.
בשנת 1957 תזמר אנדרסון את "76 טרומבונים" של מרדית' וילסון, שהיה לשיר הנושא של המחזה המוזיקלי הקלאסי "איש המוזיקה".
עבודה זו גם נתנה לו השראה לכתיבת מחזה מוזיקלי משלו בשנה שלאחר מכן, "Goldilocks" (זהבה ושלושת הדובים), שזיכה אותו בפרס טוני, אבל הצלחתו המסחרית לא הייתה גדולה.
אנדרסון לא כתב עוד מחזות מוזיקליים והמשיך תחת זאת בכתיבת מיניאטורות תזמורתיות, שרבות מהן ממשיכות לתפוס מקום של כבוד ברפרטואר של תזמורות קלות ברחבי ארצות הברית ובעולם כולו.
קטעים מפורסמים נוספים של לרוי אנדרסון
לרוויק היא העיר היחידה והנמל העיקרי של איי שטלנד שבסקוטלנד.
בעיר מתגוררים כ- 7,500 תושבים, והיא העיר הצפונית ביותר בסקוטלנד בפרט, ובממלכה המאוחדת בכלל.
העיר מצויה 338 ק"מ מאברדין שבסקוטלנד, ו-370 ק"מ מברגן שבנורווגיה וטורסהאבן שבאיי פארו.
העיר, השוכנת לחופו המזרחי של האי מיינלנד, נוסדה במאה ה-17 כעיר נמל.
כיום כלכלת העיר מתבססת על דיג המליחים ועל סיוע לקידוחי הנפט שבים הצפוני.
מהנמל מפליגות מעבורות לקירקוול שבאיי אורקני, אברדין, פייר אייל, ברגן שבנורווגיה, טורסהאבן באיי פארו וכן לאיי אאוט סקריז ובריסיי.
האירוע התרבותי המרכזי שנערך בעיר הוא פסטיבל האש השנתי אפ הלי אה.
בעיר מצויים מספר מבנים היסטוריים ובהם מצודת שרלוט, בית העירייה וקליקימין ברוץ'.
בעיר פועלת תחנת רדיו מקומית (SIBC).
כמו כן פועלת בעיר מכללת שטלנד, בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת ההילנדס והאיים (UHI).
מקור שמה של העיר בנורדית עתיקה ומשמעו "נמל החימר".
לעיר ברית ערים תאומות עם העיר מאלוי שבנורווגיה.
לֵ֫רוֹס (ביוונית - Λέρος; באיטלקית - Lèro) הוא אי בקבוצת האיים הדודקאנסיים המהווים חלק ממחוז דרום הים האגאי ביוון.
האי נמצא במרחק של 317 קילומטרים מנמל פיראוס וניתן להגיע אליו בנסיעה בת 11 שעות במעבורת מנמל זה.
שטחו של האי 53 קמ"ר, ואורך חופיו 71 ק"מ.
אוכלוסיית האי 8,500 נפשות, אך בעונת התיירות, בקיץ, גדלה האוכלוסייה ל-15,000. האי ידוע בטירת אבירי יוחנן הקדוש, טירה מימי הביניים שנבנתה על חורבות ביצורים ביזנטיים.
תוקידידס הדגיש את חשיבות המפרצים והנמלים בלרוס במהלך המלחמה הפלופונסית (431 לפנה"ס - 404 לפנה"ס) לרוס תמכה באתונה הדמוקרטית.
לאחר סיום המלחמה נכבשה לרוס על ידי ספרטה, ולאחר מכן היה גורלה כשאר גורל איי הדודקאנס במהלך שלטון אלכסנדר הגדול ויורשיו, ובמהלך שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית
במהלך שלטון האימפריה הביזנטית אוחד האי ליחידה מנהלית ביחד עם האי סאמוס.
במאה ה-13 האי נכבש על ידי בני ג'נובה ולאחר מכן על ידי בני ונציה.
בשנת 1309 נכבש האי על ידי ההוספיטלרים, שביצרו אותו והחזיקו בו כמאתיים שנה.
בשנת 1505 הטילה האימפריה העות'מאנית מצור על האי, אך לא כבשה אותו.
ב-1508 נעשה ניסיון נוסף לכבוש את האי, שכשל.
לבסוף, ב-24 בדצמבר 1522 לאחר המצור על רודוס, בירת הדודקאנס, נחתם הסכם בין הסולטאן סולימאן המפואר ובין האבירים ההוספיטלרים, שהביא לסוף שלטון ההוספיטלרים בדודקאנס, ולרוס הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך הכיבוש העות'מאני נהנתה לרוס, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, מתקופה של אוטונומיה חלקית.
מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 הביאה לשחרור האי ולהפיכתו לבסיס חשוב לצבא היווני.
בהסכם לונדון, בשנת 1830 שקבע את גבולותיה של המדינה היוונית החדשה, נמסר לרוס בחזרה לטורקים.
ב-1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה כבשו האיטלקים את הדודקאנס, וב-12 במאי 1912 נפלה לרוס לידיהם.
התושבים היוונים של האיים הכריזו על עצמאות האיים, במטרה להתאחד עם יוון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפכו האיים לבסיס חשוב, והפעילות לאיחוד עם יוון נכשלה.
בין 1916 ל-1918 שימש האי כבסיס ימי בריטי, שכן איטליה לחמה לצד מדינות ההסכמה ואפשרה לבריטים גישה לאיי הדודקאנס, במיוחד לצורך המבצעים בקרב גליפולי.
בהסכם בין שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס, משנת 1919 סוכם כי האי יהפוך לשטח יווני, ביחד עם שאר איי הדודקאנס פרט לרודוס.
איטליה אמורה הייתה לקבל שטח בדרום מערב אנטוליה הכולל את העיר אנטליה.
התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה, וייסודה של טורקיה המודרנית, הפך הסכם זה לבלתי ניתן ליישום.
הסכם לוזאן הביא לסיפוחם הרשמי של איי הדודקאנס לאיטליה.
המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני שקם ב-1922 באיטליה, ניסה להביא לכפיית התרבות האיטלקית בדודקאנס, שרוב תושביו בני התרבות היוונית, ומיעוטם דוברים טורקית.
בשנות ה-30 נבנתה באי עיירה לדוגמה, "פורטולאגו", שנקראה לאחר מכן בידי היוונים "לאקי".
במהלך 31 שנות השהות האיטלקית בלרוס, ניסו האיטלקים לבצר את האי ולבנותו, מכיוון שהמפרצים הטבעיים באי (שהגדול מביניהם, לאקי, הוא נמל המים העמוקים הטבעי הגדול בים התיכון), הופכים את האי לבסיס ימי אידיאלי.
ביצורה של לרוס והפיכת לאקי לבסיס ימי הבטיחו לאיטלקים שליטה בשטח בעל חשיבות מכרעת בדרום הים האגאי.
מוסוליני ראה באי חשיבות רבה, ואף בנה לעצמו אחוזה בעיירה פורטולגו.
מ-1940 לאחר הכרזת המלחמה של איטליה על בעלות הברית הופצצה לרוס על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי.
ב-8 בספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה שהעביר למעשה את איטליה ממחנה מדינות הציר אל בעלות הברית, החליטו הבריטים לתגבר את הכוחות האיטלקים באיי הדודקאנס, על מנת למנוע נפילתם לידי הגרמנים.
המבצע הבריטי שנועד לשמור על איי הדודקאנס מידי הכיבוש הגרמני, כונה "מערכת הדודקאנס".
הבריטים חברו לאיטלקים שהחזיקו באי, וניסו למנוע את הגרמנים מלהשתלט עליו, על אף נחיתות אווירית, ימית, ומספרית ברורה.
עם הגעת התגבורות הבריטיות החלו הגרמנים להפציץ את האי.
לבסוף נכבש האי בידי כוחות גרמנים במבצע אווירי ואמפיבי שכונה "טייפון" בין 12 בנובמבר ל-16 בנובמבר 1943. על אף שהגרמנים גורשו מיוון עוד ב-1944 נותר האי, ועמו שאר איי הדודקאנס, תחת שלטון גרמני עד לסוף המלחמה במאי 1945. בזמן המלחמה התגורר באי יהודי יחיד ושמו דניאל רחמים.
הגרמנים שלחו ספינה מיוחדת לאסוף אותו ולהובילו לאושוויץ, שם נספה.
לאחר שהגרמנים עזבו את האי, הוחל באי שלטון צבאי בריטי.
ב-7 במרץ 1948, ביחד עם איי הדודקאנס האחרים, אוחד לרוס עם יוון, לאחר כ-700 שנים בהן נותק ממנה.
הדודקאנס הפך למחוז משנה במחוז דרום הים האגאי של יוון, ובמהלך השנים שלאחר המלחמה שימש לצורכי הממשלה היוונית.
בין היתר שימש האי כמקום הגליה לגולים פוליטיים במהלך המשטר הצבאי ביוון, ומבני הצבא האיטלקים שנותרו על האי שימשו כבית כלא לאסירים פוליטיים.
ללרוס יש שדה תעופה ליד פרתני, המחבר את האי בטיסות ישירות לאתונה.
ישנם גם קשרי מעבורת אל פיראוס ואל שאר איי הדודקאנס.
בקיץ פועל שירות הקטאמרן הדודקאנסי המחבר את לרוס עם רוב האיים הדודקאנסיים האחרים.
לריאה קינגסטון (נולד ב-7 בנובמבר 1980) הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בעמדת הקשר, שחקן נבחרת גאנה לשעבר, ואחיו של ריצ'רד קינגסון, שוער הנבחרת לשעבר.
קינגסטון החל את הקריירה שלו בקבוצת גרייט אולימפיקס הגאנאית כאשר הוא בן 16 בלבד.
בשנת 2000 הועבר קינגסטון בעסקת השאלה לקבוצת אל-איתיחאד מלוב, בה שיחק רק ארבעה חודשים עד שהחליט לחזור לגרייט אולימפיקס.
שנה אחת לאחר החזרה לגאנה עבר קינגסטון לקבוצת אקרה הארטס אוף אוק, אחת משתי הקבוצות המובילות בגאנה, ושם שיחק שנתיים.
בקיץ 2003 הגיע קינגסטון לישראל והתאמן תחילה עם מכבי חיפה, שהחליטה לא להחתימו.
קינגסטון חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת ובמדיה השתתף בשני משחקי גביע הטוטו, אך שוחרר מהקבוצה מבלי ששיחק משחק ליגה.
לקראת תום חלון ההעברות חתם קינגסטון בקבוצת הפועל תל אביב.
במחזור ה-11 של עונת 2003/2004 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, שער ניצחון (1–0) מול מכבי פתח תקווה, ובמחזור ה-23 כבש את שערו השני, בניצחון 3–2 על מכבי אחי נצרת.
בתום עונה אחת שוחרר מהקבוצה ועזב את ישראל.
בקיץ 2004 חתם קינגסטון בקבוצת קריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית.
במהלך העונה הוא שיחק במקביל בקבוצה הבוגרת, שהגיעה למקום השלישי באותה עונה, וכן בקבוצת המילואים של המועדון.
באותה עונה הגיעה הקבוצה גם למעמד גמר הגביע הרוסי והפסידה לקבוצת טרק גרוזני.
במהלך עונת 2005 עבר קינגסטון לטרק גרוזני כדי לעזור לה במאבקי הליגה אך הקבוצה ירדה בסופו של דבר באותה עונה לליגה השנייה.
בעקבות הירידה עבר קינגסטון בהשאלה לעונה אחת לקבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
במהלך העונה בלוקומוטיב מוסקבה סבל קינגסטון מפציעה ונעדר כחצי שנה מהמגרשים.
בתום עונת 2006 היה אמור קינגסטון לחזור לגרוזני אך בשל העובדה שהקבוצה לא הבטיחה את עלייתה לליגה הבכירה הוא בחר להשתחרר מהקבוצה ועבר לקבוצת הארטס מהליגה הסקוטית.
לאחר שנתיים וחצי במועדון, בהן כבש 8 שערים, עבר קינגסטון בקיץ 2010 לקבוצת ויטסה ארנהם ההולנדית, אך לא הצליח למצוא את מקומו בקבוצה, ממנה שוחרר בחודש דצמבר.
לאחר ששוחרר מוויטסה התאמן קינגסטון עם קבוצתו הקודמת בסקוטלנד ובאפריל חזר לתקופה קצרה לאקרה הארטס אוף אוק, עד שחזר לישראל בקיץ 2011 וחתם בהפועל באר שבע.
לאחר ששיחק במדי הקבוצה 7 משחקי ליגה בלבד, חזר קינגסטון לגאנה בינואר 2012, וחתם שוב בקבוצת הארטס אוף אוק.
ביולי 2013 עבר לקבוצת פיניקס רייזינג מליגת המשנה בארצות הברית, במדיה שיחק ארבעה חודשים ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לקינגסטון 41 הופעות ו-6 שערים במדי נבחרת גאנה.
קינגסטון היה אמור לשחק במדי נבחרת גאנה במונדיאל 2006 אך במהלך משחק נגד נבחרת סנגל במסגרת גביע אפריקה לאומות נקלע לתגרה עם שחקנה של סנגל, חביב ביי, דבר שגרר הרחקה של שני השחקנים מארבעה משחקים בינלאומיים.
לריסה, הידוע גם כ-נפטון VII, הוא הירח החמישי הקרוב ביותר לנפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש.
לריסה התגלה בשנת 1981, ונקרא על שמה של הנימפה לריסה במיתולוגיה היוונית, שאהבה את אל הים פוסידון אהבה ללא גבולות.
לריסה התגלה ב-24 במאי 1981 על ידי הרולד ריטסמה, ויליאם הוברט, לארי לבובסקי ודוד טולן, בזמן שביצעו תצפיות טלסקופיות.
ההכרזה הרשמית (IAUC 3608) בדבר גילוי הירח החדש הגיעה ב-29 במאי 1981.
אישור הגילוי בוצע על ידי גשושית המחקר וויאג'ר 2, בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון בשנת 1989. הצהרתו של סטפאן סינוט התייחסה ל"עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שהאישור הסופי לתגלית בוצע מעט לפני ה-28 ביולי 1989.
עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1981 N 1 על ידי הרולד ריטסמה.
שמו הרשמי לריסה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.
מעט מאוד ידוע אודות הירח.
התמונות של וויאג'ר 2 מלמדות כי צורתו אינה כדורית, וכי פני שטחו מכילים מכתשים רבים.
הירח אינו מכיל אטמוספירה, והוא אינו מראה שום עדות לפעילות גאולוגית.
לריסה בעל קוטר ממוצע של 195 ק"מ, והוא נמצא במרחק של 73,548 ק"מ מנפטון.
מסלולו קרב יותר ויותר לנפטון, כך שבעתיד ייתכן ויתנגש באטמוספירה של נפטון או יתפרק לטבעות פלנטריות, זאת כאשר יחצה את גבול רוש עקב השפעת כוחות גאות.
הנסיך לרותולי דייוויד מוהאטו ברנג סיסו (נולד ב-18 באפריל 2007) הוא הצאצא השלישי והבן הבכור של מלך לסוטו לטסי השלישי ושל מלכת לסוטו מאסנאטה מוהאטו סיסו.
בשל היותו הבן הבכור לרותולי הוא יורש העצר של כס המלוכה של לסוטו.
הנסיך הוטבל לנצרות בכנסייה הקתולית סנט לואיס במאטסינג ב-2 ביוני 2007 על ידי הארכיהגמון ברנרד מוהלאליסי, ראש הכנסייה הקתולית בלסוטו.
לרותולי סיסו, הצ'יף (ראש השבטים) הראשי של ליקאוהלה, שימש כסנדק בטקס ההטבלה.
לרומא באהבה הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה הרומנטית שכתב וביים וודי אלן, שאף משחק תפקיד בסרט.
הסרט צולם ברומא, והקרנתו החלה בשנת 2012.
הסרט מציג במקביל ארבעה סיפורים שלכאורה אין קשר ביניהם, המתרחשים כולם ברומא:
זוג צעיר, מילי ואנטוניו, שזה עתה נישא, מגיע מהכפר לרומא, לפגישה עם קרובי משפחה של אנטוניו.
העלילה מסתבכת כאשר מילי תועה ברחובות רומא ופוגשת שחקן קולנוע הנערץ עליה, ובאותה זמן פולשת לחייו של אנטוניו זונה, אנה, שהגיעה אליו בטעות.
שני בני הזוג, המתאפיינים בתמימות של בני כפר, מאבדים את תמימותם - אנה מפתה את אנטוניו, ומילי מגיעה למיטתו של שחקן הקולנוע, אך מסיימת את הבילוי דווקא בזרועותיו של פורץ שפרץ לחדר.
היילי היא תיירת ברומא המתאהבת במיקלאנג'לו, עורך דין מקומי.
הוריה של היילי מגיעים לביקור, ואביה של היילי, מפיק מוזיקלי בגמלאות, שומע את ג'יאנקרלו, אביו של מיקלאנג'לו, קברן במקצועו, שר במקלחת, ומתפעל מכישרונו.
ג'רי משכנע את ג'יאנקרלו להופיע על הבמה, וכשהוא מגלה שעכבותיו מכשילות אותו, הוא מארגן שהופעתו תהיה תוך כדי שהוא מתקלח על הבמה, והופך אותו לכוכב אופרה.
אל ביתם של סטודנט לאדריכלות וחברתו, ג'ק וסאלי, מגיעה חברתה של סאלי, מוניקה, שחקנית מובטלת, וג'ק מתאהב בה, לאחר שסאלי מעודדת אותו להראות למוניקה את אתרי רומא.
ג'ק מתכוון להודיע לסאלי על עזיבתו אותה, אך רגע לפני מקבלת מוניקה הודעה על בחירתה לשחק בסרט שיצולם בלוס אנג'לס וביפן במשך חמישה חודשים, צעד שמסיים את הקשר בינה ובין ג'ק.
לאופולדו הוא פקיד זוטר שהפך לידוען הנמצא במרכז ההתעניינות של אמצעי התקשורת.
הוא מוזמן לראיונות בטלוויזיה, שם הוא נשאל על פרטים בנליים ביותר, כגון מה אכל לארוחת בוקר.
לאחר ימים אחדים של תהילה, אמצעי התקשורת מוצאים אלמוני אחר לעסוק בו, ולאופולדו חוזר, בקושי מסוים, לחיי האלמוניות.
סיפור זה הוא פרודיה על תוכניות המציאות, שבהן אלמונים זוכים לחשיפה תקשורתית רבה.
"לרומא באהבה" הוא סרט נוסף בסדרת סרטים שצילם אלן בערי אירופה, ובהם "נקודת מפגש" ו"כשתפגשי זר גבוה ומסתורי", המתרחשים בלונדון, "ויקי כריסטינה ברצלונה", המתרחש בברצלונה ו"חצות בפריס", המתרחש בפריז.
כמו בקודמיו, גם בסרט הנוכחי לנופי העיר מקום נכבד בסרט.
מבקר הקולנוע ארז דבורה התייחס לכך בביקורתיות:
"מי שפעם זוהה עם מנהטן, החליט בשנים האחרונות לנדוד בין הערים המככבות בטיולי 'אירופה ב-7 ימים'.
פריז (פעמיים), לונדון, ברצלונה ועכשיו רומא.
אולי – אם לשפוט לפי תוכני הסרטים – בכלל מדובר בהפקות משותפות עם משרדי התיירות המקומיים - בהתאם לכך הצילום המתרפק על יופיין של הערים, על מאכליהן הידועים ועל שכיות החמדה התיירותיות המוכרות".
מבקר הקולנוע יאיר רוה רואה זאת אחרת:
"אלן מגיב אל הרומא שהוא מכיר: לא רומא האמיתית, אלא רומא המשתקפת בתרבות: רומא של אדריכלות, רומא של אופרה, רומא של קולנוע ורומא של ניאופים.
מי שיעיז להאשים את "לרומא באהבה" בכך שהסרט הוא כמו גלוית תיירות המתרחשת רק באתרים הכי מפורסמים והכי מתוירים בעיר יישלח לקורס ריענון בסרטיו של פליני, שסרטו של אלן פשוט צועד בעקבות הלוקיישנים הרומאים שבהם התרחשו".
אלן סיפר שרצה במשך שנים רבות לצלם סרט ברומא, וכאשר קיבל הצעה ממפיצי סרטיו באיטליה לממן את הפקת הסרט, נענה להצעה.
בפסקול הסרט משולבים פזמונים פופולריים, ובהם הלהיט "Nel blu dipinto di blu" (המוכר בשם "ווֹלָארֶה") בביצועו של דומניקו מודוניו.
הפסקול כולל קטעים מאופרות נודעות - "טוסקה", "ליצנים" (פאליאצ'י) וטורנדוט - כולם בביצועו של פאביו ארמיליאטו, זמר טנור המגלם בסרט את ג'יאנקרלו, קברן ההופך לזמר אופרה.
כן נכלל בפסקול קטע מהאופרה "לה טרוויאטה".
אלסנדרו טיברי: אנטוניו, בעלה של מילי
אלסנדרה מסטרונרדי: מילי, מורה לאסטרונומיה בבית ספר תיכון, אשתו של אנטוניו
אנטוניו אלבניז: שחקן קולנוע שמילי מעריצה.
אורנלה מוטי: פיה פוזארי, שחקנית קולנוע
פנלופה קרוז: אנה, זונה המגיעה בטעות לחדרם במלון של אנטוניו ומילי.
קרוז הופיעה בסרט קודם של אלן, "ויקי כריסטינה ברצלונה".
פלביו פארנטי: מיקלאנג'לו, עורך דין המסייע לעניים
אליסון פיל: היילי, תיירת, הופכת לחברתו של מיקלאנג'לו
פאביו ארמיליאטו: ג'יאנקרלו, קברן, אביו של מיקלאנג'לו
וודי אלן: ג'רי, מפיק מוזיקלי בגמלאות, אביה של היילי
ג'ודי דייוויס: פיליס, פסיכיאטרית, אשתו של ג'רי ואמהּ של היילי.
דייוויס הופיעה בארבעה סרטים קודמים של אלן: "אליס", "בעלים ונשים", "לפרק את הארי" ו"סלבריטי".
ג'סי אייזנברג: ג'ק, סטודנט לאדריכלות, בן זוג של סאלי
גרטה גרוויג: סאלי, סטודנטית, בת זוג של ג'ק
אליוט פייג': מוניקה, שחקנית, חברתה של סאלי
אלק בולדווין: ג'ון פוי, אדריכל המשמש מנטור לג'ק.
בולדווין הופיע בסרט קודם של אלן, "אליס".
רוברטו בניני: לאופולדו פיזאנלו, פקיד שהופך לידוען.
רבים מבקרי הקולנוע בישראל הסתייגו מהסרט, מהם שעשו זאת באופן בוטה.
"וודי אלן כבר ביים סרטים חלשים בחייו; ...
אבל לשפל כה נמוך כמו בסרטו החדש...
לעומתו, גידי אורשר, מבקר הקולנוע של "גלי צה"ל", חלק שבחים לסרט והעניק לו את הציון הגבוה 9.
גם בארצות הברית היו המבקרים חלוקים בדעותיהם ביחס לסרט.
לרוי יוהאן פר (בהולנדית: Leroy Johan Fer; נולד ב-5 בינואר 1990) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בא-נסר.
נולד להורים שמוצאם מהאנטילים ההולנדיים, וגדל בזוטרמר שבדרום הולנד.
הוא החל לשחק במועדון מקומי בשם DWO וכשהיה בן תשע נענה להזמנת פיינורד והצטרף למחלקת הנוער של המועדון.
עלה לקבוצה הבוגרת ב-2007 ועבר לטוונטה ב-2011. ב-2013 עזב את הליגה הולנדית לטובת נוריץ' סיטי מהפרמייר ליג.
פר נמנה עם הנבחרות הצעירות של הולנד והשתתף באליפות אירופה עד גיל 21 בישראל.
בטורניר כבש פר בנגיחה שער ניצחון עבור הנבחרת הצעירה של הולנד נגד גרמניה לאחר שעלה כמחליף.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך כבר בשנת 2010 במשחק ידידות מול , אך את מקומו בסגל החל לבסס במוקדמות מונדיאל 2014 תחת המאמן לואי ואן חאל.
הוא נמנה עם סגל הנבחרת לטורניר עצמו וכבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק מול , שוב בנגיחה ושוב לאחר שעלה כמחליף.
לרינגוסקופיה היא טכניקה המאפשרת סקירה של מיתרי הקול והלוע.
השימוש הנפוץ בלרינגוסקופיה הוא בבדיקה לאבחון פתולוגיות שונות בגרון או במהלך ביצוע אינטובציה לצורך הרדמה כללית או החייאה.
מבוצעת באמצעות מכשיר לרינגסקופ (בעברית: מַשְׁקֵף גרון).
ההליך מבוצע בהרדמה כללית בדרך כלל במסגרת ניתוח או אינטובציה.
השימוש בלרינגוסקופיה במהלך ניתוח מאפשר כריתה של פוליפים על מיתרי הקול.
הבדיקה הישירה מתבצעת בדרך כלל כאשר המטופל שוכב על גבו.
הרופא מחדיר את הלרינגוסקופ לפה בצד ימין ומפנה אותו שמאלה כדי ללכוד ולהסיט את הלשון ולאפשר את הראות.
הבדיקה מבוצעת באמצעות סיב אופטי המייתר את הצורך להסתכל אל תוך גרון החולה, ומאפשר הדגמה טובה את הלוע ומיתרי הקול לאבחון פתולוגיות שונות בגרון.
באמצעות בדיקה זו ניתן להתחקות אחר המקור לתחושות של עצם זר בגרון, צרידות לא מוסברת, שינויים מבניים כמו פוליפים ויבלות או תנועות של מיתרי הקול.
הרופא מבצע אלחוש מקומי של אזור הגרון באמצעות ספריי (המכיל בדרך כלל לידוקאין) ולאחר מכן מחדיר צינורית דקה עם סיב אופטי ומצלמה, דרך האף, לגרון, התמונה מוצגת על גבי צג מחשב.
לרינגוסקופ (בעברית: מַשְׁקֵף גרון) הוא מכשיר מעוקל בעל פנס בקצהו, המאפשר להרים את בסיס הלשון והאפיגלוטיס, ובכך לחשוף את מיתרי הקול.
המכשיר מורכב משני חלקים המתחברים יחד באמצעות הברגה.
גליידיסקופ הוא פיתוח חדש של לרינגוסקופ המשולב עם מצלמת וידאו בעלת רזולוציה גבוהה.
שימוש לא נכון בלרינגוסקופ עלול לגרום לנזק ופציעה לרקמה בגרון ולפגיעה בשיניים.
לרינץ מסארוש (בהונגרית: Mészáros Lőrinc; נולד ב-24 בפברואר 1966 בסקשפהרוואר) הוא איש עסקים ופוליטיקאי הונגרי.
משנת 2019 הוא האדם העשיר ביותר בהונגריה ונחשב באותה שנה כשלישי ברשימת האנשים בעלי השפעה בהונגריה.
החל משנות ה-2000 הונו של מסארוש עלה באופן ניכר ובמהירות בעיקר בענף הבנייה ואחר כך בענף התקשורת.
בשנים 2011–2018 כיהן מסארוש כראש עיריית פלצ'וט מטעם מפלגת פידס.
המגזין "פורבס" בשנת 2018 ציין את מסארוש במקום 2,057 ברשימת האנשים העשירים ביותר בעולם עם נכסים בשווי של 467 מיליארד פורינט (1.3 מיליארד דולר).
מסארוש התמנה ליושב ראש אקדמיית פושקש לכדורגל שהוקמה בפלצ'וט מיוזמת ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן.
הוא מקורב לראש הממשלה אורבן ובתקשורת ההונגרית והעולמית פורסמו דעות לפיהן עלייתו המטאורית בעושרו של מסארוש חבה הרבה לאורבן.
הוא עצמו לא הכחיש כי עשה את הונו "בעזרת אלוהים, המזל וויקטור אורבן".
לרינץ מסארוש נולד בשנת 1966 בעיר סקשפהרוואר שבהונגריה, בימי השלטון הקומוניסטי ("הרפובליקה העממית ההונגרית").
בשנות ה-90 עבד בהתקנת גזים באזור היישוב פלצ'וט ובסביבה.
בשנת 2001 הוא הקים בעיר פלצ'וט, יישוב ילדותו של אורבן, חברה להתקנת צינורות גז ".Mészáros & Mészáros Ltd" שצברה בהתחלה הצלחה אולם בשנת 2007 התקשתה להיות רווחית מול מתחרים אחרים והתקרבה לפשיטת רגל.
ב-2006 הכנסתו לצורכי מס הייתה 2.4 מיליון פורינט.
אחרי חזרתו לשלטון של ויקטור אורבן, ידידו מילדות, החברות שבבעלותו, שהשתתפו, בין היתר, במיזמים להתקנת צינרות גז, ציוד הגנה מפני שיטפונות, ולשיפוץ מסילות ברזל ואחרות נהנו מחוזי בנייה שמנים אותם קיבל מהממשלה ומתקציבים ציבוריים, כולל כאלה שסופקו להונגריה על ידי האיחוד האירופי.
החל מ-2013 צמחו עסקיו של מסארוש במהירות.
באותה שנה הם היו שווים 6.9 מיליארד פורינט.
כיום הוא שולט על אימפריה כלכלית המורכבת מבנקים, חברות בנייה, מפעלים, שטחים חקלאיים ואימפריית תקשורת הכוללת מעל 200 עיתונים מקומיים ולאומיים, ערוצי טלוויזיה ורדיו.
הועלתה הטענה, לא מוכחת, כי הבעלים האמיתיים של רוב הנכסים האלה הוא ויקטור אורבן עצמו ושמסארוש הוא "איש קש" שלו.
מסארוש קנה מניות בקבוצת המדיה Mediaworks (בעלת העיתון Nemzeti Sport, היומון הפיננסי Vilaggazdaság ויומונים מקומיים רבים), את בית המדיה Opimus 20% מניות הקונצרן Konzum, בעלי ערוץ הטלוויזיה הפרטי Echo TV.
עם העיתונים והערוצים שקנה נמנו Hír TV,, Origo.hu, Bors ו-Figyelő, היומון Magyar Idők.
הקניות נעשו לדבריו במטרת "חיזוק השמירה על הערכים והמסורות הלאומיים".
הם נאגרו בקבוצת "טלנטיס" ונתרמו ל"קרן המדיה והעיתונות המרכז-אירופית" שהוקמה על ידי ממשלת אורבן.
לרינץ מסארוש נשוי לביאטריקס לבית קלמן ויש להם שלושה ילדים.
לרינץ מסארוש נאג'בוטו (בהונגרית: Nagybotú Mészáros Lőrinc; 5 בספטמבר 1466 – 1514) היה נזיר פרנציסקני הונגרי, אחד מסגניו של ג'רג' דוז'ה בהנהגת מרד האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה בטרנסילבניה והונגריה.
לרינץ מסארוש נולד בשנת 1466 במגיאסו בצפון הונגריה (כיום - במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן).
היה בנו של הקצב גרגיי מסארוש (מובן שם המשפחה "מסארוש" הוא "קצב").
המסורת מספרת שלמד אצל קרוב משפחה, טמאש קצ'קש ביישוב אסלו באותו אזור.
בשנת 1514 הצטרף מסארוש למרד בראשות ג'רג' דוז'ה שבו נודע כ"כומר לרינץ מסארוש מצלגד" יחד עם ברבאש והדספוט הסרבי סטפאן סיליאנוביץ' עמד בראש כוחות המורדים שפעלו בצפון ובדרום הממלכה ההונגרית עם משימה לקומם למאבק את עניי האזור.
השתתף במצור על טמשוואר (טימישוארה).
הגדודים ניסו להמשיך במאבק בפיקודו ונחלו כמה הצלחות בחבל ביהור אבל ביולי 1514 הצליח הארכיבישוף מקלוצ'ה פאל טומורי להפריד בין כחות המורדים השונים באמצעות הבטחות כוזבות ושכנע את חלק מהם לשוב לבתיהם.
בעת המצור על מבצר ביהור (ביהריה) בסוף יולי, הובס מסארוש על ידי פאל טומורי ונפל בשבי.
מסארוש הובא לבירת טרנסילבניה, קולוז'וואר ונענש בעינויים והוצאה להורג פומבית בכיכר העיר על ידי העלאה על שיפוד ואחר כך העלאה באש.
בית ספר היסודי האזורי ביישוב מגיאסו בהונגריה נושא את שמו.
קיבלו את שמו רחוב ברובע התשעה עשר של בודפשט וכיכר ברובע השמיני (כיכר הכומר לרינץ -Lőrinc pap tér) ורחוב בעיר גיור.
בית ספר יסודי רומי-קתולי ביישוב צגלד נקרא על שמו עד ספטמבר 2009 כששמו הוסב ל"הצלב הקדוש".
לרוויק (בנורווגית: Larvik ) היא עיר ורשות מקומית במחוז לשעבר של וסטפול, כיום במחוז וסטפול וטלמרק בנורווגיה.
המרכז האדמיניסטרטיבי של הרשות המקומית הוא העיר לרוויק.
נכון לרבעון השלישי של 2020 היו ברשות המקומית לרוויק 47,421 תושבים.
לרשות המקומית יש קו חוף של 110 קילומטרים, קצר יותר מזה של העיירה השכנה.
העיר קיבלה מעמד של עיירת שוק בשנת 1671. לרוויק הוקמה כרשות מקומית ב-1 בינואר 1838. העיר סטוון (Stavern), והיישובים הכפריים ברונלאנס (Brunlanes), הדרום (Hedrum) וטילינג (Tjølling) מוזגו בצו עם הרשות המקומית של לרוויק ב-1 בינואר 1988. ב-1 בינואר 2018 אוחדה לרדאל (Lardal) הסמוכה עם הרשות המקומית כחלק מרפורמה עירונית ארצית.
לאחר המיזוג, הפכה לרוויק לרשות המקומית הגדולה ביותר בווסטפול בשטחה, והשלישית בגודלה במספר התושבים.
לרוויק ידועה כעיר הולדתו של ההרפתקן והאנתרופולוג תור היירדאל, יוזם משלחת קון-טיקי.
בשטח הרשות שוכן יער עצי האשור הצפוני ביותר בעולם הקרוי בנורווגית Bøkeskogen (מילולית: "יער עץ האשור").
אתרים נוספים כוללים את מעיין המים המינרליים הטבעיים היחידים של נורווגיה, פריסקילדן (Farriskilden) ואת פריס באד (Farris Bad) שתואר כאחד מאתרי הספא הטובים באירופה, והספא הגדול ביותר בסקנדינביה.
בין לרוויק ל בדנמרק יש קו מעבורת יומי.
הרשות המקומית לרוויק משתרעת על הפינה הדרומית-מערבית של מחוז וסטפול, בין העיירה סנדפיורד במזרח לפיורד במערב.
החוף משתרע בין הכניסות לפיורדים סנדפיוד ולנגסונדספיוד.
קו החוף כולל חופים שונים, מפרצים, איונים ואיי סלע (skerries).
האדמה מישורית יחסית לאורך החוף וכוללת מפרצים רבים, ואילו החלקים הפנימיים הם בעיקר גבעות המיוערות בחורשות גדולות.
הרים גדולים יותר נמצאים לאורך הגבול למחוז טלמרק במערב.
הנקודה הגבוהה ביותר ברשות היא וינדפייל (Vindfjell) בגובה 622 מטרים על הגבול עם מחוז טלמרק במערב.
ברגאָנוודן (Berganvarden) בגובה 456 מטר היא פסגה נוספת פופולרית להליכה.
היא שוכנת בצפון-מערב לרוויק, בצד המערבי של נהר לוֹגן (Lågen), בגבול עם לרדאל (Lardal) וסיליאן (Siljan).
הרשות המקומית של לרוויק שוכנת כ-105 קילומטרים דרומית-מערבית לאוסלו.
היא משתרעת על שטח של 530 קילומטרים רבועים, הרשות המקומית הגדולה ביותר במחוז וסטפול.
אוכלוסייתה מונה47,421 תושבים (בעיר לרוויק גופא התגוררו ב-2019 24,647), הרשות השלישית בגודל אוכלוסייתה, קטנה יותר מטונסברג וסנדפיורד השכנות.
ללרוויק יש פיורד משלה המתחבר לנהר לאגן.
לרוויק גובלת בקונגסברג (Kongsberg) בצפון, בסנדפיוד במזרח ובפושגרוּן (Porsgrunn) ובסיליאן (מחוז טלמרק) במערב.
הנקודה הדרומית ביותר ברשות המקומית היא מגדלור טוויסטיין (Tvistein fyr) שבים מדרום להומרבקן (Hummerbakken) בברונלאנס (Brunlanes).
ביבשת, הנקודה הדרומית ביותר נמצאת באודנה (Oddane), בין מֱלן (Mølen) לנבלונגהָּוּן (Nevlunghavn).
הנקודה המערבית ביותר היא האי גייטרִיָיה (Geiterøya) שבפיורד לנגסונדספיורד, והנקודה המזרחית ביותר היא אחד מהאיונים של ראואר (Rauer).
הנקודה הגבוהה ביותר היא וינדפייל (Vindfjell) בגובה 622 מטרים על הגבול עם מחוז טלמרק במערב.
מאפיינים גאוגרפיים בולטים כוללים את אגם פריס (Farris) ואת הנהר נומדלסלוגן (Numedalslågen), הקרוי מקומית לוֹגן (Lågen), אשר מסתיים בלרוויק, מזרחית לעיר.
גופי מים אחרים כוללים את האגמים גוקחוּ (Goksjø) והָּלֶוָוטן (Hallevatnet).
לרוויק ידועה גם במעיינות הטבעיים של מים מינרליים, פריסקילדן (Farriskilden), אשר נוצלו מסחרית תחת שם המותג פריס (Farris).
בקאופנג (Kaupang, שוק בנורדית עתיקה, ראו בפסקת ההיסטוריה) בטילינג (Tjølling) שוכנים שרידי תחנת המסחר מימי הביניים של שירינגסאל (Skiringssal).
לרוויק הוא המקום הצפוני ביותר בעולם שבו גדלים אופן טבעי יערות של האשור האירופי (Fagus sylvatica), המכונים מקומית בוקסקוגן (Bøkeskogen, "יער עץ האשור").
בלרוויק התגלו שרידים שונים מתקופת האבן, למשל ליד טורפוונט (Torpevannet) על ידי הכפר Helgeroa.
, מורנת הקצה הגדולה ביותר בסקנדינביה עוברת בכל מחוז וסטפול לפני שהיא מגיעה לשיאה באוקיינוס ב.
תושבים קדומים נשאו סלעים מראט ובנו מספר רב של תלוליות קבורה במולן.
בתקופת הברזל הרומית, הקימו התושבים הקדומים אנדרטת אבן הדומה לספינה ב, אחד השרידים הגדולים ביותר של נורווגיה ("אולדטיסמין") מהתקופה הפרהיסטורית.
מיד מעבר לגבול סנדפיורד ליד איסטרהוגן נמצאת חוות האוגן, שהיא אתר הפטרוגליפים הגדול ביותר במחוז וסטפול.
הקאופנג (Kaupang, שוק בנורדית עתיקה) באתר הוויקינגי של סקירינגסאל (Skiringssal) הוא אתר ארכאולוגי בו גילו ארכאולוגים לראשונה תלוליות קבורה, ומאוחר יותר חשפו את שרידי העיר העתיקה.
כיום היא ידועה כעיר המסחר העתיקה ביותר הידועה בנורווגיה.
היה סחר בינלאומי ממפרץ בוויקספיורד (Viksfjord), כמה קילומטרים ממזרח ללרוויק, לפני למעלה מ-1,200 שנה.
בסקירינגסאל התגלו שרידים מהעיר העתיקה ביותר שהתגלתה במדינות הנורדיות, והיא הייתה אחד האתרים העירוניים הקדומים ביותר בסקנדינביה.
העיר לרוויק הייתה קהילת ספא מהמאה ה-19, משכנן של מרחצאות לרוויק.
הספא קידם בברכה כמה חברי ממשלה וגם אוליגרכים רוסים.
משפחת המלוכה, הוקון השביעי, מלך נורווגיה והמלכה מוד, נפשו במרחצאות לרוויק בשנת 1906. הספא אירח את ביירנסטרנה ביירנסון ב-1909, שכתב כמה משיריו האחרונים בלרוויק, ואת קנוט האמסון בשנת 1917. האמסון כתב את הרומן שלו ברכת האדמה בלרוויק, שזיכה אותו מאוחר יותר בפרס נובל לספרות ב-1920.
לרוויק קיבלה מעמד של עיירת שוק בשנת 1671. העיר לרוויק (בכתיב דני עכשווי: לורביג (Laurvig)) נוסדה בשנת 1671 על ידי , שהפך לרוזן הראשון של לורביג.
עדיין ניתן לבקר היום ב-"Herregården", מעון הרוזן.
בלרוויק שוכן "פריצוהאוס" (Fritzøehus), אחוזת משפחת טרשוב (Treschow), שנמצאת כיום בבעלות יורשי מילה-מארי טרשוב, שהייתה "האישה העשירה ביותר בנורווגיה".
לרוויק, יחד עם סנדפיורד וטונסברג השכנות, היו שלוש הערים הדומיננטיות לציד לווייתנים של נורווגיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
אוכלוסיית לרוויק מתרכזת בעיקר סביב החוף.
המרכז האדמיניסטרטיבי של הרשות המקומית, הוא העיר היחידה ברשות המקומית לרוויק.
אזורי המגורים בעיר נמצאים בראש ובראשונה בגבעות בין הפיורד ליער עצי האשור (בוקסקוגן).
נכון לרבעון השלישי של 2020 היו ברשות המקומית לרוויק 47,421 תושבים, בעוד שבעיר לרוויק גופא התגוררו ב-2019 24,647 תושבים.
המהגרים היוו 11.2 אחוז מהאוכלוסייה בשנת 2017. קבוצות המהגרים הגדולות ביותר (עולים מהדור הראשון והשני) היו: פולנים (1,245), ליטאים (464), עיראקים (410), וייטנאמים (309) וסומלים (301).
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך בראשית המאה ה-19 עולה כי אוכלוסיית לרוויק גדלה פי ארבעה במשך כ-200 שנה.
אולם אוכלוסייתה מתפשטת ברשות המקומית הגדולה במחוז, ופחות מ-50% מתגוררים בעיר לרוויק.
רוב האוכלוסייה נמצאת לאורך פיורד לארוויק וסביבו, מסטוורן במערב ועד גון (Gon) במזרח.
לעיתים האוכלוסייה מכפילה את עצמה במהלך שבועות הקיץ עקב בואם של התיירים.
לרוויק היא הרשות המקומית החקלאית החשובה ביותר במחוז וסטפול.
מלבד דגנים, גידולים אחרים כוללים תפוחי אדמה וירקות, והייצור הגדול ביותר של המחוז של מלפפונים ועגבניות.
ענפים חשובים נוספים הם מסחר, מלונות ומסעדות.
ענף הדיג הוא השני בגודלו בווסטפול, רק קטן יותר מאשר בעיריית פארדר.
נמלי דיג חשובים הם סטוורן, הלגארואה ונבולונגהאוון (Nevlunghavn).
יתר על כן, לרוויק מפעילה את ענף כריתת העצים הגדול ביותר במחוז.
אשוחית נורווגיה היא מין העץ החשוב ביותר.
לארביקיט, סוג של סלע יסוד אותו חוצבים בלרוויק, והמשמש לאחר עיבוד לחיפוי של קירות של מבנים מסחריים, מיוצא למדינות באירופה ולארצות הברית.
לרוויק ידועה בראש ובראשונה כקהילת קיץ.
בשל האקלים היציב שלה ואחת הטמפרטורות החציוניות הגבוהות ביותר בנורווגיה, נהנית לרוויק מתיירות קיץ משמעותית.
האקלים של לרוויק הוא מהמתונים ביותר בנורווגיה, עם כמות ימי השמש בין הגבוהים במדינה.
בלרוויק יש למעלה מ-4,000 בתי נופש.
מספר רב של תיירים מגיעים בחודשי הקיץ לעיירת החוף סטוורן ולכפרים הציוריים הלגארואה ונבולונגהאוון.
סטוורן ידועה כקהילת קיץ, ואוכלוסייתה יותר ממכפילה את עצמה במהלך הקיץ.
אטרקציות תיירותיות בסטוורן כוללות את היכל הזיכרון למלחים שנפלו במלחמות העולם (Minnehallen), בסיס הצי של פרדריקסוורן (Fredriksvern) ושרידי המצודה שהגנה על סטוורן (Citadellet).
על האי מצודה (Citadellet) שוכן מבצר סטוורנס (Staverns Fort) המתוארך לשנות ה-80 של המאה ה-19. האי הוא מקלט עכשווי לאומנים.
הקאופנג (שוק בנורדית עתיקה) תואר כ"אטרקציה הראשית" עבור המבקרים בלרוויק.
הקפואנג ידוע גם כמונומנט החשוב ביותר של נורווגיה מתקופת הוויקינגים.
מקור אחר מתאר את הפארק הגאולוגי מולן (Mølen Geopark) כאטרקציה המתוירת ביותר של לרוויק.
אטרקציות נוספות כוללות את המוזיאון הימי, פריצוהאוס (Fritzøehus), הרגרדן (Herregården), ביתו של תור היירדאל ובוקסקוגן.
בלרוויק שוכן גם פריס באד (Farris Bad), הספא הגדול ביותר במדינות הנורדיות, שתואר כאחד ממתקני הספא הטובים באירופה.
אגודת מוזיאון לרוויק נוסדה בשנת 1916. המוזיאון קשור כיום למוזיאון וסטפול (Vestfoldmuseene).
מוזיאון לרוויק הוקם במטרה לשמר ולשקם את אוסף המבנים ההיסטוריים בעיר.
במוזיאון טרשוב-פריצו (Verkensgården) מוצגות תערוכות ממפעל יציקה הברזל לשעבר של טרשוב-פריצו.
המוזיאון מציג כלים, ציוד, רישומים ודגמים הממחישים את עידן ייצור הברזל בלרוויק, המתוארך בשנים 1670–1870. התערוכה מציגה היבטים שונים; מתהליך היצירה הגאולוגי ועד הייצור והשימוש באבן הלרווקיט, מוצר הייצוא העיקרי של האזור.
מפעלי הברזל נסגרו בשנת 1868.
בית האחוזה (Herregården) נבנה על ידי אולריק פרדריק גילדנלובה לחתונתו השלישית בשנת 1677. זהו מבנה עץ גדול עם חללי פנים בארוקיים משומרים היטב משנות ה-30 של המאה ה-18. בית האחוזה Herregården הוא בניין עץ בארוק גדול עם אלמנטים קלאסיים.
עיצוב הפנים הוא בעיקר בסגנונות הבארוק ותקופת העוצרות.
הבית מלא חפצים עתיקים מהמאה ה-17 וה-18. המבנה משנת 1677 נחשב לאחד ממבני הבארוק החילוניים המשובחים ביותר בנורווגיה.
זהו אחד מהמונומנטים הארכיטקטוניים הבארוקיים המייצגים אצולה בנורווגיה.
יתר על כן, זהו אחד ממבני העץ הגדולים ביותר בנורווגיה מהמאה ה-17.
המוזיאון הימי של לרוויק (Larvik Sjøfartsmuseum) שוכן בבניין הלבנים העתיק ביותר של לרוויק, משנת 1730, בית המכס הישן, שהיה בית מגוריו של מפקח הבניין המקומי.
במוזיאון זה מוצגים דגמים של ספינות, ציורים של ספינות מפרש וחפצים ימיים אחרים כדי להחיות את ההיסטוריה הימית של הנמל.
קטע אחד במוזיאון מוקדש למסעות של תור היירדאל יליד לרוויק.
פריצוהוס (Fritzøehus) היא אחוזה פרטית הממוקמת בלרוויק.
באופן מסורתי נקשרה האחוזה לבני משפחת טרשוב השונים ונמצאת כיום בבעלות היורשים של מילה-מארי טרשוב.
זהו בית האחוזה הגדול ביותר בנורווגיה בבעלות פרטית.
את לרוויק משרת , נמל התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר אליה.
חוצה את הרשות המקומית והוא אחד הכבישים הראשיים החשובים ביותר בנורווגיה.
תחנת לרוויק היא תחנת הרכבת המרכזית בעיר, ואילו מעבורות יומיות ל בדנמרק יוצאות מנמל העיר ומופעלות על ידי Color Line.
לעיר השכנה סנדפיורד יש מספר קווי מעבורת יומיות ל בשוודיה, ומדרום יותר, העיר מקושרת להירטסלס, דנמרק באמצעות מעבורת המופעלת על ידי Fjord Line.
לרינצי (בהונגרית: Lőrinci) היא עיר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בלרינצי מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מתקופת הברונזה עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1267.
יהודים החלו להתיישב בלרינצי בתחילת המאה ה-19. יהודי הקים במקום בית חרושת לסוכר מהגדולים בהונגריה וכן בית חרושת למלט וטחנת קמח.
כמו כן התפרנסו יהודי המקום כסוחרים ופקידים.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי ובמקום היו בית כנסת, בית קברות יהודי, "חדר" ומקווה.
היחסים בין הקהילה היהודית לשאר התושבים היו תקינים ויהודי המקום השתלבו בחברה ההונגרית.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות שמונה יהודים מלרינצי ובתקופה שבין שתי מלחמות העולם כיהן יהודי כשופט העיירה.
בשנת 1941 גויסו כעשרים צעירים יהודים מלרינצי לעבודות כפייה, ובאפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי העיירה לשלגוטריאן.
ב-15 ביוני 1944 שולחו עם יהודי המקום למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כ-20 יהודים שניצלו.
הם מצאו את בית הכנסת ושאר בנייני הקהילה הרוסים.
רוב היהודים עזבו את המקום תוך זמן קצר ובשנת 1963 נותרה שם רק משפחה יהודית אחת.
לרוויקיט הוא סלע פלוטוני סוג של מונזוניט, והוא הסלע הלאומי של נורווגיה.
הלרוויקיט הוא למעשה סוג של סיאניט, שנקרא על שם העיירה הנורווגית לרוויק, שבסביבתה הוא מצוי.
ייחודו של הסלע הוא צבעו הכהה, המשלב גבישים גדולים בהירים ונוצצים ולכן הוא מבוקש ביותר בתעשיית האריחים.
אריחים המיוצרים מלרוויקיט מלוטש, נמכרים בעולם תחת השם המסחרי "blue perl granite" (גרניט פנינה כחולה), למרות שכאמור, אין מדובר בגרניט.
הסלע הוא פנריטי ופגמטיטי ומצוי בכמויות משמעותיות רק בשטח שמכונה שדה אוסלו שהוא אזור ברוחב כשבעים קילומטר ובאורך של פחות מחמישים קילומטר.
הסלע מכיל בעיקר פלגיוקלז ואורתוקלז אליהם נספחים מינראליים מישנים אופייניים למאגמות פלוטוניות כמו אוליבין ואוגיט.
ישנן לעיתים גם כמויות קטנות של קוורץ.
בשנים האחרונות נמצא לרוויקיט גם בדרום אונטריו בקנדה.
אריחי לרוויקיט ולוחות לרוויקיט הם המוצר הנפוץ ביותר בתעשיית האבן הנורווגית.
אריחים אלו מבוקשים לחיפוי מבנים בעיקר בצפון אירופה, וזאת בגלל המראה האופייני של כתמים כסופים על רקע כהה.
בקטלוגים של סוחרי האריחים מכונה הלרוויקיט בשם "גרניט פנינה כחולה" למרות שאינו גרניט, אינו כחול ואין לו קשר לפנינים.
הוקינס הוא שחקן אמריקאי, סטנדאפיסט, אמן ספוקן וורד, ומוזיקאי .
הוקינס נולד וגדל בהארווי, אילינוי, פרבר דרומי של שיקגו.
הוא גדל הוא גר עם סבו וסבתו עד גיל 13.
הוקינס למד בתיכון ת'ורנטון, שם שיחק בתחילה כדורסל.
בהשפעת סבו "לבחור מה גורם לך להרגיש טוב יותר", הוקינס עזב את קבוצת הכדורסל בשנה ב' והצטרף לצוות הדיבייט, שם הפך פעמיים לאלוף המדינה.
בשנת 2005, הוקינס זכה במקום הראשון באירוע הקומדיה המקורית של איגוד התיכונים של אילינוי, וגם במקום השלישי בתחרות המדינה IHSA בפרשנות הומוריסטית.
בשנת 2006, הוא ושותף זכו בתואר הממלכתי בדואט הומוריסטי, בעוד שהוקינס גם הגיע למקום הרביעי באותה שנה בקטע סטנד אפ קומדיה המקורית.
הוקינס למד באוניברסיטת מדינת אילינוי בפקולטה לאמנויות תיאטרון.
במחזה הראשון שלו בקולג', הוא כיכב בתור טולדו מההפקה של אוגוסט ווילסון הבלוז של מא רייני.
בזמן לימודיו בקולג', הוא קיבל את התפקיד הראשון שלו בסרט קולנוע בדרמה הביוגרפית "המהיר", המבוססת על הביוגרפיה של ארני דייוויס, המגלם את חברו לצוות של דייוויס, ארט בייקר.
הוא לקח חופשה של שנה וחצי מבית הספר, חזר ב-2007 וסיים את לימודיו ב-2012. הוא חבר באחוות אומגה פסי פי.
לפני שהח לשחק בסדרת הטלוויזיה שיקגו PD, הוקינס הופיע בסדרות טלוויזיה שונות בהן בולרז, "Tyler Perry's House of Payne" ודטרויט 1-8-7 בהפקת רשת ABC.
שנה כותרת תפקיד הערות 2008המהיר ארט בייקר 2018Canal Street אמרי קרופורדHope Springs Eternal מר בייסר 2019The Killing of Kenneth Chamberlain קנת צ'מברלין ג'וניור 2021Hands Up טיי לורד 2022North of The 10 קייל שו
שנה כותרת תפקיד הערות 2011 דטרויט 1-8-7 דורסי גמבל פרק אחד 2012Underemployed N\Aפרק אחד 2013–הווהשיקגו PD קווין אטוואטר תפקיד חוזר, 12 פרקים 2014–הווה תפקיד ראשי 2017שיקגו JUSTICE 2 פרקים2019–הווהSouth Side מייקל 'שו' אוונס תפקיד חוזר2019–2024 שיקגו MEDקווין אטוואטר 7 פרקים
לרוץ על החול הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2023 בבימויו של אדר שפרן, בהשתתפות השחקנים שון מונגוזה, קים אור אזולאי וצביקה הדר בתפקידים הראשיים.
את הסרט יצרו וכתבו צוות התסריטאים אסף זליכוביץ, יואב הבל ושראל פיטרמן, ואף זכו על עבודתם בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2023.
אומארי הוא פליט מאריתראה שמסתנן לישראל לאחר ריצה ארוכה דרך סיני.
חמש שנים לאחר שהגיע לישראל, אומארי עובד בשטיפת כלים באולם אירועים יחד עם ידידו נייג'ל, פליט מסודאן.
שניהם גרים בדירה צפופה בדרום תל אביב יחד עם פליטים אחרים.
כל ערב אומארי ונייג'ל מחפשים מידע על מקום הימצאו של אלן, אחיו הצעיר של אומארי שמסתנן גם הוא לישראל דרך סיני.
משטרת ההגירה פושטת על דירת הפליטים ועוצרת את כל הדיירים מלבד נייג'ל, שמצליח להתחמק מהשוטרים בעוד אומארי ושאר הפליטים נשפטים לגירוש לאוגנדה.
אומארי מצליח לברוח משער העלייה למטוס בנמל התעופה בן-גוריון, וכשהוא מגיע לאולם היוצאים הוא מתקבל בשמחה על ידי נטע קמינסקי ואביה שימי, בעלי קבוצת הכדורגל מכבי נתניה, שמזהים בטעות את אומארי כג'ימי מיקל – שחקן זר שמצטרף לקבוצה בהעברת שחקנים.
אומארי המום מהמצב אליו נקלע, אך מעמיד פנים שהוא ג'ימי מיקל כדי להימלט מהמשטרה המחפשת אותו.
נטע מפגישה את אומארי עם שחקני הקבוצה ומסיעה אותו לדירת פנטהאוז בגורד שחקים מול הים.
למחרת, כשאומארי נאלץ לשחק עם הקבוצה, הוא רץ במהירות כנגד שוער הקבוצה היריבה, מתנגש בו והכדור עובר לידי קפטן הקבוצה, ניר זיתוני, שמבקיע שער ומשווה את תוצאת המשחק לתיקו.
נטע מגלה שאומארי הוא למעשה מתחזה ומאיימת להסגיר אותו למשטרה, אך היא מוותרת כשהוא מתחנן בפניה שלא תעשה זאת ומזכיר לה שהיא ואביה ייראו באור מגוחך אם ייוודע שטעו בזהותו של שחקנם החדש.
אומארי מבקש ממנה לפרוק לו את הכתף כדי שיוכל להישאר על ספסל המחליפים עד שנייג'ל ימצא את אלן והשלושה יברחו על אוניית משא לגרמניה.
נייג'ל פוגש פליט חסר בית שטוען שהוא השורד היחיד מקבוצת מסתננים שכללה את אלן ונשדדה על ידי כנופיה בדואית בסיני.
נייג'ל מפחד לספר על כך לאומארי ושומר את הדבר בסוד.
עם הזמן אומארי מתחבב על חבריו לקבוצה.
נטע מגלה לשימי שאומארי הוא מתחזה, ולאחר התקף זעם שימי מחליט לשמור זאת בסוד על מנת למנוע מבוכה לקבוצה.
כשמגיעה ההזדמנות לברוח על אוניית המשא לגרמניה נייג'ל נאלץ לגלות לאומארי שאלן מת בסיני, אבל אומארי ההמום מסרב להאמין לו ונייג'ל נאלץ לעלות על האונייה לבד.
משטרת ההגירה פושטת על ספינתו של נייג'ל והוא נמלט חזרה לתל אביב, שם הוא מגלה שחסר הבית איתו דיבר הסתנן מסודאן ולא מאריתריאה, ושאלן עדיין חי.
בינתיים, היחסים בין נטע לאומארי מתהדקים – למורת רוחו של שימי, שמלשין על אומארי לרשויות ההגירה מחשש ליחסים רומנטיים בין השניים.
אומארי נעצר ומועמד למשפט שבסופו אמורה להתקבל ההחלטה על גירושו לאוגנדה.
לאחר שנטע גוערת בו, שימי מתחרט על מעשהו, מגיע למשפטו של אומארי ודורש שלא יגורש עקב הסכם העבודה עליו אומארי חתום.
אומארי משוחרר ונטע מסיעה אותו לנמל חיפה, שם הוא מתאחד עם נייג'ל ואלן והשלושה נמלטים לגרמניה במכולה.
הסרט היה מועמד לארבע פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2023 (אך לא זכה באף אחד מהפרסים):
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר - קרן אלרום
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר - רן בגנו
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר - אריק להב ליבוביץ'