tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המילה "סמל" הייתה במקור (בימי ההגנה) ראשי תיבות של "סגן מחוץ למניין" – תרגום של המונח האנגלי NCO (Non-Commissioned Officer) שפירושו "מש"ק", "מפקד שאינו קצין".
עקב המבנה ההיררכי של הצבא, קורה לעיתים שהשפה הצבאית מוגדרת "מלמעלה", בפקודות מטעם הקצונה הבכירה:
פקודה של סגן הרמטכ"ל הורתה להשיב את המושג "עליונות אווירית" על פני מחליפו "שלטנות אווירית".
אותה פקודה הורתה להחליף את המושג "אפקט" ב"הישג נדרש".
הניב הצה"לי משופע ביטויים, מכתמים, מטפורות וכדומה, רבים מהם חדרו לעברית המודרנית, נציין כמה מהם:
רב-סרן שמועתי – האנשה של תופעת השמועות שנפוצה במחנות הצבאיים בפרט, ובמדינת ישראל בכלל.
מטפורה זו מופיעה גם בצורות אחרות, למשל: "סגן-אלוף שמועתי", למקרה של התפשטות קיצונית של השמועות, או "סגן-אלוף אמרו לי" למקרה של מופרכות מוחלטת של השמועות.
כמתואר בערך, המטפורה הנ"ל נפוצה מאוד בעברית מודרנית.
תסמונת השין גימל – כינוי גנאי לתופעה שבה הדרגים הבכירים מתנערים מאחריות ומטילים אותה על הדרגים הזוטרים.
לשכב על הגדר – להקריב את האינטרסים של היחיד למען הכלל.
הביטוי נוצר לאחר מלחמת ששת הימים בעקבות שני ציונים לשבח לחיילים בקרב אום-כתף (עזרא וישניא), ובקרב תל פאחר (דוד שירזי), שנשכבו על הגדר כדי שחבריהם יוכלו לפרוץ אל היעד תוך דריכה עליהם.
אכלו לי, שתו לי – לעג לנטייה לתלונות בלתי פוסקות.
קיצור של משפט המונה את כל סוגי ותחומי התלונות האפשריים.
על דרך הביטוי הזה חיבר קובי אוז שיר בשם "אכלו לי, שתו לי" בביצועה של שרית חדד.
גם בעיתונות הכלכלית נפוץ ביטוי זה, כך למשל, פרסם הפרשן הכלכלי של עיתון הארץ, נחמיה שטרסלר מאמר בשם "אכלו לי, שתו לי" המבקר את נטילת האחריות העצמית בקרב ישראלים.
צירוף זה, מופיע גם בשירו של השרוט.
- קריאת "עד מתי?" היא מנהג צבאי של חיילים בשירות סדיר שתאריך השחרור שלהם קרב, הנקראים "פז"מניקים".
השאלה רטורית, שכן תאריך השחרור מצה"ל ידוע היטב לכל החיילים, ומטרתה להביע כיסופים ליום המיוחל.
לעיתים נאמר הביטוי ברטן כאשר החייל סובל, ולרוב גם מוסיפים את מחזור הגיוס.
לדוגמה, חייל שהתגייס במרץ 2009 יצעק "עד מתי מרץ 9?".
הנפצה – משימה, לרוב קשה או סיזיפית, שאין מאחוריה היגיון או שהמטרה שלה לא נראית לעין בבירור.
מילים שנויות במחלוקת הן: "לגלח" או "לשטח" (ובשמות עצם: "גילוח" או "שיטוח").
משמעות מילים אלו היא החרבת אתר כלשהו עד היסוד.דוגמה: מפקד מסוים מצווה על פקודיו: "תגלחו לי את הכפר הזה".
פק"ל קפה הוא מונח סלנג שמקורו בעגה הצה"לית, המתאר ערכה להכנת קפה בשטח.
בסרטים ותוכניות טלוויזיה המציגים את חיילי צה"ל נעשה שימוש בעגה הצה"לית (או בשיבושים שלה):
בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" מוצגת סצנה העוסקת בשיבושים של ראשי תיבות צבאיים.
דוגמה: "קסל"ר אני הייתי כשאתה עוד היית בשא"ש עכשיו אני קמרשהלור"ל".
סדרת הטלוויזיה "טירונות" מציגה את ההווי הצבאי ובין היתר עושה שימוש בניב הצה"לי.
דוגמה: "המנטליות הסַמָּלִית הזאת, פרקש, השחיתה בך כל חלקה טובה".
סדרת הטלוויזיה המונפשת הסאטירית הישראלית "מ.ק.
22": לדוגמה, סצנת הפתיחה של הסדרה מתייחסת לדרכי הפנייה המקובלות בניב.
למשל: "אני לא אחי, ולא אח שלו, ולא אח שלי גיבור, ולא גבר!".
עגור חן (שם מדעי: Grus virgo) הוא מין עוף ממשפחת העגוריים הנפוץ במרכז אסיה, מהים השחור למונגוליה ולצפון-מזרח סין.
האוכלוסייה במזרח אירואסיה נודדת בחורף לאפריקה, והאוכלוסייה הסינית והמונגולית נודדת גם היא בחורף, להודו.
בישראל עגור חן הוא חולף נדיר.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת העגוריים.
לעגור זה יש ציצות אוזן לבנות, צוואר וחזה שחורים.
הוא דומה במראהו לעגור אפור.
קריאתו של עגור חן דומה לחצרור, והיא גבוהה יותר מזו של עגור אפור.
מין זה חי במגוון רחב של סביבות מחיה, כמו מדבריות או סוגים שונים של אדמות מרעה.
עגור חן ידוע כמין שעושה את אחת הנדידות הקשות ביותר בעולם העופות.
במהלך אוגוסט ובתחילת ספטמבר, העגורים מתקבצים ללהקות שעשויות לכלול כ-400 פרטים, ומתכוננים לעוף אל אזורי החריפה שלהם.
במהלך הנדידה, העגורים מתרוממים לגבהים של כ-4,875-7,925 מעל גובה פני הים.
האוכלוסייה הסינית והמונגולית עוברת בנדידתה מעל רכס ההימלאיה בתנאים קשים ביותר.
עגורי חן רבים מתים במהלך הנדידה בגלל תשישות, רעב וטריפה על ידי עיטים זהובים.
עֲגֻלֶּסֶת הַיַּרְדֵּן או עגולסת הנחלים (שם מדעי: Garra rufa) הוא דג מים מתוקים קטן ממשפחת הקרפיוניים (Cyprinidae).
לדג תפוצה רחבה במזרח התיכון.
מקום הגידול המועדף על עגולסת הירדן הוא נחלים ומקורות מים זורמים אך ניתן למצוא אותו אף במקווי מים עומדים (כגון בריכות ואגמים).
בארץ ישראל הוא נפוץ בכל חלקיה של מערכת הירדן, באגם הכנרת, באזור נחל הקיבוצים ובמקומות נוספים.
גופו מוארך וגודלו הממוצע נע בין 14 ל-17 ס"מ.
פיו של עגולסת הירדן תחתי ומאחורי שפתו התחתונה קיים משטח ההצמדה אשר העניק לו את שמו.
בנוסף הדג מתאפיין בקשקשים גדולים ובשני זוגות בינים.
דגי העגולסת מתרבים מפברואר ועד אוגוסט.
מקור מזונו העיקרי של דג העגולסת הוא אצות, אותן הוא מגרד מן הסלעים שעל קרקעית הנחל או האגם.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נעשה לנפוץ השימוש בדג לעיסוי כפות הרגליים.
הדג נצמד אל רגלי המתרחצים ואוכל את שכבות העור החיצוניות מן העור המת.
הדג משמש גם לטיפול בחולים במחלות עור, כגון פסוריאזיס.
פדיקור הדגים נפוץ ומוכר בעולם וידוע בכינויים שונים כגון "Doctor fish", "דוקטור דג".
למגזר החרדי עגה שמונחיה שאובים מהעולם הדתי וההלכה, מביטויים בארמית וביידיש, והם מושפעים ממושגי התרבות החרדית וההווי הישיבתי.
הגם שהשימוש ביידיש כשפת דיבור יומיומית נפוץ בישראל בעיקר בציבור החסידי והירושלמי, לציבור החרדי האשכנזי בכללו יש זיקה רבה לשפה.
גם חלק מהחרדים בני עדות המזרח, בעיקר אלה הקשורים לציבור הליטאי ולמדו במוסדותיו, משתמשים לעיתים בסלנג זה.
סיומת "עֶר" היא סיומת יידית ההופכת (בין היתר) שם עצם לשם תואר, כמו באנגלית ובגרמנית.
כך למשל: צ'אלמער (שיבוש של 'ירושלמער', ירושלמי, מתייחס לצאצאי בני היישוב הישן); פונז'ער (נהגה: "פונצ'ער"; יוצאי ישיבת פוניבז'); חברונ'ער (יוצאי ישיבת חברון, בדרך כלל ישיבת חברון גבעת מרדכי); בריסקער (נוהג במנהגי בריסק/בוגר ישיבות בריסק); פויליש'ער (כינוי ליהודי מגזע יוצאי פולין ובפרט חסידי פולין).
העגה החרדית כוללת גם ביטויים שמקורם ביידיש, כגון:
צ'יקאווער – כינוי לבחור שמנסה להיות "קול", נפוץ בעיקר בשפה הישיבתית.
ישיבֶע בוחער [yeshive bokher] – "בחור ישיבה".
שטינקער – מלשין (במקור ביידיש: מסריח).
נפוצה גם בעגה העברית הלא-חרדית.
למשל, "יש לו גישמאק במצוות".
"גישמאקער" - אדם נעים וחביב לסביבה.
חַניוּק – מיושן, בלבושו, בהתנהגותו או בדעותיו.
פְרֶענְק – כינוי לבני עדות המזרח.
נפוצה גם בשפה העברית היומיומית.
השפה החרדית מאופיינת בהגיית מילים מסוימות בהברה אשכנזית, במיוחד מילים הקשורות למושגים הלכתיים.
בהגייה זו נהגית ת' רפויה כ-ס'.
לאחר חולם מלא וצירי מבטאים י' וקמץ נהגה כחולם.
כך המילה "טוֹטָפוֹת" תהגה כ"טויטופויס" (toytofoys).
התנועה האחרונה שבמילה מוחלפת לעיתים לתנועת ə; למשל, המילה מִנְחָה תהגה כמִנְחֶה [minxə'].
באופן טבעי מושפעת העגה החרדית מן ההווי הישיבתי.
שְׁמוּ"ס (שמועס) – ביידיש שמועס היא שיחה (מקור המילה היא ב'שמועה', 'שמעתתא' התלמודי).
בהוויי הישיבתי הפכה המילה גם לראשי תיבות של שיחת מוסר, הנאמרת בישיבות הליטאיות.
פעמים רבות נזכרת המילה בלשון מזלזלת (כמו "לדבר איתו זה לשמוע שמועס", או בעגה: "השמיס לי").
ליל שישי (במלעיל) – מושג המתאר את הלילה שבין חמישי לשישי שבו יש הנוהגים ללמוד כל הלילה (נקרא "משמר"), בעיקר נפוץ שאז הולכים בני הישיבות לאכול צ'ולנט (חמין).
משב"ק – ראשי תיבות 'משמש בקודש', במקור עוזרו של האדמו"ר אך מתאר גם כל התנהגות של ליווי צמוד של אישים שונים, המשב"ק יכול לארגן "קשרים", כלומר להקדים אנשים בתור לקבלת פנים.
בשימוש בעגה גם כפועל: לְמַשְׁבֵּק = לשמש אישיות חשובה.
קְנֵייטש (ביידיש: קמט) – המילה משמשת גם לציון החלק הקדמי של המגבעת הליטאית והחב"דית; וכן לציון ה"פואנטה" של הסיפור, שורש העניין.
למשל, "סוף סוף קלטתי את הקנייטש".
מָצֶב (במלעיל) – תיאור למאורע שעורר תכונה או התרגשות.
צו"ל – ראשי תיבות של 'צדיק ורע לו'.
מקביל לחנון ה"חילוני" ודומה ל"פרומער" ו"חניוק" .
לעיתים מתלווה לכינוי קונוטציה שלילית של ניתוק מהעולם.
בין הזמנים (במלעיל) – התחליף הישיבתי לסמסטר הוא "זמן".
השנה מתחלקת לשלושה זמנים: בין ראש חודש אלול ליום הכיפורים, בין א' בחשוון לא' בניסן ובין א' באייר למוצאי תשעה באב.
תקופות אלו נקראות זמן אלול, זמן חורף וזמן קיץ, בהתאמה.
תקופת בין הזמנים שבקיץ (יוצאת בדרך כלל באוגוסט) היא בדרך כלל זמן החופשה החרדי המשפחתי.
אלול (במלעיל) – אלול הוא החודש שלפני הימים הנוראים.
זוהי תקופה בעלת משמעות רבה בישיבות ובכל העולם החרדי כתקופה שבה על האדם לחזור בתשובה על מעשיו ולהתחזק בקיום המצוות ושמירת סדרי הישיבה.
דגש רב מושם אז על מוסר וקרבה לאלוהים.
לוֹמדעס (במלעיל) – למדנות, עמקנות לימודית.
משמש גם לסניטה במישהו ש"חופר" יותר מדי.
כמו, "אל תעשה יותר מדי לומדעס", או לבעלי תפיסה הדוגלת שכל דבר צריך להתפרש במובן הלמדני העמוק "מלא כל הארץ לומדעס", וגם לשבח כמו "בספר הזה יש הרבה לומדעס".
אנ"ש – ראשי תיבות של "אנשי שלומנו".
מתייחס ככינוי לחרדים השייכים לחוג מסוים.
א גוי – שיבוש מכוון של ראשי התיבות אגו"י (אגודת ישראל), כמעט ולא מוכר כיום אך רווח בחוגים קנאיים לפני השואה ועודו בשימוש בחוץ לארץ.
חרדי נשוי יזכה בדרך כלל בתואר "רב", ובפנייה בכתב יתווסף לאחר מכן לרוב "שליט"א" (ראשי תיבות של: "שיחיה לאורך ימים טובים אמן"), ולגדול דור קוראים מרן.
פנייה אל אדם מכובד תהיה בלשון נוכח רבים (אתם) או בלשון נסתר (הוא).
לשון נוכח רבים היא במקרים מסוימים גם צורת הדיבור בין גבר זר לאישה.
אורח חייה של החברה החרדית ואופייה השמרני הכתיב את האופי של חלק מהביטויים הנפוצים.
ההימנעות מניבול פה ושמירה על טוהר הלשון בולטים בשפה החרדית.
כך למשל, אישה הרה תכונה עתים בלשון נקייה "במצב" או "מחכה".
במקומות רבים נמנעים מלאזכר את שמה של מחלת הסרטן והיא מכונה כ"המחלה הנוראה" או "המחלה הידועה" או סתם "המחלה" (או ביידיש: "יֶענֶע מַחְלֶה" ["המחלה ההיא"] או "יֶענֶע מעשה" [yene mayse - "הסיפור ההוא"]).
"ברוך ה'", "אם ירצה ה'" ו"בעזרת ה'" הם ביטויים שכיחים שאימוצם לשפה מבטא את האמונה באלוהים ובהשגחה פרטית.
הבטחות ילוו בהיגד "בלי נדר" שמשמעו הוצאה מכלל אפשרות שהמבטיח נדר לקיים את שהבטיח, כך שאם לא קיים את שהבטיח לא יעבור על החיוב ההלכתי לקיים נדר.
מונחי עגה נפוצים בעולם השידוכים.
"סידור מלא" הוא כינוי להסדר שלפיו משפחת הכלה מביאה כנדוניה סכום מלא לקניית דירה, "חצי-חצי" – הסכם נישואין שבו הורי החתן והכלה מתחלקים בהוצאות בשווה.
בחור או בחורה בגיל המתאים לנישואין יישאלו האם הם "שומעים" (הצעות לשידוכין).
"גיבנת" היא אח או אחות ש"תוקעים" את אחיהם הצעיר מ"לשמוע" שידוכים, משום שבמשפחות רבות נהוג שהילדים נישאים לפי סדר הגילאים.
"לסגור" או "לשבור צלחת" משמע להתארס.
"" הוא כינוי לשתיית ה"לחיים" וההכרזה הרשמית על האירוסין בין הבחור לבחורה.
מל"ג הוא ראשי תיבות של הביטוי "מיועד להיות גיס", שבו מכונים החתן או הכלה אצל אחיהם.
עגור ברולגה (שם מדעי: Grus rubicunda) הוא מין של עגור, שמצוי בדרום מזרח אוסטרליה, בחלקה הטרופי ובגינאה החדשה.
בתי הגידול המועדפים על העגור הם ביצות.
רוב גופו אפור, קצוות כנפיו שחורות, ועל ראשו יש פס בצבע אדום-כתמתם.
הזכר והנקבה זהים במראם, אך הנקבה מעט קטנה יותר מהזכר.
משקלו של הזכר הוא כ-7 ק"ג, ומשקלה של הנקבה הוא כ-6 ק"ג.
מראהו של עגור הברולגה דומה מאוד לזה של עגור אדום-ראש, אך הכתם האדום שעל ראשו של האחרון מתמשך גם לצוואר, בשונה מהכתם אצל עגור הברולגה, שמוגבל לראש.
בנוסף לכך, תחום תפוצתו באוסטרליה של עגור אדום-הראש קטן הרבה יותר מזה של עגור הברולגה.
עגור הברולגה נפוץ מאוד בצפון-מזרח אוסטרליה, במיוחד בצפון-מזרח קווינסלנד, ומשם דרומה לוויקטוריה.
בנוסף לכך, עגורי הברולגה מצויים גם בדרום גינאה החדשה, ומזדמנים גם למערב אוסטרליה.
עגורי הברולגה הם עופות חברתיים, וניתן למוצאם בדרך כלל בקבוצות זוגיות או בקבוצות משפחתיות קטנות שכוללות 3–4 פרטים, בדרך כלל ההורים עם צאצאיהם, אף על פי שישנן קבוצות עגורים שהפרטים ביניהם אינם קשורים משפחתית.
מחוץ לעונת הרבייה, קבוצות אלו מתקבצות פעמים רבות ללהקה גדולה.
עגורי הברולגה הם אוכלי-כל, ומחפשים את מזונם באדמות ביצה.
הם תוחבים את מקורם לתוך הבוץ בחיפושם אחר פקעות ושורשים.
מין זה ידוע בזכות ריקודי החיזור המורכבים שלו.
ריקוד החיזור מתחיל כשאחד מבני הזוג מרים עשב מהקרקע, זורק אותו לאוויר ותופס אותו במקור.
לאחר מכן, העגור קופץ לגובה של כמטר מעל הקרקע כשכנפיו פרושות.
המשך הריקוד מורכב ממתיחת הצוואר, התכופפות, קריאה והעלאת והורדת הראש.
לעיתים, ריקודים אלה מתבצעים רק על ידי עגור אחד.
לעיתים קרובות, הם מתבצעים בזוגות ולפעמים קבוצה שלמה של עגורי ברולגה עושה את ריקוד החיזור, והם מסתדרים במבנה שמזכיר שורה לפני שהם מתחילים.
עֲגֻלֶּסֶת סְדוֹם (שם מדעי: Garra ghorensis) הוא דג נחלים קטן ממשפחת הקרפיוניים, אשר מצוי בנחלים רדודים וצלולים בעלי זרימה מהירה ומצע אבני.
עיקר תזונתו של העגולסת מבוסס על אצות.
מין זה מופיע בספר האדום של החולייתנים עקב הימצאותו בסכנת הכחדה.
בתחילת דרכו כמין הוגדר עגולסת סדום כתת-מין של Garra tibanica, ובהמשך הוגדר כמין בפני עצמו.
הדעות לגבי מוצאו של המין חלוקות; יש הרואים בו מין ממוצא אפריקני, ואילו אחרים גורסים שמוצאו של מין זה באסיה.
תחום תפוצת הדג בחלקו הדרומי של אגן ים המלח.
המין היה אנדמי למספר קטן של מעיינות בנאות הכיכר, ונכחד כליל משטח מדינת ישראל.
כיום קיימות שלוש אוכלוסיות נפרדות של מין זה בשטח ירדן, המתפרסות לאורך כ-20 קילומטרים בין נחל מוג'יב וואדי פיפה בשטח כולל של כ-40 קמ"ר.
הירידה באוכלוסיות המין נובעת ככל הנראה עקב מספר גורמים שהמרכזי שבהם הוא שינויים בתוואי הנחלים, שנגרמו כתוצאה מבניית סכרים לאגירת מים, וגרמו לשינוי מבניהם של בתי הגידול שבהם שכנה עגולסת סדום.
גורם נוסף הוא הכנסת מיני דגים שאינם מקומיים, כמו גמבוזיה מצויה, לבתי גידולה של העגולסת, אשר פגעו במארג המזון שבבתי הגידול וביכולתה של העגולסת להתרבות.
כמו כן, זיהום המים כתוצאה מחקלאות הוסיף גם הוא לירידה באוכלוסיית הדגים.
האזור שבו מצויה אחת מאוכלוסיות הדגים בירדן הוכרז כשמורת טבע, אולם אין ודאות אם הדבר יספק הגנה למין זה מפני הכחדה.
בדומה למיני עגולסת נוספים, גופו של עגולסת סדום מוארך, והוא נצמד למצע אבני בקרקעיות נחלים בעזרת כרית דביקה בצדו הגחוני של ראשו.
מסביב לחוטמו מופיעות גבשושיות קרניות, אשר קיימות גם אצל פרטים צעירים.
עגולסת סדום מתאפיין בסנפירי חזה גדולים, שצורתם כמעט מעוינת כשהם מתוחים.
הסנפירים שקופים, ורק סנפיר הזנב אפרפר.
פס שחור אופקי מופיע לאורך בסיסו של סנפיר הגב.
גחונו של העגולסת לבן-אפרפר, וגבו כהה יותר.
הקשקשים אפורים-כהים בקצותיהם, ולכן ניתן להבחין בהם בקלות.
בחודשי הקיץ משנים הדגים הזכרים את צבעיהם; גופם כתום-צהבהב, וגחונם בהיר יותר.
סנפירי הזנב, השת, הגחון והחזה נצבעים בצבעי כתום עז בבסיסם, ובכתום בהיר יותר בקצותיהם.
צבעו של סנפיר הגב נותר אפור.
במבט צדי פיה של הנקבה מחודד, בעוד שפיו של הזכר מעוגל יותר.
בנוסף בזכרים קיימת בליטה קטנה בגובה הנחיריים, והגבשושיות הקרניות גדולות ורבות יותר מאשר בנקבות.
כמו כן סנפירי הגב והחזה בזכרים גדולים יותר.
עגור הכתם (שם מדעי: Grus monacha) הוא מין של עגור קטן יחסית מהסוג Grus.
ראשו וחלקו העליון של הצוואר לבנים, גופו כהה וסביב עיניו יש עור חשוף בצבע אדום.
זהו אחד מהמינים הקטנים ביותר של העגורים, גובהו כמטר, משקלו כ-3.7 ק"ג ומוטת כנפיו כ-160 עד 180 ס"מ.
אזורי הרבייה של עגור הכתם נפרשים על פני דרום-מרכז ודרום-מזרח סיביר, וייתכן שהוא מתרבה גם במונגוליה.
מקום קינונם של עגורי הכתם נותר עלום עד שנת 1974, בגלל בידודן של הביצות בהן הם מקננים.
כ-80% מאוכלוסייתו של העגור חורפת באיזומי שבדרום יפן, והשאר חורפת בקוריאה הדרומית ובסין.
בתי הגידול המועדפים על עגור הכתם בעונת הרבייה הם ביצות או ביצות מיוערות, ומחוץ לעונת הרבייה - ערבות פתוחות או מיוערות.
העגור ניזון מחרקים, דו-חיים וצמחי מים כמו קני שורש, זרעים ודגנים.
הוא מוצא את מזונו על ידי חיטוט באדמה בעזרת מקורו.
עגור הכתם משמיע קריאה גבוהה וחזקה, שדומה לקריאותיהם של המינים האחרים מהסוג Grus.
החיזור מתבצע בעזרת השמעת קריאות משותפת של שני בני הזוג, בעוד ראשם מופנה לאחור ומקורם מופנה כלפי השמיים.
במהלך תצוגות אלו, הזכר מניף את כנפיו, בעוד הנקבה אינה עושה כן.
הקן מוקם בביצות מיוערות, בין השאר באזור הטייגה, ובנוי מטחב, כבול, גבעולי דגניים, עלים, וענפי ארזית ולבנה.
הנקבה מטילה 2 ביצים ושני בני הזוג דוגרים עליהן במשך 27-30 ימים.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר כ-75 ימים.
תצוגות "ריקוד" שמבצעים העגורים עשויות לכלול התנהגויות כמו קפיצה, הרכנת הראש, ריצה, זריקת חפצים (גבעולי עשב או ענפים) או נפנוף בכנפיים.
למרות שהריקוד נחשב להתנהגות חיזור, הוא מהווה חלק חשוב מחייהם של העגורים גם מחוץ לעונת הרבייה, ומשמש בין השאר לביטוי כעס ולמיתון תוקפנות.
אוכלוסייתו של עגור הכתם מוערכת בכ-11,600 פרטים, ונמצאת בירידה מתונה.
הסיבה המרכזית לכך היא כנראה איבוד בתי גידול.
מאמצי שימור של ארגונים חוץ-ממשלתיים ושל אוניברסיטאות מקומיות התחילו ב-2008, ונמשכים עד היום.
מצב השימור של העגור הוכרז כ"פגיע" על ידי ארגון IUCN.
עגבניות ירוקות מטוגנות הוא רומן משנת 1987, של הסופרת פאני פלאג .
הספר מתאר את החברות הנרקמת בין אוולין קאוץ', עקרת בית בגיל המעבר, וניני ת'רדגוד, קשישה במוסד סיעודי, על רקע החוויות שניני מספרת מחייה וחיי המשפחה שלה לאוולין.
בעת ביקוריה של אוולין, ניני מספרת לה סיפורים על צעירותה בעיירה בשם ויסל סטופ, באלבמה, שם גיסתה אידג'י וחברתה רות ניהלו בית קפה.
דרך סיפוריה של ניני, אוולין מוצאת את הכוחות לשנות את מהלך חייה, ומוצאת עניין חדש בחיים.
הספר היה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 36 שבועות רצופים.
הספר עובד לסרט באותו שם בבימויו של ג'ון אבנט, ובכיכובן של קתי בייטס, מרי סטיוארט מסטרסון, מרי-לואיז פרקר וג'סיקה טנדי שזכה להצלחה קופתית וביקורתית ב-1991.
במהלך הספר, משתנות הן התקופות והן הדמויות המספרות.
לפעמים הנרטיב מועבר דרך קטעי עיתונות מהעיתון הפיקטיבי של העיירה, ולפעמים המספר הוא הבית של משפחת קאוץ'.
הסיפור עובר בין שתי תקופות.
סיפור המסגרת מתקיים בשנות ה-80, ובו אוולין קאוץ' מבקרת יחד עם בעלה את אמו במוסד סיעודי.
באחד הביקורים פוגשת אוולין את ניני ת'רדגוד, קשישה דיירת המקום שמספרת לה סיפורים מימי צעירותה, בשנות ה-20. אוולין מוצאת את עצמה מרותקת מהסיפורים, ולומדת לקחי חיים מהדמויות.
עם הזמן, נרקמת בין שתי הנשים חברות אמיצה.
בלב הסיפורים מתקופת שנות ה-20 ועד שנות ה-40 הוא סיפור אהבתן של אידג'י (אימוג'ין) ת'רדגוד, ורות ג'יימיסון.
אידג'י היא הבת הצעירה במשפחת ת'רדגוד, נערית ופרועה, ולאחר שאחיה האהוב באדי נהרג בתאונת רכבת - היא בורחת מבית משפחתה ואיש מהם אינו יודע איך והיכן היא מתגוררת, חוץ מאשר ביג ג'ורג', אחד מהפועלים השחורים של המשפחה.
אידג'י חוזרת לחיק המשפחה רק כשמגיעה רות, מורה לדת, לשכון עם המשפחה.
אידג'י מתאהבת ברות, וגם רות מכריזה על אהבתה לאידג'י.
בעקבות הצהרה זו, רות נבהלת, ומחליטה לחזור לג'ורג'יה כדי להינשא לגבר שהייתה מאורסת לו, פרנק בנט, איש יהיר ומלא שנאה, שנוטר טינה על רומן שאימו ניהלה עם דודו.
כעבור מספר שנים, לאחר שאמה של רות נפטרת מסרטן, מגיע לאידג'י בדואר מכתב מרות עם דף קרוע מספר תנ"ך, ממגילת רות, עם הפסוק "אל תפגעי בי לעוזבך, לשוב מאחריך, כי אל אשר תלכי אלך ובאשר תליני אלין, עמך עמי ואלוהיך אלוהי".
אידג'י משתכנעת שזהו מסר שבעלה של רות מתעלל בה, והיא מחליטה להציל אותה.
בעזרת שני אחיה, ביג ג'ורג', וכמה חברים נוספים, אידג'י נוסעת לג'ורג'יה ומתעמתת עם פרנק.
פרנק, אשר פחד מביג ג'ורג', אינו מתנגד יותר מידי כשהקבוצה לוקחת את רות איתם.
כשמסתבר שרות בהריון, אב המשפחה, "פאפא ת'רדגוד", נותן לאידג'י ולרות כסף להקים עסק לכלכל את עצמן ואת הילד.
הן קונות את "קפה ויסל סטופ" ומגדלות בו את באדי, הקרוי על שם אחיה המנוח של אידג'י.
בבית הקפה עובדות גם אשתו של ביג ג'ורג', אונזל, ואמה, סיפסי.
לבית הקפה יוצא שם בקהילת הנוודים של תקופת השפל הגדול כמקום בו לרעבים ניתן להשיג ארוחה חמה.
בית הקפה אף עורר את חמתם של תושבי ויסל סטופ כשהוא אירח גם לקוחות שחורים, על אף שרק מהדלת האחורית של המקום.
יום אחד, מופיעים על מפתן בית הקפה שוטרים, שחוקרים את היעלמותו של פרנק בנט.
כל מי ששאלו בקפה הכחיש שידע משהו בעניין, אך מאוחר יותר אחד מהשוטרים חוזר ומספר לאידג'י ששמעו אותה מאיימת על פרנק.
הוא מודה שלאף אחד לא באמת אכפת ממותו של פרנק, אך עדיף למי שהרג אותו לכסות את עקבותיו.
בינתיים, בזמן ההווה, אוולין מודה בפני ניני שהיא מרגישה תקועה, ומלאת תחושות של ריקנות וחוסר שליטה, שהיא רק אוכלת ג'אנק פוד, משמינה ושוקלת התאבדות.
גם ניסיונותיה להתקרב שוב לבעלה נכשלים.
ככל שסיפוריה של ניני ממשיכים, היא שואבת השראה מאומץ ליבן של אידג'י ורות, ומתחילה בדיאטה.
לאחר תשעה ימים, היא מרגישה שהשליטה על חייה שוב בידיה, אך מתרסקת לגמרי כשילד בסופרמרקט מתעמר בה, והיא שוב מרגישה חסרת תועלת ושמנה.
אוולין ממציאה לעצמה אלטר-אגו, דמות בשם "טוואנדה הנוקמת", אשר בדמיונה מחסלת את כל האנשים הרעים בעולם.
יום אחד, כששתי נערות גונבות לאוולין מקום חניה, והנהגת של הרכב מסרבת לפנות אותו באומרה, "אני צעירה ומהירה ממך", אוולין מתנגשת במכוניתה ומחזירה לה, "אני מבוגרת ממך ויש לי יותר ביטוח".
לאט לאט, ובעזרתה של ניני, אוולין מחזירה לעצמה תחושת שליטה, ומתחילה להגשים את מטרותיה, כולל פיתוח קריירה חדשה כנציגת מכירות.
בינתיים, בסיפוריה של ניני, קפה ויסל סטופ ממשיך לפעול במשך שנות ה-40 וה-50. באדי מתבגר, ורבים מאנשי העירייה עוזבים למחוזות אחרים.
כשרות גוססת בייסורים מסרטן, אונזל נותנת לה מנת יתר של מורפיום כדי להקל על מותה.
עם מותה של רות, גם רוח המקום עוזבת, את תחנת הרכבת מחליפים אמצעי תחבורה מודרניים, ובית הקפה נעשה שומם.
כ-25 שנה לאחר היעלמותו של פרנק, מתגלה רכבו בתחתית האגם הסמוך לבית הקפה.
המשטרה עוצרת את אידג'י ואת ביג ג'ורג', והם מואשמים ברצח.
אך בפתיחת המשפט, ראש הכנסייה המקומית, הכומר סקרוגינס, מעיד שאידג'י וג'ורג' היו במפגש תפילה שארך שלושה ימים בעת ההיעלמות של פרנק.
כתוצאה מעדות זו - שהייתה שקרית, הכומר רצה להשיב לאידג'י טובה על כך שהצילה פעם את בנו ממאסר - ההאשמות מבוטלות והשניים משתחררים.
גופתו של בנט לעולם לא נמצאת, אך לקראת סוף הספר מתגלה שפרנק פרץ לבית הקפה כדי לחטוף את בנו הפעוט, וסיפסי חבטה בראשו עם מחבת ברזל לצורך הגנה עצמית.
בזמן שסיפסי קברה את ראשו בגינה, ביג ג'ורג' עשה ברביקיו עם גופתו, והאכיל בב את השוטרים שבאו לחקור את ההיעלמות.
הספר מסתיים כשאוולין, אשר נמצאת בחוות בריאות בקליפורניה, מקבלת מכתב שמודיע על פטירתה של ניני.
הספר מרמז שהמורשת של ניני מתקיימת דרך הצלחתה המחודשת של אוולין בחייה.
הספר, שגם סגנונו וגם תוכנו מבטאים את הייחודיות והתרבות של החיים בדרום ארצות הברית במשך תקופות שונות, בוחן גם מספר תמות מרכזיות, ביניהן לסביות, הזדקנות של נשים, גזענות ומוות.
במשך כל הספר, הסופרת אינה מכנה את הדמויות במילה "לסביות".
אך היא מתארת את אהבתן הגדולה והמחויבת, ומשתמשת בשפה השמורה בדרך כלל לאהבה רומנטית.
בספר, כל תושבי המקום מודעים למערכת היחסים של רות ואידג'י, ומקבלים אותה.
הספר גם בוחן את נושא הזדקנות של נשים דרך החברות הנרקמת בין אוולין וניני.
שתי הנשים נמצאות בשלבים שונים של ההזדקנות - אוולין עוברת מנופאוזה, וניני חווה התדרדרות פיזית וקוגניטיבית מפאת גילה המתקדם.
את הגזענות בדרום של המחצית הראשונה של המאה ה-20 בוחן הספר דרך סיפורה של משפחתה של סיפסי.
המוות, וקבלתו על ידי הנשארים בחיים, הוא מוטיב שחוזר על עצמו בספר החל ממותו של באדי האהוב, דרך הרצח של פרנק, ועד מותן של הדמויות האהובות רות וניני.
בסיפורו של פרנק בוחנת הסופרת הצדקות לרצח, ובמותה של רות את נושא המתת חסד.
גם אוכל משחק בספר תפקיד חשוב, והמתכונים של המאכלים המוגשים בבית הקפה כלולים בסוף הספר.
הספר עובד לסרט בשנת 1991. את הסרט ביים ג'ון אבנט, וכיכבו בו קתי בייטס בתפקיד אוולין, ג'סיקה טנדי בתפקיד ניני, מרי סטיוארט מסטרסון בתפקיד אידג'י, ומרי-לואיז פרקר בתפקיד רות.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, וזכה בפרס מטעם GLAAD.
עגונות מלחמת העולם השנייה או עגונות השואה היו נשים יהודיות, בדרך כלל ניצולות השואה, שהיו נשואות לפני מלחמת העולם השנייה לגברים שעקבותיהם אבדו במהלך המלחמה והשמדת יהדות אירופה ולא נותר תיעוד מספק על מותם.
נשים אלו שבחרו לשמור על כללי ההלכה, נאלצו להתמודד עם בעיית העגינות.
פוסקי הלכה רבים נחלצו לעסוק בהיתרי עגונה פרטיים וכלליים, והתפתחה ספרות רבנית ענפה בנושא זה.
לפי ההערכות הותרו לבסוף עגונות המלחמה ברובן המכריע.
מורכבות המלחמה והבדלי תנאים במקומות היעדרות הבעלים, כמו גם ההיקף הלא-נתפס והיחידאי בהיסטוריה של גברים יהודים שנעדרו בנסיבות לא מתועדות, הובילו להיווצרות בעיה בהיקף רחב, וגם אופי השאלות ההלכתיות שעמדו לבירור השתנה בין מדינות שטחי הכיבוש הנאצי ובין תאריך ההיעדרות.
את סוגי מצבי העגינות שנוצרו תיאר הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), מפוסקי ההלכה הבולטים במאה ה-20, במעין סקיצה להיתר עגונות כללי לעגונות השואה, שנכללה בספרו חזון איש.
כדי לנטרל את הממד האקטואלי מהדיון ההלכתי, המיר הרב את שמות המדינות במדינות מן המרחב "התלמודי", המזרח תיכוני; כך משמשת פרס בתיאור דלהלן ככינוי לפולין, בבל היא ברית המועצות ומדי היא גרמניה הנאצית:
בשל העובדה שרבים מניצולי השואה נמנו על בני יהדות אשכנז במנהגיהם, נוצרה גם תופעה של "עגינות גברים", שנשותיהם אבדו ולא יכלו להינשא בשנית בשל חרם דרבנו גרשום האוסר לגבר לישא שתי נשים.
גם יהודים ספרדים שנשותיהם נעדרו במהלך המלחמה היו זקוקים לפתרון, שכן רבים נהגו להישבע לנשותיהם תחת החופה שלא יישאו אשה נוספת.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה הרב הראשי לישראל, הנהיג שכל הגברים היהודים הנשואים מבני היישוב שהתגייסו לצבא הבריטי, יפקידו גיטין לנשותיהם בידי הרבנות, על מנת שיעשה בהם שימוש אם ייעגנו.
המקרה הידוע ביותר של מימוש גיטין אלו היה לצורך התרת נשות חללי פלוגת ההובלה 462.
תוך כדי התנהלות המלחמה, הוקם בירושלים "המרכז לענייני עגונות המלחמה" שאת פעילותו ריכז הרב שלמה דוד כהנא מרבני ורשה שעלה לירושלים ושימש בסוף ימיו כרבה של העיר העתיקה.
המרכז פנה לרבנים בארץ ובתפוצות בשני תחומים: 1. ניסוח עקרונות ההיתרים העתידיים, והנושאים הבעייתיים שאליהם יש להידרש במסגרת היתרי עגונות המלחמה ובמסגרת תחקור עדים מן הניצולים.
2. הפעלת קשריהם עם המוסדות המקומיים כדי לאסוף בצורה מסודרת מפי הפליטים עדויות שתוכלנה לסייע בעתיד בפתרון והתרת עגונות שיבואו לבקש היתר בעתיד.
בשל פעילותו זו זכה הרב כהנא לכינוי "אבי העגונות".
לאחר המלחמה פורסמו סטטיסטיקות שלפיהן אחוז הניצולות גבוה בכ-30 אחוזים מן הניצולים הגברים, נתון שיכול להצביע על היקף הבעיה.
בתל אביב הקימו הרבנים הראשיים איסר יהודה אונטרמן ויעקב משה טולידאנו בית דין מיוחד לעגונות לזירוז הטיפול בהיתרי עגונות המלחמה.
בגטו דז'ורין הקימו הרבנים ברוך הגר מסירט, ישראל הרניק מווייקוב ודוד שנעבלאג, בית דין להתרת עגונות שהתכנס מדי שבוע והתיר עגונות רבות שבעליהן נרצחו או מתו בתאונות שונות במהלך עבודות הכפייה.
לאחר עזיבת ראש בית הדין הרב הגר, החליפו אותו הרב אברהם משה באב"ד, והרב חיים מרדכי רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה.
הרב מרדכי בריסק שנספה בעצמו בשואה, הספיק עוד במהלך המלחמה לעסוק בהתרת עגונות של יהודים רבים מפלוגות העבודה שלא שבו לביתם, היתרים אלו פורסמו ב'שו"ת מהר"ם בריסק' שיצא לאור כבר בזמן המלחמה, טרם בוא שואת יהודי הונגריה.
לאחר המלחמה עמד הרב צבי הירש מייזליש, מחבר ספר השו"ת "מקדשי השם", שהתמנה לרב מחנות העקורים בשטח הכיבוש הבריטי ועסק רבות בשיקום הפיזי והרוחני של הניצולים, בראש בית דין מיוחד שלפניו נידונו מאות מקרי עגינות ונגבו אלפי עדויות.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם רבנים מהעולם והסתייע בין היתר בניסיונו וחוויותיו האישיות כדי לקבוע את הגדרים ההלכתיים של מחנות הריכוז וההשמדה בנוגע להלכות אלו.
אחד הפתרונות שהציע היה לתקן "היתר מאה רבנים" כללי לכל הניצולים, אולם בסופו של דבר היוזמה לא יצאה לפועל.
חלק מפסיקותיו בנושא זה הובאו בקונטרס "תקנות עגונות" שהודפס בברגן-בלזן בשנת תש"ו.
הרב נפתלי יעקב הכהן הקים בית דין במהאיפלאלווא, הונגריה, שעסק בהיתר עגונות השואה באזור זה.
בית הדין פעל עד עלותו של הרב הכהן בשנת תש"ח לישראל.
הרב ברוך לייזרובסקי ורבנים נוספים הקימו במינכן את "אגודת הרבנים באשכנז", האגודה טיפלה בשאלות עגינות ושאלות נוספות בחיי היהדות של העקורים.
בארץ ישראל עסק הרב הרצוג רבות גם לאחר המלחמה בהיתר העגונות, ואף הוא עסק בהיתר העגונים הגברים.
עגולי הפה (שם מדעי: Cyclostomata) הם על-מחלקה של מיתרניים חסרי לסתות וכנראה שנכללים בקבוצה זו בעלי החוליות הראשונים שהיו בעולם.
הם החלו להתפתח כנראה לפני 420 מיליון שנה.
בקבוצה זו שתי סדרות מודרניות: צמדאים ומיקסינאים.
הצמדאים חיים בנהרות מים מתוקים וכמה מינים מגיעים גם לים והם בעלי עמוד שדרה, ראש גדול עם לסת מעוגלת המשמשת ליניקת חומרים במהירות ומציצת דם מחיות אחרות.
המיקסינות חיות בתהומות הים והן חסרות עמוד שדרה ובעלות גולגולת גרמית שלסתותיה משורבבות החוצה ועוזרות לה לינוק חומרים אחרים מיצורים אחרים (חיים או מתים).
הצאצאים הישירים של עגולי הפה הם הדגים האמיתיים: דגי הסחוס ודגי הגרם.
יש מחלוקת האם קבוצה זו היא מונופילטית או שהצמדאים קרובים יותר לחולייתנים לסתניים.
עגבנית תמר היא זן עגבנייה, המשמשת הן לשימורים והן לייצור רסק עגבניות, בגלל צורתה הדקה והמוצקה.
עגבניות תמר נפוצות בסופרמרקטים במדינות מסוימות, עגבניות תמר מכונות גם עגבניות איטלקיות, עגבניות רומא או עגבניות שזיפים איטלקיות.
עגבניות תמר גדלות בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה ובריטניה.
הזן "Roma VF" נפוץ ביותר בקטלוגים של זרעים החל משנת 2007. הוא פותח על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית של שירות המחקר החקלאי (ARS), מרילנד, ב-1950.
עגבניות תמר הן בצורת תמר גדול, ביצה או אגס ואדומות כשהן בשלות לגמרי.
יש להן מעט זרעים והן עגבניות טובות לשימורים ולרוטב.
הבשלת העגבניות לוקחת פחות משלושה חודשים, הצמח עצמו גדל לגובה מטר אחד והפרי היחיד שוקל כ-60 גרם.
כל שיח מניב אשכולות רבות, מה שהופך את עגבניות התמר לזן פופולרי בקרב גננים שעושים שימורים ביתיים.
עגינות היא מונח ביהדות שמלכתחילה יוחד לציון מצבה של אישה שבעלה הלך למרחקים ואין ידוע מה עלה בגורלו והאם הוא חי או מת, כלומר, לאישה הנשואה כהלכה, שאבדו עקבות בעלה, ועל כן היא לא חיה עם בן זוגה, והיא אסורה להינשא לאחר.
בתי הדין הרבניים מחזיקים קרן כספים לצורך סיוע לעגונות.
רובו של הכסף מוקדש לאיתור בעלים שנעלמו, וחלק ממנו מוקדש לתשלום לסרבני גט כדי לשכנעם לתת גט לנשותיהם.
השימוש בשורש עג"נ לתיאור היקשרות נמשכת של אשה בקשר נישואין מופיע במקרא בהקשר הקרוב לזה של ייבום: במגילת רות, כאשר נעמי מסבירה לכלותיה רות וערפה כי אל להן להמתין לבנים נוספים שאולי תוליד נעמי כדי להנשא להם, באמרה: .
ברם, המילה "עגונה" מופיעה לראשונה בתלמוד, בהקשר של הקלות בדיני גיטין שנועדו להקל על בעל הנמצא במקום רחוק או היוצא לדרך רחוקה לגרש את אשתו כדי שלא תישאר עגונה.
ואילו במקרא שימש המושג "אלמנות חיות" לציין את מצב העגינות של פלגשי דוד שהורחקו מעליו ולא יכלו להתחתן עם אדם אחר.
בספרי השו"ת התייחס מושג ה"עגונה" בעיקר להעלמות הבעל.
בעוד שהמונח עגונה חיה יוחד למקרה בו הבעל החי מסרב לגרש את אשתו.
חוק הביטוח הלאומי מגדיר עגונה כ"אשה נשואה שזה שנתיים נעלמו עקבות בן זוגה, לרבות אשה שבן זוגה נמצא, שלא בהסכמתה, תקופה כאמור בחוץ לארץ ולא נשא באותו זמן במזונותיה".
בניגוד לנשים, גברים שנשותיהם אינן מסכימות לקבל גט היו רשאים על פי עיקר הדין לגרש את האישה בעל כרחה, וזאת בהסתמך על הכלל (): "אשה יוצאה לרצונה ושלא לרצונה והאיש אינו מוציאה אלא לרצונו".
לחלופין, הם רשאים לשאת אישה נוספת.
ברם, חרם דרבנו גרשום אסר על שני הדברים הללו, והוא התקבל כמחייב בפסיקת ההלכה האשכנזית.
גם ביהדות ארצות האסלאם, שלא קבלו את תקפו של החרם, מקובל שהגבר מתחייב בכתובה שלא לנצל את אפשרויותיו אלה.
גם חוקי מדינת ישראל אוסרים על בעלים, אפילו הם מסורבי גט, לגרש את נשותיהן בעל כורחן בהיעדר פסק דין מוסמך המחייב את האישה לקבל גט.
בשל סיבות אלה, מושג העגינות התרחב וכיום משמש גם לתיאור בעלים שנשותיהם מסרבות לקבל גט.
בלשון המאוחרת ובהלכה, התרחב השימוש במונח עגינות, והוא מתייחס עתה גם למסורבי ומסורבות גט, כלומר למקרים בהם בן או בת הזוג ניתנים לאיתור אך אלה מסרבים לתת או לקבל את הגט, המירו את דתם, או דבקו באידאולוגיה השוללת גירושין.
ואכן, לעיתים, בעל שנעלם הוא סרבן גט והיעלמותו נובעת מאי רצונו לתת גט (לא מוכרים מקרים של אישה שנעלמה מתוך סירוב לקבל את הגט שלה).
מקרים קרובים לסרבנות גט הם אלו של "סחטנות גט", אשר בהם גברים ונשים אינם מסרבים קטגורית לתת גט או לקבלו, אלא מציבים תנאים מוקדמים, לעיתים קשים, לכך, למשל מתוך רצון לשפר את מעמדם במאבק הרכושי בסכסוכי גירושין, או את מצבם בסכסוכים על ענייני משמורת וילדים.
תביעת "שלום בית" עשויה להסוות סרבנות גט.
על פי הדו"ח השנתי של בתי הדין הרבניים משנת 2009 מוגשות כ-1,000 תביעות מסוג זה בשנה, אך רק כ-4% מתוכן מתקבלות.
יש המבקרים את התנהלותם של בתי הדין הרבניים במקרי עגינות, וטוענים כי הם מסרבים להכיר באישה כעגונה במשך זמן רב וכן לא פועלים באמצעים נחרצים מספיק כדי לדרוש מהבעלים את מתן הגט לנשותיהם, או להפך, שהם מתיימרים לבטל קידושין על סמך סברות קלושות וגורמים לעבירה על איסורים חמורים ולריבוי ממזרים.
מקרה נוסף המתויג לעיתים כעגינות הוא זה של שומרת יבם, האסורה להינשא על פי ההלכה עד לקבלת חליצה, כאשר אחי הבעל שנפטר אינם יכולים או מסרבים לקיים את טקס החליצה.
העגונה והעגון נחשבים, הן על פי ההלכה והן על פי חוקי מדינת ישראל, לנשואים ועל כן הם אינם יכולים להתחתן בשנית.
אישה נשואה, ובכלל זה עגונה, המקיימת יחסי אישות עם בן זוג אחר, מוקעת יחד עם בן זוגה כנואפים.
לפי ההלכה עונש העוברים על חטא זה בזדון הוא מיתת בית דין ובשוגג קורבן חטאת קבועה.
אומנם, ההלכה אינה מאפשרת יישום של עונשים אלו בימינו.
ההלכה גם אוסרת על האישה ובעלה את המשך הנישואים אף אם ירצו בכך, באיסור סוטה לבעלה, אלא שאיסור זה אינו נאכף.
דינים אחרים החלים על האישה ובן זוגה מחוץ לנישואים ויש להם השלכות סטטוטוריות במדינת ישראל הם:
הם נאסרים להינשא זו לזה אף לאחר סיום הנישואים הנוכחיים (איסור סוטה לבועלה).
צאצאים הנולדים כתוצאה מיחסים אלו יחשבו לממזרים ואפשרות הנישואים שלהם תוגבל.
מסיבה זו במיוחד, יש שאף עגונות שאינן נשמעות לאיסור ההלכתי, נמנעות מללדת ילדים בתקופת עגינותן.
גבר נשוי ובכלל זה עגון, המקיים יחסי מין מחוץ לנישואים אינו נחשב הלכתית לנואף ועל כן לא חלים עליו דינים מקבילים.
לכן בקרב ציבור שאינו רואה עצמו מחויב להלכה, מצבו של העגון נחשב קל מזה של העגונה.
מאידך, גבר נשוי ובכלל זה עגון, מחויב במזונותיה של אשתו כל עוד הם נשואים, ואפילו הם חיים בנפרד ואין ביניהם יחסי אישות.
מכל מקום, השיח הציבורי נוטה להדגיש יותר את בעיית העגונות לעומת בעיית העגונים; ישנה קואליציה של 27 ארגונים שונים העוסקים בבעיית העגונות ומסורבות הגט, אך אין ארגונים העוסקים בבעיית העגונים ומסורבי הגט.
על פי מדגם מתיקי בתי הדין הרבניים, נכון לסוף שנת 2006, 20% מתיקי הגירושים הפתוחים למעלה משנתיים מתעכבים בשל סרבנות האישה לגט (190 מסורבי גט) ו-18% מתעכבים בשל סרבנות הבעל (180 מסורבות גט).
לפי הנתונים המלאים הנכונים ליוני 2007, מספר העגונות בישראל שבעליהן נעלמו בישראל ומחוצה לה היה 69. מתוכן, 45 בעלים ברחו לחו"ל, 23 בעלים נעלמו בארץ, ועגונה אחת שבעלה איבד את ההכרה בתאונה.
מספר העגונות שבעליהן נמצאים בחו"ל בכתובת ידועה הוא 19. עדכון באתר האינטרנט של בתי הדין הרבניים ממאי 2008 קובע כי מספר העגונות הצטמצם והגיע לכדי 30 נשים בלבד.
על פי מנכ"ל בתי הדין הרבניים היו בישראל בשנת 2009 180 מסורבות גט ו-20 עגונות שבעליהן נעלמו.
בשנת 2023 נפתחו באגף עגונות בהנהלת בתי הדין הרבניים 215 תיקי עגינות ונכון למרץ 2024 היו בטיפול האגף 126 תיקים פתוחים.
במהלך קיומה של מדינת ישראל היו מקרים רבים של נעדרים שגופותיהם לא נמצאו.
כמעט כולם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע ונשותיהם הוכרזו כאלמנות.
תקופת העגינות הייתה ברוב המקרים לא יותר משנה.
המקרים המפורסמים ביותר הם אלו של הצוללת אח"י דקר והמשחתת אח"י אילת שאנשי צוותיהם שלא נמצאו הוכרזו כחללים.
מספרם של העגונים (ללא מסורבי גט) אינו ידוע, והוא כפי הנראה נמוך ממספר העגונות ואולי אף אפסי, שכן סף הראיות הנדרשות על מנת להתיר את עגינותם הוא נמוך מזה של הסף הנדרש לנשים.
ההלכה רואה חשיבות רבה למצוות התרת עגונה והספרות התורנית מתארת עדויות רבות על גברים ונשים שיצאו למסעות בעקבות אדם שנעלם כדי לברר את גורלו במטרה להתיר את עגינותה של אשתו.
על הרב צבי פסח פרנק נאמר למשל כי "עניין תיקון העגונות עמד בראש דאגותיו" וכי "הוא הלך בעקבותיהם של גדולי הדורות ...
אשר מסרו נפשם להתרת עגונות ועגונים".
גם בספרות השו"ת שאלת העגינות זוכה לתשומת לב רבה בגלל ההכרעה כבדת המשקל הקשורה בה.
מצד אחד מצבה של העגונה נחשב קשה ביותר והיה רצון גדול להתיר לה להינשא בשנית.
מצד שני, איסור אשת איש הוא מהחמורים ביותר בתורה.
על כן במקרים של עגינות התקיימו התייעצויות רבות עם רבנים שנחשבו גדולי הדור ותשובותיהם נרשמו ושימשו את הבאים אחריהם.
בניגוד לשאר ענייני אישות הדורשים שני עדים כשרים, בעיגון הקלו חכמים, להתיר לעגונה להינשא אף על פי עד אחד פסול המעיד על מות הבעל, בין השאר מתוך התחשבות בסנקציות שיוטלו עליה אם בסופו של דבר יתברר שבעלה חי.
התרת העגינות יכולה לכלול אחת או יותר מהפעולות:
ניסיונות לאתר את הבעל או פרטים אודותיו.
שכנוע הבעל לתת גט או לחזור לאשתו אם הוא נמצא בחיים.
כאשר העגינות נובעת מסרבנות יש צורך לקיים דיון בשאלה האם הסרבנות מוצדקת.
במקרה שנקבע שהסרבנות אינה מוצדקת, אם הדבר אפשרי, מופעלים אמצעי כפייה על הבעל כדי שייתן גט.
הבאת הראיות למותו של הבעל בפני רב שיכריע האם הן עונות על דרישות ההלכה כדי לקבוע שהוא מת.
דיונים משמעותיים נסובו סביב מקרים בהם:
יש עדות על מות הבעל, אך יש צורך לברר האם ניתן לסמוך על העדות.
לדוגמה גוי אינו נאמן בעדותו, אך אם הוא "מסיח לפי תומו" בלי לשער שהאישה תותר להינשא על סמך דבריו, ניתן לסמוך עליהם.
נראתה גופה שעשויה להיות גופת הבעל.
יש צורך לברר האם הזיהוי עומד בקריטריונים הקבועים בהלכה, לרבות באשר לזמן שחלף בין המיתה לזיהוי.
יש עדות על תקרית הצפויה להוביל למיתה, כגון התרסקות מטוס.
יש להכריע האם המיתה אכן ודאית באמצעות דימוי שלה למקרים שנידונו בהלכה, כגון פסק הרמב"ם (על פי ברייתא במסכת יבמות}:
במדינת ישראל, מקרים כאלו נידונו לרוב בעקבות מלחמות.
הרב שלמה גורן בתפקידו כרב הצבאי הראשי נודע בפעילותו להתרת עגונות הרוגי מלחמת העצמאות, הצוללת אח"י דקר שעקבותיה אבדו והמשחתת אח"י אילת שטובעה מול חופי מצרים.
הרב עובדיה יוסף כיהן כאב בית הדין שדן בהתרת עגינותן של אלמנות הרוגי מלחמת יום כיפור.
לפי ההלכה, בעל שאינו מקיים את חובותיו כלפי אשתו חייב להסכים לגרשה.
בית הדין מוסמך לכפות זאת עליו, כפי שהוא מוסמך לכפות קיום חובות אחרות, לרבות באכיפה פיזית.
כיום, ישראל היא המדינה היחידה בה לבתי הדין הרבניים יש סמכות חוקית לאכוף מתן גט וקבלתו.
סמכות זו מתמצה בסנקציות מנהליות, שהחמורה שבהן היא מאסר.
מערכת בתי הדין מפעילה את האמצעים הבאים לשם איתור סרבני גט ושכנועם:
מערכת חוקרים פרטיים בתשלום לאיתור סרבני הגט בארץ ובעולם (הנתונים מיוני 2007 מורים כי ל-40 תיקים מונו חוקרים פרטיים לעשות כן).
שכנוע הסרבנים אם באמצעות שתדלנים, ואם באמצעות העברת כספים אליהם מתוך תקציב של מערכת בתי הדין שיוחד לשם כך.
מערכת איסוף מידע מהציבור על מקומם של בעלים מעגנים.
שליחת שליחי בית דין לחו"ל לשכנוע הסרבן (44 תיקים בשנת 2007).
בתקציב בתי הדין הרבניים לשנת 2007 הוקצו לעניין הטיפול בעגינות כחצי מיליון ש"ח.
בשנת 2009 מונו חוקרים פרטיים ב-28 מקרים לאיתור סרבני גט בישראל ומחוצה לה, וניתנו 44 פסקי דין לסנקציות נגד סרבני גט, מתוכם 6 צווי מאסר.
נכון למאי 2013, כל צווי המאסר שהוצאו היו נגד בעלים ולא נגד נשים.
ב-2018, נתן בית הדין הרבני פסק דין חריג, שהתיר לבייש ב"שיימינג" את סרבן הגט עודד גז שלא נענה, היה צפוי למאסר, ונמלט לחו"ל בזהות בדויה.
בית הדין ביטל את הנישואים והאישה נישאה לאדם אחר.
גז שב לארץ, בית משפט השלום בראשון לציון גזר עליו 17 חודשי מאסר בפועל (ועוד שישה על תנאי), אותם החל לרצות בכלא הדרים ב-4 באפריל 2022.
חרם דרבנו גרשום האוסר על גבר לישא אישה שנייה אינו מוחלט.
בתי הדין הרבניים מוסמכים לאשר חריגה ממנו בהליך המכונה היתר מאה רבנים, ומיועד לפטור בעלים מעגינותם.
מציאת פגם בטקס הקידושין נחשב, ביהדות האורתודוקסית למוצא אחרון להתרת עגינות.
לשם כך בודקים את העדים לטקס הקידושין ומנסים לתרץ מדוע אחד מהם פסול לעדות (טקס קידושין תקף רק אם מעידים עליו שניים).
אפשרות אחרת היא להראות כי האישה לא הביעה את הסכמתה לקידושין בצורה ברורה ומקובלת ולכן הם אינם תקפים.
הגדרת הקידושין כמקח טעות או כקידושי אונס תביא גם היא לביטול הקידושין.
לביטול הקידושין אין השלכות על מעמדם של ילדי הזוג, אולם הוא עלול ליצור בעיות הלכתיות אחרות.
ביטול הנישואים בידי גורם שלישי
ביהדות הרפורמית, דעת רוב הרבנים היא שהנישואים חלים ומסתיימים בהתאם לחוק המדינה, אף ללא גט.
מכאן שבמדינות בהם בית משפט מוסמך לסיים את הנישואים אף ללא הסכמת שני הצדדים, קטן הסיכון לעגינות.
ביהדות הקראית יש צורך בגט, אך גם בית הדין מוסמך לתיתו לאישה, אם הבעל מסרב לכך מסיבה שאינה תקפה.
ביהדות הקונסרבטיבית, מוסמך מאז 1968 בית הדין המשותף של התנועה הקונסרבטיבית, כמוצא אחרון, להפקיע את הקידושין.
הפקעת הקידושין הוצעה גם ביהדות האורתודוקסית אך ככלל נדחתה.
שיטות אחדות הוצעו לשם הקטנת הסיכון לעגינות:
קידושין על תנאי: היו שהציעו שתוקפם של הנישואים יותנה מראש בכך שבית הדין הרלוונטי לא ישלול אותם למפרע משיקולי עגינות, או לחלופין, שבני הזוג יתחייבו מראש להסכים לגט במקרה של פירוד ושהימנעות מקיום ההבטחה מוכיחה שהקידושין נעשו בטעות והם חסרי תוקף.
גט על תנאי: למניעת עגינות הנובעת ממלחמה או משבי, הוצע שכל חייל קרבי נשוי יפקיד בידי הרבנות גט על תנאי, והרבנות תפעיל גט זה אם ורק אם החייל הפך לנעדר והותיר את אשתו עגונה.
הצעה זו יושמה בפלשתינה בימי מלחמת העולם השנייה, אך ההצעה ליישמה במדינת ישראל נדחתה, בין השאר עקב החשש מהשפעתה השלילית על מורל החיילים.
הסכם קדם נישואין: למניעת עגינות הנובעת מסרבנות גט, הוצע שבני הזוג יחתמו על הסכם המחייב אותם לגט במקרה של פירוד.
הסכמים אלו נפוצים בעיקר מחוץ לישראל, היכן שלרבנות אין סמכות לאכוף גט.
ביהדות הקונסרבטיבית הסכם זה שולב בכתובה במסגרת 'פיסקת ליברמן', המחייבת את הזוג לגט במקרה של גירושים אזרחיים.
מאחר שבחלק מהמקרים פיסקה זו לא כובדה בידי בתי המשפט בארצות הברית, בנימוק שהיא נוגדת את העיקרון החוקתי של הפרדת דת ומדינה, הונהג להחתים את בני הזוג על מסמך נפרד המתקף את הפיסקה.
ביהדות האורתודוקסית בארצות הברית הונהג להחתים את בני הזוג טרם נישואיהם על הסכם בוררות המחייבם להסדיר את כל העניינים הנוגעים לגט בפני "בית הדין של אמריקה", בית הדין הרבני של ה-"Rabbinical Council of America".
ההסכם כולל התחייבות של החתן לשלם סכום תקופתי קבוע במקרה של פירוד, עד לסידור הגט.
לדברי מנכ"ל בית הדין הרב יונה רייס, ההסכם הוכיח עצמו כאפקטיבי בסידור הגט בכל המקרים המוכרים.
גרסאות אחרות של הסכמי קדם נישואים המחייבים לגט הוצעו גם בישראל, כגון ההסכם לכבוד הדדי.
על הסכמים אלו נמתחה ביקורת, הן מצד פגיעה אפשרית ברומנטיקה שבנישואים והן מצד ההלכה, הואיל ונחלקו הפוסקים בשאלת כשרותו של גט שניתן בשביל להינצל מקנס כספי.
כתחליף, הציעו חלק מהמתנגדים את ההסכם לכתובה הדדית, שגם הוא הסכם קדם נישואין הבא לפתור את תופעת סרבנות גט, אך מתנה את הקנס הכספי בקבלת מרות בית הדין וכן בתנאים נוספים שלדבריהם מבטיחים את כשרותו של הגט.
גט מאהבה: יש שהציעו, כחלופה להסכמי קדם-נישואין, שלאחר החתונה הבעל ייתן גט-מותנה לאשתו.
היתרון שבהצעה זו הוא שגט מותנה מאפשר את גירושי האישה בחלק ממקרי העגינות ולא רק הפעלת לחץ על הבעל.
הימנעות מהנישואים: כתחליף לנישואים הלכתיים המסתיימים רק במות אחד מבני הזוג או בסידור גט, יכול הזוג להינשא מחוץ לישראל בנישואים אזרחיים.
כשההימנעות מנישואים הלכתיים היא מכוונת, סיום הקשר אינו מצריך גט, אך עדיין מחייב אישור של הרשויות.
ניתן לייתר גם אישור זה באמצעות שימוש במעמד ה"ידועים בציבור".
הלכתית, קשרים אלו מקבילים למעמד הפילגשות ההלכתי, האסור לדעת הרמב"ם אך מותר לדעת מספר פוסקים אחרים.
עגוריים (שם מדעי: Gruidae) היא משפחה של עופות גדולים בעלי שתי רגליים וצוואר ארוכים.
מקור העגוריים ישר, בנוי באורכו וצורתו כיתד.
השלישוניות ארוכות ומגושמות ונראות כזנב (הזנב האמיתי קצר ומוסתר מתחתיהן).
העגורים ניזונים מצמחים, דו-חיים ויונקים קטנים.
העגוריים שוכנים בשטחים פתוחים נרחבים, באדמות ביצה, טונדרה ובאדמות עשב.
עם הידלדלותם של שטחים אלו עקב בנייה וחקלאות אינטנסיבית, חלה ירידה משמעותית במספר הפריטים בכל מין.
כיום כתשעה מינים נמצאים בסכנת הכחדה או בסטטוס מאוים ופגיע (לפי IUCN, ארגון שימור הטבע הבינלאומי).
מבנה הלהקה בנדידה הוא דמוי ראש חץ בדומה לאווזאים שונים.
אולם מבדילים ביניהם באופן מיידי על פי הרגליים המתוחות לאחור, וגם קצב המעוף האיטי יותר, הגלישות הרבות, תכיפות הדאיות בעזרת תרמיקות וגובה המעוף הרב יותר.
העגוריים מומחים בדאייה, ועפים בצוואר פתוח כחסידות.
העגוריים מתחברים עם בני המין השני לכל חייהם, וידועים בקנאותם.
למינים רבים גינוני חיזור מגוונים.
הגדול במשפחה הוא עגור אדום-ראש שמשקלו 7.7–10 ק"ג לפעמים.
הקטן בסדרה הוא עגור חן שמשקלו 2–3 ק"ג, ועם זאת הוא בין העופות הגדולים ביותר בארץ ישראל.
במשפחה 15 מינים המתחלקים כך:
סוג עגור כתר (Balearica), ובו שני מינים.
סוג עגור (Grus) ובו 12 מינים.
סוג ומין יחיד עגור כרבלתי (Bugeranus carunculatus) – לעיתים משויך לסוג עגור.
בעבר היו במשפחה שני סוגים נוספים, אולם הם בוטלו והמינים שבהם הועברו לסוג Grus.
עשרות אלפי עגורים מגיעים לישראל בחורף, בעיקר לאגמון החולה, שם הם מואכלים במאורגן על ידי בני אדם.
רוב העגורים המגיעים לארץ הם עגורים אפורים.
לעיתים רחוקות נצפים גם פרטים בודדים של עגורי חן.
בסוף שנת 2021 מתו בישראל אלפי פרטים עקב התפשטותה של שפעת העופות.
הוערך כי מקור ההתפרצות היה באירופה.
העגור נקרא בארמית כרוכיה, והביטוי "צווח ככרוכיה" פירושו קורא כעגור.
עֲגוּרָאִים (שם מדעי: Gruiformes) היא סדרה במחלקת העופות שבתוכה מגוון עופות החיים בקרבת המים או על הקרקע ועפים לעיתים רחוקות.
הסדרה אינה קרובה לאף סדרת עופות אחרת, והיא מהפרימיטיביות שבקבוצות הנאואווס.
בעבר קיבצו אותה בקבוצה שבוטלה גרואה, לצד ההואצינאים והחופמאים, אך כיום היא נחשבת לסדרה פרימיטיבית בין דמויי יונאים לאקוורליטורניטס, בה מצויים מרבית עופות המים.
המינים הגדולים בסדרה הם מבין הגדולים שבעופות המעופפים, והגדול שבהם הוא עגור אדום-ראש (Grus antigone) שיכול להגיע למשקל של 7.3 קילוגרם ולמוטת כנפיים של 250 סנטימטרים.
הקטן ביותר הוא רלית סווינהו (Coturnicops exquisitus) שמשקלה מגיע ל-24 גרם.
משפחה ארמיים (Aramidae) בה מין יחיד ארמוס (Aramus guarauna)
משפחה אפטורניים (Aptornithidae) - נכחדה
משפחה אאוגרואידיים (Eogruidae) - נכחדה
משפחת הקריאמיים (Cariamidae), קרוביהם של הפורוסרקוסיים משויכת לסדרת הקריאמאים, משפחת החובתיים (Otididae) עברה לסדרת החובתאים (Otidiformes) ומשפחת המסיטיים (Mesitornithidae) עברה לסדרת המסיטאים (Mesitornithiformes).
המשפחות אורופיגיים (Eurypygidae) וקגואיים (Rhynochetidae) עברו לסדרה סופיות שמש (Eurypygiformes).
עגורן הוא ציוד מכני הנדסי וסוג של מנוף המיועד להרמת גופים כבדים.
מקור השם עגורן, בדומה לשמו בשפות אחרות, נגזר שמו מהעוף עגור שעמידתו על רגל אחת דומה למראה העגורן המגדלי.
כך למשל באיטלקית (Gru) ובאנגלית (Crane).
בישראל מכונים העגורנים בשם "מנופים" ומפעילם בשם "מנופאי", ועגורני הצריח שנפוצים באתרי בנייה מכונים "מנוף ענק".
עקרון המנוף כמכונה פשוטה המכפילה כוח, ידוע עוד מהעת העתיקה.
ייחודו של העגורן הוא בזרועו הארוכה, המאפשרת לו לשנע משאות במהירות וביעילות בין נקודות שונות באתר הבנייה.
בעוד שמנופים פרימיטיביים התבססו על שוויון מומנטים להגברת כוח (כוח קטן המופעל בנקודה הרחוקה מהסמך, משמע-בסיס הזרוע או נקודת הסיבוב, יוצר כוח גדול בנקודה הקרובה לסמך), מנופים מודרניים והעגורן בתוכם, מתבססים על מערכות של כבלים חזקים, כננות וגלגלות המותקנות על תורני פלדה חזקים ונמשכים באמצעות מנועים חשמליים רבי עוצמה.
בדרך כלל המונח "עגורן" מתייחס לעגורנים מגדליים הנפוצים באתרי בנייה של בניינים רבי-קומות ומגדלים.
עגורנים אלה מורכבים באתרי בנייה ומטרתם להעלות ציוד בנייה, מנועים, גנרטורים וחומרי גלם אל הקומות הגבוהות.
עגורנים אלה הם לרוב מבנים ענקיים אך מודולריים ובנויים כך שיהיה אפשר להרכיבם במקום ולפרקם בתום העבודה.
עגורן בנוי, בדרך כלל, ממסבכי מתכת.
המפרט להלן מתייחס לעגורן מגדלי:
הבסיס - אלו הם היסודות עליהם מורכב העגורן.
בעגורן נייח ישנם שני סוגי בסיסים :
בסיס שתול- בסיס שמורכב מהחלק התחתון של המגדל.
החלק שנקרא חוליית שתילה מפולס על משטח בטון ולאחר מכן יוצקים בטון ו"קוברים" את החוליה כמעט עד סופה.
לאחר ייבוש הבטון אפשר להרכיב על החוליה הזו את המשך המגדל.
בסיס נוסף הוא בסיס עם שאסי, המגדל עומד על קונסטרוקציית מתכת בתור בסיס ועליה מונחות משקולות בטון כבדות.
ישנם מנופים שהבסיס שלהם יושב על מסילת ברזל והמנוף יכול לנוע מרחקים קצרים על גבי מסילה.
המגדל או הצריח (Mast) - מחבר את הבסיס למנוף.
יחידת ההנפה (Slewing unit או פשוט מנוף) הוא מנוף המורכב משתי זרועות המחוברות לציר מסתובב
"זר סיבוב" - ציר מסתובב האחראי על צידוד העגורן.
לעיתים זר הסיבוב נמצא בבסיס המגדל ולא בבסיס יחידת ההנפה.
הזרוע הקצרה: בה נמצאים המנועים והמשקולות.
מטרתה לתת תמיכת נגד (מומנט) לזרוע הארוכה.
הזרוע הארוכה: זרוע זו מרימה את המשאות.
לאורך הזרוע נע הוו "Jib" שמרים את המשאות (אפשר להרימו ולהנמיכו באמצעות משיכת הכבל).
הסיפון: מעין תורן הניצב בדיוק מעל הציר ומחזיק את שתי הזרועות באמצעות צינורות מתכת (טירנים).
ישנם מספר סוגי עגורנים, הנבדלים זה מזה בצורתם ובגודלם.
הבדל נוסף הוא סוג המנוף אותו הם מיישמים.
עגורן טלסקופי ועגורן חוליות דומים זה לזה במראם החיצוני ושניהם משמשים באתרי בניה, אם כי לרוב עגורן חוליות הוא גדול וכבד יותר, ומותאם לעבודות ארוכות וגדולות יותר.
בדרך כלל הם מנוף מהסוג הראשון.
בנוסף אליהם קיימים עגורנים בנמלים ובתעשייה (הבנויים כמבני קבע ולא מודולריים) והם מנוף מהסוג השני, או השלישי.
עגורנים ניידים המותקנים על גבי משאיות או קרונות רכבת, הם, בעיקר, מנופים מהסוג השלישי.
עגורן טלסקופי – זהו עגורן בנייה, שבו את המגדל אפשר להגביה על ידי הרמת שלד פנימי הנמצא בתוך השלד החיצוני של הצריח.
כתוצאה מכך, הגובה שאליו יכול להגיע עגורן טלסקופי הוא מוגבל.
היתרון בשיטה זו היא שעגורן טלסקופי הוא פשוט ומהיר להקמה ולפירוק (סדר גודל של מספר שעות) וזול יחסית להובלה.
החסרון של שיטה זו הן מגבלות על הגובה, הטווח ויכולת העבודה של הכלי.
לכן, עגורנים טלסקופים הם בדרך כלל קטנים עד בינוניים ונועדו לעבודות בנייה קצרות על מבנים נמוכים.
עגורן טלסקופי בינוני מסוגל להרים משאות של כחמישה טונות.
עגורן חוליות – זהו עגורן הנבנה בנייה מודולרית, שבו אפשר להגביה את המגדל על ידי הוספת חוליות לצריח .
כך אפשר להגביה את העגורן בתאוריה לכל גובה שהוא (בפועל, הגובה מוגבל על ידי יציבות) ולבנות באמצעותו מגדלים ומבנים גבוהים (תוך שהעגורן נתמך בקיר המבנה).
החסרון של שיטה זו היא שהרכבה ופירוק של עגורן חוליות היא מורכבת ואיטית יותר ויכולה לקחת גם מספר ימים.
את חלקי העגורן מובילים במספר משאיות ומרכיבים באתר הבנייה.
בדרך כלל עגורנים כאלה הם בינוניים-גדולים ואף כבדים.
עגורן חוליות כבד מסוגל להרים משאות של כ-20 טונות.
עגורנים אלה הם העגורנים הנפוצים באתרי הבנייה.
משאית מנוף – עגורן קטן (ונמוך יחסית) המותקן על גבי משאית, ומטרתו הוא להטעין ולפרוק ממנה מטען, אותו היא משנעת בין אתרים שונים.
עגורן נייד או מנוף נייד – מנוף מתקפל גדול המותקן על גבי משאית כבדה.
מטרתו היא הנפת והרמת מטען כבד באתרים בהם אין עגורן קבוע, ובניגוד למשאית מנוף אין לו יכולת שינוע מטען.
עגורן מסילתי - עגורן המותקן על קרון רכבת או על או על קרונית תחזוקה ומשמש לביצוע עבודות תחזוקה לאורך מסילת רכבת.
עגורן של נמל – נועד להעמיס מטען של ספינות ולפרוק מטען מספינות.
בדרך כלל מדובר במבנה קבע, בעל מבנה זרוע הרמה שונה.
עגורן שער – עגורן זה מורכב משני עמודים, שביניהם מחברת קורה אפקית עליה יכול לנוע וו עם גלגלת.
עגורן זה נפוץ בעיקר בנמלים.
עגורן גשר – עגורן זה מורכב משתי מסילות שביניהן מחברת קורה אפקית עליה יכול לנוע וו או צבת עם גלגלת הרמה.
עגורן זה יכול לנוע במישור x-y ובכך לכסות שטח.
עגורן זה נפוץ בעיקר במפעלים, אולמות ייצור ומחסנים.
עגורן (חוליות) טיפוסי יכול להינשא ללא תמיכה לגובה של כ-80 מטרים, ובעזרת משקולת-נגד של כ-16 טון הוא יכול להרים משקל של כ-20 טון וכושר ההרמה יורד ככל שמתרחקים ממגדל העגורן.
כושר הנשיאה תלוי במספר גורמים:
חוזק החומרים מהם מורכב העגורן.
כושר הנשיאה הכולל, שתלוי בבסיס.
כושר נשיאת הזרוע הארוכה, תלוי בחוזק בנייתה.
כמות משקל הנגד שבזרוע הקצרה (חוק שוויון המומנטים (ראה מכניקה של גוף קשיח ונדנדה מאוזנת להבנת העיקרון הפיזיקלי).
הרכבת העגורן היא תהליך שנראה לכאורה בלתי אפשרי, אך באמצעות ציוד מכני הנדסי כבד במיוחד היסודות מוצבים ואז העגורן מגביה את עצמו.
את חלקי העגורן מביאים לאתר בחלקים על גבי משאיות סמי-טריילר.
בתור עבודת הכנה יוצקים בסיס בטון כבד ביותר.
בעגורן טיפוסי מגיע גודלו עד ל-10 על 10 מטרים בגובה 1.3 מטר, ומשקלו עד 182 טון.
לעיתים, מחליפים את יציקת הבטון בבסיס נייד (בדרך כלל בסיס שאפשר להסיע על מסילה קצרה אך לעיתים גם בבסיס עם מרכב זחלי או אופני) שעליו מותקנות משקולות בטון כבדות שנועדו להבטיח את יציבות העגורן.
בתוך בסיס הבטון מתקינים את המקטע הראשון של המגדל ועליו את יחידת ההנפה.
על יחידת ההנפה גם מתקינים את המנועים ואת משקל הנגד.
שלב זה מתבצע באמצעות מנוף נייד, נמוך יותר, אך בעל כושר הרמה גבוה.
בסיום שלב זה מתקבל עגורן פועל, אך בעל מגדל נמוך מאוד.
הגבהת העגורן נעשית באמצעות העגורן עצמו.
בעזרת העגורן מעלים אל הקטע שבין יחידת ההנפה למקטע האחרון של המגדל מתקן הנדסי בעל בוכנות הידראוליות חזקות - מתקן זה הוא מעין מגבה ("ג'ק") ענקי.
הבוכנות מרימות את יחידת ההנפה ויוצרות רווח בינה לבין המקטע.
באמצעות יחידת ההנפה מרימים אל הרווח מקטע של המגדל, מזיזים אותו למלא את הרווח ואז מבריגים אותו למקומו.
כך מוסיפים כמה מקטעים שנדרש.
עבור בניינים גבוהים במיוחד, המקטעים נתמכים בשלד של הבניין על מנת להגדיל את כושר ההרמה ולאפשר לעגורן להתנשא מעל ל-80 מטרים.
מתבצע כמו הרכבתו, באופן הפוך.
ראשית, מסירים את החוליות ומנמיכים את העגורן.
אחרי כן מביאים עגורן נייד (מנוף על משאית) שמטעין את החוליות על משאיות תובלה ומוריד את יחידה ההנפה מהמגדל ומטעין גם אותה על גבי משאית.
אחרי פירוק יחידת ההנפה, מפרקים את היסודות.
עגורן גשר הוא מנוף (עגורן) המותקן בתקרת אולמות ייצור או מחסנים, ונועד להרמה ושינוע חומרים או חלקים כבדים.
יתרונו של העגורן מסוג זה שהוא מרחף מעל למשטח העבודה ויכול לנוע לכל נקודה באזור הכיסוי שלו ללא כל הפרעה למעט קירות ועמודים.
הוא משמש להעברת חומר מנקודה לנקודה, העמסת חומר וסיוע בהרכבת מכונות וציוד.
לעגורן הגשר שלושה צירי תנועה: אורכי, רוחבי וציר הגובה.
העגורן מורכב מקורת רוחב אחת או יותר (מיפתח העגורן) אשר באמצעות גלגלים ומערכת הנע מונחת בקצותיה על שתי קורות אורך ויכולה לנוע לאורכן.
כך מתקבל ציר התנועה האורכי.
על הקורה מותקנת כננת אשר יכולה לנוע לאורך הקורה אף היא בעזרת גלגלים ומערכת הנע.
מכאן מתקבל ציר התנועה הרוחבי.
הכננת היא מערכת הרמה הכוללת גלגלת, כבל ומנוע.
על הגלגלת נגלל כבל ובקצה וו או אמצעי תפיסה אחר.
עגורני גשר מיועדים לשאת משקלים כבדים ויכולים להגיע לעומסים של 800 טונות.
מפתחי העגורן יכולים להגיע עד 60 מטר.
קורות האורך נתמכות על עמודים המותקנים בצידי אזור הכיסוי של העגורן או מהווים חלק מהמבנה עצמו.
כדי להגיע למיפתחים גדולים ומשקלים גבוהים יש צורך בשתי קורות רוחב עליהם מותקנת עגלה המהווה כננת.