tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 באוגוסט 2021 חתם קאדרי על חוזה לארבע שנים בקורטרייק מליגת העל הבלגית.
ב-12 ביוני 2022 ערך קאדרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלג'יריה, בניצחון 2-1 על נבחרת איראן במשחק ידידות.
עבד אלחכים בלחאג' הוא המנהיג של "הג'מאעה האסלאמית הלוחמת בלוב", ארגון המוכר על ידי משרד החוץ האמריקני כארגון טרור, ומפקד דומיננטי בתוך שלל הכוחות הצבאיים המהפכניים שפעלו בלוב בזמן מלחמת האזרחים ב-2011.
נולד ב-1966 בטריפולי בשכונת סוק אלג'מעאא', למד באוניברסיטת אלפאתח, שם הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית.
לוב, מלחמת אפגניסטן ברית המועצות, LIFG
בלחאג' הצטרף באמצע שנות ה-80 לקבוצה של סטודנטים אסלאמיסטים צעירים ומהפכניים, ששמו להם למטרה להפיל את משטר מועמר קדאפי ולכונן משטר אסלאמי בלוב.
חברי הקבוצה נאלצו לברוח מהמדינה מפני לחץ השלטונות לפני שעלה בידם להשיג דבר מה.
בלחאג' ברח לסעודיה ב-1988 ומשם המשיך לאפגניסטן, שם הוא הצטרף למוג'אהדין שלחמו בפולש הסובייטי במסגרת מלחמת אפגניסטן – ברית המועצות.
ב-1992, לאחר שהמוג'אהדין השתלטו על הבירה קאבול, בלחאג' עזב את המדינה והחל לשוטט ברחבי המזרח התיכון ומזרח אירופה לפני שחזר ללוב בסוף אותה שנה.
בלוב הוא הצטרף ל"ג'מאעה האסלאמית הלוחמת בלוב"(LIFG - Libyan Islamic Fighting Group), מטרתם הייתה להפיל את משטר קדאפי שנתפס כמדכא וככופר.
בלחאג' היה ידוע במהלך התקופה הזאת בשם אבו עבדאללה אלצדיק, והשתתף בפעולות הלחימה של LIFG כנגד המשטר מבסיסם שבמזרח לוב.
ב-1998, לאחר שלושה ניסיונות כושלים להתנקש בחייו, קדאפי הצליח לפרק את הארגון, חלק מהפעילים נעצרו וחלק ברחו.
מעצר בבנגקוק, הסגרה ללוב בהתערבות הCIA
בלחאג' ברח, ביחד עם מנהיגים אחרים של LFIG, לאפגניסטן, שם הוא התחבר לטליבאן.
בתחילת 2002, זמן קצר לאחר מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר ולאחר הפיוס של קדאפי עם המערב, הרשויות בלוב הוציאו צו מעצר כנגד בלחאג'.
בצו נאמר כי לבלחאג' קשרים קרובים עם מנהיגי אל-קאעידה, ובמיוחד עם מנהיג הטליבאן מולא עומאר.
נטען כי מבסיסו בג'לאלאבאד הוא ניהל ומימן את הכשרתם של לוחמי מוג'אהדין.
לאחר שארצות הברית פלשה לאפגניסטן במסגרת המלחמה שלה בטליבאן ובאל קאעידה, אנשי LIFG הנותרים עזבו את המדינה, ומצאו מסתור באירופה ובדרום מזרח אסיה.
בלחאג' נעצר בסוף 2001 בפקיסטן, ונמסר למנגנוני הביטחון האמריקאיים.
אבל בניגוד לעצורים אחרים החשודים בפעילות טרור שנשארו עצורים תקופות ממושכות, בלחאג' שוחרר ללוב חודשיים אחר כך.
בלחאג' נעצר בפעם השנייה ב-2004, בנמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור, מלזיה, באמצעות מבצע משולב של הCIA וסוכנות הביון הבריטית MI6. הוא הועבר לבנגקוק והוחזק שם במעצר של הCIA, במתקן סודי בשדה התעופה של בנגקוק.
בלחאג' הוסגר ללוב ונשלח לכלא אבו סלים לשבע שנים, שם הוא עבר עינויים.
לדברי חוסה מריה אסנאר, ראש ממשלת ספרד לשעבר, יש חשד כבד שבלחאג' היה מעורב בפיגועי הרכבת במדריד ב-2004.
ב-2010, ברוח התמתנות והפיוס עם האסלאם המיליטנטי, שהוביל סיף אל-אסלאם קדאפי, שוחררו 170 פעילים אסלאמיסטים וביניהם בלחאג'.
במרץ 2011, בלחאג' הופיע בסרט של אלג'זירה, ובו הוא משבח את סיף אל-אסלאם על התיווך שהוביל לשחרורו.
בתגובה, אמר בנו של מנהיג לוב כי האנשים ששוחררו אינם מהווים סיכון לחברה.
בלחאג' נעשה למנהיג "המועצה הצבאית של טריפולי", לאחר שהמורדים כבשו את טריפולי במהלך מבצע "בתולת הים עם שחר" בסוף אוגוסט 2011.
לאחר שהמורדים השלימו את כיבוש הבירה טריפולי, נמצאו מסמכים הקשורים להסגרתו של בלחאג' ללוב, ומראים את שיתוף הפעולה בין גופי הביון האמריקאים והבריטיים עם המודיעין הלובי.
בריאיון שהעניק לBBC, ולגופי תקשורת מערביים אחרים, בלחאג' הציג מסמכים הנוגעים להסגרתו, ולשיתוף הפעולה בין גופי המודיעין המערביים והמודיעין הלובי בכלל.
בתגובה, ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, הורה לחקור את הטענות האלה, בדבר שיתוף פעולה מודיעיני בין ארצו לבין לוב.
לבלחאג' יש לפחות אח אחד, יוניס בלחאג', שהיה דמות מפתח במועצה הצבאית של טריפולי.
הוא נהרג בבני וליד בסוף נובמבר 2011 כשנקלע למארב של כוחות הנאמנים לקדאפי.
אייתוללה עבד אלנבי נמאזי (בפרסית: عبدالنبي نمازي; ) היה איש דת ופוליטיקאי איראני.
חבר במועצת המומחים האירנית ה-3 של הרפובליקה האסלאמית של איראן, ולאחר מכן היה חבר גם במועצה ה-4 וה-5.
עבד אלנבי נולד בבושהר שבאיראן.
הוא היה התובע הכללי במערכת המשפט של הרפובליקה האסלאמית.
בשנת 2002, התפרסם עבד אלנבי בעיתונות לאחר שהתעלם לכאורה מהוראה שקיבל מעלי ח'אמנאי.
בשנת 2006, חזר אייתוללה עבד אלנבי לכותרות, לאחר שהוביל מחאה על טבח המוסלמים בקשמיר, ואף ביקש ממועצת הביטחון של האו"ם להתערב בנושא.
עבד אלעזיז נסאסרה הוא עורך דין בדואי-ישראלי, המשמש כראש המועצה המקומית כסייפה משנת 2018.
נסאסרה הוא תושב היישוב כסייפה ועורך דין אשר פעל במקצוע במשך שנים רבות עד אשר נבחר לראשות המועצה המקומית בשנת 2018. נסאסרה נבחר במקומו של ראש המועצה הוותיק סאלם אבו רביעה.
בשנת 2020 נסאסרה פנה במהלך כהונתו לשר השיכון יעקב ליצמן בבקשה לייעד את שטחי העיר העתידית החרדית/דתית כסיף לבני יישובו בכסייפה.
זאת לאור המידע כי שר השיכון מבטל את התוכניות להקמת עיר חרדית ולאור מחסור המגורים העצום אשר קיים ביישוב כסייפה.
עבד אלהאדי עבדאללה חוביל אל-חוואג'ה הוא פעיל פוליטי בחרייני, בעל אזרחות דנית.
אל-חוואג'ה השתתף ברבות מההפגנות הנרחבות של הרוב השיעי כנגד בית המלוכה הבחרייני הסוני, שקיבלו השראה מהפגנות "האביב הערבי", בין היתר בתוניסיה ובמצרים, לפני שנשפט למאסר עולם בשנת 2011.
אל-חוואג'ה היה חבר במספר ארגונים לזכויות אדם ואף השתתף בהקמתם של כמה מהם.
שתיים מבנותיו הן פעילות פוליטיות גם הן, ונעצרו גם הן מספר פעמים על ידי השלטונות הבחריינים.
אל-חוואג'ה נתפס ומוצג על-ידי ארגוני זכויות אדם בעולם כדוגמה וכסמל לדיכוי שמבצע המשטר בבחריין, הזוכה לביקורת חריפה בנושא זה.
בשנת 1977, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבחריין, אל חוואג'ה עבר לבריטניה, שם המשיך את לימודיו האקדמיים.
בשנת 1979, אל-חוואג'ה הצטרף לסטודנטים נוספים והשתתף במחאות נגד המעצרים האלימים שבחריין ביצעה באותה תקופה.
עקב כך, נשלל הדרכון שלו ושל מפגינים נוספים ונמנע מהם לחזור לבחריין.
ב-1980 החליט אל-חוואג'ה שלא לחזור לבחריין כדי להימנע ממעצר, לאחר שמספר סטודנטים שהשתתפו בהפגנות נחקרו ואף עונו בגלל מעשיהם, ובביתם של משפחתו של אל חוואג'ה עצמו נעשה חיפוש.
פעילות למען זכויות אדם בחו"ל
עד שנת 1989 היה אל-חוואג'ה חבר בחזית האסלאמית לשחרור בחריין.
כאשר הרשויות בבחריין החלו לבצע מעצרים נרחבים ואף לענות את העצורים עקב ניסיון הפיכה שנעשה על ידי החזית האסלאמית, אל חוואג'ה הפך לפעיל ב"וועדה להגנת אסירים פוליטיים בבחריין" (CDPPB).
בשנת 1991 קיבל אל-חוואג'ה אזרחות בדנמרק, ושם גם הקים את ה"ארגון לזכויות אדם בבחריין".
הארגון הונחה בין השאר על ידי "המרכז הדני לזכויות אדם".
פעילות למען זכויות אדם בבחריין
בשנת 2001 העניק השלטון בבחריין חנינה כללית לפעילים פוליטיים רבים.
עקב כך, חזרו רבים למדינה, וביניהם גם אל-חוואג'ה ומשפחתו.
בשנת 2002 הוא הקים יחד עם נביל ראג'אב את "המרכז הבחרייני לזכויות אדם", שהגלגול הקודם שלו היה "הארגון לזכויות אדם בבחריין".
הארגון מנסה לקדם דמוקרטיה וכיבוד זכויות האדם בבחריין, ולתעד מקרים שבהם זכויות האדם בבחריין הופרו.
הארגון עדיין פעיל היום, למרות שהוא נחסם על ידי בחריין.
עקב אירועי האביב הערבי ב-2011, החלו בבחריין הפגנות נגד בית המלוכה השולט במדינה.
בין הפעילים בה היה אל-חוואג'ה.
ב-9 באפריל 2011, הוא הובא למעצר עקב השתתפותו בהפגנות.
אחת מבנותיו אמרה כי אנשים חמושים עם מסכות הגיעו לבית של אל-חוואג'ה, הכו אותו עד כדי איבוד ההכרה, וגררו אותו משם.
אל חוואג'ה עצמו טען כי בזמן שהיה במעצר, הוא הוכה על ידי השומרים, תקפו אותו מינית, ואיימו על משפחתו.
הוא סבל מפציעות רבות, בין השאר מסדקים בגולגולת ובלסת, ועבר מספר ניתוחים.
ביוני 2011 נערך לאל-חוואג'ה משפט, בסופו הוא הורשע ונגזר עליו מאסר עולם.
יחד איתו, נשפטו עוד 20 אקטיביסטים ופעילים פוליטיים נוספים.
על חלקם נגזר מאסר עולם ועל חלקם נגזרו תקופות מאסר קצרות יותר (בין חמש לחמש עשרה שנים).
בעשרים ותשעה בינואר, 2012, פצחו ארבעה עשר אסירים וביניהם אל-חוואג'ה בשביתת רעב ראשונה.
האסירים שהשתתפו בשביתת הרעב עשו זאת במחאה על מאסרם.
במהלך השביתה, נעשה שימוש בגז מדמיע כנגד האסירים ואל-חוואג'ה עצמו פונה לבית החולים כתוצאה מרמת סוכר ולחץ דם נמוכים.
בשמונה בפברואר אל-חוואג'ה החל בשביתת רעב נוספת, עליה הצליח לשמור במשך 110 ימים.
גם בשביתה זו מחה על מאסרם שלו ושל אחרים.
עד השבוע החמישי לשביתה, הוא איבד 14 קילוגרמים, ומצבו הבריאותי החל להידרדר במהירות.
כעבור זמן קצר הוא פונה לבית החולים, שם קיבל טיפול רפואי.
נעשו ניסיונות מצד דנמרק להעבירו לשם, אך בחריין דחתה אותם.
ב-9 באוגוסט 2023 החל אל-חוואג'ה בשביתת רעב נוספת, בה משתתפים גם כשמונה מאות אסירים נוספים.
יומיים לאחר מכן הוא הובהל לבית חולים עקב בעיות לב וחובר לאינפוזיה.
ב-29 באוגוסט הובא שוב לבית חולים ונשאר שם עד שמצבו התייצב.
לפי גורמים בממשל, הוא עצר את השתתפותו בשביתה ב-16 באוגוסט.
נכון לדצמבר 2023, אל-חוואג'ה עדיין נמצא במעצר עולם.
עבד אלסלאם דראושה הוא ראש המועצה המקומית אכסאל.
למד בבית ספר יסודי א' אכסאל ובתיכון ממלכתי אכסאל וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1985.
לאחר התיכון למד שנה באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה וסטטיסטיקה לאחריה עזב והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת קלוז' – נאפוקה ברומניה וסיים בשנת 1991.
בשנת 1991 שב ארצה והשלים התמחות ועבודה כעורך דין במשרד של עורך דין מאור מרקוביץ בחיפה בשנים 1991—1998. בשנת 1993 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1998—2003 ניהל משרד לעריכת דין פרטי באכסאל.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד לראשות המועצה מול מוחמד שלבי ומוסא דראושה וניצח עם 43.47% לעומת 29.90% למוסא דראושה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה בשנית מול עבדוני עראבי ומוחמד שלבי וניצח עם 45.80% לעומת 45.15% לשלבי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול עמאר דראושה ועומר דראושה וניצח עם 55.75% לעומת 43.10% לעומר דראושה.
בשנת 2016 השלים תואר שני במדיניות ציבורית, התמחות שלטון מקומי, מאוניברסיטת תל אביב.
כיהן כחבר בוועדה המקומית לתכנון ובניה משנת 2004 ועד לשנת 2018. ומ"מ חבר בוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז צפון משנת 2014 ועד לשנת 2018. וחבר בהנהלת מרכז אינג'אז לשלטון המקומי בחברה הערבית.
סגן יו"ר אשכול רשויות גליל ועמקים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה פעם רביעית והפסיד למוחמד שלבי עם 47.76% לעומת 52.24% לשלבי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה פעם נוספת מול ארבעה מועמדים ושב לכהן כראש המועצה לאחר שזכה עם 42.87% מהקולות.
משמש יו"ר הנהלת עמותת המרכז הקהילתי באכסאל ויו"ר מרכז יום לקשיש באכסאל.
הוא נשוי למונא, מורה לאנגלית במקצועה, ואב לחמישה.
עבד אלבאסט סלאמה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כראש עיריית קלנסווה.
נולד בקלנסווה לאסמאעיל ויוסרא, ולמד בבית הספר היסודי בעיר ובתיכון בטירה, שבו סיים את לימודיו בשנת 1978. אחיו, אחמד, כיהן כסגן וממלא מקום ראש העיר בתקופת כהונתו של יוסף תקרורי.
בשנת 1980 החל לעסוק בחקלאות, בגידול ירקות פרחים ותות שדה.
במסגרת עבודתו עסק גם בייצור, ביבוא ובשיווק לשוק המקומי.
בשנת 2009 פתח בית קפה ומסעדה, אותם ניהל עד לבחירתו לראשות העיר.
בשנים 2003–2004 שימש מנהל קבוצת הכדורגל הפועל קלנסווה.
בבחירות בשנת 2008 התמודד סלאמה לראשות עיריית קלנסווה.
בסיבוב הראשון התמודד מול שבעה מועמדים, זכה ב-28.39% מהקולות ורשימתו קיבלה שני מושבים במועצה.
הוא עלה לסיבוב שני בו הפסיד למחמוד חדיג'ה.
במסגרת פעילותו במועצת העיר, שימש סלאמה כיו"ר האופוזיציה ויו"ר הוועדה לענייני ביקורת.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד שוב לראשות העיר, בסיבוב השני גבר על יריבו, עבד אל כרים ג'מל, ברוב של 58.16% מקולות הבוחרים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, התמודד לראשות העיר בשלישית.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ב-29.18% מהקולות, ועלה לסיבוב השני מול אחמד קשקוש שזכה ב-25.20% מהקולות.
בסיבוב הבחירות השני, גבר סלאמה על קשקוש והמשיך לקדנציה נוספת.
בפברואר 2020 נורו יריות לעבר ביתו של סלאמה, ורכבו הוצת באותה שנה.
במרץ 2021, מנכ"ל העירייה נורה ונפצע קשה, לאחר שבוצע ירי אל הרכב שבו נסע.
בבחירות ב-2024, התמודד לכהונה נוספת מול עבד אל פתח תקרורי עלי קשקוש וחסן תאיה.
סלאמה נשוי לתגריד, ואב לשבעה.
עבדאללה בן עבד אל-עזיז אאל סעוד היה מלכה השישי של ערב הסעודית.
הוא הומלך ב־1 באוגוסט 2005, בעקבות מותו של אחיו למחצה, המלך פהד ומלך בערב הסעודית עד מותו בשנת 2015.
מדיניות הפנים הסעודית בימי שלטונו של עבדאללה (הן כעוצר בפועל והן כמלך) מתאפיינת בקידום תוספתי (אינקרימנטלי) של רפורמות בתחום הדת, החינוך, המשפט ומעמד האישה.
הוא היה המלך הראשון שניסה לבסס את מעמדו על לגיטימציה ציבורית, בנוסף ללגיטימציה הדתית, והבין את הצורך בגיבושה של אמנה חברתית חדשה.
עבדאללה ראה ברפורמות מענה לאתגרים שניצבו בפני הממלכה ובית המלוכה, הן מבית והן מחוץ.
הצורך לשפר את התדמית הסעודית במערב, גבר במיוחד אחרי אירועי ה-11 בספטמבר, זאת לצד הצורך הגובר למצוא דרך לאזן בין כוחות שמרניים וליברליים בתוך החברה הסעודית עצמה - בעיקר בתקופת אירועי 'האביב הערבי' בשנת 2010.
עבדאללה יזם ופרש את חסותו על "הפורום לדיאלוג לאומי".
הפורום היווה פלטפורמה לדיונים בנושאים שונים וכלל: אינטלקטואלים, חוקרים, אנשי דת ואישי ציבור, כולל ייצוג נשי.
האג'נדה למפגשים נקבעה מראש וההשתתפות בדיונים התאפשרה למוזמנים בלבד.
הנושאים שהועלו לדיון במסגרת הפורום היו: חיזוק האחדות הלאומית; קיצוניות ומתינות דתית; נשים – זכויות וחובות; צעירים – מציאות ושאיפות לעתיד; התמודדות עם תרבויות שונות בעולם; חינוך – המצב הנוכחי ואמצעים לפיתוח; עבודה ותעסוקה; ושירותי בריאות הציבור.
פתיחת עשרות מוסדות אקדמיים חדשים ברחבי הממלכה.
הרחבת תוכנית המלגות עבור סטודנטים סעודיים שמעוניינים ללמוד בחו"ל - תוכנית משרת שני המקומות הקדושים למלגות חיצוניות.
מינוי בעלי תפקידים צעירים יותר ובעלי נטיות ליברליות למשרד החינוך כדי לבצע שינויים בתוכניות הלימוד.
השינויים, שהוכנסו בהדרגה לספרי הלימוד, היו במטרה למנוע הקצנה דתית ושנאת לא מוסלמים, וכללו ריכוך או לחלופין השמטה של התבטאויות אנטי יהודיות ואנטי נוצריות
בעידוד בתו, הנסיכה עאדלה (הידועה בפעילותה למען נשים), הוכנסו שיעורי חינוך גופני לבתי הספר הציבוריים והפרטיים לבנות.
זכות לנשים לבחור ולהיבחר לרשויות המקומיות: ב-25.9.11 נשא המלך עבדאללה נאום במועצת השורא והכריז כי נשים תוכלנה להשתתף בבחירות המוניציפליות ב-2015. ב-12.12.2015, לאחר מותו של המלך עבדאללה ובהתאם להחלטתו, נערכו בחירות מוניציפליות, כשלראשונה השתתפו בהן נשים כמצביעות וכמועמדות, במגבלות השריעה.
הזכות להיבחר כחברות במועצת השורא: ביום 11.01.2013 מינה המלך עבדאללה לראשונה בתולדות סעודיה 30 נשים כחברות במועצת השורא
הזכות לעבוד כעורכות דין: ביום 06.10.13 קיבלו לראשונה ארבע נשים סעודיות רישיון ממשרד המשפטים הסעודי לעסוק בעריכת דין
הוקמו מועדוני ספורט ובריאות לנשים והותר לנשים להשתתף בתחרויות ספורט מקומיות ובחו"ל.
באוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה ליד העיר ג'דה, אותה חנך המלך עבדאללה, מתקיימים לימודים לנשים וגברים ללא הפרדה מגדרית לראשונה בערב הסעודית.
פסק הלכה בנוגע ליציאה לג'יהאד מחוץ לסעודיה - ב-1 באוקטובר 2007 פורסמה פתווה האוסרת יציאה של צעירים סעודים לג'יהאד, ללא אישור השליט, וקבעה כי מדובר בעבירה חמורה.
נקבע כי הצעירים הסעודים היוצאים לג'יהאד מולכים שולל על ידי גורמים מפוקפקים המנצלים אותם להגשמת מטרותיהם ובכך מסבים נזק רב לסעודיה לאסלאם ולמוסלמים.
תוכנית 'חינוך מחדש' לעצורים ביטחוניים - משרד הפנים הסעודי הפעיל תוכנית של ייעוץ אידאולוגי לעצורים ביטחוניים, כדי להחזירם מתפיסותיהם הקיצוניות.
לצד פעילות זו, ניתנו לעצורים הביטחוניים גם תמריצים כלכליים כדי לעודדם לחזור בהם מדעותיהם הקיצוניות.
פסק הלכה בנוגע לאישור מימון טרור - ב-23 במרץ 2010 הורה המלך עבדאללה לאגודת חכמי הדת הבכירים לפסוק בנושא הטרור ומימונו.
בעקבות פנייתו של המלך נוסחה פתווה האוסרת לממן טרור או לסייע לו בדרך כלשהי.
הפתווה כללה הגדרה משפטית של טרור אך לא ציינה מה דינו של מי שיעבור על האיסורים הללו.
עד ימי המלך עבדאללה, בית המלוכה הסעודי נקט בדיפלומטיה פסיבית יותר.
ההעדפה הייתה לפעול ולהשפיע מאחורי הקלעים ולא לנקוט בצעדים יזומים.
המלך עבדאללה היה המלך הסעודי הראשון שהוביל מדיניות יוזמת.
האקטיביזם הסעודי בימי המלך עבדאללה בא לידי ביטוי בכמה מישורים וזירות:
בזירה הישראלית-פלסטינית - בפברואר 2002 הציג עבדאללה, אז יורש עצר, תוכנית שלום אזורית שנודעה בשם 'יוזמת עבדאללה' ולימים 'יוזמת השלום הערבית'.
עבדאללה, יותר מקודמיו, התיר לקיים יחסים מסוימים עם ישראל כל עוד הם נשמרים בחשאי.
בזירה המוסלמית סונית - סעודיה שאפה לגבש קואליציה של מדינות מוסלמיות מתונות ומכאן הסעודים הפכו למבקרים של תנועת האחרים המוסלמים בכלל ותנועת החמאס בפרט.
סעודיה אף נתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קטר בשל תמיכתה בחמאס.
בנוסף, התגייסה סעודיה למאבק בדאע"ש.
בזירה הלבנונית - אחרי מלחמת לבנון השנייה, הסעודים מעורבים יותר בלבנון במטרה למנוע את קריסת הממשה בבירות והן כמקור מימון משמעותי, בכל הקשור לשיקום לבנון אחרי המלחמה.
בעיראק - הסעודים שאפו לקיים פיוס שיעי-סוני בוועידת מכה, במטרה לצמצם את הטרור ולעודד הסדר שישמור על אחדות עיראק ומניעת פירוקה ל-3 מדינות.
בסוריה - במהלך מלחמת האזרחים, תמכה סעודיה באופן אקטיבי במתנגדיו של הנשיא בשאר אל-אסד, שנתמך על-ידי איראן.
עבדאללה המשיך להחזיק בקווי היסוד של מדיניות החוץ הסעודית כפי שהתווה אביו, מייסד הממלכה – דהיינו שיתוף פעולה עם ארצות הברית בשאלות של ביטחון אזורי, על מנת לצמצם את הסיכונים הניצבים לפתחה של הממלכה.
זאת, למרות חילוקי הדעות שנתגלעו בנושאים שונים.
ואכן, תקופת שלטונו של עבדאללה מתאפיינת כתקופה של חילוקי דעות עם ארצות הברית.
חילוקי הדעות עם וושינגטון החלו עם הפלישה לעיראק ב-2003, שבסופו של דבר אפשרה מעורבות איראנית בעיראק, הגובלת בסעודיה מצפון.
עבדאללה אמנם הצטרף לקואליציה האמריקאית כנגד דאעש בסוריה ועיראק, למרות שלדידו, המטרה העיקרית צריכה הייתה להיות סילוקו של אסד מכס השלטון בדמשק.
ממשל אובמה לעומת זאת, סירב לחמש את המורדים הסורים נגד אסד, נטש את הנשיא מוברכ ופתח בשיחות עם איראן בנושא הגרעין.
כל אלה למורת רוחו של עבדאללה.
כאמור, למרות חילוקי הדעות ובמקביל להן, התלות הסעודית ביועצים ונשק אמריקאי המשיכה להתקיים.
הרכש הסעודי לנשק אמריקאי בתקופת שלטונו של עבדאללה נאמד ב-60 מיליארד דולר לפחות.
בשנת 1963 התמנה עבדאללה כראש המשמר הלאומי הסעודי , תפקיד בו שימש עד שנת 2010. הוא פיתח וביסס את המשמר הלאומי כמוסד צבאי גדול, שאמון על ביטחון הפנים בממלכה.
בשנת 1975 התמנה על-ידי המלך ח'אלד בן עבד אלעזיז כמשנה שני לראש הממשלה (המלך בסעודיה משמש כראש הממשלה).
בשנת 1982, עם מותו של המלך ח'אלד והמלכתו של אחיו למחצה פאהד, נבחר עבדאללה כיורשו.
בשנת 1995, לאחר שהמלך פאהד לקה בשבץ מוחי, התמנה עבדאללה כעוצר בפועל והיה לשליטה של סעודיה הלכה למעשה.
בשנת 2005, לאחר פטירתו של המלך פאהד, הומלך עבדאללה תחתיו וקיבל את התואר 'משרת שני המקומות הקדושים לאסלאם'
עבדאללה הוא העשירי מ-37 בניו של אבן סעוד, מייסד הממלכה.
הוא נולד בריאד לפהדה, אשתו השמינית של אבן סעוד, ממנה התייתם בגיל 10. עבדאללה, התחנך חינוך אסלאמי-דתי בחצר המלכות.
במהלך חייו היה נשוי לכ-30 נשים (בהתאם לחוקי האסלאם לא יותר מ-4 נשים בפרק זמן נתון) והוא אב לכ-35 ילדים.
עבדאללה נחשב כאוטודידקט ובשעות הפנאי אהב בעיקר לקרוא ספרים.
הוא אהב מאוד את המדבר וניצל כל זמן פנוי ליציאה למדבר.
אחד מתחביביו היה רכיבה על סוסים - ספורט ששיקף את העניין הרב שלו במורשת התרבותית הערבית האותנטית.
הוא היה בעלים של אורוות סוסים ערביים גזעיים כחלק ממאמץ לשמר את גזע הסוסים.
כמו כן, כדי לעודד המשך עיסוק בספורט הרכיבה, הוא ייסד מועדון פרשים בריאד.
ב-2 בינואר 2015 דווח כי המלך עבדאללה אושפז בבית חולים בריאד בשל דלקת ריאות.
הוא הלך לעולמו ב-23 בינואר 2015 בגיל 90. הלוויה נערכה באותו יום.
טקס ממלכתי, פתוח לקהל הרחב, נערך במסגד הגדול בריאד ולאחר מכן נקבר, בהתאם למסורת ולמנהג המקום, בקבר ללא סימון בבית הקברות אל-עוד.
סלמאן, אחיו למחצה של המלך עבדאללה, ששימש כיורש העצר מונה תחתיו.
בהלכה, עבד עברי הוא יהודי שנמכר כעבד.
ההלכה מבחינה בין שני סוגי עבדים על פי סיבת מכירתם: הסוג הראשון, שדיניו מופיעים בפרשת משפטים ובפרשת ראה, הוא יהודי שגנב ואינו מסוגל להשיב את הרכוש הגנוב או עלותו, ועל כן נמכר בידי בית דין כעבדו של יהודי אחר, כך שישלם את החוב משכר עבודתו.
הסוג השני, שדיניו מפורטים בפרשת בהר, הוא יהודי שמצבו הכלכלי אינו מאפשר לו להתקיים עצמאית, ועל כן הוא מוכר עצמו לאדם אחר, שידאג לצרכיו.
בשונה ממי שנמכר בידי בית דין, אדם שמוכר את עצמו יכול להימכר גם לגוי, אך דיניו של מוכר עצמו לגוי שונים במקצת ממוכר עצמו לישראל.
דיניו של עבד עברי שונים בתכלית מעבד כנעני (גוי שנמכר לישראל), וההבדל העיקרי הוא שבעוד עבד כנעני נמכר לפרק זמן בלתי מוגבל, עבד עברי נשאר ברשות אדונו לכל היותר עד שנת היובל (אחת לחמישים שנה).
לכן בתקופה שבה לא נוהגים דיני היובל, גם דיני עבד עברי לא חלים למעשה, ויהודי לא יכול למכור את עצמו לעבד בשום אופן.
בשונה מגבר, אישה לא יכולה למכור את עצמה, אך ביכולתו של אב למכור את בתו כשהיא קטנה.
הבת אינה נמכרת לעבדות על מנת להשיב גנבה, אלא רק כאילוץ כלכלי של האב שלא יכול לפרנס את משפחתו.
ילדה הנמכרת לעבדות בדרך זו נקראת אמה עברייה, שדיניה דומים לדיני עבד עברי, אבל לא זהים.
עקרונית, התורה מתנגדת לעבדות יהודי, משום שלפי התורה, כל יהודי הוא כבר עבד לאלוהים - .
על אף ההתנגדות העקרונית לעבדות, התורה מתירה ליהודי למכור את עצמו כעבד ליהודי אחר (אך לא לגוי) אם הוא במצב כלכלי נחות ביותר כך שאין לו צורכי קיום בסיסיים ביותר, כגון בגדים.
יתר על כן, התורה קובעת שגנב שאינו מסוגל להשיב את עלות גנבתו, יימכר לעבד בעל כורחו על ידי בית הדין: .
בין אם העבד מוכר את עצמו ובין אם הוא נמכר על ידי בית דין, על המכירה להיעשות בצנעה על-מנת לא לבייש את העבד.
דיני עבד עברי תלויים בשנת היובל, ולכן כאשר שנת היובל אינה נוהגת, גם דיני עבד עברי אינם נוהגים.
מבחינה פורמלית, הקניין מתבצע באחד משני אופנים: בכסף, כלומר באמצעות תשלום של האדון לעבד או למי שממנו גנב; או בשטר שנמסר לאדון, בו כתוב את שמו של העבד ושהוא נמכר לאדונו.
ישנה מחלוקת תנאים אם לנסיבות מכירתו יש השפעה על דיניו.
לפי חכמים, יש לכך השלכה כלפי ארבעה דינים (שיפורטו בהמשך): שחרור לאחר שש שנים, מסירת שפחה כנענית, רציעה והענקה.
לפי חכמים כל ארבעת הדינים נאמרו רק לגבי עבד שמכרוהו בית דין, ולא לגבי מוכר את עצמו, שיכול למכור את עצמו ליותר משש שנים, אסור בשפחה כנענית, אינו נרצע, ואינו מקבל מענק שחרור.
רבי אליעזר בן הורקנוס חולק עליהם, ולדעתו ארבעת הדינים שווים בכל עבד עברי, ללא תלות בנסיבות מכירתו.
הרמב"ם פוסק כדברי חכמים, ומציין הבדל נוסף – שהמוכר את עצמו יכול להימכר לגוי, ואילו בית דין ימכרו אותו רק ליהודי.
עבד עברי לא נשאר עבד למשך זמן בלתי מוגבל, שכן לכל המאוחר בשנת היובל משתחררים כל העבדים העבריים, ללא יוצא מן הכלל, וכאשר לא נוהגים דיני היובל, לא נוהגים דיני עבד עברי.
מלבד היובל, עבד עברי יכול להשתחרר בנסיבות נוספות.
לכל הדעות, עבד עברי שנמכר בידי בית דין, נמכר מראש לשש שנים בלבד, והוא משתחרר בסיומן, אלא אם כן ביקש להירצע ולהישאר ברשות אדונו עד היובל.
גם אמה עברייה משתחררת לאחר שש שנים, ובשונה מעבד עברי היא לא יכולה להירצע.
לפי חלק מהתנאים גם עבד עברי שמכר את עצמו לישראל או לגוי משתחרר לאחר שש שנים, אך הרמב"ם פסק כדעה הסוברת שהמוכר עצמו יכול להימכר גם ליותר משש שנים.
כל עבד עברי, מלבד הנרצע, יכול לשחרר את עצמו מוקדם יותר מזמן שחרורו הצפוי ביובל או לאחר שש שנים, על ידי שהוא משלם לאדון את הסכום שבו הוא נקנה, בניכוי התשלום על השנים שעבד כבר.
למשל, עבד שנמכר לפני 4 שנים, וצפוי להשתחרר בעוד 2 שנים, יכול להשתחרר כעת על ידי שהוא משלם לאדון שליש מהסכום שבו הוא נקנה.
עבד שנמכר לישראל יכול להיפדות רק על ידי עצמו.
אמה עברייה יכולה להיפדות גם על ידי אביה, ואף מוטלת עליו חובה לפדותה.
בשונה משניהם, עבד עברי שנמכר לגוי יכול להיפדות על ידי כל אדם מישראל, ואף קיימת מצוות עשה לפדות אותו, כדי "שלא יטמע בגויים".
מצווה זו מוטלת קודם כל על קרובי משפחתו, ואם הם לא יכולים לפדות אותו, המצווה מוטלת כל אדם מישראל.
דרך נוספת שבה משתחררים כל עבד או אמה עבריים, היא על ידי שאדונם כותב להם בשטר שהוא משחרר אותם ומוחל להם על תשלום השנים שנשארו להם.
מכיוון שעבד עברי אינו רכושו של האדון, הוא לא עובר בירושה לבניו של האדון.
לכן עבד נרצע, אמה עברייה, ועבד שנמכר לגוי, משתחררים עם מות האדון.
יוצא מן הכלל הוא עבד שנמכר לישראל ולא נרצע, שעובר בירושה לבניו של האדון, אך לא ליורשים אחרים.
בנוסף לכל אלו, אמה עברייה משתחררת עם הגיעה לגיל 12 או לבגרות מינית (אם עוד לא השתחררה בדרכים האחרות).
בתלמוד מופיעה דעתו של ריש לקיש שאמה עברייה משתחררת גם במות אביה שמכרה, אולם דעתו נדחתה לאחר שנמצאה ברייתא שסותרת אותה.
כאמור, לאדון נמכרה הזכות על כל עבודותיו של העבד, ומשום כך חלה החובה על העבד לעבוד בשביל האדון.
בניגוד לעבד כנעני, ממונו של היהודי ממשיך להיות שייך לו, ואין בו את דין מה שקנה עבד קנה רבו.
זכותו של האדון לדרוש מעבדו העברי לייחד לו שפחה כנענית כדי שיולידו בשבילו ילדים - עבדים, בעל כרחו ובעל כרחה של השפחה.
דינם של הילדים כעבדים כנעניים לכל דבר ואינם נחשבים על פי ההלכה היהודית לבניו של האב הביולוגי.
להלכה דין זה נוהג רק בעבד שנמכר על ידי בית דין ולא במוכר עצמו.
תנאים סוציאליים של עבד עברי
בתורה נעשית הבחנה בין עבד עברי, לבין עבד כנעני.
בניגוד לעבד הכנעני, לעבד העברי תנאים סוציאליים המעוגנים בהלכה ומחייבים בצורה חד משמעית את בעליו.
כאמור, עבד עברי נחשב כשכיר של הבעלים, ולכן חלה על הבעלים החובה לספק לעבד מספר זכויות סוציאליות.
זכויותיו העיקריות של העבד הן:
אסור לקרוא לעבדו בשם "עבד" דרך בזיון
אסור לגרום לעבד לבצע עבודות בזויות, כלומר כל עבודה שאדון לא היה מבצע גם תמורת כסף.
אסור להטיל על העבד עבודות שאינן מוגבלות בזמן או בהספק נדרש.
אסור להעביד את העבד בעבודות שהבעלים אינו מפיק מהן תועלת.
אם העבד היה נשוי לפני שנמכר לעבדות על האדון לדאוג לאישה ולילדים לכל צורכיהם, ואף אם התחתן תוך כדי עבדותו ובתנאי שהאדון הסכים.
יש לדאוג לעבד למזון, שתייה ולמגורים נאותים הזהים לרמת חייו של האדון.
ישנו דגש על שוויון מוחלט בין העבד לאדון.
פגיעה פיזית בעבד מחייבת תשלום פיצויים על ידי האדון, כמו כל פגיעה באדם רגיל.
בגלל המחויבויות הרבות של אדוני העבד העברי לעבד, אמרו חז"ל: "כל הקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו".
משפט זה נאמר על מקרה בו לדוגמה ישנה כסות אחת לאדון ולעבד, האדון לא יכול לקחת את הכסות לעצמו מצד הדין השוויוני שנלמד מהפסוק אך הוא גם לא יכול למנוע משניהם מלהשתמש בכסות כיוון שזו מידת סדום, כך שהאדון מחויב לתת לעבד את הכסות.
כאמור, עבד עברי הנמכר על ידי בית דין משתחרר לאחר זמן קצוב של שש שנים.
אם הוא רוצה להמשיך לעבוד את אדוניו, מסיבות שונות כמו אהבת האדון וסביבתו התומכת, או בשל אהבת השפחה הכנענית שנתן לו אדונו וילדיו ממנה, התורה מצווה לרצוע את אוזנו במרצע (לעשות בה חור) על מזוזת הדלת.
התורה מתייחסת בשלילה לעניין, שהרי "כי לי בני ישראל עבדים - ולא עבדים לעבדים".
הרב אשר וייס מבאר שהחומרה הרבה בה התייחסה התורה לעבד המבקש להישאר תחת אדוניו נובעת מכך, שבעוד שבעבדות רגילה, השעבוד נובע מתוך אילוץ, כאן העבד מכריז "אהבתי את אדוני".
הוא מביע אהבה למצב בו הוא מוותר על השעבוד המוחלט לה', ומקבל על עצמו שעבוד לאדם, ועל כן התורה קובעת שעליו להיענש פיזית על ידי הרציעה.
כדי להפוך ל"עבד עולם", העבד עובר תהליך שבמהלכו רוצע אדונו את אוזן העבד בדלת, כלומר מעביר את המרצע דרך אוזנו ודרך הדלת.
אף שבתורה כתוב "עבד עולם" חז"ל פירשו שמדובר עד היובל, ובבוא שנת היובל, העבד העברי ישתחרר אף בעל כורחו ואף שנרצע.
רציעת העבד מתאפשרת אך ורק אם מתקיימים כמה תנאים:
רק גבר נרצע, ולא אמה עברייה.
עבד ממשפחת כוהנים לא יהיה עבד נרצע, כיוון שאסור להטיל מום בכוהנים משרתי הקודש.
עבד יכול להיות נרצע רק אם לו וגם לאדונו אישה ובנים.
להלכה, נרצע רק כאשר מכרוהו בית דין, ולא כאשר מכר את עצמו.
העבד אינו עיוור או חסר יכולת הליכה (חיגר).
תנאים רבים נוספים למקרים ספציפיים, כמו אם היה העבד חולה, או אדונו חולה, אינו נרצע, ואם אין אדונו אוהבו אינו נרצע.
העבד חייב לחזור על דבריו שרצונו להפוך לעבד עולם, פעם בתחילת העבדות ופעם נוספת לקראת סוף שש השנים, ואין זה מספיק שיביע רצונו פעם אחת בלבד.
המקורות ההלכתיים מחמירים על התהליך של בחירת האפשרות של עבדות "עולם" בדרך פרשנות שאינה מובנת מפשט המקרא, עד כי קשה היה למצוא מציאות בה נרצע העבד.
המטרה של ההלכה הזו, היא לוודא כי העבד באמת מסכים להפוך לעבד נרצע, ועם זאת, מבטיחה אפשרות של חרטה של העבד.
בנוסף, הרציעה של העבד נעשית באיבר רגיש, דבר שהופך את העבד לבעל מום (בשונה מתנוך האוזן ובמרצע גס).
אסור לעשות את הרציעה על ידי סם שעושה חור באוזן, כיוון שבדרך הזאת, הרציעה נעשית כבדרך אגב, ולא על ידי האדם, כפי שמחייבת התורה.
כאשר העבד משתחרר, חלה על האדון חובה להעניק לו מענק בסכום קבוע, על פי האמור בתורה .
לפי הרמב"ם, מצוות הענקה נוהגת רק בעבד שמכרו בית דין, ולא בעבד שמכר עצמו.
חז"ל פירשו שמדובר בשווה ערך של לפחות שלושים סלעים, אך חז"ל כבר דרשו: .
שווה ערך זה צריך להיות מן הצומח או מן החי, אך לא מן הדומם.
סכום זה יאפשר למשתחרר להתחיל את חייו החופשיים מחדש, ולהשתקם.
אם האדון לא מקיים את מצוות ההענקה לעבד בשחרורו, הוא עובר על מצוות לא תעשה.
בהלכה היהודית, עבד כנעני (או שפחה כנענית, המקבילה הנשית) הוא גוי שנמכר ליהודי לעבדות.
במהלך הקנייתו ליהודי, העבד עובר מעין גיור חלקי, הכולל מילה וטבילה, ולאחריהם הוא חייב בכל מצווה בה מחויבת אישה, ואף זוכה לאכול תרומה אם בעליו הוא כהן.
מעמד העבד והשפחה הכנענית הוא מעמד ביניים בין גוי ליהודי (לדוגמה, עבד כנעני אינו יכול לישא יהודיה), אך אם העבד או השפחה משתחררים מעבדותם, הם הופכים ליהודים גמורים.
יש להבדיל בין עבד כנעני לעבד עברי, שהוא יהודי גמור שנמכר לעבדות, והוא מחויב בכל המצוות כישראל.
בעקבות ביטול מוסד העבדות ברוב מדינות העולם, דין עבד כנעני אינו מיושם כיום, אם כי הועלתה הצעה לגייר גויה לשפחה כנענית על מנת שממזר יוכל לשאת אותה ואת צאצאיו ממנה יהיה ניתן לשחרר ואז יותרו לבוא בקהל.
דיני עבד כנעני מפורשים ברמב"ם בהלכות איסורי ביאה ובהלכות עבדים, ובטור ובשולחן ערוך בסימן רס"ז בחלק יורה דעה.
עבד כנעני יכול להימכר על ידי גוי ליהודי, על ידי יהודי ליהודי אחר, וכן יכול גוי בן חורין למכור עצמו לעבדות ליהודי.
לקניית עבד כנעני גדול ישנו תוקף כאשר הקניין נעשה באמצעות כסף, בשטר, בחזקה, בחליפין ובמשיכה.
דרכי קניין אלו הם שילוב של דרכי הקניין למקרקעין ולמטלטלים.
עבד כנעני קטן נקנה אך ורק במשיכה.
בספרות ההלכתית מכונה בעל העבד 'אדון'.
צאצאים שנולדו לשפחה כנענית נחשבים גם כן לעבדים כנעניים, וכברירת מחדל הבעלות עליהם היא בידי אדון אימם.
בהמשך למעשה הקניין, עבד כנעני עובר גם גיור חלקי, הכולל ברית מילה (לעבד) וטבילה (לעבד ולשפחה), וכן קבלת מצוות חלקית:
התהליך שבו הופך הגוי לעבד כנעני הוא גרות חלקית, ועל כן ישנם דינים שונים משותפים בין עבד לגר, בעוד באחרים ישנם הבדלים.
כך למשל טבילת העבד נעשית דווקא בפני בית דין של ג' וביום (ולא בלילה).
אך בעוד גר נשאל מדוע ברצונו להתגייר ולהפוך להיות יהודי, עבד נשאל רק האם ברצונו להיות מעבדי ישראל הכשרים, ואם הוא מסכים לכך, מטבילים אותו לאחר שמודיעים לו את עיקרי היהדות ומעט מצוות קלות וחמורות.
אם גוי מסרב לקבל על עצמו את המחויבויות של עבד כנעני, ניתן לקבל אותו כעבד במעמד של גר תושב, שמחויב רק בשבע מצוות בני נח, אך אם אינו מסכים כלל, ישנה חובה למכור אותו לגוי לאחר פרק זמן של שנה.
היות שכשהיהודי קונה את העבד מגוי אין קניין ליהודי בגוף העבד, יכול גוי שנקנה לעבד מגוי אחר להודיע שהוא טובל כדי להשתחרר ולהיות יהודי בן חורין, ולדבריו אלו יהיה תוקף לאחר טבילתו.
בשל כך על האדון להכריז כי הגוי שנקנה טובל לשם עבדות ולכופו לכך, על מנת שבטבילתו יהפך לעבד כנעני.
ישנה מצוות עשה על אדון העבד למול את עבדיו, בין עבדים שקנה ('מקנת כסף'), ובין עבדים שנולדו בביתו ('יליד בית').
אם אדון העבד אינו מלו, החיוב במצווה עובר לבית הדין.
דיני מילת העבד שווים לדיני מילה יהודי, למעט ברכה בנוסח שונה ממילה רגילה.
עבד כנעני שנולד ברשות אדון נימול ביום השמיני גם כשחל בשבת.
עבד כנעני יכול להיות בבעלות של מספר אדונים.
עבד כנעני נמצא במעמד ביניים, הוא אינו נחשב עוד לגוי לאחר שמל וטבל, אך גם אינו נחשב ליהודי עד שישתחרר.
עם זאת, הוא חייב ברוב דיני התורה כישראל, אך מתוך שעבודו לאדון פטור ממצוות העשה שהזמן גרמן.
מבחינה זו חיובו במצוות דומה לזה של נשים.
לעבדים כנענים אין הגדרה של נישואים כשם שיש לבני חורין, ישראלים או גויים, והשעבוד שלהם לאדונם חל גם בתחום יחסי האישות.
כך למשל אדם רשאי למסור את שפחתו לעבדו או לעבד של חברו או למספר עבדים ללא תלות ברצונה וללא צורך במעשה קניין.
עבד כנעני אסור לישראלית, ושפחה כנענית אסורה לישראל רגיל.
לדעת חלק מן הראשונים מדובר על איסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב , בהתאם לתרגום אונקלוס שם; ברם לדעת הרמב"ם מדאורייתא אין איסור על ביאת העבדים וזהו איסור דרבנן.
מאחר שהאדון עשוי לשכב עם שפחתו בנקל, נקבע להרתעתו קנס מיוחד: עם זאת, מאחר שהשפחה יצאה מכלל הגויים, הבא עליה אין קנאים פוגעים בו.
על אישה ישראלית נאסר מלכתחילה לקנות עבדים כנעניים, מפני החשד.
ואם נפלו לה בירושה, עליה למוכרם בהדרגה.
על אף האיסור הכללי על יהודי להתחתן על שפחה כנעני, מותר לאדון למסור שפחה כנענית אחת לעבדו העברי, בתנאי שלעבד יש כבר אישה ובנים.
שפחה זו תהא אסורה לשאר ישראל אך מותרת לעבד אף אם הוא כהן, שככלל יחסי מין עם נשים שאינן מזרע ישראל אסורים עליו באיסור תורה.
בעת כניסתם של עבדים כנעניים לעבדות, קרבת המשפחה שלהם מתנתקת ופוקעים מהם איסורי העריות התלויים בה, כך שלעבד מותר לשכב עם אימו ושאר קרובותיו.
עם זאת, צאצאי שפחה כנענית נחשבים אף הם לעבדים בבעלות האדון, כאימם.
ההתייחסות הקניינית לעבד כנעני מתבטאת גם בכך שהוא יכול להיות עבד משותף לכמה אדונים.
כתוצאה משחרור של אחד האדונים, נוצר הדין המורכב של חציו עבד וחציו בן חורין.
עבד כנעני שהגיע למעמד של חצי בן חורין וחצי עבד, אינו יכול להינשא לשפחה כנענית – כי חציו בן חורין; וכן אינו יכול להינשא ליהודייה – כי חציו עבד.
במקרה זה כופה בית הדין את האדון שנותר לעבד לשחררו, על מנת שיוכל לישא אישה.
למרות ההתייחסות ההלכתית הקניינית לעבד כנעני שמאפשרת לאדון לרדות בעבד, זו הלכה-תאורטית שנשללה על ידי חז"ל.
עבד כנעני יוצא לחירות באחת משלוש הדרכים:
על ידי תשלום כסף לאדון.
(אף על פי שלעבד כנעני אין יכולת קניין ומה שקנה עבד קנה רבו, מכל מקום אחרים יכולים להקנות לעבד על מנת שיצא בכסף לחירות).
על ידי שטר שחרור שנותן האדון לעבד, (שטר השחרור יכול להתקבל על ידי העבד עצמו, על אף שגם ידו שייכת לאדון, וזאת על פי הכלל גיטו וידו באין כאחד).
אפשרות נוספת של יציאה לחירות היא אם האדון פצע את עבדו באחד מ-24 ראשי איברים.
עבד כנעני שמשתחרר, צריך לטבול טבילה נוספת על טבילת העבדות שלו, ובטבילה זו הוא משתחרר והופך לגר יהודי לכל דבר ועניין, וכך הוא לשון הרמב"ם:
ישנה מצוות עשה מהתורה האוסרת לשחרר עבד כנעני, מצווה זו נלמדת מהכתוב בפסוק "לעולם בהם תעבודו".
אך עם זאת, התורה קבעה שאדון שפצע את עבדו וחיסר את אחד מאבריו חייב לשחררו.
חז"ל התירו לאדם לשחרר את עבדו לצורך קיום מצווה, ואפילו מצווה שאיננה מצווה של תורה אלא מדברי חכמים, יש שסוברים שהיתר זה הוא מחמת הכלל "עשה דוחה לא תעשה".
לכך אם חסר עשירי למניין לאחת מתפילות הציבור, מותר לאדם לשחרר את עבדו כדי שיוכלו להשלים את המניין.
דין זה הוא יוצא מהכלל אין אומרים לאדם חטוא כדי שיזכה חברך.
לפי אפרים אורבך, האיסור בדברי חז"ל לשחרר עבד כנעני היה מכוון רק לגבי עבד כנעני שקיבל על עצמו מצוות, בעוד שהיה מותר לשחרר עבד שלא קיבל מצוות, וסיבת האיסור הייתה חשש שעבד כנעני שקיבל מצוות יפסיק לשמור מצוות ברגע שישתחרר.
הבדלים בין עבד כנעני לעבד עברי
עבד עברי הוא יהודי גמור והוא חייב בכל מצוות התורה כיהודי בן חורין; עבד כנעני חייב במצוות כמו אישה יהודייה (כלומר – הוא פטור ממצוות עשה שהזמן גרמן).
דין עבד עברי נוהג רק בזמן שדין היובל נוהג; דין עבד כנעני נוהג בכל זמן.
בין עבד עברי לאמה עברייה יש שוני רב בדרכי השעבוד והשחרור; עבד כנעני ושפחה כנענית זהים לחלוטין בדיניהם.
בשונה מעבד עברי, עבד כנעני נחשב באופן עקרוני כרכושו של האדון, באופן דומה למוסד העבדות הקלאסי.
בשונה מעבד עברי, מותר לעבוד בעבד כנעני עבודת פרך (לתת לו לעשות מלאכות סרק, למשל: להעביר דברים ממקום למקום בלי צורך), ולתת לו עבודות בזויות.
הריגת "עבד עברי" עונשה מוות, בעוד שפגיעה ב"עבד כנעני" שמובילה למותו כעבור מספר ימים לא מחייבת ענישה.
פגיעה של בהמה ב"עבד כנעני" תגרור עונש כספי בלבד בעוד שפגיעה של בהמה בילד, אישה או ב"עבד עברי" תגרור סקילה של הבהמה.
טבי – עבדו של רבן גמליאל
עבדאללה א-תל היה קצין צבא ופוליטיקאי ירדני.
א-תל היה מפקד הלגיון הערבי בירושלים בימי מלחמת העצמאות.
עבדאללה א-תל נולד בשנת 1918 למשפחה מיוחסת הקשורה במשפחה ההאשמית, בעיר אירביד.
א-תל סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר א-סאלט, בירתה העתיקה של ירדן, בשנת 1937, בהיותו בן 18, נכלא על השתתפותו בהפגנה אנטי-בריטית.
בשנת 1941 התגייס א-תל ללגיון הערבי והשתתף בדיכוי מרד ראשיד עלי אל-כילאני בעיראק.
בשנת 1946 עבר קורס פיקודי במסגרת הצבא הבריטי.
על חלקו בשלב הראשון של מלחמת העצמאות - שלב מלחמת האזרחים לאחר הכט בנובמבר, עת היה מסופח לדיוויזיה הבריטית הראשונה, שמפקדתה בסרפנד מעיד א-תל בספר זיכרונותיו: "סייע אללה בידי למלא את חובתי במאבק בארץ ישראל".
חברתי למספר קצינים ערביים נוספים ובתאום עם ראשי ההנהגה המקומית של ערביי ארץ ישראל וביניהם ראש עיריית לוד, אימנו צעירים מלוד, רמלה, ספרייה, עבאסיה, סרפנד ואל-בריה בהפעלת נשק ששאלנו ממחסני הלגיון, כולל מטווחים.
לאחר פלישת צבאות ערב לתחום ארץ ישראל ואל מעבר לגבולותיה של המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה מילא א-תל תפקיד של מפקד הרגימנט השישי של הלגיון והיה מפקד כוחות הלגיון הערבי בירושלים.
כיקירו של המלך עבדאללה, הועלה א-תל בדרגה שלוש פעמים במהלך המלחמה הוא החל את המלחמה כסרן, וסיים אותה בדרגת סגן-אלוף.
בעת שניטש הקרב על גוש עציון בחודש מאי 1948, נתקל מפקד כוחות הלגיון במקום בקשיים והזעיק את א-תל לעזרתו.
א-תל נטל לידיו את ניהול הקרב, הפריד את חיל הרגלים הסדיר של הלגיון מן הכוחות הבלתי סדירים, וערך מחדש את משורייני הלגיון כדי לרכז את כוח האש שלהם.
גוש עציון נפל ב-13 במאי, יום לפני הכרזת המדינה.
את הקרב לכיבוש הרובע היהודי בעיר העתיקה החל א-תל לנהל באמצע חודש מאי ממפקדתו שהתמקמה באחד מבתי הספר הערביים בעיר העתיקה.
סביב הרובע היהודי התרכזו כוחותיו הסדירים של א-תל ולצידם כוחות בלתי סדירים בהנהגת עשרה מתנדבים יוגוסלבים, אנגלים וגרמנים, שמפקדם קצין אס אס לשעבר בשם רוברט ברנדנבורג.
מלבדם היו כוחות חבלה בלתי סדירים ועשרות מאנשי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
במקום ההתקפות המקריות של הבלתי סדירים החליט א-תל להכריע את הרובע היהודי בצורה שיטתית בהתקפה מכל עבריו.
הוא ציווה להרוס כל מעוז יהודי שנכבש, כדי שהיהודים לא ישובו להשתלט עליו.
הסתערותו על הרובע היהודי נמשכה ללא הפוגה.
הוא הציב את משורייניו נושאי התותחים על הר הזיתים, והללו ירו על הרובע היהודי כמאתיים פגזים ביום.
מצבו של הרובע היהודי היה חמור, ותגבורות שהובטח כי יחושו לעזרתו לא הגיעו.
א-תל, שלא הסתפק בתוצאות שהשיגה הפגזת תותחיו מהר הזיתים, החליט להביא את תותחיו ללב העיר העתיקה.
הוא הצליח להעביר שני משוריינים דרך הסמטאות הנפתלות של העיר העתיקה, והופעתם הפתיעה את הלוחמים היהודים שלא ידעו כלל מה פגע בהם.
מצב הרובע היהודי הפך נואש.
בבוקר ה-27 במאי דיווחו מפקדי פלוגותיו של א-תל למפקדם כי דרושה דחיפה אחת והרובע ייפול.
א-תל החליט כי ההתקפה צריכה להיערך על בית הכנסת החורבה, והורה להורסו עד הצהריים.
כיבוש בית הכנסת הכריע את הקרב.
בשעה תשע בבוקר ה-28 במאי יצאו מן הרובע שני רבנים ובידיהם דגלים לבנים.
א-תל ציווה עליהם לחזור ולהביא במקומם את מוכתר הרובע ואת מפקד כוחות ההגנה שבו והם שהביאו את כניעת הרובע, על כשלושים הלוחמים שהיו בו ועל אלף ושבע מאות תושביו.
לוחמי ההגנה הסתדרו במסדר, וכאשר א-תל סקר אותם אמר למפקדם "לו ידעתי שאתם מעטים כל כך היינו באים עליכם במקלות ולא ברובים".
א-תל נוכח כי התושבים היהודים חוששים שיערך בהם טבח, אך הוא הרגיעם.
פחדיהם נתבדו, קורבנותיו היחידים של א-תל היו בוזזים ערבים שהסתערו על השלל.
לפני שקיעת החמה יצאו אלף ושבע מאות תושבי הרובע בצעדה משער ציון אל העיר החדשה.
חילי הלגיון מכוחותיו של א-תל גוננו עליהם בגופם כשעברו בסמטאות.
רק מאה חמישים ושלושה פצועים של הרובע נשארו בעיר העתיקה עם רדת החשכה, מצפים לביקור של צוות רופאים שיקבע מי מהם יוחזר לעיר החדשה ומי יישלח למחנה שבויים.
במפקדתו, קיבל א-תל את המחמאה על ניצחונו.
המלך עבדאללה עצמו התקשר טלפונית לברכו אישית.
א-תל קיווה כי לאחר כיבוש הרובע היהודי יוכלו כוחותיו לפרוץ למערב ירושלים.
גלאב פאשה, שהפנים את לקח כישלון הפריצה לכיוון מנזר נוטר-דאם ב-21 במאי, הורה שלא לפרוץ למערב ירושלים אלא להפגיזה בתותחים.
בהיכנס ההפוגה הראשונה לתוקפה ב-11 ביוני, עמד א-תל בפני דילמה; ירושלים העברית כמעט כרעה תחת נטל ההפגזות הכבדות והוא רצה לנצל את התנופה ולהסתער על העיר.
מאידך, כבדה עליו פקודת המלך עבדאללה להפסיק את האש.
כאשר המלך התקשר אליו באותו יום בטלפון אמר לו א-תל כי אינו יכול לעצור את אנשיו החשים שהם קרבים לניצחון.
על כך השיב לו המלך כי כחייל עליו למלא את פקודת מלכו, ואכן האש פסקה.
לאחר כניסת הפסקת האש לתוקפה בירושלים, הגיע המלך לעיר המזרחית והעלה את א-תל מדרגת רב-סרן לדרגת סגן-אלוף.
לאחר שפסקה האש נפגש א-תל לראשונה, פנים אל פנים, עם המקביל לו בצד היהודי דוד שאלתיאל.
ערב כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה ב-17 ביולי נלחמו שוב כוחותיו של א-תל בכוחותיו של שאלתיאל.
היה זה בניסיון האחרון של כוחות צה"ל אצ"ל ולח"י, מבצע קדם, לכבוש מחדש את עיר העתיקה.
א-תל, שצפה את ההתקפה, הוציא פקודת יום לאנשיו בה נאמר: "יחליט כל מאמין נאמן לעמוד או למות על משמרתו.
אנחנו נגן על העיר הקדושה עד האיש האחרון ועד הכדור האחרון, הלילה לא תהיה כל נסיגה".
כוחותיו של א-תל הצליחו להדוף את ההתקפה, שבאה מכיוון שער ציון והשער החדש.
עם סיום הקרבות בירושלים נתמנה א-תל כמושל ירושלים המזרחית.
מולו עמד מן הצד הישראלי סגן-אלוף משה דיין, אשר כמפקד חטיבת עציוני -חטיבת ירושלים, מאז 1 באוגוסט, היה המפקד הצבאי של ירושלים.
עיקר פעולתו של דיין הייתה לשפר עמדות מול הלגיון הערבי בירושלים, לקראת המשא ומתן העתידי על גורלה של העיר.
במסגרת זו ניהל דיין את המגעים הדיפלומטיים עם הירדנים ואף נפגש לשם כך עם המלך עבדאללה.
בן שיחו של דיין היה עבדאללה א-תל.
ב-30 בנובמבר, עם שוך הקרבות בירושלים נפגשו דיין וא-תל בבית נטוש בשכונת מוסררה.
דיין שרטט בעיפרון שעווה אדום את העמדות שבשליטה ישראלית, וא-תל התווה בעיפרון ירוק את קו העמדות הירדני.
השטח שבין שני הקווים, יחד עם עובי קווי העפרונות, יצרו שטחי הפקר לאורך גבול הפסקת האש.
באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-הדיוקים שנבעו מעובי קווי העפרונות, וכן לא לסטיות קלות וקטעים לא רציפים בקו.
הם לא ידעו כי קו זה, שחילק את העיר בין שלטון מדינת ישראל לבין שלטון ממלכת ירדן, על כל אי-הדיוקים שבו ושטחי ההפקר שיצר, ונקרא מאז הקו העירוני - יאריך ימים 19 שנה, עד לאיחוד ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967.
השניים הגיעו בחודש דצמבר להסכם מפקדים, לפיו לא ייזום כל צד פעולה צבאית נוספת.
הסכמה זו קדמה בארבעה חודשים להסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן.
ההסכם קבע בין היתר את מעמדה של המובלעת הישראלית בהר הצופים ואת המעבר הקבוע של השיירות מן המובלעת ואליה.
בין מפקדתו של משה דיין לבין מפקדתו של עבדאללה א-תל נמתח קו טלפון ישיר, שלא רק סייע בשמירת הפסקת האש, אלא גם הפך לצינור להעברת מסרים ולהכנת המפגשים בין המלך לנציגי ישראל.
בהסכם המפקדים בין א-תל לבין דיין ובקו העירוני שיצרו שני המפקדים סוכמו קווי הפסקת האש.
במגעים הישירים עם המלך עבדאללה סוכמו ההבנות האמיתיות לשביתת הנשק בין ישראל לירדן, אליהן הגיעו הצדדים בראשית שנת 1949, בעוד שהמשא ומתן הפורמלי בין נציגי ישראל לנציגי ירדן בחסות האו"ם ברודוס, באפריל 1949, שימש כתצוגה רשמית.
כאשר א-תל נחשף למגעי ישראל עם המלך הוא החל לראות במלך בוגד.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן, החלו גישושים לחתימת הסכם שלום בין ישראל לירדן.
א-תל, שהתאכזב מן המלך ותמך בלאומנים הפלסטינים, ניסה להכשיל את מאמציו אלו של המלך להגיע לידי הסכם שלום עם ישראל, ואפילו שקל הפיכה צבאית להדחת המלך.
בית המלוכה חשד בא-תל בקשירת קשר להפלת המשטר ההאשמי בתמיכה מצרית וסורית.
ביוני 1949 התפטר א-תל מן הצבא, ובאוקטובר אותה שנה נמלט למצרים כגולה פוליטי.
הוא הביא עמו למצרים את צילומי האגרות שהוחלפו בין המלך עבדאללה לבין הישראלים.
לאחר רצח המלך עבדאללה ב-20 ביולי 1951 הואשם עבדאללה א-תל בירדן, שלא בפניו, בנטילת חלק בקשר לרציחתו של המלך ונדון למוות.
א-תל מצדו הכחיש את מעורבותו בהתנקשות.
בשנת 1959 הוציא א-תל לאור בקהיר את ספר זיכרונותיו, ששמו בערבית "שואת פלסטין" (כארת'ת פלסטין), שהופיע גם בתרגום לעברית בשנת 1960, בשם "זכרונות עבדאללה אל תל".
ספרו הכיל התקפה קשה על השושלת ההאשמית ועל המפקד הבריטי של הלגיון הערבי גלאב פאשה.
א-תל התבסס בספרו על תעודות ומסמכים מקוריים שהגיעו לידיו בתוקף תפקידו, ותיאר את המאורעות בהם היה מעורב אישית.
גרסתו היא כי לערבים הייתה היכולת הצבאית להביס את היהודים, או לפחות לשמור בידם חלקים רחבים מארץ ישראל, אלא שהדבר נמנע, לדעתו, עקב קונספירציה בריטית-ירדנית ליצירת מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל, ואת שאר חלקי הארץ לספח לממלכת ירדן.
האחראים למזימה זו, לדבריו, הם המלך עבדאללה ועושה דברו, מפקד הלגיון הערבי גלאב פאשה הבריטי.
בעוד שהוא, א-תל, שאף להביס את המדינה היהודית פעל גלאב פאשה, לדבריו, רק לשם כיבוש אותם חלקים מן הארץ שנועדו להיות מסופחים לממלכת ירדן.
במצרים סיים א-תל לימודי תואר שני באוניברסיטת אל אזהר.
בשנת 1965 זכה עבדאללה א-תל בחנינה מהמלך חוסיין, הוא שב לירדן והשתקע בעיר מולדתו אירביד.
במרוצת הזמן החל א-תל בפעילות פוליטית והיה לחבר הבית העליון של הפרלמנט הירדני.
עבדאללה א-תל מת בעמאן בשנת 1973.
זכרונות עבדאללה אל-תל, הוצאת מערכות, 1960.
אבו עבד אללה מוחמד אבן תומראת היה מנהיג דתי ברברי משבט המסמודה.
מייסדה הרוחני והצבאי של שושלת אל-מוואחידון אשר נודעה בקיצוניותה הדתית.
אבן-תומארת נולד בשנת 1080. הוא השתייך לשבט המסמודה הברברי ששכן בהרי האטלס.
היה בנו של מדליק מנורות במסגד ונודע באדיקותו הדתית היתרה עוד מנעוריו.
מראו החיצוני היה לא נאה - הוא היה קטן, מכוער ובעל גוף מעוות, ובנעוריו חי חיי קבצן.
כבר בנערותו עלה לרגל למכה ומילא את מצוות החג'.
הוא הוקיע את רפיונם של חבריו בשמירה על מצוות הדת, גורש ועבר ללמוד לימודי דת בבגדאד, שם הצטרף לבית הספר הסוני מיסודו של אבו אלחסן אלאשערי - מייסד אסכולת אשעריה.
הוא פיתח מערכת משלו ששילבה את דברי רבו ודברי מורים אחרים יחד עם מיסטיקה שספג מהמורה הגדול אל-ע'זאלי.
העיקרון המרכזי והנוקשה בדרכו של אבן תומארת היה האמונה באל אחד משולבת בהתנגדות תקיפה לייחוס תכונות לאל, דבר שראה בו כהאנשתו ועל כן ככפירה בייחודיות ובשלמות האל.
בנוסף, דרש קפדנות חמורה בשמירה על מצוות הדת.
לאחר חזרתו למגרב, בגיל 28, החל להפיץ את תורתו, שעמדה בניגוד לסונה ולאיג'מאע, כמטיף שעובר מעיר לעיר.
ובמקביל להפצת משנתו הקיצונית הטיף כנגד סגנון החיים הראוותני של שליטי שושלת המוראביטון וכנגד תמיכתם באסכולה המאלכית של אסלאם סוני בעוד אבן תומארת פיתח את תפיסת עולמו הדתית על בסיס האסכולה הט'אהרית הדוגלת במשמעות הגלויה (ט'אהר) של הטקסטים הקדושים, הקוראן והמסורת המוסלמית.
בכך, עורר תסיסה והתנגדות בקרב החוגים השולטים.
תוצאת הוויכוח הייתה שהמלומדים הגיעו למסקנה כי השקפותיו של אבן תומארת הן קיצוניות וכי יש לכלאו.
האמיר החליט שלא לעורר את חמת ההמון והמטיף הכריזמטי עליו וגירש את אבן תומארת מהעיר אל כפר לא ידוע.
גם מערים אחרות הוא גורש בעקבות חדשנותו וקנאותו ולבסוף הגיע לשבטו - שבט המסמודה שבהרי האטלס.
ניתן להעריך כי הצלחתו בקרב בני שבטו נבעה, במידה רבה מהצלחתו לגייס אליו כסגנו את עבד אל-מואמין, גם הוא ברברי, אך מאלג'יריה, שהיה ללא ספק בעל יכולות פוליטיות וצבאיות ברמה גבוהה.
אל-מואמין חבר אל אבן תומארת בסביבות 1117 ואסף את חסידיו לתנועה פוליטית מסודרת.
הם המשיכו לנדוד עד שהגיעו לטינמאל שבהרי האטלס, שם חיו בבידוד וניסחו את אמונתם, תוך קבלת מאמינים נוספים עד שהתנועה הפכה לארגון היררכי מסודר.
התמיכה באבן-תומארת גדלה עם השנים.
בשנת 1121 הוא אף הכריז על עצמו כמהדי (המקביל המוסלמי למשיח ביהדות), ובשנת 1123 כבר היו לו כוחות מספיק גדולים על-מנת להילחם במוראביטון.
בשנת 1128, בגיל 48, נהרג בעקבות קרב שנערך בהרי האטלס ובו הביסו המוראביטון את האל-מוואחידון.
מותו נשמר במשך שנתיים בסוד על ידי עבד אל-מואמין, עד שאל-מואמין גיבש סביבו כוח חזק מספיק כדי להכריז על עצמו כיורש.
אל-מואמין הנהיג את האל-מוואחידון בהצלחה רבה ועד מותו, בשנת 1163, השתלטו האל-מוואחידון על כל צפון אפריקה ועל חלקה הדרומי של ספרד.
המלומד היהודי ר' אברהם אבן דאוד כותב בחיבורו "ספר הקבלה" כי עבדאללה אבן תומארת החליט להכחיד את היהודים כעם ("נכחידם כגוי") ולמחות את שם ישראל מהעולם.
תחת הנהגתו שושלת אל-מוואחידון נקטה במדיניות קשה כלפי לא-מוסלמים, והותירה רבים בפני הברירה בין מוות, התאסלמות או גירוש.
עבד עאבדי הוא פסל וצייר ערבי ישראלי.
עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה.
דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון.
תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק.
בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.
בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה.
ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה.
הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב.
בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא.
עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד".
עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.
הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.
הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה.
הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו.
כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות.
בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.
עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008.
כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס.
עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010.
עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.
2025 - הוקרה לדור המייסדים, גלריה לאמנות אום אל פחם.
הנשיא סאלח חזר מערב הסעודית לאחר כשלושה חודשים, אך ההפגנות נגדו המשיכו ולכן סאלח העביר את הנשיאות לסגנו האדי.
האדי נולד ב-1 בספטמבר 1945 בכפר ד'כין שבמחוז אביאן שבדרום תימן שהייתה אז מושבה בריטית (עדן).
בשנת 1964 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בעדן, עדיין תחת שלטון החסות הבריטית בארצו, בימי "הפדרציה של דרום ערב".
בשנת 1966 סיים השתלמות צבאית עם מלגה בבריטניה.
אחרי שארצו זכתה בעצמאות בשנת 1967, בשנת 1970 קיבל מלגה צבאית ללימודי טנקים במצרים למשך שש שנים.
לאחר מכן כקצין בצבא של דרום תימן המקורבת למחנה המדינות הקומוניסטיות, בילה האדי ארבע שנים בברית המועצות במכללה לפיקוד צבאי.
הוא עלה בהיררכיה בצבא של בדרום תימן עד 1986, כשנמלט לצפון תימן יחד עם הנשיא דאז, עלי מוחמד נאצר, נשיא דרום תימן.
לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית התימנית איבדה את השלטון במלחמת אזרחים בשנת 1986.
אחרי איחוד תימן תחת הנהגתו של הנשיא עלי עבדאללה סאלח, האדי קודם לדרגת מייג'ור-גנרל בשנת 1990.
במהלך המהומות בתימן בשנת 1994, האדי התמנה לזמן קצר על ידי הנשיא עלי עבדאללה סאלח לתפקיד שר הביטחון.
בהמשך, בתור נציג של אוכלוסיית הדרום התמנה לסגן נשיא של תימן ב-3 באוקטובר 1994.
ב-3 באוקטובר 1994, הוא מונה לסגן נשיא תימן על ידי הנשיא עלי עבדאללה סאלח לאחר התפטרותו של עלי סלים אל-בייד ותבוסת המרד נגד הממשלה בצנעא.
בימי "האביב הערבי" התחילה גם בתימן התקוממות נגד השלטון הסמכותני.
הנשיא סאלח נפצע ב-3 ביוני 2011 מירי רקטות על ארמונו.
בעקבות פציעתו הוטס סאלח לערב הסעודית על מנת לקבל שם טיפול רפואי.
אל האדי, סגנו, החליף אותו כנשיא בפועל עד שסאלח שב לתימן ב-23 בספטמבר.
ההסכם נוסח במסגרת תיווך של מדינות המפרץ וקבע כי סאלח ישמור זמנית על תוארו, אך יעביר את סמכויותיו תוך חודש לסגנו.
כעבור שלושה חודשים עמדו להתקיים בחירות בתימן לתפקיד הנשיא, שבהן סאלח נמנע מלהתמודד.
בתמורה להסכמתו להסכם הוענקה לו ולמקורביו חסינות מפני העמדה לדין.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר באותם הימים: "ארצות הברית מברכת על החלטת הנשיא להעביר מייד את סמכויותיו לסגנו.
ב-25 בפברואר 2012 הושבע האדי לנשיא תימן.
עם היבחרו הוביל האדי, בסיוע מערבי, מתקפה רחבה נגד כוחות אל-קאעידה, שתפסו אחיזה חזקה בתימן.
ב-22 בינואר 2015, לאחר נפילת ארמון הנשיאות בצנעא בידי החות'ים, הגיש האדי את התפטרותו לפרלמנט.
ב-8 בפברואר הודיע האדי כי התפטרותו סופית.
אולם ב-21 בפברואר, בנאום בעדן, הציג עצמו שוב כנשיא.
ב-25 במרץ 2015 נודע כי לאחר שהתבצר בעדן בפני מתקפת החות'ים, נמלט האדי לערב הסעודית, בספינה, דרך הים.
ערב הסעודית ועוד תשע ארצות ערב בנות בריתה התחילו אז מתקפה אווירית נגד החות'ים שתפסו את השלטון בתימן.
במקביל האדי המשיך להנהיג את תימן מערב הסעודית, בה הקים ממשלה גולה.
ב-7 באפריל 2022, כ-7 שנים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בתימן, התפטר האדי מתפקידו כנשיא תימן, והקים את מועצת ההנהגה הנשיאותית, שבראשה עמד שר הפנים לשעבר רשאד אל-עלימי.
לפי וול סטריט ג'ורנל, יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, אילץ אותו להתפטר.
בן סלמאן איים לפרסם עדויות למעשי שחיתות של האדי.
עֶבֶד מֶלֶךְ הַכּוּשִׁי הוא דמות מקראית; אחד מעבדי המלך צדקיהו (לפי כמה מהפירושים), שהציל ממוות את ירמיהו הנביא.
בעקבות נבואות הפורענות שניבא ירמיהו הנביא על עם ישראל, ובפרט על יושבי ירושלים וממלכת יהודה, ניסה המלך יהויקים לאסור גם אותו, אך לא הצליח לתפסו.
לאחר שמת יהויקים, החליף אותו במלכות צדקיהו, אשר ביקש מירמיהו שיתפלל לה' שיציל את הממלכה מהכשדים, הצרים על העיר.
אולם ירמיהו ניבא שירושלים תיפול בידי הכשדים, אף שכרגע הם נטשו את המצור על מנת להילחם במצרים.
ירמיהו ניסה לצאת מירושלים לכיוון צפון אל ערי בנימין, ונתפש בידי שומרי העיר אשר חשדו כי הוא מרגל לטובת הכשדים.
בתחילה הוא הושם במאסר ב"בית יהונתן הסופר", והמלך צדקיהו נענה לבקשתו להעבירו משם לחצר המטרה.
כאשר שרי ממלכת יהודה שמעו על נבואתו הקשה של ירמיהו, הם התלוננו לפני צדקיהו המלך, כי ירמיהו מרפה את ידי הלוחמים; ועל כן, המלך התיר להם לנהוג בירמיהו לפי רצונם.
השרים החליטו להשליך את ירמיהו אל בור טיט שנמצא בחצר המטרה.
כאשר שמע זאת עבד מלך הכושי, הוא רץ אל המלך לומר לו שירמיהו הולך למות בשל היותו בבור.
בתגובה צדקיהו אמר לעבד מלך למצוא 30 אנשים ולהעלות את ירמיהו מהבור.
כגמול על פעלו מתנבא ירמיהו על עבד-מלך הכושי: .
במדרשי חז"ל ופרשנות ימי הביניים
נחלקו הפרשנים באשר לזהותו של עבד מלך הכושי, עקב השאלה הבסיסית כיצד יש לפסק את הביטוי עבד מלך הכושי.
1.עבד, מלך הכושי (הכושי תואר למלך).
2.עבד-מלך, הכושי (הכושי תואר לעבד).