tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה לו התייחסות מיוחדת לתנועה ודמויות צבעוניות.
בין התמונות ניתן למצוא רבות של אשתו רות ובנו דני שנפטר בטרם עת.
הדפסים בשחור לבן אשר נוצרו מחיתוכי עץ ולינוליאום- במהלך חייו שכלל הניך את יכולתו לחרוט בעץ (ומאוחר יותר בלינוליאום) ויצירת הדפסים מן החריטות.
אומנות השמש- בשנות ה-70 הניך גילה-פיתח את אמנות השמש אשר נעשית על ידי מניפולציה של קרני השמש על משטח מסוים, בעזרת רפלקטורים ועדשות בצבעים, והחל להתנסות בה.
צילום ותיעוד- תוך תיעוד חייו ועבודתו, הפך הניך לחובב צילום.
בחלק מהצילומים בחר הניך לעוות את המציאות בצורה אומנותית בעזרת משחקים עם תנועה, השתקפויות וכמובן, עם השמש.
פרופ' פאול קונרד הניך נודע ברחבי עולם כ"צייר השמש" תחום יצירה חדש שפיתח וטכניקה אמנותית שזכתה להערכה רבה.
באמצעות רעיונותיו היצירתיים והטכניקה המתבססת על ניצול של קרני שמש, עשה הניך שימוש בסדרת רפלקטורים ופילטרים צבעוניים, שפעולתם משתלבת בתנועה היחסית של השמש וכדור הארץ.
האפקטים הצבעוניים העזים, והצורות המעגליות-לבירינתיות שיוצרות קרני השמש, מאזכרים דימויים רבים מן המציאות, ויכולים להיראות לרגע אחד אנושיים, ברגע הבא כיריעות של בד, ובשלישי כקתדרלות של אור.
השתנותם יוצרת אמנות קינטית החושפת עולם צורני, אשר מתכתב עם הארכיטקטורה הרעיונית והמחקר המורפולוגי.
ב-1959 החל את מחקרו בנושא של "עיצוב בעזרת קרני השמש", מתוך תחושה חזקה שהטכניקות המסורתית של האמנות הפלסטית, כמו הרישום והציור, אינן תואמות את רוח הזמן, המתאפיין בשינוי מרחיק לכת בתפיסת הזמן והמרחב.
השימוש שעשה בשמש ביטא את החתירה אל הממד הנצחי והרכיב הקוסמי של ההוויה בחוויה של האדם המודרני.
הטכניקה האמנותית שהגה, והפילוסופיה שצמחה לצדה, היו מקוריות וחדשנית, ויצרו אפקטים רבי עוצמה בעלי איכות אמנותית גבוהה, אשר עוררו השראה בקרב אמנים ויוצרים רבים ברחבי העולם.
הציורים שיוצרות קרני השמש מתגלים להרף עין ונעלמים בלי להשאיר זכר.
תמונות השמש אינן אפוא שעתוק של יצירה קיימת, אלא הן המקור עצמו.
הניך בחן את הישגיו בתחום זה וניסה לאמוד את תרומתו בשלוש נקודות מרכזיות: המקרן הקוסמי, המוח האופטי, והשימוש במהירות האור.
המקרן הקוסמי משמש ליצירת אמנות קינטית חזותית.
השמש מהווה את מקור האור.
סיבוב כדור הארץ הוא המנוע המייצר את התנועה היחסית של הרפלקטורים והשמש.
שורות של רפלקטורים קבועים מעוצבים כך שהם מקרינים תמונות אבסטרקטיות קינטיות מבעד למערכת של מסננים צבעוניים, הממוקמים ומתוכנתים "לתפוס" את השמש מזריחה ועד שקיעה בעונות השנה השונות.
בהמשך שיכלל הניך את המקרן והפך אותו לרובוט המייצר תמונות שמש קינטיות תוך שימוש ברפלקטורים המונעים ידנית על ידי הרוח, ויוצרים אף הם תמונה שאינה חוזרת על עצמה.המוח האופטי הוא רובוט המייצר תמונות וסמלים חזותיים המהווים דיוקן עצמי של האמן.
זוהי קופסה המכילה רפלקטורים של פסלי מראות, מסננים צבעוניים ומסך עץ להקרנה.
קרני השמש מוחדרות באמצעות מראות חיצוניות, קבועות או מונעות ידנית.
הן פוגעות ברפלקטורים, ולאחר המעבר דרך המסננים מוקרנות כתמונות הנעות על המסך.
עיצוב המראות והמסננים, וסידורם, מספקים אפשרויות מגוונות ואין סופיות ליצירת תמונות אבסטרקטיות וקומפוזיציות קינטיות על גבי מסכים קונקרטיים, לפי ראות האמן.
השימוש במהירות האור ליצירת שטף של אימפרוביזציות ווריאציות של תמונות שמש, עורך סלקציה בזמן אמת של התמונות המוצלחות ומשמרן באמצעות צילום.
טכניקה זאת שימשה את הניך ליצירת שקופיות ששימשו כתפאורה ומקור השראה לקונצרטים של אמנות סולרית בשילוב עם מוזיקה וריקוד.
הטכניקה של אמנות השמש מבוססת על קיומו של מקור אור בעל עוצמה אדירה, השמש, ומנוע חסכוני, שקט ובלתי נלאה, שפעולתו מתווספת לזו של סיבוב כדור הארץ.
כך, באמצעות מסנני צבע ומראות הניתנות לעיצוב בחום, נוצרת אמנות קינטית מדהימה ביופייה, המתגלה כרלוונטית במיוחד לתחום הארכיטקטורה.
לאמנות השמש טווח עצום של אפקטים המשלב בין הפעולה המקורית ודמיונו היוצר של האמן.
שם מלחמה משתוללת כאן שותים ורוקדים 2012
פאולה ארנולד הייתה עיתונאית, צפרית וקדרית.
פאולה ארנולד נולדה ב-1885 בווינה שהייתה אז בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה, פרופסור ליאון קלנר, לימד באוניברסיטת וינה ספרות אנגלית והיה מראשוני הציונות ומאנשי חוגו הקרוב של הרצל.
בגיל 12 פגשה לראשונה את הרצל.
בגיל 13 נסעה עם הוריה לשנה לאנגליה.
כשבגרה עסקה בהוראה, אך אחרי נישואיה בשנת 1910 לפרקליט ד"ר מרקוס (מקס) ארנולד עזבה מקצוע זה והחלה לכתוב בעיתונים ובכתבי עת שונים.
כמו כן כתבה את הפרק שעסק באוסטריה בספר "ארצות ועמים" שהוציאה הוצאת פיטמן בלונדון.
בשנת 1926 החלה ללמד בגימנסיה "חיות" בווינה.
שנה אחר כך החלה לכתוב ל"בולטימור סאן" וב-1931 ל"מנצ'סטר גארדיאן".
כיוון שהחלה לאבד את שמיעתה, החליטה לזנוח את חלומה ללמד אנגלית בארץ ישראל, ולמדה קדרות בבית המלאכה של הקדר האומן ממוצא רוסי, איסקרא.
בנובמבר 1933 עלתה עם בן זוגה לארץ ישראל.
השניים התיישבו בבנימינה והקימו בית מלאכה לקדרות.
לאחר פטירתו של מקס ב-1942 החלה פאולה ארנולד לכתוב ב-Palestine Post, שם כתבה טור קבוע של ביקורות ספרים ושל "רשימות טבע", שכונסו מאוחר יותר בספר Israel Nature Notes.
בצד זאת פרסמה בעיתונים שונים בעברית, באנגלית ובגרמנית.
בשנת 1960, לרגל שנת המאה להולדת הרצל, יצא תרגום מגרמנית לאנגלית מפרי עטה לספרו האוטופי של הרצל "אלטנוילנד".
בשנת 1962 התפרסם המדריך מפרי עטה "צפורי הארץ" ובו איורים מאת וולטר פרגסון.
ארנולד כתבה אוטוביוגרפיה שהתפרסמה בשם "זכרונות באהבה".
אחותה הצעירה של ארנולד, דורה, הייתה נשואה במשך מספר שנים לפילוסוף ולטר בנימין.
פאול אוטו פון רדומסקי היה קצין אס אס, מפקד מחנות הריכוז סירץ באוקראינה וחיידרי ביוון.
רדומסקי היה פעיל במפלגה הנאצית בהמבורג כבר משלהי שנות ה-20. בתקופת רפובליקת ויימאר נכלא באשמת רצח של יריב פוליטי.
היה מקורבו של ריינהרד היידריך עוד לפני הקמת המשרד הראשי לביטחון הרייך.
כבר בתקופה זו היה ידוע כאלים, אכזר ושתיין.
בשירותו ב-אס אס טיפס בסולם הדרגות עד לדרגת שטורמבאנפיהרר.
באביב 1942 התמנה למפקד מחנה הריכוז סירץ בפרברי קייב.
הוא הנהיג במחנה משטר טרור אלים ואכזרי, שכלל עונשים חריפים גם על העבירות הקלות ביותר, הוצאות פומביות להורג, ופעמים רבות הכה בעצמו את האסירים ואף ירה בהם למוות מאקדחו האישי.
בתפקיד זה כיהן עד שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, ב-6 בנובמבר 1943.
ב-28 בנובמבר מונה למפקד מחנה הריכוז חיידרי ליד אתונה לאחר שהמפקד הקודם נעצר על ידי הגסטאפו.
גם בחיידרי הנהיג רדומסקי משטר אכזרי ותקיף.
אסירי המחנה הועסקו שעות רבות ביום בעבודות פרך ללא תכלית פרודוקטיבית כלשהי, רק כדי לשבור את רוחם, כגון חפירת בורות ומילוים מחדש, בניית קירות ופירוקם, וכדומה.
כ-1,800 אסירים הוצאו להורג, חלקם באופן אישי על ידי רדומסקי, ומאות מתו תוך כדי עינויים.
בפברואר 1944 הודח רדומסקי מתפקידו לאחר שהשתכר ואיים לירות בשלישו.
במקומו מונה סגן קרל פישר.
רדומסקי הורד בדרגה ונשלח לשרת בתפקיד פיקודי במבצע 1005, שתכליתו הייתה טשטוש הראיות לפשעי המלחמה.
לאחר המלחמה נעלמו עקבותיו של רדומסקי.
ב-2005 הודיע התובע בהמבורג כי הרשויות באוקראינה שחקרו את פשעי המלחמה שבוצעו במחנה סירץ גילו כי הוא מת ב-14 במרץ 1945, בסביבות סקשפהרוואר שבהונגריה.
פאול קסירר היה סוחר אמנות ועורך יהודי גרמני, שמילא תפקיד משמעותי בקידום עבודתם של אמני הזצסיון הברלינאי והאימפרסיוניזם, כמו גם הפוסט-אימפרסיוניסטים הצרפתים.
בפרט אלה של וינסנט ואן גוך ופול סזאן.
פאול קסירר התחיל את דרכו כסטודנט לתולדות האמנות, ואז הפך לסופר במינכן של שנות ה-1890, שם עבד במגזין השבועי "Simplicissimus" ופרסם שני רומנים.
קסירר עבר לברלין, והוא ובן דודו ברונו, בעודם באמצע שנות העשרים לחייהם, פתחו את הגלריה שלהם בקומת הקרקע בביתו של פאול בוויקטורישטראסה 35. בני הדודים הגיעו ממשפחה יהודית בולטת, שבין חבריה היו הנוירולוג ריכרד קסירר והפילוסוף ארנסט קסירר.
אביו, לואי, היה מהנדס ואיש עסקים, שחברתו ייצרה כבלים טלגרפיים ובסופו של דבר השתלטו עליה סימנס.
בשנת 1895 התחתן עם לוסי אוברווארת.
בשנת 1901 ביקר קסירר בתערוכה הרטרוספקטיבית ליצירתו של ואן גוך, ומאוחר יותר באותה שנה הוא ארגן את שילובם של חמישה ציורים של ואן-גוך בתערוכת מאי של הזצסיון בברלין.
ב־21 במאי 1904 התגרשו קסירר ולוסי.
בשנת 1910 התחתן עם אוטילי גודפרוי (1880 - 1971), השחקנית הידועה בשם הבמה טילה דוריו.
טילה הייתה נשואה עם הצייר אז'ן ספירו שש שנים קודם לכן.
היא וקסירר היו נשואים שש-עשרה שנה, אך הנישואים הסתיימו באופן טרגי.
ב־7 בינואר 1926 פגש קסירר את אשתו במשרד עורך דין כדי לסיים את הליך הגירושין.
הוא נכנס לחדר אחר, שם ירה בעצמו.
כמו בהתאבדותו של ואן גוך, גם התאבדותו של קסירר לא הצליחה מיד.
הוא נפטר מהפציעה כעבור כמה שעות.
פאולה הוא סרט אפל ומלודרמטי אמריקאי משנת 1952, בבימויו של רודולף מאטה, עם לורטה יאנג בתפקיד הראשי.
פאולה רוג'רס (לורטה יאנג) מאושפזת בבית חולים לאחר הפלה טבעית שנייה.
היא מדוכאת מאוד אך לא מגלה את רגשותיה לבעלה ג'ון (קנת סמית') שזה עתה התמנה לדיקן הפקולטה לאנגלית באוניברסיטה.
רופא המשפחה ד"ר פרייזר (אלכסנדר נוקס) מנסה לעודד אותה.
הגינקולוג מגלה לה שהיא לא תוכל יותר להיכנס להיריון ונותן לה לשתות משקה אלכוהולי כדי לעודד אותה.
פאולה נוהגת בלילה כשהיא עצבנית וקצת שתוייה, עוקפת מכוניות בקו לבן ולבסוף פוגעת בילד שחוצה את הכביש.
פאולה עוצרת וניגשת לילד, למקום מגיע גם החוואי ריימונד בסקום (וויל רייט) שהיא עקפה אותו מקודם.
הוא מתבונן בה, צועק עליה שהיא שיכורה ומפנה את הילד לבית חולים.
פאולה ממהרת שבורה ומזועזעת למסיבה שנערכת לג'ון בכניסתו לתפקיד הדיקן.
היא לא מגלה לו דבר.
למחרת מתפרסמת התאונה בעיתון והמשטרה מתחילה לחקור.
בעזרת ד"ר פרייזר מתקבלת פאולה לעבודה כמתנדבת במחלקת הילדים בה מאושפז הילד ששמו דייוויד לרסן.
דייוויד הוא יתום והיה מקודם בבית יתומים.
דייוויד נפגע בראשו ואיבד את כושר הדיבור.
פאולה נקשרת אליו ובהסכמתו המהוססת של ג'ון ותמיכתו של ד"ר פרייזר, חיא לוקחת אותו לביתה במטרה לאמץ אותו כעבור זמן.
בתמיכת ד"ר פרייזר מתחילה פאולה ללמד את דייוויד לדבר.
בינתיים מזהה המשטרה את סוג הרכב הפוגע, פורד 51, והבלש דארגן (אוטו יולט) מגלה לאחר תיאורו של החוואי כי המדובר בפאולה אך בעצת ד"ר פרייזר הוא נמנע בשלב זה לעצור אותה.
דייוויד מתקדם בדיבור וגם ג'ון מתחיל לחבב אותו אבל לילה אחד כאשר פאולה משכיבה אותו לישון וגוחנת לעברו, הוא מבחין בתכשיט על צווארה ומזהה את האישה שדרסה אותו שענדה אותו תכשיט.
מאז חלה נסיגה בהתנהגותו בבית ובלימודים.
פאולה מתוודה לפניו ומבינה שהוא שונא אותה.
לבית מגיע החוואי בסקוט, מזהה את פאולה ורוצה לקחת את דייוויד בכוח.
דייוויד נופל ונפגע שוב בראשו.
לבית מוזעקים ד"ר פרייזר והבלש דארגן ששואל את דייוויד "מי זאת האישה זאת"?
דייוויד מצליח להוציא בקושי את המילים: "זאת החברה שלי" מסתכל על פאולה וקורא "אמא" והיא מחבקת אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלורטה יאנגפאולה רוג'רסקנת סמית'ג'ון רוג'רסבעלה של פאולהאלכסנדר נוקסד"ר פרייזררופאטומי רטיגדייוויד לרסוןילדוויל רייטריימונד בסקוםחוואיאוטו יולטלוטננט דארגןבלש משטרה
פאול קלינג (28 במרץ 1929 – 2 בינואר 2005) היה כנר יהודי-קנדי, ניצול שואה, יליד צ'כיה.
קלינג נולד באופבה ב־28 במרץ 1929. הוא היה מוזיקאי מחונן, ועד גיל שבע הוא ביצע את הקונצ'רטו הגדול לכינור של מוצרט ואת הקונצ'רטו לכינור של באך עם התזמורת הסימפונית של וינה.
בשנת 1941, מספר חודשים לפני שקלינג בן השלוש עשרה עתיד היה לקבל תעודה מקבילה לתואר ראשון בתורת המוזיקה, הוא גורש מבית הספר בשל היותו יהודי.
ב-28 בספטמבר 1944 גורש קלינג לאושוויץ, אך שרד.
הוא נשלח למחנה הריכוז טרזיינשטט בגיל 13, שם נבחר להופיע באופרה של ויקטור אולמן "קיסר אטלנטיס" או "אי ציות המוות".
האופרה נכתבה בשנת 1944 בטרזיינשטט, אך לא הוצגה לפני סגירת המחנה.
התזמורת פורקה וחברי התזמורת נשלחו לאושוויץ.
למעט קלינג וחבר אחד נוסף, כולם נפטרו.
בין הפרויקטים שלו בתקופת חייו המאוחרים היה חינוך אחרים למוזיקה בתקופת השואה והרצאות על קורותיו בטרזינשטאט.
לאחר המלחמה הוא הפך לנגן ראשי בקונצרטים של התזמורת הסימפונית NHK ותזמורת לואיוויל.
הוא לימד באוניברסיטת ויקטוריה, בקולומביה הבריטית, קנדה במשך 20 שנה, ומאוחר יותר היה פרופסור אמריטוס ומנהל בית הספר למוזיקה (1980–1987).
בהמשך לימד כינור באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
בשנת 1995 הוצגה האופרה "קיסר אטלנטיס" לראשונה בטרזינשטאט בהפקה של ARBOS – החברה למוזיקה ותיאטרון.
בשנת 1996 הוצגה האופרה במרכז הלאומי לאמנויות באוטווה קנדה במסגרת מיזם "ניצחון רוח האדם!", לראשונה עם הניצולים מטרזינשטט, קלינג והרברט תומאס מנדל שתרמו לפרויקט.
קלינג נפטר בוויקטוריה ב-2 בינואר 2005 בגיל 75. הוא היה נשוי לנבלנית היפנית טאקה קלינג.
פאול קליינשמידט היה צייר גרמני.
קליינשמידט נולד בבובליץ, פומרניה, האימפריה הגרמנית (בובוליצה המודרנית, פולין).
כסטודנט לאמנות באקדמיה בברלין, קליינשמידט הושפע מאנטון פון ורנר, שהיה באותה העת המורה להיסטוריה של האמנות.
בתקופתו כסטודנט פגש קליינשמידט את לוביס קורינת שגם היה בעל השפעה על החינוך שלו.
קליינשמידט המשיך את לימודיו בשנת 1904 אצל של פטר הלם, וכן אצל היינריך פון ציגל באקדמיה במינכן.
במינכן הוא למד את הטכניקות של ליטוגרפיה וחריטה.
בסופו של דבר מצא את דרכו לברלין לעבוד כצייר ואמן גרפי.
הוא הציג בתערוכות הזצסיון הברלינאי ב-1908 וב-1911.
בשנת 1915 החל קליינשמידט ללמד רישום תוך שהוא מקבל את תפקידו של שרטט טכני.
בתקופה זו נוצרו רוב הליטוגרפיות והתחריטים המעולים שלו.
כשהוא מציג יצירות אלה בתערוכת היחיד הראשונה שלו, שאורגנה על ידי חברת ההוצאה לאור Euphorion בשנת 1923, עבודתו של קליינשמידט תיראה אור בהמשך בשנת 1925 בהוצאת פריץ גורליט בברלין.
קליינשמידט הוצג לראשונה בפני אספן אמנות בניו יורק בשם אריך קון בשנת 1927. אדם שהפך לימים לפטרונו.
קליינשמידט ביצע כמה נסיעות מברלין ברחבי דרום גרמניה בשנת 1932 והסתיים באולם.
זמן קצר לאחר מכן, הוא ומשפחתו מצאו את עצמם בעיצומו של הדיכוי הפוליטי עם עליית הנאצים לשלטון.
הוא ברח להולנד בשנת 1936, ומשם לצרפת בשנת 1938. הוא נפל בשבי בפברואר 1940 אך שוחרר שוב לאחר כניעת צרפת.
קליינשמידט נאלץ להפסיק את הציור בשנת 1943 בהנחיית הנאצים בשנותיו האחרונות בבנשהיים.
בשנת 1945 איבד כל רכושו בהפצצה אווירית.
קליינשמידט נפטר ב-2 באוגוסט 1949.
מוקד עבודתו של קליינשמידט הוא דיוקן האישה.
האמנות שלו ביקורתית מבחינה חברתית, אך תמיד שומרת על מרחק מכובד מהאנשים.
בנוסף לדמויות, טבע דומם ונופים, הוא העדיף מוטיבים מחיי העיר ברלין, במיוחד עולם התיאטרון המגוון.
כאן הוא הושפע ממעבר האמנות מאקספרסיוניזם לריאליזם, כביכול האובייקטיביות החדשה.
פרידריך פאול תומאן היה מאייר וצייר גרמני.
הוא היה בנו של מורה.
במקור, הוא התכוון לפתוח בקריירה במדעים ולמד בבית הספר להנדסה בגלוגאו.
תחומי העניין שלו פנו במהרה לאמנות, ובשנת 1854 עד 1856 הוא למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
עד 1860 עבד באולפניו של יוליוס הובנר בדרזדן.
לאחר שנתיים בלייפציג הוא נכנס לבית הספר לאמנות של ויימאר, שם למד בהדרכתו של פרדיננד פאוולס.
הוא הפך לפרופסור שם בשנת 1866.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוא היה שרטט במטה הצבא השלישי של פרוסיה.
בשנת 1875 הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בברלין ומילא תפקיד זה עד 1887.
הוא נסע רבות במהלך חייו: ביקר בהונגריה ובטרנסילבניה ובילה קצת זמן בלימודים באנגליה, בנוסף לסיורים הרגילים הקשורים באמנות באיטליה ובצרפת.
בין השנים 1887–1891 הוא התגורר באיטליה.
הוא השתלט על סטודיו המאסטר של פרופסור יוליוס שרדר בשנת 1892.
הוא עבד בעיקר כמאייר, והפיק גלופות לספרים מאת גתה, טניסון, היינה ורבים אחרים.
האלגנטיות של האיורים שלו משכה מעריצים רבים.
הוא התחתן עם אישה מהאצולה האנגלית.
אחת מבנותיו התחתנה עם אחיו של המשורר אלגרנון סווינבורן.
בשנת 1893 הציג תומאן את עבודתו בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו, שם קיבל את הצעת של חברה למים מינרליים, שרכשו את זכויות ההעתקה של ציור תומאן לשימוש כחלק מהלוגו עבור המים המינרליים שלהם.
פאול ריטר היה צייר גרמני ותלמידו של קרל אלכסנדר היידלוף.
בגיל ארבע פאול ריטר התחרש בגלל מחלה.
הוא למד בבית הספר לחירשים ואילמים בהנחיית מיכאל וולקל בנירנברג.
הוא למד ציור וגרפיקה בבית הספר לאמנות שימושית בנירנברג ונסע לצרפת, איטליה, דנמרק ואוסטריה.
ריטר נודע במיוחד בזכות תמונות אדריכליות גדולות של נירנברג העתיקה עם דמויות היסטוריות על רקע האדריכלות שהוצגה באמינות היסטורית של העיר העתיקה.
התמונות הידועות ביותר שלו באוסף נירנברג כוללות את "השוק בנירנברג וקבלת הפנים של גוסטב אדולף בשנת 1632", "כניסת הקיסרית לנירנברג בשנת 1424" ו"המגדל הלבן וסביבתו".
הוא עבד בצמוד לאחיו לורנץ ריטר (1832–1921) לאורך כל חייו.
בשנת 1888 מונה פאול ריטר לפרופסור על ידי הנסיך יורש העצר לויטפולד מבוואריה.
בעזרת אחיו לימד בבית הספר לאמנויות יישומיות בנירנברג.
פאול ריטר נחשב לצייר האדריכלי החשוב ביותר של ההיסטוריציזם הגרמני.
במלאת 100 שנה למותו, הוא זכה לכבוד על ידי תצוגת אוסף הציורים והפסלים במוזיאוני העיר נירנברג בסתיו 2007 בתערוכה גדולה.
פאול ריטר נותר רווק ולא נולדו לו צאצאים.
עם זאת, הוא שמר על קשר הדוק עם אחיו לורנץ וילדיו.
בשנת 1870 הקים פאול ריטר מועדון של חירשים בנירנברג, שם היה החבר הראשון בהנהלה.
האגודה התקיימה עד לפירוקה בשנת 1879. בשנת 1907 הוא נבחר כחבר כבוד בחברה החירשים "פרסה" לעבודות יד ואומנות במינכן.
הוא נקבר ב-29 בנובמבר 1907 בנירנברג.
בנירנברג-אברהרדהוף נקרא על שמו מרכז לקויי שמיעה באזור פרנקוניה התיכונה.
פאול שמיטהנר (15 בדצמבר 1884 – 11 בנובמבר 1972) היה אדריכל גרמני, מתכנן ערים ופרופסור באוניברסיטת שטוטגרט.
במהלך תקופת גרמניה הנאצית, שמיטהנר שימש כאדריכל מטעם הנאצים, ואף היה אחד מחביביו של אדולף היטלר.
שמיטהנר למד במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה ובאוניברסיטה הטכנית של מינכן, ומאוחר יותר הפך לפרופסור באוניברסיטת שטוטגרט, שם גיבש יחד עם פאול בונץ את הסגנון האדריכלי של אסכולת שטוטגרט.
אמונתו כי השיטות והסגנונות המסורתיים באדריכלות חשפו בצורה הטובה ביותר את האופי הגרמני הובילה למינויו כמנהיג הוועד המומחה לאמנויות יפות בקמפפבונד.
עיקר אמונתו הסתכם במשפט הבא: Schönheit ruht in Ordnung ").
שמיטהנר התנגד גלויות לאדריכלים מודרניים כמו ולטר גרופיוס.
מבחינתו, הבית של גתה בוויימאר היה הסגנון האידיאלי של עיצוב בניין המגורים הגרמני.
עם זאת, למרות האישור הרשמי מהמפלגה הנאצית, רפורמות שניסה להנהיג בנושא לא הובילו לשינויים משמעותיים.
עקב תמיכתו בנאצים, נאלץ שמיטהנר לוותר על משרתו באוניברסיטה.
לאחר המלחמה נותר ללא פנסיה, ועבד כאדריכל עד סוף ימיו.
בשטוטגרט הוא בנה את "קניגין-אולגה-באו" עבור דרזדנר בנק בשנת 1950.
פאול לודוויג קארל היינריך ריי היה פילוסוף, סופר ורופא, גרמני ממוצא יהודי.
הוא ידוע בעיקר בשל ידידותו עם לו סלומה ועם פרידריך ניטשה, והיה בר פלוגתא שלו בחקר תולדות המוסר.
ריי נולד בברטלשאגן, פרובנציית פומרניה, בפרוסיה באחוזת אצולה ("Rittergut Adlig Bartelshagen am Grabow") ליד החוף הדרומי של הים הבלטי.
הוא היה הילד השלישי להורים ממשפחות של יהודים מתבוללים, אדון האחוזה פרדיננד פיליפ ריי מהמבורג וג'ני ג'ולי פיליפין ריי (לבית ג'ני אמילי ג'ולי ג'ורג'ין ג'ונאס).
מעמדו החברתי של ריי, כבנו של איש עסקים עשיר ובעל קרקעות, אפשר לו ללמוד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לייפציג.
ריי גם קיבל קצבה חודשית ממשפחתו שאפשרה לו להתמקד בלימודיו.
בתקופה זאת הוא קרא את דרווין, שופנהאואר ואת המורליסטים הצרפתים, בהם ז'אן דה לה ברייר ופרנסואה דה לה רושפוקו.
ריי ריכז את מחקריו המגוונים בספרו הראשון משנת 1875 "עיונים פסיכולוגיים" (Psychologische Beobachtungen), המתאר את הטבע האנושי באמצעות אפוריזמים ומקסימות.
ריי וניטשה הכירו לראשונה בבזל, באביב 1873, כשריי עדין עבד על הדוקטורט שלו, לאחר שנפצע במלחמת פרוסיה–צרפת, והידידות ביניהם נמשכה כשבע שנים.
שיחותיהם המרובות הולידו את ספרו השני של ריי "מקורן של ההרגשות המוסריות" (Der Ursprung der moralischen Empfindungen) משנת 1877. הספר נכתב ברובו בסתיו של אותה השנה בסורנטו, שם עבד לצד ניטשה, בהזמנת מאלוידה פון מייזנבוג .
הספר ביקש לענות על שתי שאלות.
ראשית, ריי ניסה להסביר את התרחשותם של רגשות אלטרואיסטיים בבני אדם.
שנית, ריי ניסה להסביר את התהליך הפרשני שמוביל להתייחסות לרגשות אלטרואיסטיים כמוסריים.
ריי חזר על המסקנות של ספרו הראשון, וטען כי אלטרואיזם הוא דחף פסיכולוגי אנושי מולד, שבמהלך מאות שנים התעצם בברירה טבעית.
בהקדמה לספר, ריי טען כי תהליך הכתיבה היה אינדוקטיבי.
הוא צפה תחילה בתופעות האמפיריות שלדעתו מהוות את טבעו המוסרי של האדם, ולאחר מכן בחן את מקורותיהן.
במבוא ריי כתב כי הוא יצא מנקודת הנחה שאנו חשים כי פעולות מסוימות הן טובות ואחרות רעות, כאשר התחושה של פעולות רעות מולידות את רגש האשמה.
ריי היה שותף לדעתם של פילוסופים רבים שדחו את מושג הרצון החופשי, אשר לדידו הוליד את תחושת הצדק.
ריי דחה הסברים מטפיזיים אודות מקורם של הטוב והרע.
הוא חשב שההסברים הטובים ביותר הם אלה שהציעו דרווין ולאמארק, שמצאו את מקורן הסיבתי הטבעי של התופעות המוסריות.
ריי טען שהרגשות המוסריים שלנו הם תוצאה של שינויים שהתרחשו במהלך דורות רבים.
כמו לאמארק, ריי טען שניתן להוריש הרגלים נרכשים לדורות מאוחרים יותר כמאפיינים מולדים.
כהרגל נרכש, התנהגות אלטרואיסטית הפכה בסופו של דבר למאפיין מולד.
התנהגות אלטרואיסטית הייתה כל כך מועילה, טען ריי, שהיא זכתה לשבחים ללא תנאי, כמשהו טוב בפני עצמו, מלבד תוצאותיה.
בתחילת ידידותם, ניטשה חש הערכה רבה כלפי ריי וגם בהשפעתו אימץ את המתודה של כתיבה באפוריזם, החל מספרו "אנושי, אנושי מדי".
בכרך הראשון של ספר זה התייחס לריי (מחברו הגרמני של "עיונים פסיכולוגיים") כממשיך דרכם של .
אולם, בהקדמה לספרו לגנאלוגיה של המוסר (1887), אף שהעיד כי "מקורן של ההרגשות המוסריות" היווה לו מקור השראה עיקרי, ניטשה תקף בחריפות את מסקנותיו כפשטניות ותועלתנותיות:
ידידותו של ריי עם ניטשה התפרקה כחמש שנים קודם לכן, בסתיו 1882, בין היתר בעקבות יחסיהם המשותפים עם לו סלומה.
הוא וסלומה חייו יחדיו כחמש שנים בברלין, עד 1887, כשסלומה נישאה לבלשן פרידריך קרל אנדראס .
בשנת 1890 השלים לימודי רפואה והתפרנס כרופא במשך עשור.
ריי מת בנפילה בזמן טיול באלפים הברניים ליד סלרינה, ב-28 באוקטובר 1901. גופתו נמצאה באותו יום בנהר אין.
לפי הפילוסוף רודיגר ספרנסקי () בביוגרפיה שיחבר על ניטשה, רי נפל ממדרון חלקלק ולא ברור אם זו הייתה תאונה או התאבדות.
זמן לא רב לפני מותו ריי הצהיר כי ללא התפלספות עדיף לו למות.
פאול ראוד היה צייר אסטוני.
ראוד נולד באוקטובר 1865 באסטוניה, האימפריה הרוסית.
ראוד למד במשך כחצי שנה באוניברסיטת טרטו תולדות האומנות.
לאחר שירות צבאי, החל ללמוד באקדמיה לאמנות דיסלדורף ב-1888, והושפע מעבודתו של אדוארד פון גבהרדט.
ב-1894 חזר ראוד לאסטוניה, לעבוד עבור פטרוניתו הברונית חובבת האמנות נטלי פון אוקסקול.
לאחר שובו של ראוד לאסטוניה, צייר במשך זמן מה בעיקר עבודות דיוקן, לפני שנסע עם אחיו קריסטיאן ראוד ועם אמנדוס אדמסון לאיים מוהו ופקרי ב-1896. עבודותיו בתקופה זו מזכירות את עבודותיו של מקס ליברמן.
ב-1899 חזר לגרמניה, ואימץ כמה מהמאפיינים הסגנוניים של האימפרסיוניזם.
באותה העת עבד עם איליה רפין, מה שהשפיע על סגנונו המאוחר.
בהמשך הקריירה שלו, בעיקר במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, הוא החל ללמד, ועבד כמדריך רישום במכון המסחר של טאלין ומ-1923 בבית הספר הממלכתי לאמנות תעשייתית בטאלין.
יצירותיו של ראוד שמורות במוזיאון לאמנות של אסטוניה, טאלין.
אחיו התאום היה הצייר קריסטיאן ראוד.
פאולה בריינר (איינטר) (בלועזית: Paula Einetter Breiner; ביולי 1910 - 28 באוגוסט 2000), הייתה חסידת אומות העולם מהונגריה, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
פאולה איינטר נולדה בלוצ'נץ בשנת 1910, אביה יוסף היה מסגר.
ד"ר דוד ריינפלד היה רופא המשפחה ונוצרו קשרי ידידות בין שתי המשפחות.
לאחר שהצבא הגרמני כבש את הונגריה במרץ 1944, נחקקו חוקים שאילצו את היהודים למסור את רכושם.
שלושת ידידי משפחת איינטר היהודים - ד"ר שנק, ד"ר ריינפלד ואשתו, פנו לפאולה בבקשה שתשמור על חפצי הערך שלהם.
פאולה הציעה להסתיר את בני הזוג.
תחילה הם סירבו, אולם באפריל 1944 בני הזוג ריינפלד נענו להצעתה של פאולה והתחבאו במזווה של ביתה.
בתחילת יוני 1944 פשטה המשטרה על ביתה של פאולה, ככל הנראה בעקבות הלשנה.
השוטרים גילו את הרכוש היהודי אך לא את בני הזוג ריינפלד.
פאולה נעצרה והוחזקה בלוצ'נץ, בודפשט ובמחנה המעצר בצ'ורגו לצורך חקירה בעינויים.
ב-27 ביולי 1944 היא שוחררה ושבה לביתה תחת פיקוח משטרתי כבד עד כדי מעצר בית.
כחלק מתנאי מעצרה, הוטל עליה עוצר בשעות הלילה ובאופן כללי פאולה נדרשה לקבל אישור עבור כל יציאה מביתה.
כשחזרה לביתה, בני הזוג ריינפלד לא היו שם.
באוקטובר שבה פאולה לפעילות הצלה, והחביאה את דוד בריינר, שהכיר את פאולה מהתקופה בה למד מסגרות במסגרייה של אביה.
דוד נשאר אצל פאולה עד לשחרור העיר בינואר 1945 והתפתחו ביניהם קשרי אהבה.
ב-1946 התחתנו פאולה ודוד בריינר, וב-1949 עלו ארצה והתיישבו בחדרה ושם הקימו משפחה.
ב-28 באוגוסט 2000 הלכה פאולה בריינר לעולמה בגיל 90. היא נקברה בבית העלמין החדש בחדרה.
ב-20 ביוני 1990 הכיר יד ושם בפאולה בריינר (לבית איינטר) כחסידת אומות העולם.
שמה מונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של פאולה והוספה לוחית זיכרון לקברה.
פאולה ברט (כ"ו באב ה'תרנ"ד, 26 באוגוסט 1894 - י"א באייר ה'תשמ"א, 16 במאי 1981) הייתה פעילה חברתית ישראלית ילידת גרמניה.
ממקימות המוסד לילדים ולנוער אהבה בברלין ולאחר מכן בכפר ביאליק.
ממקימות בתי מגורים ובתים מוגנים לעולים ושארית הפליטה.
ממקימות בית החולים השיקומי רעות ויקירת העיר תל אביב לשנת תשל"ו 1976.
נולדה כפאולה ויטנברג (Wittenberg) בברסלאו גרמניה (כיום פולין), ליהודה לודוויג ויטנברג ולחוה אסתר ג'ני בת מרדכי כהן.
היא התחנכה בבית-ספר פרטי בברסלאו והייתה פעילה מנעוריה בתנועת המזרחי.
ברט הייתה פעילה בברלין בעבודה סוציאלית בקרב הקהילה היהודית והשתתפה ביסודו ובארגונו של המוסד לילדים ולנוער אהבה שהוקם מחדש בארץ, בכפר ביאליק.
ביוני 1933 עלתה לישראל עם בעלה, אהרן ברט, וילדיהם, והתיישבו בחיפה שם המשיכה בפעילות ציבורית וסוציאלית.
המשפחה התגוררה בבית מס' 16 ברחוב ירושלים עד מינויו של אהרן כחבר בהנהלת בנק אנגלו-פלשתינה ב-1938 ומעברם לתל אביב.
פאולה יזמה את הקמת 'ארגון נשים דתיות' בבית הכנסת, של יוצאי גרמניה, 'אהבת תורה'.
ברט יסדה בחיפה את ארגון נשים דתיות ועמדה בראשו, את בית החלוצות של המזרחי ואת מפעל הכלל לכלל, לחלוקת חבילות מזון לנצרכים.
לבקשת הנריטה סולד ארגנה את שתי הקבוצות העירוניות של עליית הנוער הדתי "רמבם" ו"אמונים".
תיאמה עם האדריכל ראטנר את תכנון מוסד הנוער והילדים אהבה בכפר ביאליק ופקחה על בנייתו וציודו.
כשעברה בשנת תרצ"ח לתל אביב ארגנה את מפעל הכלל לכלל מטעם המחלקה הסוציאלית של העירייה.
ברט קיבלה לידיה את ניהול ארגון שירות נשים סוציאלי.
במסגרת העמותה הקימו פאולה וחברותיה בשנת 1937 את "המטבח למעמד הבינוני", שסיפק ארוחות חמות לעולים מגרמניה.
בשנת 1939, עם עליית הפליטים האחרונים לפני המלחמה בגרמניה, הורחב "המטבח למעמד הבינוני" עם חמישה מטבחי משנה ברחבי תל אביב.
יחד עם חברותיה, פעלו בסיוע לפליטים ולעולים מאירופה, במציאת עבודה והפעלת גני ילדים על מנת שההורים יוכלו לצאת לעבודה.
בין הפעולות שיזמו לעזרת עולים והגיעו ארצה בלי אמצעים מספיקים ועבור שארית הפליטה, היו הקמת בתי מגורים ובתים מוגנים בסגנון "בית שלום" ברחוב צבי גרץ.
לאחר בניית מספר בתים כאלה בתל אביב עבור מאות משתכנים, הקימו בתים בסגנון דומה גם בירושלים.
המפעל הסוציאלי נוהל בהתנדבותי ראש המפעל הייתה הגב' ברם שהקדישה רבות משנות חייה ל"שרות נשים סוציאלי" ופעילותה הושפעה מאמונתה הדתית האיתנה.
בשנים הראשונות העמותה נקראה "שרות נשים סוציאלי" ובשנת 1986 שונה שמה לרעות – שרות נשים סוציאלי.
ב-1961 הקימה העמותה את בית החולים השיקומי ליכטנשטטר, שלימים נקרא רעות תל אביב ופאולה ברט שימשה כנשיאתו.
ברט זכתה בתואר יקירת העיר תל אביב לשנת תשל"ו 1976. בנימוקים לפרס צוין שהמסורת היהודית המפוארת של הושטת יד עוזרת לרעבים ולסובלים, לחולים ולזקנים מצאה לה בישראל ממשיכה כפאולה ברט שכל חייה הם קודש לעזרת הזולת.
פאולה ברט נישאה בגרמניה לד"ר אהרן ברטשהיה עורך הדין של הקונגרס הציוני ה-12 ב-1921 ולאחר עלייתו לארץ ישראל שימש מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה (שהפך לבנק לאומי עם קום המדינה).
ביתם היה בית ציוני דתי.
בשנות ה־20 נולדו להם שלושה ילדים: תמר רייכמן, יעקב ברט הקרוי על שם סבו יעקב ברט ויהודה ברט.
ברט נפטרה ב־1981 ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-2010 מונה בטיני למאמנה של נבחרת איטליה באופניים והחליף את פרנקו בלריני שנהרג בתאונה.
הוא פרש מתפקיד זה ב-2014.
בטיני החל לרכוב כילד בעקבות אחיו הבוגר, סאורו, שעסק ברכיבת אופניים באופן תחרותי.
הוא לא בלט בנעוריו כרוכב מצטיין, אך רצינותו והתמדתו איפשרו לו להתקדם לרמה גבוהה.
ב-1996 הוא סיים במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 23 שנערכה בלוגאנו שבשווייץ.
הוא הפך לרוכב מקצועני בשנת 1997, עת הצטרף לקבוצת MG, אותה ניהל ג'נקרלו פרטי ובשורותיה בלט באותה עת מיקלה ברטולי.
בטיני הוצמד לברטולי וסייע לו כפועל לנצח מספר מרוצים חשובים.
ב-1998 עבר, יחד עם ברטולי, לקבוצת "אסיקס" ושוב סייע רבות לברטולי בניצחונותיו הרבים.
בשנה זו זכה לניצחונו הראשון כמקצוען כאשר ניצח קטע בטור דה רומאנדי.
כמו כן הגיע באותה שנה למקום השביעי בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה (הישגו הטוב ביותר בג'ירו).
בשנת 1999 שוב עבר בטיני בצוותא עם מיקלה ברטולי, הפעם לקבוצת "מאפי - קוויק סטפ", בניהולו של פטריק לפברה.
כבר בשנתו הראשונה בקבוצה החדשה החל בטיני לבלוט כרוכב כשרוני בזכות עצמו וזכה במרוץ קטעים שנערך באיטליה ובקטע במרוץ הקטעים היוקרתי טירנו - אדריאטיקו (בו ניצח בדירוג הכללי מיקלה ברטולי).
כמו כן, השיג באותה שנה מספר תוצאות נאות במרוצים חד יומיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2000 זכה בטיני בניצחון ראשון במרוץ חד יומי קלאסי, לייז'–בסטון–לייז'.
הוא ניצל בתחילת אותה שנה את העדרו של ברטולי, עקב פציעה קשה, והפך במרוצים מסוימים למוביל של הקבוצה.
הישגים נוספים בולטים באותה שנה היו זכייתו בקטע בטור דה פראנס ודירוגו במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי.
באליפות העולם שנערכה בפלואה שבצרפת, סיים בטיני במקום הרביעי.
במרוץ זה החל הקרע בינו ובין מיקלה ברטולי.
ברטולי שנחשב כמוביל של הנבחרת האיטלקית (שנחשבה כנבחרת החזקה ביותר), האשים לאחר המרוץ את בטיני בכך שהפר את הוראות המאמן האיטלקי ובמקום להוביל את ברטולי אל המיאוץ בסיום, התחרה במיאוץ בעצמו.
המאמן האיטלקי הצדיק את בטיני, אך המאבק בין שני הרוכבים לא שכך.
בשנת 2001, עזב פטריק לאפבר, יחד עם חלק מכוכביו, את קבוצת מאפי והקים קבוצה מתחרה.
בטיני נשאר במאפי (כמנהל הספורטיבי מונה אלוורו קרספי) והציב את עצמו בצמרת הרוכבים המתמחים במרוצים החד יומיים.
הוא ניצח במרוץ אליפות ציריך וסיים שוב במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי.
בספטמבר באותה שנה, נפרדו סופית דרכיהם של בטיני וברטולי כשהאחרון עבר לקבוצת "פאסה בורטולו".
באליפות העולם שהתקיימה באוקטובר בליסבון זכה בטיני במדליית הכסף לאחר שנוצח במיאוץ הסיום על ידי בן קבוצתו הספרדי, אוסקר פריירה.
גם לאחר מרוץ זה טענו כלפיו חלק מהאוהדים האיטלקיים כי חיבל בסיכוייו של מיקלה ברטולי לזכות במרוץ.
שנת 2002 הייתה הראשונה ברצף של שלוש זכיות בסבב הגביע העולמי.
הזכייה בסבב, אשר הורכב מעשרת המרוצים החד יומיים המפורסמים ביותר, הביאה להכרה בבטיני כרוכב הטוב ביותר במרוצים החד יומיים.
הוא ניצח שוב במרוץ היוקרתי לייז'–בסטון–לייז'.
במרוץ זה הוא נהנה מעבודתו של בן קבוצתו, סטפנו גרצלי, שהוביל את בטיני בשלבים האחרונים של המרוץ ולמעשה, הגיש לו את הניצחון על "מגש של כסף".
באליפות העולם שנערכה בסיום אותה עונה בזולדר שבבלגיה התאחדה הנבחרת האיטלקית סביב מנהיגותו של הספרינטר הוותיק מריו צ'יפוליני.
לאחר שנתיים בהן הואשם בטיני (שלא בצדק, לדעת רבים) בפילוג הנבחרת האיטלקית, הוא הצטרף למאמץ הקבוצתי וסייע לנבחרת לזכות בניצחון.
בסיום עונת 2002 הודיעה חברת "מאפי" האיטלקית על יציאתה מענף האופניים ומממן המשנה, חברת "קוויק סטפ" הבלגית, הפך למממן הראשי.
פטריק לאפבר חזר להיות המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובטיני המשיך להתמקד במרוצים החד יומיים ובמרוצי הקטעים הקצרים.
בתחילת עונת 2003 זכה בטיני ב"טור מדיטרנה", מרוץ קטעים קצר הנערך בצרפת.
בהמשך זכה במרוץ החד יומי היוקרתי ביותר באיטליה, מילאנו – סן רמו, שם נהנה מסיועו של בן קבוצתו ופועלו הקבוע, לוקה פאוליני.
במרוץ גנט–וייפלחם נפצע בטיני והחמיץ את מרוצי האביב אליהם התכונן.
הוא חזר להתחרות ביוני וניצח באליפות איטליה.
הטור דה פראנס, בו סייע רבות לחברו לקבוצה, רישאר ויראנק, לזכות בתואר "מלך ההרים", שימש עבורו כהכנה להמשך העונה.
בחודש אוגוסט זכה בתוך שבוע בשני מרוצים בסבב הגביע העולמי, במרוץ HEW Cyclassics בהמבורג ובקלאסיקה סאן סבסטיאן.
בכך הפך לרוכב הראשון והיחיד שזכה בשלושה מרוצים בסבב בשנה אחת.
שבוע לאחר מכן, הבטיח לעצמו את הזכייה בסבב הגביע העולמי לאחר שסיים שלישי ב"אליפות ציריך".
לאליפות העולם שנערכה בהמילטון שבקנדה הגיע בטיני כמוביל הבלעדי של נבחרת איטליה.
לאור הישגיו באוגוסט, נחשב בטיני כמועמד המוביל לניצחון באליפות, אולם בטיני נכשל ובאליפות זכה הספרדי איגור אסטרלואה
בתחילת שנת 2004 זכה בטיני בשני ניצחונות בקטעים ובדירוג הכללי במרוץ הטירנו - אדריאטיקו.
אולם, המשך העונה היה מאכזב יותר כאשר, הישגו הטוב ביותר במרוצי האביב היה המקום השלישי באמסטל גולד רייס.
גם בשנה זו, כמו ב-2003, רכב בטיני בטור דה פראנס וסייע לויראנק, חברו לקבוצה, לקבוע שיא של שבע זכיות בחולצת מלך ההרים.
בשני מרוצי סבב הגביע העולמי שהתקיימו באוגוסט לא הצליח בטיני לנצח ובשניהם הוא סיים במקום השני.
אולם, בדרך זו הוא הצליח לצמצם את הפער בינו ובין המוליך בדירוג הסבב, דווידה רבלין.
לאולימפיאדת אתונה (2004) הוא הגיע כמוביל הנבחרת האיטלקית וכמועמד מוביל לניצחון.
במרוץ, שפתח למעשה את תחרויות האולימפיאדה ונערך סמוך לאקרופוליס, ברח בטיני כ-21 ק"מ לפני הסיום ורק הרוכב הפורטוגזי סרג'ו פאוליניו הצליח להצמד אליו.
במיאוץ שנערך בין שניהם בסיום ניצח בטיני וזכה במדליית הזהב.
במרוצי סבב הגביע העולמי שהתקיימו לאחר המשחקים האולימפיים שוב סיים בטיני במקומות גבוהים והצליח לחלוף בדירוג הסבב על רבלין.
במרוץ האחרון בסבב, הג'ירו די לומברדיה, רכב בטיני בצורה טקטית ונצמד ליריבו רבלין.
רבלין, המתוסכל מחוסר יכולתו לברוח, פרש לפני סיום המרוץ ובטיני חגג את זכייתו השלישית הרצופה בסבב.
על חלקה הראשון של עונת 2005 העיבה פציעה אשר מנעה מבטיני השתתפות ברוב מרוצי האביב.
בג'ירו ד'איטליה הוא ניצח בקטע אחד ואף לבש במשך מספר ימים את החולצה הוורודה המציינת את המוביל בדירוג הכללי במרוץ.
הוא אף ניצח בקטע נוסף, אך נפסל לאחר שנקבע כי חסם במיאוץ אל קו הסיום רוכב אחר.
בוואלטה אספניה ניצח בטיני בקטע אחד והגיע לאליפות העולם שנערכה במדריד בכושר שיא.
במהלך מרוץ הכביש הצטרף בטיני לבריחה במהלך שנועד, לכאורה, לשרת את הטקטיקה של נבחרת איטליה ואת מובילה, הספרינטר אלסנדרו פטאקי.
בטיני הוכיח כושר מרשים והיה הפעיל ביותר בקבוצת הבריחה, דבר אשר העמיד בסימן שאלה את מידת נאמנותו לפטאקי.
פטאקי לא הצליח לעמוד בקצב ההתקפות שהגיעו לקראת הסיום ובמרוץ זכה הבלגי טום בונן, וכך, למרות שאולי היה הרוכב החזק ביותר במרוץ, שוב נכשל בטיני ולא זכה באליפות העולם.
שבוע לאחר אליפות העולם זכה בטיני, בפעם השנייה, באליפות ציריך, תוך שהוא מנצח בהפרש ניכר מהמקום השני ומפגין עליונות בולטת על שאר הרוכבים.
לאחר עוד כשבועיים, זכה בטיני גם במרוץ סיום העונה, הג'ירו די לומברדיה.
גם במרוץ זה הפגין בטיני עליונות ובצע סדרת התקפות במשך מחציתו השנייה של המרוץ, אם כי במרוץ זה נזקק לכישוריו כספרינטר כדי לזכות בניצחון.
עם ניצחונו זה, הפך לרוכב הפעיל היחידי, באותה עת, אשר ניצח שלושה מתוך חמשת המונומנטים.
ב-24 בספטמבר 2006, לאחר שנים של אכזבות, הגשים את חלומו הגדול והצליח לנצח במרוץ הכביש של אליפות העולם שנערכה בזלצבורג, לאחר שגבר במיאוץ, בסיומו של מרוץ מרתק, על אריק צאבל ואלחנדרו ולוורדה.
שמונה ימים לאחר הזכייה בתואר, נהרג אחיו סאורו בתאונת דרכים.
בטיני הצליח להתגבר על הטרגדיה האישית והמשפחתית כאשר זכה, שבועיים אחרי מות אחיו, בפעם השנייה ברציפות, בג'ירו די לומברדיה, תוך שהוא מפגין רכיבה אגרסיבית רצופה בהתקפות.
הוא חצה את קו הסיום כשהוא ממרר בבכי וזוקף את אצבעותיו לשמיים בהקדישו את ניצחונו לאחיו המת.
בחלקה הראשון של שנת 2007, נכשל בטיני ברוב מטרותיו.
הוא לא הצליח לנצח שום קטע בג'ירו ד'איטליה ואף לא הצליח להגיע לאחד משלושת המקומות הראשונים באף לא אחד מהמרוצים הקלאסיים.
הוא הצליח לזכות בניצחון בקטע בוואלטה אספניה ושיאה של השנה, מבחינתו, הגיע בסופה, כשהצליח לזכות בפעם השנייה ברציפות באליפות העולם במרוץ הכביש.
הישג גדול זה המתיק במידה רבה את טעמה המר של השנה הלא מוצלחת.
ב-2008 צבר בטיני חמישה ניצחונות נוספים, מהם שני קטעים בוואלטה אספניה.
עוד לפני מרוץ זה ניהל משא ומתן מול מנהל קבוצתו, פטריק לאפבר, אודות עתידו בקבוצה.
המשא ומתן עלה על שרטון ובזמן הוואלטה אספניה, זעם בטיני כששמע שקבוצתו החתימה את הרוכב הגרמני שטפן שומכר שנחשב אז ככוכב עולה במרוצים החד-יומיים והודיע כי לא ירכב בקוויק-סטפ וכי הוא פורש מרכיבה תחרותית.
בעת שניצח בצורה מרשימה בקטע ה-12 בוואלטה אספניה הוא התכופף בזמן שחצה את קו הסיום כדי למנוע מהספונסר של הקבוצה את החשיפה התקשורתית.
באליפות העולם שנערכה בווארזה היה בטיני המוביל של נבחרת איטליה אך נוצר מצב בו שלושה רוכבים איטלקיים היו בקבוצה הבורחת ונמנע ממנו להתמודד על הניצחון.
את הסיבוב האחרון של המרוץ חגג בטיני בנפנופי פרידה לקהל הצופים המריע לו עם פרישתו.
בטיני נישא בשנת 2000 למוניקה ונולדה להם בת.
הוא מתגורר בריפרבלה המרוחקת כ-10 קילומטרים ממקום הולדתו, צ'צ'ינה.
כינויו של בטיני הוא "Il Grillo" שפירושו באיטלקית - הצרצר.
הכינוי נולד בעקבות מנהגו של בטיני לשרוק לעצמו בזמן רכיבות האימון עם חבריו.
בטיני נחשב כרוכב תוקפני אשר אינו מהסס לתקוף את הדבוקה גם כאשר מדובר בשלבים מוקדמים יחסית של המרוץ וגם כאשר היה נחשב כמועמד לניצחון במרוץ.
ברבים מהמרוצים הוא תקף את הדבוקה וגם את קבוצות הבריחה בהן נמצא שוב ושוב.
תכונה זאת, אשר הפכה את המרוצים למעניינים יותר, הקנתה לבטיני אוהדים רבים בקרב חובבי מרוצי האופניים.
מנגד, נטען כלפיו בהזדמנויות שונות, כי היה אופורטוניסט שלא היה נאמן למטרות הקבוצה וחיפש את ניצחונו האישי גם כאשר הדבר עלול היה לפגוע במטרות הקבוצה.
שני יתרונות בולטים שהיו לבטיני הם יכולת ההאצה שלו תוך כדי טיפוס, אותה הוא ניצל כאמור לבריחות ויכולת ההאצה שלו במיאוצי הסיום שעלתה לרוב על יכולתם של שותפיו לבריחות והביאה לו ניצחונות רבים.
תכונה נוספת אשר סייעה רבות לבטיני הייתה האקטיביות החברתית שלו בקטעים מכריעים במרוץ.
בעת שהיה חלק מקבוצת בריחה, אשר כללה לרוב רוכבים יריבים, הוא עודד ושידל את הרוכבים האחרים להמשיך ולפעול למען הצלחת הבריחה המשותפת, תוך כדי הפגנת דוגמה אישית ברכיבה בקדמת קבוצת הבריחה.
פאולה הקדושה הייתה גבירה עשירה מראש המעמד הסנטורי הרומי בתחילת ימי האימפריה הביזנטית.
לאחר שהתאלמנה החלה ללמוד את כתבי הקודש של הנצרות והלכה אחר הירונימוס לארץ הקודש (בשלהי 385), מסע שבסופו התיישבה במנזר שהקימה בבית לחם עד יום מותה.
מסעה של פאולה מתואר באיגרת 108 של הירונימוס, המופנית לאוסטוכיום , בִתה של פאולה, לאחר מות אימהּ, מעין הספד של הירונימוס על ידידתו המנוחה, בו מתוארת אישה שוויתרה על עושרה וכבודה למען האל.
על פי המתואר באיגרת, למסעה היה ערך דידקטי וביקוריה במקומות הקדושים העלו בה חוויות מיסטיות עד כדי השתתפות במאורעות המתוארים באוונגליונים.
פאולה רגו (בפורטוגזית: Paula Rego; 26 בינואר 1935 – 8 ביוני 2022) הייתה ציירת ומאיירת פורטוגזית.
מריה פאולה Figueiroa רגו (בפורטוגזית שם המשפחה הראשון הוא מצד האם ושם המשפחה השני הוא מצד האב) זכתה בתואר DBE – אות ההצטיינות ממסדר האימפריה הבריטית.
היא הייתה אומנית חזותית, שהייתה ידועה בעיקר בזכות הציורים וההדפסים שהיו מבוססים על סיפורי ילדים.
סגנון העבודה שלה עבר תפנית מן המופשט אל המייצג.
ברוב עבודותיה היא השתמשה בצבעי פסטל, עבודות ששיקפו לעיתים קרובות פמיניזם בשילוב סיפורי עם מפורטוגל.
רגו למדה בבית הספר לאומנות Slade בלונדון והייתה חברה בקבוצת לונדון (London Group) שבה היו חברים גם דייוויד הוקני ופרנק אורבך.
היא הייתה אומנית תורנית בגלריה הלאומית (National Gallery) בלונדון והיא חיה ועבדה בלונדון.
רגו נולדה בשנת 1935 בליסבון שבפורטוגל למשפחה אמידה.
אביה היה מהנדס חשמל שעבד בחברת מרקוני והיה אנטי פשיסט מושבע.
בשנת 1936 נשלח אביה לעבוד בבריטניה והוריה עזבו את רגו בפרוטוגל עם סבתה עד לשנת 1939, כך הפכה הסבתא לדמות חשובה בחייה של רגו וממנה למדה על סיפורי הפולקלור המסורתיים שבהם השתמשה בעבודותיה.
רגו למדה בבית ספר אנגלי בליסבון בשנים 1945–1951 ובשנת 1951 נשלחה רגו לבית ספר משלים בקנט, בריטניה.
רגו לא הצליחה להשתלב שם וניסתה, בשנת 1952, לעבור וללמוד בבית ספר לאומנות בצ'לסי שבלונדון, אך לבסוף נרשמה לבית הספר לאומניות Slade, שם למדה עד לשנת 1957. כאן גם פגשה את בעלה Victor Willing, שלמד יחד איתה.
בשנת 1957, עזבו שניהם את לונדון ועברו לגור בפורטוגל.
הם נישאו בשנת 1959 לאחר שווילינג התגרש מאשתו הראשונה.
שלוש שנים לאחר מכן קנה אביה של רגו בית לזוג בקמדן שבלונדון ורגו חילקה את זמנה בין ברטניה לפורטוגל.
אביה של רגו נפטר בשנת 1966 ווילינג לקח על עצמו את העסק של אביה, אך העסק כשל ולמרות היותם שמאלנים פוליטית, נלקח בידי כוחות המהפכה הפורטוגזית לאחר הפלת הדיקטטור Estado Novo ולכן עברה המשפחה לגור באופן קבוע בלונדון עד למותו של בעלה, שסבל מטרשת נפוצה, בשנת 1988.
אביה של רגו אומנם הזמין ממנה, בשנת 1954, ציורי קיר גדולים לקנטינה של בית החרושת לחשמל, אבל הקריירה האומנתית שלה החלה רק בשנת 1962 כאשר הציגה יחד עם קבוצת האומנים של לונדון (The London Group) שהייתה קבוצה ידועה ומנתה בין שאר חבריה את דויד הוקני ופרנק אורבך.
בשנת 1965 נבחרה רגו לקחת חלק בתערוכה שישה אומנים.
באותה שנה הציגה רגו גם בתערוכת יחיד בליסבון, פורטוגל ואחר כך בין השנים 1984–1987 גם במספר תערוכות יחיד בלונדון ובבריסטול.
בשנת 1988 הציגה רגו בתערוכת יחיד מקיפה בליסבון וגם ב-Serpentine Gallery בלונדון.
תערוכות אלו הובילו אותה להיות האומנית העמית הראשונה בגלריה הלאומית (National Gallery) בלונדון בשנת 1990 כחלק מתוכנית חדשה של אומנים תורנים.
כתוצאה מכך, היא יצרה שתי סדרות - האחת ציורים והדפסים בנושא שירי ילדים, שהוצגו במרחבי בריטניה בשנים 1991–1996, והשנייה סדרה של ציורים גדולים שנעשו בהשראת ציורי הגן של Carlo Crivelli.
מלבד תערוכות בלונדון, בוושינגטון, בניו יורק, בצרפת, במקסיקו ובברזיל, הופיעה רגו גם בסרט דוקומנטרי, ובשנת 2004 היא נתבקשה לעצב בולים סביב הספר ג'יין אייר.
בעבודותיה, הביאה רגו מבט פמיניסטי.
לדוגמה, בשנת 1995, היא ציירה את שלגיה לאחר שטעמה מהתפוח המורעל בו ניסתה להראות מה עובר על נשים במשך חייהן ואת תהליך הנבילה שלהן.
בשלב זה רגו הייתה כבת שישים ולגילה ניתן ביטוי ניכר בעבודותיה בתקופה זו.
רגו התמקדה רבות במשך הקריירה שלה בזכויות נשים ובזכות שלהן לבחור בהפלה.
היא יצאה נגד התנועה שהייתה נגד הפלות והפכה את הנושא הזה למרכזי בעבודותיה.
היא יצרה סדרת ציורים שתיעדה הפלות לא חוקיות כמענה למשאל עם על הפלות שנערך בפורטוגל בשנת 1998. כמו כן, יצרה סדרה של ציורי פסטל בנושא המציג נשים בשלבים שונים כגון, כוננות להפלה, שעת ההפלה והכאבים שלאחריה.
בראיון, בשנת 2002, ציינה רגו שהסדרה נוצרה עקב ההתמרמרות שלה בנושא.
היא אמרה כי קשה להבין איך אפשר להתייחס לנשים שעוברות הפלה כפושעות, כאילו הן האשמות.
די ומספיק הוא הסבל שעובר על האישה.
היא טענה שהכל נובע מהעבר הטוטלטרי של פורטוגל והציפייה שנשים תלבשנה סינר ותאפנה עוגות ותהיינה עקרות בית טובות.
רגו ניסתה לאתגר את הצופה דרך מבט הנשים המביט ישירות בצופה, או דרך סגירת העיניים בכאב, המראה את התוצאה הפיזית של מגע מיני, כמו הריון והפלה.
רגו הייתה אומנית שייצרה שפע של ציורים והדפסים ובתחילת דרכה יצרה גם קולאג'ים.
היא הייתה ידועה בכך שהיא מתארת סיפורי עם.
בשנת 1990 החלה לצייר בפורמט גדול דמויות של נערות מודגשות וברורות, לעומת הסגנון היותר חופשי שהשתמשה בו לפני כן.
על פי המבקר Januszczak, רגו הייתה אומנית עזה ומרגשת.
היצירות שלה התחברו לצופה רגשית והעירו אותו.
עבודותיה היו חומרי נפץ המכות בך בשוק, בחיות ובצבעוניות שלהן.
היא לא חששה לשנות את סגנונה ולנסות חומרים שונים בעבודותיה.
בעבודותיה המוקדמות ניתן לראות את השפעת הסוריאליזם עליה, במיוחד עבודותיו של ג'ון מירו.
העבודות מבוססות על ציור אוטומטי שאותו ניסתה והן כמעט מופשטות.
אך גם כאשר העבודות שלה נטו להפשטה, היה בהן יסוד סיפורי חזק, כמו בציור "Salazar Vomiting the Homeland" משנת 1960 כאשר הדיקטטור סאלאזאר היה בשלטון בפורטוגל.
קיימות שתי סיבות לעובדה שרגו אימצה סגנון כמעט מופשט בשנות ה-60. ראשית, הציור המופשט שלט בזרם האוונט-גארד בזמנים אלו.
אך בעבודותיה יצאה רגו גם נגד ההכשרה שקיבלה בבית הספר לאומנות שבו הדגש היה על ציור אנאטומי של דמויות.
אפשר לראות את הסגנון שפיתחה בציורים כגון 'פאוסט' וסדרת 'הקוף האדום' משנות ה-80 המחקה את ציורי הקומיקס האקספרסיוניסטים.
בשנת 1990 נראה בבירור שרגו שינתה את סגנון הציור שלה לאחר שנבחרה כאומנית עמיתה במוזיאון הלאומי בלונדון.
התקנה שניתנה שם הייתה ליצור עבודות הקשורות באוסף שנמצא בגלריה.
והיות ובגלריה הלאומית קיימות יצירות של ציירי עבר ידועים, רגו נמשכה לסגנון בהיר ומעוצב יותר שדומה יותר לטכניקה שלמדה בבית הספר לאומנות.
כך נוצרו עבודות ברורות ומודגשות של נשים חזקות שהופיעו לעיתים קרובות במצבים לא נעימים.
עבודות רבות הושפעו מציירים כגון דייגו וואלאסקס.
כבר החל משנת 1970 ויתרה רגו על עבודות הקולאג' והחלה להשתמש בצבעי פסטל, בהם היא השתמשה עד למותה, ומעט מאוד בצבעי שמן.
חלק מהעבודות החשובות שיצרה בצבעי פסטל הן בסדרה "Dog Women" שבהן נשים מתנהגות כאילו הן כלבים.
ההבדל בין תנוחות אלה למה שמצופה מנשים, ועבודות רבות אחרות שלה שבהן קיימים איומים ואלימות כלפי נשים, גרמו לכך שעבודותיה יתקשרו לפמיניזם.
היא הודתה שהיא קראה את ספרה של סימון דה בובואר, המין השני, בגיל צעיר ושזה אכן השפיע עליה.
עבודותיה התכתבו עם סופרות פמיניסטיות משנות ה-90, כגון גריזלדה פולוק, עבודות כגון "Girl Lifting up her Skirt to a Dog" משנת 1986 ושתי נערות וכלב משנת 1987. הסבר אחר לדמויות החייתיות וחסרות הנשיות של רגו הוא שהן משקפות את המציאות הפיזית של הנשים ולא את האידיאל הגברי.
הסופרת הפורטוגזית אגוסטינה בסה-לואיס שתפה עמה פעולה ביצירת ספר - "הנערות" (As Meninas), אותו כתבה בסה-לואיס ואיירה רגו, ואשר הודפס בהוצאה מוגבלת כיצירת אמנות.
סדרת ציוריה אישה-כלבה, המצוירת מנקודת מבטה של אישה ההולכת על ארבע, שימשה השראה למחזור השירים "הכלבתא" מתוך הספר "הגנן, הכלבתא והשרמוטה" של המשוררת חווה פנחס-כהן).
פאולו אמנואלה בורסלינו (באיטלקית: Paolo Emanuele Borsellino; 19 בינואר 1940 – 19 ביולי 1992) היה שופט שלום איטלקי שלחם במאפיה ונרצח על ידיה בפיצוץ מכוניתו בפאלרמו, פחות מחודשיים לאחר שחברו, ג'ובאני פאלקונה, שופט ולוחם במאפיה אף הוא, מצא את מותו באופן דומה.
בורסלינו נולד בשכונת לה קלסה שבפאלרמו, מקום בו גדלו גם ג'ובאני פאלקונה ותומאזו בושטה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת פאלרמו, וקיבל תואר ראשון בהצטיינות ב-1962 בהיותו בן 22 בלבד.
ב-1963, לאחר מות אביו, שהיה רוקח במקצועו, הוא דאג לבית המרקחת של אביו עד שאחותו, ריטה בורסלינו, תסיים את לימודי הרוקחות שלה.
באותה שנה עבר בורסלינו את בחינת השופטות שלו.
במהלך השנים הללו הוא עבד במספר ערים בסיציליה (אֵנה ב-1965, מדזארה דל ואלו ב-1967, ובמונראל ב-1969, שם פגש לראשונה את אמנואלה בזילה).
בורסלינו נשא את אנייזה לאישה ב-1968, ולזוג נולדו 3 ילדים.
החזרה לפאלרמו והמלחמה בשחיתות ובמאפיה
ב-1975 חזר בורסלינו לעבוד בפאלרמו תחת רוקו קיניצ'י, ושם התחיל את מלחמתו במאפיה הסיציליאנית ההולכת ומתעצמת.
הוא סייע בעצירתם של שישה חברי מאפיה ב-1980. באותה שנה נרצח על ידי המאפיה אמנואלה בזילה, אחד מחבריו לעבודה.
בעקבות הרצח קיבל בורסלינו הגנה משטרתית צמודה.
במהלך שנים אלו, בהן עבד עם ג'ובאני פאלקונה ורוקו קיניצ'י בצוות המיוחד שהקימו - ה"אנטי-מאפיה", המשיך בורסלינו לאתר אנשי מאפיה שהיו פעילים בפוליטיקה ובכלכלה של סיציליה ואיטליה.
בשנת 1983 נהרג רוקו קיניצ'י בפיצוץ מכוניתו.
את תפקידו בקבוצת האנטי-מאפיה תפס אנטונינו קאפונטו, שהגיע מפירנצה.
ב-1984 נעצרו ויטו צ'אנצ'מינו ודון מאסינו, הלא הוא תומאזו בושטה (הידוע כ"בוס של שני העולמות", אירופה ואמריקה), שנעצר בסאו פאולו שבברזיל, והחליט לשתף פעולה ולדבר, לאחר שהוסגר והועבר לידי איטליה.
בושטה תיאר את המאפיה, שעד אז אפף מסתורין את המתחולל בה, באופן כה מסודר ומפורט עד שאיפשר לעצור ולהביא למשפט את אנשיה וראשיה של ה"קוזה נוסטרה" (כינויה של המאפיה, שפירושו המילולי: "דבר שלנו").
בשנת 1985, בעת ההכנות למשפט (שנודע לימים כ"מקסי-משפט") נגד המאפיה, בעקבות גל המעצרים המסיבי של 1984, ה"קוזה נוסטרה" הכתה שוב; הנרצחים הפעם היו בפה (ג'וזפה) מונטאנה וניני קאסארה, ניצבי משטרה שהיוו חלק מבצעי בצוות האנטי-מאפיה.
בעת שערכו את כתבי האישום למשפט, הועברו פאלקונה ובורסלינו ב-13 באוגוסט אותה שנה יחד עם משפחותיהם לבית הכלא אזינארה (Asinara) משום החשש האמיתי לחייהם.
בכלא אזינארה סיימו השניים לערוך את כתבי האישום של ה"מקסי-משפט".
לאחר שעזבו את בית הכלא, הם קיבלו חשבון עבור ה"פנסיון" ששהו בו.
מקרה זה, אחד מני רבים, מעיד על יחסם הדו-פרצופי של הממשלה והשלטונות לתנועת האנטי-מאפיה.
ב-1986 עבר בורסלינו למארסלה, והמשיך את מאבקו האישי נגד מנהיגי המאפיה.
קשריו עם ג'ובאני פאלקונה, שנשאר בפאלרמו, איפשרו לו לחקור כמעט את כל מערב סיציליה.
ב-1987 התפטר קאפונטו עקב מחלה.
ב-1992, לאחר חמש שנות מאבק במאפיה, נהרג בורסלינו בפיצוץ מכוניתו בוויה ד'אמליו שבפאלרמו, פחות מחודשיים אחרי שחברו הטוב ג'ובאני פאלקונה נספה באירוע דומה.
פיצוץ המכונית גבה גם את חייהם של חמישה שוטרים: אגוסטינו קטלנו, וולטר קוזינה, אמנואלה לוֹי (Loi, השוטרת האיטלקייה הראשונה שנהרגה בתפקיד), וינצ'נצו לי מולי, וקלאודיו טראינה.
כהוקרה על מאבקם העיקש במאפיה, נכנסו בורסלינו ופאלקונה למהדורת "גיבורי שישים השנים האחרונות" של ה"טיים מגזין" ב-13 בנובמבר 2006.
פולה ג'ולי עבדול היא זמרת, רקדנית וכוריאוגרפית יהודייה-אמריקאית.
זוכת פרס הגראמי ופרס אמי.
עבדול נחשבת לאחת הזמרות המצליחות והמשפיעות ביותר של שנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90, סגנון המוזיקה והריקוד שלה השפיעו על אמנים רבים כדוגמת מייקל ג'קסון, ג'נט ג'קסון וסיארה והיא אף קיבלה את הכינוי "מלכת הריקודים" ("Dancing Queen") בתקשורת.
עבדול נולדה בעמק סן פרננדו, קליפורניה שבארצות הברית, להארי עבדול, סוחר בהמות בעל חברה לחול וחצץ וללוריין מ' רייקיס, פסנתרנית.
אביה יהודי-ספרדי יליד-סוריה, גדל בברזיל, והיגר לארצות הברית.
אמה קנדית ממשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא אוקראיני ורוסי.
עבדול החלה לקחת שיעורי ריקוד בגיל 8 והפגינה כישרון.
בתיכון היא הייתה בנבחרת המעודדות.
בגיל 15 היא קיבלה מלגה למחנה ריקודים, וב-1978, היא הופיעה בסרט מוזיקלי עצמאי בשם "Junior High School".
עבדול למדה שידור באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג'.
בשנה הראשונה ללימודיה, היא נבחרה מתוך 700 מועמדות למעודדת בנבחרת המעודדות של קבוצת הכדורסל "לוס אנג'לס לייקרס".
לאחר 3 חודשים, היא הפכה לכוריאוגרפית הראשית של הקבוצה.
חצי שנה לאחר מכן, היא עזבה את הלימודים כדי להתמקד בקריירת כוריאוגרפיה.
עבדול החלה לשמש ככוריאוגרפית בקליפים של זמרים בשנות ה-80, ביניהם מייקל ג'קסון וג'נט ג'קסון.
ב-1987, הקליטה עבדול את הדמו הראשון שלה.
האלבום המלא יצא במהלך השנה ונקרא: "Forever Your Girl", האלבום נחל הצלחה עצומה ברחבי העולם ו4 סינגלים ממנו נכנסו למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי, הישג שנחשב כמרשים ביותר.
ב-1991, יצא אלבומה השני, "Spellbound", האלבום שיחזר חלקית את הצלחת האלבום הקודם ושני סינגלים מהאלבום הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד, מה שהפך את עבדול לאחת הזמרות המצליחות ביותר בהיסטוריה של מצעד הבילבורד.
הסינגלים היו "The Promise of a New Day" שגם הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הקנדי ו"Rush Rush" שהפך ללהיט בינלאומי ולבלדה המצליחה ביותר שהקליטה עבדול.
בדצמבר 1991 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד על תרומתה הרבה למוזיקה.
לאחר ההצלחה הגדולה במוזיקה, חוותה עבדול נסיגה משמעותית הן בחייה הפרטיים והן בחייה המקצועיים.
ב-1995, החלימה עבדול ממאבק קשה במחלת הבולימיה, עבדול הוציאה קלטת ריקוד ואימון גופני אשר נקראה "Paula Abdul's Get Up and Dance!".
ובנוסף באותה שנה יצא אלבומה השלישי " Head Over Heels".
לאחר מכירות נמוכות של האלבום, לקחה עבדול הפסקה מתעשיית המוזיקה.
בשנת 2000 יצא אלבום אוסף של עבדול, אשר הכיל את כל להיטיה.
באותה השנה השתתפה בכתיבת השיר "Spinning Around" של קיילי מינוג.
עבדול התפרסמה מחדש ב-2002 בעקבות השתתפותה כשופטת בתוכנית אמריקן איידול.
אלבום אוסף נוסף של עבדול יצא ב-8 במאי 2007 ונקרא "Greatest Hits: Straight Up!" וב-28 ביוני אותה שנה עלתה תוכנית מציאות בשם "Hey Paula", אשר מציגה את חיי היומיום של עבדול.
עבדול הייתה נשואה לאמיליו אסטבז מ-29 באפריל 1992 עד מאי 1994. ב-1996, היא נישאה לבראד באקרמן.
בשנת 2013 פאולה עבדול ביקרה בישראל, נפגשה עם שמעון פרס וחגגה בת מצווה מאוחרת במרכז ללימוד קבלה בצפת.
בספטמבר 2014 עבדול הצטרפה לפרויקט שמירת שבת עולמי.
פאולה וולף-קלמר הייתה שחמטאית יהודיה אוסטרית, שלוש פעמים מועמדת לאלופת העולם בשחמט לנשים.
חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
וולף-קלמר נולדה בזגרב למשפחה יהודית.
בעלה היה היינריך וולף, גם הוא שחמטאי חזק.
בשנת 1927 באליפות העולם בשחמט לנשים הגיעה וולף-קלמר למקום השלישי, אחרי ורה מנצ'יק וקטרינה בסקוב.
באליפויות של שנת 1930 ו-1931 הגיעה למקום השני.
פאולה טולר (פורטוגזית: Paula Toller; נולדה ב-23 באוגוסט 1962) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ברזילאית.
טולר ידועה בעיקר כסולנית הרכב הפופ הברזילאי קיד אבליה (Kid Abelha), שהתפרסם בראשית שנות השמונים, ואף כיום נמנה בין ההרכבים הפופולריים בברזיל.
ב-1998, הוציאה טולר אלבום סולו ראשון.
ב-2007, יצא אלבום הסולו השני של טולר, SóNós.
פאולה טולר נולדה בריו דה ז'ניירו.
היא גדלה בקופקבנה, רובע מסורתי בריו דה ז'ניירו.
בילדותה השתתפה בחוגים לבלט ואנגלית.
היא גודלה בידי סבה פאולו וסבתה רנה, הורי אביה.
פאולו היה רופא מנתח, ויועץ לשעבר של נשיא ברזיל ושל ממשלת מדינת גואנברה (כיום, בתחומי מדינת ריו דה ז'ניירו), היסטוריון ומחברם של ספרים רבים.
רנה הייתה עקרת בית ואם-בית בפנסיון לנשים קשישות.
בילדותה וצעירותה, נחשפה בביתה בעיקר למוזיקה קלאסית של באך, מוצרט, בטהובן ושופן, בין יתר היוצרים הקלאסיים, וגם למוזיקה ולאופרה ספרדית.
בנוסף, נחשפה גם למוזיקה בת זמננו, של כרמן מירנדה, אליס רז'ינה והביטלס (להקת הרוק היחידה המקובלת בעיני סבה).
בבית הספר, השתתפה טולר בשעורי בלט ואנגלית, כדי להיות מורה לאנגלית.
בגיל 17, החלה טולר ללמוד באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו דה ז'ניירו (PUC) והשתתפה בקורסים בעיצוב תעשייתי ותקשורת חזותית והחלה ללמוד צרפתית.
היא שילבה בלימודיה גם עבודת סטאז' בחברה לתכנות חזותי.
באותו הזמן, גם שלחה ידה בעבודות צדדיות, על מנת להשלים את הכנסתה.
עבודותיה אלו כללו תרגום ספרים, עזרה עם עבודות עבור חבריה ללימודים, מילוי מקום כמזכירה בסטודיו למחול שלה בזמן חופשות והגהות עבור ספריו של סבה.
בחדרו של אחיה נחשפה למוזיקה של ג'יימס בראון וטים מאיה.
התקליטים הראשונים שרכשה היו פסי-קול לטלנובלות הברזילאיות האהובות עליה (שכללו שירים של סטיבי וונדר, מרקוס ואלה וחמישיית הג'קסונים.
בהמשך החלה להאזין גם לג'ניס ג'ופלין ולריטה לי (סולנית המוטנטים).
תדירות הלכה למסיבות מצומצמות המכונות "Arrastas" (מפורטוגזית - "סחיבות", "זחילות"), בהן התבצעו גרסות כיסוי לאמנים כגון לד זפלין, פינק פלויד, בילי פול, מייקל ג'קסון.
עם תחילת לימודיה באוניברסיטה, התמכרה טולר להאזין לרדיו.
ב-1982, כבר שרה טולר בהרכב קיד אבליה, ושנתיים מאוחר יותר נטשה את לימודיה באוניברסיטה, על סף קבלת התואר.