tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(ה) שר הפנים יקבע הוראות לעניין קביעת מועדים לרחצה נפרדת לגברים ולנשים ולעריכת סידורי גישה לנכים לפי סעיף זה.
מקום גאומטרי הוא אוסף של כל הנקודות המקיימות תנאי גאומטרי מסוים.
בדרך כלל, המקום הגאומטרי הוא עקומה או איחוד של כמה עקומות.
אוסף הנקודות שמרחקיהן מהנקודות A, B שווים זה לזה הוא אנך אמצעי לקטע AB.
אוסף הנקודות הנמצאות במרחק שווה משני ישרים נתונים הנחתכים זה עם זה הוא חוצה הזווית שביניהם.
עבור שתי נקודות A,B אוסף הנקודות X עבורן קבועה הוא קשת מעגל.
בפרט, המקום הגאומטרי של הנקודות X עבורן הוא מעגל עם קוטר
אוסף הנקודות שאורכי משיקיהן לשני מעגלים שווים נקרא הציר הרדיקלי של המעגלים.
חתכי החרוט ניתנים להגדרה גם כמקומות גאומטריים:
אוסף הנקודות הנמצאות במרחק קבוע מנקודה נתונה הוא מעגל.
אוסף הנקודות שיחס המרחקים שלהן מזוג נקודות נתונות הוא קבוע חיובי (שאינו 1) הוא מעגל הקרוי מעגל אפולוניוס.
אוסף הנקודות שמרחקן מנקודה נתונה שווה למרחקן מישר נתון (מדריך) הוא פרבולה.
אוסף הנקודות שסכום מרחקיהן משתי נקודות נתונות (מוקדים) הוא קבוע, הוא אליפסה.
אוסף הנקודות שהפרש מרחקיהן משתי נקודות נתונות (מוקדים) הוא קבוע, הוא היפרבולה.
אוסף הנקודות שיחסי מרחקיהן מנקודה מסוימת למרחקיהן מישר מסוים קבוע הוא חתך חרוט.
בגאומטריה דיפרנציאלית, בהינתן עקומה במישור בפרמטריזציה טבעית, המקום הגאומטרי של כל מרכזי העקמומיות שלה נקרא אוולוט.
בהלכה, מקום פטור הוא אחת מארבע רשויות השבת.
לרשות זו ניתן להכניס או להוציא חפץ או משא בשבת, ללא הגבלה.
מהתורה, כל מקום שאינו מוקף במחיצות (רשות היחיד), או שאינו מקום הילוך לרבים (רשות הרבים) הוא מקום פטור, אולם חכמים תיקנו את רשות הכרמלית, שבה אסור לטלטל, במקומות רבים שהם מקום פטור מהתורה.
מקום פטור הוא כל שטח הקטן מארבעה על ארבעה טפחים (כ-1,000 סמ"ר), ובלבד שגובהו או עומקו יהיה מעל שלושה טפחים מהקרקע (כ-24 ס"מ).
אף שטח שאורכו או רוחבו ארוכים מאוד, אך המימד השני קטן מ-4 טפחים (כ-32 ס"מ), נחשב למקום פטור, כיוון שכדי שהשטח יצא מידי גדר מקום פטור, צריך שיהיה בו ריבוע שלם של ארבעה על ארבעה טפחים, ואין מתחשבים בשטח הכולל.
מקום שגובהו או עומקו קטן משלושה טפחים, בטל לרשות שבה הוא עומד ואינו מקום פטור.
מקום פטור יכול להיות גם בדברים המחוברים לקרקע.
דוגמאות למקום פטור הם מדחן, ברז כיבוי, סלעים קטנים ותעלה צרה.
מקום פטור יכול להיות ברשות הרבים, אולם אינו יכול להיות ברשות היחיד, שאז הוא בטל כלפי רשות היחיד.
ישנה מחלוקת ראשונים האם יכול להיות מקום פטור בתוך כרמלית או שגם במקרה כזה, המקום פטור בטל לרשות שבה הוא עומד: לדעת רש"י והרשב"א גם בתוך כרמלית יכול להיות מקום פטור, אך לפי בעל הגהות מרדכי אין דין מקום פטור בכרמלית, והבינו הפוסקים כך גם מתוך דברי הרמב"ם והטור.
כתבו אחרונים, שנראה כי הכרעת הרמ"א היא שאין דין מקום פטור בכרמלית.
אמנם, כשמדובר במקום הגבוה מעשרה טפחים הנמצא בכרמלית, כגון עמוד שאין בו רוחב ארבעה על ארבעה טפחים - כתבו אחרונים שגם לדעת המחמירים יש לו דין מקום פטור, משום שאוויר כרמלית למעלה מעשרה טפחים דינו כמקום פטור.
מותר להכניס ולהוציא חפץ או משא ללא הגבלה ממקום פטור לרשות היחיד, לכרמלית, לרשות הרבים ולמקום פטור אחר.
מדרבנן אסור להשתמש במקום פטור כדרך להוציא חפצים מרשות היחיד לרשות הרבים, גזירה שמא יעביר בצורה ישירה מרשות היחיד לרשות הרבים, דבר שהוא איסור מדאורייתא.
אולם ישנה מחלוקת האם אפשר להשתמש במקום פטור כדי להוציא חפצים בין רשויות שאיסור ההוצאה בהן הוא מדרבנן.
לדין זה שימוש רב בצבא, שכן בו מרובים המקומות שאינם מעורבים, ומשתמשים במקום פטור על מנת להוציא חפצים בין רשויות, כאשר יש צורך בדבר.
מקום מוקף (או חלל מוקף) הוא מושג מתחום הבטיחות בעבודה המתאר אזור מתוחם באופן מלא או חלקי בו מתוכננת או מתבצעת עבודה, אשר עצם התנאים הקיימים והנוצרים בו והעובדה שהגישה אליו והיציאה ממנו היא מוגבלת הופכת את השהייה בו למסוכנת.
בישראל, פקודת הבטיחות בעבודה (נוסח חדש, תש"ל–1970, סימן ח' סעיף 88) מגדירה מקום מוקף כ-"חדר, תא, מכל, בור, מעבר לאדים, צינור או חלל מוקף כיוצא באלה".
במידה ונדרשת עבודה במקום מוקף בו עלולים להיווצר אדים מסוכנים היכולים להזיק לעובד, הפקודה קובעת כי יש לפעול לסלק את האדים המסוכנים ולא לעבוד בו עד שהוכח כי אין במקום המוקף אווירה מסוכנת.
לאחר שננקטו האמצעים לסילוק ומניעת כניסת אדים מסוכנים למקום המוקף ניתן לעבוד בו כשהעובד הנכנס למקום מצויד במכשיר נשימה (מסנן או אספקת אוויר עצמאית).
אם לא הוכח כי אין במקום אווירה מסוכנת, על האדם הנכנס למקום המוקף להיות חגור בחגורה שאליה מחובר חבל שקצהו מוחזק בידי אדם מחוץ למקום.
בנוסף, הפקודה קובעת כי כאשר אין דרך נאותה לצאת מהמקום המוקף, יש להתקין פתח ("כוות-איש") גדול מספיק למעבר אדם.
הסיכונים במקום מוקף מתווספים לאלו הקיימים במקומות עבודה אחרים.
להלן סיכונים המאפיינים את המקום המוקף:
אווירה חסרת חמצן - חנק.
הצטברות של גזים רעילים כדוגמת H2S.
הצטברות של אדים דליקים הגורמים לאווירה דליקה או נפיצה.
פגיעה פיזית, נפילה, מעידה והחלקה.
טביעה - בעבודה בבורות ומכלי נוזלים או מוצקים טובעניים כגון גרגירי תבואה (בממגורות).
אחד מאמצעי הזהירות הננקטים הוא נעילה ותיוג Lockout-tagout
להלן דוגמאות למקומות שעשויים להיות מוגדרים כ'מקום מוקף' מתוקף הסיכונים שבעבודה בתחומם:
מקום טוב באמצע היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית, המשודרת ברשת ABC החל משנת 2009. הסדרה מספרת על משפחה אמריקאית ממעמד הביניים, המתגוררת בעיירה הפיקטיבית אורסון, שבאינדיאנה.
את הסדרה מובילים השחקנית פטרישיה היטון ("כולם אוהבים את ריימונד") וניל פלין ("סקראבס").
בינואר 2017 חודשה הסדרה לעונה תשיעית, אשר עלתה לשידור באוקטובר באותה שנה.
באוגוסט 2017 פורסם כי הסדרה תסיים את דרכה בתום העונה התשיעית, לבקשת היוצרים.
עונה זו החלה באוקטובר 2017 ופרק הסיום שודר ב-22 במאי 2018.
בישראל שודרה הסדרה עד עונתה השלישית ב-HOT3 וב-HOT VOD.
ב-11 בנובמבר 2018 החל שידור יומי של הסדרה בערוץ הוט קומדי סנטרל, אולם שידור העונה התשיעית והאחרונה התעכב במספר חודשים והחל בערוץ רק בספטמבר 2019.
ב-8 באוקטובר 2009 בעקבות נתון צפייה מרשים לפרק הפתיחה - 8.7 מיליון צופים - שודרו 22 פרקים בעונתה הראשונה, וב-12 בינואר 2010 היא חודשה לעונה שנייה.
ב-21 בספטמבר 2011 החלה עונתה השלישית של הסדרה.
הסדרה חודשה לעונה רביעית בפברואר 2012. בספטמבר 2012 החלה העונה הרביעית.
בינואר 2013 אושרה עונה חמישית לסדרה, אשר עלתה בחודש ספטמבר באותה שנה.
עונה שישית אושרה בינואר 2014 ועלתה בספטמבר 2014. בספטמבר 2015 החלה העונה השביעית.
באוקטובר 2016 החלה העונה השמינית.
באוקטובר 2017 החלה העונה התשיעית והאחרונה.
פרנקי הק (פטרישיה היטון): הדמות הראשית בסדרה, שמקריינת את עלילותיה.
שמה את משפחתה המבולגנת בראש סדר עדיפותיה, ומנסה ללא הצלחה לאחדה ולקדמה.
היא עובדת כסוכנת מכירות בסוכנות רכב, אך גם שם לא מצליחה לבצע ולו מכירה אחת.
בהמשך הסדרה היא פוטרה מסוכנות הרכב והפכה לשיננית.
מייק הק (ניל פלין): אבי המשפחה, מנהל במחצבה, הידוע בסגנון דיבורו הסרקסטי וחסר הטאקט.
מייק לא הופך את חייה של פרנקי לקלים יותר, ולפעמים אף מעמיס עליה עוד מטלות לא פשוטות ומסבך אותה בכל הנוגע לשלושת ילדיהם.
אקסל הק (צ'ארלי מקדרמוט): בנם הבכור והתיכוניסט של פרנקי ומייק.
אתלט מוכשר, שנוהג להסתובב בבית בתחתוני בוקסר בלבד, להתחמק ממשימותיו, וללעוג לסו.
פרנקי מנסה לגרום לו להיפתח ולהיות רגיש יותר, ללא הצלחה.
סו הק (עדן שר): בתם האמצעית של פרנקי ומייק.
עוטה גשר ליישור שיניה, שמוסיף לחוסר הביטחון שלה.
היא נוטה להיכשל בבחינות כמעט לכל מסגרת אליה מנסה להתקבל פרט לנבחרת הקרוס קאנטרי הבית ספרית, אך נותרת אופטימית מאוד ועקשנית.
בריק הק (אטיקוס שפר): בן הזקונים של פרנקי ומייק.
ילד מחונן ומבריק, אך בעל התנהגויות חריגות כמו לחזור לעצמו בלחש על סופי משפטים וחוסר מודעות חברתית.
בוב (כריס קטן): חברה הקרוב של פרנקי, שעובד עמה בסוכנות הרכב.
דון אהלרט (בריאן דויל-מארי): המנהל של פרנקי ובוב בסוכנות הרכב שבה עובדים.
פרנקי ובוב מודאגים תמידית כי יפטר אותם, בעיקר בגלל סגנונו הלא נעים.
בעונה הראשונה התארחו ברוק שילדס ובטי ווייט.
מקום לדאגה היא תוכנית מערכונים ישראלית ששודרה בשתי עונות (20 פרקים) בשנים 2008 ו-2009 בערוץ 10 והופקה על ידי מטר הפקות.
התוכנית הייתה מבוססת על מערכונים עם הומור שחור והומור נונסנס ונכתבה על ידי ימי ויסלר (מלהקת "הבילויים"), מעיין בלום ועודד סמו ובוימה על ידי ויסלר.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-12 ביולי 2008. שודרו בה 9 פרקים.
העונה השנייה עלתה ביום שבת ב-7 בנובמבר 2009, והסתיימה ביום שבת ב-23 בינואר 2010. שודרו בה 12 פרקים.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס "ורד הזהב" (Rose d'or) של איגוד השידור האירופי.
בנוסף התנהל משא ומתן למכירת פורמט הסדרה לרשת טלוויזה בקנדה.
"מקום בעולם" הוא מגזין חודשי מבית "עולם קטן" המיועד לבני נוער דתיים לאומיים.
עורכי המגזין הם יוסף רוסו ואביגיל זית.
ביולי 2015 שינה הירחון את שמו מ"עולם קטן המגזין" ל"מקום בעולם".
המגזין הוקם על ידי מערכת "עולם קטן", והוא מיועד לבני נוער במגזר הדתי לאומי.
הוא יצא לאור לראשונה בחודש תשרי תשע"א (ספטמבר 2011), ויוצא מאז בכל ראש חודש עברי.
עורכיו הראשונים היו הדס וחנן בן ארי.
בהמשך ערכו את המגזין דוד שמחון ואילת כהנא.
לצורך כתיבת המגזין, הוקמה מחלקת מנויים והוגדלו מחלקות התוכן, אליהם גויסו עורכים, עיתונאים, ציירים וכתבים נוספים.
בין המצטרפים, ניתן למצוא את נועה ירון-דיין, מחברת הספר "מקימי", אשר כותבת טור אישי קבוע במגזין.
מטרת המגזין, על פי העורך הראשי של מערכת "עולם קטן", יוסף רוסו, היא "אפשרות ליצור קשר עמוק יותר עם הנוער [...] להעביר חומר איכותי וערכי לעולם הפנימי ולתרבות הפנאי שלו".
במגזין מופיעים מדי חודש מגוון מדורים, וביניהם כתבות, טורים אישיים, שו"תים, תרבות, סיפורים, טיולים, ידע, ספורט.
המגזין נוגע בכל הנושאים הבוערים והמטרידים בקרב חברת הנוער הדתית-לאומית - תנועת נוער, לחצים חברתיים, ארץ ישראל, טרמפים, אמונה, בית ספר, בנים ובנות, מחשבים וגאדג'טים.
בין הכותבים שנמנים עם המגזין ניתן למצוא את: ארנון סגל, נדב נוה, משה כורסיה, הרב אייל ורד, מתן צור, אמיר מויאל, אשר בן-אבו ועוד.
"מקום של אש" הוא שירה של המשוררת זלדה המבטא קשר עמוק לעיר ירושלים.
השיר נכתב לאחר ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים ואיחודה של ירושלים.
באופן כללי, נכתבו בתקופה שלאחר איחוד ירושלים יצירות ספרותיות רבות, רובן מבטאות את שמחת הניצחון והשיבה לעיר ההיסטורית, כגון הבית שנוסף לשירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב".
השיר "מקום של אש" שונה מיצירות אחרות בכך שהוא מציג את הקשר ההיסטורי לירושלים באור של חרדה לגורל העיר וממחיר הניצחון הכבד.
היצירה הייתה כלולה בעבר ברשימת היצירות הנלמדות לבגרות בספרות.
הכותרת, מקום של אש, היא רבת פנים.
המשמעות המיידית של המילה מקום היא אתר, אולם מקום הוא גם שם נרדף לאל ביהדות.
ההתייחסות של המשוררת לירושלים כ"מקום" בלבד ולא כעיר יכולה להעיד על חרדה מצידה לעתידה של העיר.
אש היא כמובן להבה אולם הקונוטציות שעולות הם של מלחמה, סכנה ומוות.
אש מחממת אך לעיתים גם שורפת.
ישנה סברה שבמילה "אש" המשוררת מתייחסת לאש התמיד שהייתה בוערת במזבח.
הכותרת, כרבת גוונים ומשמעויות, מאפיינת הן את השיר והן את ירושלים, העיר שרב הנסתר בה על הגלוי, העיר שמערבבת חול וקודש, העיר שכרוכה פעמים אין-ספור בהיסטוריה של העם היהודי.
היצירה בנויה כיחידה ארוכה אחת, ללא חלוקה לבתים ומאופיינת בשורות קצרות.
מבחינה תוכנית, החשש של הכותבת מהעתיד שזור לאורך כל השיר.
הרוח נדרשת לבקש רחמים מהאל עלינו.
בעלי החיים והאנשים, כולם מפחדים "שלא יתפורר האופק".
הצמחייה אומנם אינה מפחדת (מלבד עצי הזית) אולם זלדה טוענת שהם, אחרי הכל, זן שונה מאיתנו.
זלדה מתחלחלת מהמחשבה שישנם אנשים המנסים לנתק את גורלה של ירושלים מגורלו של העם היהודי, לבה רועד מחשש.
בסיום השיר, היא מציינת את הדם היהודי שנשפך למען העיר וחותמת "העיר רובצת על חיי".
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי היא מיני-סדרה של הטלוויזיה הסובייטית שהוקרנה בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות בסוף שנת 1979. מייד עם הקרנתה הראשונה הסדרה זכתה בפופולריות רבה והיא מוקרנת בערוצים שונים ברוסיה עד היום.
למרות הפופולריות הרבה, הסדרה לא זכתה בשום פרס.
רק בשנת 1987, כבר לאחר מותו של ולדימיר ויסוצקי הוענק לו פרס ברית המועצות על השתתפותו בסרט.
הסדרה צולמה על פי רומן של אחים ויינר שיצא לאור בשנת 1975. גם התסריט לסדרה נכתב על ידם.
הצילומים החלו בשנת 1978 באולפנים באודסה וחלקית נמשכו במוסקבה כולל ב.
במקור צולמו שבעה פרקים אך במהלך העריכה הם צומצמו לחמישה בלבד.
בתפקידי משנה במיני-סדרה השתתפו:לאוניד קוראבליוב, יבגני יבסטיגנייב, סרגיי יורסקי, ארמן ג'יגרחניאן, זינובי גרדט, אלכסנדר אבדולוב.
הפרק הראשון הוקרן ב-11 בנובמבר 1979, ב"יום המיליציה הסובייטית".
בשנת 2000 יצאה לאור גרסת הסדרה על תקליטור.
בשנת 1999, לציון עשרים שנים מההקרנה הראשונה צולם סרט תיעודי על הסדרה.
העלילה מתרחשת במוסקבה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
למדור הפלילי של משטרת מוסקבה הגיע קצין מודיעין צבאי לשעבר מפקח ולדימיר שרפוב (ולדימיר קונקין) והוא הוצב לעבוד ביחד עם חוקר בעל ניסיון רב ראש מפלג ללוחמה בפשיעה וכנופיות פקד גלב ז'יגלוב (ולדימיר ויסוצקי).
ביומו הראשון של השרות, אחד השוטרים הוותיקים נרצח במהלך פעילות מבצעית.
ז'גלוב ושרפוב ממשיכים בחקירה ומגלים את הקשר בין הרצח לבין כנופיית "החתול השחור" שנוהגת להשאיר ציור של חתול שחור במקומות בו הם ביצעו שוד.
החקירה נמשכת ולקראת סיומה הוחלט להחדיר את שרפוב לכנופיה תוך העברת מסר מחבר הכנופיה שנעצר.
להפתעתו מתברר לו שאחד מחברי הכנופיה הוא חייל שלו מתקופת המלחמה.
חייל זה עזר לשכנע את ראש הכנופיה ששרפוב הוא איש בעל ניסיון פלילי רב ואכן יכול לעזור לשחרר את חבר הכנופיה מהמעצר.
בסוף הסרט חברי הכנופיה נעצרים, אך דווקא חייל לשעבר של שרפוב נהרג בשוגג במהלך ניסיון בריחה.
מקום בצמרת הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1959
המבוסס על רומן בשם זה משנת 1957 של ג'ון בראיין, עם לורנס הארווי וסימון סיניורה בתפקידים הראשיים.
זה היה הראשון בסרטי הגל החדש הבריטי שנמשך מסוף שנות ה-50 לאורך כל שנות ה-60 ותיאר באופן ריאלי בצבעי שחור-לבן את חיי המעמד הנמוך ואת הבדלי המעמדות במדינה.
דוגמאות לכך הם: "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן ו"קורטוב של דבש" של שילה דלייני.
הוא משרטט את קו הגבול בין המעמדות החברתיים.
מעמד הביניים - פועלים ופקידים והמעמד העליון - בעלי ההון שהם גם בעמדות שלטון, שולטים בכוחם זה על שאר המעמדות ומסרבים לקבל מצטרפים חדשים ממעמד נחות.
סימון סיניורה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לשנת 1959 כן זכה הסרט באותה שנה לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
סימון סיניורה זכתה עבור תפקידה בסרט גם בפרס גלובוס הזהב ובפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1959.
ב-1965 הופק סרט המשך ל"מקום בצמרת" בשם "חיים בצמרת" (Life at the Top) המבוסס גם הוא על ספר בשם זהה של ג'ון בראיין עם לורנס הארווי וג'ין סימונס.
ב-2012 הפיק ה-BBC סרט טלוויזיה המבוסס על הספר "מקום בצמרת".
ג'ו למפטון (לורנס הארווי) מגיע מעיירה תעשייתית קטנה, דפטון, לעיר וורנלי ומתקבל לעבודה במחלקת הגזברות של העירייה.
חברו לעבודה, צ'רלי סומס (דונלד יוסטון), עוזר לו למצוא חדר מגורים ולהיקלט בעיר.
ג'ו מביט בבניין גבוה ואומר שבכוונתו לגור בעתיד בחדר בראש הבניין (באופן מטפורי - לכבוש "מקום בצמרת") אך סומס מבהיר שאין לו סיכוי.
סומס מביא אותו לחזרה של שחקנים חובבים.
על הבמה מופיעות שתי נשים: אליס איסגיל (סימון סיניורה), אישה בגיל מתקדם וסוזן בראון (הת'ר סירס).
סומס מבהיר לג'ו כי סוזן היא בתו היחידה של מר בראון, האיש העשיר והחזק בעיר שגר באחוזה מפוארת ושולט על כל מה שקורה בעיר ובסביבתה.
ג'ו מתחיל לחזר אחרי סוזן, היא מתייחסת אליו בנימוס אבל הוא נתקל בהתנגדות מטעם בן זוגה העשיר והשחצן והוריה.
בראון שולח את סוזן לצרפת על מנת שתתרחק מג'ו.
ג'ו מקבל הזמנה למשרה בעיירתו דפטון אך דוחה אותה כשמסתבר לו שההזמנה הייתה ביוזמתו של בראון.
אליס היא צרפתית המתגוררת באנגליה ונישואיה אומללים.
ג'ו מוצא בה אהבה אמיתית למרות שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים.
יחסיהם מתהדקים עד שהיא מוכנה להתגרש למענו.
בינתיים חוזרת סוזן מצרפת ויחסיה עם ג'ו מתהדקים, היא מעדיפה אותו על חברה השחצן והמתנשא.
סוזן נכנסת להריון ואביה מזמין את ג'ו לשיחה ומבהיר לו כי הוא מוכן לנישואיו עם בתו וכן שיהיה שותף בעסקיו.
התנאי הוא שיפסיק לאלתר את יחסיו עם אליס איסגיל.
בעלה של אליס אומר לג'ו שאין בכוונתו להתגרש מאשתו ואם לא יפסיק את יחסיו אתה הוא יהרוס את שניהם עד שיצטרכו לברוח מהעיר.
ג'ו מגיע לאליס ומודיע לה לתדהמתה כי החליט להפסיק את היחסים אתה.
אליס ההמומה הולכת לבר, משתכרת, נכנסת למכוניתה ונהרגת בתאונת דרכים.
ג'ו מגיע לעירייה ומתקבל בפרחים ובשמחה על ידי העובדים השמחים על נישואיו עם בת הגביר.
באמצע השמחה הוא שומע על מותה של אליס בתאונה ומרגיש שהוא אשם במותה.
הוא הולך לבר, משתכר ומסתבך בקטטה עם בריונים שחובטים בכל גופו.
הסרט מסתיים בחתונתם של ג'ו וסוזן בכנסייה.
ג'ו צועד כאילו מנותק מהמציאות ועונה בקושי על שאלות הכומר.
במכונית הוא מתחיל לבכות על אליס אבל סוזן חושבת שאלה דמעות שמחה על חתונתם.
מקום מלא מים הוא סיפור מדע בדיוני קצר, שנכתב על ידי אייזיק אסימוב בשנת 1956, ותורגם לעברית ב-1976 בקובץ 'גדול ורחב הוא העולם' ושוב ב-2009 בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב כרך 1' בשם המקום המוצף מים.
הסיפור מסופר על ידי סגן שריף מאיידהו, שפותח את הסיפור בהצהרה כי האנושות לעולם לא תצא למסעות בחלל.
זאת, לטענתו, בשל הבוס שלו, שריף בארט קמרון.
באחד הערבים, נוחתת צלחת מעופפת ליד משרדו של השריף.
הסגן רואה אותה, אך השריף, שעסוק בבדיקת החשבונות שלו, לא שם לב.
החייזרים דמויי האנוש נכנסים למשרד ומסבירים לשריף כי הם בחרו לפנות אליו, כי הוא שולט על מקום מבודד.
"אנחנו באים מהמקום מלא המים שאתם קוראים לו נוגה (באנגלית וֵנוּס)", הם אומרים, ומבקשים מהשריף שיקשר אותם למנהיגים שלו, כי הם רוצים לצרף את אמריקה לארגון שלהם.
השריף, העצבני בשל עבודת החשבונאות, מתעצבן עליהם, ומאיים לכלוא אותם על הפרת הסדר הציבורי.
הוא מקלל אותם, וקורא להם לשוב למקום ממנו הם באו, ולעולם לא לחזור.
החייזרים עוזבים, באומרם שהם לא יכפו על האנושות להצטרף אליהם, אבל ידאגו שהאנושות לא תצא מכדור הארץ.
הסגן הכועס מראה לשריף את הצלחת המעופפת, ושואל אותו מדוע גרש את החייזרים.
השריף המחוויר מסביר שבאומרם שהם באו מהמקום המלא מים, הוא חשב שהם מתכוונים לוונציה (באנגלית וֵנִיס).
המנחים התחלפו במהלך השנים, אך ברוב השנים הנחה את התוכנית מנחם פרי ולאחר מכן בשנות ה-90 נועם גיל-אור.
התוכנית הייתה בגרסה שבועית וכן במצעד שנתי שסיכם את כל המוזיקה הישראלית בשנה החולפת.
התוכנית הייתה קלילה ואופיינה בקטעי מעבר מוקלטים בצורה מולחנת וקליטה אשר הכריזו על המיקום (למשל, "מקום ראשון", "עשרת הגדולים" וכו') או מושגים כמו "כניסה חדשה", "השמעת בכורה" וכו'.
כמו כן, היו בתוכנית שיחות עם המאזינים בהן ניחשו את מיקום השירים.
התוכנית שודרה מדי שבוע למשך שלוש עד ארבע שעות בשעות אחר הצהריים והערב ברשת ג' ובאמצעותה יכלו המאזינים לדרג את השירים הקיימים במצעד וכן, להכניס שירים חדשים שהושמעו בהשמעת בכורה מדי שבוע.
את רשימת השירים היה ניתן למצוא בעיתונות הכתובה (בדרך כלל בעיתון על המשמר) ובאמצעות הטופס שפורסם בעיתון היה ניתן לדרג ולשלוח בדואר ל"קול ישראל, רשות השידור, רוממה, ירושלים" – סלוגן אשר היה זכור לכל מי שהאזין לתוכנית וזכה לאזכורים שונים אף שנים ארוכות לאחר מכן.
מאזינים רבים עלו לשידור במהלך התוכנית, ניחשו את המיקומים של השירים וזכו בפרסים (לרוב בתקליט).
התוכנית "להיט בראש" שודרה בטלוויזיה הכללית (כפי שכונתה באותם ימים) והיא התבססה על דירוג השירים של "מקום בצמרת".
במהלך התוכנית נערכו הופעות חיות של זמרים ונערכו ראיונות.
המצעד השנתי, אשר שודר מדי שנה במהלך ראש השנה העברית, הוא התוכנית המסכמת של כל המצעדים השבועיים במהלך השנה.
בסוף כל מצעד פורסמו בחירות המאזינים לזמר השנה, זמרת השנה, להקת השנה (לעיתים גם נוספו תגלית השנה או אלבום השנה) ושיר השנה.
ברוב הפעמים שיחת הטלפון שבישרה להם את זכייתם הייתה בהפתעה.
רשימת הזוכים במצעד השנתי לפי שנים:
מאז שנת 2004 משודרת באותה הרשת תוכנית בשם "המצעד הישראלי" בהנחיית קובי מנורה ובה מדרגים הגולשים באינטרנט את רשימת השירים.
מקום בלב הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 בבימוי של רוברט בנטון שכתב גם את התסריט.
העלילה מתרחשת בעיירה קטנה בטקסס בתקופת השפל הגדול ומתארת אלמנה (סאלי פילד) המנסה לשמור על החווה המשפחתית שלה בעזרת עובד שחור עני (דני גלובר) ואדם עיוור (ג'ון מלקוביץ').
הגזענות הקשה כלפי השחורים מתבטאת כאן במשפט לינץ' ובהתקפה של אנשי הקו קלוקס קלאן.
הסרט צולם בעיירה ווקסאהצ'י בטקסס.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ון מלקוביץ'), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לינדזי קראוס) ולפרס אוסקר על התלבושות.
רוברט בנטון זה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר, וסאלי פילד זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
משפחת ספולדינג חייה בעיירה ווקסהאצ'י בטקסס בתקופת השפל הגדול בשנת 1935. המשפחה כוללת את האם עדנה (סאלי פילד), האב רויס (ריי בייקר) הבן פרנק והבת פוסום.
רויס הוא השריף המקומי ויש לו חווה חקלאית.
יום אחד מקבל רויס הודעה שנער שחור שיכור בשם וילי מתפרע ליד תחנת הרכבת.
הוא מגיע למקום ווילי פולט בטעות לעברו כדור והורג אותו.
תושבי המקום קושרים את וילי, גוררים אותו אחרי משאית ולבסוף תולים אותו.
עדנה נשארת לבד לגדל את הילדים ולדאוג לחווה.
מנהל הבנק, מר דנבי (ליין סמית') מודיע לה כי בעלה צבר חובות ומציע לה למכור את הבית והחווה ולעבור למקום אחר אך היא מסרבת.
נווד שחור בשם מוזס (דני גלובר) מגיע לביתה של עדנה ומציע לה שיעבוד בחווה תמורת אוכל ומקום לינה אך היא מסרבת.
מוזס גונב ממנה סכו"ם כסף אך נתפס.
השוטר לא מאמין לו שהוא עובד אצלה אבל היא אומרת לשוטר שמוזס אכן עובד אצלה והשוטר משחרר אותו.
מוזס מודה לעדנה אך היא מתרה בו שאם יגנוב שוב היא תירה בו.
מרגרט לומקס (לינדזי קראוס) היא אחותה של עדנה אך אינה יכולה לעזור לה.
היא בעלת מספרה מקומית ומתפרנסת בקושי.
בעלה, וויין לומקס (אד האריס) מנהל רומן חשאי עם ויולה קלסי (איימי מאדיגן), מורה מקומית וידידתה הנשואה לבאדי קלסי (טרי אוקווין).
מנהל הבנק מביא לביתה של עדנה את גיסו ויל (ג'ון מלקוביץ'), שהתעוור במלחמת העולם הראשונה ו"מבקש" מעדנה שתאכסן אותו בביתה.
עדנה הזקוקה לתמיכתו של הבנקאי מסכימה לכך מחוסר ברירה.
ויל העיוור מסתגל לחיים עם המשפחה ומתגלה כבעל כישורים בתחום הבישול.
בעת סערת טורנדו קשה הוא מסכן את חייו - עולה לעליית הבית ולוקח את פוסום למחסה עם בני המשפחה במקלט.
עדנה מגלה שיש תחרות על מכירת עגלת הכותנה הראשונה והפרס הוא 100 דולר.
כולם מתגייסים למשימה-עדנה והילדים, מוזס, המביא קבוצת שחורים עניים לעזרה, וקרובי משפחתה של עדנה.
ויל העיוור דואג לבישול האוכל לכל העובדים.
עדנה מצליחה להביא את היבול הראשון ולמכרו במחיר טוב וזוכה בפרס.
הצלחתה של עדנה בעזרת מוזס לא מוצאת חן בעיני הקו קלוקס קלאן.
הם מגיעים בלילה ותוקפים קשה את מוזס.
ויל נזעק לעזרתו ולמרות עיוורונו הוא מצליח להבריח את התוקפים על ידי יריות אקדח וזיהוים לפי קולם.
מוזס נאלץ לעזוב מחמת פחד הקו קלוקס קלאן ועדנה מודה לו על עזרתו.
הסצנה האחרונה בסרט היא דמיונית כשכל חברי הקהילה, המתים והחיים יושבים ושרים בכנסייה ומעבירים זה לזה כוסיות יין שזה חלק מדמו של ישו.
סאלי פילד בתור עדנה ספאלדינג
לינדזי קראוס בתפקיד מרגרט לומקס
דני גלובר בתור מוזס "מוז" הדנר
ג'ון מלקוביץ' בתפקיד מר וויל
אד האריס בתור וויין לומקס
ריי בייקר בתור השריף רויס ספאלדינג
איימי מדיגן בתור ויולה קלסי
ינקטון האטן בתור פרנק ספאלדינג
ג'ני ג'יימס בתור פוסום ספאלדינג
ליין סמית' בתור אלברט דנבי (בנקאי)
טרי אוקווין בתור באדי קלסי
ברט רמסן בתור טי טוט הייטאואר
ג'יי פטרסון בתור WE סימונס
ג'רי היינס בתור סגן ג'ק דריסקול
לגבי הסוף הייחודי, התסריטאי-במאי רוברט בנטון הסביר מדוע הוא סיים סרט ריאליסטי אחרת עם סצנת פנטזיה המשלבת שוויון, חסד וסליחה, עקרונות הנצרות:
מקום בלב יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-21 בספטמבר 1984. הסרט יצא ב־DVD ב-9 באוקטובר 2001 על ידי סרטי סוני.
מקום בלב גרף 274,279 דולר בסוף השבוע הפתיחה שלו.
הסרט הכניס 34.9 מיליון דולר בארצות הברית.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes מעניק לסרט ציון של 89% על סמך ביקורות של 38 מבקרים ודירוג ממוצע של 8.00/10. הביקורת היא: "מקום בלב הוא יצירת אופי שקטה עם שאיפות גדולות שהיא יותר ממגשימה את עצמה, הודות לעבודה קליטה מהתסריאטי-במאי רוברט בנטון והודות לצוות שחקנים אדיר".
Metacritic נותנת לסרט ציון של 70% על סמך ביקורות של 12 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס כתב בביקורת שלו: "רוברט בנטון עשה את אחד הסרטים הטובים ביותר מזה שנים על התבגרות אמריקאית".
קנבי כינה אותו "מרגש ולעיתים קרובות מצחיק" ו"טוניק, חוויה מחייה עד לתמונות האחרונות", בהשוואה ל"טריסטנה" של לואיס בונואל.
רוג'ר אברט העניק לסרט שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וכתב שהצוות "מספקים את החומר לסרט נפלא, והוא (הבמאי) אכן עשה אותו, אבל למרבה הצער הוא לא עצר בכך.
הוא המשיך לכלול יותר מדי.
הוא מספר סיפור מרכזי של כוח גדול, ואז ממשיך לעזוב אותו כדי לתפוס אותנו עם דמויות משניות שאף פעם לא אכפת לנו מהן".
הסרט זכה בפרסים רבים, כולל:
פרסי אוסקר: סאלי פילד זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, ורוברט בנטון זכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
פסטיבל ברלין: רוברט בנטון זכה בפרס דוב הזהב ובפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר ובפרס OCIC.
פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של בוסטון : ג'ון מלקוביץ' זכה כשחקן המשנה הטוב ביותר.
פרסי סליל הזהב: ריצ'רד פ.
צ'ירינסיון ומוריס של זכו בעריכת הסאונד הטובה ביותר.
פרסי חוגי מבקרי הקולנוע (קנזס סיטי, מועצת הביקורת הלאומית, והאגודה הלאומית למבקרי קולנוע): ג'ון מלקוביץ' זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר במספר קטגוריות.
פרסי גלובוס הזהב: סאלי פילד זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה.
פסטיבל טורונטו: הסרט זכה בפרס בחירת העם.
פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק: רוברט בנטון זכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
הסרט הועמד וזכה לשבחים רחבים בכל רחבי תעשיית הקולנוע.
"מקום לשינוי" הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל, אשר הוקלט ביחד עם הזמר הישראלי אביאור מלסה.
השיר יצא לאור ב-14 במאי 2017, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של מלסה, הנושא את שמו.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט והיה לראשון של קירל שעשה זאת.
השיר נכתב והולחן על ידי אביאור מלסה והופק על ידי ג'ורדי.
אתר המוזיקה הישראלי "חרסונסקי מיוסיק", הפנה כלפי השיר ביקורת שלילית ואמרה בה כי: "בשיר, דווקא היה מקום לשינוי.
השידוך בין אביאור מלסה לנועה קירל פופוליסטי, סתמי.
ניסיון לייצר זיווג קורץ ללכל המשפחה.
היא ממש אינה במסלול שלו.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הופק על ידי משה פארן הפקות והכיראוגרפיה בו נעשתה על ידי מור חממי.
קליפ השיר צולם בבית העירייה הישן בתל אביב.
בקליפ, ניתן לראות את הצמד כשהם שרים את השיר בליווי רקדנים רבים.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3.5 מיליון צפיות.
"מקום לדאגה" הוא שיר שכתב יהונתן גפן והלחין מתי כספי.
השיר נודע בדואט שביצעו מתי כספי וריקי גל.
מילות הפזמון הן עריכה של השיר "יש מקום לדאגה" שכתב יהונתן גפן, ומופיע בספר שיריו "מקום לדאגה", בהוצאת שרברק, 1974.
השיר הוקלט לראשונה על ידי שרה בדישי בשנת 1975, ונקרא במקור "יש מקום לדאגה".
מתי כספי, שהלחין את השיר, הקליט אותו בעצמו ב-1978 לאלבומו "צד א' צד ב'", שכלל ביצועים לשירים שהלחין כספי לאמנים אחרים.
השיר הוקלט בשלישית וזכה להצלחה גדולה לאחר שנכלל באלבומה של ריקי גל "מה זאת אהבה...", שיצא לאור בשנת 1988. גל ומתי כספי שרו אותו בדואט.
באלבום "דרבוקה ישראלית" שיצא ב-1999, ובו חידשו זמרי מוזיקה מזרחית קלאסיקות ישראליות, הקליט אבנר גדסי את השיר, בעיבודו של תמיר הרפז.
על הקלטת השיר סיפרה ריקי גל:
בשל מילותיו של השיר ומנגינתו הנוגה, מושמע השיר תדירות בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ב-21 באפריל 2023 ביצעו את השיר אביב גפן, שירה גפן ונטאשה גפן, ילדיו של יהונתן גפן, בעת הלווייתו שהתקיימה במושב נהלל.
"מקום שקט" הוא סרט אימה פוסט-אפוקליפטי אמריקאי, משנת 2018 אשר בוים על ידי ג'ון קרסינסקי.
תסריטו נכתב על ידי והופק על ידי מייקל ביי.
בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את אמילי בלאנט וג'ון קרסינסקי.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 באפריל 2018, בארצות הברית, בהפצתה של סרטי פרמאונט.
לסרט הופק סרט המשך בשם "מקום שקט 2".
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2020, ומתמקדת במשפחה אשר חיה בשתיקה מוחלטת לאחר שכדור הארץ הותקף בידי יצורים המזהים את הטרף שלהם בעזרת חוש השמיעה.
בתחילת הסרט ניתן לראות את אוולין אבוט (אמילי בלאנט) לי אבוט (ג'ון קרסינסקי) ואת שלושת ילדיהם; ריגן אבוט (מיליסנט סימונדס), מרקוס אבוט (נואה ג'ופ) ובו אבוט (קייד וודוורד), במרכול מקומי נטוש.
לאחר מכן, מגיעה המשפחה לבית חווה נטוש בעקבות ההיריון של אוולין.
בדרך נהרג בו אבוט על ידי אחד היצורים אשר הצליח לשמוע אותו עושה רעש.
לאחר שאוולין יולדת, מצבה של המשפחה הופך מסוכן בהרבה משהיה בהתחלה.
אמילי בלאנט - אוולין אבוט
ג'ון קרסינסקי - לי אבוט
מיליסנט סימונדס - ריגן אבוט
נואה ג'ופ - מרקוס אבוט
קייד וודוורד - בו אבוט
יחזקאל ואוונגלינה קאולי - התינוק שנולד
שלב הצילומים של הסרט התקיים ממאי עד נובמבר 2017, באפסטייט ניו יורק.
בנוסף לכך, יוצרי הסרט רכשו עבור סצנה מתוכו, 20 טון תירס, אותם גידלו איכרים מקומיים.
וכמובן, צולמו קטעים מהסרט במקומות נוספים בניו יורק.
הסרט הוקרן לראשונה בסדרת הפסטיבלים "South by Southwest", ב-9 במרץ 2018.
הסרט זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר גרף סכום של כ-338.6 מיליון דולר, מתקציב של בין 17 מיליון דולר ל-21 מיליון דולר.
בעקבות הצלחתו הרבה הפך הסרט לסרט האימה ה-7 הרווחי ביותר בכל הזמנים.
בשבוע צאתו, הצליח הסרט לגרוף סכום של כ-50,203,562 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
בשבוע השני צבר סכום של כ-32,970,049 מיליון דולר, ובשבוע השלישי סכום של כ-20,911,809 מיליון דולר.
הסרט "מקום שקט" הופץ באופן דיגיטלי ב-26 ביוני 2018. לאחר מכן, ב-10 ביולי באותה השנה, הופץ על גבי די וי די ובלו ריי.
באפריל 2018, יושב הראש והמנהל הכללי של סרטי פרמאונט, ג'ים ג'יאנופולוס, אמר שסרט ההמשך כבר בתהליכי יצירה.
התסריטאים בריאן וודס וסקוט בק ציינו כי הם החלו לחשוב על רעיונות לסרט המשך.
מקום לאהבה הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2017, שבוים ונכתב על ידי קורט וולקר.
בסרט מככבים ג'יי קיי סימונס, ג'וש ויגינס, ז'ולי דלפי ואודיה רש.
הסרט עוסק בביל, אלמן השרוי בדיכאון כבד מאז מות אשתו ג'יני, היוצא למסע יחד עם בנו ווס.
יחד הם עוברים להתגורר בלוס אנג'לס, שם הם פוגשים שתי נשים מיוחדות, שעוזרות להם לחזור לחיות ולאהוב.
ביל, שהתאלמן זמן קצר קודם לכן, מחליט לעזוב את ביתו הישן, ולעבור לגור בלוס אנג'לס יחד עם בנו ווס.
שם הוא מתחיל לעבוד כמורה לחשבון ובנו תלמיד בבית הספר הפרטי.
עד מהרה מתברר שביל עדיין בדיכאון קשה, ולא קל לו במקום החדש.
בבית הספר הוא פוגש את קרין רוזל, מורה לצרפתית המלמדת גם את בנו, שמנסה לפתח עמו קשר רומנטי.
בחזרה לבנו, המורה לצרפתית מטילה על ווס להיות בן זוגה לשיעורי הבית של לייסי ווסטמן, תלמידה בכיתתו של ווס, ואשר ניסתה להתאבד בשל המצב הרעוע של ביתה.
השניים יוצרים במהלך הסרט קשר, שהולך ומתחזק לכדי קשר רומנטי.
בעצת מנהלו, ביל מתחיל ללכת לטיפול.
כמו כן, טרם תחילת הטיפול, ווס חש שלייסי בגדה בו כשהלכה עם מייסון, תלמיד אחר בבית הספר, והשתכרה.
זמן מה לאחר שמתחילים לטפל בביל בנזעי חשמל, בנו כועס עליו על כך שהוא "לא איתו" ומבקש ממנו לקבל החלטה, מוות או חיים.
הדבר מזעזע את ביל, שמחליט להמשיך לחיות.
הוא זורק את כל חפציה של אשתו שנפטרה, ומגיע לתחרות הריצה של בנו, שניצח.
לאחר התחרות, הולך ווס לביתה של לייסי, והם משלימים.
לאחר מכן משלים ביל גם עם קרין, אחרי שאמר לה שהוא לא רוצה להמשיך בקשר עמה.
בסוף הסרט נראים הארבעה נוסעים במכונית ואוכלים גלידה.
ביל פאלה (ג'יי קיי סימונס): אלמן טרי השרוי בדיכאון כבד מאז מותה של אשתו ג'יני.
מורה לחשבון בבית הספר הפרטי.
במהלך הסרט הוא פוגש את קרין רוזל, מורה לצרפתית, והשניים מפתחים מערכת יחסים רומנטית.
במטרה לטפל בדיכאון שלו, הוא נשלח לטיפול שעם הזמן הולך ונעשה אגרסיבי יותר.
בסוף הסרט הוא יוצא מהדיכאון בכוחות עצמו, לאחר שבנו ווס תוקף אותו שהוא לא מוכן לקבל החלטה.
ווס פאלה (ג'וש ויגינס): בנו של ביל.
התייתם מאמו, ועל אף שגם הוא מרגיש בחסרונה, הוא מצליח לחזור לשגרה.
בבית הספר הוא משתתף בריצת שדה, ולרוב הוא האחרון המגיע לקו הסיום.
לאחר שקרין מטילה עליו להיות בן הזוג לשיעורי הבית של לייסי, בתחילה היא מפגינה כלפיו יחס קר, עד שהוא והיא מתחברים.
בשלב מסוים הוא כועס על לייסי משום שהיא בגדה בו והשתכרה יחד עם מייסון, תלמיד בבית הספר.
כמו כן הוא כועס על אביו שמסרב לחזור לחיות כרגיל, ומבקש ממנו להחליט.
לאחר מכן אביו אכן יוצא מהדיכאון, ופוגש אותו במירוץ בו ווס מנצח.
אחרי המירוץ הוא הולך לדבר עם לייסי, והשניים משלימים לאחר שהיא מבטיחה שהיא לא תיפגש עוד עם מייסון.
לייסי ווסטמן (אודיה רש): תלמידה בבית הספר הפרטי בכיתתו של ווס.
היא חיה בבית מפורק כתוצאה מהריבים של הוריה.
היא ניסתה כמה וכמה פעמים להתאבד על ידי חיתוך ורידים.
קרין מחייבת אותה ללמוד יחד עם ווס, שמצליח יותר ממנה בצרפתית, והוא שם קץ לניסיונות ההתאבדות שלה, ומנקודה זו, השניים מתקרבים אחרי שלייסי הפגינה כלפיו קרירות.
מתחילה לצאת עם ווס עד שהוא כועס עליה, אולם הם משלימים מאוחר יותר.
קרין רוזל (ז'ולי דלפי): מורה לצרפתית בבית הספר הפרטי.
מאוהבת בביל, בשעה שהמאמן בבית הספר מנסה להתחיל איתה, אך לשווא.
במהלך הסרט ביל אומר לה כי הוא מעדיף שלא להמשיך בקשר, אולם לאחר שהוא מחלים מהדיכאון הוא משקם את היחסים.
כמו כן, היא קרובה ללייסי, תלמידה שלה, ועוזרת לה לשוב למוטב.
גובר פונדר (ג'יי הד): חברו של ווס ללימודים.
פול אברנק (קווין דן): מנהל בית הספר, חבר של ביל שלמד איתו בקולג', ויצא עם ג'יני לפני ביל.
הפסיכולוג של ביל (הארולד פרינו ג'וניור): מטפל בדיכאון של ביל, ומכניס אותו לאשפוז לאחר שהתמוטט.
ב-3 בנובמבר 2015 הוכרז כי קורט וולקר יביים סרט דרמה-קומית המבוסס על התסריט שכתב, בכיכובו של ג'יי קיי סימונס כאלמן.
ב-8 בפברואר 2016, ז'ולי דלפי לוהקה לסרט.
ב-9 במרץ 2016 לוהקו גם ג'וש ויגינס ואודיה רש לסרט.
מפיקי הסרט הם מתיו באר, ג'ורג' פארה, יחד עם ג'וזף מקלהיר וביל קיילי.
הפקת הסרט מומנה על ידי חברת Windowseat.
צילומי הסרט החלו ב-14 במרץ 2016 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מקום ואי-מקום הוא ספרו של אדוארד רלף אשר יצא לאור בשנת 1976. הספר עוסק במושג "מקום" כאלמנט מרכזי בגאוגרפיה, שמסביר את היחסים בין האדם לסביבתו היומיומית.
הספר הפך לציון דרך בגאוגרפיה התרבותית וההומניסטית.
הוא צוטט מאות פעמים במחקרים בתחומי מדע נוספים, ותורגם לשפות רבות.
מראשית המאה העשרים דיברו הגאוגרפים על חשיבות ה"מקום" כמוקד ייחודי המבדיל בין גאוגרפיה לבין דיסציפלינות אחרות - כפי שבהיסטוריה נחקר מימד הזמן בגאוגרפיה יחידת החקירה היא המקום.
"מהו בדיוק המקום?" האם הוא רק שם נרדף למיקום, או שילוב ייחודי של הטבע והתרבות, או שמא יכול להיות משהו נוסף?
החל משנות השבעים המוקדמות, גאוגרפים כטואן (1974) ואן באטימר (1976) לא היו מרוצים ממה שחשבו כהגדרה חלשה מבחינה פילוסופית וחווייתית של המושג המקום.
הוגים אלה המכונים "גאוגרפים הומניסטים", חוקרים את המקום כאשר הוא בעל תפקיד מאחד בחוויה האנושית.
לחוקרים אלה התווסף אדוארד רלף, שהיה בתחילת שנות השבעים דוקטורנט באוניברסיטת טורונטו ונושא המחקר היה הקשר בין הזהות הלאומית הקנדית לבין הנופים הסימבוליים של קנדה.
במיוחד אלה המיוצגים על ידי אגמים ויערות.
רלף הגיע למסקנה כי ההגדרה המקובלת למושג "מקום" אינה מספקת, חסרת משמעות ושטחית, בייחוד מבחינת חשיבות המקום בחיי אנשים רגילים.
איך אפשר להבין מהי התקשרות אדם למקום?
איך נבין מהי "תחושת וזהות מקום"?
בשאלות אלה עוסק ספרו של אדוארד רלף.
כפי שרלף הדגיש בתחילת הספר, שיטת המחקר שלו היא "פנומנולוגיה של מקום".
הפנומנולוגיה היא המחקר הפרשני של החוויה האנושית.
המטרה היא לבחון ולהבהיר מצבים אנושיים, אירועים, משמעויות וחוויות כפי שהם ידועים בחיי היומיום.
אחד היתרונות של הפנומנולוגיה היא חקירת הדברים המובנים לכאורה מאליהם.
כדי לחשוף את המובן מאליו, עלינו לחזור אחורה ולהתבונן בכל העמדות וההנחות המובנות מאליהן, בין אם בתחום ההתנסות היומיומית ובין אם בתחום המבט וההסברים המושגיים, כולל המדעיים.
רלף מתחיל את ניתוחו עם סקירת ההבדלים בין מרחב (space) ומקום (Place).
הוא טוען כי, כדי לחקור את הקשר בין "מרחב" לחוויית מקום, יש לבחון גם את המרחב במונחים של איך אנשים חווים אותו.
מחד גיסא, הוא מזהה צורות של חוויה מרחבית, שהיא אינסטנקטיבית, גופנית, מיידית וקיומית, מאידך גיסא, הוא מזהה צורות של חוויה מרחבית יותר אידיאלית ובלתי מוחשית ומופשטת.
רלף מתאר כיצד לכל אחד מהמצבים האלה של מרחב יש עוצמות משתנות בחיי היומיום.
המרחב הקיומי מעוגן במבנה התרבותי והחברתי של האדם: כאשר אדם מתרגש ומתרשם מיופייה וקדושתה של קתדרלה גותית או כאשר הוא חווה בצורה נינוחה, בלתי מודעת, סביבה יומיומית כמקום עבודתו.
רלף מדגיש כי במציאות, מצבים מרחביים אינם משלימים זה את זה, אלא כולם חלק בלתי נפרד מהחוויה האנושית בהיותה שלמות חיה, בלתי ניתנת לחלוקה.
הוא מסביר שהרעיונות הקוגניטיביים על המרחב המובנים באמצעות מפות עשויים לעזור ליצור את הידע התפיסתי שלנו, אשר בתורו עשוי לסמן את המפגשים המרחביים היומיומיים שלנו בזמן שאנו נעים במקומות אמיתיים.
בשנות השבעים הרעיונות של רלף על קיומם של "מקומות" שונים בו זמנית במרחב אחד היה רדקאלי מאוד.
הגאוגרפים נטו לראות במרחב מציאות הומוגנית.
בעקבותיו, היום מקובלת ההנחה במחקרים גאוגרפיים שמיקום אחד כולל באותה העת מקומות שונים.
רלף ראה את המרחב והמקום במובנים דיאלקטיים בחוויה הסביבתית האנושית.
משום שהבנתנו את המרחב קשורה למקומות שאנו חיים בהם, שמקבלים משמעות מהקשרם המרחבי.
רלף טען כי ללא הבנה מעמיקה של המשמעות האנושית, יתקשה לתאר מדוע מקום מסוים הוא מיוחד.
ללא הבנה נכונה, קשה יהיה לדעת כיצד לשפר מקומות קיימים הזקוקים לכך.
את הקשר העמוק עם מקום, רלף מייחס לזהות של אנשים עם מקום.
הוא מתאר את הזהות המתמדת של האדם והמקום במונחים של שלושה מרכיבים:
פעולותיו, מצבו ואירועים שהאדם חווה
המשמעויות הפרטיות והקבוצתיות שנוצרו באמצעות חוויותיהם של אנשים
רלף מדגיש, כי אם נרצה להבין את המקומות באופן יסודי יותר, יש צורך בשפה שבה נוכל לזהות חוויות במונחים של עוצמת המשמעות והכוונה שאדם ומקום משולבים אחד בשני.
עבור רלף, עיקר העוצמה היא הזהות עם המקום, שאותו הוא מגדיר באמצעות מושג - מידת ההתקשרות, המעורבות והדאגה שיש לאדם או לקבוצה למקום מסוים.
מקומות, טוען רלף הם אלמנטים בסיסיים בהתנסויות בעולם.
לכן תמצית המקום איננה באה ממיקומו בכדור הארץ ולא מתפקודו, אלא ממשמעותו לקיום האישי והקהילתי.
אם אדם מרגיש בתוך מקום, הוא או היא מרגישים בטוחים ולא מאוימים, סגורים ולא חשופים, נינוחים במקום לחוצים.
רלף מציע שככל שהמקום יורגש עמוק יותר, כך תהיה חזקה יותר הזהות שלנו איתו.
ניסיוננו במקום מסוים הוא ישיר וכוללני.
אפשר לראות זאת בתיאורים רבים בספרות היפה: לרוב, ההתרחשות והעלילה בעיר מסוימת נפתחות בתיאור יסודות פיזיים של הסביבה - הבניינים, הרחובות, האקלים וכדומה.
אלה משמשים כרקע/במה שבה מתרחשת העלילה האנושית.
בסיפור הדמויות השונות פועלות בתוך המרחב העירוני המוגדר והמתואר.
שכבת נוספת בסיפור היא המשמעות, התחושות והרגשות של האנשים הפועלים במרחב הסיפור.
הרקע העירוני הוא קבוע ומקבל עומק מההתייחסות האנושית אליו ואל אנשים אחרים המצויים בו זמנית באותו מרחב עירוני.
מכאן מגיע רלף לנוסחה פשוטה: זהות מקום=עיר+אנשים+משמעות.
ההופעה הפיזית (בניין, רחוב, אנדרטה) הפעילות האנושית והמשמעויות הם חומרי הגלם של זהות מקומות.
בנוסף לכך, לכל מקום ישנם גם תכונות ייחודיות-אישיות המורכבות מיסודות כלכליים, חברתיים, מההיסטוריה של המקום.
זהות מקום יכולה להשתנות אבל תכונותיו הייחודיות יכולות להישאר.רלף טוען כי זהות מקום משתנה בין "תושב" לבין "מבקר".
לכל אחד מהם ישנם אינטראקציות אחרות עם המקום, וכל אחד מהם מביא לאותו מרחב ניסיון חיים אחר.
לכל אחד מהם נוצרת זהות שונה של המקום.
כל תייר המגיע למקום מסוים, חש אחרת את הסביבה "כמבקר", בהשוואה ל"תושב" שגר במקום, חווה אותו בריתמוס יומי ושנתי.
לפיכך, אותם בניינים, חומות, רחובות, סימטאות, בתי קפה, מזג האוויר או גדות הנהר ייצרו תחושות שונות אצל התושב והמבקר.
רלף בוחן דרכים שבהן ניתן לחוות מקומות בצורה אותנטית או באופן לא אותנטי (מונחים שהושאלו מהפילוסופיה הפנומנולוגית והקיומית).
תחושה אותנטית היא "חוויה ישירה ואמיתית של מכלול הזהות של המקומות - לא מתווכת ומעוותת באמצעות סדרה של אופנה חברתית ואינטלקטואלית שרירותית למדי על האופן שבו החוויה צריכה להיות, ולא בעקבות מוסכמות סטריאוטיפיות"
דוגמה טובה לכך היא המחקר המדעי - חוקרים כגאוגרפים או סוציולוגים המנסים לחקור מקומות, שואפים להיות מנותקים מרגשותיהם, ליצור ריחוק מסוים בינם לבין נשוא מחקרם - זאת בשם האובייקטיביות המדעית.
למעשה גישה כזאת שנתפסת כאובייקטיבית מבחינה מדעית, מחטיאה את הבנת המקום ואת הבנת האנשים החיים בו.
אנשים וקבוצות עשויים ליצור תחושה של מקום במודע או לא במודע: שכונה עירונית חסרת ייחוד, יכולה להיות מקום אותנטי כמו אתונה ההלניסטית או הקתדרלות הגותיות - שתי הדוגמאות, שעבור רלף, הם מקומות שנוצרו בצורה שתעניק זהות חזקה של מקום.
רלף טוען כי בעידן המודרני שלנו, תחושה אותנטית של מקום מושפעת בהדרגה מהיחס הפחות אותנטי למקומות: חיסולם של מקומות ייחודיים ויצירת נופים סטנדרטיים הנובעים מחוסר רגישות למשמעות של מקום.
רלף מבקר את הערים והפרברים של התרבות הצפון אמריקאית.
לדעתו, קיימת בהם תחושת חוסר המקומיות הנובעת מקיטש - קבלה לא ביקורתית של מערכי בניינים ורחובות, ורשתות תחבורה הכל למען הדאגה ליעילות (הכלכלית) כמטרה בפני עצמה.
ההשפעה הכוללת של כוחות אלה, המתבטאים בתהליכים בתקשורת ותרבות ההמונים, יוצרים "התערערות תחושת המקום של יחידים ותרבויות.
במקום המקומות המגוונים והמשמעותיים של העולם נוצרים חללים אנונימיים וסביבות חליפיות".
לדעתו של רלף, בצפון אמריקה נותרו מעט מאוד מקומות עם תחושת זהות אותנטית, שלא הושפעו מרעיונות של יעילות כלכלית, ואסתטיקה של חיקויים.
הוא מביא את נופי קהילות האמיש כדוגמה למקום אותנטי.
באירופה, האותנטיות מתבטאת במקומות שבהם ישנם אלמנטים פיזיים של המאות הקודמות - רחובות, כיכרות, סמטאות וכנסיות.עם זאת, חוזר ומדגיש רלף, כי גם בשיכוני הענק, או בפרברים הבנויים בדגם אחיד של בניינים, יכולים להיות עבור תושביהם מקומות בעלי זהות והם יפתחו קשר עמוק אל הנופים הלא אותנטיים האלה.
שאדם מגיע להתיישב או אפילו לבקר בעיר חדשה, הוא בונה לעצמו את דימוי המבנה העירוני בעזרת המרכזים העירוניים והדרכים המחברות ביניהם.
זהו תהליך מתמשך תוך כדי הגדלת הטווח והרדיוס של פעילות האדם, עד שהוא מכסה את שטח העיר כולה.
כך נוצרת מפתו המנטלית של העיר.
מיפוי מנטלי זה מושפע מידע קודם של האדם על הסביבה החדשה, וכן על ניסיון החיים שלו.
אלה עוזרים לו ליצור ולפתח את הזהות שלו עם המקום.
ההבנייה של הזהות משלבת בין הניסיון והידע הקודמים ובין המידע והתחושות החדשות שהאדם צובר בזמן שהותו במקום החדש.
רלף טוען, כי זהות מקום מתפתחת לא רק מהאלמנטים הפיזיים שבונים את המרחב העירוני או השכונתי, ולא מתפתחת רק מהדעות והדימויים הקודמים של האדם, אלא בשילוב וביחסים ההדדיים בין העולם הפיזי של העיר והדימויים הקודמים והחדשים.
זהות של מקום משתנה במשך הזמן עקב השינויים הפיזיים המתרחשים בעיר, וכן בשינוי תפיסת האנשים החיים בה.
כך לדוגמה, בעבר העיר התעשייתית נתפסה כמקום של קידמה, פרנסה, עושר וביטחון כלכלי וחברתי.
בדורות האחרונים, התהפך הדימוי - העיר התעשייתית נתפסת כמקום של זיהום, חוסר ביטחון אישי וכלכלי - מקום שראוי לנטוש אותו.
זהות המקום האישית מתפתחת גם בהקשר להשפעת גורמים חיצוניים לאדם - גורמים קבוצתיים תרבותיים וחברתיים.
דימויים של קבוצות וקהילות המשפיעים על יצירת הזהות של האדם הבודד, נוצרים ומופצים באמצעים שונים ככלי התקשורת.
התקשורת מייצרת דימויים של מקומות בהתאם לצרכיה הכלכליים ותפיסת העולם שהיא מייצגת.
דימויים אלה יוצרים זהויות לאורך כל הטווח - מדימוי וזהות חיוביים של מקומות מסוימים ועד דימויים וזהות שליליים.
הערכה הגדולה לספרו של רלף נבעה משתי סיבות:
יצירת מסגרת תאורתית כללית מנותקת מזמן ומקום שמתאימה להבנת יחסי האדם והמקום בכל חברה אנושית.
יצירת טרמינולוגיה מורכבת וסיסטמטית שנתנה לחוקרים מושגים וכלים לחקור מקרים ספציפיים בקהילות שונות, תוך התייחסות והתבססות על מערכת זו.
כך לדוגמה, עבודתה של מיליון (1992) שחקרה חמש משפחות כפריות שהיו צריכות להתפנות ממקומן עקב בניית סכר בארה"ב.
במחקר עומק, עם המשפחות היא הדגימה את "המסע" האישי והנפשי שמשפחות אלה עברו מאז שהוחלט לעקור אותן ממקומן, המאבק שניהלו והפסידו בו.
האבל וההשלמה של נטישת הבית, ולבסוף המסע הארוך של הסתגלות למקום החדש שאליו הועברו - שבמשך הזמן צריך להפוך למקום בעל משמעות - בית.
בעבודה זו, השתמשה החוקרת במערכת המושגים שפיתח רלף, ותארה את הדינמיקה שמשפחות אלה עברו בין מצבי זהות-מקום למצב של חוסר-מקומיות.
רלף בעצמו (1996) הצביע על חולשות מסוימות של הספר - לדעתו הספר לוקה בחוסר תחכום מושגי.
הוא טען כי השתמש שם בצורה פשוטה בהפכים דיאלקטיים כדרך להמשגת חוויית המקום: אותנטיות / חוסר אותנטיות, שורשיות/ניידות, אתר סטאטי / אתר דינמי.
עם זאת הספר מספק שפה המאפשרת דיון מדויק בחוויה של אדם או קבוצה ביחס למקום שבו הם מוצאים את עצמם.
ביקורת נוספת על הספר הייתה כי רלף העדיף את הבית הקבוע על פני המסע.
הוא העצים והדגיש תכונות חיוביות של מקום וצמצם או התעלם מתכונות שליליות של מקום.
הוא לא חשב שזהות חזקה של אנשים עם מקום, יכולה ליצור מצב של פרובינציאליות, שנאת זרים וראיית עולם מצומצמת של תושבי המקום.
הנדודים, הגירה, תיירות - הם תהליכים שמנתקים אנשים ממקומם והם עוברים למקומות אחרים.
תהליכים אלה נתפסו על ידו כשליליים.
הבקורת טענה גם, כי הספר מתאים לסוג מקומות אותנטיים היסטוריים, ואינו מתאים להסבר של חברה ומקום בזמנים הפוסט-מודרניים של שינויי טכנולוגי מתמשך, גיוון אנושי וניידות גאוגרפית וחברתית.
ביקורת זו מתעלמת, כמובן, ממסקנה מרכזית של הספר: כי ללא קשר לזמן ההיסטורי או למצב הגאוגרפי, הטכנולוגי והחברתי, אנשים תמיד יזדקקו למקום, משום שזהות עם המקום הוא חלק בלתי נפרד ממה ומי שאנחנו כבני אדם.
מנקודת מבט זו, הטענה שהחברה הפוסט-מודרנית, באמצעות שינויים טכנולוגיים ותרבותיים, יכולה כעת להתעלם מהמקום, מוטלת בספק.
קיומה של טענה זו, באופן מעשי, עלולה להיות הרסנית, בין אם במונחים של מדיניות או בהבנה הקיום האנושי.
למרות השינויים החברתיים והסביבתיים המתרחשים כיום, ה"מקום" ממשיך להיות משמעותי כמבנה קונספטואלי וכחלק בלתי נפרד מחיי היומיום של האדם.
זה לא אומר כי העולם חייב או יכול לחזור למצב של מקומות זרים ולא מחוברים, שאינם מודעים אחד לשני.
בחברה הגלובלית של היום, מקום עצמאי, הוא במובנים רבים בלתי אפשרי.
יתר על כן, חשיבותו של המקום חייבת להיות מאוזנת עם מודעות וקשרים למקומות אחרים ולצרכים גלובליים.
הבנה אמפתית ורחומה של עולמות שמעבר למקומותינו, עשויה להיות מעוגנת בצורה הטובה ביותר באהבה למקום מסוים שאליו אנחנו עצמנו שייכים.
אנו עשויים לזהות את מה שאנחנו צריכים בעולם היומיום שלנו, ולהכיר בכך שיש במקביל עולמות של אחרים בעלי צרכים דומים או שונים.
מקום שבעלי תשובה עומדין צדיקים גמורים אינם עומדין היא אמרה ידועה שמקורה בתלמוד הבבלי, מסכת ברכות, ונאמרה על ידי רבי אבהו.
פשוטה של האמרה: גדולה מעלתם של אנשים שחזרו בתשובה (-המסוגלים לעמוד במקומות נמוכים יותר), על פני אנשים שהם צדיקים מלכתחילה, ולא חטאו.
רבי יוחנן חלק על דעתו של אבהו וגרס:
המפרשים נתנו פירושים שונים למחלוקת זו שבין רבי אבהו ורבי יוחנן, אם כי בעברית המודרנית השתרשה היטב הגרסה של רבי אבהו.
כיום, אנשים שעברו את תהליך החזרה בתשובה נקראים בציבור הדתי בעלי תשובה
האמרה מקבילה לפסוק מן הבשורה על פי לוקס, שלפיו,
משמע, לדעתו של רבי יוחנן, עדיפים אנשים שמלכתחילה לא חטאו, על פני חוטאים שחזרו בתשובה, על פי הפסוק בישעיהו ס"ד.
ואילו רבי אבהו מסיק מהפסוק בישעיהו נ"ז שהרחוק, היינו בעל התשובה, בא כאן לפני הקרוב – הצדיק, ולכן הוא בשלב גבוה יותר.
דהיינו, קיימת מחלוקת אצל חז"ל לגבי דירוגם של בעלי התשובה בסולם העדיפויות, לעומת הצדיקים הגמורים שלא חטאו ולא נזקקו לחזור בתשובה.
הנטייה של המפרשים הייתה להעדיף את דעתו של רבי יוחנן, שהרי עדיף צדיק שמעולם לא חטא, על בעל תשובה שחטא וחזר בו.
המהרש"א יוצא מנקודת הנחה שגרסתו של רבי יוחנן היא הנכונה, והוא מייחס לרבי אבהו כוונה לאנשים שחשבו לעשות עבירה וגברו על יצרם, ולא לאנשים שעשו עבירה ושבו מדרכם הרעה.
דרך אחת לפרש את ה"סתירה" בין שני החכמים היא בפירוש 'תוספת יום הכיפורים' על מסכת יומא, פ"ו, ב', שמנסה לגשר על ההבדלים בין בעל התשובה והצדיק הגמור.
הראשון נאלץ להתגבר שוב ושוב על יצרו, ואילו השני לא נאלץ כלל להיאבק.
מכאן שמאמציו של בעל התשובה ראויים לגמול גדול יותר, שהרי "לפום צערא אגרא".
גם הרמב"ם הבחין בין המעולה ובין המושל בנפשו, וכך הוא כותב בשמונה פרקים:
דרך אחרת ליישב בין העמדות, אומר הרב סתיו, היא ההבחנה בין בעלי תשובה שונים, על פי מה שהסיקו מדברי ריש לקיש בגמרא במסכת יומא: הוא מבחין בין בעל תשובה מאהבה, ואז עוונותיו נחשבים לו כזכויות, ובין בעל תשובה מיראה, ואז עוונותיו יחשבו לו כשגגות.
דורון רוזנבלום מנסה לתהות על קנקנם של החוזרים בתשובה, במאמר: "במקומות שבעלי תשובה עומדים"
בחור ישיבה כתב מכתב מלא חרטה לאגד על כך שהונה אותם כשהזדהה כמי שראוי להנחה, בעוד שלא היה ראוי לה.
אגד השיב לו: "במקום שבעלי תשובה 'יושבים', אפילו אגד לא יכול לעמוד"
אורלי לוי-אבקסיס מסבירה באתר ישראל ביתנו שהצעת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (תיקון – עבר פלילי) מקדמת את אחד מעקרונות היסוד ביהדות, ולפיו ניתנת אפשרות לאדם שעבר עבירה לחזור בתשובה ולמחוק את העבירות - במאמר: "במקום שבעלי תשובה עומדים צדיקים גמורים אינם עומדים".
רוחמה וייס מייעצת ל"חוטאים" למיניהם, להעדיף את גרסתו של רבי יוחנן.
"במקום שבעלי תשובה עומדים, צדיקים לא רוצים לעמוד"
מקום בצמרת הוא סרט טלוויזיה של ה-BBC משנת 2012, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון בראיין, שיצא לאור ב-1957. את התסריט כתבה אמנדה קו, וביימה אייסלינג וולש.
בתפקידים הראשיים מככבים מתיו מקנולטי, מקסין פיק וג'נה קולמן.
הסרט שודר בשני חלקים ב-26 וב-27 בספטמבר 2012 בערוץ BBC Four.
בתחילה היה השידור מתוכנן ל-7 באפריל 2011. העיכוב נגרם בשל טענות על זכויות שידור של Great Meadow Productions.
ב-2013 זכה הסרט בפרס באפט"א למיני-סדרה הטובה ביותר.
מתיו מקנולטי – ג'ו למפטון
מקסין פיק – אליס איסגיל
ג'נה קולמן – סוזן בראון
ג'וליה פורד – גברת תומפסון
פיטר וייט – מר הוילייק
קווין דויל – מר תומפסון
זואי טלפורד – אווה סטור
תיאו ג'יימס – ג'ק ויילס
פול הילטון – בוב סטור
קווין מקנלי – מר בראון
דניאל פלין – ג'ורג' איסגיל
מקום הולדתו של ריצ'רד ניקסון הוא מקום הולדתו ובית ילדותו של נשיא ארצות הברית ה-37, ריצ'רד ניקסון.
הבית נמצא בשטח הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו, שנמצאים בעיר יורבה לינדה שבקליפורניה.
הבית הוקם על אדמות ששימשו את חוות משפחת ניקסון, בנייתו של הבית החלה והסתיימה ב-1912. הבית נבנה בעזרת ערכת בניית בית שהזמין אב המשפחה, פרנסיס אנתוני ניקסון בדואר.
שנה לאחר הקמת הבית נולד בנם של פרנסיס ואשתו האנה (מילהאוס) ניקסון , ריצ'רד ניקסון.
משפחת ניקסון התגוררה בבית עד 1922 אז פשטה חוות המשפחה את הרגל והמשפחה עברה לעיר וויטייר, פרנסיס מכר כמה חלקות מהבית שנים ספורות לאחר מכן, שאר החלקות עברו לשטח של בית ספר שהוקם בסמוך.
ביולי 1990, נפתחו הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון וגם הבית, כמוסד פרטי, אירוע החניכה נערך בנוכחותו של ניקסון וכן של רעייתו פט.
אליהם הצטרפו אישים רבים, בהם הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, נוסף לנשותיהם, בטי, ננסי וברברה בהתאמה.
מקום עבודה הוא מקום שבו אדם עובד לפרנסתו, וזאת בשני אופנים עיקריים: כעצמאי, או כשכיר אצל המעסיק שלו, כאשר מתנהלים יחסי עובד–מעביד.
מקום כזה יכול לנוע בין משרד ביתי לבניין משרדים גדול או בית חרושת.
יש שהעבודה מתנהלת שלא במבנה, למשל עבודה בשדה חקלאי או בסלילת כבישים.
ייתכן שבמקום עבודה יעבוד עובד יחיד (למשל סוחר בחנותו או פסיכולוג בקליניקה הביתית שלו) וייתכן שיעבדו מאות ואף אלפי עובדים (למשל עובדים בבית חולים או באוניברסיטה).
מקום עבודה כולל לפעמים מתחם יחיד, ולפעמים הוא מתפרס על פני סניפים רבים.
עבור חברות מתועשות, מקום העבודה הוא אחד מהמרחבים החברתיים החשובים ביותר, פרט לבית, המהווה "מושג מרכזי עבור מספר גופים: העובד ומשפחתו, הארגון המעסיק, לקוחות הארגון והחברה כ[מושג] שלם".
פיתוח טכנולוגיות תקשורת חדשות הביא להתפתחות העבודה מרחוק, מקום עבודה שאינו ממוקם במרחב פיזי אחד.
בדרך כלל, עובד מועסק במקום עבודה על ידי מעסיק שהוא הבעלים של מקום עבודה זה, אך מתקיים גם מצב שבו עובד מועסק במקום עבודה אחד תוך כדי חילופי מעסיקים.
מצב זה קורה כאשר פעילות של חברה נרכשת על ידי חברה אחרת, כך שעובדי החברה הנרכשת הופכים לעובדי החברה הרוכשת, ללא שינוי במקום עבודתם.
בקרב עובדי קבלן נפוץ המצב שבו בעקבות זכייה של קבלן חדש בהתקשרות עם מזמין השירות, עובדיו של הקבלן הקודם עוברים לעבוד אצל הקבלן החדש, תוך שהם נשארים באותו מקום עבודה.
ייתכן גם מצב שבו עובד ממשיך לעבוד אצל אותו מעסיק תוך החלפה של מקום העבודה, כאשר מדובר במעסיק שלו סניפים ברחבי המדינה או ברחבי העולם, ועובדיו ניידים בין הסניפים.
אחדים מדיני העבודה בישראל מתייחסים לדינמיות זו (חילופי מעסיקים באותו מקום עבודה וחילופי מקומות עבודה אצל אותו מעסיק) ובהתייחסות לזכויות הנצברות במשך תקופת העבודה הם משתמשים בביטוי "אצל אותו מעסיק או באותו מקום עבודה".
במרבית חוקי מדינת ישראל שבהם מופיע המושג "מקום עבודה" לא ניתנה הגדרה שלו, אך הגדרה כזו מופיעה בחוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה), התש"ף–2020, שבו מוגדר מקום עבודה:
(1) מקום שמועסקים בו עובדים על ידי מעסיק;
(2) מקום שנעשית בו עבודה לצורכי עסק או משלח יד;
(3) מקום שעובד מגיע אליו במסגרת עבודתו לרבות במרחב הציבורי;"
החוק המקיף ביותר העוסק במאפייניו של מקום עבודה הוא פקודת הבטיחות בעבודה, הכולל שלל הוראות בטיחות לסוגים שונים של מקומות עבודה, וכן הוראות הנוגעות לרווחתם של העובדים, כגון הספקת מי שתייה והתקנת סידורי רחצה.
בנוסף מופיעות בחוקים שונים דרישות הרלוונטיות לחוק שבו הן מופיעות:
חוק ארגון הפיקוח על העבודה מסמיך מפקחי עבודה, שמונו על ידי שר העבודה והרווחה, "לבדוק במקום עבודה את סדרי העבודה ואת סידורי הבטיחות, הגיהות והרווחה, ובין השאר גם את המתקנים, המכונות, הציוד ותהליכי העבודה".
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מטיל על המעסיק חובה לבצע התאמות של מקום העבודה שיאפשרו קליטתו של אדם עם מוגבלות, ובלבד שאין בכך נטל כבד מדי על המעסיק.
חוק הזכות לעבודה בישיבה ובתנאים הולמים קובע כי "מעסיק יעמיד לרשות עובד במקום העבודה מושב לעבודה" וכן "מעסיק יעמיד לרשות העובדים במקום העבודה כיסאות או ספסלים מתאימים, בעלי משענת גב, במספר מספיק ובמצב תקין, לישיבה בעת הפסקה בעבודה".
החוק מפרט אמצעים שיש להעמיד לשימושו של מאבטח במקום עבודתו.
, שהותקנו מכוח חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש, קובעות כללי היגיינה שיש לשמור במקום עבודה לשם התמודדות עם מגפת הקורונה.
מקום שקט: הדרך לפנים (או מקום שקט: הדרך קדימה; מילולית מאנגלית: A Quiet Place: The Road Ahead) הוא משחק הרפתקה ממוחשב בסוגת הישרדות אימה פוסט-אפוקליפטית, שהושק ב-17 באוקטובר 2024 על ידי Saber Interactive האמריקאית.
המשחק פותח על ידי חברת "Stormind Games" האיטלקית מייסודם של אנטוניו קנאטה, מנכ"ל, ופדריקו לאודאני, מנהל אמנותי.
עלילת המשחק מתרחשת ביקום של שני הסרטים הראשונים בסדרת "מקום שקט" ("מקום שקט" משנת 2018, ו"מקום שקט 2" משנת 2020).
אולם המשחק איננו עיבוד של הסרטים, אלא מתאר סיפור שונה בתכלית, ודמויות בני משפחת אבוט לא מופיעות בו.
ביוני 2025 זכה המשחק בפרס משחק הווידאו האיטלקי הטוב ביותר.
זהו משחק וידאו לשחקן יחיד המתמקד בהתגנבות והישרדות אימה.
השחקן שולט בדמות הראשית מנקודת מבט בגוף ראשון .
עליו לנווט את דרכו בעולם פוסט-אפוקליפטי המאוכלס בחוצנים עיוורים עוינים, בעלי שמיעה רגישה באופן קיצוני.