tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל היא מוענקת עבור כל טיסת חלל.
המדליה מוענקת גם לאסטרונאוטים אזרחיים וגם לאנשי צבא, והיא מאושרת לענידה על ידי הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מדליה זו מוענקת גם לאזרחים שאינם אמריקניים, אשר השתתפו בטיסות החלל של נאס"א.
(מדליה זו הוענקה גם לאסטרונאוט הישראלי אילן רמון, בנוסף למדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל).
בנוסף לכך מוענקות מדליות עובר הישגים בתחום הנדסה, מדע, וניהול.
אליעד פרץ קיבל מדליה להישג יוצא דופן.
עיטור סובורוב הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות.
העיטור קרוי על שמו של הנסיך אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18.
מסדר סובורוב היה במקור פרס סובייטי שהוקם ב-29 ביולי 1942 (במהלך מלחמת העולם השנייה) על פי החלטת הנשיאות של ברית המועצות .
הוא נוצר כדי לתגמל את אנשי הצבא הבכירים על מנהיגות יוצאת דופן בפעולות לחימה.
דרגה ראשונה לה היו זכאים מפקדי חזיתות, מפקדי ארמיות וקציני המטה הבכירים שלהם, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
דרגה שנייה לה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות יחד עם קציני המטה, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
דרגה שלישית לה היו זכאים מפקדי רגימנטים, ראשי מטה רגימנט, מפקדי גדודים ופלוגות, על מנהיגות יוצאת מגדר הרגיל, כושר ארגון והובלת חיילים לניצחון בקרב.
העיטור הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. היה זה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין, בגין ביצוע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכה השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות אספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב מתוכם 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית.
1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות.
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה.
ביניהם: דווייט אייזנהאואר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה
בשנת 1981 הוענקו עיטורי סובורוב לשני מרשלים סובייטים על חלקם בתכנון הפלישה לאפגניסטן.
בנובמבר 2015, במסגרת דה-קומוניזציה של אוקראינה, שונו שמותיהן של יחידות מהכוחות המזוינים של אוקראינה ונמחקו מהן שמות העיטורים מתקופת ברית המועצות.
למרות התנגדותו העיקשת של האויב ועליונותו המספרית, וציוד הטכני הטוב יותר ומיקום נוח יותר בזירה.
עיטור קוטוזוב (רוסית: Орден Кутузова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות.
העיטור נוסד ב-29 ביולי 1942. בהתחלה לעיטור היו שתי דרגות, דרגה שלישית נוספה בשנת 1943. העיטור הוענק על מבצעים בעלי אופי הגנתי.
העיטור קרוי על שמו של קוטוזוב, גנרל רוסי שעיקר פרסומו בא לו במלחמות נפוליון.
לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזית וארמיות וראשי המטה שלהם על תכנון וביצוע מעולה של קרב נסיגה והשהייה של יחידות צבאיות גדולות, תוך הסבת אבדות כבדות לאויב, ביצוע התקפות נגד יעילות, שמירת הכוח של היחידות ויצירת קווי הגנה חדשים.
לדרגה השלישית היו זכאים מפקדי רג'מנטים, גדודים ופלוגות ולראשי מטה הרגימנט על יוזמה התקפית שכתוצאה ממנה האויב סבל אבדות כבדות בקרב או על השמדת יחידות אויב מכותרות ומעוזי ההתנגדות של האויב.
במהלך מלחמת העולם השניים הוענקו 7322 עיטורי קוטוזוב (מתוכם 1594 הוענקו ליחידות צבאיות ואחד - ללמפעל לייצור טנקים בצ'ליאבינסק).
ביניהם: עומר בראדלי, ארתור טדר, טרפורד לי מלורי, יומג'אגין טסדנבאל.
בשנים 1981 -1982 הוענקו 8 עיטורים לגנרלים סובייטים על חלקם במלחמת אפגניסטן.
עיטורי ירושלים (בעבר הופיעה בשם עיטורי כהנים) היא חוברת הנערכת ויוצאת לאור מדי חודש על ידי ישיבת עטרת ירושלים (מוכרת גם כישיבת עטרת כהנים) בנשיאות הרב שלמה אבינר.
הנושאים בחוברת מתמודדים עם שאלות והתלבטויות רבות הנענות בתשובות מפורטות של הרב שלמה אבינר ושאר רבני הישיבה.
"עיטורי כוהנים" יצא לאור מה'תשמ"ג ועד כסלו ה'תשס"ז (2006).
סך הכל יצאו בשם זה 267 חוברות, שהאחרונה שבהם היא גם חוברת 1 של "עיטורי ירושלים".
"קורות רבינו" - בו ערוכים סיפורים וזכרונות על דרכיו ופועליו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הם נכתבים על ידי תלמידיו הרבים בעריכת הרב שלמה אבינר.
"תשובות קצרות" - שאלות ותשובות קצרות שנשאלות ונענות על ידי הרב אבינר.
בהמשך החוברת מאמרים שנכתבים על ידי רבנים שונים בנושאי החודש הנוכחי או בנושאים אקטואליים לעם ישראל.
עיטים ונבלות הוא ספר מאת יורם קניוק.
הספר יצא בשנת 2006 ומכיל את הסיפור עיטים ואת הנובלה נבלות.
לספר מצורפת אחרית דבר מאת פרופ' יגאל שוורץ.
הפרוזה עיטים היא מעין תיעוד רוחני לתרחיש שחווה קניוק במרץ, 1948 כלוחם בחטיבת הראל.
יחידתו של קניוק נשלחה להשתלט על נבי סמואל.
כוח של כנופיות ערביות בגיבוי יחידה של הלגיון הירדני העולה במספר ובאמצעי לחימה השיב אש וחיסל אותה.
חיילים בודדים (כשלושה ע"פ יורם קניוק) נשכבו בין גופות 38 החיילים והעמידו פני מתים על מנת לשרוד.
עיטים צורף לנבלות במהדורת הספר שיצא בשנת 2006.
הסיפור עיטים מתחיל ברגע שלאחר שבירת ההתקפה על נבי סמואל.
השעה היא שלוש אחר הצהריים והרגע שנמשך כארבע שעות, הוא רגע רצוף אי ודאות ורווי בתהיות על המתרחש.
במשך כארבע שעות, לסירוגין, יורים ערבים בגופות החיילים.
במקביל חגים עיטים מעל ולהקות עורבים מתעניינות גם הן בגופות.
קניוק מעמיד פני מת, מסתתר בין הגופות ותוהה על מהות העיט, נגעל ממעשיו ומהדרו.
הוא מבכה את הישרדותו ובה בעת מנסה להצדיק אותה אל מול חבריו שזה עתה נפלו בקרב.
הסיפור מופנה אל אישה, אשר זהותה אינה ידועה.
סיפורם של שלושה פלמ"חניקים המנהלים מלחמת צדק כנגד ה"נבלות".
שלושת החברים, מקשישים והלומי קרבות מימי מלחמת העצמאות.
בעודם יושבים בבית קפה בתל אביב, עולה במוחם רעיון הנבלות שמתעתד להציל את הדור הצעיר מעתיד נטול משמעות קיומית.
השלושה פותחים במסע רצח ברחובות תל אביב.
הסיפור מסתיים לאחר שזהותה של אחת הנרצחות מתגלה.
הרומן עובד ל"נבלות", מיני-סדרה בת 5 פרקים, בבימויו של דרור סבו, שהוקרנה בערוץ הוט 3 בשנת 2010. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2011.
אפרים המבוגר – יוסי פולק
אפרים הצעיר – עוז זהבי
מושקה המבוגר – יהורם גאון
מושקה הצעיר – מיכאל מושונוב
זהבה המבוגרת – מרים גבריאלי
זהבה הצעירה – אדוה בולה
עיטור נשיא מדינת ישראל (בקצרה: עיטור הנשיא) הוא עיטור אזרחי המוענק החל משנת 2012, על ידי נשיא מדינת ישראל למי "שתרמו תרומה יוצאת דופן למדינת ישראל או לאנושות, בכישרונם, בשירותם או בדרך אחרת".
על הענקת העיטור הוכרז לראשונה ב-2012, והוא הוענק לחמישה אנשים ולארגון אחד, על ידי הנשיא שמעון פרס במסגרת ועידת הנשיא, לאחר המלצת ועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר.
עד סיום כהונתו של פרס בתפקיד הנשיא הוענק העיטור 26 פעמים.
בתקופת כהונת הנשיא ראובן ריבלין (2014 עד 2021) לא הוענק העיטור.
ב-2022, לאחר כניסתו לתפקיד של הנשיא יצחק הרצוג פורסם קול קורא להגשת מועמדויות לעיטור.
באותה השנה נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן קיבל את עיטור הנשיא בביקורו בישראל בשנת 2022.
לפי התקנון, העיטור יוענק לאדם או ארגון שקיים לפחות אחת מאמות המידה שנקבעו במעשה בודד או בפעילות מתמשכת:
(א) המועמד תרם תרומה ייחודית למדינת ישראל או לתיקון עולם או הטביע חותם על החברה בתחום פעילותו או בהישגיו.
(ב) המועמד העלה את קרנה של מדינת ישראל ותרם תרומה ייחודית לתדמיתה בעולם.
(ג) המועמד מהווה דוגמה ומופת ליזמות, חדשנות, יצירתיות וחזון.
העיטור מוענק בטקס על ידי הנשיא בהמלצת ועדה מייעצת שבה 5–9 אישי ציבור, הממונים לתקופות של שנתיים הניתנות להארכה ופוקעות עם סיום כהונת הנשיא הממנה.
העיטור מוענק לאנשים חיים, אך יכול להיות מוענק למי שנפטר אם מועמדותו הוגשה בעודו בחיים.
את המועמדות יכול להציע כל תושב מדינת ישראל וכל ארגון הפועל בישראל, בצירוף מסמכים והמלצות.
העיטור הראשון עוצב על ידי יוסי מתתיהו והוא מורכב ממדליית זהב עגולה, עליה שילוב בין העגלה הקטנה שבראשה כוכב הצפון וסמל המנורה.
בראשה הכיתוב עיטור נשיא מדינת ישראל ובתחתיתה "משכמו ומעלה" (שמואל א' ט', ב').
ב-2023 לכבוד חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל, פרסם בית הנשיא קול קורא לעיצוב מחדש של עיטור הנשיא.
העיטור שנבחר, בעיצובה של האמנית שרי סרולוביץ', מעוצב בצורת דסקית קמורה בצבע זהב, ובשני צדיה מנוסרות אותיות הא'-ב' העברי בכתב רש"י באופן שמאפשר מעבר של אור מבעד לחיתוכי האותיות.
האור הוא אלמנט שעובר כחוט השני בייצוגי התרבות האנושית, היהודית והישראלית.
בגב העיטור חרוט סמל המנורה.
Siegal)2023 חוה אלברשטיין עדי אלטשולר מאיר בוזגלו מנחם הכהן מונא חורי דן טולקובסקי כרמלה מנשה ביברס נאתכו אסעד עראידה לנה שטרן אנדרה אזולאי אירווין קוטלר קרן קמח2025 דונלד טראמפ
עיטורי נשיא מדינת ישראל הם עיטורים אשר מוענקים על ידי נשיא מדינת ישראל המכהן, בין אם לאזרחים או בין ללובשי מדים.
הענקת העיטורים לא מעוגנת בחקיקה.
כיום ישנם ארבעה עיטורים והם:
אות מצטיין הנשיא הוא אות הצטיינות לחיילי וקציני צה"ל המוענק על ידי נשיא המדינה במעמד ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלופי צה"ל ונכבדים נוספים.
האות מוענק מדי שנה ביום העצמאות ל-120 חיילים וקצינים מצטיינים שנבחרו מכל יחידות צה"ל.
חיילים אלו זוכים להשתתף בטקס הדלקת המשואות במופע הדגלנים.
בדומה לאות מצטיין הנשיא לחיילים, מוענק האות לשוטרי משטרת ישראל על ידי נשיא המדינה ביום העצמאות.
אות זה הוא האות הגבוה ביותר הניתן במדינת ישראל על התנדבות.
מטרתו היא להוקיר אישים וגופים אשר תרמו רבות.
כל שנה מגיעות למשרד הנשיא מאות המלצות על אנשים וגופי שונים לקבלת הפרס אך רק 12 מקבלים אותו כל שנה.
הטקס לקבלת הפרס נערך בגינת בית הנשיא.
אותות ועיטורים צבאיים של הכוחות המזוינים של איטליה.
המסדר הצבאי של איטליה (Ordine Militare d'Italia), לשעבר המסדר הצבאי של סבויה (Ordine Militare di Savoia), מוענק בחמש דרגות:
מדליית הגבורה הצבאית (Medaglia al Valore Militare) ניתנת על מעשה גבורה יוצא מגדר הרגיל בשעת מלחמה.
צלב המלחמה (Croce al Merito di Guerra) מוענק על שירות של שנה לפחות בפעילות קרבית או על פציעה בקרב.
מדליית הגבורה של הצבא (Medaglia al Valore dell'Esercito) מוענקת בשלוש דרגות:
מדליית הגבורה של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענקת בשלוש דרגות:
מדליית הגבורה של חיל האוויר
מדליית הגבורה של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico) מוענקת בשלוש דרגות:
מדליית הגבורה של הקרביניירי (Medaglia al Valore dei Carabinieri) מוענקת בשלוש דרגות:
הצלב של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענק בשלוש דרגות:
הצלב של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico) מוענק בשלוש דרגות:
הצלב של הקרביניירי (Medaglia al Valore dei Carabinieri) מוענק בשלוש דרגות:
עֵיטָם הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, ככל הנראה באזור בריכות שלמה, דרומית-מערבית לבית לחם.
העיר נזכרת בספר דברי הימים, כאחת הערים שביצר המלך רחבעם ביהודה: .
ברשימות הייחוס של ספר דברי הימים נזכר משבט יהודה.
בנוסף, נזכרת לצד בית לחם ותקוע, בפסוק הנוסף לפרק טו בספר יהושע בתרגום השבעים.
החוקר ויקטור גרן קישר את העיר לאתר המקראי "סעיף סלע עיטם", הנזכר בסיפורי שמשון והפלשתים.
עיר אחרת בשם עיטם מוזכרת בנחלת שבט שמעון בדברי הימים, ויש המזהים אותה עם תל עיטרון.
יוסף בן מתתיהו הזכיר בספרו קדמוניות היהודים כי שלמה המלך נהג לנפוש במקום בשם "עיטן", המרוחק שבעה מיל מירושלים, אשר היה עשיר בגנים ובמים.
חז"ל הזכירו את עין עיטם, כמקום שהיה קשור באמת מים לבית המקדש בירושלים.
כמו כן, נזכר במשנה ובתלמוד כפר עיטם: .
בספר "שבילי דירושלים" המיוחס ליצחק חילו (1333), מוזכר המקום ככפר שממוקם על דרך ירושלים-ערד (בין ירושלים לתקוע), שמאוכלס על ידי מעט יהודים עניים השומרים על בית כנסת עתיק, שנוסד לפי האגדה על ידי רבי שמעון בר יוחאי.
העיר הקדומה מזוהה כיום עם "ח'רבת אלח'וח'" שליד בריכות שלמה, אשר המעיין הנמצא בסמוך אליה נקרא עין עטן.
עיטים (שם מדעי: Aquilinae) היא תת-משפחה של דורסי יום ממשפחת הנציים.
רוב המינים בתת-משפחה זו מכונים עיטים אך לא כל העיטים שייכים לקבוצה זו, למשל מיני העיטם.
אלו מהגדולים שבדורסי היום והגדול מביניהם הוא העיט הלוחם שכול להגיע למשקל 3 ק"ג ולמוטת כנפיים של 260 ס"מ ובעבר היה מין עיט האסטי שחי בניו זילנד והיה גדול גם מהעיט הלוחם.
לעופות אלה מקור חד כתער, טפרים גדולים וכנפיים רחבות העוזרות להם לדאות ביום.
רוב מינים העיטים הם מונוגמיים ובעלי טריטוריה עליה הם מגינים מעיטים אחרים.
הם ציידים קשוחים היכולים להרוג חיות גדולות מהם, כמו קופים, איילים צעירים ואנטילופות קטנות ממדים, אך בדרך כלל הם צדים טרף קטן יותר כמו מכרסמים, ארנבות או עופות אחרים.
סוג עיט נצי טרופי (Nisaetus)
סוג ומין יחיד עיט גדול ציצית (Lophaetus occipitalis)
סוג ומין יחיד עיט האסטי (Harpagornis moorei) – נכחד
סוג עיט כתר (Stephanoaetus) – שייך לעיטים טרופיים
סוג ומין יחיד עיט-נצי אדום-בטן (Lophotriorchis kienerii)
סוג ומין יחיד עיט נחשים אפריקאי (Dryotriorchis spectabilis)
סוג ומין יחיד עיט מלאי שחור (Ictinaetus malayensis)
עיטי-נחשים (שם מדעי: Circaetinae) היא תת-משפחה של עופות דורסים בינוניים ממשפחת הנציים.
לעיטים אלו מקור קצר וחד, ראש גדול עם עיניים צהובות ורגלים בעלי קשקשים חדים העוזרים להם להתמודד עם מזונם העיקרי - נחשים.
ואולם מינים רבים לא מתבססים על נחשים אלא על טרף קטן של יונקים קטנים, עופות וזוחלים שונים וכן מנבלות.
מצויים ברחבי אפריקה ואסיה באזורים הטרופיים וכמה מינים מתמחים בתנאי יובש.
חלק מהמינים בקבוצה גדולים מאוד כמו העיט הפיליפיני שהוא אחד מהדורסים הגדולים בעולם וששוקל 7 ק"ג בממוצע והוא טורף אימתני של חיות קטנות יותר.
סוג ומין יחיד חיוויאי מוקיון (בטלאור) (Terathopius ecaudatus)
סוג עיט נחשים אסייתי (Spilornis)
סוג ומין יחיד עיט פיליפיני (Pithecophaga jefferyi) - שייך לעיטים טרופיים.
סוג ומין יחיד עיט נחשים מדגסקרי (Eutriorchis astur)
עיטים ימיים (שם מדעי: Haliaeetinae) היא תת משפחה של עופות דורסים במשפחת הנציים של עופות דמויי-עיט החיים ליד הים וניזונים מדיג.
העיטמים וקרוביהם הם הגדולים ביותר בבני משפחת הנציים, כשהגדול מכולם הוא עיטם שטלר, שיכול להגיע למשקל של 9 ק"ג.
שאר המינים גם הם גדולים מאוד וחלקם טורפי-על הניזונים מרוב היצורים הקטנים באזור חיותם, ולא רק מדגים.
הם בעלי טפרים גדולים ומצוידים גם בקרסים, המותאמים לאחיזה בדגים חלקלקים.
הם בונים קנים ענקיים ומטפלים בגוזלים עד הגיעם לבגרות.
עיטור פאדמה שרי הוא הפרס האזרחי הרביעי בחשיבותו המוענק על ידי ממשלת הודו.
הקודמים לו הם פרסי בהרט ראטנה, פאדמה ויבהושאן, ופאדמה בהושאן.
הפרס מוכרז כל שנה ביום הרפובליקה של הודו.
פרסי הפאדמה נוסדו בשנת 1954 כדי לתת הכרה לאזרחי הודו על תרומתם בתחומים שונים של פעילות, כולל אמנות, חינוך, תעשייה, ספרות, מדע, ספורט, רפואה, עבודה סוציאלית ורווחה ותקשורת.
מדי פעם הפרס מוענק לאנשים שאינם אזרחי הודו כאשר עשייתם תורמת להודו באופן משמעותי.
לזוכי הפרס מוענקת מדליה, ועל פניה מוטבעות המילים "פאדמה" (בסנסקריט - פרח הלוטוס) ו"שרי" (תואר כבוד בסנסקריט), מעל פרח לוטוס, המוקף בדגם גאומטרי.
זוכי פרס פאדמה שרי נבחרים
בעקבות מלחמת יום הכיפורים עוטרו בעיטורים ובציונים לשבח 557 חיילי צה"ל.
הוענקו 296 עיטורים ו-261 ציונים לשבח.
בנוסף ניתנה תעודת הערכה לשישה חיילים.
192 חיילים קיבלו אותם לאחר מותם.
העיטורים לחיילים הוענקו בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל.
הציונים לשבח ניתנו בהתאם להוראות הפיקוד העליון של צה"ל.
בעקבות המלחמה הוקמה ועדת עיטורים צבאית, שבראשה עמד האלוף מנחם מרון.
הוועדה דנה במאות המלצות שהוגשו לה והעיטורים והצל"שים הוענקו בהתאם להחלטותיה.
מרבית העיטורים והצל"שים הוענקו בשנים 1975 ו-1976 ומיעוטם מאוחר יותר.
העיטורים והציונים לשבח ניתנו ל-331 קצינים (מהם שלוש נשים), ל-230 חוגרים ולשני אזרחים.
חיילים קיבלו עיטורים וצל"שים על פעולתם בחזיתות שונות:
117 חיילים עוטרו בעיטור לאחר מותם ו-75 קיבלו לאחר מותם ציון לשבח.
119 קצינים ו-73 חוגרים בעלי עיטור וציון לשבח נפלו בקרב.
168 מהנופלים היו חיילי חיל השריון וחיל הרגלים ושבעה היו חיילי חיל האוויר.
סוגי העיטורים והציונים לשבח שניתנו ללוחמים במלחמה:
עיטור הגבורה - שמונה (שישה לחיילי שריון, אחד לחייל חיל הרגלים ואחד ללוחם הקומנדו הימי)
צל"ש הרמטכ"ל - 104 (מהם 66 לחיילי חיל השריון וחיל הרגלים ותשעה לחיילי חיל הרפואה)
צל"ש אלוף פיקוד - 72
צל"ש מפקד חיל האוויר - שבעה
צל"ש מפקד חיל הים - ארבעה
צל"ש אלוף-ראש אגף המודיעין - שניים
צל"ש מפקד אוגדה (לרבות תפקידים מקבילים) - 44
צל"ש מפקד חטיבה (לרבות תפקידים מקבילים) - 28
תעודת הערכה - ניתנה לשישה חיילים
חיל הרגלים - 49 עיטורים, 40 צל"שים
חיל האוויר - 22 עיטורים, 13 צל"שים
חיל הרפואה - 13 עיטורים, 19 צל"שים
חיל התותחנים - עיטור אחד, 21 צל"שים
חיל הים - 11 עיטורים, 4 צל"שים
חיל ההנדסה - חמישה עיטורים, שלושה צל"שים
חיל החימוש - ארבעה עיטורים, שני צל"שים
חיל המודיעין - שלושה עיטורים, שלושה צל"שים
חיל ההספקה - עיטור אחד, חמישה צל"שים
חיל הרבנות הצבאית - שני עיטורים, צל"ש אחד
חיל השלישות - שלושה צל"שים
חיל הנשים - צל"ש אחד
חיל הקשר - צל"ש אחד
השיוך החילי של 42 חיילים נוספים איננו ידוע.
עשרות חיילים קיבלו עיטורים וצל"שים על חלקם בקרבות החווה הסינית
15 חיילים קיבלו עיטורים וצל"שים על חלקם בשני הקרבות על מוצב החרמון.
27 טייסים ונווטים קיבלו עיטורים וצל"שים על חלקם במלחמה, מהם שבעה לאחר מותם
תשעה רופאים עוטרו בעיטורים (אחד בעיטור העוז) וחמישה קיבלו צל"שים
אחד מאנשי טנק הקצינים קיבל את עיטור העוז ושלושה קיבלו את צל"ש הרמטכ"ל.
ארבעת אנשי טנק הצוערים קיבלו את צל"ש הרמטכ"ל.
שמונה מחיילי גדוד התותחנים 647 קיבלו ציונים לשבח על פעולתם בחילוץ פצועים לאחר אירוע שבו נפגעה עמדתם באש מצרית.
שתי קצינות קיבלו את צל"ש הרמטכ"ל וקצינה אחת קיבלה את צל"ש מפקד האוגדה
חייל הרבנות הצבאית עוטר בעיטור המופת על לחימתו במעוז, שבו הוצב כמש"ק דת.
חייל נוסף של הרבנות עוטר בעיטור המופת על פעולתו המסורה לזיהוי חללים בחזית הצפון
הכתב הצבאי רון בן ישי קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על פעולתו בחזית הדרום
שלושה חיילים עוטרו בעקבות המלחמה בעיטור שני, בנוסף לעיטור שהוענק להם בעבר:
אביגדור קהלני - עוטר בעיטור הגבורה בנוסף לעיטור המופת שבו עוטר בעקבות מלחמת ששת הימים
גד קרול - עוטר בעיטור העוז בנוסף לעיטור המופת שבו עוטר בעקבות מלחמת ההתשה
שלמה ניצני - עוטר בעיטור המופת בנוסף לעיטור הגבורה שבו עוטר בעקבות מלחמת סיני
האחים אביגדור ועמנואל קהלני עוטרו שניהם בעיטורים בעקבות המלחמה - אביגדור בעיטור הגבורה ועמנואל בעיטור המופת לאחר מותו
לאחים נועם ועירא דביר הוענקו ציונים לשבח בעקבות המלחמה - נועם קיבל את צל"ש הרמטכ"ל לאחר מותו ועירא קיבל את צל"ש מפקד החטיבה.
אתר הגבורה - מלחמת יום הכיפורים.
עיטור סופרים הוא קובץ מאמרים תורניים בעריכת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בו פרסמו גדולי רבני ליטא מחידושיהם ההלכתיים וההגותיים.
הקובץ הראשון והשני יצאו לאור בזה אחר זה בוילנה, הראשון בשלהי שנת ה'תרמ"ח והשני בתחילת שנת ה'תרמ"ט.
זהו הפרסום הראשון שהדפיס הרב קוק.
הראי"ה קוק הגה את ייסוד הקובץ כירחון חודשי בקיץ של שנת תרמ"ז (1887), כאשר התגורר בפוניבז' בבית חותנו האדר"ת רבה של העיר.
בתחילת שנת תרמ"ח, בגיל 23, פרסם הראי"ה מודעות ראשונות אודות הקובץ החדש אשר אמור היה להתפרסם כשנתון, "בחלקים קטנים אשר יקבצו לספר שלם".
בתחילת חודש שבט תרמ"ח (1888) החל הראי"ה לשמש כרבה של העיירה זיימל, וסמוך לאחר מכן החל לעבוד על עריכת הקובץ.
מלאכת העריכה של החלק הראשון הושלמה בשלהי חודש אב של אותה שנה.
לצורך ההדפסה נסע הראי"ה לוורשה ולוילנה.
עריכת החלק השני נסתיימה כעבור חודשים מספר, בתחילת חודש חשוון תרמ"ט (1888), והוא נדפס בסמוך.
עותקים מן המאסף נשלחו לאישים שונים והאדר"ת סייע בהפצת המאסף.
פרסום שני החלקים הראשונים עורר הד ציבורי.
בזמן הדפסת החלק השני של "עיטור סופרים" היה החלק השלישי מוכן לעריכה, אולם בחורף של אותה שנה חלתה אשתו של הראי"ה, הרבנית בת שבע שרה-רבקה אלטה (בתו של האדר"ת), במחלה קשה.
במכתב אל הרב חיים חזקיהו מדיני ("השדי חמד") הבהיר הראי"ה כי מחלת רעייתו ולאחר מכן פטירתה, הובילו יחד להפסקת הוצאת הקובץ.
"שהיה חליה ארוך בעוונותי הרבים...
ולא היה לאל ידי לצאת המערכה, לערוך בעבודת העיטור סופרים".
עוד כתב הרב קוק אל השדי חמד כי אם יזדמן לידו סכום כסף מתאים, ישוב לעריכת הקובץ.
בכותרת המשנה של החלק הראשון צוין כי מטרתו "להגדיל תורה ולהאדירה, ולהרחיב גבולי החכמה והדעת עם יראת ד', לאגוד יחד מפלגות ישראל בדרך שלום ואהבת אחים, נוסד ברצון אדירי עם ד' בדורנו, הי"ו".
נוסח דומה אולם קצר יותר נקבע גם בפתח הקובץ השני.
בחתימת מאמרו "ריהטא דחקלאי" הבהיר הראי"ה שמטרת ייסוד הקובץ היא "בירור הלכה ברורה המזדמנת חדשים לבקרים, על פי רוב דעות של גדולי הדור החיים איתנו".
בין המאמרים בחלק הראשון: מאמר פתיחה נרחב מאת הראי"ה תחת הכותרת "שער הסופר", ומאמר רעיוני בשם "זוהר אור בהיר" מאת הרב זאב טברסקי .
וכן דיונים תורניים, הלכתיים והגותיים, מאת הנצי"ב, הרב שלמה כהן, הראי"ה, הרב שלמה קלוגר, האדר"ת, ועוד.
לאחר מכן נדפס מדור "לשכת הסופר" – הערות העורך הראי"ה על המאמרים השונים.
בין הכותבים בחלק השני: המדפיס הוורשאי ר' יצחק סולבסקי, הרב מאיר מיכל רבינוביץ, הרב שלמה קלוגר, האדר"ת, הרב יוסף זכריה שטרן, וכן מאמרים והערות מאת הראי"ה.
לשם הרחבת הקובץ פנו הראי"ה וחותנו האדר"ת אל רבנים נוספים דוגמת הרב צבי הירש הכהן וולק (חתנו של הרב יפה), הרב חיים ברלין, הרב משה נחום ירושלמסקי, הרב אלכסנדר משה לפידות והרב יצחק יעקב ריינס.
"זוהר אור בהיר" ו"ריהטא דחקלאי"
בקובץ הראשון נדפס מאמר בשם "זוהר אור בהיר" שכתב הרב זאב טברסקי (בנו של הרב יוחנן טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקה).
המאמר פורסם בעילום שם המחבר, אולם ראשי תיבותיו רומזים לזהות מחברו.
בשלהי שנת תרנ"ח, כעשור לאחר הפרסום, פנה הרב חיים חזקיהו מדיני ("השדי חמד") אל המחבר ואל הראי"ה, וביקש לכלול את המאמר בתוך סדרת "שדי חמד", בהסכמת המחבר ובצירוף הקדמות חדשות של שניהם.
המאמר אכן פורסם מחדש בכרך העשירי של "שדי חמד".
הקדמת הרב מדיני נקראת "אילה שלוחה" והקדמת הראי"ה – "ריהטה דחקלאי".
במאמר "ריהטא דחקלאי" מגיב הראי"ה בהסתייגות מסוימת על שתי ההצעות הראשונות; את הראשונה הוא מקבל באופן עקרוני, ודן בשאלה אם חובה על פוסק להכיר את טעמי הדין בבואו להכריע הלכה.
ביחס לשנייה ביסס את הגישה שביקורת על ספרות הלכתית אמורה להתבצע בידי גדולי ההוראה שבדור, ולא כל תלמיד חכם אמור להידרש לה.
כן דן הראי"ה בטענת הרב טברסקי, שבבואו לפסוק הלכה על הפוסק להתאמץ להכיר כל הספרות ההלכתית שנכתבה בתחום.
גם כאן הביע הסתייגות מן הקביעה, משום "ספק ספיקא": ספק אם הנושא נידון בעבר, וספק אם עיון בתשובה מוקדמת תשנה את דעתו של הפוסק.
הראי"ה לא כלל במאמרו התייחסות לשתי ההצעות האחרונות.
שלושת המאמרים פורסמו כאמור בסדרת "שדי חמד".
בעת הפרסום כבר כיהן מחבר "זוהר אור בהיר", הרב טברסקי, כאדמו"ר על מקום אביו (החל משנת ה'תרנ"ה), אולם זהותו נותרה אנונימית.
ברבות השנים, לאחר פטירתו, נגלה שמו.
שלושת המאמרים נדפסו בשנית ב"ספר עיטור סופרים" (ירושלים תשל"ד), ומאז במקומות נוספים.
יצוין כי "זוהר אור בהיר" נדפס בשלישית בקובץ "כרם החסידות", בעילום שם המשפחה של הראי"ה קוק, הגדרת האדר"ת כמייסד "עיטור סופרים", ושגיאות נוספות.
עיטור סופרים – חלק א (וילנה תרמ"ח) וחלק ב (וילנה תרמ"ט), באתר HebrewBooks
ספר עיטור סופרים – הוצאת חושן שעל יד ישיבת מרכז הרב, ירושלים תשל"ד (מהדורה סרוקה בכרך אחד של הקבצים המקוריים, עם המאמר "ריהטא דחקלאי")
עיטור סופרים – מהדורה חדשה עם הוספות והערות (וכן עם הערות הרצי"ה), הוצאת "שם" ירושלים תשע"א
עיטור מצח הסוס של חזאל הוא עיטור מצח סוס מארד שהתגלתה בהראיון בסאמוס, ועליה כתובת בכתב פיניקי המוקדשת לחזאל (המזוהה על-ידי חלק מהחוקרים עם חזאל המקראי מלך ארם דמשק).
משערים שהפריט נוצר בצפון סוריה, אולי בארסלאן טאש.
הפריט מוצג במוזיאון הארכאולוגי של ואתי בסאמוס (B2579).
הכתובת ידועה בשם KAI 311.
העיטור נמצא בשנת 1984 בהראיון של סאמוס, ואורכו 27.3 ס"מ.
בצדו השמאלי יש שורה אחת של כתב, בזווית של כ-120 מעלות לבסיס העיטור.
הכיתוב באורך 16 ס"מ ומורכב מ-36 אותיות שגובהן בין 3–9 מ"מ.
הכתובת ידועה בסימון KAI 311. בכתובת אין ריווח או הפרדה אחרת בין מילים.
בתחילה, ווֹלפגנג רליג קרא את הכתובת כך:
ותרגם: "אֲשֶׁר נתן הדר לאדוננו חזאל מעמק בשן.
בפענוח זה בטל הזיהוי עם הבשן, ומתאפשר זיהוי של הדד בכתובת.
יש לציין כי בשל התבליטים על עיטור מצח הסוס, הכתובת מחולקת לשני חלקים בין האותיות נ' ו-ת' של המילים "בשנ תערה" או של המילה "בשנת".
עיטורי כבאות והצלה לישראל מוענקים לכבאים ומתנדבים החל משנת 2012, על פי חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה, בדומה לעיטורי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
עיטור הגבורה: השר לביטחון הפנים, בהמלצת נציב כבאות והצלה רשאי להעניקו על "מעשה גבורה עילאית שנעשה בעת מילוי תפקיד תוך חירוף נפש".
עיטור האומץ: הנציב רשאי להעניקו על "מעשה גבורה אחר, שנעשה בעת מילוי תפקיד, תוך חירוף נפש, ושיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל".
עיטור המופת: הנציב רשאי להעניקו על "מעשה שנעשה באומץ לב וראוי לשמש מופת".
נציב כבאות והצלה רשאי להעניק "ציון לשבח", בדומה לצל"ש מפכ"ל, על מעשה או התנהגות מצוינים שאינם תואמים להענקת אחד מהעיטורים.
צל"ש נציב כבאות והצלה - נציב כבאות והצלה רשאי להעניק "ציון לשבח", בדומה לצל"ש מפכ"ל, על מעשה או התנהגות מצוינים שאינם תואמים להענקת אחד מהעיטורים.
בעבר הוענק גם עיטור השירות על שירות שיש בו משום תרומה בלתי רגילה להשגת יעד מיעדי הכבאות, ללא קשר אם התרומה הייתה במעשה בודד או בגילוי התמדה או דבקות מופתית במטרה.
עיטור הגבורה הוענק לראשונה לאחר השרפה בכרמל בטקס שנערך ב-24 בינואר 2011, לשלושה כבאים, רס"ל דני חייט, רב-כבאי אורי סמנדייב וצופה האש אלעד ריבן שהקריבו את חייהם בניסיון להציל את הסוהרים שנלכדו בסופת אש.
עיטורי כבאות והצלה לישראל הישנים
עד לשנת 2023, עיצוב העיטורים היה מבוסס בעיקרו על עיצוב העיטורים במשטרת ישראל.
העיטור כלל פארה, שהיווה את חלקו המרכזי, עשוי מתכת בצורת להבה, ומכיל אלמנטים מתוך סמל הכבאות, כגון קסדת כבאי , שני גרזני כבאים מוצלבים, מגן דוד ועלי זית.
בעקבות שינוי עיצובי שהונהג בתקופת כהונתו של דדי שמחי כנציב כבאות והצלה, השתנו העיטורים כך שהם דומים לעיטורי צה"ל.
במקום סרט אדום אחיד לשלושת העיטורים, הם מעוצבים בצבעים צהוב, אדום וכחול.
בנוסף, צל"ש נציב כבאות והצלה, שהציג קודם לכן שלושה סמלי כובעי כבאי צהובים על רקע אדום, עוצב מחדש כך שבמרכזו מופיע דגל נציב כבאות והצלה, כאשר סמלי הכבאות מוצבים משני צידיו.
עיטור קרל מרקס (גרמנית: Karl-Marx-Orden) היה העיטור הגבוה ביותר ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
העיטור נוסד ב-5 במאי 1953 ביום הולדתו ה-135 של קרל מרקס.
העיטור הוענק על ידי מועצת המדינה של גרמניה המזרחית על הישגים יוצאי דופן במדע, תרבות, כלכלה וקידום תנועת הפועלים הגרמנית.
מקבל העיטור היה זכאי גם לקבלת פרס בסך 20 אלף מארק מזרח גרמנים.
החל משנת 1978 העיטור הוענק גם לכל מקבלי תואר גיבור גרמניה המזרחית.
בכל תקופת קיומה של גרמניה המזרחית הוענקו כ-2000 עיטורי קרל מרקס.
העיטורים הוענקו לא רק לאנשים, אלא גם לארגונים, מפעילים, מסודות חינוך, עיתונים ואף יחידות צבאיות.
בין מקבלי העיטור היו גם אזרחים זרים, בעיקר מהגוש המזרחי.
העיטור בוטל לאחר נפילת חומת ברלין.
העיטור בנוי בחלקו הקדמי בצורת כוכב בצבע אדום עם עגול מוזהב באמצע.
בתוך העיגול נמצא דיוקנו של קרל מרקס.
חלקו האחורי של העיטור הוא עיגול זהב הבנוי מצורות בדמוי עלי עץ עלון.
העיטור עונד על סרט בצבע אדום.
עיטור קרל מרקס (גרמנית: Scharnhorst-Orden) היה העיטור צבאי ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
העיטור נוסד ב-17 בפברואר 1966. העיטור נושא את שמו של המצביא הפרוסי גרהרד פון שרנהורסט.
העיטור הוענק על ידי מועצת ההגנה של גרמניה המזרחית על הצטיינות במשימות ההגנה על גבולות המדינה, בשיפור היכולות הצבאיות של המדינה ועל יצירת שיתוף הפעולה עם המדינות הידידותיות.
העיטור הוענק לחיילי צבא העם הלאומי, חיילי משמר הגבול, עובדי משרד לביטחון המדינה, עובדי תעשיות צבאיות וחיילי צבאות ברית ורשה.
ביחד עם העיטור הוענק גם פרס בסך 5,000 מארק מזרח גרמנים.
העיטור יוצר בהתחלה מכסף בציפוי זהב.
העיטור בנוי בחלקו הקדמי בצורת כוכב עם עגול ברקע כחול באמצע.
בתוך העיגול נמצא דיוקנו של גרהרד פון שרנהורסט.
מתחת לדיוקן ישנם שני פיגיונות מוצלבים.
העיטור עונד על סרט בצבע תכלת, עם שני פסים מוזהבים בצדדים.
החל משנת 1973 התחילו לייצר את העיטור מארד עם ציפוי זהב, במקום כסף מצופה זהב.
עיינות (עֲיָנֹות) הוא כפר נוער במישור החוף הדרומי, כ-3 ק"מ מדרום-מערב לנס ציונה, בתחום המועצה האזורית גן רווה.
לפי זאב וילנאי, שם המקום ניתן לו בשל מעיינות המים המפכים בשטח המוסד.
לפי גרסה אחרת שם המקום הוא סמלי, ונגזר מפסוק בתורה:
בשנת 1926 נרכשו 500 דונם ששימשו כאדמות למשק פועלות ביוזמת עדה מימון, לימים חברת הכנסת.
ב-1929 נחרשה האדמה לראשונה ויום ייסוד המקום נקבע ל-30 במרץ 1930 בו ניטע לראשונה עץ הדרים.
עיינות הוקמה על אדמת הקרן הקיימת, על ידי ויצו (הסתדרות עולמית לנשים ציוניות) ומועצת הפועלות בהסתדרות העובדים הכללית.
שמה הוענק לה בשנת 1934 - עד אז נקראה "משק הפועלות הגדול ליד נס ציונה".
בתחילה שימש המקום כמשק פועלות להכשרה חקלאית לחלוצות.
בחלוף השנים הפך המקום לבית ספר חקלאי ובשנות ה-90 הפך לכפר נוער.
במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט הותקפה עיינות פעמיים, אך החניכות לא נטשו את המשק והשתתפו בהגנה עליו.
גם מחלת הקדחת הייתה מנת חלקן של החלוצות בשנות המשק הראשונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה קלט המקום נוער יהודי מארצות רבות.
במהלך המלחמה פעלה בו מחלקת הפלמ"ח הדתית, בין השנים 1945-1942.
במלחמת העצמאות שימש הכפר כנקודת שמירה והתארגנות של צה"ל.
עם התקדמות הצבא המצרי הפולש לעבר תל אביב הקימה חטיבת גבעתי קו הגנה שני בין גדרה לעיינות.
שלט על כך נמצא בכניסה לעיינות.
לאחר קום המדינה התמקדה פעילות בית הספר החקלאי בקליטת נוער מעיירות פיתוח ועולים.
קבוצות בוגרות ובוגרים של עיינות היוו גרעיני התיישבות בקיבוצים ומושבים רבים בארץ.
ביניהם: התיישבות במצפה בית אשל ב-1943, גרעין הנח"ל שאזרח את נחל עוז בשנת 1953, גרעין בשנות ה-50' לכפר חיטים ובשנות ה-60' לגונן, עין גדי, חולדה, יטבתה, עין יהב.
הגרעינים המשיכו בהתיישבות עד שנות ה-80' - (גרעין לשדה יואב למשל).
בעשור השני של המאה ה-21 מתקיימים בכפר מפגשים בין בני נוער מהארץ לבין בני נוער יהודים מחוץ לישראל הנמצאים בישראל בתוכניות חינוכיות.
בשנים האחרונות נפתחו בבית הספר מסלולים עיוניים וטכנולוגיים, ביניהם מסלול ביוכימיה-רפואה ומסלול קולנוע.
כמו כן קיים בבית הספר גם מסלול ללא פנימיה לתלמידי האזור, מאשדוד ועד פתח תקווה.
מול הכניסה למוסד (מכביש 42) ישנו חניון המכונה "חניון שקמי עיינות" על שם שלושה עצי שקמה המצטיינים בכך שענפיהם משתרעים על שטח גדול במיוחד ויוצרים נוף בקוטר של כ-12 מטר.
לצד השקמים ישנם שרידים של סביל - שוקת מים שהקים בראשית במאה ה-19 מושל יפו דאז, מחמוד אבו נבוט.
בחניון מונצחים בוגרי עיינות שנפלו במלחמת ששת הימים.
העצים והחניון ניטשו עם השנים וכיום המקום אינו בשימוש.
בנוסף על כל אלו, בכפר הנוער פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית אדרת.
עייפות היא שם כולל לכמה סוגים של תחושות גופניות, או מנטליות, אשר מעודדות את האדם, או בעל החיים, למתן את פעילותו הפיזית והמנטלית, או להתארגן למעבר למצב של שינה.
בדומה לרעב, צמא, בחילה וכיוצא באלה, עייפות היא תחושת אי-נוחות שקשה לאפיין אותה במדויק או למקם את תחושתה באיבר או במקום מסוים בגוף (אם כי יש מקרים של עייפות "מקומית", ראו להלן).
בבני אדם ובשאר היונקים, וכן בעופות, עייפות מופיעה בעיקר באופן מחזורי לקראת שעת השינה.
אנשים שמנגנון השינה שלהם השתבש עקב פגיעה מוחית, מדווחים לעיתים קרובות על היעדר תחושת עייפות, או על תחושת עייפות מתמדת.
מכאן אפשר ללמוד כי תחושה זו מושרית על ידי מרכז מסוים במוח, כדי להביא למצב של שינה.
חוקרים סבורים כי תחושת העייפות מצויה במערכת הפעלה רשתית של המוח התחתון.
כיוון שבני אדם פעילים בעיקר ביום, חשכה משרה עליהם תחושת עייפות, בעוד אור יום או אור חזק במיוחד ממקור מלאכותי, מפיג את התחושה הזו.
כיום ידוע שהמנגנון האחראי לכך הוא מנגנון הפרשת נוירוטרנסמיטור המכונה מלטונין.
שינוי בכמות האור הנקלטת בעיניים מביא לשינוי במידת ההפרשה של מלטונין, ולפיכך לשינוי בתחושת העייפות.
תחושה שונה במעט של עייפות נגרמת עקב פעילות פיזית מאומצת.
במצב כזה, עלול להיווצר קושי באספקת חמצן לשרירים באמצעות מחזור הדם.
בשלב הראשון מוגברת הנשימה ומוגבר קצב פעימות הלב.
אם אין די בכך, עוברים השרירים להפקת אנרגיה בשיטה אנאירובית (כלומר, ללא שימוש בחמצן).
שיטה זו אינה יעילה דיה, והיא מביאה להצטברות חומצת חלב בשרירים.
בסופו של דבר, מושרית תחושת עייפות שמאלצת את האדם או בעל החיים לעצור את הפעילות.
לפעמים סובלת קבוצת שרירים מסוימת בגוף ממחסור בחמצן, ואז נוצרת תחושת עייפות מקומית.
תחושה זו, שדומה לתחושת כאב, אך אינה זהה לה, מקשה על הפעלתם של השרירים הפגועים.
סוג נוסף של תחושת עייפות נגרם כתוצאה מפעילות מנטלית מאומצת.
במצבים מסוימים נקלטת אינפורמציה רבה במוח, מבלי שיש אפשרות לעבד אותה ולאחסן אותה בזיכרון.
עייפות כזאת מתאפיינת בתחושת בלבול, באובדן זמני של הזיכרון, ולפעמים גם בתחושות פיזיות כמו בחילה או כאב ראש חזק (מיגרנה).
בניגוד לסוגים אחרים של עייפות, יש אנשים המדווחים כי דווקא מעבר לפעילות פיזית מאומצת מפיג את תחושת העייפות המנטלית.
שינה מפיגה כמעט תמיד את תחושת העייפות הזו.
השפעות פיזיולוגיות ורגשיות על העייפות
תחושת עייפות יכולה להיגרם כתוצאה ממחלה.
מחלות זיהומיות המלוות בחום גבוה מאופיינות בתחושת עייפות קשה.
סיבות פתולוגיות אחרות לעייפות הן הרעלה כימית, מחסור בוויטמינים או במינרלים חיוניים, אנמיה, הפרעות בקצב הלב, הסתיידות כלי דם, פגיעה מוחית ועוד.
הפרעות נפשיות עלולות גם הן לגרום לתחושת עייפות קשה.
דיכאון, בין אם הוא דיכאון תגובתי נורמלי, ובין אם הוא נובע ממחלה, גורם לתחושת עייפות.
במקרים רבים זהו הסימפטום הראשון שמעיד על דיכאון פתולוגי (כלומר, דיכאון שמחייב טיפול רפואי).
ידועות 30 מחלות שמתאפיינות בתחושת עייפות כרונית, כלומר תחושת עייפות שנמשכת כחצי שנה או יותר בלא הפוגה.
אחת המחלות האלה מכונה תסמונת העייפות הכרונית (או: "מחלת היאפים").
הגורם למחלה הזאת טרם התגלה, אף על פי שהיא נפוצה יחסית, ונחקרת באינטנסיביות.
יש מחלות שבהן אמנם אין תחושת עייפות בנסיבות רגילות, אולם תחושה כזו נוצרת אחרי מאמץ קל יחסית.
עייפות יכולה לצמצם את הקיבולת של זיכרון העבודה.
כמו כן, עייפות יכולה להיות מסוכנת בפעולות שדורשות ריכוז קבוע, למשל, נהיגה ברכב.
במצב כזה עלול האדם לשקוע מדי פעם בשינה להרף עין, אפילו מבלי להיות מודע לכך.
עיירת פיתוח הוא מונח ציוני לשעבר, שנעשה בו שימוש לתיאור כולל של יישוב עירוני (עיירה או עיר) שהוקמו באזורי הפריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה היהודית, שהורכבה בעיקר מעולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל.
רוב עיירות הפיתוח נבנו בגליל ובנגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז וירושלים, באותה העת.
לאחר קום המדינה הגיעו ארצה מאות אלפי עולים חדשים שהציבו בפני מדינת ישראל הצעירה את האתגר לדאוג להם לרווחתם, לקורת גג ולמזון.
עת הוקמה המדינה רוכזה רוב ההתיישבות היהודית בארץ בערים הגדולות,תל אביב, ירושלים וחיפה.
כך, למשל, בעת הכרזת המדינה, כ-40% מתושבי הארץ היהודים גרו בתל אביב.
הגעתם של המוני העולים בשנים לאחר קום המדינה הביאה לחשש שללא תכנון, ריכוז האוכלוסייה בערים הגדולות יחריף.
ולא היה רצוי לקלוט את כולם בערים הגדולות ובכלל במרכז הארץ.
צורך כלכלי – פיזור האוכלוסין בישראל היה כאמור בראשית הדרך בלתי מאוזן, כשרוב התושבים התרכזו בערים הגדולות במרכז ומיעוטם בהתיישבות כפרית בפריפריה.
עיירות הפיתוח נועדו ליצור גושי התיישבות גדולים ומבוססים יותר בפריפריה ולשמש כמרכזי שירותים וסחר וכעין "מתווכים" בין הפריפריה למרכז.
עובדי הכפיים שמילאו את עיירות הפיתוח נועדו לעבוד בחקלאות שבסביבתם, דבר שהיה יעד מרכזי במדינה באותן שנים, ובנוסף, תוכנן שהם ישולבו כפועלים במפעלים, שינצלו את המשאבים המקומיים, כמו מחצבים וחומרי גלם בנגב, ותיירות ונופש בצפון.
צורך ביטחוני – גושי ההתיישבות נרחבים בפריפריה נועדו לשמור על גבולות המדינה באמצעות נוכחות בולטת של אזרחים.
דבר זה נבע מתפיסת "ההגנה המרחבית" ששלטה אז, שצידדה בגיוס מהיר של האוכלוסייה המקומית כדי להגן על סביבתה, וכן מהפחד מפני פגיעה ביטחונית ניכרת על ידי הפצצת ריכוזי אוכלוסייה צפופים בערים גדולות.
בשנת 1951 הוכנה תוכנית אב ממשלתית רחבה שנועדה לפתור את הבעיה ובעיות התיישבותיות נוספות, בהנהגת אריה שרון, מנהל אגף התכנון במשרד ראש הממשלה.
התכנית שנקראה על שמו תוכנית שרון הציעה לפזר את אוכלוסיית העולים באופן מבוקר ב-24 מחוזות מוגדרים בכל רחבי הארץ, כך שהאוכלוסייה בערים הגדולות תוסיף להוות כ-45% מהאוכלוסייה העירונית, בעוד ש-55% הנותרים יופנו לערים בגודל בינוני ועיירות.
כך נהגה רעיון שזכה מאוחר יותר לשם "עיירות הפיתוח", שהיה מעין גרסה ישראלית של רעיון "העיר החדשה" (New Town) שהונהג באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"העיר החדשה" הייתה מדיניות אירופאית של פיזור אוכלוסין מערים צפופות, שנועדה לשפר את תנאי המגורים במטרופולין בערים וגם להחיות את האזורים הכפריים שעקב המהפכה התעשייתית ירדה איכות החיים בהם.
מתכנני עיירות הפיתוח הושפעו מאוד מעקרונות הרעיון האירופאי, אולם עיירות הפיתוח בארץ היו שונות ממקבילותיהן באירופה, בעיקר בשל מטרתן הראשונית.
"הערים החדשות", כלומר העיירות באזור הכפרי באירופה, הוקמו לרוב מסיבות כלכליות ובכדי לדלל את המגורים בערים, בעוד שבישראל הצעירה נבע הדבר גם מהצורך למצוא מקום מגורים למספר עצום של אנשים שהגיעו זה עתה מהתפוצות, חלקם ניצולי שואה ועולים מארצות האסלאם וכן מהצורך להגביר את הנוכחות היהודית באזורים שונים בארץ.
זרם העולים היה כה גדול עד כי בשנים הראשונות לקום המדינה האוכלוסייה הכפילה את עצמה, ובהיעדר משאבים המדינה הייתה חייבת למצוא פתרון מהיר וזול לשיכון העולים.
הפתרונות הראשוניים, מחנות עולים ומעברות, היו זמניים.
תוכנית שרון תכננה שמגורי הקבע של אותם עולים לא יהיו במרכז הארץ הצפוף אלא ביישובים חקלאיים ובערים חדשות.
תוכנית "העיר החדשה" של ישראל זכתה לתהודה בעולם, בעיקר במדינות שהנהיגו תוכנית דומה.
אנה לואיז סטרונג, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית סיקרה בהתלהבות את הקמת העיירות בישראל ואף המליצה לפעול באופן דומה בארצות הברית:
גרעינים של כמה עשרות משפחות, בעיקר מארצות האסלאם, נשלחו ביחד אל הערים החדשות, כדי ליצור תשתית אנושית ראשונית שעליה תיבנה בהמשך העיירה כולה.
התכנית לטווח ארוך הייתה לפתח ולהגדיל את העיירות האלה לערים, מה שאכן קרה למשל בכרמיאל או בקריית שמונה.
בשל כך נקבע לעיירות שטח שיפוט גדול מאוד, כשבחלק מהן שטח שיפוט הגדול אף יותר משל תל אביב, העומד על 55,000 דונם.
אחת מעיירות הפיתוח הראשונות הייתה מעברת הר-טוב, לימים העיר בית שמש, במרחק של כעשרים קילומטרים מירושלים, שבשנת 1950 הוחלט להקים בה עיירת פיתוח.
גם עיירות פיתוח אחרות כמו קריית שמונה, אור יהודה ושדרות הוקמו באזורים בהם היו לפני כן מעברות.
לאורך השנים גדלו עיירות הפיתוח ורובן אכן קיבל מעמד מוניציפלי של עיר.
במהלך שנות התשעים, בעקבות גל העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, צמחה אוכלוסיית עיירות הפיתוח באופן משמעותי בעזרת עולים ממדינות אלו.
עולים רבים נשלחו עם הגעתם למעברות עולים.
המעברה, בניגוד לעיירת פיתוח, הייתה פתרון זמני ולא כלי לפיזור האוכלוסייה, ולכן כמעט כל המעברות היו ליד יישובים חקלאים ותיקים, או חלק מיישוב עירוני קיים כמו מעברת האזבסטונים ליד קריית היובל בירושלים או מעברת רחובות.
מתוך 129 מעברות הוקמו רק 31 הרחק מאזור המרכז.
חלק מהן הפכו בהמשך לעיירות פיתוח, כמו מעברת חלסה שהפכה לימים לקריית שמונה.
בשנים הראשונות לקיומן של עיירות הפיתוח, 1949-1954, הופנו אליהן עולים מתוך מחנות עולים ומעברות, לדוגמה, עולים מעיראק, מרומניה ומתימן הופנו לבאר שבע, קריית שמונה ובית שאן.
אולם במקרים רבים העולים הללו עזבו את העיירות.
בשנת 1954 החל מבצע "מהאנייה לכפר", שבמסגרתו נשלחו העולים ישירות לעיירות הפיתוח.
באותן שנים הוקמו שבע עיירות חדשות והורחבו 11 עיירות קיימות.
מרבית התושבים היו חלק מגל העלייה של יהודי מרוקו ותוניסיה.
מבצע זה זכה להצלחה גדולה יחסית לקודמיו.
אוכלוסיית העולים העיקרית שיושבה בעיירות הפיתוח הורכבה בעיקר מעולי מדינות האסלאם שהיוו כ-70% מאוכלוסיית עיירות הפיתוח.
העולים השפיעו באופן ניכר על גודלן של עיירות הפיתוח: ב-18 העיירות שהוקמו בשנת 1951 התגוררו כ-120,000 נפש.
בין השנים 1954-1952 הואטה העלייה ונוספו ארבע עיירות חדשות עם 22,000 נפש.
בשנים 1960-1958 ירד אכלוס העולים בעיירות הפיתוח, אך אלו הוסיפו לגדול בעקבות הגירה וריבוי טבעי, אשר העלו את שיעור העולים משנה לשנה.
בשנת 1951 היוו העולים שהתגוררו בעיירות הפיתוח 7.5% מכלל האוכלוסייה היהודית בישראל.
במיפקד האוכלוסייה בשנת 1961, מנו עיירות הפיתוח 273,322 תושבים.
בשנת 1964 היוו תושבי עיירות הפיתוח 16 אחוזים מכלל האוכלוסייה היהודית בארץ - נתון אשר נשמר עד סוף שנות התשעים.
בעיירות הפיתוח הייתה רמת אבטלה גבוהה לאורך השנים, במיוחד בשנים הראשונות להקמתן.
אמנם תושבי העיירות היוו כוח אדם שכיר ליישובים החקלאיים ולאיכרים השוכנים בקרבתם, אך עיירות הפיתוח לא נהפכו למרכזים עירוניים עבור הסביבה שלהם, עם שירותים כמו בנקים, מסחר, חינוך בריאות ותרבות.
הממשלה עשתה מאמצים לתקן את הדבר והקימה בעיירות מפעלי תעשייה ובתי קולנוע בסיוע ממשלתי רציף.
עם זאת היו עיירות פיתוח שהוזנחו וסבלו מקשיי תעסוקה רבים.
קריית מלאכי שהוזכרה לעיל, למשל, זכתה רק ב-1962 להתגייסות ממשלתית, כאשר הוקמו בה עשרים בתי חרושת ו-130 בתי מלאכה.
מערכת חינוך בעיירות הפיתוח סבלה מקשיים בשל המחסור במורים בעלי הכשרה ובתשתיות, דבר שהגביר את חוסר היכולת למצוא תעסוקה וכך העמיק את מעגל העוני.
הדוח השנתי של מבקר המדינה לשנת 1999 הציג נתונים מדאיגים על רמת ההשכלה של ילדי עיירות הפיתוח.
למרות שממוצע הילדים בכיתה היה בתחילה נמוך ב-5 תלמידים בכיתה מהממוצע הארצי, שיעור ההצלחה בבחינות הבגרות היה נמוך ב-12%.
בדוח נטען כי נתונים אלה נובעים ממספר נמוך של מורים איכותיים שהתגייסו לעבור לגור בפריפריה, ועוד פחות מהם של מורים בעלי ותק.
לכל אלה התווסף גם מצב כלכלי וחברתי קשה.
בדוח הודגש כי רמת השכלה נמוכה גורמת לשכר עבודה נמוך ולשיעור אבטלה גבוה, ולכן אם מצב זה לא ישתנה, הרי שהוא עלול להימשך לדורות.
למרות התכנון הקפדני והתחזיות המבטיחות, מרבית עיירות הפיתוח בישראל התמודדו עם קשיים שונים בשלל תחומים.
למרות שתוכננו פארקים, גינות ציבוריות ושכונות מטופחות, בפועל, עיירות הפיתוח של שנות ה-50 נבנו בחופזה ובחומרים זולים והורכבו בעיקר משיכונים.
עיירות כמו קריית מלאכי, קריית שמונה, בית שאן ואחרות הידרדרו במהרה למרכזי עולים מוזנחים בעלי תשתיות ירודות.
בניגוד למדינות אירופה, שבהן "העיר החדשה" הוקמה כדי לפזר את כלל האוכלוסייה ולהוות את הפריפריה הגאוגרפית, בישראל נשלחו לפריפריה בעיקר עולים חדשים.
הדבר גרם לניכור, ריחוק חברתי, תחושות של מרמור וניצול ולתופעות קשות שבהן בעיירות פיתוח רבות התגוררה אוכלוסייה מוחלשת, מובטלת ושגם אינה דוברת את השפה העברית.
לכל אלה הוסיפו בעיות האבטלה, ההזנחה הממשלתית, החינוך הירוד ומצב הרוח הכללי שהשפיע על אווירת העיירה כולה.
דוגמה לכישלון של עיירת פיתוח בשנותיה הראשונות היא קריית מלאכי, שהוקמה באוקטובר 1950 כמעברה לעולים שיוכלו להתפרנס כפועלים חקלאים לעבודה ביישובים הסמוכים.
בפועל, רוב עשרות משפחות העולים שיושבו בה בראשיתה התקשו למצוא עבודה אצל חקלאי האזור ונותרו מובטלים ועניים במשך שנים.
בשנת 1957, כשאוכלוסיית העיירה מנתה כבר קרוב ל-5,000 איש, לא נמצאו בה בעלי מקצועות חופשיים הכרחיים ביישוב כמו רופאים, מכונאים, רוקחים וכדומה.
ערד שהוקמה בשנת 1960 וכרמיאל שהוקמה בשנת 1964 היו עיירות הפיתוח האחרונות שהוקמו ונעשה בהן ניסיון ליישם את הלקחים שנלמדו מהטעויות שנעשו בעיירות הפיתוח בשנות ה-50.
מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים והפכו למרכזים של אוכלוסיות מוחלשות ומעגלי עוני, בעקבות כך שהעסקים והמפעלים שהוקמו בהן היו זכאים להטבות מס וסובסידיות אחרות.
למרות הבעיות ובשל חוסנם של העולים והצלחתם לצמוח מתוך הקשיים, זכה מפעל עיירות הפיתוח בישראל בפרס ישראל לשנת 1984 (תשמ"ד) על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה.
לקחים מקליטת העלייה בעיירות הפיתוח יושמו בעליות של שנות ה-90. התפרקותה של ברית המועצות בשנות ה-90 הביאה לעלייה גדולה מאוד של יהודים שהתגוררו בה.
יכולותיה של ישראל באותם ימים היה טוב בהרבה משהיה בשנות ה-50, וגם הגישה שונתה.
מתפיסה שעל המדינה להכתיב לעולה שנזקק לשיכון את מקום מגוריו, לתפיסה של קליטה ישירה.
קליטתם של עולים רבים כל כך היוותה אתגר חברתי וכלכלי גדול.
רעיון פיזור האוכלוסין לצורך נוכחות אזרחית גם באזורים רחוקים מהמרכז היה עדיין בתוקף והמדינה ראתה אז אינטרס ביטחוני, פוליטי וכלכלי ליישב את הגליל והנגב.
ללא תכנון מלמעלה היו כנראה מרבית העולים נקלטים באזור המרכז.
רצונה של המדינה לאכלס את הפריפריה הביאה להגברת הבנייה בעיירות הפיתוח ולמיעוט בנייה במרכז דבר שהביא לעליית מחירי הדירות במרכז ולמעבר ניכר של העולים, שקיבלו סל קליטה מוגבל, לעיירות הפיתוח.
עם השנים דבק בעיירות הפיתוח דימוי סטריאוטיפי.
דימוי זה בא לידי ביטוי חריף בפנים שונות בעולם המדיה והתקשורת.
העיתונות הארצית ממעטת לסקר את עיירות הפיתוח.
ממוצע הכתבות בתקשורת על עיירות פיתוח עומד על 3.5 כתבות לגיליון עיתון.
זאת על אף שישנן מעל ארבעים ערי ועיירות פיתוח, אשר אוכלוסייתן מהווה כעשרים אחוז מתושבי המדינה.
חשיפה מוגבלת זו תורמת להבניית שוליות של הפריפריה.
התעלמות בסיקור מבטאת תפיסה לפיה המתרחש שם אינו חשוב לכלל אזרחי המדינה.
בנוסף, בהיבט האיכותני של הסיקור העיתונאי נמצאה טכניקות הכתיבה הבאות:
התושבים מוצגים כבעלי מאפיינים זהים.
כך למשל נכתב בידיעות אחרונות ב-1992: "עיירות הפיתוח אינן משהו שהתחיל טוב ובמשך הזמן נדפק.
הן משהו שהתחיל דפוק כדי לייצר דפוקים"
הבניית תושבי ערי הפיתוח כ-'אחרים'.
לדוגמה מהארץ מ-1990: "למעשה זו השאלה, אם בעיירות הפיתוח צמח במשך השנים זן אנושי מיוחד, שונה מזן הישראלי המצוי".
לפי הנרטיב ששלט בעיתונות - בפריפריה רווחים כללי התנהגות שונים.
זהו מקום חסר מערכת נורמטיבית מאורגנת ונטול הסדרים חברתיים מוסכמים בהם מורגל 'המרכז'.
ערי הפיתוח הן "המערב הפרוע" בה אלימות היא דרך חיים.
רוב האירועים המדווחים על ערי הפיתוח שליליים ועוסקים בפשע, באלימות, בתאונות, בעוני ובמצוקות.
הבנייה שיטתית של ניגודים קוטביים בין פריפריה למרכז, ובהתאמה בין מזרחים לבין יוצאי אירופה.
עיירות הפיתוח מזוהות כריכוזים של יוצאי עדות המזרח ומצביעי ליכוד, והן מקושרות למסורתיות, לפולחנים מאגיים להערצת רבנים ולדברי תורה
גם בקולנוע הישראלי ניתן למצוא אפיונים שונים בסרטים בהם מתוארים החיים במספר עיירות פיתוח:
נטייה למאגיה, לכשפים ולטקסיות מסתורית.
מסורתיות ומזרחיות – חנוכיות, פמוטים, מזוזות, הקפדה על טקסי חגים וקידוש בערב שבת, דיוקנאות של רבנים.
מקום סוציו-אקונומי נמוך: מרכזים של פשע ושל אי-סדר, של אלימות, שביתות (יזומות) ואבטלה, פיגור, התפתחות כושלת ושכר נמוך, לכלוך והזנחה, אי שקט חברתי, חוסר שליטה על הגורל ועתיד מעורפל, מצוקה כלכלית, ריבוי ילדים וציפייה לנס.
הדרום הקולנועי נושא קונוטציות של עוני, נחשלות, רעב, מעמד הפועלים ועולם שלישי, כניגוד לצפון התעשייתי, המפותח, הירוק והעשיר.
המדבר נתפס כמאיים ב"אחרותו", בשוליותו המרחבית העלולה לפרוע את התרבות, את חוקיה ואת סדריה.
הישימון המדברי מסמל את הפרימיטיביות שלא הבשילה לכדי חיי תרבות נאורים ומתקדמים
יצירות ספרותיות שונות בשפה העברית מתרחשות על רקע החיים בעיירות פיתוח בישראל.
שלושה מעגלים מרחביים דומים שחוזרים ביצירות הספרותיות על עיירות הפיתוח – הבית, העיירה, המרחב שמעבר לעיירה.
הבית מיוצג כבית פגום המתגונן מפני המבט, מפני החוץ, מפני חשיפת סוד (היעלמות אב, דיכאון וכו').
במרחב העיירה יש משא ומתן אינטנסיבי בין היחיד לבין הקהילה.
האתוס הקהילתי מאיים לבלוע את היחיד, להעלים את זהותו, להכשיל את המימוש העצמי שלו.
כמו כן יש דגש חשוב על מרכזיותה של הקהילה אל מול כוחות חיצוניים לה חשובים ככל שיהיו.
ביחסים שבין העיירה למרחב שמחוצה לה התושבים רואים עצמם כמי שהוצאו מחוץ למרחב ולזמן של המדינה והחברה הישראלית.
התערבות מצד המדינה נתפסת כחדירה אל תחום לא-לה.
מצד שני העיר הגדולה היא מושא תשוקה.
ישנו דחף חוזר ונשנה לצאת מהעיירה למימוש עצמי במקום אחר.
עם זאת ישנה גם תנועה הפוכה של שיבה אל העיירה.
שיבה שנלוות אליה ביקורת וזרות.
עוד מאפיינים שניבטים ביצירות הספרותיות: העיירה היא מקום קטן, דל אמצעים, דחוק, רחוק ו-"אחר".
מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם ביוני 2018 נתונים סטטיסטים על עיירות הפיתוח בשנות האלפיים, במאמר "מבט על ערי הפיתוח - 1972-2016".
מרבית ערי הפיתוח מצויות באשכולות הנמוכים של הדירוג החברתי-כלכלי (4-2); חמש רשויות מדורגות באשכול 5; ארבע ערים – אילת, יבנה, יקנעם עילית וכרמיאל – מדורגות באשכולות גבוהים יותר (7-6).
אף עיר פיתוח לא מדורגת באשכולות הגבוהים של הדירוג החברתי-כלכלי (10-8).
בכל ערי הפיתוח חל לאורך השנים גידול באוכלוסייה, אך בחלקן - למשל יבנה, נצרת עלית ונתיבות – גידול האוכלוסייה היה משמעותי יותר.
נכון לסוף שנת 2016, מונה אוכלוסיית ערי הפיתוח כ-814 אלף תושבים, שהם כ-10% מכלל תושבי המדינה.
שיעור העולים שעלו ארצה לאחר שנת 1990 גבוה מהממוצע הארצי.
שיעור גבוה במיוחד של עולים ניתן למצוא בנצרת עילית, כרמיאל, ערד ומעלות-תרשיחא, ושיעור נמוך במיוחד – בבית שאן, חצור הגלילית, יבנה ונתיבות.
השכר הממוצע לשכיר בערי הפיתוח נמוך בכ-20% מהשכר הממוצע הארצי.
שיעור מקבלי דמי האבטלה בערי הפיתוח היה גבוה משמעותית מהנתון הארצי.
בין השנים 1996 ל-2006 הייתה ירידה בפער בין ערי הפיתוח לנתון הארצי, מפער של 74% ב-1996, לפער של 43% ב-2006. בעשור שלאחר מכן נותר שיעור מקבלי דמי האבטלה גבוה בכ-40% מהנתון הארצי.
ישנו פער של 8%-3% בשיעור הזכאים לבגרות בין ערי הפיתוח לממוצע הארצי.
בקרב תלמידי כיתה י"ב שהיו זכאים לבגרות ועמדו בדרישות הסף של האוניברסיטאות, הפער בין ערי הפיתוח לכלל האוכלוסייה מתרחב ונע בין 10% עד 20%.
שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה – העומד על 14% – נמוך בכ-30% מן השיעור הארצי של בעלי ההשכלה הגבוהה בישראל שהוא 21%.
ביקנעם עילית, יבנה וכרמיאל שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה גבוה במיוחד, ואף גבוה מן השיעור הארצי הממוצע, ולעומת זאת, השיעור נמוך במיוחד בערים קריית מלאכי, בית שמש ואופקים.
כ-72% במעלי השכלה גבוהה בערי הפיתוח הם בוגרי מדעי הרוח והחברה והיתר בוגרי הנדסה ומדעים מדויקים, בדומה להתפלגות הארצית.
בשנת 1988 אישרה הכנסת את חוק ערי ואזורי פיתוח בהתאם להצעת חברי הכנסת דוד מגן ויצחק פרץ.
מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרת חוק זה היא לעודד התיישבות, פיתוח וקידום חברתי וכלכלי של ערי ואזורי הפיתוח ושל תושביהן".
החוק מקנה שלל הטבות והקלות לתושבי ערי הפיתוח (כהגדרתן בחוק זה), אך הוא לא הופעל מעולם - ראשי היישובים לא הסכימו לוותר על הטבות המס הקיימות כדי ליישמו, והמדינה נמנעה מהפעלתו בשל עלותו התקציבית.
הכנסת דחתה את תאריך תחילתו של החוק בסדרת תיקונים החל משנת 1993, ואף הציעה לבטלו.
ישנם חוקים אחרים שמסייעים לעיירות הפיתוח כמו חוק לעידוד השקעות הון, מענקים ותמריצים למורים ועוד.
עֵיטָם לְבֶן-זָנָב (שם מדעי: Haliaeetus albicilla) הוא מין עוף דורס גדול גוף בסוג עיטם שבמשפחת הנציים.
השם "עיטם" הוא הלחם של המילים "עיט" ו"ים" המצביעות על מקום חיותו של העוף – בקרבת מקווי מים גדולים.
שם המין נובע מזנבו הלבן כליל.
העיטם לבן-הזנב הוא הציפור הלאומית של פולין.
העיטם לבן-הזנב הוא אחד העופות הדורסים הגדולים ביותר.
אורכו 76–92 סנטימטרים, ומוטת הכנפיים שלו 190–240 סנטימטרים.
מאפיינים בולטים נוספים של לבן-הזנב הם כנפיים רחבות, ראש גדול יחסית לעופות אחרים, צוואר עבה, ומקור גדול בצורת סכין שבעזרתו הוא תופס את טרפו.
צבעו של העיטם הבוגר הוא ברובו חום, למעט הראש והצוואר שהם בהירים, הרגליים והמקור שהם צהובים, והזנב הלבן.
בפרטים צעירים הזנב והמקור כהים יותר, וכחלק מתהליך ההתבגרות הזנב מתבהר חוץ מטבעת חומה שנשארת בסופו.
הנקבות גדולות מהזכרים באופן ניכר.
ניזון מעיקר מדגים אך גם מעופות מים כגון אגמיות, צוללים, ברווזים, מרגונים ושחפים.
כאשר אינו בקרבת מים ניזון מפגרים ולעיתים אף ממכרסמים.
לעיטם לבן-הזנב חשיבות גדולה למערכת האקולוגית בהיותו אויב טבעי של בעלי חיים שחלקם נחשבים כמזיקים לאדם (בחולה הוא אימת הקורמורנים הידועים כמזיקים קשים לענף המדגה).
הקן הוא בליל גדול של ענפים וזרדים, ממוקם במצוקים על החוף או בצמרות עצים, ובדרך כלל משמש כקן במשך מספר דורות.
בעונת הנדידה עוברים העיטמים, כמו דורסים אחרים, מרחקים גדולים.
בעיקר פרטים צעירים הנחשבים למשוטטים במשך שנים ספורות עד הגעתם לבגרות מינית, בגיל 4–5 שנים.
תופעה נפוצה בשבועיים הראשונים לחיי הגוזלים היא שהגוזל הגדול יותר מציק לקטן.
התופעה נקראת "קייניזם", על שם קנאתו של קין בהבל אחיו.
העיטם לבן-הזנב מקנן בטבע בצפון אירופה ואסיה.
לאחר שנכחד באזורים רבים הוחזר לטבע בהצלחה באיים המערביים של סקוטלנד, וגם בבריטניה ובהולנד.
האוכלוסייה הגדולה באירופה היא לאורך חופי נורווגיה.
האוכלוסייה העולמית של העיטם לבן-הזנב מוערכת בכ-20–60 אלף פרטים בוגרים, ולפי הערכות ה-IUCN מאז 2005 המין אינו נמצא בסכנה.
מוערך שמספר הפרטים נמצא במגמת עלייה.
עיטמים בכל העולם נפגעו מאוד עקב פעילות האדם.
כמו עופות אחרים, העיטמים סובלים מהרס בתי הגידול, מהרעלות, מאיסוף ביצים על ידי אספנים וכן מציד.
רבים לקו בעקרות כתוצאה מחשיפה ל-DDT ולכספית שהצטברו בגופם לאחר שחומרים אלה התגלגלו במעלה שרשרת המזון.
אחת המחלות הקשות ביותר לגוזלי עופות היא נגיף ה-Pox, הגורם לפצעים בגוף הגוזל וברוב המקרים הפרט הנגוע לא שורד.
בעקבות ההכחדות המסיביות, נעשה מאמץ במקומות רבים בעולם לנסות להחזיר את העיטם לטבע.
השיטה כוללת הסרה של גוזלים עודפים מקינים בטבע וגידולם בקופסאות מיוחדות בצמרות עצים, כך שהציפור אינה רואה את בני האדם המאכילים אותה.
החזרה מוצלחת במיוחד מתבצעת במערב סקוטלנד שם לבני זנב מקננים בטבע כבר מספר שנים באיים מול, סקי, לואיס ובחופי ווסטר רוס.
ב-2006 הוכרז כי זוג לבני זנב מתרבים בחופשיות בשמורת טבע בהולנד וגם באנגליה ישנם זוגות ספורים של פרטים בטבע.
בישראל, שהיא קצה גבול תפוצתו הדרומי של העיטם לבן-הזנב, היו שני קינונים ידועים של מין זה בשנות ה-50: בעמק החולה, שם נעלם ב-1957 עם ייבוש הימה, ובעמק בית שאן, שם נעלם בעקבות הרעלה.
בשנות ה-70 החלו הניסיונות להשיב אותו לטבע בישראל.
עֵיטָם לְבֶן-רֹאשׁ (שם מדעי: Haliaeetus leucocephalus; ידוע גם בתור "עיט קירח", "עיט קירח אמריקאי" או בשמו השגוי "הנשר האמריקאי") הוא מין של עוף מסוג עיטם, שתפוצתו באמריקה הצפונית.
הוא נחשב לציפור הלאומית של ארצות הברית ומופיע בסמלה הלאומי.
מין זה היה על סף הכחדה בארצות הברית בסוף המאה ה-20, אולם כעת מצבו יציב והוא הוסר מרשימת המינים בסכנת הכחדה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
עיט זה הוא עוף דורס הנמנה עם סדרת דורסי היום.
שמו המדעי מתאר אותו היטב: Haliaeetus פירושו "עיט ים", כלומר עיטם, ו-leucocephalus פירושו "ראש לבן".
שם נוסף לעיטם זה הוא "עיטם קירח", שם שמקורו בשמו האנגלי של העיטם: Bald Eagle.
שמות אלו שגויים , שכן לעיטם יש נוצות לבנות על ראשו, על צווארו ועל זנבו.
מקור שם זה הוא במילה האנגלית העתיקה "Piebald" שמתייחסת לנוצות הראש והזנב הלבנות.
גובהו של העיטם לבן-הראש הוא מטר אחד בקירוב.
מוטת הכנפיים של נקבות בוגרות היא כ-2.1 מטרים, ושל הזכרים כשני מטרים.
משקלן הממוצע של הנקבות הוא 5.8 ק"ג, ושל הזכרים – 4.1 ק"ג.
העיטמים לבני-הראש הקטנים ביותר נמצאים בפלורידה, שם המשקל של מרביתם אינו עולה על 2.3 ק"ג ומוטת הכנפיים על 1.8 מטרים.
לעומתם, העיטמים לבני-הראש הגדולים ביותר נמצאים באלסקה, שם ניתן לצפות בנקבות גדולות שמשקלן עשוי לעלות על שבעה ק"ג ומוטת כנפיהן עשויה להגיע ל-2.4 מטרים.
גודל המוח של העיטמים הוא בערך 16 ס"מ מעוקבים.
בניגוד לרושם שמתקבל באשר לעיטם בשל גודלו ומראהו, עצמותיו חלולות.
עובדה זו מביאה לכך שמשקלו היחסי של שלד העיטם מהווה רק כחמישה עד שישה אחוזים ממשקל גופו (כרבע ק"ג).
מקורו, טפריו ונוצותיו של העיטם עשויים מקרטין.
כנפיו ארוכות ורחבות, ומכאן שהן מתאימות לדאייה.
בסך הכול העיטם מכוסה בלמעלה מ-7,100 נוצות לערך.
נוצות גופו חומות ומנוקדות, בעוד הנוצות הלבנות המבדילות את ראשו וזנבו מתחילות לגדול רק שנתיים עד שלוש שנים לאחר מכן, לפני ההגעה לבגרות המינית.