tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום מלחמת העצמאות נותר העמק ללא תושביו הערבים, והאדמות והכפרים שננטשו איפשרו השלמת רצף של חלקות חקלאיות, עיבוד חלקות גדולות ואף הקמת יישובים חדשים.
החל בשנת 1949 החל אכלוס מחדש של העיר בית שאן שעמדה נטושה במשך כשנה, ותושביה החדשים של העיר, ברובם עולים חדשים, מצאו עבודה כעובדים עונתיים בישובי הבקעה.
תושבי עמק בית שאן ראו בחשש התפתחות של יישוב עירוני, בהיותו "נטע זר" במערך השיתופי של העמק, והתערבו בניהול בית שאן תוך מטרה להפכה ליישוב "קואופרטיבי".
משמעות הדבר בפועל הייתה מניעת פתיחה של עסקים פרטיים וניסיונות לאגד את אנשי בית שאן בקואופרטיבים.
חלק מתושבי בית שאן טענו, בדיעבד, כי התערבות זו עיכבה את התפתחות העיר.
עם הקמתה, הובילה המועצה האזורית מערך של בניית תשתיות ליישובים.
הראשון והחשוב בהם היה הקמת מפעל המים, שחלקים ממנו נכנסו לפעולה כבר בשנת 1955. המפעל כלל תשתיות והסדרה של מי המעיינות, תוך ניקוז המעיינות המליחים או הובלת מימיהם לבריכות הדגים, וחלוקה של המים המתוקים.
תשתית נוספת שנבנתה הייתה תשתית הכבישים, שחלקם נפגעו במהלך מלחמת העצמאות וחלקם היו דרכי עפר וכעת נסללו באספלט.
חשובה במיוחד הייתה השלמת קטע כביש 90 שבין קיבוץ גשר למועצה אזורית עמק הירדן – הכביש הקודם נותר לאחר המלחמה בשטח ממלכת ירדן.
עוד הוקמו בתחום המועצה שירותי דואר וכן אזור התעשייה מפעלי שאן.
גל ההתיישבות שאפיין את מדינת ישראל בשנותיה הראשונות לא פסח על בקעת בית שאן ובמהלך שנים אלה הוקמו בה חמישה יישובים: ירדנה, נווה אור, רוויה, רחוב ושדי תרומות.
בנוסף, עובה קיבוץ עין הנצי"ב.
היישובים החדשים שהוקמו, רובם בצורת מושבים, אוכלסו על ידי עולים חדשים מכורדיסטן, עיראק ומרוקו.
גם ביישובים החדשים, עיקר התעסוקה היה בחקלאות, ובנוסף רבים מהעולים החדשים הועסקו כעובדים עונתיים במשקי הסביבה.
ההתפתחות המהירה של ההתיישבות בעמק הובילה לפער חברתי עמוק בין שני סוגי האוכלוסייה היהודית שישבו בו: מצד אחד, תושבי הקיבוצים הוותיקים, ומהצד השני העולים החדשים תושבי המושבים והעיר בית שאן.
הפער נכר בתחומים רבים: בידיעת השפה, בביסוס הכלכלי, בחינוך (בשנת 1961, למשל, 5.1% מאנשי המושבים היו בעלי השכלה תיכונית, לעומת 71% מאנשי הקיבוצים) ואף במספר הילדים למשפחה.
פער משמעותי נוסף היה הקשר לשלטונות המדינה – בעוד הקיבוצים נהנו מגישה לאלה, למושבים ולאנשי בית שאן לא הייתה כל השפעה על מקבלי החלטות.
לאחר השלמת הקמת התשתיות וההתיישבות בבקעה, התרחשה צמיחה משמעותית בענפי החקלאות.
עמק בית שאן היה החלוץ בענף הכותנה שנכנס לישראל בשנת 1953 בהובלתו של סם המבורג, ולאחר תקופת התגברות על הקשיים שנלוו להקמתו הפך למרכזי בחיי העמק.
ההתרחבות המשמעותית של החקלאות הובילה לצמיחה גם בענפי התעשייה בעמק שנתנו שירותים לחקלאות ועיבדו את התוצרת החקלאית.
בשל סדרי הגודל אליהם הגיעה החקלאות והתעשייה החלה המועצה ליזום פרויקטים למתן פתרונות בשיתוף פעולה עם הרשויות השכנות.
תשתיות החינוך והתרבות שהוקמו בבקעה במהלך השנים הראשונות החלו לתת את אותותיהן בסגירה מסוימת של הפערים החברתיים, בעיקר בתחום החינוך.
חוק חינוך חובה, על אף שלא יושם במלואו, העלה משמעותית את אחוז ילדי העולים שזכו להשכלה יסודית ועל יסודית במסגרת החינוך הממלכתי.
בתחום הספורט התפתחו מאוד ענפי השחייה והכדורמים וספורטאי האזור הגיעו להישגים נכבדים ברמה הארצית.
על אף היות בקעת בית שאן אזור ספר של מדינת ישראל, מעט מאוד אירועים על רקע ביטחוני התרחשו עד למלחמת ששת הימים.
עיקר האירועים היו חבלות ברכוש ומיקוש דרכים שבוצעו על ידי מסתננים מירדן.
על אף מיקומה של בקעת בית שאן, לא התרחשה בה שום פעילות במהלך מלחמת ששת הימים.
הגבול המזרחי עם ירדן לא השתנה.
כיבוש בקעת הירדן קיצר את הדרך מישובי המועצה לירושלים, אם כי רק בשנת 1971 הושק על ידי חברת אגד קו האוטובוס הראשון לבירה שנסע דרך הבקעה.
אך השקט הביטחוני שאפיין את האזור במשך 19 שנה הסתיים באחת: ב-19 ביוני 1967, התגלה מטען חבלה סמוך לקיבוץ גשר.
ב-6 באוגוסט 1967 הותקף בירי מהמארב טנדר שנסע בין מעוז חיים וכפר רופין.
בהמשך הופגזו ישובי המועצה באופן יומיומי על ידי הארטילריה של צבא ירדן, וחדירות מחבלים ופיגועים הפכו לחלק משגרת החיים במועצה.
במהלך המלחמה ספג קיבוץ כפר רופין, לדוגמה, 58 הנחתות אש.
בית שאן ספגה 40 הנחתות אש.
כתוצאה מכך דרכי העפר החקלאיות באזור צופו באספלט למניעת מיקוש, ביישובים נחפרו תעלות קשר רבות (תוך כדי הרס הנוי בחלק מהיישובים) ונבנו בחלקם מקלטים מרווחים יותר שיועדו גם ללינה.
ילדי חלק מהיישובים לנו קרוב לשלוש שנים במקלטים באופן קבוע.
היישובים עברו משברים חברתיים על רקע הלחימה.
גידול הילדים במקלט היווה בעיה.
דובר על פינוי ומשפחות עזבו.
מפקדי הצבא הגיעו ליישובים במטרה לחזקם ולהבטיח להם שצה"ל מנסה לעשות הכל כדי לסייע להם.
אנשי המשקים דרשו מאלוף פיקוד הצפון לכבוש את הגלעד כפי שכבשו את רמת הגולן במלחמת ששת הימים ולהרחיק את הסוללות הירדניות והעיראקיות.
בעידוד הממשלה יצאו ילדים ומשפחות מישובי הקו לנופש בעורף, אולם לא היה בכך כדי להקל בהרבה על הבעיות.
כמו כן, התנדבו אזרחים מן העורף לסייע ליישובים שבקו האש על ידי הגעה ליישובים למספר ימים וסיוע בעבודה במקום.
בשנים אלו החלה ממשלת ישראל גם בהקמת היאחזויות נח"ל בבקעת הירדן, שקיבלו את השירותים המונציפיאליים מהמועצה עד להקמתה של מועצה אזורית בקעת הירדן.
בנוסף, אוזרחה גם היאחזות הנח"ל במעלה גלבוע.
בשלהי שנות ה-80, בימי האינתיפאדה הראשונה, התרחשו מספר פיגועי טרור פלסטיני נגד יישובי המועצה, שכללו גם טרור חקלאי והצתות.
בשנת 1989 הטילה המועצה באמצעות מטוס קל ששכרה כרוזים מעל הכפרים פקועה וג'לבון שבצפון השומרון, בהם הוזהרו התושבים מהמשך הפיגועים.
בהמשך השנה דרש ראש המועצה יגאל שחר ממשרד החקלאות וממשרד האוצר להכיר ביישובי המועצה כיישובי קו עימות.
ב-1990 יצאו משטרת ישראל, משמר הגבול ואנשי קרן קיימת לישראל במבצע למיגור ההצתות במרחב, שכונה מבצע "זנב שועל".
בנוסף, פנו אנשי המועצה אל מוכתרי הכפרים על מנת שיעשו מאמצים לעצירת הפיגועים, אך ללא הועיל.
באפריל 2004 הושלם קטע גדר ההפרדה העובר לאורך הגלבוע מנחל בזק לסאלם, ובזאת נחסמה האפשרות לעבור משטחי המועצה ישירות לישובי הגלבוע שבתחום שליטת הרשות הפלסטינית.
רוב מוחלט (מעל 99%) של האוכלוסייה המתגוררת בשטח המועצה היא יהודית.
האוכלוסייה כוללת מגוון של קהילות – חילונים, דתיים ומסורתיים.
קיימת נוכחות של קיבוצים ומושבים עם אורח חיים חילוני, לצד קהילות דתיות.
רוב האוכלוסייה מתגוררת בקיבוצים (מעל 70%), במושבים וכפרים שיתופיים (מעל 15%).
בשנת 2020 היו 30.1% מאוכלוסיית המועצה בגילאים 14-0, מעט יותר מהממוצע בישראל.
בתחומי המועצה שוכנים שבעה בתי ספר, מהם חמישה בתי ספר יסודיים: רימון, דרור, שק"ד, ביכורים ודקלים, ושני בתי ספר על-יסודיים: גאון הירדן ושק"ד.
מוסד לחינוך מיוחד "אולפנת גלעד", וחוות בעדן, חווה חקלאית להעשרה בתחום החינוך לחקלאות ולקיימות.
בתחום המועצה גם מתנ"ס ואולם מופעים ממוגן ("הקימרון") ובו 938 מקומות ישיבה.
על פי נתוני משרד החינוך בשנת הלימודים תשע"ח (2017–2018) זכו תלמידי המועצה לתקצוב הגבוה ביותר בישראל, 57,357 שקל בשנה לתלמיד.
בתחומי המועצה פועל המוסד "מלכישוע", מוסד לגמילה מסמים.
מאז 1978 מתקיים מרוץ חצי מרתון עמק המעיינות (בעבר נקרא חצי מרתון בית שאן).
המרוץ מהווה את אליפות ישראל בחצי מרתון ונחשב למרוץ ההכנה למרתון טבריה.
מאז 2014 מתקיים גם מרוץ שבילי עמק המעיינות – מרוץ אולטרה מרתון הנמשך יומיים (חלקו כמרוץ לילה) וכולל הפנינג במתחם גן השלושה ונחל הקיבוצים.
מועדון כדורסל גלבוע/מעיינות משותף למועצה אזורית עמק המעיינות ומועצה אזורית גלבוע.
המועדון הוקם ב-2009, ונכון ל-2018 הוא מונה 1,200 בנים ובנות בגילאי 6–18 במסגרת של 50 חוגים וקבוצות תחרותיות.
הקבוצה הבכירה של המועדון היא הפועל גלבוע קרן המשחקת בליגה הלאומית בכדורסל נשים.
כביש 90 מהווה את עורק התחבורה העיקרי בתחום המועצה וחוצה אותה מצפון לדרום לכל אורכה.
צירי הרוחב הם כביש 667 העולה לגלבוע ומחבר את ישובי הגלבוע, כביש 669 העוקף את בית שאן מדרום ומחבר מספר יישובים, והמשכו בכביש 6678, וכביש 71 המהווה את הקשר העיקרי לכיוון מערב ולמרכז הכלכלי של מדינת ישראל.
בתחום המועצה עוברת מסילת העמק, ואת תושבי המועצה משרתת תחנת הרכבת בית שאן.
ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 11.9 ק"מ.
בשטח המועצה שטחי חקלאות רבים.
כ-35% מתושבי המועצה עוסקים החקלאות.
הגידולים הבולטים נכון ל הם בריכות דגים, עשבי תיבול, תמרים וזיתים.
בעבר בלטה החקלאות בעמק בית שאן בגידולי הכותנה.
בשנות ה-50 החל לפעול בתחום המועצה אזור תעשייה "מפעלי שאן".
בראשיתו עיקר התעשייה נועדה לתוצרת החקלאית, אך עם השנים הצטמצם הצורך וכיום האזור מכיל מגוון של תחומים.
בשנת 1996 החלה הקמתו של אזור תעשייה נוסף, פארק צבאים, בבעלות משותפת עם עיריית בית שאן.
הפארק מוגדר כאזור עדיפות לאומית א' ולמן הקמתו זכה למענקי פיתוח של עשרות מיליוני שקלים מתקציב המדינה.
אף על פי כן, סובל הפארק מתת אכלוס ואינו ממצה את הפוטנציאל הטמון בו.
בשנת 2008 הוצגה לממשלה תוכנית להקמת אזור תעשייה נוסף, "שער ירדן", בשיתוף ישראלי-ירדני.
275 דונם משטחי אזור התעשייה כלולים בשטח המועצה, ו-700 דונם בשטח ירדן.
האזור יאפשר מעבר של עובדים וסחורות בין שתי המדינות.
התוכנית אושרה סופית ב-2013, וב-2016 החלו עבודות הפיתוח של האתר, שיכלול גם גשר על נהר הירדן.
בתחום המועצה פועלת תחנת הכוח מעלה גלבוע, פרויקט תשתית לאומית.
בתחום המועצה ובצמוד אליה מספר רב של אטרקציות תיירותיות, בהן אתרי טבע, נופש ופנאי, ועתיקות רבים.
בשטח המועצה קיימות 15 שמורות טבע מוכרזות המהוות 16.1% משטח המועצה, 2 גנים לאומיים ושמורת נוף אחת.
שמורת טבע גלבוע – שמורת טבע פתוחה על מורדות הר הגלבוע, פופולרית במיוחד בשל אירוס הגלבוע הפורח בחודשים מרץ-אפריל.
גן לאומי כוכב הירדן – אתר ארכאולוגי שגולת הכותרת שלו הם שרידי מבצר צלבני מפואר.
גן לאומי בית אלפא – שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
גן לאומי גן השלושה – אתר המשלב מספר רב של אטרקציות מתחומים שונים – ארכאולוגיה, היסטוריה ובילוי.
פארק המעיינות – מכלול של פלגים ומעיינות ושבילי הליכה ביניהם
גן לאומי בית שאן – שרידי העיר בית שאן מתקופות שונות, ביניהן תקופת המקרא, הרומית והביזנטית.
שמורת גאון הירדן – שמורה הכוללת בתוכה קטעים מנהר הירדן.
השמורה ברוכה בעצים, צמחיית סבך עבותה ובחיות בר רבות.
בקיץ 2010 ביוזמת מכינת העמק ששוכנת בתל תאומים, נפתח מסלול הליכה מעגלי העובר בין אתרי התיירות השונים בעמק בשם שביל עמק המעיינות, שאורכו הכולל 120 ק"מ.
מעבר לשביל עמק המעיינות, האזור עשיר מאוד במסלולי טיול מותאמים להליכה במגוון רחב של רמות קושי, לאופני שטח ולטרקטורונים.
עם המסלולים הפופולריים נמנים נחל הקיבוצים, אשר לאורכו גם חניוני יום ולילה, קניון הבזלת בנחל חרוד, ונחל יששכר.
מוזיאון בית הרופא במנחמיה – מוזיאון היסטורי העוסק בתחום הרפואה וראשית ההתיישבות היהודית בגליל התחתון.
אתר מורשת חומה ומגדל בגן השלושה.
מרכזי מבקרים בתחומי הצפרות, אנרגיה ירוקה, חקלאות ועוד.
גן גורו – גן חיות בדגש על יבשת אוסטרליה.
חוות הרוח במעלה גלבוע - חוות רוח ליד הקיבוץ מעלה גלבוע.
באזור מספר חניוני לילה (קמפינג), חלקם כוללים דרגות שונות של שירותי חניון לילה, חלקם בתשלום.
בין החניונים הבולטים חניון מעיין חרוד, חניון כוכב הירדן, חניון גן השלושה וחניון נחל הקיבוצים.
בנוסף קיימים מספר חניונים פרטיים.
אכסניה, בית הארחה וצימרים רבים לאירוח מופעלים באופן פרטי ברחבי העמק.
בתי החולים הנותנים שירותים לתושבי המועצה הם פוריה שבטבריה ומרכז רפואי העמק שבעפולה.
מרחק הנסיעה מישובי המועצה לבתי החולים הוא 19 עד 45 ק"מ (המרחק הרב ביותר, משדי תרומות לפוריה).
בבית שאן קיים מוקד לרפואה דחופה המשרת גם את תושבי המועצה.
בשנת 1988 הוקמה על ידי תושבי המועצה עמותת "גיל עוז", המספקת שירותי רווחה לקשישים.
+שםשנות כהונההערותיוסף רייסקין (עדן)1948–1950ממייסדי קיבוץ מעוז חייםרפי טהון1950–1956חבר קיבוץ מעוז חייםאלישע סולץ1956–1969חבר קיבוץ מעוז חיים.
על שמו מעלה אלישע.אורי יפה1969–1986חבר קיבוץ מעוז חייםיגאל שחר1986–1996חבר קיבוץ מעוז חייםיעל שאלתיאלי1996–2006חברת קיבוץ נווה אור, האישה הראשונה בתפקיד, הראשונה שאינה בת קיבוץ מעוז חייםדני תמרי2006–2009חבר קיבוץ שדה אליהו, ראש המועצה הדתי-לאומי הראשוןיורם קרין2009–2024תושב כפר רופיןאיתמר מטיאש2024–חבר קיבוץ טירת צבי
מועצה אזורית מטה בנימין היא מועצה אזורית באזור הרי בנימין במחוז יהודה ושומרון.
המועצה גובלת בלטרון במערב ועד בקעת הירדן במזרח, מירושלים בדרום ועד אזור העיר אריאל בצפון.
בשנת 2024 התגוררו במועצה כ-80,100 תושבים, וזהו מספר התושבים הגדול ביותר במועצה אזורית ישראלית.
בתחום המועצה 49 התנחלויות, מתוכן 34 יישובים קהילתיים, 11 מאחזים, שני מושבים חקלאיים, אזור התעשייה שער בנימין ואזור התעשייה מבוא חורון.
בתחום המועצה 62 בתי ספר ומאות גני ילדים.
במליאת המועצה יושבים 33 חברי מועצה ובראשה עומד ישראל גנץ.
באזור המועצה נמצאים כ-50 יישובים פלסטיניים בהם אוכלוסייה של כ-300,000 איש.
שם המועצה משמר את מיקום נחלת שבט בנימין בתקופת התנ"ך, אם כי חלקים נרחבים משטחי המועצה שוכנים בנחלת שבט אפרים המקראית.
זיקה זו מוצגת בסמל המועצה האזורית, בו מופיעות המילים "בנימין זאב יטרף" שמקורן בברכת יעקב לבנו בנימין.
שטח המועצה נכבש בידי ישראל מידי ירדן במלחמת ששת הימים.
ב־1969 הוקם היישוב הראשון בתחום המועצה לעתיד – מבוא חורון, ולאחריו הוקמו עפרה (1975) ומצפה יריחו (1977).
המערכת המוניציפלית הראשונית שטיפלה ביישובים הללו הייתה מועצת יישובי יהודה ובנימין שהוקמה ב-1973 והתנהלה בחסות מועצה אזורית מטה יהודה.
המועצה החדשה כללה 8 יישובים (בית אל, בית חורון, גבעון החדשה, מבוא חורון, מצפה יריחו, עפרה, שילה ונוה צוף).
לראש המועצה נבחר פנחס ולרשטיין, תושב עפרה.
מקום מושבה הראשון של המועצה היה בבית אל, וב-1981 עברה המועצה לפסגות.
בדצמבר 2020 עבר המבנה הראשי של המועצה לאזור התעשייה שער בנימין.
מרבית יישובי המועצה הוקמו מאמצע שנות ה-80 ועד תחילת שנות ה-90. בשנת 1983 הוכן על ידי מועצת מטה בנימין והחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, מסמך מפורט ובו "תכנון אזורי כולל מטה בנימין".
התוכנית קבלה מעמד סטטוטורי והופקדה במועצת התכנון העליונה.
בתוכנית המתאר של המועצה משנת 1984 נתקבלה ההחלטה להקים עד שנת 2009 עוד 27 יישובים נוספים על 20 היישובים הקיימים, שיאכלסו יחד 190 אלף תושבים.
שטח המועצה משתרע על פני כמיליון דונם (אלף קמ"ר).
בשל מיקומה באיו"ש תחום השיפוט שלה כולל רק את היישובים היהודיים שבשטחה, בעוד היישובים הפלסטינים משתייכים לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, ושאר השטח נמצא בסמכות אלוף פיקוד המרכז.
המועצה גובלת בצפון במועצה אזורית שומרון, במזרח במועצה אזורית בקעת הירדן, בדרום בירושלים, מועצה אזורית מטה יהודה, מעלה אדומים, מועצה אזורית גוש עציון, מועצה אזורית מגילות והר אדר, ובמערב במודיעין-מכבים-רעות, מודיעין עילית, מועצה אזורית גזר ומועצה אזורית חבל מודיעין.
בשטחי המועצה יישובים שהיוו חלק מיישוביה והפכו במרוצת השנים לרשויות עצמאיות - מודיעין עילית, גבעת זאב, בית אל, הר אדר ועופרים.
מנגנון מועצה אזורית מטה בנימין כולל כ־2,000 עובדים (מספר שאינו כולל עובדי עמותות ועובדי קבלן) המועסקים באגפי המועצה השונים.
מנכ"ל המועצה משנת 2022 הוא אילן רום.
תקציב המועצה עמד בשנת 2018 על 980 מיליון ש"ח, מהם 400 מיליון בתב"ר (תקציב בלתי רגיל).
לפי דו"ח מבקר המדינה משנת 2017, המועצה מקבלת מהמדינה מימון של 66% מתקציבה, לעומת ממוצע של 48% בכלל המועצות האזוריות בישראל.
בהתייחס לביקורת זו טענה המועצה כי הפער נובע מ"מורכבות החיים ביהודה ושומרון, בייחוד בהיבט הביטחוני".
בשנת 2019 הוקמה חברה כלכלית.
בראשות המועצה עמד מאז הקמתה ועד 2007 פנחס ולרשטיין.
לאחר פרישתו נבחר לתפקיד אבי רואה שהיה סגנו.
בשנת 2018, לאחר 11 שנות כהונה של רואה נבחר לתפקיד ישראל גנץ, שהיה סגנו.
במליאת המועצה יושבים 33 נציגים של היישובים, כאשר לכל יישוב נציג אחד למעט ליישוב גבע בנימין אשר בגלל גודלו יש לו שני נציגים.
מבנה המועצה נמצא באזור תעשייה שער בנימין.
רב המועצה האזורית היה הרב שמעון אליטוב.
עולים חדשים מהווים 8% מכלל התושבים במועצה.
בתחומי המועצה פועלים כ-350 כיתות מעון וגן, 43 בתי ספר יסודיים ו-19 על-יסודיים.
במועצה מספר מוסדות על-תיכוניים, בהם המכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי, שהיא המכינה הקדם-צבאית הראשונה שהוקמה בישראל.
כמו כן, פועלות במועצה מספר תוכניות של מכינת עין פרת.
בנוסף קיימת במועצה עמותת לב בנימין המסייעת לילדים בעלי צרכים מיוחדים ולמשפחותיהם.
ב 2025 בצל המלחמה, הכריז משרד החינוך על זכייתה של המועצה האזורית בנימין בפרס החינוך הארצי
ב-1989 הופרד היישוב בית אריה (שהוקם ב-1981) מהמועצה והוכרז כמועצה מקומית עצמאית.
ב-1995 הופרד מהמועצה היישוב הר אדר, שהוכרז כמועצה מקומית עצמאית.
ב-1996 הופרד היישוב גני מודיעין מהמועצה והוכלל במודיעין עילית.
ב-1997 הופרדו מהמועצה היישובים בית אל א' ובית אל ב' והפכו למועצה מקומית עצמאית אחת.
בשנת 2003 הועבר היישוב הקהילתי עופרים לרשות המועצה המקומית בית אריה ומאז חדל להיות יישוב עצמאי.
בשנת 2016 הועבר היישוב גני מודיעין ממודיעין עילית לתחום שיפוט המועצה האזורית מטה בנימין.
בשנת 2018 הוקם במועצה היישוב החדש עמיחי לתושבי עמונה שפונתה.
ב־2023 נוספו למועצה שני יישובים חדשים: גבעות הרואה (המאחד את שני המאחזים לשעבר גבעת הרואה וגבעת הראל), ותל ציון, שעד שנה זו נחשבה כשכונה של כוכב יעקב.
ישובי המועצה שוכנים בנחלות של שבט בנימין ושבט אפרים, שהן זירת ההתרחשות של סיפורים תנ"כים ואירועים היסטוריים רבים: חלוקת נחלות השבטים על ידי יהושע, סיפורים הקשורים במשכן שילה כגון תפילת חנה וחניכתו של שמואל הנביא, סיפור פסל מיכה, סיפור פילגש בגבעה, קרבות שאול ויהונתן, קרבות המכבים, ועוד.
בנוסף, ישנם אתרי נוף וטבע רבים ברחבי המועצה, תצפיות נוף לכיוון השפלה - מצפה עטרת, "הגג של המדינה" ליד חרשה, ותצפיות לכיוון בקעת הירדן - הר כוכב, הר קידה, ועוד.
בגלל אופיו הגאולוגי של אזור ההר, הבנוי מסלעי גיר, ישנם מעיינות רבים באזור: מעין הכרמים, מעין השקת, מעיין עטרת, עין בובין, עין אגוז, עין תות, מעין חרשה, מעיין הגבורה, עין עוז ועוד.
האתר הארכאולוגי שילה הקדומה הוא אתר תיירות מרכזי הנמצא בשטח המועצה האזורית מטה בנימין.
במהלך השנה נערכים בו מספר אירועים, כגון מחוללות בכרמים שנערך מדי שנה ב-ט"ו באב.
ראשי המועצה האזורית מטה בנימין
מועצה אזורית שדות נגב (שנקראה בעבר "מועצה אזורית עזתה") היא מועצה אזורית בנגב הצפון מערבי, בקרבת רצועת עזה.
מועצה אזורית שדות נגב נמצאת במערב הנגב הצפוני, גובלת במועצת אשכול ממערב, מועצת מרחבים מדרום וממזרח ובמועצת שער הנגב מצפון.
העיר נתיבות מוקפת ביישובי המועצה האזורית, אך אינה חלק ממנה.
המועצה נוסדה בינואר 1951 תחת השם "מועצה אזורית הנגב הצפוני" והיא כללה בתוכה את היישובים שובה, תקומה, סעד, יושיביה (שכונה אז מוחרקה א'), שרשרת ובית הגדי (שכונה אז נתיב המולדת), יישובי הפועל המזרחי בנגב המערבי.
לאחר מספר שנים הוסב שמה ל"מועצה אזורית עזתה".
שם זה נותר בשימוש עד לשנת 2002, עת הוחלט להחליפו ב"שדות נגב".
בשנת 1956 הוקמה נתיבות כמרכז עירוני של המועצה ובמשך כמה שנים השתייך לשדות נגב, עד שהוקמה בה מועצה מקומית.
בעשור השני של המאה ה-21 היא מאגדת בתוכה 16 יישובים: 12 מושבים (בית הגדי, גבעולים, זמרת, זרועה, יושיביה, כפר מימון, מלילות, שובה, שוקדה, שיבולים, שרשרת, תקומה), שני יישובים קהילתיים (מעגלים, תושיה) ושני קיבוצים (סעד, עלומים).
עם הקמתה שימש אברהם קאופמן, תושב פתח תקווה, כראש המועצה מטעם משרד הפנים.
בבחירות שנערכו כמה חודשים לאחר מכן נבחר אברהם רוזנמן, תושב קיבוץ סעד, שהחזיק בתפקיד 26 שנים.
במרוצת השנים היו לרוזנמן סגנים אחדים.
בשנת 1965, סגנו היה ראובן רוזנבלט.
בין סגניו היה שמעון כלפה, שלימים נבחר לראש המועצה.
אחרי רוזנמן נבחר לתפקיד ראש המועצה מי שהיה במשך שנתיים סגנו של רוזנמן ומנהל בית הספר מעגלים, שמעון כלפה.
כלפה היה תושב המושב שרשרת.
בתקופת כלפה, ביוזמתו ובליוויו הצמוד הוקם פארק תעשיות נ.ע.מ.
הסמוך לצומת בית הגדי, וחודשו התשתיות במושבים בתוכנית משותפת ("מפנה 97") עם משרד ראש הממשלה, בעלות כוללת של למעלה מ-150 מיליון ש"ח.
כמו כן, כלפה סגר את סמינר המורות שפעל אז בתחום המועצה והקים את מכללת חמדת הדרום, מכללה שהכשירה מאז אלפי מורות ומורים.
שמעון כלפה כיהן כראש המועצה במשך כ-18 שנים עד לפרישתו בדצמבר 1998.
לאחר כלפה נבחר מאיר יפרח משוקדה ששימש קודם לכן כיושב ראש הוועדה החקלאית של שדות נגב.
יפרח כיהן במשך 15 שנים כראש המועצה.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2012 נוצח יפרח, בהפרש של שלושה קולות בלבד, בידי תמיר עידאן משרשרת, שהחליפו בתפקיד.
בבחירות 2018 נבחר עידאן לכהונה נוספת כמועמד יחיד.
במהלך שנות כהונתו כראש המועצה הרבה עידאן למתוח ביקורת על גישתן הביטחונית המכילה של ממשלות ישראל כלפי התקיפות מרצועת עזה.
שמונה מיישובי המועצה (זמרת, כפר מימון, סעד, עלומים, שובה, שוקדה, תושיה ותקומה) נכללים בהגדרת אזור קו העימות הדרומי (עוטף עזה), ושמונת הנותרים, המרוחקים מעט יותר מגבול רצועת עזה, אינם נכללים בהגדרה זו.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, שבה הותקפו אחדים מיישובי המועצה ובעקבותיה פונו יישובי המועצה מתושביהם, מתח עידאן ביקורת על ההבחנה שבהגדרה זו, שהובילה לכך שהמדינה לא תקצבה את שהיית חלק מהמפונים בבתי מלון.
מועצה אזורית מפעלות אפק הייתה מועצה אזורית שהתקיימה באזור מזרח גוש דן, חלק אחד ממנה בקרבת ראש העין והחלק האחר באזור בקעת אונו.
המועצה גבלה בצפון בראש העין ופתח תקווה, בדרום במועצה אזורית חבל מודיעין, יהוד וקריית אונו, במזרח באזור השומרון ובמערב בגני תקווה, סביון ופתח תקווה.
החלטה על הקמת מועצה אזורית אפק נתקבלה במרץ 1950. המועצה הוקמה באוגוסט 1950 וכללה את כפר סירקין, גבעת השלושה, נחשונים, וגדוד 9. עם הקמת קיבוץ עינת צורפה גם היא למועצה אזורית אפק ושטח המועצה הייתה 19,000 דונם.
חורשים שהוקמה בינואר 1955 צורפה גם היא למועצה.
ראש המועצה היה יצחק בנדר.
בינואר 1951 הוקמה מועצה אזורית מפעלות שכללה את היישובים כפר מעש, גני יהודה ומגשימים.
לראש המועצה נבחר יונה קליין מכפר מעש.
עם הקמת סביון היא נכללה במועצת מפעלות.
בתחילת 1955 הוחלט על איחוד מועצה אזורית אפק עם מועצה אזורית מפעלות וכך קמה מועצה אזורית מפעלות אפק שהתכנסה לראשונה ב-5 ביולי 1956. בשנת 1960 צורפה גת רימון למועצה ובשנת 1963 כללה המועצה 11 יישובים בהם התגוררו כ-3400 נפשות.
דו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 1969 מצא חריגות תקציביות במועצה.
עד שנת 1978 כללה המועצה גם את היישוב סביון אשר הפך בשנה זאת למועצה מקומית נפרדת.
המועצה התאחדה עם מועצה אזורית הירקון ומועצה אזורית השרון התיכון להרכבת מועצה אזורית דרום השרון במרץ 1980.
לאורך כל שנות קיומה, ראש המועצה של מועצה אזורית מפעלות אפק היה יצחק בנדר.
בעת האיחוד כללה המועצה את שמונת היישובים:
לפני 1977 כללה המועצה גם את חגור וחורשים.
מועצה אזורית שפיר היא מועצה אזורית במחוז הדרום בקרבת הערים קריית גת וקריית מלאכי.
כל יישובי המועצה, 14 בסך הכול, הם יישובים דתיים המשתייכים ברובם לתנועת הפועל המזרחי ובני עקיבא.
המועצה גובלת בצפון במועצה אזורית באר טוביה, במזרח במועצה אזורית יואב ובקריית גת, בדרום במועצה אזורית לכיש ובמערב במועצה אזורית חוף אשקלון, מועצה אזורית יואב ומועצה אזורית לכיש.
בחלקה הצפוני – קבוצה של ארבעה יישובים דתיים על כביש 3 ממערב לקריית מלאכי: משואות יצחק, שפיר, עין צורים ומרכז שפירא;
במרכז – חמישה יישובים דתיים (חלקם חרדיים) ממערב לכביש 40 ומצפון לכביש 35: רווחה, אלומה, קוממיות, זבדיאל וזרחיה;
בחלקה הדרומי – חמישה יישובים דתיים בחבל לכיש, מדרום לקריית גת: איתן, עוזה, שלווה, נועם ואבן שמואל שהוכללו במועצה בגלל רצון התושבים של אותם יישובים להכלל במועצה דתית.
המועצה הוקמה בספטמבר 1950 עבור היישובים הדתיים באזור שפיר.
אלו כללו אז את משואות יצחק, שפיר, עין צורים ופלוג'ה 2.
עם הקמתו, הוכלל במועצה המושב מנוחה, אך עם הקמת מועצה אזורית לכיש הוא הועבר לתחומו.
בשנתיים הראשונות לקיום המועצה, מונה לכהן בראשה אהרן מאיר.
ראש המועצה הנבחר הראשון היה משה מושקוביץ שכיהן בתפקיד משנת 1952, במשך קרוב ל-30 שנה.
אחריו, מ-1981 עד 1994 כיהן כראש המועצה משה אברהמי ממושב זרחיה, שהוחלף על ידי עמוס מגידיש באוגוסט 1994. מ-2002 עד 2018 כיהן בראשות המועצה אשר אברג'ל.
בשנת 2018 נבחר לראשות המועצה אדיר נעמן עם 47% מהקולות.
המועצה קרויה על שם העיר המקראית שפיר.
קיימות תוכניות להקמת עיר חרדית בשם שפיר, המתכוננת לקום בשטח המועצה – בסמוך לצומת פלוגות, ממערב לקריית גת.
אדיר נעמן ממרכז שפירא – 2018–מכהן
המועצה האזורית שער הנגב היא מועצה אזורית במערב הנגב הצפוני.
גבולותיה: מועצה אזורית חוף אשקלון בצפון, מועצות מרחבים ושדות נגב בדרום, רצועת עזה במערב, ומועצות לכיש ובני שמעון במזרח.
שטחה של המועצה 180,000 דונם והיא כוללת 12 יישובים.
המועצה נכללה במרץ 1953 בנפת באר שבע, והועברה באפריל 1957 לנפת אשקלון.
בשטח המועצה שוכנים גם חוות שקמים, כפר הסטודנטים איבים וכפר הסטודנטים "איילים" במושב יכיני.
בשטח המועצה נמצאים קמפוס המכללה האקדמית ספיר, ו"קריית החינוך שער הנגב" הכוללת את בתי הספר האזוריים ומוסדות קהילתיים וציבוריים המשרתים את אוכלוסיית הדרום.
קהילת שער הנגב מורכבת מדור המייסדים, מצעירים הממשיכים את מורשת ההתיישבות ומיזוג של עולים חדשים מכל קצווי תבל.
בשנים האחרונות נמצאים יישובי המועצה בתנופת קליטה של בנים חוזרים ותושבים חדשים.
היישובים קולטים במספר מסלולים: הרחבות קהילתיות, חברות בעצמאות כלכלית וכן קליטה לתושבות של משפחות ושל סטודנטים הלומדים במכללה האקדמית ספיר.
במתקפת הפתע על ישראל ספגו יישובי המועצה הסמוכים לרצועת עזה פגיעה קשה, שכללה עשרות נרצחים והרס רב.
כ-70% מתושבי המועצה פונו מבתיהם עקב המתקפה בה היו שני אירועים משמעותיים של טבח ביזה וחטיפה: הטבח בכפר עזה בו נרצחו 62 מאנשי הקיבוץ ונחטפו גם מאנשיו, והטבח בנחל עוז בו נרצחו 16 מתושבי הקיבוץ, ו-8 אזרחים נחטפו לרצועת עזה מהקיבוץ.
במסגרת השירותים שמעניקים היישובים והמועצה האזורית, ניתן דגש מיוחד לנושא החינוך, העשרה ופעילות התרבות לכל הגילאים:
המועצה מקיימת קשרים הדוקים עם קהילות יהודיות בארצות הברית, דרום אמריקה ואירופה, אשר מעורבות בפרויקטים רבים בתחומי העלייה, הקהילה והחינוך.
משנת 1985 מדי שנה מתקיימת תחרות גביע האביב בשחייה על שם פרד כהן.
בשטחה של המועצה האזורית שער הנגב, שני אזורי תעשייה.
אזור התעשייה בשטח של 450 דונמים נמצא בבעלות פרטית וציבורית, וכלול במסגרת אזור עדיפות א' המעניקה הנחות והטבות לתעשיינים.
בשטח אזור התעשייה ממוקמים משרדי המועצה ומרכז ההכשרה הטכנולוגי "ספירטק" של המכללה האקדמית ספיר העוסק בהכשרת כוח אדם מקצועי לענפי התעשייה השונים.
הפארק מאופיין בתעשיית מזון, בתי מלאכה, עיבוד חקלאי, בתי אריזה ומשרדים.
פארק תעשיות ספירים (בשמו הקודם "שער הנגב מזרח") נמצא מדרום לאזור התעשייה של שדרות ובהמשך לו.
הפארק משתרע על 325 דונמים (בהמשך מתוכננים 400 דונמים נוספים).
הפארק הוקם כיוזמה משותפת של הרשויות השכנות: עיריית שדרות והמועצה האזורית שער הנגב.
פיתוחו של הפארק הואץ בזכות התנאים הייחודיים של האתר ובהגדרתו כאזור עדיפות לאומית א'.
הפארק מתמקד בקליטת יזמים ותעשיינים מתחום ההיי-טק וכן תעשייה רגילה אך "נקייה" בהתאם לדרישות תקן איכות הסביבה ISO 14001 .
תמר היא מועצה אזורית השוכנת בנגב ממערב ומדרום לים המלח.
המועצה כוללת יישובים חקלאיים וקהילתיים, מפעלים, אתרי תיירות, בתי מלון, ומתקנים אזרחיים וצבאיים.
יישובי המועצה: עין גדי, נאות הכיכר, עין חצבה, עין תמר, נווה זוהר, הר עמשא ודרור.
אוכלוסיית הקבע של המועצה האזורית היא הקטנה מבין המועצות האזוריות בישראל לאחר המועצה האזורית אלונה, אך האזור מהווה מוקד משיכה לתיירים וטיילים רבים.
המועצה האזורית תמר מספקת לתושבים שירותים מוניציפליים (חינוך (גם תקצוב תיכון שש-שנתי עין-גדי), תרבות, ביטחון, בריאות, תברואה, ניקוז ועוד).
למתחמי התיירות נותנת המועצה שירותי גינון, אשפה, טיפול בשפכים, שיווק ופרסום בין־לאומי, רישוי עסקים ותחזוק טיילת המלונות הארוכה.
למפעלי התעשייה שבתחומה נותנת שירותי תכנון ורישוי עסקים.
בשטח המועצה 16 חופי רחצה מוכרזים הפעילים כל ימות השנה.
ההחלטה על הקמת המועצה התקבלה בסוף שנת 1955, ובדצמבר 1955 החליטה ועדת השמות הממשלתית לתת לה את השם "תמר".
ב-19 באפריל 1956 חתם שר הפנים ישראל בר-יהודה על צו המורה על הקמתה, והמועצה נוסדה ב-24 במאי 1956, עת הוקמה אכסניה בקרבת מערת סדום שבהר סדום.
בתחילת דרכה היו כלולים בה היישובים: דימונה, עין גדי, חצבה ועין יהב, בסך הכל 1,600 תושבים (רובם בדימונה) ושטח מפעלי ים המלח.
שטח השיפוט שלה באותה עת היה כ-2,000,000 דונם.
ב-1957 מינתה המועצה ועד מקומי לדימונה, אך התושבים תבעו שתקום מועצה מקומית עצמאית.
שנה אחר כך, בנובמבר 1957, היא הוקמה.
משטח השיפוט של "תמר" נגרעו 24,000 לטובת דימונה, שכבר היו בה באותה עת 3,000 תושבים.
בשנת 1962 הוקמה העיר ערד על שטח נוסף שנגרע מ"תמר".
בסוף שנות ה-50 החלה הקמתם של מתחמי התיירות חמי זוהר ועין בוקק על חוף ים המלח, וההקריה למחקר גרעיני – נגב, בשטח המועצה.
בסוף שנות ה-60 הוקם בשטח המועצה אזור התעשייה מישור רותם, אזור התעשייה הגדול בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים הוכללו בתחום המועצה כל יישובי מערב ים המלח, עד שב-1993, ברקע הסכמי אוסלו, הוחלט לפצל מהמועצה את יישוביה שמצפון לקו הירוק, שהוכללו במועצה אזורית מגילות ים המלח.
בשנות ה-90 החל מאבק של ראשי הערים בדימונה וערד על העברת שטחי התעשייה והתיירות מ"תמר" אליהם.
זאת מאחר שהמועצה גובה תשלומי ארנונה גבוהים מהעסקים באזורים אלו, בעוד שהיא מנתה אז כ-1,250 תושבים בלבד, כך שהיא בעלת ההכנסות הגבוהות ביותר לנפש בישראל.
בעוד דימונה וערד, מצויות במצוקה תקציבית.
דימונה ביקשה לספח את מישור רותם וערד את בתי המלון בים המלח.
בדצמבר 2002 הודיע שר הפנים, אלי ישי כי העיר דימונה תזכה ל-40% מהמסים שמשלם אזור התעשייה מישור רותם ולשטח המוניציפלי של העיר יסופחו הקריה למחקר גרעיני ופארק התעשיות רותם הסמוך.
לצורך מימוש ההחלטה הוקמה "ועדת גבולות" בראשות עוזיאל וכסלר, שב-2004 המליצה על ביצוע השינוי.
זאת הייתה ועדת גבולות שנייה שבדקה את שינוי שטחי השיפוט באזור, ועדה קודמת הוקמה כבר ב-1987 בראשות שלמה חסון, שכללה את ירוחם, דימונה, מועצת רמת הנגב, מועצת הערבה התיכונה ותמר.
ב-2012 הוקמה ועדה גבולות שלישית.
בעקבות ועדה זו נחתם הסכם על פיו "תמר" תשלם לשכנותיה – מועצה אזורית ערבה תיכונה, ערד ודימונה, סך כולל של 120 מיליון שקל.
ותחל להעביר 12 מיליון שקל לשנה בגין הכנסות מארנונה, מתוך סך של 80 מיליון שקל הכנסות מארנונה בשנה שמקבלת המועצה, בעיקר ממפעלי ים המלח ומתחם המלונות בעין בוקק.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר ראש המועצה דב ליטבינוף במסגרת פרשת ישראל ביתנו.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם ליטבינוף על הסדר טיעון, במסגרתו נמחקו סעיפי השוחד, הלבנת ההון והמרמה והוא הורשע בסעיף הפרת אמונים.
ליטבינוף הודה במסגרת הסדר הטיעון שכיו"ר ההנהלה של "רשות ניקוז ים המלח", אישר תשלום מהמועצה האזורית תמר כעמלה לאלכס ויז'ניצר דרך חברה בשם "י.א חי יזמות ואחזקות בע"מ".
בינואר 2019, חתם שר הפנים אריה דרעי על צו המספח את היישוב העתידי חירן למועצה האזורית תמר, זאת אף שהמועצה הביעה התנגדות לכך.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, מועצה אזורית תמר קלטה בין 8000 ל-15,000 מפונים מעוטף עזה.
המפונים שהו במועצה האזורית גם חודשים לאחר המתקפה.
תוך זמן קצר, במועצה אזורית תמר הוקמו עבור המפונים בית ספר, פנימיית נוער ופארק עם אטרקציות למשפחות.
המועצה האזורית תמר משתרעת על שטח של כ-1,343,070 דונם בנגב המזרחי ועיקרם בחופו המערבי של ים המלח.
במועצה שישה יישובים: קיבוץ עין גדי, המושבים נאות הכיכר ועין תמר, היישוב הקהילתי נוה זוהר, הכפר האקולוגי הר עמשא ומושב עין חצבה, מלבד יישובים אלו יוקמו בהר חירן היישובים חירן ויתיר אשר צפויים להיות משויכים למועצה האזורית תמר.
בשטח המועצה מצויים כל מלונות ים המלח ומפעלי תעשייה שונים כמפעלי ים המלח והמפעלים במישור רותם.
בשטח המועצה אתרי תיירות רבים, לרבות גן לאומי מצדה.
דרום – מועצה אזורית ערבה תיכונה
צפון – מועצה אזורית מגילות ים המלח ומועצה אזורית הר חברון (גבול זה חופף לקטע של הקו הירוק)
מערב – הערים ערד, דימונה
מזרח – ים המלח ובריכות האידוי, גבול ירדן
המועצה האזורית תמר מפעילה את אתר הטמנת הפסולת הגדול ביותר במדינת ישראל, מטמנת אפעה.
מספרצורת היישוביישובשנת הקמההערותאוכלוסייה1 יישוב קהילתידרור 2010כמה עשרות משפחות2 יישוב קהילתיהר עמשא 1983יישוב אקולוגי3 מושבנאות הכיכר 19614 יישוב קהילתינווה זוהר 1964היישוב המוכר הקטן בישראל5 קיבוץעין גדי1953הקיבוץ היחיד באזור6 מושבעין חצבה 1960היישוב הקטן בערבהכ-207 מושבעין תמר1982
יהודה אלמוג, תושב האזור משנת 1934. היה ראש המועצה הראשון משנת 1956.
שמואל בראון נציג מפעלי ים המלח
דב ליטבינוף מעין גדי (2004 - יולי 2019) - נאלץ לפרוש לאחר שהורשע בפלילים והוטל עליו קלון
ניר ונגר מעין גדי (מנובמבר 2019).
מועצה אזורית לכיש היא מועצה אזורית בחבל לכיש.
המועצה האזורית לכיש נוסדה בשנת 1956 ומונה כיום 12 מושבים, מושב שיתופי אחד, כפר שיתופי אחד, וחמישה יישובים קהילתיים.
המועצה משתרעת על שטח של יותר מ-400 אלף דונם וכוללת 14 מושבים, חמישה יישובים קהילתיים ושלוש חוות חקלאיות-תיירותיות.
המועצה שותפה באזור התעשייה שסמוך לעיר קריית גת יחד עם קריית גת, מועצה אזורית שפיר והמועצה אזורית יואב
מספר אזורי תעשייה נמצאים בתכנון בשטח המועצה - קריית תעשייה וחינוך בסמוך למושב שדה משה, אזור תעשייה משותף עם מועצה האזורית לכיש ומועצה אזורית מטה יהודה בסמוך למעבר תרקומיא., ואזור לתעשייה קלה בסמוך ליישוב נהורה.
בשטח השיפוט של המועצה קיימים מספר גנים לאומיים ושמורות טבע, ביניהם בית גוברין - מרשה, תל לכיש ובתרונות רוחמה.
בנין המועצה שוכן ביישוב נהורה.
בינואר 2026 אישרה ועדת השמות הממשלתית את שינוי שם המועצה למועצה אזורית חבל לכיש.
מספרצורת היישוביישובשנת הקמה1מושבאחוזם19502יישוב קהילתיאליאב 20043מושב שיתופיאמציה19554יישוב קהילתיבני דקלים20135מושבזוהר19566מושביד נתן19537 יישוב קהילתיכרמי קטיף 20168מושבלכיש19559מושבמנוחה195310יישוב קהילתינהורה195611מושבנוגה195512יישוב קהילתינטע201213מושבניר ח"ן195614מושבעוצם195515מושבשדה דוד195516מושבשדה משה195617מושבשחר195518מושבשקף198119מושבתלמים1950
מרום הגליל היא מועצה אזורית ב.
המועצה האזורית מרום הגליל משתרעת על שטח של כ-200,000 דונם.
היא גובלת בצפון בגבול ישראל–לבנון, במערב במועצה אזורית מעלה יוסף, בדרום במועצה אזורית הגליל התחתון ומועצה אזורית משגב, במזרח במועצה אזורית עמק הירדן, מועצה אזורית הגליל העליון ובמועצה אזורית מבואות החרמון.
שם המועצה קשור לכך שיישובי המועצה נמצאים ברובם בגובה רב, על רכס הרי מירון שבגליל.
המועצה כוללת יישובים יהודיים וכן כפר דרוזי (עין אל-אסד) וכפר צ'רקסי (ריחאניה).
היישוב היחיד באזור שהוקם לפני קום המדינה, היה עין זיתים.
לאחר מבצע חירם הוקמו 11 יישובים:
שישה מושבי עולים: מירון, כפר שמאי, ספסופה, כרם בן זמרה, עלמה, ושחר ליד גוש חלב שלימים עברו תושביו לדלתון.
המועצה, שכללה בתוכה את 12 היישובים שהיו קיימים אז, הוקמה על פי צו של שר הפנים מאוגוסט 1950 ונתכנסה לישיבתה הראשונה בדצמבר 1950. בהמשך הוכלל מושב שפר במועצה ובשנת 1953 הוקם מושב שזור ונכלל בה גם הוא.
עין זיתים ננטשה בשנת 1953 ועל כן בשנת 1954 עמד מספר היישובים במועצה על 13, מתוכם 4 קיבוצים.
בסוף שנות החמישים נוספו למועצה היישובים החדשים אביבים ודוב"ב.
בשנת 1960 הוחלט על צירופה של ריחאניה למועצה, ובהמשך צורפה עין אל-אסד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ספגה המועצה האזורית ירי של רקטות, פצצות מרגמה וטילי נ"ט, וכ-7.4% מתושביה פונו מבתיהם.
עמית סופר מבר יוחאי (2009–הווה)
מועצה אזורית מגילות ים המלח (ובקיצור: מועצה אזורית מגילות) היא מועצה אזורית בצפון ים המלח.
בתחומה שמונה התנחלויות: ארבעה קיבוצים (בית הערבה, אלמוג, קליה ומצפה שלם), מושב אחד (ורד יריחו) ושלושה יישובים קהילתיים (אבנת, בית חגלה וקדם ערבה), בהם מתגוררים כ-2,850 תושבים.
הראשון ביישובי המועצה, קליה, הוקם כהיאחזות נח"ל ב־1968 ואוזרח ב־1974. ב־1971 הוקם מצפה שלם, שאוזרח כ־1977, שנה בה הוקם גם אלמוג.
ב־1980 הוקמה ורד יריחו והוקמה מחדש בית הערבה וב־1983 הוקמה אבנת.
למרות הקמת המועצה האזורית ב־1979, השירותים המוניצפאליים הוענקו ליישובי המועצה על ידי מועצה אזורית תמר.
המועצה הפכה לעצמאית ב-1993, כשברקע הסכמי אוסלו הוחלט לפצל את מועצה אזורית תמר, שכללה עד אותה עת את כל ישובי מערב ים המלח, בין מועצה אזורית תמר שכללה את השטח לפנים מהקו הירוק, ואת מועצת מגילות מחוצה לו.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים ח"כ משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצה אזורית מגילות ים המלח עם מועצה אזורית ערבות הירדן, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות.
ב-3 ביוני 2025 פורסמה המלצת הוועדה שלא לאחד בין המועצות.
רוב תושבי המועצה האזורית עוסקים בענפי החקלאות והתיירות, וחלקם מועסקים גם במפעל הקוסמטיקה "אהבה".
אף על פי שיישובי המועצה נמצאים בתחומי יהודה ושומרון, הצביעו רוב תושבי המועצה בבחירות לכנסת ה-18 לקדימה ומפלגת העבודה הישראלית.
מספרשםצורת היישובשנת הקמהמספר תושבים (2025)1אבנתיישוב קהילתי19833142אלמוגקיבוץ19773463בית הערבהקיבוץ1980 (1939)5654בית חגלהיישוב קהילתי19834995ורד יריחומושב19804236מצפה שלםקיבוץ19702797קדם ערבהיישוב קהילתי201747 משפחות8קליהקיבוץ1968565
אתרי תיירות בולטים בתחום המועצה
חופי רחצה: חוף קליה, חוף ביאנקיני, חוף נוה מדבר וחוף מינרל
שמורות טבע וגנים לאומיים: קומראן - כולל שביל המגילות ועינות צוקים
כפר המטיילים מצוקי דרגות ומסלולי הטיול בסביבתו
מרכז המבקרים של מפעל "אהבה"
הריסות בית הערבה והריסות המחנה הצבאי הנטוש, בית הערבה.
הריסות המחנה הצבאי הפכו למעין מוזיאון "סע דרך" לציורי קיר
כאשר תושבי בקעת הירדן נאבקו נגד הכללת הבקעה במדינה פלסטינית, נמנעו אנשי מגילות משותפות איתם, בהנחה שאזור ים המלח יישאר בכל מקרה בשליטה ישראלית.
אולם, מתווה קלינטון מסוף שנת 2000 כלל את האזור בתחומי המדינה הפלסטינית המיועדת.
לאחר החלת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון גם על מועצה אזורית מגילות, פנתה המועצה לבג"ץ כנגד ההקפאה בשיתוף עם מועצה אזורית ערבות הירדן, הר אדר ומעלה אדומים, אך בנפרד משאר הרשויות המקומיות ביהודה ושומרון.
בראשות המועצה עמד החל מהקמתה ב-1993 מרדכי דהמן, עד שנאלץ להתפטר ב-2015, עקב מעורבותו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
בבחירות המיוחדות שנערכו ב-11 בנובמבר 2015 נבחר לראשות המועצה אריה כהן, חבר קיבוץ מצפה שלם.
הוא גבר על יריבו, גבי פלקסר מקיבוץ קליה, כאשר שקיבל 66% מקולות המצביעים.
ב-2018 נבחר כהן בשנית לאחר שהיה מתמודד יחיד.
ב-27 בפברואר 2024 נבחר כהן לראשות המועצה בפעם השלישית וגבר על יריבו יחיאל ברקי מהישוב ורד יריחו.
מועצה אזורית עמק הירדן היא מועצה אזורית בעמק הירדן.
היא הוקמה בשנת 1949, לאחר שגוש היישובים באזור התקיים משנות ה־30, והיוותה דגם למועצות אזוריות שהוקמו לאחריה.
בתחומי המועצה ישנם 22 יישובים, מתוכם 17 קיבוצים, 4 יישובים קהילתיים ומושב אחד.
כמו כן נמצאת בתחומה המכללה האקדמית כנרת.
ב־2021 המועצה פתחה בתהליך לשינוי שמה למען מיתוג מחודש, בדומה לשכנתה נוף הגליל ולמועצות שדות דן, עמק המעיינות.
שטח המועצה סובב את הכנרת.
צפון – מועצות מבואות החרמון והגליל העליון
מזרח – מועצה אזורית גולן
דרום – מועצה אזורית עמק המעיינות
מערב – יבנאל, מועצה אזורית גליל תחתון ומועצה אזורית עמק יזרעאל
בתוך שטח המועצה נמצאות העיר טבריה והמועצה המקומית מגדל.
אברהם האפט - ממייסדי דגניה ב', ראש ועד מתיישבי הגוש הראשון (1939-1949) וראש המועצה הממונה הראשון (1949) וראש המועצה הנבחר הראשון 1950–1957
עוזי קרן מעין גב - ממלא מקום זמני בין התפטרות יוסי ורדי לבחירת עידן גרינבאום
עידן גרינבאום מאשדות יעקב מאוחד (2016 ואילך)
מועצה אזורית שומרון היא מועצה אזורית האחראית על היישובים היהודיים באזור השומרון.
בראש המועצה עומד החל מאוגוסט 2015 יוסי דגן.
השטח עליו נמצאת כיום המועצה היה בשליטת ממלכת ירדן מתום מלחמת העצמאות.
השטח נכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
ביוזמת ממשלת ישראל הוקמו התנחלויות יהודיות באזור, כאשר הראשונה שבהן, קדומים, הוקמה ב-1975. לאחר מכן הוקמו ההתנחלויות אריאל, קרני שומרון, שבי שומרון, כפר תפוח, אלקנה ושא-נור.
המועצה הוקמה ב-19 באפריל 1979. בתחילה נקראה המועצה 'אשדות שומרון' ובשנת 1981 שונה שמה לשומרון.
המועצה יזמה את תוכנית מיליון בשומרון.
בדומה לשאר המועצות האזוריות ביהודה ושומרון, שטח השיפוט של המועצה כולל בעיקר את שטח היישובים היהודיים, ללא רצף קרקעי ביניהם.
ישובי המועצה נמצאים בשטח שגובל בצפונו במועצה אזורית הגלבוע, מועצה אזורית מגידו ומועצה אזורית עמק המעיינות, במזרח במועצה אזורית בקעת הירדן, בדרום במועצה אזורית מטה בנימין ובמועצה המקומית בית אריה ובמערב במועצות האזוריות לב השרון, מנשה, עמק חפר ודרום השרון, בעיר ראש העין, ובישובים אלפי מנשה, כפר קאסם ואורנית.
העיר אריאל והמועצות המקומיות אלקנה, עמנואל, קרני שומרון וקדומים ושער השומרון שוכנות בשטח המועצה.
בתוך שטח המועצה נמצאים גם יישובים פלסטינים רבים.
היישוב הגדול ביותר בתחומי המועצה הוא עלי זהב, המונה כ-5,600 תושבים.
בשנת 2005, במהלך תוכנית ההתנתקות פונו היישובים שא-נור, חומש, גנים, וכדים בצפון המועצה.
כל היישובים במועצה הם התנחלויות.
חלקם הוקמו על פי החלטת ממשלה ובהתאם לחוק הישראלי, וחלקם מאחזים שהוקמו בניגוד לחוק.
מספריישובצורת היישובשנת הקמהמספר תושבים (2025)1אבני חפץיישוב קהילתי19902,6702איתמריישוב קהילתי19841,6413אלון מורהיישוב קהילתי19802,0754ברוכיןיישוב קהילתי19992,7615ברקןיישוב קהילתי19812,2806הר ברכהיישוב19833,3187חוות יאיריישוב קהילתי1999100 משפחות8חוות גלעדמאחז200270 משפחות9חינניתיישוב קהילתי19811,65910חומשיישוב קהילתי19785511חרמשיישוב קהילתי198329812טל בנימיןמאחז199913טל מנשהשכונה1991כ-100 משפחות14יצהריישוב קהילתי19832,49515יקיריישוב קהילתי19812,93916כפר תפוחיישוב קהילתי19781,56117לשםיישוב קהילתי2013כ-700 משפחות18מבוא דותןיישוב קהילתי198183819מגדליםיישוב קהילתי198475820מעוז צבימאחז200122 משפחות21אסיף (נופי נחמיה)יישוב2002כ-62 משפחות22נופיםיישוב כפרי19861,44023סלעיתמושב19791,59524עלי זהביישוב19835,58825ענביישוב קהילתי19811,26526פדואליישוב קהילתי19842,31027צופיםיישוב19892,82928קריית נטפיםיישוב קהילתי198498729רבבהיישוב19913,30630רחליםיישוב קהילתי19911,26231ריחןמושב שיתופי197749132שבי שומרוןיישוב קהילתי19771,17833שחריתיישוב קהילתי2023334שקדיישוב קהילתי19811,178
היישוב הראשון שהופרד מן המועצה והפך למועצה משל עצמו, היה קרני שומרון ב-1991, כשקדומים מלווה ב-1992.
בספטמבר 2020 הועבר היישוב מעלה שומרון מן המועצה למועצה המקומית קרני שומרון.
ב-2022 הוכרז על איחוד היישובים עץ אפרים ושערי תקווה למועצה מקומית שער השומרון.
ב־20 במאי 2023, חתם אלוף פיקוד מרכז על צירוף שטחי אדמות מדינה ביישוב חומש, לסמכות מועצה אזורית שומרון.
ב11 לינואר 2026, חודשים לאחר החלטת הממשלה על הקמת 22 יישובים חדשים ביהודה ושומרון, הוקם ישוב חדש בתחומי המועצה בשם רחבעם ולקרקע עלו 10 משפחות
יוסי דגן משבי שומרון (2015 - מכהן)
קיצבאות: בשנת 2011 קיבלו 204 תושבים המהווים 0.7% מהאוכלוסייה דמי אבטלה.
נתון זהה נרשם גם במקבלי הבטחת הכנסה.
המועצה זכתה בשנת 2012 בפרס ועדת החינוך היישובי של משרד החינוך.
המועצה האזורית שומרון היא הראשונה בדירוגה מבין כלל חמש הרשויות הזוכות, וזכתה בניקוד המקצועי ביותר בכל הפרמטרים (9.28 מתוך 10).
נכון לשנת 2012 חמישים ושמונה אחוז מתקציב המועצה מושקע בחינוך.
את המועצה מייצגת קבוצת הכדורסל אליצור שומרון בליגה הלאומית.
המועצה נותנת חסות ללהקת הלל.
מועצה אזורית שדות דן (עד ל-2018 נקראה עמק לוד) היא מועצה אזורית באזור מישור החוף המרכזי של מחוז המרכז בישראל, בקרבת הערים ראשון לציון, לוד, רמלה ואור יהודה.
מטה המועצה נמצא ביישוב כפר חב"ד.
המועצה גובלת בצפון בנמל התעופה בן-גוריון ובאור יהודה, במזרח במועצה אזורית חבל מודיעין ובלוד, בדרום ברמלה ובבאר יעקב ובמערב באזור, בבית דגן ובראשון לציון.
המועצה האזורית עמק לוד הוקמה בשנת 1952 וכללה עשרה יישובים.
מאוחר יותר נותרו תשעה, לאחר שבשנת 1966 החליטה ועדה ממשלתית לספח את קרקעות תוחלת לכפר חב"ד.
תחילה שכנה המועצה בצריף קטן במושב חמ"ד.
לאחר כשנתיים הועברו משרדי המועצה לצריף במושב תוחלת.
מתחלת שנות השבעים שוכנים משרדי המועצה בכפר חב"ד שהוא היישוב הגדול ביותר מבין ישובי המועצה.
תשעת יישובי המועצה הם אחיעזר, גנות, זיתן, חמ"ד, יגל, כפר חב"ד, משמר השבעה, ניר צבי וצפריה.
בשטחה ממוקמים גם מחנות הצבא גדעונים ובית-דגן.
בנוסף נמצא הכפר הערבי בלתי מוכר דהמש בתחום שיפוטה.
שטחה הכולל של המועצה הוא 37 אלף דונם.
בהמשך קבעה בשנת 1994 ועדה לחקירת גבולות כי יש להעביר שטח נוסף מהמועצה לעיר לוד, שעליו הוקמה שכונת גני אביב.
בשנת 2010 במסגרת תוכנית החומש לחיזוק העיר לוד, הנחתה הממשלה את משרד הפנים לבחון סיפוח של עוד 2,146 דונם שטח חקלאי, הנכלל בתחום שיפוטה של המועצה, לטובת העיר לוד.
בשנת 2005 חוברו יישובי המועצה למכון טיהור שפכי גוש דן (שפד"ן), עד אז זרמו השפכים של היישובים באופן ישיר לנחלים באזור שפירים ואיילון, תוך יצירת זיהום סביבתי חמור ומטרדים לתושבים.
בסוף שנת 2007, הוקמה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה "שדות דן" (עמק לוד לשעבר), כתוצאה מפירוק מרחב התכנון המקומי של הוועדה המקומית-מרחבית לתכנון ובנייה "לודים", אשר מרחבה התכנוני היה משותף למועצה האזורית "עמק לוד", המועצה האזורית "חבל מודיעין" והמועצה האזורית "גזר".
התוכנית מקודמת על ידי חברת "דירה להשכיר" ועיריית לוד, על שטח בן 1,687 דונם, שטחים חקלאיים בתחום המועצה, בשוליים המערביים של לוד, מעבר לשכונת גני אביב.
השכונה החדשה שתוקם בעיר לוד מקודמת בשם "קדמת ניר צבי".
ב-13 בפברואר 2018 נערכו בחירות לבחירת שם חדש למועצה.
לטענת ראש המועצה השינוי נדרש היות שהשם הנוכחי אינו מייצג כראוי את מאפייניה הבולטים של המועצה.
השמות שעמדו לבחירה היו "מועצה אזורית דן", "מועצה אזורית מבואות דן" ו"מועצה אזורית שדות דן".
השם שנבחר הוא שדות דן, והוא אושר בוועדת השמות הממשלתית בישיבתה מיום 22 בפברואר אותה שנה.
את סמל המועצה הישן עיצבה פנינה נמיר ממושב חמד, מראשונות עובדי המועצה האזורית עמק לוד.
הסמל היה בצורת קלף מגילה וכולל את כל האלמנטים שאפיינו את אופי יישובי המועצה והם: חריש ורגבי אדמה, פרדסים וענף גידול העופות.
כמו כן, בתחומי המועצה נמצא הכפר הערבי הבלתי מוכר דהמש
מועצה אזורית ערבות הירדן היא מועצה אזורית במחוז יהודה ושומרון, בבקעת הירדן.
בעוד זהו שמה במסמכים רשמיים של הממשלה, היא נקראת "מועצה אזורית בקעת הירדן" במסמכיה של המועצה האזורית עצמה.
בתחומי המועצה 21 יישובים, ממוצע המרחקים בין יישובי המועצה הוא 18.9 ק"מ.
כל יישוביה הם התנחלויות המצויות ממזרח לקו הירוק.
ישובי המועצה נמצאים בשטח המשתרע על 860 אלף דונם, ממורדות הרי השומרון ועד לנהר הירדן.
בשטח המועצה האזורית ערבות הירדן אין עיר מחוז.
היישוב הישראלי הגדול ביותר באזור הוא מעלה אפרים, שאינו חלק מהמועצה האזורית אלא מוגדר כמועצה מקומית עצמאית שהוקמה בצו של צה"ל.
המועצה האזורית גובלת בשטח העיר הפלסטינית יריחו וסביבותיה.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצה מקומית מעלה אפרים ומועצה אזורית מגילות ים המלח עם מועצה אזורית ערבות הירדן, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות.
ב-3 ביוני 2025 פורסם דו"ח הוועדה הממליץ שלא לאחד בין המועצות.
המועצה הוקמה בינואר 1980. משרדי המועצה ממוקמים במרכז אזורי "שלומציון", שצמוד לכביש 90, בין משואה ליפית.
שם נמצאים גם שני בתי ספר יסודיים, מתנ"ס אזורי, יד לבנים וקריית ביטחון הכוללת מוקד ביטחון אזורי, תחנת כיבוי אש, תחנת מד"א ונקודת שיטור קהילתי.
המרכז האזורי שלומציון נקרא על-שם שלומציון המלכה.
ישנו מרכז אזורי נוסף מדרום למושב יפית, הידוע בכינוי "מפגש הבקעה" ומשמש כמרכז מסחרי אזורי, ובו: קופת חולים (כללית), בית קפה, סופרמרקט ועוד.
ישראל נדיבי, תושב מחולה, כיהן שתי קדנציות (1979–1990)
דוד לוי, תושב ארגמן, כיהן שלוש קדנציות
דובי טל, תושב שדמות מחולה, כיהן קדנציה אחת
דוד אלחייני, תושב ארגמן – ראש המועצה הנוכחי
בתחום המועצה עובר אחד מכבישי האורך החשובים במדינת ישראל: כביש 90, המהווה ציר ראשי המקשר בין דרום הארץ לצפונה.
בדרום - העיר יריחו, השייכת לרשות הפלסטינית, וכן מועצה אזורית מגילות - בצפון ים המלח.
בצפון - מועצה אזורית עמק המעיינות
במזרח - נהר הירדן, גבול ישראל-ירדן
במערב - המורדות המזרחיים של הרי השומרון, מועצה מקומית מעלה אפרים - מועצה אזורית שומרון, מועצה אזורית מטה בנימין.
השטח עליו הוקמה לאחר מכן המועצה, נכבש על ידי ישראל מממלכת ירדן בשנת 1967 במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה הוחל בהקמת יישובים ישראליים בבקעה.
ראשון היישובים היה מחולה, שהוקם בשנת 1967, ולאחריה הוקמו כיישובים אזרחיים פצאל, חמרה, ארגמן ובקעות.
כן הוקמו היאחזויות נח"ל שאוזרחו לאחר מכן.
תחילה קיבלו היישובים שירותים ממועצה אזורית בקעת בית שאן.
המועצה האזורית הוקמה בתחילת 1980 בצו של המושל הצבאי של צה"ל באזור יהודה ושומרון.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות יהודית באזור הן בתקופת בית שני והן בתקופות מוקדמות יותר.
לדוגמה, בעיר יריחו נמצאו שרידי בית כנסת עתיק.
מבחינה כלכלית חברתית סובלים יישובי המועצה האזורית ערבות הירדן מבעיות האופייניות לאזורי פריפריה המרוחקים מהמרכז: מיעוט תעסוקה לעובדים בעלי השכלה אקדמית, הגירה שלילית של צעירים, תשתיות לא מספקות בתחומי החינוך, התרבות ומחסור בתחבורה ציבורית.
כיום ישנם אזורים, בעיקר בצפון הבקעה שסובלים מטרור חקלאי של כפרים פלסטינים בעיקר מהכפרים ברדלה וכרדלה ועין אל-בידה.
מועצה אזורית מרכז הגליל הייתה מועצה אזורית באזור הגליל המערבי.
המועצה הוקמה בשנת 1968 והייתה המועצה האזורית הדרוזית היחידה.
היא כללה את היישובים יאנוח, ג'ת, כסרא וסמיע, ומאוחר יותר גם את אזור התעשייה מגדל תפן.
בשנת 1990 פורקה המועצה האזורית, ויישוביה התפצלו לשתי מועצות מקומיות: כסרא-סמיע ויאנוח-ג'ת, וכן למועצה מקומית תעשייתית מגדל תפן.
שטח השיפוט שלה חולק בין המועצות אזוריות משגב ומעלה יוסף.
מועצה ממונה בראשות ג'אק לארדו.
מועצה אזורית סולם צור הייתה מועצה אזורית שהתקיימה בגליל המערבי, מהקמתה בשנת 1950 עד שנת 1982, עם הקמת מועצה אזורית מטה אשר, אשר איחדה בתוכה את מועצה אזורית סולם צור, מועצה אזורית געתון ומועצה אזורית נעמן.
המועצה נקראה על שם סולמה של צור.
עם הקמתה, כללה המועצה את הקיבוצים הוותיקים חניתה, מצובה ואילון, את היישובים החדשים: ראש הנקרה וגשר הזיו, ואת המושבים לימן (שנקרא אז "צה"ל"), בצת ושומרה.
לראש המועצה הראשון נבחר יהודה בן משה מקיבוץ מצובה.
כן הוכללה שלומי במועצה משנת 1952, אך הוצאה ממנה בספטמבר 1960, עת הפכה שלומי למועצה מקומית.
בשנת 1958 הוקמה אדמית שנכללה במועצה.
לקראת סוף 1962, עם הוצאתה של מעלות-תרשיחא מתחומי מועצה אזורית מעלה הגליל, התקיימו דיונים בשאלה האם לצרף את שאר יישובי מעלה הגליל למועצה אזורית סולם צור או להעביר למועצת מעלה הגליל את יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור.
באותה תקופה כללה המועצה כ-4500 נפש בשלושה עשר יישובים ושטח השיפוט שלה הגיע ל-120,000 דונם, מתוכם כ-40,000 דונם היו בשימוש חקלאי.
בסופו של דבר הועברו יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור, גורן, יערה, עבדון, עין יעקב ושומרה, ביחד עם אבן מנחם למועצה אזורית מעלה יוסף.
בתחילת 1963 צורפה ערב אל עראמשה למועצה.
מועצה אזורית קישון היא מועצה אזורית לשעבר שאוחדה בשנת 1980 יחד עם מועצה אזורית יזרעאל, אל מועצה מאוחדת – מועצה אזורית עמק יזרעאל.
יישובי אזור מערב עמק יזרעאל התאגדו יחד עם יישובי אזור מגידו (שנודע אז כאזור אפרים) בוועד גוש נהלל שבשיאו כלל 22 יישובים.
עם ההתארגנות למועצות מקומיות הוחלט להקים שלוש מועצות אזוריות נפרדות, בין השאר משום שנהלל והיישובים הסמוכים אליו היו במחוז נצרת, בעוד בית שערים והיישובים הקרובים אליו היו במחוז חיפה.
ישיבת פתיחה של המועצות התקיימה בדצמבר 1945.
בימי המנדט פעלו שתי מועצות נפרדות, שלכל אחת הייתה הנהלה נפרדת ומתוכן נבחרה הנהלה משותפת.
בתחילת 1949 אוחדו המועצות למועצה אחת משותפת, שניהלה את שתי המועצות מכיוון שהן השתייכו למחוזות שונים ולא אוחדו באופן רשמי.
משרדי המועצה הועברו בתחילת 1949 מבית שערים לנווה יער.
בשנת 1956 קבעה ועדת גבולות שהסוללים, ציפורי, מאבק (אלוני אבא) ובית לחם הגלילית יצורפו למועצת קישון וששכונת האלה תוצא מהמועצה ותוכלל במועצת קריית עמל.
בשנים 1956–1957 קלטה המועצה עלייה רבה והוכרזה כ"עיר עולים" שקיבלה הטבות שונות.
בנובמבר 1958 הוכרזה רמת ישי כמועצה מקומית והוצאה ממועצה אזורית קישון.
שמואל שורש (יו"ר מועצה אזורית קישון) 1945-1948, משנת 1946 היה גם יו"ר משותף
עקיבא גולדשטיין (גושן, יו"ר מועצה אזורית נהלל), 1945-1946, גם יו"ר משותף
חיים ראם, (מועצה אזורית קישון ונהלל) 1949–1954
אריה לובין, (מועצה אזורית קישון ונהלל עד 1957 ומאז המועצה המאוחדת) 1955-1958
מועצה אזורית נווה מדבר הוקמה ב-6 בנובמבר 2012 על יד משרד הפנים בישראל ביחד עם המועצה אזורית אל קסום במקום מועצה אזורית אבו בסמה.
ההחלטה על יצירת שתי מועצות אזוריות נפרדות נבעה מגידול האוכלוסייה בתחום המועצה שפורקה.
המועצה האזורית מספקת שירותים לכ-40,000 תושבים ביישובים בדואיים מוכרים ולא מוכרים מדרום לכביש 25 שאינם מוגדרים מועצה מקומית.
בשנת 2016 נערכו לראשונה בחירות במועצה, ובהם נבחר אברהים אלהואשלה.
בשנת 2019 הגיעה המועצה האזורית למקום האחרון במדד הסוציו-אקונומי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
משרדי המועצה המקומית נמצאים בתחומי העיר באר שבע, במבנה מגדל שבע, עד להעברתם לאבו תלול במאי 2022.
נכון ל-2023 במועצה 21 בתי ספר בהם 10 בתי ספר ללא מיגון או עם מיגון נמוך.
אברהים אלהואשלה (2016–2024, ראש המועצה הנבחר הראשון)
מספרצורת היישוביישובשנת הקמההערותאוכלוסייה1 כפר בדואיאבו קרינאתשנות ה-20002,2052 כפר בדואיאבו תלול שנות ה-20002,4813 כפר בדואיביר הדאג' 19936,3004 כפר בדואיקסר א-סירשנות ה-20002,856
מועצה אזורית שלחים הייתה מועצה אזורית שכללה את מושבי השובלים שהוקמו בשנים 1955–1963 באזור נחל שובל בנגב.
המועצה הוקמה ביולי 1954 והקיפה 80,000 דונם בהם היו המושבים ניר משה (שובל 1), ניר עקיבא (שובל 2), שדה צבי (שובל 5), פעמי תש"ז (שובל 6) ותלמי ביל"ו (שובל 8).
המועצה נקראה "שלחים" על שם ענף החקלאות העיקרי של מושבי שובל.
בגלל הקושי למצוא מתיישבים הוקמו רק חלק ממושבי השובלים שתוכננו.
סיבה נוספת להיעדר תושבים היה מחסור במים שמנע איוש כל הבתים.
עם זאת, בשנת 1954 הוקם קלחים ובשנת 1955 הוקם אשבול (שובל 3) ושניהם צורפו למועצה האזורית.
מושבי השובלים חולקו בין התנועות המיישבות.
אשבול השתייך לתנועת המושבים, קלחים לעובד הציוני, שדה צבי לציונים הכלליים ותלמי ביל"ו להתאחדות האיכרים.
מושב זרועה, שהיה שובל 11, השתייך לפועל המזרחי ועל כן נכלל במועצה אזורית שדות נגב שמאגד את היישובים הדתיים באזור.
בסוף שנות ה-50 פעל ראש המועצה לייצר פעילויות תרבות משמעותיות ליישובי המועצה, דבר שהביא את המועצה לגרעונות גדולים.
בשנת 1963, לאור גירעונות המועצה, הוביל משרד הפנים מהלך לאיחוד המועצה לתוך מועצה אזורית מרחבים והמועצה בוטלה בדצמבר 1963. במשך שנים לאחר מכן נודעה מועצה אזורית מרחבים גם כמועצה אזורית מרחבים-שלחים.
מועצה אזורית נוף הגליל הייתה מועצה אזורית באזור הגליל התחתון ועמק יזרעאל.
המועצה הוקמה בשנת 1993 כמועצה אזורית ליישובים ערבים ובדואים, בעקבות החלטת ממשלת רבין השנייה על פיתוח המגזר הערבי בישראל.
המועצה כללה את היישובים: ואדי אל-חמאם, עוזייר, רומאנה, רומת אל-הייב, סולם, כפר מצר, נין, דחי ואום אל-גנם.
בין יישוביה לא היה רצף טריטוריאלי, והשטח בין היישובים היה משויך לעיריית עפולה, למועצה האזורית עמק יזרעאל, ולמועצה האזורית גלבוע.
הכפר אום אל-גנם צורף במרץ 2000 למועצה המקומית שיבלי, ליצירת המועצה המקומית שבלי - אום אל-גנם.
מועצה אזורית שוקת הייתה מועצה אזורית במחוז הדרום בישראל, שכללה את היישובים הבדואיים חורה ולקייה.
היישובים חורה ולקייה הוקמו ב-1989 וב-1990 (בהתאמה) כחלק מהתכנית להסדרת התיישבות הבדואים בנגב.
מאז הקמתם השתייכו שני היישובים למועצה אזורית בני שמעון.
בשנת 1991 הוחלט להקים עבורם מועצה אזורית בדואית נפרדת - מועצה אזורית שוקת (על שם תל שוקת וצומת שוקת שמשני עבריהם שוכנים היישובים).
המעבר למועצת שוקת גרר מחאות בלקייה, בשל מה שהוגדר על ידי המוחים כ"הרעת תנאים".
חברי המועצה מונו על ידי משרד הפנים, ובראשה הועמד כממלא סלימאן אלבדור (העבודה) ולאחר מכן יעקב כץ (הליכוד).