tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חידוש התוכנית, שחקנית "חוק וסדר" אלנה דה לה גרזה שחזרה את תפקידה בתור קוני רובירוזה.
רובירוזה עוברת מניו יורק ללוס אנג'לס כדי להיות קרובה לאמה החולה.
חוק זכויות התלמיד, התשס"א-2000 הוא חוק אשר מטרתו הסדרת נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך בישראל.
החוק התקבל ב-4 בדצמבר 2000, והיה לחוק הראשון מסוגו בעולם, לאחר שנתקל בהתנגדויות רבות מצד משרד החינוך, ארגוני המורים, וחברי כנסת ממפלגות דתיות.
היוזמה הראשונית לחקיקת החוק הגיעה מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית.
החוק מסדיר את נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך ומעניק להן תוקף חוקי ובכך הופך את הפרתן לעבירה על החוק.
בין השנים 2003 ו־2006 חולק לתלמידים פנקס המתאר את זכויות התלמיד ואחריותו.
בנוסח המקורי של החוק נקבע כי "חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על ייחודם של מוסדות החינוך לסוגיהם השונים".
ולעודד יצירת אקלים של כבוד הדדי בקהילת מוסד החינוך".
סעיף 5 לחוק קובע כי רשות חינוך מקומית, מוסד חינוך או אדם הפועל מטעמם, לא יפלו תלמיד מטעמים עדתיים, חברתיים-כלכליים או פוליטיים ברישום או בהרחקה ממוסד חינוך ובקביעת תוכניות לימודים ומסלולי קידום נפרדים באותו מוסד.
עוד נקבע בחוק כי החלטה על הרחקה לצמיתות של תלמיד מבית הספר תינתן רק לאחר שניתנה לתלמיד ולהוריו הזדמנות להשמיע את טענותיהם.
התלמיד זכאי לערער בפני ועדת שימוע מחוזית על ההחלטה להרחיקו, כאשר בראש הוועדה יישב מנהל המחוז ויהיו חברים בה נציג ארגון מורים, נציג ארגון ההורים הארצי ויו"ר מועצת התלמידים המחוזית.
חברותו של יו"ר מועצת התלמידים המחוזית בוועדת השימוע אף היא הישג של החוק, מאחר שלפני תחיקתו לא הייתה לתלמידים נציגות בוועדה.
עד תחילת יישום החוק הייתה למנהל בית הספר סמכות בלעדית להחליט על הרחקתו של תלמיד לצמיתות, וברוב המקרים לא הייתה לתלמיד או להוריו זכות לערער על כך.
סעיף 11 לחוק אוסר על מוסד חינוך לנקוט אמצעי ענישה נגד תלמיד בגלל מעשה או מחדל של הוריו.
סעיף זה בא להגן בעיקר, אך לא רק, על תלמידים שהוריהם לא שילמו לבית הספר תשלומים שונים, ואוסר על פגיעה בהם לצורך הפעלת לחץ על ההורים לשלם תשלומים אלו.
אחד ההישגים הבולטים של מועצת התלמידים והנוער הארצית הוא הסעיף בחוק הקובע שחובה על כל מוסד חינוך, להוציא גן ילדים, לעודד הקמת מועצת תלמידים ואסור לו למנוע את הקמתה.
סעיף 9 לחוק קובע שכל תלמיד זכאי להיבחן בבחינות בגרות, אלא אם כן לא עמד בתנאים שקבע שר החינוך.
מטרת סעיף זה היא לאסור על מנהלים למנוע באופן שרירותי מתלמידים חלשים לגשת לבחינות בגרות, מחשש שיפגעו בממוצע הציונים של בית הספר.
בלחץ משרד החינוך הושמט מהצעת החוק סעיף לפיו לתלמיד תהא הזכות לבחור את תוכנית הלימודים הרצויה לו על פי נטיותיו האישיות, מבלי שיושמו בפניו סייגים ותנאי קבלה המונעים ממנו להגשים את שאיפותיו.
בשנת 2009, על פי הצעתו של שר החינוך, גדעון סער, אישרה הכנסת תיקון לחוק זכויות התלמיד, שבו שני חלקים:
שינוי המצב הקיים לפיו משאירים בבית הספר, עד לתום הבירור והערעור, תלמידים שהוחלט להרחיקם ממוסד חינוכי.
על פי ההצעה ניתן יהיה, במקרים מתאימים באישור המפקח המחוזי, להרחיק תלמיד ולהעבירו לבית ספר אחר.
כך תיווצר הפרדה בין התלמיד הפוגע לנפגע (למשל במקרי אלימות קשה או אלימות מינית) ובית הספר יוכל לשמור על גבולות ברורים ולהגן על תלמידיו ומוריו.
לשם איזון ושמיעת כל הצדדים, על ועדת השימוע שדנה בעררו של תלמיד על הרחקתו מבית הספר לשמוע גם את מנהל המוסד החינוכי או מפקח ממשרד החינוך, (בנוסף לחובתה לשמוע את התלמיד ואת הוריו - כפי שנעשה עד היום).
חוק חג המצות (איסורי חמץ), התשמ"ו-1986, הידוע בשם חוק החמץ, עוסק בצביון היהודי ציבורי במהלך חג הפסח במדינת ישראל ונחקק בכנסת באוגוסט 1986.
החוק קובע שבמהלך חג הפסח "לא יציג בעל עסק בפומבי מוצר חמץ למכירה או לצריכה".
על-פי , 'מוצר חמץ' הוא "לחם, לחמנייה, פיתה, או כל מוצרי קמח חמץ אחרים".
מטרת החוק היא למנוע פגיעה ברגשותיו של הציבור.
העובר על חוק זה, דינו קנס.
איסור זה אינו חל במספר מקרים.
האיסור אינו חל ביישוב שבו רוב התושבים אינם יהודים, וכן אינו חל ברובע שבו מרבית התושבים אינם יהודים או מרבית בתי-העסק אינם של יהודים.
כמו כן החוק אינו חל בתחומו של יישוב שיתופי שבו פעילות העסק מיועדת לצורכי המקום בלבד.
לפי החוק, האכיפה תתבצע על ידי מפקחים במינויו של שר הפנים מבין עובדי המדינה של הרשויות המקומיות, ומבין מי שמונה כדין לפקח על אכיפת חוקים.
סמכותם של מפקחים אלו תהא הסמכות לערוך חקירות על עבירות לפי חוק זה.
למפקח סמכויות שוטר לפי .
בנוסף, יהיה המפקח רשאי להשתמש בכל הסמכויות הנתונות לקצין משטרה בדרגת מפקח לפי , ומכוח סמכות זו רשאי המפקח לתת הודעה הקובעת כי יש לתת דין על העבירה שבוצעה.
, חוק העוסק בדיני משפטים במדינת ישראל, נוסף סעיף "23. חוק חג המצות (איסורי חמץ), התשמ"ו-1986", לפיו הסמכות לדון על עבירות לפי החוק היא לבית המשפט לעניינים מקומיים.
לשון ההסבר להצעת החוק, שנכתב בהצעה לקריאה הראשונה בידי חברי הכנסת אבנר חי שאקי ואברהם שפירא: "בשנים האחרונות פשה נגע מכירת חמץ בפסח (לחם ופיתות) בחוצות הערים.
למרות העובדה שלפחות 80% מכלל הציבור היהודי בארץ אינם אוכלים לחם ופיתות בחג הפסח, הרי הולך וגואה גל מכירת החמץ בחנויות, בקיוסקים ובמזנונים בפסח ומוצרי החמץ מוצגים לראווה בפרהסיה, דבר הפוגע ברגשות רוב הציבור הדתי, המסורתי והלאומי.
הצעת החוק מטרתה למנוע הצגת לחם, לחמניות ופיתות בפומבי, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור.
להצעת החוק סייגים לגבי יישוב שתושביו אינם יהודים או בחלק של יישוב שמרבית תושביו אינם יהודים או מרבית בתי העסק שבו אינם של יהודים."
ההלכה היהודית קובעת איסור על אכילת חמץ במהלך חג הפסח עוד מימי קדם.
ההלכה לא מדברת על מכירת חמץ באופן ישיר אומנם, אך מונה כמה איסורים בנוגע לשימוש בחמץ בימי החג.
מדינת ישראל בעלת הצביון היהודי המעוגן בחוק חוקקה את חוק זה לשמירה על מצוות החג.
החוק מציין במפורש מהם מוצרי החמץ האסורים להצגה (פיתה, לחמנייה ולחם וכו').
החוק אינו אוסר על הצגתם של מוצרי חמץ שאינם מוצרי קמח.
כך, למשל, אין נאסרת הצגה בפומבי של בירה או ויסקי, אף שהם מוצרי חמץ.
שר פנים הוא הממונה על ביצוע החוק, והוא רשאי באישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת להתקין תקנות לביצועו.
בנוסף, רשאי לקבוע את גבולותיהם של חלקי היישובים עליהם לא חל האיסור.
יש הרואים בצעד חקיקה זה, כבכל חקיקה שמקורה בהלכה, משום כפייה דתית פגיעה בחופש הפרט ובחופש הפולחן.
בעת שהחוק אושר עמד בראש משרד הפנים, הממונה על אכיפת חוק זה, השר הרב יצחק פרץ מש"ס.
יש המתייחסים אל החוק כאל בעל אופי הצהרתי בלבד.
הוא לא נאכף הלכה למעשה במשך שנים, נחשב לאות מתה בספר החוקים, והיו אף מקרים בהם הצהירו שרי הפנים שאין בכוונתם לאכוף אותו.
מנגד, חברי כנסת דתיים גרסו שיש לאכוף את החוק בפועל, וכשחבר הכנסת אליהו ישי מונה לשר הפנים בממשלת ישראל העשרים ותשע נעשה ניסיון לאכוף את החוק.
כדי להפעיל את החוק צריך שר הפנים להסמיך פקחים, היועץ המשפטי לממשלה צריך להסמיך תובע, וראש העיר צריך לרצות לשלוח את הפקחים.
לאורך השנים שר הפנים השתמש בסמכותו למנות פקחים לאכיפת החוק מבין עובדי מדינה רק פעם אחת, בשנת 1999, אז מונו שישה פקחים מטעם הרבנות הראשית, אך מזה שנים רבות הרבנות הראשית אינה עוסקת באכיפת החוק.
באשר לרשויות המקומיות, מאז 1998 התבצעו 54 הליכי הסמכה של פקחים, כאשר כל הליך יכול לכלול מספר פקחים ברשות אחת, ויש רשויות שנערך בהן יותר מהליך אחד.
47 מהליכי ההסמכה (87%) נערכו בתקופות שבהן משרד הפנים נשלט בידי ש"ס, רובן בתקופת כהונת השר אלי ישי בשנים 2011-2010. בסך הכול, נמצאו 39 רשויות מקומיות שבהן הוסמכו פקחי חמץ.
מבין אלו, נכון לשנת 2023 מכהנים פקחי חמץ ב-15 רשויות מקומיות.
במהלך השנים 2023-2016 עיריית קריית מוצקין הייתה הרשות המקומית היחידה שהטילה קנסות בגין אכיפת החוק.
מאז נחקק החוק היו רק שני מקרים של הגשת כתבי אישום בגין הפרתו: בירושלים בשנת 2007 ובקריית מוצקין בשנת 2016.
19/11/1984 – הונחה על שולחן הכנסת לדיון מוקדם – מליאה
17/04/1985 – הונחה על שולחן הכנסת לקריאה ראשונה – מליאה
07/04/1986 – לדיון במליאה לקראת הקריאה הראשונה – מליאה
04/08/1986 – לדיון במליאה לקראת קריאה שנייה-שלישית – מליאה
לאורך השנים שלאחר חקיקת החוק, התקיימו דיונים רבים ואף מספר עתירות ועימותים בין שרים ואישים ציבוריים שונים בנוגע לחוק, תוקפו והצדקתו.
במאי 2001 הגיש חבר הכנסת אופיר פינס הצעת חוק המבקשת לבטל את חוק החמץ.
לטענתו, נמנעו שרי הפנים מיישום החוק כלשונו במשך שנים ולא הפעילו את פקחי החמץ ולפיכך ניתן להסיק שהחוק חוקק כחוק הצהרתי שאין בו טעם.
המניע להצעה, היה אירועי השנה הקודמת להצעה בהם פקחי החמץ קנסו בתי עסק רבים שמכרו חמץ בחג.
הדבר עורר תהייה מה מקומו של החוק הישראלי במדינה דמוקרטית בענייני שמירה על מצוות הדת באופן אישי במרחב הציבורי.
השר אלי ישי דחה את הטענות שהעלו נגדו ראשי המפלגות החילוניות בדבר כפייה דתית, ואמר כי הוא ממלא את תפקידו כשר הפנים ואוכף את החוק בנושא הזה.
העתירה, נמשכה על ידי העותרים בהמלצת בית המשפט.
בשנת 2005 שב ועלה הדיון הציבורי בדבר אכיפת החוק, כאשר היו עימותים בין מספר חברי כנסת שכללו בין השאר קריאה להתפטרותו של אופיר פינס, שר הפנים דאז.
השיא של אותם עימותים היה בדיון השבועי בכנסת בהצעה להביע אי-אמון בממשלה, בהצעת ש"ס להפיל את הממשלה "שמפקירה את חוק החמץ", ובאזהרה לשר פינס על "סיכון קיומה של המדינה היהודית".
בשנת 2007 הפגינו עשרות חרדים מול חנויות ברחוב הלל בירושלים שמכרו חמץ.
הקריאות הפכו אלימות; תחילה החלו המפגינים בקריאות פרקי תהילים ומאוחר יותר בהתנצחות קולנית בין המפגינים לסועדים שישבו בצד החיצוני של בתי העסק.
הסערה לא שככה ובשנה לאחר מכן אף הוחרפו ההפגנות אל מול אותן חנויות.
בשנת 2017 הגישה ח"כ תמר זנדברג ממפלגת מרצ הצעה לביטול החוק, בטענה שאין לו מקום במדינה דמוקרטית וכי הוא אינו חלק מסטטוס קוו שנחתם בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
באפריל 2007 הוגשו ארבעה כתבי אישום כנגד ארבעה בעלי מסעדות בירושלים (פיצוציית "טרמינל 21" ברחוב שלומציון, מסעדת "רסטו בר" במרכז העיר, "פיצה צ'ילי" ו"איוו מיט בורגר" מרחוב הלל) שלטענת המדינה עברו על החוק כשמכרו חמץ בחג הפסח.
ב־3 באפריל 2008 מחקה שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים, תמר בר-אשר צבן, את כתבי האישום.
בהחלטתה הסתמכה השופטת על חוק העונשין שקובע כי "ניתן דין לפירושים אחדים סבירים לפי תכליתו, יוכרע העניין לפי הפירוש המקל ביותר עם מי שאמור לשאת באחריות הפלילית לפי אותו דין", ולכן אימצה את הפרשנות המקלה לפיה אין זה נחשב ל"מקום פומבי".
בנוסף היא הבחינה בהבדל הניסוחי בין "מקום ציבורי" ל"פומבי" בהדגישה, כי "לא במקרה נעשתה ההבחנה".
חנות אינה עונה להגדרה "פומבי" על פי החוק, ולצורך כך אף נעזרה צבן בפירוש רש"י לתלמוד לפיו רשות הרבים היא "פרהסיה" ו"מקום שנראה מכל מקום".
מאחר שחנות היא מתחם סגור הרי שאינה עונה להגדרה, להבדיל משוק.
כלומר, החוק אינו אוסר על מכירת חמץ או הצגתו בתוך חנות, אלא על הצגתו בפומבי, קרי מחוץ לחנות, בלבד.
הייתה זו הפעם הראשונה שהוגש כתב אישום על פי חוק זה.
בבית המשפט טענה המדינה כי "בעיר שרבים מתושביה לא רק יהודים אלא דתיים [ירושלים], ורוב חברי מועצתה לא רק יהודים אלא דתיים, כיבוד הדדי מצדיק את קיום החוק.
מה גם, שבשכונות ערביות בעיר מותרת הצגת חמץ".
העתירה העלתה מחדש את שאלת מטרת החוק והלגיטימציה שלו במדינה דמוקרטית חופשית.
בפסק הדין הסבירה השופטת: "חוק חג המצות, הוא ללא ספק חוק סמלי בעל צביון דתי שלא נועד לעגן את ההלכה בספר החוקים, גם אם יוזמיו נמנו על חברי הכנסת שומרי המצוות.
החוק אינו עוסק בכל מוצרי החמץ באשר הם, אלא רק במוצרים המסמלים את החמץ יותר מכל: לחם, לחמנייה, פיתה ומוצרי קמח אחרים".
השופטת הוסיפה כי החוק עוסק רק בהיבט של "בל ייראה" ולא באיסורים החמורים על-פי ההלכה של אכילת חמץ, החזקתו או איסור הנאה ממנו.
לפי החלטתה, המחוקק בחר ב"בל ייראה" במובנו הסמלי – כלומר לא להציג בפומבי חמץ למכירה או לצריכה.
בר-אשר צבן ציינה, ש"פומביות" היא יסוד בכמה עבירות, ובהן מעשה מגונה בפומבי, ובעבר במקרה תקדימי זוכה אדם מעבירה זו לאחר שנקבע שתא בשירותים ציבוריים אינו עונה על הגדרת "פומבי".
לבסוף קבעה כי חנות או מסעדה אינן עונות על התנאי המעוגן בחוק – "הצגה בפומבי" – שכן הן אומנם מקום ציבורי, אך לא פומבי על פי ההגדרה המילונית והמשפטית.
על כן נקבע כי מאחר שהצגת החמץ נעשתה במקומות שאינם בגדר מקום פומבי, הרי ש"אפילו הודו הנאשמים בהצגת חמץ בתוך עסקיהם – חנות, מסעדות ופיצרייה – אין מעשיהם מהווים עבירה.
אילו נטען שהעבירה נעברה בדוכן שהוצב בפומבי, ברשות הרבים, כי אז היו מתקיימים יסודותיה".
בהחלטתה אף התבססה על לשון ההסבר בהצעת החוק, שבה נכתב כי תכליתו של החוק להתמודד עם התופעה של הצגת חמץ בפרהסיה, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור וכדי לשמור על הצביון של חג הפסח במרחב הציבורי.
לפסיקה היו תגובות רבות שכללו גינויים מכמה מחברי הכנסת ובהם שר הדתות, יצחק כהן (ש"ס) שתקף בחריפות את החלטת בית המשפט בעניין זה.
חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 נחקק על ידי הכנסת במאי 1998 ונכנס לתוקפו במאי 1999. החוק קובע את זכותו של כל אזרח ותושב לקבל מידע מרשות ציבורית, בכפוף למגבלות מסוימות המפורטות בו.
מטרותיו הראשיות של החוק הן לאזן בין חופש המידע לבין זכויות ואינטרסים ציבוריים שונים כגון ביטחון המדינה, ולהטמיע תפיסת יסוד של שיתוף במידע הציבורי.
החוק בא להנהיג בישראל את מהפכת השקיפות באשר לפעולות הרשויות הציבוריות, בחייבו את הרשויות למסור לציבור מידע בעל אופי ציבורי.
החוק הוא נדבך של זכות הציבור לדעת ותומכיו סבורים כי הוא נדרש לצורך מימוש ערכי הדמוקרטיה, שכן ללא זרימה חופשית של מידע לגבי פעילות הרשויות, לא יוכלו הבוחרים, לדעת מקדמי החוק, להשפיע על אופי המדינה בצורה מושכלת.
משרדי הממשלה ורשויות השלטון השונות מחזיקים במידע רב שעליו להיות נגיש לציבור הרחב.
אזרח או תושב, זכאי לקבל את המידע בו הוא מעוניין והרשות הציבורית מחויבת לספק לו את המידע המבוקש, למעט מקרים חריגים.
עיקרון זה חל על כל מידע - כתוב, מוקלט, מוסרט, מצולם או ממוחשב.
חוק חופש המידע מהווה למעשה החוק הראשון שמכיר בזכות לקבלת מידע ציבורי.
לחוק זה קדמו חקיקה שהכירה בזכות לקבל מידע בעל אופי אישי, ומספר פסיקות של בג"ץ שהכירה בזכות הפרט לקבל מידע ציבורי בעניינים מוגדרים מסוימים.
בעשורים שקדמו לחקיקת החוק נתן בית המשפט העליון פסקי דין רבים בנושא הזכות לקבל מידע.
הפסיקות אמנם לא שיקפו גישה אחידה, אך פסקי הדין שנקטו גישה מרחיבה בקשר לחובה למסור מידע, והן התוו את הקו שנקט החוק.
בשנות ה-80 הונחה על שולחנה של הכנסת העשירית ההצעה הראשונה של חוק חופש המידע, התשנ"ב-1982. הייתה זו הצעת חוק פרטית שנועדה לעגן בחקיקה את חובתה של רשות ציבורית להעמיד לרשות הציבור מידע הנוגע לפעולתה ולתחומי אחריותה.
על פי ההצעה, יוכל מבקש המידע לעתור לבית המשפט המחוזי כנגד סירובה של רשות למסור מידע.
ההצעה נדונה בכנסת בקריאה טרומית והועברה לדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט.
בשנות ה-90 הונחו על שולחן הכנסת מספר הצעות חוק.
הצעת חוק חופש המידע התשנ"ג-1993 והצעת חוק הזכות לקבלת מידע התשנ"ד-1993. שתי ההצעות נדונו בדיון מוקדם בנובמבר 1994 והביאו למינויה של ועדה ציבורית לבדיקת הנושא.
הוועדה, שנתמנתה במאי 1994 על ידי שר המשפטים, דוד ליבאי, הגישה דין וחשבון ביולי 1995. הוועדה, שבראשה עמדה השופטת (בדימוס) ויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, תמכה בחקיקת החוק.
לשיטתה, רשות ציבורית חייבת להעמיד לרשות הציבור מידע, מבלי שיהיה על המבקש להראות טעם מיוחד בקבלתו.
על שולחן הכנסת ה-13 הונחה הצעת חוק חופש המידע התשנ"ו-1996. הייתה זו הצעת חוק פרטית שהתבססה על הנוסח שהציעה ועדת אוסטרובסקי-כהן.
במרץ 1996 אישרה הכנסת ה-13 בקריאה ראשונה את הצעת החוק הפרטית.
על הצעה זו הוחל בכנסת הארבע-עשרה דין רציפות.
ועדת חוקה, חוק ומשפט אישרה לממשלה להשלים את גיבושה של הצעת חוק ממשלתית, תוך התייחסות להצעת החוק הפרטית שקדמה לה.
בתוך כך, חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998, התקבל בכנסת ב-19 במאי 1998. הצעת החוק עברה במליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 26 חברי כנסת שהשתתפו בהצבעה.
החוק קבע שתחילתו תהיה שנה מיום פרסומו ברשומות (כלומר ביום 29.5.1999).
ובכל זאת, הוסמכה הממשלה לקבוע בצו, באילו רשויות ציבוריות ייכנס החוק לתוקפו במועד מאוחר יותר, כאשר המועד הסופי לא יהיה מאוחר מתום שלוש שנים ממועד התחילה הרגיל.
החוק ייסד מנגנונים מרכזיים, שתפקידם לאפשר את הפעלתו של החוק.
נוסד תפקיד ה"ממונה על העמדת מידע לציבור" בכל רשות, אותו ממנה ראש הרשות.
תפקידו של הממונה הוא למעשה לדאוג להעמדת המידע לרשות הציבור ולטפל בבקשות לקבלת המידע.
כמו כן, נקבעה דרך טיפול בבקשות, נקבע מסדר שיקולים אותם צריכה הרשות לקחת בחשבון בבדיקת הבקשות ונקבעו אמות מידה שעל בתי המשפט לפעול על פיהן, בבואם לבחון את העתירות הנוגעות לחופש המידע.
לרשות ניתן פרק זמן של עד שלושים ימים, כדי להודיע למבקש המידע מה הוחלט לגבי בקשתו, אך ניתן להאריך את פרק זמן זה בשלושים ימים נוספים.
במקרים בהם היקף החומר נרחב או מורכב, תיתכן הארכה נוספת, אשר לא תעלה על שישים ימים נוספים אותם רק ראש הרשות רשאי להאריך.
אם הרשות מחליטה שלא להעמיד לרשות המבקש את המידע, כולו או חלקו, עליה להודיע לו על כך בכתב, לפרט את הנימוקים לסירוב וליידע אותו כי שמורה לו הזכות לעתור לבית המשפט.
בנוסף, החוק מחייב את הרשויות לפרסם מידע יזום הכולל -
דין וחשבון על אודות סמכויותיה, תפקידיה ופעולותיה.
הדו"ח השנתי יכלול גם דיווח של הממונה על חופש המידע ברשות;
נהלים כתובים שיש להם נגיעה לציבור;
נתונים אודות חומרים שנפלטו או נשפכו לסביבה (מידע סביבתי).
בחוק קובע, כי על הממשלה לפרסם רשימה של רשויות ציבוריות.
הרשימה צריכה לכלול מידע תמציתי על תפקידיה של כל רשות.
רשימת הרשויות כוללת את אלה המובאות כאן:
הממשלה ומשרדי הממשלה, לרבות יחידותיהם ויחידות הסמך שלהם;
מבקר המדינה, למעט לגבי מידע שהגיע אליו לצורך פעולות הביקורת ובירור תלונות הציבור;
בתי משפט, בתי דין, לשכות הוצאה לפועל, וגופים אחרים בעלי סמכות שפיטה על פי דין - למעט לגבי תוכנו של הליך משפטי;
חברה ממשלתית וחברה-בת ממשלתית, למעט אם הוחרגו בצו;
גוף מבוקר, כמשמעותו ב, הממלא תפקיד ציבורי, שקבע שר המשפטים, באישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת;
יש איסור על הרשויות למסור מידע אשר בגילויו יש חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בביטחונו של אדם.
וכך גם מידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות לא יפורסם.
בנוסף, שר הביטחון, מטעמי שמירה על ביטחון המדינה, רשאי לקבוע בצו מידע שאין לפרסמו.
לקבלת מידע מהרשויות, יש להפנות בכתב בקשה לממונה על יישום חוק חופש המידע ברשות המבוקשת.
יישום החוק היה במרכז של פסק דין עע"מ 7744/10 המוסד לביטוח לאומי נ' עו"ד יפית מנגל ושל פסק דין המועצה להשכלה גבוהה נגד הוצאת עיתון הארץ.
על חוק חופש המידע כתב השופט יורם דנציגר:
"אשר לזכות לחופש מידע, זו אמנם אינה קבועה במסגרת חוק יסוד, ולכן באופן פורמלי אין לזכות זו מעמד חוקתי.
עם זאת, הובעה הדעה לפיה נוכח הקשר ההדוק בין הזכות לחופש מידע לבין הזכות לחופש הביטוי, ובהיותה נגזרת מחופש זה, נהנית אף הזכות לחופש מידע מהגנה של זכות חוקתית"
בהתאם לכך, קיבל בית המשפט העליון באופן חלקי דרישה של אדם לקבל מידע מהרשות להגבלים עסקיים, למרות היקף העבודה שהיא מעמיסה על הרשות.
לעומת זאת, במקרה אחר קבע בית המשפט העליון שמתן מידע לגבי 7 שנים אכן מעלה קושי בלתי סביר, אולם קבע שעל המדינה לתת מידע לגבי שלוש שנים מתוך התקופה.
בנוסף, כאשר הייתה התנגשות בין חופש המידע לבין הזכות לסודיות על מידע מסחרי, קיבל בית המשפט העליון דרישת חברות לצמצם את המידע עליהן שמתפרסם.
בהתייחס לסייג בחוק הקובע שאין חובה למסור מידע העלול לפגוע בתפקוד התקין של הרשות הציבורית, קבע בית המשפט שרק שיבוש קשה, רציני וחמור אשר הסתברות התרחשותו היא ודאות קרובה, מאפשר מניעת מידע.
בהתאם לכך נקבע שעל משרד החינוך למסור לפרסום את ציוני מבחני המיצ"ב של בתי הספר.
היחידה הממשלתית לחופש המידע במשרד המשפטים, הוקמה ביוני 2012 מכח החלטת ממשלה 2950 (6/3/2011).
היחידה הוקמה במטרה להגביר את יישומו של חוק חופש המידע בממשלה וכן לקבוע מדיניות של הנגשת מידע יזום.
היחידה הוקמה על ידי עו"ד רבקי דב"ש, אשר עמדה בראשה עד סוף שנת 2018. באוקטובר 2021, מונה עו"ד שלומי בילבסקי לעמוד בראש היחידה לאחר שכיהן בה כממלא מקום מאז תחילת 2019.
התנועה לחופש המידע, היא עמותה רשומה שקמה בשנת 2004 שיוסדה על ידי העיתונאי רביב דרוקר; והמשפטנים פרופ' יורם רבין וד"ר יובל קרניאל, זאת כדי להביא ליישומו של חוק חופש המידע בדרכים שונות.
התנועה פועלת לקידום שקיפות במוסדות ציבוריים, להגברת הפיקוח על פעילותן של רשויות ציבוריות, ולעידוד הציבור לעשות שימוש בזכותו למידע בכלל ובאמצעות חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 בפרט.
התנועה מקיימת סדנאות אקדמיות, מפעילה קבוצת מחקר על התקציב וכמדי שנה עורכת כנס, שמטרתו להעלות לדיון היבטים וסוגיות הקשורים לחוק חופש המידע הישראלי.
Freedom of Information Act האמריקני נחקק בשנת 1966 בעקבות התחושה שהרשויות הציבוריות אינן נותנות דין וחשבון על הנעשה במסדרונותיהן.
החוק לא העניק את הזכות לקבלת מידע רק לבעלי עניין ישיר, אלא לכולם.
רשימה של טעמים ספציפיים אמורה הייתה להפריד בין קבלת המידע מידי הרשות לאי קבלתו.
אולם, בתחילת דרכו של החוק, ניכר היה כי הרשויות ניצלו את רשימת העילות שבחוק בכך נמנעו להעניק את המידע המבוקש.
ביקורת ציבורית הביאה לתיקונו של החוק ב-1974, כך שהוגבל שיקול הדעת של הרשויות להחסות מידע.
החוק בארצות הברית חל על הרשויות הציבוריות, המהוות חלק מהרשות המבצעת, אך אינו חל על הרשות המחוקקת ועל הרשות השופטת.
החוק הקנדי, Access of Information Act, נחקק בשנת 1982 ונכנס לתוקפו בשנת 1983. החוק חל על גופים שהם חלק מהרשות המבצעת, והוא כולל סעיף מטרה המציב את מטרת החוק - מתן זכות גישה למידע הנמצא בשליטה ממשלתית.
החוק הקנדי קובע כי זכות הגישה שמורה אך ורק לאזרחים ותושבים קבועים.
זאת כאמור בניגוד לחוק האמריקני.
החוק האוסטרלי, שנחקק בשנת 1982, הביא למגמת פתיחות ממשלתית משום שהגביל את זכותו של השלטון לשמירת סודיות.
החוק קובע כי לכל אדם תהיה גישה למידע מהרשויות הציבוריות.
חוק זיף היא נוסחה אמפירית המתארת את התפלגות שכיחות המילים בטקסט בשפה טבעית.
החוק התגלה ונוסח בשנות ה-30 של המאה ה-20, על ידי הבלשן האמריקאי , אבי הבלשנות החישובית.
התפלגות זו נקראת "התפלגות זיף".
בעקבותיו בדקו חוקרים אחרים תופעות טבעיות ואנושיות אחרות וגילו תופעות נוספות המתפלגות לפי התפלגות זיף.
בהינתן טקסט טבעי, יוצרים טבלת שכיחות של המילים בטקסט, ומעניקים לכל מילה דירוג (rank) לפי מקומה בטבלה.
כך נייחס למילה השכיחה ביותר דירוג 1, למילה השנייה בשכיחותה דירוג 2 וכן הלאה.
בהתאם לחוק זיף שכיחותה של מילה כלשהי בטקסט נקבעת על פי הנוסחה הבאה:
- שכיחות מילה מסוימת בטקסט.
- דירוג המילה (rank) בטקסט.
- שכיחות המילה בעלת התדירות הגבוהה ביותר בטקסט.
כך, לפי חוק זיף, המילה הנפוצה ביותר תופיע בטקסט כפליים מהמילה השנייה (כלומר בעלת דירוג 2), פי שלושה יותר מהמילה השלישית בתפוצתה וכן הלאה.
טקסטים ברוב השפות הטבעיות נשמעים לחוק זיף, אם כי אין עדיין הסכמה בקרב הבלשנים לגבי הסיבה.
זיף הדגים את החוק באמצעות מחקר שערך יחד עם הסטודנטים שלו.
המחקר בוצע באופן ידני, ובמסגרתו נספרו המופעים של המילים בספר "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס.
קיימות תופעות נוספות שאינן קשורות לשפה, הנשמעות לחוק זיף.
דירוג במערכות שנוצרו בידי אדם המקיימות ביטוי מתמטי קיימות גם בתופעות כגון דירוג של תווים במוזיקה, גודל אוכלוסייתן של ערים בארצות שונות, גודלן של חברות, התפלגות הכנסה ועוד.
מחקר נוסף גילה שחוק זיף יכול לשמש גם למעקב אחר אמינות הדיווחים של רשויות מקומיות על התפשטות של מגפות.
המחקר בדק דיווחים ברמת הרשויות המקומיות, במספר מדינות שונות, בנוגע להתפשטות התחלואה של נגיף קורונה, והראה כי ניתן לבצע ניתוח סטטיסטי כדי לזהות אילו רשויות אזוריות מדווחות על מספרי מקרים החורגים באופן משמעותי מחוק הסמכויות שנצפה.
לאחר מכן ניתן לסמן אזורים החורגים באופן משמעותי לחקירה נוספת על ידי הרשויות הרלוונטיות.
בהמשך לחוק זיף אשר בדק התפלגות של נתונים באמצעות הנוסחה האמפירית, קיימת הכללה של חוקיות זו הנקראת חוק זיף-מנדלברוט, אשר הוצע על ידי בנואה מנדלברוט.
בנוסף קיימות טענות שחוק בנפורד הוא מקרה ספציפי של חוק זיף, שני החוקים קשורים זה לזה בכך שהמקור של שניהם הוא ביחסים פונקציונליים בלתי משתנים.
יחסי ההסתברויות בחוק בנפורד אינם קבועים, בשונה מחוק זיף.
חוק זכויות האזרח נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-2 ביולי 1964. הוא היה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד ההפרדה הגזעית שהייתה נקוטה ברחבי ארצות הברית בין אזרחים לבנים לבין אזרחים ממוצא אפרו-אמריקאי.
במסגרת ההפרדה לא הורשו אזרחים אפרו-אמריקאים להתארח בבתי מלון ומסעדות, ללמוד בחלק מבתי הספר, להשתתף בשוק התעסוקה ולקבל שירות במוסדות ציבוריים רבים אחרים.
את החקיקה הוביל תחילה נשיאה הצעיר של ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ולאחר מותו המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון.
החוק אסר על אפליה בתשתיות הממשלתיות, בגישה לתעסוקה, כשהוא מוציא מתוקפם את חוקי ג'ים קרואו אשר עקפו את התיקונים לחוקת ארצות הברית ובכך הכשירו צורות מסוימות של אפליה כלפי אזרחיה האפרו-אמריקאים של ארצות הברית, ובכלל זה שלילת זכותם להצבעה בבחירות לבתי המחוקקים המקומיים והפדרליים, כמו גם לנשיאות.
החוק החדש אסר לחייב הפרדה גזעית בבתי הספר, בדיור או בתעסוקה.
סמכויות האכיפה שניתנו לחוק היו חלשות מלכתחילה, אולם הן חוזקו ברבות השנים.
החוק הוצג על ידי הנשיא קנדי בנאומו ב-11 ביוני 1963, נאום בו הוא ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים, וכן הזכות להצביע.
לאחר מכן, ב-19 ביוני, הגיש קנדי לקונגרס הצעת חוק שתנסה להשתוות להצעת חוק זכויות האזרח (1875).
הצעת החוק של קנדי כללה כלים לאיסור אפליה בדיור ציבורי ואפשרה לתובע הכללי של ארצות הברית להצטרף לתביעות כנגד ממשלי מדינות בארצות הברית אשר מקיימות הפרדה גזעית במערכות החינוך שלהן.
עם זאת, הצעת החוק של קנדי לא הכילה את הכלים שנתפסו כחיוניים על ידי פעילי זכויות אזרח לפעולה כנגד אלימות משטרתית, הפסקת אפליה בתעסוקה במגזר הפרטי, או הענקת סמכויות למשרד המשפטים להגיש תביעות כנגד הפרדה גזעית או אפליה בתעסוקה.
לחוק הייתה גם התנגדות לא מעטה.
אפילו חברי סנאט דמוקרטיים מארצות הדרום ביצעו פיליבסטר כדי לעכב את קבלתו.
בסופו של דבר הנשיא ג'ונסון הצליח לשכנע מספיק רפובליקנים להצביע בעד, והחוק התקבל ברוב של 73 תומכים ו-27 מתנגדים.
חוק חילוט רווחים מפרסומים שעניינם עבירות, התשס"ה-2005 קובע כי בית המשפט יכול להורות על חילוט (החרמה בידי המדינה) הרווחים שהפיק או עתיד להפיק אדם שהורשע בביצוע עבירה מפרסומים הנוגעים לעבירה.
החוק התקבל בכנסת ב-23 במרץ 2005, הוא קובע כי ניתן, לפי בקשת היועץ המשפטי לממשלה, להורות על חילוט הרווחים מפרסום שעניינו העיקרי עבירה.
החוק אינו מונע את הפרסום עצמו, אלא רק את הפקת הרווחים ממנו.
מטרת החוק היא למנוע מצב בו עבריינים יפיקו רווח כתוצאה מפרסומים בעניין העבירות שעברו (כגון ספרים או סרטים העוסקים בעבריין והפשעים שביצע).
הסדרים דומים בדבר חילוט רווחים מפרסום דבר שעניינו עבירה קיימים כבר במדינות כגון: אוסטרליה, אנגליה, קנדה וחלק ממדינות ארצות הברית.
לפי סעיף ההגדרות אפשרות החילוט חלה על רווח שנמצא "בחזקתו, בשליטתו או בחשבונו" של המורשע.
הגדרת ה-"רווח" היא רחבה, וכוללת "רווח בכסף או בשווה כסף, לרבות זכות להפיק רווח ולרבות רכוש שהוא תמורתו של רווח כאמור".
חוק זה חל רק לגבי פרסום שעניינו העיקרי הוא העבירה.
בסעיף 2 לחוק נקבע כי בית המשפט רשאי שלא להורות על חילוט אם הוא סובר כי קיימות נסיבות המצדיקות זאת.
בית משפט ישקול, בין היתר, את קיומו של ערך חינוכי או שיקומי לפרסום (כדוגמת ביוגרפיה של אדם שנגמל משימוש בסמים).
סעיף 5 לחוק מתייחס למעמדו של נפגע העבירה בהליך זה, וכן למידת השפעת הפרסום עליו.
לפי סעיף זה יש ליידע את נפגע העבירה, אם ניתן, על הגשת בקשה לחילוט לפי החוק והוא זכאי להביע את עמדתו בפני בית המשפט.
כמו כן, בסעיפים 2 (ב) ו-6 לחוק, נקבעו הסדרים המעניקים קדימות לתשלום פיצוי שנפסק לטובת נפגע העבירה, מתוך הכספים שחולטו.
בית המשפט לא יצווה על חילוט רווחי העבירה, כולם או חלקם, אלא אם כן נוכח כי לבעל הרכוש שיחולט ובני משפחתו הגרים עמו יש אמצעי מחיה סבירים ומקום מגורים סביר.
כמו כן לא יחולטו רווחי עבירה שהם בגדר צורכי מחיה בסיסיים, כדוגמת מזון, מגורים או ביגוד.
החוק קובע כי לא ניתן יהיה להגיש בקשה לחילוט הרווחים אם חלפו למעלה מחמש שנים מיום ההרשעה או למעלה משלוש שנים מיום סיום ריצוי המאסר בפועל, המאוחר מביניהם.
כמו כן לא ניתן להגיש בקשה לחילוט הרווחים לאחר שחלפו 5 שנים מיום הפרסום.
חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996 הוא חוק ש"מטרתו לקבוע את זכויות האדם המבקש טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי ולהגן על כבודו ועל פרטיותו" (סעיף 1 לחוק).
רוב עקרונות החוק יושמו עוד לפני חקיקתו, כנגזרות של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
כל אדם שנזקק לכך זכאי לקבל טיפול רפואי נאות, בשגרה על פי הנהוג ובמצב חירום רפואי ללא תנאי, ללא אפליה.
מטופל זכאי למידע בדבר זהותו ותפקידו של כל אדם שמטפל בו וכן לקבל חוות דעת נוספת לעניין הטיפול בו ולעבור למטפל או מוסד רפואי אחר תוך שיתוף פעולה של המטפל או המוסד הקודם.
מטופל מאושפז זכאי לקבל מבקרים על פי הנהוג.
מנהל בית חולים רשאי לקבוע הוראות בדבר הגבלה של הכנסת חמץ למבנה בית החולים, הנדרשת לשם שמירת כשרות לפסח עבור המטופלים המאושפזים בו.
כל עובדי המוסד הרפואי ישמרו על כבודו ועל פרטיותו של המטופל בכל שלבי הטיפול הרפואי.
כדי לתת טיפול רפואי כלשהו על המטפל למסור למטופל את המידע הרפואי הדרוש לו בדבר האבחון, המחלה, הפרוצדורה הטיפולית והסיכונים הכרוכים בהימנעות מטיפול והסיכונים האפשריים בטיפול המוצע, וזאת על מנת לאפשר למטופל להחליט האם לקבל את הטיפול המוצע באופן מושכל.
הטיפול יינתן רק לאחר קבלת הסכמה מדעת.
הגדרת המידע הרפואי הדרוש לחולה זכתה להתייחסות ענפה בפסיקת בתי המשפט.
למשל, בית המשפט העליון קבע, בעניינה של אישה שביקשה לבצע בדיקות סקר גנטיות לגילוי מומים בעובר, כי חובת הגילוי במסגרת מסירת המידע לשם קבלת ההסכמה מדעת, עשויה להיות רחבה, וכוללת גם בדיקות חדשניות המוכרות בפרקטיקה הרפואית ושניתן לבצען רק באופן פרטי.
באותו המקרה, לא נמסר למטופלת מידע על האפשרות לבצע בדיקה לגילוי תסמונת X שביר, ותסמונת זו התגלתה לבסוף בעובר.
ניתוח (למעט כירורגיה זעירה), צינתור, דיאליזה, רדיותרפיה, טיפולי הפריה חוץ-גופית, וכימותרפיה דורשים הסכמה מדעת כתובה.
במקרים אחרים ניתן לקבל גם הסכמה בעל פה או דרך התנהגות.
בנסיבות שבהן נשקפת למטופל סכנה חמורה והוא מתנגד לטיפול רפואי, שיש לתיתו בנסיבות העניין בהקדם, רשאי מטפל לתת את הטיפול הרפואי אף בניגוד לרצון המטופל אם ועדת האתיקה, לאחר ששמעה את המטופל, אישרה את מתן הטיפול.
המטופל רשאי למנות לו מראש בא כוח, שיקבל עבורו את ההחלטות על הטיפול הרפואי.
לגבי כל מטופל על המטפל חובה לנהל רשומה רפואית וזכותו של המטופל לקבל מידע מרשומה זו.
על כל עובדי המוסד הרפואי לשמור על סודיות המידע הרפואי של המטופלים, אך הם רשאים למסור מידע רפואי לאחר במקרים הבאים:
(1) המטופל נתן את הסכמתו למסירת המידע הרפואי;
(2) חלה חובה על פי דין למסור את המידע הרפואי;
(3) מסירת המידע הרפואי היא למטפל אחר לצורך טיפול במטופל.
ועדת בדיקה - ועדה המוקמת לשם בדיקת תלונה מסוימת או לשם בדיקת אירוע חריג הנוגע למתן טיפול רפואי.
בית משפט רשאי להורות על מסירת הפרוטוקול למטופל, לנציגו או למטפל.
ועדת בקרה ואיכות - ועדה פנימית של מוסד רפואי לשם הערכת הפעילות הרפואית ושיפור איכותו של הטיפול הרפואי.
תוכן הדיונים שהתקיימו בוועדת הבקרה והאיכות וכן סיכומיה ומסקנותיה, יהיו חסויים בפני כל אדם לרבות המטופל הנוגע בדבר ולא ישמשו ראיה בכל הליך משפטי.
ועדת אתיקה - ועדה הכוללת: יושב ראש (אדם הכשיר להתמנות שופט בית משפט מחוזי), שני רופאים במומחיות שונה, פסיכולוג או עובד סוציאלי, נציג ציבור או איש דת ואחות מוסמכת.
הצעת החוק, המהווה תשלובת מגובשת של חמש הצעות חוק פרטיות שיזמו חברי כנסת שושנה ארבלי-אלמוזלינו, מיכאל בר-זוהר, גדעון גדות, רן כהן ויאיר צבן, פורסמה ב-16 במרץ 1992. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק:
מזה זמן רב הוכר הצורך בהסדרה זכויותיהם של חולים ומטופלים למיניהם והתגבשה הדעה כי הגיע העת לעגן בחוק זכויות אלה.
שהרי מדובר באנשים שמפאת מצבם המיוחד הם חשופים לפגיעה בזכויותיהם הבסיסיות הן מבחינה חוקית והן מבחינה אנושית.
אנשים אלה נתונים במצב של תהיה ואי ודאות, בהרגשה של תלות במטפלים ובמוסדות המטפלים ובתנאים של לחץ נפשי.
גמלה, אפוא, ההכרה כי יש להבטיח למטופלים גישה אנושית נאותה ומתחשבת.
החוק אושר בכנסת ב-1 במאי 1996, ונכנס לתוקף ב-12 באוגוסט 1996, בתום שלושה חודשים מיום פרסומו.
מאז אישורו תוקן החוק 13 פעמים.
בתיקון מס' 8 לחוק הוסדרה זכותו של מטופל לכך שאדם המלווה אותו, לפי בחירתו, יהיה נוכח בעת קבלת טיפול רפואי.
בתיקון מס' 13 לחוק נקבע שמנהל בית חולים רשאי לקבוע הוראות בדבר הגבלה של הכנסת חמץ למבנה בית החולים בפסח.
התיקון נעשה בעקבות פסק דין של בג"ץ שקבע שאין להתיר הגבלה כזו ללא הסמכה בחוק.
עמדת משרד הבריאות, לאחר התיקון לחוק, היא ש"החוק אינו מאפשר להסמיך עובד לערוך חיפוש אחר חמץ על גופו של אדם, וכן בכלי תחבורה, במטען או בטובין אחרים של באי בית החולים או השוהים בו".
חוק חילול הקודש באיראן (בפרסית: قانون توهین به مقدسات در ایران) הוא חוק באיראן שנועד למנוע פרסום חומרים אשר אינם תואמים את האסלאם בעיני המשטר האיראני.
החוק משמש לעיתים קרובות ככלי בידי המשטר האיראני לניגוח מתנגדיו ולהצרת צעדיהם.
איראן היא תיאוקרטיה חוקתית אסלאמית, וחוקיה מבוססים לרוב על המסורת השיעית התריסרית, המהווה את הזרם המרכזי בשיעה.
החוק נגד חילול הקודש יסודו בשריעה - ההלכה האסלאמית.
החוק נגד חילול הקודש חל על עבירות שונות, ובכללן פשעים פליליים או פוליטיים, ביקורת נגד המשטר, העלבת האסלאם, ופרסום חומרים אשר אינם תואמים את קווי האסלאם.
המשטר משתמש בחוק זה כדי לרדוף מיעוטים דתיים, אשר אינם מתיישרים עם דעתו, ובכללם הסונים, הבהאים, הסופים, והנוצרים.
בנוסף נרדפים אף אנשים פרטיים כמתנגדי משטר ועיתונאים.
אנשים הנתונים לפיקוח המדינה סובלים מהטרדות, מעצר ממושך, התעללות, עינויים ואף הוצאה להורג.
בספטמבר 1988 פרסם הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס "וויטברד".
הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד, ובפברואר 1989 נאסר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית.
בעקבות פרסום הספר, ולמרות שרושדי אינו אזרח איראן, הוציא המנהיג העליון אייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרציחתו של רושדי וכל המשתתפים בפרסום הספר.
ב-1991 המתרגם היפני של הרומן נדקר למוות.
זמן קצר לאחר מכן המתרגם האיטלקי נדקר אף הוא, אך שרד את הפגיעה.
המפרסם הנורווגי של הספר נפצע בהתקפת ירי.
רושדי עצמו, שמאז פרסום הפתווה חי במחתרת ומסתובב עם אבטחה צמודה, הותקף בשנת 2022 ובמהלך התקיפה נפצע קשה ואיבד את אחת מעיניו.
ביוני 2002, האשם אקאג'רי, פרופסור להיסטוריה ואזרח ותיק שאיבד את רגלו במלחמה נגד עיראק, נשא נאום שבו קרא לעריכת רפורמות פוליטיות.
בנאומו הטיל אקאג'רי ספק בפרשנות המחמירה של האסלאם במדינה, וטען כי דרכם של אנשי הדת במדינה נחשבת מקודשת פשוט משום שהיא מסורתית.
אקאג'רי נעצר ונכלא בידי המשטרה, ובאוגוסט הרשיע אותו בית המשפט בחילול הקודש, וגזר עליו עונש מוות.
ביוני 2004, בית המשפט העליון המיר את העבירה מחילול הקודש ל"העלבת ערכים דתיים" והטיל עליו עונש מאסר של שלוש שנים.
ב-31 ביולי 2004, לאחר מאבק משפטי והפגנות המוניות של סטודנטים, שוחרר אקאג'רי בערבות של 122,500 דולרים.
באוקטובר 2006, האייתוללה חוסיין כאזמייני בורוג'רדי, איש דת שיעי בכיר שדוגל בהפרדת הדת והמדינה, נעצר ונכלא יחד עם כמה מחסידיו לאחר עימותים עם המשטרה.
הוא ושבעה עשר מחסידיו נידונו בתחילה למוות, אך גזר הדין הקשה בוטל מאוחר יותר.
שנה לאחר מכן (אוגוסט 2007), הוא נידון לשנת מאסר בטהראן ולאחריה עשר שנות מאסר נוספות בכלא אווין הידוע לשמצה, בצפון-מערב איראן.
במאי 2007, עצרו רשויות איראן שמונה סטודנטים מאוניברסיטת אמיר כביר בטהראן.
לסטודנטים היה קשר עם עיתון שפרסם מאמרים שהצביעו על כך שאף אדם אינו חסין מטעויות, כולל הנביא מוחמד.
אוניברסיטת אמיר-כביר נחשבת לאחד ממעוזי ההתנגדות למשטר האייתוללות באיראן.
בחודש מרץ 2009, הבלוגר האיראני אומיד מירציאפי מת בכלא, שם ריצה עונש של שנתיים וחצי בעוון תעמולה ועלבונות כלפי הנהגת איראן, וביקורת על מנהיגים דתיים, ובראשם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
לטענת הרשויות, מירציאפי התאבד בתאו.
ב-9 ביוני 2009, הזמר מוחסן נאמג'ו (שכונה על ידי העיתונאים "בוב דילן האיראני") נידון שלא בפניו למאסר של חמש שנים בשל לעג על הקוראן בשיר (למעשה, נאמג'ו רק ביצע שיר שמילותיו לקוחות מפסוק בקוראן, אך הדבר נתפס כהגחכה).
כבר בשנת 2008 התנצל נאמג'ו על השיר, וטען כי מעולם לא נועד לפרסום ציבורי.
למזלו הוא הספיק לצאת מאיראן קודם המשפט.
בשנת 2012 הוציא שאהין נג'פי, ראפר איראני המתגורר בגרמניה, שיר מחאה שהופץ ביוטיוב בו הוא מבכה את המצב האנושי, הכלכלי והחברתי העגומים בו מצויה החברה האיראנית תחת שלטונו של המנהיג עלי ח'אמנאי.
בשיר פונה נג'פי לאמאם השיעי העשירי, עלי אל-האדי, וקרא לו להציל את איראן.
השיר, שזכה ליותר מ-320 אלף צפיות ביוטיוב מצד תושבי איראן, עורר את זעם הממסד הדתי באיראן, שטען שמדובר בזלזול בקדושי השיעה ובמיוחד באמאם הזה, ואף זלזול במנהיגי איראן העכשוויים.
איש הדת השיעי, האייתוללה סאפי גולפייגאני, הוציא פסק הלכה הקורא להרוג את נג'פי, ואף הועמד פרס בסך מאה אלף דולרים על ראשו.
כתוצאה מכך נאלץ נג'פי לרדת למחתרת.
החוק היה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד ההפרדה הגזעית ברחבי ארצות הברית בין אזרחים לבנים לבין אזרחים אפרו-אמריקאים.
למרות חקיקת התיקון ה-15 וקבלת מדינות הקונפדרציה חזרה לברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית על יסוד אשרורו, תיקנו מדינות בדרום ארצות הברית תקנות שמנעו למעשה קיום בחירות חופשיות ללא אפליה ומנעו בכך מאזרחיהן האפרו-אמריקאים לממש את זכות הבחירה.
בין התקנות שתוקנו על ידי מדינות הדרום, היו למשל מילוי טפסים שונים (שחייבו ידיעת קרוא וכתוב), תשלום מס גולגולת על ראש המשפחה המצביע (כלומר ריבוי ילדים במשפחה הביא להגדלת המס), והוכחת בעלות על שטח או רכוש.
תקנות כגון אלה גרמו להפחתת מספר המצביעים מבין העבדים המשוחררים וצאצאיהם, ובהמשך להפחתת מצביעים מבין אוכלוסיות המיעוטים.
החקיקה הפדרלית נעה תמיד על הקו הדק שבין אכיפת החוקה לשמירה על זכויות המדינות בארצות הברית, נשיאים מן המפלגה הרפובליקנית, שתמכו היסטורית במתן שוויון זכויות נרתעו מתגובה אלימה וקיצונית של הלבנים במדינות הדרום (כפי שקרה בתקופת השיקום).
נשיאים חברי המפלגה הדמוקרטית הסתמכו על רוב מצביעים דרומיים בקונגרס וידיהם, גם אם רצו ליזום חקיקה בכיוון זה, היו כבולות פוליטית בקרב מפלגתם-שלהם.
את החקיקה הוביל תחילה נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר תקופה של גאות בדרישות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והתחזקות כוחה בציבור, ששיאה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
לאחר רצח קנדי המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון.
החוק הוצג על ידי הנשיא ג'ונסון בנאומו ב-17 במרץ 1965, עבר בסנאט ב-26 במאי, למחרת סיומה של צעדת מחאה בת ארבעה ימים בהנהגת מרטין לותר קינג ו-25,000 צועדים מסלמה (Selma) למונטגומרי, ואושר על ידי בית הנבחרים ב-2 באוגוסט.
בשנת 2013, בפסיקת מחוז שלבי נגד הולדר , ביטל בית המשפט העליון בארצות הברית את סעיף 4 בחוק, שהיה אחד הסעיפים החשובים בו, מאחר שהגדיר אילו מדינות זקוקות לאישור פדרלי כדי לערוך שינוי בחוקי ההצבעה שלהן.
בית המשפט לא ביטל את סעיף 5, אך הוא הפך לסעיף שאינו בר אכיפה.
בשנת 2021, בפסיקת הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית, בית המשפט העליון פירש מחדש את סעיף 2 של חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, והחליש אותו באופן משמעותי.
פסק הדין פירש את לשון "מכלול הנסיבות" של סעיף 2 כך שהוא אינו אוסר בדרך כלל על כללי הצבעה שיש להם השפעה שונה על הקבוצות שעליהן ביקש להגן, לרבות כלל שנחסם על פי סעיף 5 לפני כן.
בית המשפט השבית את הסעיף הזה במחוז שלבי נגד הולדר.
בפרט, הפסיקה קבעה שחששות מהונאת בחירות יכולים להצדיק כללים כאלה, גם ללא ראיות לכך שהונאות כזו התרחשה בעבר או שהכלל החדש יהפוך את הבחירות לבטוחות יותר.
חוק זכויות נפגעי עבירה, התשס"א-2001, נועד להגדיר את זכויותיהם של מי שנפגעו מעבירות פליליות, במהלך ההליך הפלילי החל בשלב החקירה, דרך התביעה, המשפט וגזר הדין.
מטרתו להגן על כבודו כאדם, בלי לפגוע בזכויותיהם על פי דין של חשודים, נאשמים ונידונים.
החוק מחיל את עצמו על הדין הפלילי.
בשנת 2017 פרסמה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, "נוהל סדרי דין להעדת קטין נפגע עבירת מין" שסימנו: 1-17. בשנת 2018 הכיל לראשונה נשיא בית הדין הצבאי הגבוה לערעורים, האלוף דורון פיילוס, את חוק זכויות נפגעי עבירה על הדין הצבאי.
בעקבות פסק הדין התקדימי הכנסת אישרה תיקון חקיקה, לפיו חוק נפגעי עבירה יוחל בצה"ל.
עד 1800 לערך, היוו הקורבן והנאשם את שני צדדי ההליך המשפטי.
מצב זה השתנה בעקבות התפתחות התפיסה כי הנאשם והעבירה פוגעים למעשה באינטרס הציבורי ועל-כן האינטרס הפרטי נזנח.
עם חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה, השתנה המצב (בארץ) והנפגע שעד אותה עת שימש לכל היותר עד להשגת ראיות, קיבל זכויות מסוימות וקיבל מעמד (גם אם מוגבל) בצד התובע.
חקיקת החוק הונמקה במספר דרכים.
ראשית, יש הגורסים כי מדובר במחויבותה החברתית של המדינה משנכשלה להגן על הנפגע מבעוד מועד מפני הנאשם.
כמו כן, ניתן נימוק תועלתני בדבר חשיבות ההכרה בקורבן ובשיתוף הפעולה בינו לבין המדינה על-מנת למגר את העבריינות .
לצד נימוקים אלה, קיימים נימוקים המתבססים על זכותו של האדם לכבוד.
הבטחת הזכות להליך הוגן - פרוצדורלית ומהותית - תבטיח את זכותו של הנפגע לכבוד כאדם.
הבטחת זכויות זו אף עשויה למנוע השפלה במהלך ההליך - חוויית "הקורבנות המשנית".
החוק קובע שורה של זכויות להן זכאים נפגעי עבירה במהלך ההליך הפלילי.
הזכות להגנה פיזית - גם הנפגע וגם קרוביו זכאים להגנה שהמדינה צריכה לספק, מכורח ההבנה כי גם לאחר ביצוע העבירה הנפגע עלול להיות בסיכון לפגיעה על רקע נקמה.
הזכות לחסיון בדבר פרטיו האישיים של נפגע העבירה.
הזכות לקבל מידע על ההליך הפלילי - לנפגע שהתלונן והוביל לפתיחת הליך פלילי נגד נאשם, הזכות לדעת היכן עומד ההליך ואם מתרחשים בו שינויים מהותיים, לדוגמה אם התביעה מחליטה לסגור את התיק ואם הפוגע עתיד להשתחרר ממעצר.
הזכות להבעת עמדה באשר להליך הפלילי המתקיים כנגד הנאשם - הנפגע זכאי להביע את עמדתו בנושאים שונים הקשורים להליך הפלילי, למשל להתנגד לבקשת הפוגע לעכב את ההליך הפלילי או להתנגד לשחרור מוקדם ממאסר (במקרים של נפגעי מין או אלימות).
זכות הגשת ערר נגד סגירת התיק הפלילי - נפגע העבירה יכול להגיש ערר בתוך 60 יום מקבלת ההודעה על סגירת התיק של הפוגע שלו.
מלבד זכויות אלה, קובע החוק גם הוראות באשר לניהול חקירת הקורבן, בכלל זה:
זכותו של קורבן עבירה מינית שלא להיחקר באשר לעברו המיני אלא אם כן חיוני הדבר לאותה חקירה ספציפית, זכותו של הקורבן לנוכחות מלווה בזמן החקירה עצמה ואף בדיונים בדלתיים סגורות.
אפשרות נוספת שנפגע העבירה זכאי לה היא דרישת פיצויים מהפוגע בעבור הנזק שנגרם לו, פיזי, נפשי או אחר, כתוצאה מהעבירה שבוצעה כלפיו.
כמו כן, קובע החוק כי יוקמו יחידות סיוע בפרקליטות המדינה והמחוזות וימונו שוטרים אחראיים במשטרת ישראל, כדי לאכוף את זכויותיהם של נפגעי העבירה.
בתיקון 15 לחוק נקבע שערכת אונס תישמר למשך 50 שנה.
מאז חקיקת החוק התגברה הביקורת באשר לתוכנו של החוק ויעילותו .
המבקרים טוענים כי לא ניתן מענה סוציאלי במסגרת החוק בדמות פיצוי לנפגעים או זכות לקבל שירותי סיוע ושיקום.
דרישות באשר להחמרת הענישה עם הנאשם והקלה בענישתם של קורבנות שהתמודדו עם הפוגע, כדוגמת כרמלה בוחבוט, לא נכללו מעולם בחוק.
כמו כן, עולה הטענה שעל אף שנשמע קולו של הקורבן, אין לו השפעה ממשית על התנהלות ההליך - הזכות להבעת עמדה למשל ניתנת לעיתים באופן טלפוני יום לפני הדיון כאשר לנפגע דקות ספורות לגבש ולהביע את עמדתו.
חוק זכויות הסטודנט, התשס"ז-2007, נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2007, ומטרתו, המוצגת ב, היא: "לקבוע עקרונות לזכויות האזרח הישראלי ותושב ישראל לנגישות להשכלה גבוהה, ועקרונות לזכויות הסטודנט, מתוך הכרה במחויבות החברה בישראל לזכויות אלה ולשוויון הזדמנויות בהשכלה גבוהה".
לצד העקרונות הכלליים שבחוק ניתן למצוא התייחסויות ספציפיות לאוכלוסיות סטודנטיאליות שונות בכללים שהתקינה המועצה להשכלה גבוהה.
החוק מסדיר את זכויותיהם של המועמדים לקבלה ללימודים.
כאן באים לידי ביטוי בעיקר עקרונות הנגישות להשכלה הגבוהה ושוויון ההזדמנויות.
קובע: "לכל אזרח ישראלי או תושב ישראל הזכות לשוויון הזדמנויות בקבלה ללימודים במוסד לצורך רכישת השכלה גבוהה והשכלה על תיכונית".
פירוט לאמור ניתן למצוא ב הקובע כללים למניעת אפליה במעמד הרישום והקבלה ללימודים.
ב' מופיעות הוראות מנהלתיות לאופן ההרשמה, התשלום, שמירת צנעת הפרט וכן זכות בחירת תחום הלימודים.
זכויותיו של הסטודנט הקבועות בחוק כוללות את חופש הביטוי וחופש ההתארגנות בפעילות הסטודנטיאלית, בהתאם לכללים שקבע מוסד הלימודים.
העקרונות כוללים הסדרה של אגודת הסטודנטים, בחירות, התקנת תקנונים וכיוצא בהם.
לצד אלה נמצא גם את הפן המנהלתי הכולל הוראות לעריכת בחינות, הגשת עבודות, הסדרת מוסד הערעורים, דחיית לימודים וקבלת תעודת סטודנט.
חלק עיקרי מהזכויות למענן נחקק החוק הוא זכויות הסטודנט בעת העמדה לדין משמעתי.
החוק קובע הליכים בהם חובה על המוסד, המבקש להעמיד את הסטודנט לדין משמעתי, לנהוג.
החוק קובע, מחד, את הרכבה של ועדת המשמעת, סדרי הליך ההעמדה לדין, ומאידך, את חובת הקמתו של נציב קבילות סטודנטים בכל מוסד, להבטחת אי-פגיעה בזכויות הסטודנט.
החוק מסמיך את המועצה להשכלה גבוהה לנסח כללים משניים לו.
החוק אושר בכנסת ב-29 במאי 2007, ונכנס לתוקף ב-1 בספטמבר באותה שנה.
יוזמי החוק הם חברי הכנסת אלכס מילר, מתן וילנאי ואלחנן גלזר.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בו:
יש חשיבות רבה לעגן בחקיקה את מעמדם של הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה, ולבטא בכך את תפקידם בעיצוב פניה של החברה בישראל ואת תרומתם לקידום כלכלתה.
הדבר מקבל משנה תוקף בימים אלה, שבהם מתמודדת מערכת ההשכלה הגבוהה עם קשיים שונים המשפיעים על איכות ההשכלה בישראל ועל זכויות הסטודנטים.
ההוראות המוצעות יסייעו לבצר את מעמדם ואת זכויותיהם של הסטודנטים בישראל, להבטיח שוויון הזדמנויות ולאפשר לסטודנטים מימוש של הפוטנציאל האישי שלהם.
כמו כן יהיה בהן כדי לצמצם פערים חברתיים.
בתיקון ראשון לחוק נקבע שעל מוסד לימוד לקבוע התאמות לסטודנטים המשרתים במילואים.
פירוט דרכי המימוש של עיקרון זה נקבע על ידי המועצה להשכלה גבוהה בכללי זכויות הסטודנט (התאמות לסטודנטים המשרתים בשירות מילואים), תשע"ב-2012.
בתיקון מס' 2 לחוק נקבע יום הסטודנט הלאומי, שיצוין מדי שנה ביום חמישי שלפי חג השבועות.
בתיקון מס' 3 לחוק הורחבה תחולתו גם על מוסד על-תיכוני לאמנות.
בתיקון מס' 4 לחוק נוסף לו סעיף 19ב, העוסק בהתאמות שיינתנו לסטודנט עקב טיפולי פוריות, לידה, אימוץ או היריון.
פירוט דרכי המימוש של עיקרון זה נקבע על ידי המועצה להשכלה גבוהה בכללי זכויות הסטודנט (התאמות עקב טיפולי פוריות, היריון, לידה, אימוץ או קבלת ילד למשמורת או אומנה), תשע"ב-2012.
חוק וצדק (בפולנית: Prawo i Sprawiedliwość או PiS) היא מפלגה ימנית-שמרנית פולנית.
היא החזיקה בשלטון בין השנים 2015–2023. המפלגה חברה בברית "השמרנים והרפורמיסטים האירופאים" בפרלמנט האירופי.
"חוק וצדק" נוסדה בשנת 2001 על ידי התאומים לך וירוסלב קצ'ינסקי.
בבחירות 2005 תפסה את המקום הראשון עם 27.0% מהקולות, מה שהקנה לה 155 מתוך 460 מושבים בפרלמנט.
והיא הרכיבה את הממשלה באמצעות קואליציה עם שתי מפלגות זוטרות, "מפלגת ההגנה העצמית של הרפובליקה של פולין" מפלגה לאומנית-קתולית קיצונית ו"ליגת המשפחות הפולניות" מפלגה שהוקמה בידי כמה אנשי עסקים (שתי המפלגות נטמעו אחר כך בתוך "חוק וצדק", שמפלגת "ליגת המשפחות הפולניות" פורקה לחלוטין).
נבחר לך קצ'ינסקי לתפקיד נשיא פולין, כשהוא גובר על דונלד טוסק, ונכנס לתפקידו ב-23 בדצמבר 2005, כאשר הושבע בפני האספה הלאומית אמר שחזונו הוא: "להסיט את פולין מהדרך שצעדה בה בעקבות המשטרים במערב אירופה", שלדעתו "הרחיקו את העם ממסורת בת אלף שנה ומעברו הפטריוטי".
בשנת 2007 הייתה המפלגה למפלגת האופוזיציה, לאחר פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות בזק, בעקבות שערוריות שחיתות בממשלה ויחסים מתוחים עם האיחוד האירופי.
מפלגת "המצע האזרחי" בראשות דונלד טוסק ניצחה בבחירות לפרלמנט וזכתה ב-44% מהקולות, בעוד מפלגת החוק והצדק קיבלה רק כ-30% מהקולות.
מפלגת האיכרים, השותפה המועדפת על "המצע האזרחי" להקמת קואליציה, זכתה לפי בכ-8% - דבר שאפשר לשתי המפלגות רוב בפרלמנט.
ב-10 באפריל 2010, מספר בכירים במפלגה, בהם לך קצ'ינסקי נהרגו בתאונת מטוס ב-2010. בבחירות לנשיאות פולין שנערכו ב-20 ביוני 2010 לאחר מותו של לך הכריז ירוסלב על התמודדותו.
הוא זכה ב-36.46% מקולות המצביעים בסיבוב הראשון, אך הפסיד בסיבוב השני שנערך ב-4 ביולי ליריבו ברוניסלב קומורובסקי.
לקראת בחירות 2015 מינה ירוסלב קצ'ינסקי, הידוע כשמרן אדוק, פוליטיקאית מתונה ממנו למועמדת לראשות הממשלה.
ביאטה שידלו, בתקווה שתמשוך מצביעים שאינם מרוצים מהממשלה היוצאת, הפרו־אירופית.
מפלגת "החוק והצדק" ניצחה בבחירות הכללית ווזכתה ל-39.1% מקולות הבוחרים, ואילו מפלגת השלטון "המצע האזרחי" התרסקה וזכתה ל-23.4% בלבד.
בבחירות לנשיאות התמודד חבר המפלגה אנדז'יי דודה מול הנשיא המכן ברוניסלב קומורובסקי.
בסיבוב הראשון זכה ב-34.5% מהקולות, בעוד יריבו זכה ב-33.1%, אולם כיוון שאף אחד מהמתמודדים לא צבר תמיכה של יותר מ-50%, נערך סיבוב שני ב-25 במאי.
בדצמבר 2017, ממשלת פולין בראשותה של "חוק וצדק" החליטה להעביר סדרת רפורמות שמטרתן להעניק לה שליטה מוחלטת על כל מוסדות השלטון, התקשורת ובעיקר בתי המשפט.
חוק שקובע כי פוליטיקאים יוכלו לבחור את חברי 'המועצה הארצית השופטת' הממנה את שופטי בית המשפט החוקתי בפולין.
סעיף נוסף קבע כי גיל הפרישה של שופטים ירד מגיל 70 לגיל 65, כך שכמעט 40% מהשופטים המכהנים בבית המשפט העליון בפולין אולצו להיפרד מתפקידם.
בנוסף השתלטה על כלי התקשורת הממשלתיים (תחנות רדיו וטלוויזיה), שהחלו לשדר תעמולה אגרסיבית בזכות הערכים השמרניים והאידאולוגיה הלאומנית של המפלגה.
בינואר 2018, אישר הפרלמנט הפולני את הצעת חוק שיזמה המפלגה שאוסרת לייחס "לעם הפולני או לממשלת פולין" אחריות לרצח העם היהודי, וכן תאסור על שימוש בביטוי "מחנה השמדה פולני".
החוק תוקן ביולי 2018, לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת פולין יצאו בהצרה משותפת בה אמרו:"אנו דוחים את הניסיונות להאשים את פולין או את האומה הפולנית בכללותה בזוועות שבוצעו על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה שלהם מאומות שונות".
בבחירות 2019, המפלגה קיבלה כמעט 44% מקולות הבוחרים.
מפלגת הימין הקיצוני "קונפדרציה", בעלת אידאולוגיה בעלת מאפיינים אנטישמיים, איסלאמופובים והומופובים, קיבלה כ-7% מהקולות ותמכה ב"חוק וצדק" בהקמת הממשלה.
מיד לאחר שזכתה בבחירות החלה המפלגה ברפורמה במערכת המשפט של פולין.
עיקרה של הרפורמה כללה: הענקת שליטה רבה יותר לממשלה על הרשות השופטת, שינוי בדרך מינוי השופטים, והקמת לשכת משמעת לשופטים בעלת סמכות לפטרם.
בתגובה האיחוד האירופי טען כי רפורמות אלו חותרות תחת עצמאות בתי המשפט, ומפרים את ההתחייבות של פולין לשמור על שלטון החוק, שהייתה תנאי להצטרפותה לאיחוד האירופי.
ביוני 2023 קבע בית הדין האירופי לצדק כי הרפורמה המשפטית שהנהיגה מפלגת "חוק וצדק" מנוגדת לדין האיחוד.
ביולי 2020, זכה אנדז'יי דודה לכהונה שנייה כנשיא פולין, לאחר שניצח בבחירות את ראש העיר ורשה רפאל צ'אסקובסקי.
בפברואר 2021, הציעה ממשלת פולין להטיל מס על פרסום בכלי התקשורת הפרטיים במדינה.
מנהיגי מפלגת "חוק וצדק" טענו שלחברות תקשורת זרות יש יותר מדי השפעה בפולין, בעוד שמבקרי הממשלה טענו שהמפלגה רוצה להגביר את השליטה על המדינה.
החברות המוחות טוענות כי המס ייצור אי-שוויון נוסף בין כלי תקשורת ממשלתיים ופרטיים, וכי זאת תהיה פגיעה נוספת בעצמאותן.
מאז מאי 2021 המפלגה עומדת בראש גוש פוליטי הימין המאוחד.
באוגוסט 2021, הפרלמנט של פולין העביר חוק חדש שהגביל את הבעלות הזרה על כלי תקשורת במדינה.
הממשלה התקשתה לקיים הצבעה אחרי שאיבדה את הרוב הקואליציוני שלה.
ראש הממשלה וחבר המפלגה מטאוש מורבייצקי פיטר את סגנו, ירוסלב גווין, שהתנגד לחוק ועומד בראש מפלגת "הסכם" שהייתה חברה בקואליציה השלטת.
הממשלה האשימה אותו ב"פגיעה באמון" והיא נאלצה להסתדר ללא 13 המחוקקים שלה, ולהנהיג ממשלת מיעוט.
החוק הפולני נחקק באותו הערב שבו אושר בפרלמנט גם החוק שיקשה על יהודים לתבוע בחזרה רכוש שנגזל על-ידי הנאצים ולא הושב להם על-ידי פולין אחרי מלחמת העולם השנייה.
בבחירות שנערכו ב-15 באוקטובר 2023 המפלגה השיגה את מספר המושבים הגבוה ביותר מבין המפלגות (165 מתוך 460ׂׂׂׂ), אך לא הצליחה להרכיב ממשלה.
מנהיג האופוזיציה דונלד טוסק לקח על עצמו את המשימה והקים קואליציה ליברלית, שזכתה בהצבעת אמון בפרלמנט.
המפלגה היא בעלת אידאולוגיה שמרנית, לאומנית, ודתית קתולית.
ומקדמת באופן פעיל מדיניות שמרניות בנושאים חברתיים ומוסריים, כולל התנגדות להפלות, התנגדות לנישואים חד מיניים, המתת חסד, מחקר בתאי גזע עובריים והפריה חוץ גופית.
המפלגה גם מתנגדת לקליטת הגירה ומבקשי מקלט, במיוחד בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה, ומשבר ההגירה באירופה.
ב-2016 הודיעה שלא תסכים לקבל אלפי מבקשי מקלט במסגרת תוכנית המכסות שנקבעה על ידי האיחוד האירופאי.
מפלגת החוק והצדק של פולין היא מפלגה אירו-סקפטית.
המדיניות הכלכלית של המפלגה דוגלת במעורבת המדינה בכלכלה כולל הלאמה של בנקים ומפעלי תעשייה, כלכלה ריכוזית, התנגדות לכלכלת השוק, ותמיכה ממשלתית בעידוד הילודה באמצעות קצבאות ומענקים.
במאי 2019, אושרה במועצת העיר קרשניק, הנשלטת בידי "חוק וצדק", הצעה לסדר היום להכריז על העיר כאזור חופשי מלהט"ב כדי להגן על עצמה מפני "קיצוניים ששואפים למהפכה תרבותית".
בעקבות קרשניק שש ערים נוספות, ומאה רשויות מקומית בפולין, הנשלטות בידי חברי "חוק וצדק" הוכרזו "אזור חופשי מלהט"ב".
בקיץ 2020, קידמה המפלגה "מצע למען ערכי המשפחה" לקראת הבחירות לנשיאות.
נשיא פולין, אנדז'יי דודה, נשבע "להגן על ילדים מפני אידאולוגיה להט"בית".
דודה, שזוכה לתמיכתה של "חוק וצדק", התחייב במצע החדש לא לתמוך בנישואי זוגות חד־מיניים או באימוץ ילדים בידי משפחות גאות.
ביולי 2020, הודיעה ממשלת פולין על פרישה מאמנת איסטנבול (האמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה).
שר המשפטים אמר שהאמנה היא "המצאה פמיניסטית שנועדה להצדיק אידאולוגיה גאה, ו"נוגדת את הערכים השמרנים של פולין".
בינואר 2021, נכנס לתוקף האיסור הכמעט מוחלט נגד הפלות בפולין שקידמה המפלגה במשך מספר שנים.
האיסור נכנס לתוקף שלושה חודשים לאחר שבית המשפט העליון במדינה פסק שהפסקת הריון במקרה של מומים בעובר איננה חוקתית.
במרץ 2021, לאחר שהצליחה למנוע מזוגות להט"בים לאמץ ילדים ביחד, קידמה מפלגת "החוק והצדק" הצעת חוק חדשה המבקשת לאסור על להט"בים גם כהורים יחידנים.
לאחר אך שכמה משפחות של זוגות להט"בים הצליחו לעקוף את ההגבלה על אימוץ, בכך שאחד או אחת מבני או בנות הזוג אימצו ילד באופן יחידני.
שנה # מושבים +/– 2001 כחלק מהקואליציה של הסנאט של 2001 אשר זכה ב-15 מושבים.
חוק חברת הודו המזרחית (מספר 57, בשנת מלכותו השביעית של המלך ג'ורג' השלישי, 1767) הוא חוק בריטי שהתחיל את תהליך הרגולציה של חברת הודו המזרחית הבריטית, שסופו בהלאמתה בשנת 1858 לאור התחזקותה בעקבות התרחשויות שקרו במשך מספר שנים לפני כן.
"חברת הודו המזרחית הבריטית" הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר מלכותי מאליזבת הראשונה בשנת 1600 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות בהודו.
הצ'רטר המלכותי העניק לחברה מונופול על כל המסחר עם הודו המזרחית.
בהמשך הפכה החברה, מחברת מסחר כלכלית לגוף בעל שליטה בלעדית בהודו, באמצעות קבלת תפקידים ממשלתיים וצבאיים, ובאמצעותם אף חקיקה מקומית מגבילה ופגיעה בזכויות האדם של המקומיים.
בסופו של דבר פורקה החברה בשנת 1858, בעקבות תוצאות המרד ההודי הגדול.
משנת 1717 בנגל הייתה מחוז עצמאי שנשלט על ידי נוואבים.
הנוואב האחרון, סיראג' אוד-דאולה, לא אהב את הנוכחות הבריטית בתת-היבשת בשל מעורבות של החברה בקשירת קשר נגד שלטונו.
כשגילה שהחברה מחזקת את הביצורים במבצר ויליאם שבכלכותה הוא ביקש מהם להפסיק, אך הם לא הסכימו וביוני 1756 כבש סיראג' את העיר ולקח בשבי כמה עשרות שבויים.
אותם שבויים הוכנסו לצינוק, וככל הנראה בשל שרשרת טעויות הושארו שם למשך לילה שלם.
התנאים בצינוק, ובעיקר חוסר בחמצן, גרמו למותם של רוב השבויים.