tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הנחייתו של מפקדו ניקסון יצא טאונסנד עם הדיוויזיה ה-6 במעלה החידקל על מנת לכבוש את בגדאד.
במהלך 1915 התקדמה הדיוויזיה תוך השתתפות בסדרה של קרבות שהביאו אותה לפאתי בגדאד:
קרב עמארה (31 במאי עד 3 ביוני 1915) במהלכו נכבשה העיר עמארה במחיר של כ-25 נפגעים.
קרב נאסריה (27 ביוני עד 25 ביולי 1915) במהלכו נכבשה העיר נאסריה במחיר של כ-530 נפגעים.
קרב א-סין (27 בספטמבר עד 29 בספטמבר 1915) בסופו נכבשה העיר כות במחיר של כ-1,200 נפגעים.
קרב קטסיפון (21 בנובמבר עד 24 בנובמבר 1915) נערך במבואות בגדאד על מנת לכבוש את העיר.
הדוייוזיה נבלמה בקטסיפון ולא הצליחה להמשיך לבגדאד.
לאחר קרב קטסיפון נסוגה הדיוויזיה בחזרה לכות שהכוחות הטורקים דולקים בעקבותיה.
לפי פקודתו של ניקסון לא המשיכה הדיוויזיה לסגת אלא התבצרה בכות.
לאחר ניסיון טורקי, שלא צלח, לפרוץ לכות החליט מפקד הכוח הטורקי, קולמר פון דר גולץ, לצור על העיר כדי להרעיב את חיילי הדיוויזיה ולהתישם בירי והפגזות.
בתקופת המצור מתו כ-1,700 מחיילי הדיוויזיה עקב הרעב, המחלות והירי.
במהלך ינואר עד אפריל 1916 ערך הצבא הבריטי מספר רב של ניסיונות לפרוץ את המצור על כות ולשחרר את הנצורים.
ב-29 באפריל 1916, לאחר שכשלו כל ניסיונות החילוץ ונגמר המזון בעיר, נכנעה הדיוויזיה, וטאונסנד בראשה, לטורקים.
בניגוד לטאונסנד, ושאר הקצינים הבכירים הבריטים, שטופלו בכפפות של משי הרי היחס לשאר חיילי הדיוויזיה היה מחפיר.
הם הוכרחו לצעוד ברגל מכות למחנות השבויים באנטוליה כשהם סובלים ממחסור במזון ונתונים להתעללות מתמדת של שוביהם הן בדרך והן במחנות השבויים.
טאונסנד, שזכה לתנאים טובים במהלך שביו, הואשם לאחר המלחמה שלא השתדל להקל על סבל חייליו שבשבי על אף שרקם קשרים טובים עם שר ההגנה העות'מאני אנוור פאשה.
שבייתה של הדיוויזיה מחק אותה ממצבת יחידות הצבא הבריטי.
כשעזבה הדיוויזיה ה-6 את הודו בדרכה למערכה במסופוטמיה הוקמה במקומה דיוויזיה אזורית שמילאה את תפקידי השמירה האזוריים.
ב-1917 שונה שמה לדיוויזיה ה-6 של "פונה".
הדיוויזיה השביעית "מירוט" (Meerut) הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שהוקמה באמצע המאה ה-19 ושילבה יחידות הודיות ובריטיות.
חיילי הדיוויזיה היו מעורבים במרד ההודי הגדול ב-1857. בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחמו במספר חזיתות.
הדיוויזיה הוקמה באמצע המאה ה-19 כגוף אדמיניסטרטיבי טריטוריאלי שבעיקר נועד לפקח על הבריגדות שהיו פזורות בתחנות ומחנות באזור העיר מירוט.
ב-1857 פרץ המרד ההודי הגדול שאחד ממרכזיו היה במירוט.
חלק מהחיילים ההודים של הדיוויזיה הצטרפו למורדים ונלחמו בחיילים הבריטים של הדיוויזיה.
לאחר סיום המרד נבנתה הדיוויזיה מחדש.
ב-1890 החל פרדריק רוברטס, רוזן רוברטס הראשון ברפורמה של צבא הודו ובמסגרת זו נערך שינוי בדיוויזיה.
ב-1902 החל הלורד הוריישו קיצ'נר ברפורמה מקיפה של הצבא וב-1904 ניתן לדיוויזיה מספרה "ה-7" והיא הוכפפה לפיקוד המערבי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלחה הדיוויזיה לחזית המערבית באירופה כחלק מכוח A של חיל המשלוח ההודי.
בגלל חשש מפעילות הצי הגרמני באוקיינוס ההודי התעכבה הגעת הדיוויזיות ההודיות לאירופה ורק באוקטובר 1914 נחתו החיילים במרסיי בצרפת.
ההגעה לחזית התעכבה עוד בגלל הצורך לצייד את חיילי הדיוויזיה בכלי נשק מודרניים.
הדיוויזיה השתתפה, בשלהי 1914, בקרבות הבאים: קרב לה-בסה (שהיה חלק מקרב המרוץ אל הים), קרב מסין וקרב ארמנטייר .
בספטמבר 1915 השתתפה הדיוויזיה בקרב לוס והיה זה הקרב האחרון בו השתתפה הדיוויזיה לפני העברתה.
באוגוסט 1915 ביקש גנרל ג'ון ניקסון, מפקד המערכה במסופוטמיה, לתגבר את כוחותיו בזירה זו.
באוקטובר אושרה העברת 2 דוייוזיות מחזית צרפת למסופוטמיה (הדיוויזיה השביעית והדיוויזיה השלישית "לאהור").
בתחילת נובמבר יצאו הדיוויזיות מקו החזית לכוון נמל מרסיי על מנת להפליג לבצרה בתחילת דצמבר אולם בגלל פעילות ערה של צוללות נדחתה ההפלגה לסוף דצמבר.
בתחילת 1916 הגיעה הדיוויזיה השביעית לבצרה וצורפה ל"כוח חידקל" שניסה לפרוץ את המצור על כות.
במסגרת מערכה זו השתתפה הדיוויזיה בסדרת קרבות במעלה החידקל וביניהם קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה וקרב דוג'יילה.
לאחר נפילת כות ומינוי לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד למפקד חיל המשלוח ההודי במסופוטמיה קיבלה הדיוויזיה הזדמנות למנוחה ותגבור הכוחות לקראת השלב הבא.
בתחילת 1917 הייתה הדיוויזיה מעוורבת במערכה השנייה לכיבוש בגדאד ולאחר קרב כות השני השתתפה בכיבוש בגדאד.
לאחר כיבוש ירושלים בתחילת דצמבר 1917 החליט הפיקוד הבריטי לחזק את כוחותיו בחזית המערבית באירופה ובהתאם לכך הוצאו יחידות בריטיות מחזית ארץ ישראל והוחלפו ביחידות הודיות.
במסגרת תהליך זה נבחרה הדיוויזיה השביעית להצטרף למערכה בסיני ובארץ ישראל בפיקודו של אדמונד אלנבי.
בדצמבר 1917 עברה הדיוויזיה לארץ ישראל, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ו.
פיין , וצורפה לקורפוס ה-21 בפיקודו של לוטננט גנרל אדוארד באלפין תוך שהיא מחליפה את הדיוויזיה ה-52 "לאולנד" שנשלחה לאירופה.
במהלך קרב מגידו, בספטמבר 1918, תקפה הדיוויזיה את מורדותיהם המערביים של הרי השומרון לכוון טולכרם ושכם.
בהמשך המערכה הגיעה הדיוויזיה עד לבנון שם סיימה את המלחמה באוקטובר 1918.
סדר הכוחות והפיקוד על הדיוויזיה
במהלך פעילותה עברה הדיוויזיה שינויים רבים מבחינת היחידות שהרכיבו אותה.
עד הרפורמה של קיצ'נר היוותה הדיוויזיה מפקדה מנהלית למספר רב של יחידות טריטוריאליות ורק לאחר הרפורמה עוצב מבנה הדיוויזיה במתכונת הצבא הבריטי:
המערכה בחזית המערבית פיקד על הדיוויזיה לוטננט גנרל צ.
במערכה במסופוטמיה פיקד על הדיוויזיה מייג'ור גנרל ג'ורג' יאנגהאזבנד ואחריו מייג'ור גנרל ו.
הדיוויזיה הרב-לאומית צפון (בדנית: Multinational Division North) היא דיוויזיה משותפת של דנמרק, לטביה ואסטוניה.
הדיוויזיה נכללת במסגרת הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח של נאט"ו.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בינואר 2019 על בסיס הדיוויזיה הדנית, אשר כללה גם חיילים מלטביה ומאסטוניה.
לדיוויזיה ישנם שני מטות, אחד באדז'י שבלטביה, והשני בקארופ שבדנמרק.
הדיוויזיה כפופה אל הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח של נאט"ו, ואמונה על הגנת מבואות הים הבלטי.
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום (בפולנית: Wielonarodowa Dywizja Centrum-Południe) הידועה גם בראשי התיבות MND-CS, הייתה דיוויזיה של ברית נאט"ו אשר לקחה חלק חשוב במלחמת עיראק.
הדיוויזיה כללה חיילים מ-23 מדינות, אולם הכוח המשמעותי ביותר בה היה של צבא פולין, ולפיכך קיבלו הפולנים את הפיקוד על הדיוויזיה ואת ניהול האזור שעליו שלטה, אשר נודע בתור האזור הפולני בעיראק.
בהדרגה הוציאו מרבית המדינות את חייליהן מעיראק, והפולנים נאלצו להעביר את האזור בהדרגה לשליטת צבא ארצות הברית.
ב-2008 פורקה הדיוויזיה באופן רשמי והחיילים הפולנים עזבו את עיראק.
הדיוויזיה הוקמה ב-2003, וכללה בתחילה 2,500 חיילים מהדיוויזיה הממוכנת ה-12 של צבא פולין.
עד מהרה צורפו אל הדיוויזיה חיילים מ-23 מדינות שונות.
אוקראינה שלחה את הבריגדה הממוכנת ה-5 אשר מנתה 1,656 חיילים.
ספרד שלחה 1,300 חיילים, וצרפה אותם אל עוד 1,200 חיילים שהגיעו ממדינות מרכז אמריקה, לבריגדה אחת שנקראה בריגדת פלוס אולטרה.
מכיוון שמספר החיילים הפולנים בדיוויזיה היה הגדול ביותר, הרי שמפקדיה היו פולנים.
עם זאת, החיילים מכל המדינות נותרו כפופים למטות הכלליים שלהם, וכל החלטה הייתה צריכה לקבל אישור מכולם.
כתוצאה מכך הייתה התנהלות הדיוויזיה מסורבלת מאוד.
הדיוויזיה שימשה ככוח כיבוש בעיראק, והייתה ממונה על אבטחת המחוזות אל-קאדסיה, כרבלא, באבל וואסט.
מכיוון שהפולנים פיקדו על הדיוויזיה, הרי שהם גם ניהלו את אזור הכיבוש שנודע בתור האזור הפולני בעיראק.
כוחות נאט"ו עסקו בלוחמה בטרור, אך גם באימון כוחות סדירים של צבא עיראק.
בשל כך, נאלצו הפולנים להעביר את נג'ף לשליטת צבא ארצות הברית.
בהדרגה החלו עוד ועוד מדינות לעזוב את האזור, וב-2006 נאלצו הפולנים להעביר גם את באבל לאמריקנים.
בהדרגה הוציאה גם פולין את כל אנשיה מהאזור.
ב-2008 עזב אחרון החיילים הפולנים את עיראק, והדיווזיה פורקה באופן רשמי יחד עם אזור הכיבוש.
המדינות אשר שלחו חיילים לדיוויזיה:
הדיוויזיה הראשונה (ביפנית: 第1師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בטוקיו.
הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 על בסיס הקורפוס המחוזי הראשון של עתודת המשטרה הלאומית (גוף שקדם לצבא יפן המודרני).
כיום, הדיוויזיה כוללת 6,300 חיילים, והיא חלק מארמיית המזרח.
הדיוויזיה אמונה על הגנת המחוזות צ'יבה, איבראקי, קנאגאווה, סאיטאמה, שיזואוקה ויאמאנאשי.
בסיס הדיוויזיה נמצא במחנה נרימה שבטוקיו.
הדיוויזיה הרביעית (ביפנית: 第4師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בקאסוגה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1962 והיא אמונה על הגנת המחוזות פוקואוקה, נגסאקי, אויטה וסאגה.
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר קאסוגה שבמחוז פוקאוקה.
הדיוויזיה השביעית (ביפנית: 第7師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בצ'יטוסה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1962 במטרה להגן על צפון הוקאידו.
הדיוויזיה היא חלק מארמיית הצפון.
הדיוויזיה כוללת שלושה רגימנטים משוריינים ורגימנט חיל רגלים ממוכן, ולפיכך היא דיוויזיית השריון היחידה של הצבא היפני.
פרט לכך היא כוללת רגימנט ארטילריה, רגימנט נ"מ ורגימנט תמיכה לוגיסטית.
בסיס הדיוויזיה נמצא במחנה היגשי שבעיר צ'יטוסה.
הדיוויזיה הרביעית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בטורגאו ב-5 בספטמבר 1818. המטה עבר לשטארגארד (כיום סטארגרד, פולין) בשנת 1820, שם שהה עד 1852. ב-1852 עבר המטה ליעדו הסופי, ברומברג (כיום בידגושץ', פולין).
מאז הקמת הקורפוסים ב-1820, הדיוויזיה הוכפפה בימי שלום לקורפוס ה-2.
הדיוויזיה הרביעית לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד האימפריה האוסטרית ב-1866, כולל בקרב קניגרץ.
הדיוויזיה לחמה לאחר מכן במלחמת צרפת–פרוסיה נגד צרפת בשנים 1870–1871. היא לחמה בין השאר בקרב גרבלוט, המצור על מץ, והמצור על פריז.
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה הרביעית שירתה בתחילה בחזית המערבית, לחמה בפלישה לבלגיה, הקרב הראשון על המארן והמרוץ אל הים.
לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם נלחמה בכמה קרבות, כולל כיבוש מחדש של למברג ב-1915. לאחר מכן היא חזרה לחזית המערבית, שם לחמה בקרב ורדן.
לאחר ורדן היא תפסה עמדות שונות בחזית המערבית, ובשנת 1917 לחמה ב ובקרב איפר השלישי.
בשנת 1918, היא השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, כולל קרב פיקרדי וקרב הליס.
הדיוויזיה הרביעית פורקה ב-1919 במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
קרל אוגוסט פרדיננד פון בורקה (5 בספטמבר 1818–15 בדצמבר 1830)
פרידריך פון ברנדנשטיין (28 באפריל 1842–25 באוקטובר 1843)
פרידריך הרווארט פון ביטנפלד (13 באפריל 1862–16 בספטמבר 1866)
היינריך פון קובלינסקי (28 באפריל–22 במאי 1871)
פרידריך וילהלם פון שמלינג (13 בינואר 1872–7 בנובמבר 1873)
היינריך פון רוזנצווייג (9 באוקטובר 1880–16 באוקטובר 1883)
הדיוויזיה הרביעית של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
החל משנת 1916 אימצה הדיוויזיה כסימן שלה כתם מבנה ייחודי בצבע ירוק.
בשנת 2013 הוכרז שהגזרה המרכזית של הכוחות תסומן מחדש כדיוויזיה הקנדית הרביעית.
כיום היא אחראית על פעולות הצבא הקנדי במחוז הקנדי של אונטריו ומרכזה ב- Denison Armory בטורונטו.
הדיוויזיה הקנדית הרביעית הוקמה בבריטניה באפריל 1916 ממספר יחידות קיימות ואחרות שהיו אמורות להגיע זמן קצר לאחר מכן.
בפיקודו של מייג'ור גנרל דייוויד ווטסון, הדיוויזיה יצאה לצרפת באוגוסט אותה שנה, שם שירתה בחזית המערבית הן בצרפת והן בפלנדריה עד ליום שביתת הנשק.
הדיוויזיה הקנדית הרביעית הייתה חלק מהקורפוס הקנדי בקרב רכס וימי, אשר תקף והביס את הגרמנים, והרחיק אותם מהרכס.
כתוצאה מכך, הקנדים נודעו כמאסטרים של לוחמה התקפית וככוח לוחם מובחר.
בקרב רכס וימי באפריל 1917, הדיוויזיה הקנדית הרביעית קיבלה את התפקיד לכבוש את גבעה 145, הגבעה הגבוהה והחשובה ביותר של רכס וימי.
עם זאת, כאשר ניסו לכבוש את הגבעה, הפריעו להם אש מה"פצעון", שהיה הגובה הבולט השני ברכס וימי.
כדי לכבוש את גבעה 145, כוחות שהיו אמורים לתקוף את הפצעון נפרסו מחדש וכבשו את גבעה 145.
הדיוויזיה הקנדית הרביעית (המשוריינת) הוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הפיכתה של דיוויזיית הרגלים הקנדית הרביעית בתחילת 1942 בקנדה.
הדיוויזיה המשיכה מעבר לים ב-1942, כששתי השיירות העיקריות שלה הגיעו לבריטניה באוגוסט ובאוקטובר.
הדיוויזיה בילתה כמעט שנתיים באימונים בבריטניה לפני שעברה לנורמנדי ביולי 1944. בממלכה המאוחדת היא השתתפה במשחקי מלחמה יחד עם דיוויזיית השריון הפולנית הראשונה, ולאחר מכן נלחמה בצרפת, בארצות השפלה ובגרמניה; שתי הדיוויזיות הלכו בדרכים קרובות מאוד.
הדיוויזיה השתתפה בשלבים המאוחרים יותר של הקרב על נורמנדי בכיס פאלז, ההתקדמות מנורמנדי ובילתה כמעט חודשיים בפעילות בכיס ברסקנס וכן במבצע פסיון.
הדיוויזיה לחמה בחורף בהולנד והשתתפה בהתקדמות הסופית ברחבי צפון גרמניה.
דייוויד ויויאן קארי קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על פעולותיו בפיקוד על קבוצת קרב של טנקים מרגימנט דרום אלברטה, ארטילריה וחיל רגלים של ה-Argyll ו-Sutherland Highlanders של קנדה בסנט למברט-סור-דיבס, במהלך הפעולות לסגירת פער פאלז.
זה היה צלב ויקטוריה היחיד שהוענק לחייל קנדי במהלך המערכה בנורמנדי (מ-6 ביוני 1944 עד סוף אוגוסט 1944), והיחיד שהוענק אי פעם לחייל בחיל השריון המלכותי הקנדי.
קארי בן ה-32 היה מייג'ור ברגימנט דרום אלברטה.
במהלך קרב פאלז, נורמנדי, בין 18–20 באוגוסט 1944, פיקד קארי על כוח מעורב קטן של טנקים, תותחי נ"ט מתנייעים וחי"ר אשר קיבלו הוראה לנתק את אחד מנתיבי ההימלטות העיקריים של הגרמנים.
לאחר שקארי הוביל את המתקפה על הכפר סנט למברט-סור-דייב ותפס עמדה בתוכו, הוא הדף התקפות אויב חוזרות ונשנות במהלך היממה וחצי שלמחרת.
למרות האבדות הרבות, הפיקוד של מייג'ור קארי השמיד שבעה טנקי אויב, 12 תותחי 88 מ"מ ו-40 כלי רכב, מה שהוביל למותם של 300 חיילים גרמנים, 500 פצועים ו-1,100 שבויים.
לשרידי שתי ארמיות גרמניות נמנעה נתיב מילוט.
אזור מרכז כוחות הקרקע והפעלה מחדש של 2013
ה-LFCA נוצר ב-1 בספטמבר 1991, ולקח את הפיקוד על מה שהיה בעבר אזור מיליציה מרכזית ויחידות צבא של הכוח הסדיר באונטריו מאזור צפון לייקהד ועד לגבול עם קוויבק.
באותה נקודת זמן, ששת מחוזות המיליציה הכפופים אורגנו מחדש לארבעה: מחוז צפון אונטריו, מחוז לונדון, מחוז טורונטו ומחוז אוטווה, כל אחד מהם בחישוב חטיבה של חיילי מיליציה ומספר קטן של מטה תמיכה קבוע.
מאוחר יותר באותו עשור, ב-1997, שוב אורגנו ארבעת מחוזות כוח המילואים לשלוש קבוצות חטיבות.
בזמן יצירתו בתחילת שנות ה-90, הוא שוכן בשטח הבסיס הקודם ולאחר מכן הועבר בסביבות 1993 למגדל המשרדים Place Nouveau ברחוב יונג מצפון לשדרת פינץ'; זה היה שנוי במחלוקת שכן משרדיו של מפקד האזור, מייג'ור-גנרל בריאן ורנון, שופצו בפאר, ומשכו ביקורת פוליטית ותשומת לב מהמבקר הכללי של קנדה.
בשנת 2013, ה-LFCA שונה ל"דיוויזיה הקנדית הרביעית".
עם שינוי השם הזה, זכה המערך גם לחלק המזהה והשושלת ההיסטורית של הדיוויזיה שלחמה בשתי מלחמות העולם.
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז הייתה דיוויזיה של נאט"ו אשר כללה כוחות מארבע מדינות: גרמניה, בריטניה, הולנד ובלגיה.
הדיוויזיה הייתה כוח תגובה מהירה שנועד לפתרון משברים.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1994. היא נועדה להוות כוח תגובה מהירה של נאט"ו שיפעל לפתרון משברים בכל רחבי העולם.
כל אחת מארבע המדינות המייסדות של הדיוויזיה תרמה בריגדה אחת לצורך ההקמה.
גרמניה תרמה את בריגדת התובלה האווירית ה-31, בריטניה תרמה את בריגדת התובלה האווירית ה-24, הולנד את בריגדת התובלה האווירית ה-11 ובלגיה את בריגדת הקומנדו.
הדיוויזיה הייתה חלק מקורפוס התגובה המהירה של הברית ומוקמה במטה המשותף ריינדהלן במנשנגלדבך.
הדיוויזיה הייתה כפופה למפקדת נאט"ו, אולם הוסמכה לשרת גם את האיחוד המערב-אירופי.
הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר (בהולנדית: Eerste Divisie "7 December") הייתה דיוויזיית חיל רגלים ממוכן של צבא הולנד אשר פעלה בין השנים 1946–2004.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאות מהשלטון ההולנדי.
ההולנדים סירבו להכיר בעצמאות האינדונזית, וכך נפתחה מלחמת העצמאות של אינדונזיה.
ההולנדים הקימו את הדיוויזיה הראשונה במטרה להחזיר את אינדונזיה לשליטתם.
באופן רשמי מטרת הדיוויזיה הייתה לשמש ככוח משטרה שידכא את המרד, ויכניס את אינדונזיה חזרה לאיחוד פדרלי עם הולנד, ולפיכך היא קיבלה את השם "7 בדצמבר" על שם נאומה של וילהלמינה, מלכת הולנד מ-7 בדצמבר 1942, אשר בו התוותה את הקווים למדיניות שתנקוט הולנד במושבות לאחר מלחמת העולם השנייה.
החיילים ההולנדים שרתו באינדונזיה עד 1949, אז החליטה הולנד להכיר בעצמאותה של אינדונזיה, והחיילים ההולנדים החלו לחזור לארצם.
הפינוי הסופי של הכוחות ההולנדים הושלם עד 1950.
לאחר חזרתה להולנד, הפכה הדיוויזיה לכוח עתודה של הצבא ההולנדי, והועמדה לרשות נאט"ו.
לאורך כל המלחמה הקרה הוצבה הדיוויזיה בכוננות והייתה אמורה להישלח לחזית במקרה שתפרוץ מלחמה באירופה.
לאחר סיום המלחמה הקרה, נשלחו חלקים מהדיוויזיה להשתתף במלחמות יוגוסלביה ובמלחמת אפגניסטן.
החל מ-1995 היא הייתה חלק מהקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
ב-2004 פורקה הדיוויזיה, והכינוי "7 בדצמבר" הועבר לבריגדת התובלה האווירית ה-11.
הדיוויזיה הראשונה הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה) במרץ 1816 כחטיבה.
היא הפכה לדיוויזיה הראשונה ב-5 בספטמבר 1818. מאז הקמת הקורפוסים ב-1820, הדיוויזיה הוכפפה בימי שלום לקורפוס ה-1
הדיוויזיה הראשונה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד האימפריה האוסטרית ב-1866, כולל בקרב קניגרץ.
הדיוויזיה לחמה לאחר מכן במלחמת צרפת-פרוסי נגד צרפת בשנים 1870–1871. הגדודים שלה לחמו בקרב נוסוויל, קרב גרבלוט, המצור על מץ, קרב אמיין, קרב הלוו וקרב סן-קנטן, בין היתר.
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה שירתה בתחילה בחזית המזרחית, כאשר לחמה בקרבות שטלופנן, גומבינן וטננברג, ובקרב הראשון על האגמים המזוריים.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב לודז' ובמתקפת גורליצה-טרנוב של 1915. במרץ 1916 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית.
חודש לאחר מכן, היא נכנסה לקרב ורדן.
לאחר לחימה קשה של מספר חודשים סביב פורט וו, הוסרה הדיוויזיה מהקו והוחזרה לחזית המזרחית, לשם הגיעה באוגוסט 1916. לאחר מכן השתתפה בפלישה לרומניה, שנכנסה למלחמה ב-1916 בצד מדינות ההסכמה.
הדיוויזיה חזרה לוורדן בסוף 1917. בשנת 1918, היא השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, הקרב השני על המארן וקרב קו הינדנבורג.
בהמשך לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה עד לתום המלחמה ב-11 בנובמבר 1918.
הדיוויזיה הראשונה פורקה ב-25 ביולי 1919, במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אוגוסט פרידריך לודוויג פון וראנגל (5 בספטמבר 1818–25 בספטמבר 1823)
היינריך כריסטוף קרל הרמן פון ויליך אונד לוטום (26 בספטמבר 1823–27 בנובמבר 1829)
קרל פרידריך לודוויג גאורג פון אוטנהופן (30 במרץ 1832–27 ביוני 1834)
גאורג פרידריך פון גרוסמן (4 בינואר 1866–16 בספטמבר 1866)
גאורג פרדיננד פון בנטהיים (17 בספטמבר 1866–4 בינואר 1871)
הדיוויזיה המלכותית הבווארית הרביעית (בבווארית: 4. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 בנובמבר 1815 כדיוויזיית הרגלים של הפיקוד הכללי של וירצבורג, והיא נותרה תחתיו עד לפירוקה.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה לחמה הדיוויזיה נגד הפרוסים, והשתתפה בקרב רוסדורף ובקרב רוסברון.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הבווארי השני, אשר נשלח לסייע לפרוסים כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד מקסימיליאן פון מונטגלאס.
הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס הבווארי השני במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה, והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
הדיוויזיה לקחה חלק בקרב לורן, ולאחר מכן השתתפה במרוץ אל הים ואף בקרב איפר הראשון, ובהמשך השתתפה במלחמת החפירות בפלנדריה ובארטואה ונלחמה בקרב ארטואה השני, בקרב לוס ובקרב ארטואה השלישי.
בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב מסין ובקרב פשנדל.
במשך רוב שנת 1918 נשארה הדיוויזיה בפלנדריה, ונלחמה בארמנטייר, קמל, הבוטרן ומונשי-בפאום.
בסוף השנה הועברה הדיוויזיה לאזור שמפאן, שם היא התמודדה עם מתקפת מז-ארגון של מדינות הבבכמה.
לאחר לחימה נוספת לאורך האן וה-Aire, הדיוויזיה הוצאה מהקו, ובילתה את השבוע האחרון של המלחמה בהגנת הגבולות בדרום בוואריה ובטירול.
המודיעין של בעלות הברית דירג את הדיוויזיה כמדרגה ראשונה ואיכותית ביותר.
הדיוויזיה המלכותית הבווארית השישית (בבווארית: 6. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1900, והייתה מוצבת ברגנסבורג.
במקורות הבוואריים, לא כונתה בדרך כלל הדיוויזיה כ"דיוויזיה בווארית מלכותית", שכן זו נחשבה מובן מאליו, אך מחוץ לבוואריה, ייעוד זה שימש לה, וליחידות בוואריות אחרות, כדי להבדיל ביניהן מיחידות פרוסיות שמספרן דומה.
היא נלחמה בתחילה ב, ולאחר מכן שירתה באזור שבין הנהרות מז ומוזל עד יולי 1916. ביולי ובאוגוסט 1916 לחמה הדיוויזיה בקרב ורדן, ולאחר מכן היא נלחמה ביער ארגון.
בסוף ספטמבר 1916, היא נלחמה ב.
הדיוויזיה ספגה אבדות קשות בשני הקרבות הללו.
מאוקטובר 1916 עד 1918, הדיוויזיה החזיקה את החפירות בפלנדריה ובארטוס, ונלחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל.
לאחר מכן היא נלחמה במתקפת האביב הגרמנית של 1918, ונלחמה בקרב הראשון על הסום (1918), הידוע גם בשם הקרב השני של הסום (כדי להבדיל בינו לבין הקרב ב-1916).
לאחר תקופה בשוחות בפלנדריה וליד ורדן, נלחמה הדיוויזיה בקרב השני על הסום (1918), הידוע גם בשם הקרב השלישי על הסום.
היא המשיכה להתנגד להתקפות שונות של מדינות ההסכמה עד סוף המלחמה.
המודיעין של בעלות הברית דירג את הדיוויזיה כאחת הדיוויזיות הגרמניות הטובות ביותר.
לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-19 ביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הראשונה של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הקנדית הראשונה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, בפיקודו של מייג'ור גנרל אדווין אלדרסון.
סך חיילי הדיוויזיה היה 17,873 בכל הדרגות, עם 4,943 סוסים.
במהלך שירותה במלחמת העולם הראשונה, לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה בקרבות איפר השני, פסטובר, הסום, רכס וימי, פשנדל ואמיין, עד יום שביתת הנשק.
לאחר הפסקת פעולות האיבה ב-11 בנובמבר 1918, הדיוויזיה הראשונה נבחרה להוות חלק מכוחות הכיבוש בגדה הימנית של הריין, והגנרל מקדונל זכה להצדעה ב-13 בדצמבר כאשר הוותיקים שלו חצו את הגשר בקלן עם כידונים קבועים.
במהלך אפריל 1919, חזרו חיילי הדיוויזיה לקנדה שם פורקה הדיוויזיה.
עשרים וארבעה חיילי הדיוויזיה זכו בצלב ויקטוריה.
הדיוויזיה גויסה מחדש בספטמבר 1939, לפני הכניסה הרשמית של קנדה למלחמת העולם השנייה, אליה הצטרפו מאוחר יותר גם דיוויזיות הרגלים הקנדית השנייה והשלישית.
הדיוויזיה, בפיקודו של מייג'ור גנרל אנדרו מק'נוטון החלה את מסעה לבריטניה בדצמבר 1939, והתרכזה שם עד פברואר 1940.
למרות שהדיוויזיה עוד לא הגיעה במלואה, בעקבות המפלה במהלך המערכה על צרפת ונסיגת חיל המשלוח הבריטי (BEF) במהלך פינוי דנקרק במאי 1940, נשלחה הדיוויזיה הקנדית הראשונה לצרפת בחודש שלאחר מכן.
בין יחידות הרגלים שנחתו בברסט היו הרגימנט המלכותי הקנדי (RCR), ההיילנדרים ה-48 של קנדה ורגימנט הייסטינגס והנסיך אדוארד, כולם חלק מחטיבת הרגלים הקנדית הראשונה.
לוחמי ה-RCR נכחו בצרפת לפחות עד ה-16 ביוני, לאחר שבירת צרפת פריז נפלה לידי הכוחות הגרמניים, וחזרו כמעט מיד לאחר מכן.
הדיוויזיה חזרה לאנגליה להגנת בריטניה הגדולה במקרה של פלישה גרמנית.
זמן קצר לאחר מכן, מייג'ור גנרל מק'נוטון קודם לפיקוד על הקורפוס השביעי הבריטי (לימים הוגדר הקורפוס הקנדי) והחליף אותו מייג'ור גנרל ג'ורג' פירקס.
בינואר 1943 הוגדרה הדיוויזיה מחדש כ"דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה".
הדיוויזיה הועברה לזירת הים התיכון ביוני 1943 שם הדיוויזיה, כעת בפיקודו של מייג'ור גנרל גאי סיימונס לאחר שהחליף בכך את מייג'ור גנרל הארי סלמון שמת בתאונת מטוס בעת תכנון מבצע האסקי.
הדיוויזיה שלו נכללה בקורפוס הבריטי ה-30 בפיקודו של אוליבר ליס, והשתתפה בפלישת בעלות הברית לסיציליה, לצד הדיוויזיה הבריטית ה-51 (היילנדס).
הדיוויזיה שנלחמה לצד דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-5, ואז נחתה בקלבריה כחלק ממבצע בייטאון ונלחמה במעלה חצי האי האיטלקי.
בהמשך הוחזרה לקווי החזית כדי להשתתף במערכה על נהר מורו.
לאחר מכן נחה הדיוויזיה והתפתחו חודשים ארוכים של לוחמה סטטית.
לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה לפרוץ מראש הגשר של הארמייה השמינית עם הגל השני במתקפת האביב, מבצע נזר, הקרב הרביעי על מונטה קאסינו.
משמרות הדרגונים הנסיכה לואיז ה-4, גדוד הסיור המשרת עם הדיוויזיה הקנדית ה-1, הייתה הראשונה מבין יחידות הארמייה השמינית שחצתה את קו היטלר במאי 1944, מתחת לפונטקורבו במכוניות המשוריינות שלה.
לאחר קרבות קשים מול הקו הגותי לאורך כל הקיץ, דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה בילתה את מספר החודשים הבאים בלחימה, כמו בסתיו הקודם, על רצף של מעברי נהרות מוגנים בכבדות המוקפים בקרקע גבוהה.
עד שהדיוויזיה הגיעה לסניו, כשהגשם הקפוא החל לפנות את מקומו לשלג בגזרה הקנדית, התקבלה החלטה להעביר את כל הקורפוס הקנדי הראשון, כולל דיוויזיית הרגלים הראשונה, להולנד.
עד סוף מרץ 1945, כל יחידות הצבא הקנדי ששירתו עם כוחות בעלות הברית בים התיכון (לשעבר צבאות בעלות הברית באיטליה) הועברו לחזית המערבית ולמבצע פתית זהב, ודיוויזיית הרגלים הראשונה וחטיבת השריון הראשונה אוחדו מחדש והקורפוס הקנדי הראשון, בפיקודו של לוטננט-גנרל הארי קריראר, הושלם.
הדיוויזיה, כעת תחת מייג'ור גנרל הארי פוסטר, המשיכה להשתתף בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, שחרור רוב הולנד כולל שחרור ארנהם, והמלחמה באירופה הגיעה לסיומה זמן קצר לאחר מכן, ב-8 במאי 1945, יום הניצחון באירופה.
המפקדה של דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה פורקה רשמית ב-15 בספטמבר 1945.
שלושה מלוחמי דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה זכו בצלב ויקטוריה במהלך המערכה האיטלקית.
הם היו קפטן פול טריקט מרגימנט הרגלים המלכותי ה-22, מייג'ור ג'ון קיפבר מאהוני מרגימנט וסטמינסטר והטוראי ארנסט "סמוקי" סמית' מרגימנט הסיפורת' היילנדרס של קנדה.
בארגון מחדש של יחידות המילואים לאחר המלחמה, אושרה ב-1 באפריל 1946 "דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה של המפקדה" (לימים מחדש "הדיוויזיה הראשונה").
היא נותרה רדומה, ופורקה רשמית ב-21 ביולי 1954. בינתיים, דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה של המפקדה הוסמכה כחלק מהכוח הפעיל של הצבא הקנדי ב-16 באוקטובר 1953, ומפקדה זו הוקמה בדצמבר שלאחר מכן.
הדיוויזיה הכילה את חטיבת הרגלים הקנדית הראשונה, שהוצבה בגרמניה, השנייה באדמונטון והשלישית בוולקרטייר, עם זרועות ושירותים תומכים רגילים.
חייה של דיוויזיה זו היו קצרים שכן ב-5 בדצמבר 1957 הכריז שר ההגנה הלאומית בבית הנבחרים כי מפקדת הדיוויזיה תצומצם.
זמן קצר לאחר מכן, מפקד הדיוויזיה גנרל רוקינגהאם הועבר לפיקוד קוויבק וב-30 באפריל 1958 פורק המטה של דיוויזיית הרגלים הקנדית הראשונה.
בשנת 1988 החליטה ממשלת קנדה לעמוד בהתחייבויותיה כלפי נאט"ו, ולשם כך הקימה מחדש בשנת 1989 את הדיוויזיה הראשונה.
הדיוויזיה הוקצתה לעתודה הטקטית של מפקד קבוצת הארמיות המרכזית, תוך ביצוע פעולות לתמיכה בקורפוס הגרמני השני או הקורפוס האמריקאי השביעי.
כשהתברר שהאיום הסובייטי הולך ונעלם בתחילת שנות ה-90, האפשרויות העתידיות של הכוחות הקנדיים באירופה נדונו מחדש.
בסופו של דבר הוחלט שכל כוחות היבשה הקנדיים יעזבו את גרמניה עד 1994. עם פירוק יחידות הדיוויזיה, מפקדת הדיוויזיה הוחזרה ל-CFB קינגסטון ב-13 ביוני 1992, ובזמן זה הסתיימה למעשה נוכחותה של הדיוויזיה הראשונה בגרמניה.
למרות שהמשיכו לספק יכולת פיקוד ובקרה על כל פריסה מרובת חטיבות, הדגש הועבר לתפקיד המשותף שבו מפקדת הדיוויזיה תספק פיקוד ושליטה על כוחות CF או רב לאומיים בפעולות הומניטריות, של האו"ם, נאט"ו או הקואליציה.
לאחר מכן, הפריסה המוצלחת בדצמבר 1992 של מפקדת הדיוויזיה לסומליה בתפקיד זה אישרה את הצורך ביכולת זו בצבא.
הדיוויזיה הקנדית הראשונה של המטה הפכה ב-1 באפריל 2000 למפקדה המשותפת של הכוחות הקנדיים.
שתי היחידות, שנשארו במפקדה בקינגסטון, הוקצו כמרכיבים של פיקוד חיל המשלוח הקנדי כמפקדת הפיקוד הניתנת לפריסה עבור כל הפריסות הגדולות של קנדה מעבר לים.
בשנת 2010 הופעלה הדיוויזיה מחדש בפעם השלישית.
בעוד שארבע הדיוויזיות (2 עד 5) של הצבא הקנדי אחראיות לפיקוד על יחידות באזורים הגאוגרפיים שלהן, מפקדת הדיוויזיה הקנדית הראשונה הוקמה כדי לשמש כמפקדה משותפת מותאמת וניתנת לפריסה במוכנות גבוהה לפיקוד ושליטה כוחות משותפים, בין-סוכנויות, רב-לאומיים להשגת יעדים לאומיים מבית ומחוץ.
הדיוויזיה הראשונה של צבא דרום אפריקה הייתה דיוויזיה דרום אפריקנית, אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
בתחילה הוקמה חטיבה ונשלחה לקניה וב-13 באוגוסט 1940 הוקמה הדיוויזיה, וג'ורג' ברינק מונה כמפקדה הראשון.
ב-10 במרץ 1942 נפגע ברינק בתאונה בגבו, ונאלץ לשוב לדרום אפריקה, ומייג'ור גנרל דן פינאר החליפו בתפקיד.
פינאר שחשש מהשמדת כוחותיו נמנע מלהיכנס לקרב נגד כוחות מדינות הציר בקרב גזאלה ובקרב אל-עלמיין הראשון, והוא העדיף להסיג את כוחותיו לעמדות מוגנות.
בקרב עלם חלפה ארגן פינאר שני צוותי קרב למתקפה נגד דיוויזיית הפאנצר ה-15, אולם כוחות הציר נסוגו עוד לפני שהכוחות החלו במתקפה.
באוקטובר 1942 מילאה הדיוויזיה תפקיד חשוב בקרב אל-עלמיין השני, שבו לחמה כחלק מהקורפוס הבריטי ה-30. ב-19 בדצמבר 1942 נהרג מפקד הדיוויזיה פינאר יחד עם כמה מקציניו בהתרסקות מטוס, וב-1 בינואר 1943 הדיוויזיה חזרה לדרום אפריקה כדי לשמש כגרעין לשתי דיוויזיות השריון העתידיות של דרום אפריקה.
כינוי דיוויזיית הרגלים הדרום אפריקאית הראשונה שימש גם לזמן קצר ליחידה יורשת בשנים 1948–1949.
הדיוויזיה האוסטרלית השביעית הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא האוסטרלי.
היא הוקמה בפברואר 1940 כדי לשרת במלחמת העולם השנייה, כחלק מהכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (AIF 2).
הדיוויזיה הוקמה כמו הסטנדרט הבריטי של תשעה גדודי חי"ר לכל דיוויזיה והורכבה משתי חטיבות חדשות ושלושה מ-12 הגדודים המקוריים של הדיוויזיה השישית שיצרו את החטיבה השלישית.
הדיוויזיה ידועה לעיתים בכינוי "השביעית השקטה", בשל תפיסה שהישגיה לא היו מוכרים, בהשוואה לשאר הדיוויזיות האוסטרליות.
נראה שמקורה של אמונה זו הוא בצנזורה על חלקה של הדיוויזיה ה-7 בלחימה העזה במערכה בסוריה ולבנון ב-1941. הדיוויזיה ה-7 יחד עם הדיוויזיות האוסטרליות ה-6 וה-9 היו הדיוויזיות היחידות ששירתו הן במזרח התיכון והן באזור דרום מערב האוקיינוס השקט.
היא פורקה ב-1946, לאחר תום המלחמה.
הדיוויזיה ה-7 הייתה הדיוויזיה השנייה שגויסה כחלק מה-AIF ה-2 בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה.
האישור להקמת הדיוויזיה החדשה ניתן ב-28 בפברואר 1940 וב-4 באפריל מונה המפקד הראשון שלה, מייג'ור גנרל ג'ון לאווראק.
עם הקמת הדיוויזיה היא הייתה מורכבת משלוש חטיבות חי"ר: ה-19, ה-20 וה-21. מתוכם, ה-19 הוקמה בארץ ישראל והשתיים האחרות באוסטרליה.
זה אפשר לדיוויזיה לבצע אימונים ביחד לפני היציאה למזרח התיכון באוקטובר 1940. בפברואר 1941 חלו שינויים נוספים בהרכב הדיוויזיה.
החטיבות ה-20 ו-26 הועברו לדיוויזיה ה-9 ובתמורה קיבלה הדיוויזיה את החטיבות ה-18 וה-25.
עם הגעתה ל עברה הדיוויזיה אימונים בארץ ישראל ובמצרים לפני שהחטיבה ה-18 נשלחה לכבוש עמדה איטלקית בג'יראבוב.
ההסתערות העיקרית נערכה על ידי גדוד 2/9 ב-21 במרץ, אם כי פלוגה מה-2/10 ומקלעים מה-2/12 סיפקו תמיכה.
עם אובדן של 15 הרוגים ו-71 פצועים, כבשו האוסטרלים את המצודה יחד עם 36 כלי ארטילריה.
באפריל עברה החטיבה ה-18 מאלכסנדריה לטוברוק, שם מילאו אחר כך תפקיד הגנתי מוצלח במצור על טוברוק, ממאי עד אוגוסט 1941. בפעולות סביב טוברוק ספגה הדיוויזיה 135 הרוגים, 507 פצועים ו-29 שבויים.
בינתיים, שאר הדיוויזיה ה-7 היוו את עמוד השדרה של פלישת בעלות הברית ללבנון ולסוריה; עם כוחות בריטיים, הודים, צרפתים חופשיים וצ'כוסלובקים שהביסו את כוחות היבשה הצרפתיים של וישי במזרח התיכון בחודשים יוני ויולי.
החל מ-8 ביוני התקדמה הדיוויזיה בשני צירים מרכזיים: החטיבה ה-21 נעה בכביש החוף מצור, חצתה את הליטני ונעה לכיוון צידון, בעוד שהחטיבה ה-25 התקדמה מזרחה ממטולה לכיוון מרג' עיון וג'זין.
שתי החטיבות התקדמו בשני טורים.
השלב הראשוני של המתקפה הגיע לסיומו ב-15 ביוני כאשר צרפתים של וישי פתחו במתקפת נגד, פגעו במרג' עיון וכבשו אותה מחדש ואת מבצר ח'יאם.
ב-21 ביוני, גדוד 2/25 נכנס לדמשק ומבצר ח'יאם והכפר הסמוך לו, נכבשו מחדש על ידי האוסטרלים.
עד 30 ביוני האוסטרלים כבשו מחדש את היוזמה והדיוויזיה ה-7 מסרה את הגזרה המרכזית לידי הבריטים.
בעקבות זאת, הדיוויזיה התרכזה סביב ג'זין לפני שהתקדמה לעבר דאמור.
לאחר שהעיר נלכדה, המשיכה הדיוויזיה לכיוון ביירות, שנפלה ב-12 ביולי.
באמצע יולי נכנסה לתוקף שביתת הנשק והדיוויזיה הועסקה בתפקידי חיל המצב לאורך אזור החוף, כאשר המטה בטריפולי.
החטיבה ה-18 הצטרפה לדיוויזיה בספטמבר, ותפסה עמדות הגנה סביב חלב, כדי להתגונן מפני פלישה אפשרית של כוחות גרמנים דרך טורקיה.
במהלך המערכה, שני אנשי הדיוויזיה ה-7 זכו בצלב ויקטוריה.
אבדות הדיוויזיה בסוריה ובלבנון כללו 305 הרוגים, 796 פצועים ו-90 שבויים.
בדצמבר 1941, כאשר הכוחות היפניים התקדמו במהירות בדרום-מזרח אסיה, הוחלט כי יש צורך בדיוויזיות ה-6 וה-7 כדי להגן על אוסטרליה.
בתחילת ינואר 1942 עברה הדיוויזיה מסוריה, שם נטלו על עצמם את תפקידי חיל המצב, לארץ ישראל.
ב-30 בינואר עלו כוחות הדיוויזיה על ספינות תובלה, כולל USS הר ורנון (AP-22) בסואץ כדי להתחיל את המסע חזרה לאוסטרליה כחלק ממבצע אחות חורגת.
הפרוסה על פני חמש שיירות, חזרתה של הדיוויזיה הייתה מדורגת.
בשלב זה, ממשלת בריטניה ביקשה לשלוח את הדיוויזיה לבורמה כדי לסייע בבלימת גאות ההתקדמות היפנית על רנגון, אך ממשלת אוסטרליה דחתה את הבקשה.
אף על פי כן, יחידות הדיוויזיה, המורכבים בעיקר מאנשי גדוד מקלעים 2/3, גדוד הנדסה 2/2 ופלוגת שדה 2/6, וכן חלק מאנשי תובלה וחובשים, באוניית התובלה "אורקייד" הופנו לג'אווה, ונלחמו שם לצד כוחות הולנדים, אך עד מהרה נשטפו.
מבין האנשים הללו, ארבעה נהרגו, בעוד 206 הפכו לשבויי מלחמה.
אולם עיקר הדיוויזיה נסעה ישר לאוסטרליה, והגיעה לאדלייד באמצע מרץ 1942. בחודש שלאחר מכן, הדיוויזיה הועברה לניו סאות' ויילס, שם ניתנה לחיילים חופשה קצרה לפני שעברה לקווינסלנד.
שם הם הוצבו בתפקידי הגנה והכשרה לאור האיום הנתפס של פלישה יפנית.
באפריל הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס הראשון, הארמייה הראשונה.
באוגוסט, כשהמצב בגינאה החדשה החמיר, התקבלה ההחלטה לפרוס את הדיוויזיה ה-7. החטיבה ה-21, בפיקודו של בריגדיר ארנולד פוטס, נשלחה לפורט מורסבי, משם יתקדמו כדי לסייע בתגבור יחידות המיליציה, כולל גדוד 39, שנלחמו במערכה על שביל קוקודה.
במקביל, החטיבה ה-18, בפיקודו של בריגדיר ג'ורג' ווטן נשלחה למפרץ מילן.
יחד עם החטיבה ה-7 (יחידת מיליציה), מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וצוות הקרקע, וגדוד הנדסה אמריקאי, הם הגנו בהצלחה על שדה תעופה בקצה המזרחי של פפואה מהתקפה גדולה של כוחות נחיתה מיוחדים יפניים.
הלחימה זכתה לכינוי קרב מפרץ מילן, והייתה התבוסה המוחלטת הראשונה של כוחות היבשה היפניים במלחמת העולם השנייה.
רב"ט ג'ון פרנץ', מגדוד 2/9, זכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-4 בספטמבר 1942. חללי הדיוויזיה במפרץ מילן היו 126 הרוגים ו-182 פצועים.
בינתיים, המערכה על שביל קוקודה הפכה לקרב אכזרי ונורא, הכולל קרבות עזים סביב קוקודה עצמה ובאיסוראווה, שם הוענק לטוראי ברוס קינגסברי, מגדוד 2/14, צלב ויקטוריה לאחר מותו על מעשיו ב-29 באוגוסט.
האוסטרלים נסוגו מאיסוראווה, ונטלו חלק בפעולות נוספות סביב מעבר טמפלטון ואפוג'י.
החטיבה ה-25 הצטרפה לחטיבה ה-21 באיוריבאיווה לפני שהאוסטרלים עמדו בעמדתם האחרונה ברכס אימיטה באמצע ספטמבר.
לאחר שעוכבו בהצלחה, קווי האספקה היפניים הורחבו כעת ובאוקטובר החטיבה ה-25 השתתפה בהתקדמות הקשה שדחקה לבסוף את היפנים מרכס אואן סטנלי.
בשלב זה של הלחימה, שוב נלחמו פעולות במעבר טמפלטון ובאויבי -גורארי לפני שהאוסטרלים הגיעו לנהר הקומוסי ב-13 בנובמבר.
במהלך הלחימה סביב שביל קוקודה נהרגו 359 איש מהדיוויזיה ועוד 560 נפצעו.
החטיבה ה-21 חזרה לקרב בונה-גונה בסוף 1942, בו ספגו כוחות אוסטרליה וארצות הברית אבדות רבות מאוד, תוך כדי כיבוש ראשי החופים היפנים העיקריים בחוף הצפוני של פפואה.
הדיוויזיה ה-7 איבדה 750 הרוגים בקרבות אלו ועוד 1,293 פצועים.
בין דצמבר 1942 למרץ 1943, הוחזרה הדיוויזיה לאוסטרליה, שם, בתחילת 1943, הוסבה לתצורת דיוויזיית הג'ונגל, שבה נרשמה הפחתה בכוח האדם של הדיוויזיה בכ-4,000 איש.
במהלך 1943–1944, כל הדיוויזיה ה-7 נלחמה במבצעים נרחבים ולעיתים עקובים מדם נגד כוחות יפנים בצפון מזרח גינאה החדשה.
לאחר הנחיתות המוטסות בנדזאב, ממערב ללה, הוטסו חיילי הדיוויזיה לעמק ראמו ולעמק מרקהאם בין ה-7 ל-12 בספטמבר.
החל בנדזאב, שם טוראי ריצ'רד קליהר קיבל צלב ויקטוריה, הם לחמו בקרב לאה-סלמאואה במקביל לדיוויזיה ה-9, שנבלמה ב-16 בספטמבר.
לאחר נפילת לאה, בסוף ספטמבר 1943 קיבלה הדיוויזיה ה-7 הוראה להתבסס סביב דופו ומראוואסה כדי לשמור על הגישות ללה ולהתחיל בפעולות סיור לתוך רכסי פינסטר.
העמדות היפניות בקנקיריו וסביב רכס שאגי איימו על אבטחת שדות התעופה שהוקמו סביב דופו ובעקבות כך התקבלה ההחלטה על כיבושם בידי הדיוויזיה ה-7.
לאורך אוקטובר נערכו מספר קרבות.
ב-11 באוקטובר השמידה מחלקה יחידה מגדוד 2/14 פלוגה יפנית בגבעת פאלייר לפני שהתקפת נגד של 500 חיילים יפנים על עמדות ה-2/27 בג'ון קנול וברכס טרוור נהדפה ב-12 באוקטובר.
בנובמבר, כשהאוסטרלים התקרבו לעמדות היפניות סביב שאגי רידג', חטיבה 25 החליפה את החטיבה ה-21 כמאמץ העיקרי של הדיוויזיה.
במשך החודש שלאחר מכן הסתפקה הדיוויזיה בפעולות סיור בלבד.
בתחילת דצמבר, חטיבה 21 החליפה את החטיבה ה-25, ולאורך כל סוף דצמבר 1943 ועד ינואר 1944 התרחשו קרבות כבדים עם התקפות על שני המאפיינים של פרוטרו, רכס שאגי, פצעון הצלף הירוק ואוכף קנקיריו במהלך הקרב.
ב-4 בינואר 1944, חטיבה 18 החליפה את החטיבה ה-21. עד פברואר, בעקבות התקפה על גבעת המכתש, נכבשו העמדות היפניות העיקריות וזמן קצר לאחר מכן החלו גורמים מהדיוויזיה ה-7 לחזור לאוסטרליה.
חטיבה 25 יצאה לאורך כל ינואר ופברואר, וה-21 לאחר מכן בפברואר ומרץ.
החטיבה ה-18 נשארה בגינאה החדשה עד מאי, למרות שהם הוחלפו מסביב לשאגי רידג' בפברואר על ידי החטיבה ה-15, יחידת מיליציה מוויקטוריה שהועברה מפיקוד הדיוויזיה ה-3 והועברה לפיקוד הדיוויזיה ה-7 בינואר.
כאות תודה לסיוע שהעניקו המקומיים, נבנה בית ספר לזיכרון ב-Situm על ידי איגוד ה-AIF של הדיוויזיה השביעית של אוסטרליה בשנת 1964.
בתחילת 1944 חזרה הדיוויזיה ה-7 לאוסטרליה בשלבים, ולאחר תקופה של שישה שבועות של חופשה, היא סיירה במדינה וערכה מצעדים במספר ערי בירה של המדינה, כולל פרת', אדלייד, סידני ומלבורן.
באפריל החלה הדיוויזיה להתגבש מחדש בצפון קווינסלנד, שם היא עברה תקופה ארוכה של אימונים לקראת פעולות עתידיות, כולל אימוני תקיפה אמפיביים ותמרונים ברמת החטיבה והדיוויזיה.
פעולות עתידיות נתפסו ככרוכות בהתחייבות אפשרית ללחימה בפיליפינים בסוף 1944, אך זו לא הסתיימה.
לבסוף, במאי 1945, קיבלה הדיוויזיה פקודות לפרוס שוב מעבר לים ועד ה-19 ביוני הם הגיעו לאי מורוטאי, שם החלו להתכונן למבצעים בבורנאו, במסגרת מבצע אבוב.
ביולי 1945, כל הדיוויזיה, שנתמכה על ידי גדוד המקלעים 2/1 וגדוד השריון ה-1 של המיליציה, נפרסה במערכה על בורנאו, וביצעה את ההתקפה האמפיבית על Balikpapan, בבורנאו ההולנדית .
הנחיתה הראשונית התרחשה בחוף הדרומי ב-1 ביולי, כאשר חטיבות 18 ו-21 ניהלו את ההסתערות בעוד חטיבה 25 נשארה בים בעתודה.
בעקבות הצלחתה הראשונית ביום הראשון, החלה חטיבה 21 בהתקדמות מזרחה, כבשה שדה תעופה ב-Seppinggang וחצתה את נהר ה-Batakan Ketjil, שם התמודדה עם כוח יפני חזק ב-3 ביולי.
בינתיים, חטיבה 18 אבטחה את הקרקע הגבוהה סביב קלנדאסאן לפני שכבשה את העיירה באליקפאפן ב-3 ביולי.
לאחר מכן הם קיבלו הקלה על ידי חטיבה 25. ב-4 ביולי, חטיבה 21, לאחר שהתגברה על ההתנגדות היפנית שבה נתקלה ביום הקודם, חידשה את התקדמותה מזרחה.
לאחר מכן הם ספגו ארטילריה של הגנת החוף היפנית ליד נהר מאנגאר בסר; הם לא הצליחו להתגבר על זה עד 9 ביולי.
לאחר מכן כבשה החטיבה ה-21 את סמבודג'ה, ממנגאר, לפני שליחת סיורים לתמיכה בחטיבה ה-25.
חטיבה 25 התקדמה לאורך הכביש המהיר מילפורד, נעה לכיוון צפון-מזרח לכיוון סמארינדה.
בהתמודדות עם משמר אחורי יפני מבוצר היטב, הואטה ההתקדמות כשהעמדה הותקפה בסיוע ארטילרי ואווירי, כשהחטיבה החלה לכתר את העמדה.
אולם לפני שהצליחו להשלים זאת, הצליחו היפנים לסגת מהעמדה בליל ה-21/22 ביולי.
בכך פסקו פעולות הלחימה העיקריות, למרות שהאוסטרלים המשיכו בפעולות סיור ועימותים קלים נמשכו עד שהמלחמה הסתיימה באוגוסט.
המערכה עלתה לדיוויזיה ה-7 ב-185 הרוגים ו-470 פצועים.
לאחר סיום הלחימה, הדיוויזיה נשארה בבורנאו וקיבלה מגוון משימות כולל שמירה על שבויים יפנים והשבת החוק והסדר.
עם תחילת תהליך הפירוק, לוחמי הדיוויזיה הוחזרו אט אט לאוסטרליה או הועברו ליחידות אחרות להמשך שירות.
כמה אנשי צוות שימשו להקמת גדוד 65, שהוקם כדי לבצע את תפקידי הכיבוש ביפן כחלק מכוח חיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי.
הדיוויזיה ה-7 פורקה סופית ב-1946. הדבר נעשה בשלבים, כאשר מטה הדיוויזיה התפרק בינואר–פברואר, ויחידות הדיוויזיה פורקו בין דצמבר 1945 למרץ 1946. בסך הכל נהרגו במהלך המלחמה 2,063 מחיילי הדיוויזיה, בעוד ש-4,356 נוספים נפצעו.
מייג'ור גנרל אדוארד מילפורד, יולי 1944 – אוגוסט 1945.
דיוויזיית החי"ר השביעית היא דיוויזיה בצבא ארצות הברית, המוצבת בבסיס משותף לואיס-מק'קורד במדינת וושינגטון.
הדיוויזיה הוקמה ב-6 בדצמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה בקמפ וילר שבג'ורג'יה, ונודעת בכינוי "דיוויזיית הכידון" (Bayonet Division) או "דיוויזיית שעון החול" בשל סמלה.
הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, במלחמת העולם השנייה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט (כולל קרבות באיים האלאוטיים, קווג'ליין, לייטה ואוקינאווה), במלחמת קוריאה, שם השתתפה בנחיתה האמפיבית באינצ'ון ובקרב מאגר צ'וסין.
היא גם תמכה במבצעים במלחמה הקרה, בפלישה האמריקאית לפנמה ובמלחמה העולמית בטרור.
בשנת 2012 הופעלה מחדש כמטה מנהלי שאינו נפרס, ובתפקידה זה משמשת כמפקדה המפקחת על אימון ושמירה על כשירות של כוחות שנשלחים למשימות לוחמה תחת פיקודים אחרים במידת הצורך.
הדיוויזיה כוללת שתי בריגדות סטרייקרים, ובריגדת תעופה (המפעילה מסוקי בואינג AH-64 אפאצ'י, סיקורסקי UH-60 בלאק הוק, בואינג CH-47 צ'ינוק וכטב"מים AAI RQ-7 Shadow).
סמלה של הדיוויזיה הוא בצורת שעון חול והמוטו שלה הוא "Trust in Me" ("בטח בי").
הדיונה הגדולה באשדוד היא דיונה הנמצאת ב"פארק החולות" הנמצא בקצה הדרום-מזרחי של העיר אשדוד (דרומית לרובע המיוחד).
הדיונה, שגובהה 35 מטר ואורכה יותר מ-250 מטר, היא שריד לחולות הנודדים של מישור החוף.
צורתה סהר, ולכן קוראים לה גם סהרון.
הדיונה היא שריד כמעט אחרון לחולות הלבנים של מרכז הארץ.
הכניסה ל"פארק החולות" בו היא ממוקמת, נמצאת דרומית לגשר עד הלום וכוללת עצי שקמה שנטועים בקצה דרך העפר המובילה לדיונה.
בשנת 1994 נערך מאבק נחוש על ידי פעילים סביבתיים נגד עיריית אשדוד, אשר ניסתה בעת הוצאת תוכנית מתאר חדשה להוביל לבניה שבסופו של דבר הייתה גורמת לחיסולה של הדיונה.
המאבק הצליח בצורה משמעותית, כאשר מעבר לביטול הבנייה באזור הדיונה בוטלה אף הבניה אשר חסמה את נדידת החולות המזינים את הדיונה ובאופן זה הדיונה המשיכה להתקיים.
בעקבות המאבק הסביבתי, הוכנה ב-1996, בשיתוף הסניף המקומי של "החברה להגנת הטבע", תוכנית מתאר חדשה בשם "תוכנית הרוויזיה (ד/2000) שהגדירה את הדיונה .
ב-2016 עיריית אשדוד ומועצת העירייה החליטו לסכל את הניסיון להכרזה על החולות כשמורת טבע תוך כדי קידום תוכניות בנייה מסיביות בשטח של רובע י"ד, הרובע האחרון להיבנות מתוך תכנונה המקדים של אשדוד (תוכנית פרלשטיין–דודאי), החופף חלקית את הדיונה.
ב-2022 אושרה הקמת הרובע בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
במחקר שנערך על ידי הגאוגרפים חיים צוער ואביב לי כהן-זדה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (פורסם ב-2020) נמצא, כי בעוד שהתוכניות לרובע י"ד באות לאזן בין שימור הדיונה לשאיפות לבנות בסביבתה על ידי תכנון בשולי הדיונה והשארתה במרכז, לא מביאה בחשבון שיקולים סביבתיים חשובים.
לפי צוער וכהן-זדה, הדיונה מתקדמת לכיוון החלק המזרחי של הרובע המיוחד (אך לא מסכנת את בית החולים אסותא, במערב הרובע), וחול עשוי להיסחף אל מבני הרובע המתוכנן על ידי רוחות חזקות מדרום.
הדיוקן או הפורטרט (צרפתית: Le Portrait), הוא אחד מציוריו של רנה מגריט.
ציור זה הוא דוגמה מאפיינת לטכניקה המבדילה את רנה מגריט מציירים סוריאליסטים אחרים.
אמנים כדוגמת ארנסט או דאלי מציגים לרוב דימויים מעוותים ודמויי חלום של ייצוגים, המשולבים עם צורות מופשטות.
בניגוד אליהם מגריט יוצר צורות ומצבים הנראים לכאורה פשוטים והגיוניים, שההקשר בו הם משולבים הוא היוצר מציאות חדשה והזויה, מציאות סוריאליסטית.
בניגוד לציירים אחרים המציירים "דיוקן", לא מתואר לכאורה ביצירתו של מגריט דיוקן של עצמו או של אחרים.
כמו כן, אין בציור צבעים עזים במיוחד או צורות מופשטות או בלתי רגילות, כמקובל ביצירות רבות בזרם הסוריאליזם.
למעשה, הציור מתאר בדיוק כמעט פוטו-ריאליסטי, שולחן ערוך, עליו מונחים בקבוק יין פתוח, כוס, סכין ומזלג, וצלחת, בה מונחת חביתית מקמח.
הדבר ההופך את התמונה להזויה וסוריאליסטית היא העין המביטה על הצופה ממרכז החביתית, ובכך משנה לחלוטין הקשרו של הציור התמים ויוצרת מציאות חדשה ומפתיעה.
העובדה שהצייר בחר לקרוא ליצירה "הדיוקן" לכאורה מפתיעה, בהיעדר פנים או דמות.
רק לכאורה, מאחר שהתבוננות בציור מגלה כי העין בציור – היא מיישירה מבט, בוחנת את הצופים, וצופָה בדיוקנם.
המשך ההתבוננות בתמונה עשוי להביא את המתבונן לשאול עצמו, האם ציור כגון זה, הנותן דוגמה ליצירתו של מגריט, לאמנותו המופשטת והמפתיעה, האם אינו, בעצם, דיוקנו של הצייר?
הציור "דיוקן" היה חלק מאוסף פרטי של האספנית והציירת האמריקאית קיי סייג' (Kay Sage).
בשנת 1956 תרמה סייג' את הציור למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
הדיוויזיה השנייה של מצרים הייתה דיוויזיית חיל רגלים של צבא מצרים, שהוקמה אחרי מלחמת העולם השנייה ולחמה, בין היתר, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
כיום הדיוויזיה אורגנה מחדש לדיוויזיה הממוכנת 7, חלק מהארמייה השנייה שבסיסה באסמאעיליה.
הדיוויזיה הוצבה בגזרת אבו עגילה-קסימה.
במהלך הקרב הרכב החטיבה היה:
חטיבת חי"ר 12 שאיישה את התעלות והביצורים באום כתף.
גדוד חי"ר 352 שהוצב במתחם סכר הרואיפה.
גדודי הטנקים ה-6 וה-288 באום שיחאן לצורך התקפת נגד.
גדוד נ"ט ממוכן החמוש במשחיתי טנקים SU-100.
שישה גדודי ארטילריה חמושים בקני 122 מ"מ ו-152 מ"מ שניים מהם באזור סכר הרואיפה, שניים ממערב לאום כתף ואחד בנקודה 181 על שביל בטור.
בסה"כ 16,000 חיילים מתוכם 8,000 באום כתף עצמה בעת הקרב.
במלחמת יום כיפור הדיוויזיה הייתה חלק מהארמייה השנייה והשתתפה מבצע באדר ובו חצתה את תעלת סואץ באזור אסמאעיליה.
פיקד על הדיוויזיה בריגדיר גנרל (עמיד) חסן אבו סעדה, והיא כללה שלוש חטיבות אורגניות:
חטיבת שריון 24 (מדיוויזיה ממוכנת 23 שהתמקמה על הגדה המערבית של תעלת סואץ בגזרה זו) תגברה את דיוויזיה 2.
הדיוויזיה פעלה בגזרת גשר פירדאן ובלמה את שני ניסיונות התקיפה של חיל השריון הישראלי שנערכו במסגרת מתקפת הנגד של 8 באוקטובר.
כוחות מצומצמים מהדיוויזיה נטלו חלק במתקפת השריון המצרית ב-14 באוקטובר כסיוע לכוחות מדיוויזיה 24. המתקפה המצרית נכשלה ונהדפה על ידי יחידות מאוגדה 162.
הֶדְיוֹט (מיוונית עתיקה: ιδιωτης) הוא אדם שאינו בקיא בנבכי נושא מסוים.
אותה מילה יוונית המהווה את המקור למילה הדיוט, היא גם המקור למילה "אידיוט" – טיפש, שוטה.
במשמעות זו המילה התגלגלה מיוונית ללטינית, ממנה ללשונות אירופה ומהן לעברית המודרנית.
מקור המילה הדיוט היא מהמילה היוונית idiotes שמשמעותה "לקוי בשכלו" או איש פשוט, ללא התמחות או ללא השכלה.
המילה חדרה לשפה העברית לראשונה באמצעות לשון חז"ל.
היא מופיעה במשנה במשמעות דומה לזו המודרנית: אדם פשוט.
למשל כהן הדיוט הוא בדרגה כרוב הכהנים כהן פשוט ולא כהן גדול.
כך גם במסכת מגילה מופיעה משמעות זו בפסקה המייחסת לכל אדם, אפילו אדם פשוט, את כוח הברכה: "לעולם אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך." (מסכת מגילה טו, א).
בהלכה, מופיע המושג בהקשר לאסור ומותר בשבת.
ונפסק כי "שטרי הדיוטות" אסורים בקריאה בשבת.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים מה משמעותם בימינו, יש הטוענים כי מדובר במסמכי מסחר ומשא ומתן, אחרים טוענים כי הכוונה לכל טקסט של חולין ולא של קודש.
הדיוויזיה השנייה הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בשטטין, על בסיס הדיוויזיה ה-2 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד הוברט גרקה, שהוחלף ב-1 באפריל 1937 על ידי פאול באדר.
במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוסים הממונעים ה-15 וה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט.
ב-1 באוקטובר 1940 מונה יוזף הרפה למפקד הדיוויזיה, וב-10 בינואר 1941 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-12.
שם כהונה גנרל-לוטננט הוברט גרקה 1 באוקטובר 1934 - 1 באפריל 1937 גנרל-לוטננט פאול באדר 1 באפריל 1937 - 1 באוקטובר 1940 גנרל-מיור יוזף הרפה 1 באוקטובר 1940 - 10 בינואר 1941
דיוויזיית היגר השמינית הייתה דיוויזיה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה בחזית האירופית ובחזית המזרחית.
הדיוויזיה הוקמה באופלן ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד היינריך הרינג.
בשנת 1939 הדיוויזיה לחמה במסגרת המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8 שהיה חלק מהארמייה ה-14. הדיוויזיה נעה בשלזיה וכבשה את קרקוב, ולאחר מכן השתתפה בהתקפה על הצבא הפולני בין לבוב ולובלין.
לאחר סיום המערכה בפולין הועברה הדיוויזיה אל הרי אייפל.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נכללה הדיוויזיה במסגרת הארמייה הרביעית, והשתתפה עמה בקרב על בלגיה.
לאחר כיבוש בלגיה נעה הדיוויזיה אל תוככי צרפת, השתתפה בחציית נהר האואז ב-10 ביוני 1940, ובכיבוש דנקרק ופריז.
באביב 1941 הדיוויזיה הועברה לפרוסיה המזרחית.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה.
לאחר הקרב על מוסקבה הועברה הדיוויזיה יחד עם כל הקורפוס ה-8 לתקופת התרעננות בצרפת, שם שונה שמה בדצמבר 1941 להדיוויזיה הקלה השמינית.
ביוני 1942 היא הפכה להיות דיוויזיית היגר השמינית.
היא לחמה בקרבות שונים תחת הארמייה ה-16, והשתתפה בקרבות על פסקוב תחת הארמייה ה-18. בשנת 1944 היא השתתפה בקרבות בהונגריה, בקרפטים ובסלובקיה.
היא נכנעה לצבא האדום ב-8 במאי 1945.
הדיוויזיה השלישית הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה שוב כדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית, ולחמה בקרבות באיטליה ובחזית המערבית עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בפרנקפורט על האודר, על בסיס הדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד קורט האזה.
במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2, במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 ולאחר מכן במסגרת הקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-12. ב-1 באוקטובר 1940 מונה פאול באדר למפקד הדיוויזיה, והדיוויזיה הוסבה לדיוויזיה הממונעת השלישית.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד, שם הושמדה ב-2 בפברואר 1943.
ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, על בסיס הדיוויזיה הממונעת ה-386, והועמדה תחת פיקוד פריץ-הוברט גרזר.
ב-23 ביוני 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השלישית, וב-16 ביולי 1943 נשלחה לאיטליה.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים באיטליה, בתחילה כחלק מהארמייה העשירית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-14. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לצרפת, והועמדה תחת פיקוד הארמייה הראשונה.
בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמה במהלך הקרב על הבליטה.
במרץ 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-15, ולחמה עמה בקרבות בגרמניה, עד להשמדתה בכיס הרוהר ב-21 באפריל 1945.
הדיוויזיה השישית הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר השישית, שלחמה בחזית המזרחית, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בבילפלד, והועמדה תחת פיקוד קונרד פון גוסלר.
במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן הועמדה בכוננות למבצע ארי הים שבסוף בוטל.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה התשיעית.
במהלך הקרב על מוסקבה לחמה בתחילה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה הרביעית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ובכלל זה בקרב רז'ב השני ובקרב קורסק.
במהלך מבצע בגרטיון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת הארמייה התשיעית, עד להשמדתה באזור בוברויסק ביולי 1944.
ב-25 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר השישית על בסיס דיוויזיית הגרנדיר ה-552, שהוקמה ב-11 ביולי 1944, ועל בסיס שרידי הדיוויזיה ה-6, והועמדה תחת פיקוד אוטו-הרמן ברוקר.
הדיוויזיה לחמה באזור רדום וורשה, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר השישית, והיא המשיכה להילחם בגזרה המרכזית כחלק מהארמייה התשיעית, ואף השתתפה במבצע ויסלה-אודר.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב על שלזיה כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-17.
הדיוויזיה השישית - הקמה שנייה
ב-10 במרץ 1945 שונה שמה של הדיוויזיה שוב להדיוויזיה השישית, והיא המשיכה להילחם בקרב על שלזיה כחלק מהארמייה ה-17 עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה התשיעית הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית, שלחמה בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בגיסן, והועמדה תחת פיקוד אריך ליבקה.
במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן נשארה בצפון צרפת כחיל כיבוש.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולחמה עמה בקרב קייב וקרב אומן.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה הדרומית, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ואף השתתפה בקרב על קווקז.
בשנת 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, ואף השתתפה במבצע יאשי-קישינב שבו ספגה אבדות כבדות.
ב-13 באוקטובר 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר התשיעית בדנמרק, על בסיס הדיוויזיה התשיעית.
בדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, ולחמה בקרב הארדנים כחלק מהארמייה השביעית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בגרמניה, ובסוף המלחמה נכנעו בפרנקוניה שרידי הדיוויזיה לאמריקנים.
הדיוויזיה המשוריינת התשיעית של הצבא הסורי הייתה דיוויזיית שריון סורית אשר לחמה במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת המפרץ ומשתתפת כיום במלחמת האזרחים בסוריה.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1970, ונקראה במקור דיוויזיית חיל הרגלים התשיעית, אם כי על פי הרכבה היא הייתה למעשה דיוויזיית שריון.
ב-1973 השתתפה הדיוויזיה במלחמת יום הכיפורים ובמתקפה על רמת הגולן בתחילת המלחמה.
הדיוויזיה תקפה את מרכז הרמה, לצד הדיוויזיה ה-5 שתקפה את הגזרה הדרומית והדיוויזיה ה-7 שתקפה את הצפון.
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון החטיבה הממוכנת ה-52 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה והחטיבה הממוכנת ה-33 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי של הגזרה.
מאחורי חטיבות הדרג הראשון היו שתי חטיבות דרג שני; החטיבה המשורינת ה-43 (עם 95 טנקים) והחטיבה המשוריינת ה-51 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
על הדיוויזיה פיקד במהלך המלחמה חסן טורקמאני.