tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צוות האפאצ'י יכול לקבל שליטה על כטמ"מים מדגמי AAI RQ-7 שאדו וג'נרל אטומיקס MQ-1C גריי איגל מידי התחנה הקרקעית דרך תקשורת דאטה-לינק מאובטחת.
מעבר לסוגי החימוש הקונבנציונליים, הציעה חברת בואינג לחמש מסוקי אפאצ'י בנשק אנרגיה מכוונת.
החברה פיתחה נשק לייזר קטן, שלכתחילה נועד כנגד כלי טיס בלתי מאוישים.
נשק זה כלל טלסקופ בעל רזולוציה גבוהה שנועד להכווין קרן בעוצמה של 2 עד 10 קילוואט, בקוטר כ-20 מ"מ לטווח של כ-10 קילומטרים.
מסוקי אפאצ'י שבהם מותקן נשק זה יוכלו להשמיד באמצעותו ציוד תקשורת של האויב.
ב-26 ביוני 2017 הכריזו צבא ארצות הברית וחברת ריית'יאון על ביצוע ניסוי מוצלח במהלכו השמיד מסוק אפאצ'י בהצלחה מטרה באמצעות נשק לייזר.
ב-14 ביולי 2016 דווח על הצלחה בניסויי ירי של טילי אוויר קרקע נגד טנקים מסוג ברימסטון, מתוצרת MBDA ממסוקי אפאצ'י.
בינואר 2020 הודיע צבא ארצות הברית על חימוש מסוקי האפאצ'י מדגם E בטילי ספייק NLOS ("תמוז") כפתרון ביניים עד לרכישת סוגי חימוש מתקדמים יותר.
צבא ארצות הברית קיבל רשמית את מסוק ה-AH-64 הסדרתיים הראשונים ב-26 בינואר 1984. אימון הטייסים הראשונים החל מאוחר יותר באותה שנה.
היחידה המבצעית הראשונה, הגדוד ה-7 בחטיבת הפרשים ה-17, החל את אימוניו באפריל 1986 בפורט הוד, בטקסס.
שתי יחידות מבצעיות ראשונות, עם 68 מסוקים, נפרשו לאירופה בספטמבר 1987 והשתתפו בתרגילים גדולים.
עם כניסתו של המסוק לשירות מבצעי התבררו יכולותיו הייחודיות, ובהן מערכת ה־FLIR לראיית הלילה שבה מצויד המסוק.
יכולות אלו מאפשרות למסוק פעולה מעבר לקו הקדמי של הכוחות, בניגוד למסוקי תקיפה קודמים שהיו מוגבלים לפעולה עד קו זה.
מערכת הקשר שהותקנה במסוקי האפאצ'י מסוג HAVE QUICK, מערכת FHSS (מדלגת תדרים) זהה למערכת הקשר המותקנת בכלי טיס של זרועות אחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
זהות זו לא הייתה מתוכננת, אך היא מאפשרת תיאום ושיתוף פעולה בין זרועי ומבצעים משותפים.
מסוקי אפאצ'י פועלים באופן אינטנסיבי עם מטוסים לסיוע אווירי קרוב כמו הפיירצ'ילד A-10 ת'נדרבולט II של חיל האוויר של ארצות הברית ומקדונל דאגלס AV-8B הרייר II של חיל הנחתים.
בשיתופי פעולה אלו שימשו מסוקי אפאצ'י גם כצייני לייזר, כדי לחסוך בחימוש שלהם.
"טבילת האש" של מסוקי האפאצ'י הייתה ב, מבצע "מטרה צודקת", בסוף דצמבר 1989. בסך הכל ביצעו המסוקים 240 שעות בגיחות מבצעיות במהלך המבצע, בהן תקפו מטרות שונות, בעיקר בלילה.
במהלך השלב הקרקעי של המלחמה, שנמשך 100 שעות, השתתפו 277 מסוקים שהשמידו 278 טנקים וכן מספר רב של נגמש"ים וכלי רכב אחרים, ואף לקחו בשבי מאות מחיילי האויב.
מסוק אפאצ'י אחד התרסק לאחר שנפגע מרקטת RPG-7 מטווח קרוב.
צוות המסוק שרד את ההתרסקות.
בצד יעילותו הקרבית היו למסוק קשיים לוגיסטיים רבים.
ממצאי בדיקה שנעשתה ב-1990 קבעו כי "יחידות תחזוקה לא הצליחו לעמוד בעומס העבודה הגבוה והלא צפוי של האפאצ'י..." כדי לספק חלקי חילוף עבור גיחות מבצעיות, קרקע צבא ארצות הברית, באופן לא רשמי, את כל מסוקי האפאצ'י בכל הזירות האחרות מלבד המפרץ הפרסי.
בזירת הלחימה עצמה ביצעו המסוקים חמישית בלבד משעות הטיסה המתוכננות.
בעיות אלו ניכרו עוד לפני מלחמת המפרץ.
מסוקי אפאצ'י השתתפו בלחימה במלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90 של המאה ה-20, באלו מתוכן שבהן התערבו כוחות נאט"ו, בבוסניה ובקוסובו.
24 מסוקים השתתפו בכוח משימה הוק של צבא ארצות הברית, שסייע לכוחות נאט"ו במלחמה בקוסובו.
המסוקים הוצבו בבסיס באלבניה ב-1999 ומשם פעלו באזור קוסובו.
כדי להפעיל את הכוח נדרשו 26,000 טונות של אספקה, שהובאו ב-550 טיסות של מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III, בעלות של 480 מיליון דולר (בין 700 מיליון למיליארד דולר, בערכי 2020).
הפעלת המסוקים נתקלה בבעיות שונות, ובהן אימון לא מספק של הטייסים, בעיות במערכת ראיית הלילה, במכלי הדלק ובשרידות המסוק.
ב-27 באפריל 1999 התרסק מסוק אפאצ'י במהלך אימונים באלבניה בשל תקלה ברוטור הזנב, ובעקבות זאת קורקעו כל המסוקים בבלקנים כמה חודשים לאחר מכן.
במהלך פריסות אלה עלו מספר רב של בעיות בהפעלת המסוקים, כמו אימונים לא מספקים לצוותי האוויר, חוסר בציוד לראיית לילה, במכלי דלק, ובעיות ביכולת השרידות של המסוק.
בשנת 2000 כתב מייג'ור גנרל דיק קובי, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101, מזכר חריף לראש המטות המשולבים ובו העלה בעיות חמורות באימוני הטייסים ותקלות שונות שהיו למסוק.
לא היה אף טייס שהוסמך לטיסת לילה באמצעות משקפות לראיית לילה, וכך נמנעו פעילויות מבצעיות.
העיתון וושינגטון פוסט פרסם כתבה על התקלות במסוק בעמוד הראשון, והעיר: "המסוקים המפוארים מסמלים את כל התקלות בצבא, עם כניסתו למאה ה-21: חוסר יכולתו לנוע במהירות, התנגדותו לשינוי, האובססיה לנפגעים, ומשבר הזהות של הצבא בעידן שלאחר המלחמה הקרה." במהלך מלחמת קוסובו לא ביצעו מסוקי אפאצ'י משימות מבצעיות, מחשש לאבדות.
מסוקי אפאצ'י הופעלו במלחמת אפגניסטן (מבצע "חירות מתמשכת") החל משנת 2001. המסוקים היו כלי הטיס היחיד שהיה יכול לספק סיוע אווירי קרוב מדויק במהלך מבצע אנקונדה במרץ 2001. המסוקים נפגעו תכופות מירי ותוקנו במהירות במהלך הלחימה האינטנסיבית בתחילת המבצע.
מסוקי AH-64D טסו באפגניסטן בדרך כלל ללא מכ"ם הלונגבאו שלהם, בשל היעדרם של איומים מצד כוחות שריון עוינים.
ב-21 בדצמבר 2009 אירעה תקרית אש ידידותית, כאשר צמד מסוקי אפאצ'י תקף כוחות בריטיים בשוגג, והרג חייל בריטי אחד.
מסוקי אפאצ'י השתתפו במלחמת עיראק (מבצע חופש לעיראק), שהחלה ב-20 במרץ 2003. במהלך המתקפה על כרבלא, ב-24 במרץ 2003, תקפו 33 מסוקים את החטיבה המשוריינת השנייה בדיווזיית מדינה, יחידה של המשמר הרפובליקני, כהכנה להתקפה של דיוויזיית החי"ר השלישית של צבא ארצות הברית.
במהלך התקיפה נפגעו 31 מן המסוקים מנשק קל ורקטות RPG, שניים מתוכם ספגו נזק בלתי הפיך.
מסוק נוסף הופל וטייסיו נשבו; לטענת העיראקים הופל המסוק בירי מרובה ציד של אזרח, אך האיש הכחיש מאוחר יותר כל קשר לכך.
המסוק שהופל הושמד למחרת מן האוויר, כדי למנוע חשיפה של אמצעים מסווגים.
במהלך מלחמת עיראק אבדו מספר מסוקי אפאצ'י מאש אויב ומתאונות.
ב-17 בינואר 2006 הופל מסוק אפאצ'י על ידי טיל נ"מ מסוג סטרלה-2 בעיראק, אף על פי שהמסוק תוכנן כך שיוכל לחמוק מטילים כאלה.
ב-2007 הושמדו ארבעה מסוקי אפאצ'י על הקרקע מאש מרגמות של לוחמי גרילה, שידעו על מיקומם של המסוקים בגלל צילומים שהעלו חיילים אמריקאים לרשתות החברתיות.
במהלך מלחמת אפגניסטן נפגעו כמה מסוקים בתאונות.
עם זאת, מסוקי אפאצ'י רבים ספגו נזק רב ועדיין הצליחו להמשיך במשימתם ולשוב בשלום לבסיסם.
ב-21 בפברואר 2013 נקלט בצבא ארצות הברית המסוק הראשון מדגם E (גארדיאן) המשופר.
היחידה הראשונה שקלטה את המסוק הייתה הגדוד ה-1 (תקיפה), מרגימנט התעופה ה-229, בבסיס לואיס מקורד שבמדינת וושינגטון.
עד 2013 קלטה היחידה 24 מסוקים מדגם זה.
המסוק הגיע לכשירות מבצעית ראשונית (initial operating capability, IOC) ב-27 בנובמבר באותה שנה.
במרץ 2014 נפרסו לאפגניסטן לראשונה מסוקים מן הדגם החדש.
מאפריל עד ספטמבר 2014 היו מסוקי האפאצ'י AH-64E ברמת כשירות קרבית גבוהה, בשיעור של 88%.
היחידה סיימה את הפריסה באפגניסטן בנובמבר 2014, ועד אז צברה 11,000 שעות טיסה, כאשר כל מסוק מבצע בממוצע 66 שעות טיסה בחודש.
מהירותו של דגם E גבוהה ב-20 קשר (כ-32 קמ"ש) ממהירותו של דגם D, ובכך מתקצר זמן התגובה של המסוק ב-57%.
לדגם E צריכת דלק יעילה יותר וחסכונית יותר, וכך מתארך זמן השהייה של המסוקים מדגם זה בשדה הקרב מ-2.5 עד 3 שעות בדגם D ל-3 עד 3.5 שעות בדגם E.
על פי דיווחים, לוחמי הטליבאן הופתעו מכך שמסוקי ה-AH-64E תוקפים מהר יותר ושוהים זמן ממושך יותר מעל היעד.
מסוקים מדגם E פעלו גם בשיתוף עם כלי טיס בלתי מאוישים בינוניים וגדולים, לאיתור וזיהוי מטרות.
60% ממשימות האש הישירה של המסוקים היו בשיתוף כטמ"מים, כאשר בחלק גדול מהגיחות שלטו הטייסים בכלי הטיס הבלתי מאוישים והסתייעו במודיעין החזותי שנאסף בהם לקבלת תמונה מגובה רב יותר ובמשך זמן רב יותר, בעוד המסוקים עצמם נמצאים מחוץ לטווח הירי של המטרות.
ב-2014 החל צבא ארצות הברית ביישום תוכנית להעביר את כל מסוקי האפאצ'י שברשות יחידות המילואים שלו ויחידות המשמר הלאומי ליחידות האוויריות של הצבא הרגיל, כדי שישמשו כמסוקי תצפית וסיור, במקום מסוקי הבל OH-58 קיואה.
הצבא העריך שהפעלת מסוקי אפאצ'י למטרה זו תהיה זולה יותר משדרוג מסוקי הקיואה או רכישת מסוק תצפית וסיור חדש.
כאמור, מסוקי אפאצ'י יכולים לשלוט על כטמ"מים, כמו כלי הטיס מסוג ג'נרל אטומיקס MQ-1C גריי איגל, לביצוע משימות סיור אוויריות.
מחקר שנעשה ב-2010 מצא שצירוף של מסוקי אפאצ'י וכטמ"מים הוא החלופה הטובה ביותר, במונחי עלות-תועלת, לרכישת מסוק חדש.
על פי המחקר, צירוף כזה ייתן מענה ל-80% מהדרישות במשימות הסיור, לעומת 20% בלבד בשימוש במסוקי ה-OH-58 הקיימים או 50% בשימוש במסוקי OH-58 משודרגים.
יחידות המשמר הלאומי, שהיו עתידות לאבד את מסוקי התקיפה שלהן, ביקרו את ההחלטה.
במרץ 2015 הורכבה יחידת סיור ותקיפה ראשונה, מורכבת מ־24 מסוקי אפאצ'י ו-12 כטב"מים מסוג AAI RQ-7 שאדו (Shadow).
ביולי 2014 הודיע הפנטגון שמסוקי אפאצ'י נשלחו לבגדאד כדי להגן על אנשי השגרירות מהתקפות של אנשי המדינה האסלאמית.
ב-4 באוקטובר 2014 החלו מסוקי אפאצ'י בביצוע משימות במסגרת מבצע נחישות טבועה, המבצע הבינלאומי נגד כוחות המדינה האיסלאמית.
באותו חודש השתתפו מסוקי אפאצ'י של הצבא, בצד מטוסי קרב של חיל האוויר של ארצות הברית בארבע תקיפות אוויריות על יעדים של המדינה האיסלאמית מצפון מזרח לפלוג'ה.
ביוני 2016 סייעו מסוקי אפאצ'י לצבא עיראק בלחימה במוסול, כולל השתתפות במשימות לילה במהלך הקרב.
בדצמבר 2019 סייעו שני מסוקי אפאצ'י לנחתים שהגנו על השגרירות בבגדד, לאחר שחמושים, שנתמכו על ידי איראן, ניסו לתקוף את מתחם השגרירות.
חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות
איחוד האמירויות הערביות רכש 30 מסוקי אפאצ'י מדגם A ב-1991. ב-2000 החלה השבחת המסוקים לרמה של דגם D.
בדצמבר 2016 אישרה מחלקת המדינה מכירה של 37 מסוקים מדגם E לאיחוד האמירויות, הכוללים 28 מסוקים משודרגים ותשעה מסוקים חדשים.
ב-17 באוקטובר 2017 התרסק מסוק של איחוד האמירויות, ושני טייסיו נהרגו.
המסוק התרסק במהלך הקרבות בתימן, כחלק מכוח המשימה הערבי בראשות סעודיה .
על פי חיל האוויר של איחוד האמירויות אירעה ההתרסקות בשל כשל טכני.
ב-24 ביולי 2019 הודיעה מחלקת ההגנה על מכירת מסוק אחר במקומו.
ב-1993 הזמין הצבא הבריטי חברות מסוקים להגיש הצעות למסוק שיהיה מסוק הקרב הבא שלו.
חברת יורוקופטר הציעה את הטייגר, חברת בל הליקופטר הציעה דגם משודרג של הבל AH-1 סופר קוברה, בואינג וסיקורסקי הציעו את RAH-66 קומאנצ'י, חברת אגוסטה הציעה את האגוסטה A129 מנגוסטה, ווסטלנד הציעה את ה־AH-64 אפאצ'י, אותו תייצר ברישיון.
הטייגר נפסל בשל היותו בשלבי פיתוח ומכיוון שלא נוסה בתנאי קרב, ומסוק הסופר קוברה נפסל בשל היותו עדיין בשלבי ניסוי ופיתוח.
יתרונו של האפאצ'י היה בכך שנוסה והוכיח את עצמו בתנאי קרב, אם כי ספג ביקורת רבה .
ביולי 1995 נבחר מסוק האפאצ'י, שייוצר ברישיון על ידי חברת וסטלנד.
חוזה להזמנת 67 מסוקים נחתם ב-25 במרץ 1996, לאחר שצבא ארצות הברית התחייב לסייע בשילוב מנועים מתוצרת רולס-רויס במסוק.
בכך הוסרה מחלוקת בין היצרנית למשרד ההגנה והתאפשרה החתימה על החוזה.
המסוק נקרא בתחילה וסטלנד WAH-64 אפאצ'י, ומאוחר יותר שינה הצבא את הסימול ל-AH1.
ה-WAH-64 דומה באופן כללי ל-AH-64D לונגבאו, אך הוטמעו בו מספר שינויים.
מנועי המסוק הוחלפו למנועי רולס רויס טורבומקה RTM322 בשליטה אלקטרונית מלאה (FADEC, Full Authority Digital Engine).
למנועים אלו הספק גבוה יותר מזה של מנועי הדגם האמריקאי.
כמו כן, המסוק הבריטי יכול לשאת רקטות בקוטר 70 מ"מ מדגם בריסטול אירוספייס CRV-7 במארזים של 19 רקטות, וכן טילי סטארסטריק במקום טילי FIM-92 סטינגר אותן נושא ה-AH-64. המסוקים הבריטיים חמושים בתותח 30 מ"מ ובטילי הלפייר, כמו מסוקי צבא ארצות הברית, וכן נושאים את מכ"ם הלונגבאו.
להבי הרוטור של המסוקים הבריטיים ניתנים לקיפול, כדי שניתן יהיה לאחסן אותם על נושאות מטוסים.
בנוסף, במסוקים הבריטיים מותקנת על הרוטור מערכת להסרת קרח.
מערכת כזו הותקנה גם במסוקים האמריקאיים מדגם A, אך הוסרה במסוקים מדגם D.
מערכת נוספת שהייתה בדגמי A של צבא ארצות הברית והוסרה בדגם D הייתה מערכת "טוס-על-חוט" לגיבוי; מערכת זו הושבה לדגם הבריטי והיא כוללת מערכת בסיסית של "השב אותי הביתה" למקרה שבו המערכת הראשית יצאה מפעולה.
מערכת HIDAS כוללת גם הכנה למערכת עתידית לשיבוש מערכות אינפרא אדום.
ב-11 ביולי 2016 אישר משרד ההגנה כי בריטניה תרכוש 50 מסוקים מדגם E, שייבנו במסה, אריזונה.
חברת לאונרדו הליקופטרס בבריטניה זכתה במכרז לתחזוקת צי המסוקים הקיימים עד 2023–2024. העסקה כוללת חוזה לתחזוקת המסוקים בשלב הראשון, וכן חלקי חילוף ומאמן טיסה (סימולטור) עבור הטייסים.
על פי משרד ההגנה הבריטי, במסוקים החדשים ישולב ציוד קיים של מסוקי האפאצ'י הנוכחיים.
באוגוסט 2015 אישר משרד ההגנה הבריטי אישור לשדרוג 50 ממסוקי האפאצ'י הנוכחיים לסטנדרט של דגם E.
ב-2008 פרסם חיל האוויר ההודי מכרז לרכישת 22 מסוקי תקיפה.
הוגשו שש הצעות: סיקורסקי UH-60 בלקהוק, בל AH-1 סופר קוברה, יורוקופטר טייגר, מיל מי-28 אגוסטה-וסטלנד A129 מנגוסטה וה-AH-64. באוקטובר 2008 הודיעו חברות בל ובואינג על פרישתן מן המכרז בשל מחלוקת עם הודו על תנאי הגשת המכרז.
לאחר משא ומתן על תנאי המכרז שבה בואינג לתחרות ב-2009. ב-5 באוקטובר 2012 הודיע מפקד חיל האוויר ההודי על זכיית האפאצ'י במכרז.
לאחר ההחלטה על רכישת המסוקים התפתח ויכוח בין חיל האוויר לגיס האווירי של צבא הודו בשאלה מי יהיה הגוף שיפעיל את המסוקים.
חיל האוויר רצה במסוקים לצורך ביצוע משימות שהן בתחומו הבלעדי של חיל האוויר, כמו תקיפת תחנות מכ"ם ולחימה אווירית במסוקים אחרים.
הצבא היה מעוניין במסוקים לטובת סיוע לכוחות הקרקע, וטען שהפעלתם על ידי חיל האוויר תכביד על שיתוף הפעולה.
באפריל 2013 החליט משרד ההגנה כי המסוקים יופעלו על ידי חיל האוויר.
עם זאת, בפברואר 2020 נמסר על עסקה בין הודו לארצות הברית לרכישת שישה מסוקים, עבור הצבא ההודי.
ממשלת הולנד הביעה עניין במסוקי אפאצ'י בסוף 1989, והצהירה על רצונה לרכוש עד 52 מסוקים.
ב-1994 ערך חיל האוויר המלכותי ההולנדי תחרות לבחירת מסוק התקיפה הבא שלו.
האפאצ'י נבחר, וגבר על היורוקופטר טייגר והבל AH-1 סופר קוברה.
חיל האוויר ההולנדי הזמין 30 מסוקי אפאצ'י מדגם D ב-1995, והמסוקים הראשונים הגיעו ב-1998 ואספקתם הושלמה עד 2002. במסוקים ההולנדיים שולבה מערכת הגנה כנגד טילי חום בשם AMASE (Apache Modular Aircraft Survivability Equipment, מערכת שרידות מסוק מודולרית למסוקי אפאצ'י).
פריסתם המבצעית הראשונה של מסוקי האפאצ'י ההולנדיים הייתה ב-2001 לג'יבוטי.
מסוקי אפאצ'י הולנדיים הופעלו באותה שנה גם כחלק מכוח הייצוב (SFOR) בבוסניה והרצגובינה, בצד מסוקי אפאצ'י של צבא ארצות הברית.
ב-2004 נפרסו שישה מסוקי אפאצ'י הולנדיים לעיראק, כחלק מתרומתה של הולנד לכוח הרב לאומי שהוצב בעיראק ב-2003. בסיסם של המסוקים ההולנדיים היה בנמל התעופה חמיד קארזאי בקאבול.
ב-10 באפריל 2004 נפתחה אש מנשק קל על צמד מסוקי אפאצ'י הולנדיים סמוך לקאבול.
באוגוסט אותה שנה התרסק מסוק אפאצ'י הולנדי בקאבול, בשל טעות של הטייסים.
ב-17 בדצמבר 2007 פגע מסוק אפאצ'י של חיל האוויר המלכותי ההולנדי בקו מתח גבוה במהלך אימון.
המסוק נאלץ לנחות נחיתת חירום, ולרשת החשמל נגרם נזק חמור שהביא לניתוקם הזמני של 50,000 בתים.
ב-17 במרץ 2015 התרסק אפאצ'י הולנדי במהלך אימון במאלי.
בפברואר 2018 אישרה ארצות הברית עסקה בסך 1.19 מיליארד דולר עם הולנד, לשדרוג 28 מסוקים מדגם D של חיל האוויר המלכותי ההולנדי, לדגם E.
במסגרת העסקה תקבל הולנד גם מערכות אוויוניקה משופרות, כולל 17 מערכות מכ"ם בקרת אש מדגם AN/APG-78 לונגבאו ומערכות נוספות.
מסוקי אפאצ'י טסו בישראל כבר בשנת 1983, עוד לפני שנכנסו לשירות סדיר בצבא ארצות הברית, בעקבות בקשתה של חברת יוז איירקראפט לבדוק את האפאצ'י בתנאי שטח.
במהלך הטיסות לארץ הטיסו את המסוק גם שלושה טייסים ישראליים, שבחנו את המסוק.
לאור התנסותם, המליצו על רכישתו.
בנובמבר 1988 הגיע צוות נוסף לבסיס פורט ראקר, אלבמה, לבחינה נוספת של האפאצ'י, ובינואר 1989 הגיש הצוות את המלצתו לרכוש את המסוק.
ב-1990 נחתם חוזה לרכישת 18 מסוקים מדגם A, בצירוף טילי הלפייר.
על רכישת המסוק הוחלט למרות התנגדות חלק חברי המטה הכללי של צה"ל, בעיקר ראשי מפקדת חילות השדה, שהעדיפו רכישת מסוקי קוברה נוספים וכן מסוקי בלקהוק חמושים.
למרות התנגדות זו, עמד מפקד חיל האוויר, האלוף אביהו בן-נון, על הצורך ברכישת מסוקי האפאצ'י.
המסוקים הראשונים הגיעו לישראל בספטמבר 1990, וב-12 בספטמבר הוצבו המסוקים בטייסת 113 ("הצרעה"), שנפתחה מחדש כטייסת מסוקי קרב, בפיקוד סא"ל משה כהן.
באוגוסט 1993 קיבלה ישראל 24 מסוקים נוספים, גם הם מדגם A, מעודפי צבא ארצות הברית.
אספקת המסוקים הנוספים אפשרו פתיחת טייסת אפאצ'י נוספת, טייסת 190 ("מגע הקסם").
המסוקים מדגם A מכונים בחיל האוויר הישראלי פתן.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הודיע חיל האוויר על כוונתו לשדרג 12 מהמסוקים שברשותו לדגם D, אך מפקד חיל האוויר באותה תקופה, האלוף (לימים רב-אלוף) דן חלוץ, החליט במקום זאת על רכישת 12 מסוקים חדשים מדגם D.
מאוחר יותר הוחלט גם על שדרוג כמה מהמסוקים מדגם A לדגם D, לצד רכישת מסוקים חדשים.
מסוקים ראשונים מדגם D סופקו לישראל ב-10 באפריל 2005. שמם בחיל האוויר הישראלי שרף, על שם הנחש בשם זה.
עם כניסתם של המסוקים מדגם D לשירות הוצבו מסוקים אלו בטייסת 113, והמסוקים מדגם A הועברו לטייסת 190. במרץ 2009 נמסר שממשל אובמה החליט למנוע מכירת שישה מסוקים מדגם D, בכפוף לקבלת חוות דעת של סוכנויות הממשל השונות, מחשש ששימוש במסוקים יסכן את האוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה.
בסך הכל קיבלה ישראל 42 מסוקים מדגם A, ש-10 מתוכם הוסבו לדגם D, ו-12 מסוקים מדגם D.
במהלך שירותם בחיל האוויר שודרגו מערכות האוויוניקה של מסוקי האפאצ'י מדגם A למערכות ישראליות מתקדמות מתוצרת התעשייה האווירית ורפאל.
הדגם המשודרג מסומל AH-64Ai, ועל פי ההערכות יכולותיו קרובות לאלו של דגם D.
שדרוג נוסף שנעשה למסוקי האפאצ'י הוא התאמתם לנשיאת טילים נגד טנקים תוצרת ישראל ממשפחת הספייק, מדגמי LR-2 (גיל 2) ו-NLOS (תמוז).
מספר שבועות לאחר הגעת המסוקים לטייסת 113 התבצעה הגיחה המבצעית הראשונה, תקיפת מבנה במחנה הפליטים רשידיה בלבנון.
בשנים הבאות השתלבו המסוקים בתקיפות שביצע צה"ל בלבנון.
אחת הפעולות שהתפרסמו הייתה הריגתו של מנהיג חזבאללה, עבאס מוסאווי ב-16 בפברואר 1992.
בתחילת המאה ה-21, בפרוץ האינתיפאדה השנייה, הפך חיל האוויר את מסוקי האפאצ'י לפלטפורמה העיקרית שממנה שוגר חימוש מונחה מדויק נגד מחבלים במסגרת מדיניות הסיכולים הממוקדים.
מסוקי האפאצ'י שיגרו טילים שמהם נהרגו מאות מחבלים, כולל מנהיגי טרור בכירים כגון מחמוד אבו הנוד, אבו עלי מוסטפא, אחמד יאסין, מחמוד אבו ח'ליפה ועדנאן אל רול.
בשנת 2001 יירט מסוק AH-64A אפאצ'י "פתן" מטוס מסוג ססנה של בית הספר הלבנוני לטיסה, לאחר שהמטוס חדר בטעות לישראל.
זו הייתה ההפלה הראשונה, לאחר אימונים רבים, של מטוס על ידי מסוק בהיסטוריה של חיל-האוויר הישראלי, וההפלה הראשונה של מטוס על ידי מסוק אפאצ'י מאז ומעולם.
ב-20 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, התנגשו שני מסוקי אפאצ'י של חיל האוויר באזור רמות נפתלי.
אחד מהטייסים, רס"ן , נהרג ושלושה נפצעו קשה.
התאונה אירעה ככל הנראה בשל טעות אנוש.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-24 ביולי, התרסק מסוק אפאצ'י מדגם "שרף" ליד כרם בן זמרה בגליל ושני טייסיו, אל"ם וסגן , נהרגו.
התאונה נגרמה בשל תקלה טכנית שגרמה להינתקות הרוטור הראשי מגוף המסוק ולהתרסקותו.
ב-20 במרץ 2014 הוצאו משירות מסוקי ה-AH-1 קוברה "צפע" האחרונים של חיל האוויר, ומסוקי האפאצ'י נותרו מסוקי הקרב היחידים בשירות חיל האוויר הישראלי.
במאי 2017 הוחלט על קרקוע מערך האפאצ'י בשל סדק שהתגלה באחד מלהבי רוטור הזנב של אחד המסוקים.
זמן קצר לאחר ביטול הקרקוע וחזרת המסוקים לשירות, אירעה ב-7 באוגוסט 2017 תאונה קטלנית בבסיס רמון, במהלכה התרסק מסוק אפאצ'י של טייסת 190. אחד מהטייסים, רס"ן , נהרג.
הטייס השני, סגן און, נפצע קשה.
התאונה קרתה בשל תקלה במוט ההיגוי שלא היה מותקן כנדרש והתנתק ממקומו בזמן הטיסה.
סגן אור חזר לשירות לאחר שהיה פצוע אנוש.
התאונה קרתה בגלל כשל אחזקתי.
לאחר התאונה הוחלט שוב על קרקוע המערך, עד לבירור נסיבות התאונה.
בעקבות התקלה החליט חיל האוויר לעצור רכישת שישה מסוקים נוספים מדגם D עד להשלמת הבדיקות.
לאחר תהליך שנמשך כמה חודשים הוטמעו בחיל האוויר נהלים האמורים למנוע תאונה נוספת ממין זה, והמערך שב לפעולה מלאה.
במהלך העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן בפברואר 2018 יירט מסוק "שרף" של טייסת 113 כטב"ם איראני שחדר לישראל.
הייתה זו הפלת הבכורה של האפאצ'י לונגבו בחיל האוויר הישראלי, וככל הנראה גם בעולם.
במאי 2023 דווח שחיל האוויר הישראלי שוקל לרכוש כ-20 מסוקי AH-64E גארדיאן כדי להחליף 24 מסוקי "פתן" שיוצאו לגמלאות.
במתקפת הטרור על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הוזנקו מסוקי אפאצ'י כדי לבלום את אלפי המחבלים שחדרו לישראל מרצועת עזה וביצעו טבח המוני ומעשי רצח עקובים מדם בתושבי עוטף עזה.
המסוקים חיסלו חוליות טרור וכן הרגו מחבלים רבים על גדר המערכת סביב רצועת עזה.
מסוקי אפאצ'י לקחו חלק חשוב במלחמת חרבות ברזל בתקיפת חוליות טרור של חמאס ברצועת עזה ושל חזבאללה בגבול ישראל–לבנון.
בנוסף, המסוקים סיפקו חיפוי אווירי וסיוע לכוחות היבשה.
במסגרת הלחימה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל נגד חזבאללה שימשו מסוקי האפאצ'י גם ליירוט כלי טיס בלתי מאוישים ששיגר חזבאללה ושחמקו ממערך ההגנה האווירית.
מסוקי הקרב יירטו כטב"מים רבים, הן בטילים והן בתותח אוטומטי.
במהלך מבצע עם כלביא הפילו מסוקי הקרב כטב"מים רבים.
בינואר 2026 אישרו ישראל וארצות הברית עסקה למכירת 12 מסוקי AH-64E גארדיאן לישראל עם אופציה ל-30 מסוקים בסך הכל.
שווי העסקה כ-3.8 מיליארד דולר והמסוקים צפויים להיכנס לשירות לפני 2030.
מצרים הביעה עניין במסוק כבר לאחר מלחמת המפרץ.
ב-1995 הזמין חיל האוויר המצרי 36 מסוקי אפאצ'י מדגם A, שהיו מצוידים במערכות אוויוניקה זהות למסוקים של צבא ארצות הברית, למעט מערכות הקשר שהיו מתוצרת מקומית.
בשנת 2000 הודיעה חברת בואינג על קבלת הזמנה לשדרג את צי המסוקים המצרי לדגם D למעט מכ"ם הלונגבאו, שאספקתו למצרים סורבה על ידי ממשלת ארצות הברית.
ב-2009 ביקשה מצרים 12 מסוקים נוספים מדגם D, בלוק II.
באוגוסט 2012 החל הצבא המצרי במבצע רחב היקף שנועד להשתלט מחדש על חצי האי סיני מידיהם של חמושים מארגונים איסלמיים שונים.
מסוקי האפאצ'י של חיל האוויר המצרי סיפקו סיוע אווירי במהלך המבצע.
על פי דיווחים שונים השמידו המסוקים שלושה כלי רכב ופגעו בכ-20 חמושים.
כמה מסוקי אפאצ'י מצריים הוצבו בסיני, בהסכמתה של ישראל.
ביולי 2015 טען ארגון דאעש כי הצליח לפגוע בשני מסוקי אפאצ'י מצריים.
בספטמבר 2015 תקף מסוק אפאצ'י מצרי קבוצה של תיירים במערב חצי האי סיני.
בהתקפה נהרגו 12 בני אדם ונפצעו 10. שר הפנים המצרי אמר שההתקפה נעשתה בשל זיהוי מוטעה של התיירים כחמושים, ואירעה בשל כניסת התיירים לשטח ביטחוני סגור.
בנובמבר 2018 אישרה מחלקת המדינה של ארצות הברית מכירת 10 מסוקי אפאצ'י AH-64E וציוד נלווה למצרים.
העסקה היא בהיקף מיליארד דולר.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה, בשנת 1991, שבה הופעלו מסוקי אפאצ'י באופן נרחב על ידי צבא ארצות הברית, רכשה סעודיה 12 מסוקים מדגם A עבור צבא היבשה המלכותי הסעודי.
באוגוסט 2006 החלה ערב הסעודית במשא ומתן לשדרוג מסוקי האפאצ'י שלה לרמה של דגם D, בעסקה שהיקפה אמור היה להגיע ל-400 מיליון דולר.
בספטמבר 2008 אישרה ממשלת ארצות הברית בקשה סעודית לרכוש 12 מסוקים מדגם AH-64D.
ב-20 באוקטובר 2010 הודיעה הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני (Defense Security Cooperation Agency, DSCA, חלק ממחלקת ההגנה של ארצות הברית) על עסקה אפשרית עם ערב הסעודית בהיקף משוער של 25.6 מיליארד דולר, הכוללת, בין השאר, 36 מסוקי AH-64 בלוק III.
בנובמבר 2009 החל צבא היבשה המלכותי הסעודי במתקפה נגד המורדים החות'ים בתימן, בעקבות חדירות של החות'ים לשטח סעודיה.
חדירות החות'ים באו לאחר שבאוגוסט 2009 פתח צבא תימן פתח במתקפה כנגד מעוזי החות'ים במחוז סעדה, בצפון מזרח המדינה.
הלחימה זלגה לתוך תחומי סעודיה, לאחר שחות'ים האשימו את הסעודים כי הם מאפשרים לצבא תימן לתקוף אותם מתוך שטח סעודיה.
בינואר 2010 טענו החות'ים כי הצליחו להפיל מסוק אפאצ'י סעודי, אך הסעודים הכחישו את הטענה.
בסוף החודש הודיעו החות'ים על נסיגתם מהשטח הסעודי.
במרץ 2015 החל כוח משולב של מדינות המפרץ, בהובלת סעודיה, להתערב בהסלמה במלחמת האזרחים בתימן.
מסוקי אפאצ'י של ערב הסעודית ושל איחוד האמירויות הערביות הופעלו במהלך הקרבות מול המורדים החות'ים ואלמנטים של צבא תימן שנותרו נאמנים לנשיא הקודם, עלי עבדאללה סאלח.
במהלך שנות העימות אבדו מספר מסוקי אפאצ'י בתאונות ומאש אויב, אם כי אין מידע מאומת על המספרים המדויקים.
ב-26 באוגוסט 2013 הושלם חוזה בין ארצות הברית ואינדונזיה על רכישת שמונה מסוקי AH-64E, בהיקף 500 מיליון דולר.
המסוק הראשון הוצג באינדונזיה ב-5 באוקטובר 2017, לכבוד יום הצבא ולציון 72 שנים לכינון הכוחות המזוינים של אינדונזיה.
קבוצת המסוקים הראשונה סופקה לאינדונזיה ב-18 בדצמבר 2017.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה
דרום קוריאה גילתה עניין במסוקי האפאצ'י ב-2009. העניין שהתעורר נבע גם בשל העברת מסוקי אפאצ'י של צבא ארצות הברית לזירת אפגניסטן.
ב-21 בספטמבר 2001 נמסרה לקונגרס הודעה על רכישה אפשרית של מסוקי AH-64E על ידי דרום קוריאה, בצירוף חימוש וציוד.
דרום קוריאה בחנה גם רכישת מסוקים אחרים - בל AH-1Z סופר קוברה והTAI/אגוסטה וסטלנד T-129. באפריל 2013 הודיעה דרום קוריאה על החלטתה לרכוש 36 מסוקי AH-64E.
ארבעת המסוקים הראשונים סופקו במאי 2016, ואספקת שאר המסוקים הושלמה עד ינואר 2017.
חיל האוויר של הרפובליקה הסינית
ביוני 2011 הגיעה טאיוואן להסכם עם ארצות הברית לרכישת 30 מסוקי אפאצ'י מדגם E, וכן חימוש וציוד נלווה.
ששת המסוקים הראשונים נמסרו ב-5 בנובמבר 2013. ב-25 באפריל 2014 התרסק מסוק אפאצ'י של צבא טאיוואן אל תוך מבנה בטאיפיי.
שני הטייסים נפצעו קל, ולא היו נפגעים אזרחיים.
חקירת האירוע העלתה כי סיבת ההתרסקות הייתה טעות טייס.
כשישה חודשים לאחר ההתרסקות סופקה לטאיוואן קבוצת המסוקים האחרונה.
כוח ההגנה העצמית היבשתי של יפן
יפן בחנה כמה אפשרויות להחלפת מסוקי ה-בל AH-1S קוברה שברשותה.
חברת בל הציעה את הבל AH-1Z סופר קוברה, ומולה התחרה ה-AH-64. ב-28 באוגוסט 2001 הודיע משרד ההגנה כי המסוק שנבחר יהיה ה-AH-64D לונגבאו, שייוצר ברישיון ביפן במפעלי פוג'י תעשייה כבדה.
המסוק הראשון נמסר לכוח ההגנה העצמית היבשתי של יפן ב-15 במרץ 2006. למסוקים שיוצרו ביפן ניתן הסימול AH-64DJP.
יפן הזמינה 50 מסוקים, אך לאחר הזמנת 13 מסוקים הוחלט להפסיק את ייצורם בשל עלותם הגבוהה.
ב-2017 נמסר כי מערכות החיישנים של המסוקים היפניים ישודרגו.
ב-5 בפברואר 2018 התרסק מסוק אפאצ'י של כוח ההגנה העצמית היבשתי בעיירה קאנזאקי, במחוז סאגה, בדרום מערב יפן.
כווית רכשה 16 מסוקים מדגם D ב-2005.
ב-20 בנובמבר 2019 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית לקונגרס על מכירה אפשרית של 36 מסוקים וציוד נלווה למרוקו, בעסקה שהיקפה 4.25 מיליארד דולר.
ב-26 ביוני 2020 הודיעה חברת בואינג על חתימת חוזה עם מרוקו, לאספקת 24 מסוקים מדגם E.
סינגפור רכשה 20 מסוקי אפאצ'י מדגם D בין השנים 1999–2000.
ביולי 2012 נמסרה ל הודעה על עסקת נשק אפשרית עם קטר לרכישת 24 מסוקי אפאצ'י מדגם E, וכן ציוד נלווה, חלקי חילוף ותוכנית אימונים ותחזוקה.
העסקה אושרה ב-27 במרץ 2014. קטר קיבלה את המסוקים הראשונים במרץ 2019.
ביולי 2019 פרסמה קבוצת הרכישה ותחזוק היכולות של משרד ההגנה של אוסטרליה בקשה למידע, לקראת החלפת מסוקי היורוקופטר טייגר שברשות צבא אוסטרליה.
זאת, על פי ספר לבן שפורסם ב-2016 והתווה מדיניות להוצאת מסוקי הטייגר מן השירות בשל בעיות טכניות מהן סבלו, למרות האפשרות לבצע שדרוג של מסוקים אלו בהיקף 1 - 2 מיליארד דולר.
במקום זאת, המליץ הספר הלבן על רכישת מסוקי תקיפה חדשים.
אוסטרליה מבקשת לרכוש 29 מסוקים, מתוכם חמישה לאימונים.
על המכרז מתחרה בואינג, עם מסוק האפאצ'י, וחברת בל עם ה-AH-1Z.
אוסטרליה דורשת שאספקת המסוקים תושלם עד שנת 2029. ב-15 בינואר 2021 הודיעה אוסטרליה על החלטתה לרכוש מסוקי אפאצ'י מדגם E שיחליפו את מסוקי הטייגר המזדקנים.
אוסטרליה תרכוש 25 מסוקי אפאצ'י למשימות ARH (Armed Reconnaissance Helicopter, מסוק סיור חמוש), שיחליפו את 22 מסוקי הטייגר שברשותה.
באוקטובר 2017 הציעה בנגלדש לרכוש ציוד צבאי מארצות הברית.
לחיל האוויר של בנגלדש הוצעו שני סוגים של מסוקי תקיפה, ובנגלדש בחרה ב-AH-64, בכפוף לאישור ממשלת ארצות הברית.
בינואר 2020 אישרה חברת בואינג כי ה-AH-64E נבחר מבין כמה אפשרויות עבור עסקה אפשרית עם בנגלדש.
עיראק הביעה עניין ברכישת 24 מסוקים באפריל 2013. בינואר 2014 אישר הקונגרס את מכירת המסוקים, כולל חלקי חילוף, תחזוקה ואימון.
באוגוסט 2014 החליטה עיראק שלא לממש את העסקה, והמסוקים לא נרכשו.
ב-30 באפריל 2020 הודיעה הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני של ארצות הברית שקיבלה את אישורה של מחלקת המדינה של ארצות הברית לעסקת נשק עם הפיליפינים, והודיעה לקונגרס על עסקה אפשרית כזו.
סימול צבא ארצות הברית לאב הטיפוס של המסוק, שהוגש על ידי חברת יוז לתחרות "מסוק תקיפה מתקדם" (Advaned Attack Helicopter, AAH).
סימול החברה היה דגם 77.
דגם הייצור הסדרתי המקורי של האפאצ'י.
מונע על ידי שני מנועי טורבו ציר מסדרת T700-GE מתוצרת ג'נרל אלקטריק, תחילה מדגם GE-701. החל מהמסוק ה-604 הוחלפו המנועים לדגם GE-701C החזק יותר.
כל דגמי A של צבא ארצות הברית שודרגו לדגם D.
ביולי 2012 הוצא המסוק האחרון מדגם A משירות, לפני העברתו למפעלי בואינג לשדרוג לדגם D.
האפאצ'י מדגם A כונה בצה"ל "פתן".
לפחות 17 מסוקים מדגם A שקורקעו למטרות הדרכה טכנית.
שבעה מסוקים מדגם A שהוסבו למסוקי ניסוי.
אחד מהמסוקים הוחזר מאוחר יותר לתצורה סטנדרטית.
שדרוג מוצע ל-254 מסוקי AH-64A של צבא ארצות הברית ב-1991. התכנית בוטלה ב-1992, בשל ההתקדמות הטכנולוגית בפיתוח אמצעי לחימה חדשים הפכה את השיפורים המתוכננים למיושנים עוד לפני שלב הטמעת החומרה.
הצעה לשדרוג נוסף בסוף 1991, לדגם שאמור להיקרא B+.
הצעה לשדרוג נוסף במקום דגם B+.
כוללת את כל השדרוגים של דגם AH-64D, למעט מכ"ם גל-מילימטרי מעל הרוטור ושדרוג המנוע.
דגם משופר הנחשב לדגם ה"אולטימטיבי" של האפאצ'י.
דגם זה מכונה לונגבו .
האפאצ'י לונגבו כונה בצה"ל "שרף".
מסוקים מדגם D, נבנו במיוחד עבור חיל האוויר המלכותי ההולנדי, ללא מכ"ם גל מילימטרי.
מסוקים מדגם D, הורכבו על ידי חברת וסטלנד, עם מכ"ם לונגבאו ומנועי טורבו ציר מדגם RTM322 מתוצרת רולס רויס/טורבומקה.
סימול וכינוי חדש למסוקים מדגם D, בלוק III, גארדיאן , על פי האיות הפונטי), כדי לייצג את יכולותיו המוגברות.
צוות: 2 (טייס וטייס משנה/מקלען)
אורך: 17.73 מטר (כולל מערכת הרוטור)
שטח דיסקת הרוטור הראשי: 177.31 מטר רבוע
טווח: 476 ק"מ, עם מכ"ם לונגבו מעל הרוטור
טווח בטיסות העברה: 1,896 ק"מ
ארבע נקודות תליית חימוש על הכנפיים, בדגמי D נקודת תלייה נוספת בקצה הכנפיים לזוג טילי AIM-92 סטינגר
רקטות אוויר-קרקע הידרה 70 בקוטר 70 מ"מ, או רקטות CRV7 בקוטר 70 מ"מ, או רקטות APKWS בקוטר 70 מ"מ
טילים מדגם AGM-114 הלפייר או טילי ספייק NLOS (ישראל)
CH-47 צ'ינוק הוא מסוק תובלה כבד כפול רוטורים מתוצרת בואינג האמריקנית.
שמו, צ'ינוק, נלקח משמם של בני הצ'ינוק האינדיאנים שהתגוררו במדינות אורגון ווושינגטון.
הצ'ינוק טס לראשונה ב-21 בספטמבר 1961, והפך להיות המסוק הסטנדרטי של צבא ארצות הברית.
הוא קרוי (כמו רבים מהמסוקים האמריקאיים) על שם שבט אינדיאני.
לצ'ינוק גם גרסה אזרחית בשם Boeing 234 Chinook, המשמשת לעבודות כריתת עצים, קידוחי נפט בלב ים, כיבוי שריפות והצלה.
דגם מיוחד של "צ'ינוק" פותח לפעולת הכוחות המיוחדים של ארצות הברית – כוח פשיטה מיוחד לפשיטות עמוקות בעורף שטחו של האויב.
המסוק צויד בצינור לתדלוק אווירי, מערכות תקשורת וניווט מתקדמות, וכן בחימוש של טילי "סטינגר" ומקלעים.
חיל האוויר הישראלי שקל להצטייד במסוק הצ'ינוק כתחליף למסוקי יסעור המתיישנים, אך בפברואר 2021 הוחלט להצטייד במסוק סיקורסקי CH-53K קינג סטליון.
למסוק שני רוטורים, להבדיל ממסוקים סטנדרטיים שלהם רוטור ראשי אחד ורוטור זנב.
המנועים מותקנים חיצונית בשני צידי המסוק, בעוד האחורי גבוה במעט מהקדמי.
שני הרוטורים סובבים בכיוונים מנוגדים, וכך אין צורך ברוטור זנב לאיזון.
בנוסף, כן הנחיתה הבלתי מתקפל אפשר ניצול מלוא המרחב הפנימי המרווח של 9 מטרים אורך, 2 מטרים גובה ו-2.20 מטר רוחב.
במלחמת וייטנאם היה המסוק בשימוש נרחב, הוא הוביל כמסוק סער כוחות אל עומק השטח.
כמו כן, המסוק פינה אל העורף מסוקים ומטוסים שחוברו אליו, עד כי יכולת זו לבדה הצדיקה את עלות פיתוח הצ'ינוק.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 הצ'ינוק שימש את שני הצדדים: ארגנטינה ובריטניה.
במבצע חנית נפטון נעשה שימוש במסוק זה כגיבוי למסוקי הבלק הוק כלקח מפעולת החילוץ האמריקני באיראן שנכשלה.
הדבר הוכיח את עצמו לאחר שמסוק בלק הוק אחד נחת נחיתת חירום והושבת, ומסוק צ'ינוק חילץ מהשטח את הלוחמים של אותו מסוק.
(המסוקים נמסרו לאיראן לפני המהפכה האיראנית)
בואינג 787 דרימליינר (ידוע גם בשם הקוד: 7E7) הוא מטוס נוסעים סילוני בינוני רחב גוף לטווח ארוך שפותח ומיוצר על ידי חברת בואינג.
מספר הנוסעים שניתן להטיס באמצעותו הוא בין 200 ל־350 (בהתאם לגרסה ולסידורי הישיבה).
צריכת הדלק שלו נמוכה יחסית, בין השאר בזכות חומרים מרוכבים כגון סיבי פחמן ששימשו בבנייתו.
ה־787 נועד להחליף את מטוס הבואינג 767 הוותיק.
המטוס הוצג לציבור לראשונה ב־8 ביולי 2007 (7.8.07 בשיטת רישום התאריך הנהוגה בארצות הברית), טיסת הבכורה שלו נערכה ב־15 בדצמבר 2009, והמטוס הראשון מייצור סדרתי נמסר ללקוח, חברת התעופה "אול ניפון איירווייז", בסוף חודש אוגוסט 2011.
המטוס משווק בשלוש גרסאות: 8, 9, 10.
בסוף שנות התשעים, כשמכירות הבואינג 767 והבואינג 747 נחלשו, החברה החליטה לפתח שני דגמים חדשים של מטוסי נוסעים: דגם משופר של ה־747 (747-8), ובמקביל – מטוס מהיר ומתקדם במיוחד (כונה "סוניק קרוזר"), בעיצוב מהפכני.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, משבר קשה מאוד פגע בחברות התעופה, ובמיוחד בחברות התעופה האמריקניות.
המשבר הכלכלי הזה, בצירוף עליית מחירי הדלק, הוביל את חברת בואינג למסקנה שיש ביקוש למטוסים יעילים וחסכוניים בדלק, והיא החליטה לפתח את ה־787 במקום ה"סוניק קרוזר".
בואינג הצהירה שהמטוס יהיה חסכוני בצריכת הדלק בשיעור של 20 אחוזים בהשוואה למטוסים מקבילים – בזכות המנועים החדשים, התכנון האווירודינמי והשימוש הרב בחומרים מרוכבים קלים ומערכות מתקדמות נוספות.
אחד המאפיינים העיקריים – מערכות חשמליות חדשות יחליפו מערכות הידראוליות מיושנות.
חומרים מרוכבים: חלוקת המשקל לפי חומרים: מרוכבים 61 אחוזים, אלומיניום 20 אחוזים, טיטניום 11 אחוזים, פלדה 8 אחוזים.
חלונות הנוסעים גדולים במיוחד, בציפוי LCD (תצוגת גביש נוזלי) לשיפור תנאי הראות.
דחיסת האוויר לתא הנוסעים מתבצעת באמצעות מערכת חשמלית, ולא באמצעות המנועים.
במטוס רשת נתונים מתקדמת לשליטה על המערכות השונות.
העיצוב הסופי של המטוס שמרני מאוד, בניגוד לעיצוב המקורי, שהיה קיצוני.
המטוס מורכב במפעל בואינג באוורט, וושינגטון, המעסיק כ־1,000 עובדים.
המפעל מסוגל להרכיב מטוס שלם בכל שלושה ימים.
ב־16 בינואר 2013 החליט ה־FAA לקרקע את כל טיסות המטוסים מדגם זה ברחבי ארצות הברית.
בעקבות החלטה זו, החליטו על קרקוע המטוסים גם יפן, מדינות האיחוד האירופאי ומדינות נוספות.
הסיבה לקרקוע הייתה רצף של חמש תקלות מאותו סוג במטוסים שונים מדגם זה, שגרמו למספר נחיתות חירום, אם כי לא לתאונות.
הבעיה הייתה נעוצה בסוללות היוני ליתיום של המטוס – שעוצמת כל אחת מהן פי כ־85 מסוללה של מחשב נייד – שהתחממו ועלו באש.
תקלה זו נחשבת לחמורה במיוחד, כיוון שהיא עלולה לגרום לשריפה ולחנק של הנוסעים מעשן.
רשות התעופה האמריקאית וכן רשויות תעופה אחרות חוקרות את התקלות שקרו.
התברר כי לעיתים מסוימות מתרחשת בזמן טעינה התחממות של סוללות יוני ליתיום, הגורמת לבריחה תרמית מהסוללה שעלולה להוביל לשריפת הסוללה ואף להתפוצצותה, אך קשה לצפות מתי היא אמורה להתרחש, ואי אפשר להבין את מקור הבעיה.
החברה הציעה עיצוב מחדש של הסוללה, מעטפת פלדה שתכלול חומר עמיד בפני אש, סביבה נטולת חמצן סביב הסוללה, וצינור ניקוז שיפנה את העשן מחוץ לגוף המטוס במקרה של התחממות קריטית של הסוללות.
כעבור שלושה חודשים אישר ה־FAA שינויים בתכנון המטוס, שיאפשרו את החזרתם לשירות של 50 המטוסים שיוצרו.
עלות הקרקוע והתיקון לחברת בואינג מוערכת בלמעלה מ־500 מיליון דולר.
ב־2016, בטיסת אייר קנדה מטורונטו לתל אביב, כשלה מערכת חמצן אחת מבין השתיים של המטוס, ולכן המטוס ירד לגובה נמוך, בה ריכוז החמצן באוויר יותר גבוה.
לאחר זמן מה כשלה גם המערכת השנייה.
המטוס נחת נחיתת חירום בשדה התעופה לונדון הית'רו ללא נפגעים.
כמו כן בשנת 2018 נתגלו בעיות במנועי הרולס רויס של המטוס, ובעקבות כך חברת אל על החליפה את מנועיה לדגם המתקדם של המנוע.
ב-12 ביוני 2025 טיסה 171 של אייר אינדיה התרסקה סמוך לנמל התעופה בעיר אחמדאבאד בהודו, כ-242 נוסעים היו על המטוס.
בהמשך להתרסקות דגם בואינג 737 MAX ולקרקוע דגם זה ברחבי העולם, עיתון הניו יורק טיימס ערך תחקיר על המפעל בנורת צ'ארלסטון שבדרום קרוליינה אשר מייצר את הדגם הזה.
בתחקיר זה עלו ממצאים קשים על בעיות בטיחות קשות: תלונות של עובדים על שיטות ייצור פגומות, חלקים שבורים שהושארו במטוסים, נקמה בעובדים שהתריעו על בעיות ועוד.
התחקיר חושף כי התרבות הארגונית מעדיפה מהירות על פני איכות, בעקבות עיכובים ממושכים בייצור, בואינג לחצה על העובדים לבנות במהירות מטוסי דרימליינר, תוך שהיא מתעלמת לעיתים מאזהרותיהם בתחום הבטיחות.
ב-12 ביוני 2025 אירעה התאונה הקטלנית הראשונה של ה-787, כאשר מטוס מדגם 787-8 של חברת אייר אינדיה התרסק באחמדאבאד, ומעל 200 נוסעים על סיפונו, ומספר אנשים נוספים על הקרקע, נהרגו.
הדגם הבסיסי והעיקרי, אורכו 57 מטר ומוטת כנפיו 60 מטר.
גרסה זו של בואינג 787 היא הראשונה להיכנס לשירות סדיר, בשנת 2010. בואינג מייעדת גרסה זו להחלפת מטוסים מדגם בואינג 767-200ER ו־767-300ER וכן להכניסו לנתיבי טיסות ארוכות שבהן אין כדאיות כלכלית בהפעלת מטוסים גדולים יותר.
רוב הזמנות הדגם התקבלו לגרסה זו.
המטוס נכנס לשירות בשנת 2014.
הדגם הארוך ביותר, אורכו 68 מטר, ובו 290–336 מושבים, ב־31 במרץ 2017 המריא המטוס לראשונה.
ב־27 במרץ 2018 נמסר בפעם הראשונה לחברת התעופה סינגפור איירליינס ובכך החל השירות המסחרי של הדגם.
יישא 290 נוסעים בשתי מחלקות (עסקים ותיירים), לטווח של 4,650–5,650 ק"מ בעומס מלא.
דגם זה יתחרה בדגמים של איירבוס A300, איירבוס A310 ,A350 ובואינג 757-300/בואינג 767-200 בנתיבים אזוריים משדות תעופה בעלי מגבלות על גודל מטוסים היכולים להתחבר לשרוול העלאת נוסעים.
גוף מטוס זה יהיה זהה לדגם 9–787 אולם יכיל חיזוקים כדי לאפשר המראות ונחיתות מרובות.
מוטת כנפיו תהיה קצרה בכ־7.6 מטר מזו של דגם 9–787 והוא יהיה מצויד בכנפונים, זאת כדי להתאים למגבלות הגודל בשדות תעופה קטנים יותר, במיוחד ביפן.
טווח דגם זה מוגבל עקב הפחתת המשקל המרבי להמראה ל־163,290 ק"ג, עובדה המגבילה את כמות הדלק הנישאת במטוס לאחר העמסת הנוסעים ומטענם.
בואינג מייעדת מטוס זה לנתיבים המקשרים בין ערים גדולות מאוד (מעל 5 מיליון תושבים) הנמצאות בקרבה יחסית, כגון לונדון וברלין, בוגוטה וקראקס, ניו יורק ויוסטון, סידני ואוקלנד, או טוקיו ושאנגחאי, כמו גם ערים בהודו ובמזרח אסיה.
43 מטוסים מדגם זה הוזמנו על ידי שתי חברות תעופה יפניות המפעילות היום מטוסים מדגם בואינג 747-400. אולם, עקב עיכובים בייצור המטוס ביטלה חברת ג'פאן איירליינס את כל הזמנותיה לדגם זה ואילו חברת אול ניפון איירווייז ביטלה הזמנת שני מטוסים מתוך 30 מטוסים בהזמנה המקורית.
ב־13 בדצמבר 2010 ביטלה בואינג את ייצורו ופיתוחו של דגם זה עקב חוסר בכדאיות כלכלית, וכל ההזמנות שהיו לדגם זה בוטלו.
מסירת המטוס הראשונה הייתה בספטמבר 2011 לאול ניפון איירווייז.
המטוסים היו צפויים להגיע החל מהמחצית השנייה של שנת 2017, ובהתאם לכך נחת לראשונה בנתב"ג מטוס ראשון, מדגם 9–787, ב־23 באוגוסט 2017. בנוסף לאלו, החברה מסרה כי כאשר תסתיים הרכישה החברה תקנה 13 מטוסים נוספים מהדגמים הנ"ל.
חברת ארקיע החליטה לקנות ארבעה מטוסים מדגם 9. אך לבסוף החליטה לוותר עליהם והיא מחכירה אותם לחברת נורוויג'ן אייר שאטל ורישומיהם הם LN-LNL G-CIXO EI-LNJ EI-LNI
בתאריך 27 בדצמבר 2016 השלימה בואינג את מסירת המטוס ה־500 שלה מדגם 787 ושברה בכך שיא בזמן מסירת מטוסים.
המטוס ה־500 נמסר לחברת אוויאנקה.
בנובמבר 2018 קיבלה יונייטד את הבואינג 10–787, ובכך הפכה לחברה הראשונה המפעילה את שלושת הדגמים בצי המטוסים שלה.
בנובמבר 2018 מסרה בואינג את הדרימליינר ה־787 שלה לצ'יינה סאות'רן איירליינס והוא נצבע בצביעה מיוחדת.
חברות תעופה המפעילות את המטוס
הרשימה מעודכנת לחודש אוגוסט 2017:
– אול ניפון איירוויז – יפן
– אזרבייג'ן איירליינס – אזרבייג'ן
– אייר אאוסטרל – ראוניון
– אייר אינדיה – הודו
– אייר אירופה – ספרד
– אייר ניו זילנד – ניו זילנד
– אייר פראנס – צרפת
– אייר קנדה – קנדה
– אל על – ישראל
– אמריקן איירליינס – ארצות הברית
– איתיחאד איירווייז – איחוד האמירויות הערביות
– אתיופיאן איירליינס – אתיופיה
– בריטיש איירוויז – בריטניה
– ג'טאייר פליי – בלגיה
– ג'טסטאר איירווייז – אוסטרליה
– ג'פאן איירליינס – יפן
– האינאן איירליינס – סין
– וייטנאם איירליינס – וייטנאם
– וירג'ין אטלנטיק – בריטניה
– יונייטד איירליינס – ארצות הברית
– LATAM איירליינס – צ'ילה
– לוט פוליש איירליינס – פולין
– נורוויג'ן אייר שאטל – נורווגיה
– סעודיה – ערב הסעודית
– עומאן אייר – עומאן
– צ'יינה סאות'רן איירליינס – סין
– קטר איירווייז – קטר
– קניה איירווייז – קניה
– רויאל אייר מרוק – מרוקו
– רויאל ברוניי – ברוניי
– רויאל ג'ורדניאן – ירדן
– שיאמן איירליינס – סין
– ת'ומסון איירווייז – בריטניה
בואינג B-29 סופרפורטרס הוא מפציץ כבד מתוצרת חברת בואינג האמריקנית.
היה המפציץ העיקרי של חיל האוויר האמריקני בזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
B-29 היה מטוס מתקדם לזמנו - עם תא נוסעים מדוחס אוויר, מערכת בקרת אש ותותחים בשלט רחוק.
תוכנן במקור כמפציץ יום בגובה רב, אך שימש בעיקר להפצצות בעירה ליליות בגובה נמוך.
מפציצי B-29 הטילו את פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי, באוגוסט 1945. עד ליציאתו משירות בשנת 1960, נבנו כ־3,970 מטוסים.
חברת בואינג החלה לתכנן מפציץ כבד מתקדם בשנת 1934, במקביל לפיתוח המפציץ B-17. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, פרסם חיל האוויר האמריקני דרישה למפציץ ארוך־טווח (8,000 קילומטר), שיוכל לתקוף מטרות באירופה ולחזור בטיסה לאמריקה.
בשנת 1940 פרסם חיל האוויר דרישה למפציץ כבד שיפעל בזירת האוקיינוס השקט, ובחר בדגם ה־B-29 של חברת בואינג (דגם הניסוי כונה XB-29).
בהתאם לדרישות הצבא, חומש המטוס בתותחים נוספים בקוטר מוגדל (להגנה ממטוסי קרב).
טיסת הבכורה של המטוס נערכה בספטמבר 1942, וההזמנה המקורית מנתה 1,500 מטוסים.
בבניית המטוסים השתתפו ארבעה מפעלים עיקריים: מפעלי בואינג בוושינגטון ובקנזס, מפעל בל הליקופטר בג'ורג'יה, מפעלי פישר שהיו צמודים לנמל התעופה הבין-לאומי קליבלנד הופקינס, ומפעל חברת גלן ל.
המטוס תוכנן להמריא לתקיפות על יפן מבסיסים בדרום סין, כאשר הבסיס העיקרי נמצא בהודו - ללא קשר יבשתי.
המטוסים הראשונים הגיעו להודו באפריל 1944, והטיסה הראשונה לסין נערכה ב־24 באפריל 1944. משימת התקיפה הראשונה נערכה ב־5 ביוני 1944, על מפעלי רכבת בבנגקוק.
בתקיפה השתתפו 77 מטוסים שהמריאו מהודו, וחמישה מטוסים אבדו.
אחת הבעיות בגרסאות המוקדמות של המטוס הייתה שהמנועים נטו להגיע לחימום-יתר, ולעיתים, בעת פעילות מבצעית, עלו באש.
ההתקפה הראשונה על יפן (מפעל ברזל ופלדה) נערכה ב־15 ביוני 1944, והשתתפו בה 47 מטוסים שהמריאו מסין.
מטוס אחד נאלץ לבצע נחיתת חירום ביפן, והושמד על ידי מטוסי קרב יפניים.
ההתקפות על יפן היו מסובכות ויקרות, ולכן לא נערכו התקפות רבות.
המטוסים השתתפו בתקיפת מטרות רבות אחרות בדרום־מזרח אסיה.
בעקבות כיבוש איי מריאנה הסמוכים ליפן בקיץ 1944, על ידי חיל הנחתים, המטוסים הוצבו בבסיסים החדשים והחלו להפציץ את יפן בתדירות גבוהה.
התקיפה הראשונה הייתה אמורה לצאת ב-17 בנובמבר.
מכיוון שהמטוסים נזקקו ל-11 אלף ליטר דלק כל אחד, והיו עמוסים בפצצות, היה צורך ברוח גבית על מנת שיכלו להמריא.
מזג האוויר לא איפשר זאת, והתקיפה יצאה ב-24 בנובמבר, לאחר שבוע שלם של איחור.
בתקיפה השתתפו 111 מטוסים, שהפציצו את העיר טוקיו.
לראש פיקוד המפציצים ה-21 מונה הגנרל היווד הנסל.
ב־6 באוגוסט 1945, מפציץ B-29 בשם "אנולה גיי" הטיל את פצצת האטום הראשונה על העיר היפנית הירושימה.
ב־9 באוגוסט הטיל מפציץ דומה בשם "בוקסקר" את פצצת האטום השנייה, על העיר היפנית נגסאקי.
הפצצות אלה הביאו לכניעתה של יפן, ולסיומה של המלחמה.
בתחילת המלחמה הקרה שימשו מטוסי B-29 כמטוסי ריגול בשטחי ברית המועצות.
המטוסים טסו רק בשולי השטח וספגו לעיתים אבדות.
הטיסות נמשכו עד שנת 1954, אז הוחלפו בידי מטוסי U-2.
המטוסים השתתפו במלחמת קוריאה (יוני 1950 – יולי 1953), במהלכה הטילו כ־200 אלף טון של פצצות.
המטוסים הוצאו משירות פעיל בשנת 1960.
בואינג X-37 הוא כלי חלל לא מאויש המפותח על ידי חברת בואינג.
הכלי מיועד לשמש כמדגים טכנולוגי למעבורת חלל קטנה ובלתי מאוישת שתשנע מטענים קלים במחיר זול לעומת מעבורת החלל.
הכלי יכול להשיג מהירות מסלולית ולהישאר בחלל עד 908 יום.
הוא מיועד למיזמים אזרחים וצבאיים כאחד.
הכלי נבנה בשיטה מודלית וכך יתאפשר פיתוח עד כדי הפיכתו לכלי השיגור העיקרי של מטענים לחלל.
אורכו 8.9 מטרים ומוטת כנפיו 4.5 מטרים.
הוא משוגר לחלל בחרטומו של טיל, ובעל יכולת חזרה בנחיתה עצמית על גלגליו בשדה התעופה, לשימוש חוזר.
משימת הניסוי הראשונה של המעבורת בוצעה בהצלחה לאחר ששוגרה ב-22 באפריל 2010 מנמל החלל קייפ קנוורל, ונחתה ב-3 בדצמבר 2010.
ב-11 בדצמבר 2012 שוגר X-37 מנמל החלל קייפ קנוורל וחזר לכדור הארץ ב-17 באוקטובר 2014.
הכלי שוגר בפעם השישית ב-17 במאי 2020, במשימה של חיל החלל של ארצות הברית.
ב-28 בדצמבר 2023 שוגר X-37B למשימתו השביעית.
פרטים על הפעילות של כלי הרכב ומטרת שיגורו לא נחשפו על ידי זרוע החלל של ארצות הברית.
גם מיקומו נשמר בסוד, אם כי תצפיות של חובבי עקיבה אחר לוויינים גילו שהוא מקיף את כדור הארץ במסלול אליפטי מוארך, בגבהים שבין 320 לבין 39,000 ק"מ, ובנטיה של 59 מעלות ביחס לקו המשוה.
בסוף שנת 2024, לראשונה אי פעם, פורסמה תמונה שצולמה מתוך ה X-37 - כאשר כדור הארץ מופיע בפריים.
בואינג X-51 הוא מדגים טכנולוגי של כלי טיס שגא קולי המיועד לטוס במהירות של כמאך 6 כ-6,400 קילומטר לשעה).
תוכנית ה-X-51A היא מיזם משותף של חיל האוויר האמריקני, דארפ"א, נאס"א, בואינג וחטיבת רוקטדין של חברת פראט אנד ויטני.
התוכנית ממומנת על ידי מעבדת המחקר של חיל האוויר האמריקני.
מבחני קרקע התחילו בסוף 2006. גרסה מוקדמת של ה-X-51 השלימה בהצלחה מבחני מנהרת רוח ב-27 ביולי 2006. באפריל 2007 בוצעה סימולציה מלאה של טיסה באמצעות מדמה.
ב-26 במאי 2010 בוצעה טיסת הניסוי הראשונה של הבואינג X-51A "רוכב הגלים", במסגרתה הגיע המטוס למהירות שיא של מאך 6 (פי 6 ממהירות הקול) לאחר ששוחרר ממפציץ כבד מסוג B-52 מעל קו החוף הדרומי של קליפורניה.
לאחר שהגיע למהירות המקסימלית, כלי הטיס התמיד בה במשך 3 דקות וכ-20 שניות באופן עצמאי לחלוטין, עד שהחל לאבד מהירות.
בנקודת זמן זו, הופסק הניסוי לאחר שהוגדר כהצלחה.
בטיסה זו נשבר גם שיא הזמן להפעלה רציפה של מנוע סקראמג'ט על-קולי, שעמד עד אז על כ-12 שניות.
ניסוי תעופה שלישי נערך ב-14 באוגוסט 2012. ה-X-51 היה אמור לשמור על מהירות של מאך 5 במשך 5 דקות.
לאחר שה-X-51 השתחרר מהטילים המאיצים הוא איבד שליטה ונפל לאוקיינוס השקט לפני שהצליח להפעיל את מנוע המגח סילון.
לפי הערכות מעבדת המחקר של חיל האוויר, הכישלון נבע כנראה מבעיה בסנפיר השליטה של הטיל.
ביום 1 במאי 2013 נערכה טיסה מוצלחת באורך של כ-300 שניות.
הX-20 דיינה־סור (קיצור באנגלית של Dynamic Soarer, מבוטא כמו "דינוזאור") היה מיזם של חיל האוויר האמריקני לבניית מטוס חלל שיוכל לבצע טיסות למסלול נמוך סביב כדור הארץ, עם אסטרונאוט יחיד.
בין המטרות של הפרויקט - השמדת לוויינים של ברית המועצות.
בנוסף, תוכנן מטוס חלל זה לבצע גם משימות ביון מהחלל, תחזוקת לוויינים, חילוץ אסטרונאוטים במצוקה והפצצה.
תוכנית X-20 התבצעה בין 24 באוקטובר 1957 עד ביטולה הרשמי ב־10 בדצמבר 1963, בטרם נערך ניסיון שיגור לחלל.
מטוס החלל אמור היה להיבנות בחברת בואינג ולהיות משוגר לחלל באמצעות המשגר טיטן.
מטוס החלל X-20 הוא בעל כנף דלתא, וגוף המספק חלק מהעילוי בעת הכניסה לאטמוספירה ותהליך הנחיתה.
בעת הנחיתה מטוס החלל מתפקד כדאון, והוא נעדר מנוע.
ב־24 באוקטובר 1957, עשרים יום בלבד לאחר שיגורו של הלוויין הראשון בעולם על ידי ברית המועצות (ספוטניק 1), פורסמה על ידי חיל האוויר האמריקני הצעה לפיתוח מערכת נשק דואה היפר־קולית (Hypersonic Glide Rocket Weapon System) שכונתה בקיצור "דיינה־סור".
חיל האוויר האמריקני היה סבור כי ניתן לפתח כלי יחיד רב משימתי, שיוכל להתבסס על עבודות מחקר קודמות שנעשו עבור מטוס הניסוי X-15 (שטס לראשונה בשנת 1959), וישמש להפצצה דרך החלל, למשימות ביון ומחקר.
תוכנית דיינה־סור אמורה הייתה להתבצע בשלושה שלבים:
מטוס חלל למחקר והדגמה טכנולוגית
מטוס חלל מבצעי למטרות ביון
מטוס חלל מבצעי למטרות הפצצה אסטרטגית, שיועד להיות בעל טווח טיסה שיאפשר תקיפת כל מטרה על פני כדור הארץ
הבעיה שליוותה את פרויקט X-20 מראשיתו הייתה בעיית מימון - חיל האוויר האמריקני לא היה מסוגל להעמיד את התקציבים הנדרשים לשם פיתוח מטוס החלל, שלשם הפיכתו מרעיון לכלי מבצעי היה צורך בשורה של פריצות דרך טכנולוגיות.
נוסף על בעיות המימון לפרויקט, התוכנית סבלה משתי בעיות עיקריות:
חוסר בהירות באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל אל החלל
העדר מיקוד למיזם כולו (כאמור לעיל - היו מספר יישומים אפשריים למטוס החלל)
הצעות רבות הוצעו באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל דיינה־סור אל החלל.
ההצעה המקורית של חיל האוויר האמריקני דיברה על מספר סוגים של הנעה רקטית, שיעשו שימוש במבחר שילובים של דלקים רקטיים ומחמצנים נוזליים.
בשלב מסוים נבחנו דגמים מתקדמים יותר של המשגר טיטן, הטיטן 2 והטיטן 3, ואף דגם מוקדם של טיל השיגור סאטורן, בגרסת סטורן 1. לבסוף הוחלט על שימוש במשגר טיטן 3, אך עד שהוחלט על כך בוזבז זמן רב שעיכב את הפרויקט במשך שנים.
שלל המשימות שיועדו למטוס החלל גרמו - מלבד החריגה מהתקציב - לעיכובים ארוכים בלוח הזמנים, שכן הדרישות הטכניות ממטוס החלל היו שונות למדי בהתאם למשימות שיועדו לו.
קיימים הבדלים ניכרים בתכנון ובדרישות הטכנולוגיות ממטוס חלל תת־מסלולי וכזה המסוגל להגיע למסלול.
הסתירות בדרישות המבצעיות הביאו לא רק לעיכוב בתוכנית כולה אלא גם לחוסר בהירות מבחינת התפיסה המבצעית של חיל האוויר האמריקאי, שנועד להפעיל את הדיינה־סור.
כתוצאה מכך התעכבה גם תוכנית ההכשרה של אסטרונאוטים צבאיים שנועדו להטיס את מטוס החלל.
שר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, הורה לחיל האוויר האמריקני ב־19 בינואר 1963, להחליט מהו הפרויקט שישרת טוב יותר את מטרותיו בחלל - דיינה־סור או גרסה צבאית של החללית ג'מיני.
לאחר שהוגש דו"ח מפורט בנושא, החליט מקנמארה כי חיל האוויר האמריקני מעניק משקל יתר לגישה של חזרה נשלטת לכדור הארץ (שאפיינה את הדיינה־סור), לעומת חזרה בליסטית דוגמת זו המאפיינת את החללית מסוג ג'מיני.
בנוסף, ציין שר ההגנה כי מטרותיו של חיל האוויר האמריקני בתחום הפעילות המאוישת בחלל אינן מוגדרות היטב.
המחיר הגבוה של מיזם דיינה־סור, בצירוף הפקפוק בנחיצות מטוס החלל, הביאו לבסוף להחלטה לבטל את התוכנית, החלטה שהתקבלה ב־10 בדצמבר 1963. ביום ביטול הפרויקט הודיע חיל האוויר האמריקני על השקת תוכנית חלל חדשה ובמרכזה מעבדת חלל מאוישת - תוכנית שבוטלה אף היא שנים אחדות לאחר מכן.
בואינג E-3 סנטרי הוא מטוס שליטה ובקרה אמריקאי המבוסס על מטוס בואינג 707. המטוס מאפשר מעקב אחרי תנאי מזג האוויר, ניהול שדה הקרב, זיהוי איומים ותיאום פעילויות אוויריות.
סימן ההיכר שלו הוא אנטנת המכ"ם העגולה והרחבה המורכבת על חלקו העליון.
פיתוח המטוס החל כהצעה למכרז לפיתוח מחליף ל-EC-121 המטוס פותח על בסיס מטוס בואינג 707. על המטוס מותקנת צלחת המשמשת כיסוי לצלחת מכ"ם מסתובבת אשר שימשה את המטוס.
לאחר הזכייה במכרז ב-26 בינואר 1973 החל פיתוח בקנה מידה מלא של מערכות שליטה ובקרה.
כדי לאפשר פיתוח נוסף של מערכות המטוס, בוצעו הזמנות לשלושה מטוסי טרום-ייצור, שהראשון שבהם ביצע את טיסת הבכורה שלו בפברואר 1975. ייצורו הופסק בשנת 1982, לאחר שיוצרו ממנו 68 יחידות.
המטוסים הראשונים התחילו להגיע בשנים 1977-1978 ונקלטו בטייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965.
המטוס נמצא בשימוש על ידי צבאות ארצות הברית, צ'ילה, צרפת, ערב הסעודית ועל ידי נאט"ו.
- 7 מטוסים מתוכם שנים נגרסו, לאחר ששנים הוצא משירות כדי לשמש כחלפים, ושלושה נמכרו לצ'ילה
- 18 מטוסים מתוכם 3 יצאו משירות ואחד התרסק
- 3 מטוסים שנקנו מחיל האוויר המלכותי
הבואינג סטארליינר, מוכר גם בשם CST-100 סטארליינר היא חללית מאוישת הניתנת לשימוש חוזר באופן חלקי, אשר פותחה על ידי חברת בואינג, ומיועדת לשאת אסטרונאוטים אל תחנת החלל הבינלאומית במסגרת התוכנית המאוישת המסחרית של נאס"א.
הסטארליינר משוגרת על גבי משגר האטלס 5 מנמל החלל קייפ קנוורל ומיועדת לשאת צוות של עד שבעה אסטרונאוטים.
בשנת 2014, אחרי מספר שנים של מכרז פיתוח חלליות מאוישות על ידי מספר חברות שונות, בחרה נאס"א בסטארליינר עבור התוכנית המאוישת המסחרית, לצד הדרגון 2 של חברת SpaceX.
נאס"א השקיעה מעל ל-4.2 מיליארד דולר בהליך פיתוחה של החללית.
הטיסה המאוישת הראשונה של החללית תוכננה במקור לשנת 2017, אך עקב עיכובים רבים בהליך הפיתוח תאריך היעד שונה מספר פעמים עד שלבסוף שוגרה ב-5 ביוני 2024 במשימת Boe-CFT.
על סיפונה היו האסטרונאוטים האמריקאים בארי וילמור וסוניטה ויליאמס, שנשלחו למשימה בת שמונה ימים בתחנת החלל הבינלאומית.
אולם ב-8 באוגוסט 2024 הודיעה סוכנות החלל של ארצות הברית (נאס"א), כי עקב תקלות שהתגלו בחללית, ייתכן שהשניים לא ישובו לכדור הארץ לפני תחילת 2025. מדובר על תקלות במערכת ההנעה של החללית שמנעו ממנה לעזוב את התחנה ולשוב לכדור הארץ כמתוכנן.
בנאס"א העריכו שלא ניתן יהיה לתקן את התקלות בצורה משביעת רצון ולכן ייתכן שהאסטרונאוטים יאלצו לשוב רק בתחילת 2025, בעזרת החללית דרגון של חברת SpaceX.
החללית מורכבת מתא פיקוד (קפסולת חלל) ותא שירות.
בתא הפיקוד שוהים האסטרונאוטים וחלק זה בחללית ניתן לשימוש חוזר.
מתחת לתא הפיקוד נמצא תא השירות אשר מספק לחללית מערכות הנעה ואנרגיה.
החללית מיועדת למשימות במסלול הלווייני הנמוך ובעיקר לתחנת החלל הבינלאומית.
קוטרה של החללית (תא הפיקוד) הוא 4.56 מטר, והיא מעט גדולה יותר מתא הפיקוד של החללית אפולו והדרגון 2 של חברת SpaceX, וקטנה יותר מהחללית אוריון שמיועדת לתוכנית ארטמיס.
הסטארליינר ניתנת לשימוש חוזר של עד כ-10 טיסות למסלול ויכולה לשאת צוות של עד 7 נוסעים אם כי במשימות של נאס"א אל תחנת החלל הבינלאומית היא מיועדת לשאת ארבעה אנשי צוות.
תא השירות מצויד גם בארבעה מנועי RS-88 המיועדים למילוט חירום במקרה של תקלה תוך כדי השיגור.
בשנת 2010, שנה לפני סיום תוכנית מעבורות החלל, ועם ביטולה של תוכנית קונסטליישן המתוכננת, הוחלט בנאס"א לממן פרויקטים של מספר חברות תעופה וחלל כדי לפתח חלליות חדשות מתוך מטרה להוריד עלויות שיגור של אסטרונאוטים.
באותה השנה חשפה בואינג את הקונספט שלה לקפסולת חלל בשם "CST-100".
בואינג הודיעה שפיתוחה של החללית המתוכננת תישען על ניסיון העבר של החברה בתעשיית החלל, בין השאר בתרומתה לתוכנית אפולו, תוכנית מעבורות החלל ותחנת החלל הבינלאומית.
באפריל 2011, זכתה בואינג בחוזה של נאס"א על סך 92.3 מיליון דולר למימון פיתוח ראשוני של ה-CST-100. באוגוסט 2012, בשלב הבא של הפיתוח, קיבלה בואינג 460 מיליון דולר נוספים עבור פיתוח החללית.
ב־16 בספטמבר 2014, נאס"א הודיעה שהחברות בואינג ו-SpaceX זכו במכרז והם אלו שיספקו שירותי שיגור אסטרונאוטים עבור נאס"א כאשר בואינג תקבל 4.2 מיליארד דולר עבור פיתוח ה-CST-100, ו-SpaceX תקבל מימון של 2.6 מיליארד דולר עבור פיתוח הדרגון 2. בספטמבר 2015 הודיעה בואינג שהחללית תיקרא "CST-100 סטארליינר".
בספטמבר 2011, בואינג הודיעה שהשלימה סדרת בדיקות בהם בחנה את מערכת כריות האוויר של החללית באמצעות הפלתה מגובה במהירות של בין 16 ל-48 קמ"ש.
באפריל 2012 בואינג ערכה בהצלחה בדיקה של שלושת המצנחים הראשיים של החללית ובמהלכה הפילה בואינג דגם של הסטארליינר מגובה של 3,400 מטר.
ב־4 בנובמבר 2019 נערכה בהצלחה בדיקת ביטול שיגור (Pad Abort Test).
במהלך בדיקה זו בחנה בואינג את מערכת המילוט של החללית כאשר הסטארליינר שיגרה עצמה הרחק מכן השיגור באמצעות מנועי RS-88 שבצידי החללית ונחתה בעזרת מצנחים.