tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צי ה-F-15S משודרג לתצורה דומה ברובה לתצורת ה-F-15SA (סעודי מתקדם) המאוחר יותר ומיועד כ-F-15SR עם תוכנית לשדרוג 66 מטוסים עד 2026.
ה-F-15SG (לשעבר F-15T) הוא גרסה שהוזמנה על ידי חיל האוויר של סינגפור לאחר הערכה הכוללת חמישה מטוסי קרב אחרים.
הוא נבחר ב-6 בספטמבר 2005 על פני דאסו רפאל, המטוס היחיד שהיה עדיין במחלוקת.
ב-22 באוגוסט 2005, סוכנות שיתוף הפעולה הביטחוני של ארצות הברית (DSCA) הודיעה לקונגרס על מכירה צבאית זרה פוטנציאלית (FMS) של נשק, לוגיסטיקה ואימונים לסינגפור; האפשרויות כללו טילי AIM-120C ו־AIM-9X, נשק אוויר-קרקע GBU-38 JDAM ו-AGM-154 JSOW, AN/APG-63(V)3, משקפי ראיית לילה ומונחי לינק 16. השם F-15F שמור גם כן.
הזמנה ל-12 F-15SG הוגשה בדצמבר 2005. ב-22 באוקטובר 2007, סינגפור מימשה אופציה לשמונה F-15SG נוספים במסגרת החוזה המקורי.
ארבעה נוספים נרכשו מאוחר יותר.
ה-F-15 Advanced Eagle מייצג בסיס שדרוג משמעותי יותר על פני דגמים קודמים בכך שהוא כולל מערכת בקרה טוס-על-חוט חדשה ומבנה כנף המאפשר שתי נקודות נשק נוספות מתחת לכנף (הגדלת המספר מתשע לעשרים).
שיפורים נוספים כוללים אפשרות לתא טייס עם תצוגה גדולה, רדאר Raytheon AN/APG-82(V)1 או APG-63(V)3 AESA, מנועי ג'נרל אלקטריק F110-129, תצוגת קסדה עילית משותפות לטייס ולקצין מערכות הנשק, ומערכת מלחמה אלקטרונית דיגיטלית בין שיפורים אחרים.
גרסאות Advanced Eagle כוללות את ה-F-15SA (סעודי מתקדם), F-15QA (קטרי מתקדם), F-15EX איגל II, ו-F-15IA (ישראלי מתקדם, במקור מאנגלית: Israeli Advanced).
גרסה חד-מושבית שהוצעה של F-15E עבור ערב הסעודית.
לאחר מכן שוריין באופן מקדמי עבור F-15SG.
ה-F-15G Wild Weasel היה גרסה דו-מושבית שהוצעה להחליף את ה-F-4G ויילד ויזל בתפקיד דיכוי הגנה אווירית.
ה-F-15H Strike Eagle (H עבור Hellas) הייתה גרסה ליצוא שהוצעה בשנות ה-90 עבור יוון, שנבחרה על ידי משרד ההגנה היווני וחיל האוויר היווני, אך הממשלה בחרה במטוסי F-16 חדשים ובמטוסי מיראז' 2000-5 במקום.
ה-F-15SE Silent Eagle היה גרסה שהוצעה עם תכונות של מטוס קרב של הדור החמישי, כמו נשיאת נשק פנימית וומר סופג מכ"ם.
ה-Silent Eagle כלל תאי נשק קונפורמיים (CWB) לאחסון נשק פנימי במקום מכלי דלק קונפורמיים, זנבות אנכיים כפולים מוטים החוצה ב-15 מעלות להפחתת חתימת רדאר; רוב שטח ה-CWB משמש לאחסון נשק, מיעוט משמש לאחסון דלק.
ה-F-15SE אופטימלי למשימות אוויר-אוויר, חסר תכונות הסתרה בכל הכיוונים למשימות בתוך אזורים מוגנים על ידי מערכות נ"מ קרקעיות.
ה-F-15E הראשון לייצור, s/n "86-0183", שונה להפוך לדגם Silent Eagle.
ה-F-15GSE היה הצעה משנת 2006 לגרסת תקיפת חלל של ה-F-15E, לתקיפת לוויינים.
הוא היה אמור להיות גרסה בלתי מאוישת המופעלת מרחוק, שתישא על גבו טיל ASAT בעל 3 שלבים למסלול, בין זנבות המטוסים הכפולים.
חיל האוויר הישראלי – 25 מטוסי F-15I בשירות, נכון לינואר 2014.
טייסת 69 – בסיס חצרים
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה – 59 מטוסי F-15K בשירות, נכון לשנת 2019. סה"כ 61 מטוסים סופקו, מתוכם שני מטוסים התרסקו.
חיל האוויר המלכותי הסעודי – 70 מטוסי F-15S איגלס בשירות, נכון לינואר 2014
כנף 3 – בסיס חיל האוויר המלך עבדולעזיז
כנף 5 – בסיס חיל האוויר המלך חאליד
חיל האוויר של סינגפור – 40 מטוסי F-15SG
כנף קרב 366 – בסיס חיל האוויר מאונטיין הום, איידהו
חיל האוויר של ארצות הברית – 219 מטוסי F-15E, נכון לאפריל 2019
כנף קרב 4 – בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון, צפון קרוליינה
כנף קרב 48 – בסיס חיל האוויר המלכותי ליקנהית', בריטניה
כנף 53 – בסיס חיל האוויר אגלין, פלורידה
כנף 57 – בסיס חיל האוויר נליס, נבדה
כנף ניסוי 96 – בסיס אגלין, פלורידה
קבוצת מטוסי הקרב ה-414 – בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון, צפון קרוליינה
מקור המידע: USAF F-15E Flight Manual (TO 1F-15E-1), דף המידע של חיל האוויר האמריקני, Davies ובואינג.
צוות: שניים – טייס ונווט קרב
פרופיל אווירודינמי: בשורש – NACA 64A006.6, בקצוות – NACA 64A203
שני מנועי פראט אנד ויטני F100-PW-220 טורבופאן עם מבער אחורי
טווח קרבי: 1,272 ק"מ במשימת תקיפה
טווח העברה: 3,889 ק"מ עם מכלי מכל דלק תצורתי ושלושה מכלים חיצוניים
נקודות תלייה: 4 מתחת לכנפיים, נקודות על גוף המטוס, מתקני תלייה על מכלי מכל דלק תצורתי – סה"כ יכולת נשיאת חימוש ודלק חיצוני עד 10,433 ק"ג
חימוש נוסף: עד 3 מכלי דלק חיצוניים בנפח 2,270 ליטר כל אחד, או 3 משגרים ×7 רקטות מונחות לייזר APKWS תחת כל כנף
מקדש הוא מבנה שנבנה למטרות דתיות או לטקסים רוחניים כמקום פולחן.
כמעט לכל דת ותרבות קיים מקדש מסוג כלשהו אשר סגנון האדריכלות שלו תואם את אופי הפולחן ואת מאפייני החברה.
בניית המקדש מייצגת בדרך כלל את מיטב האדריכלות של התרבות אשר בנתה אותו בתקופתה.
הדבר משתקף בפאר המבנה, עבודות האמנות המלוות אליו ומיקומו של המבנה ביחס לעיר.
לאורך ההיסטוריה מקובל היה להקים מקדשים במקומות בהם כבר היה מבנה מקודש בעבר, וכך נמצא גם באתרים ארכאולוגיים בעיראק.
באופן דומה, גם בימי הביניים ובעת החדשה מוסבים מקומות מקודשים לטובת הדת השולטת.
מסגדים, כנסיות ובתי כנסת ברחבי המזרח התיכון שינו את ייעודם הדתי בהתאם לרצון השליטים.
דוגמאות בולטות לכך הן קבר דוד המלך בהר ציון ומסגד איה סופיה באיסטנבול.
בנוסף להיות המקדש מקום לפולחן דתי, הוא משמש לעיתים את החברה גם לטובת התכנסות ופעילות קהילתית שאינה דתית.
חלל המקדש או המרחב הסמוך אליו מתוכננים כך שקהילת המשתמשים בו תוכל להתכנס ולשמוע את מנהיגם, לקיים אירועים חברתיים שונים או אפילו לקיים בסמוך למקדש שוק, מתוקף העובדה שאנשים רבים מגיעים למקום זה.
מאפיינים אלה גלובליים אך לכל סוג של מקדש בכל דת ותרבות קיימים מאפיינים שונים בתכלית.
המצאת מבנה המקדש בארץ ישראל
על פי חלק מהחוקרים, המבנים הראשונים בעולם של מבני פולחן ומקדש נבנו בארץ ישראל.
המקדש הראשון הידוע בעולם נמצא בבקעת עובדה ונקרא מקדש הנמרים (4600 לפני הספירה).
לאחריו נמצא מקדש נוסף שנבנה בעין גדי בתקופה הכלכוליתית (3150 לפני הספירה).
עוד שנים עשר מקדשים מתקופת הברונזה הקדומה נמצאו בארץ ישראל: ארבעה מקדשים במגידו, שלושה בעי (ליד בית אל), שני מקדשים בערד, מקדשים בודדים בבית ירח, יריחו, ירמות, גילת ובאב א דרעא.
מקדשים אלה קדמו בזמן למקדשים במצרים העתיקה שנבנו מאוחר יותר: לוקסור-1400 לפנה"ס, כרנך-1600 לפנה"ס, אבו סימבל- 1284. אהרון קמפינסקי כתב במאמרו, כי גם המקדשים שנמצאו בסוריה ובמסופוטמיה נבנו על ידי מהגרים מארץ ישראל.
על פי חז"ל והתנ"ך, משכן המדבר נבנה החל משנת 1440 לפני הספירה ומקדש שלמה נבנה ב-1000 לפני הספירה.
כמו כן מקדשים יווניים אינם ידועים לפני המאה ה-8 לפני הספירה.
בעת העתיקה נתפס המקדש כבית מגוריו של האל.
פולחן האל על ידי כהניו היווה למעשה טיפול בצרכי האל - מזון (קורבנות), אווירה (קטורת), בידור (ריקודים, שירה וכדומה) ואף מין פולחני.
הבדל ניכר בין המקדשים בעת העתיקה ניתן למצוא בסגנון הבניה:
המשכן הוא מקדש נייד שהקימו בני ישראל בזמן יציאת מצריים על פי ציווי ה' כמתואר בספר שמות.
בין המחצית השנייה של המאה העשירית לפנה"ס ל586 לפנה"ס ובין 516 לפנה"ס ועד שנת 70 לספירה התקיים בירושלים בית המקדש.
מבנה הפולחן ביהדות מאז גלות בבל הוא בית כנסת, המכונה גם "מקדש מעט".
בתי כנסת נבנים כך שהמתפללים פונים לכיוון ירושלים.
ראו גם: בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל.
מבנה הפולחן בנצרות הוא הכנסייה.
מבנה הכנסייה פונה לרוב לכיוון מזרח והכניסה הראשית אליו היא ממערב.
בערים נוצריות קיימת גם קתדרלה שהיא כנסייה גדולה ומרכזית ומקום מושבו של הארכיבישוף.
בזרם המורמוני מבנה הפולחן נקרא פשוט "מקדש" (Temple).
באסלאם משמש המסגד כמקום הפולחן המרכזי.
המסגד בנוי כך שכיוון התפילה הוא לכיוון העיר מכה.
מקדש הינדו, שנבדלים בצורתם בהתאם לאליל אליו משויך המקדש ולאזור הגאוגרפי (צפון הודו או דרום הודו).
על פי אמונת ההינדו, המקדש משמש למעשה כמקום משכנו של האליל.
בתאילנד, לאוס וקמבודיה נקראים המקדשים ואט (דוגמה: המקדש הלבן).
סטופה - מבנה מקודש המכיל, על פי אמונת הבודהיסטים, שרידים של בודהא או של אחד מתלמידיו.
קיימים מקדשים המורכבים ממספר רב של סטופות.
בסין וביפן נקראים המקדשים פגודה, ואילו בבורמה ובתאילנד קיימת חפיפת מה בין המונח "פגודה" למונח "סטופה" ומונחים דומים.
המקדש הסיקיסטי נקרא גורדווארה (Gurdwara)
בדת הג'ייניסטית המקדש קרוי דראסאר (בגוג'ראטית: દેરાસર) או באסאדי (בקאנדה: ಬಸದಿ).
המקדשים ביפן לרוב מקודשים גם לבודהיזם וגם לשינטו, עם זאת מקדשים שנבנו עבור פולחן בודהיסטי לרוב יקבלו סיומת ג'י (Ji) בעוד מקדשים שינטואיסטים יקבלו את הסיומת ג'ינגוּ (Jingū)
המקדשים הם חלק בלתי נפרד מהתרבות הסינית; ברחבי סין פזורים מקדשים רבים המשרתים את מאמיני הדתות המסורתיות בסין - דת קונפוציוס, טאואיזם, בודהיזם ופולחן האבות המסורתי העממי.
מקדשים אלו בנויים בסגנון אדריכלי מסורתי שמקורו מימי הקיסרות, עשויים לרוב מעץ, ומקושטים בדגמי חיות מיתולוגיות כמו דרקונים.
מקדם שבירה הוא קבוע שמסמל תכונה פיזיקלית של חומר שקוף, המציין את השפעת סוג החומר על מעבר אור דרכו.
מקדם שבירה מסומן בדרך-כלל באות .
אחת ההגדרות של מקדם השבירה היא היחס בין מהירות האור בריק (מסומנת באות ) למהירות האור בחומר הנדון (מסומנת באות ):
לדוגמה, מקדם השבירה של ריק הוא 1 (על פי ההגדרה).
הגדרה נוספת קושרת את מקדם השבירה למקדם הדיאלקטרי () ולמקדם המגנטי () של החומר:
מקדם השבירה בא לידי ביטוי בחישובים רבים בתחום האופטיקה.
הוא מופיע בין השאר בחוק סנל לשבירה של אור, בנוסחת לוטשי העדשות (המאפשרת קביעה של מרחק המוקד לפי צורת העדשה והחומר ממנו היא עשויה), במאפייני סיבים אופטיים ועוד.
מקדם השבירה הנתון של גז משתנה בהתאם לצפיפות ולטמפרטורה שלו.
לדוגמה, אם צפיפותו קטנה, אז קטן מקדם השבירה גם כן.
כמו כן, מקדם השבירה של חומר מסוים משתנה על פי אורך הגל המדובר ועוצמת האור.
בחומרים במבנה של סריג תיתכן תלות של מקדם השבירה בכיוון של האור המועבר בחומר ובחומרים בעלי פעילות אופטית מקדם השבירה תלוי אף בקיטוב .
ישנם חומרים שהם בעלי מקדם שבירה שלילי, כלומר שהיחס בין סינוס זווית השבירה לסינוס זווית הפגיעה הוא שלילי.
חומרים אלה יכולים לגרום להחזרה מלאה בתוכם.
להלן טבלה של מקדמי שבירת האור בחומרים שונים.
באופן מעשי, מקדם השבירה של חומרים יהיה בעל גודל מרוכב.
ניתן להציג את מקדם השבירה המרוכב באופן הבא:
כאשר החלק המדומה מתייחס לכמות הבליעה של החומר :
מקדם התקבצות (Clustering coefficient) הוא מונח בתורת הגרפים שהגו דאנקן וואטס וסטיבן סטרוגאטס, בשעה שהנחה האחרון את הראשון, בעבודת דוקטורט, במתמטיקה שימושית.
מקדם ההתקבצות הוא מדד למידת ההצטברות לצבירים בגרף, ושימש אותם בעבודתם על עולמות קטנים.
גרף מוגדר כאוסף של צמתים , ואוסף של קשתות , כך ש־ היא קשת בין ו־.
בהמשך נניח ש־, ו־ חברים ב־.
הסביבה של הצומת מוגדרת כקבוצת הצמתים המחוברים אליו ישירות: .
הדרגה של הצומת , היא מספר הצמתים המחוברים אליו ישירות, או מספר הצמתים בסביבתו, ותסומן .
מקדם ההתקבצות של הצומת , הוא היחס בין מספר הקשתות בסביבה של למספר הקשתות האפשריות בסביבתו (מספר הקשתות שהיו בסביבה, אילו היא הייתה גרף מושלם).
עבור גרף בלתי-מכוון, מספר הקשתות האפשריות הוא - טור חשבוני (סכום של סדרה חשבונית) מ־0 עד .
זאת מאחר שלצומת ה־ יש קשתות אפשריות, לצומת ה־ יש קשתות אפשריות (הקשת עם הצומת ה־ כבר נספרה), וכך הלאה, עד שלצומת האחרון נותרות 0 קשתות אפשריות.
כלומר, בכל סביבה בגרף בלתי מכוון יש קשתות אפשריות.
לכן, מקדם ההתקבצות יהיה נתון על ידי:
הביטוי במכנה מציין את מספר הקשרים האפשריים בסביבה , בעוד שהביטוי במונה מציין את גודל קבוצת הקשתות , כך ש־ ו־ שייכים ל־ (כלומר, חלק מהסביבה של ), ו־ שייך ל־ (כלומר, קשתות שאכן קיימות בגרף).
בגרף מכוון המצב דומה, אלא שעבור כל קשת בודדה בגרף הבלתי-מכוון, קיימות שתי קשתות "מקבילות" בגרף המכוון: ו־.
לכן, מספר הקשתות האפשריות בגרף המכוון כפול ממספר הקשתות האפשריות בגרף הבלתי-מכוון.
כלומר הביטוי למקדם ההתקבצות של צומת יהיה:
אם מקדם ההתקבצות של צומת מסוים, , שווה ל־1, זה אומר שהסביבה שלו, , היא גרף מושלם, וכל הצמתים בה מחוברים זה לזה.
אם מקדם ההתקבצות שלו הוא אפס, משמעות הדבר היא שהדרך היחידה לעבור בין שני צמתים בסביבה שלו היא דרכו - הוא היחיד שמחזיק את הסביבה מחוברת.
מקדם ההתקבצות של הגרף כולו, נחשב לממוצע מקדמי ההתקבצות של כל הצמתים בגרף: .
בסוציולוגיה הגודל הזה מכונה לעיתים "fraction of transitive triplets", אם כי עשויה להיות לו משמעות מתמטית שונה לעיתים: היחס בין מספר הקשתות הקיימות למספר הקשתות האפשריות בגרף כולו.
מקדם פואסון או יחס פואסון של חומר הוא גודל פיזיקלי חסר ממד המודד את עמידות החומר לעיוות, שערכו נע בדרך כלל בין 0.25 לבין 0.5. מסומן באות היוונית נוּ.
לפלדות הערך של מקדם פואסון הוא בסביבות 0.3. מקדם פואסון כמו גם מודול האלסטיות של החומר משתנים עם שינוי הטמפרטורה של החומר.
מקדם פואסון מציג את המעוות הרוחבי כתוצאה מהמעוות האורכי.
זאת לעומת מודול האלסטיות שהוא ביטוי לקפיציות של החומר.
כאשר מבצעים מבחן מתיחה או מבחן לחיצה של דגם החומר, הדגם מתארך או מתקצר בהתאם למתיחה או הלחיצה.
בחתך הרוחב של הדגם מתרחש מעוות בכיוון הפוך ובשיעור שבין 25% עד 50% מהמעוות האורכי.
היחס בין המעוות האורכי לבין המעוות הרוחבי הוא יחס פואסון או מקדם פואסון.
- הוא יחס פואסון או מקדם פואסון
במוט המועמס למתיחה או ללחיצה, המעוות הוא ההתארכות היחסית:
מצב מאמצים מרחבי ומצב מעוותים מרחבי
הם מעוותים בכוונים המסומנים x,y,z
הוא מודול האלסטיות של החומר
הם מאמצים בכוונים המסומנים x,y,z
הוא מקדם פואסון או יחס פואסון של החומר
הקשר בין מודול האלסטיות לבין מודול הגזירה נתון על ידי הביטוי הכולל בתוכו את מקדם פואסון
שינוי הנפח היחסי כתוצאה ממתיחת החלק הוא ביטוי התלוי בשינוי האורך היחסי ובמקדם פואסון.
- הוא השינוי בנפח החלק
- הוא האורך הראשוני של החלק לפני המעוות
- הוא השינוי באורך החלק כתוצאה מהמעוות
כאשר מוט בעובי או בקוטר d ובאורך L נתון למתיחה כך שהאורך שלו משתנה בשעור ΔL אזי הרוחב או הקוטר של המוט ישתנה בערך השלילי הנתון על ידי הביטוי המקורב להלן, ביטוי הנותן תוצאות טובות כאשר המעוותים ושינויי האורך והרוחב קטנים.
המשמעות של הסימן השלילי היא שכאשר המוט מתארך, הרוחב או הקוטר שלו קטנים.
הביטוי המדויק המתאים למעוותים גדולים הוא:
- הוא הקוטר או העובי הראשוני של החומר
- הוא השינוי בקוטר החומר או השינוי בעובי
- הוא האורך הראשוני של החלק לפני המתיחה או הלחיצה
בחומרים שאינם אחידים בכל הכוונים כמו למשל קורת עץ, לה תכונות שונות לאורך הסיבים ובניצב לסיבים, למקדם פואסון יהיה ערך מספרי שונה בכל כוון.
נשמר היחס בין מקדם פואסון לבין מודול האלסטיות:
- הוא מודול האלסטיות בכיוון i
- הוא מקדם פואסון במישור jk
נתבונן בקבוע הראשון של לאמה.
הערכים שמקדם פואסון יכול לקבל הם .
אבל ישנם פולימרים בעלי מקדם פואסון שלילי (מצב בו החומר מתרחב במתיחה).
חומרים כאלו נקראים Auxetic materials, ומבנים בעלי התכונה הזאת נקראים Chiral Structures.
מקדם פואסון גדול מ-0.5 אינו אפשרי עבור חומרים איזוטרופים.
ערכים של מקדם פואסון לחומרים שונים
מָקָדָמְיָה (שם מדעי: Macadamia) הוא סוג צמח הכולל שמונה מינים של עצים בעלי פרחים ממשפחת הפרוטאיים.
המקדמיה גדל באופן טבעי במזרח אוסטרליה ובאינדונזיה.
המקדמיה הוא עץ ירוק עד אשר גובהו נע בין 2–13 מטרים.
עליו מסודרים בקבוצות של 3–6 והם דמויי רומח, בצורת ביצה הפוכה או דמויי אליפסה.
אורך העלים נע בין 6–30 ס"מ ורוחבם בין 2–13 ס"מ ושוליהם משוננים או חלקים.
העלים נישאים על פטוטרות באורך 6–25 ס"מ והם גלדניים וחלקים.
הפרחים מסודרים באשכולות מוארכים באורך 5–30 ס"מ כאשר אורך כל פרח הוא 10–15 מ"מ.
צבע הפרחים לבן עד סגול או ורוד ולהם 4 עלי כותרת.
הפרי כדורי, מעוצה וקשיח מאוד, בעל קליפה מגובששת וכולל זרע אחד או שניים.
המקדמיה קרויה על שמו של ד"ר ג'ון מקאדאם, עמית של הבוטנאי פרדיננד פון מילר שהיה הראשון שתיאר אותה.
השמות הנפוצים של הסוג הם מקדמיה, אגוז מקדמיה, אגוז קווינסלנד, ואגוז מרוצ'י.
שמות ילידיים של הצמח הם קינדל קינדל וג'ינדילי.
לזרעי הצמח ערך חקלאי רב, אם כי רק לשני המינים: מקדמיה תמימה (M.integrifolia) ומקדמיה ארבע-עלית (M.tetraphylla) פוטנציאל מסחרי.
ביתר המינים הזרע מכיל גליקוזידים ציאנוגנים הרעילים לאדם.
ניתן לסלק את החומרים האלו באמצעות תהליך של השריה, שטיפה וסינון, והילידים האבוריג'ינים באוסטרליה משתמשים בתהליך זה על מנת לנצל את המינים האלו.
את שני המינים האכילים מכליאים בקלות רבה, וכתוצאה מכך המין מקדמיה ארבע-עלית נמצא בסכנת הכחדה.
עץ המקדמיה הוא צמח המזון המקומי האוסטרלי היחיד המיוצר ומיוצא בכמות מסחרית.
על מנת להרבות את המקדמיה משתמשים בדרך כלל החקלאים בשיטת ההרכבה.
העץ מתחיל להניב כמות מסחרית בהיותו בן 7–10 שנים, אבל תוחלת החיים שלו גבוהה – עד כ-100 שנה.
עץ המקדמיה צומח היטב בקרקעות פוריות ובעלות ניקוז מים טוב שבהן פחות מ 20% גיר.
העץ גדל באזורים בהם כמות המשקעים היא 1,000–2,000 מ"מ בשנה, ותחום הטמפרטורות הוא 10–40 מעלות.
העץ פגיע מאוד לרוחות חזקות, בשל היות ענפיו שבירים ובשל שורשיו שאינם מעמיקים בקרקע.
עצים צעירים פגיעים מאוד לנזקי קרה, וטמפרטורות של 6- מעלות או פחות מכך יכולות לפגוע קשות גם בעצים בוגרים.
מחוץ לאוסטרליה מגדלים את המקדמיה בעיקר בהוואי אך גם בברזיל, קליפורניה, ישראל, קניה, בוליביה, ניו זילנד, דרום אפריקה ומלאווי.
עץ המקדמיה הובא לראשונה לארץ ישראל לפני כ-50 שנה ונשתל בחוות הניסיונות החקלאית ברחובות.
בשנות השישים ניטעו מספר עצים בחצרות בתים בעיקר לאורך מישור החוף, ורק בשנים האחרונות החלו לגדל את עץ המקדמיה באופן מסחרי במטעים.
אגוז המקדמיה מכיל כ-60–80 אחוזי שומן ומהווה מקור מצוין לברזל, סידן, זרחן וויטמין B1. בשמן המופק מאגוז המקדמיה משתמשים בתעשיית התמרוקים בשל תכולת החומצה הפאלמיטולאית אומגה 7 שבו, ובשל העובדה שהוא עמיד מאוד בפני חימצון.
קליפת אגוז המקדמיה קשה במיוחד ודורשת השקעת כוח של כ-21 ק"ג לסנטימטר רבוע על מנת לפצחה.
לאחר זמן מה במקום יבש וחם הקליפה עשויה לפתח חריצים גדולים המקלים על הפיצוח.
אגוזי המקדמיה הם המרכיב העיקרי בתזונת תוכי ארת ענק יקינתונית בשבי.
תוכים גדולים אלו הם בין בעלי-החיים הבודדים המסוגלים לפצח את אגוז המקדמיה.
אכילת האגוז תגרום להרעלה אשר תתבטא בחולשה עד כדי חוסר יכולת לעמוד כ-12 שעות לאחר האכילה.
בדרך כלל זמן ההתאוששות מההרעלה הוא 48 שעות.
במכניקת הקוונטים, מקדמי קלבש-גורדן הם מקדמים המשמשים לבניית מצבים עצמיים של התנע הזוויתי הכולל של מערכת מורכבת מתוך מצבים עצמיים של תנע זוויתי של תת-מערכות שלה.
המקדמים קרויים על שם המתמטיקאים הגרמנים אלפרד קלבש ופאול גורדן, שעסקו בבעיה דומה בתורת השמורות.
נתונה מערכת המורכבת משתי תת-מערכות.
יהי מרחב וקטורי ממדי, הנפרס על ידי המצבים העצמיים של , התנע הזוויתי של תת-המערכת הראשונה ורכיב שלו:
ויהי מרחב וקטורי ממדי, הנפרס על ידי המצבים העצמיים של , של תת-המערכת השנייה:
מרחב המצבים של המערכת הכוללת הוא מרחב ממדי, הנתון על ידי המכפלה של שני המרחבים הנפרדים .
בסיס אפשרי למרחב זה הוא סט מצבי המכפלה החיצונית של המצבים הנפרדים
כאשר הסימון מייצג את אופרטור המכפלה טנזורית.
התנע הזוויתי הכולל של המערכת המורכבת
נגדיר אופרטורים הפועלים במרחב באמצעות רכיבי התנעים הזוויתיים הנפרדים (כאן מייצג את אופרטור היחידה)
כל מכפלה כזאת פועלת על מרחב המצבים של המערכת הכוללת באופן הבא
אופרטורים אלו מקיימים את יחסי החילוף של רכיבי תנע זוויתי
לפיכך נוכל להגדיר את התנע הזוויתי הכולל של המערכת, שאופרטורים אלו הם רכיביו, ואשר מקיים
כאשר הם המצבים העצמיים של התנע הזוויתי הכולל (וגם של התנעים הזוויתיים הנפרדים), והם פורסים את המרחב .
כמו כן מקיים את אי שוויון המשולש
מצבי המכפלה מהווים בסיס של המרחב , מכאן שניתן להביע כל מצב במרחב כצירוף ליניארי שלהם.
בפרט, ניתן להביע את המצבים העצמיים של התנע הזוויתי הכולל בבסיס זה:
מקדמי הצירוף הליניארי נקראים מקדמי קלבש גורדן.
נהוג להשמיט את , ולסמן את המקדמים בקיצור .
על ידי הגדרת אופרטורי סולם של התנע הזוויתי הכולל ניתן למצוא יחסי רקורסיה שבאמצעותם ניתן לחשב את מקדמי קלבש גורדן במפורש.
את יחסי הרקורסיה מצא יואל רקח בשנת 1941.
הפעלת האופרטור על המשוואה המגדירה את המקדמים מראה שהמקדמים מתאפסים אלא אם מתקיים
כאמור, המקדמים משמשים לבניית מצבים של התנע הזוויתי הכולל מתוך מצבים של התנעים הזוויתיים הנפרדים.
בנוסף, לתכונות מקדמי קלבש גורדן יש חשיבות בקביעת כללי ברירה של מעברים קרינתיים תוך שימוש במשפט ויגנר-אקרט.
מקדם מתאם הוא ערך מספרי המכמת את המתאם, כלומר את הקשר הסטטיסטי, בין שני משתנים או יותר.
סוגים שונים של מקדמי מתאם כוללים בין היתר:
מקדם המתאם של פירסון, הידוע גם כ־r, R, או ה־r של פירסון, המודד את עוצמת הקשר הליניארי בין שני משתנים.
מקדמי מתאם שבודקים קשר אורדינאלי :
מקדם המתאם של גודמן וקרוסקל
מקדם הספק או גורם ההספק (מסומן כ־) של צרכן חשמלי במעגל חשמלי עם זרם חילופין הוא היחס בין הספק יעיל (ממשי) לבין ההספק המרוכב של צרכן או עומס.
ככל שמקדם ההספק גדול יותר כן גדול יותר חלקו של ההספק הפעיל בהשוואה להספק המדומה, וכן הניצול של האנרגיה העוברת טוב יותר.
מקדם ההספק במדינת ישראל כיום הוא 0.92.
צרכן חשמל אוהמי (התנגדותי) הוא התקן שהתנגדותו הפנימית והספק הצריכה שלו הם ממשיים בלבד, וכל הספק הצריכה פעיל.
צרכן בעל התנגדות אוהמית והשראתית אינו אוהמי; לדוגמה, מנועים שיש בהם התנגדות אוהמית והתנגדות השראתית, שבהם קיימת זווית מופע בין הזרמים, וצרכנים אלה צורכים הספק פעיל והספק היגבי השראתי.
במשולש ההספקים ניתן לראות את היחס בין הספק ממשי, הספק מדומה והספק כולל מרוכב.
אם ההספק הממשי הוא P וההספק המדומה Q, אז ההספק המרוכב S הוא:
עבור מקור מתח חילופין רגיל, ניתן לקשר את ההספק למתח V וזרם I באמצעות:
במתקני מתח נמוך וברשתות, צרכנים מחוברים במקביל למקור, לכן המתח בנוסחה זו קבוע.
שינוי מקדם הספק ניתן להשיג אך ורק על ידי שינוי הזרם.
למטרה זו משתמשים בקבלים המחוברים במקומות שונים במקביל למתח ההזנה.
מקדם הספק ירוד גורם לשתי תופעות שליליות:
עליית זרם ברשת, וכתוצאה מכך עליית מפלי מתח והפסדי הספק בקווי העברה.
הדבר פוגע בטיב האנרגיה החשמלית.
עקב עלויות זרם ברשת שטח החתך יוגדל וכך אביזרי הרשת יתייקרו.
הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל מחייבת את הצרכנים התעשייתיים לנקוט באמצעים אשר יביאו לשיפור מקדם ההספק ל-0.92.
מקדם הספק גבוה מזה אינו רצוי, ואסור שמקדם ההספק יהיה שווה ל-1, כיוון שדבר זה גורם למעגל להיכנס לתהודה מקבילית, תהודת זרמים.
צרכני חשמל באופן כללי צורכים גם הספק פעיל וגם הספק היגבי השראתי.
ברשת החשמל, חברת החשמל תשאף להקטין ברשתות את הכמות המלאה של צריכת הספק היגבי השראתי, כי הגנרטורים מייצרים הספק מדומה ואם קיימת אפשרות לספק הספק היגבי השראתי במקום הצריכה אז מקדם הספק יגדל.
חברת החשמל מגבילה את צרכני החשמל בצריכה של הספק היגבי השראתי.
לא ניתן לשנות את הצריכה של ההספק הפעיל.
היתרונות הכלכליים של שיפור מקדם ההספק הם:
הקטנת הפסדי הספק בקווים בצורה משמעותית.
מהנוסחאות הנ"ל אנו רואים שאם נשפר את מקדם ההספק, משמעותו, נקטין את צריכת Q ונקרב אותו לערך מעל 0.92; נקטין זרם ברשת וכך קטנים הפסדי הספק ברשת בצורה משמעותית.
בעקבות הקטנת הזרם, נקטין גם את מפלי המתח כי הם ביחס ישר לערך הזרם.
הקטנת שטחי חתך של קווי הרשת; בוחרים שטחי חתך של מוליכים בהתאם לזרם העובר בהם.
שיפור מקדם הספק יגרום להקטנת זרם בקווים ואז תתאפשר בחירת שטח חתך קטן בהשוואה לרשת ללא שיפור מקדם הספק.
אפשרות לבחירת שנאי הרשת בהספקים קטנים.
על ידי התקנה והפעלה נכונה של מתקן החשמל
מנועי השראה מהווים את העומס הנפוץ ביותר במתקני חשמל; הצריכה שלהם זהו ההספק הפעיל התלוי במקדם העמסה של המנוע וההספק ההיגבי שכמעט ואינו תלוי במקדם העמסה.
לכן יעיל יותר להפעיל מנוע אחד בהעמסה הקרובה ל-100% במקום הפעלה של שני מנועים בהעמסה הפחותה מ-50%; על ידי ניתוק של מספר מנועים הפועלים בהעמסה נמוכה ניתן להקטין לחלוטין את צריכת ההספק ההיגבי (הכוללת) ולשפר מקדם הספק ללא אמצעים מיוחדים.
שימוש נכון בשנאי הספק; שנאי הספק מהווה עומס השראתי, מקדם ההספק של השנאי בריק מאוד נמוך (פחות מ-0.2), שליטה נכונה על העמסה של השנאים תסייע לשמור על מקדם הספק גבוה של המתקן.
שימוש בסוללות הקבלים לשיפור מקדם הספק.
שיפור טבעי - שיפור המתבצע כאשר במערכת יש צרכנים קיבוליים שמקזזים את ההספק השראתי, בנוסף לכך ניתן להוסיף עומסים התנגדותיים.
שיפור על ידי מנוע סינכרוני - מנועים חשמליים סינכרוניים עובדים במקדמי הספק קיבולי שמקזזים את ההספק השראתי.
מנועים יכולים לבוא במקום מנועים השארתים שקיימים במתקן ובנוסף אליהם.
שיפור על ידי קבלים - הקבלים מקזזים את הערך השארתי למערכת וגורמים לשיפורו.
הדרך המקובלת ביותר לשפר את מקדם ההספק בתעשייה במערכת תלת פאזית זהות, היא חיבור בשיטת "המשולש", היות שדרוש קבל בעל קיבולת הקטנה פי 3 כדי לספק קיבול מסוים כאשר הקבלים מחוברים במשולש לעומת חיבור בשיטת "הכוכב".
שיטות התקנה של קבלים לצורך שיפור מקדם הספק במתקן תעשייתי
התקנה אינדיבידואלית בשיטה זו הפסדי הספק ומפלי מתח מקוזזים עד לנקודת החיבור של הקבלים, כלומר במתקן כולו כולל כבל ראשי, קווי הזנה ללוחות משניים וקווי חלוקה לצרכנים.
לכן קטנים כל אמצעי הגנה והמיתוג.
אבל השיטה דורשת השקעה כספית התחלתית גבוהה, לכן השיטה מחייבת חישוב כלכלי של חיסכון בשימוש כמות הקבלים.
שיפור קבוצתי בשיטה זו הקבלים מחוברים במקביל ללוח משני, שמזין קבוצת צרכנים בעלי מקדם הספק ירוד מאוד, הדבר נעשה על מנת להבטיח סלקטיביות של הגנות ושטחי חתך של הקווים במיתקן.
בשיטה זו קיזוז הפסדי הספק ומפלי מתח נעשים רק בכבל ראשי ובקו הזנה של לוח משני שעליו מחוברים קבלים.
בשיטה זו דרש חישוב כלכלי לבדיקת חיסכון כספי וחישוב חשמלי לבדיקת סלקטיביות של הגנות וכבלים.
שיפור מרכזי בשיטה זו סוללת הקבלים מתחברת לפסי צבירה של לוח ראשי במתקן וברוב המקרים הוא מופעל מבקר.
שיטה זו נפוצה וזולה ביותר, אך היא לא משנה שום דבר במתקן.
השיטה רק מקטינה זרם כללי, שטח חתך של כבל ראשי, ושנאי המזין את המתקן שברוב המקרים שייכים לחברת חשמל.
שימוש בשיטה זו דורש קיום עקומת העמסה של המיתקן, שלפיה ניתן לתכנת את הבקר.
קשה לתקן את ההספק בצורה מדויקת, בפרט כאשר לא כל הצרכנים עובדים יחד והעומס משתנה לאורך זמן.
ברוב המקרים מערכת הקבלים מופעלת על ידי בקר לשיפור מקדם ההספק במעגל, מנתק או מחבר את הקבלים לפי הצורך.
תיקון ההספק נעשה רק על קטע הרשת המחבר את המקור (תחנת כוח) אל נקודת הפיצול של הרשת (לוח ראשי), הצרכנים המקבילים.
במכניקה קלאסית, מקדם תקומה הוא גודל פיזיקלי המאפיין את מידת האלסטיות בהתנגשות בין שני גופים.
מקדם התקומה הוא מינוס הפרש המהירויות אחרי ההתנגשות חלקי הפרש המהירויות לפני ההתנגשות, כלומר
כאשר הן מהירויות גוף 1 וגוף 2 לפני ההתנגשות, ו- הן מהירויות גוף 1 וגוף 2 לאחר ההתנגשות.
מקדם תקומה שערכו אחת מציין התנגשות אלסטית לחלוטין, שבה נשמרת האנרגיה הקינטית, בעוד מקדם תקומה אפס משמעותו התנגשות פלסטית לחלוטין.
מקדם תקומה בין אפס לאחת מציין התנגשות ביניים.
מקדם התקומה לא מייצג את כמות האנרגיה הקינטית שהלכה לאיבוד בהתנגשות, אם כי הגדלים קשורים זה בזה.
המהירויות בנוסחה הן סקלרים, כלומר עבור התנגשות המתרחשת בממד אחד.
כל התנגשות בין שני גופים ניתן לרשום בממד אחד במערכת הייחוס של מרכז המסה.
מקדם התקומה של התנגשות תלוי בגורמים רבים, כגון: מידת האלסטיות של הגוף הפוגע, סוג המשטח בו פוגע בגוף, ויסקואלסטיות (חיכוך פנימי בתוך הגוף) ועוד.
עם זאת, גם בהתנגשויות אידיאליות מהבחינות הללו (היעדר חיכוך פנימי, משטח קשיח במידה אינסופית וחומר אלסטי למדי) עדיין קיימת מגבלה בסיסית על מקדם התקומה של עצם, והוא לעולם לא יכול להיות שווה לאחד.
הסיבה לכך היא שמהירות הקול בחומר ממנו עשוי הגוף הפוגע סופית, כך שחלקים שונים שלו "יודעים" על ההתנגשות בזמנים שונים ויש הפרש בזמני התגובה שלהם.
כתוצאה מסופיות מהירות הקול, הגוף לא מגיב כגוף קשיח, וחלק מהאנרגיה של ההתנגשות מועברת לרובד פנימי (רעידות פנימיות למשל) במקום לאנרגיה קינטית של מרכז המסה.
חיזוי מקדם התקומה מתכונות החומר
מקדם התקומה אינו תכונה של החומר ממנו עשוי העצם בלבד מכיוון שהוא משתנה עם הצורה של הגוף והתנאים הספציפיים של ההתנגשות, אבל הוא ניתן לחיזוי מתכונות החומר וממהירות הפגיעה כאשר מפשטים את מאפייני ההתנגשות.
כדי להימנע מהסיבוכים הכרוכים בתנועה סיבובית וחיכוך, נחשיב את המקרה האידיאלי של זוג עצמים כדוריים זהים, המתנגשים כך שמרכזי המסה שלהם והמהירויות היחסיות שלהן נחות כולן על ישר אחד.
עבור חומרים רבים, כמו מתכות וחומרים קרמיים, ניתן להניח שהם אלסטיים באופן מושלם כאשר המאמצים המתפתחים בהתנגשות לא עוברים את החוזק שלהם, בו ניתן לראות את הגבול האלסטי שלהם.
כאשר הנחה זו מתקיימת, אנרגיית ההתנגשות נאגרת באופן תאורטי במעיין אפקט-קפיצי של דחיסה אלסטית והתוצאה היא e = 1. אולם הנחה זו תקפה רק למהירויות של בין 0.1m/s ל-1m/s.
הגבול האלסטי נשבר במהירויות גבוהות יותר משום שכל האנרגיה הקינטית נאגרת בנקודת המגע.
יותר מכך, הגבול האלסטי נשבר בחלק משטח המגע, ותוצאתו אובדן אנרגיה קינטית לדפורמציה פלסטית.
ניתן להסיק את חוק הפרופורציה הבא להתנהגות האנרגיה הקינטית שלא אבדה לדפורמציה פלסטית משיקולים אלה:
וממנו להסיק את התנהגות מקדם התקומה עבור מהירות וצפיפות נתונות:
חוזק גבוה של החומר מאפשר לחלק גדול יותר של "נפח המגע" של החומר להישאר בתחום האלסטי.
מודול אלסטי נמוך יותר מאפשר לשטח מגע גדול יותר להתפתח במהלך ההתנגשות כך שהאנרגיה מתפלגת על נפח גדול יותר מתחת למשטח בנקודת המגע.
זה עוזר למנוע שבירה של הגבול האלסטי.
מודל של מקדם התקומה של מערכות מורכבות
ניתן למדל גוף מורכב כמערך של N מסות שבין כל שניים מחבר קפיץ רפוי.
ברגע שהגוף נכנס להתנגשות הגוף, דהיינו המערך, סופג זעזוע מסוים, וחלק מהאנרגיה הקינטית המקורית של הגוף הופך לאנרגיה ויברציונית פנימית של הגוף, כך שהגוף חוזר רק עם חלק מהאנרגיה הקינטית המקורית שלו כאנרגיית מרכז מסה.
תחת ההנחה שמסתו של הגוף הגדול בין השניים אינסופית ביחס למסת הגוף הקטן בין השניים, כמו גם שלגוף הכבד קשיחות אינסופית (כך שההחזרה הופכת תלויה במבנה של הגוף הקל בלבד), ניתן לתאר את מקדם התקומה כמקדם פנימי מאפיין של הגוף לבדו, ללא קשר להתנגשות.
מצב כזה מתרחש למשל בהתנגשות של גוף ברצפה.
מטרת המודל הבא להעריך את מהירות החזרה u של גוף מורכב כתלות במהירות הפגיעה v ולהעריך את היחס
כקירוב ראשון ניקח מערכת של 2 קפיצים זהים ושתי מסות זהות, מסת כל מסה m וקבוע הקפיץ k לכל קפיץ.
אורכו הרפוי של כל קפיץ L, ומשקל הגופים מוזנח בבעיה.
המערכת מתנגשת ברצפה במהירות v, כל הנתונים מוצגים באיור.
המשוואות הדיפרנציאליות המתארות את תנועת הגופים בזמן הן:
הוא מיקום המסה התחתונה כפונקציה של הזמן ו- מיקום המסה העליונה בזמן, כאשר כיוון למעלה מוגדר כחיובי.
כדי לפשט את המשוואות ראשית נציג ניסוח חלופי למשוואות באמצעות הצגת הסטייה מנקודות שיווי המשקל בגבהים h=L,2L:
ו- ואז המשוואות הדיפרנציאליות הופכות להיות:
כעת נציג את הבעיה בייצוג מטריציוני ונמצא את אופני התנודה העצמיים.
הצבת פתרונות מהצורה: מובילה להצגה:
כדי שלמערכת המשוואות הזאת יהיה פתרון, על הדטרמיננטה שלה להתאפס, מה שמוביל למשוואה ממעלה רביעית:
ניתן להפוך את המשוואה למשוואה ריבועית על ידי ההצבה ולקבל את הפתרונות:
נסמן כעת ב- את אמפליטודות התנודה של כל אחת מהמסות בתדר העצמי , ובאופן דומה נגדיר את .
האנרגיה הקינטית של מרכז מסה שאבדה בהתנגשות שווה לאנרגיה האלסטית שנאצרה בקפיץ המחבר בין שתי המסות ברגע התנתקות הקפיץ התחתון מהקרקע כלומר, ל-: כאשר הוא רגע ההתנתקות.
לכן כל שנותר הוא להעריך את האמפליטודות של המסות.
יחד עם התנאי (תנאי זה מייצג את השוויון בין המתקף שמפעילה הרצפה לשינוי התנע של המערכת), אשר ניתן לרשמו גם כך: .
על כך נוסף התנאי: .
ארבעת התנאים הללו מאפשרים להרכיב מערכת של 4 משוואות ליניאריות, אשר בתום תהליך חישובי ארוך ניתן להסיק מהן את התוצאה למקדם התקומה: .
כלומר רוב האנרגיה עוברת לרובד ויברציוני פנימי.
זה כמובן לא אומר דבר על ההתנהגות הגבולית של גוף חומרי אמיתי, שכן כדי למדלו צריך לפתור עבור N מסות וקפיצים כאשר N שואף לאינסוף.
עבור מערך של N מסות וקפיצים נקבל N משוואות דיפרנציאליות מצומדות עבור כל אחת מהתאוצות של המסות.
כאשר מתקיים עבור המסה ה-i (המסות ממוספרות מלמטה למעלה):
ואילו עבור המסה העליונה (שמספרה N) מתקיים:
אם נסמן בניסוח מטריציוני נקבל שהנגזרת הזמנית השנייה של וקטור המצב שווה למכפלה שלו במטריצה מסוימת:
התדירויות הטבעיות של המערכת בגבול שבו N שואף לאינסוף, הן למעשה הערכים העצמיים של המטריצה האינסופית הזאת (הערך העצמי למעשה שווה לריבוע התדירות הטבעית שמתאימה לו: ).
מכאן, התגובה של גוף להתנגשות (מידת ספיגת האנרגיה שלו) תלויה בהתנהגות האסימפטוטית של הערכים העצמיים של מטריצות אינסופיות בעלת התבנית הזאת.
השפעת אופי המשטח על מקדם התקומה
הפיתוח לעיל מניח התנגשות על משטח קשיח באופן אינסופי (perfectly rigid), כלומר משטח שקבוע הקפיץ שלו הוא אינסוף.
אולם התוצאות בפועל של מקדם התקומה שונות באופן משמעותי.
ניתן להסביר הבדל זה על ידי כך שמייחסים קבוע קפיץ לקפיץ החיצוני למערכת הקפיצים והמסות (הקפיץ התחתון באיור) באופן שמשקלל גם את קבוע הקפיץ של המשטח שלוקח חלק בהתנגשות כלומר כך ש-: (חיבור קפיצים בטור).
ניתן להסתכל על המודל כעת כעל הבעיה של אוסצילטור הרמוני מאולץ - למערכת הקפיצים והמסות הפנימית יש תדירות תנודה פנימית טבעית מסוימת בעוד פועל עליה כוח מאלץ (F(t על ידי הקפיץ החיצוני.
תוצאות ניסוייות מראות שלגרף של מקדם התקומה כתלות ב- יש מינימום בנקודה מסוימת.
ההסבר לכך נעוץ בתופעת התהודה - כאשר תדירות הכוח המאלץ תואמת את תדירות התנודה הטבעית הפנימית של המערכת נוצר "רזוננס" בין הכוח המאלץ למערכת - והמערכת סופגת יותר אנרגיה, כך שרק מעט מהאנרגיה "נשארת" למרכז המסה - רובה עובר לרובד פנימי של הגוף, כלומר לתנודות פנימיות.
מקדם וארבורג בכימיה בכלל ובאלקטרוכימיה בפרט הוא גודל המכמת את קצב הדיפוזיה של יון בתמיסה.
קבוע זה מנהל קשר הדוק עם עכבת וארבורג.
חשיבותו של קבוע וארבורג רבה משום שהוא חלק מהותי בניתוח תוצאות מדידות עכבה חשמלית ומשמש לאבחון מערכות כימיות ואלקטרוכימיות במאמרים מדעיים רבים.
ניתן לחשב את גודלו של קבוע וארבורג בעזרת חישוב השיפוע של האזור תלוי הדיפוזיה בדיאגרמת נייקוויסט של מדידת עכבה חשמלית.
לחלופין ניתן לחשב את הקבוע בערת הנוסחא הבאה:
R- קבוע הגזים, T- הטמפרטורה במעלות קלווין, F- קבוע פאראדיי, n- מספר הקשרים הקוולנטיים של היון, D- מקדם הדיפוזיה, O או R בכתב תחתי- מסמנים את הצורון המחומצן או המחוזר בהתאמה, C- ריכוז היון, A- שטח הפנים של האלקטרודה בניסוי.
כוחה של משוואה זו יפה לשני חצאי תגובת חימצון-חיזור הן במקרה של תגובה הפיכות והן במקרה של תגובה הפיכה באופן חלקי.
מקדש אוגוסטוס (קרואטית: Augustov hram) הוא מקדש רומי בעיר פולה שבקרואטיה.
המקדש, שהוקדש לאוגוסטוס, נבנה עוד בחייו, ככל הנראה בערך בין שנת 2 לפנה"ס לתאריך מותו בשנת 14. האפריז המעוטר דומה לזה של מקדש גדול וישן יותר בעיר נים שבצרפת.
מסירותו של בית המקדש הורכבה במקור מאותיות ברונזה המחוברות לעמודי הכניסה של הפורטיקו, אך הטקסט נהרס עם הזמן.
עם זאת, כללי מסירות סטנדרטית אחרים שהוקדשו לאוגוסטוס, ונקראו כך:
רומא ואוגוסטוס קיסר, בנה של האלוהות, אבי המולדת
משפט זה מוכיח שהמקדש מוקדש גם לאלי העיר רומא.
המקדש, שלא כמו מקדשים אחרים כגון מקדש דיבוס אוגוסטוס ברומא, לא קרוי על שם דיבוס אוגוסטוס-תואר שניתן לאוגוסטוס קיסר לאחר מותו.
מקדש אוגוסטוס הוסב לכנסייה תחת שלטון הביזנטים ולאחר מכן שימש כאסם.
המקדש נהרס כמעט לגמרי בהפצצות של בעלות הברית ב-1944, אך שוחזר ב-1947. המקדש משמש כיום כלפידריום המאחסן פריטים מן התקופה הרומית.
מקדש אֶדְפוּ הוא מקדש מצרי עתיק, השוכן על הגדה המערבית של הנילוס בעיר אדפו שבמצרים העליונה, כ-100 ק"מ דרומית ללוקסור.
העיר הייתה ידועה בתקופה התלמיית-רומית בשם "אפולונופוליס מגנה" (Apollonopolis Magna) שניתן לה על שמו של האל ששולב מצמד האלים הורוס-אפולו.
זהו אחד המקדשים המצריים העתיקים השמורים ביותר ששרדו, ויש הטוענים שהוא המקדש המצרי השמור ביותר בכל עמק הנילוס.
בשנת 2003 הגישה מצרים בקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית, יחד עם שלושה מקדשים נוספים מתקופות התלמיים והרומים – דנדרה, איסנא, וכום אומבו – והארבעה נכללים ברשימה הראשונית (tentative list) של האתרים בעלי הערך התרבותי והטבעי במדינה.
המקדש לאל הבז הורוס נבנה בתקופה התלמיית בין השנים 237–57 לפנה"ס.
הכתובות על קירות המקדש מספקות מידע חשוב בנושאי שפה, מיתולוגיה ודת בתקופה ההלניסטית-רומית במצרים העתיקה.
הטקסטים המופיעים על קירות המקדש מספקים מידע על בנייתו.
הטקסטים עוסקים גם בעימות העתיק שבין האלים הורוס וסת.
בניית המקדשים על ידי המלכים התלמיים הייתה חלק מהפעילות הדתית שלהם.
הם חיו באלכסנדריה, עיר הלניסטית מובהקת, הציגו את התרבות הזאת למצרים, ובמקביל הקפידו גם לשמר את התרבות המצרית.
שימור זה בא לידי ביטוי באימוץ המנהג המצרי של מלכי בית תלמי להינשא לאחיותיהם, ושלטו במשותף עם אחותם-רעייתם שהייתה גם היא ממשפחת המלוכה.
שלטון משותף זה הביא למאבקים פנימיים בין האחים שהחליש בהמשך את בית תלמי.
במסגרת אימוץ התרבות המצרית בנו מלכי תלמי מקדשים חדשים לאלים המצרים ושיקמו מקדשים עתיקים.
המקדשים נבנו תוך שמירת המסורת האדריכלית המצרית המקורית.
הם לא בחרו אתרים חדשים אלא המשיכו את המסורת העתיקה של מקדשים קדומים לאותם אלים ששכנו באתרים אלה.
המלכים התלמיים אימצו גם את המסורת המצרית של הפרעונים הקדומים שעיטרו את המקדשים בדמויותיהם, והם הוסיפו במקדשים תבליטים בהם הם מוצגים כפרעה בכתב חרטומים, תוך שימוש בכרטושים לציון שמם.
הם גם השתמשו בסמל הכתר הכפול המסמל את איחוד מצרים העליונה והתחתונה.
השלטון הרומי, שהחליף את שלטון בית תלמי, המשיך במסורת בניית המקדשים.
אימוץ המנהגים המצריים לא שינה את האופי ההלניסטי של שלטונם.
במשך הזמן התפשטה ההשפעה ההלניסטית דרומה גם דרך נישואים, ויצרה מעמד יווני-מצרי מיוחס ומשכיל.
עם זאת, היוונים נותרו תמיד מיעוט מיוחס במצרים התלמיית.
הם חיו על פי החוק היווני, קיבלו חינוך יווני, נשפטו בבתי משפט יווניים והיו אזרחים של ערים יווניות.
חלק מהמלכים התמסרו לחיי פנאי שגרמו לביקורת חריפה על התנהלותם.
בתקופת תלמי הרביעי התגברו הכוחות של גורמים מצריים לא-יווניים, שהביאו בסופו של דבר, בשנת 206 לפנה"ס, למרידה בדרום מצרים.
מרידה זאת הייתה תקדים למרידות נוספות בדורות הבאים.
המקדש באדפו הוא אחד מסדרת מקדשים שנבנו בתקופה התלמיית הכוללת גם את מקדש דנדרה, מקדש איסנא, מקדש קום אומבו והמקדש בפילה (Philae).
גודלו של המקדש משקף תקופת שגשוג.
הבחירה של מלכי תלמי לבנות מקדש כה גדול באתר זה לא הייתה מקרית.
במקום שכן מקדש קדום לאל הורוס.
מקומו במיתולוגיה המצרית הפך אותו לאב טיפוס של שליט שמלכי מצרים שאפו להידמות לו.
קרבתו של האתר לתבאי אפשרה למלכי תלמי לאזן את השפעתם של כהני האל אמון שלא אהדו את השלטון התלמיי.
המקדש נבנה בשלושה שלבים עם הפסקות בנייה ממושכות.
השלב הראשון החל בשנת 237 לפנה"ס והסתיים בשנת 142 לפנה"ס.
השלב השני החל בשנת 140 לפנה"ס והסתיים בשנת 124 לפנה"ס.
השלב השלישי הסתיים בשנת 57 לפנה"ס.
הבנייה החלה בתקופת מלכותו של תלמי השלישי ב-23 באוגוסט 237 לפנה"ס, ותחילה נבנה הדביר, החלק הקדוש ביותר במקדש.
טקס חנוכת חלקו הראשון של המבנה התקיים ב-10 בספטמבר 142 לפנה"ס בנוכחות המלך תלמי השמיני ואשתו.
אורכו של המבנה בעת חנוכתו היה 53 מטר ורוחבו 33 מטר.
המקדש כלל בתחילה את ההיכל המרכזי שבו נבנו הדביר וחדרי הפולחן שסביבו, אולם המנחות וההיפוסטיל הקטן.
ב-17 באוגוסט 212 לפנה"ס החלו לעטר את חלקו הפנימי של המקדש ומלאכת העיטור הסתיימה בשנת 206 לפנה"ס, בתקופת תלמי הרביעי.
ב-2 ביולי 140 לפנה"ס החלה בניית ההיפוסטיל הגדול וב-5 בספטמבר 124 לפנה"ס הושלמה תקרתו.
השלב השלישי כלל את הקיר ההיקפי החיצוני התוחם את המתחם ואת הפילון.
שלב זה הסתיים בטקס חנוכת המבנה שהתקיים ב-7 בפברואר שנת 70 לפנה"ס.
בניית הדלת המונומנטלית מעצי ארז הלבנון הייתה האלמנט האחרון שהונח במבנה בשנת 57 לפנה"ס.
תאריך הסיום הרשמי של המבנה היה 5 בדצמבר 57 לפנה"ס.
שצוינה בכתובת על גבי המקדש: "תלמי, אוזיריס הצעיר, עם אחותו, המלכה קלאופטרה, המכונה טריפאינה".
המקדש הקדום לאל הורוס ששכן במקום קודם לכן, נבנה בכיוון כללי של מזרח-מערב, בעוד המקדש התלמיי נבנה בכיוון כללי של צפון-דרום.
ממזרח למקדש המאוחר, נמצאים שרידי פילון של המקדש הקדום.
על פי כתובות שנמצאו באתר, המקדש הקדום נבנה בתקופת הממלכה החדשה תחת שלטונם של רעמסס הראשון, בנו סתי הראשון ונכדו רעמסס השני שמלכו בסוף המאה ה-14 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-13 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה התיכונה).
אין מידע מדויק מתי הפסיק המקדש לתפקד כמרכז דתי לאל הורוס.
לאחר שתאודוסיוס הראשון, קיסר רומא, שמלך ב לספירה, הפך את הנצרות לדת הרשמית ב, החלה הנצרות להתפשט ביתר שאת במצרים.
ייתכן שהמקדש הפסיק לתפקד בתחילת המאה ה-5 או אף מאוחר יותר.
ישנן עדויות שכת הפולחן של האלה איסיס במקדש פילה, השוכן 100 ק"מ מדרום למקדש אדפו, המשיכה להתקיים עד תחילת המאה ה-6. העיר העתיקה של אדפו אכלסה במשך הזמן אוכלוסייה נוצרית שהלכה וגדלה.
הפסקת הפולחן לדת המצרית לא אירעה במקביל בכל רחבי מצרים.
לאחר הפסקת השימוש במקדש כמרכז דתי לאל הורוס, וכשהנצרות הפכה לדת דומיננטית במצרים, נכנסו למקדש נוצרים קופטים והחלו להשתמש בו כמקום מגורים ועבודה.
כתוצאה מכך הושחתו בו תבליטים רבים בידי הנוצרים.
שריד להשחתה אפשר לראות בתקרה המושחרת של אולם ההיפוסטיל כתוצאה מהצתות שמטרתן הייתה להשחית את הדימויים הדתיים שנחשבו לפאגאנים וכן בגרפיטי על הקירות הכוללים את שמו של ישו, לוקאס ושמות נוספים, וכן צלבים.
במשך מאות שנים נקבר מבנה המקדש מתחת לשכבות של חול מדבר ואדמת סחף הנילוס.
עומקו הגיע ל-12 מטר מתחת לפני האדמה.
התושבים המקומיים בנו את בקתות הבוץ שלהם מעל שטח מתחם המקדש לשעבר.
רק החלקים העליונים של מבני המקדש, במיוחד הפילון, היו גלויים על פני השטח.
בשנת 1798 הוא נסקר על ידי משלחת צרפתית שליוותה את נפוליאון בונפרטה במסע המלחמה שלו למצרים.
בשנת 1860 החל הארכאולוג והאגיפטולוג הצרפתי אוגוסט מארייט לחפור באתר וחשף את המקדש בחפירה שנמשכה עד שנת 1867.
המקדש כוסה במשך השנים בערימות חול וסחף שסייעו לשמר את המבנה, והוא כמעט שלא נפגע לאורך השנים.
המקדש נבנה על פי המתכונת של מקדשים מצריים קדומים, ומהווה דוגמה טובה למקדש מצרי עתיק.
רמת השימור הגבוהה של האתר הפכה אותו למוקד תיירות במצרים.
ספינות תיירים השטות על פני הנילוס מרבות לעצור ליד מבנה המקדש.
בעבר עברה דרך הגישה לאתר לצד הקיר המערבי של מתחם המקדש.
בשנת 2005 חודשה דרך הגישה מהנהר, והיא עוברת דרך האזור שהיה פעם מחצבה ומגיעה למקדש מחזיתו.
משמאל לדרך נמצא "תל אדפו", מקומה של העיר העתיקה.
במקום נבנה מרכז מבקרים, קפיטריה, מוזיאון פתוח וחניה סלולה.
בשנת 2006 נוספה באתר תאורה מיוחדת המאפשרת לבקר בו גם בשעות הלילה.
בשנת 2003 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית, כאחד מסדרה של מקדשים שהוגדרו "המקדשים הפרעוניים במצרים העליונה מהתקופה התלמיית והרומית".
המקדשים האחרים הם דנדרה, קום אומבו ואיסנא.
בניגוד לרוב המקדשים המצריים בעמק הנילוס, מקדש אדפו לא בנוי בניצב לכיוון הנהר.
כיוונו הכללי הוא מצפון לדרום.
אורכו של המקדש הוא 137 מטר, רוחבו 47 מטר, בחזית הפילון רוחבו 79 מטר.
גובהו המרבי מגיע ל-36 מטר והוא נחשב לפילון הגבוה ביותר בין המקדשים ששרדו במצרים.
המקדש בנוי מאבן חול והכניסה אליו היא דרך שער כניסה בין שני מגדלי הפילון.
משער הכניסה מגיעים לחצר פתוחה וגדולה המוקפת משלושה כיוונים בשורה של עמודים הסמוכים לקיר החיצוני של החצר.
מהחצר נכנסים להיפוסטיל הגדול המהווה פרונאוס, הכולל שתי שורות של עמודים כשבכל שורה שישה עמודים.
אחריו נמצא היפוסטיל נוסף וקטן יותר, הכולל שלוש שורות של עמודים, כשבכל שורה ארבעה עמודים.
האולם הבא הוא אולם המנחות המוביל לאולם נוסף הנמצא על צירו המרכזי של המקדש, שבתוכו נמצא הדביר, החלק המקודש ביותר במקדש, וכן עשרה חדרי פולחן.
הפילון כולל בתוכו מערכת מורכבת של חדרי מדרגות וחללים וכולל ארבעה מפלסים.
האור מתקבל מפתחים הנמצאים בחזית הפילון.
שני המגדלים של הפילון תוכננו כמעט כתמונות ראי אחד של השני, גם באלמנטים האדריכליים וגם בסצנות החקוקות על פני הפילון החיצוניים.
משני צידי שער הכניסה נמצאים שני פסלים של הורוס בצורת בז.
הפסלים הגדולים עשויים מאבן גרניט שחורה כשעל ראש הפסל הימני כובע הכתר הכפול המסמל את מצרים העליונה והתחתונה.
בבסיסי הפילון משני צידי שער הכניסה חקוקות סצנות המתארות את "פסטיבל המפגש היפה" שבו האל הורוס מאדפו מתאחד עם האלה חתחור ממקדש דנדרה.
על גבי הפילון תיאורים של סצנות קרב של המלך תלמי השנים עשר מעניש את אויביו בפני האל הורוס.
בחזית הפילון משני צידי השער נמצאים שקעים מוארכים ששימשו מתקן לדגלים, כשבכל צד שני שקעים.
אורך החצר מדרום לצפון הוא 49 מטר ורוחבה 42.6 מטר ממזרח למערב.
החצר הייתה פתוחה לקהל הרחב ואליה הוא הביא את המנחות להורוס.
החצר מרוצפת בדומה לריצוף המקורי, סביב החצר משלושה כיוונים מזרח, דרום ומערב שורה של עמודים היוצרים אכסדרה מקורה צרה וארוכה בין הקיר החיצוני של החצר לעמודים.
בסך הכול החצר מוקפת ב-32 עמודים.
העמודים מעוטרים בכותרות בצורת לוטוס וגומא פפירוס.
הקירות הפנימיים של החצר בתוך המסדרון מכוסים בסצנות שונות וכתובות, כולל כתובות מיתולוגיות המספרות על ייסוד המקדש.
אחד הטקסטים החשובים הוא סיפור המאבק בין האל הורוס, שייצג את מצרים העליונה, ואויבו האל סת, שייצג את מצרים התחתונה.
במאבק ניצח הורוס את אויבו.
מהחצר הגדולה נכנסים להיפוסטיל בעל מבנה מלבני שכיוונו הכללי ממזרח למערב.
האבן הראשונה לבנייתו הונחה ב-2 ביולי 140 לפנה"ס בתקופת מלכותו של תלמי השמיני.
משני צידי שער הכניסה נמצאים שני פסלים נוספים של הורוס בצורת בז.
הפסל השמאלי נושא גם הוא על ראשו את הכתר הכפול של מלכי מצרים.
משני צידי שער הכניסה לאולם על הקיר הדרומי נמצאות שתי לשכות "לשכת הקידוש" בצד המערבי שבו המלך או הכהן הגדול התלבש לטקסי הקודש.
הלשכה השנייה בצד המזרחי שימשה לספריית כתבי הקודש של המקדש.
הלשכה עוטרה בתבליטים של האלה סשת (Sheshat) אלת הידע החכמה והכתיבה.
התבליטים בחדר זה שהראו את האלהה של הורוס ואת הקמת המקדש הושחתו.
האולם עצמו מכיל 12 עמודים גדולים בשתי שורות התומכים בתקרה.
המעבר מחלק את שתי השורות לשלושה עמודים בכל צד.
על גבי הקירות הצדדיים סצנות המתארות את טקס יסוד המקדש.
על התקרה עיטורים של גרמי שמיים המייצגים את הרקיע.
חלק זה של המקדש וגם המשכו היו סגורים לקהל הרחב.
מאולם זה עוברים לאולם היפוסטיל קטן יותר.
אולם זה נקרא גם "אולם הפסטיבל".
אולם זה והבאים אחריו הם חלק מהמבנה העתיק ביותר במקדש.
בנייתו החלה על ידי תלמי השלישי בשנת 237 לפנה"ס והסתיימה לאחר 25 שנים בימי בנו תלמי הרביעי.
האולם כולל גם הוא 12 עמודים התומכים בתקרה ומסודרים בשלוש שורות, 4 עמודים בכל שורה כשהמעבר הוא באמצע.
אולם זה צר יותר ועמוק יותר.
בצידו המזרחי של החדר יש יציאה החוצה המובילה לנילומטר של המקדש ולחדר אחסון קטן ששימש לאחסון מנחות נוזליות.
בצד המערבי יש יציאה לחדר אחסון נוסף שאחסן מנחות מוצקות.
דלת נוספת הובילה לחדר שבו הוכנה הקטורת.
אולם זה היה מעוטר בפיאנס.
האוויר בושם בפרחים, מור ועשבים ריחניים.
המשחות הריחניות והבשמים נרקחו על פי מתכונים שהיו רשומים על קירות החדר שבו הוכנה הקטורת.
בהמשך נמצא אולם המנחות, הוא אולם רוחבי המהווה מסדרון לאולם גדול "ההיכל המרכזי".
על שני צידי הקירות של פתח הכניסה לאולם המנחות מתוארות בפירוט רב הסירות הקדושות של הורוס וחתחור.
ממזרח לדלת הכניסה לדביר נמצאת דלת המובילה לחצר קטנה המובילה לחדר מדרגות המשמשות לעלייה לגג.
גם בצידו המערבי של החדר יש מעבר לחדר מדרגות לגג.
כמו במקדשים מצריים רבים נעשה גם במקדש אדפו שימוש בגג לצורך טקסים דתיים שונים.
במהלך "פסטיבל השנה החדשה" היה פסלו של הורוס, המלווה באלים קדמוניים, נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג, שם התקיים הטקס.
תבליטים על גבי הקירות של שני חדרי המדרגות מתארים את האירוע.
בניגוד לשרידים במקדש דנדרה, השרידים היחידים על הגג הם חדרי אחסון הכוללים תאים נסתרים.
בצמוד לאולם נמצאת חצר מנחות פתוחה שבתוכה נמצא מקדש קטן "המקום הטהור".
על תקרת המבנה מופיעים תיאורים של אלת השמים נות.
מאולם המנחות נכנסים להיכל המרכזי שבתוכו נמצא הדביר וסביבו מסדרון המוביל לעשרה חדרי פולחן.
באולם זה שכן פסלו של הורוס.
לחדר זה רק הכוהן הגדול היה מורשה להיכנס.
בתוך הדביר הנאוס העשוי אבן גרניט שחורה ומונוליתית בגובה 4 מטר, שעליה חרות כרטוש של המלך נכתנבו השני.
זהו האלמנט העתיק ביותר במקדש והוא שריד של המקדש הקדום ששכן במקום.
נכתנבו השני מלך בין השנים 342–360 לפנה"ס, והיה המלך האחרון ממוצא מצרי והמלך האחרון של השושלת ה-30 של מצרים.
שריד זה מתקופה קדומה סיפק למקדש התלמיי המשכיות עם המקדש הקודם.
בחלקו התחתון של הקיר הימני של הדביר מתואר המלך תלמי הרביעי נכנס לדביר ועוד את האלים חתחור, הורוס ושני הוריו שעברו האלהה תלמי השלישי וברניקי השנייה.
בתוך הדביר על כן נמוך שמקורו במבנה קדום יותר, נמצא העתק מודרני מעץ של סירה (barque), זהו מתקן נייד בצורת סירה ששימש כלי פולחן, שתפקידו היה לשאת את האל.
ההעתק נותן מושג כיצד נראתה הסירה בעבר ומה היה גודלה.
חדר הדביר מוקף בעשרה חדרי פולחן של האלים מין, אוזיריס, ח'ונסו, חתחור, רע וחדרים נוספים כמו חדר הפשתן וחדר כס המלוכה של האלים.
בחלק מחדרי הפולחן יש תאים פנימיים נסתרים.
את המבנה הפנימי של המקדש מקיף קיר חיצוני התוחם אותו מסביב והוא המשכו של הקיר החיצוני של החצר הגדולה.
על קיר מתוארות זה סצנות רבות וטקסטים כולל טקסטים המתארים את יסוד ובניית המקדש.
בצידו הפנימי של הקיר המזרחי התוחם את המקדש מתוארת סצנה שבה המלך תלמי העשירי עומד על סירה והורוס תוקעים בסת חנית.
בסצנה סת מתואר כהיפופוטם המסתתר מתחת לסירה.
הסצנה הזאת מתארת טקס שנתי שהתקיים במקדש, שבו המלך בליווי האלים היה פוגע והורג את האל סת שיוצג על ידי היפופוטם חי או אולי מודל של היפופוטם.
ייתכן שטקס זה התקיים באתר גם בתקופות קדומות.
בצידו הפנימי של הקיר הצפוני מתוארת סצנה נוספת שנחגגה באדפו שבו הוכתר בז חי שייצג גם יחד את האל הורוס ואת המלך.
מתחת לקיר החיצוני בצידו הצפוני-מזרחי של המקדש נמצאת מערכת מדרגות המובילה לנילומטר של המקדש.
הנילומטר שימש את כוהני המקדש למדוד את רמת ניקיון מי הנילוס ואת גובה פניו בתקופת ההצפות השנתית מדי קיץ.
בפינה הדרום מערבית של המקדש, בקרבת המגדל המערבי של הפילון שמחוץ למתחם המקדש, שוכן מבנה "בית הלידה" הנקרא גם מאמיסי (Mammisi).
זהו מבנה בעל קומה אחת שנבנה בתקופתו של תלמי השמיני כחלק ממתחם המקדש ושימש בית לידה של השלישייה האלוהית הורוס, חתחור ובנם הילד .
נראה שבתחילה היה חלק מהמבנה המרכזי ולאחריו הועבר למבנה נפרד.
המבנה היה האתר המרכזי של "פסטיבל המפגש היפה" ושימש גם מקום קדוש לנשים הרות.
המאמיסי מורכב מחדר כניסה הבנוי משורת עמודים, חצר וחדר פולחן.
העמודים מעוטרים בתערובת של מוטיבים האופייניים לאדריכלות המצרית והקלאסית, תערובת שניתן למצוא לעיתים במבנים מתקופה זו.
קירות המבנה מעוטרים בסצנות המציגות את סיפור לידתו האלוהית של הרסומטוס בנוכחות חתחור ח'נום ואלים נוספים העוסקים בהיריון ובלידה.
בנוסף, מופיעים על קירות המבנה תבליטים המתארים את תלמי השמיני ביחד עם אימו, אשתו ובנו כשהם מלווים באל בס.
בחלק ניכר מהתבליטים נשמרה הצביעה המקורית, במיוחד בצד הדרומי של המבנה.
העיטורים כוללים את דמותו של האל הגמד בס שהיה האל המגן על הבית, ובייחוד על אימהות ועל לידה.
דמותו מעטרת את העמודים והמשקופים.
חדר הלידה מעוטר בסצנות פולחניות של המלך תלמי השמיני והאלים המגישים מנחות.
בחלק העליון של הקיר הדרומי והצפוני של בית הלידה מופיעות סצנות בהן רואים את הרסומטוס מטופל על ידי אלות שונות.
בצידו האחורי של המבנה נמצאים תבליטים המתארים את הורוס היונק משדי אימו, האלה איסיס.
חזית מבנה העמודים של בית הלידה באדפו הוא החלק השמור ביותר מבין מבנים דומים ששרדו.
מבנה המאמיסי שנבנה במקדש דנדרה עוצב על פי דגם מבנה זה.
מול בית הלידה נמצאים שרידים אדריכליים דלים, נראה של המקדש לבז המקודש.
בקרבת המגדל המזרחי של הפילון ליד החצר נמצאים שרידיו של פילון מתקופת הממלכה החדשה (המאות ה-16–ה-14 לפנה"ס).
אלה שרידיו של מקדש קדום יותר ששכן באתר.
את מבנה המקדש הקיפה חומה, שבתוך שטחו שכנו מספר מקדשי משנה נוספים, חדרי פולחן, חדרי מלאכה, מחסנים, מגורים לכוהני המקדש, אגם קדוש ובית מטבחיים.
רוב המבנים נהרסו או ששוכנים מתחת לבתי העיר המודרנית של אדפו.
ממערב למקדש נמצא "תל אדפו", תל ענק שבו שכנה העיר העתיקה.
האתר, שהחל להיחפר החל משנות ה-20 של המאה ה-20, מכיל שרידים מתקופת הממלכה הקדומה מהאלף ה-3 לפנה"ס ועד התקופה הביזנטית (המאות ה-5–ה-7).
מדרום מערב לתל נמצאים בתי קברות מתקופת הממלכה הקדומה והממלכה התיכונה, וכן כמה מסטבות, כולל המסטבה של איזי, מושל האזור בתקופת השושלת השישית (המאות ה-23–ה-24 לפנה"ס).
הדרך התיירותית המובילה אל המקדש נמצאת באזור שהיה פעם חלק מהתל והוא נחצב על ידי תושבי האזור שהשתמשו באדמת התל לטיוב אדמותיהם.
במקדש התקיימו מספר פסטיבלים שנתיים.
בעונה הראשונה בחודש השלישי התקיים פסטיבל חתחור.
בעונה השנייה בחודש הראשון התקיים פסטיבל השנה החדשה, שנקרא גם פסטיבל ההכתרה של הבז הקדוש, ובחודש השני לעונה השנייה, פסטיבל הניצחון.
בעונה השלישית בחודש השלישי חל "פסטיבל המפגש היפה".
פסטיבל השנה החדשה - חג זה נחגג בחמשת הימים הראשונים של החודש הראשון בעונה השנייה.
במהלך הטקס היה פסלו של הורוס, מלווה באלים קדמוניים, נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג.
לאחר טקס ההתאחדות עם גלגל השמש שכלל תפילה מיוחדת נישא הפסל בחזרה במורד המדרגות לדביר.
במהלך הפסטיבל נבחר והומלך גם הבז הקדוש שסימל את האל והמלך.
בפסטיבל הניצחון חגגו את ניצחון הורוס על סת.
בטקס הוצג מחזה דרמטי שמהלכו הורוס והמלך בליווי אלים נוספים היה פוגע והורג את האל סת.
במחזה הוצג סת בדמות היפופוטם חי או אולי מודל של היפופוטם.
הבחירה בחיה זאת נעשתה משום שחיה זאת נחשבה לחיה עוינת כלפי המצרים.
במהלך הטקס היה הורוס, שיוצג במחזה על ידי המלך או כהן, פוגע והורס את סת על ידי תקיעת 10 חניתות בו.
החנית הראשונה הוכנסה בחוטמו של ההיפופוטם.
דמותו של ההיפופוטם מופיעה בתיאורים השונים כדמות זעירה, וזאת על פי שיטת האמנים המצריים בהם גובה ייצג כוח.
ייצוגו בדמות זעירה הורידה את הפוטנציאל המיתי של הדמות.
הטקס הסתיים באכילת עוגה בצורת היפופוטם, זאת כדי לסמל את השמדתו הכללית.
הפסטיבל השנתי, פסטיבל המפגש היפה, התקיים כדי להנציח את הזיווג האלוהי בין האל הורוס ששכן במקדש אדפו לבת זוגו האלה חתחור ששכנה במקדש דנדרה מצפון לאדפו.
הטקס התקיים כל שנה ביום הראשון של זריחת הלבנה בחודש השלישי של הקיץ, כשהנילוס החל לעלות על גדותיו.
בטקס זה הובא פסלה של האלה חתחור לאדפו על גבי סירה כדי להתאחד עם הורוס.
לאחר מספר טקסים הובא פסלה של חתחור לבית הלידה במקדש והונח שם עם פסלו של הורוס ביחד עם שני פסלי אלים נוספים.
הפסלים שכנו שם בלילות הבאים עד לסיומו של הפסטיבל שהתרחש כשהירח הפך למלא.
מטרת הפסטיבל הייתה לסמל את הפוריות והלידה מחדש.
אירוע זה בפסטיבל היווה חגיגה גדולה ואירוע עלייה לרגל למקדש.
על קירות המקדש חרותות אלפי כתובות.
הכתובות חרותות בכל מקום: קירות, עמודים, תקרות ואף על מקומות כמו גומחות תרני הדגלים.
כתובות אלה נחשבות כאחד המקורות החשובים למידע על התקופה התלמיית במצרים.
הכתובות כוללות מידע על הדת המצרית, היסטוריה פוליטית, מנהלה ונושאים נוספים.
הכתובות גם מעבירות רעיונות שרווחו במצרים הפרעונית בתקופות קדומות יותר, ולדעת החוקרים הן מהוות גם את הפרשנות של התלמיים למקורות הקדומים שעמדו לרשותם.
המחקר על הכתובות החל בשנת 1867, מייד לאחר שמארייט השלים את חפירת המקדש.
טקסטים רבים פורסמו על ידי חוקרים שונים, ביניהם היינריך קרל ברוגש (Heinrich Karl Brugsch), יוהאנס דימישן (Johannes Dümichen), אדוארד נוויל (Édouard Naville) ונוספים.
פרסומים אלה כוללים שגיאות העתקה שנבעו מהתנאים הקשים והגרועים איתם נאלצו החוקרים להתמודד, שכללו מחסור בציוד טכני, בעיית תאורה בחלקי המקדש הפנימיים שאינם מוארים, צואת עטלפים וקיני צרעות.
האגיפטולוג הצרפתי אמיל גסטון שסינה (Émile Gaston Chassinat; 1868–1948) העתיק במשך 40 שנה את כל הכתובות והסצנות המופיעות על כותלי המקדש.
את תוצאות מחקריו פרסם בשנת 1932 ב-14 כרכים, שכללו 8 כרכים של טקסטים בכתב חרטומים, שני כרכים של סקיצות וארבעה כרכים של צילומים.
בשנת 1961 פורסם התרגום האמין הראשון על ידי קונסטנט דה ויט (Constant de Wit).
האגיפטולוגים סילבי קוביל (Silvie Cauville) ודידייה דבושל (Didier Devauchelle) פרסמו בין השנים 1984–1990 מהדורה מתוקנת של שני הכרכים הראשונים של שסינה, ובנוסף פרסמו 15 כרכים של חומר שכלל טקסטים ותמונות שלא פורסם לפני כן.