tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותן שנים, היה המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ – מש"ב (הגוף הממשלתי האחראי לתוכנית הסיוע) המחלקה הגדולה ביותר במשרד החוץ הישראלי.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 הצטמצמה הפעילות המש"בית בעיקר במדינות אפריקה.
אפשר לייחס זאת לניתוק היחסים של כמה מן המדינות עם מדינת ישראל, אם בעקבות מלחמת יום הכיפורים או מאינטרסים שונים אחרים.
מאידך התרחבה מאוד פעילות הסיוע הישראלית למדינות אמריקה הלטינית (אמל"ט) ובשנים האחרונות אף למדינות האיים בפאסיפיק ובקריבים.
מאידך, חל שינוי בהיקף ובסוג הפעילות לאורך השנים גם מפני שהסתיים הצורך בה בתחומים או באזורים מסוימים או מפני שגורמי סיוע אחרים ממלאים את אותו התפקיד כעת.
בראשית המאה ה-21 הושם דגש מחודש על פעילות מש"ב במספר מדינות מפתח באפריקה כגון אתיופיה, קניה, אוגנדה ועוד בצד פעילות אינטנסיבית באסיה ובעיקר בהודו ובסין.
באפריל 2018, ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, רות כהנוב השיאה משואה כנציגת המרכז.
מועדון "שלום" הוא מועדון המרכז את בוגרי הקורסים של מש"ב במדינות השונות.
המועדון הוקם על ידי מש"ב במטרה לשמור על הקשר עם משתלמיו וכדי ליצור קשר בינם לבין עצמם במדינות המסתייעות השונות.
ראשוני המועדונים הוקמו בתחילת שנות השישים.
עם סיום הקורס מקבל הבוגר סיכת מועדון "שלום" והופך לחבר במועדון שבארצו.
נציגות ישראל במקום מכוונת ומנחה את הפעילות, והבוגרים מפעילים את המועדון על בסיס התנדבותי.
פעילות המועדון מורכבת ממפגשים חברתיים ומקצועיים, שבהם משולבים גם מרצים ומומחים שונים.
בין הפעילויות הרבות שאורגנו על ידי חברי מועדון שלום במדינות המוצא שלהם, נערכו סדנאות בנושאים מקצועיים, החל מחינוך לאיידס ועד לניהול עסקים, ארגון אירועים לגיוס כספים עבור ארגוני צדקה מקומיים, גיוס חברי מועדון לתרומת שירותיהם המקצועיים פיתוח קהילתי ופעילות הומניטרית.
חברי מועדוני שלום משחקים תפקיד אינטגרלי בקביעת המיקוד והיקף התכנות של המועדונים שלהם.
מלבד המפגשים, וכמרכיב חיוני למהות המועדונים, ממריץ מש"ב את הבוגרים לסייע למדינתם בתחומים השונים שהתמחו בהם: סיוע הומניטארי, חקלאות, חינוך וכן פעילויות כגון נטיעת חורשה וכדומה.
מרתף הוא קומה אחת או יותר בבניין, הממוקמת, כולה או חלקה, מתחת לקומת הכניסה שלו.
שימושיה של קומת המרתף מגוונים ועשויים לכלול מערכות בניין גדולות כדוגמת: דוד חימום, מחמם מים מיידי, לוח חשמל ראשי, מערכת מיזוג אוויר מרכזית ועוד.
בנוסף יכולה לשמש לחניית כלי רכב, מחסן, מקלט בשעת הצורך, חדר כושר, ייצור יין ועוד.
בערים בהן יוקר המחיה גבוה משמשים מרתפים לעיתים קרובות כמגורים בסטנדרט גבוה או דירות סטודיו.
בשל מיקום המרתף, כולו או חלקו, מתחת לפני הקרקע, יש לבצע עבודות איטום והרחקת מים בשעת בנייתו.
הרחקת המים נעשית באמצעות הנחת צינור שרשורי מחורר מסביב לרצפת המרתף, המנקז את המים אל שוחת הביוב מחוץ למגרש.
שכבות חצץ ויריעת בד גיאוטכני המונחים מעל לצינור מונעים סחיפת קרקע אל הצינור במהלך הניקוז.
Daylight basement - מרתף שלפחות חזית אחת שלו מעל הקרקע (בשל הפרשי גבהים של הקרקע הטבעית) והוא בעל דלת כניסה משלו.
Look-out basement - מרתף בו חלקם העליון של הקירות שלו נמשכים מעל הקרקע ומשולבים בהם חלונות, המכניסים אור טבעי ואוויר אליו.
Walk-up basement - מרתף בעל דלת כניסה משלו אך, בשונה ממרתף אור יום, הגישה אליו נעשית דרך גרם מדרגות חיצוני היורד אליו.
Finished Fully Underground Cellar - לפי מילון אוקספורד סוג זה של מרתף משמש אך ורק לאחסון יין או פחם.
Underground crawl space - גובהו לא מאפשר לאדם לעמוד בתוכו (בדרך כלל בגובה של עד 1 מטר) ותכליתו לאפשר גישה נוחה יחסית לצנרות מתחת לבניין לשם תחזוקה.
מש"ק דת הוא חייל בשירות חובה בצה"ל בחיל הרבנות הצבאית שתפקידו לסייע בשמירת הדת לחיילים המעוניינים בכך, בבסיס שבו הוא מוצב.
בעשור השני של המאה ה-21 חודש שמו הרשמי של התפקיד לרכז מסורת ורוח (נקרא בדרך כלל בראשי תבות מו"ר), אך הוא כמעט אינו ידוע בציבור הרחב ופרסומים בעיתונות ממשיכים להשתמש בשם "מש"ק דת".
בדומה לרוב התפקידים ברבנות הצבאית, מש"קי הדת הם חיילים דתיים או חרדיים.
על אף שאין מניעה לכך שחיילות ישרתו בתפקיד זה, וחיילות המעוניינות ומתאימות יתקבלו לתפקיד, מש"קי הדת בפועל הם גברים.
רבים ממש"קי הדת הם בני ישיבות בשירות ההסדר, בעלי פרופיל עורפי.
חיילים המיועדים לשמש בתפקיד "מש"ק דת" עוברים קורס באורך ארבעה שבועות, המכשיר אותם לתפקיד.
הקורס כולל שיעורים והרצאות בנושאי הלכה, כשרות, זיהוי חללים וקבורה ו"תודעה יהודית".
בעבר התקיים הקורס בשטח בה"ד 11 בצריפין, במסגרת נפרדת של הרבנות הצבאית.
עם המעבר לעיר הבה"דים עבר גם הקורס לשם.
חלק מהחיילים המצטיינים בקורס, לאחר זמן הכשרה נוסף - הכולל בין השאר התנסות מעשית בעבודתו של מש"ק דת, מוצבים כמפקדים בקורס.
לפי צה"ל, "רכזי המסורת ורוח משמשים כנציגי הרבנות הצבאית ביחידותיהם ומייעצים למפקדים בתחום הדת.
בעבר, תפקידו הרשמי של מש"ק הדת הצטמצם לפעולות ספורות: דאגה לניקיון בית הכנסת בבסיס שבו הוא מוצב, אספקת סידורים ותשמישי קדושה (נר, בשמים ויין להבדלה, ארבעת המינים וכו') וביקורת אחת לשבוע שהעירוב בבסיסו כשר.
לאורך השנים הרבנות הצבאית מיתגה מחדש את התפקיד, תחת השמות "מש"ק יהדות" ו"רכז מסורת ורוח".
ניסיון זה הצליח במידה מסוימת.
כיום, בנוסף לתחומים המסורתיים, חולש מש"ק הדת גם על תחום תודעה יהודית, הכולל בין השאר ארגון ימי עיון, שיחות והרצאות לכלל החיילים ביחידה בנושאים כמו מוטיבציה לשירות.
מפקדו של מש"ק הדת הוא לרוב רב צבאי (רב"ץ) או נגד כשרות ודת המוצב בבסיסו.
על פי חזונו של תא"ל (במיל') הרב אביחי רונצקי, הרב הראשי לצה"ל מ-2006 עד 2010:
בשנת 1994 יצא הסרט האח של דריקס, העוסק בחייל דתי המסיים קורס מש"קי דת ומוצב בבסיס חימוש נידח.
הסרט מבוסס על סיפור קצר מאת אמנון דנקנר - "האח של רמלר".
הוא בוים על ידי אורי ענבר וכיכבו בו טל פרידמן, דני שטג ועמוס לביא.
משאבֿ (נהגה בבי"ת רפה; אך בנטייה משאבּים) הוא חומר או מוצר המשמש להפקת תועלת, אשר נדרש מאמץ כלשהו להשגתו.
בדרך כלל משאבים הם חומרים, מוצרים, שירותים, הון אנושי, או נכסים אחרים.
ניצול משאבים עשוי להוביל להגדלת עושר, רווחה, סיפוק צרכים, רצונות, תפקוד תקין של מערכות ושיפורן.
משאב טבע, מנקודת מבט אנושית, הוא דבר שהושג מהסביבה כדי לספק צרכים ורצונות אנושיים.
מנקודת מבט ביולוגית או אקולוגית רחבה משאב הוא כל דבר המספק צרכים של אורגניזם (משאב ביולוגי).
המונח משמש בתחומים רבים ובהם כלכלה, ביולוגיה, אקולוגיה, מדעי המחשב, ניהול משאבּי אנוש, סוציולוגיה ועוד.
בדרך כלל בהקשרים של מונחים נוספים כגון נגישות, תחרות, חלוקה, קיימות ושימור.
נחיצות: המשאב הוא תנאי הכרחי להפקת התשומה;
זמינות מוגבלת: לצורך הפקת התשומה זמינותו של המשאב מוגבלת;
התכלות: השימוש במשאב מדלל או מכלה אותו.
היות שהמשאבים אינם נגישים באופן בלתי מוגבל, מתבצעת הקצאת המשאבים באמצעות ניהול משאבים.
אופן הקצאת המשאבים מהווה נושא מהותי בכל אחד מהתחומים ולעיתים קרובות מקור למחלוקת.
מוצרים או חומרים מהווים משאב לצורך מסוים.
מוצר שאינו כולל את שלוש התכונות לעיל אינו מוגדר כמשאב.
לדוגמה: אוויר, על אף שמספק צורך חיוני של אורגניזמים, אינו משאב, כיוון שזמינותו אינה מוגבלת והוא אינו מתכלה.
למרות זאת, לצורך ביצוע משימות בחלל או מתחת לפני המים אוויר מהווה משאב וניהול השימוש בו במצבים אלה קריטי.
יש להבדיל בין משאבים לבין תנאי סביבה: תנאי סביבה עשויים, כמו משאבים, להוות אילוץ להשגת תפוקות, וכן עלולים לא להתקיים בכמות מספקת, אך השימוש בהם לא מדלדל או מכלה אותם ולא משנה את התנהגותם.
להלן דוגמאות להבדלים בין משאבים לתנאי סביבה:
תדרי רדיו כמותם סופית, אך מרגע שהוקצו אינם מתכלים ואינם משתנים.
מדובר אם כן בתנאי סביבתי שאינו מספיק לצורכי האדם (והתוצאה היא רדיו פיראטי) ושמחייב הקצאה.
קרינת השמש הכרחית לייצור אנרגיה סולרית, אך כמותה משתנה בתלות בתנאים שונים כשעות היום, מזג אוויר, ומיקום גאוגרפי.
לכן, למרות שלצורך ייצור אנרגיה סולרית ייתכן מחסור בקרינת שמש, זהו תנאי סביבתי ולא משאב.
מש הוא מספר חסר יחידות המתאר את מספר החורים ברשת עם אריגה ריבועית, ב-1 אינץ' אורך.
ברשת עם אריגה ריבועית, כלומר חוטי השתי והערב שווים בקוטרם וארוגים באוריינטציה אחד למעלה ואחד למטה, מספר המש שווה לכל כיוון.
ישנן רשתות ארוגות בצורות שונות ועם חוטים עם קוטר חוט שונה ובהן מספר המש שונה בכל כיוון.
רשת עם מספר מש גבוהה יותר משמע רשת עם חורים קטנים יותר (צפופה יותר).
רשתות ריבועיות מיוצרות בהתאם לתקן רלוונטי: ISO-9044, המפרט את מש הרשתות.
משאב - יזום ופיתוח בע"מ, המוכרת בשם המקוצר משאב, היא חברת החזקות ישראלית הפועלת בתחומי התשתיות, היבוא והאנרגיה.
החברה נמצאת בבעלותה של כלל תעשיות, הנמצאת משנת 2012 בשליטת לאונרד בלווטניק.
משאב הוקמה בשנת 1963 כחברת החזקות, החזקתה העיקרית היא נשר מפעלי מלט ישראליים.
עד שנת 1998 הייתה החברה בבעלות משותפת של כלל תעשיות וכור תעשיות, כשעברה לבעלות מלאה של כלל תעשיות במסגרת עסקאות למכירות הדדיות של החזקות משותפות, בה גם עברה השליטה בחברת ECI Telecom לכור.
באותה שנה גם מכרה לאיש העסקים ישראל בורוביץ את השליטה בחברת גרנית הכרמל (שהיא בעצמה חברת החזקות המחזיקה בין השאר בבעלות על החברות: סונול, סופרגז ויצרנית המצברים וולקן).
בשנת 1996, רכשה משאב 24% ממניותיה של "קבוצת גולד בונד בע"מ", שעיסוקה העיקרי הוא הפעלת מסוף מטענים ומחסני ערובה בנמל אשדוד, ובהמשך רכשה "גולד בונד" כ-25% ממניות מספנות ישראל.
בשנת 1998, מכרה את החזקתה ב"גולד בונד" אך רכשה ישירות 19% ממספנות ישראל.
בשנת 2017, נמכרה ההחזקה של משאב במספנות ישראל לאחר שהחלה לייבא מלט לישראל ולהתחרות בחברת נשר.
בשנת 2001, מכרה כלל תעשיות 25% ממניות החברה לחברת המלט האירית CRH plc לפי שווי של כ-600 מיליון דולר.
כתוצאה מהמכירה ירדה כלל תעשיות לאחזקה של 75% במשאב.
בשנת 2004, הוקמה חברת הבת משאב אנרגיה, במטרה לרכז תחתיה את פעילות החברה בתחום האנרגיה ולהיכנס לתחום ייצור החשמל, וגייסה לשם כך סכום של 200 מיליון שקל.
בדצמבר 2006 ,חתמה משאב עם חברת EMG על הסכם לרכישת גז טבעי ממצרים לתקופה של 15 שנה (שדה הגז תמר עדיין לא התגלה באותה עת), לצורך הקמת תחנת כוח לייצור חשמל באמצעות גז טבעי אשר יספק את עיקר החשמל שייוצר בו למפעל נשר ברמלה ויוזיל את עלויות האנרגיה של נשר.
בסוף שנת 2009 השלימה משאב, את הקמתה של תחנת כוח בחצר מפעל נשר תעשיות מלט בהספק של 45 מגה-ואט בהשקעה כוללת של 150 מיליון שקל.
בהמשך הורחב כושר הייצור להספק של 120 מגה-ואט.
בשנת 2005, גייסה החברה 200 מיליון שקל באיגרות חוב שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב (עד מועד פדיונם).
בשנת 2009, ניסתה חברת משאב לרכוש את חברת חומרי הבניין השנייה בגודלה בישראל, הנסון ישראל, אך נסוגה מהעסקה בשל התנגדותה של הממונה על ההגבליים העסקיים, רונית קן, עקב חשש מפגיעה בתחרות בתחום חומרי הבנייה בישראל.
בשנת 2015, כלל תעשיות רכשה בחזרה את ההחזקות של CRH האירית במשאב.
חברת "נשרים אנרגיה מובילה" - בעלת תחנת כוח בטכנולוגיה של מחזור משולב בהספק של 120 מגה-ואט הנמצאת במתחם מפעל המלט נשר ברמלה.
חברת "אגירה שאובה בנשר" המבקשת לבנות מתקן של אגירה שאובה בהספק של כ-220 מגה-ואט בנשר, שישתרע בין שטח מחצבות מפעלי נשר שעל הר הכרמל לבין בריכת אגירת מים האמורה להיבנות בשטח מפעל נשר חיפה, סמוך לנחל הקישון.
המרתף של הבית הלבן, מעונו הרשמי של נשיא ארצות הברית, המרתף כולל את חדר המצב של הבית הלבן, חנות פרחים של מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן, משרד של רופא השיניים של הבית הלבן, נגרייה ואף אולם כדורת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם מקלט לעת חירום מתחת לאגף המזרחי, עם השנים הוסב המקלט לבונקר אשר קיבל את השם "מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום", הבונקר ככל הנראה מסוגל לעמוד בפני מתקפה של נשק גרעיני על ארצות הברית.
בשנת 1953 הנשיא הרפובליקני, דווייט אייזנהאואר ביצע את שידור הטלוויזיה הראשון בבית הלבן מחדר מיוחד ששכן במרתף.
במסגרת שיפוץ נרחב שעבר הבית הלבן במהלך כהונתו של הנשיא הדמוקרטי, הארי טרומן, נבנו במרתף חדרים נוספים בהם מכבסה, חדר לבקרת מעליות, משרפת פסולת ואף חדרי הלבשה.
משא הוא דמות מקראית המופיע בתנ"ך כבן השביעי מבין שנים עשר בניו של ישמעאל: נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, חדד, תימא, יטור, נפיש, קדמה.
אחותו מחלת או בשמת נישאה לעשו.
שבט בשם משא מוזכר במספר כתובות אשוריות מימי תגלת-פלאסר השלישי והתקופה הקרובה.
כתובת שלישית מספרת על התנפלות שוד של שבט משא על שבט נביות.
על פי ההבטחה לאברהם המופיעה בספר בראשית: "ולישמעאל שמעתיך ...
שנים עשר נשיאים יוליד" נחשב כל אחד מבני ישמעאל לראש שבט ובהתאם נהוג לקשור בין השבט המוזכר בכתובות האשוריות עם בני ישמעאל.
חוקרים מסוימים קישרו בין שבט משא ללמואל מלך משא ואף לאגור בן יקה המשא.
הליכי המשא ומתן להפסקת הפלישה הרוסית לאוקראינה הם סדרת פגישות למטרת משא ומתן שנעשו בין נציגים מטעם ממשלת רוסיה לבין נציגים מטעם ממשלת אוקראינה בשנת 2022, עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עד כה השיחות לא הניבו הפסקת אש.
ב-24 בפברואר 2022, הכריז נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על החלטתו לקיים "מבצע צבאי מיוחד" במזרח אוקראינה.
הפלישה הקרקעית של צבא רוסיה התנהלה בארבעה צירים עיקריים.
בצפון אוקראינה, התקדמו הכוחות הרוסיים מגבול אוקראינה-בלארוס דרומה במטרה לכתר ולנתק את קייב הבירה בשני צירים.
בצפון-מזרח אוקראינה תקפו הרוסים לכיוון דרום מערב, במטרה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי.
בדרום-מזרח אוקראינה תקפו הרוסים משטחי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק לכיוון מערב, כדי להשתלט על כל הדונבאס.
בדרום אוקראינה, הם תקפו צפונה מחצי האי קרים למחוז חרסון.
אט אט, הפכה הפלישה למאבק מזוין שפוגע באזרחים, ובתגובה, ביום השני ללחימה קרא נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, לנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, לשיחת משא ומתן יחידה.
מגעים סמויים בין המדינות התקיימו ככל הנראה כבר בימים הראשונים לאחר תחילת הלחימה.
ב-27 בפברואר 2022, בערב סוכם לקיים משא ומתן בין הצדדים בגבול אוקראינה–בלארוס.
ב-3 במרץ 2022, התקיים סבב שיחות משא ומתן נוסף, שהניב הסכם זמני להקמת נתיבים לפינוי אזרחים ומתן סיוע הומניטרי.
ב-7 במרץ 2022, התקיים סבב שיחות נוסף, שלא הניב תוצאות אך לפי ממשלת אוקראינה "חיזק את האפשרות לפתיחת מסדרונות הומניטריים רבה יותר לאזרחים אוקראיניים".
שלוש הפגישות לא הניבו הפסקת אש, אך הובילו לפינוי מוגבל של אזרחים אוקראינים מאזורי הלחימה ולמתן סיוע הומניטרי מהעולם המערבי.
סבב שיחות רביעי וחמישי נערכו ב-10 וב-14 במרץ באיסטנבול, טורקיה.
סבב שיחות נוסף, ב-21 במרץ, לא הצליח להשיג פריצת דרך.
זלנסקי קרא לשיחות ישירות עם פוטין כדי לסיים את המלחמה.
סרגיי לברוב אמר כי שיחות ישירות בין שני הנשיאים יתקיימו רק לאחר ששני הצדדים יהיו קרובים יותר להגיע להסדר.
ב-28 במרץ, זלנסקי אישר כי חידוש המשא ומתן לשיחות השלום עם רוסיה יתחיל באיסטנבול ב-29 במרץ.
נכון לאוקטובר 2022, התיווך הטורקי לא הוביל להפסקת אש אך הצדדים סיכמו על פתיחת נמלים באוקראינה שנמנעה הפעלתם.
ב-13 במרץ 2022, בריאיון למגזין האמריקאי I24NEWS, וולודימיר זלנסקי אמר כי הוא מעוניין לקיים שיח משא ומתן בירושלים.
שבוע לאחר מכן, הוא פרסם סרטון שהופץ ברשתות החברתיות, בו הוא פונה לממשלת ישראל ומבקש לקיים את השיחה בירושלים.
ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט היה בעל התפקיד המרכזי במסגרת התיווך הישראלי במלחמת אוקראינה–רוסיה.
ב-5 במרץ 2022 נפגש בנט במוסקבה עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין פעם נוספת, על מנת לדון על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הפגישה נעשתה בתיאום עם ארצות הברית, צרפת וגרמניה.
מהקרמלין נמסר כי בנט הציע לתווך במגעים מול נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי.
מרתף מתיאש (בהונגרית: Mátyás-pince) הוא אחת המסעדות המפורסמות ביותר בבודפשט שממוקמת ברובע 5 בכתובת "כיכר 15 במרץ" (Március 15. tér), בראש גשר אליזבת בצד של פשט.
מתיאש בלדאוף (10 בינואר 1873 – 6 באוקטובר 1937) שנולד באוסטריה דהיום (אז בשטח ממלכת הונגריה), היה קצב ומלצר בגראץ ובווינה.
בשנת 1896 הוא עבד בבודפשט במסעדות "עץ ירוק" (Zöldfa) בקריסטינה-ווארוש (Kristinaváros) שמשתרעת על חלקי רובע 1 ורובע 12 של בודפשט, ואחר כך במסעדת "קיש פיסקוש" (Kis Piszkos) במרכז העיר העתיקה ברחוב שבשטין (Sebestyén utca).
הוא שכר את המסעדה הזו משנת 1900. מרתף מתיאש נפתח בצד הרחוב קמנשפרה, כלומר מנקה ארובות, (Kéményseprő) של בית הדירות ב-30 בינואר 1904 ובשנת 1914 הוסיף לה את בית הבירה ששכן בבית השכן.
הוא שכר ליד זה גם את המסעדה של "רכבות הונגריה" בת כמה מאות המקומות (1909–1912), שבאמצעותה גם השיג לקוחות למרתף מתיאש.
את חברי המפעל "חטיבת גלילי הפלדה".
עשר שנים לאחר פתיחת המסעדה, הוא חנך במקום את "היכל המוזיקה".
במלאת 25 שנה להקמתו, הרחיב את מרתף מתיאש באולמות חדשים: ב"היכל היובל" וב"היכל הדייגים".
(בשנת 1934 שינה בלדאוף את שם משפחתו על שם מקום הולדתו).
ב-1937 ביצע שיפוץ פנימי כולל לפי הצעת אורחיו הקבועים, הוא בחר קטעים מאירועי חייו של אחד המלכים ההונגריים הפופולריים ביותר, מתיאש הראשון, מלך הונגריה, כמוטיבים נשוא ציורי הקיר היפים וחלונות הוויטראז' שבוצעו בעזרת האדריכל קארוי דוד והצייר ינה הרנגי.
(המייסד לא הספיק לראות את השלמת העבודה עקב מותו.
שחזור העבודות בוצע בשנת 1971 בניהולו של האדריכל דיולה בוזו.
בשנת 1973 הוגדר כל פנים המסעדה כאנדרטה מוגנת.
אישים מפורסמים ומוכרים היו אורחים במסעדה במאה וכמה השנים האחרונות לקיומה:
לפני 1945 יורש העצר הבריטי, הנסיך מוויילס עם ליידי סימפסון.
הוא התפטר לאחר הכתרתו מהכס הבריטי (לתקופה קצרה היה אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת).
נבחרת אנגליה בכדורגל שבאו ב-1954 לשבוע אחד והפסידו 1:7 לנבחרת הונגריה בכדורגל
מִרְתַח היא שיטת מיצוי על ידי הרתחת חומר צמחי כמו עשבי תיבול או חומר צמחי אחר (שעשוי לכלול גבעולים, שורשים, קליפות שורש וקנה שורש) כדי להמיס את הכימיקלים של החומר למיצוי.
זוהי שיטת ההכנה הנפוצה ביותר במערכות רפואת צמחים שונות.
מרתח כרוך בייבוש ראשון של החומר הצמחי.
לאחר מכן מעיכה, פריסה או חיתוך החומר כדי לאפשר פירוק מקסימלי, ולבסוף הרתחה במים למיצוי תמציות טעם ושמנים, תרכובות אורגניות נדיפות וחומרים כימיים שונים אחרים.
לעיתים ניתן להשתמש באתנול מימי או בגליצרול במקום מים.
ניתן להשתמש במרתח להכנת חליטת צמחים, טינקטורות ותמיסות דומות.
מרתחים וחליטות עלולים לייצר נוזלים בעלי תכונות כימיות שונות, שכן הבדלי הטמפרטורה או ההכנה עשויים לגרום ליותר כימיקלים מסיסים בשמן במרתחים לעומת חליטות.
ניתן ליישם את התהליך גם על בשר וירקות להכנת ציר או מרק, אם כי המונח משמש בדרך כלל רק לתיאור תמציות צמחים מבושלים, על פי רוב למטרות רפואיות או מדעיות.
מרתח הוא גם השם של הנוזל שנוצר.
על אף ששיטת מיצוי זו שונה מחליטה וחלחול (מזון), הנוזלים המתקבלים יכולים לפעמים להיות דומים בהשפעותיהם או במראה הכללי ובטעם.
המונח מתוארך לשנים 1350–1400 מנטיית זמן עבר של בלטינית (שפירושו "להרתיח"), שבנוי מ- ("מאת") + ("לבשל").
בבישול (בירה), ריסוק מרתח היא השיטה המסורתית שבה מוציאים חלק מהמחית לכלי נפרד, מבשלים אותו לזמן מה ואז מחזירים למחית הראשית, ומעלים את המחית לשלב הטמפרטורה הבא.
בצמחי מרפא, מרתחים נעשים בדרך כלל כדי להפיק נוזלים מחומרים צמחיים קשים כמו שורשים וקליפת עץ.
כדי להשיג זאת, בדרך כלל מבשלים את החומר הצמחי במשך שעה עד שעתיים ב-1–5 ליטר מים.
האיור ודה משתמשת גם בשיטה זו כדי ליצור תרופות צמחיות מסוג Kashayam.
עבור תה, מרתח כרוך בהרתחה של אותה כמות של עשב ומים שישמשו לחליטה (כפית אחת לכל כוס) במשך כחמש עד עשר דקות.
משאבי מים בישראל הם משאב שמדינת ישראל מגנה עליו ומפתחת אותו כחלק ממשק המים והשפכים בישראל.
זאת, מאחר שחלק גדול משטחה הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה ומספקת רק בקושי את צורכי האוכלוסייה ההולכים וגדלים.
יכולת התפלת מי ים שוכללה רבות בשנים האחרונות, אם כי עלותה גבוהה מאספקת מים ממקורות טבעיים ואיכותם פעמים רבות נמוכה יותר.
מקוואות המים העיקריים הם: מאגרי מי התהום באקוויפר ההר ואקוויפר החוף, ים כנרת (164 קמ"ר), ים המלח (650 קמ"ר) והתפלות מים מלוחים.
רוב המים הנצרכים בישראל מסופקים על ידי חברת מקורות.
וזרימת המים בישראל מרשימה ביותר מהים התיכון אל ימת הכנרת ואז אל ים המלח
משאב המים המתוקים הגדול ביותר בישראל הוא אקוויפר ההר המספק כ-33% מתצרוכת מי השתייה ומים שפירים בישראל, והמים בו באיכות גבוהה מאוד.
אקוויפר ההר מתחלק לשניים: אקוויפר ירקון-תנינים, המתנקז מכיוון הרי יהודה ושומרון לכיוון הים התיכון, ואקוויפר ההר המזרחי הכולל את אגני השומרון ובית שאן, המתנקז בצד המזרחי של קו פרשת המים הארצית אל בקעת הירדן.
משאב מים גדול נוסף הוא אקוויפר החוף, אשר בו יש פוטנציאל גדול אף יותר, אך הוא סובל מזיהום ומליחות מים אשר מגבילים את יכולת השימוש בו כיום.
מאגר המים המתוקים העיליים הגדול ביותר בישראל הוא הכנרת.
משאב זה היה נחשב בעבר למאגר מרכזי וגובה המים היה במעקב תקשורתי צמוד, בעיקר בשנות בצורת.
גובה המים בכנרת היו מתפרסמים באופן תדיר וגובה המים היה נחשב אף ל"מדד הלאומי".
כיום, עם כניסתם לשימוש של אמצעי התפלת מי ים בהיקף נרחב, פחתה התלות של ישראל במקורות הטבעיים ותשומת הלב התקשורתית לגובה הכנרת פחתה בהתאמה.
הכנרת מספקת כיום בין 2-13% מהמים בארץ.
במדינת ישראל ישנם מספר נחלים בהם זורמים מים כל השנה.
העיקרי ביניהם הוא נהר הירדן שניזון מנחל חרמון הנובע ברמת הגולן, נחל שניר הנובע בלבנון ונחל דן הנובע ליד קיבוץ דן והוא הגדול שבין מקורות הירדן.
בנוסף בישראל עוד כמה נחלי עד כגון - נחל הירקון, נחל משושים, נחל גילבון, נחל אל על, נחל כזיב, נחל תבור, נחל תרצה, נחל שופט ועוד.
מעיינות רבים בישראל נתפסים ומוזרמים ליישובים סמוכים במטרה לספק מים לתושבי היישוב.
מדיניות זאת עולה בקנה אחד עם מטרות ההתיישבות של מדינת ישראל אך פוגעת בנחלים, בצמחייה ובבעלי החיים.
בחלק מהמקרים, התפיסה של מעיינות ונחלים על ידי קיבוצים וישובים סמוכים מייצרות חיכוך סביב זכות הציבור להנות ממשאבי הטבע, בדגש למקורות המים, כדוגמת המאבק על נחל האסי.
בנגב ישנן מספר נביעות שאינן תלויות במי גשמים.
אלה נקראים נווה מדבר ובקרבתם לרוב מצויים יישובים.
בהרי אילת ישנו מעיין בודד כזה הנקרא עין נטפים המוציא טפטוף מים חלש במשך כל השנה.
במדינת ישראל ישנה כמות גדולה של מים מלוחים.
ים המלח הוא תמלחת ושטחו הוא 650 קמ"ר.
בנוסף ישראל גובלת בים התיכון שהוא מקווה מים מלוחים וכמו כן בים סוף שגם הוא מקווה מים מלוחים.
בישראל ישנם מעיינות של מים מליחים.
חלקם מעיינות חמים בעיקר באזור ים המלח.
בנגב ישנם מעיינות של מים מליחים באזור הר הנגב ובאזור הרי אילת.
ישנם חוקרים הסבורים כי אם מפלס הכנרת ירד אל מתחת לרף מסוים ובכך ישנה את לחץ המים בצורה משמעותית - יישאבו אל תוכה המים המלוחים המצויים מתחתיה וימליחו אותה.
בנוסף, ישראל עושה מאמצים בשביל למנוע את המלחת הכנרת, לשם כך הוקם המוביל המלוח.
סכנה נוספת היא שמאגרי מי התהום ובעיקר אקוויפר החוף יהפכו למלוחים עקב ירידת המפלס וכניסת מי ים לתוכם.
הפתרון לבעיה זאת זהה לפתרון בעיית המים המליחים בכנרת והוא למנוע שאיבת יתר של מים.
ישראל מנצלת את המים המלוחים והמליחים שברשותה במספר צורות:
התפלה - הפיכת מים מלוחים למים הראויים לשתייה או להשקיה.
קיים מתקן התפלה ותיק המספק מים לתושבי אילת, ושלושה מתקני התפלה חדשים יותר באשקלון, פלמחים ובחדרה.
ישראל בונה מתקני התפלת מים נוספים באזור הים התיכון על מנת למנוע את התלות במי גשמים ואת הסכנה לבצורת.
נכון ל-2018, מתקני התפלה מספקים כ-25% מצריכת המים של ישראל.
שימוש במלחים ובמינרלים - מי ים המלח עשירים במלחים ובמינרלים בעלי פוטנציאל כלכלי.
חברת כימיקלים לישראל (על ידי חברות בנות, בעיקר מפעלי ים המלח) מפיקה מים המלח מחצבים שונים, בעיקר אשלג, ברום ומגנזיום.
תשלובת ישראלית זו נמנית עם יצרני האשלג, ברום ומגנזיום הגדולים בעולם.
שימוש נוסף במים המליחים (מי מעיינות חמים) הוא לצורכי מרפא, תיירות, ספא ונופש.
אזורים רבים בארץ ישראל אינם משופעים במקורות מים.
מאגרי המים בארץ מנוצלים בשיעור רב להשקיית גידולים חקלאיים וגינות נוי, לתעשייה ולשימוש ביתי.
כיום לא נותרו כמעט בישראל נחלים שיש בהם זרימה של מים חיים לכל אורכם, שכן מימיהם "נתפסים" סמוך לנביעתם ומועברים בצינורות למקומות שבהם נעשה בהם שימוש.
משאבה היא מכונה, המשמשת להעברת נוזל או גז ובאופן עקיף להגברת לחצו או מהירותו.
המונח מתייחס בדרך כלל למכונה השואבת נוזלים, בעוד מכונה השואבת גזים נקראת גם מפוח או משאבת ריק (משאבת ואקום) ומכונה הדוחסת גזים נקראת גם מדחס.
משאבות מונעות בדרך כלל על ידי מנוע חשמלי, אך לפעמים גם על ידי מנוע דיזל, מנוע בנזין או ידנית.
במקומות שונים בעולם יש עדיין משאבות רוח השואבות מים בכוח אנרגיית הרוח המפעילה רוטור הנמצא בראש המגדל.
משאבות נחלקות לשתי קבוצות עיקריות על פי עיקרון פעולתן:
משאבות דינמיות (או קינטיות) ומשאבות שינוי נפח.
משאבות מסוג זה מעניקות לנוזל אנרגיה קינטית ועל ידי כך גורמות לזרימתו.
במשאבות אלה מושגת פעולת השאיבה על ידי הקטנה והגדלה של נפח חלל השאיבה.
המשאבה דוחקת את הנוזל ועל ידי כך גורמת לזרימתו.
משאבות בעלות כנפיים גמישות (ג'בסקו)
משאבות צנטריפוגליות עושות שימוש במאיץ, המסתובב וגורם להגברת הלחץ והספיקה של הנוזל הנשאב.
משאבות צנטריפוגליות משמשות להזרמת נוזלים דרך צנרת.
הנוזל נכנס אל המאיץ קרוב לציר הסיבוב, ומואץ כלפי הקוטר החיצוני באופן רדיאלי לאורך צלעות המאיץ אל בית המשאבה, המזכיר צורת בית שבלול ומשם לצינור היציאה.
השימוש הנפוץ למשאבות אלו הוא בעיקר לספיקות גבוהות בעומד הידראולי נמוך.
משאבות צנטריפוגליות רב דרגתיות הן משאבות צנטריפוגליות אנכיות עם תאי שאיבה ומאיצים מרובים, העיצוב של המשאבות מאפשר התקנה במערכת אופקית עם יציאה וכניסה הנמצאת באותו מישור ובאותו קוטר צינור.
המשאבות זמינות בגדלים שונים לפי דרישה של לחצים וכמויות מים שונים עבור יישומים שונים ממקומיים ועד לצורכי תעשייה ספציפיים.
המשאבות מיוצרות מיציקת ברזל ומיציקת נירוסטה, השימוש הנפוץ במשאבות אלו הוא בעיקר לספיקות לא גדולות בעומד גבוה כגון אספקת מים למבנים רבי קומות, הגברת לחץ מים ומערכות סחרור קיטור.
משאבות קידוח מי תהום (משאבות באר)
הפעלת משאבות מהסוג זה חוסכות עלויות אדירות בהפעלה ובאחזקת המשאבות בקידוחי מים, בעולם משאבות קידוח טבולות הן מהסוג המוביל לשימוש במשקי המים, המשאבות מיוצרות בטכנולוגיה מתקדמת המבטיחה ביצועים אופטימליים ומיוצרות בגדלים שונים.
גוף המשאבה וחלקיה עשוי לרוב מחומר נירוסטה בעל התנגדות גבוהה לשחיקה וכתוצאה מכך ירידה בעלויות הפעלה ויעילות גבוהה יותר בשאיבה ואריכות ימים.
המשאבות מסוגלות לתפקד תחת דרישת שינוי פיקוד מורכב ומהיר להצגת מופעי מים ומיזרקות.
התקנת המשאבות אפשרית בצורה אנכית או אופקית.
משאבות בוכנאיות שייכות לקבוצת משאבות שינוי-נפח.
חלקיה היסודיים של משאבה בוכנאית הם: בוכנה, צילינדר ושסתומי יניקה וסניקה חד-כיווניים.
פעולת השאיבה במשאבות מסוג זה מושגת על ידי הקטנה והגדלה של חלל השאיבה (נפח הצילינדר) באמצעים מכניים (הבוכנה).
תנועת הבוכנה מעלה גורמת להגדלת חלל השאיבה מתחתיה, ועקב כך לירידת הלחץ בצילינדר מתחת ללחץ האטמוספירי.
כתוצאה מהפרש לחצים זה נפתח שסתום היניקה והנוזל נינק לתוך הצילינדר.
עם תנועת הבוכנה מטה קטן נפח חלל השאיבה, הנוזל הנדחק על ידי הבוכנה סוגר את שסתום היניקה, פותח את שסתום הסניקה ונסנק החוצה מן הצילינדר.
ברוב המשאבות שני השסתומים מצוידים בקפיצים, שתפקידם לשכך את כוחות האינרציה הפועלים על דיסקת השסתום כשהוא נפתח, וכדי להבטיח שהשסתום נסגר על תושבתו.
גובתת מילוא מונעת דליפת נוזל מן הצילינדר סביב מוט הבוכנה.
במשאבה בוכנאית פשוטה מתבצעת יניקה במשך מהלך אחד וסניקה במשך המהלך השני.
חסרונה הוא לחץ סניקה מתנודד ובלתי קבוע.
משאבות בוכנאיות, כמו כל משאבות שינוי-הנפח, הן בעלות פריימינג עצמי, כלומר מסוגלות לשאוב אוויר ונוזל ואין צורך למלא אותן בנוזל לפני ההפעלה.
שימושים: משאבות בוכנאיות קטנות, המונעות על ידי פיקה, משמשות כמשאבות אספקת דלק וכמשאבות שמן סיכה במנועי דיזל קטנים וכן כמשאבות במכונות שטיפה בלחץ.
משאבות בוכנאיות המונעות על ידי משאבות הידראוליות או בכח פנאומטי משמשות לשאיבת חומרים סמיכים והתזתם בשיטת האיירלס.
משאבות בוכנאיות ידניות משמשות לריקון אגן השמן במנועים קטנים ולשימושים דומים אחרים.
משאבת קיטור בוכנאית בעלת פעולה כפולה
משאבות בוכנאיות, המונעות ישירות על ידי קיטור (direct acting steam pumps), היו המשאבות הסטנדרטיות באוניות וגם בתעשייה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
המשאבות פועלות בלחץ קיטור נמוך (עד 10 bar), ובעבר שימשו לשירות כללי (אספקת מי-קירור, כיבוי אש ושאיבת מי שיפוליים) ולהעברת מי-הזנה לדודי הקיטור.
עם פיתוחן של משאבות צנטריפוגליות גדולות נדחקו הצדה המשאבות הבוכנאיות, אך הן עדיין משמשות לריקון מכלים במכליות דלק (stripping pumps), כמשאבות מי הזנה לדוד ולשאיבת מי-שיפוליים.
קיימות בתעשייה משאבות בוכנאיות כפולות, המופעלות על ידי אוויר דחוס.
למשאבה שתי בוכנות נגדיות, המחוברות למוט בוכנה משותף – בוכנת קיטור ובוכנת שאיבה.
בוכנת הקיטור מונעת על ידי לחץ קיטור, המסופק לסירוגין לאחד משני צדדיה על ידי שסתום חלוקה מחליק (shuttle valve), כשבו זמנית מנוקז הקיטור מצדה השני.
שסתום החלוקה מופעל באמצעות מערכת של מנופים ממוט הבוכנה המשותף.
משאבות קיטור כפולות מצוידות בשני זוגות של בוכנות, הפועלות בהפרש של 180 מעלות אחת מהשנייה, בארבעה זוגות של שסתומי יניקה וסניקה ובשני שסתומי חלוקת קיטור.
ספיקת משאבות קיטור בוכנאיות מוגבלת על ידי ממדי הצילינדרים ומשקל החלקים הנעים, ושיעורה במשאבות גדולות הוא 200-350 מטרים מעוקבים בשעה, אם כי נבנו משאבות בעלות ספיקה של 750 מטר מעוקב בשעה.
את לחץ סניקת המים קובעים לפי היחס בין שטח בוכנת הקיטור לשטח בוכנת המים; כאשר קוטר בוכנת הקיטור גדול מקוטר בוכנת המים, המשאבה היא ללחץ גבוה ולהפך.
המשאבות מסווגות על פי שלוש מידות: קוטר בוכנת הקיטור, קוטר בוכנת המים ואורך המהלך (לדוגמה 8x5x10 inch).
המשאבה בנויה משני גלגלי שיניים, כאשר אחד מהם מחובר לגל הינע ונקרא הגלגל המניע, ואילו השני משולב בו ומסתובב באמצעותו.
שני גלגלי השיניים נתונים בתוך בית המשאבה, אשר מצדו האחד יש פתח דרכו נכנס הנוזל אותו שואבים ומצדו השני פתח דרכו הוא יוצא.
פעולת השאיבה נוצרת כתוצאה מהיווצרות תת-לחץ במקום בו השיניים המשתלבות מתרחקות זו מזו והנפח ביניהן גדל.
תת-הלחץ גורם לנוזל להישאב פנימה לתוך המשאבה.
הנוזל ממלא את החללים בין השיניים ונדחף-מוסע על ידן אל פתח הסניקה.
במקום זה משתלבות השיניים מחדש, הנפח ביניהן קטן, לחץ הנוזל גדל והוא נסנק החוצה מבית המשאבה.
חשוב להדגיש, כי הנוזל הנשאב אינו עובר בין הגלגלים דרך מרכז בית המשאבה.
משאבות גלגלי שיניים משמשות כמשאבות הידראוליות לאספקת שמן בלחץ גבוה (למשל להנעת בוכנות הידראוליות) וכמשאבות אספקת דלק ואספקת שמן במנועי דיזל ובנזין.
בנויות מרוטור בעל תבריג חיצוני דמוי בורג.
הבורג מסתובב ועל ידי כך נדחף החומר שאותו יש לשאוב.
בצורה דומה פועלת מטחנת בשר ידנית.
בורג ארכימדס הוא דוגמה למשאבת בורג.
משאבות שונות נמצאות במכשירים רבים:
משאבות מים - משמשות לשאיבת מים לצורכי שתייה, השקיה וכדומה.
משאבה קדומה להשקיה הייתה משאבת בורג - בורג ארכימדס.
ישנן גם משאבות ידניות לשאיבת מים מבורות עמוקים.
משאבות אלו פועלות בעזרת בוכנה.
משאבות אלו, היו בשימוש בעבר ונמצאות גם במדינות נחשלות.
כיום שואבים מים במשאבות ממונעות.
רוב המשאבות פועלות באמצעות שסתומים, בדומה "למשאבת" הלב.
מדחס הוא משאבה שתכליתה להגביר את הלחץ של גזים שונים על ידי הקטנת נפחם.
מדחסים משמשים לצרכים שונים, רפואיים, ביתיים ותעשייתיים.
משאבות המתאימות לשימוש זה הן משאבות בוכנאיות ומשאבות בורגיות.
משאבות הידראוליות - הן משאבות שתכליתן להגביר את הלחץ של נוזלים שונים, לרוב שומניים, למטרת העברת והגברת כוח.
הן משמשות בעיקר בתעשייה להפעלת ציוד הידראולי כגון בוכנות הידראוליות.
משאבות דלק - מזינות את מנוע המכונית בדלק.
משאבה המשמשת לכך היא משאבת דיאפרגמה.
משאבי טבע הם חומרים מן הטבע שהאדם משתמש בהם לצרכיו השונים.
בין משאבי הטבע ניתן למנות: קרקע, מים, מזון, מינרלים, צמחייה, בעלי חיים, מתכות ויהלומים.
מונח דומה, המשמש לציון חומרים אותם צורכים אורגניזמים החיים בבית גידול מסוים, הוא משאב ביולוגי.
מחצבים גולמיים נקראים עפרות, למשל: עפרת נחושת, עפרת ברזל, עפרת אלומיניום, עפרת האבץ.
לדוגמה, חלק נכבד ממקורות הנפט בעולם מרוכז במזרח התיכון, בארצות כמו ערב הסעודית, איראן ועיראק.
מבדילים בין שני סוגים של משאבים:
משאבים מתחדשים, כגון: צמחים, דגים, אצות.
משאבים מתכלים, כגון: נפט, גז טבעי.
משאבים מתחדשים אינם בהכרח משאבים שיימצאו לאדם בכמויות אינסופיות.
לדוגמה, אם קצב לכידת הדגים יהיה גבוה מקצב התרבותם הטבעית, עלולה הדגה - שהיא משאב מתחדש - להתכלות.
הים העמוק מוגדר ככל שטח העמוק מ-200 מטרים מפני המים, בנוסף, זהו המקום היחיד על פני כדור הארץ (יחד עם אנטארקטיקה) שמשאבי הטבע המצויים בו לא נצרכים בקנה מידה מסחרי.
מינרלים, כמו נחושת, ניקל, קובלט, מנגן וברזל, המהווים משאב טבע חיוני למגוון תעשיות, מצויים בכמויות אדירות בים העמוק.
נודולות מנגן ("Manganese nodules"), המהוות מקור חשוב למינרלים הללו, נמצאות בעומק של 3,000–6,000 מטר ונפוצות בעיקר ב-" Clarion-Clipperton Zone", אגן פרו, אגן פנריהן-סמואה ואגן מרכז האוקיינוס ההודי.
המינרלים מהים העמוק אמנם מהווים משאב טבע מתכלה אך שימושים שונים בהם, כמו הקמה של טורבינות רוח, תורמים לפיתוח מקורות אנרגיה מתחדשים ויכולים לתרום למאבק בשינוי האקלים.
מַשְׁאַבֵּי-שָׂדֶה הוא קיבוץ למרגלות הר הנגב, 24 ק"מ מדרום לבאר שבע ו-42 ק"מ מצפון למצפה רמון.
הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית, ונמצא ליד באר משאבים.
הקיבוץ הוקם בנובמבר 1947 בחלוצה שבחולות חלוצה, ובמלחמת העצמאות היה במצור.
הקיבוץ נקרא על שם יצחק שדה, ממיסדי הפלמ"ח.
בשנת 1949 הקיבוץ הועבר למקומו הנוכחי.
שטחו של הקיבוץ הוא כ-9,000 דונם, ואוכלוסייתו עומדת על כ-500 איש.
גרעין המייסדים של הקיבוץ מנה כמאה ועשרים חברים וחברות, חברי שלושה גרעיני "הכשרה" של הפלמ"ח: הכשרת "במעלה" בית השיטה, הכשרת חולתה והכשרת גבת-"משאבים".
לאחר התיישבות הקבע בשנת 1949 התגוררו ועבדו בקיבוץ גרעיני התיישבות רבים, של חניכים מתנועות נוער בארץ ומחוץ לארץ, וכן במסגרת השירות הצבאי בנח"ל, וכל אחד מהם השאיר חברים שתרמו להמשך היישוב, לביסוסו, ולביצורו.
ביניהם ניתן למנות את הגרעינים "צ'יפ", "שדה", "למרחב", "רותם", "חלוצה", והגרעינים הפרטיים "רמות א'", "רמות ב'", "רמות ג'", "שגיא" ואחרים.
בקיבוץ פועל מפעל "שגיב", המתמחה בייצור ויצוא של ברזים כדוריים.
בנוסף, הקיבוץ מתפרנס מחקלאות – פלחה וגידולי שדה, רפת ולולים.
בקיבוץ פועל גם "אורחן משאבים" שמניב הכנסה מתיירות.
בשטח הקיבוץ נמצא בית הספר היסודי ממלכתי אזורי "משאבים", בו לומדים ילדי המועצה האזורית רמת נגב מכיתה א' ועד כיתה ח'.
משאבת בטון היא כלי שמטרתו להעביר בטון למקומות שהגישה אליהם מוגבלת.
בדרך כלל מותקנת המשאבה על משאית המצוידת במנוף, המעביר את צינור הפליטה של המשאבה לאזור שאליו מעוניינים ליצוק את הבטון.
עד לראשית המאה ה-20, הובלה תערובת הבטון ממערבל הבטון אל אתר העבודה בדליים הנישאים באמצעות אדם או במנופים.
הדבר הצריך הרבה זמן וכוח אדם.
בשנת 1927, הגיעו המהנדס הגרמני מקס גיס (Max Giese) ועמיתו פריץ הל (Fritz Hell), לרעיון של שאיבת בטון ממערבל הבטון למקום העבודה, ללא צורך בדליים.
על מנת שהבטון יוכל להישאב במכונה שבנו, הם הפחיתו את כמות המים בתערובת והוסיפו לו חצץ, מה שעשה את הבטון חזק יותר.
הם הצליחו לשאוב את הבטון לגובה של 38 מטרים ולמרחק של 120 מטרים.
במקביל, נרשם פטנט על שאיבת בטון בהולנד בשנת 1932 על ידי יאקוב קורנליוס קויימן (Jacobus Cornelius Kooijman).
פטנט זה שולב יחד עם הפטנט הקודם של המפתחים הגרמנים.
המשאית צריכה להיות מותאמת לנשיאת המערכת.
המשקל אותו צריכה המשאית לשאת הוא גבוה, ולכן נדרש לשם הובלת המערכת רישיון נהיגה מדרגה C.
הכוח (ליתר דיוק, הספק) להפעלת המערכת מגיע בדרך כלל ממנוע המשאית.
כדי להעביר את הכוח מהמנוע את המערכת, משתמשים בגל הינע (Drive Shaft).
גל ההינע מעביר את הכוח אל משאבת השמן ההידראולי.
שלדת משאבת הבטון מתחברת לשלדת המשאית.
על שלדה זו מורכבות מערכות המשאבה.
החלק העליון של שלדה זו נקרא 'בטן' ואליו מחוברות הרגליים והצריח.
רגלי המשאבה משמשות לאיזון המשאית, לייצובה, ולהגדלת שטח הבסיס שלה כדי למנוע התהפכות.
בנוסף, אם המשאית לא תהיה מאוזנת אופקית, הכוח שיידרש על מנת לסובב את המנוף יהיה גדול יותר.
הרגליים נושאות בנטל העומס הכבד של המנוף (עשרות טונות), ולכן הן בנויות בצורה חזקה.
הלחץ בכפות הרגליים מעיק על הקרקע.
במקרים מסוימים הקרקע עלולה לשקוע (בחול, בבוץ, באבני מדרכה וכדומה).
כדי למנוע את השקיעה, מחלקים את הלחץ על שטח גדול יותר של קרקע.
דבר זה מושג על ידי שימוש בקרשים ובפלטות עץ.
כיוון שהרגליים חלולות, לעיתים נעשה שימוש בחלל שלהם כמכל ראשי או משני של שמן או מים.
ישנן אפשרויות רבות לחבר את הרגליים לגוף המשאבה: באמצעות ציר עם מייצבים, ציר עם הארכה ומייצבים, מייצבים בלבד, הארכה עם מייצבים ותצורת X.
גם הסדר בו יחוברו הרגליים הוא שונה: לפעמים הקדמיות X והאחוריות ציר עם מייצבים.
לפעמים הקדמיות ציר עם הארכה ומייצבים והאחוריות רק מייצבים, ועוד אפשרויות רבות.
הצינורות הסטנדרטיים הם באורך של 3 מטרים, קוטרם כ- 5.5 צול והם עשויים ממתכת.
ישנם גם צינורות קצרים יותר.
הצינורות מחוברים אחד לשני בקלמרה (חבק).
במקום החיבור ישנן גומיות על מנת להבטיח אטימה טובה.
כדי ליצור זווית בין שני צינורות, משתמשים לרוב בצינורות קצרים המכופפים בצורת 'ר' היוצרת זווית של 90°, אך ישנם גם צינורות זווית היוצרים זוויות קטנות יותר.
כל צינור מכופף נקרא 'זווית'.
חלק נוסף הוא הצינור הסופי, צינור זה עשוי מתכת מצופה גומי.
מצינור הגומי נשפך הבטון אל המקום המיועד.
הוא עשוי גומי כדי לאפשר לו גמישות לתמרון קל בידי פועל הבניין.
כדי לחבר צינורות בעלי קוטר שונה, משתמשים במתאם מתכת (Adapter).
בדרך כלל משתמשים בו בנקודת חיבור הצנרת המגיעה ממערכת השאיבה אל הצנרת העולה אל הצריח.
מקום נוסף בו משתמשים במתאם הוא בחיבור צינור גומי נוסף לצינור הסופי.
החיבור מתבצע כדי להאריך אותו או כדי להצר את קוטרו.
חלק נוסף שנמצא בצנרת הוא 'פקק שמנת' (יוסבר להלן).
כדי לאפשר תנועה בין הזוויות (למשל, בנקודת חיבור שתי זרועות המנוף), סכים בגריז את נקודת החיבור של הזוויות ואת הגומיות.
משאבת השמן מקבלת את הכוח הדרוש להפעלתה מגל ההינע.
תפקיד המשאבה הוא ליצור לחץ בשמן כדי להפעיל בעזרתו את רוב המערכות של המשאבה (כגון בוכנות הידראוליות).
ישנן תצורות שונות של משאבות שמן (משאבה מרכזית ובנוסף משאבת שירותים וכדומה).
חשוב להדגיש שמשאבת השמן היא חלק מן המערכת ההידראולית המפעילה את משאבת הבטון ולא משמשת לשאיבת בטון.
הצריח הוא נקודת החיבור של המנוף לבטן המשאבה.
אל הצריח מגיע צינור הבטון מכיוון הסל הצנרת מתחברת למנוף בצורה מושלמת בעזרת זוויות המאפשרות את סיבובו של המנוף.
מהבטן מתחברים למנוף גם צינורות שמן מאוגדים יחד בשרוול בד המתחברים לניפלים (צינורות מתכת לשמן) שעל המנוף.
שרוול זה מגביל את סיבוב המנוף לסיבובים אחדים לכל כיוון (אחרת, השרוול ימתח וייקרע).
ציר המנוף מתחבר לצריח בעזרת מספר ברגים גדולים (בוקסות) המאפשרות לו תנועה חופשית ימינה ושמאלה אך רק מעט מרווח מעלה ומטה.
במקרה בו יש חופש תנועה גדול מדי מעלה - מטה, יש להחליף את הבוקסות השחוקות.
ישנן שתי אפשרויות לסובב (לצודד) את המנוף:
מסרק: על ציר המנוף ישנו גלגל שיניים גדול.
בצידי הצריח ישנו מוט אחד או שניים משוננים, כאשר הם נעים קדימה ואחורה (כל אחד לכיוון שונה), הם מסובבים את הצריח (בצורה דומה פועל גם הגה המכונית, אך במכונית, גלגל השיניים מניע את המוט המשונן).
תנועת המסרק מוגבלת, ולכן המנוף מוגבל למעט יותר מסיבוב בודד סביב צירו (כדי להסתובב יותר, צריך להסתובב לכיוון השני).
במסרק משתמשים בדרך כלל במנופים שגודלם לא עולה על 36 מטרים.
גיר: גם כאן, כמו בצידוד בעזרת מסרק, על ציר המנוף יש גלגל שיניים.
במקרה זה, לצד גלגל השיניים יש מנוע (אחד או שניים) שעובד על לחץ שמן.
מנוע זה יכול לסובב את המנוף ללא מגבלה, אך עדיין, צידוד המנוף מוגבל בגלל השרוול ההידראולי.
מנוף המשאבה הוא בעל מספר זרועות (בין שלוש לשש).
אורך המנוף נע בין 16 מטרים לבין 63 מטרים.
לאורכו של המנוף מורכבת צנרת בטון המזרימה אותו אל הצינור הסופי.
כדי להניע את זרועות המנוף משתמשים בבוכנות הידראוליות (Piston).
הבוכנה משתמשת בלחץ של נוזל על מנת לייצר כוח רב תוך הפעלת כוח מועט.
כל בוכנה ניזונת משמן המגיע אליה משלושה "ניפלים" (צינורות מתכת).
הניפלים מקבלים את אספקת השמן ממשאבת השמן, משם הוא זורם בצינורות של השרוול ההידראולי, דרך הניפלים עד הבוכנה.
כל בוכנה מחוברת בצד אחד במעין 'אוזניים' למנוף.
בצד השני היא מחוברת למספר מוטות הנקראים 'עצמות'.
תפקיד העצמות הוא להמיר את תנועת הבוכנה, את כיוונה ואת עוצמתה כדי לאפשר את פתיחת הזרועות.
העצמות הן חוליה שעומס רב מופעל עליה.
ולכן, העצמות צריכות להיות חזקות.
לכל חברה של משאבות, ולכל דגם שונה, יש, בדרך כלל, צורת עצמות ייחודית.
על פי צורת העצמות ניתן לזהות את דגם המשאבה ואת אורכה.
מערכת דומה (אם כי פשוטה יותר) של עצמות ניתן לראות גם על גבי זרוע של מחפר.
הסל הוא כלי קיבול גדול (בנפחים של כ-400 עד 500 ליטר) המשמש כמאגר בטון ממנו המשאבה שואבת בטון ומזרימה אותו אל יעדו.
הבטון מגיע לסל מתוך מערבל בטון השופך את הבטון לתוכו.
הסל הוא מעין קופסה עם כיסוי רשת (לבטיחות), מכאן נשאב הבטון בעוצמה דרך הצנרת עד הגיעו אל המקום הרצוי.
בתחתית הסל ישנו פתח הסגור בפקק.
את הפקק פותחים כדי לרוקן את הסל ממים ובטון בזמן שטיפת המשאבה.
פתיחתו וסגירתו מתבצעת בעזרת פטיש.
בדגמים מסוימים ישנו מערבל קטן המערבב את הבטון הנמצא בסל ומשאיר אותו בתנועה, למקרה שהבטון ישהה זמן רב בסל.
אם הבטון יישאר ללא תנועה, הוא עלול להתייבש ולסתום את המערכת.
שיטה נוספת למניעת יבוש הבטון מושגת על ידי שאיבת הבטון קדימה ואחורה מדי פעם.
ידית ההפעלה של המערבל נמצאת, על פי רוב, בצמוד לידית ההפעלה של צינור המים, כלומר, בין הסל למדרגות הסיפון.
מערכת זו היא לב המשאבה, תפקידה הוא להזרים את הבטון בצנרת.
יש שני סוגים עיקריים של מערכות לשאיבת בטון: מערכת צילינדרים ומערכת תוף.
סל השאיבה מנוקב בשני חורים גדולים (קוטרם כ-180 מילימטרים, לפעמים אף יותר) לחורים אלו מחוברים שני גלילים גדולים, שבעזרת בוכנה שואבים אל תוכם בטון, כל פעם גליל אחד (כמו במזרק).
אורך הגלילים נע בדרך כלל בטווח של 1,400-2,100 מילימטרים (כשני מטרים), כאשר האורך הוא כפול (כדי לאפשר מקום לבוכנה).
כאשר גליל אחד מתמלא בטון, מתחבר צינור אל קצהו הפתוח בסל.
ברגע החיבור, גליל אחד מלא בטון וראש הבוכנה ('ראש הגומי') נמצא בקצה המרוחק מהסל בעוד בגליל השני אין בטון וראש הבוכנה נמצא קרוב לסל.
כעת, הבוכנה שבראש הגליל המלא מתחילה לנוע לכיוון הסל ובכך לדחוף את הבטון אל הצנרת.
במקביל, הבוכנה השנייה שואבת בטון מהסל אל הגליל - כך שבזמן שגליל אחד מתרוקן, הגליל השני מתמלא בטון ואז נצמד אליו צינור.
תמיד הבוכנות נעות בכיוונים נגדיים, כאשר מערכת הבקרה מבוססת על חיישנים אלקטרונים (בעבר התבססה המערכת על אמצעים מכניים כדי לווסת את תנועת הבוכנות קדימה ואחורה).
בשעת תקלה, ניתן לשלוט על תנועת הבוכנות בצורה ידנית.
בקצה הצילינדרים, במקום בו הם מסתיימים ומתחיל החלק הצר יותר אליו נכנסים המוטות של הבוכנה, ממוקמת בריכת מים המחברת בין הגלילים, כך, שהמים נמצאים מסביב החלק האחורי של ראשי הגומי.
תפקיד המים הוא לנקות, לצנן וליצור סיכה בין ראש הגומי לגליל.
קצה הצינור שנע בין הצילינדרים בא בשתי תצורות.
בתצורת "פיל" או "אלפנט" (Elephant), קצהו האחד נע בין הצילינרים על פי הצורך, ואילו הקצה השני מחובר לצנרת.
בתצורה זו, הצנרת נמצאת בקצה העליון של הסל.
כך שהפיל יוצר צורה המזכירה חדק של פיל ומכאן שמו.
תצורה זו נמצאת בשימוש של חברת Putzmeister.
בתצורה השנייה, תצורת S, המערכת מורכבת מצינור בצורת S שקצהו האחד נע בין הגלילים ואילו קצהו השני מחובר לדופן הסל החיצונית (שם יש חור נוסף), שם הוא מתחבר להמשך הצנרת.
במקרה זה, הצנרת מורכבת או לצידו של הסל, או מעליו.
כדי להצמיד את החדק או את ה-S אל הצילינדרים משתמשים ב"משקפיים"- פלטת מתכת בעלת שני חורים.
ל"משקפיים" יש גם גומיות מיוחדות לאטימה מרבית.
להידוק החדק אל המשקפיים ישנה פלטת מתכת המתחככת באחורי החדק, את הפלטה ניתן להדק בעזרת שני ברגים גדולים הנמצאים באחורי הסל.
כדי להזיז את ה"חדק" או את ה-S בין שני הצילנדרים, במהירות ובזמן הנכון, ישנן שתי בוכנות (ובמקרים מסוימים: בוכנה אחת) אשר מניעות את המערכת במהירות רבה (על פי פקודה ממרכז הבקרה).
פעולות אלו נקראות Piston flapping ומתרחשות בתדירות של כעשרים פעמים בדקה.
תצורת תוף (Rotor System, "וויבאו") משמשת בעיקר משאבות קטנות ומשאבות משולבות (מערבל בטון עם מערכת שאיבה ומנוף קטן), יתרונה הוא קומפקטיות ואפשרות לשאוב בקלות גם טיט.
קצב השאיבה שלה נמוך משמעותית ממערכת שאיבה של צילינדרים (כשישים קוב לשעה לעומת 120 קוב לשעה).
עקרון הפעולה של המערכת הוא כדלהלן: נתון צינור גומי, מלא נוזלים, לחיצה על הצינור והעברת אצבע לאורכו, תגרום לתנועת הנוזל במקביל לתנועת האצבע (בדומה לשימוש בשקית עם קצפת לקישוט עוגה).
כך פועלת גם משאבת תוף: בסל המשאבה יש חור אחד המחובר לצינור גומי, הצינור מקופל בחצי עיגול (בצורת האות U).
בין שני חלקי הצינור יש גלגל גדול שעליו מחוברים שני גלגלים קטנים.
גלגלים אלו נעים לאורך הצינור ודוחפים את הבטון לאורכו (אנימציה של מערכת שאיבה הדומה לתצורת תוף).
סיפון: הסיפון הוא משטח באחורי המשאית עליו ניתן לעמוד בזמן העבודה.
כדי לעלות לסיפון ישנן מדרגות בצידי הסל.
ניתן להרכיב משטח עץ מעל הקבינה כדי לאפשר למפעיל לעמוד עליו.
צינור שטיפה: כדי לשטוף את המשאית, מורכב עליה מכל מים בנפח של כ-700 ליטר.
אל המכל מחוברת משאבת מים המקנה למים לחץ של כמה עשרות באר.
עם משאבות מים מיוחדות אפשר להגיע ללחץ של 200 באר.
ידית ההפעלה של המערכת נמצאת, ברוב הדגמים, בין הסל לבין המדרגות של הסיפון.
מתז סולר: כדי למנוע הידבקות בטון למשאית ולסל, מותז על הסל ועל אחורי המשאית סולר.
הסולר מקל על ניקיון המשאית ועל מעבר הבטון בצנרת.
התזת הסולר נעשית על ידי מתז סולר או על ידי מברשת.
כדי לשלוט על המשאבה משתמשים במספר מערכות שליטה.
מתג שילוב: כדי לחבר את מנוע המשאית למשאבת השמן (על ידי גל ההינע), יש מתג הממוקם בתוך תא הנהג.
ישנה גם אפשרות להפעיל בנפרד את מערכת החשמל של המשאבה.
אופן שילוב המתג משתנה בין דגמי המשאבות (לעיתים צריך לשלב הילוך בתיבת ההילוכים או לבצע פעולות אחרות).
שלט: השלט מהווה את מרכז הבקרה היעיל ביותר.
על שלט שגודלו כ- 15X30 סנטימטרים מרוכזים כעשרה כפתורי בקרה.
הפונקציות הבסיסיות מאפשרות שליטה על כיבוי מנוע המשאית, שינוי סל"ד המשאית, צופר, 'מצב רגליים', כיבוי חירום של מערכות החשמל (מתג ה-'24'), מהירות מנוף, כיוון שאיבה (קדימה או אחורה), עוצמת שאיבה וניהוג המנוף.
ישנם שלטים אלחוטיים המאפשרים שליטה בטווח של כמה עשרות מטרים באמצעות גלי רדיו.
שלטים ישנים יותר משתמשים בכבל חשמלי.
השלט 'נרתם' אל המפעיל בערת רצועה מיוחדת, בדרך כלל סביב אזור המותניים.
ישנם שלטים חדישים יותר המציעים פונקציות מתקדמות.
פיקוד רגליים: לאחר שילוב למצב משאבה מתא הנהג, ולאחר שניתנה פקודה בשלט המשאבה על 'מצב רגליים', ניתן לשלוט עליהן בעזרת מספר ידיות הנמצאות ליד הרגליים או עליהן.
כדי לפתוח את הרגליים יש לשחרר את התפס שתופס אותן (התפס הותקן על מנת למנוע את פתיחת הרגליים תוך כדי נסיעה במקרה של תקלה).
לאחר מכן יהיה ניתן לפתוח את הרגליים בעזרת הידיות.
בגלל השוני בין תצורות הרגליים, והנדסת אנוש שונה בין חברות שונות של משאבות, ידיות הפתיחה שונות בין משאבה למשאבה (אפילו בדגמים שונים של חברה אחת).
בדרך כלל יש ידית אחת לביטחון (אותה צריך לדחוף), וביד השנייה לשלוט על הרגליים (הורדת המייצבים, פתיחת הרגל או הוצאת ההארכה - 'הנשלף').
סלקטורים: לבטן המשאבה מחובר ארון.
בארון נמצאות מספר ידיות השולטות על בוכנות המנוף.
ניתן לשלוט ממנו על המנוף, אך נוח יותר לשלוט עליו בעזרת השלט.
בכל מקרה שבוכנה מופעלת, מוזזת הידית המקבילה לה מתוך הסלקטורים (על ידי לחץ השמן במערכת).
ארון בקרה: ארון הבקרה נמצא על הסיפון.
בארון זה מרוכזים פריטים אלקטרונים ומספר מתגים: שאיבה, מאוורר (לקירור המערכת) וכדומה.
בנוסף מורכבים עליו מספר שעוני חיווי.
לידו מורכבת, בדרך כלל, ידית מכנית לשליטה על מצב המצערת (סל"ד המנוע).
תצורות שונות של משאבות בטון
ישנן תצורות שונות של משאבות בטון:
משאבת בטון על משאית: מדובר במשאבה הנזכרת לעיל.
משאבת בטון על גרור: לעיתים, המשאבה מגיעה בתצורת גרור (סמי טריילר) כאשר מנוע המשאבה נפרד ממנוע המשאית.
משאבת מייקו: זוהי משאית בעלת מערכת שאיבה, לפעמים אף בעלת מנוף קצר (כ- 20-30 מטר), ועם מנוע עצמאי, שעיקר העבודות שלה מבוצעות על ידי חיבור צינורות גומי רבים למערכת השאיבה, במקום שמערכת השאיבה תחובר לצנרת היוצאת למנוף (הצנרת הנוספת מגיעה לאורך של עשרות מטרים).
במשאבות עם מנוף, חיבור צנרת הגומי יעשה מהצינור הסופי.
יתרונה של מערכת המייקו הוא באפשרות להעביר את צנרת הגומי דרך מעברים צרים ביותר כגון: חלונות, חדרים ומרתפים (בעיקר בהרחבת בית קיים).
משאבת בטון על מערבל בטון: משאבה זו נקראת משאבה משולבת.
היא מורכבת ממערבל בטון, עליו יש מערכת שאיבה קטנה (בדרך כלל בעלת כושר שאיבה מוגבל) ומנוף.
יתרונה הגדול הוא ביציקות קטנות.
שאז נחסך מהמפעיל לחכות למערבל הבטון.
יתרון נוסף הוא מבחינה כלכלית, אם בעלי המשאבה הם בעלים גם של מפעל בטון, שאז הם מרוויחים גם את מכירת הבטון, וגם את שאיבתו.
משאבה סטטית: משאבה סטטית מורכבת משני חלקים:
מערכת שאיבה: זוהי מערכת שאיבה עצמאית (עם מנוע עצמאי), המורכבת על עגלת גרור קטנה היכולה להגרר על ידי משאית קלה.
מנוף: המנוף הוא מנוף רגיל של משאבה, המורכב על עמוד בדומה לעמוד של עגורן.
העמוד מוצב על שלד הבניין.
עם כל קומה שמתווספת, מגביה המנוף את עצמו על בוכנות בדומה לדרך בה מגביה עצמו עגורן.
יתרון המערכת הוא הימצאותה באתר הבניה.
אם מדובר באתר בנייה גדול, החיסכון בכסף ובנוחות גדולים- אין צורך להזמין משאבה שוב ושוב.
מה עוד, שמשאבות כאלו יכולות להגיע לגבהים שמשאבת בטון רגילה לא תוכל להגיע (למשל, גורדי שחקים).
יש משאבות בטון רגילות על משאית, שניתן להסב אותן למשאבות סטטיות.
כך שהמנוף יורכב על העמוד המיוחד.
ואילו שאר המשאית תשמש כמערכת השאיבה.
לשם המחשה, מובאים להלן נתונים על משאבת בטון טיפוסית מדגם BRF 42.14 H :
אורך המנוף במצב אנכי: 41.9 מטרים.
אורך המנוף במצב אופקי: 38.0 מטרים (כאשר המנוף במצב אנכי, מתווסף לגובהו גם גובה הצריח, שבמקרה זה שווה ל-3.9 מטרים).
קצב שאיבה: 140 קוב (מטר מעוקב) לשעה.
לחץ הבטון בצנרת: 70 באר.
מספר החלפות של ה- Piston flaper לדקה ('מכות'): 27.
מספר זרועות: 4, תצורת קיפול מנוף- R.
האותיות BRF מסמנות כי זוהי משאבת בטון ניידת, עם מערכת שאיבה של צילינדרים (Elephant; כאשר S במקום R, תסמן על מערכת שאיבה צילינדרים עם S).
האות B מסמנת בטון, והאות F מסמנת ניידות.
המספר 42 מסמן את גודלה התאורטי של המשאבה במטרים.
14 מסמן על קצב שאיבה של 140 קוב לשעה.
משאבת דיפוזיה היא סוג של משאבת ואקום.
המשאבה משתמשת בסילון של שמן הזורם במהירות גבוהה על מנת לנתב את מולקולות הגז החוצה דרך צינור הפליטה.
המשאבה מאפשרת לקבל ואקום עם לחץ של עד טור.
החיסרון של משאבה זאת הוא בזרימה חוזרת של שמן לתוך תא הוואקום ולכן היא אינה משמשת כאשר נחוצה סביבת ואקום נקייה.
על מנת להתגבר על חיסרון זה ניתן להשתמש במלכודות קרות, אך זה מוריד את יכולת השאיבה.
משאבת אינסולין היא פיתוח רפואי שנוצר למען חולי סוכרת ומהווה חיקוי לתאי הבטא.
המכשיר משמש לניהול החדרת הורמון האינסולין לגופם על מנת לאפשר ספיגת סוכרים מזרם הדם אל התאים השונים בגוף.
המשאבה עצמה, שגודלה כגודל ביפר, מכילה מחסנית של אינסולין ומאפשרת לחולה לשלוט בכמות האינסולין שתועבר לגוף.
משאבות האינסולין משפרות את איכות חייהם של חולי הסוכרת ומקלות על אורח החיים הקפדני והמחמיר של חולי הסוכרת, הכולל זריקות יומיות שאינן נעימות ומצריכות זמן ותנאים נוחים.
רוב משאבות האינסולין מחוברות לגוף ומחדירות את האינסולין באמצעות צינורית דקה, כמו זאת המשמשת לעירוי (אינפוזיה) של תרופות ותמיסות שונות בבתי חולים.
ישנן גם מספר סוגי משאבות הפועלות ללא צינורית וזאת בעזרת יחידה קטנה (הידועה בשם "פוד") המחוברת לגוף המטופל ומכילה את מכל האינסולין ושלט רחוק שאיתו ניתן לשלוח פקודות לפוד ולבצע בולוסים (הזרקות אינסולין המותאמות לארוחה או לתיקון רמות הסוכר בדם).
ישנם סוגי משאבות אינסולין המשולבות ביחד עם חיישן מיוחד המחובר לגוף המטופל ("סנסור") ומאפשר קריאת סוכר רציפה; כך ניתן למדוד את רמת הסוכר בדם ללא דקירת האצבעות.
סוג אחד של הסנסורים יכול להתריע במקרה של היפוגליקמיה או היפרגליקמיה, וכך המטופל ידע על כך שרמת הסוכר בדמו היא אינה בתחום הנורמה.
משאבת השרירים או משאבת השרירים הוורידית מתארת מנגנון הפועל להזרמת דם מרקמות הגוף ללב, המבוסס על מערכת שסתומים חד-כיווניים בוורידים ועל כיווצם של שרירי שלד.
למשאבת השרירים חלק חשוב ביצירת החזר ורידי (כמות הדם המגיעה לעלייה הימנית) ללב שתפוקתו תלויה בו.
החזר ורידי ולחץ הידרוסטטי בוורידים
כיווצי החדר השמאלי של לב האדם מזרימים דם דרך העורקים לרקמות.
תפוקת הלב, קרי כמות הדם שהוא מזרים ביחידת זמן, תלויה בכמות הדם המגיעה לעלייה הימנית של הלב באותה יחידת זמן.
כמות הדם המגיעה לעלייה הימנית מכונה ההחזר הוורידי.
מרבית הלחץ שיוצר הלב בעורקים אובד לאורכם ולאורך הנימים, כך ששאריתו המגיעה לוורידים אין בכוחה להניע את הדם בחזרה ללב.
בעיה גדולה במיוחד קיימת בוורידי הגפיים התחתונות, שמשקל עמודת הנוזל המופעל עליהם (מפאת הפרש הגבהים בין הלב לכפות הרגליים בזמן עמידה) יכול ליצור לחץ הידרוסטטי של 90 מילימטר כספית.
לאורך הוורידים בגוף, ממוקמים שסתומים חד-כיווניים המאפשרים תנועת דם לכיוון הלב בלבד.
חלק מהוורידים עצמם, הוורידים העמוקים, נעים לאורכם של שרירי שלד.
כאשר שרירי השלד מתכווצים, נסחט הדם מתוך הוורידים העמוקים ונע לכיוון היחידי שמאפשרים לו השסתומים, דהיינו לכיוון הלב.
בדרך זו, פעולות יומיומיות כגון הליכה, ריצה ואף כיווצים קלים של שרירי היציבה של הרגליים, מספקות את הכוח המניע את הדם מהגפיים התחתונות (ומיתר רקמות הגוף) בחזרה ללב כנגד הלחץ ההידרוסטטי.
פעולה רציפה של משאבת השרירים, תפחית את הלחץ בוורידי הרגליים ל-25 מילימטר כספית ואף לפחות מזה.
בעוד שאי הפעלתה של משאבת השרירים ולו לפרק זמן קצר כדי מחצית דקה, תאפשר ללחץ ההידרוסטטי להעלות את הלחץ בוורידים ל-90 מילימטר כספית.
פעולתה התקינה של משאבת השרירים תלויה בתפקודם של שסתומי הוורידים.
הללו עלולים להפסיק לתפקד אם הלחץ הוורידי גבוה מדי לאורך זמן.
לחץ ורידי גבוה, הנוצר בעת הריון, באנשים העומדים זמן ממושך או באנשים הנמנעים מלכווץ את שרירי הרגליים (למשל אנשים עם גפה תחתונה מגובסת), גורם להתרחבות של הוורידים ולאי ספיקה של השסתומים, מכיוון שאין לשסתומים יכולת להתאים עצמם לרוחב החדש של הוורידים.
עם אובדן התפקוד של משאבת השרירים, גדל עוד יותר הלחץ הוורידי בגפיים התחתונות ונוצרות דליות ורידים ובצקות.
הטיפול הפשוט ביותר במקרה של תת-תפקוד של משאבת השרירים, הוא הרמת הרגליים לגובה הלב.
גם הפעלת שרירי הרגליים במצבי סיכון, יכולה להפחית את הלחץ הוורידי ברגליים ולמנוע את התרחבות הוורידים.
משאבת חום היא מכשיר חשמלי שתפקידו איסוף אנרגיית חום ממקום אחד והעברתו לאחר באופן נשלט ומבוקר.
משאבות חום מודרניות מסיעות את החום ממקור ליעד בתוך מערכת סגורה של צינורות גז מבודדים.
ובכך נותנות חסכון אנרגטי של כ- 65% ביחס לשיטות ישנות של מיזוג, לכן הן מהוות גורם משמעותי של התייעלות אנרגטית.
משאבת חום היא הרכיב החשוב ביותר במנגנוני מקררים, מזגנים, והתקנים רבים אחרים כגון: מצנני מים, חדרי קירור, מכונות לייצור קרח, ועוד.
רכיבים נוספים במכשירים אלה הם אמצעי עזר לנידוף האוויר הקר, לפיזור החום או לבידוד.
לפיתוח משאבות החום ולשימוש בהן השפעה רבה על רמת החיים, במיוחד בארצות חמות: הכנת מזון, אחסונו ושיווקו, יצירת נוחות אקלימית בבניינים ובכלי תחבורה – כל אלה כרוכים באופן ניכר בשימוש במשאבות חום.
אפשר לסווג משאבות חום לפי מקור האנרגיה המשמשת לקיזוז האנטרופיה:
סיווג אחר למשאבות חום – לפי הסביבה אליה נפלט החום בתהליך הקירור/המיזוג, או הסביבה ממנה נשאב החום בתהליך ה:
פליטת חום אל האוויר בסביבה;
נידוף חום במגדל קירור (משמש רק לתהליכי קירור);
החלפת חום עם אדמה או סלע;
החלפת חום עם מאגר מים, כגון ים, אגם או נהר;
שאיבת חום בעזרת אנרגיה חשמלית אך ללא מנוע חשמלי, היא תופעה הקרויה אפקט פלטייה (Peltier).
אפקט זה מתקבל כשמעבירים זרם ישר דרך צומת של שני סוגי מתכת שונות, או של מתכת ומוליך-למחצה; במקרה זה, צד אחד של הצומת מתקרר והשני מתחמם
שיטה זו נמצאת בשימוש במקררים ניידים קטנים, אך שימושה העיקרי נועד לקירור רכיבים אלקטרוניים.