tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני ישראל מצטווים על השבת עוד לפני מעמד הר סיני.
בפרשת המן, בהיות עם ישראל במדבר, העם מצטווה לא לצאת ללקט מן בשבת.
ביום שישי קיבל העם 'לחם משנה' - מן בכמות כפולה שהספיקה לשישי וגם לשבת:
בשבעה עשר מספרי התנ"ך מופיעות לא מעט התייחסות לשבת.
ביניהן: חזרה על ציווי שמירת השבת וביאורים פרטניים יותר של המצווה הכללית, כאשר ספר ויקרא וספר שמות מביאים את מרב הדברים.
בספר שמות מודגש כמה חשובה השבת לאלוהים וכמה עומק וגדולה יש במצוות שמירת השבת.
ניתן להסיק זאת על פי דבריו למשה רבנו:
השבת נידונה גם במשנה, כאשר מסכת שבת מוקדשת כולה לעיסוק בדיני שבת.
מסכתות כגון, מסכת עירובין, מסכת מנחות ואחרות אף הן מתייחסות לאלו.
עד לכתיבת המשנה נשמרו הלכות שבת לפי מסורת התורה שבע"פ, שנמסרה לעם ישראל במעמד הר סיני.
עם כתיבת המשנה ערכו חז"ל סדר בהלכות אלו והעלו על הכתב דיונים שונים בנושא השבת.
במסורת ובאגדה השבת מתוארת כיום בו נח כל היקום, אף החי הצומח והדומם.
השבת כמופיע ביהדות מתייחדת מימי החול בשלושה אופני התקדשות: מעשה, דיבור ומחשבה.
כת מדבר יהודה החמירו מאוד בהלכות שבת ואסרו להילחם ולהקריב בשבת, מה שעודד שימוש בלוח השנה במגילות קומראן שבו החגים לא חלים בשבת.
היהדות האורתודוקסית - דבקה בשמירת מנהגי ומצוות השבת על פי כללי ההלכה האורתודוקסית, כמפורט לעיל.
היהדות הקונסרבטיבית - בבתי הכנסת הקונסרבטיביים הגברים והנשים יושבים, כבימי חול, במעורב ויש שהנשים נוטלות חלק שווה בתפילה בציבור, כחזניות וכרבניות.
היהדות הרפורמית - עיקר עניין התפילה הציבורית בשבת מבחינת הרפורמים היא ההתכנסות הקהילתית ורוממות הרוח.
המסורתיים - המסורתיים מציינים את יום השבת באופן סימבולי באמצעות שמירת כמה ממנהגי השבת המסורתיים.
הנוצרים הראשונים, המשיכו לקיים את מצוות התורה ובעיקר את השבת היהודית, כיום מנוחה שבועי.
רק בראשית המאה השנייה (בסביבות 110), העבירה הנצרות את יום המנוחה ליום ראשון, המכונה בפי הנוצרים גם "יום האלוהים" (יום תחייתו של ישו).
עם השנים, חזרו מספר קבוצות נוצריות לשמור את השבת, לעיתים קרובות בהקשר של יוניטריאניזם (זרם השולל את רעיון השילוש הקדוש).
פירושים נרחבים על מה מדברת מצוות שמירת השבת ביהדות וכיצד בני העם היהודי מצווים לשמור את השבת כך שלא ייגרם חילולה נקבעו בתורה שבעל-פה.
כשמתייחסים לשמירת השבת בדרך כלל מתכוונים להימנעות מהאיסורים הרבים שנאסרים לעשייה בשבת.
ל"ט "אבות מלאכה" שנעשו בהקמת המשכן, המצריכות מומחיות בעניין לעשייתן הן אבות המלאכה הראשיות והמרכזיות ביהדות האסורות לעשייה בשבת.
נוסף על כך, ישנם איסורים הנקראים "תולדות" והן פעולות הנגזרות מהמלאכות העיקריות.
עם התקדמות העולם והתפתחותה של הטכנולוגיה סווגו גם מלאכות "מודרניות" כאבות מלאכה או תולדות שאסורות בשבת, כגון נסיעה בכלי רכב או אי הדלקת תאורה.
כדי להימנע מחילול שבת נעשה שימוש במוצרים טכנולוגיים מותאמים כמו שעון שבת, פלטת שבת, מקרר עם מצב "שומר שבת" ועוד.
שמירת השבת בדרך כלל מתייחסת למלאכות האסורות בשבת אך ישנן מצוות שחובה לעשותן בשבת כדי לשמרה כיום המנוחה וכיום הקדושה של העם היהודי וכדי לשמור את הייחודיות שבה.
עריכת סעודות שבת, קידושים וסדר עריכת קבלת שבת הן מצוות או מנהגים המשלבים עשייה בשבת.
מצוות עונג שבת ביהדות, שאיננה כוללת איסורים בשבת אלא עשייה של מצוות ותענוגים בשבת גם כן נחשבת לסוג של מצווה השומרת ומקדשת את השבת ועל כן יהודים מצווים לעשותה בשבת.
התאמת שמירת השבת לעולם המודרני
כיום, לאחר גילוי החשמל, פעולות יומיומיות רבות, כגון בישול, הרתחת מים ומיזוג אוויר, מופעלות בשבת על ידי שעון שבת, שמפעיל מכשירים חשמליים באופן אוטומטי כשנכנסת השבת, וכך בני הבית המשתמשים במכשירים לא חוטאים מכיוון שאינם מפעילים אותם בעצמם.
מעלית שבת - ישנן מעליות בהן ניתן להפעיל מצב שבת, ואז פעולת המעלית אוטומטית לגמרי.
המעלית עוצרת כל קומה וקומה, ולפני סגירת הדלת מופעלת צפצפה, ואז כבר אסור להיכנס למעלית.
(כדי שפעולות סגירת בתי העסק לא יהיו בשבת עצמה, דבר שיחלל את השבת).
ניתן לראות תופעה זו בריכוזי מגורים חרדיים שם נסגרים בתי העסקים כבר בשעות הצהריים המוקדמות בעוד שבערים אחרות ימשיכו העסקים לפעול בזמנים אלו.
ישנן שעות במהלך יום שישי שמתחילתן חל האיסור להפעיל בתי עסקים וכל בתי העסקים שממשיכים לפעול בשעות הללו עשויים להיקנס בשל עבירה על החוק.
למרות זאת ולמרות כל החוקים שחוקקה מדינת ישראל בדבר, ישנם בתי עסקים הממשיכים לפעול עד זמן כניסת השבת עצמה, ובזמן כניסת השבת עצמה הם מתחילים בפעולת סגירת העסקים דבר שמקובל בחלק מהמקומות בישראל אך מהווה מקור לחיכוך ולא פעם גרם לעימותים בין בעלי העסק לבין מוחים חרדים.
מכיוון שבית העסק נסגר עם כניסת השבת, פעולת סגירתו נעשית בזמן השבת, דבר שנחשב לחילול שבת.
שהרי אם הכביש נסגר טרם כניסת השבת אז בשבת כבר לא ייסעו בו מכוניות וכך שמירת השבת לא תופר.
בריכוזים מגורים חרדיים נהוג להפעיל צופר הקרוי צפירת שבת, הצופר פועל טרם השבת ובזאת מבשר לתושבים כי הגיעה העת לחדול ממעשים המפרים את שמירת השבת.
שמירת היריון היא מצב שבו אישה עובדת, שכירה או עצמאית, הנמצאת בהיריון, מתקשה להמשיך ולתפקד בעבודה כרגיל ובהמלצת הרופא היא מפסיקה את עבודתה, לפרק זמן ארוך (לפחות ל־30 יום) או עד הלידה.
הגישה הרפואית אינה רואה את ההיריון עצמו כסוג של מחלה, אולם ההיריון יכול להיות גורם למחלה או לפגיעה גופנית או נפשית באישה, בעובר או בשניהם.
בשפה הרפואית נהוג להתייחס ל"היריון בסיכון" - היריון שיש בו חשד לסיכון-יתר לאישה, לעובר או לשניהם.
תקופת ההיריון היא תקופה משמעותית למשפחה, סביבה התפתחו מסורות וגישות רבות מבחינה תרבותית, פולקלוריסטית, חברתית וגם רפואית.
למשל במסורת היהודית הציווי התנ"כי "פרו ורבו", המבסס את התשתית להמשכיות העם והמשפחה, הפך עם השנים להגדרת תפקידה של האישה.
ההיריון והלידה נחשבו לתופעות עם סיכונים אפשריים, ואכן יולדות ותינוקות לעיתים נפטרו בעת הלידה או בסמוך לה וכתוצאה ישירה שלה, וכן סיבוכים שונים קרו בזמן ההיריון, בעת הלידה או מיד לאחריה.
בעת המודרנית, חלו שינויים גדולים בתחום ההיריון והלידה במקביל לתהליכים חברתיים ואידאולוגיים אחרים.
עם התפתחות הרפואה המודרנית, חלקים מהידע ומהשליטה עברו מידיהן של הנשים ההרות ושל המיילדות אל הרופאים, ונוצרו מאבקים וקונפליקטים ביניהם.
החלה להתפתח אל ההיריון והלידה התייחסות רפואית שרואה אותם כבעלי פוטנציאל פתולוגי.
בנוסף, ההיריון והלידה החלו להיחשב כתחום שיש למדינה מקום להתערב בו, באמצעות חקיקה, הענקת הטבות כספיות או סנקציות.
הסברה כי מנוחה היא בעלת סגולות של ריפוי (rest cure), רווחה לגבי מחלות שונות, ובמאה ה-19 נפוצה הדעה שמנוחה מסייעת גם לאיחוי עצמות שבורות.
גישה זו עומדת בבסיס ההנחיה לגבי שמירת היריון.
בעבר, נשים שנישאו או נכנסו להריון הפסיקו לעבוד, במטרה להגן עליהן ועל עוברן.
כיום הגישה הרווחת ברפואה היא בדיוק ההפך מכך: משך האשפוז התקצר עד מאוד, קיימת הנחיה לקום מן המיטה ולהתהלך לאחר ניתוח, ונשים עובדות אינן חייבות להתפטר כאשר הן נישאות או נכנסות להיריון.
התייחסות בישראל לנושא שמירת ההיריון
בישראל מתקיימות שתי מגמות: עידוד ילודה ועידוד יציאה של נשים לעבודה.
שתי מגמות אלו מייצרות מצע לקונפליקט במשפחה וביתר שאת אצל הנשים.
המחקר העוסק בפערים שבין גברים לנשים בעולם התעסוקה, אכן מצביע על העובדה שקיים קושי בחלוקה שבין עולם העבודה ופיתוח הקריירה של נשים, לבין תחום המשפחה ובעיקר הטיפול בילדים.
קונפליקט זה מייצר מתח ולחץ רב על הנשים.
ישראל היא בעלת שיעור הפריון הגבוה ביותר במדינות ה-OECD.
בישראל, מספר הילדים הממוצע במשפחה עומד על 3.01 ילדים.
בשנת 2019 נולדו בישראל כ־182,016 ילודים ו-45% מהם היו הילד השלישי במשפחה.
משמעות נתון אחרון זה הוא גיל היולדת, שכידוע, ככל שיש עלייה בגיל האם, גדל גם הסיכון בהריון.
מספר הנשים העובדות מחוץ למשק ביתן עומד כיום על 1,897,000נשים (57.2%), נתון הנמצא בעלייה מתמדת.
שיעור הנשים המועסקות מחוץ למשק ביתן בישראל הוא בין הגבוהים מבין מדינות ה-OECD.
מרבית הנשים המועסקות הן שכירות ( 90.6%) ועוד כ־1.165 אלף נשים שעבדו כעצמאיות שהן 8% מכלל הנשים המועסקות.
מספר הנשים העובדות כעצמאיות והן גם אימהות, אף גבוה יותר ועמד בשנת 2018 על 10.5%.
מס' שעות העבודה בישראל גבוה מאשר במדינות ה-OECD.
מעבר לאחוז גבוה של נשים עובדות, קיימת מגמה של פתיחת מגוון מקומות תעסוקה ומקצועות.
נשים עובדות במקצועות הקרויים "צווארון ורוד", כלומר ש-70% מן העובדים במקצוע הן נשים.
כך גם לגבי מקצועות של גברים.
חלק מהשינויים שהתנועה הפמיניסטית יצרה היה ערעור על חלוקה זו ולכן הופעל לחץ חברתי לפתיחת המקצועות הגבריים בפני נשים.
כיום יש מקצועות גבריים מובהקים שנפתחו בפני נשים כגון: מנופאיות, כבאיות, מהנדסות בניין ועוד.
פתיחת המקצועות חייבה את מקומות העבודה לקלוט נשים בתפקידים מקצועיים אלו, דבר שגרר צורך להתאמת מקומות העבודה ואף תנאי עבודה.
לצד הצורך בהתאמת תנאי העבודה.
לאור הנתונים והמצב שתואר לעיל, חוקקו ותוקנו שורה של חוקים ותקנות המסדירים תנאי עבודה מותאמים יותר לצורכי הנשים וביניהם: "חוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה והתאמת מקומות עבודה לנשים".
לראשונה, החוק הנ"ל, מציג צורך במעקב אחר היישום, באמצעות מועצה ציבורית המחויבת להגיש המלצות ולערוך מעקב אחרי ביצוע.
בין ההמלצות שהגישה המועצה הציבורית קיימת התייחסות ל: "יישום מדיניות שוויונית אצל המעסיק כלפי נשים בהריון, נשים מיניקות ועובדיו המצויים בטיפולי פוריות – נשים או בני זוגם".
ברוב החוקים לגבי עבודת נשים בהקשר להורות, בישראל, מדובר במתן זכויות להיהפך להורה כאלה הם הגנה מפני פיטורין בשל היריון, הזכות להיעדר מהעבודה בשל טיפולי פוריות ותשלום שכר העבודה במלואו אם ההיעדרות הייתה בגין בדיקות הקשורות להיריון.
ברוח זו, המוסד לביטוח לאומי החל לשלם לאישה עובדת, גמלה לשמירת היריון, החל משנת 1991. מטרת הגמלה - פיצוי על אובדן שכר, בתקופה שאינה יכולה לעבוד, דהיינו שהיה ב"שמירת הריון".
על פי חוק הביטוח הלאומי, הזכות לגמלה מותנית בתנאים מסוימים, וכאשר לא מתקיימים תנאים אלה, זכאית האישה לדמי מחלה ממעבידה (סעיף 7(ג)(1) לחוק עבודת נשים).
מספר הנשים שקיבלו את הגמלה לשמירת הריון עמד בשנת 1996 על 3058 נשים.
בהמשך, מדי שנה, הייתה עלייה במספר הנשים מקבלות הקצבה, כתוצאה מגידול בשיעור הנשים שיצאו לעבוד מחוץ למשק ביתן, אך גם עקב שינויים שנעשו, לגבי גובה התשלום.
עד לחודש נובמבר 1995 שיעור הגמלה המרבי, עמד על 25% מהשכר הממוצע במשק, לכן, רבות מן הנשים, העדיפו לקבל דמי מחלה מן המעסיק (אם הסכים), כיוון ששכרן היה גבוה יותר מהגמלה.
בנובמבר 1995 הוגדל הסכום המרבי של הגמלה ל־70% ובאפריל 2000,הוגדל שוב, ל-100%, מהשכר הממוצע במשק.
קבלת מלוא השכר מהמוסד לביטוח לאומי ללא צורך לנצל ימי מחלה אצל המעסיק, היווה שינוי משמעותי וגרם לעלייה בפניות לקבלת הגמלה.
שיעור הלידות המוקדמות בישראל, עומד על כ־7% מכלל הלידות חי כאשר חלק מהסיבות למגמת העלייה של לידות מוקדמות, נובע מהריונות מרובי עוברים (תאומים ושלישיות), אך גם בגלל תנאי העסקה כגון: שעות העבודה הרבות, מתח, לחץ, תחרותיות, כמו גם סוג העבודה והתפקיד.
ככל שחלו שינויים בעולם התעסוקה, גם המוסד לביטוח לאומי התאים עצמו לתשלום גמלת שמירת ההיריון: לאוכלוסיות שונות - תשלום לנשים עצמאיות; תשלום לעצמאיות שמאיזו שהיא סיבה לא שילמו את דמי הבטוח הלאומי ולכאורה אינן זכאיות; הכנסת אמצעים דיגיטליים להגשת הבקשות, מחשבונים לחישוב זכאות וכו'.
חוק הביטוח הלאומי, נוסח משולב 1995, התשנ"ה סימן ה' סעיפים 58-61, מפרט את המצב הקרוי "שמירת הריון" כ:
מצב רפואי הנובע מההיריון והמסכן את האישה או את עוברה, הכל בהתאם לאישור רפואי בכתב.
סוג העבודה, מקום ביצוע העבודה או אופן ביצוע העבודה מסכנים את האישה בשל היותה בהיריון, או את עוברה, לפי אישור רפואי בכתב, ולא נמצאה לה עבודה חלופית מתאימה על ידי מעבידה.
הגדרות אלו יוצרות הבדלי פרשנויות לגבי מושגים כגון: המושג "מסכן" - מה מוגדר, או יכול להיות מוגדר כמסכן?; האם גם תחושות או סבל שחשה האישה, נכללים בזה?;
המושג "מצב רפואי" מעמיד את השאלה האם הראייה הרפואית או זו הציבורית צריכות להכריע?; "אישור רפואי" - כאשר מעורבים מספר רופאים המומחים בתחומם ובכל זאת ההכרעה שהתקבעה היא של הרופא הגניקולוג.
סעיף (2) המתייחס לסוג ומקום העבודה, מציבים את הצורך בהתייחסות למגוון גדול של מקומות וסוגי עבודה ולעדכון מתמיד של אפשרויות הטומנות בחובן סכנות.
ולעניין חלופות עבודה, זהו נושא שנוי במחלוקת כיון שבאים בו, לידי ביטוי, שיקולים ואינטרסים שונים, חלקם מנוגדים, למעסיק ולאישה.
בחלק מן המקרים ניתן למצוא חלופות ולהוציא או להקטין את חשיפת האישה לסכנה, מצב שעשוי למנוע הוצאתה לשמירת הריון.
העובדה ששמירת היריון משמעה היעדרות מן העבודה, לשם מנוחה, מסמנת נקודה נוספת הנמצאת במחלוקת - הפרשנות לגבי המושג "מנוחה", אינה ברורה ואחידה.
בהיעדר קריטריונים ברורים ובגלל אפשרויות פרשנות שונות, חלק מן הפניות לקבלת גמלת שמירת היריון, אשר נדחות, מגיעות לבתי המשפט.
תפיסה 'נשית' מול תפיסה 'גברית'
תקופת ההיריון והלידה, עברה מהפך תפיסתי כאשר התפיסה ה'נשית' ראתה את ההיריון והלידה כמצבים טבעיים, תוך התערבות מינימלית בתהליך, סיוע בעת הצורך בלבד ושימוש באמצעים מעטים, שנסמכו על ניסיון אישי וידע עממי.
כניסתם של הרופאים, שרובם גברים העלתה את התפיסה ה'גברית', שראתה את ההיריון והלידה דרך גישת הפתולוגיה דהיינו מחייבת התערבות חיצונית, באמצעות מכשירים, תרופות ומהלכים שאינם טבעיים כגון ניתוח.
התפיסה הגברית השתלטה על התודעה החברתית, בין היתר כיון שההתערבויות בעת ההיריון ובלידה הניבו, תוצאות רצויות, כאשר צומצמו מספר הלידות של עוברים מתים, כאשר תמותת היולדות ירדה מאוד וכאשר התגברו על סיבוכים שונים.
התפיסה הגברית הביאה אתה גם שליטה מוחלטת על התהליך, באמצעות מתן הגדרות וקביעת פרוטוקול טיפולי.
אחד המושגים שנוצרו הוא מושג "שמירת הריון" שבמהותו נועד לצמצם את הסיכוי של אישה ללדת לידה מוקדמת, ובכך לאבד את ההיריון, או ללדת פג לא מפותח דיו.
קיימים הריונות אשר מראש ידוע כי ידרשו התייחסות מיוחדת ועל כן יוגדרו כהריונות בסיכון, עוד מושג שתבעה הגישה הרפואית.
הצורך בשמירת ההיריון, יכול להתגלות בכל תקופת ההיריון, ככל שצורך זה, מתגלה בשלב מתקדם יותר של ההיריון, כך הסיכון ללידה של עובר לא מפותח קטן יותר.
שמירת היריון הוא מעשה של הגבלת פעילותה של האישה ההרה, במספר רמות:
צמצום מספר שעות העבודה של האישה, כדי להותיר לה זמן רב יותר למנוחה (שמירה חלקית או לפרק זמן מוגבל)
ריתוק האישה לביתה, כדי לצמצם את המאמץ המוטל עליה.
האישה יכולה לקום מהמיטה לצורך פעולות שאינן דורשות זמן ארוך או מאמץ קשה.
אשפוז האישה בבית חולים, לשם השגחה צמודה עליה.
בבתי חולים יש מחלקה המיועדת לנשים עם היריון בסיכון.
ההתייחסות לגבי נחיצות שמירת ההיריון, כמו גם מתי יש להפעיל את האפשרות הזו, הם נושאים שבמחלוקת בין רופאים, בין מוסדות רפואיים הבאים לידי ביטוי במדיניות והנחיות עבודה ובין המוסד לביטוח לאומי, האמון על מתן הגמלה בגין שמירת הריון.
בשנים האחרונות התפרסמו מאמרים ומחקרים לא מעטים שטענו כי לא קיימת הוכחה מדעית, ששמירת הריון מועילה, להפך, שמירת הריון עלולה לגרום לנזקים פיזיים ונפשיים.
מההיבט של האישה ההרה, שמירת היריון מחייבת אותה לעזוב הכול ולהקפיד על מנוחה.
ככל שנדרשת רמה גבוהה יותר של שמירה, כך גם השינוי בחיי האישה הוא דרמטי יותר.
שמירת היריון עלולה להתחיל חודשים לפני תאריך הלידה, ומחייב את האישה להישאר בביתה או במיטה במשך חודשים ארוכים.
שמירה שנעשית בבית החולים, גורמת לניתוק מסביבת חייה וממשפחתה, לצד אובדן החירות.
הניתוק מן העבודה יוצר לא פעם קשיים עם המעסיק והקולגות, שהיעדרותה פוגעת גם בהם.
שמירת ההיריון עלולה ליצור למעשה, מצע שיזמין הפליה על רקע מגדרי.
הגישה הרפואית, מצדדת בניתוק האישה או הגבלת חירותה למען שמירה על ביטחונה וביטחון עוברה.
השאלה שנדרשת אם כן, לבחון דרכים אחרות, על מנת לשמור על ביטחונה של האישה ההרה, להקל עליה עד כמה שאפשר וגם לא להשתמש בכלי של שמירת היריון.
תפיסה רפואית לעומת תפיסת רווחה
היחס לתקופת ההיריון כמו גם ללידה מושפע מתרבות,דת והשקפה חברתית, הבאים לידי ביטוי, בהבדלים בין תרבויות הלידה בארצות העולם.
מדינות רווחה, אשר התפתחו בסוף מלחמת העולם השנייה, רואים את תפקידה של המדינה, כמי שצריכה ויכולה לטפל בבעיות חברה וכלכלה, תוך הכרה בזכויות החברתיות של כל אדם, בנוסף לזכויותיו האזרחיות והפוליטיות.
המדינה אם כן מתערבת באופן פעיל באמצעות חוקים ומערכות שלטוניות נוספות במישורים הכלכליים, התעסוקתיים והחברתיים למיניהם וביניהם מערכות הבריאות.
אחת השאלות, שעמדה לנגד עיניהן של המדינות הייתה - "אילו סוגים של סיוע ושל טיפול יינתנו ליולדות בנוסף, או לצד הטיפול הרפואי?" תקופת ההיריון מלווה בתופעות פיזיולוגיות ונפשיות שונות, המשפיעות על התפקוד של האישה, בין היתר במקום העבודה.
תפקידה של מדינת הרווחה הוא לספק הגנה לעובדות הרות.
חקיקת חוקים והסכמי עבודה המיטיבים או מגינים על נשים הרות, מעלה את הקונפליקט לגבי האיזון בין אינטרס המעסיקים, הבוחנים את המצב מהיבטים כלכליים, לבין אינטרס הנשים.
לצד ההיבטים הרפואיים, שלא תמיד מזהים צורך רפואי בהתערבות, או התערבות מינורית בלבד, ניצבת המציאות,או ההיבטים החברתיים, שעודדו נשים ללדת וגם עודדו אותן לצאת ולעבוד מחוץ למשק ביתן.
מדינת ישראל חוקקה את חוק עבודת נשים, שתפקידו להבטיח את שילובן של הנשים בכוח העבודה בלי לפגוע בתפקידן האימהי.
החוקים שחוקקו עדיין מחייבים אכיפה ולכן הוקמו מנגנונים של מעקב כגון נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה המגישה דו"ח מסכם מדי שנה, ממנו עולה כי הפלייה בגין היריון היא אחת התלונות הנפוצות מכלל הפניות.
חשוב להדגיש כי "...הוראה בחוק או בהסכם, שמעניקה זכויות בקשר להריון, לשמירת הריון, ללידה, להנקה או לפוריות, אינה נחשבת אפליה.
מקומות עבודה רבים מעניקים לאימהות זכויות מיוחדות הקשורות בהורות, כגון יום עבודה מקוצר".
ארגון העבודה העולמי (ILO), פרסם בשנת 1952 שורה של תקנות המתייחסות לנשים בתקופת ההיריון.
בהמשך, בתקנות הבאות נעשו עדכונים והתאמות ונוספה התייחסות ייחודית לשמירת הריון.
במדינות שונות "חופשת הלידה" ארוכה וניתן לקחת אותה עוד בטרם התרחשה הלידה, כחלק ממדיניות שנועדה לאפשר הפחתת מתחים שנגרמים בעקבות העבודה.
שינוי בסביבת העבודה, כאמצעי להפחתת גורמי סיכון לנשים בהיריון, היא דרך נוספת של התמודדות עם סוגיית שמירת ההיריון או הימנעות ממנה.
מדיניות מוצהרת לגבי שינויים בסביבת העבודה קיימת במדינות שונות, אולם מעסיקים נוקטים באמצעים על פי ראות עיניהם.
אברהם דורון, ביטוח אימהות: יחסי גומלין בין חקיקה, מדיניות, יישום והפעלה, חברה ורווחה, י"ד/2 1994.https://www.molsa.gov.il/CommunityInfo/Magazine/Lists/ArticlesList/Attachments/11/
שמירת הנפש הוא שם כולל לכמה פסוקים במקרא המזהירים בנוגע לשמירת הנפש.
יש מן הראשונים שאף מנו ציווי זה במניין המצוות כחלק מתרי"ג מצוות, אך רוב מוני המצוות לא כללוהו.הפסוק הנפוץ ביותר הוא , המשמש במקומות שונים, ביהדות ובתרבות הכללית, כאזהרה להישמרות מסיכונים.
בפרשת ואתחנן בספר דברים נכתב: ; במקום נוסף נכתב: .
שני פסוקים אלו אינם עוסקים בהקשרם המקורי בשמירת הנפש במובנה הפיזי, והם נסובים אודות דברים אחרים, אך מובא בתלמוד בבלי שהגמון אחד למד משם על החובה להיזהר בשמירת הנפש.
מכאן הסיק רבי מרדכי יפה בספר ה"לבוש":
המהרש"א חולק וכותב כי להלכה אין כל איסור על נטילת סיכונים פיזיים שנובע מפסוקים אלה, מהסיבה שהם אינם עוסקים בנושא זה.
הרמב"ם למד ממצוות מעקה להלכה כי כל מעשה שיש בו סכנת נפשות, מהווה עבירה על מצוות שמירת הנפש.
הוא מתבסס על דברי רבי נתן בתלמוד, שלמד מן הפסוק שאסור לאדם לגדל כלב רע בתוך ביתו, או להעמיד סולם רעוע בביתו, שמא יזיקו את באי הבית.
הרב יוסף שלום אלישיב הגדיר את המובן הזה של שמירת הנפש כך: "יש להימנע מרשלנות ופשיעה בשמירת הגוף ולחזר על כל מה שנדרש להבראת הגוף".
מפרשים רבים פירשו את פסוקי "ונשמרתם" כפשוטם, בשמירה רוחנית על הנפש במובנה הערטילאי, על פני החברה והתרבות היהודיות:
פירוש אחר מופיע בכתבי איש תנועת החסידות רבי צדוק הכהן מלובלין.
לדבריו פירושו הפשוט של הפסוק "ונשמרתם מאד לנפשותיכם כי לא ראיתם כל תמונה..." עוסק באיסור על אמונה בגשמיות האלוהות; כלומר, האיסור להאמין שלאלוהים יש גוף או כל ביטוי גשמי.
רבנים בולטים, בהם הרב יעקב קמנצקי, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב מנשה קליין, הרב אביגדור נבנצל, הרב דוב ליאור, והרב חיים פנחס שיינברג, התבטאו כי קיימת חובה על הנוהג בכלי תחבורה לציית לחוקי התעבורה ולנהוג בזהירות.
הרב נבנצל ורבנים נוספים ציינו כמקור לכך את הציווים על שמירת הנפש.
הרב עובדיה יוסף אף הוא התבטא כי הנוהג ברכב בחוסר זהירות עובר על הציווי "וְנִשְׁמַרְתֶּם מְאֹד לְנַפְשֹׁתֵיכֶם".
בדורות האחרונים, מאז החלו להתפרסם סכנותיו לבריאות של עישון הטבק, התחילו פוסקים לדון בשאלה האם עישון טבק אסור על פי ההלכה מכח הציוויים על שמירת הנפש.
שמירת הלשון הוא ספר שנכתב על ידי הרב ישראל מאיר הכהן מראדין.
ספר "שמירת הלשון" עוסק בדברי מוסר, ודן בדרכי התמודדות עם הקושי להתגבר על דיבור לשון הרע.
שם הספר מבוסס על הפסוק ב: "שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו".
חלק ראשון: חלק זה מכיל הקדמה, שלושה שערים וחתימת הספר.
הקדמה - בהקדמה מבאר המחבר את החומרה המיוחד שיש בדיבור לשון הרע ומונה את הסיבות הגורמות לאי שמירה על איסור זה.
שער הזכירה - מכיל מקורות מדברי חז"ל לגבי גודל השכר על שמירת הלשון ולגבי העונש למי שנכשל בה.
שער התבונה - מתאר מספר דרכים מעשיות איך להתגבר ולהימנע מדיבור לשון הרע.
שער התורה - מרחיב בחשיבות לימוד התורה בפועל אשר תעזור לאדם הרוצה להימנע מלשון הרע.
חלק שני: אוסף את כל הפרשיות בתורה שיש להן קשר כלשהו לאיסור לשון הרע, ומבאר אותן.
ספר זה מהווה השלמה לספרו הראשון של המחבר, "חפץ חיים" שעסק בהלכות לשון הרע ורכילות.
בהקדמה מוסבר שאין די בלימוד ספר זה העוסק במוסר ובעידוד לשמירת הלשון ללא ידיעת ההלכות המפורטות בספר הראשון.
נושא שמירת לשון הרע מטרתו ליצור חברה מוסרית יותר ואנושית יותר, אשר מתחשבת בזולת.
החפץ חיים סבר כי השמירה על לשון נקייה, הימנעות מדברי רכילות ולשון הרע קשים מאוד לאדם, אך ראה בשמירת הלשון ובאיסורי לשון הרע ורכילות לא רק ציווי מוסרי, אלא בראש ובראשונה הלכה.
לכן הוא קרא ללמוד את אותן הלכות ודברי מוסר ולהקפיד עליהן מכל משמר כשם שיש להקפיד על הלכות כשרות ושבת.
מצוות שמירת המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה על הלוויים והכהנים לשמור על מקום בית המקדש.
השמירה מתבצעת על ידי הכהנים והלויים ב-24 מקומות.
הפוסקים נחלקו אם מצווה זו נוהגת בימינו.
על פי הרמב"ם והחינוך מי שמבטל את שמירת המקדש עובר על לאו של ביטול שמירת המקדש.
מצוות שמירת המקדש נלמדת משני פסוקים בספר במדבר: , ו-.
בספרי זוטא הובא שמלבד מצוות עשה לשמור את המקדש, ישנו איסור לא תעשה שלא יקרב זר.
אמנם הרמב"ם והחינוך מנו מצוות לא תעשה שלא להשבית את שמירת המקדש, אך הביאו דברים אלו בשם המכילתא, וכנראה שהייתה להם גרסה אחרת.
שאר מוני המצוות לא מנו איסור זה, וכפי שכותב הרדב"ז בפירושו על הרמב"ם שם, שדבריו לגבי לאו זה אינם מוסכמים.
וכך מופיעה בסמ"ג רק מצות עשה ולא נזכרת מצות לא תעשה.
יש שלא הזכירו כלל מצווה לשמור את המקדש (רס"ג, בה"ג, יראים).
בספר שמירת המקדש (פרק א) מבאר הרב הלל בן שלמה בדעתם, כי סדרי השמירה האמורים בחז"ל אינם אלא תקנת חכמים לפי צורך השעה.
למרות שהשמירה היא מצווה על הלויים, מכל מקום גם ישראל כשר בה, כמו שכשר גם לשיר על הדוכן בעזרה.
בראשונים מנו כמה סיבות למצוות שמירת המקדש: בהן, לכבודו של בית המקדש.
ובכלל זה על מנת שלא יסיחו דעתם ממנו לא ביום ולא בלילה.
יש מהמפרשים על המשנה במסכת תמיד העוסקת בשמירת המקדש המבהירים ששמירה זו לא הייתה כלל מפני חשש של גניבה, מלחמה, או מריבה,בין היתר מהטעם ש'אין עניות במקדש'.
הרמב"ם כתב, שמטרת השמירה היא לשם כבוד, והיינו, גם כשאין חשש:
סיבה נוספת היא כדי לשמור על המקדש מפני כניסת אנשים שאסור להם להיכנס, כגון גויים או טמאים.
בלשכת הקורבן שמרו כדי שלא יקרה נזק לטלאים שהיו מוכנים לקורבן.
בלשכת הפרוכת שמרו כדי שלא יטמאו את הפרוכת.
הממונה על שומרי המקדש נקרא "איש הר הבית".
מתפקידיו היה לבדוק את השומרים בעת תפקידם.
ב, למדו מפסוקים שישנו חיוב שמירה ב-24 מקומות.
על הלויים מוטל לשמור בעשרים ואחד מקומות, ועל הכהנים בשלושה מקומות נוספים.
המקומות שהלויים שמרו בהם: בארבע פינות הר הבית ובחמשת שערי הר הבית מבפנים, בארבע פינות העזרה ובחמשת שערי העזרה מבחוץ, בלשכת הקורבן, בלשכת הפרוכת ובאחורי בית הכפורת.
הכהנים שמרו בבית אבטינס, בבית הניצוץ ובבית המוקד.
בבית הניצוץ הכהנים שמרו למעלה והלויים למטה.
אכן, בפסק דין בהקשר אחר, שנכתב מאוחר יותר, כתב האבני נזר ששמירה אינה נחשבת לעבודה - והדגיש, כי משורר ששיער, הוא משורר המסייע לפתיחת השער או סגירתו, בביצוע מעשה, ואין המדובר בשומר, שאינו עושה מעשה בידיו כלל.
בשנת ה'תרפ"ב הוציא לאור הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, בעל "מנחת אלעזר", קונטרס בשם 'עולת תמיד', בו הוא שולל בחריפות את שיטתו של הרב גלבשטיין.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי בספרו "עיר הקודש והמקדש", מונה ארבע סיבות לכך שאין שמירת המקדש נוהגת בזמן הזה.
אחת הסיבות היא, שמטרת השמירה היא לכבוד הבית, וכשאין בית - אין על מה לשמור.
עוד הוא כותב, שאפילו אם תכלית השמירה היא לכבוד מקום המקדש, כאשר ממילא זרים הולכים שם - אין השמירה מוסיפה כבוד.
בשיחת שבת פרשת שמיני תש"נ התייחס הרבי מליובאוויטש לשיטתו של הרב גלבשטיין, באמרו שסיבת אי-השמירה בזמן הזה הוא מחמת פיקוח הנפש שיש בדבר, אך תוכן המצווה הרוחנית ניתן לקיום גם עכשיו על ידי שמירה על ספרי קודש וענייני קדושה.
יש שכתבו שאף שכיום אין מצוות שמירה, מכל מקום יש לקיים שמירה זו כיום מטעמים אחרים, כמו בשביל למנוע את כניסת הטמאים - שזו חובה החלה גם בימינו, גם על ישראלים, וכן בשביל לחזק את הקשר שלנו אל מקום המקדש.
כיום, עמותת אל הר המור הפועלת בשם ישיבת עוד יוסף חי מקיימת את סיבוב השערים סביב שערי הר הבית כזכר למצוות שמירת המקדש ולקיים מה שנאמר: "לשכנו תדרשו ובאת שמה".
שמירת קדשים היא אחת מתרי"ג מצוות, לפיה יש חיוב לשמור על טהרת הקדשים, שלא יטמאו ויבואו לידי הפסד.
מצווה זו נזכרה בתורה בפרשת קרח כתוב:
עיקרה של מצווה זו, היא למנוע מהקדשים והתרומות מלבוא לידי הפסד.
ומאחר וקדשים ותרומות טמאים אסורים באכילה, יש לשמור עליהם שלא יטמאו.
בחזון איש הוכיח מדברי ספר התרומה שמתיר לקבור תרומה טהורה בזמן הזה, שכיום איסור זה אינו נוהג, מאחר שהתרומה בכל מקרה אינה נאכלת, והיא הולכת לאיבוד.
הראי"ה קוק סבור שבדברי ספר התרומה נפלה טעות סופר כי לא ייתכן שתרומה טהורה תיקבר, כי בכך מאבד אותה בידיים.
לכן הוא סבור שיש לגרוס בדבריו "תרומות ירקבו", במקום "תרומות ייקברו".
באחרונים העלו מספר חידושים בנוגע לדין שמירת קדשים:
באבני מילואים כתב לחדש שאדם המבטל קדשים בחולין, עובר על איסור זה.
בשו"ת עונג יום טוב ובאמרי משה כתבו שזר שאוכל תרומה עבור גם על איסור שמירת ק\דשים.
רבי יוסף ענגיל בספרו אתוון דאורייתא כתב שאדם הנשאל על תרומה עובר אף הוא על איסור זה של 'משמרת תרומותי', מכיוון שמאבד תרומה מהעולם.
במקרה שהקדשים נטמאו בטומאה כלשהי, וממילא אינם מותרים באכילה, וצריכים שריפה, אין חיוב לשמור על טהרתם.
אמנם בתלמוד הבחינו בין כמה מצבים:
תרומה שנטמאה בטומאה קלה (כמו שלישי לטומאה, להביאה לידי טומאה חמורה - שני לטומאה) - לדעת כל החכמים, תרומה כזו מותר להביאה לידי טומאה.
תרומה שהיא ספק טמאה - לפי רבי אליעזר, עדיין מחויב האדם על שמירתה, שכן יש אם למקרא, כלומר מכיוון שהמילה "תרומתי" מנוקדת באופן שגורם לה להשתמע כלשון רבים - שתי תרומות, מכאן שבא הכתוב ליתן ספק כוודאי, ולהחמיר על שמירת תרומה שהיא ספק, כאילו הייתה וודאי טהורה.
לעומת זאת רבי יהושע סבור שכן יש אם למסורת, כלומר עיקר המשמעות שבפסוק היא זו הכתובה על ספר התורה, ומכיוון שהמילה "תרומותי" כתובה ללא וי"ו, משמעותה היא שאין חיוב לשמור על תרומה שהיא "תלויה" - ספק טמאה, אלא אך ורק על תרומה טהורה.
רבי יוסי אוסר לטמאה מסיבה שלישית; הוא סבור, מכיוון שקיימת אפשרות אופציילנית הקיימת בכל רגע, שמא יבוא אליהו הנביא לפני ביאת המשיח בן דוד כדי לטהר את עם ישראל מטומאתם, ובהזדמנות זו הוא יאמר אילו דברים טמאים ואלו טהורים, נמצא שלא ברור אם התרומה תבוא לידי טומאה.
בגמרא ניתן חילוק בין איסור לטמא תרומה באופן רגיל, שכן לא האדם הוא שמטמא את התרומה, אלא היא נופלת מעצמה לתוך חולין הטמאים ומתערבת בהם, ולא האדם הוא שטימא אותה.
רבי אלחנן וסרמן מסביר מסביר כי קיים איסור נוסף, חוץ מאיסור שמירת קדשים, ואיסור זה הוא לטמא קדשים בידיים, שכן "נגיעה כאכילה", כשם שאסור לאכול תרומה בטומאה, כך אסור לגיע בתרומה בטומאה לפי שטת התוספות יש גם חיוב מלקות, מכח האיסור "בכל קודש לא תיגע".
לפי רבי אליעזר, גם במקרה כזה אסור לטמא את התרומה בידיים, ולפי רבי יהושע, מכיוון שהתרומה באה לידי הפסד בכל אופן, מותר לטמאה.
בגמרא גם ניתן הסבר נוסף, שיש לצרף ת את דין בל תשחית, שכן החולין באים לידי הפסד, והתורה חסה עליהם שלא יבואו לידי להפסד.
קדשים שנטמאו מדרבנן (כגון פיגול ונותר) - חז"ל גזרו עליהם טומאה, כדי שהכוהנים לא יתעצלו, וישמרו את הקדשים שלא יבואו לידי נותר, וכן שלא יפגלו את הקרבנות על ידי מחשבה לזרוק את הדם שלא במקום הנכון או שלא בזמן הנכון.
לפי בית שמאי אסור לשרוף את פיגול והנותר יחד עם תרומה טמאה עם בשר טמא - ובכך לטמא את הפיגול והנותר, מכיוון שבכל זאת הם לא טמאים מהתורה אלא מדרבנן.
לעומת זאת בית הלל סבורים שמכיוון שלמעשה הקדשים ילכו לאיבוד, שהרי אסור לאוכלם מדרבנן, אין מצווה לשמרם, שכן תכלית המצווה היא רק מפני הפסד קדשים.
בגמרא ניתן גם הסבר נוסף אפשרי, מכיוון שיש עליהם שֵם טומאה מדרבנן.
במשנה הובא בשמו של רבי אליעזר המודעי, שמי מזלזל בקדושת הקדשים.
אזי אין לו חלק לעולם הבא, כך למשל הובא בשמו במסכת אבות:
שומרי השבת הוא כינוי למספר קהילות נוצריות, חלקן היסטוריות וחלקן עדיין קיימות, אשר דבקו בקיום שמירת השבת.
רק בראשית המאה השנייה (בסביבות 110), העבירה הנצרות את יום המנוחה, המכונה בפי הנוצרים גם "יום האלוהים" (יום תחייתו של ישוע), ליום ראשון.
הנימוק העיקרי של הכנסיות שומרות השבת, הוא ששמירת השבת הוא הדיבר הרביעי בעשרת הדיברות, ולכן הוא חל בהכרח גם על תלמידיו של ישוע.
בין הכנסיות שמציינות את יום השבת ישנן נקודות משותפות נוספות הנוגעות לשמירת התורה, נושא שהיה נתון במחלוקת עזה במאות הראשונות של הנצרות.
כנסיות אלו מקיימות לעיתים גם את החגים היהודיים שבתורה, בייחוד את חג הפסח, וקשורות לרוב לזרם היוניטריאניזם, אף שחלקם מאמינים בשילוש.
לפי נתוני הכנסיות והקהילות, חלק משומרי השבת מקפידים גם על קיום מצוות יהודיות שונות (בפרט בקהילות של יהדות משיחית).
בין הזרמים בנצרות שדוגלים, או דגלו, בשמירת השבת במידה זו או אחרת, ניתן למנות את היהדות-הנצרנית של יעקב הצדיק, הכנסייה האתיופית האורתודוקסית, הכנסייה היוניטארית בטרנסילבניה במאה ה-16 וקהילות מנוניטים שונות.
כמו כן, ידוע על נוצרים בבריטניה אשר הקפידו על שמירת שבת עד לשנת 597, אז שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון שליחים כדי להעבירם לזרם הקתוליוּת.
אמנם, על אף שנראה היה כי עד לשנת 777 רובם אימצו לבסוף את הקתוליות, שמירת השבת על ידי נוצרים בבריטניה עדיין נמשכה, בעיקר בקרב נוצרים קלטים בסקוטלנד.
גם בצרפת של ימי הביניים, השבת נשמרה לעיתים על ידי האוכלוסייה הנוצרית, לרבות החקלאים, כפי שמעידים הצעדים הרבים שנקטה שם הכנסייה נגד שמירת השבת על ידי נוצרים.
אוסוולד גליידט, תלמידו של המנהיג המטביל הנס האט, ייסד בשנת 1528 קהילה במוראביה ובשלזיה ששמרה את השבת.
לשומרים הובטח משמר מכל רע והצלה ביום הדין.
עד שנת 1573 התקיימו במוראביה מספר תת-קהילות דומות.
בשנת 1538 כתב מרטין לותר את ה"מכתב נגד שומרי השבת", שבו הוא ייחס את הדוקטרינה של אוסוולד לתעמולה יהודית.
הכפר בוזודויפאלו, שנקרא "ירושלים של שומרי השבת", שימש טרם מלחמת העולם השנייה כמרכז של שומרי השבת בטרנסילבניה.
שומרי השבת תושבי האזור היו שייכים לכנסייה האוניטורית שאימצו כבר במאה ה-16 את כל חוקי ההלכה היהודית, אך נאלצו לשומרם בהחבא מכיוון שחל איסור לנוצרים לקיים מצוות יהודיות או להמיר דתם.
בסוף המאה ה-19, לאחר שהאיסור בוטל והתאפשר חופש דת, גוירו חלקם על ידי רבנים אורתודוקסים מבודפשט, אולם תהליך הגיור הופסק לאחר שלשה ימים בשל הנחיית ממשלת הונגריה לפיה ביטול האיסור אינו כולל גיור.
לאחר הגיור התפצלה הקהילה שומרת ההלכה בכפר לשתי קבוצות - הראשונה יהודית, שנקראה "קהילת גרים, קהל ישורון, בוזודויפאלו", והשנייה של שומרי שבת שלא גוירו כהלכה.
מניין המתגיירים ושומרי השבת באזור הכפר נאמד, ברוב המחקרים, בכמה מאות או אלפים אחדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו רבים מחברי הקהילה על ידי הנאצים בשואה.
למרות שיהודי הקהילה קיבלו אישורים להיותם "אריים טהורים", וניתנה להם האפשרות לחתום כי אין להם קשר ליהדות ולרדת מהרכבת שהובילה למחנה ההשמדה אושוויץ, העדיפו רובם להמשיך במסע.
רבים מהנותרים מבני הקהילה (יהודים ושומרי שבת) עלו לארץ ישראל לאחר המלחמה.
הכפר בוז'ודויפאלו הוצף במים בפקודה ישירה של צ'אושסקו כחודשיים לפני ההפיכה ברומניה בשנת 1989 וכל האזור על ההיסטוריה המיוחדת שלו שקע במצולות.
בשנת 1640 הופיעו הסובוטניקים ברוסיה (מהמילה "סובוטה" - "שבת" ברוסית).
הם לקחו יסודות של הומניזם ושל הקבלה היהודית, הכחישו את אלוהותו ואת תחייתו של ישוע, דחו את הסגידה לסמלים, חגגו את חג הפסח ושמרו חלק ממצוות התורה, בהתחלה ללא ברית מילה.
כמו היהודים, הם המתינו לבואו של המשיח, ברגע שהעם כולו ישמור את התורה.
משנת 1760 הם הפכו לחלק מזרם המולוקנים, שדחו את הכנסייה האורתודוקסית ברוסיה והמשיכו לקיים את השבת.
במאה ה-19 נרדפו והוגלו על ידי שלטונות רוסיה.
במאה ה-18 התבססה בצפון אמריקה קבוצת שומרי שבת תחת הנהגתו של יוהאן קונראד בייסל, וייסדה, בשנת 1732, את "מנזר אפרתה".
שרידי הקבוצה הצטרפו במאה ה-19 לזרם בפטיסטים של היום השביעי (Seventh Day Baptist).
שמירת השבת כמפלט מאחרית הימים נוהגת בשתי כנסיות פרוטסנטיות חופשיות: הכנסייה הבפטיסטית של היום השביעי, שנוסדה באנגליה בשנת 1650, והכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, שהוקמה בארצות הברית בשנת 1863. בנוסף קיימת קהילה של לומדי תנ"ך חופשיים.
בנהיגת כלי רכב, שמירת מרחק היא התנהגות נהג מקדמת בטיחות, שנועדה לצמצם את הסיכון שלו ושל רכבו, להיות מעורב בתאונת דרכים במקרה של התנהגות מסוכנת של הנהג ברכב שלפניו.
סוג התאונות הנפוצות במקרים של אי שמירת מרחק הן "תאונות חזית אחור".
בזמן נהיגה, מוטלת על הנהג כחובה ראשונה לוודא שנתיב הנסיעה שלפניו פנוי לנסיעה.
האובייקט המצוי ביותר בדרכו של רכב הנע על הכביש, ואשר על הנהג למקד בו את מרב תשומת הלב, הוא הרכב שלפניו, הנקרא "הרכב המקדים" או "הרכב המוביל" (מכאן שהרכב בו על הנהג לעקוב אחר הרכב שלפניו נקרא "הרכב העוקב").
לרכב המקדים, כמו לכל רכב, יש התנהגות ופעילות עצמאיים הקשורים ונובעים מהתנהגות הנהג שבו.
התנהגות זו צריכה להיות זהירה ומתחשבת.
אך לעיתים עלולה היא להיות מסוכנת לסביבתה.
דוגמאות שכיחות של התנהגות מסוכנת של רכב מקדים המהוות סכנה לרכב העוקב הן:
נפילת מטען לא מעוגן בזמן הנסיעה מהרכב אל הכביש.
נסיעה לא עקבית, סחרורים וכדומה (עקב שכרות או מצוקה רפואית אחרת).
התנהגות זו עלולה להיגרם עקב חוסר תשומת לב של הנהג ברכב המקדים, או ממצוקה אליה נקלע.
במקרה כזה, על הנהג העוקב להיות מודע להתנהגות זו בהקדם ולהגיב בהתאם: לעצור מיד, או לסטות מנתיב הנסיעה לנתיב פתוח כדי למנוע תאונת חזית אחור.
ובכל מקרה, לא להמשיך בנסיעה בנתיב שהפך לחסום עבורו.
תגובה זו של הנהג שמאחור תשתפר ככל שיגדל המרחק הנשמר על ידו מהרכב שלפניו.
אולם, בכל מקרה נדרש כחובה מינימום של מרחק אותו עליו לשמור מהרכב שלפניו.
תורמת לכך שהנהג יוכל להגיב כראוי במקרה של התנהגות מסוכנת של הרכב שלפניו או נפילת מטען ממנו.
מגבירה את הנראות של הרכב הנוסע לכלי רכב הבאים ממול.
מפחיתה את התלות של הנהג הנוסע בכלי רכב אחרים ומגדילה את יכולת השליטה שלו על מצב רכבו.
מפחיתה לחץ של הנהג בגין תלותו בכלי הרכב שלפניו.
מגבירה את הריכוז והערנות בנהיגה עקב הצורך המתמיד בשמירת המרחק.
מפחיתה את בלאי הרכב ושחיקת הצמיגים הנגרמת מבלימה פתאומית.
מפחיתה את צריכת הדלק המתגברת בהאצות מהירות ועצירות פתאומיות במקרי חירום.
למרות ששמירת המרחק היא פעולה פשוטה שאינה דורשת מאמץ או פעולה מכנית מיוחדת, קיימת נטייה אנושית שלא להקפיד על החובה לשמור מרחק.
במחקרים שנערכים בעולם לבירור הגורם המשפיע ביותר לאי שמירת המרחק על ידי הנהגים, נבדקים בין השאר גורמים כמו:
התחושה שאפשר לסמוך על מערכות הרכב שיגיבו כראוי בכל זמן ובכל מצב.
חוסר מודעות לעובדה שתאונה מתרחשת בשניות ובמהירות.
חוסר מודעות לחוסר יכולת השליטה על התאונה בזמן התרחשותה.
חוסר חשיפה מספקת לתאונות שנגרמו מאי שמירת מרחק ולשחזור התרחשותן.
במכלול הנתונים הנבדקים עולה כי בתאונות חזית אחור, שהן נפוצות במקרים של אי שמירת מרחק, נמוך מספר הנהגים המבוגרים המעורבים בהן בהשוואה לשאר הגילאים (אך נתון זה לא נבדק לעומת מספר הנהגים הקיים על הכביש בכל שכבת גיל — בשכבת הגיל המבוגר הולך ופוחת מספר הנהגים).
כיום, על מנת להגביר את שמירת המרחק, מתקיימות מערכות הסברה במדינות רבות בעולם, שנועדו להגביר את החשיפה לסכנה הטמונה באי שמירת מרחק, ואת חוסר יכולת השליטה על התאונה בזמן התרחשותה.
במסעי ההסברה מופקות תוכניות טלוויזיה, ונערכים הדרכות ומצגי הסברה לנהגים צעירים ובוגרים אודות החובה לשמירת מרחק.
מדינות שונות ובהן ישראל, מעודדות שימוש באמצעים אלקטרוניים שנועדו להבטיח ככל האפשר את שמירת המרחק; זאת באמצעות עידוד פיתוח אמצעים אלה, או הטבות כלכליות לרכבים בהם מותקנות מערכות אלו.
על מנת לא להיות מעורב בתאונת דרכים במקרה כגון עצירת פתע של הרכב המקדים, נדרשת מהרכב העוקב שמירת מרחק בפרק זמן של מרחק עצירה.
מרחק עצירה כולל: מרחק תגובה + מרחק בלימה = מרחק עצירה.
מרחק תגובה הוא הזמן שבין הרגע בו הבחין הנהג באירוע המצריך תגובה, ועד לרגע בו קיבל החלטה על סוג התגובה שיגיב.
הזמן המשוער לתגובה במקרה הצורך כעצירת פתע וכדומה, הוא 3/4 שנייה לאדם בוגר, בריא ומרוכז.
זמן זה הוא הזמן המינימלי — הוא עולה ככל שערנות הנהג נמוכה יותר.
מחקר שנערך באירופה מצא נתונים לגבי מצבים המאריכים את זמן התגובה:
נהיגה תחת השפעת אלכוהול – מאריכה את זמן התגובה ב-15%
נהיגה בזמן דיבור בדיבורית – מאריכה את זמן התגובה ב-30%.
דיבור בזמן נהיגה תוך כדי אחיזת טלפון נייד ביד – מאריך את זמן התגובה ב-50%.
מרחק בלימה הוא המרחק אותו עובר הרכב מהרגע בו לחץ הנהג על דוושת הבלם ועד לרגע בו נעצר הרכב לחלוטין.
מרחק הבלימה אינו גדל בהשוואה תואמת להגדלת מהירות הרכב, אלא הוא גדל בריבוע ביחס להגדלת מהירות זו.
כלומר: אם תגדל מהירות הרכב בפי 2, יגדל מרחק הבלימה פי 4. ואם תגדל מהירות הרכב פי 3, יגדל מרחק הבלימה פי 9.
חישוב זה של יחס מרחק הבלימה ביחס למהירות הרכב, הוא בהנחה שמערכות הבלימה ברכב תקינות ומתוחזקות כראוי.
ככל שרמת התחזוקה של מערכות אלו פחותה, יגדל מרחק הבלימה, ועל הנהג לחשב זאת כראוי.
הזמן הנדרש לשמירת מרחק בין הרכבים
כדי להיות במצב של מרחק עצירה, שכאמור, כולל מרחק תגובה ומרחק בלימה, נדרשת מהנהג הקפדה על שמירת מרחק בינו לבין הרכב המוביל שלפניו.
המרחק המינימלי המומלץ לשמירת מרחק מהרכב המוביל הוא זה המתאים לשתי שניות נסיעה לפחות.
מרחק זה הוא לפי אומדן בזמן מהירות לפיו מבצע רכב מעבר של 56 מטרים בנסיעה במהירות 100 קמ"ש.
אולם, זמן זה משתנה בהתאם לסוג הכביש בו מתבצעת הנסיעה, למהירות בה נוסעים כלי הרכב.
כשעל כל אלה תמיד נדרש אומדן הדעת של הנהג הנובע מסוג הרכב, מיכולת הבלימה שלו, מאיכות תוואי הכביש ועוד נתונים טכניים שעלולים להשפיע על מהירות ויכולת התגובה של הנהג.
במקרים בהם ברור שיכולת התגובה נפגעת, כמו במקרה שהכביש רטוב וכדומה, מומלץ על העלאת פרק זמן הרווח של שמירת המרחק ל-3 שניות לפחות ומעלה ככל שנצרך.
מחקרים שונים מוכיחים, כי כל תוספת שנייה בשמירת המרחק, מפחיתה את הסיכון של הרכב והנוסעים שבו להיות מעורבים בתאונה ובעוצמת הפגיעה שלה ב-90% מסך הסיכון שהם נמצאים בו באומדן המהירות הקודם לתוספת שנייה זו.
הערה: לחישוב שמירת המרחק מתייחסים רק למרחק התגובה, מכיוון שמרגע הפעלת אורות הבלימה ברכב שמלפנים הוא רק מתחיל לעצור, ומרחק הבלימה שלו דומה למרחק הבלימה של הרכב שמאחור.
סיכום מרחקי תגובה, בלימה ועצירה
מהירות הרכב מהירות הרכב מרחק התגובה מרחק הבלימה מרחק העצירה
אומדן שתי השניות מתבצע באמצעות ספירה מתונה של המספרים: עשרים ואחת, עשרים ושתיים.
פרק זמן שאמור לארוך שתי שניות.
את ספירת שתי השניות מבצעים בזמן נסיעה.
זו תתחיל על ידי הנהג, ברגע שהרכב המקדים עבר עצם נייח.
אז יתחיל הנהג ברכב העוקב לספור: עשרים ואחת, עשרים ושתיים.
אם הסתיימה הספירה לפני שעבר הרכב העוקב בו ספר הנהג על פני העצם הנייח, שמירת המרחק היא תקנית וטובה.
אם עבר הרכב העוקב את העצם הנייח, לפני שסיים הנהג שבו את הספירה, סימן הוא למרחק קטן מידי בין הרכב המקדים לרכב העוקב שאחריו המחויב לשמור מרחק.
מערכות סיוע לשמירת מרחק FCW
כיום מיוצרות מערכות התראה על אי שמירת מרחק מהרכב המקדים, ללא צורך בביצוע ספירה עצמית על ידי הנהג.
מערכות אלו נקראות Forward Collision Warning) FCW) – ולרוב הן כוללות מערכות התרעה על שגיאות נהיגה נוספות כסטייה מנתיב, מהירות גבוהה ועוד.
במחקרים שונים הוכח כי שימוש במערכות כאלו מסייעת לשמירת מרחק ומפחיתה את הסיכוי להתערב בתאונת חזית אחור בלמעלה מ-55%.
במחקר שפורסם על ידי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים עולה כי במידת הטמעה של 100%, יחסך סך של 5.2% הרוגים ו-8.8% מהנפגעים.
במחקר נוסף שפורסם על ידם נאמר כי בבדיקת רשויות התחבורה בארצות הברית בין השנים 2001 עד 2033 עלה כי למערכת ה-FCW פוטנציאל למנוע 23.8 תאונות שנחקרו על ידם.
עוד מובא במחקר זה תוצאות בדיקת נהיגה שנערכו באוניברסיטת בן-גוריון בסימולטור בעל מערכת FCW להתראה על אי שמירת מרחק, ובה נמצא כי המשתתפים האטו בלמעלה מ-86% מההתרעות.
מערכות אלו פועלות בטכנולוגיות שונות, בהן: ראייה מלאכותית, מכ"ם וגלאים נוספים המאתרים התקרבות מסוכנת לרכב המקדים, והן משווקות כמוצר מדף הניתן להתקנה על ידי מתקין מורשה, ובדגמי כלי רכב מסוימים הן מותקנות כחלק ממערכת ההפעלה של הרכב.
יצרניות כלי רכב רבות בעולם הצהירו על כוונה להוסיף מערכות כאלו למערכת ההפעלה של כלי הרכב המשווקים על ידן.
מערכות שהותקנו על ידי היצרניות, מחוברות ישירות למערכת ההיגוי והבלמים של הרכב, ומתקנות מיידית נהיגה שאינה נכונה.
המפרט הטכני של מערכות ההתרעה על אי שמירת מרחק
מערכות ההתראה על אי שמירת מרחק מורכבות כדלהלן:
אמצעי קלט כגון מכ"ם או מצלמה, שמטרתם לאסוף נתונים אודות הסביבה ובכללם עצמים נייחים וניידים - ולהעבירם למעבד המערכת.
אמצעי קלט נוספים שקיימים בחלק מהמערכות הם כפתורים המשמשים להזנת נתונים מותאמים על ידי הנהג המשתמש.
אמצעי עיבוד האוסף את הנתונים, מעבד את הנתונים ומבצע גילוי והחלטה מיהם העצמים הקיימים והאם הם מהווים סכנה.
אמצעי פלט המשמשים למתן התרעות, הן על ידי נוריות שונות בלוח השעונים או ביחידה נפרדת המותקנת ברכב, והן על ידי רמקולים ברכב המשמשים למתן התרעה קולית.
המערכות כתחליף לשיקול הדעת של הנהג
במחקרים שונים הוכח כי עם התחלת השימוש במערכת, אכן מגיב הנהג להתרעותיה, אולם בחלוף זמן הוא מתרגל אליהן, ותגובותיו בהתאם להתרעות פוחתות, כשהוא בוחר להסתמך על שיקול דעתו, לא פעם בניגוד להתרעת המערכת.
עוד עולה במחקרים הללו, כי במקרים מסוימים לא התריעה המערכת על עצמים שעמדו בדרכו של הרכב.
ממחקרים אלה עולה כי בכל מקרה אין כמובן תחליף לערנות הנהג ולשיקול דעתו.
מערכת זיהוי אי שמירת מרחק על ידי רכב מאחור
בשנים האחרונות הושקה מערכת המזהה אי שמירת מרחק על ידי רכב המגיע מאחור.
מערכת זו לא הוכנסה על ידי יצרניות הרכב כחלק ממערכת ההפעלה הבסיסית המותקנת על ידם בכלי הרכב.
מערכת זו מורכבת מגלאי מכ"ם המזהים התקרבות מסוכנת למרחק קטן מדי ובמהירות גבוהה מדי לרכב בו מותקנת המערכת בחלקו האחורי.
עם קליטת המערכת רכב המתקרב תוך אי שמירת מרחק ראויה.
היא תתריע בפני הנהג על כך.
ותפעיל את אורות הבלם האחורי בצורה מהבהבת, באופן שיתריע בפני הנהג המתקרב כי הוא נמצא במרחק קרוב או במהירות גבוהה מדי למרחק בו הוא נמצא מהרכב בו מותקנת המערכת.
יחס חברות הביטוח בישראל לרכבים בהם קיימת מערכת התראה על אי שמירת מרחק - FCW
בשנת 2012 אישרה לבקשת שר האוצר, הוועדה המשותפת לוועדת חוק ומשפט וועדת הכספים של הכנסת, משתנים שעשויים להשפיע על מחיר הביטוח החובה לרכב, בעד 30% מהפרמיה.
בין שאר המשתנים שאושרו הייתה מערכת ההתרעה על אי שמירת מרחק - FCW.
בראשית שנת 2013 פרסם האגף לשוק ההון והביטוח באוצר נתונים אודות ההיקפים העצומים בתשלום פרמיות הביטוח אותם חסכו הנהגים בישראל בגין ההנחה לה זכו בגלל התקנת מערכות הבטיחות האלקטרונית ברכבים וביניהן מערכת ההתראה על אי שמירת מרחק.
אמנם, מבדיקת הנתונים יעלה לא אחת כי במקרה הצורך של התקנת מערכות אלה באופן עצמאי, לא תכסה הנחת הביטוח עליהן את עלותן.
המחייב שמירת מרחק, קובע כי: " לא ינהג אדם רכב בעקבות רכב אחר אלא תוך שמירה על ריווח המאפשר לעצור בכל עת את הרכב ולמנוע תאונה, בהתחשב במהירות הנסיעה של שני כלי הרכב, במצב הדרך ובמצב הראות והתנועה בה".
קובע כי: "כשכלי רכב נוסעים זה אחר זה בדרך שאינה דרך עירונית, ישמור הנוהג ברכב על ריווח מספיק בין רכבו ובין הרכב הנוסע לפניו, כדי להבטיח זרימה תקינה של התנועה וכדי לאפשר לרכב הבא מאחוריו, אשר מהירות נסיעתו עולה על שלו, להיכנס ללא סיכון לאותו ריווח".
חובת שמירת המרחק מוטלת על הנהג העוקב.
ובמקרה של תאונה שנגרמה עקב אי שמירת המרחק, הוא זה שישא באחריות לתוצאות.
בתי המשפט ושאר מערכות האכיפה מתייחסים בהנחה ראשונה שבמקרה של תאונת חזית אחור, הנהג העוקב שמאחור הוא האשם מאחר שלא שמר מרחק כראוי.
במקרים שלא היה הדבר באשמת הנהג העוקב, יצטרך הוא להוכיח סיבה אחרת לתאונה על מנת להוציא עצמו מהנחת יסוד זו עליה תתבסס ערכאת השיפוט במשך הדיון.
אכן, קיימים מקרים בהם בתי משפט לתעבורה דנו לקולא נהגים שנקלעו לתאונה בשל אי שמירת מרחק מצידם, וזאת בשל התנהגות לא אחראית או מסוכנת של הנהג המקדים.
העובר על וימצא שלא שמר מרחק כנדרש, צפוי להקנס ב-250 ₪ ולספוג 4 נקודות.
אין אפשרות טכנית להוכיח אי שמירת מרחק, ולפיכך עבירה זו אינה נאכפת בפני עצמה.
רוב הפעמים בהם החשיב בית משפט עבירה של אי שמירת מרחק בגזר דינו, היה הדבר רק כאשר הדבר הוביל לתאונת דרכים שהוכיחה את אי שמירת המרחק כגורם לתאונה.
ועבירה זו שוקללה עם שאר מרכיבי הטיעונים לעונש.
טכנית, קיימים במערכות השיטור במדינות שונות וביניהן ישראל מערכות מכ"ם המאתרות אי שמירה על מרחק על ידי נהגים בזמן הנסיעה.
במשטרת ישראל נקראת מערכת זו: מרו"ם – ר"ת של: מד רווח ומרחק.
מערכות אלו מלוות במצלמות המצלמות את הרכב בזמן העבירה, ומאפשרות לקצין התנועה הבוחן את ממצאיהן לשלוח דו"ח וקנס לנהג שלא שמר מרחק.
מעשית אין פעילות של מכשירי מדידת הרווח והמרחק במשטרת ישראל ובעצם, אין אכיפה על עבירה זו בפני עצמה, אלא במקרה של תאונה.
בפני בית המשפט לתעבורה ברמלה, הוגשה תביעה על ידי המשטרה נגד נהגת שפגעה בתאונת חזית אחור, כשלטענת התביעה התאונה נגרמה עקב אי שמירת מרחק על ידי הנהגת הנאשמת.
כסימוכין לדבריהם הביאו התובעים, את תוצאות בדיקת מכשיר המרו"ם.
מנגד טענו סנגורי הנאשמת כי המכשיר אינו אמין דיו, ואינו מספק נתונים אמיתיים ברמה שתוכל להביא להרשעת הנאשמת במיוחס לה.
לאחר עיון מדוקדק ושמיעת מומחים משני הצדדים, קבע שופט בית המשפט, עדי הדר בת"פ 816137/94, כי אכן נתוני המכשיר אינם מדויקים, לא קיבל את הוכחות התביעה וזיכה את הנאשמת.
אולם התביעה ערערה לבית המשפט המחוזי, וזה דן בערעור בהרכב של שלושה שופטים שקבעו פה אחד לקבל את חוות דעת השופט זאב המר, חבר ההרכב אשר קבע כי מכשיר המרו"ם אמין ומספק נתונים מדויקים.
בין שאר דבריו ציין השופט המר, את דברי השופט הדר, כי מדידות המערכת הן ודאי מדויקות.
אך, הוא הטיל ספק באמינות הפרשנות שנותנת המערכת בהתאמה למציאות האנושית שבנהיגה.
דברים אלו היו בבסיס החלטתו לקבל את הערעור של המשטרה התובעת על החלטת השופט הדר, להמשיך את מתן האמינות במכשיר המרו"ם ולהרשיע את הנהגת בגין אי שמירת מרחק.
למרות זאת, בעוד בתי משפט שונים לתעבורה, הטילו שופטים ספק באמינות המכשיר ונמנעו מלהרשיע באי שמירת מרחק על פיו, גם במקרי תאונה.
לכאורה, משכך, נמנעה המשטרה מלהמשיך ולהסתמך על מכשיר המרו"ם ותיקים שהיו תלויים בהוכחת האשמה על ידי המרו"ם נסגרו.
בהופיעו בפני ועדת המשנה למאבק בתאונות דרכים של ועדת הכלכלה של הכנסת, שהתקיימה במרץ 2000, טען ניצב משנה אודי אפרת, ראש מחלקת התנועה, כי הסיבה לכך שבמשטרה לא ממשיכים להשתמש במכשירי המרו"ם, היא משום שהסכם התחזוקה עם החברה שהפעילה את המכשירים הסתיים.
וטרם נחתם הסכם עם חברה אחרת שתהיה אחראית על תחזוקת המכשירים.
אמנם, גם לדבריו באותה ישיבה, שופטים בבתי משפט אחרים לתעבורה סירבו מאז אותו פסק דין שפסל את המרו"ם, לדון בתביעות הנוגעות לאי שמירת מרחק ואשר מסתמכות על מכשיר המרו"ם, שהוא בעצם האופציה המכנית היחידה להוכחת עבירת תנועה (ישראל) זו.
אולם, גם כיום, נמנעת המשטרה מלהמשיך ולאכוף את שמירת המרחק על ידי המרו"ם והיא שוקדת על מציאת שיפורים שיביאו לאמון מוחלט במכשיר ובנתונים המסופקים על ידו.
שמירה על השלום מתייחסת לפעולות הננקטות במטרה ליצור תנאים לשלום בר-קיימא.
בין המדינות החברות באו"ם ישנה הבנה כללית כי כוח לשמירה על השלום, שנמצא באזורים בהם הלחימה הסתיימה, יכול לסייע לצדדים ליישם את ההתחייבויות עליהם חתמו בהסכמי השלום.
סיוע שכזה יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות וכולל: צעדים בוני אמון, תמיכה אלקטורלית, חיזוק שלטון החוק, ופיתוח כלכלי וחברתי.
בהתאם לכך, כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות (ידועים גם בכינוי "הקסדות הכחולות" או "הכומתות הכחולות") יכולים לכלול חיילים, שוטרים ואנשי צוות אזרחיים.
האו"ם אינו הגורם היחיד המשתתף במשימות לשמירה על השלום.
כוחות לשמירה על השלום שאינם מקרב האו"ם כוללים את כוח קוסובו של נאט"ו ואת כוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני וכוחות נוספים מטעם האיחוד האירופי כדוגמת EUFOR RCA ברפובליקה המרכז-אפריקאית.
לאחר שמצרים הלאימה את תעלת סואץ, ניסו בריטניה, צרפת וישראל לפתור את הנושא ללא הצלחה.
הדבר הוביל למלחמת סיני ב-1956. במהלך פגישה באו"ם ב-4 בנובמבר 1956, הציע הדיפלומט הקנדי לסטר פירסון את הרעיון בשימוש בכוח שמירת השלום החובש קסדות כחולות לזיהוי.
מטרת הכוח הייתה לשמור על השלום באזורי סכסוך ולפקח על ההתרחשויות.
פירסון הציע כי כל מדינה תקצה חיילים לכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות.
זו הייתה המשימה הראשונה של כוח שמירת השלום של האו"ם, וכך נולד רעיון שמירת השלום.
כוחות שמירת השלום שלא מהאומות המאוחדות
לא כל הכוחות הבינלאומיים לשמירה על השלום הם מטעם האומות המאוחדות.
ב-1981 הוקם כוח המשקיפים הרב-לאומי במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כוח זה פועל עד היום בסיני.
האיחוד האפריקאי פועל על מנת לבנות כוח שמירת שלום אפריקאי במטרה לאכוף את השלום ביבשת.
במקרה של רצח עם או הפרת זכויות אדם חמורה, ניתן יהיה לשגר את הכוח אפילו אם הממשלה של המדינה שבשטחה מבוצעות ההפרות תתנגד לכך.
מגילת האומות המאוחדות קובעת כי על מנת לסייע בשמירה על שלום וביטחון בעולם, כל המדינות החברות באו"ם נדרשות להקצות כוחות מזוינים למועצת הביטחון.
מאז 1948 כ-130 מדינות תרמו כוחות צבא ומשטרה לפעולות שמירת השלום.
ההערכה היא כי מיליון חיילים ואזרחים שירתו תחת דגל האו"ם ב-56 השנים האחרונות.
נכון לדצמבר 2021, 4,173 אנשים ממעל 100 מדינות נהרגו בעת ביצוע תפקידם במשימות שמירת השלום.
להציל את הקפיטליזם מן הקפיטליסטים: לשחרר את כוחם של השווקים הפיננסיים ליצור עושר ולהפיץ הזדמנות הוא ספר מחקר מאת לואיג'י זינגלס ורגוראם רג'אן מאוניברסיטת שיקגו.
הוא פורסם בשנת 2003 בכריכה קשה על ידי Crown Publishing ופורסם בכריכה רכה על ידי אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2004.
הספר אינו מגן על הקפיטליזם הטהור, וגם הוא אינו פולמוס אנטי-קפיטליסטי.
במקום זאת, המחברים מפתחים את הטיעונים הבאים בספר:
השוק החופשי הוא ארגון של הארגון הטוב ביותר לאנשי החברה ולשיפור מצב האדם.
השווקים החופשיים יכולים לפרוח בטווח הארוך רק כאשר הממשלה משחקת תפקיד גלוי בקביעת הכללים השולטים בשוק ותומכת בו בתשתית.
הממשלה, לעומת זאת, נתונה להשפעה על ידי האינטרסים המאורגנים הסקטור הפרטי.
אינטרסים פרטיים קיימים ולכן, ייתכן שיוכלו למנף את העצמה של רגולציה ממשלתית כדי להגן מצבו הכלכלי שלהם על החשבון של הסקטור הציבורי על ידי דיכויו באותו השוק חופשי שדרכו הוא המקור להצלחתו.
לפיכך, חברה חייבת לפעול כדי "להציל את הקפיטליזם מן הקפיטליסטים" - כלומר תנקוט החברה צעדים מתאימים כדי להגן על השוק החופשי מן האינטרסים פרטיים עצמה אשר יבקשו לעכב את הפונקציה היעילה של שוק חופשי, להתבצר, ובכך להפחית את הרמה הכללית של הזדמנויות כלכליות בחברה.
במקום זאת, המחברים מציעים את ההמלצות הבאות:
צמצום הקפיטליסטים הקיימים כדי להתנגד לשווקים, בעיקר על ידי הגבלת הריכוזיות של הבעלות על הנכסים היצרניים.
לספק רשת ביטחון חברתי עבור מצוקה כלכלית כדי לסייע בשמירה על תמיכה פוליטית רחבה בשווקים חופשיים.
לשמור על הגבולות של המשק פתוח, לתמוך בסחר חופשי ולשמור על רמה גבוהה של לחץ תחרותי על החברות הקיימים בשוק.
לחנך את הציבור לגבי היתרונות של השווקים החופשיים כדי לבנות תמיכה פוליטית למדיניות השוק החופשי, או ליתר דיוק, מתנגדים להתערבויות ממשלתיות בשוק שנועד להגן על החברות הקיימות על חשבון ההזדמנות הכלכלית הכוללת.
הספר תורגם לאיטלקית, יפנית, סינית מנדרינית, פורטוגזית ורוסית.
שמישהו יעצור אותי הוא אלבום הבכורה של הזמר והמוזיקאי עדן חסון, שיצא לאור ב-4 באפריל 2019. על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
"שמישהו יעצור אותי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי והמוזיקאי עדן חסון.
השיר יצא לאור ב-24 בדצמבר 2017, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של חסון "שמישהו יעצור אותי", על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
בסמוך לצאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד הרשמי של גלגלצ.
השיר זכה השיר במקום השביעי במצעד השנתי של כאן גימל, במקום הרביעי במצעד השנתי של גלגלצ, במקום ה-13 במצעד העשור של כאן גימל ובמקום הרביעי במצעד העשור של מאקו ורדיו תל אביב.
כמו כן, השיר זכה בפרס אקו"ם לשיר השנה לשנת 2018.
השיר הוא שיר בסגנון המוזיקה המזרחית.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, צבר כ-3 מיליון השמעות והפך לאחד השירים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של חסון ב-24 בדצמבר 2017.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-59 מיליון צפיות ביוטיוב.
השמירה הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2019 שכתב וביים קית' תומאס וזהו סרט הביכורים שלו כבמאי.
מככבים בו דייב דייוויס, מנשה לוסטיג, מלכי גולדמן, פרד מלמד, נתי רבינוביץ' ולין כהן.
העלילה עוקבת אחר צעיר המוטל עליו לשמור על נפטר בקהילה היהודית האורתודוקסית שלו לשעבר, רק כדי להפוך מטרה לרוח רעה המכונה "דיבוק".
הסרט הופק על ידי ג'ייסון בלאם באמצעות חברת ההפקות שלו, בלאמהאוס הפקות.
הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2019. הסרט זכה להפצה מוגבלת בבתי הקולנוע בבריטניה, אירלנד וניו זילנד ביולי 2020, לפני שהופץ למספר מדינות ב-5 באוגוסט 2020. הסרט יופץ בארצות הברית ב-26 בפברואר 2021, על ידי IFC Midnight.
דייב דייוויס בתפקיד יעקב רונן
מנשה לוסטיג בתפקיד רבי שולם
פרד מלמד בתפקיד ד"ר קולברג
לין כהן בתפקיד גברת ליטבק
רונלד כהן בתפקיד מר ליטבק
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל טורונטו הבינלאומי בספטמבר 2019.
בשנת 2020 נרכש הסרט על ידי בלאמהאוס הפקות.
הסרט זכה להפצה מוגבלת בבריטניה ובאירלנד ביולי 2020 באמצעות Vertigo Releasing.
הסרט הוקרן בבתי קולנוע מובחרים בניו זילנד ב-16 ביולי ושוחררה להפצה בינלאומית ב-5 באוגוסט 2020. בנובמבר יוקרן הסרט ברוסיה, כשבאוקטובר 2020, IFC Midnight רכשה את הסרט מבלאמהאוס וקבעה תאריך הפצה בארצות הברית: 26 בפברואר 2021.
חברת קבוצת השומרים שמירה וביטחון בע"מ המוכרת השם המקוצר "שמירה וביטחון" היא חברה פרטית, משפחתית, ישראלית שנוסדה בשנת 1938 על ידי דוד לוי ועוסקת באספקת שירותי אבטחה.
בשנת 1905 מייסד החברה, דוד לוי, עלה לארץ ישראל מבולגריה.
במלחמת העולם הראשונה הוא לחם במסגרת לגיון הזרים של הצבא הבולגרי, ובסיומה חזר לארץ ישראל.
בשנת 1920 התגייס למשטרת תל אביב והיה לבין השוטרים העבריים הראשונים של העיר.
בשנת 1938 דוד לוי, שהיה בדרגת סמל, פרש משורות משטרת המנדט הבריטי.
לאחר שצבר ידע רב וניסיון ביטחוני עשיר במסגרת שירותו בצבא הבולגרי ובמשטרה הבריטית החליט להקים את חברת "שמירה וביטחון".
בתחילת דרכה סייעה החברה ליישוב היהודי בארץ ישראל להתמודד אל מול ההתקפות הערבים, וגייסה שוטרים יהודים שהשתחררו מהמשטרה הבריטית.
כמו כן סיפקה החברה שירותי אבטחה לגופים שונים.
נכון לשנת 2021 החברה מנוהלת על ידי בני הדור הרביעי של המשפחה.
יושב ראש דירקטוריון החברה הוא דוד לוי, ומנכל החברה הוא שחר.