tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקיטר מגלה מה קרה לעובדת האהובה עליה, קונסטנטין, שמתה בינתיים.
תאריך היעד להגשת הספר הוקדם ואמה גוועת מסרטן.
סטיוארט חוזר ואף מציע לה נישואים, אבל כשהיא מספרת לו על הספר הסודי הוא שוב נרתע ובורח.
היא משלימה את כתיבת הספר בתמיכתה של אייבילין.
כדי לשמור על הסודיות ולמנוע את זיהוי המשתתפות, מיני משכנעת אותן לשלב את הסיפור האיום ונורא בדבר העוגה.
כך הילי תעשה כל מאמץ כדי לשכנע את כולם שהספר לא נכתב על העיר ג'קסון.
היא אף מציעה את הכותר The Help; כך נקראו עובדות משק הבית בג'קסון.
הוצאת Harper & Row אכן מחליטה להוציא מהדורה בת כמה אלפי עותקים, כשהמחברת נקראת "אלמונית".
העובדות שהתראיינו לספר מקבלות סכום של שישים ואחד וחצי דולר כל אחת וכמעט כולן מקדישות את הרווח שלהן למען ילדיה של יול-מיי האסורה בכלא.
בהמשך מפטרת אליזבת את אייבילין בהשפעתה של הילי הנוקמת וגם בעלה של מיני מאבד את עבודתו.
סקיטר מקבלת עבודה בניו יורק.
היא מעבירה את הטור בעיתון המקומי לאייבילין המפוטרת, וגם מהדורה נוספת בת חמשת אלפים עותקים מוסיפה הכנסה כספית לכל המשתתפות בספר.
בסופו של הספר מיני אוזרת אומץ ועוזבת את בעלה המכה עם ילדיה, ואייבלין מחליטה להיות סופרת.
העזרה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2011 בבימויו של טייט טיילור, המבוסס על ספר בעל אותו השם מאת קתרין סטוקט.
יוג'ינה "סקיטר" פלאן (אמה סטון) היא סטודנטית צעירה אשר חזרה לביתה בג'קסון (מיסיסיפי) לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת מיסיסיפי.
היא לא מצליחה להשיג עבודה, אבל עורכת ספרות מניו יורק מציעה לה לצבור ניסיון בכתיבה ולהציע את עצמה מחדש.
סקיטר מתחילה לכתוב טור בנושא ניקיון בעיתון המקומי.
בעקבות הערה של חברתה הילי הולברוק, אשר מנסה לקדם הצעת חוק האומרת כי חובה על כל משפחה לבנה לבנות לעוזרת שירותים נפרדים בחצר, היא משנה את דעתה ומציעה לאייבלין (ויולה דייוויס), העוזרת השחורה בבית חברתה אליזבת', אשר עזרה לה בכתיבת הטור בעיתון - לכתוב על חייה כעוזרת שחורה.
לאחר מספר סירובים - היא נעתרת.
אל הפרויקט מצטרפת מיני (אוקטביה ספנסר), עוזרת שחורה וחברתה הטובה ביותר של אייבלין, אשר פוטרה מעבודתה בבית משפחת הולברוק זמן קצר קודם לכן וטוענת כי היא מסתירה סוד נורא.
מיני משיגה עבודה אצל מיס סיליה פוט, אשר מסתירה מבעלה את העובדה כי היא מעסיקה עוזרת.
סיליה מתנהגת אל מיני בחום, דבר אליו מיני לא רגילה.
סיליה נשואה לג'וני פוט, חברה לשעבר של הילי הולברוק - עקב כך סיליה מנודה מהחברה ולא מוזמנת לאירועים אותם מארגנת הילי.
בנוסף, מתגלה כי סיליה הפילה מספר פעמים והיא חוששת שג'וני יעזוב אותה בשל כך.
באותה התקופה, מצב השחורים בארצות הברית מחמיר.
עקב כך סקיטר, מיני ואייבלין עובדות על כתיבת הספר במחתרת.
בעקבות הפללתה בגנבה של יול-מיי, העוזרת החדשה של משפחת הולברוק וכניסתה לכלא, עוזרות נוספות מסכימות להשתתף בכתיבת הספר.
לאחר פרסומו, הספר הופך להצלחה גדולה וסקיטר מחלקת את הכסף בין כל העוזרות שהיו שותפות בכתיבתו.
מיני אוזרת אומץ ועוזבת את בעלה המכה ביחד עם ילדיה ואייבלין מפוטרת מעבודתה בבית משפחת ליפולט ומחליטה לעסוק בכתיבה.
אמה סטון - יוג'ינה "סקיטר" פלאן
ויולה דייוויס - אייבלין קלארק
אוקטביה ספנסר - מיני ג'קסון
ג'סיקה צ'סטיין - סיליה ריי פוט
ברייס דאלאס הווארד - הילי הולברוק
סיסי ספייסק - מיס וולטרס, אמה של הילי
אליסון ג'ני - שרלוט פלאן, אמה של סקיטר
כריס לואוול - סטיוארט וויטוורת'
סיסלי טייסון - קוסטנטין בייטס, העוזרת בבית משפחת פלאן
שיין מקריי - ריילי ליפולט
הסרט קיבל ביקורות טובות מהמבקרים.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 76% המבוסס על 196 ביקורות ומצד הצופים ציון של 91%.
המבקרים שיבחו את השחקניות בסרט, בעיקר את ויולה דייוויס ואוקטביה ספנסר.
בסוף השבוע הראשון ליציאתו הכניס הסרט 26 מיליון דולר.
הסרט הכניס 169 מיליון דולר בצפון אמריקה ובסך הכול 205 מיליון דולר ברחבי העולם, סכום הנחשב מפתיע אם מחשיבים את סוגתו ואת תאריך הפצתו - סוף אוגוסט נחשב לתקופה חלשה בקופות.
הסרט היה מועמד למספר רב של פרסים, בהם:
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ויולה דייוויס)
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אוקטביה ספנסר)
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'סיקה צ'סטיין)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמטי (ויולה דייוויס)
זכייה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אוקטביה ספנסר)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'סיקה צ'סטיין)
זכייה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע
זכייה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע (ויולה דייוויס)
זכייה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (אוקטביה ספנסר)
מועמדות לפרס סטלייט לסרט הטוב ביותר
מועמדות לפרס סטלייט לבמאי הטוב ביותר (טייט טיילור)
זכייה בפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר (ויולה דייוויס)
מועמדות לפרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אוקטביה ספנסר)
העידן המודרני של הקומיקס הוא פרק זמן היסטורי בשוק הקומיקס האמריקאי שנמשך מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד לזמן ההווה.
תקופה זו היא ממשיכתו של תור הארד של הקומיקס.
בתקופה זו, דמויות הקומיקס הפכו לאפלות יותר ומורכבות יותר מבחינה פסיכולוגית, יוצריהן הפכו למפורסמים יותר וחברות קומיקס עצמאיות כמו אימג' קומיקס הוקמו.
תקופה זו נקראת גם העידן האפל של הקומיקס הודות לרומנים גרפיים כמו "באטמן: האביר האפל חוזר" של פרנק מילר, "Watchmen" ו"וי פור ונדטה" של אלן מור.
תקופת הזמן הסובבת את העידן המודרני של הקומיקס לא מוגדרת כראוי ובמקרים רבים נתונה למחלוקת בידי מעריצי קומיקס והיסטוריונים כאחד.
השפעות רבות מתור הארד של הקומיקס חפפו עם תחילתו של העידן המודרני.
עבודות של אמני חברת מארוול קומיקס כמו ג'ון ביירן (אלפא פלייט, ארבעת המופלאים), כריס קלרמונט (איירון פיסט, אקס-מן) ופרנק מילר (דרדוויל) נשאו פירות כבר בתור הארד אך ההשפעה שלהן הורגשה בעידן המודרני.
חוברות אקס-מן הן הדוגמה המובהקת ביותר לאותה השפעה, וזאת כאשר דמויות מתור הארד כוולברין וסייברטות' זכו להצלחה רבה והשפיעו על יקום מארוול בשנות ה-80 ואילך.
בחברת DC קומיקס, אירוע כמו המשבר בעולמות האינסופיים עזר לגשר בין שתי תקופות הזמן.
התוצאה הייתה ביטולן של חוברות פלאש (מגיליון מספר 350), סופרמן (גיליון מספר 423) ו-וונדר וומן (גיליון מספר 329).
ביקום DC שלאחר המשבר, וולי וסט הפך לפלאש החדש, הכותב ג'ון ביירן החל לכתוב סיפורים חדשים של סופרמן, וג'ורג' פרז החל לעבוד על הרצה מחודשת של וונדר וומן.
גם באטמן קיבל עיצוב מחודש עם פרסומו של הסיפור "באטמן: שנה ראשונה", שזכה להצלחה והפך לסיפור באטמן הפופולרי ביותר.
עיבוד אנימטיבי של הסיפור יצא בשנת 2011.
מספר התפתחויות חשובות התרחשו במהלך העידן המודרני.
התפתחויות אלו החלו ברצף כרונולוגי מאז תחילתו ורבות מהן קשורות אחת לשנייה:
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, יוצרים מוערכים החלו לעבוד עבור מפרסמים עצמאיים.
הגעתו של ג'ים שוטר כעורך ראשי בחברת מארוול קומיקס הביאה לעזיבתם של יוצרים מרכזיים כמו סטיב גרבר, מארב וולפמן ואחרים.
בחברות חדשות אלו, אותם יוצרים היו חופשיים ליצור סיפורים אישיים ביותר.
סיפורים כמו "ג'ון סייבל" של מייק גרל, "פלאג האמריקני" של הווארד צייקין (משחק מילים ל"דגל אמריקני"), "נקסוס" של מייק בארון וסטיב רוד, "רוקטיר" של דייב סטיבנס ו"גרים-ג'ק" של ג'ון אוסטרנדר, משכו תשומת לב רבה וזכו בפרסים.
העורך הראשי של חברת DC קומיקס מייק גולד שכר את שירותם לכתיבת סיפורים כמו "החץ הירוק: ציידי הקשת הארוכה" (גרל), "בלאקהוק" (צייקין) ו"עולם הנץ" (טים טרומן).
עם אמנים כאלן מור, פרנק מילר וסיפורים כמו "מאוס: סיפורו של ניצול" של ארט ספיגלמן (שאף קיבל פרס פוליצר), תקופה זו מסמנת את פסגת אמנות הקומיקס.
עבודתו של גרבר ("אדם-דבר" והווארד הברווז) השפיעה מבחינה פילוסופית על התקופה הזו בכך שהיא הטילה ספק בחברה.
כותרים אלו יהפכו לבסיס של העתיד לבוא באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 בעידן המודרני.
עבודתו פורצת הדרך של אלן מור על היצור מן הביצה של חברת DC קומיקס בתחילת שנות ה-80 הביאה לשילובם של מאפייני מדע בדיוני ופנטזיה בחוברות קומיקס של אימה, מתוך שאיפה לסטנדרטים אמנותיים חדשים.
דוגמאות נוספות כוללות את סאנדמן של ניל גיימן (ובהמשך גם "פריצ'ר" של גארת' אניס וסטיב דילון).
חותם ורטיגו של DC תחת עריכתה הראשית של קארן ברגר החל בהרצה בשנת 1993, מתוך מטרה להתמחות בז'אנר ספציפי זה.
כותרים קיימים כמו הלבלייזר, איש החיה, פטרול האבדון, ושייד, האיש המשתנה יובאו לתוך חותם חדש זה.
מאוחר יותר, סדרות פופולריות כמו "ספרי הקסם", "החלימה", "הבלתי נראים", "לוציפר" ו"תיאטרון המסתורין של סאנדמן" ימשיכו להרחיב את השפעת חותם ורטיגו, שימשיך להתפרסם גם במאה ה-21. סדרות כמו "100 כדורים", "בתולה אמריקאית", "פייבלס", "Y האיש האחרון" ו"אמריקן ספלנדור" של הארווי פיקאר ימשיכו לבסס את חותם ורטיגו כאלטרנטיבה לז'אנר גיבורי-העל.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ולאורך שנות ה-2000, מספר עיבודים קולנועים מצליחים של ספרי קומיקס עזרו להרחיב את קהל היעד, בחלקו בגלל השיפורים שבטכנולוגיית האפקטים המיוחדים.
הם עזרו למשוך את תשומת לבם של קוראים חדשים שעבר לא התעניינו כלל בקומיקס.
הדבר הוביל גם לפיתוחם של עיבודי קומיקס מוכרים פחות כמו קונסטנטין וונדטה.
באמצע שנות ה-70, אנטי גיבורים של חברת מארוול כמו וולברין, המעניש, וגרסתו האפלה של פרנק מילר לדרדוויל אתגרו את המודל המסורתי של גיבורי-העל ההומניטרים והחייכניים.
מילר יצר גם את אלקטרה, שדמותה מטשטשת את הגבול בין מושא אהבתם של גברים לבין נבלת-על.
שתי מיני-סדרות משפיעות מבחינה אמנותית של חברת DC קומיקס תרמו לטרנד הקיים של אנטי גיבורים: "באטמן: האביר האפל חוזר" של מילר ו"השומרים" של אלן מור ודייב גיבונס.
שתי הסדרות הכילו עומק פסיכולוגי וכיכבו בהם גיבורים בעלי מצוקות.
עד לסוף שנות ה-80, חברת DC קומיקס פרסמה סדרות בוגרות כדוגמת הלבלייזר, היצור מן הביצה ולובו.
סדרות אלו הציגו גיבורים שנויים במחלוקת כמו ג'ון קונסטנטין הציני ולובו חובב האלימות, וכן הכילו תוכן למבוגרים שהבדיל אותן מקומיקס המיינסטרים.
בהמשך הדרך, חברת DC קומיקס הפרידה את הכותרים האלה שבחותם ורטיגו אל מחוץ ליקום DC הרגיל.
עד לתחילת שנות ה-90, האנטי גיבורים הפכו יותר לשולטים במדיום מאשר לחריגים.
בין הדמויות הפופולריות נמנו ונום וקייבל של מארוול קומיקס וספון של אימג' קומיקס.
הטרנד של יצירת דמויות בעלי עומק פסיכולוגי שפעלו בגבולות השחור-לבן השפיעו גם על נבלי-על.
כך למשל, הג'וקר אויבו המושבע של באטמן, תואר פחות כפושע מרושע ויותר כפסיכופת חולה נפש שאינו מסוגל לשלוט במעשיו.
גלקטוס, אוכל הכוכבים של מארוול, הפך לכוח טבע שאינו מתכוון לאיים בכך שהוא ניזון מעולמות.
מגנטו, אויבה של קבוצת אקס-מן, הפך לדמות חביבה יותר וסימפתית כאדם שנלחם עבור עם מדוכא, לעיתים באמצעים לא מקובלים.
עד אמצע שנות ה-80, חוברות אקס-מן הפכו לפופולריות ביותר בשוק הקומיקס.
חברת מארוול החליטה לרכוב על ההצלחה ולפרסם מספר סדרות ספין אוף.
סדרות אלה כוללות את המוטנטים החדשים (אקס פורס לעתיד), אקס פקטור, אקסקליבר וסדרת סולו של וולברין.
בתחילת שנות ה-90, חוברות אקס-מן הפכו לזיכיון הגדול ביותר בקומיקס, ועד לאמצע העשור, מעל לתריסר חוברות אקס-מן פורסמו מדי חודש.
כל שנה, באופן קבוע, בוצע קרוסאובר עלילתי בין חוברות האקס השונות, מה שהוביל לקפיצה במכירות.
הצלחה זו הובילה גם למכירתם של פרטי אספנות כאקשן פיגרס, משחקי מחשב וקלפי אספנות.
גם אקס-מן: סדרת האנימציה תרמה להצלחה זו, סדרה שעלתה לשידור בשנת 1992 ומשכה קהל מעריצים צעיר.
בתחילת שנות ה-2000, סדרת סרטי אקס-מן שוברי קופות שמרה על הזיכיון חי וקיים גם אל מחוץ לשוק הקומיקס.
בין השנים 1999–2000 שודרה סדרת אנימציה בשם אקס-מן: הדור הבא, וצעצועים חדשים נמכרו מאז הצלחת הסרט הראשון בסדרה.
הקומיקסים עצמם שוכתבו מחדש, עם כותרים כמו "אקס-מן החדשים" של הכותב גראנט מוריסון ואולטימייט אקס-מן, שכמו סדרות אחרות ביקום אולטימייט מארוול עסק ביקום חלופי.
דבר זה נעשה לכותרי אקס-מן ולחוברות אחרות מתוך חשש החברה שריבוי היסטוריות מורכבות ירחיק קוראים חדשים.
הרבה סדרות ניסו לחקות את המודל אותו הטמיעה סדרת אקס-מן כזיכיון.
חברות מארוול ו-DC הרחיבו כותרים פופולרים כמו המעניש, ספיידרמן, באטמן וסופרמן עד לכדי סדרות ספין-אוף משלהם.
כמו חוברות האקס, כמה מחוברות הספין-אוף התמקדו בדמויות המשנה של הסדרה הראשית.
דמיון נוסף לחוברות האקס היה פרסומם של קרוסאוברים, בהם סיפור עלילתי אחד התפרסם במספר חוברות של אותה "משפחה".
מבחינה זו, סיפורי סופרמן בין השנים 1991–2000 נכתבו על בסיס שבועי.
אם אספן היה קונה רק חוברת אחת, הוא היה קורא רק 25 אחוזים מהסיפור.
יצירתם של הזיכיונות זכו לחיזוק בעזרת רעיון העיצוב מחדש של הדמויות.
המשבר בעולמות האינסופיים היה הדוגמה הראשונה לכך, כאשר סופרגירל מתה בחוברת מספר 7 והפלאש בארי אלן מת בחוברת מספר 8. הידיעות על מותו של אלן גרמו להלם, מכיוון שהדמות הייתה ותיקה מאז ימי תור הכסף של הקומיקס.
המלחמות הסודיות של מארוול קומיקס עזרו לבסס שינוי זה, וספיידרמן החל ללבוש תלבושת שחורה.
רוב השינויים האלה בוטלו בתחילת שנות ה-90.
השינוי היחיד שהחזיק מעל לעשר שנים היה הפיכתו של הגרין לנטרן האל ג'ורדן לנבל פאראלקס, שהשמיד את חיל הפקחים הירוקים.
קייל ריינר הפך לגרין לנטרן החדש, וג'ורדן הקריב את חייו באירועי "הלילה האחרון" כדי להפוך לספקטר.
בנוסף לשינויים אינדיבידואליים, המשבר בעולמות האינסופיים הביא לטרנד חדש של אתחולים מחודשים, שכתובים או המצאה מחודשת של היקום הבדיוני של אותה הוצאה לאור בטווח זמן של בין חמש לעשר שנים.
דבר זה הוביל לעיתים לכתיבה מחדש של סיפור המקור, שכתובי היסטוריה וכיוצא בזה.
המצאות מחודשות אלה היו הן בקנה מידה גדול של שינוי נקודות עלילתיות מרכזיות והן הצגתם/הסרתם של אלמנטים מסוימים מאותו יקום.
אירועי המשבר הובילו גם לפרסומן של מיני סדרות בעלות היסטוריה משוכתבת, כמו "באטמן: שנה ראשונה", "סופרמן: איש הפלדה", ו-"וונדר וומן: אלים ובני תמותה".
דוגמה לשינוי פחות שאפתני היה במיני סדרה "החץ הירוק: ציידי הקשת הארוכה", שלא ממש שכתבה את ההיסטוריה של החץ הירוק, אלא שינתה את הרקע ומספר אלמנטים בזמן ההווה, בעוד העבר נותר בשלמותו.
טרנד זה נמשך גם כיום, עם מיני סדרות כגון המשבר האינסופי של DC קומיקס, ובית אם ומלחמת האזרחים של מארוול קומיקס, שהשלכותיה עדיין מורגשות ביקום מארוול.
ג'ק קירבי, יוצר-שותף לרבים מגיבורי-העל הפופולריים, הגיע למחלוקת עם חברת מארוול בשנות ה-80 בנוגע להיעלמותם של דפי אמנות מקוריים מכמה מכותריו המפורסמים.
אלן מור, פרנק מילר ורבים אחרים הביעו תמיכה בו ושימשו כדובריו.
עד לתחילת שנות ה-90, מאורעות אלו בנוסף להשפעותיה של תמיכה בפרסום עצמאי, עזרו למספר מאמני מארוול להקים חברה משלהם.
חברה זו, אימג' קומיקס, מהווה דוגמה ניצחת לפרסום קומיקס שבבעלות היוצר.
אמני מארוול כמו ג'ים לי (אקס-מן), רוב לייפלד (המוטנטים החדשים/אקס פורס) וטוד מקפרלן (ספיידרמן) היו פופולרים ביותר והיו מודל להערצה בידי קוראים צעירים בדרכים שדומות יותר לאתלטים מקצועיים או מוזיקאי רוק מאשר אמני קומיקס.
מספר מאיירים, יחד עם אותם שלושה אמנים, לא אהבו את העובדה שהדמויות אותן יצרו לא היו שייכות להם.
יחד הם הקימו את חברת אימג' קומיקס בשנת 1992, חממה אחת משותפת שבה התקיימו מספר חברות-בת בעלות אוטונומיה ויצירות משלהן.
זיכיונות של אימג' קומיקס כמו ויצ'בלייד, דארקנס, WildC.A.T.S ובמיוחד ספון של מקפרלן סיפקו תחרות רעננה לגיבורי-על ותיקים.
חברה זו ידועה גם בידי מספר מבקרי אמנות כתורמת לתנאים אשר הביאו בסופו של דבר לקריסת שוק הספסרות, בשל העובדה שאימג' קומיקס העדיפה להשתמש בכריכות חלופיות, כריכות אלומיניום וקומיקס אספנות.
יוצרים פופולרים רבים הלכו בדרכה של אימג' וניסו להשתמש במוניטין שלהם כדי להריץ סדרות משלהם, כאלו שיהיו להם זכויות יוצרים משלהם ושליטה על העריכה.
כריס קלרמונט, כותב ותיק של כותרי אקס-מן, יצר את "שבעת השליטים" (Sovereign Seven) עבור חברת DC קומיקס, ג'ו מדוריארה יצר את "רודפי הקרב" עבור חברת ויילדסטורם, ואלכס רוס, קורט ביוסיק וברנט אנדרסון יצרו את אסטרו סיטי עבור חברת אימג'.
בשנת 1993, קבוצת כותבים ואמנים אפרו-אמריקנים ייסדו את מיילסטון קומיקס, באמונתם כי דמויות של בני מיעוטים לא יוצגו כהלכה בקומיקס האמריקאי.
כמה מהסדרות המוכרות של החברה נכתבו בידי דוויין מקדאפי, והן כוללות את "סטאטיק" - נער אפרו-אמריקני שהפך לדמות המפתח של החברה, "הארדווייר" - דוגמה לעתידנות אפרו-אמריקנית, "אייקון" - חייזר שמחקה את מראהו של אפרו-אמריקני ו"סינדיקט הדם" - כנופיה בין-גזעית של גיבורי-על.
בשנת 1997, יקום מיילסטון התמזג לתוך יקום DC.
צמיחתו וקריסתו של שוק הספסרות
עד סוף שנות ה-80, חוברות קומיקס חשובות המציגות לראשונה דמות קלאסית או החוברות הראשונות בהרצה ממושכת נמכרו באלפי דולרים.
עיתוני מיינסטרים פרסמו דיווחים שחוברות קומיקס היו השקעה פיננסית טובה, ועד מהרה אספנים רבים קנו כמויות רבות של קומיקסים מתוך מחשבה שהם יהיו יקרי ערך בעתיד.
המפרסמים הגיבו לכך על ידי הפקתם של פריטי אספנים כמו קלפי אספנות ומהדורות מוגבלות של חוברות מסוימות, המציגות כריכה מיוחדת או חלופית.
הגיליונות הראשונים של אקס פורס, אקס-מן כרך שני וספיידרמן הפכו לדוגמאות הידועות ביותר לטרנד זה.
טרנד נוסף שהחל היה כריכות בחותמת אלומיניום.
הראשון שבהם היה גיליון מספר 50 בכרך השלישי של הגולש הכסוף (יוני 1991), ולאחריו כריכה זוהרת בחושך של גוסט ריידר כרך שלישי, גיליון מספר 15 (יולי 1991).
הדבר הוביל לפריחה בשוק הקומיקס, היכן שחנויות לממכר אספנות וחברות הוצאה לאור זכו לרווחים גדולים, ומספר חברות - גדולות וקטנות כאחד - זכו להגדיל את הכותרים שלהם.
אימג' קומיקס הפכה לידועה לשמצה בכך, כשרבים מסדרותיה יצאו בכריכות חלופיות, שימוש נרחב בכריכות מודגשות ובחותמת אלומיניום ומאפייני אספנות נוספים.
טרנד זה לא היה שמור לקומיקס בלבד.
מוצרי זיכיון נוספים כמו צעצועים, אקשן פיגרס וקלפי אספנות זכו לרווחים נאים.
חברת "מקפרלן צעצועים" ראויה לציון, שכן היא יצרה מגוון רחב של אקשן פיגרס המבוססות על דמויות מהקומיקס ספון.
אולם, רק מעטים משפע הסדרות החדשות החזיקו באיכויות אמנותיות ארוכות טווח.
זאת ועוד, הפריטים אשר נחזה כי יהיו יקרי ערך לא הפכו לכך, לרוב עקב מחזורי הדפסה גדולים מאוד שגרמו להם להיראות שגרתיים למדי.
אם קריסה כלכלית התרחשה, היקף המכירות צנח, מאות חנויות לממכר אספנות נסגרו ורבים מהמפרסמים צמצמו בהוצאות.
ואכן, בשנת 1996, חברת מארוול קומיקס - הגדולה שבתעשיית הקומיקס - הכריזה על פשיטת רגל.
אף על פי שמאז החברה התאוששה, לא הייתה זו התאוששות מלאה.
הקריסה הכלכלית הובילה גם לנפילת הזיכיונות הגדולים וכותרי הקומיקס המקושרים יחדיו אשר הביאו לפריחת מסחור האספנות.
בשעה שכותרי זיכיונות גדולים עדיין החזיקו במספר רב של סדרות חודשיות ומוצרי מסחור, כולם נפלו ברמתם מהתקופה שלפני הקריסה.
מספר זיכיונות העלו שוב את רף הפופולריות.
במקרה של אקס-מן מבית מארוול קומיקס, היה זה בזכות סרטי הלייב אקשן אקס-מן ואקס-מן 2. במקרה של חברת DC קומיקס, היה זה בזכות סדרות האנימציה כדוגמת ליגת הצדק והטיטאנים.
אף על פי שמכירות חוברות הקומיקס צנחו בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, המכירות עלו עבור אוגדנים - מהדורות נבחרות שבהן מספר גיליונות חודשיים קובצו והודקו יחדיו, ונמכרו גם בחנויות ספרים בנוסף לחנויות קומיקס.
כמו כן, פורמט פרסום זה זכה למנת כבוד כסיפורת עד אשר הפך לחלק חשוב באוספי חנויות ספרים וספריות ציבוריות.
כמה סדרות ניצלו מביטול אך ורק בגלל היקף מכירות האוגדנים וקשתות סיפור של רבות מהסדרות הפופולריות של ימינו (דוגמת JLA ובאטמן של DC; אולטימייט ספיידרמן ואקס-מן החדשים של מארוול) מאוגדים ישירות לאחר סיומה של קשת הסיפור.
לאוגדנים ניתנים מדי פעם מספרי כרכים, מה שהופך אותם לסדרה המשכית.
עקב כך, כותבים רבים מחשיבים מראש את עלילותיהם לפי מהדורת האוגדנים, יוצרים תסריט שנמשך על פני ארבע עד תריסר חוברות, היכולות להיקרא כ"רומן גרפי".
הפופולריות של האוגדנים הביאה גם להדפסות מחודשות של חומר ישן.
ליין האוגדנים Essential Marvel הדפיס מחדש גיבורי-על כספיידרמן וארבעת המופלאים והציגו את סיפורי תור הכסף של הקומיקס לדור חדש של קהל קוראים.
מהדורות אלו דומות לספרי טלפונים בכך שהן עבות מאוד ומודפסות בשחור-לבן כדי למנוע עלויות גבוהות.
חברת DC יצאה עם ליין משלה בשם Showcase Presents.
ארבעת הראשונים כללו את סופרמן, גרין לנטרן, ג'ונה הקס ומטאמורפו איש האלמנטלים.
דמויות נוספות כללו את החץ הירוק, משפחת סופרמן, הטיטאנים הצעירים והאיש המוארך.
בשעה שרבים מאמני וכותבי קומיקס הפכו לנודעים בידי קהל קוראיהם עוד מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, כמה מיוצרי הקומיקס של סוף שנות ה-80 ושנות ה-90 נודעו כבר לציבור כולו.
אמנים אלה כללו את טוד מקפרלן, ניל גיימן, אלן מור ופרנק מילר.
כמה מהם, כמו גיימן, המשיכו ליצור נובלות מצליחות מבחינה מסחרית.
אחרים, כמו מילר, הפכו לתסריטאים ובמאי קולנוע בהוליווד.
בניגוד לכך, במאי ומפיקי קולנוע וטלוויזיה החלו להיות מעורבים בתעשיית הקומיקס.
ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצרה של סדרת המדע בדיוני בבילון 5, נשכר כדי לכתוב את סדרת "ספיידרמן המדהים" של חברת מארוול קומיקס.
במאי סרט הלייב אקשן ארבעת המופלאים רג'ינלד הדלין הפך לכותב הפנתר השחור.
ג'וס וידון, יוצרה של סדרת הטלוויזיה באפי ציידת הערפדים, כתב בין היתר את "אקס-מן המדהימים" ואת Runaways של מארוול.
ריצ'רד דונר, במאי הסרט "סופרמן" כתב בסדרת החוברות Action Comics על מעלליו של סופרמן, יחד עם עוזר המפיק שלו לשעבר ג'ף ג'ונס.
פול דיני, המפיק והכותב של באטמן: איש העטלף וסופרמן: סדרת האנימציה, החל לכתוב עבור חברת DC במספר פרויקטים מיוחדים ולקח על עצמו את משרת הכותב בכותרי Detective Comics של באטמן בשנת 2006.
הקריירה של פיטר דייוויד כסופר התפתחה במקביל לקריירת הקומיקס שלו.
ניל גיימן, כותבו של סאנדמן, זכה להצלחה ככותב פנטזיה וספריו נכללו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
מייקל שייבון זכה בפרס פוליצר על הרומן "ההרפתקאות המדהימות של קבלייר וקליי" אודות תחילת תור הזהב של הקומיקס ובהמשך כתב עבור חברות DC קומיקס ודארק הורס.
הכותב בראד מלצר זכה להצלחה בתחום הקומיקס עם פרסום המיני סדרה נתונת המחלוקת "משבר זהות", נוסף להרצת הסדרות החץ הירוק וליגת הצדק.
מאמצע שנות ה-80 ועד סופם, מגוון רחב של ספרי מאנגה יפנית תורגמו לשוק הקומיקס המערבי.
מבין חברות ההוצאה לאור הראשונות לפרסם מאנגה מתורגמת הייתה אקליפס קומיקס, עם חוברות כמו "אזור 88", "קאמוי" ו"מאי, קוראת המחשבות", אשר נחשבו לחלק מהגל הראשון של חוברות מאנגה שתורגמו לאנגלית.
יחד עם עיבודם של קומיקו ואטרניטי קומיקס לסדרת האנימציה של רובוטק, מספר חברות נוספות פרסמו קומיקס בסגנון מאנגה כמו "בית הספר לנינג'ות" ו"סמוראי".
חברת דארק הורס הוציאה חוברות מאנגה מתורגמות רבות במהלך שנות ה-90. חותם "אפיק קומיקס" של מארוול קיבל רישיון להוצאת גרסה מתורגמת לאקירה של קצוהירו אוטומו.
משנת 2010 ואילך, מרבית המאנגה המתורגמת הופצה על ידי חברות בת של המפיצים המקוריים, כמו קודאנשה, שוגאקוקאן ובנדאי.
בעוד תרגומי מאנגה הוצגו בעבר בפורמט רגיל של מגזין קומיקס אמריקני, פרסומים בגודל מסורתי של מאנגה הפכו לשגרתיים.
במספר מקרים, הספרים מוצגים בצורתם המקורית ומיועדים לקריאה מימין לשמאל.
טוקיופופ הייתה חברת ההוצאה לאור הראשונה לשכור אמנים שאינם יפנים כדי להפיק ולשווק מאנגה מקורית בתרגום לאנגלית, אשר מחקה סגנון יפני, הן בסיפורת והן באיור.
קומיקסים קודמים בסגנון מאנגה מורכבים בעיקר מהשאלת אלמנטים איוריים ואנימטיבים של מאנגה לעבודה שלאו דווקא נחשבת כמאנגה.
Point One1מרץ 2014הופעה ראשונה של קמלה קאן כגברת מארוולThe Amazing Spider-Man Vol.31אפריל 2014הופעה ראשונה של סינדי מוןEdge of the Spider-Verse2ספטמבר 2014הופעה ראשונה של גוון סטייסי כספיידרוומןInvincible Iron Man Vol.39יולי 2016הופעה ראשונה של איירון הארט
העז לדעת הוא ביטוי לטיני ששימש מוטו בעידן הנאורות, לראשונה אצל הפילוסוף עמנואל קאנט בשנת 1784 במאמרו "תשובה לשאלה: מהי נאורות?".
את הביטוי "העז לדעת" טבע המשורר הרומאי הורטיוס בספר הראשון של ה"איגרות" ().
במכתב השני, המכוון ללוֹליוס, הורטיוס מספר על כסיל אשר מחכה שיסיימו לזרום כל המים בנהר לחצותו.
הורטיוס מציע לו בתוכחה: "dimidium facti qui coepit habet: sapere aude, incipe" (מי שהתחיל, חצי המעשה [כבר] בידו; העז לדעת, התחל!).
במאמרו, "תשובה לשאלה: מהי נאורות?", הגדיר קאנט את הנאורות כשחרור האדם מכבליו.
"העז לדעת" – התוכנית האינטלקטואלית לחופש עצמי שאותה הוא מציע לקוראים – היה למוטו של עידן הנאורות.
לדעת קאנט, לאדם היחיד קשה לחלץ את עצמו מחוסר בגרותו, שנעשה לו להרגל.
ככלל, אדם שמעולם לא הניחו לו לעשות שימוש אוטונומי בתבונתו, פשוט אינו מסוגל לעשות שימוש בשכלו; רק בודדים עשויים להשתחרר מחוסר הבגרות בכוחות עצמם.
מכאן, שהמהלך שיש לקדם הוא יציאה של ציבור שלם מחוסר הבגרות.
קאנט רואה יסוד הכרחי ומספיק לכך בחֵרוּת, שפירושה יצירת תנאי אפשרות לשימוש פומבי חופשי בתבונה, בכל תחומי החיים.
האדם התבוני מוכרע בידי צווי התבונה בלבד ולא בידי אפוטרופוסים, שצוויהם נשענים על אמונות טפלות ועל אינטרסים פרטיים.
אדם זה מכיר כבוד לחוק שמשיגה התבונה עצמה.
הוא חופשי מיצרים, מרצונות ומתשוקות – כל מה שאינו מייחד אותו כחיה רציונלית.
קאנט מבחין במאמרו באופן חד בין שתי ספירות של שימוש בתבונה: שימוש ציבורי, שפירושו שימוש אוניברסלי, כללי, הגותי ואינטלקטואלי בתבונה, של מלומד הפונה בכתב אל ציבור קוראים, ולעומתו שימוש פרטי – שימוש מקומי, במסגרת משרה או פונקציה אזרחית.
בעוד השימוש הציבורי חייב להיות חופשי לחלוטין, בהיותו תנאי לנאורות – את השימוש הפרטי יש להגביל.
לדעת קאנט, כל מניעה של חשיבה עצמאית בספירה הציבורית, כמו קביעת עקרונות שאין להרהר אחריהם, היא "פשע נגד הטבע האנושי", כלומר, נגד הטבע התבוני של בני האדם.
ניתן לקבוע חוקים ועקרונות רק בתנאי שמותר יהיה למלומדים להרהר אחריהם ולהביע דעתם, ובכך לאפשר יצירת תהליכים אטיים של שינוי, בלי פגיעה באלה ה"מבקשים לשמור על הסדר הקיים".
החרות לחשוב באופן עצמאי כרוכה לבלי התר בספקנות.
החופש לחשוב באופן עצמאי שייך לספירה הציבורית, והוא חופש המקדם את הנאורות.
חובה על הכומר או הגנרל לחשוב באופן עצמאי וביקורתי כאשר הוא מביע בפומבי את ספקותיו ואת דעותיו המלומדות שאליהן הגיע באמצעות שימוש בתבונתו.
הנאורות מתעוררת באמצעות דיונים הגותיים, אוניברסליים.
האוריינטציה של קאנט היא אליטיסטית, לפחות בתחילת התהליך: השימוש בתבונה מיועד למלומד הפונה בכתב לציבור קוראים מלומדים; אין זאת קריאה לפשוטי העם להשתמש בשכלם – לפחות לא תכף ומיד: "הנטייה והייעוד למחשבה חופשית...
פועלת בהדרגה על העם", ועם התקדמות הנאורות העם נהיה מסוגל יותר ויותר לחופש פעולה והופך לאדם ממש, ל"יותר ממכונה".
הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה־20 מישל פוקו השתמש בביטוי כדי להגדיר את מקום האינדיבידואל בתאוריה הפוסט־סטרוקטורלית.
פוקו, במאמר שכותרתו אף היא "מהי הנאורות?", דוחה את הצעתו של קאנט.
הוא מציג תכלית להתגברות האנושית על דרך הרפלקסיה, על ידי ההתעלות מהמובן־מאליו שהנאורות יצרה, לא רק סביבנו, אלא גם בתוכנו.
פוקו קורא לכינונה של אונטולוגיה היסטורית של האני, גם אם הביקורת "לא תתגלה עוד כחקר מבנים פורמליים בעלי ערך אוניברסלי, אלא כחקירה היסטורית דרך האירועים שהביאו אותנו לכונן את עצמנו ולהכיר את עצמנו כסובייקטים של מה שאנו עושים, חושבים ואומרים".
"העיגול ליד וירג'יניה" הוא שמן של שתי יצירות אמנות מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
העבודות, ממחצית שנות ה-70 של המאה ה-20, משתמשות בתצלום דיוקנה של הסופרת וירג'יניה וולף.
בשנת 1975 יצרה דגנית ברסט את העבודה "העיגול ליד וירג'יניה" - קולאז' צילומי המכיל רפרודוקציה של דיוקנה בפרופיל של הסופרת וירג'יניה וולף.
מתחת לדיוקן מופיע טקסט תיאורי: "וירג'יניה וולף, סופרת אנגליה מרתקת ומיוחדת במינה.
ואחת המחדשות הגדולות בתחום הרומן המודרני".
לצד דיוקן זה מופיע תיאור תלת-ממדי של עיגול, שנוצר כאשליה אופטית.
מתחת לשני אלו יצרה האמנית שתי צורות, המעוצבות כמעין סהר, והמהוות מעין גרסה משלה לצורות המרכיבות את העיגול.
בשנת 1976 יצרה ברסט גרסה נוספת לעבודה, בה הומר הציור בפסל תלת־ממדי עשוי עץ לבוד של צורות אלו בגובה של 120 ס"מ.
וירג'יניה וולף מופיע כאיקונוגרפיה בעבודה נוספת של ברסט בשם "אורלנדו", אף היא משנת 1975. עם זאת, אין בעבודה ביאור לקשר שבין שני הדימויים המרכזיים שבה.
ברסט עצמה התייחסה בדיעבד לבעיית הפרשנות של עבודה זו:
העבודות הוצגו בתערוכות שונות ביניהן "90-70-90" (1994), "גבולות השפה" (1997) ו"המזימה של הטבע" במוזיאון תל אביב לאמנות ובתערוכה "מרוץ שליחות" (2007) במוזיאון חיפה לאמנות.
מרבית הפרשנים הדגישו בכתיבתם את הפן המושגי ביצירות אלו.
אופן הייצוג של העיגול משמש מעין דוגמה אירונית לפילוסופיה של הפוזיטיביזם.
בפני הצופה, כפי שציינה נורית דוד, עומדת האפשרות לראות את "השמש הלבנה (או את הלבנה במילואה), או שאתה רואה את שני הסהרונים השחורים".
גם מרדכי עומר, בתארו את הגרסה השנייה של העבודה, ראה בה חלק מבחינה של אופני הייצוג האמנותיים המעומתים עם שפה "גאומטרית-מינימליסטית".
העיטים אצילי הנפש (בתרגום אחר: הנשרים אצילי הנפש; באנגלית: The gentle vultures) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1957 ופורסם בספר מחר כפול תשע.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1972 ושוב בשנת 2005; יצא בעברית גם כחלק מקובץ כתבי אייזיק אסימוב חלק 4 ב-2014.
ההוריאנים, חייזרים פרימטים קטנים, גילו במסעותיהם בחלל שגזעי פרימטים אינטליגנטיים אחרים נגררים למלחמות גרעיניות והורסים את עצמם.
ההוריאנים מסייעים לתרבויות אלה, מנקים את הרדיואקטיביות מארצותיהם ומשנים אותם גנטית כך שיהיו שלווים יותר.
בתמורה, על הגזע המשוקם לשלם להוריאנים באנרגיה, מחצבים או כוח עבודה.
ההוריאנים מגיעים לכדור הארץ בזמן המלחמה הקרה, ומקימים בסיס על הירח בעודם מחכים לפרוץ המלחמה האטומית ולהשמדת התרבות הארצנית.
להפתעתם הדבר לא קורה והם חוששים שבני כדור הארץ יגלו את המסע בחלל בלי שיעברו הינדוס גנטי ויהיו משועבדים להוריאנים.
בייאושם חוטפים ההוריאנים בן אנוש כדי לנסות להבין מדוע המלחמה לא מתחילה.
בן האנוש מאשים את ההוריאנים בהיותם 'עיטים' (במובן "עופות דורסים הניזונים מנבלות") - מאחר שבמקום למנוע את המלחמה ואת ההרס שיבוא בעקבותיה הם ממתינים כדי לשקם את הניצולים, רק כדי לנצלם.
ההוריאנים מבינים שכדי שהמלחמה תתחיל הם צריכים להתחיל אותה - על ידי ירי פצצה אטומית; אבל ההוריאנים פציפיסטים ולא יכולים לחשוב על הרג יצורים חיים, אפילו למען מטרה נעלה של שמירה על התרבות הגלקטית, ועל כן הם עוזבים את האנושות במנוחה.
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה היה תקופה, שראשיתה בסוף המאה ה-19 וסיומה ב-9 בפברואר 1917, כשניצולי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, ירדו אל החוף בוולינגטון, ניו זילנד.
ההיסטוריון אנט אלזינגה גורס תאריך מאוחר בהרבה, 1945, משום שלדעתו, מלחמת העולם השנייה הייתה נקודת המפנה בחקר אנטארקטיקה.
במהלך תקופה זו נעשתה יבשת אנטארקטיקה למוקד מאמץ בינלאומי, שהביא לחקר מדעי וגאוגרפי אינטנסיבי, כאשר 17 משלחות מחקר יצאו מעשר מדינות לאנטארקטיקה.
המכנה המשותף למשלחות אלה היה מגבלות המשאבים שהיו זמינים לאנשיהן, לפני שפיתוח והתקדמות טכנולוגית בתעבורה ובתקשורת הביאו למהפכה בעבודת הגילוי והמחקר.
עד אז, כל משלחת הייתה למעלל גבורה של כוח סבל ועמידות, שהעמידו את צוותה במבחנים עד גבול יכולותיהם הפיזיות והנפשיות, ולעיתים אף מעבר לו.
הכינוי "הרואי", שהוצמד לתקופה זו במועד מאוחר יותר, הכיר בתלאות ובמכשולים שחלוצים אלה נאלצו להתמודד עמם, והיו שלא שרדו את הניסיון הקשה; במהלך תקופה זו, נספו 19 חברים במשלחות לאנטארקטיקה.
יתר על כן, התג ההרואי מבטא את הרומנטיקה שבה נהגו בנוף האנטארקטי.
חוקרי העידן הזה נטבעו בזיכרון לא רק כמדענים וכימאים; כיצוקים בתבנית אחת - אובייקטיביים ומחושבים, מצד אחד, וגסי הליכות ובלתי מהוקצעים, מצד שני.
אדרבא, האנשים האלה זכורים כמשוררים, צלמים ואמנים.
ארנסט שקלטון נחשב במקרים רבים לגדול המשוררים מקרב חוקרי אנטארקטיקה.
שירו, "סיפור הים" מזכיר את "שירת יורד-הים הישיש" של סמיואל טיילור קולרידג', אף כי מאריי, סקוט, אמונדסן ורבים אחרים תרמו רבות לספרות ולאמנות האנטארקטית.
יתרה מזאת, הביטוי האמנותי הזה שזור וכרוך לאין הפרד בלאומיות, שהובילה למלחמת העולם הראשונה, כך שאנשים אלה היו לא רק מגלי ארצות וחוקרים אלא גם גיבורי אומתם.
לראיה, השורות הפטריוטיות הבאות, הכלולות ב"סיפור הים" של שקלטון:
היכולת לבטא את התרשמותם מן הנוף האנטארקטי מבדילה חוקרים אלה מסתם יורדי-ים ועושה אותם לגיבורי העם, איש איש בארצו.
במהלך המשלחות האלה הגיעו חוקרי הארצות הן אל הקוטב הגאוגרפי והן אל הקוטב המגנטי.
כיבוש חלוצי של הקוטב הדרומי הגאוגרפי היה למטרה ראשונה במעלה של כמה משלחות, והצידוק היחיד ליוזמתו של רואלד אמונדסן.
עם זאת, זה לא היה ההיבט היחיד של משלחות לקוטב בתקופה זו; משלחות אחרות עבדו להשגת מטרות מוגדרות באזורים שונים של היבשת.
כתוצאה מכל הפעילות הזאת, התגלה חלק גדול מקו החוף ומופה, וחלקים משמעותיים של פנים היבשת נחקרו.
המשלחות גם צברו נתונים מדעיים ודגימות בכמויות גדולות, שהשתרעו על פני היקף רחב של דיסציפלינות מדעיות, שבחינתם וניתוחם יעסיקו את קהילות המדע בעולם למשך עשרות שנים.
התמקדות בחקר הקוטב הדרומי גברה ודעכה חליפות; התקופה המסוימת הזאת, העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, איננה התקופה הראשונה של מחקר אנטארקטי אינטנסיבי.
אם להוציא מכלל זה את מה שמקובל לכנות עידן התגליות, החוקר הבריטי ג'יימס קוק יהיה אחד ממגלי הארצות המעטים שירהיב עוז לצאת למסע אל החבל הדרומי הזה של העולם.
התגליות שנעשו במהלך המסע השני שלו (1772–1775) היו עתידות לשנות לעד את מפת העולם.
לפני המשלחת שלו, הייתה סברה מקובלת, שיבשת רחבת-ידיים, שנודעה אז בשם טרה אוסטרליס, תופסת את מרבית שטחו של חצי הכדור הדרומי.
אולם, קוק גילה שאין בנמצא מסת קרקע כזאת, אם כי שדות קרח כבירים לא אפשרו לו להגיע אל יבשת אנטארקטיקה עצמה.
אף על פי כן, השערתו הייתה, שבהתבסס על כמות הקרח, חייבת להימצא מסת יבשה שממנה נובעים שדות הקרח.
בהמשך לממצאיו, חלה עצירה ממושכת בחקר חלק התבל הדרומי.
על אף זאת, העניין באזורי הדרום התעורר מחדש בתקופה שבין 1819 ל-1843. בזמן שאירופה שבה למנוחתה לאחר תקופה של מהפכה, מלחמה ואי-שקט, שמו להם מגלי הארצות בלינגסהאוזן, ביסקו, באלני, וילקס,ז'ול דומון ד'אורוויל וג'יימס קלארק רוס למטרה להרחיב את הידע בחבלי הארץ האנטראקטיים.
יעדם העיקרי של חוקרים אלה היה לחדור אל מעבר לחומות הקרח, שמעבר להן נחבאה יבשת אנטארקטיקה, החל במסעו מקיף העולם של בלינגסהאוזן, הגילוי של ד'אורוויל את תצורת היבשה הסלעית הראשונה, וכלה בגולת הכותרת של וילקס, בגילוי ארץ ויקטוריה, על הרי הגעש שבה, הנודעים כיום בשמות הר טרור והר ארבוס.
מגלי ארצות אלה, על אף תרומותיהם המרשימות לחקר הקוטב הדרומי, לא הצליחו להבקיע אל פנים היבשת ויצרו אפוא קו שבור של ארצות, שנתגלו לאורך קו החוף של אנטארקטיקה.
לאחר תקופה זו של התעניינות באנטארקטיקה הגיע מה שההיסטוריון יו רוברט מיל כינה "עידן הרחקת העניין".
לאחר המשלחת "דרומה" באוניות "ארבוס" ו"טרור" בפיקודו של ג'יימס קלארק רוס (ינואר 1841), אמר, שאין שום תגליות מדעיות, או "בעיות", ראויות לחקר הדרום הרחוק.
נראה שהשפעת רוס, יחד עם אובדן משלחת פרנקלין בחוג הארקטי הביאו לחוסר עניין בחקר הקטבים, בעיקר מצד החברה המלכותית: הבריטים ייסדו ארגון שעזר להרבה מחקרים ארקטיים מעבר לים, לרבות אלה שהיו אמורים לערוך שקלטון וסקוט.
ואולם, בעשרים השנים שלאחר שיבת רוס, השתררה הפוגה כללית בעניין בחקר אנטארקטיקה, שחלה על כל ארצות העולם.
חילוקי-דעות מסוימים אופפים את המניע הראשוני להופעת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, משום שמקורו בתנועה בינלאומית שקוויה אינם ברורים.
גאורג פון נוימאייר מהמבורג, גם הוא חוקר אנטארקטיקה, פעל לחידוש המחקר ביבשת הדרומית משנת 1861 ואילך תוך כדי עבודתו במצפה כוכבים במלבורן.
עניינו העיקרי היה בחשיבות המטאורולוגיה ובאפשרות, שתוספת מידע על הקוטב הדרומי תוכל לשפר את מידת הדיוק בתחזיות מזג האוויר.
יש בכך כדי להסביר את המעורבות הגרמנית בחקר אנטארקטיקה.
מניע אחר, בריטי בעיקרו, מקורב יותר לתקופה, נמצא בהרצאה שנשא האוקיינוגרף ג'ון מאריי, תחת הכותרת "חידוש מסעות החקר באנטארקטיקה", לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון ב-27 בנובמבר 1893. מאריי טען, שיש לארגן את המחקר באנטארקטיקה ל"פתרון הסוגיות הגאוגרפיות החשובות שעודן תלויות ועומדות בדרום".
יתרה מזאת, החברה הגאוגרפית המלכותית מינתה זמן קצר לפני כן, ב-1887, ועדה אנטארקטית, שהמריצה ציידי לווייתנים לחקור את האזורים הדרומיים של כדור הארץ ויצרה רקע מקדים להרצאתו של מאריי.
באוגוסט 1895 התכנס הקונגרס הגאוגרפי הבינלאומי השישי בלונדון והעביר החלטה כללית, הקוראת לאגודות מדע ברחבי העולם לקדם את המטרה של חקר אנטארקטיקה "בכל אמצעי שייראה להם יעיל ביותר".
עבודה כזאת "תוסיף כמעט לכל תחום במדע".
הנורווגי קאשטן בורשקרווינק נשא דברים לפני הקונגרס, זמן קצר לאחר שובו ממשלחת ציד לווייתנים, שבמהלכה היה לאחד הראשונים לדרוך על אדמת יבשת אנטארקטיקה עצמה.
בהרצאתו התווה בורשקרווינק תוכניות למשלחת חלוצית רבת-משתתפים לאנטארקטיקה, שתקים את בסיס בכף אדייר.
מכל מקום, את העידן ההרואי חנכה משלחת שהוציאה החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה בשנת 1897; בורשקרווינק יצא שנה לאחר מכן עם משלחת במימון פרטי.
יש הרואים במשלחת דיסקברי, שהפליגה לדרכה בשנת 1901, את המשלחת הראשונה באמת של העידן ההרואי.
בתיאור החצייה הראשונה של ג'ורג'יה הדרומית בשנת 1916, כתב על "שלושה אנשים מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, עם חבל באורך 16 מטרים לשלושתם גם יחד וקרדום נגרים".
מקרי מוות במהלך העידן ההרואי
תשעה-עשר אנשים מתו במשלחות לאנטארקטיקה בשנות העידן ההרואי.
מהם, ארבעה מתו במחלות שלא היו קשורות להתנסויותיהם באנטארקטיקה ושניים נהרגו בתאונות בניו זילנד.
ה-13 הנותרים נספו תוך כדי שירותם ביבשת אנטארקטיקה או סמוך אליה.
המשלחת האנטארקטית הבלגית : קארל אוגוסט וינצקה מנורווגיה, ב-22 בינואר 1898 באיי שטלנד הדרומיים, נסחף מעל הסיפון וטבע.
אמיל דאנקו מבלגיה ב-5 ביוני 1898 בים בלינגסהאוזן ממחלת לב.
משלחת צלב הדרום: ניקולאי הנסן מנורווגיה ב-14 באוקטובר 1899 בכף אדייר ממחלת מעיים.
משלחת דיסקברי: צ'ארלס בונור, בריטניה, ב-2 בדצמבר 1901 בליטלטון הארבור, ניו זילנד בנפילה מתורן האונייה.
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה: אלאן ראמזי, בריטניה, ב-6 באוגוסט 1903 באיי אורקני הדרומיים ממחלת לב.
משלחת טרה נובה: אדגר אוונס, ב-17 בפברואר 1912, לורנס אוטס ב-17 במרץ 1912, רוברט פלקון סקוט, 29 במרץ 1912, אדוארד אדריאן וילסון, ב-29 במרץ 1912, הנרי רוברטסון באוארס, 29 במרץ 1912 בחומת הקרח הגדולה, מרעב, קור ותשישות.
המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה: ריכרד ואסל, גרמניה, 8 באוגוסט 1912 בים ודל, מעגבת
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה: אדוארד ניניס, בריטניה, 14 בדצמבר 1912 בארץ המלך ג'ורג' החמישי בנפילה לבתרון.
זאוויר מרץ שווייץ, ב-7 בינואר 1913 מהיפרוויטמינוזיס A.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (קבוצת ים רוס): ארנולד ספנסר-סמית', בריטניה, 9 במרץ 1916, מדף הקרח רוס, אניאס מקינטוש וויקטור הייוורד בריטניה, 8 במאי 1916, מצר מקמרדו, בנפילה אל בקיע בקרח הים.
משלחת שקלטון-רווט: ארנסט שקלטון, 5 בינואר 1922 בג'ורג'יה הדרומית ממחלת לב.
דעות שונות קיימות בשאלה, מתי הגיע העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לסיומו.
יש הרואים במשלחת "אנדיורנס" של ארנסט שקלטון את המשלחת האחרונה לאנטארקטיקה בעידן ההרואי.
מתעדי היסטוריה אחרים מאריכים את התקופה עד לתאריך מותו של שקלטון, 5 בינואר 1922, ובכך קובעים את משלחת שקלטון-רווט, או משלחת "קווסט", כפרק האחרון בעידן ההרואי.
לפי מרג'רי וג'יימס פישר, הביוגרפים של שקלטון: "לו היה זה אפשרי למתוח קו מפריד ברור בין מה שנקרא "העידן ההרואי של חקר אנטראקטיקה" לבין "העידן הממוכן", הייתה משלחת שקלטון-רווט עשויה להוות נקודה מתאימה ככל נקודה אחרת למתיחת קו כזה".
עיתונאי שסקר את הספינה לפני שהפליגה דיווח "אביזרים!
אביזרים בכל מקום!" אביזרים אלה כללו רדיו, קן צופה מחומם בראש התורן ו"אודוגרף", שיכול לרשום ולתעד את נתיב הספינה ואת מהירותה.
העי"ג הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2016 בבימויו של סטיבן ספילברג.
הסרט מבוסס על ספר הילדים "העי"ג" מאת רואלד דאל.
בסרט מככבים מארק ריילנס, רובי ברנהיל, רבקה הול, ביל היידר, פנלופי וילטון, ג'מיין קלמנט ורייף ספול.
במרכז העלילה ילדה יתומה בשם סופי, המתגוררת בבית יתומים.
סופי מתיידדת עם ענק, אותו היא מכנה "עי"ג" (ענק ידידותי גדול) ויחד הם יוצאים להרפתקה להצלת ילדי העולם מסכנה האורבת להם מענקים רשעים אוכלי ילדים.
רבקה הול- מרי, משרתת המלכה
ג'מיין קלמנט - ענק רשע אוכל ילדים
ביל היידר - ענק רשע זולל דם
פיתוח הסרט החל עוד בשנת 1991 כשחברת אמבלין אנטרטיינמנט בבעלותם של סטיבן ספילברג, פרנק מרשל וקתלין קנדי חברה לאולפני סרטי פרמאונט במטרה להפיק סרט לייב אקשן המבוסס על ספרו של רואלד דאל.
תסריט ראשון של הסרט נכתב על ידי בני הזוג ניקולס קאזאן ורובין סוויקורד.
במהלך השנים שוכתבו התסריטים ולהפקה נכנסו גופים חדשים כמו חברת דרימוורקס ואולפני וולט דיסני.
את התסריט הסופי כתבה מליסה מתיסון שחיברה גם את התסריט לסרטו של ספילברג "אי.טי.
לקראת סוף 2014 לוהק לתפקיד עי"ג השחקן האנגלי מארק ריילנס.
אחריו לוהקה לתפקיד סופי, רובי ברנהיל, שחקנית אנגלייה ללא ניסיון קודם בקולנוע, שקודם לכן הופיעה רק בתפקיד משני בתוכנית ילדים של ה-BBC, "מועדון השעה 4".
שאר השחקנים לוהקו במהלך 2015.
צילומי הסרט התבצעו בין מרץ ליוני 2015 בוונקובר שבקנדה.
תקציב הסרט הסתכם בכ-140 מיליון דולר.
הסרט היה כישלון קופתי בארצות הברית והכניס רק 55 מיליון דולר, ברחבי העולם הכניס הסרט עוד כ-127 מיליון דולר.
משל "העיוורים והפיל" (מכונה גם "חמשת העיוורים") הוא משל שמקורו בתת-היבשת ההודית העוסק במתח של עובדות ל"אמת היחסית", לפיה אנשים מסיקים מסקנות כלליות על סמך תצפיות חלקיות בלבד, אך משוכנעים שהצדק בידם.
המשל גם מציג את הצורך לתקשר ולקבל מספר השקפות (פרספקטיבות) על מנת לראות תמונה שלמה ולהגיע להבנה מלאה.
הוא מביא לידי ביטוי את משמעות המושגים שגיאות תצפית והטיה קוגניטיבית.
המשל מתאר קבוצה של עיוורים (או גברים בחשכה) הממששים פיל ונדרשים לחשוף יחד במה מדובר.
כל אחד מהגברים ממשש חלק בודד מגופו של הפיל (זנב, רגל, אוזן, חדק, בטן וחטים).
כל אחד לחוד נחשף לתכונות אחרות, והם לא מצליחים להגיע להבנה ולהסכמה שמדובר בפיל.
מוסר ההשכל הוא שתהליך בירור המציאות נדרש להתבצע תוך קבלה וניתוח מצד השקפות שונות.
באותו הקשר, שימוש בתקשורת ושיתוף פעולה בין בני אדם צפוי למנוע טעויות ולהוביל להישגים שלא ניתן להשיג לבד.
המשל התפשט לדת ההינדית, הבהאית, ג'ייניזם וזרם הסופיות במאה ה-19 התפשט גם ברחבי אירופה בעקבות פרסומה של פואמה בשנת 1872 של ג'ון גודפרי סאקס (John Godfrey Saxe).
בשנת 1970 גרסה מעובדת של המשל נכנסה לספרו של אידריס שאה: "The Dermis Probe".
בהמשך הוכנס המשל בספרי ילדים בגרסאות שונות.
סיפור "חמשת העיוורים", סיפור מאת לב טולסטוי הרוסי שעובד לעברית על ידי חיים נחמן ביאליק, מופיע ברשימת יצירות הספרות של תוכנית הלימודים בישראל לתלמידי כתות ה'-ו'.
המשל משמש בעידן המודרני לתיאור מספר תופעות מדעיות:
בפיזיקה – מתאר דואליות גל-חלקיק.
בביולוגיה – מתאר ברירת שבטים של תאי דם לבנים.
ישנם קוסמולוגים שמציבים את העידן האלקטרו-חלש בתחילת עידן האינפלציה הקוסמית, כ-10−36 שניות לאחר המפץ הגדול.
אחרים מציבים אותו בערך 10−32 שניות לאחר המפץ הגדול, כאשר שוחררה האנרגיה הפוטנציאלית של שדה האינפלטון שהניע את אינפלציית היקום במהלך עידן האינפלציה הקוסמית, ומילאה את היקום בפלזמת קווארקים-גלואונים צפופה וחמה.
אינטראקציות בין חלקיקים בשלב זה היו אנרגטיות מספיק כדי ליצור מספר גדול של חלקיקים אקזוטיים, כולל בוזוני W ו-Z ובוזוני היגס.
ככל שהיקום התרחב והתקרר, האינטראקציות הפכו לפחות אנרגטיות וכאשר היקום היה בן כ-10−12 שניות, בוזוני W ו-Z חדלו להיווצר בקצב נצפה.
העידן האלקטרו-חלש הסתיים במעבר פאזה אלקטרו-חלש, שהמקור שלו אינו ידוע.
אם המעבר היה מסדר ראשון, יכולים היו להיווצר גלי כבידת רקע.
מעבר הפאזה האלקטרו-חלש הוא גם מקור פוטנציאלי לבאריוגנזה, בתנאי שתנאי סחרוב מתקיימים.
במודל הסטנדרטי המינימלי, המעבר בעידן האלקטרו-חלש לא היה מסדר ראשון או מסדר שני אלא מעבר מוצלב רציף, המונע כל בריוגנזה, או ייצור גלי כבידת רקע נצפים.
עם זאת, להרחבות רבות למודל הסטנדרטי כולל סופר-סימטריה ומודל שני-היגס-כפילות יש מעבר אלקטרו-חלש מסדר ראשון (אך דורשות שבירת סימטריית CP נוספת).
העיוורת (ביידיש: די בלינדע, נהגה: di blinde) הוא סיפור קצר מאת יעקב שטיינברג, סופר, משורר ומחזאי יהודי.
הסיפור התפרסם לראשונה ביידיש בראשית אפריל 1912 (ניסן תרע"ב) בעיתון "דער פֿרײַנד", שהופיע בוורשה שבפולין הרוסית, ולאחר מכן תורגם על ידי שטיינברג עצמו לעברית ופורסם לראשונה במהדורת 1923 (תרפ"ג) של כתביו.
זהו סיפור פואנטה, שעלילתו מתוארת מנקודת מבטה של חנה העיוורת, הנישאת בשידוך לישראל, ובסופו נחשפת האמת על בעלה ועל מצבה של הגיבורה ומשנה את ההיפותזה המרכזית על משמעות הסיפור כולו.
עלילת הסיפור מתארת את חייה של חנה, אישה יהודייה עיוורת, שאמורה להינשא בשידוך לגבר שאינה מכירה.
אמה מתארת לה את חתנה המיועד, ישראל, כגבר עשיר, סוחר בטבק, בן 30, אלמן, שלא נותרו לו ילדים מנישואיו הראשונים.
לאחר מכן מסופר שיש לו שני ילדים, ושיש לו בית גדול עם חצר גדולה, אשר נמצא בקצה העיר.
בהמשך מתברר לחנה ולקוראים שהאיש מתגורר בשכנות לגוים, ולכן היא צריכה להישאר בביתה ולא לצאת ממנו.
חנה לא מאמינה לדברי אמה.
לאחר חתונת חנה עם בעלה, שלא הכירה כלל, בעלה נרדם, ובעודה מגששת בחדר, היא מופתעת לגלות כי בעלה כלל לא בן 30, אלא הרבה יותר מבוגר (בעזרת מישוש זקנו).
בעזרת חושיה המפותחים (חושים שהיא מפתחת במהלך השנים על מנת לפצות על העדר חוש הראייה), היא מגלה שבעלה הוא איש צנום וגבוה.
היא מבינה שהוא לא סוחר בטבק, אלא כנראה עוסק בעבודת כפיים.
בעקבות הריונה היא חוזרת לביתה, וכאשר קרב מועד הלידה, היא חוזרת אל בעלה.
העגלה שחנה נמצאת עליה עושה את דרכה לכיוון בית בעלה, והיא חולפת על פני מגורי היהודים.
לאחר מסע ארוך, היא מגלה שהם הגיעו למקום פתוח בקצה היישוב.
רק שני בניו של בעלה, מנישואיו הראשונים, נשארים איתה בבית כשהוא הולך לעבודתו, ועל אף שהבן הבכור בן 4, הוא לא יכול לעזור לה לפתור את המסתורין האופף את חייה החדשים (עם מי היא התחתנה, היכן הם גרים) כיוון שהוא כבד פה.
בתם של העיוורת ובעלה נולדת, ומיד נדבקת במחלת האסכרה, הממיתה תינוקות רבים כל יום.
חנה מבחינה שבעלה לא היה מודאג ממחלת הילדה, והוא אפילו לא עוזר לה לטפל בבתם החולה.
חנה מחליטה לעשות מעשה ולצאת מהבית.
היא מגלה שהיא נמצאת בבית קברות ושבעלה קברן.
כמו כן, היא מגלה שבעלה, הקברן, קבר את בתה אף על פי שהיא ביקשה להשאיר את גופתה קרובה אליה ואמרה שאם הקברן יבוא, היא לא תיתן לו את גופתה.
בעזרת השפה, שטיינברג מספר את הסיפור בתור סיפור בלשי, שבו, לאט לאט מתגלים פרטים נוספים בסיפור, והקוראים נחשפים יחד עם הגיבורה לפרטים החדשים.
עם זאת, הסיפור הוא לא סיפור אמוציונלי.
חנה היא הדמות המרכזית בסיפור אשר מבוסס על חידת חייה ועל ניסיונותיה לפתור אותה.
הסיפור מסופר מנקודת המבט של חנה, ואנחנו יודעים רק מה שהיא יודעת, ולא יותר מזה, מה שמקנה לסיפור אווירת מתח ומסתורין.
חושיה של חנה מחודדים מאוד, כנראה בשל הצורך לחפות על כך שהיא עיוורת.
היא אמיצה ונחושה לפענח בהצלחה את תעלומת חייה.
לאחר הולדת בתה, בפעם הראשונה ניתן לראות שחנה מאושרת.
תקופה מאושרת זו נפסקת כאשר ילדתה חולה במחלה שפוקדת את העיר, ולבסוף מתה.
בעלה אטום לחוסר האונים שלה, ובכלל אליה.
הוא אף אדיש למחלת ביתו ולסבלה.
לחנה קשה לשלוט בגורלה, כיוון שמשדכים לה, בעל כורחה, מישהו שהיא לא מכירה, והיא חייבת להתחתן איתו.
היא נכנסת לחיים שהיא לא מכירה, חיים מלאי שקר.
מצבה הפיזי גורם לה להיות באחרים.
היא לא בחרה את הגורל שקיבלה, ולכן אינה שולטת בגורלה.
עדות לכך ניתן לראות בסירובה לתת את גופת בתה לידיו של הקברן, כדי שיקבור אותה, אך לבסוף, גופת בתה נלקחת ממנה, בניגוד לרצונה.
עם זאת היא מנסה לקחת את גורלה בידיה ולשלוט בו, ולבסוף אף מצליחה לפצח את חידת חייה.
רבי ישראל (בעלה של חנה)
בסיפור מתואר רבי ישראל בהדרגה מנקודת המבט של חנה.
הוא איש זקן, שקט ואדיש, ששודך לחנה.
ישראל, אמה של חנה והמשדך מתייחסים לרעה ומנצלים את העיוורון של חנה ומשקרים לה על גילו ותעסוקתו של ועל מיקום הבית שבו הם גרים.
מיד לאחר מכן יולדת חנה, ובאותו זמן היא מגלה רמזים על חידת חייה.
חנה מתחילה לחשוד בבעלה לגבי המקצוע שלו לפי ספירת פרוטות נחושת שלא מתאימה לסוחר טבק, הגעה לבית עם בוץ בנעליים ועוד.
רבי ישראל כל יום מגיע הביתה, אוכל, ישן, ולמחרת בבוקר, יוצא שוב לעבודה מבלי לדבר או לעשות מעשה שיכול לגרום לחנה לגלות את הזהות האמיתית שלו.
בתם חולה במחלת האסכרה שמתפשטת באזור.
רבי ישראל יודע שבתו חולה ולא עושה דבר.
אפילו כשחנה דרשה ממנו שיעזור לה, הוא התנהג באדישות ולא התייחס.
לאחר כמה זמן הילדה מתה, ובעלה קבר את הילדה בבית קברות.
בסוף הסיפור, חנה יוצאת מהבית ומגלה שהיא נמצאת בבית קברות ושבעלה קברן.
הסיפור "העיוורת" כתוב בתור סיפור מתח בלשי, המבוסס על פואנטה.
סיפור פואנטה הוא סיפור שבו יש נקודת מפנה בסוף הסיפור, אשר מהווה את שיאו, ומעניקה לסיפור משמעות חדשה, שהקוראים לא יכלו להבין לפני הגעת הפואנטה; בסיפור כזה המחבר "שותל" רמזים מטרימים, המכוונים את העלילה עד הגילוי המפתיע, לרוב בסופו של הסיפור.
שיאו של סיפור זה הוא סופו, והוא הרגע שבו חנה, מגלה שבעלה הוא קברן ושהוא קבר את בתם בבית הקברות בו שוכן ביתם.
הפואנטה חושפת לראשונה את האמת על דמותו של הבעל ועל מצב הגיבורה.
הפואנטה בסוף הסיפור מעניקה פירוש חדש לכל היצירה.
רמזים מטרימים לעיסוקו של הבעל
רבי ישראל מרבה לשהות בבית, ושעות עבודתו לא קבועות, אלא רק לעיתים יש דפיקות בדלת וקריאות: "רבי ישראל!
רבי ישראל!", שלאחריהן הוא יוצא מהבית בדחיפות.
כינויו "רבי" מרמז על היותו "כלי קודש" (בעל מקצוע הקשור לעניין דתי).
לאחר שהוא חוזר הביתה, הוא נוטל ידיים, מנהג יהודי רווח לאחר ביקור בבית קברות.
אדישותו למחלת הילדים ולמות בתם היחידה – מקצועו כקברן יכול להסביר את אדישותו לנושא המוות.
הוא אדיש ללידת בתו, ולבסוף אדיש גם למותה.
בפתיחה – אמה של חנה מספרת לה כי ביתה העתידי נמצא בקצה היישוב ואומרת לה שלא כדאי לה להתרחק מהבית.
לאחר שהרתה, חנה עוברת לגור בבית בעלה.
בדרך לשם היא תוהה מדוע הנסיעה כל כך ארוכה.
לאחר שהיא חשה כי היא יצאה מתחומי היישוב היא מבינה כי הבית, אינו בקצה היישוב, אלא רחוק יותר.
לאחר הפואנטה, ניתן להבין שמרבית מבתי הקברות נמצאים מחוץ ליישובים, במקומות פתוחים.
בביתה החדש, היא מבינה כי סביבם יש מקום פתוח וריק, ובנוסף היא חשה שאין משהו שעוצר את הרוח באזור הבית.
לאחר שהפואנטה מגיעה, ניתן להבין שאלה הקברים שבגללם הרוח לא עוצרת.
חנה שמה לב לקול הצעדים שעוברים באופן קבוע ליד ביתם, וכיוון שהיא יודעת להבדיל בין צעדים של יהודי לבין צעדים של גוים, היא מבינה כי אלו צעדי יהודים.
כאשר מגיעים לפואנטה, ניתן להבין כי אלו אנשים שהולכים אחר ארון הקבורה בהלוויה.
הסיפור העיוורת נכלל ברשימת יצירות החובה לבחינת הבגרות בספרות.
בשנים האחרונות, כחלק מהקולות הקוראים לשינוי במבנה ובתוכני הבגרויות, הושמעה גם ביקורת מצד מורים לספרות כנגד יצירות שונות ובהן "העיוורת" בטענה שהן "כבדות ומדכאות".
ב-2012 יצא לאור הסרט הקצר "העיוורת" בבימויו של יואב לוסטיג ובכיכובה של קרן ברגר בתפקיד חנה, שהתבסס על סיפור זה.
העיטור (בשמו המלא: עיטור סופרים), הוא ספר הלכה שחובר במאה ה-12 על ידי רבי יצחק בן אבא מרי ממרסילייא שבחבל פרובאנס שבצרפת.
המחבר ידוע בעיקר על שם ספרו, בכינוי "בעל העיטור", ויש גם המכנים אותו "בעל הדברות", על שם חיבורו "עשרת הדברות" הנספח לספר העיטור .
הספר מקיף את יסודות ההלכה בתחום דיני אישות וממונות, הלכות המועדים, חלק מהלכות כשרות ועוד.
הוא מבוסס במידה רבה על תורתם של גאוני בבל, ותרומתו רבה להכרת שיטותיהם בנושאים הנדונים בו.
ספר העיטור מצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים, וסעיפים רבים בשולחן ערוך נקבעו תוך התחשבות בשיטתו.
למרות חשיבותו, נדפס הספר פעמים מעטות ובשיבושים קשים.
כאמור, שמו המלא של הספר הוא "עיטור סופרים", והוא מכונה בקצרה "העיטור".
"סופרים" הוא כינוי קדום לחכמים, ו"עיטור סופרים" הוא פרפרזה של מונח בתלמוד המציין תיקוני לשון במקרא לייפוי הלשון.
שם זה מבוסס על דברי התלמוד: "תלמיד חכם צריך שילמוד שלושה דברים: כתב, שחיטה, ומילה", ועל פי דעה נוספת שם: "אף קשר של תפילין, ברכת חתנים וציצית".
כוונת התלמוד שתלמיד חכם צריך להוסיף על לימודו התמחות מעשית בתחומים אלו: כתיבה, שחיטה, וכו'.
ברם, המחבר (בהקדמתו לספר ובסיומו) העניק למאמר זה על כל חלקיו משמעות רחבה: "כתב" פירושו: ידיעה מקיפה בהלכות שטרות, "ברכת חתנים" היא ידיעת הלכות אישות, וכן הלאה.
מבנה הספר סבוך ומורכב, וההתמצאות בו איננה קלה.
הספר אינו מסודר באופן שיטתי על פי תוכן הנושאים, אלא המחבר נצמד לסימנים מסוימים בסידור הספר, על פי ראשי תיבות של שמות הפרקים או על פי סדר א-ב, באופן שאיננו עקבי לגמרי.
לפיכך נדרשת היכרות טובה עם הספר על מנת לאתר נושא מבוקש כלשהו.
על קושי זה מעידים דברי רבי מאיר יונה, מהדיר הספר במהדורתו האחרונה, בסוף המפתח המפורט שהקדים לספר (עמ' 9): "המפתחות הללו כתבתי באורך קצת...
יען מדרך רבינו הגדול לגולל על שפתיו דבר אשר לא יעלה על לב אדם לחפשו שם, לכן ביקשו ממני לחרוט בחרט אנוש כל דין, איה מקום מוצאו ברבינו, למען יהי נקל על המחפש דבר למצוא".
לספר שני חלקים עיקריים: הראשון עוסק בדיני אישות וממונות (הנושאים הכלולים בחלקי השולחן ערוך: "אבן העזר" ו"חושן משפט"), והשני עוסק בדיני כשרות והלכות יום יום ומועדים (במקביל לשני החלקים הנוספים: "אורח חיים" ו"יורה דעה").
ההפרדה בין שני החלקים איננה תואמת את תוכנית הספר מלכתחילה: חציו של החלק השני הוא המשך לחלק הראשון, ואילו החצי השני, העוסק בהלכות המועדים, הוא ספר נפרד, שהמחבר העניק לו שם אחר: "עשרת הדברות".
חלק ראשון - דיני אישות וממונות
בתחילת חלק זה מופיעים עשרה פרקים על דיני ממונות, הנקראים "עשרה מאמרות", ולכל אחד שם המבטא בתמצית את תוכנו העיקרי: זמן - כתיבת התאריך בשטרות.
אחריות - גביית בעל חוב מנכסי הלווה.
נאמנות - מהימנות בעל חוב ואישה הגובה כתובתה.
שמות בעלים - כתיבת שמות האיש והאישה בגט.
כתיבת גיטין, כתיבת השטרות (פרק אחד המחולק לשניים) - הלכות כתיבת גט ושאר סוגי השטרות.
קיום טופסין וחותמין - הלכות חתימת העדים על השטר.
מצרנין - כשיש ספק על היקף השטח הכלול בקרקע שנמכרה.
שטרות היוצאין - סתירה בין שני שטרות, ועוד.
כחמישים פרקים בדיני אישות, בדגש על יחסי הממון בין בני הזוג, ודיני ממונות בכלל.
הפרקים סדורים לפי סימן שקבע המחבר: תשקף בגזע חכמה, כלומר, נושאים המתחילים באות ת', לאחריהם האות ש', וכן הלאה.
ת - שני נושאים (כמו תנאי).
ש - שישה נושאים (שיתוף, שכירות, ועוד).
ק - ארבעה נושאים (כגון קבלנות).
הנושא הרביעי, קידושין, נכתב משום מה לאחר כל פרקי הסימן, כלו
פ - שבעה (ביניהם: פיקדון, פשרה).
ב - שניים (מתוכם: "בירורין" - נוהל בחירת בורר).
ז - נושא אחד (זיכוי - הקנאה לאדם שלא בנוכחותו).
ע - נושא אחד (ערב)
ח - שלושה נושאים (חוב, המתחלק לשלושה: מלווה בשטר, מלווה בעל פה, ומלווה על משכון; "חלוקת קרקעות", על שותפים בחצר, ועוד).
כ - ארבעה נושאים (העיקרי שבהם - כתובה)
מ - תשעה נושאים (מודעא, מחאה על חזקת קרקעות, מחילה, מורד ומורדת, ועוד).
ה - ארבעה נושאים (ביניהם: הודאה, הרשאה).
חלק שני - דיני כשרות והלכות יום יום
בתחילת חלק זה מופיעים כמה "שערים", שהם חלק מקורי מספר העיטור.
לאחר מכן נכלל בחלק זה ספר אחר מאת המחבר, שנקרא "עשרת הדברות", הכולל עשרה נושאים בהלכות המועדים.
כאמור, יש שכינו את המחבר "בעל הדברות" על שם ספרו השני.
"שער הכשר הבשר", הכולל הלכות איסור אכילת דם, חלב, גיד הנשה ובשר בחלב.
"ברכת חתנים" - דיני ברכת אירוסין, סדר הנישואין ושבע ברכות.
את המושגים בהלכות טרפות סידר המחבר על פי סדר א-ב, כאשר בנושאים מרובי פרטים (ריסוק איברים, ריאה) קיימת חלוקה פנימית של פרטי ההלכה לפי א-ב.
"עשרת הדברות": הלכות סוכה, לולב, הלל, שופר, ביעור חמץ, מצה ומרור, יום הכיפורים, מגילה, חנוכה, ויום טוב.
חלק נוסף של הספר נקרא מאה שערים והוא השגות על הרי"ף, נדפס מכתב יד בסוף הרי"ף מהדורת וילנה.
כמקובל בפסיקת ההלכה, התלמוד הבבלי הוא המקור המרכזי שבו דן וממנו הסיק בעל העיטור את פסקיו.
עם זאת, העיטור מתייחד מראשונים אחרים בשימוש מרובה מאוד גם בתלמוד הירושלמי, המוזכר בספר מאות פעמים.
מבחינה זו, יש חשיבות רבה לגרסאותיו ופירושיו בתלמוד זה.
המחבר השתמש רבות גם בכתבי הגאונים, וספרו מהווה מקור חשוב למידע אודותם.