tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרס הגדול, קאן, צרפת, 1973 1973 פרס בינלאומי, הריביירה הצרפתית 1973 פרס בינלאומי, דוביל, צרפת
יצחק פרנקל - גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב 1946
יצחק פרנקל - גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב 1948
יצחק פרנקל - גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב 1953
יצחק פרנקל - תערוכת יחיד בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב 1964
תערוכת תלמידי הסטודיו לציור שעל יד ועדת התרבות בהנהלת יצחק פרנקל אולם ועדת התרבות של ההסתדרות העובדים, תל אביב 15 בינואר - 15 בפברואר 1927
תערוכת תלמידי הסטודיו לציור שעל יד ועדת התרבות בהנהלת יצחק פרנקל הגימנסיה העברית "הרצליה", תל אביב, 1 בספטמבר - 30 בספטמבר 1927
יצחק פרנקל - רישומים מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 7 במאי - 28 במאי 1939
יצחק פרנל פרנקל - שחקנים תלבושת ועיצוב במות ב"הבימה", תיאטרון ירושלים, ירושלים, 15 בנובמבר - 13 בדצמבר 1994
תערוכת אמנים מודרניים (שלישית), צריף האהל, תל אביב
תערוכת ציירי ישראל 2: תקופת "מגדל דוד", תערוכה נודדת, ישראל
התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, גלריה לאמנות בבית "הבימה", תל אביב, 1941
התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, גלריה לאמנות בבית "הבימה", תל אביב, 1943
תערוכת אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1951
דיוקן עצמי באמנות הישראלית, מוזיאון חיפה לאמנות, 1973
תערוכה קבוצתית, גלריה לים, תל אביב, 1974
ציורי ארץ ישראל, שנות העשרים עד סוף שנות הארבעים מתוך אוסף גבעון, הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 1985
עם בונה ארץ: היסטוריה ישראלית בראי האמנות, מוזיאון הרצליה, הרצליה, 1988
ימי מגדל דוד, מלחמת התרבות הראשונה באמנות ישראל, מגדל דוד, המוזיאון לתולדות ירושלים, ירושלים, 1991
התערוכה האמנותית הראשונה, גימנסיה "הרצליה", תל אביב, 1 באפריל - 7 באפריל 1920
התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל, אולם "נווה שאנן", תל אביב, 1921
התערוכה השנתית השישית של אגודת אמנים עברית, בית הספר "למל", ירושלים, 11 באפריל - 27 באפריל 1926
תערוכת אמנים מודרניים, צריף האהל, תל אביב, 7 במאי - 17 במאי 1926
התערוכה השנתית החמישית של אגודת אמנים עברית בקשר למפעל הסופר והאמן לטובת גאולת הארץ, מגדל דוד, ירושלים, 4 ביולי - 5 ביולי 1926
תערוכת אמנים מודרניים (שנייה), צריף האהל, תל אביב, 1 במאי - 31 במאי 1927
התערוכה השנתית השביעית של אגודת אמנים עברית, מגדל דוד, ירושלים, 4 בפברואר - 28 באפריל 1928
הפורטרט בארץ ישראל, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים, 13 בפברואר - 25 במרץ 1934
תמונת-הנוף בארץ-ישראל, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים, 27 במרץ - 21 באפריל 1934
תערוכת אמני ארץ-ישראל, מוקדשת לזכרו של מאיר דיזנגוף ז"ל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1936
התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1939
התערוכה הכללית של אמני ארץ-ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1940
התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל לזכר ב.
שץ מיסד בצלאל, גלריה לאמנות בבית "הבימה", תל אביב, 4 במרץ - 15 באפריל 1942
בית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים - מבט לאחור, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים, 24 באוקטובר - 30 בנובמבר 1964
האקספרסיוניזם הישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז, מוזיאון ישראל, ירושלים, 5 באוקטובר - 30 בנובמבר 1971
ציירי ארץ ישראל 1945 - 1926, עבודות שמן, תערוכה שנייה לרגל שנת השלושים למדינת ישראל, גבעון גלריה לאמנות, תל אביב, 15 באפריל - 12 במאי 1978
תל אביב, מטרופולין קטנה (ת"א בציור הארצישראלי - שתי תקופות), תערוכה לציון 70 שנה לעיר תל אביב, גבעון גלריה לאמנות, תל אביב, 1979
תערוכות יום הזיכרון תשמ"ב, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה, 1982
שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 24 במאי - 3 בנובמבר 1982
אוסף רוז'ה ואריה דוברון, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה, 20 בספטמבר - 29 באוקטובר 1983
ציוני-דרך באמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 8 בדצמבר 1985 - 3 במרץ 1986
רובינא - ציירי הארץ מציירים את חנה רובינא, מוזיאון בית ראובן, תל אביב, 29 בדצמבר 1987 - 5 בנובמבר 1988
אמנות בהסתדרות: מבחר מאוסף הוועד הפועל, בית הוועד הפועל, תל אביב, 1989
פני המשורר - חיים נחמן ביאליק, דיוקנאות, ציורים ורישומים, מוזיאון בית ראובן, תל אביב, 21 בדצמבר 1991 - 20 במרץ 1992
על שפת ים כנרת, בית גבריאל בכנרת על יד צמח, 28 באפריל - 27 ביולי 1993
חלונות: מתווים לשבעה נושאי חתך באמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 4 בפברואר - 6 במאי 1996
אמנות ישראל מאוספי המוזיאון, הביתן לאמנות ישראל ע"ש אילה זקס אברמוב, אולמות ד"ר יהודה והילדה מרצבכר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2 ביולי - 31 בדצמבר 1996
טובל במים, טובל באור: מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1 בדצמבר 1998 - 28 בפברואר 1999
אספנות בראי האמן, המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון, 25 בנובמבר - 27 בדצמבר 2000
תמונות מקומיות - אמנות ישראלית מן האוסף ועוד, מוזיאון ישראל, ירושלים, 13 ביולי 2001 - 13 באפריל 2002
תערוכה קבוצתית - פותחים שולחן, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, 2004
אין עם חדש, אמנות ישראלית בנתיב האמנות היהודית: סקיצה היסטורית, זמן לאמנות - מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב, 26 בנובמבר 2004 - 15 בינואר 2005
אורים - ייצוגי אור ביצירות אמנות בעקבות פרויקט קרן עדי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2005
אסכולת פריז בקריית האמנים צפת, שנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים, מוזיאון ראובן ועדית הכט, חיפה, 2013
בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה־30 וה־40, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה, 2013
נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 11 בספטמבר 2019 - 21 במרץ 2020
1948: ארץ ישראל, אמנים פלסטינים, הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה, 1 במאי - 30 בספטמבר 1948
1950: התצוגה הישראלית, הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה, 8 ביוני - 15 באוקטובר 1950
1998: Cinquantenaire de l'Etat d'Israel, מרכז אמנויות, פריז, צרפת, 1 באפריל - 3 במאי 1998
1924: Salon d'Automne, סלון הסתיו, פריז
1954 יוהנסבורג - דרבן - קייפטאון
1959 גלריית מקס בולג, ציריך
1965 - גלריית קונטיננטל, ניו יורק
1970: גלריית WESTART, ניו יורק
1973: גלריית אקווה וולה, קראקס
1973: גלריית IBAM, ריו דה ז'ניירו
1974: גלריה ALTULIDADES, סאו פאולו
1975: גלרי ונדום, פריז "הומאז' לשאגאל"
1975: גלריית ז'אן אפסטגי, דוביל
1977: גלריית ישראל לינקה, אמסטרדם
1979: מוזיאון האורנז'רי, תערוכת יחיד, פריז, נחנך על ידי נשיא הסנאט הצרפתי
יצחק פרסבורגר (נולד בשנת 1933) הוא צייר ישראלי.
פרסבורגר נולד בפרסבורג (ברטיסלבה) שבצ'כוסלובקיה למשפחה אמידה בת שישה ילדים.
מספר חודשים לאחר פלישת הגרמנים לצ'כוסלובקיה, בשנת 1939, ברחה המשפחה לבודפשט.
עם כניסת הגרמנים לבודפשט, בשנת 1944 נשלח אביו של פרסבורגר לעבודה בבית חרושת ולבסוף נספה בצעדת המוות.
המשפחה חיה עם עוד מספר משפחות יהודיות ב"בתים המוגנים" שבעיר שהיו תחת דגלי שווייץ, פינלנד, בלגיה ושוודיה.
בדצמבר 1944 חוסלו הבתים המוגנים והמשפחה הועברה לגטו של העיר.
בשנת 1947 עלה לישראל, יחד עם שתי אחיותיו, באוניית המעפילים "אקסודוס".
הוא התיישב בכפר רופין ושירת בצה"ל.
פרסבורגר למד במכון אבני, היה מתלמידי מרסל ינקו ואיזידור אשהיים.
בשנת 1964 היגר לצרפת, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז Beaux-Arts.
במשך שנים עסק בציור וחי בחברת אמנים מקומיים ידועים.
נישא באמצע שנות ה-60 בצרפת לגאולה.
באמצע שנות ה-70 החל להתקרב ליהדות, ובשנת 1979, לאחר שחזר בתשובה, עלה עם משפחתו לישראל.
פרסבורגר יזם, יחד עם בנו יונה פרסבורגר, קמפיין ארצי נגד תוכנית ההתנתקות.
השניים עיצבו והפיקו כרזות מחאה אמנותיות שהופצו ברחבי הארץ, הונפו בידי מפגינים והיו מהסמלים הבולטים של המאבק.
בשיתוף עם ד"ר שלום פליסר הפיק את "הרי אמרתי לכם" - אלבום כפול של שירי מחאה נגד הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות.
לאלבום הכפול מצורף ספר במהדורה אלבומית של מילות השירים, מאויר על ידי פרסבורגר.
פרסבוגר אייר את הספר "תכלית ראויה".
אחיו הוא שמואל פרסבורגר, שעמד בראש סיעת הליכוד בעיריית ירושלים.
יצחק (אייק) פרלמוטר (נולד ב-1 בדצמבר 1942) הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי.
בשנת 2021 העריך המגזין פורבס את הונו בכ-5.2 מיליארד דולר.
פרלמוטר נולד בישראל וירד לארצות הברית בשנת 1967, לאחר שירותו בצה"ל וסיומה של מלחמת ששת הימים.
הוא הגיע לניו יורק עם 250 דולר בכיסו, ובתחילה ניצל את כישורי העברית שלו על מנת לסדר לוויות בבתי עלמין יהודיים בברוקלין.
לאחר מכן הוא עסק במכירת צעצועים ומוצרי טיפוח ברחוב, ועד מהרה גילה כישרון להפיק רווחים נאים ממכירת מוצרי עודפים.
הוא מעולם לא למד באוניברסיטה אך למד בעצמו לקרוא מאזנים ודוחות כספיים, ופיתח מיומנות לזהות הזדמנויות אצל חברות במצוקה.
באותן השנים הכיר לראשונה את שותפו העתידי לעסקים אבי ארד, שהיה בוגר לימודי תעשייה וניהול ועסק בפיתוח ועיצוב צעצועים.
תוך ניצול כישורי המסחר שצבר הוא הקים יחד עם שותף, איש העסקים היהודי ברנרד מרדן, חברה שהתמחתה ברכישת עודפי צעצועים במחירים נמוכים ובמכירתם הלאה, במחיר גבוה יותר.
במאי 1984 הם מכרו את החברה לרשת בתי המרקחת "רבקו דיסקונט דראג סטורס", תמורת 12% ממניות "רבקו" (Revco).
עד מהרה הוא ביקש לקבל לידיו את ניהול החברה, ולאחר משא ומתן הוא נענה בשלילה.
פרלמוטר ושותפו איימו בהשתלטות עסקית עוינת, אך בסופו של דבר לא ביצעו זאת, ומכרו את חלקם בחברה תמורת 120 מיליון דולר.
לאחר תקופה ארוכה של קשרים עסקיים עם חברת "קולקו", מהם רכש עודפי צעצועים, רכש פרלמוטר ב-1988 את כל האג"ח של החברה, והפך לנושה העיקרי שלה במקרה של פשיטת רגל.
פרלמוטר האמין שהסיכוי לפשיטת רגל שלהם הוא סביר, אלא שהעריך שנכסי החברה יעלו על ערך חובותיה המובטחים בשעבוד, והמהלך ישתלם.
לאחר חודשים ספורים החברה אכן פשטה את הרגל, ולאחר תביעות הדדיות בינו לבין החברה הוסכם שהוא יקבל 64 מיליון דולר (עבור אג"ח בערך נקוב של 85 מיליון דולר אותו רכש תמורת 50 מיליון דולר) בתמורה להסרת התביעה.
בינואר 1990 רכש עם אבי ארד את רשת הצעצועים "טוי ביז" ("Toy Biz") (לימים Marvel Toys).
בשנת 1993 הקימו את אולפני מארוול לאחר שרכשו זכויות להפקת סרטים המבוססים על דמויות קומיקס של חברת מארוול קומיקס.
לאורך השנים הפיקו אולפני מארוול סרטי קולנוע מצליחים המבוססים על "מארוול קומיקס", בהם סרטי "אקס-מן", סרטי "ספיידרמן" וסרטי "הענק הירוק".
בשנת 1994 רכש פרלמוטר את גרעין השליטה בחברת רמינגטון שעוסקת במוצרי גילוח, והיה סגן נשיא החברה.
בשנת 1996, עת עמדה חברת מארוול קומיקס על סף פשיטת רגל, הצליחו פרלמוטר וארד להשיג שליטה על החברה, לאחר שהצמד הגיש בעבורה הצעת רכש עוינת בהיקף של 320 מיליון דולר במזומן, ולדחוק את רגליהם של מתחריהם על השליטה קרל אייקן ורון פרלמן.
הם ביצעו ארגון מחדש בחברה והפכו את "טוי ביז" לחטיבה בתוך 'מארוול'.
בנוסף רכשו עבור "טוי ביז" את הזיכיון הבלעדי לייצור צעצועי ספיידרמן ושאר דמויות 'מארוול'.
ב-2001 הפך פרלמוטר לסגן יושב ראש הדירקטוריון של 'מארוול קומיקס'.
ב-1 בינואר 2005 הוא הפך למנכ"ל קבוצת "מארוול אנטרטיימנט", שכללה את עסקי הפקת הסרטים, קומיקס ורשת צעצועים.
אבי ארד מונה למנהל הקריאטיבי של מו"ל הקומיקס "מארוול אנטרפרייזס" והיו"ר ומנכ"ל של "אולפני מארוול".
בשנת 2006 מכרו את הזכויות ייצור של צעצועים המבוססים על דמויות של "מארוול", לתאגיד הצעצועים "האסברו" תמורת 205 מיליון דולר.
בספטמבר 2009 נמכרה "מארוול" לחברת וולט דיסני תמורת כ-4 מיליארד דולר, עסקה שבמסגרתה קיבל פרלמוטר 800 מיליון דולר במזומן ומניות בחברת 'דיסני' בשווי 590 מיליון דולר.
פרלמוטר נשאר מנכ"ל "מארוול" גם לאחר המכירה ועד לסוף מרץ 2023.
ב-2015 פורסם כי אשתו לורי פרלמוטר, תרמה 2 מיליון דולר לקמפיין של מרקו רוביו, שהיה המועמד לראשות המפלגה הרפובליקנית.
בינואר 2016, לאחר שהתברר שדונלד טראמפ מסתמן כמוביל במירוץ הרפובליקאי, העביר פרלמוטר תרומה של מיליון דולר לקרן למען חיילים משוחררים שטראמפ הקים.
ביוני 2016 תרם חצי מיליון דולר לקמפיין של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בסוף 2016. פרלמוטר נחשב ידיד ותיק, הוא גר בסמוך לאחוזתו במאר-א-לאגו ונוהג לבקר במועדון הגולף במאר־א־לאגו.
לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית, שימש פרלמוטר, באופן בלתי רשמי, כיועץ לענייני וטרנים (חיילים משוחררים).
בקיץ 2019 דרש מאמן הקומיקס ארט ספיגלמן, למחוק מהקדמת ספר, שהיה אמור לצאת בהוצאת מארוול, ביקורת שמתח על הנשיא דונלד טראמפ.
לקראת בחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 תרם 1.87 מיליון דולר לקרן לניצחון טראמפ (Trump Victory Fund), ועדת גיוס תרומות משותפת של טראמפ ושל הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
פרלמוטר פגש את אשתו, לורי, כשהיה בתחילת דרכו העסקית באזור הרי קטסקיל שבניו יורק, ולאחר זמן קצר הם נישאו.
הם מחלקים את זמנם בין בתיהם בפאלם ביץ', פלורידה וניו יורק.
הוא מתגאה בכך שמעולם לא העניק ריאיון עיתונאי לתקשורת, למרות שהיה דמות ציבורית שנים רבות, עקב המאבקים המשפטיים הרבים ומאבקי פשיטת הרגל שבהם היה מעורב.
רק לעיתים רחוקות הוא צולם באופן פומבי.
פרלמוטר תרם במהלך השנים עשרות מיליוני דולרים למטרות מגוונות, אך הוא ידוע בעיקר בתרומותיו הגדולות לחקר הסרטן באמצעות המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק.
בתחילת 2015 הוא תרם 6 מיליון דולר להקמת מכון מחקר חדש בטכניון.
יצחק (געצל) פֶּרסקי (15 במאי 1898 – 4 בספטמבר 1982) היה ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, נפל בשבי הגרמני וניסה לברוח ממנו מספר פעמים.
אביו של נשיא מדינת ישראל התשיעי וראש ממשלת ישראל השמיני, שמעון פרס.
געצל פרסקי נולד בוולוז'ין שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) להוריו זלמן מאיר פרסקי (1852–1925) ושיינה (סינה) לבית יופה והתגורר בעיירה וִישְׁנֶבָה, שהייתה אז בתחום פולין.
היה צאצא של רבי חיים מוולוז'ין, למד בישיבה ולאחר מכן היה פועל.
הפך לעצמאי ועסק במסחר בתבואה ועצים.
נשא לאישה את שרה לבית מלצר (1903–1969), שהייתה ספרנית ומורה לרוסית.
בשנת 1932 עלה פרסקי לארץ ישראל.
שרה אשתו נשארה עם בניהם בווישנבה כשהיא מנהלת את העסק המשפחתי, על מנת שישמש עורף כלכלי ליצחק עד שיתבסס בארץ.
בארץ לא צלחה דרכו כאיש עסקים.
ניסה דרכו כיבואן עצים והפסיד ממון רב מן הכספים שהעבירה לו אשתו מפולין.
לאחר מכן פתח חנות מכולת בתל אביב ושוב נחל הפסדים.
הדבר הגיע עד לידי כך שהודיע לאשתו כי הוא עומד לחזור לווישנבה.
אשתו השיבה לו נחרצות כי הדבר לא בא בחשבון, וכי היא תבוא לארץ עם שני הילדים.
ואכן, בשנת 1934 הגיעו שרה ובניה לארץ.
יצחק המשיך בעסקיו, פתח מסעדה בירושלים, שגם היא לא הצליחה וחזר לתל אביב.
לאחר פרוץ המלחמה ב-1939 התנדב יצחק פרסקי לצבא הבריטי.
הוא היה מראשוני מתנדבי היישוב, והתנדב חרף גילו המבוגר יחסית, כשהוא בן 42.
כיתר מתנדבי היישוב הוצב פרסקי בחיל החפרים, חיל עזר לביצוע עבודות ביצורים וחפירות הגנה עבור היחידות הלוחמות.
שנתיים מילא תפקידים שונים במסגרת החיל והגיע לדרגת קורפורל - רב-טוראי.
במרץ 1941 הגיע עם חיילי חיל החפרים ליוון כדי להשתתף בלחימה נגד הצבא הגרמני שפלש ליוון, כדי לסייע לבת בריתו איטליה הפשיסטית שכשלה בניסיונה לכבוש את יוון.
ב-29 באפריל 1941 נכנעו חיילי חיל המשלוח הבריטי לצבא גרמניה ונלקחו בשבי.
מתוך כ-9,000 חיילים בריטיים שנשבו, 1,383 היו יהודים ממתנדבי היישוב, ופרסקי בכללם.
בדרך למחנה השבויים, קפץ פרסקי מהרכבת והסתתר במשך תקופה ארוכה בהרים, כשהוא ניזון משיחים ומבעלי חיים שהצליח לצוד.
נזירים יוונים שחיו במנזרים הררים נתנו לו מדי פעם ככרות לחם ושקי תירס.
לבסוף, בעקבות הלשנה, נתפס על ידי הגרמנים.
לאחר שנתפס, ברח שוב מן השבי ונתפס בשנית.
הגרמנים עמדו להוציאו להורג, אך כומר צבאי אוסטרלי מהשבויים הבריטים התערב והציל אותו ממיתה והוא נשלח לכלא בגרמניה.
בכלא בגרמניה התוודע פרסקי אל שבוי בריטי בשם צ'ארלס קווארד שהיה אלוף הבריחות.
שניהם חפרו מנהרה ונמלטו מן הכלא, גנבו בגדים אזרחיים והתחזו לכפריים גרמנים.
פרסקי, ששלט בשפה הגרמנית, אמר לחברו להעמיד פני אילם כדי שמבטאו האנגלי לא יסגיר אותו.
הם עלו לרכבת במטרה להגיע לגבול שווייץ, אך שוטרים גרמנים עצרו אותם.
קווארד ניסה לדבר והשוטרים גילו כי הם שבויים נמלטים.
שניהם נחבשו בצינוק ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים בפולין E715 ליד העיירה אושוויינצ'ים, שהיה חלק ממחנה מוֹנוֹבִיץ, שפעל כמחנה עבודה עבור חברת אִי גֶה פַארבֶּן בקומפלקס המחנות של אושוויץ.
עד מהרה נודע לשניהם דבר קיומו של מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו הסמוך, והתברר להם שמתנהלת בו השמדה המונית של יהודים.
כשנודע לו דבר ההשמדה נחלץ קווארד להציל יהודים מאושוויץ.
הדבר היה כרוך בסכנת חיים עבורו ועבור חבריו לשבי שידעו על פעולותיו.
סכנה מיוחדת נשקפה לשבויי היישוב בשל יהדותם.
למרות הסכנה הצטרף יצחק פרסקי אל קווארד, שזכה בשל פעולתו הנועזת לכינוי "הרוזן מאושוויץ".
קווארד לא היה בן אצולה, אך היה בעל חזות מרשימה כשל אציל ועל כן כונה בתואר זה.
קווארד יצר רשת של שבויים שסייעו לו בפעולות ההצלה ויצחק פרסקי היה אחד מהם.
בעזרת חברי הרשת הציל קווארד מאות יהודים מהשמדה.
בשנת 1963 הוענק לקווארד אות חסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם.
בדצמבר 1944, כאשר כוחות הצבא האדום התקרבו לאושוויץ, הועברו השבויים למחנה השבויים סטלאג B-IIV בלאמסדורף בדרום מערב פולין, ובינואר 1945 הוצעדו לבוואריה.
בהתקרב המלחמה לסיומה ברח יצחק פרסקי מן השבי.
הוא גנב מאיכר גרמני עגלה רתומה לסוסים ודהר לעבר כוחות צבא ארצות הברית.
הוא נחקר זמן רב על ידי האמריקאים שסירבו לקבל את סיפורו כפשוטו, ורק לאחר שהצליח להוכיח את זהותו הוא הוחזר לידי כוחות הצבא הבריטי.
במאי 1945 שוחרר פרסקי מהצבא ושב לארץ ישראל.
בגלל התארכות חקירתו על ידי האמריקאים לא הצליח להגיע בזמן לחתונת בנו שמעון עם כלתו סוניה גלמן, חיילת משוחררת ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי.
עם שובו של יצחק פרסקי לארץ הוא החל לעבוד כשכיר בצרכניה, אולם נמשך לעסקים פרטיים.
בשנת 1947 ביקש משלטונות המנדט הבריטי רישיון לייבא עצים לארץ, אך נענה בסירוב.
במקרה נזדמן אז לארץ צ'ארלס קווארד ידידו מן השבי, מששמע על כך פנה לגורמים ממשלתיים בבריטניה וכעבור ימים אחדים זומן יצחק פרסקי למשרדי הממשל בירושלים שם נמסר לו כי ניתנה הוראה להעניק לו רישיון של יבואן.
פעם נוספת זכה יצחק פרסקי לארח בארץ את ידידו צ'ארלס קווארד.
היה זה כאשר ב-3 בנובמבר 1962 הגיע קווארד לביקור קצר בישראל, כדי להיפגש עם חיילים מהארץ שיחד איתם היה עצור במחנות השבויים ועם ניצולי השואה שחייהם ניצלו על ידו.
ביום בואו לארץ אירח אותו יצחק פרסקי ולמחרת התארח אצל השר יוסף אלמוגי, אף הוא משבויי היישוב שקווארד הכיר בשבי.
לאחר קום מדינת ישראל, ובמשך 34 השנים שלאחר מכן, זכה יצחק פרסקי לראות כיצד בנו שמעון פרס ממלא תפקידי מפתח בביטחון המדינה ובהנהגתה.
רעייתו, שרה, שהייתה ספרנית ומורה לרוסית, נפטרה ב-1969.
יצחק פרסקי נפטר בשנת 1982 והוא בו 84 שנים במותו.
הותיר אחריו את שני בניו ונכדים.
באוגוסט 2012 יצא נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, לביקור ממלכתי ביוון.
עבור הנשיא הביקור ביוון היה משום סגירת מעגל אישית.
הנשיא ניצל את ההזדמנות על מנת להודות לעם היווני על הצלת אביו לאחר שברח מן השבי והסתתר במנזרים בהרי יוון בסיועם של נזירים יווניים.
הנשיא פרס נפגש עם נשיא יוון קרלוס פפוליאס והודה לו אישית.
"אבי מעולם לא שכח וגם אני לא אשכח כיצד בזכות היוונים הוא נותר בחיים", אמר פרס לעמיתו.
הועמד לאות גיבור ברית המועצות לאחר מותו אך לבסוף האות הנ"ל לא הוענק.
במהלך טיסה לכיוון הפצצה מטוסו של פרסייזן נפגע ונדלק.
כנראה, בעקבות אי הצלחתו לכבות את האש הוא הפנה את המטוס לכיוון בו הצטברו הכוחות הגרמניים והצליח לפגוע בהם כך שהתנועה בכביש המחבר בין מינסק למוסקבה הופסקה למספר ימים.
שאר המשתתפים בקרב דיווחו על המקרה לסגן מפקד הגדוד סַנְדָלוֹב שביצע סריקה אווירית באזור והעביר את המידע למפקד הגדוד מאיור צ'וּצֶ'ב שיחד עם מפקד האוגדה אַלַאדִינְסְקִי חיברו מכתב המלצה להענקת אות גיבור ברית המועצות.
במקום הענקה (כנראה משום שהמדניות בברית המועצות הייתה לא לאשר עיטורים לחיילים שייתכן שנפלו בשבי), הטייס הוכנס לפקודת הגדוד מס' 22 בספטמבר 1941 כנעדר ואשתו קיבלה הודעה על כך בינואר 1942.
יום לפני כן, ב-26 ביוני קפטן ניקוליי גסטלו ביצע מגח אווירי ראשון מצידם של הסובייטים על כוחות ברית המועצות, כנראה יחד עם עוד מטוס.
המקרה נהפך להתנהגות מופת במהלך המלחמה ועד פירוקה של ברית המועצות אם כי התגלו כמה סתירות בו וצילומי אוויר שהופיעו כהוכחתו, כנראה, נלקחו מן המגח של פרסייזן.
לאחר 18 שנה העיתונאיים ו.
ליפאטוב ערכו ריאיון עם מכונאי מטוסו של פרסייזן, אלכסנדר ניקולייביץ' ריבקוב, וכתבו בסתיו 1959 מאמר "מקרה גבורה" ("Подвиг") בעיתון "פודוליה הסובייטית" בעיר חמלניצקי שם ראה אותו אחיו, משה.
בארכיון המרכזי של משרד הביטחון של ברית המועצות נמצא מכתב ההמלצה להענקה חתום על ידי צ'וצ'ב, אלאדינסקי, דרוֹבִּישֶב וגנרל איוון קוֹפֶּץ ולא נמצא דחייה להענקה.
לאחר שבעקבות ההפסדים בימים הראשונים של הפלישה הגרמנית מפקדי החזית המערבית הואשמו בהם על ידי סטלין ומספר גנרלים הוצאו על כך להורג, גנרל קופץ, כנראה, החליט לא לחכות למשפט והתאבד.
ייתכן והאירועים הללו הובילו לכך שההמלצה להענקה אף לא הגיע לסטלין שהיה צריך לאשררו.
באוגוסט 1989 משה פרסייזן לפני עלייתו לישראל פנה לגנרל ויטלי שבנוב שהיה נציג בפרלמנט הסובייטי על מנת לחדש דיון בהענקת האות.
ב-22 באוקטובר 1990 הוגשה המלצה להענקת עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ליצחק פרסייזן.
עד 1977 זה היה העיטור היחיד שניתן היה להשאיר לצאצאי האיש שזוכה בו במהלך המלחמה אך לכבוד 40 שנים של ניצחון על גרמניה הנאצית ב-1985 הוחלט להעניק את האות הזה לכלל הלוחמים שגויסו במלחמה להבדיל מאות גיבור ברית המועצות ובפועל הוא היה זכאי לו 5 שנים לפני הענקתו.
אי' חצקביץ', "גיבור שלא הכירו בקיומו", ב"העיתון העברי הבינלאומי", 2004, 23-24 (רוסית)
יצחק פרנס (11 בנובמבר 1935 - 29 בנובמבר 2012) היה מהאבות המייסדים של הנוירוביולוגיה בישראל וממקדמי חינוך מדעי לנוער.
פרנס נולד בירושלים ב-1935, דור 11 למשפחת פרנס שהגיעה לירושלים בעקבות גירוש ספרד.
בשנת 1960 סיים תואר שני בביולוגיה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1963 קיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה מהאוניברסיטה העברית.
מאז 1966 נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1975 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
פרנס מילא תפקידים רבים באוניברסיטה העברית וביניהם ראש המחלקה לנוירוביולוגיה, יו"ר החוג לפיזיולוגיה, חבר בוועד הפועל, חבר ועדת הקבע ועוד.
כמו כן כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בשנים 1981–1984.
במשך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, CalTech, NIH, אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, ואוניברסיטאות נוספות.
פרופ' פרנס נבחר כחבר כבוד באקדמיה הבווארית, קיבל את פרס מקס-פלנק.
ביחד עם אשתו הניורוביולוגית פרופ' חנה פרנס קיבל תואר דוקטור כבוד מהאוניברסיטה הטכנית במינכן.
על פעילותו הציבורית בעיר ירושלים קיבל אות הוקרה מעיריית ירושלים.
פרופ' פרנס מלא תפקידים רבים ברמה הארצית והלאומית: הוא הקים את החברה הישראלית למדעי העצב ונבחר לנשיאה הראשון.
ב-1995 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד יו"ר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח.
בשנת 1990, מתוך הכרה בצורך לשפר את החינוך המדעי בישראל, הקים באוניברסיטה העברית מעבדות מתקדמות בהן לומדים תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים מרחבי הארץ בחסות אקדמית.
המעבדות הוקמו בשיתוף עם עיריית ירושלים וקרן ירושלים, ושרתו בהצלחה עשרות אלפי תלמידים.
המודל, אשר היה הראשון מסוגו בעולם, הועתק גם למדינות אחרות.
לפרופ' פרנס שלושה ילדים ושישה נכדים ונכדות.
בתו מיכל פרנס היא פרופ' למדעי המחשב המכהנת מאז 2022 כסגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב יפו.
בתו דורית פרנס היא ד"ר לניורוביולוגיה ומטפלת ברפואה סינית, ובנו משה פרנס הוא פרופ' לביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
רבי יצחק פרידמן (פחד יצחק, ב' בתשרי תר"י, 18 בספטמבר 1849 – י"ז באדר תרע"ז, 11 במרץ 1917) היה אבי שושלת בויאן, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
נולד בסדיגורה לרבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, ומרים, בתו של רבי אהרן פרלוב מקרלין.
אביו קראו יצחק, על שם יצחק אבינו וכן על שם שנולד בראש השנה שהוא יום הדין.
בשנת תרי"ט התארס עם מלכה בת רבי יוחנן טברסקי מראחמסטריווקא.
על פי המסופר, בחתונתו היו 250 אדמו"רים, וכ-50,000 חסידים.
היו שכינו אותה "החתונה הגדולה השנייה", לאחר החתונה הגדולה באוסטילה.
לאחר נישואיו התגורר ליד חמיו, ולאחר מספר שנים חזר לסדיגורה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרמ"ג, החל לכהן באדמו"רות לצד אחיו הצעיר רבי ישראל.
בשנת תרמ"ו, במסגרת חלוקת הירושה בה קיבל את נשיאות כולל ווהלין ואחיו קיבל את החצר בסדיגורה, פתח את חצרו בבויאן הסמוכה לצ'רנוביץ.
הוא נודע בקדושתו ובפרישותו מענייני העולם הזה.
השפעת חצרו הייתה מרוסיה ועד גליציה ופולין.
חסידיו שנמנו באלפים, בלטו בדבקותם העזה באדמו"רם.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלט לצ'רנוביץ וממנה יצא ברכבת האחרונה לווינה, ככל אדמו"רי רוז'ין, עקב פחדם מהשלטון הרוסי.
בשנת תרע"ו חלה קשות אך החלים מחוליו.
במוצאי שבת, י"ז באדר תרע"ז, לאחר הבדלה, החל לחוש ברע, וקרא לאשתו ולילדיו, ולאחר מכן נכנסו כל החסידים.
הוא שר את ניגון הדביקות של רבי ישראל מרוז'ין ונפטר.
את קברו פוקדות עגונות ומסורבות גט המאמינות כי יעתיר עבורן בשמים.
לאחר פטירתו החלו לכהן ארבעת ילדיו.
בנו הגדול, רבי מנחם נחום, היה ממלא מקומו, וכיהן בצ'רנוביץ.
בניו האחרים, היו רבי ישראל מלייפציג, רבי אברהם יעקב מלמברג ורבי מרדכי שלמה מניו יורק.
בתו מרים נישאה לרבי דב בער פרידמן, בנו של רבי ישראל מצ'ורטקוב.
שכל שתי בנות בילדותן, חוה ושרה.
רבי יצחק קאליש (1920 - י"ט באייר תשנ"ג, 1993) היה האדמו"ר מאמשינוב בארצות הברית.
נולד לרבי יוסף קאליש ולשרה בת רבי חיים אלעזר וקס.
נישא לבתו של רבי יוסף לנדא משושלת סטריקוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט עם דודו רבי שמעון שלום לווילנה ומשם לשאנגחאי וארצות הברית.
נישא בשנת תש"י לרחל לאה בת הרב דוב בעריש פרנקל, חסיד גור.
מיד לאחר נישואיו הקים את בית מדרשו בוויליאמסבורג בגיבויו המלא של הדוד רבי שמעון שלום שאף בא להשתתף בטיש יארצייט שערך בג' בשבט לכבוד אביו רבי יוסף, אחיו של הרש"ש.
בניסן תשכ"ד עבר לבורו פארק, בה ייסד את בית מדרשו.
בשנים הבאות נפתח במקום כולל אברכים, בראשותו עמד הרב הערשל זשארקאווסקי.
נהג במסורת חסידות וורקא-אמשינוב, ונודע באהבת ישראל.
העביר מסורות, מנהגים ודברי תורה מחסידות וורקא ואמשינוב.
בנו רבי יוסף הוכתר לממלא מקומו.
חלק מהחסידים עלו לישראל ונקשרו לרבי יעקב אריה מיליקובסקי, האדמו"ר מאמשינוב בירושלים, אך הם ממשיכים להתאסף יחד עם בנו של רבי יוסף מארצות הברית, רבי מנחם קאליש, בחבורה בשם "זרע יצחק".
מדברי תורתו יצא לאור הספר "אמרי קודש", על ידי תלמידו הרב יוסף לנדא.
נכדו הרב חיים מאיר ארנסטר הוציא מדברי תורתו וסיפוריו את הספרים "ימות עולם".
רבים מתורותיו ומתולדות בית אמשינוב הודפסו בספר "שיח חסידים - ווארקי - אמשינאוו", יצא לאור על ידי איגוד "זרע יצחק".
בין תלמידיו: הרב מרדכי מנשה זילבר, האדמו"ר מתולדות יהודה−סטוטשין, הרב שרגא פייבוש הגר, האדמו"ר מקוסוב, הרב יקותיאל זוסיא השיל, האדמו"ר מקופיטשניץ, הרב דוד דוב (בעריש) מייזליש, רב קהילת סאטמר בבורו פארק, ועוד.
אשתו הראשונה ובתו נרצחו בשואה.
מנישואין שניים אחר השואה נולדו בן ובת; רבי יוסף, ממלא מקומו באדמו"רות (נפטר בי"א בניסן ה'תש"פ).
היה נשוי לבת הרב אליהו שטרנבוך.
בניו הם רבי מנחם, חתן רבי נתן דוד רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא; ורבי אשר חיים, חתן רבי אהרן מנדלסון בנו של גאב"ד קוממיות.
בתו נישאה לרב ישראל ארנסטר, בנו של הרב משה ארנסטר, ונכדו של רבי חיים מאיר הגר מוויז'ניץ.
יצחק צחייק (נולד ב-1 בפברואר 1952) הוא עורך ומפיק קולנוע ישראלי.
זוכה פרס אופיר לשנת 2012 על עריכת הסרט "רוק בקסבה".
במהלך השנים ערך צחייק מספר סרטים.
את הקריירה החל בשנת 1976 כעורך סאונד בסרטו של אסי דיין "גבעת חלפון אינה עונה".
בשנת 1977 לקח חלק בעריכת הסרט "מבצע יונתן" בבימויו של מנחם גולן.
בשנת 1978 ערך את סרטו של אבי נשר "הלהקה".
בשנת 1979 שימש כעורך הסרט "דיזנגוף 99", בו כיכבו גידי גוב, ענת עצמון, גלי עטרי ומאיר סוויסה.
באותה שנה הפיק וערך את הסרט "הפחדנים", בבימויו של אבי נשר.
בשנת 1981 שימש כעורך הסרט "סיפור אינטימי".
בשנת 1984 הפיק וערך את הסרט "זעם ותהילה".
בשנת 1985 הפיק וערך את הסרט "שוברים", בכיכובם של יזהר אשדות וגלי עטרי.
בשנת 1998 ערך את סרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה".
בשנת 1999 ערך את הסרט "צור הדסים".
ב-2001 שימש כעורך הסרט "שישה מיליון רסיסים", בו כיכבו ענת לירי וישי גולן.
בשנת 2003 ערך את הסרט "איש החשמל", בבימויו של אלי כהן.
בשנת 2004 ערך את הסרטים "האושפיזין" ו"סוף העולם שמאלה", וכן את סדרת הדרמה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2006 שימש כעורך הסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב", בו כיכבו אדם הירש וטינקרבל.
באותה שנה ערך את הסרטים "אדמה משוגעת" ו"מכתבים לאמריקה".
בשנת 2007 ערך את הסרט "הסודות".
בשנת 2008 שימש כעורך הסרטים "חסר מנוחה" ו"איים אבודים".
בשנת 2010 שימש כעורך הסרט "פעם הייתי", בו כיכבו אדיר מילר, מיה דגן ותובל שפיר.
בשנת 2012 ערך את הסרט "הדילרים" ואת הסרט "רוק בקסבה".
על עריכת הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
בשנת 2013 ערך את הסרטים "רימון הזהב", "לצוד פילים" "ופלאות".
בשנת 2014 ערך את הסרט "שושנה חלוץ מרכזי", בכיכובם של אושרי כהן וגל גדות.
היה מועמד לפרס אופיר 2015 על העריכה הטובה ביותר של הסרט "ציפורי חול".
צחייק משמש יו"ר איגוד העורכים מהקמת האיגוד בשנת 2008.
1976 גבעת חלפון אינה עונה
| 2015 || ציפורי חול'' פרס אופיר פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 2020המוסדפרס אופירפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר2021תמונת הניצחוןפרס אופירפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר
יצחק צורן (18 באפריל 1944 - 4 בדצמבר 2019) היה מנהל בכיר בתעשייה האלקטרונית.
עשה את שירותו הצבאי בחיל הים, ניצול מטיבוע המשחתת אילת, בעל עיטור המופת ופרס ביטחון ישראל.
אביו, חיים צפרמן, הצטרף להכשרת גורדוניה ברומניה עלה לארץ ישראל.
בכפר הנוער בן שמן פגש את הסיה מבית לוינשטיין שעלתה מליטא.
ב-22 באפריל 1940 נישאו ועברו לגור בחיפה.
צפרמן היה פקיד טכני ונעשה נהג משאית כבדה.
בתפקיד זה שירת במילואים ובתקופת מלחמת יום הכיפורים גויס לשירות אף כי היה מבוגר מאוד.
צורן גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בסניף הדר הכרמל.
בתקופת התיכון נעשה מדריך בתנועת הצופים העבריים.
בשנת 1962 סיים את הלימודים במחזור מ"ג של בית הספר הריאלי.
בגיל הגיוס התקבל במסגרת העתודה אקדמאית ללימודי הנדסת חשמל בטכניון.
במסגרת העתודה עבר קורס מכ"ים אותו סיים ביולי 1963. בהמשך עבר קורס קצינים בסיסי בבה"ד 1 אותו סיים ביולי 1964.
ביולי 1966 סיים את הלימודים בטכניון מחזור ל"ח והוסמך לתואר ראשון בהנדסת חשמל.
בתפקידו הראשון היה כקצין חשמל בצוות אח"י אילת (ק-40).
ביולי 1967 השתתף בקרב רומני.
באוקטובר 1967 בעת טיבוע המשחתת אילת מצא את עצמו במים, טיפל בניצולים במים ביניהם מפקד המשחתת יצחק שושן.
ריכז ניצולים לסירת הצלה והעניק עזרה ועידוד לחבריו.
חולץ מהמים על ידי טרפדת ט-206 בפיקוד רפי אפל.
מהטרפדת הועלה למסוק ופונה לבסיס חיל האוויר באל עריש.
בשנים 1968–1969 היה מפקד בית הספר לחשמל ואלקטרוניקה בבה"ד חיל הים.
ובשנים 1969–1970 שירת בענף לוחמה אלקטרונית במספן הציוד.
כמי שהותקף וטובע בטילי אויב נעשה צורן מומחה לנושא מניעת היפגעות מטילי אויב.
בעת מלחמת יום הכיפורים גויס צורן למילואים וירד לזירת ים סוף.
עם מפקד הפלגה הטכנית חנוך בן אליהו הכין מחזירי הד מכ"ם להסחת טילים מכלי השיט.
כמו כן טרח בהכנת הפלגה לקליטת ספינות סער שהיו צפויות להגיע לזירה.
ביצע הדרכה להכרת מערכות החימוש והלוחמה אלקטרונית בספינות.
מהנדס אלקטרוניקה, הצטרף ל חברת AEL בתקופת ניהול של זלמן שלו.
נושא הימנעות מפגיעת טילי אויב היה תחום התמחותו.
נעשה ראש חטיבת מערכות ימיות.
בשנת 1987 נעשה מנהל החברה ששמה הוחלף לאלישרא.
והמשיך לפתח מערכות לחימה אלקטרוניות לצה"ל.
בדצמבר 1993 נפרדה חברת אלישרא מצורן שמסר את הניהול לאבנר רז.
לאחר סיום פעילותו בחברת אלישרא פנה צורן לתחום ההשקעות בהון סיכון, שהחל להתפתח בישראל באותן שנים.
בשנת 1994 התמנה צורן למנכ"ל "מרתון קרן הון לפיתוח" בע"מ.
מרתון החלה את דרכה בשנת 1993, כקרן הון סיכון ציבורית, והייתה בין הקרנות הראשונות שהוקמו בארץ כקרנות הון סיכון.
מרתון השקיעה בחברות עתירות ידע שפעלו בתחומי התקשורת, ציוד רפואי, ביוטכנולוגיה, תוכנה, אלקטרוניקה, רובוטיקה ובינה מלאכותית.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל הקרן פעל צורן רבות לאיתור השקעות חדשות בחברות טכנולוגיה ישראליות ולקידום ההי-טק הישראלי.
ניסיונו העסקי רב השנים ומחויבותו תרמו רבות לקידום עסקיהן של החברות בהן השקיעה הקרן.
בין החברות המובילות של קרן מרתון, אשר הצליחו טכנולוגית ועסקית נמנות: פרוטליקס, ביו ביו, "נאנומושן", "אראל תקשורת" ו"אופטיבייס".
בשנת 2003 הוביל צורן קבוצת משקיעים לרכישת פעילות עסקית מחברת "קיוליק אנד סופה" (K&S).
חברה אמריקאית, שפעלה בישראל, אשר נקלעה לקשיים לאחר המשבר הכלכלי בשנת 2000 וקיבלה החלטה אסטרטגית לממש חלק מהפעילויות בהן החזיקה, לרבות הפעילות בישראל.
הפעילות שנרכשה החלה לפעול באוגוסט 2003 באופן עצמאי, תחת חברת טכנולוגיות חיתוך מתקדמות ADT- Advanced Dicing Technologies.
החברה החדשה התרכזה בפיתוח וייצור של פתרונות לתהליך הפרדת פרוסות סיליקון, תהליך המהווה חלק מהותי משלבי הייצור של שבבים אלקטרוניים למחשבים.
החברה, בהובלתו של יצחק צורן כיו"ר הדירקטוריון וכבעל המניות הגדול בחברה, הצליחה לשקם את הפעילות ולמצב את החברה בשוק הגלובלי, עם משרדים וחברות בארצות הברית, סין וטאיוון.
מרבית מכירות החברה, אם לא כולן, היו מכירות לייצוא, כאשר פיתוח וייצור המוצרים נעשה בישראל.
באוקטובר 2019 נמכרה החברה לקונסורציום חברות סיניות.
במסגרת העסקה מימש צורן את אחזקתו בחברה וחדל לשמש כיו"ר הדירקטוריון.
על פעילותו בחילוץ ניצולי הטיבוע זכה צורן בשנת 1968 בציון לשבח.
באפריל 1973 הומר הציון לעיטור המופת בחתימת הרמטכ"ל דוד אלעזר.
בשנת 1983 בהיותו בחברת "AEL" זכה צורן בפרס ביטחון ישראל בנושא שלא פורט, אך הכוונה למערכות לוחמה אלקטרונית.
בשנת 1995 זכה צורן למכתב הוקרה על מסלול השירות ממפקד חיל הים עמי אילון.
בעת הלימודים ובמסגרת הצופים פגש צפרמן את נעמי לבית הורוביץ שלמדה אף היא באותו מחזור מ"ג, בבית הספר הריאלי בחיפה מאז הם בקשר.
ב-10 באוקטובר 1974 נישאו ובהחלטה משותפת, שונה שם המשפחה ל"צורן".
בינואר 1982 נולד בנם אייל צורן.
באפריל 2006 נבחר אייל צורן כחייל מצטיין בטייסת מטוסי הקרב בה שירת כצוות קרקע.
נראה שחוויות טיבוע המשחתת והשהייה במים השפיעו על גופו כעבור שנים.
נקבר בבית העלמין "מורשה" ברמת השרון.
יצחק גדליה קדמון (קויפמן; 6 באוקטובר 1910 – 3 באפריל 1978) היה ממייסדי כפר הרא"ה ומזכירו הראשון ומי שהוגדר כ"מוכתר הכפר", מראשי איגוד המושבים של הפועל המזרחי במשך 40 שנה, וממקימי המושבים של הפועל המזרחי בחבל לכיש.
קדמון כיהן כמנהל מחלקת הקליטה של הפועל המזרחי בשנים 1950 עד 1954 ושל המפד"ל בשנים 1970–1976. הוא היה איש מחלקת החינוך של האיגוד בשנים 1960–1967, וראש המרכז לתפוצות של משרד העלייה והקליטה בשנים 1967–1970.
קדמון נולד בג' תשרי ה'תרע"א, למנחם-עמנואל והנדלה-הנכן קופמן בשטוטגרט, גרמניה.
הוא למד בבית הספר הריאלי בפרנקפורט על שם שמשון רפאל הירש.
בשנים 1925–1928 למד בישיבה הגבוהה בטירנוי, סלובקיה.
בשנים 1928–1933 למד קדמון לימודי מסחר, השתלם בבית מסחר לטקסטיל והחל בפעילות בתנועת הנוער הדתי "עזרא" ובברית החלוצים הדתיים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלה ארצה.
ב-1934 הצטרף למייסדי כפר הרא"ה והיה למזכיר הראשון (מוכתר) ולחבר המושב עד פטירתו.
קדמון נשא בשבט ה'תרצ"ו (1936) את שושנה (רוז) לבית בסרגליק, ונולדו להם חמישה ילדים.
נפטר ב-3 באפריל 1978, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב כפר הרא"ה.
קדמון גויס לעבודה במרכז החקלאי של הפועל המזרחי בתחילת שנות ה-40. הוא הוביל את הקמת מושב תקומה במסגרת עלית 11 הנקודות לנגב.
עם הקמת חבל לכיש בראשות לובה אליאב, עבד קדמון לצדו מטעם איגוד המושבים של הפועל המזרחי בהקמת מושבים, יישובים כפריים ומרכז כפרי, מועצה אזורית שפיר ומועצה אזורית שדות נגב של היום.
כך אמר עליו לובה אליאב: "ימינו המשותפים בחבל לכיש מהווים פרק היסטורי שלא יישכח...
באופן מיוחד היה קדמון מעורב בהקמת כפר מימון,שאליו כיוון תגבורת משמעותית של בני דור הבנים הראשון בכפר הרא"ה כולל בניו חגי ורפי.
בימים אלו ממשיכים את דרכו שלשה מנכדיו, שעדיין מתגוררים בכפר הרא"ה.
קדמון היה ראש מחלקת הקליטה של הפועל המזרחי בשנים 1950–1954, שנות העלייה ההמונית של עולים מאירופה ומארצות ערב.
ב-1955 נשלח על ידי הברית העולמית של תורה ועבודה להיות שליח הפועל המזרחי בצפון אפריקה לצידו של חיים מויאל.
במסגרת זו היה מעורב בפרשת דמנאת, ובמכתבים מצפון אפריקה עודד את חבריו לתנועה להיאבק על זכותם של אנשי דמנאת להגיע למושבים הדתיים של הפועל המזרחי.
באמצע שנות ה-50 השתחררו מרוקו ותוניסיה משלטון הצרפתים, ובאלג'יריה החל מאבק דמים לשחרור מעול צרפת.
בשנת 1957 נשלח קדמון על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים לצפון אפריקה במסווה של איש עסקים גרמני כדי לארגן עליית יהודים לארץ, ובאותו זמן שינה את שמו מקויפמן לקדמון, כפי שעשו רבים שהצטרפו לשורות 'המשרד'.
קדמון היה מעורב ביסוד מושב יד רמב"ם על ידי עולים מהמעמד הבינוני מאזור העיר פאס במרוקו וליווה את המתיישבים אחר כך במשך שנים.
בשנים 1967–1970 היה קדמון ראש המרכז לתפוצות של משרד העלייה והקליטה, סייר מטעם המשרד באירופה וארגן קליטה של תלמידים דתיים וחרדים מחוץ לישראל במוסדות ובישיבות בארץ, כולל בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת איתרי החרדית.
עם תחילת גל העלייה מברית המועצות בשנות ה-70, מונה קדמון לראש מחלקת העלייה של המפד"ל בשנים 1970–1976. הוא היה פעיל בקליטתם הפיזית והרוחנית של עולי גאורגיה ובוכרה, אשר שמרו על המסורת היהודית במהלך כל שנות השלטון הקומוניסטי.
פעילותו החינוכית של קדמון החלה בעיצוב מערכת החינוך בכפר הרא"ה, תוך שילוב ילדי משפחות דתיות ומסורתיות מהמושבים השכנים.
בהמשך פעל קדמון להקמת בתי ספר אזוריים בהתיישבות החדשה בחבל לכיש ודחף לאינטגרציה של יישובים שכנים, תוך התגברות על הגיוון העדתי והרקע ההתיישבותי השונה של המושבים והקיבוצים של התנועה.
קדמון הטיף להקמת השירות הלאומי לבנות כדי שייתן מענה למחסור בגננות בהתיישבות החדשה.
בשנים 1960–1967 היה קדמון איש מחלקת החינוך של איגוד המושבים של הפועל המזרחי.
הוא פעל להקמת ישיבות ואולפנות בני עקיבא במושבי איגוד המושבים, כפר מימון, כפר פינס, צפריה ואבן שמואל.
קדמון גייס תרומה גדולה של בישוף אזור אאוגסבורג, גרמניה, יוזף שטימפלה, לפיתוח מרכז תיכון תורני מקצועי במרכז שפירא.
קבלת תרומה זו הייתה שנויה במחלוקת בראשית היחסים המתחדשים עם "גרמניה אחרת", אך זכתה בתמיכתו הנמרצת של ראש המועצה האזורית שפיר משה מושקוביץ.
קדמון עודד את הקמת הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה ב-1953 ולאחר הקמתה סייע לראש הישיבה הרב שלמה צוקרמן לשאת בעול המנהלה.
קדמון ערך את ידיעון איגוד המושבים, מענית בשמו המאוחר, במקביל לנתן גרדי ולאחריו.
מפרי עטו של קדמון יצאה חוברת על המושב הדתי המפרטת הן את האידאולוגיה והן את המעשה במושב הדתי.
בנוסף, כתב קדמון חוברת הנצחה לנופלים מבני המושבים.
כיהן כמנכ"ל רשות הדואר, מנכ"ל בזק, ומנכ"ל כלל.
לפני מותו פעל קאול באמצעות חברה פרטית שעסקה במיזוגים ורכישות והעניקה שירותי ניהול לדירקטוריונים בחברות גדולות וחברות הזנק.
יצחק קאול נולד בברית המועצות בשנת 1945, עלה לישראל בשנת 1949 וגדל עם משפחתו ברמת עמידר שברמת גן.
אמו קלרה קאול ואביו צבי קאול, היו פליטי שואה, שנמלטו ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מפולין לרוסיה, נובוסיבירסק, שבחבל סיביר.
ב-1945 עזבו את רוסיה במסע שעבר דרך פולין ואוסטריה, שם נולדה חנה, אחותו, ומשם עלו לארץ ב-1949.
החל משנת 1959 למד קאול בתיכון דביר ברמת גן ובמקביל היה ספורטאי באגודת מכבי רמת עמידר וכן חבר במכבי הצעיר.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל וסיים בהצטיינות קורס קציני קשר.
לאחר שירותו הצבאי, ב-1966 הצטרף לקבוצת קציני קשר שהקימה את הבקרה הארצית במשרד התקשורת שלימים הפכה לבזק.
ב-1967 השתתף במלחמת ששת הימים ולאחריה הוענקה לו דרגת סרן.
ב-1972 סיים תואר מאסטר בניהול וכלכלה (לימודי עבודה) באוניברסיטת תל אביב, ומאוחר יותר למד במסגרת תואר שלישי בתעשייה וניהול בטכניון, ובאוניברסיטת ת"א אך לא סיים את תארו.
כמו כן השלים למודי אסטרטגיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-1973 השתתף במלחמת יום כיפור בחטיבת שריון בתור קצין קשר חטיבתי.
לאחר המלחמה מונה לסגן קצין קשר פקוד דרום וקיבל דרגת סגן אלוף (מיל').
בין השנים 1976 ל-1986 מילא קאול תפקידי ניהול בכירים במשרד התקשורת ובהם סמנכ"ל וממלא מקום קבוע למנכ"ל משרד התקשורת.
במסגרת זו הוביל את פרויקט הקמת בזק, ממשרד ממשלתי לחברה ממשלתית עצמאית.
החל משנת 1986 הופקד על הקמת רשות הדואר ושימש מנכ"ל רשות הדואר הראשון.
בניהולו עברה רשות הדואר שינויים בתחומי הארגון, האסטרטגיה העסקית ופריצות דרך טכנולוגיות.
בשנת 1990 מונה קאול למנכ"ל בזק, והוביל את החברה לקראת פתיחת שוק התקשורת לתחרות.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל, בשנים 1990–1997, עברה תשתית בזק מאנלוגית לדיגיטלית, והוקמו חברות בת, כמרכזי רווח עצמאיים.
בין חברות הבת הוקמה גם פלאפון תקשורת בשנת 1994, כשותפת עם חברת מוטורולה על בסיס חברת הסלולר הראשונה שהוקמה ב-1985. קאול שימש כיושב ראש פלאפון, וכן כחבר דירקטוריון בחברות הבת האחרות.
חברות בת נוספות שהוקמו היו: "בזקכל" חברה לשירותי מרכזיות ולציוד קצה לעסקים, "בזקביט" חברה לשיווק מכשירי קצה לצרכנים, ו"בזקגלוב" - חברה שעסקה בפיתוח הפעילות הבינלאומית של בזק.
במרץ 1997 מונה למנכ"ל קונצרן כלל, ושימש במסגרת תפקידו זה כיו"ר כלל ביטוח, יו"ר אזורים, יו"ר "כלל תיירות" ודירקטור בכלל תעשיות, בבטוחה אילנות ובחברות נוספות.
בין השאר יזם את המיזוג של כלל עם אי די בי חברה לפיתוח.
בין השנים 2000 ל-2002 היה יצחק קאול יו"ר הדירקטוריון של חברת דלק אנרגיה והיה בדירקטוריון של חברות בת נוספות של דלק.
בשנת 2000 מונה ליו"ר חברת ההזנק "מיקרולינק", בהמשך שונה שם החברה ל"סנאפשילד" והיא נסגרה לאחר שלא זכתה להצלחה מסחרית.
באותה שנה היה שותף להקמת קבוצה להשקעות בשם IGC (יזראל גלובל ביזנס), יחד עם דוד ברודט ושלמה נס.
בשנת 2001 גיבש קבוצת משקיעים שהתמודדה על רכישת חברת "בזק" במסגרת הליך הפרטת החברה.
אולם הקבוצה החליטה לבסוף לא להתמודד במכרז.
באותה שנה גם היה שותף (באמצעות חברת IGC) בקבוצה שהתמודדה במכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי.
ביוני 2003 מכר את המניות שהחזיק בקבוצה.
בשנת 2010 הצטרף כיועץ למיזם התקשורת של חברת החשמל לישראל, יחד עם שותפו דני רוזן, לפריסת סיבים אופטיים (לימים חברת IBC) תוך ניצול תשתית חברת החשמל בכל רחבי ישראל.
לפני מותו קידם קאול פרויקט תקשורת אשר בא להאיץ פריסת התקשורת המיועדת לסלולר דור 5. בשנותיו האחרונות פעל קאול באמצעות חברה פרטית שבבעלותו (קאול השקעות 2000 בע"מ), שייעצה לחברות מובילות, עסקה במיזוגים ורכישות והעניקה שירותי ניהול לדירקטוריונים בחברות גדולות ולחברות הזנק.
קאול נפטר ב-2 בינואר 2022, בגיל 76. הותיר אחריו אישה, פנינה, ושלוש בנות.
בשנת 2003 התמודד בבחירות לראשות עיריית רמת השרון.
בסיבוב הראשון קיבל 32.82% מהקולות מול יצחק רוכברגר שקיבל 31.85%, אך הפסיד לרוכברגר בסיבוב השני.
לאחר הבחירות, כיהן כסגנו של ראש העירייה, יצחק רוכברגר ובהמשך, כחבר מועצת עיריית רמת השרון.
קאול כיהן כיו"ר המסלול האקדמי המכללה למינהל, נציג מעסיקים בבית הדין הארצי לעבודה, חבר מועצת מכבי שירותי בריאות, חבר דירקטוריון האופרה, וממקימי "תפוח" לסגירת הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית.
כמו כן, עמד קאול בראש פורומים לניהול, ובין השאר היה יו"ר פורום המנכ"לים הישראלי לקידום אחריות, איכות ותרבות הניהול בישראל; חבר הדירקטוריון הבינלאומי של מכון ויצמן למדע וראש אגודת הידידים שלו; חבר הנהלה במרכז הישראלי לניהול; יו"ר פורום מנכ"לים וראשי תאגידים של המרכז הישראלי לניהול.
במהלך השנים זכה יצחק קאול בפרסים ותעודות הערכה:
פרס קפלן של הארגונים העסקיים עבור שיפור השירותים של רשות הדואר, הרחבתם והתאמתם לצורכי הלקוחות במגזר הפרטי, הציבורי והעסקי, תוך אימוץ גישה ניהולית ואוריינטציה שיווקית.
פרס השווק על מסע הפרסום "המהפכה המדוורת", מוענק ע"י פורום השווק במשק הישראלי.
תעודת הערכה מיצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, על הקמת תשתית תקשורת בינלאומית כחלק מהסכם השלום בין ישראל לירדן.
תעודת הערכה מפרופ' הררי, נשיא מכון ויצמן, על פועלו כיו"ר אגודת ידיד המכון וחבר הדירקטוריון הבינלאומי של המכון.
יצחק צלניק, המכונה "שמעון" (14 במאי 1914 – 25 באפריל 1999), היה אחד ממפקדי הלח"י, שהחליף את מייסד הלח"י ומפקד תנועת המחתרת, אברהם שטרן, המכונה "יאיר", לאחר שנרצח על ידי המשטרה הבריטית.
צלניק הסגיר את עצמו לבריטים, מספר חודשים לאחר הרצח, על רקע של חילוקי דעות בינו ובין הנהגת לח"י.
יצחק צלניק נולד בהיידלברג, גרמניה.
אביו, יוסף, היה רוקח ושם אמו ברכה לבית הלפרין מברנוביץ', לשם חזרה המשפחה לאחר רצח האב.
אמו של יצחק בן השבע נישאה בשנית וילדה בן נוסף, אח לשני בניה מבעלה הראשון, בשם קובה, שנספה במלחמת העולם השנייה.
צלניק קיבל חינוך בעברית עד גיל 11, אז החל ללמוד בבית ספר פולני ממשלתי.
הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1932. ביתם של הצלניקים היה בית ציוני, ואמו הייתה ממעריציו של זאב ז'בוטינסקי.
עלה לארץ בגיל 19 והחל ללמוד הנדסה בטכניון בחיפה, שם התגורר עם משפחתו רוב ימיו.
הצטרף לתנועת המחתרת אצ"ל בשנת 1934 כמדריך בקורסים.
בשנת 1936 נישא לחברתו מבית הספר ומתנועת הנוער בפולין, רחל לבית ניימן.
בשנת 1939 נשלח לקורס קצינים של האצ"ל שנערך בפולין בתמיכת ממשלת פולין, משום שהמגמה של יאיר הייתה להעלות 40,000 צעירים לארץ ישראל.
לדעתו של צלניק, הממשלה הפולנית עודדה הגירה של יהודים מפולין, אך כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה קטע את המגמה ואת הקורס.
בקורס זה פגש צלניק את יאיר, ומאז הלך איתו לאורך כל הדרך עד הירצחו של האחרון.
תחילה התמנה צלניק למפקד סניף הלח"י בירושלים, אך בשנת 1941 עבר לפקד על הסניף בתל אביב.
צלניק מתאר את האווירה שהייתה בתל אביב כמי שהתאפיינה ביחס אנטי אנשי המחתרות, וזו הייתה אחת הסיבות שהוא הכין דירת מסתור בירושלים וביקש מיאיר לעבור לשם כדי להתגונן מהמשטרה הבריטית שחיפשה אחריו.
יאיר התמהמה בביצוע המעבר וצלניק לא דחק בו, ועל כך הוא התייסר כל ימיו.
לטענתו, התכתבות פנימית של אנשי הלח"י שנפלה בידי הבריטים, היא שהסגירה את מקום המסתור של יאיר.
צלניק העיד על עצמו בריאיון במעריב משנת 1990, שאהב את יאיר יותר מכל איש אחר.
מצפונו ייסר אותו כל חייו, על כך שלא הצליח לשכנע את יאיר לשנות את דירת המסתור.
פעולות שונות שבוצעו או תוכננו במנהיגות הלח"י לא היו לרוחו, והוא החליט להסגיר את עצמו למקום שחשב אותו לבטוח ביותר עבורו.
עם קום המדינה גויס צלניק לצבא כמהנדס, ולאחר תום מלחמת השחרור החל לעבוד בחיפה, תחילה כפקיד, ולאחר זמן מה, כמהנדס עיריית חיפה.
הוא שימש כמנהל הכרמלית ומנהל מחלקת הבנייה בעירייה.
לאחר פרישתו למד ספרות באוניברסיטה והשתלם בשפות רבות, בהן שלט: יידיש, גרמנית, פולנית, צרפתית, אנגלית ומעט לטינית וערבית.
ליצחק ולרחל צלניק נולדו שלושה ילדים: נורית, שהייתה רעייתו של יעקב לוינסון, יוסף ומשה.
יצחק צלניק נפטר ב־25 באפריל 1999, ט' באייר תשנ"ט, ונקבר בחלקת לוחמי המחתרות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
מכיוון שכל חברי המפקדה של הלח"י נעצרו, מלבד יצחק צלניק, הוא נחשד על ידי חבריו בבגידה והסגרת עצמו לאויב הבריטי.
הרקע הקודם לחשדות אלו היה איבה קודמת של חברי המחתרת שנזקפה לחובתו של צלניק, לאחר שסירב לבצע גזר דין מוות שהטיל יאיר על אחד החברים לארגון שהואשם בבגידה.
בראיון שהעניק למעריב, מתאר צלניק את חילוקי הדעות ששררו בינו לבין הנהגת הלח"י, לאחר הירצחו של יאיר.
התוכנית שעוררה מחלוקת קשה בינו ובינם, הייתה ניסיון להתנקש בחייו של מפקד המשטרה הבריטית, סונדרס.
חומרי חבלה הוטמנו במכוניתו של סונדרס, ומכיוון שצפו שהנציב הבריטי ישתתף בלוויה למפקד המשטרה, תכננו חברי המחתרת להטמין מוקשים בדרך ללוויה בהר ציון.
צלניק הבין שגם הצמרת היהודית תגיע ללוויה והתנגד לתוכנית.
מאחר שמתנגדיו לא נשמעו לו, הוא פרש מהלח"י והבין שסכנה נשקפת לחייו.
הוא ניסה להסתתר אצל ידידים, אבל שיער שהוא מסכן אותם ואת משפחתם, ובלית ברירה הסגיר את עצמו לבריטים.
יצחק צבי רקובסקי (ט"ו בחשוון תרצ"ד-כ' בניסן תשע"ו, 2016-1933) היה חזן ישראלי, בעל מוניטין בינלאומי.
יצחק רקובסקי נולד בשנת התרצ"ד (1933), לרב אברהם ברוך אבא, שכיהן כרב השכונות 'אבן ישראל', 'עזרת ישראל' והסביבה, בירושלים, ולאִמו חיה-באשה.
הוא גדל בשכונת כנסת ג' בירושלים, והיה שמיני מתוך תשעה ילדים.
אחיו הבכור היה הרב רפאל יעקב מן רקובסקי, רב המרכזים הרפואיים הדסה.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת חברון.
החל בקריירה החזנית שלו בגיל 17, כנער במקהלת "שירת ישראל", שייסד ר' שלמה זלמן ריבלין הידוע בכינויו "אבי החזנים".
כבר אז התבלט בקול הטנור שלו ובכישרונו המוזיקלי, וסומן כחזן מבטיח.
משרתו הראשונה הייתה בשנת 1962, בבית הכנסת "גבורת ישראל" ברחוב בר-כוכבא בתל אביב.
במשרתו השנייה, בבית הכנסת הגדול בחולון, כבר נודע שמו של החזן רקובסקי כחזן ייחודי, ורבים נהרו לבית הכנסת לשמוע את תפילותיו בשבתות ובחגים.
החזן רקובסקי הושפע עמוקות בין היתר מסגנונו המיוחד של החזן משה קוסוביצקי, ואף ביצע רבות מיצירותיו בתפילות השונות.
זכור במיוחד ביצועו של החזן רקובסקי ליצירה "ובדברי קדשך" של החזן קוסוביצקי, מתוך תפילת ה"קדושה" במוסף של שבת, שהוא התבקש לבצע פעמים רבות.
בשנת 1972 התקבל למשרת החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהר הכרמל בחיפה, שם שימש כחזן כשבע שנים.
לאחר מכן עבר לכהן כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בהרצליה.
יש לציין כי מעבר למקהלת בניו שליוותה אותו לאורך השנים, החזן רקובסקי התפלל גם בליווי מקהלות החזנים הגדולות והידועות בארץ באותן השנים, כדוגמת: מקהלת "בן ברוך" בניצוחו של ניסן תורן ז"ל, מקהלת החזנים בניצוחם של שאול חכמי, אבי פרי ועוד.
שמו של החזן רקובסקי אף יצא מעבר לגבולות הארץ, והוא שימש כחזן בימים הנוראים בקהילות שונות: במונטריאול קנדה, בווינה אוסטריה, ביוהנסבורג דרום אפריקה ובלוס אנג'לס ארצות הברית.
לאורך השנים הופיע החזן יצחק רקובסקי בקונצרטים רבים בישראל ומחוצה לה, בטקסים רשמיים כדוגמת יום השואה ויום הזיכרון לחללי צה"ל, ואף התראיין ושר בתוכניות רדיו רבות ובטלוויזיה הישראלית.
החזן יצחק רקובסקי אף הלחין יצירות חזנות רבות מתוך תפילות השבת והימים הנוראים, אותם ביצע בהופעותיו השונות, ואף הקליט אותם באופן מקצועי באולפן הקלטות בליווי מקהלת בניו והוציא אותם על גבי דיסק.
בתאריך י"ד אב התשע"ז, התקיים קונצרט הצדעה לזכרו של החזן יצחק רקובסקי, בניצוחם של ד"ר מרדכי סובול ובנו אופיר סובול, ובהשתתפות בניו, והחזנים שי אברמסון, שמואל ברזילי, צבי גרינהיים, צבי וייס, יעקב מוצן, יעקב רובין, שמחה רוטנברג וישראל רנד.
החזן יצחק רקובסקי היה נשוי ללאה-אפרת, ולהם נולדו 5 ילדים: אבי, נעם, אוריאל, גילה וישי.
ארבעת בניו שימשו עוד כילדים כמקהלה שליוותה אותו לאורך השנים בתפילותיו הרבות ובהופעותיו בישראל ומחוצה לה, ורבים נהגו להשוותם למשפחת מלבסקי הידועה.
יצחק צ'סלר (נולד ב-1 במאי 1937) הוא שחקן כדוריד לשעבר בבני הרצליה והשתתף בנבחרת ישראל בכדוריד.
צ'סלר נולד וגדל בהרצליה, בן בכור לטוביה וצילה צ'סלר, עולים ציוניים מליטא וממקימי העיר.
עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל.
במהלך שרותו הצבאי כמ"מ בחטיבה 7, נפצע בראשו כשנלחם בקרבות לכיבוש רצועת עזה במלחמת סיני.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן כדורסל, אך מהר מאד הוסב למשחק הכדוריד.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכה במדליית זהב עם נבחרת ישראל.
ב-1963 השתתף באליפות העולם בכדוריד שנערכה בשווייץ.
באותה שנה זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
שיחק עם שני אחיו הצעירים חיים ויואב בהפועל הרצליה והקבוצה בהנהגתו התבססה כמובילה בענף הכדוריד.
יחד עם הקבוצה זכה באליפות המדינה בעונת 1971/1972 ובגביע המדינה בשנת 1973.
שיחק כדוריד עד גיל 49, וסיים את הקריירה שלו בהפועל רעננה.
היה חבר ב"אגד" וניהל את חיי התרבות והקייטנות של סניף הרצליה בפרט והקואופרטיב בכלל.
בנוסף עבד כמדריך טיולים בישראל ובעולם.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 שימש כתב ספורט בעיתון מעריב, שסיקר משחקי כדורגל וכדוריד באזור הרצליה.
ב-2017 קיבל את אות יקיר העיר הרצליה, בזכות תרומתו הרבה לענף הכדוריד בעיר.
יצחק צרפתי היה רב ממשפחה מצרפת יליד גרמניה, שהתיישב באימפריה העות'מאנית אחרי נפילת קונסטנטינופול, ושימש כרב הראשי של אדירנה.
צרפתי, שנולד בגרמניה בתחילת המאה ה-15, היה במקור ממוצא צרפתי.
לא הרבה ידוע על ראשית חייו אבל בסביבות שנת 1453, עבר צרפתי לאימפריה העות'מאנית, שם הפך לבסוף לרב הראשי של אדירנה.
יצחק (איציק) קדמי (16 ביולי 1931 – 14 באפריל 2024) היה לוחם הפלמ"ח, עורך דין ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה המקומית הוד השרון בין השנים 1982 — 1983.
נולד בירושלים כיצחק מזרחי בירושלים לסלימה (שולמית) לבית עלימה שעלתה בילדותה מעיראק ומשפחתה נמנתה על קבוצת "הבגדדים" שחברו למייסדי המושבה מגדיאל וליחזקאל מזרחי בן-מנחם, בנו של אחד מראשי ישיבת שושנים לדוד בירושלים.
גדל בשכונות בית ישראל והבוכרים.
למד בבית הספר רטיסבון בירושלים (שם הכיר את ז'אק כהן ושייקה אופיר) ולאחר מכן בבית הספר אליאנס.
בצעירותו הצטרף לאצ"ל כמדביק כרוזים, נעצר על ידי הבריטים ושוחרר.
בשלביה הראשונים של מלחמת העצמאות נרצח דודו, נוריאל עלימה בשכונת טלביה, ובעקבות כך עברה משפחתו מירושלים למושבה רמתיים.
הוא הוצב תחילה בפלי"ם, אך בשל מחלת ים הועבר אחרי ימים ספורים לג'וערה, שם שובץ בפלוגה א' של הגדוד הראשון, תחת מפקד הפלוגה יצחק ("חקה") חופי.
הוא השתתף בתקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין ובקרבות בזירעין.
לאחר מכן לחם במבצע יפתח, והשתתף בין השאר בכיבוש צפת, במבצע מטאטא, בקרבות מלכיה, בכיבוש אל-ח'אלצה, טבחה, עין זיתון, ביריה וכפרים אחרים.
בתום הקרבות בגליל, עבר עם הגדוד להשתתף במבצע דני, ולקראת סיום המלחמה השתתף בחזית הדרום: בקרב על אל-פאלוג'ה, בכיבוש איסדוד, בקרב חרבת מחאז, בחולקואת, בית חאנון ועוד.
שוחרר משירות סדיר בינואר 1950 ועבד כפועל וכמכונאי.
בשירות מילואים שירת במבצע סיני היה מכונאי בחטיבה 7, במלחמת ששת הימים היה בחטיבה 5 שלחמה באזור השרון (באזור קלקיליה וטולכרם) ולאחר הלחימה מונה למקשר בין הצבא לראשי הערים הערבים.
במלחמת יום הכיפורים שובץ ליחידת חקירות.
בין השנים 1950–1952 שירת בשירות חלוצי לישראל (שח"ל) באילת, עבד במחלקת ההנדסה, בתכנון ובביצוע נמל אילת, בבניית ביצורים והאמפיתיאטרון הראשון בעיר.
כמו כן, הכשיר את שטח בסיס הגדנ"ע בבאר אורה.
לאחר שירותו באילת חזר לירושלים כדי ללמוד, ובמקביל עבד במשרדי הממשלה (רשות המיסים והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה).
פתח בית ספר ערב בשכונת מוסררה, שם שימש מורה ומנהל.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959, חבר לאבנר חי שאקי לייסוד "המפלגה הספרדית הלאומית", שלא עברה את אחוז החסימה.
כשנתיים לאחר מכן, הצטרף עם חברי המפלגה למפלגה הליברלית.
בבחירות המקומיות ב-1978 התמודד במקום השני ברשימת המערך למועצת הוד השרון, ונבחר כסגנו וממלא מקומו של ראש המועצה שמחה מעוז, וכיו"ר ועדת החינוך.
בדצמבר 1982 נבחר לראש המועצה לאחר פרישתו של מעוז.
בבחירות 1983, הוביל את רשימת המערך למועצה ואף התמודד מטעמה לראשות המועצה והפסיד לאליהו שמעוני.
בשנת 1984 היה יושב ראש סניף "אנוש" בהוד השרון.
בעל תואר ראשון (LL.B) ותואר שני (M.
Jur) במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוסמך כעורך דין, ועסק בעיקר בתחום הירושות.
רבי יצחק צבאח היה רב, דיין וראש ישיבה מרוקאי וממנהיגי הקהילה היהודית בירושלים בשלהי המאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-17. במקביל לתפקידיו הוא שימש גם סופר בית הדין וחיבר את הספר "תיקון סופרים", בו נוסח טופסי השטרות.
רבי יצחק צבאח נולד לרבי יעקב במרוקו, כנראה בעיר פאס, למשפחת מגורשים ושמה "בן טובי" ונודעה בעיקר בשם "צבאח".
בשנות התשעים של המאה ה-16 עלה ממרוקו לארץ והחל משנת ה'שנ"ו נמצא שעסק בניהול החיים הדתיים של הקהילה בעיר, כאשר הוא העיד אז על הסכמת הקהילה בדבר פיטור תלמידי החכמים בעיר מהמסים.
במהלך השנים כיהן גם כדיין וכראש ישיבה בעיר.
כתלמידיו ידועים רבי יצחק בואינו, מחבר ביאור לשולחן ערוך בשם "שולחן מלכים", ורבי יהודה מרעלי .
בשנת ה'שפ"ג כתב הסכמה לספר "זהרי חמה" לרבי אברהם אזולאי יחד עם חכמים חשובים ובעלי שם.
כן הוא חתם במהלך השנים, יחד עם חכמים נוספים מהעיר, על אגרות שנכתבו עבור קהילות אחרות.
על פעילותו הרבנית כותב בן התקופה רבי דוד קונפורטי בכרוניקה שלו:
בחשון ה'שפ"ז (1621) נתפס יחד עם אישים נוספים הוכה על ידי המושל האכזרי מוחמד אבן פרוח' ועושי דברו.
במהלך המאורעות הללו ביתו נבזז והוא נמלט, אשתו אף אולצה לספר כי נמלט דרך הגג.
לאחר מתן שוחד על סך שבעים וחמישה גרושוש הוא ניצל.