tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרשנות זו יכולה לקבל משנה תוקף בכתביו ג'ון מסולסברי, היסטוריון נוצרי בן התקופה שפגש את הצלבנים בשובם למערב.
הוא כתב כי המקורות המהימנים ביותר האמינו שדמשק תיפול בתקיפה מהצד המערבי והעריכו כי המערכה תימשך חמישה עשר ימים.
הצלבנים המקומיים ככל הנראה סמכו על הנהר והפרדסים כמקורות אספקה, כיוון שהביאו איתם מעט מאוד מזון.
המקורות הצלבניים לא מתייחסים בכתביהם מדוע הצבא לא הכין את עצמו כנדרש להטיל מצור על עיר מבוצרת על ידי הכנה או בניה של מכונות מצור, אך אף דיווח אינו מזכיר שהצלבנים הביאו או השתמשו בציוד כזה.
ייתכן שהם לא התקרבו מספיק לחומות כדי להשתמש בהן, או שהאמינו שניצחון בקרב יוביל לכניעת העיר.
הוא כתב לאצילי ירושלים וטען שאם ימסור את העיר לסייף א-דין, ממלכות הצלבנים יהיו בסכנה, לפי מקור זה הוא הציע את מבצר בניאס כפיתוי נוסף, כל זאת הכריעו את הכף והביאו בסיכומו של דבר להסרת המצור.
הטקסט של מכתבי אבן אל-אתיר מצביע על כך שהפנייה למנהיגים מוסלמיים שכנים נעשתה הרבה לפני שהמצור החל.
נוכחות הצלבנים והתגבשות צבאות מסע הצלב, כמו ההחלטה לעלות על דמשק הייתה ידועה למוסלמים כך שכל השליטים המסלמיים נערכו הן להגנה על שטחי שלטונם והן לעזרה הדדית לקדם את פני ההתקפה הצלבנית.
על פי מהלכים צפויים אלו סייף א-דין שליט מוסול הנמצאת במרחק של כ-650 קילומטר מדמשק תכנן תנועה מערבה למקרה שצבא צלבני יפנה חלק מהמאמץ להתקפה על אחיו בחלב.
יתר על כן, הבנתם של הפרנקים שיידרשו לפחות חמישה עשר ימים כדי שדמשק תיפול מהצד המערבי נתנה חלון זמן גדול יותר לכוחות הסורים הצפוניים להגיע ולהטיל את מלא כובד משקלם למערכה לצד מגיני דמשק.
לכן, התקרבותו של צבאו של סייף א-דין הפכה ניצחון צלבני מהיר לחיוני עבור הצלחת מסע הצלב, ופעלה לדרבן את הצלבנים לשנות את תוכניותיהם.
לאור ההתנגדות המוסלמית שהייתה קשה מהצפוי, אצילי ירושלים ייתכן שהציעו לתקוף דווקא מדרום-מזרח.
ויליאם מצור, שכתב היסטוריה של ממלכות הצלבנים בין השנים 1170 ל-1185, במרחק משמעותי מזמן המצור מוסיף פיסת מידע נוספת.
ההסבר שלו התבסס על רעיון השוחד.
הוא מהדהד את האמירות שרווחו בעיקר במחנה האירופי ולפיהן הדמשקאים הבטיחו סכומי כסף גדולים לאצילים מסוימים מירושלים כדי להסיר את המצור מהמערב ולעבור לצד השני של העיר, שם הוא היה נידון לכישלון.
קונרד ולואי הסתמכו על עצת האצולה המקומית והסכימו לתוכנית, ובכך ויתרו על הישג יום הליחמה הראשון.
ברגע שהגיעו למיקום החדש, הם הגיעו למסקנה כי נעשתה טעות, ההגנות מדרום-מזרח לא היו חלשות כפי שהצלבנים קיוו ולא ניתן היה להגיע להכרעה מהירה.
בסיכומו של דבר, הצלבנים לא הובסו בקרב, עבור קבוצת אנשים שספגה השראה ממעשי הגבורה של מסע הצלב הראשון, נסיגתם הייתה השפלה גדולה עוד יותר מאשר כישלון ותבוסה בעימות צבאי אפי.
לפיכך, היה צורך למצוא הסבר: בגידה מצד מישהו הייתה קו מחשבה הגיוני, ניתוח זה גם שלל את האפשרות הבלתי נעימה שהמוסלמים אולי היו חזקים מדי עבור הצלבנים.
אנשי דת מצאו את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע.
מסע הצלב עצמו הוצג בידי מבקריו - רובם אנשי כנסייה בעצמם כמסע שיסודו בשקר תעמולת הכזב ורדיפת בצע וגאווה כמניעים העיקרים של משתתפיו.
המצור על בלגרד (בסרבית: Nándorfehérvár ostroma) בשנת 1521 הוא אירוע שהתרחש כתוצאה מהמתקפה העות'מאנית השלישית הגדולה על המעוז ההונגרי הזה במסגרת מלחמות הונגריה-האימפריה העות'מאנית בתקופת ההתפשטות הגדולה ביותר של האימפריה העות'מאנית מערבה.
הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון פתח במסע צבאי באמצע מאי 1521. המדינה ההונגרית הייתה במצב של כאוס ולא יכלה להתמודד ביעילות עם צבא האימפריה העות'מאנית.
בתחילה, איש, כולל הסולטאן, לא ידע מהי מטרת המסע.
חאין אחמט פאשה, יריבו של פירי מהמט פאשה, שהיה מעורב מאוחר יותר בהדחתו של פירי מתפקיד הווזיר הגדול, הציע לכבוש תחילה את שאבאץ, לאחר מכן לחצות את נהר סאווה ולתקוף את בודה.
פירי טען שאם לא יכבשו את בלגרד לפני תקיפת הבירה ההונגרית בודה, ההונגרים עלולים לחסום אותם בדרכם חזרה לבלגרד.
הסולטאן העדיף את תוכניתו של אחמט, אך במקביל אפשר לפירי לצור על בלגרד עם חלק קטן מהצבא.
הסולטאן כבש את שאבאץ, בעוד פירי כבש את מבצר זמון.
לאחר מכן הורה הסולטאן לפירי להסיר את המצור על בלגרד ולהצטרף לעיקר הצבא, שכן הוא החל לבנות גשר לחציית נהר הסאווה.
עם זאת, פירי, שכבש את זמון וצר על בלגרד עם חלק קטן מהצבא, סירב להסיר את המצור.
מוסטפא עלי התלונן שהסולטאן לא בירך את פירי על כיבוש זמון, ורואה באחמט את האחראי להחלטה זו; עם זאת, סביר יותר שהסולטאן באמת נזקק לכל הכוחות כדי להתכונן לתקיפת בודה.
לאחר מכן, הניסיון לחצות את הסאווה נכשל.
הסאווה עלתה על גדותיה, עד כדי כך שהיה בלתי אפשרי לחצות את הגשר לצד השני.
הסולטאן הודיע לפירי שהם יצטרפו אליו בקרוב.
יחד, הם כבשו את העיר, שנכבשה סופית ב-24 באוגוסט.
בעוד שבשאבאץ הטורקים טבחו בכל המגנים, בבלגרד כ-70 מתוך 700 מגנים שרדו.
עם זאת, רוב התושבים הסרבים גורשו לקונסטנטינופול.
נפילת בלגרד הראתה את חוסר היכולת של השלטונות ההונגריים להתנגד למדיניות ההתפשטות של האימפריה העות'מאנית, שהראתה את עליונותה בקרב מוהאץ' ב-1526. לאחר התבוסה והתמוטטות הונגריה, מנהיג המאבק הנוצרי נגד החדירה העות'מאנית לאירופה היה מלוכת הבסבורג, שכללה את הונגריה.
בלגרד חזרה לשליטה נוצרית רק ב-1688, כאשר מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה כבש אותה עבור אוסטריה.
כאשר סלים הראשון מת ב-1520, בנו סולימאן הפך לסולטאן של האימפריה העות'מאנית.
לעומת זאת, ממלכת הונגריה הייתה כמעט בחורבן.
האצולה ההונגרית הייתה מפולגת למפלגות רבות, ובלי ממשל מרכזי חזק, היא לא יכלה להתאחד להגנת המדינה.
לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה הוחלש על ידי סכסוכים רבים.
האצולה הנמוכה התנגשה עם האצולה הגבוהה וחוגי החצר, וויווד טרנסילבניה, יאנוש הראשון זאפויה, אחד מהאצילים העשירים ביותר בתקופתו, ייצג התנגדות גלויה למשטר החלש ממילא של המלך לואי השני.
הפלג שתמך בוויווד טרנסילבניה היה בסכסוך מתמיד עם חוגי החצר.
המלך עצמו היה דמות חסרת כוח בידי מקורביו השאפתניים.
לעיתים קרובות לא היה לו כסף לקיומו שלו.
בנסיבות כאלה, לא ניתן היה לחזק את מערכת ההגנה בגבול הדרומי ולבצע מסעות צבאיים כלשהם.
המצור על טוברוק היה מצור ממושך שהטילו כוחות מדינות הציר בפיקודו של הגנרל ארווין רומל במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, על עיר הנמל טוברוק, נקודה אסטרטגית חשובה בחוף הלובי, מרחק קצר מגבול מצרים, שהוחזקה על ידי כוחות מחבר העמים הבריטי.
המצור על טוברוק החל ב-10 באפריל 1941, כאשר כוחותיו של רומל, שכבשו את שטח בליטת קירנאיקה מידי הבריטים במתקפת בזק, ניסו לכבוש בסערה את העיר, שהוחזקה על ידי הדיוויזיה האוסטרלית ה-9. הכוחות שהגנו על נמל טוברוק נותקו מהכוח הבריטי העיקרי שנסוג משטח מצרים, ומצאו עצמם במצור.
אולם הכוחות של קורפוס אפריקה הגרמני היו חלשים מכדי לכבוש את נמל טוברוק, שהאיטלקים בנו סביבו מערך הגנה מבוצר היטב.
במהלך החודשים הבאים נהדפו כל התקפות כוחות הציר על טוברוק, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
האוסטרלים הוכיחו את עצמם כלוחמים נחושים, והתגוננו בעקשנות תחת פיקוד הגנרל לסלי מורשד.
עמידת טוברוק במצור גרמה תסכול קשה לרומל, שנאלץ למעשה לנהל מלחמה בשתי חזיתות במקביל, ויצרה איום מתמשך על עורפו.
המצור נמשך 240 ימים, במהלכם קיבלו הכוחות המגינים אספקה, תחמושת ותגבורות בדרך הים.
באותה דרך גם הוחלפה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 בכוחות בריטיים ופולניים תוך כדי המצור, כך שהמצור שהטילו כוחות הציר על טוברוק היה רחוק מלהיות שלם.
נוכח קשיי האספקה של מדינות הציר בצפון אפריקה - לא ברור היה לעיתים מי מהצדדים היה מנותק יותר.
בנובמבר 1941 פתחה הארמייה השמינית הבריטית במתקפה על כוחותיו של רומל בגבול מצרים-לוב (מבצע צלבן) ובמקביל תקף חיל המצב של טוברוק את עורפם של כוחות הציר.
לאחר מספר שבועות של קרבות קשים, נאלצו כוחותיו של רומל לסגת מערבה, וטוברוק שוחררה מהמצור.
לפי התוכנית, במקרה שכוחות הציר ינועו צפונה, וישתלטו גם על ארץ ישראל, ירוכז היישוב באזור הכרמל, יקבל אספקה מהבריטים דרך נמל חיפה, ויהווה איום מתמיד על עורפם של הכוחות הפולשים.
כחצי שנה לאחר סיום המצור, ב-20 ביוני 1942, תקפו שוב כוחותיו של רומל את העיר, כבשו אותה תוך זמן קצר, ולקחו בשבי למעלה מ-30 אלף חיילים מחבר העמים הבריטי שהגנו על העיר.
נפילת טוברוק הייתה אחד הניצחונות הגדולים ביותר של רומל במהלך המערכה בצפון אפריקה.
בעקבות תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942, נאלצו כוחותיו של רומל לסגת במהירות מערבה, והשליטה על נמל טוברוק חזרה לידי כוחות בעלות הברית.
המצור על יורקטאון היה הקרב הגדול האחרון במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הקרב התנהל החל מ-28 בספטמבר ועד 17 באוקטובר 1781 בעיר יורקטאון ובסביבתה בין כוחות אמריקנים-צרפתים לבין כוחות בריטים.
הקרב התנהל כמצור, והסתיים בכניעת כל הכוח הבריטי בעיר, שהיווה כרבע מן הצבא הבריטי ביבשת אמריקה.
ב-19 באפריל 1775, לאחר סכסוך אידאולוגי ופוליטי בין ממלכת בריטניה הגדולה לבין מושבותיה ביבשת אמריקה, פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-4 ביולי 1776, לאחר הפיכת הסכסוך לצבאי, אימץ הקונגרס הקונטיננטלי את הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר ההכרזה, יצא הצבא הבריטי למתקפה באזור הפרובינציה של ניו יורק והפרובינציה של ניו ג'רזי, במטרה לעצור את המרד.
על אף שהצבא הבריטי נחל הישגים רבים, לא היה לאל ידו לדכאו לחלוטין.
במהלך הלחימה, זכו המורדים האמריקנים לתמיכה כלכלית צרפתית דרך נמלים הולנדים נייטרלים.
בתחילת שנת 1778 חתמו צרפת והמורדים (שמעתה יקראו, ככלל, ארצות הברית) על הסכם ידידות.
ההסכם כלל הכרה צרפתית בעצמאות ארצות הברית, הבטחה להמשך הסיוע הכלכלי ותחילת סיוע צבאי בהתמשך המלחמה כנגד ממלכת בריטניה הגדולה.
בעקבות הסכם זה, ביולי של אותה השנה צרפת הכריזה מלחמה כנגד ממלכת בריטניה.
בינתיים באמריקה, הוחלף המפקד הכללי של הכוחות הבריטים באמריקה, גנרל ויליאם האו.
לתפקיד נכנס גנרל הנרי קלינטון, אשר בצעירותו לחם במלחמת שבע השנים והשתתף במלחמת העצמאות מהתחלתה.
מיד עם כניסתו לתפקיד, נתקבלה הפקודה לפנות את כל הכוחות הבריטים מפילדלפיה, שנחשבה לבירת המרד.
הצטרפות צרפת למלחמה שינתה כליל את מאזן הכוחות האסטרטגי.
ממלכת בריטניה הגדולה נאלצה מעתה להגן על קווי האספקה הטרנס-אטלנטיים שלה ועל נכסיה המסחריים בשאר העולם.
אחד מן הנכסים הללו היה מטעי הסוכר שבאיים הקאריביים.
עקב כך, הפקודות שקיבל קלינטון הורו לשלוח 5,000 חיילים לאיי הודו המערבית, 3,000 חיילים לפלורידה ולהסיג את שאר כוחותיו לניו-יורק דרך הים.
במאי יצא צי בן 11 אוניות קו ואוניות תובלה שנשאו 4,000 חיילים מצרפת לכיוון החוף האמריקני.
בראש הצי עמד שארל אנרי אקטור, רוזן ד'אסטן.
הצי היה חזק בהרבה מכל צי שיכל גנרל הווה לאסוף באופן מיידי באמריקה.
הגעת הצי יצרה מצב בו לברית האמריקנית-צרפתית יתרון על הצבא הבריטי, והביאה את ג'ורג' וושינגטון להביע תקווה כי באמצעות מאמץ משותף יחד עם הצי הצרפתי יתאפשר ניצחון לארצות הברית עוד ב-1778.
ללא שידע בדבר הצי הצרפתי הַקָּרֵב, עקב אילוצים לוגיסטיים ובראשם מחסור באמצעי תחבורה ימיים, בחר גנרל קלינטון להצעיד את הכוח לניו-יורק, ולא להשיטו.
עקב הבחירה שלא לנוע דרך הים, לא פיצל קלינטון את הכוח שלו כאשר יצא מפילדלפיה.
ב-18 ביוני עזב את פילדלפיה הצבא הבריטי, ושיירה בת 10,000 חיילים החלה לנוע אל ניו-יורק.
כבר ביום המחרת, כבש גנרל וושינגטון את פילדלפיה, עם כוח בן 12,000 איש.
עשרה ימים לאחר מכן, תקף וושינגטון את השיירה הבריטית באזור בית המשפט של מונמות', אך אף אחד מהצדדים לא הצליח לצאת עם ניצחון מובהק.
הייתה זו הפעם האחרונה בה יפגשו צבאו של גנרל וושינגטון ושל גנרל קלינטון לעימות גדול בחזית הצפונית.
ב-8 ביולי נפגשו גנרל וושינגטון והרוזן ד'אסטן לראשונה.
הם החליטו על מתקפה משולבת כנגד המעוז הבריטי בניופורט, רוד איילנד.
ההתקפה לא צלחה והצבאות המשולבים כשלו בכיבוש העיר.
לאחר ההתקפה הזו, נכנסה המלחמה בצפון המושבות למצב של תיקו.
המערך ההגנתי של גנרל וושינגטון סביב העיר ניו יורק מנע מגנרל קלינטון ליזום כל מתקפה בחזית זו.
מצב זה, של חוסר יכולת ליזום משני הצדדים בצפון, נמשך עד 1780 ואף מאוחר יותר.
החל מסוף שנת 1778, על אף הקיפאון בחזית הצפונית, התקדם הצבא הבריטי בחזית הדרומית מבסיסיו בפלורידה ובסיוע התגבור ששלח גנרל קלינטון.
ב-29 בדצמבר כבש הצבא הבריטי את עיר הנמל האסטרטגית סוואנה, והחל להשתלט על מושבת ג'ורג'יה המאוכלסת בדלילות.
עד 1781 נע הצבא הבריטי בחופשיות יחסית במושבות הדרומיות, כאשר רק כוח קטן מהצבא הקונטיננטלי היה לו למטרד.
ב-2 במאי 1780 יצא צי בן 32 ספינות תובלה, 7 אוניות תובלה ומספר כלי שיט נוספים לאמריקה מנמל ברסט.
הספינות נשאו כ-5,800 חיילים צרפתים, שבראשם עמד הרוזן דה רושאמבו.
ב-11 ביולי הגיע הצי למפרץ נרגנסט, ועל אף שלקח לכוח הצרפתי מספר ימים להסתגל לאחר השיט הארוך, תוך זמן קצר הצבא הצרפתי תפס את מקומו במערכה.
במאי 1780 כבש הצבא הבריטי את צ'ארלסטון, דרום קרוליינה, וב-16 באוגוסט הביסו בקמדן את הגנרל גייטס.
ב-25 בספטמבר נתגלתה בגידתו של גנרל בנדיקט ארנולד, ובסוף דצמבר פלש ארנולד בראש כוח בן 1,000 חיילים בריטים לווירג'יניה.
על אף הגעת ארנולד לווירג'יניה, בין סוף 1780 לאפריל 1781 השיג הצבא האמריקני ניצחונות רבים במושבות הדרומיות, וכתש את הכוחות שבפיקודו של גנרל צ'ארלס קורנווליס.
בתגובה, ב-25 באפריל יצא קורנווליס למסע כדי לאחד את הכוחות הבריטים בדרום ולהציל את המערכה בדרום.
ב-21 בספטמבר 1780 נפגשו גנרל רושאמבו וגנרל וושינגטון לראשונה בקונטיקט.
לאחר שדנו בהמשך האסטרטגיה המשותפת, הוחלט כי יש לצאת למבצע משותף לכיבוש העיר ניו-יורק.
אף-על-פי-כן, הבינו שני הגנרלים כי בהיעדר צי מלחמתי, ובמקרה הזה הצי הצרפתי, אין ביכולתם לכבוש את העיר.
אי לכך, שלח רושאמבו את בנו, יחד עם ג'ון לורנס האמריקני, לצרפת כדי לבקש מהמלך את הסיוע הנדרש.
ב-5 באפריל 1781 יצא חלק מהצי הצרפתי, בראשות אדמירל הרוזן דה-גראס לתגבר את המושבות הצרפתיות בקאריביים.
ב-7 במאי שב בנו של רושאמבו ובפיו הודעה כי מלך צרפת סירב לשלוח כוח נוסף.
אי לכך, נועדו גנרל רושאמבו וגנרל וושינגטון בין 21 במאי ל-23 במאי על מנת לתכנן את המשך פעולותיהם.
לאור ועידה זו, ב-28 במאי שלח גנרל רושאמבו מכתב לאדמירל דה-גראס בסנטו דומינגו בו הוא מפציר בו להפליג צפונה ולסייע להם.
בנוסף, ביקש רושאמבו מדה-גראס שיביא סכום כסף רב כדי לתחזק את הצבא הצרפתי באמריקה.
רושאמבו ציין במכתבו כי ישנם שני מקומות בהם הגיוני שיתרחש הקרב: ניו יורק ומפרץ צ'ספיק.
ב-11 ביוני החלו הכוחות הצרפתים לנוע מניופורט כדי לחבור לכוחות האמריקנים.
בין 18 ל-21 ביוני עזבו כל הדיוויזיות הצרפתיות את משכן החורף שלהם ויצאו לכיוון המחנה האמריקני.
ב-6 ביולי חבר הכוח הצרפתי, בן כ-5,300 חיילים, לצבא האמריקני בוייט פליינס, ניו יורק.
לאחר מפגש הצבאות, ראה הדרג הפיקודי את כיבוש העיר ניו-יורק כיעד הברור הבא של הברית.
ב-18 ביולי יצאו וושינגטון, רושאמבו ומספר קציני מטה נוספים, מלווים ב-100 דְרָגוּנים לסייר, לתצפת על העיר ולתכנן את מהלכיהם.
בערב 21 ביולי יצאו כ-5,000 חיילים אמריקנים וצרפתים לכיוון ניו-יורק, כדי לבצע סיור מקדים בסדר גודל קרוב ככל הניתן למציאות.
הכוח בדק את האזורים הסובבים את ניו-יורק ובשעות הערב של 23 ביולי חזר לווייט פליינס.
ב-25 ביוני השתלט קורנווליס על העיר ויליאמסבורג.
ביום המחרת קיבל מכתב מגנרל קלינטון, שהורה לו לשלוח שישה רגימנטים לניו-יורק, אותה ראה קלינטון כיעד ההתקפה הבאה, ולשכן את שארית כוחותיו בנמל לבחירתו על הצ'ספיק.
בזמן שהכוחות האמריקנים התכוננו למתקפה על ניו-יורק, בחר הגנרל הבריטי קורנווליס את יורקטאון, על נהר יורק שבמפרץ צ'ספיק, כנמל לצי, וב-2 באוגוסט החלו כוחותיו מבצרים אותה.
מרגליו של המרקיז דה לה פאייט, אשר גילו את הקמת הביצורים ביורקטאון ובגלוססטר פוינט שבגדה הנגדית לה, דיווחו על כך ללה-פאייט שהעביר את הידיעה לגנרל וושינגטון בניו-יורק.
ב-28 ביולי, שלח דה-גראס מכתב לרושאמבו, אשר הגיע ליעדו ב-14 באוגוסט, ולפיו ציו של דה-גראס בחר לתקוף דרך מפרץ צ'ספיק ולא דרך ניו-יורק.
במכתב, הודיע כי יישאר במפרץ צ'ספיק עד 15 באוקטובר, ואז יעזוב.
ב-5 באוגוסט עזב הצי של דה-גראס את סנטו דומינגו, ויצא לכיוון מפרץ צ'ספיק.
הצי הבריטי באיי הודו המערבית, שמפקדיו צפו כי דה-גראס ישוט אל היבשת, יצא ב-10 באוגוסט למרדף אחריו.
מכיוון שהספינות הבריטיות היו יותר מהירות, הגיע הכוח לצ'ספיק לפני דה-גראס, וכשהבחינו כי אין כוח צרפתי בווירג'יניה המשיך הצי צפונה לניו-יורק.
ב-16 באוגוסט נודע לגנרל קלינטון בניו-יורק, כי הצי של דה-גראס בדרכו לניו-יורק, מה שהביאו "להזניח" עוד יותר את קורנווליס.
לא היה זה עד 6 בספטמבר שהבין קלינטון באיזו סכנה ניצב קורנווליס.
מיד לאחר קבלת המכתב, נועדו גנרל וושינגטון וגנרל רושאמבו, החליטו יחד על שינוי התוכנית ותיאמו את יעדיהם.
כבר ב-17 באוגוסט החלו הכוחות האמריקנים הראשונים לחצות את נהר ההדסון ולפתוח את המסע בן 720 הקילומטרים ליורקטאון, וב-19 באוגוסט הצטרפו אליהם גם הכוחות הצרפתים.
הצעידה נתבצעה בשעות הבוקר המוקדמות והערב המאוחרות כדי להימנע מפגיעות חום הקיץ.
במהלך הצעידה של הצבא האמריקני והצרפתי, השתנתה משימתו של לה-פאייט מלהטריד ולהפריע לכוחותיו של קורנווליס, ללא יצירת חיכוך עז, לריתוק כוחותיו של קורנווליס ליורקטאון.
ב-27 באוגוסט הגיעו הכוחות האמריקנים לצ'טהם, שם חנו למשך יומיים.
ב-6 בספטמבר הגיעו הכוחות האמריקנים והצרפתים להד-אוף-אלק (כיום אלקטון) שבקצהו הצפוני של מפרץ צ'ספיק, וחנו שם.
ב-7 בספטמבר פנה רוברט מוריס, שהיה רואה החשבון של המרד האמריקני, לגנרל רושאמבו וביקש ללוות ממנו כ-26,000 דולרים ספרדים כדי לשלם לחיילים האמריקנים.
רושאמבו הצליח לספק חלק נכבד מהסכום, וב-8 בספטמבר נתבצעה חלוקת השכר היחידה למעשה בכל המלחמה.
חלוקת שכר זו יצרה קפיצה אדירה במורל הצבא האמריקני.
ב-30 באוגוסט הגיע הצי הצרפתי למפרץ צ'ספיק, ועגן מאחורי כף הנרי.
הצי האנגלי, בראשות אדמירל סמואל גראב, הגיע למפרץ צ'ספיק בבוקר 5 בספטמבר, ועם הגיעו החל להתכונן לקרב מול הכוח הצרפתי.
בסביבות השעה אחת בצהריים התייצבו שני הציים זה מול זה, ולאחר תמרונים מספר, בסביבות השעה ארבע בצהריים, החל הקרב.
עד השעה שש ושלושים נגמר הקרב, ועל אף שהכוח הבריטי ספג נזק כבד, הוא לא הושמד ונשארו לו ספינות כשירות.
הצי הצרפתי והבריטי המשיכו לשוט אחד סביב השני עד הלילה שבין 9 ל-10, אז חזר דה-גראס למפרץ צ'ספיק, שם חבר לאוניות בפיקוד אדמירל דה-ברה, שהגיעו מניופורט שם חנו מאז הביאו את רושאמבו וכוחותיו לאמריקה.
על אף שלא נקבע ניצחון מוחלט בקרב, בסופו שלט הצי הצרפתי ללא עוררין במפרץ צ'ספיק, עם 36 אוניות קו ברחבי המפרץ.
ב-9 בספטמבר, החלו הכוחות האמריקנים והצרפתים לצאת מהד-אוף-אלק, בשיירה יבשתית לכיוון יורקטאון.
ב-4 בבוקר 11 בספטמבר יצאה שיירת האוניות האמריקנית והצרפתית אל מימי מפרץ צ'ספיק.
ב-12 בספטמבר הגיעה השיירה הרגלית לבולטימור, שם תכנן מפקדה, רושאמבו, להעמיס גם את כוחותיו על ספינות, אך לא מצא כלי שיט הולמים ולכן, ב-13 בספטמבר, יצא הכוח מבולטימור והמשיך לנוע דרך היבשה אל יורקטאון.
בהנץ החמה של 14 בספטמבר, יצא כוח של כ-300 הוסרים צרפתים לכיוון גלוססטר פוינט.
הכוח הגיע ליעדו ב-24 בספטמבר, והתמקם שם.
ב-19 בספטמבר הגיעו הכוחות האמריקנים הראשונים לוויליאמסבורג והשתלטו עליה.
בו בזמן, הגיעו כוחות צרפתים לאנאפוליס, כבשו אותה והחלו מתכוננים להפליג לוויליאמסבורג.
ב-21 בספטמבר יצאה השיירה הצרפתית, עמוסה לעייפה, אל ויליאמסבורג והגיעה ליעדה תוך כ-24 שעות.
עד 26 בספטמבר הגיעו כל הכוחות האמריקנים והצרפתים לוויליאמסבורג.
ב-27 בספטמבר, שיגר וושינגטון את הוראותיו לקראת היציאה ליורקטאון, ובשעות הבוקר המוקדמות של 28 בספטמבר יצאו הכוחות האמריקנים והצרפתים אל עבר יורקטאון.
הכוח התקדם בטור אחיד כמחצית מהדרך, ולאחר מכן התפצלו הכוחות: הכוח האמריקני פנה לכיוון מזרח, לצד הימני של החזית, והכוח הצרפתי המשיך לכיוון צפון מערב, לצד השמאלי של החזית.
במהלך 29 בספטמבר, התקדמה הכנף האמריקנית באגף הימני אל עבר יורקטאון, ובשעה 16:00 הגיע הכוח לעמדתו החדשה.
לאורך אותו היום, ביצעו מפקדי הצבא האמריקני והצרפתי סיורים תחת אש כדי לבחון את ההגנות סביב יורקטאון.
בבוקר יום המחרת, 30 בספטמבר, הופתעו הכוחות האמריקנים והצרפתים לטובה; הכוחות הבריטים נטשו את עמדותיהם והקדמיות, ונסוגו לקו הגנה שני, הקרוב ביותר ליורקטאון.
החפירים והעמדות נכבשו על ידי הכוחות האמריקנים והצרפתים עוד לפני שעת הצהריים.
באותו היום וביום המחרת, 1 באוקטובר, הוסגו כ-1,200 חיילים אמריקנים מהחזית האמריקנית כדי לאסוף חומרי בנייה לצורך הסבת החפיר ותחזוקו.
במהלך 2 באוקטובר, המשיכו הכוחות האמריקנים והצרפתים בהסבת החפיר והביצורים שלאורכו.
לאורך היום, ירו הכוחות הבריטים לעבר האמריקנים והצרפתים במטרה להפריע לעבודותיהם, אך העבודות המשיכו ללא נפגעים.
בבוקר 3 באוקטובר, בגלוססטר פוינט, יצאה קבוצת חיילים בריטית למה שכונה "A Grand Forage" – ליקוט מזון בסדר גודל גדול.
במקביל, התמקמה באזור תגבורת לכוחות הצרפתים ששכנו על הדרך המובילה אל גלוססטר פוינט, כדי למנוע את בריחת האנגלים.
הכוחות התנגשו ממרחק של מטרים ספורים, ובקרב שהתנהל נהרגו 12 חיילים בריטים.
בערב 6 באוקטובר, החלה העבודה האמריקנית-צרפתית על חפירת החפיר הראשון.
כוח בן 4,300 חיילים יצא עם רדת הליל לשטח והחל לחפור בחסות החשכה, העננות הכבדה והגשם הקל.
הכוחות הבריטים לא הבחינו בחפירות האמריקניות עד עלות השחר ביום המחרת, ועל אף שהחפיר לא הושלם, היה במה שנחפר בשמונה שעות הלילה די כדי להתחיל לקדם את הכוחות לשם.
בין 7 באוקטובר ל-8 באוקטובר, התקדמו האמריקנים והצרפתים מאוד בהכנת סוללות ארטילריה, תחת אש מועטה מאוד מהצד הבריטי.
מצב זה נבע מתוך חוסר מוכנותו של קורנווליס לעמוד תחת מצור.
בשעות אחר הצהריים של 9 באוקטובר, נסתיימה ההקמה של מספר מספק של סוללות ארטילריה בצד האמריקני-צרפתי.
בשעה 15:00 פתחו הסוללות הצרפתיות באש אל עבר יורקטאון.
בשעה 17:00 הצטרפה הסוללה האמריקנית הראשונה להפגזה.
ב-10 באוקטובר נאלץ גנרל קורנווליס להעביר את משכנו מבית המושל של יורקטאון, לאחר שזה נעשה בלתי ראוי לשהייה עקב הירי האמריקני.
בנוסף, הגיע באותו היום כוח תגבורת קטן ששלח גנרל קלינטון בראשות מייג'ור צ'ארלס קושראן.
בצד השני, הציב הצבא האמריקני-צרפתי שתי סוללות חדשות, שכללו 14 תותחים בגדלים שונים ו-8 מרגמות.
לסוללות החדשות הייתה יכולת אש מצוינת אל עבר יורקטאון, ובערב אותו יום פגעה הסוללה הצרפתית בספינה אנגלית, הכארון (Charon) והעלתה אותה באש, יחד עם שתי ספינות תובלה שעגנו בסמוך לה.
בשחר 11 באוקטובר כלל הסד"כ הארטילרי האמריקני 52 כלים, שפוזרו בין כל הסוללות, ושיתקו בהצלחה את האש הבריטית.
בליל 11 לחודש, עם רדת החמה, יצא כוח משולב אמריקני-צרפתי לחפור את החפיר השני.
החפירות התנהלו כל הלילה, ובמשך שני הימים הבאים.
במשך כל עבודות החפירה רותקו הכוחות הבריטים באש אמריקנית וצרפתית, שמנעה מהם לסכל את הכנת החפיר.
לאחר חפירת החפיר, התברר כי ביצורים מס' 9 ו-10, ששכנו במזרח הגזרה, הפריעו להמשך החפירה וההתקדמות.
לאור ההבנה כי יש לכבשם, הוחלט להקצות את ביצור מס' 9 לכוח הצרפתי ואת ביצור מס' 10 לכוח האמריקני.
יום הפעולה שנבחר היה 14 באוקטובר, מיד לאחר רדת הערב.
בשעה 20:00, יצאו הכוחות הצרפתים והאמריקנים למתקפה על ביצורים מס' 9 ו-10. הכוחות הצרפתים, תחת פיקודו של המרקיז דה לה פאייט, התקדמו בהסתר אל עבר הביצור.
כשהגיעו למרחק של כ-100 מטר מן הביצור נתגלו, ונפתחה עליהם אש כבדה.
הכוח הצרפתי החל להתקדם אל עבר הביצור, אך עוכב על ידי משוכה, שפינויה ארך דקות אחדות, בהן נפגעו מספר חיילים צרפתים מאש האויב.
עם הגעת הכוח הצרפתי לביצור, הסתערו המגינים לעברו אך הסתערותם נבלמה, ותוך חצי שעה נכבש הביצור.
הכוח הצרפתי איבד 15 חיילים.
הכוחות האמריקנים תחת פיקודו של אלכסנדר המילטון, נעו עם הישמע האות אל הביצור כאשר רוביהם אינם טעונים כלל.
האמריקנים התקדמו במהירות והתגברו בהצלחה על כל המכשולים שסביב הביצור, וכעשר דקות לאחר הישמע האות נכבש הביצור.
הכוח האמריקני איבד 9 חיילים.
לאחר כיבוש שני הביצורים, החלו הכוחות ההנדסיים לחפור במהירות כדי לצרף את הביצורים לחפיר השני.
בלילה שבין 15 באוקטובר ל-16 באוקטובר, יצאו כוחותיו של קורנווליס להתקפה אחרונה כנגד הכוחות האמריקנים-צרפתים.
לאחר הפגזה ארטילרית, הסתערו כ-350 חיילים בריטים אל עבר השוחות ותפסו את הכוחות הצרפתים ישנים.
הכוחות הבריטים ניצלו את ההפתעה אך נהדפו בידי כוח צרפתי אחר שהגיע למקום.
הם הצליחו לחבל בשבעה תותחים, אך תוך שש שעות תוקנו החבלות.
בלילה שבין 16 באוקטובר ל-17 באוקטובר, הורה קורנווליס על פינוי כוחותיו לגלוססטר פוינט, אך סערה שהתרחשה בסביבות חצות מנעה מן הכוחות לחצות את הנהר.
בבוקר יום המחרת, בשעה 10:00 בבוקר, הניפו הכוחות הבריטים דגל לבן, בנוסף לתיפוף הקורא למשא ומתן.
הירי פסק כליל והקרב תם בכניעת הכוחות האנגלים.
כשהגיעה הידיעה על נפילת יורקטאון לאוזניו של ראש הממשלה הבריטי, הלורד נורת', אמר: .
בעקבות התבוסה גדלה האופוזיציה בבית הנבחרים הבריטי, והצעה להפסקת המלחמה בארצות הברית נפלה על חודו של קול אחד.
עד מהרה הודיע הלורד נורת' על התפטרותו, נערכו בחירות, והממשלה החדשה החליטה להפסיק את המלחמה באמריקה.
ב-3 בספטמבר 1783 בריטניה חתמה על חוזה פריז, בו הכירה בקיומה של ארצות הברית והתחייבה לסלק את כוחותיה מאמריקה.
אחרי הקרב נערכו קרבות קטנים נגד הצבא הבריטי, ששלט בנמלים בניו יורק ובצ'ארלסטון, אך אף אחד מהם לא הגיע לסדר גודל משמעותי כשל הקרבות הגדולים שנערכו קודם.
המצור על לִילִיבַּאיוּם אירע במהלך המלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו.
תשע שנים ניסו הרומאים להכריעה, מ-250 לפנה"ס ועד סופה של המלחמה, אך ללא הצלחה.
העיר, שהייתה בסיס ימי קרתגי חשוב, עברה לידי רומא רק עם סיום המלחמה, ב-241 לפנה"ס, על פי תנאי השלום בין הצדדים.
המלחמה בין רומא לקרתגו על השליטה בסיקיליה פרצה ב-264 לפנה"ס.
לאחר תשע שנות לחימה ללא הכרעה החליטו הרומאים לפלוש עם צבאם לאפריקה ועל ידי כך לאלץ את אויביהם להסתלק מן האי כדי להיחלץ להגנת ביתם.
ניסיונם הראשון נכשל כישלון חרוץ (קרב בגרדס, 255 לפנה"ס) והשני הסתיים ללא השגים משמעותיים (253 לפנה"ס).
וכאילו לא די בכך, בשתי הפעמים נטרף הצי הרומאי בדרכו חזרה מאפריקה לאיטליה תוך אובדן מאות אוניות על צוותיהן והחיילים שעל סיפונן.
לאחר האסון הימי השני לא הקימו הרומאים צי נוסף, זולת שייטת קטנה שאיבטחה את העברת האספקה לצבא שמעבר למצר.
בשנים 252-251 לפנה"ס הם הדירו את רגליהם מהזירה הימית, והלחימה בסיציליה נערכה ביבשה בלבד.
על אף "ששלטו בים ללא חשש לאחר שהרומאים נטשו אותו", כדברי פוליביוס, לא ניצלו הקרתגים את יתרונם.
ואמנם, לאחר שנתיים ללא כל הכרעה נמלכו הרומאים בדעתם, הקימו צי חדש של 200 אוניות-מלחמה, ונערכו שוב להעברת המלחמה אל אפריקה.
בראש חיל המשלוח הועמדו הקונסולים גאיוס אטיליוס רגולוס ולוקיוס מאנליוס וולסו.
הראשון ניצח בקרב הים ליד טינדאריס (257 לפנה"ס), והשני גבר על הצי הקרתגי בקרב אקנומוס (256 לפנה"ס).שני הקונסולים ידעו כי המעבר אל אפריקה והלחימה בה אינם בטוחים כל עוד יש לצי הקרתגי אחיזה בסיציליה עצמה.
לאחר נפילת פנורמוס (253 לפנה"ס) נותרו בידי הקרתגים שני בסיסים חשובים באי, ערי הנמל ליליבאיום ודרפאנה.
בקיץ 250 לפנה"ס, בשנה הארבע-עשרה למלחמה, יצאו אפוא בראש צבא וצי לכבוש את ליליבאיום.
הקרתגים, שהכירו בחשיבותה של העיר באותה מידה, "נטשו את כל יתר הפעולות ופנו לעזרת העיר, כשהם נכונים לקבל על עצמם כל עול למען הצלתה".
ליליבאיום שוכנת על כף בקצה המערבי של האי, ובתקופה הנדונה הוקפה חומה מכל עבריה.
שתיים מצלעות החומה נמתחו במקביל לקו החוף וגוננו על העיר מצד הים.
שתי הצלעות הנותרות, הפונות לכיוון היבשה, היו מוקפות חפיר עמוק ורחב.
הנמל נמצא מרחק-מה מצפון לעיר, והדרך ממנו אליה הוגנה ככל הנראה על ידי חומה ארוכה.
שרטונות חול ורדדות היקשו על הכניסה לנמל והוסיפו להגנת העיר מצד הים.
הקרתגים הציבו בליליבאיום כ-10,000 חיילים שכירים, חלקם יוונים וחלקם קלטים, בפיקודו הכולל של מצביא בשם חימילקו.
בעיר הצטופפה גם אוכלוסייה רבה, שכן זמן מה קודם למצור, בסביבות שנת 250 לפנה"ס, כבשו הקרתגים את סֶלִינוֹס, החריבוה עד היסוד והעבירו את תושביה אל ליליבאיום.
פוליביוס מספר, כי שני הקונסולים יצאו מאיטליה בראש צי המונה 200 אוניות מלחמה (קווינקוורמות), העלו אותן על חופה של ליליבאיום והתחברו עם חיל היבשה.
צוותה של קווינקוורמה רומית מנה באותה תקופה כ-375 איש (282 חותרים, כ-20 מלחים וכ-75 חיילי צי), כך שמספר האנשים בצי היה בסביבות 75,000 איש.
דיודורוס מרחיק לכת וכותב על צי המונה 240 אוניות מלחמה, 60 אוניות משא מונעות במשוטים ועוד מספר רב של ספינות משא קטנות יותר – מספר מוגזם לכל הדעות.
אפשר, כדעת חוקרים אחדים, שהצי הרומי היה קטן הרבה יותר - 120 קווינקוורמות ובהן כ-33,000 איש.
אשר לגודל הצבא שהגיע מפנורמוס, אורוסיוס מדבר על 4 לגיונות (כ-18,000 איש), מספר לא בלתי הגיוני, אם מביאים בחשבון שמשימתו העיקרית של חיל היבשה הייתה הפלישה לאפריקה.
הרומאים הקימו שני מחנות, משני צדי העיר, ובין המחנות, לרוחבו של הכף מחוף אחד למשנהו, חפרו תעלה מוגנת בחומה ובדייק.
היה זה השלב הראשון בלחימה נגד עיר בצורה – הטלת הסגר (obsidio) לניתוק הנצורים ממקורות אספקה ותגבורת.
במלאכת המצור השתתפו לא רק חיילי הצבא וחיילי הצי, אלא גם המלחים והחותרים.
ההתקפה החלה על המגדל הדרומי, הפונה לעבר אפריקה.
לאחר שמילאו את החפיר והקימו לרגליו סוללת-עפר, קרבו את מכונות המצור והחלו הולמים בו באילי ניגוח.
תוך כדי כך הוסיפו להאריך את הסוללה והסתערו במכונותיהם גם על המגדלים האחרים הסמוכים אליו.
הלחימה נמשכה יומם ולילה תחת מטר של אבנים וחצים, שנורו ממטולים וקטפולטות שעל החומות.
חיילים קרתגים הגיחו מדי יום מן העיר וניסו להעלות באש את מכונות המצור.
לחימה עזה התנהלה גם מתחת לפני הקרקע.
כדי לסכל את הניסיונות לבקע את החומה, חפרו הקרתגים מינהרות מן הכיוון הנגדי לתוך הסוללות, במטרה למוטט את מגדלי הלחימה ומכונות המצור.
למרות ההתנגדות העזה של אנשי חימילקו והאבדות הרבות הצליחו הרומאים להרוס או לערער כמה ממגדלי החומה.
רוחם של הנצורים נפלה, וכשנדמה היה כי נגזר גורלה של העיר ליפול, החליטו כמה ממנהיגי החיילים השכירים לבגוד באדוניהם ולהסגירה לידי הרומאים.
למזלם של הקרתגים נחשפה המזימה מבעוד מועד, והם נחלצו ממפלה גדולה.
מאחר שאין זה אפשרי להטיל הסגר מן הים באמצעות אוניות משוט, היה נמלה של ליליבאיום מקור הצלתה החשוב ביותר.
שבועות אחדים לאחר תחילת המצור נשלחו מקרתגו 50 אוניות ועליהן אספקה, מזון ותגבורת של 10,000 חיילים.
מפקד חיל המשלוח, חניבעל בן חמילקרת, עגן את אוניותיו באיי אייגוסאי, והמתין למזג אוויר מתאים שיאפשר לו לפרוץ אל הנמל במפתיע.
כשהחלה מנשבת רוח גבית טובה, השיט את אוניותיו היישר לתוך הנמל, לנוכח עיניהם המשתאות של אויביו.
הרומאים, שחששו כי אם יתקיפו ייסחפו אוניותיהם עם הרוח לתוך הנמל ויילכדו, לא עשו דבר.
התגבורת והאספקה עוררו בנצורים תקוות מחודשות, ואפשרו לחימילקו להיערך להתקפה רבתי על מכונות המצור והצבא שלמרגלות החומות.
בבוקר שלמחרת הגיחו עשרים אלף חייליו מן העיר, ותקפו בו זמנית את הסוללות למלוא אורכה של החומה.
לאחר לחימה עקובת דם, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים, נסוגו הקרתגים בלי להשיג את מטרתם.
עוד באותו לילה יצא חניבעל עם חמישים אוניותיו בלי שהרומאים יבחינו בו והפליג אל דרפאנה.
זמן מה לאחר מכן, כאשר התעורר שוב הצורך לדעת מה מצב הנצורים, התנדב לפרוץ לנמל מפקד אוניית-מלחמה קרתגי נוסף – חניבעל המכונה "איש רודוס".
הוא יצא באונייתו הפרטית מקרתגו, וכמו קודמו עגן באחד מאיי אייגוסאי, ממתין לשעת כושר.
בבוקר שלמחרת התעוררה שוב הרוח המתאימה, והוא שט היישר לתוך הנמל תחת אפם של הרומאים.
המפקד הרומי הציב עשר מאוניותיו המהירות ביותר משני צדי פתח הנמל, מוכנות להסתער וללכוד את האונייה הקרתגית מיד עם צאתה.
אך גם הפעם הוכיח חניבעל "איש רודוס" את תעוזתו.
הוא חלף במהירות על פני האוניות הרומיות כשהוא מותיר אותן משותקות תנועה, ולאחר שהתקדם מרחק קצר עצר את אונייתו, ובמשוטים פרושים לצדדים במצב הכן התריס נגד אויביו.
הרומאים, שלא יכלו לאונייתו המהירה, לא נענו לתיגר ולא רדפו אחריו.
בעקבות הצלחת "איש רודוס" פרצו את ההסגר אוניות נוספות, שמפקדיהן הכירו את תנאי המקום.
הרומאים ניסו לחסום את פתח הנמל בסוללות עפר, אבנים וקורות עצים מעוגנות, אך הרוח והגלים פירקו את מכשולי השיט ופיזרו אותם לכל עבר.
התמזל מזלם של הרומאים וארבע-חתרית קרתגית שפרצה לנמל עלתה על שרטון ביציאה ממנו.
הם מיהרו ללכוד אותה, העלו על סיפונה את הטובים שבחיילי הצי והציבו אותה בפתח הנמל.
בעזרת אונייה זו עלה בידיהם ללכוד את "איש רודוס" באחת מגיחותיו הליליות.
עתה, כשבידיהם שתי אוניות מובחרות ומהירות-שוט, הצליחו למנוע ניסיונות נוספים לפרוץ את ההסגר.
כישלון המצור ומפלת הצי בדרפאנה
התקפה מחודשת של הקרתגים עלתה לרומאים באבדות ונזקים עצומים.
רוח חזקה, שנשבה היישר מן החומות אל מגדלי הלחימה, המחסות הניידים ושאר מכונות המצור, ליבתה את האש שהעלו בהם החיילים הקרתגים המסתערים, וכל מאמצי הרומאים להצילם משריפה עלו בתוהו.
תוך כדי כך הגיע זמנם של הקונסולים להתחלף.
פובליוס קלאודיוס פולכר, הקונסול של שנת 249/248 לפנה"ס, שקיבל את הפיקוד על הצבא והצי בסיקיליה יחד עם עמיתו לוקיוס יוניוס פולוס, הפסיק את הפעולות להבקעת החומות, והורה להדק את ההסגר סביב העיר ולהניח לזמן לעשות את שלו.
במקום זאת החליט לכבוש בהפתעה את הבסיס הימי הנוסף של הקרתגים בדרפאנה.
מאחר שרבים מצוותי האוניות נהרגו או נפצעו בפעולות המצור, נאספו באיטליה עשרת אלפים חותרים ומלחים ונשלחו אל ליליבאיום למלא את מקומם.
פולכר יצא בראש הצי להתקפה על עיר הנמל, אך הוכה על ידי אדרבעל בקרב דרפאנה.
93 אוניות נפלו לידי האויב, מרביתן על צוותיהן.
אחרי הניצחון בדרפאנה פשטו 30 אוניות קרתגיות בפיקוד חניבעל בן חמילקרת על מצבורי הדגן והאספקה של הצבא הרומאי בפנורמוס, והעבירו את השלל אל הנצורים בליליבאיום.
באותו זמן היה פולוס, הקונסול השני, עסוק בהעברת דגן ואספקה לחיילים המטילים הסגר על ליליבאיום וליחידות הצבא האחרות באי.
הוא יצא מאיטליה בראש שיירה של 800 אוניות משא, מלוות ב-60 אוניות מלחמה, הגיע אל סירקוסאי ובה קבע את בסיסו.
מאחר שחלק מהאוניות עדיין לא הגיעו לנמל והוא לא רצה לאבד זמן, שלח לפניו עם הקוואיסטורים אל ליליבאיום כמחצית מאוניות האספקה ומספר קטן של אוניות מלחמה.
כפי הנראה לא ידע עדיין על מפלת הצי המלחמתי בקרב דרפאנה, אחרת אין זה ברור מדוע יצאו אוניות המשא בלא ליווי הולם.
אדרבעל ניצל את הניצחון בדרפאנה ושיגר אל ליליבאיום את קרתאלו בראש 100 אוניות-מלחמה – 30 מהן נפלו לידי הקרתגים בקרב דרפאנה – כשמשימתו להשמיד את אוניות המלחמה הרומיות שנותרו לשמור על הנמל.
קרתאלו תקף עם שחר, חלק מהאוניות הצליח ללכוד ואחרות העלה באש.
חימילקו, מפקד הקרתגים הנצורים, ניצל את המהומה שקמה עקב כך במחנה הרומאים, הגיח למחרת עם חייליו השכירים ותקף מן היבשה.
בינתיים הלכו והתקרבו אל ליליבאיום אוניות האספקה שנשלחו מסירקוסאי לפני עיקר הצי.
קרתאלו הסתער לעברן מן המארב, אך אוניות המלחמה הרומיות נמנעו מלהיכנס לקרב בשל נחיתותם המספרית.
במקום זאת תפסו מחסה במפרצון סמוך.
החיילים הרומיים עלו על החוף ונערכו להדוף את התקפת האוניות הקרתגיות בירי קטפולטות ובליסטראות מן היבשה.
התלקח קרב, שבסופו – לדברי דיודורוס - הצליחו הקרתגים להטביע 50 אוניות משא ו-17 אוניות מלחמה רומיות ולהסב נזקים ל-13 אוניות מלחמה אחרות.
פולוס, שלא ידע דבר על שאירע לאלו שהפליגו לפניו, יצא מסירקוסאי עם עיקר הצי ושאר אוניות האספקה ושט לאורך החוף הדרומי אל ליליבאיום.
כשראה את הצי הקרתגי בפיקוד קרתאלו יוצא לקראתו, נמנע מלהיכנס עמו לקרב ועגן את אוניותיו ליד חוף סלעי ומסוכן ליד קמארינה, "בחושבו שעדיף לסבול כל אשר יקרה ובלבד שלא ימסור במו ידיו את צבאו לאויבים." איתרע מזלם של הרומאים ופרצה סערה עזה שהשמידה את שני חלקי הצי.
הצי הקרתגי, שאנשיו הכירו את טבע המקום, הצליח להימלט מבעוד מועד וניצל.
דיודורוס מספר, כי באסון אבדו כל אוניות המשא הרומיות ומבין 103 אוניות מלחמה רק שתיים ניצלו.
בעקבות שרשרת הפורענויות הללו הדירו הרומאים את רגליהם מן הזירה הימית ולא הקימו צי חדש במקום זה שאבד.
הם הוסיפו אומנם להטיל הסגר יבשתי על ליליבאיום, אך הוא לא היה יעיל.
מאחר שחסרו צי מלחמתי, לא יכלו למנוע מן הקרתגים לספק את צורכי הנצורים דרך הים.
תושבי העיר שיקמו את חומותיה ההרוסות והחזיקו מעמד עד סופה של המלחמה.
בחורף שנת 243/242 לפנה"ס, לאחר חמש שנות לחימה ללא הכרעה, הקימו הרומאים מחדש את הצי המלחמתי.
הם הבינו כי לא יוכלו לנצח את הקרתגים כל עוד הם שולטים בים ומשיטים ללא הפרעה תגבורות ואספקה אל כוחותיהם הנלחמים בסיקיליה.
ואומנם, לאחר השמדת הצי הקרתגי בקרב אייגוסה (241 לפנה"ס) לא נותרה לקרתגים כל ברירה אלא להיכנע.
על פי חוזה השלום נדרשו הקרתגים לפנות את סיקיליה כולה, וליליבאיום עברה לידי הרומאים.
המצור על לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) היה מצור צבאי אשר התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, פינלנד וכוחות נוספים ממדינות הציר על העיר לנינגרד במהלך פלישתם לברית המועצות כחלק ממבצע ברברוסה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
המצור הביא למותם של מעל 1.5 מיליון איש, מתוכם מעל מיליון אזרחים.
המצור נמשך מעל שנתיים, מ-8 בספטמבר 1941 ועד ל-27 בינואר 1944. במהלך המצור, היה רעב כבד בלנינגרד שהוביל למותם של מרבית האזרחים.
מוות המוני זה לא היה רק תוצאת לוואי של נסיבות המצור אלא אחת ממטרותיו המפורשות והמכוונות של היטלר, כפי שנוסחו בהוראותיו ובפקודות מפקדי הוורמאכט.
בתחילת המצור על העיר החל להיות מורגש מחסור במזון ודלק.
הנתיב היחיד שחיבר את העיר הנצורה עם יתר ברית המועצות לאספקת מוצרים היה אגם לדוגה אשר היה בטווח של התותחנים שצרו על העיר.
דרך החיים הייתה נתיב תחבורה יבשתי על הקרח של אגם לדוגה, הדרך פעלה בחודשי החורף החל מנובמבר 1941 ועד לאביב 1943 כאשר האגם קפא והפך לקרח.
משהחל רעב, והוחמר בשל בעיות אספקה, חימום ותחבורה, מתו מאות אלפים מתושבי העיר.
בינואר 1943 נשבר המצור במבצע ניצוץ (1943) ונפתח מסדרון יבשתי לעיר הנצורה, כבר מאמצע פברואר החלו לפעול חלק ממתקני אספקת המזון שנקבעו למרכזים תעשייתיים אחרים במדינה.
עם זאת, המצור של כוחות האויב על לנינגרד נמשך עד ינואר 1944. בינואר 1944 במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד, אילצה המתקפה הסובייטית את הגרמנים לברוח מפרווריה הדרומיים של העיר ולסגת למרחק של כ-220–280 ק"מ מגבולות הדרומיים של העיר ובכך תם המצור.
לנינגרד הייתה בין 4 הערים הסובייטיות הראשונות שזכו לתואר של עיר גיבורה ב-1945 על עמידתה האיתנה במצור במהלך המלחמה.
ב-27 ביוני 1941 (ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה) החליטה מועצת נציגי הפועלים של לנינגרד לגייס אלפי אנשים לבניית ביצורים להגנה על העיר.
אחד מקווי הביצורים נמשך משפך נהר הלוגה לצ'ודובו, גטצ'ינה, אוריטסק, פולקובו ואז דרך נהר נייבה.
קו ביצורים אחר עבר דרך פטרהוף לגטצ'ינה, פולקובו, קולפינו וקולטושי.
קו ביצורים נוסף נגד הפינים נבנה בפרבריה הצפוניים של לנינגרד.
בסך הכול נבנו על ידי האזרחים 190 ק"מ של מכשולי עץ, 635 ק"מ של מכשולי גדר תיל, 700 ק"מ חפירות נגד טנקים, 5,000 ביצורים קלים ובונקרים ו-25,000 ק"מ של חפירות.
אפילו התותח של אוניית המלחמה אברורה, שהתפרסמה בימי מהפכת אוקטובר הועלה על רמת פולקובסקי שמדרום ללנינגרד.
כאשר הובסו הכוחות הסובייטים של החזית הצפון-מערבית ברפובליקות הבלטיות הסובייטיות, בסוף יוני, הבקיעה קבוצת הפאנצר הרביעית את דרכה לאוסטרוב ולפסקוב.
ב-10 ביולי נכבשו שתי הערים והארמייה ה-18 הגרמנית הגיעה לנארווה ולקינגיספ ומיד לאחר מכן התקדמה ללנינגרד מכיוון נרבה, אזור הלוזסקי, בעוד קבוצת הפאנצר הרביעית והארמייה ה-16 התקדמו מדרום-מזרח וגם מדרום ומצפון אגם אילמן על מנת לבודד את לנינגרד ממזרח ולהצטרף לפינים בגדה המזרחית של אגם לאדוגה.
בתחילת אוקטובר סירבו הכוחות הפיניים לתקוף את העיר, וההנחיה של היטלר ב-7 באוקטובר, שנחתמה על ידי אלפרד יודל, הייתה תזכורת שלא לקבל כניעה.
באוגוסט כבשו הפינים מחדש את המצרים הקרליים, דבר שאיים על לנינגרד ממערב, והתקדמו דרך קרליה מזרחה מאגם לאדוגה, בצורה שאיימה על לנינגרד מצפון.
הכוחות הפינים נעצרו בגבול של 1939. המטכ"ל הפיני דחה את בקשות הגרמנים לתקיפות אוויריות נגד לנינגרד, והפינים לא המשיכו להתקדם דרומה מנהר סוויר במזרח קרליה הכבושה.
ההתקדמות הגרמנית הייתה מהירה, ובספטמבר כיתר הוורמאכט את לנינגרד.
בצפון, המשיכו הכוחות הפינים בהתקדמותם עד הגעתם לסוויר בדצמבר, 160 ק"מ צפון מזרחה מלנינגרד.
ב-4 בספטמבר הגיע יודל לשכנע את הרמטכ"ל הפיני מנרהיים להמשיך את המתקפה הפינית אך מנרהיים סירב.
לאחר המלחמה אמר נשיא פינלנד לשעבר ריסטו ריטי: "ב-24 באוגוסט 1941 ביקרתי את המטכ"ל של המרשל מנרהיים.
הגרמנים תכננו שאנו נחצה את הגבול הישן ושנמשיך את התקיפה ללנינגרד.
אמרתי כי כיבוש לנינגרד לא הייתה מטרתנו ושאל לנו לקחת חלק בזה.
מנרהיים ושר הצבא ולדן הסכימו עימי וסירבו להצעות הגרמנים.
התוצאה הייתה סיטואציה פרדוקסלית: הגרמנים לא יכלו לפנות ללנינגרד מצפון...".
אחר כך נטען כי לא נערכו הפגזות או הפצצות פיניות שיטתיות מחוץ לטריטוריה שלהם.
עם סגירת טבעת המצור ב-8 בספטמבר, כל קווי האספקה של המטרופולין נותקו והאספקה הייתה אפשרית רק דרך אגם לדוגה.
אולם תוואי זה לא פותח לצורכי העיר, שכן לא היה בו מזח ולא דרכי גישה.
הארמייה ה-8 (גנרל צ'רבקוב), הארמייה ה-42 (גנרל איוואנוב) והארמייה ה-55 (גנרל לזרב) השתתפו בהגנה על חזית לנינגרד.
ב-8 בספטמבר החלה המתקפה הכללית של הארמייה ה-18 הגרמנית וקבוצת הפאנצר ה-4. את ההתקפה העיקרית הוביל הקורפוס ה-41 (דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-6 והדיוויזיה הממונעת ה-36) בשיתוף פעולה עם הקורפוס ה-38 (הדיוויזיות ה-1 וה-58); הכוח נפרס צפונה ממערב דרך קרסנוי סלו והרי דודנהוף.
מדרום מאזור גצ'ינה וממזרח מאזור מגה הקורפוסים ה-50 וה-28 תקפו את חגורת המבצר הדרומית.
ב-16 בספטמבר התקרבו דיוויזיות הרגלים ה-58 וה-254 למפרץ פינלנד ליד אוריצק מדרום וניתקו כוחות סובייטים חזקים מהגוף המרכזי בלנינגרד.
באזור משני צידי פטרהוף, עיקר הארמייה ה-8 המנותקת הצליחה להחזיק בהצלחה בראש הגשר אורנינבאום ובאי קוטלין (עם מבצר קרונשטאדט).
באמצע ספטמבר המצב בקבוצת ארמיות צפון הפך קריטי מכיוון שהקורפוסים ה-10 וה-2 של הארמייה ה-16, שהיו מוצבים מדרום לאגם אילמן, והיו בין חולם לסטראיה רוסה, היו נתונים להתקפות נגד כבדות של החזית הצפון-מערבית הסובייטית.
בתחילת אוקטובר ויתרו הגרמנים על התקפות נוספות על העיר לטובת תקיפת מוסקבה.
הוראה מס' 37 מיום 10 באוקטובר 1941 קובעת: "לאחר שחלק הארי של הצבא הרוסי הסובייטי נמחץ או הושמד במתחם המלחמה הראשי, אין עוד סיבה משכנעת למחוץ את הכוחות הרוסיים בפינלנד בהתקפה.
הכוחות של היחידות הזמינות והעונה המתקדמת כבר לא מספיקים כדי לכבוש את מורמנסק...
לנתק את מסילת הרכבת של מורמנסק לפני תחילת החורף." בדצמבר 1941 הצליח הצבא האדום בקרב טיקווין, לבלום את ההתקדמות המתוכננת של הקורפוס הממונע ה-39 ממזרח.
בנוסף, חזית וולחוב הסובייטית שזה עתה הוקמה בפיקודו של הגנרל קיריל מרצקוב באזור שממזרח ללנינגרד הצליחה להדוף את הגרמנים בחזרה אל מעבר לנהר וולחוב וללכוד כמה ראשי גשר בגדה השמאלית.
המשך המתקפה הגרמנית על לנינגרד תוכנן באביב 1942, אך נדחה שוב ושוב עקב בעיות לוגיסטיות.
בספטמבר 1942, קבוצת ארמיות צפון תחת הכינוי "מבצע זוהר צפוני" תכננה מתקפה שמטרתה לכבוש את העיר.
בגלל התקפת סיוע של הצבא הסובייטי על טבעת המצור המזרחית באזור מגה - שליסלבורג (קרב לדוגה הראשון), הארמייה ה-11 שכבר נפרסה בפיקודו של גנרל אריך פון מאנשטיין הועברה לשם.
בקרבות אלו ספגו הכוחות הגרמנים אבדות כה כבדות עד שנשלל ביצוע מוקדם של המבצע המתוכנן ב-1942. לא היו התקפות נוספות שמטרתן לכבוש את העיר.
בתקופה שלאחר מכן ניסתה ברית המועצות לפרוץ את המצור על לנינגרד במספר קרבות.
במהלך המצור נהרגו בעיר ובקרבות סביבה 1.6 עד 2 מיליון אזרחי ברית המועצות.
מ-8 בספטמבר 1941 הופצצה לנינגרד בכבדות.
הלופטוואפה הפציצו לראשונה את חנויות המזון, מפעלי המים והחשמל, בעוד ארטילריה גרמנית ירתה על בתי ספר, בתי חולים ובתי יולדות.
במהלך ההפצצה הראשונה, 5,000 פצצות תבערה נפלו על אזור מושקובסקי, 1,311 נוספות על סמולניי שבה בניין הממשלה ו-16 על קרסנוגווארדייסק.
ההפצצה גרמה ל-178 שריפות בעיר.
מנקודה זו ואילך ביצע הוורמאכט התקפות כבדות על העיר מדי יום.
אזורי מגורים שלמים נפגעו קשות (אבטובו, מוסקובסקי, פרונצ'נסקי).
התקפות כבדות כוונו לעבר מפעל קירוב, המפעל הגדול בעיר, שהיה רק שני קילומטרים מהחזית.
מחסני בדייב, שבהם אוחסנו חלק גדול מאספקת המזון של העיר, היו יעד של חיל האוויר הגרמני.
שבועות לאחר תחילת הרעב הקשה, נמכרה האדמה המתוקה שאליה ניגר הסוכר המומס בשוק השחור במחירים גבוהים.
עד סוף 1941 הטיל הלופטוואפה הגרמני 66,200 פצצות תבערה ו-3,499 פצצות נפץ חזקות על לנינגרד, במהלך כל המצור זה הוטלו 102,520 פצצות תבערה ו-4,653 פצצות נפץ חזקות.
בשל אופי ההפצצה נהרסו מתקנים אזרחיים רבים, כמו בתי ספר.
בסך הכל, לפחות 16,000 בני אדם נהרגו בתקיפות אוויריות ויותר מ-33,000 נפצעו.
ב-2 בספטמבר פחתו הקצבות המזון בלנינגרד: לפועלים הוקצבו 600 גרם של לחם מדי יום, לעובדים - 400 גרם, לילדים ולנתמכים - 300 גרם.
כמות גדולה של תבואה, קמח וסוכר הושמדה ב-8 בספטמבר עקב היעדר אמצעים להגנה אווירית.
במהלך ימים אחדים לאחר שהמצור הוטל, ניתן היה לאכול במסעדות "מסחריות" שסיפקו עד 12% מכל השומן ועד 10% מכל הבשר שהעיר אכלה.
ב-12 בספטמבר 1942 הוערך שהמלאי שנותר לצבא ולאזרחים הוא כדלקמן:
קמח ודגנים - ל-35 יום
גריסים ואטריות - ל-30 יום
סוכר וממתקים - ל-60 יום
באותו היום נעשה צמצום נוסף במזון: הפועלים קיבלו 250 גרם לחם, עובדי משרד וילדים 125, ותומכי לחימה 250 ולוחמים 500. הקצבת בשר וגריסים צומצמה אף היא, אך הקצבת סוכר, ממתקים ושומנים הוגדלה במקום זאת.
לצבא ולצי הבלטי היו מעט מנות חירום אך הן לא הספיקו.
השייטת של לאדוגה לא הייתה מצוידת היטב והופצצה על ידי הגרמנים מן האוויר.
מספר סירות עם דגנים טובעו בספטמבר.
עם זאת, חלק משמעותי הועלה מאוחר יותר על ידי צוללים.
דגנים לחים אלו שימשו לאפיית לחם.
כאשר אזלו מאגרי הקמח, השתמשו בתחליפים אחרים.
נעשה שימוש גם בשיבולת השועל לסוסים, בעוד שהסוסים הוזנו מעלי עצים.
2,000 טון של מעי כבש נמצאו בנמל והוכנו מהם תבשילים.
מאוחר יותר הוחלף הבשר בתבשילים אלו בעורות עגלים.
במהלך המצור היו בסך הכול 5 צמצומי מזון: ב-2 בספטמבר, ב-10 בספטמבר, ב-1 באוקטובר, ב-13 בנובמבר וב-20 בנובמבר.
רמת הרעב מקיצוב המזון הוקלה הודות לגני ירקות חדשים שנשתלו וכיסו את רוב השטח הפתוח בעיר ב-1943 (פארקי העיר ובהם שדה מרס הוסבו לגני ירק).
עקב מחסור באספקת חשמל נסגרו מפעלים רבים, ובנובמבר לא היה עוד שירות של מסילת הברזל.
שימוש בחשמל נמנע מכל מקום למעט מהמטה הכללי, סמולני, ועדות מחוזיות, בסיסי הגנה אווירית וכמה מוסדות אחרים.
עד סוף ספטמבר הגיעה לסיומה אספקת הפחם והנפט.
האפשרות היחידה שנותרה הייתה שימוש בעצים שנכרתו.
ב-8 באוקטובר הוועדה הביצועית של לנינגרד והוועדה הביצועית האזורית החליטו להתחיל בכריתת עצים באזור פרגולובו וגם באזור וסהוולזסקי בצפון העיר.
עם זאת לא היו כלים מתאימים או אכסניות לקבוצות הכורתים שהורכבו מנערים ומנערות.
ב-24 באוקטובר רק אחוז מתוכנית כריתת היערות בוצעה.
בתוהו ובוהו ששרר בחורף הראשון של המלחמה שום תוכנית פינוי לא הייתה זמינה או הובאה לידי ביצוע.
העיר ופרבריה רעבו לגמרי בהסגר המוחלט עד 20 בנובמבר 1941, כאשר דרך קרח על פני הלאדוגה שנקראה "דרך החיים" הוקמה.
הכוחות הגרמנים הטילו מצור על העיר במשך 900 יום ולמעשה לא היו מסוגלים לממש את יתרונם ולכבוש את העיר המבוצרת הודות למאמצי הביצור הכבירים שהחלו עוד עם יסודה במאה ה-18 ונמשכו ללא הפסקה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סיבה נוספת הייתה ארגון הגנה יעיל על ידי המרשל ז'וקוב.
הגרמנים הקיפו את העיר וחסמו את כל נתיבי האספקה ללנינגרד ופרבריה למעט מסדרון בודד על אגם הלאדוגה שנקרא "דרך החיים" .
הקטל בעיר מההפגזות ומהרעב (במיוחד בחורף הראשון) היה מחריד.
מתקפת נגד סובייטית - מבצע "ניצוץ"
המצור נמשך עד מבצע "ניצוץ" - מתקפה בקנה מידה מלא של הכוחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב שהחלה בבוקר ה-12 בינואר 1943. לאחר קרבות אכזריים גברו כוחות הצבא האדום על הביצורים הגרמניים רבי העוצמה בדרום אגם לדוגה וב-18 בינואר 1943 חזיתות וולחוב ולנינגרד נפגשו, ופתחו מסדרון יבשתי לעיר הנצורה.
בינואר 1944, במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד, אילצה המתקפה הסובייטית את הגרמנים לברוח מפרווריה הדרומיים של העיר ובכך תם המצור.
מאוחר יותר במהלך קיץ 1944 נדחקו הפינים חזרה לצד השני של מפרץ ויבורג ונהר הווקסי.
המספר הסופי של הקורבנות במהלך המצור שנוי במחלוקת.
לאחר המלחמה דיווחה הממשלה הסובייטית על 670,000 הרוגים מ-1941 ועד ינואר 1944, שמתו בעיקר מרעב.
על פי כמה הערכות בלתי תלויות, הערכות של מחיר הדמים הן גבוהות בהרבה: בין 700 אלף ל-1.5 מיליון, כשמרבית ההערכות נעות סביב 1.1 מיליון.
מרבית הקורבנות נקברו בבית הקברות פיסקריובסקויה.
לנינגרד הייתה בין הערים הסובייטיות הראשונות שזכתה לתואר של עיר גיבורה ב-1965. התואר ניתן בשנת 1945 עם סיום המלחמה אך הוענק באופן רשמי בשנת 1965 יחד עם ערים נוספות.
גבורתה של לנינגרד מונצחת בפארק הניצחון שבגבעת פוקלוניה במוסקבה וכן במרכז העיר סנקט פטרבורג באנדרטאות שונות הפזורות בה.
אחת האנדרטאות היא אנדרטת שבירת הטבעת.
במהלך המצור ואחריו נכתבו יצירות אומנות רבות המתארות את המצור או מוקדשות לעיר.
הבולטות ביניהן: הסימפוניה ה-7 "לנינגראד" של שוסטקוביץ' והמרדיאן של פולקובו מאת ורה אינבר.
את הפואמה ללא גיבור, הקדישה אנה אחמטובה לחבריה ובני עירה לנינגרד שנספו בזמן המצור.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט רוסי-בריטי בשם "לנינגרד" (הופץ בעולם בשם "ההתקפה על לנינגרד"), בכיכובם של מירה סורבינו וגבריאל בירן, שאומנם לא היה מדויק מבחינה היסטורית אך הצליח להעביר את התחושה שאפפה את העיר בימי המצור.
ב-2001 יצא לאור הרומן "פרש הברונזה" מאת פאולינה סיימונס המתאר את החיים הסובייטים בעיר לנינגרד ומעביר באופן חד את תחושת היאוש והסבל אותם עברו משפחות רוסיות בזמן המצור.
ב-2008 יצא לאור הרומן "עיר הגנבים" של הסופר והתסריטאי דייוויד בניוף המתרחש על רקע המצור והרעב הגדול בלנינגרד (היא עיר הגנבים בשם הספר).
ב-2019 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "להציל את לנינגרד".
הרומן "גן החורף" (2023) מאת כריסטין האנה חושף בהדרגה את סיפורה של אם המשפחה כצעירה בלנינגרד בתקופת המצור.
התיאורים בספר מתמקדים במאבק ההישרדות היומיומי של נשים וילדים בעיר, ברעב הקיצוני ובהשלכות הטראומטיות של המלחמה.
כוכב הירדן (ידוע גם בשמות יפה נוף וכוכב הרוחות בעברית, כאוכב אל-הווא בערבית ובלוואר או קוקט בצרפתית) הוא גן לאומי, אתר ארכאולוגי הממוקם בקצהּ המזרחי של רמת יששכר (רמת כוכב), בשולי הגליל התחתון.
במאה ה-12 היה זה מבצר צלבני מפואר.
האתר ממוקם על פסגה שגובהה 312 מטרים מעל פני הים, ושיפוליה המצוקיים מתנשאים לגובה של 550 מטרים מעל לבקעת הירדן שפרושה לרגליה ממזרח.
בשנת 1187 הכניע צלאח א-דין את עיקר הכח הצלבני של ממלכת ירושלים בקרב קרני חיטין והחל שועט אל פנים הממלכה כשהוא כובש ומכניע כל עיר וכל מבצר שעמדו בדרכו.
רק שלושה מבצרים עמדו בפרץ, וכוכב הירדן, שהיה מאויש באותה התקופה בכוחות מתוגברים, היה אחד מהם (האחרים היו המצודה של צפת והעיר צור).
המוסלמים הגיעו לשערי המצודה בחודש יולי שנת 1187, ומשלא עלה בידם לכובשה הטילו עליה מצור.
בתחילה הסתפקו האבירים הנצורים בהגנה שהעניקו להם החומות והביצורים, אולם עד מהרה הם החלו עוזבים את חיק המבצר ויוצאים לפשיטות והתקפות על הכוחות המוסלמים, פשיטות שהגיעו לשיאן בהשמדתה של יחידה מוסלמית שלמה בחודש דצמבר 1187.
לאחר שישה חודשי מצור הדוק החלה אוזלת האספקה במבצר, אולם ישועתם של הצלבנים הגיעה כאשר תקפו זוג שיירות מוסלמיות שעשו דרכן מזרחה ועל גבן שלל ממחסניו של המבצר הכבוש "לה פב" (מרחביה).
שלל זה נלקח מיד אל בין חומות המבצר וסיפק את מבוקשם של האבירים הנצורים בו.
בחודש מרץ של שנת 1188 הגיע למבצר צלאח א-דין עצמו, לאחר שנוכח כי כוחותיו אינם מסוגלים להכריע את האבירים הנצורים בו.
צלאח א-דין ראה בכיבוש מבצר כוכב הירדן אמצעי לשבירת רוחם של הצלבנים הנצורים בעיר צור ועל כן החליט להגיע ולפקד בעצמו על כיבוש המקום.
מכל מקום, גם נוכחותו של המפקד העליון של כוחות המוסלמים לא הצליחה לרפות את ידי הנצורים, ובחודש מאי הוסר המצור על המבצר.
כוחותיו של צלאח א-דין שבו אל המבצר בסוף שנת 1188 וחידשו את מצורם.
החורף הקשה של אותה השנה, יחד עם ההתנגדות ועוז הרוח שהפגינו המתנגדים הצלבנים הסבו אבדות רבות לכוחות הצרים, אולם בסופו של דבר הצליחו יחידות החפרים המוסלמיות לפרוץ פרצה בחומה החיצונית שממזרח למצודה ופרצו בעוז אל עבר החומות הפנימיות.
לאחר קרב קצר, אבדה תקוותם של הצלבנים, וכעבור מספר שעות הפוגה הציעו תנאי כניעה בפני המוסלמים.
אומץ לבם ונחישותם של מגיני המבצר קסמו לצלאח א-דין, והוא אישר להם לעזוב את המקום עם כל רכושם ולעבור לצור.
ב-5 בינואר 1189 הועבר המבצר לידי המוסלמים, לאחר שנה ומחצה של מצור כבד.
המוסלמים הותירו במקום יחידת צבא קטנה, ובביקור שערך צלאח א-דין במקום כעבור מספר חודשים הוא הורה לתקן את הנזק שגרמו חפריו לחומות ולשקם את המבצר.
המצור על ירושלים בשנת 1099 הוא מצור שערכו הצלבנים על ירושלים במסגרת מסע הצלב הראשון.
המצור ארך חמישה שבועות ובסופו נכבשה העיר ותושביה נטבחו על ידי הצלבנים.
כיבוש העיר היה נקודת השיא והשגת המטרה שלשמה יצא מסע הצלב מאירופה, ותחילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
בשנת 1092 מת השליט הסלג'וקי מלך-שאה והאימפריה שסבלה זמן מה מסכסוכים ותככים החלה להתפורר.
אל תוך חלל זה נכנס מסע הצלב ובמקביל ניצלו הפאטמים של מצרים את חולשת הסלג'וקים ופלשו אל תוך ארץ ישראל.
בעת המצור הצלבני על אנטיוכיה הופיעה משלחת מצרית במחנה הצלבני ובידה הצעה לברית משותפת.
הברית כוונה נגד האויב המשותף, הסלג'וקים, וכללה הצעה לחלק את סוריה וארץ ישראל בין המצרים לצלבנים.
ההצעה נבעה מאי הבנה מצרית לגבי מהות מסע הצלב – הצלבנים נדמו לשכירי חרב של האימפריה הביזנטית וההצעה הייתה בהתאם – ייקחו הצלבנים את סוריה, אזור השפעה מסורתי של ביזנטיון, והמצרים יחזיקו בארץ ישראל, הצעתם נדחתה על הסף.
כך, בעוד הצלבנים מותשים מול חומות אנטיוכיה והמפקד הסלג'וקי מנותק ממקור כוחו בצפון, כבשו הפאטמים את ירושלים.
בחודש אוגוסט 1098, לאחר מצור של ארבעים יום, נפלה ירושלים הסלג'וקית לידי הצבא המצרי ושליטי העיר ובראשם בני ארתק נמלטו צפונה והמצרים ביססו את שלטונם בדרום ארץ ישראל בעוד צפון הארץ נותר בתוהו שלטוני.
לאחר כיבוש אנטיוכיה (אנטקיה שבדרום טורקיה) בשנת 1098 פעלו הצלבנים לביסוס שלטונם בשטח שנתפס ובאזורים הכפריים הסמוכים אליו.
סכסוכים פנימיים בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב חזרו וצפו אל פני השטח.
בוהמון מטרנטו הכריז על עצמו כשליט אנטיוכיה, ויריבו רמון הרביעי, רוזן טולוז – בתסכולו – פנה להרפתקה צבאית ויצא לכבוש לעצמו נחלה משלו.
הוא שכנע את רובר מנורמנדי ואת טנקרד, נסיך הגליל להישבע לו אמונים ולצעוד לצדו לכיוון דרום בדרכם לאמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמו נחלה שוות ערך לנחלתו של בוהמון.
תוכניותיו של רמון עלו על שרטון כאשר ב-14 בפברואר 1099 הטיל מצור על הכפר ארקה שמדרום לאנטיוכיה.
המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם לאנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהוו את רוב הכוח הלוחם.
הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו רמון וגוטפריד מבויון – שלא לקח חלק במריבות הטריטוריאליות של שאר הנסיכים – לצעוד לכוון ירושלים.
ביום 16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי (ללא כוחותיו של בוהמון שנשאר באנטיוכיה) והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך.
בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה, שננטשה על ידי תושביה וחיל המצב הקטן מפחד הצבא הצלבני.
ב-6 ביוני המשיכו הצלבנים בדרכם והגיעו לקובייבה (כפר בן נון), ושם נפגשו עם שליחים מכנסיית המולד בבית לחם שביקשו את הגנת הצבא הנוצרי.
כוח של אבירים בראשות טנקרד רכב כל הלילה לבית לחם ועם שחר הגיע לעיר והתקבל בזרועות פתוחות.
טנקרד הניף את דגלו על בית לחם ורכב צפונה לכיוון ירושלים.
שאר האבירים והלוחמים הנלווים אליהם לא הצליחו לרסן את התלהבותם והמשיכו את דרכם לכוון ירושלים.
כאשר הגיעו לראש ההר שממנו הם ראו לראשונה את חומות העיר, הם ירדו על ברכיהם ופצחו בזמירת המנוני שמחה, ומאז קוראים להר בשם "הר השמחה" (מוֹנט ז'וּאַ Montjoie).
אם כי דרכם של הצלבנים אינה ידועה לכל פרטיה, הדעה המקובלת היא כי הם עלו במעלה בית חורון, ו"הר השמחה" הוא נבי סמואל.