tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דונרסברג - שמאל קיצוני / דמוקרטים (40)
בראשותו של הפוליטיקאי הליברלי היינריך פון גאגרן, החלה האספה בתוכניתה השאפתנית ליצור חוקה מודרנית כבסיס לגרמניה המאוחדת.
מלכתחילה הבעיות העיקריות היו אזוריות, תמיכה בסוגיות מקומיות על נושאים פאן-גרמניים וסכסוכים אוסטרו-פרוסיה.
יוהאן, ארכידוכס אוסטריה נבחר לראש מדינה זמני ("Reichsverweser").
זה היה ניסיון ליצור מעצמה ביצועית זמנית, אבל זה לא הגיע רחוק מכיוון שרוב המדינות לא הצליחו להכיר בממשלה החדשה.
האספה הלאומית איבדה את המוניטין בעיני הציבור הגרמני כאשר פרוסיה מימשה את כוונותיה הפוליטיות בשאלת שלזוויג-הולשטיין ללא הסכמה מראש של הפרלמנט.
פגיעה דומה התרחשה כאשר אוסטריה דיכאה מרד עממי בווינה בכוח צבאי.
אף על פי כן, החלו דיונים על החוקה העתידית.
השאלות העיקריות שהיה להכריע בהן היו:
האם גרמניה המאוחדת החדשה תכלול את האזורים דוברי הגרמנית של אוסטריה ובכך תפריד את השטחים הללו מבחינה חוקתית משאר האזורים של האימפריה ההבסבורגית ("פתרון גרמני גדול", Großdeutschland), או שעליה להוציא את אוסטריה, כשההנהגה תיפול לידי פרוסיה ("פתרון גרמני קטן יותר", Kleindeutschland)?
לבסוף, שאלה זו הוכרעה כאשר ראש ממשלת אוסטריה הציג חוקה ריכוזית לכל האימפריה האוסטרית, ולכן הנציגים נאלצו לוותר על תקוותיהם ל"גרמניה הגדולה".
האם גרמניה צריכה להפוך למונרכיה תורשתית, להיות מונרך נבחר, או אפילו להפוך לרפובליקה?
האם זו צריכה להיות פדרציה של מדינות עצמאיות יחסית או שתהיה לה שלטון מרכזי חזק?
עד מהרה החלו האירועים להשתלט על הדיונים.
הנציג רוברט בלום נשלח לווינה על ידי עמיתיו הפוליטיים מהשמאל במשימת גילוי עובדות כדי לראות כיצד ממשלת אוסטריה מחזירה את ההישגים הליברליים בכוח צבאי.
בלום השתתף בקרבות הרחוב, נעצר והוצא להורג ב-9 בנובמבר, למרות תביעתו לחסינות מפני העמדה לדין כחבר באספה הלאומית.
אף על פי שהישגי מהפכת מרץ הוחזרו לאחור במדינות גרמניה רבות, הדיונים בפרנקפורט נמשכו, ואיבדו יותר ויותר קשר עם החברה.
בדצמבר 1848 "זכויות היסוד לעם הגרמני" הכריזו על שוויון זכויות לכל האזרחים לפני החוק.
ב-28 במרץ 1849 התקבלה סוף סוף טיוטת חוקת Paulskirchenverfassung.
גרמניה החדשה הייתה אמורה להיות מונרכיה חוקתית, ותפקידו של ראש המדינה ("קיסר הגרמנים") היה אמור להיות תורשתי ומוחזק בידי מלך פרוסיה בהתאמה.
ההצעה האחרונה התקבלה ב-290 קולות בלבד בעד, עם 248 נמנעים.
החוקה הוכרה על ידי 29 מדינות קטנות יותר אך לא על ידי אוסטריה, פרוסיה, בוואריה, הנובר וסקסוניה.
עד סוף 1848, האריסטוקרטים והגנרלים הפרוסים חזרו לשלטון בברלין.
הם לא הובסו לצמיתות במהלך התקריות של מרץ, אלא נסוגו רק באופן זמני.
הגנרל פון ורנגל הוביל את הכוחות שכבשו מחדש את ברלין עבור המעצמות הישנות, ופרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הצטרף מיד לכוחות הישנים.
בנובמבר, המלך פיזר את הפרלמנט הפרוסי החדש והציב חוקה משלו שהתבססה על עבודת האספה, אך עם זאת שמרה על סמכותו הסופית של המלך.
החוקה, שפותחה בשנים שלאחר מכן, באה לקבוע בית עליון (Herrenhaus), ובית תחתון (Landtag), שנבחרו לפי בחירה כללית אך תחת שיטת הצבעה תלת-מעמדית ("Dreiklassenwahlrecht"): הייצוג היה פרופורציונלי למיסים ששולמו, כך שיותר מ-80% מציבור הבוחרים שלטו רק בשליש מהמושבים.
ב-2 באפריל 1849 נפגשה משלחת של האספה הלאומית עם המלך פרידריך וילהלם הרביעי בברלין והציעה לו את כתר הקיסר על פי חוקה חדשה זו.
פרידריך וילהלם אמר למשלחת שהוא מרגיש כבוד אבל יכול לקבל את הכתר רק בהסכמת חבריו, המלכים הריבונים האחרים והערים החופשיות.
אבל מאוחר יותר, במכתב לקרוב משפחה באנגליה, הוא כתב שהוא חש עלבון עמוק מהציע לו כתר "מהביוב", "מבוזה בסירחון המהפכה, נטמא בעפר ובבוץ".
אוסטריה ופרוסיה החזירו את ציריהן מהאסיפה, שהייתה לא יותר ממועדון דיונים.
החברים הרדיקליים נאלצו לנסוע לשטוטגרט, שם ישבו בין 6 ל-18 ביוני כפרלמנט ראשוני עד שגם הוא פוזר על ידי חיילי וירטמברג.
התקוממויות מזוינות בתמיכה בחוקה, בעיקר בסקסוניה, בפפאלץ ובבאדן היו קצרות מועד, שכן הצבא המקומי, בסיוע חיילים פרוסים, ריסק אותם במהירות.
מנהיגים ומשתתפים, אם נתפסו, הוצאו להורג או נידונו לתקופות מאסר ארוכות.
ההישגים של המהפכנים של מרץ 1848 התהפכו בכל מדינות גרמניה ועד 1851, גם זכויות היסוד בוטלו כמעט בכל מקום.
בסופו של דבר, המהפכה נכשלה בגלל השסעים בין הפלגים השונים בפרנקפורט, הזהירות המחושבת של הליברלים, כישלון השמאל להרים תמיכה עממית והעליונות הגורפת של הכוחות המונרכיסטיים.
פטריוטים גרמנים מאוכזבים רבים יצאו לארצות הברית, ביניהם קרל שורץ, פרנץ סיגל ופרידריך הקר.
מהגרים כאלה נודעו בשם אנשי הארבעים ושמונה.
המהפכה של 1848 נכשלה בניסיונה לאחד את המדינות דוברות הגרמנית מכיוון שאספת פרנקפורט שיקפה את האינטרסים הרבים והשונים של המעמדות השליטים הגרמניים.
חבריה לא הצליחו להקים קואליציות ולדחוף למטרות ספציפיות.
הקונפליקט הראשון התעורר על מטרות האספה.
הליברלים המתונים רצו לנסח חוקה שתציג בפני המלכים, בעוד שהקבוצה הקטנה יותר של חברים רדיקליים רצתה שהאספה תכריז על עצמה כפרלמנט מכונן חוקה.
הם לא הצליחו להתגבר על החלוקה היסודית הזו, ולא נקטו בשום פעולה מוחלטת לקראת איחוד או הכנסת כללים דמוקרטיים.
בעוד שהמהפכה הצרפתית נשענה על מדינת לאום קיימת, הכוחות הדמוקרטיים והליברליים בגרמניה של 1848 התמודדו עם הצורך לבנות מדינת לאום וחוקה בו-זמנית, מה שהטיל עליהם מס יתר.
כשנפתחה אספת פרנקפורט ב-18 במאי 1848, בחרו הצירים בהיינריך פון גאגרן לנשיא הראשון של האספה.
הייתה לו תמיכה חזקה ממפלגת המרכז-ימין היוניוניסטית והשפעה מסוימת על מתונים מהשמאל, כך שיכל לשלוט אולי ב-250 מהצירים של אספת פרנקפורט.
גאגרן תמך מאוד באיחוד מדינות גרמניה.
עם זאת, הוא התעקש שהאסיפה צריכה להשיג הסכמה של המלכים, שהיו ריאקציוניים ביותר.
בנוסף, רק לממלכת פרוסיה היה הכוח הצבאי הדרוש לאיחוד זה.
רבים באספה, כולל גאגרן, חששו בכוונותיה של המדינה הפרוסית וממשלתה האבסולוטית.
מחשש לאבד את עמדותיהם כמשרתי המלכים, הגיעו הליברלים המתונים במהירות למסקנה שרק משא ומתן יוביל להתקדמות פוליטית.
הצבא הפרוסי התעלם מהדרישות לרפורמות ורדף את חברי האספה מפרנקפורט ב-1849.
לאספת פרנקפורט לא היו סמכויות להעלות מיסים והיא הסתמכה לחלוטין על רצונם הטוב של המלכים.
מכיוון שרבים מהחברים החזיקו בתפקידים מחוזיים משפיעים, חוסר הרצון שלהם לקרוא לרפורמות קיצוניות או לעצבן את מעסיקיהם גרם לכך שהם לא יכלו לגייס כספים לכוחות מזוינים, ולא לאכוף חוקים שהם עשויים להעביר.
כמאה הרדיקלים, שסברו שיש צורך בהתקוממות מזוינת, איבדו עניין ועזבו את האספה כדי לנסות לגייס כוחות ברמה המקומית כדי לחולל מהפכה 'אמיתית'.
בלי בירוקרטיה הם לא יכלו לגייס כסף.
חברי האספה היו בעלי מוטיבציה רבה לרפורמה, אך הפערים הגדולים ביניהם הפכו ברורים ועצרו את ההתקדמות; למשל, חסידי גרוסדויטשלנד מול חסידי קליינדויטשלנד, קתולים מול פרוטסטנטים, תומכי אוסטריה מול תומכי פרוסיה.
הסכסוך הגדול שגרם להתמוטטות האספה היה הפער בין הדרישות של המתונים לכתוב חוקה דמוקרטית לבין הסתמכותם של הליברלים על משא ומתן עם מלכים ריאקציוניים כדי לייצר רפורמות.
קבוצות האינטרס השונות החלו להתאסף מחוץ לאספה כדי להחליט על הטקטיקה שלהם.
בינתיים, שליטי מדינות גרמניה הבינו בהדרגה שעמדותיהם אינן מאוימות עוד.
מלך בוואריה פרש מתפקידו, אבל זה היה רק תוצאה של לחץ מלמטה.
כשהאיום של התקוממות מזוינת נסוג, הבינו המלכים שהאיחוד לא יתממש.
הם לא היו מוכנים לוותר על שום כוח במרדף אחריו.
בעוד נסיכים דיכמו את המרידות בשטחיהם, הם הלכו בעקבות פרוסיה, והחזירו את ציריהם הנבחרים מהאסיפה.
רק פרוסיה, בכוחה הצבאי המכריע, הצליחה להגן על אספת פרנקפורט מפני התקפה צבאית של הנסיכים.
אבל לפרוסיה היו אינטרסים משלה.
האספה הלאומית של פרנקפורט אכן הסכימה לייסד את הרייכספלוטה, הצי הגרמני, ב-14 ביוני 1848, שהיה משמעותי לכוחה העתידי של גרמניה ולהישג ידה.
חוסר האונים של אספת פרנקפורט, לעומת זאת, בא לידי ביטוי בוויכוח על הסכסוך הדני של 1848. כמו אירועים רבים אחרים של 1848, הסכסוך הדני נוצר בהפגנת רחוב.
ב-21 במרץ 1848, אנשי קופנהגן הפגינו ברחובות כדי לדרוש חוקה ליברלית.
הרוב בדוכסות הולשטיין ובחלק הדרומי של דוכסות שלזוויג היו דוברי גרמנית.
עם זאת, הדוכס של שתי הדוכסויות היה פרדריק השביעי, מלך דנמרק, המלך האבסולוטי האחרון של דנמרק.
אזרחי קיל והולשטיין לא היו בטוחים במה שקורה בקופנהגן.
הם התקוממו כדי לייסד מחוז נפרד ואוטונומי עם יחסים הדוקים יותר עם מדינות גרמניה.
ב-24 במרץ 1848 הם הקימו בהולשטיין ממשלה זמנית ואוטונומית חדשה והקימו צבא שלזוויג-הולשטיין של 7,000 חיילים.
דעת האיחוד במדינות גרמניה תמכה בסיפוח המחוזות שלזוויג והולשטיין.
פרוסיה שלחה צבא לתמוך בתנועת עצמאות זו, והתעלמה מהאסיפה הלאומית של פרנקפורט כאשר בריטניה ורוסיה הפעילו לחץ בינלאומי כדי לסיים את המלחמה.
הפרוסים חתמו על שלום במאלמה, המחייב אותם לסלק את כל החיילים הפרוסים משתי הדוכסויות ולהסכים לכל שאר הדרישות הדניות.
שביתת הנשק של מאלמו התקבלה בתדהמה רבה בגרמניה, ונדונה באספה, אך לא היה לה כוח לשלוט בפרוסיה.
ב-16 בספטמבר 1848 אישרה האספה הלאומית של פרנקפורט את הסכם מאלמו ברוב קולות.
התמיכה הציבורית באספה הלאומית ירדה בחדות בעקבות הצבעה זו, והרפובליקנים הרדיקליים הצהירו בפומבי על התנגדותם לאספה.
לאחר הסחות רבות, האספה הלאומית של פרנקפורט עלתה בסוגיית החוקה הגרמנית.
באוקטובר 1848, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הוציא באופן חד צדדי חוקה מלוכנית.
על פי החוקה המלוכנית החדשה הזו, הוקמה אספה פרוסית.
האספה הייתה בית מחוקקים דו-ביתי, שהורכב מ-Hernhaus (בית הלורדים) או בית עליון, שחבריו נבחרו על ידי ממשלות המחוז, ומ-Landtag (דיאט מדינתי), שחבריו נבחרו לפי זכות הבחירה של גברים אך בפועל נבחרו רק באמצעות מערכת מסובכת של ועדות בחירות.
אוטו פון ביסמרק נבחר ללנדטאג הראשון הזה.
הלנדטאג נוסד כדי לפגוע בסמכותה של האספה הלאומית של פרנקפורט.
בניסיון להחזיר לעצמו סמכות מסוימת, באפריל 1849, הציעה עצרת פרנקפורט למלך פרידריך וילהלם הרביעי את הכתר כקיסר גרמניה.
הוא דחה את זה, ואמר שיקבל כתר רק בחסדי אלוהים, לא "מהביב".
האספה הלאומית של פרנקפורט נוסדה בחלקה בעקבות האירועים המהפכניים בווינה, אוסטריה, שהביאו לנפילתו של הנסיך מטרניך.
תמיכתה החזקה ביותר הגיעה מהמחוזות הדרומיים, שם הייתה מסורת של התנגדות לעריצים המקומיים.
לאחר שאוסטריה ריסקה את המרידות האיטלקיות של 1848/1849, ההבסבורגים היו מוכנים להתמודד עם מדינות גרמניה.
בהיעדר יכולת לגייס צבא וללא תמיכה רחבה יותר, לא יכלה האספה להתנגד לכוח האוסטרי.
האספה הלאומית של פרנקפורט פוזרה ב-31 במאי 1849.
הלאומיות לא הפכה לדרך הרגילה לייסד ולהעניק לגיטימציה למדינות ברחבי אירופה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
באמצע המאה ה-19, למעלה מ-90% מהאוכלוסייה ב וב היו איכרים.
רובם סבלו מהכפשה של צמיתות או מרכיבים מתמשכים של מערכת עבודת הכפייה.
מרידות האיכרים בשנים 1848–1849 כללו יותר משתתפים מאשר המהפכות הלאומיות של התקופה.
והכי חשוב, הם הצליחו להביא לביטול הסופי של הצמיתות או שרידיה ברחבי הקונפדרציה הגרמנית, האימפריה האוסטרית ופרוסיה.
מנהיג תנועת האיכרים האנטי-צמיתים היה הנס קודליך, שהוכר לאחר מכן כבאוארנבפרייר ('משחרר האיכרים').
אביב אמיר (נולד ב-1986) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
התגייס בשנת 2004 לחיל ההנדסה הקרבית לגדוד 603 עבר מסלול לוחם, לאחר שביצע קורס מפקדי כיתות וקורס קצינים ביצע מספר תפקידי פיקוד.
לאחר לימודים וקורס מפקדי פלוגות במסגרת המלט"ק מונה למפקד פלוגה מבצעית בגדוד 605.
בין השנים 2013–2014 ביצע תפקיד מפקד פלגה בקורס מכ"ים, עם סיום תפקיד ההדרכה עבר לתפקיד מבצעי בין השנים 2014–2016 כמפקד פלגת סמור ביחידת יהל"ם אותו ביצע במסגרת מבצע צוק איתן וקיבל מצטיין שר הביטחון במסגרת תפקידו ביהל"ם.
עם סיום תפקידו ביחידת יהל"ם, יצא אביב בין השנים 2017–2018 לפו"ם אלון.
בשנת 2018 עלה לדרגת סגן-אלוף ושובץ לתפקיד ראש ענף תת-קרקע בפיקוד הצפון אותו עשה בין השנים 2018–2020 והיה ממובילי מבצע מגן צפוני.
בין השנים 2020–2021 שימש כראש ענף הנדסה בהמרכז הלאומי לאימונים ביבשה בין השנים 2021–2023 היה מפקד גדוד 603 ותחת פיקודו זכה הגדוד בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, אות הערכה מטעם הרמטכ"ל והצטיינות פיקודית במבצע שובר גלים.
ביולי 2023 נכנס אביב לתפקיד מפקד חטיבת הבקעה.
במרץ 2025 סוכם שימונה לתפקיד קצין אג"ם של פיקוד הדרום.
מילא את התפקיד עד אוקטובר 2025.
בספטמבר 2025 הוחלט כי ימונה לתפקיד אחר אליו נכנס באוקטובר 2025.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים והתמחות בשיווק ופרסום מהמכללה למנהל.
הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
אביב לאה בובליל אטיאס (נולדה ב-9 באפריל 1998) היא שחיינית אמנותית ישראלית בעבר.
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו שבאזרבייג'ן ביוני סיימה במקום 17 בתחרות הזוגית יחד עם גל ליטמן בתוצאה של 139.0000 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת במאי סיימה יחד עם עדן בלכר, גל ליטמן, יעל פולקה, אלינה חלמסקי, נועה ולדמן, נטלי קוטיק ואליז ארנבורג במקום תשיעי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 75.7333 נקודות, ובמקום תשיעי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 70.7897 נקודות.
בשנת 2022 שימשה כמצילה באירוע בו נפער בולען בתחתית בריכה בכרמי יוסף.
בשנת 2023 נישאה לגיל אטיאס.
אביב (בגרמנית: Frühling הוא ציור משנת 1918 מאת האמן האקספרסיוניסט הגרמני מקס פכשטיין.
היצירה, אשר צוירה בטכניקת שמן על בד, נחשבת לאחת הדוגמאות הבולטות לאמנות האקספרסיוניסטית ולתרומתו של פכשטיין כחבר מרכזי בקבוצת הגשר.
פכשטיין היה חבר בתנועת הגשר מאז שנת 1906, לצד אמנים כאמיל נולדה, ארנסט לודוויג קירכנר, אריך הקל וקרל שמיט-רוטלוף.
התנועה שאפה לחדש את השפה האמנותית ולבטא תגובה רגשית דרך עיוות צורה ושימוש נועז בצבעים לא טבעיים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, חזר פכשטיין לעיתים קרובות לתיאורים של שלווה כפרית והרמוניה בין האדם לטבע, כפי שמודגם ביצירה זו.
בציור נראית סצנה פסטורלית צבעונית, שבה דמות בודדת עובדת את האדמה, מוקפת בצמחייה עבותה ועצי פריחה.
משיכות המכחול רחבות ונמרצות, והפלטה הצבעונית חיה וססגונית.
העצים הפורחים ממוקמים במרכז הקומפוזיציה ומשדרים תקווה והתחדשות.
פכשטיין הושפע רבות מאמנים צרפתיים בני זמנו, ובעיקר מאמני הפוביזם כמו אנדרה דרן ומוריס ולאמנק.
השפעתם ניכרת ביצירותיו לאחר ביקורו בפריז בשנת 1908, שם פגש גם יצירות של וינסנט ואן גוך.
כך למשל, בציורו "גשר על הסן עם אוניית קיטור קטנה" ניתן לראות את השפעת הפוביזם בצבעים ובהרכב הקומפוזיציה.
הציור מעיד על גישתו הייחודית של פכשטיין: הוא סיגל לעצמו את הסגנון האקספרסיוניסטי אך העשיר אותו בטקסטורות ובטכניקות הייחודיות לו.
השימוש בדימויים כמו עצים פורחים וחקלאים בעבודה מהדהד את ציוריו של ואן גוך, הן בסגנון והן בסמליות – פריחה כסמל לחיים חדשים ותקווה.
ביצירה אביב של מכס פקשטיין ניכרת השפעה ישירה של יוצרים אחרים, ובעיקר של חבריו לקבוצת "הגשר" ושל אמנים צרפתים בני זמנו, אך גם מתבלטת בה גישה אישית ועמוקה לטבע ולחיים הכפריים.
כמו אצל ואן גוך, שממנו שאב השראה הן בסגנון המכחול הטקסטורלי והן בסמליות של עצים פורחים, גם פקשטיין מתייחס לאביב כאל ביטוי של חיים מחודשים ואופטימיות.
עם זאת, בעוד שהפוביסטים כמו דרן וולאמנק הדגישו את הצבעוניות המוגזמת והקו הפשוט לצורך הפעלת רגש מיידי, ביצירה אביב פקשטיין משתמש בצבעים עזים לא רק כדי לעורר רגש, אלא גם כדי לבטא התמזגות עמוקה של האדם עם הטבע, כפי שמשתקף בדמות העובד שנבלעת בנוף.
בכך הוא יוצר חיבור בין האידאולוגיה של "הגשר", שמבקשת לפרוץ מסגרות אמנותיות ישנות, לבין צורך אישי עמוק להירפא מהטראומה של המלחמה דרך התמסרות לטבע וליצירה.
היצירה צוירה חודשים ספורים לפני סיום מלחמת העולם הראשונה, בה שירת פכשטיין.
הטראומה מהמלחמה הביאה אותו לשוב לטבע ולחיים כפריים כחוף מבטחים רגשי ואמנותי.
בדבריו תיאר את תהליך היצירה כשקול לעבודה חקלאית תובענית, בה הוא "קוצר" את פירות השראתו ומזדהה עם הדמויות שהוא מתאר.
בעיני פכשטיין, האמנות הייתה דרך להתקרב לטבע, ולשוב אל עולם פשוט וטהור יותר, רחוק מהאימה וההרס של המודרנה.
בציור זה, דמות האדם נטמעת בסביבה הפסטורלית, ומתמזגת איתה.
בכך הופך הציור לסמל של איחוד בין האדם והטבע ולביטוי של כמיהה לשלום פנימי וחיצוני.
אביב אליהו (20 במרץ 1985 – 7 באוקטובר 2023) היה מנהל אבטחה ישראלי, ששימש כמנהל האבטחה הראשי של פסטיבל נובה.
נפל במהלך טבח שבעה באוקטובר של חמאס ב-7 באוקטובר 2023, בעת שנלחם במחבלים והציל חיי אדם.
אביב אליהו נולד במושב אלקוש שב.
שירת כלוחם במערך התותחנים בצה"ל.
לאחר שחרורו מהצבא, החל ללמוד ניהול אבטחה וביטחון (מנב"ט) במכללה למקצועות הביטחון של היחידה לביטחון לאומי.
בהמשך, עבד אליהו כמנהל אבטחה באירועים גדולים ברחבי הארץ, בהם הילולת האר"י, אירועים בהר מירון, כגון ראש חודש, ז' באדר ופטירת משה רבנו, כמו גם מסיבות ציבוריות תחת כיפת השמיים.
היה נשוי ללירון ואב לשניים.
אליהו שימש כמנהל האבטחה הראשי של פסטיבל נובה, שנערך באזור פתוח ליד קיבוץ רעים בדרום הארץ.
הפסטיבל התקיים במהלך שמחת תורה ה'תשפ"ד, והשתתפו בו כ-3,500 מבלים.
אליהו נשא באחריות כוללת על בטיחותם וביטחונם של כלל המשתתפים, הצוותים והספקים במקום.
תכנון מערך האבטחה: אליהו היה אחראי על תכנון מפורט של מערך האבטחה בשטח הפסטיבל, שכלל יצירת "גדר רכה" היקפית, קביעת נקודות כניסה ויציאה, הצבת מאבטחים בגזרות אסטרטגיות, ותיאום גיבוי רפואי ותגובה לשעת חירום.
תרחישי קיצון: בנה מבעוד מועד נוהלי תגובה למקרי אלימות, פציעה, שריפה ואף חדירה עוינת.
התרכוז על תרחישי חירום אלה כלל את ההכנה למקרי התקפות חיצוניות, אך לא כלל את הסיכון למתקפת טרור בקנה מידה כזה, שהתרחש בסופו של דבר.
ניהול כוח אדם ביטחוני: גייס וניהל צוות מאבטחים אזרחיים, חלקם יוצאי יחידות קרביות, ודאג להכשרתם ותדרוכם לפני האירוע ובמהלכו.
חילק את הגזרות ויצר מנגנוני פיקוח, קשר ודיווח שוטף.
פיקוד מבצעי: שימש כסמכות העליונה בתחום הביטחון לאורך כל ימי ההקמה והאירוע עצמו.
היה אחראי על תגובה מיידית לכל אירוע חריג והיה נוכח בשטח לאורך כל שעות הלילה.
תפקידו בפסטיבל נובה במהלך מתקפת הפתע של חמאס
בבוקר ה-7 באוקטובר 2023, עם תחילת מתקפת הפתע של חמאס, זיהה אליהו מיד כי מדובר באירוע חירום.
זמן קצר לאחר מטח הרקטות הראשוני, נחתו מחבלים חמושים בשטח הפסטיבל.
אליהו נטל פיקוד מידי והפעיל במהירות את המענה המבצעי שבנה:
ניגש לעמדת השליטה והשתמש במערכת ההגברה המרכזית על מנת להרגיע את ההמון והורה לקהל "להשתטח על הקרקע" ולהימנע מריצה המונית.
הורה לצוותו לפתוח את שערי החירום באופן ידני, והנחה אותם להכווין את המבלים לאזורי פינוי תוך שמירה על שקט יחסי.
המשיך לתפקד תחת אש, תוך ניהול הקשר מול צוותיו המפוזרים.
בשלב מסוים, כאשר הבין אביב אליהו כי מחבלים חדרו רגלית לקיבוצים והתקדמו על ציר 232 הן מצפון והן מדרום, וכן כשהחלו להגיע פצועי ירי חזרה למתחם המסיבה, הבין כי אין מנוס ויש למצוא נתיב מילוט חדש.
בהחלטה רגעית, כיוון את הנוכחים מזרחה, כשהוא קורא: "רוצו לכיוון השמש" – מתוך ידיעה שכולם יבינו כך לאן להימלט.
רבים מהמבלים שנמלטו בעקבות קריאתו המשיכו בריצה או בהליכה מזרחה, והגיעו כעבור מספר שעות אל אזור פטיש ונתיבות.
פעולותיו תרמו באופן ישיר להצלתם של אלפי משתתפים, בעיקר הודות להנחיות ההרגעה, פתיחת נתיבי מילוט, ומתן זמן תגובה לפינוי.
רבות מהעדויות מאשרות כי התפקוד הקר רוח והמהיר של אליהו הפחית באופן משמעותי את מספר הקורבנות במקום.
אביב אליהו נפל בקרב בכביש 232, שם נלחם עם אקדחו לצד שוטרים במטרה לחסום את הדרך בפני המחבלים ולמנוע מהם להגיע אל משתתפי פסטיבל נובה.
כאשר הגיע לגמר תחמושת, שיפר אביב את עמדתו וניסה להתחמש מחדש מאחורי הניידת שהציב.
אז נורה לעברו טיל RPG, ואביב ושוטר נוסף נהרגו במקום.
סיפורו של אליהו הפך לסמל לגבורה אזרחית ולמסירות בתפקיד.
הוא מונצח בטקסים, אנדרטאות, סרטים דוקומנטריים ומיזמי חינוך, כמו כן נבנה לזכרו ביישוב אלקוש אולם אירועים רב-תכליתי המשמש גם כמקלט לבית הכנסת בשם 'היכל אביב'.
משפחתו פועלת להנציח את שמו במיזמים חינוכיים וקהילתיים ובתוך כך הקמת עמותה להעלאת המודעות לניהול אבטחה במצבי חירום.
בנקודת הציון של הרשב"י במירון הוקמה גינת הנצחה בשם "גינת אביב", לזכרו של אביב
בערב זיכרון שנערך לאביב ב־27 באפריל 2025, אמר ראש מועצת מעלה יוסף שמעון גואטה כי "אביב הפך למגן – חומה בצורה בין הרוע לבין עשרות צעירים".
הוא תיאר את אליהו כסמל לאומץ, לאחריות ולאהבת האדם, שהותיר אחריו צוואה חיה של אנושיות.
ביולי 2025 הוכרז אביב אליהו כזוכה באות אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, שהוענק על ידי נשיא המדינה יצחק הרצוג, כהוקרה על פועלו להצלת חיי אדם בפסטיבל נובה.
בכנס האבטחה של ישראל לשנת 2025, שנערך במרכז הירידים אקספו תל אביב, הוענק לאביב אליהו אות הוקרה על פועלו כמנהל אבטחה במהלך טבח שבעה באוקטובר.
אות ההוקרה הוענק לזכרו של אליהו כהוקרה על גבורתו, אחריותו המקצועית והקרבתו, שתרמו להצלת חיי רבים במהלך פסטיבל נובה.
אביב זייטק (נולד ב-22 במאי 2002) הוא שחקן ברידג' ישראלי, אלוף ישראל וסגן אלוף העולם בברידג' עד גיל 26. בעברו היה אלוף העולם עד גיל 16 וסגן אלוף העולם עד גיל 21. נכון למאי 2025, בעל תואר רב-אמן זהב.
נולד ומתגורר ברחובות ולמד בקריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט.
במהלך לימודיו בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים למד במסגרת חינוכית לתלמידים מחוננים, שם נחשף לראשונה לרזי הברידג' ולמד את יסודות המשחק מפי מאמנו דאז, מושיקו מיוחס, שחקן נבחרת ישראל בעבר.
כשחקן ברידג', זייטק נודע בהובלות הפתיחה הייחודיות שלו, שמנוגדות לעיתים קרובות להובלה הסטנדרטית.
בנוסף לברידג', זייטק הוא שחקן פאדל חובב והוא דובר עברית, אנגלית וערבית.
סגן אלוף אירופה לנבחרות עד גיל 26 בשנת 2024 עם שותפו ניר חוטורסקי וחברי הקבוצה: עילי בנירי, תומר לונשטיין, אופק סבח, יונתן שליבוביץ.
סגן אלוף העולם לקבוצות עד גיל 26 בשנת 2023 עם שותפו ניר חוטורסקי וחברים לקבוצה מקנדה ומהולנד.
מדליית ארד באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 26 בשנת 2022, עם שותפו ניר חוטורסקי.
מדליית כסף באליפות העולם לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2018 לנבחרות עם שותפו תומר לונשטיין.
מדליית ארד באליפות אירופה לזוגות עד גיל 21 בשנת 2018 עם שותפו תומר לונשטיין.
מקום שני באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2017 עם שותפו תומר לונשטיין.
זכייה באליפות העולם בברידג' עד גיל 16 בשנת 2016, עם שותפו תומר לונשטיין.
אלוף ישראל בברידג' עד גיל 26 בשנים 2023-2025, ביחד עם שותפו ניר חוטורסקי.
זכייה במקום השני באליפות ישראל עד גיל 26 בברידג' לשנת 2019 יחד עם שותפו ניר חוטורסקי.
זכייה באליפות ישראל לקבוצות (הליגה הלאומית) בשנת 2025, יחד עם שותפו ניר חוטורסקי וחברי הקבוצה: אלדד גינוסר, אופיר רשף, אודי פרידלנדר, אסף יקותיאלי.
זכייה באליפות ישראל לקבוצות (הליגה הלאומית) בשנת 2026, יחד עם שותפו ניר חוטורסקי וחברי הקבוצה: אופק סבח, יונתן שליבוביץ, אודי פרידלנדר, אסף יקותיאלי.
בעקבות הזכייה הפך זייטק לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה שזכה בליגה הלאומית במשך שנתיים ברציפות.
אביב חיים (נולדה ב-5 במרץ 2009) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
חברת נבחרת ישראל בשחייה צורנית.
חיים מתאמנת באגודת מכבי תל אביב.
בתחרות מסבב גביע העולם שהתקיימה בפריז שבצרפת במרץ זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם יוגב דגן, אלכסנדרה לרמן, ליאור מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד, יערה שרעבי ואלה שטיינר בתוצאה של 164.1551 נקודות..
באליפות אירופה שנערכה בפונשל שבפורטוגל ביוני סיימה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם יוגב דגן, אלכסנדרה לרמן, ליאור מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד, יערה שרעבי ואלה שטיינר בתוצאה של 182.9083 נקודות.
אביב הוא ציור שמן על בד מאת האמן האקדמי הצרפתי פייר אוגוסט קוט, שנוצר בשנת 1873. היצירה מוצגת כיום בגלריה 827 של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
בציור נראה זוג צעיר יושב על נדנדה החבויה בלב יער ירוק, כאשר האישה מחבקת בעדינות את צווארו של בן זוגה, והוא נושא מבט אוהב אל פניה.
התמונה זכתה לפופולריות עצומה והפכה לאחת מהיצירות האהובות והמשוכפלות ביותר באמנות הרומנטית של המאה ה־19.
בציור "אביב", אשר הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1873, מתוארים נער ונערה צעירים יישובים על נדנדה החבויה ביער ירוק, כשפרפרים מרחפים מעליהם ובריכה קטנה מנצנצת למרגלותיהם.
הדמות הנשית לובשת שמלה לבנה, שקופה למחצה, המזכירה את הטוגה היוונית העתיקה, והאופן שבו היא חושפת את גזרתה האידיאלית מדגיש את יופייה הארוטי המרומז.
בן זוגה לבוש טוניקה כפרית בהשראה היסטורית, עם חגורה אדומה למותניו, וגופו נוטה לפנים כאילו הוא עומד לדחוף את הנדנדה.
תנועת השניים טעונה במתח גופני ורגשי.
בצד הציור תלו שורות משיר איטלקי: "O primavera!
primavera della vita!!!" – שורות המחברות את עונת האביב לנעורי האדם, כחוויה של פריחה זמנית.
הציור "אביב" מאופיין באסתטיקה של פיתוי מתון ומעודן, אשר שילבה אלמנטים רומנטיים עם נרטיב ברור של חיזור צעיר.
קוֹט הצליח ליצור דימוי שמשך את הקהל הן מבחינה סנטימנטלית והן מבחינה עיצובית.
תיאורי הגוף של הדמויות – במיוחד הדמות הנשית עטוית השמלה השקופה למחצה – מאזנים בין ארוטיקה מרומזת לאידיאליזציה קלאסית, באופן שהפך את התמונה לפופולרית בקרב אספנים מהמעמד הגבוה.
הפופולריות של הציור הובילה להפקת רפרודוקציות רבות בפורמטים שונים, והוא נתפס כסמל של אלגנטיות זמנית ורומנטיקה מתוזמרת היטב.
במאמר נרחב שפורסם בשנת 2022, מתואר הציור "אביב" כיצירת המופת של קוֹט, אשר מסכמת את חזונו האמנותי ואת נטייתו לשלב מטפורה חזותית, פסיכולוגיה וסמליות קלאסית.
הדמות הנשית בציור נתפסת כגלגול חזותי של פרספונה – אלת האביב – בשל מראהּ, תלבושתה השקופה והתייחסות הרוח הטבעית אליה בלבד.
גופה חושף אך לא במוצהר, באופן שהיה עלול להיחשב שערורייתי באותה תקופה, אולם בהקשר מיתולוגי נחשב למקובל יותר.
המאמר מצביע על כך שהאישה מגלמת את עונת האביב עצמה: היא מזמינה, מלטפת, סוחפת את הצופה ואת בן זוגה אל תוך עולם של נעורים, פריון והתחדשות.
השילוב בין רישום נאו־קלאסי, צבעוניות רומנטית ושפת גוף שמזוהה עם הרוקוקו, ממצבים את היצירה כשילוב מרובד של סגנונות וסמלים תרבותיים.
יש שהשוו את הציור "אביב" של קוֹט ליצירת הרוקוקו הידועה הנדנדה מאת ז'אן-אונורה פרגונאר, בשל הדימוי של זוג צעיר בנדנדה הממוקמת בלב טבע שופע ובעל אופי פלרטטני.
בדומה לכך, ציוריו של ניקולא לנקרט (הנדנדה, 1730) ושל פרנסיסקו דה גויה (1779) מאותו נושא מזוהים כקרובים סגנונית ביצירת האווירה האינטימית והקלילה.
אחרים הצביעו על הקבלות רעיוניות לציור פרימוורה (1480) מאת סנדרו בוטיצ'לי, בעיקר בהיבט הסמלי של פריון, התחדשות, וטוהר הנעורים.
מאפיינים חזותיים נוספים בציור של קוֹט, ובייחוד בדמות הנשית הלבושה בבד שקוף למחצה, עוררו השוואה לייצוגים של פרספונה – אלת האביב – כגון בציור הרקולס ופרספונה מאת בנג'מין רוברט היידון.
השפעה אקדמית נוספת ניכרת בהקבלה ליצירה "אכו" (1874) מאת אלכסנדר קבנל, המשלבת גוף נשי אידיאלי עם סביבה טבעית אידילית.
מבחינה סגנונית, ציורו של קוֹט מקיים זיקה גם ליצירתו של פרנסואה בושה ארבע העונות: אביב (1755), בעיקר בזכות השימוש בירק עשיר ובדמויות רכות ותמות נעורים.
כמו כן, הוזכרה ההשפעה האפשרית של ציור הנוף הרומנטי בריכת הרחצה מאת איבר רובר (1753–1808), בזכות תיאור טבע אידיאלי בעל צבעוניות חמה, ההולם את גישתו של קוֹט.
הציור "אביב" קשור קשר ישיר ליצירה מאוחרת יותר של קוֹט, "הסערה" (1880), שנוצרה כשבע שנים לאחר מכן ונחשבת ל"בן־זוג רוחני" של היצירה.
שני הציורים צוירו עבור בני אותה משפחה: "אביב" היה בבעלות ג'ון וולף, בעוד הסערה הוזמנה על ידי בת דודתו, קת'רין לורילארד וולף.
בעוד "אביב" מתאר רגע של שלווה ואינטימיות בין בני זוג בלב יער ירוק, "הסערה, מציג אותם (או דמויות דומות להם) במנוסה מתוך סערה, אוחזים בבד מעל ראשיהם להגנה.
ההקבלה הסגנונית והתמטית בין שתי היצירות יוצרת צמד יצירות שבו נשקפת האהבה הצעירה מצד אחד כהתמסרות רגועה, ומהצד השני כמאבק יצרי אל מול כוחות בלתי צפויים.
אביב בכר הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בתחילת דרכו בלט כחלק מהצמד "הדס קליינמן ואביב בכר", ומאוחר יותר פיתח קריירת סולו.
הוא נודע בסגנונו האקוסטי, בשילוב כלי מיתר מן המזרח.
בצעירותו התגורר מספר שנים בחוות יודפת ("חלב עם הרוח"), שם החל לכתוב ולהלחין שירים באופן אינטנסיבי.
בכר למד תקופה קצרה בבית הספר למוזיקה רימון, אך פרש מן הלימודים.
לאחר מכן שב כמרצה לכתיבה והלחנת שירים.
בשנת 2013 החל בכר לשתף פעולה עם הצ'לנית והזמרת הדס קליינמן.
שירי הצמד ובהם "בימים שיעברו עלינו", "סירת מפרש" ו"את מים" זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
בשנת 2018 הודיעו על סיום פעילותם המשותפת.
בפברואר 2020 הוציא בכר את סינגל הבכורה שלו כסולן, "לנוע".
בהמשך אותה שנה יצא אלבום הסולו הראשון שלו, בהפקת רועי חרמון.
שירו "באמת אהבה", נכתב והולחן בשיתוף אמיר דדון ועמית שגיא, זכה לתהודה.
בשנת 2025 יצא אלבומו הנוסף, הכולל חומרים חדשים וישנים גם יחד.
בכר כתב את השיר "זה לא בא בקלות" שבוצע בידי שלמה ארצי.
בשנת 2024 יצר בכר אלבום משותף עם מוש בן ארי בשם אדם – המבוסס ברובו על טקסטים שכתב בכר.
בנוסף שיתף פעולה והופיע עם אמנים ובהם ריטה, שלמה גרוניך, שי צברי, יסמין לוי ומארק אליהו.
בכר מופיע במתכונת אקוסטית ובשיתופי פעולה שונים.
הוא התארח במופעיו של שלמה ארצי, והופיע עם מוש בן ארי במסגרת מסע ההופעות של "פועם בי מחדש".
בכר מנגן בגיטרה, עוד וקופוז.
סגנונו משלב מוזיקה ישראלית אקוסטית, פולק והשפעות מן המזרח התיכון.
יצירתו מבוססת על כתיבה אישית, רוחנית ולעיתים בעלת מוטיבים יהודיים.
אביבה הד (נולדה ב-27 בינואר 1950) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה כזמרת הליווי של עקיבא נוף במופע שערך בתחילת שנות ה-70 וכן השתתפה באלבום קובץ שיריו בשם "הבוקר שאחרי".
"איזבל", מהאלבום שירי קיץ, הגיע מיד עם הקלטתו לראש מצעד הפזמונים הן של קול ישראל והן של גלי צה"ל.
בעקבות ההצלחה ברדיו הוקלט הפזמון כקליפ לטלוויזיה, שבו צולמה לראשונה נערה צעירה בדמות איזבל, שלימים נודעה כפנינה רוזנבלום.
בתקליט ובקליפ מבוצע השיר על ידי נוף עצמו כסולן, כשמלווה אותו שלישיית בנות אלמוניות, אביבה הד, חגית זמיר וטובה ליבנה.
בביצוע המקורי של השיר היה בלהקה גם שמואל שילנסקי (בנו של יו"ר הכנסת לשעבר דב שילנסקי), לימים וטרינר.
ב-1970 השתתפה במופע שממנו יצא תקליט שנקרא "פסטיבל הזמר תל אביב" ששיריו עובדו מוזיקלית על ידי אלברט פיאמנטה.
הד שרה בו את השיר "חם היום בעיר".
המשך דרכה היה עם כזמרת בלהקת פיאמנטה ב-1975 (של הגיטריסט יוסי פיאמנטה ואחיו נגן החליל אבי פיאמנטה)
כזמרת עצמאית פרסמה אביבה הד את השירים: "שיר מתוק על אהבה", שכתבה לה מירית שם אור ללחן של נורית הירש.
שני להיטים נוספים שלה היו (של אותן צמד יוצרות) "אני אוהבת רק לרקוד", שיר שהופיע באוסף "להיטים לוהטים", שיצא לאור בסוף שנות ה-70 וכלל להיטים מאותה תקופה.
בתחילת 1980 הוציאה לרדיו את "האישה האחרת" שהלחינה למילים של פניה ברגשטיין ועיבוד של בני נגרי.
עוד שיר ב"נוסח אישי" בשם "אני גרה לבד וטוב לי" מאותה שנה שיצא על גבי תקליט שדרים, זכה להצלחה יחסית והפך לשירה המזוהה ביותר עימה.
שירים אלו לא הובילו לאלבום שלם, והד מיעטה בקריירה המוזיקלית.
אביבה אוּרי (12 במרץ 1922 – 1 בספטמבר 1989) הייתה ציירת ורשמת ישראלית.
יצירותיה וסגנון הרישום החופשי והאקספרסיבי שלה השפיעו על שורה של אמנים ישראלים כגון רפי לביא ומשה גרשוני.
אביבה אורי נולדה בצפת בשנת 1922 לבני זוג ציונים יוצאי האימפריה הרוסית, שעלו לארץ ישראל בשנת 1921. אמה, רחל ברונפנשום מליאר (1922-1889), הייתה בת למשפחה חסידית מסוקולוב, שלמדה רפואת שיניים והייתה פעילה בחוגים הציוניים בעיר.
בפעילות זו הכירה את עזריאל מליאר (1978-1882), שהיה פועל יליד זוויהל.
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בקייב, ומשם עלו לארץ ישראל.
לאחר עלייתם עברת מליאר את שמו ל"אורי".
בני הזוג התיישבו בראש פינה, שם עבדה רחל כרופאת שיניים.
בי"ז בניסן ה'תרפ"ב נפטרה רחל לאחר שחלתה בקדחת בזמן לידת ביתה אביבה, כנראה מאלח דם ("קדחת הלידה").
לאחר מות אמה, הועברה אורי להתגורר עם דודתה (אחות אביה), בלומה דרינגר, בתל אביב.
בשנת 1929 נישא האב בשנית לגיסיה ליבורקין (?-1970).
גיסיה שימשה כגננת וכפעילה חברתית בהסתדרות.
הזוג, עם אביבה, עברו להתגורר בשכונת בורוכוב (גבעתיים) ולאחר מכן עברו לרמת גן.
אורי למדה בבית ספר בורוכוב, שם הצטיינה בלימודיה.
בשנת 1933 נולדה אחותה למחצה דליה ניב.
יחסיה של אורי עם אביה ואמה החורגת היו קשים ומתוחים.
היא חוותה תחושות של התנכרות וחוסר אהבה מצד גיסיה ובעיקר מצדו של אביה.
בשנת 1935 החלה ללמוד בסמינר לוינסקי לבנות, שתפקד כתיכון וכסמינר הוראה גם יחד.
באותה עת חזרה אביבה להתגורר אצל בלומה.
ביומנה תיארה את חוויית בית הספר כחוויה של בדידות חברתית.
בנעוריה החלה אביבה לעסוק גם בציור, עיסוק שלא זכה לעידוד מצדו של אביה.
ביומנה מתארת אביבה אירוע בו קרע האב ציור שלה.
בנוסף, למדה נגינה בפסנתר אצל מורה בשם הרמלח, שהתגורר בשכנות אליה.
עם זאת, באותה תקופה התמסרה אורי בעיקר למחול והשתתפה בשיעוריה של גרטרוד קראוס בתל אביב.
היא כנראה גם השתתפה כרקדנית בכמה מהופעותיה של הלהקה הצעירה של תלמידותיה של קראוס.
באזור שנת 1941 עבדה אורי כמה חודשים כעוזרת גננת.
באותה עת הכירה, דרך חברה במושב בית חנן, את משה לוין (2002-1916), חבר תנועת בית"ר בריגה, שעלה לארץ ישראל בשנת 1936 והתגורר אצל אחיו במושב.
לוין שימש באותה עת כפועל.
מאוחר יותר הקים קואופרטיב לליטוש יהלומים.
בשנת 1941, זמן קצר לאחר הכרותם, נישאו השניים.
בני הזוג התגוררו בדירה משותפת בתל אביב במעונות עובדים ח'.
למרות שייתכן כי אורי למדה אמנות אצל אהרון כהנא ברמת גן, שיעורי האמנות הראשונים הידועים שלה נערכו בשנת 1943 אצל משה קסטל.
יצירתו של קסטל, שחזר בשנת 1940 משהות בפריז, צרפת, אופיינה בגישה האקספרסיבית, בהשפעת אסכולת פריז.
הוא זכה בשנת 1941 בפרס דיזנגוף על ציורו "שבת בצפת".
לצד ציור בצבעי מים, התנסתה אורי, כנראה, גם בציור בצבעי שמן.
במקביל לשיעורי האמנות החל רומן בין אורי לקסטל שבגינו הפסיקה את שיעוריה.
בשנת 1944 החלה ללמוד אמנות בשנית, הפעם אצל הצייר דוד הנדלר, עליו המליץ בפניה משה קניוק.
הנדלר, שהיה באותה עת בשנות ה-40 של חייו, התגורר עם שני ילדיו בשכונת מחלול בתל אביב.
עיקר יצירתו של הנדלר היה במדיום הרישום והוא שיכלל את אוצר הכלים הטכני של אביבה.
תחת הדרכתו הושפעה יצירתה מן המודרניזם האירופי.
"הנדלר", כתבה אביבה בדיעבד, היה "רשם גדול וגאוני שהייתה לו תרבות רישום ואף הוא חיפש להבין את יסודות הרישום הקלאסי.
ואף כי היו לנו מיד ויכוחים סוערים, ודרכנו וגישתנו היו שונות בתכלית, אך לאחר כל ההתנגדויות שלי ל'פרספקטיבה' לאור וצל וכדומה שניסה לטעת בי...
בינואר 1946 נולדה רחל לוין (ימפולר), ביתם של אביבה ושל משה לוין, שנקראה על שם אמה המנוחה של אביבה.
באותה עת כבר הייתה אביבה מעורבת ברומן עם הנדלר.
בשנת 1947 עברה אביבה להתגורר עם הנדלר ביחד עם רחל התינוקת.
בעקבות התנאים הקשים בבית הועברה התינוקת לגדול אצל עזריאל וגסיה.
בשנת 1957 בקירוב נישאה אורי להנדלר.
ב-23 במרץ 1949 נפתחה בגלריה כ"ץ בתל אביב תערוכת היחיד הראשונה של אורי.
החל מראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה אורי להציג מעבודותיה בתערוכות שונות באופן עקבי.
היא הציגה בתערוכות השנתיות של אגודת הציירים והפסלים בישראל בשנים 1951-1950. עם זאת, דומה כי בשנת 1952 הפכה יצירתה של אורי מוכרת בקרב קהילת האמנות המקומית.
ב-26 ביוני נפתחה בבית אמני ירושלים ("צריף האמנים") תערוכה של אורי, לצד תערוכה של הנדלר.
במסגרת התערוכה רכש בית הנכות בצלאל רישום של אורי בשם "דמות אשה".
בנובמבר הציגה אורי 2 רישומים - "דייגים" ו"ראש עם ציפורים" - בתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים.
"דייגים" זיכתה את אורי בפרס דיזנגוף, שאף נרכש לאוסף המוזיאון.
ב-1953 הציגה אורי עבודות גם בתערוכה הקבוצתית "שחור על גבי לבן" במוזיאון תל אביב.
ב-7 בינואר 1957 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד לאורי.
מרביתם תיאורי נוף ומיעוטם דיוקנאות של דמויות נשיות.
לצד אורי הוצגה גם תערוכת יחיד של יוסל ברגנר ותערוכה של "קבוצת העשרה".
התערוכה זכתה לביקורות חיוביות מאוד.
ביקורות אלו הדגישו את הביטוי האישי ביצירתה של אורי.
יונה פישר, לדוגמה, כתב ביקורת אוהדת על אורי בעיתון "למרחב" ובה שיבח את כתב היד האישי היוצר ביטוי אותנטי של הנוף.
בעוד פישר ראה בכך ביטוי רומנטי אותנטי, ביקורות חיוביות ברוח דומה, שפורסמו בעיתונים "קול העם", "חרות" ו"מעריב" הציגו את אותו כתב-יד כביטוי של אמנית המנותקת מביטוי חברתי פוליטי בן התקופה.
מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה אורי לגבש את הגרעין של המוטיבים העיקריים שילוו את עבודתה מאז.
שניים מן המוטיבים הללו קשורים לתיאור הנוף בכלל ולתיאור הכרמל והרי ירושלים בפרט.
קבוצה גדולה של העבודות מתקופה זו נוצרו בחליסה שבחיפה או מתייחסות לנוף זה.
עבודות אלו מאופיינות ברישום קווי, המתייחס אל הנוף הממשי באמצעות תיאור של קו האופק.
בכך, הפנתה אורי עורף אל ההפשטה ה"לירית" של קבוצת "אופקים חדשים".
"אורי", כתב יונה פישר, ביקשה "ליצור את הדימוי כעובדה התלויה באורח כמעט בלעדי באיכותו האכספרסיבית של קו היד".
ב"עיר מבעד לחלון (ואדי רושמייה) (1958), לדוגמה, עובר הנוף תמצות לכדי מערכת של קווים בעלי ממד תיאורי, המדגישה את אופיו האידאי של הדימוי.
ברישומים אחרים הגיע אורי לתרגום של הנוף ל"שני מלבנים שהם השמים וההר".
קבוצת העבודות "רישומי קרקס", שנוצרה אף היא ב-1958, מתארת דמות אנונימית של לוליינית.
באחת העבודות מופיעה הלוליינית כקופצת בטרפז, בתוך אוהל, כשמתחתיה מתוחה רשת הצלה.
בעבודות אחרות בסדרה, כמו בעבודה "בקרקס", מופיעה הלוליינית כרוכבת על חד אופן גבוה.
בתה של אורי תיארה בדיעבד ביקור משותף של השתיים ב"קרקס מדראנו" וכן ביקורים בסרטים על קרקס, בהם יצרה אורי רישומים של אנשי הקרקס.
ברישומים אלו אורי עשתה שימוש ברשת של קווי עיפרון דינמיים, המגלמים במה או אוהל קרקס, וממסגרים את הדמות.
פרשנויות ראו בלוליינית כהתגלמות אישיותה של האמנית, המבקשת להתעלות מעל החומר.
יצירותיה של אורי זכו להצלחה בקרב הביקורת והן הוצגו כביטוי אישי-פסיכולוגי.
יונה פישר שילב את יצירותיה של אורי בכמה תערוכות קבוצתיות ב"בית הנכות בצלאל" כגון "ישראל תש"ח-תשי"ח: צבעי מים, רישומים, גרפיקה" (1958) ו-"12 אמנים" (1958), שהציגה את "הדור הצעיר" של האמנים הישראלים.
יש להניח שבתקופה זו החלה אורי לשנות את הביוגרפיה שלה.
בין היתר שינתה את שנת לידתה מ-1922 ל-1927 וכן שינתה את תאריך קבלת פרס דיזנגוף לשנת 1956. בנוסף, נהגה להשמיט את תערוכת היחיד שלה בגלריה כץ משנת 1949 מן הביוגרפיה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך הקו הרישומי של אורי לקיצוני יותר במידת ההפשטה שלו.
יצירותיה התנערו מן הסימנים החיצונים של המציאות, לטובת ייצוגם הסמלי.
עם זאת, העבודות המעטות בעלות השם שיצרה מאז - כגון "בשולי בגלקסיות" (1962), "תחנת חלל של אמן" (1970) או "רקוויאם לציפור" (1976-1973) - מעידות על העמדה הסובייקטיבית אודות המציאות שאימצה.
במיוחד בולט הדבר בתגובות על מלחמת יום כיפור (1973) ביצירתה.
בשנת 1960 נערכה ב"גלריה רנה" של ברטה אורדנג בירושלים, תערוכת יחיד לאורי.
תערוכה זו חנכה את משכנה החדש של הגלריה.
מבקרת האמנות מרים טל תיארה את אורי ויצירתה בתערוכה כ"תופעה חד-פעמית" המשלבת בין ביטוי רגשי עמוק לבין טכניקה רישומית בטוחה.
העבודות שהציגה שיקפו את המשך התעניינותה בביטוי גרפי-אינטואיטיבי של הנוף.
במקצת רישומיה שילבה אורי צבע אדום, אפקט שבו תמשיך להשתמש רבות בעתיד.
על אף תערוכות היחיד המעטות של אורי בשנות ה-60 וה-70, השתתפה אורי במגוון רחב של תערוכות קבוצתיות, שהעידו על אימוצה בידי הממסד האמנותי.
מוזיאון ישראל, לדוגמה, הציג את עבודותיה בתערוכות קבוצתיות חשובות כגון "מגמות באמנות ישראל" (1965), "מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע" (1972) ו-"הרישום - מעל ומעבר" (1974).
מוזיאון תל אביב שילב את יצירותיה תערוכה קבוצתית (1971) לרגל פתיחת מבנה המוזיאון החדש בשדרות שאול המלך.
תצוגות יצירותיה הולידו ביטוי אהדה ליצירתה של אורי בקרב האמנים הצעירים ביטוי לכך ניתן למצוא בשיתופה של אורי בתערוכות של קבוצת "עשר פלוס" בין השנים 1967-1971. הקבוצה, שהובלה על ידי דור אמנים צעירים מאורי בכעשור כרפי לביא, יואב בר-אל, רן שחורי ואחרים, הזמינה את אורי להשתתף בתערוכות הנושאיות שערכה.
בנוסף, בין השנים 1966–1970, השתתפה ב"תערוכות הסתיו" של מוזיאון תל אביב, בהן הוצגו יצירות של בני הדור הצעיר.
בין השנים 1972-1974 הציגה בקביעות בתערוכות קבוצתיות בגלריה של שרה גילת בירושלים.
וכן הציגה עבודות גם בגלריה יודפת, שהייתה מזוהה אף היא עם אמנים צעירים כיאיר גרבוז, משה גרשוני ואחרים.
ב-16 בפברואר 1971 נפתחה במוזיאון ישראל תערוכת יחיד רטרוספקטיבית לאורי, אותה אצר פישר.
פישר, ובעקבותיו הביקורת האמנותית, ראו בעבודות ביטוי לערכי רישום.
ב-29 במרץ 1977 נפתחה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית נוספת לאורי במוזיאון תל אביב.
שרה בריטברג-סמל, אוצרת התערוכה, הציגה את אורי כמי שיצרה סגנון רישום ישראלי חדש - רזה - אל מול הדשנות של עבודות חברי "אופקים חדשים".
בריטברג-סמל גם יצרה לראשונה מילון איקונוגרפי של יצירותיה של אורי, שחיבר בין יצירותיה המוקדמות לעבודותיה המופשטות.
הרי יהודה, לדוגמה, שהיו נושא לרישום התגלגלו אל מבנה מינימליסטי של שורת פסי רישום שחורים, המאזכרים את מבנה הטרסות של ההרים.
בריטברג-סמל ראתה בעבודות אלו גם עדות להשפעת האמנות היפנית על אורי.
אורי הרבתה ליצור במוטיב זה במהלך שנות ה-70 ואף יצרה בשנים 1974-1976 הדפסי-אבן בנושא זה במרכז ברסטון לגרפיקה.
בשנים 1978–1979 החלה אורי לעבוד גם בטכניקה של הדבק, שעשתה שימוש בדפים של נייר זפת.
בעבודות אלו השהתה אורי את עיסוקה במוטיבים, לטובת עיסוק בפני השטח ובחומריותו של הרישום.
במידה רבה עיסוק זה הושפע מרוח הזמן, שעקבה אחרי אמנים כיוזף בויס ואנטוני טאפייס, והתבטאה ביצירתם הפוסט-מושגית של אמנים צעירים כיהושע נוישטיין, משה גרשוני ואחרים.
עבודות אלו הוצגו בתערוכות קבוצתית בגלריה גורדון (1978) וגלריה גימל (1978) ובתערוכת יחיד בגלריה גבעון בשנת 1979.
החל משנת 1981 היה הנדלר מרותק למיטה בשל מחלת ניוון שרירים שלקה בה.
אורי סעדה אותו בביתם ואחר כך כשהיה מאושפז בבית חולים לוינשטיין.
על אף קשיים אלו אופיינה תקופה זו בפרסום הולך וגובר של אורי ויצירתה.
באותה עת הייתה אורי קשורה עם גלריה גבעון, איתה הייתה בקשר מקצועי עד לשנת 1988. הקשר עם גלריה זו היה טבעי משום שגלריה זו ייצגה אמנים כרפי לביא, משה גרשוני, משה קופפרמן ואחרים, שהיו באותה עת בשיא השפעתם האמנותית, והזדהו עם יצירתה של אורי.
עם זאת, עבודותיה זכו למחירים נמוכים יחסית.
ב-3 במאי 1984 נערכה, ביוזמתו של יונה פישר, תערוכת-יחיד לאורי במוזיאון סטדלייק, אמסטרדם.
לרגל התערוכה נסעו כמה מידידיה של האמנית ובהם משה גרשוני, משה קופפרמן ונעמי גבעון לפתיחת התערוכה, אולם באותה עת היה הנדלר על ערש דוי, ואורי ויתרה על הנסיעה לפתיחת התערוכה.
הנדלר נפטר ב-4 במאי, יום לאחר פתיחתה של התערוכה.
ביוני עברה התערוכה לקונסטהאלה בדיסלדורף, גרמניה, ואורי הגיעה לפתיחתה.
לאחר מותו של הנדלר חיה אורי בעוני.
"לאביבה אורי אין טלפון בבית והיא מתגוררת ויוצרת בדירת חדר וחצי".
למרות כל אלו המשיכה אורי ביצירתה האמנותית.
עבודות חדשות שיצרה אורי הוצגו בתערוכה "שנתיים: איכויות מצטברת" (1985) במוזיאון תל אביב.
עבודותיה משנות ה-80, כגון הרישום "ארץ קטן ומקיא ארסו" (1985), המשיכו את השילוב שבין ביטוי פוליטי (כעת בעקבות מלחמת לבנון הראשונה) לבין היבטים ביוגרפיים.
עבודות חדשות אלו העמיקו את השימוש של אורי בשימוש בצבע כביטוי אקספרסיבי.
בנוסף, גם הקו הרישומי עבר שינוי לשימוש בקווים רחבים יותר.
בשנת 1986 השתתפה אורי במספר תערוכות קבוצתיות משמעותיות ובהן "ציוני דרך באמנות ישראל" ו"100 עבודות על נייר" במוזיאון ישראל, בתערוכת "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" במוזיאון תל אביב לאמנות, שם הוצגו 14 עבודות שלה מן השנים 1963-1950, וכן היא השתתפה בתצוגה הקבוצתית "טריטוריות של צבע" בביתן הישראלי, בביאנלה לאמנות בוונציה.
לקראת סוף השנה אף יצאה לאור מונוגרפיה שחיברה דורית לויטה.
למרות סממני הכרה ציבורית זו, נטשה אורי את העבודה עם גלריה גבעון, עמה עבדה כ-10 שנים.
בראיון טענה כי היא "מסתייגת מ'הדיקטטורה של הדיקט'.
[וכן כי] טרקה את הדלת בפני בעלי גלריה, ששילמו לה משכורת חודשית, משום שניסו לכפות עליה סגנון וטעם".
ב-23 באפריל 1988 הציגה אורי את התערוכה "עשר עבודות על נייר" בגלריה בוגרשוב בתל אביב-יפו.
התערוכה הכילה עשרה רישומים של אורי, מרביתן נרכשו לא מכבר על ידי האספן צ'ארלס מיורקס.
הם שיקפו את עיסוקה של אורי במוות כמוטיב, שהתחדד בעקבות מותו של הנדלר.
בנוסף, בחרה אורי להוסיף לתצוגה קבוצה קטנה של עבודותיו.
העבודות כללו שימוש בקומפוזיציות אלכסוניות ודחוסות, בטקסט ישיר שנכתב בהן ובשימוש בשפה פיגורטיבית, שרתמה את סגנון הרישום המופשט שפיתחה בעבר.
בעוד שביקורת של טלי תמיר על התערוכה הצביעה על אפשרות קריאה חדשה ופוסט-מודרנית של המוטיבים של אורי, רפי לביא ראה בהן שילוב בין טכניקה מהוקצעת לבין פאתוס רומנטי שיוצרים "סף אתגר אינטלקטואלי ואסתטי נמוך מאוד".
ב-1 בספטמבר 1989, זמן קצר לאחר ששוחררה מאשפוז רפואי לאחר שלקתה בשבץ, נמצאה אורי מתה בדירתה לאחר שכנראה התאבדה באמצעות כדורי הרגעה.
בתה הזעיקה את המשטרה שפרצה אל הדירה, לאחר שלא ענתה לשיחות טלפון.
ב-4 בספטמבר הוצב ארונה של אורי במוזיאון תל אביב לאמנות ומשם יצא מסע הלוויה אל בית העלמין קריית שאול, שם נקברה.
אורי הותירה אחריה את בתה, הציירת רחל ימפולר.
1952 – פרס דיזנגוף, מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו
1976 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 – פרס המועצה לתרבות ואמנות ע"ש לאה פורת
1986 – פרס יצירה, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1986 - מלגת שהייה, משכנות שאננים, ירושלים
1987 - פרס שר החינוך והתרבות, משרד החינוך והתרבות
1989 - פרס הסתדרות העובדים הכללית
באוסף בנק דיסקונט שבעה רישומים ללא כותרת של האמנית.המוקדם ביותר משנת 1967.
אביב רון הוא מנצח ישראלי המשמש משנת 1996 כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הקאמרית רמת גן, התזמורת הקאמרית הוותיקה ביותר בישראל.
אביב רון הוא בוגר האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין שליד אוניברסיטת תל אביב.
הוא למד אצל שלום רונלי-ריקליס ונעם שריף.
אחרי סיום לימודיו בישראל נסע לווינה להשתלם בניצוח בבית הספר הגבוה למוזיקה, אצל קרל אוסטרייכר.
אביב רון לקח חלק בקורסי ניצוח בינלאומיים בישראל, שווייץ ובצרפת.
בשנת 1995 הגיע לשלב הגמר בתחרות הבינלאומית הראשונה לניצוח מוזיקה מודרנית במאסי, צרפת.
בתקופת שהותו באוסטריה היה רון עוזר מוזיקלי למאסטרו קלאודיו אבאדו באופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני (שבוע הפסטיבל הוינאי 1991) ולגאורג שולטי ב"פלסטאף" (פסטיבל זלצבורג).
העניין המיוחד שיש לאביב רון במוזיקה מודרנית ובכלל זה באופרה מודרנית הניע אותו לייסד את Musiktheater Opus Modern (MOM), הרכב שרובו סטודנטים מבית הספר הגבוה למוזיקה של וינה ומטרתו להעלות על הבימה אופרות בנות זמננו.
באביב 1992 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של האופרה "האיש הגווע", המבוססת על טקסט של קרל קראוס והולחנה במיוחד ל-MOM על ידי המלחין הישראלי שרון איתן.
כמו כן העלה אביב רון,
עם האנסמבל שלו, את הבכורה האוסטרית של "אותו זמן" של וללפגנג פורטנר, יצירה על פי טקסט של סמואל בקט.
גם בתפקידו כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הקאמרית ברמת גן תומך אביב רון בביצוע מוזיקה קלאסית בת זמננו.
בשנת 2000 העניק שר התרבות לאביב רון פרס מיוחד על ביצוע מוזיקה ישראלית.
אביב רון נענה להזמנת מאסטרו גארי ברתיני וקיבל עליו את משרת עוזר המנצח באופרה הישראלית החדשה, תל אביב, בעונת 1994–1995. בשנים 1997–1998 ניצח על מקהלת האופרה הישראלית.
אביב רון ניצח על הבכורה העולמית של האופרה "בני יקירי" (מוזיקה: חיים פרמונט, ליברית: תלמה אליגון), הפקה משותפת של האופרה הישראלית החדשה ופסטיבל ישראל 2000. בחורף 2000 ערך, עיבד וניצח על גרסה מיוחדת של כרמן בשביל האופרה הישראלית החדשה.
אביב רון הוא אחד ממייסדי קבוצת "אופרה זעירה".
אביבה אהובתי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של שמי זרחין, שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט עוסק בחייה ובמשפחתה של טבחית בבית מלון בטבריה, החולמת להיות סופרת אך אינה מעזה לפרסם את סיפוריה.
בסרט צפו כ-300 אלף צופים בבתי הקולנוע.
הסרט זכה ב-6 פרסי אופיר, בהם: בפרס השחקנית הטובה ביותר לאסי לוי ובקטגוריית הסרט הטוב ביותר (שחלק את הפרס יחד עם הסרט "אדמה משוגעת").
הסרט זכה גם בשני "פרסי וולג'ין", ב"פרס פסטיבל שיקגו" וב"פרס פסטיבל שנגחאי".
אביבה כהן (אסי לוי) היא טבחית קשת-יום בבית מלון בטבריה, אשר חלומה, להיות סופרת, הוצנע במשך שנים.
את הרעיונות לסיפוריה היא שואבת מחייה: היא נושאת פנקס קטן, שבכל הזדמנות היא כותבת בו אירועים קטנים הפוקדים אותה, ואת אלה שוזרת בהמשך בסיפוריה.
בעזרת אחותה, אניטה (רותם אבוהב), המתגוררת בשכנותה, מגיעה אביבה אל עודד זר (ששון גבאי), סופר נודע המתגורר בתל אביב, שקורא את כתביה ומבטיח לעזור לה לקדם את חלומה.
הדרך להגשמת החלום מושפעת מחייה עם משפחתה – בעלה המובטל, מוני (דרור קרן), שלושת ילדיה המתבגרים - אושרת החיילת (דאנה איבגי), אלון (איתי תורג'מן) ואופק (דקל עדין), אמה המעורערת בנפשה, ויולט (לבנה פינקלשטיין) ואחותה אניטה – ומטלטל את עולמה בניסיון לגבש זהות משל עצמה, דרך עקובת רצונות, פחדים וחלומות.
במצבה הכספי הקשה, עודד זר מציע לה עסקה שהיא לא ממש מבינה את השפעותיה על חייה.
אך במקביל גם בעל המסעדה במלון, מציע לה לשוב לעבודתה כטבחית.
אחותה אניטה מתערבת בחייה, עד לרגע שאביבה עדה במקרה לקשר הנרקם בין אחותה למוני, והדבר פוגע בה עמוקות.
כל האנשים סביבה דואגים לה, משום שהשאירה את יצירותיה אצל הסופר, העומד לצאת לחו"ל.
אביבה חייבת לקבל החלטות מה עדיף לה, הכסף או היצירה האמנותית.
חלק ניכר מעלילת הסרט צולם בטבריה, שנופיה נראים היטב בסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה להיערך בטבריה, ואכן התקיימה בה, אך כיוון שבמועד שתוכנן לכך הייתה טבריה נתונה לאיום רקטות במלחמת לבנון השנייה, נערכה ההקרנה במקלט סמוך לבית ילדותו של זרחין.
מבקר הקולנוע יאיר רוה העיר על כך: "האין זה מושלם, על פי שפתו הקולנועית-האירונית של הסרט, שבכורתו הטבריינית של הסרט, הרגע החגיגי והנוצץ ביותר שלו, התקיימה במקלט, מתחת לפני האדמה?
זה כמובן טרגי, אבל פתאום, בעת כתיבת שורות אלה, זה נראה כמו סיום פיוטי, מהסוג המריר-מתוק שבטח אביבה בעצמה הייתה כותבת."
פרסי וולג'ין בקטגוריות השחקנית (אסי לוי) והתסריט (שמי זרחין) בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט היה מועמד ב-13 קטגוריו בפרסי אופיר לשנת 2006, וזכה ב-6, כולל פרס הסרט הטוב ביותר לאותה שנה, אשר חלק יחד עם הסרט "אדמה משוגעת" ו-5 פרסים נוספים, בהם פרס הבמאי והתסריט לשמי זרחין, פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר לאסי לוי ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר לרותם אבוהב.
באותה שנה זכה הסרט בשני פסטיבלים בינלאומיים חשובים בפרס התסריט המצטיין: פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-42 בשיקגו ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-10 בשאנגחאי.
התסריטאי והבמאי של הסרט, שמי זרחין, הוא, בדומה לסופר עודד זר שבסרט, בן טבריה המתגורר בתל אביב.
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני לומד מכך שזר הוא בן דמותו של זרחין עצמו, ומחזק השערה זאת בשם "זר", שהוא תחילת השם "זרחין".
הוא מוסיף ומציין: "באופן זה הופך 'אביבה' למעין דיאלוג מתוחכם שבין התסריטאי-במאי והגיבורה שלו, שבין כל תסריטאי לבין כל גיבור/ה – הוא מעניק להם "חיים", אבל הוא זה שגם חי, לפחות באופן מטפורי, בזכותם".
בהקרנת הבכורה של הסרט, שנערכה בטבריה, הציגה המחנכת של זרחין זיקה בינו ובין דמות אחרת בסרט: "שמי הוא כמו פלובר שכתב את מאדאם בובארי ובסיום אמר 'מאדאם בובארי זה אני'.
אביבה היא הדמות הראשית בסרט, שאף קרוי על שמה.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר עמד על מאפיין של דמותה:
"אביבה מתנהלת על פני שני מישורי חיים; בפועל היא טבחית בבית מלון מקומי ומקיימת משפחה בת חמש נפשות, אך בסתר היא מחברת עלילות בדויות ומשונות שיום אחד עוד יוציאו לאור את שמה הטוב כסופרת רצינית בישראל."
מבקר הקולנוע יאיר רוה מציג אף הוא דואליות זו בחייה של אביבה, בתארו אותו כמי "שמנסה לכדרר בין ניהול המשברים של חיי המשפחה שלה ובין חלומה להיות סופרת".
רוה מוסיף ומתאר את אביבה:
"השאיפה של אביבה היא להיות אמנית.
היא בסך הכל רוצה להיות סופרת, לא סופר-סטארית.
עבור אביבה הסיפורים הם מגילת העצמאות שלה, הם המתכון שלה להגשמה, המקום בו היא מערבבת את המצוקות היומיומיות שלה עם קורטוב של אגדה אסקפיסטית, לשה את תסכוליה בבצק חלומותיה, ומתבלת את השגרה הכאוטית הנצחית, התזזיתית והבלתי צפויה בהפוגות של דרמה מנוסחת ומאורגנת היטב, עם התחלה, אמצע וסוף."
את המוזיקה המקורית לסרט כתב יונתן בר גיורא, שהלחין גם את סרטו הקודם של שמי זרחין: "הכוכבים של שלומי".
ביצעו אותה יענקל'ה סגל, - עוד, ניצן-חן רזאל - כינור, אורן פריד - כלי הקשה, אבי בן דב - גיטרות, יונתן בר גיורא פסנתר וקלידים ובמאי הסרט זרחין - קאנון סינטי וקולות בשיר הנושא.
את שיר הנושא של הסרט, "האביב שלי יגיע" (מילים - שמי זרחין, לחן - יונתן בר גיורא), מבצעת מירי מסיקה.
פעם אחת בגרסה מהורהרת במהלך הסרט, ופעם שנייה על כותרות הסיום בגרסה המלאה.
עוד משתתפת הזמרת לימור עובד, שתרמה את קולה לשלוש ווקאליזות ללא מילים המשולבות בפסקול.
עם צאת הסרט לאקרנים בקיץ 2006 יצא שיר הנושא לרדיו במיקס שונה מגרסת הסרט, ועם תוספת של נגנים (דודו טסה בגיטרות, אשר פדי בתופים אורי זך בקלידים ויניב טייכמן בעוד וסאז).
במרץ 2020 יצא בחברת הליקון (חברה) אלבום פסקול הסרט, המכיל לצד קטעים ששולבו בפסקול המקורי גם רמיקסים וטראקים שמעולם לא יצאו לפני כן.
אביבה כהן (אסי לוי): טבחית בבית מלון החולמת להפוך לסופרת
אניטה לוי (רותם אבוהב): אחותה של אביבה, חולמת להרות ולהפוך לשחקנית
עודד זר (ששון גבאי): סופר ומרצה לספרות המציע עזרתו לאביבה
ויולט (לבנה פינקלשטיין): אמן של אביבה ואניטה
מוני כהן (דרור קרן): בעלה של אביבה, מובטל
אריה לוי (נתן רביץ): בעלה של אניטה, נהג מונית
אושרת כהן (דאנה איבגי): בתם הבכורה של אביבה ומוני, חיילת
אלון כהן (איתי תורג'מן): בנם השני של אביבה ומוני, צעיר לפני גיוס
אופק כהן (דקל עדין): בנם הצעיר של אביבה ומוני
אופיר (ציון ברוך): טבח זוטר העובד עם אביבה
ראובן : אביהם של אביבה ואניטה
ד"ר זהריר (ז'אק כהן): רופא השיניים
מרסדס (רבקה בכר): שכנה של הוריה של אביבה
אבנר (יונתן צ'רצ'י): המנהל לשעבר של מוני במוסך
בן עמי (אלברט אילוז): המנהל של אביבה בבית המלון
אבי (רונן יפרח): מפיק טלוויזיה, חבר לשעבר של אניטה
בשנת 2023 עלתה ההצגה המבוססת על הסרט בתיאטרון הבימה בשיתוף עם תיאטרון באר שבע את העיבוד כתב ארז דריגס, וביים משה קפטן
הצגת הבכורה עלתה ב-30 באפריל 2023
אביבה כהן (ענת מגן-שבו/רונה-לי שמעון): טבחית בבית מלון החולמת להפוך לסופרת
אניטה לוי (הילה סעדה/שיפי אלוני): אחותה של אביבה, חולמת להרות ולהפוך לשחקנית
עודד זר (אודי רוטשילד/ירון ברובינסקי): סופר ומרצה לספרות המציע עזרתו לאביבה
ויולט (רובי פורת-שובל/מירב גרובר/ליאת גורן): אמן של אביבה ואניטה
מוני כהן (מולי שולמן): בעלה של אביבה, מובטל
אריה לוי (אורן כהן/זוהר שטראוס): בעלה של אניטה, נהג מונית
אושרת כהן (נופר סלמאן/עדי קורן): בתם הבכורה של אביבה ומוני, חיילת
אלון כהן (שפי מרציאנו/נדב ארטשיק): בנם השני של אביבה ומוני, צעיר לפני גיוס
מרסדס (תקווה עזיז): שכנה של הוריה של אביבה
יונה (עמית זיתון/ספיר אזולאי): הדמות שאביבה כותבת.
אביב עקרוני (23 באפריל 1935 – 28 בפברואר 2025) היה משורר עברי, מתרגם, מבקר ספרות, עורך, מורה ומחנך.
נולד בתל אביב למשורר היידי צבי (הירש) עקרוני (אקרמן) ולצפורה (פייגה) עקרוני לבית דיין.
גדל בשכונת "מעונות עובדים ח" בצפון תל אביב.
היה חבר ב"גורדוניה" ומדריך בקן הימי של תנועת הנוער "התנועה המאוחדת".
סיים את בית הספר תיכון חדש בתל אביב ב-1952. התגייס לעתודה האקדמית ושירת בצה"ל כקצין בספרייה המקצועית המרכזית בדרגת ממ"ק.
היה בוגר ומוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות ובהיסטוריה ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת.
נושא עבודת הדוקטורט שלו (בהדרכת פרופסור אנדרה נהר) היה "השפעת המהר"ל מפראג על ראשית החסידות".
כמו כן, היה בעל תעודת הוראה לבית ספר על-יסודי, תעודת מתרגם ותעודת ספרן.
היה חבר בצוות המורים של מכללת "צ'רטר אוק", קונטיקט, ארצות הברית (עברית).
היה בעל טור קבוע, "שפה ברורה", בעיתון "אומר".
פרסם ספרים בתחומי הספרות, ההיסטוריה והיהדות, וכן שירים, תרגומים ומאות מאמרי ביקורת בכתבי עת ובמוספים ספרותיים, בעיקר ב"ידיעות אחרונות", ב"על המשמר", ב"חרות" (בשם: יצחק רון), ב"הפועל הצעיר", ב"מאזנים" וב"פסיפס".
היה נשוי למוזיקאית והאמנית בלה לבית גולניק עד למותה ב-2023. אב לארבעה.
טעות לעולם חוזרת בפי תלמידים, לקט וערך אביב עקרוני, קריקטורות - "זאב", תל אביב, 1962, מהדורה חדשה, 2014
לשון ודקדוק לבחינות הבגרות (תל אביב: הוצאה עצמית), בשיתוף גדעון בנימיני, מספר מהדורות