tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין העצורים היו גם בכירי חמאס, ובהם יו"ר הפרלמנט הפלסטיני, עזיז דוויק, ודובר חמאס לשעבר, חסן יוסף ח'ליל.
במהלך המבצע נחשפו מצבורים גדולים של אמצעי לחימה.
בשבוע השני של המבצע חשפו לוחמי יהל"ם עשרות מנהרות תת-קרקעיות שחפרו פלסטינים באזור חברון.
לחיפושים הצטרפו גם אנשי שטח ומומחים אזרחיים.
ב-30 ביוני, 18 ימים לאחר החטיפה, מצא אחד המתנדבים האזרחיים, מדריך בית ספר שדה כפר עציון, את גופות הנערים, כשהן מתחת לגל אבנים שהונחו עליו שיחים באופן מוזר.
הגופות נמצאו בשדה סמוך לח'רבת ארנב, ממערב לעיירה חלחול.
שלושת הנרצחים הובאו לקבורה יחד למחרת בבית הקברות במודיעין.
במהלך ימי המבצע התחוללו עימותים בין חיילי צה"ל ובין פלסטינים, שבהם נהרגו ונפצעו מספר פלסטינים, בהם נער בן 13 שנהרג בעיירה דורא.
במקביל למבצע שיגרו פלסטינים מדי יום רקטות קסאם וגראד מרצועת עזה לעבר ישראל.
חיל האוויר הישראלי הגיב בתקיפות על מבנים ששימשו לפעילות טרור ועל משגרים מוטמנים.
המשך החיפושים אחר הרוצחים וסייעניהם
צה"ל והשב"כ המשיכו במצוד אחר מרואן קוואסמה ועמר אבו עישה (שמאז החטיפה ירדו למחתרת) ואחר שותפיהם.
ב-5 ביולי עצר כוח מסתערבים את חוסאם דופש, החשוד במעורבות בחטיפה וברצח של שלושת הנערים.
ב-11 ביולי נעצר חוסאם קוואסמה, בחקירתו הודה כי סייע לוגיסטית לחטיפה (גופות הנערים שנרצחו נמצאו בחלקת אדמה שבבעלותו), ונעזר במימון שקיבל מפעילי חמאס ברצועת עזה.
ב-17 באוגוסט נהרסו בתי הרוצחים ובית אחראי החטיפה.
ב-26 באוגוסט הוגש כתב אישום נגד וואיל כראמה, תושב ענאתא החדשה סמוך לירושלים, על שנתן מקלט לחוסאם קוואסמה.
ב-23 בספטמבר 2014 בפעילות משותפת של צה"ל, הימ"מ והשב"כ נהרגו שני הרוצחים בחברון.
השב"כ איתר אותם במרתף של נגרייה בחברון.
את הבית כיתרו לוחמי ימ"מ שהפעילו נוהל סיר לחץ: אחרי שהמבוקשים סירבו להיכנע הופעלו כלי צמ"ה ושופל ממוגן פער חור בקיר ומחפר ממוגן פער חור בתקרת המרתף שבו הסתתרו המבוקשים.
אחרי שנחשפו פתחו המחבלים באש אל עבר הכוחות ולוחמי הימ"מ השיבו באש נשק קל ורימונים.
במסיבת עיתונאים ב-14 ביוני 2014 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שארגון טרור חטף את שלושת הנערים.
למחרת, ב-15 ביוני, לאחר מעצר מבוקשים לחקירה, האשים נתניהו את חמאס בחטיפה.
בנוסף, הטיל נתניהו את האחריות לחטיפה גם על הרשות הפלסטינית, אשר חתמה כשבועיים קודם לכן הסכם עם חמאס על הקמת ממשלת אחדות.
ב-22 ביוני אמר נתניהו כי לישראל ישנן הוכחות חד-משמעיות שחמאס אחראי לחטיפה, וכי ההוכחות הוצגו לארצות הברית ולמנהיגי מדינות נוספות.
לשכת ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הוציאה הודעה שגינתה את שרשרת האירועים שהחלה בחטיפת שלושת הנערים הישראלים והמשיכה בהפרות הישראליות, ואת החיפוש בבתי פלסטינים והתקפות על חפים מפשע רבים.
הוא הודיע כי הרשות הפלסטינית תסייע לישראל בחיפושים, וציין כי האירוע התרחש בשטח C הנתון בשליטה ביטחונית ישראלית.
עבאס הביע מורת רוחו מההערכות על מעורבות חמאס בחטיפה והכריז כי אם אכן יוכח כי ידו של הארגון בדבר, הסכם האחדות הפלסטיני ייבחן מחדש ואף יבוטל.
עם זאת, שר החוץ הפלסטיני, ריאד אל-מאלכי, טען שייתכן שישראל בדתה את החטיפה כדי לנצל את ההזדמנות לפגוע בפלסטינים.
מנגד, ארגון חמאס האשים את עבאס בשיתוף פעולה עם ישראל.
ראשי חמאס דרשו מעבאס להפסיק את התיאום הביטחוני עם ישראל ואת הסיוע באיתור החטופים.
בעקבות כך אירעו עימותים פנימיים, שבהם תקפו פלסטינים מוסדות ביטחון וכוחות ביטחון של הרשות הפלסטינית.
שרת החוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, גינתה אף היא את החטיפה.
ב-24 ביוני הגיעו הורי שלושת הנערים לעצרת של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה, ואמו של נפתלי פרנקל, רחל שפרכר-פרנקל, נאמה בפני המועצה.
ב-29 ביוני האיחוד האירופי גינה שנית את החטיפה.
עם היוודע דבר הרצח גינו אותו מספר מנהיגים, בהם נשיא צרפת פרנסואה הולנד, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, ונשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ב-20 באוגוסט הודה חמאס שהוא זה שעמד מאחורי חטיפת ורצח הנערים.
לאחר שנודע דבר החטיפה נערכו עצרות תפילה רבות למען שחרור החטופים; באחת מהן, שנערכה בכותל המערבי ב-15 ביוני, השתתפו כ-25,000 מתפללים.
ב-29 ביוני, יום לפני מציאת הגופות, נערכה עצרת תפילה ושירה בכיכר רבין, במעמד נשיא המדינה הנבחר ראובן ריבלין, ובה השתתפו רבבות בני אדם.
לאחר שנמצאו גופות שלושת החטופים הדליקו מאות ישראלים נרות נשמה בכיכרות לזכרם.
בהלווייתם המשותפת של שלושת הנרצחים השתתפו רבבות, ובהם נשיא המדינה, שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר הביטחון, משה יעלון ושרים נוספים.
ביום ההלוויה נערכו הפגנות בירושלים במחאה על הרצח, ובמהלכן הותקפו ערבים.
לאחר ההלוויה הופצו ברשתות החברתיות פרסומי מחאה של אזרחים וחיילים הקוראים לנקמה בערבים.
למחרת ההלוויה של שלושת הנערים ב-2 ביולי 2014, נחטף ונרצח מוחמד אבו ח'דיר, נער פלסטיני בן 16 משועפאט, על ידי יהודים, כנקמה על הירצחם של שלושת הנערים.
ראש השב"כ, יורם כהן, אמר כי לרצח הייתה השפעה משמעותית על המהומות בקרב הפלסטינים במזרח ירושלים שהתגברו אז.
חמאס הגביר את שיגורי הרקטות שלו בעקבות מבצע "שובו אחים", דבר שהוביל ליציאת צה"ל למבצע צוק איתן.
ב-31 באוגוסט 2014 הודיעה המדינה כי בעקבות הקמת ועדה בנושא בכוונתה להכריז על כ-4,000 דונם אדמות סקר בגבעות גוש עציון כאדמות מדינה.
ההכרזה גררה ביקורת מצד גורמים פוליטיים בישראל, וכן ארצות הברית והאיחוד האירופי דרשו לבטל את ההחלטה.
ועדת בדיקה של משטרת ישראל קבעה כי נפל כשל חמור בהתנהלות מוקד 100 של מחוז ש"י, חמישה שוטרים ובהם קצין אגף המבצעים של המחוז הודחו ונרשמו להם הערות פיקודיות.
בעקבות הכשל התקבלה החלטה על רפורמה במוקדי 100, שאוחדו למוקד ארצי, ובנוסף נחקק חוק מוקדי חירום המאפשר למוקדי החירום לדעת בזמן אמת את מיקום המתקשר.
בעקבות המקרה הוקמה בצה"ל יחידת המילואים "מרעול", שבה כמה עשרות חיילים בעלי היכרות עם השטח, לצורך ביצוע סריקות ואיתור אמצעי לחימה ביהודה ושומרון.
ב-20 במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נלכד מתכנן החטיפה, מוחמד קוואסמה, במהלך פשיטה על בית החולים שיפא.
קוואסמה שוחרר בהסכם ישראל–חמאס השלישי באוקטובר 2025.
ב-2014 יזם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת את פרס ירושלים לאחדות ישראל לזכרם.
הפרס ניתן מדי שנה ב"יום האחדות" המצוין לזכרם ובו מפעלים נוספים ברוח "אחדות ישראל".
באפריל 2015 הופק השיר "פתח ליבך" לזכר שלושת הנערים אשר הולחן על ידי דוד ד'אור ובוצע על ידי: דוד ד'אור, אברהם פריד, ישי ריבו, קובי אפללו, דויד ברוזה, יונתן רזאל ובני משפחה וחברים של הנערים.
בשנת ה'תשע"ה הוענק פרס בגין לעמותה להנצחת הנערים שבראשות שלוש המשפחות.
בנובמבר 2015 נחנכה בשכונת קריית משה ברחובות המכינה הקדם-צבאית "שובו אחים" לזכרם של הנערים.
רחלי פרנקל, בת גלים שער ואיריס יפרח, האמהות של שלושת הנערים, הדליקו יחד משואה ביום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל (שנערך בסימן 'הרוח הישראלית').
בספטמבר 2017 יצא לאור ספרה של בת גלים שער "מה ילד יום", העוסק בנושא הרצח, בהוצאת ידיעות ספרים.
סניף בני עקיבא ביישוב עופרים, שבו הדריך שער, נקרא על שמו.
'מעיין אייל' שביישוב רחלים נקרא על שמו של איל יפרח.
בנובמבר 2021 נקרא לראשונה רחוב על שמם בעיר בית שמש, שם הרחוב הוא רחוב השלושה.
באוגוסט 2019 שודר בקשת סרטו הדוקומנטרי של יואב לימור – "חטיפה בזמן אמת" – אשר סקרה את המצוד אחר הרוצחים.
באוגוסט 2019 העלתה HBO את סדרת הדרמה "הנערים" העוסקת ברצח מוחמד אבו ח'דיר בעקבות חטיפת שלושת הנערים ורציחתם.
הסדרה זכתה לשבחים מהמבקרים אך התקבלה באופן שלילי בקרב הציבור הישראלי, כאשר אחת הביקורות נגעה להודעת HBO ב-2016 וכן יחסי הציבור והקדימונים שקדמו לשידור הסדרה יצרו ציפייה לסדרה שתעסוק ברצח שלושת הנערים שקדם לרצח אבו ח'דיר.
רצח תינוקות בנות הוא המתה מכוונת של ילודים ממין נקבה (ג'נדרסייד).
במדינות עם היסטוריה של רצח תינוקות נקבות, קיים גם קטל נקבות באמצעות הפלה סלקטיבית (התלויה במין היילוד), שכן בעוד שצאצא זכר נחשב ליורש ראוי, הבנות נתפשות כנטל וכפחיתות כבוד.
רצח תינוקות בנות כבר הביא להפרת האיזון הדמוגרפי במספר מדינות, ובהן סין והודו, והדבר מדאיג את השלטונות הנמצאים במלכוד בין התכנון הדמוגרפי לבין המסורת המושרשת המעדיפה בנים.
בשנת 1990 כתב הכלכלן זוכה פרס נובל אמרטיה סן מאמר שנוי במחלוקת בדו שבועון הספרותי "The New York Review of Books", שכותרתו "למעלה מ-100 מיליון נשים חסרות"'.
במאמר הוא סוקר את ההשלכות הקטלניות של זכויות לא שוות בין המגדרים במדינות העולם השלישי, במיוחד באסיה, וטוען שזו הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות במדינות אלו.
לדברי סן, "נתון זה, מספר לנו, בשקט, סיפור נורא של אי-שוויון והזנחה שהוביל לתמותה העודפת של נשים".
מחקרים אחרים, כמו זה של אמלי אוסטר טענו שמדובר בהערכה לא נכונה, ושבעצם הסיבה ליחס הלא פרופורציונלי בין לידות בנים ובנות הוא תפוצת הפטיטיס B במדינות העולם השלישי.
מנהג זה, של הפלת עוברים והמתת תינוקות ממין נקבה, מעודד לעיתים קיומה של תופעת הפוליאנדריה, שכן הוא מביא לירידת מספר הנשים בקרב האוכלוסייה וכך יכולה אישה אחת לקיים קשר עם מספר גברים, אשר מתמעטות האפשרויות שלהם לקיום קשר זוגי בלעדי.
בהיסטוריה של סין, הנוהג של רצח תינוקות ממין נקבה קיים כבר במשך 2,000 שנים.
עם הגעתם של מיסיונרים נוצרים בסוף המאה ה-16, גילו המיסיונרים כי רצח תינוקות בנות מתבצע באזורים אלו כדבר שבשגרה.
הקונפוציאניזם, דתה הרשמית של סין עד אמצע המאה ה-20, תרם גם הוא להתפתחות התופעה, ולכל הפחות לשימור המצב הקיים.
הדגש המיוחד על עקרונות כמו נאמנות וכיבוד אב ואם, והצבת המבוגרים מעל הצעירים (בשל חכמתם וניסיונם), הובילו במידה מסוימת להפחתת ערכם של תינוקות, והתייחסות אליהם כאל יצורים לא מפותחים מספיק.
בנוסף, הדגש הקונפוציאני על חשיבות המשפחה הוביל להגדלת הנדוניה, וממילא הוביל לכך שיהיה הרבה יותר יקר לגדל ילדה מאשר ילד, מה שגרם למשפחות רבות להרגיש שהם אינם יכולות להרשות לעצמן בנות רבות.
בדורות האחרונים, מדיניות הגבלת הילודה בסין, גרמה ככל הנראה אף היא להתגברות התופעה.
נייר עמדה שפרסמה הממשלה הסינית בשנת 1980 טען כי הנוהג של רצח תינוקות בנות הוא "רוע פיאודלי"; עמדתה הרשמית של המדינה היא שמנהג זה הוא שריד מן התקופה הפיאודלית, ואין לו כל קשר עם ההגבלות החוקתיות.
עם זאת חוקרים רבים סבורים, כי התרחבות התופעה היא תוצאה ישירה של המדיניות הממשלתית.
פרופסור ג'ינג-באו ני, שחקר את תהליכי הילודה הסינית, טוען כי זה יהיה "בלתי מתקבל על הדעת" להאמין שאין קשר בין מדיניות הילד האחד הממשלתית לרצח תינוקות נקבות.
רצח תינוקות ממין נקבה קיים בהיסטוריה של הודו כבר כמה מאות שנים.
סיבות רבות הוצעו לפִשרה של תופעה זו, בהן עוני, רעב, מנהג הנדוניה, ילודה מחוץ לנישואין, תינוקות בעלי מומים, מחסור בשירותי בריאות ועוד; אך הגורם העיקרי לקיומה של תופעה זו הוא מעמדן החברתי הנמוך של נשים וההעדפה לבנים.
התפיסה המקובלת ברחבי הודו, רואה בתינוקות ממין נקבה מטרד כלכלי וחברתי הקשור לתרבות-הנדוניה ולכוחן הגופני של הנערות והנשים, בעוד שתינוק זכר צפוי להיות לגורם מפרנס.
הטיה מגדרית זו נגד בנות בהודו מעוגנת בשורשי התרבות, הכלכלה והדת.
מערכת הנדוניה המסורתית בהודו, הקיימת כבר מאות רבות של שנים הפכה מוטבעת בתרבות ההודית.
הבודהיזם היה תקיף מאוד בגישתו המתנגדת לרצח תינוקות ממין נקבה.
הבודהיסטים כתבו כי הריגתן של נערות צעירות תגרום לקארמה רעה; לעומת זאת, מי שמציל את חייה של נערה צעירה באמצעות התערבות, או באמצעות מתן כסף או מזון למשפחה יזכה לקארמה טובה, שתוביל לחיים ארוכים ומשגשגים עבורו ועבור בניו.
עם זאת, על פי הרעיון הבודהיסטי הסמסרה (גלגול נשמות), מותו של ילד אף פעם אינו סופי מכיוון שנשמתו תיוולד מחדש בגוף אחר; אמונה זו הקלה את האשמה על רצח תינוקות.
כבר במהלך המאה ה-18, תקופת השלטון הבריטי בהודו, גילו השלטונות הבריטיים, כי רצח תינוקות ממין נקבה מתבצע בגלוי באזור אוטר פרדש ובחלקים גדולים נוספים במדינה, בפרט בצפון מזרח הודו.
במאה ה-19, תיארו פקידים אנגליים את צפון הודו - אזור שהיו מרוכזות בו משפחות מיוחסות מקסטות ראג'פוטיות וסיקיות - כאזור ריק מבנות.
ההסבר המקובל על הפקידים היה שהבנות הסתגרו בבתיהן בגלל כללי ה"פורדה" (צניעות הנשים), ורק בהדרגה החלו להכיר בהיעדרן המוחלט של הבנות ובנוהג של הוריהן להמיתן.
לפי ההערכה היחס המספרי בין בנות לבנים בצפון הודו בתקופה האמורה היה 400:100. רק בשנת 1870, לאחר חקירות שביצעו הרשויות הבריטיות, נאסר הרג זה בחוק.
בעשרות השנים האחרונות, עם הוזלת מכשירי האולטרה-סאונד, הפלות סלקטיביות הן פרקטיקה נוספת הנהוגה בהודו לשם הבטחת בן זכר; המתת העוברים ממין נקבה מתבצעת גם היא בשל ההעדפה לתינוק ממין זכר, בגלל הערך הנמוך הקשור ללידת בת והמחיר הגבוה של הנדוניה.
בשונה מהפלות, המתת העוברים לרוב נעשית כשהעובר יותר מבוגר ומפותח, ונעשית רק מפני שהעובר הוא נקבה.
ואכן מאז, הפערים הלכו וגדלו.
כתוצאה מכך, נחקק בשנת 1994 "חוק שיטות בדיקה טרום לידתיות", שאסר על שימוש בבדיקות הריון (אולטרה סאונד) לצורך קביעת מין העובר.
על פי החוק, אנשים ורופאים שמבצעים הגדרת מין נתונים לקנס, מאסר והשעיית רישיון העבודה של הרופא.
הקושי לאכוף את החוק גרם לו להיות לא יעיל, ועדיין מאות אלפי הפלות כאלה מתבצעות שם בשנה.
מחקר שנערך בשנת 2006 ופורסם בירחון הרפואה הבריטי "לנסט", חושף כי יותר מ-10 מיליון עוברים ממין נקבה הושמדו במדינה בעשרים השנים האחרונות.
בנוסף גילו החוקרים, כי ההורים נטו להפיל עוברים ממין נקבה בעיקר אם הם כבר הורים לילדה.
מסקר שנערך בקרב 133,738 משפחות הודיות התברר כי במשפחות בהן ישנה בת בכורה, בלידה השנייה נולדות 759 בנות על כל 1,000 בנים - יחס המשקף את מאמצי ההורים להבטיח שלפחות אחד מילדיהם יהיה זכר.
לדברי פעילת זכויות הנשים דונה פרננדס, כמה מן השיטות מוטבעות כל כך עמוק בתרבות ההודית שזהו "כמעט בלתי אפשרי להוציא אותן לחלוטין".
לדבריה, הודו עוברת סוג של "רצח עם נשי".
האו"ם הצהיר בעבר כי הודו היא המדינה הקטלנית ביותר עבור תינוקות בנות, וכי בשנת 2012, ילדות בין הגילאים שנה ו-5 שנים, היו בעלות סיכוי למות ב-75 אחוזים יותר מבנים בני גילן.
ארגון זכויות הילדים CRY העריך כי מתוך 12 מיליון בנות שנולדות בהודו מדי שנה, מיליון מתוכן ימותו במהלך השנה הראשונה לחייהן.
בפקיסטן, עולים בשנים האחרונות שכיחותן של מקרי רצח או נטישת תינוקות בנות.
ארגון קרן אדהי הפועל מתוך פקיסטן תיעד 1,200 מקרים של נטישת תינוקות בשנת 2010, עליה של כ-200 מקרים מהשנה הקודמת (2009), כ-90% מתוכן בנות.
יושב ראש הארגון, עבדול סטטר אדהי, טוען שהעומד מאחורי התופעה הוא העוני הקשה במדינה.
אדהי מאשים את הממשלה על כך שבמשך עשרות שנים, לא הצליחה לחנך את הציבור, ליצור מקומות עבודה ולספק לאזרחיה את צורכיהם הבסיסיים ביותר.
בשנת 2013 התפרסם בכלי התקשורת בעולם מקרה של אב שרצח את בתו הגדולה משום שנולדה לו בת נוספת, ולא בן כפי שרצה.
ארגוני זכויות אדם מאשימים את הממשלה שלטענתם אינה לוקחת את הנושא ברצינות; לדבריהם, עד כה מעט מאוד צעדים ננקטו במדינה במטרה למנוע את התפשטות המקרים, הנפוצים במיוחד בקרב אנשים עניים.
בפקיסטן, ביצוע הפלות אסור על פי חוק, והעונש עליהן הוא בין שלוש לעשר שנות מאסר.
רצח שבויי מלחמה סובייטים בידי הנאצים התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הפלישה של גרמניה הנאצית לשטחי ברית המועצות במבצע ברברוסה, תפסו הנאצים מיליוני שבויים של הצבא האדום.
הנאצים ניהלו מדיניות השמדה מכוונת כלפי השבויים וגרמו למותם של 3.5-3.3 מיליון איש, שהם כ-60% מכלל השבויים.
חלקם הוצאו להורג במקום, רבים מהם מתו בגלל תנאים לא-אנושיים במחנות של שבויי המלחמה כתוצאה מהרעבה, כפור ומחלות, ואחרים נהרגו בצעדות מוות או במחנות ריכוז נאציים, אליהם נשלחו.
רוב המחנות שיועדו לשבויים הסובייטים היו למעשה שטחים פתוחים המגודרים בגדר תיל ומגדלי שמירה, ללא מבני מגורים.
בתנאים אלה נאלצו האסירים לישון בחורים באדמה שחפרו לעצמם, חשופים למזג האוויר הקפוא, ולמכות והתעללויות בידי שומרים.
מרבית השבויים היו במצב חמור של תת-תזונה, ולעיתים קרובות ניזונו רק ממאה קלוריות ליום.
טיפול רפואי לא ניתן, ובקשת הצלב האדום הבינלאומי להגיע למחנות נדחתה על ידי היטלר.
רוב מקרי המוות התרחשו בין יוני 1941 וינואר 1942, כאשר רבים מהשבויים מתו עקב ההרעבה המכוונת.
בספטמבר 1941 הייתה התמותה בקרב שבויי המלחמה בשיעור של 1% ליום.
הנאצים האמינו כי אין לספק להם מזון בכמות הנדרשת מכיוון שמזון זה יכול לשמש אחרים.
שלא כשבויי מלחמה ממדינות מערביות, השבויים הסובייטים נחשבו תת-אנושיים.
היה זה חלק מהתפיסה הגזענית הנאצית לפיה הגזע הסלבי הוא גזע נחות (Untermensch) לעומת הגזע הארי.
הגרמנים כבשו שטחים ממזרח אירופה במטרה ליצור מרחב מחיה עבור גרמניה, וביקשו לשעבד את האוכלוסייה המתגוררת בתוכה.
במקרים רבים שבויי מלחמה סובייטים הופשטו, ובגדיהם נלקחו מהם על ידי חיילים גרמנים.
בתנאי קור היה בזה משום גזר דין מוות לרבים מהשבויים.
כמה מאות אלפים מבין השבויים נשלחו למחנות ריכוז נאציים והומתו שם בירי או בגז או שקיפחו את חייהם בגלל תנאי העבודה הקשים.
בין המחנות העיקריים שאליהם נשלחו שבויי מלחמה:
מחנה אושוויץ: מתוך כ-15,000 שבויי מלחמה סובייטיים שהובאו לאושוויץ לעבודה, רק 92 נותרו בחיים.
כ-3,000 נרצחו בירי או הומתו בגז מייד לאחר שהגיעו למחנה.
במסגרת הניסויים הראשונים להמתה באמצעות גז, נרצחו קבוצה של כ-600 אסירים סובייטיים בגז ציקלון B ב-3 בספטמבר 1941. בדצמבר 1941, 900 שבויי מלחמה נוספים נרצחו באמצעות גז.
בחודש מרץ 1941, הורה היינריך הימלר על בנייה של מחנה גדול לכ-100,000 שבויי מלחמה סובייטיים בבירקנאו, בסמוך למחנה הראשי.
מחנה מאוטהאוזן: רוב השבויים הוחזקו בבקתות נפרדות משאר המחנה.
חלקם הומתו בתאי הגזים החדשים שנבנו בתחילת 1942; לפחות 2,843 מהשבויים נרצחו במחנה.
מחנה בוכנוואלד: 8,483 שבויי מלחמה סובייטים נבחרו בשנים 1941–1942 על ידי אנשי גסטפו להישלח למחנה, שם נרצחו באופן מיידי במתקן מיוחד שנבנה לכך.
בינואר 1942, לנוכח בלימת ההתקדמות הנאצית באירופה על ידי בעלות הברית, הורה היטלר להעניק טיפול אחר לשבויי המלחמה הסובייטים, כדי שיהיה אפשר לנצלם לעבודת כפייה בקנה מידה גדול.
אך עבודות הכפייה התנהלו בתנאים קשים, ורבים מהשבויים מתו במהלכן.
רבים משבויי המלחמה נשלחו לעבודה במכרות הפחם.
27,638 שבויי מלחמה סובייטים מתו בזמן עבודתם במכרות הפחם באזור הרוהר לבדו, בין 1 ביולי ל-10 בנובמבר 1943.
לא פחות מ -200,000 שבויים אסירים מתו בזמן עבודות הכפייה.
רצטאמים היא קבוצת תרופות שיש בהן גרעין פירולידון.
עם תרופות אלה נמנה הפיראצטם, הנחשב "נואוטרופי" (nootropic, משפר או מגן על התפקודים הקוגניטיביים), החומרים אוקסירצטאם ופנילפירצטאם בעלי תכונות "נואוטרופיות" ופסיכוסטימולנטיות ולבטירצטאם וסלטרצטאם בעלי השפעה אנטיפרכוסית.
אין הסכמה לגבי מהות מנגנון הפעולה של הרצטאמים.
בדרך כלל יש להם אפיניות זניחה לקולטנים השכיחים של מערכת העצבים המרכזית, אולם ישנם דיווחים על מודולציה של מוליכים עצביים מרכזיים, כולל אצטילכולין וגלוטמאט.
למרות שאנירצטאם ונברצטאם מראים אפיניות לקולטנים מוסקרינים, רק לנפירצטאם יש אינטראקציות נאנומולריות.
השערה אחרת לגבי מנגנון פעולתם היא באמצעות שינויים במנגנונים הממוקמים בקרום התאים של מעבר אותות מרכזי.
בדומה לכמה אמפקינים, רצטאמים אחדים כדוגמת פירצטאם ואנירצטאם הם מודולטורים אלוסטריים חיוביים של הקולטן AMPA.
ייתכן כי רצטאמים פועלים על ידי שפעול קולטני גלוטמאט השוכנים בקרבת קולטנים כולינרגים והמגבירים על ידי כך את תדירות שפעולם של האחרונים.
משערים כי רצטאמים מעצימים זיכרון על ידי האינטראקציה עם קולטנים כולינרגים וקולטני גלוטמאט במערכת העצבים המרכזית.
חומר נוסף מקבוצה זו, מתילפנילפירצטאם, הוא מודלטור אלוסטרי חיובי של הקולטנים סיגמא-1.
במחקרים על חולדות מבוגרות, צוין שיפור בולט בביצועים הקוגניטיביים בקבוצות הניסוייות שקיבלו פירצטאם.
הביצוע עלה עוד יותר בעזרת מתן פירצטאם יחד עם כולינים.
עדויות ממחקרים על חולדות הצביעו על עלייה ביעילות הפירצטאם כשהוא ניתן יחד עם כולין.
רצח שלי דדון היה רצח שהתרחש ב-1 במאי 2014 במגרש נטוש באזור תעשייה רמת גבריאל שבמגדל העמק.
קורבן הרצח, שלי דדון, צעירה בת 19 תושבת עפולה, נרצחה על ידי נהג המונית חוסיין ח'ליפה, ערבי ישראלי תושב אעבלין, לאחר שעלתה אל מוניתו כדי שיסיע אותה לראיון עבודה במגדל העמק.
לאחר הרצח, העלו גורמים שונים את החשד שהרצח היה פיגוע טרור או פשע שנאה.
חשד זה לא הוזם ולא הוכח באופן חד משמעי: מחד גיסא, בכתב האישום שהוגש נגד הרוצח קבעה פרקליטות המדינה כי המניעים לרצח אינם ידועים לה, ומאידך גיסא, משרד הביטחון הכיר במנוחה כנפגעת פעולות איבה.
ב-1 במאי 2014 נסעה דדון באוטובוס למגדל העמק לראיון עבודה.
בהגיעה לפארק הראשונים היא עלתה על מונית נהוגה בידי ח'ליפה.
דדון התיישבה ליד הנהג, ומסרה לו את כתובת היעד אליו היא צריכה להגיע, לחברת "באבקום".
ח'ליפה לא ידע היכן ממוקמת החברה או את כתובתה.
לטענתו, דדון אמרה לו: "איך אתה לא מכיר את הכתובת, אתה נהג מונית".
על פי כתב האישום ופסק הדין, זה הרגע בו גמלה בלבו ההחלטה לרצוח את דדון.
במהלך הנסיעה, הספיקה דדון להתקשר לבת דודתה, ולחשה לה בשיחת טלפון שהוקלטה כי היא נמצאת במונית "אחת המפחידות", וכי היא "אינה נושמת".
ח'ליפה הסיע את המונית למגרש נטוש באזור התעשייה מגדל העמק.
במגרש הוא הוציא סכין שהייתה ברשותו והוסלקה בתוך תא המטען של המונית, ודקר את דדון 17 דקירות שפצעו אותה פצעים אנושים, תוך שהיא מנסה להימלט מפניו ללא הצלחה, וכתוצאה מאיבוד הדם הרב מתה.
הוא הותיר את דדון מתבוססת בדמה במגרש הנטוש וברח מהזירה.
בדרכו השליך מהמונית את הטלפון הסלולרי וארנקה של דדון שנותרו בה.
במהלך אותו יום ובימים שלאחר מכן, ניקה ח'ליפה את המונית, במטרה להעלים ממנה את דמה של המנוחה, אשר נספג במושב המונית.
תחילה נעצרו בפרשה שישה ערבים ישראלים, בהם קטינים, שמצאו את ארנקה של דדון, והשתמשו בכרטיס האשראי שלה.
לבסוף התברר שאינם קשורים לרצח והם שוחררו.
חודשיים לאחר הרצח הוא פוענח על ידי השב"כ בסיוע משטרת ישראל.
החוקרים ידעו כי דדון עלתה על מונית על פי שיחת הטלפון שעשתה לבת דודתה והוקלטה.
על פי אותה שיחה הם גם ידעו באיזו שעה נערכה הנסיעה.
החוקרים סרקו 70 מצלמות האבטחה באזור מגדל העמק, בטווח הזמן המתאים, בדקו 100 מוניות, ולבסוף התמקדו במונית אחת שנקלטה יוצאת ממגדל העמק במצלמת אבטחה בצומת נהלל.
היא לא נסעה ישר ולא נסעה שמאלה ולכן הסיקו החוקרים, כי האפשרות היחידה שהיא פנתה לכיוון בית זרזיר.
וכך גילו את המונית שבה נסעה דדון, והחלו לבדוק את בעל המונית ואת שלושת נהגי המונית.
אחד מנהגי המונית, הרוצח, חוסיין ח'ליפה, החזיר אותה במפתיע לבעל הרכב משפרעם, הפסיק לעבוד איתו והסתגר בביתו, מה שעורר את חשד החוקרים והוא נעצר ונחקר.
החוקרים הסתייעו בחברת טיק טק טכנולוגיות, שמתמחה בשחזור מידע אלקטרוני, ועל כך זכו אנשיה בתעודת הוקרה מיוחדת ממשטרת ישראל.
בחקירתו הודה הרוצח במיוחס לו ושחזר את הרצח.
במשפטו ביקש ח'ליפה לפסול את ההודאות שמסר לחוקרי השב"כ והמשטרה, בנימוק שנפלו בחקירתו פגמים שונים, אך בית המשפט פסק שאין כל בסיס לפסול את הודאותיו.
בבדיקות המעבדה נמצאו שרידים מדמה של דדון בספוג שבתחתית המושב הקדמי במונית שבה נהג הרוצח.
ובנוסף שרידי DNA שנותרו מתחת לציפורן מלאכותית של דדון שהתנתקה ממנה בעת הרצח והתגלתה בזירת הרצח, תאמו ל-DNA של הרוצח.
ביולי 2014 משרד הביטחון החליט להכיר בשלי דדון כנפגעת פעולת איבה, בנימוק: "יש יסוד סביר כי דדון נרצחה על רקע לאומני".
נגד ח'ליפה הוגש כתב אישום בגין רצח, ומשפטו נערך בבית המשפט המחוזי בנצרת בהרכב של שלושה שופטים.
במהלך המשפט העיד בעל המונית, אותה שכר ח'ליפה, כי ח'ליפה יזם איתו שיחה לאחר שפורסם דבר הרצח של שלי דדון, שאל אותו אם שמע על הרצח, ואמר לו: "אני חושב שמי שרצח אותה היה גבר".
כששאל אותו למה הוא חושב שמי שביצע את הרצח הוא גבר, ענה לו ח'ליפה: "כי הם רוצחים ילדים קטנים".
ב-9 בספטמבר 2015 הורשע ח'ליפה פה אחד ברציחתה של שלי דדון ונידון למאסר עולם.
בנוסף נגזר עליו לשלם פיצוי למשפחת הנרצחת.
ב-25 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של ח'ליפה על הרשעתו, אך הפחית את גובה הפיצוי שעליו לשלם, תוך קביעה כי פתוחה הדרך בפני הורי דדון להגיש תביעה אזרחית נגד ח'ליפה.
רצח הנערה שקד שלחוב הוא רצח על רקע פלילי שאירע ב-20 ביולי 2003 באשקלון, בו נורתה בראשה שקד שלחוב, בת 16, עקב טעות בזיהוי, כאשר נקלעה לחיסול חשבונות בין עבריינים.
העבריינים מאיר ז'אנו, ישראל גנון ודוד צפיר תכננו לחסל את העבריין שלום דומרני, שעימו היו מסוכסכים וחשבו בטעות כי דומרני נמצא ברכב שבו נסעה שלחוב.
הרצח הכה בתדהמה את הציבור ואת המשטרה, מכיוון ששלחוב הייתה הנרצחת הבלתי מעורבת הראשונה במלחמת כנופיות הפשע.
הרקע לרצח הוא סכסוך בעסקי הכרייה הלא חוקית בחולות אשקלון.
מישל ז'אנו ואחיו יגאל, וישראל גנון ואחיו מאיר עמדו בראש עסקי הכרייה הלא חוקית.
דומרני דרש לקבל חלק מהרווחים, ובשלב מסוים היחסים בין דומרני לז'אנו התדרדרו ונפתחה מלחמת כנופיות בין הצדדים.
בינואר 2003 חוסל על ידי רעולי פנים מאיר גנון, אחיו של ישראל.
האצבע הופנתה כלפי דומרני, וז'אנו וגנון ביקשו לנקום על הרצח ולחסל את דומרני, אך עקב טעות בזיהוי רצחו את שלחוב.
יגאל ז'אנו, אחיו של מישל, חוסל בספטמבר 2004 כתוצאה מפיצוץ ברכבו.
ב-20 ביולי 2003 הצטיידו ז'אנו וגנון ברובה גליל לצורך חיסולו של דומרני.
הם הכינו מארב, ובמקביל צוות נוסף עקב אחר דומרני ודיווח על תנועותיו.
בסמוך לשעה 22:30 דיווח הצוות כי הבחין בדומרני נוהג ברכב מסוג סוזוקי, יחד עם שלושה מחבריו.
הם דיווחו על כך לז'אנו וגנון.
שני העבריינים נסעו לכיוון העיר אשקלון, לצורך חיסולו של דומרני.
בזמן שעשו את דרכם לאזור החיסול המתוכנן, נהג רכב הסוזוקי, יניב רווח, הוריד מהרכב את דומרני וחבריו ואסף את ידידתו שקד שלחוב, וחברתה דנית שמש.
כאשר הבחינו ז'אנו וגנון ברכב הסוזוקי, הם נצמדו אליו ותוך כדי נסיעה ירה גנון צרור יריות לעבר רכב הסוזוקי.
הירי כוון למושב הרכב שלצד הנהג בו אמור היה לשבת דומרני, אך בפועל ישבה בו שלחוב.
חלונות הרכב היו כהים כך שהם לא יכלו לזהות מראש את מטרת הירי.
כל יושבי הרכב נפגעו מהירי.
שלחוב, שישבה ליד הנהג, נפגעה מכדור שפגע בראשה.
היא נפצעה באורח אנוש ומתה מפצעיה בבית החולים ברזילי.
נהג הרכב וחברתה של שלחוב נורו בכתף, ונפגעו באורח קל עד בינוני.
לאחר הירי ירדו ז'אנו וגנון מהרכב וראו שדומרני לא נמצא ברכב.
הם הבינו את הטעות וברחו משם בנסיעה מהירה.
לאחר הרצח הוטל צו איסור פרסום על מרבית פרטי הפרשה.
פריצת הדרך הראשונה בחקירה הייתה באוקטובר 2003. באותה העת יניב רווח, נהג רכב הסוזוקי הותקף ונחטף על ידי ז'נו, גנון וצפיר, וזאת מכיוון שהם חששו שהוא יקשור אותם לרצח.
המשטרה עקבה אחרי החשודים והצליחה לסכל את החטיפה.
נגד ז'אנו וגנון הוגש כתב אישום על חטיפה ולאחר מכן הם החלו לרצות את עונש המאסר.
פריצת הדרך השנייה התרחשה בתחילת שנת 2004, כאשר העבריין ירון סנקר נעצר בנתב"ג במהלך ניסיון הימלטות מהארץ.
סנקר קשר את ז'אנו וגנון לרצח.
ביולי 2004 הודיעה המשטרה על פענוח הרצח, לאחר שהוגש כתב אישום נגד החשודים ברצח, ז'אנו וגנון.
במסגרת כתב האישום, שהוגש בבית המשפט המחוזי בבאר שבע הואשמו ז'אנו וגנון גם בניסיון רצח חברו של דומרני, שי בן אמו, כחודש וחצי לפני רצח שלחוב, במהלך ניסיון לחסל את דומרני בבית מגוריו.
במסיבת העיתונאים שהתקיימה בעקבות הפענוח, אמר משה קראדי, מפקד מחוז דרום, זמן קצר לפני שנכנס לתפקידו כמפכ"ל: "בניגוד למקרים אחרים, הרוצחים לא התגאו במעשיהם ונקשר קשר שתיקה סביבו - מה שהקשה על החוקרים".
עקב הלכת קינזי, המשפט נעצר למשך שנתיים, כיוון שעל פי הלכה זו, ירון סנקר לא יכל להעיד במשפט הרצח של שלחוב עד לסיום משפטו.
בעקבות עתירה של מדינת ישראל, שהוגשה בגלל חשש שהנאשמים ישוחררו עקב עינוי דין, עתירה בה לקחו חלק הוריה של שלחוב, בוטלה באוקטובר 2006 הלכת קינזי.
בעקבות ביטול הלכה זו חודש המשפט.
בפברואר 2007 קבע בית המשפט העליון כי עקב הסחבת במשפט, שנבעה מהלכת קינזי, לא ניתן להאריך יותר את מעצרם של הנאשמים והם ישוחררו למעצר בית, מכיוון שזכותם לחירות גוברת על מסוכנותם.
פרקליטות המדינה ערערה על ההחלטה, אך הערעור לא התקבל.
הנאשמים ברצח, מאיר ז'אנו וישראל גנון, זוכו מחמת הספק בבית המשפט המחוזי בשנת 2009, לאחר שבית המשפט קבע כי עדותו של סנקר אינה די אמינה וכי לא הוצגו מספיק ראיות מצד התביעה כדי שניתן יהיה להרשיע את ז'אנו וגנון.
דוד צפיר, שהואשם בקשירת קשר לביצוע פשע וניסיון רצח, שוחרר עקב חוסר ראיות.
אולם לאחר ערעור שהוגש לבית המשפט העליון, הורשעו ב-2010 ז'אנו וגנון ונגזר עליהם מאסר עולם.
במרץ 2011 ניתן גזר הדין; ז'אנו וגאנו נידונו למאסר עולם ועוד 15 שנה, ונקבע כי הם יפצו את בני משפחת שלחוב בסכום של 258 אלף שקלים.
ב-2015, סנקר, הנידון לשני מאסרי עולם לאחר שהורשע ברצח כפול בהוד השרון, הציע למדינה עסקה במסגרתה ימסור מידע על נהג רכב המילוט שהוביל את הרוצחים, נהג שזהותו לא ידועה והוא לא נתפס עד היום, וזאת בתמורה להפחתה של לפחות מחצית מעונשו.
לאחר הזיכוי, נפלו הוריה של שלחוב קורבן לסחיטת כספים במרמה על ידי מיכאל זרגורוב, נוכל המוכר למשטרה, שטען שבידיו ראיות שיובילו להפללת הרוצחים.
אביה של שלחוב, אמיר, הביע כעס על כך שהמדינה לא מכירה במשפחתו כנפגעת טרור: "מה ההבדל ביני, שאיבדתי בת חפה מפשע במלחמה של עבריינים, לבין משפחה שאיבדה את יקירה בפיגוע לאומני?".
הוא הוסיף כי בכוונתו לפנות לרשויות כדי לקבל הכרה כזאת.
רצח תמר ויהודה כדורי אירע ביום חמישי 10 בינואר 2019. בני הזוג יהודה (בן 71), מנהל משרד לראיית חשבון, ותמר (בת 68), נרצחו בדקירות סכין בביתם בשכונת ארמון הנציב בירושלים.
ב-14 באפריל 2022 פורסם כי הרצח בוצע ממניע לאומני, על-ידי וסים אסעיד , מחבל פלסטיני תושב חברון המשויך לארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
ביום ראשון, 13 בינואר 2019 התקשרה בתם של בני הזוג כדורי למשטרה ודיווחה שמיום חמישי היא אינה מצליחה להשיג את הוריה טלפונית.
למקום הוזעקו צוותי הצלה של כיבוי אש ומד"א.
לוחמי האש נכנסו לתוך הדירה דרך המרפסת, וגילו את גופותיהם של בני הזוג עם סימני אלימות קשים.
צוותי מד"א קבעו את מותם.
כמה ימים לפני כן, ביום רביעי 9 בינואר 2019 בשעה 06:50 בבוקר, נדקרה קרוב לבניין נערה כבת 15 שזיהתה את הדוקר כגבר ערבי.
מייד עם הדיווח הגיעו למקום כוחות משטרה גדולים אך לא מצאו את הדוקר.
ביום חמישי 10 בינואר 2019 יהודה כדורי חזר לביתו מרשת אושר עד בסביבות 11 בלילה.
המחבל הבחין בו, עלה אחריו ונכנס לדירתו, ושם הבחין בתמר אשתו של כדורי בחדר ורצח אותה.
כשיהודה נכנס למטבח, המחבל התנפל עליו, דקר אותו כמה פעמים ורצח אותו.
לאחר הרצח, המחבל נשאר לישון בבית משפחת כדורי.
בשישי בבוקר יצא מהבית, נעל את הדלת וזרק את המפתח.
המשטרה עצרה גנן ערבי תושב מזרח ירושלים שהועסק ליד הבניין שבו גרו הנרצחים.
כעבור חודש שוחרר ממעצר לאחר שלא נמצאו ראיות נגדו.
בהמשך החקירה התגבשה במשטרה הערכה כי בין הקורבנות לרוצחם הייתה היכרות מוקדמת, ככל הנראה משום שהבית נותר נעול לאחר הרצח ולא זוהו סימני פריצה.
ב-19 בפברואר 2019 נחשדו בנם של הנרצחים ורעייתו במעורבות ברצח, והובאו לדיון על הארכת מעצרם בבית משפט השלום בירושלים.
מעצרו של הגבר הוארך בשמונה ימים, ורעייתו, שנחשדה בקשירת קשר לביצוע פשע ושיבוש מהלכי משפט, נעצרה לשישה ימים שבסופם שוחררה.
ב-26 בפברואר עוכב לחקירה אחיו של החשוד בזמן שבא להעיד בבית המשפט על אחיו, ושוחרר כעבור כמה שעות.
ב-28 בפברואר 2019 ערכו חבריו ושכניו של החשוד עצרת חיזוק ותפילה בכותל המערבי בראשות הרב שלמה ידידיה זעפראני, וטענו כי מהיכרותם את החשוד, הוא אדם הגון וישר ואין מקום לחשוד בו, וכי המשטרה שוגה בחשדותיה.
ב-5 במרץ שוחרר החשוד בתנאים מגבילים.
לבקשת המשטרה הוארך תוקפו של צו איסור הפרסום שהוטל על חקירת הפרשה עד ל-11 במאי 2019. יומיים לאחר מכן הודיעה המשטרה כי הוסר החשד נגד בנם שנעצר.
עוד הובהר כי נבדקים כיווני חקירה נוספים, בין היתר בשל הממצאים המצביעים על כך שהרצח בוצע על ידי מתנקש מקצוען שלא הותיר אחריו עקבות.
ב-3 בדצמבר 2019 עצרה משטרת ירושלים שלושה חשודים שאינם קשורים לבני משפחת הנרצחים, ביניהם עבריין מורשע, אך הם שוחררו למחרת לאחר שלא נמצאו ראיות נגדם.
ביוני 2020 פרסמה המשטרה סרטון שבו נראה אדם עובר סמוך למקום הרצח, וביקשה את עזרת הציבור באיתור האיש.
בינואר 2021 פרסמה המשטרה קלסתרון של החשוד ברצח וביקשה את עזרת הציבור באיתורו.
שנתיים לאחר האירוע סירבה המשטרה לחשוף פרטים שנמצאו על רצח בני הזוג כדורי.
ב-20 באפריל 2021 הסיר בית המשפט את צו איסור הפרסום, אך הותיר את האיסור על פרסום הפרטים המוכמנים.
ב-14 באפריל 2022 פורסם כי הרצח בוצע ממניע לאומני, על-ידי וסים אסעיד, תושב חברון תומך המדינה האסלאמית (דאעש).
יממה לפני רצח בני הזוג, ניסה לרצוח נערה באמצעות סכין, אך הנערה לבשה חולצה עם צווארון קשיח ולכן לא נפגעה בצורה קשה, והיא צעקה לעזרה, והמחבל נמלט וחזר למחרת לבצע את רצח משפחת כדורי באותו הרחוב.
ימים ספורים לאחר הרצח נכלא במעצר מנהלי למשך כשלוש שנים בעקבות השתייכות למדינה האסלאמית (מבלי שהיה ידוע לכוחות הביטחון שהיה מעורב ברצח בני הזוג כדורי).
לאחר שהשתחרר, ביצע אסעיד את פיגוע הדקירה בארמון הנציב, שבו רצח פועל ממולדובה ופצע פועל אחר באורח בינוני.
כעבור כחודש, בעקבות חשד של לוחם מג"ב והתאמה של מצלמות אבטחה בין שתי זירות הרצח, הוא נחקר, הודה ונעצר.
באפריל 2022 הוגש כנגד וסים אסעיד כתב אישום בגין שלושה מעשי רצח ושני ניסיונות רצח ממניע טרור.
ב-23 בספטמבר 2024, בית המשפט המחוזי בירושלים הרשיע את המחבל ואסים אסעיד ברציחתם של בני הזוג כדורי.
ב-3 בפברואר 2025, בית המשפט המחוזי גזר עונש של שלושה מאסרי עולם ו-40 שנות מאסר על המחבל ואסים אסעיד.
בגזר הדין כתב השופט ארנון דראל "הנאשם שחט, פשוט כך, שלושה בני אדם, וניסה לשחוט שניים נוספים בדרך של שיסוף צווארם בעת שהם בביתם או יצאו ממנו, אך ורק בשל יהדותם או בשל כך שחשב שקורבנותיו יהודים".
הפרשה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב הן בקנדה והן במדינות אחרות.
תיוגה של וירק כקרבן בריונות, נסיבות הירצחה וגילם הצעיר של הרוצחים הפכו את המקרה לאחד ממקרי הפשע החמורים ביותר בתולדות קנדה, והפרשה גררה אחריה "פאניקה מוסרית" בשנים שלאחר מכן, והעלאת מודעות לבריונות בבית הספר ולאלימות כלפי ילדות.
רינה וירק נולדה בשנת 1983 לסומאן ומאנג'יט וירק, שהשתייכו במקום מגוריהם לקהילת מהגרים מהודו שמנתה 3,000 איש.
משפחתה המורחבת של וירק תוארה כ"מיעוט בתוך מיעוט", שהרי משפחתה השתייכה לקבוצה הדתית "עדי יהוה", בעוד שרוב בני קהילתה היו סיקים.
עקב אמונתם הדתית, בני המשפחה לא חגגו חגים נוצריים נפוצים כגון חג המולד ולא חגגו ימי הולדת, ועל פי עדותה של אחת ממכרותיה של המשפחה, דבר זה גרם לתסכול רב אצל רינה הצעירה, כיוון שהרגישה שבגלל אמונתה הדתית נמנע ממנה להשתלב בחברה.
עקב כך, היא הייתה נתונה להצקות ובריונות בבית הספר.
בגיל 14 הכירה וירק חבורה של נערים בפארק שכונתי ולדבריה "הרגישה בבית" לראשונה.
אחת הנערות אליהן התחברה וירק הייתה ז'וזפין בל, ובשלב מסוים לקחה ממנה ספר טלפונים והחלה להתקשר למכריה של בל במטרה "להכיר אנשים".
בשלב מסוים, החלה וירק לרכל על בל, וכאשר בל גילתה את המעשה היא תפסה את המעשה כפוגעני וככל הנראה דבר זה הוא שהוביל להחלטה לתקוף את וירק.
בערב 14 בנובמבר 1997, הזמינה ז'וזפין בל את וירק למסיבה מתחת לגשר "קרייגפלאוור" שבעיירה.
ביער הסמוך לגשר המתינו לה נערים ונערות נוספות, רובן בנות מבית ספרה.
כשהנערים והנערות הבחינו בוירק החלו ששה מהם לתקוף אותה.
הם הכו אותה נמרצות, כיבו על עורה סיגריות והעלו את שיערה באש.
שמונה אחרים צפו בנעשה ולא נקפו אצבע להגנתה.
התקיפה הפסיקה לאחר שאחת הנערות ביקשה מהתוקפים להפסיק.
וירק הבוכייה והמדממת ניסתה לחזור חזרה הביתה מהגשר, ונתקלה בשניים מהתוקפים, וורן גלוואצקי וקלי אלרד.
גלוואצקי ואלרד הציעו לה עזרה בחציית הדרך הביתה ולאחר שהסכימה גררו אותה השניים חזרה אל היער שמתחת לגשר והמשיכו לתקוף אותה.
הם הפשיטו אותה, הכו אותה נמרצות בכל חלקי גופה והטיחו את ראשה שוב ושוב בגזע עץ.
פגיעות הראש הקשות גרמו לוירק לאבד את הכרתה.
בשלב מסוים גררה אלרד את וירק מחוסרת ההכרה אל הנהר הסמוך והטביעה אותה במשך דקה שלמה במימי הנהר.
על פי העדויות אלרד "הספיקה לעשן סיגריה שלמה" לפני שסיימה להטביע את וירק.
נתיחה שלאחר המוות שבוצעה לאחר מציאת הגופה קבעה כי וירק אמנם מתה מהטביעה, אולם לטענת הפתולוג ד"ר לורל גריי, שביצע את הנתיחה, הפציעות שספגה מוקדם יותר היו מספיקות כדי לגרום למותה גם אילולא הטביעה.
ביום שלאחר מכן, התקשרו ההורים המודאגים אל המשטרה וזו פתחה בחיפושים אחר הנערה, אף על פי שתחילה הוגדרה ברשומות המשטרה כ"נערה שברחה מהבית" ולא כנעדרת.
במהלך החיפושים תושאלו תלמידים מבית ספרה של וירק, מכריה, ועדי ראייה נוספים, ואלו הובילו לגיבוש תשתית ראייתית נגד מספר חשודים, כולל גלוואצקי.
את חבורת הנערים שהשתתפה בתקיפה שהובילה לרצח אפף קשר שתיקה, אולם בסופו של דבר נשברו הנערים והודו במעשים המיוחסים להם.
באותה עת המשיכו חיפושים קדחתניים אחרי וירק, בסיוע משמר החופים הקנדי.
גופתה נמצאה ב-22 בנובמבר 1997, שבוע לאחר הרצח ויום לאחר מעצרם של החשודים בתקיפה וברצח.
ספר שנכתב על פרשיית הרצח, "מתחת לגשר" מאת רבקה גודפרי, מתאר מספר מניעים אפשריים לרצח.
שתי נערות שהואשמו בתקיפה, טענו כי וירק גנבה ספר טלפונים מאחת מהבנות, התקשרה למכריה של אותה הנערה, והתחילה להפיץ שמועות עליה.
הן גם טענו שהיא הייתה הראשונה שיזמה את התקיפה כאשר כיבתה סיגריה על מצחה של וירק.
נערה אחרת טענה כי התקיפה התרחשה על רקע רומנטי: לטענתה, בן הזוג שלה "בגד" בה עם וירק, וזו הייתה סיבה מספקת לביצוע התקיפה.
נגד שש הנערות שהשתתפו בתקיפה הראשונית, ששמן לא פורסם מעולם, הוגש כתב אישום באשמת תקיפה בנסיבות מחמירות.
הן נשפטו כקטינות, ונגזרו עליהן תקופות מאסר שונות בכלא נוער.
אחת מהמורשעות לא נאסרה עקב מצבה הנפשי.
שני הרוצחים, וורן גלוואצקי וקלי אלרד, נשפטו כבגירים והורשעו ברצח מדרגה שנייה, עבירה שעל פי החוק הקנדי שקולה לעבירת הריגה בישראל.
וורן גלוואצקי נולד ב-1981 במדיסין הט, אלברטה.
משפחתו עקרה ממקום למקום, ובסופו של דבר התגרשו ב-1996. האב התיישב בסופו של דבר בננאימו, עיר הנמצאת על האי ונקובר, וקצת לאחר מכן הקים קרוואן מגורים צפונית לסאניץ'.
באותה שנה, האב התחתן עם אישה אמריקנית ועזב למקום מגוריה שבלאס וגאס, ווורן החליט להישאר בקראוון המשפחתי בקנדה.
בליל הרצח, הוא היה אחד מהשניים שהשתתפו בתקיפה השנייה שהובילה למותה של וירק.
יחד עם קלי אלרד, הוא בעט בה והכה אותה בכל חלקי גופה, ואף עזר לאלרד לגרור את גופתה של וירק.
על לקיחת חלק ברצח, הורשע גלוואצקי ב-1999 ברצח מדרגה שנייה ונידון למאסר עולם.
כיוון שהיה עדיין קטין (גילו היה 16 בעת ביצוע המעשה), היה זכאי לבקש שחרור מוקדם 7 שנים לאחר תחילת מאסרו.
במהלך המאסר, הביע גלוואצקי חרטה על מעשיו ואף נפגש מספר פעמים עם בני משפחת וירק.
לדבריו, אחד התהליכים שהביאו אותו להתחרט על הרצח הייתה גילוי זהותו כמטיס, בן תערובת של אירופאים לאינדיאנים ילידי המקום.
בשימוע שנערך לו ב-2007, בה ביקש שחרור מוקדם בשעות היום בלבד (day parole), ניגש גלוואצקי לחבר השופטים וחיבק אותם, וניגש לחבק גם את בני משפחת וירק.
גלוואצקי שוחרר בשחרור מוקדם ביוני 2010.
קלי אלרד (קרי מריה סים)
קרי מריה סים נולדה כקלי אלרד באוגוסט 1982. היא הייתה בת 15 בעת ביצוע הרצח, ותוארה על ידי עדים רבים שנכחו בתקיפה בתור התוקפת האלימה והאגרסיבית מבין כולם.
היא זו שהטיחה את ראשה של וירק ממושכות על עץ עד שאיבדה את הכרתה, והיא זו שבסופו של דבר הטביעה אותה למוות בנהר הסמוך.
משפטה של אלרד ארך זמן רב, כאשר כתב האישום המקורי שהוגש ב-2000 נדחה בעקבות עתירה שהוגשה מצד ההגנה, לטובת משפט חוזר ב-2003. גם משפט חוזר זה ארך זמן רב ובמהלכו היא הספיקה להיות מעורבת בשנת 2004 בתקיפה של אישה מבוגרת בפארק ציבורי, אישום שהתווסף לכתב האישום המקורי על רצח וירק.
ב-2005 הורשעה אלרד ברצח מדרגה שנייה ונידונה למאסר עולם.
אלרד אובחנה כסובלת מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית, ובמהלך מאסרה אופיינה כאסירה אלימה ותוקפנית שנטתה להתפרצויות זעם.
בעקבות כך נכנסה אלרד לשיקום.
במהלך תקופת המאסר, נישאה אלרד לאסיר אחר, ובעקבות כך נקראה בשם קרי מריה סים.
בשנת 2016 נולד ילד לבני הזוג סים.
בקשתה של סים לשחרור מוקדם ב-2016 נדחתה.
שימוע שנערך לה שנה מאוחר יותר אישר את בקשתה החוזרת לשחרור יום, ובאוגוסט 2019 הוסרו מגבלות נוספות על שחרור היום שניתן לה.
במהלכו על סים נאסר לצרוך אלכוהול, לעשן סמים, ונאסר עליה ליצור קשר עם גורמים אחרים המעורבים בפשע, או עם בני משפחת וירק.
ספרה של רבקה גודפרוי, "מתחת לגשר" המתאר את הרצח, עובד לסרט קולנוע ב-2007, בעקבות התהודה מאחורי הטבח בווירג'יניה טק, שגם לו יש קשר לנושא הבריונות, ועד עצם היום הזה מציינים את מקרה הרצח של רינה וירק בבתי הספר בהקשר של מלחמה בבריונות והצקות בבית הספר.
בנובמבר 2017, נערך בסאניץ' טקס זיכרון לציון 20 שנה ליום הרצח, בהשתתפות שר החינוך של מדינת קולומביה הבריטית, רוב פלמינג, ובו נשאו דברים כנגד אי-קבלת השונה, הצקות ובריונות.
אמה של וירק, סומאן, נפטרה בשנת 2018 לאחר שנחנקה למוות בעת אכילה.
נערכה לה הלוויה פרטית ביוזמת בנה, אמאן.
רצח רינת רואס הוא רצח שהתרחש באשדוד ב-31 במאי 2005. הרצח נותר בלתי מפוענח במשך תשע שנים, עד שבשנת 2014 ניטלה דגימת ה-DNA מבילאל שאכר כחלק מאירוע הקטטה שהשתתף בו.
שאכר, אשר לא הודה במעשה, הורשע על ידי בית המשפט ב-2017 ברצח ובאונס של רואס.
ב-31 במאי 2005 סיימה רינת רואס שהייתה בת 19 את עבודתה במגדלי עזריאלי בתל אביב, ומנהלה הסיע אותה לביתה באשדוד.
המנהל הוריד את רואס בצומת הסמוך לביתה סמוך לשעה 23:00 בלילה, ומאז נעלמו עקבותיה.
לאחר שמשפחתה וחבריה החלו בחיפושים אחריה, נמצאה גופתה למחרת היום ב-1 ביוני 2005 כשהיא מוטלת עירומה מתחת לשיח באתר בנייה הסמוך לביתה וללא רוח חיים.
ממצאי החקירה העלו כי רואס עברה התעללות מינית קשה ובשלב כלשהו נחנקה למוות.
הרופא המשפטי שבדק את גופתה של רינת נטל דגימות DNA מכמה אזורים בגופה.
כעבור תשע שנים בשנת 2014, נעצר בילאל שאכר, ערבי תושב בועיינה-נוג'ידאת, בקריית מלאכי בגין אירוע קטטה.
דגימת ה-DNA שניטלה ממנו נמצאה מתאימה לשלוש הדגימות שנלקחו מגופתה של רואס.
בחקירתו, כמו גם בבית המשפט, הכחיש שאכר את המיוחס לו.
תחילה הכחיש כי עבד אי פעם באשדוד אך בהמשך שינה גרסתו והודה כי עבד באשדוד בתקופות מסוימות, לרבות בעת הרלוונטית לאירוע הרצח.
שאכר טען כי מעולם לא ראה את רואס אך מאידך לא סיפק כל הסבר להימצאות DNA שלו על גופה.
בנובמבר 2017 הרשיע פה אחד בית המשפט המחוזי בבאר שבע את שאכר ברצח ואונס רינת רואס, וגזר עונש של מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר, מתוכן 15 בפועל.
בית המשפט חייב את שאכר לשלם למשפחה פיצוי מרבי של 258 אלף שקל, לאחר שקבע כי מדובר ברצח חריג בחומרתו - "מעשיו של הנאשם מזעזעים", וכן קבע בית המשפט ש"עליו לשאת בעונש חמור ביותר".
לפי פסק הדין, שאכר שעבד באותה עת כפועל בניין בקרבת ביתה של רואס הבחין בה צועדת לביתה, גרר אותה בניגוד לרצונה אל סבך שיחים המצוי באתר הבנייה; שם בעל אותה וביצע בה מעשה סדום, בניגוד להסכמתה ותוך שרואס נאבקת בו.
בהמשך חנק שאכר את רואס עד שהביא למותה, ואז נמלט מהמקום כשהוא מותיר את גופתה בתוך סבך השיחים.
בדצמבר 2019 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של שאכר.
משפחת רואס הגישה נגד שאכר תביעה אזרחית לפיצויים, והיא עדיין תלויה ועומדת.
ביוני 2020 יצא פרק של הסדרה הדוקומנטרית "קצה חוט" מאת תאגיד השידור הציבורי המתאר את חקירת הרצח ואת תפיסתו של הרוצח.
רצח תמר אורן בוצע בידי מחבלים בפרדס ליד מושב ירקונה ב-23 באוגוסט 1950, וקיבל תהודה ביישוב בתקופתו, מאחר שהיה בין מקרי הרצח הראשונים, לאחר קום המדינה, בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי.
תמר אורן נולדה בתל אביב ב-28 בספטמבר 1931, בתם של יוסף אורן (צ'רקסקי) וחיה לבית דיסקין, השנייה מבין שלושה ילדים.
היא עברה עם משפחתה לגור במושב ירקונה.
לאחר שסיימה ללמוד בסמינר לגננות הועידה את עצמה לעבוד כגננת במושב העולים גרדוש בגליל (כיום פרוד).
ביום הרצח, עם לילה, יצאה לטייל עם בן זוגה, בנימין לוונטל מקיבוץ יפתח, ליד מושב ירקונה.
בהימצאם ליד פרדס, ירו עליהם מסתננים.
תמר נהרגה ובן זוגה נפצע.
היא הובאה לקבורה במושב גני עם.
במקום הרצח הציבה המשפחה אנדרטה לזכרה, ונטעה עץ דקל ו-5 עצי אורן.
ב-1951 תרמו הוריה דמי מלגה לסטודנט נצרך בסמינר בו למדה
ב-1958 נקרא "רחוב התמר" בנווה נאמן על שמה של הנרצחת
רצח שרה אוורארד הוא פרשת רצח בה שרה אוורארד (Sara Everard), מנהלת שיווק בת 33, שנעלמה בערב ה־3 במרץ 2021 בדרום לונדון, אנגליה.
אוורארד, שהתגוררה באזור בריקסטון היל בלונדון, נעלמה לאחר שעזבה את ביתו של חבר ליד קלפהאם קומון כדי ללכת לביתה.
ב־9 במרץ, נעצר וין קוזנס בן ה-48, שוטר משטרת המטרופולין של לונדון, אשר שירת ביחידת ההגנה הפרלמנטרית והדיפלומטית בעיירה דיל שבמחוז קנט.
תחילה נעצר בחשד לחטיפתה של אוורארד ובהמשך בחשד לרצח.
ב־10 במרץ התגלו שרידי גופתה ביערות ברובע אשפורד בקנט, וקוזנס הואשם בחטיפתה ורציחתה ב־12 במרץ, בעקבות תהליך זיהוי שרידיה של אוורארד.
אוורארד נולדה בסארי בשנת 1987. היא גדלה ביורק ולמדה בבית הספר פולפורד.
היא למדה גאוגרפיה אנושית באגודת סנט קוטברט, אוניברסיטת דרהאם בשנים 2005–2008. בזמן מותה היא התגוררה באזור בריקסטון היל ועבדה כמנהלת שיווק בסוכנות למדיה דיגיטלית.
בסביבות השעה 21:00 שעון גריניץ' ב־3 במרץ 2021 עזבה אוורארד את ביתו של חבר בדרך ליתווייט, מערבית לקלאפהאם קומון.
הוא האמין שהיא חצתה את מעבר החצייה, בדרך לביתה, לאורך כביש מעגלי דרום או דרך הפארק.
היא דיברה עם החבר שלה בטלפון הנייד שלה במשך כ־15 דקות והוא אמר שהם הסכימו להיפגש למחרת.
בשעה 21:30, אוורארד נראתה בצילומי מצלמת מעקב בכביש פוינדרס.
לאחר מכן, לא נצפו בה תצפיות, ולא בטוח אם הגיעה לביתה.
היא לא נראתה בצילומי טלוויזיה במעגל סגור מסוכנות נדל"ן בדרכה.
צילומי טלוויזיה במעגל סגור מאוטובוס שעבר על מסלולה שימשו את החקירה.
החבר שלה יצר קשר עם המשטרה ב־4 במרץ לאחר שלא פגשה אותו.
ב־10 במרץ, שוטרים שביצעו חיפוש במתחם פנאי גדול ביערות בברס ליין, בשכונה ברובע אשפורד בקנט, מצאו שרידים אנושיים.
המשטרה גם ערכה חיפוש במוסך המשפחתי לשעבר של חשוד בראש הצוקים הלבנים, ליד סוללת סנט מרטין, המשקיפה על נמל דובר.
ב־12 במרץ אישרו השוטרים שחקרו את ההיעלמות כי שרידי האדם הם של אוורארד לאחר שזיהו את גופתה באמצעות רשומות שיניים.
ב-9 במרץ עצרה משטרת קנט שוטר בן 48, השייך למשטרת המטרופולין של לונדון, בביתו בדיל, אשר התגלה מאוחר יותר כשוטר בשם וין קוזנס, בחשד לחטיפה.
הוא שירת במשטרת המטרופולין מאז ספטמבר 2018. הקצין, שהיה בתפקיד בזמן המעצר, הוצב ביחידת ההגנה הפרלמנטרית והדיפלומטית וביצע סיורים במדים בנציגויות דיפלומטיות.
ב־10 במרץ, באותו יום בו גילתה המשטרה שרידים אנושיים באשפורד, הוא נעצר מחדש בחשד לרצח.
אישה נעצרה באותה כתובת בדיל בחשד לסיוע לעבריין.
שירות משטרת המטרופולין בעצמו פנה למשרד העצמאי להתנהלות משטרתית (IOPC) באותו יום.
ב־11 במרץ נלקח קוזנס לבית חולים לטפל בפציעה בראשו שנגרמה במעצר, ולאחר מכן שוחרר והוחזר לתחנת משטרה; מהמשטרה נמסר מאוחר יותר, שהוא היה לבדו בתאו כשהפציעה נגרמה.
הוא נפצע בראשו שוב ב-12 במרץ.
קוזנס הואשם בחטיפתה ורציחתה של שרה ב־12 במרץ, לאחר הגשת כתב אישום מטעם התובע המלכותי.
הוא התייצב בבית משפט השלום בווסטמינסטר ב־13 במרץ והוחזק במעצר כדי להתייצב באולד ביילי ב־16 במרץ.
בית משפט השלום שמע כי הגופה נמצאה בתיק גדול הדומה לאלה ששימשו עובדי בניין להובלת מטענים כבדים.
עצרת שקטה נערכה מחוץ סקוטלנד יארד ב-10 במרץ.
"עצרת החזרה לרחובות" שתוכננה ל-13 במרץ בקלפהאם קומון בוטלה לאחר שהשיחות עם המשטרה נכשלו.
המשטרה הזהירה את המארגנים כי העצרת תיחשב בלתי חוקית במסגרת מגבלות הקורונה ובית המשפט סירב לבקשה להתערב בהחלטת המשטרה.
קתרין, דוכסית קיימברידג' צולמה כשהיא מסתובבת באתר העצרת בקלאפהאם קומון, לצד אנשי ציבור, כדי להביע תנחומים למרות היות האירוע אסור, עם הצהרה מארמון קנזינגטון שאומרת כי הדוכסית "זוכרת איך היה להסתובב לונדון בלילה לפני שהיא התחתנה." אירועים דומים שתוכננו באדינבורו ובקארדיף בוטלו לטובת אירועים מקוונים.
למרות הביטול הרשמי של האירוע, מאות אנשים התכנסו בקלאפהאם קומון כדי לקיים עצרת לזכר אוורארד.
שוטרים הקיפו את העצרת, הסירו דוברים מהבמה ועצרו משתתפים רבים.
משטרת המטרופולין ספגה ביקורת על התנהלותה בעצרת, כולל חברי פרלמנט.
ניק תומאס-סימונדס, חשב שהמראות "מעיקים מאוד" ואמר כי הוא שותף ל"כעס שיש על [עבודת] השיטור הזו".
ראש עיריית לונדון סאדיק קאן אמר כי פעולות המשטרה אינן ראויות ואינן מידתיות.
בעקבות היעלמותה ומותה של אוורארד, שחררה מזכירת הפנים פריטי פאטל הצהרה ואמרה כי "כל אישה צריכה להרגיש בטוחה ללכת ברחובותינו ללא חשש מהטרדות או אלימות", ואילו סאדיק חאן הצהיר כי רחובות לונדון הם לא בטוחים לנשים או לבנות.
מזכירת הפנים הודיעה כי נשקלים חוקים חדשים המגנים על נשים מפני הטרדות מיניות, כולל פוטנציאל הפיכת הטרדה פומבית לפשע מוגדר במיוחד, וביקשה "דיווח מלא" על תגובת המשטרה לעצרות.
רצח שרה חלימי, רופאה ומנהלת גן יהודייה צרפתייה בגמלאות, אירע ב-4 באפריל 2017 בדירתה ברובע האחד-עשר של פריז.
בקהילה היהודית בצרפת רווחה התחושה כי זוהי דוגמה מובהקת לאנטישמיות בצרפת המודרנית .
אולם, הרוצח הכחיש אנטישמיות וטען שפעל בהשפעת סמים.
גם התובע במשפט טען שאי אפשר להחשיב זאת כפשע אנטישמי.
במשך כמה חודשים היססה ממשלת צרפת וחלק מהתקשורת הצרפתית לתייג את הרצח כאנטישמי, מה שהוביל לביקורת מצד אנשי ציבור כמו ברנאר-אנרי לוי.
לבסוף הודתה הממשלה כי המניע לרצח היה אנטישמי.
עם זאת, בשנת 2019 הוכרז כי התוקף אינו אחראי למעשיו מכיוון שנכנס לפסיכוזה עקב צריכת קנאביס זמן קצר לפני הרצח.
על ההחלטה הוגש ערעור לבית המשפט העליון, אשר נדחה בשנת 2021. נשיא צרפת עמנואל מקרון קרא לאחר החלטת בית המשפט העליון לשנות את החוק, שאפשר את שחרורו של הרוצח ללא משפט.
הרצח הושווה לרצח אילן חלימי 11 שנים קודם לכן, והצטרף אליהם רצח מירי קנול באותו רובע פחות משנה לאחר מכן.
ד"ר שרה אטאל-חלימי , אישה יהודייה בת 65, הייתה אם לשלושה ילדים, מנהלת גן ורופאה בגמלאות.
ב-4 באפריל 2017 הותקפה ונרצחה באכזריות, והושלכה ממרפסת ביתה, בקומה השלישית בשכונת בלוויל בפריז.
לא ידוע אם נרצחה טרם הנפילה או שמצאה את מותה כתוצאה ממנה.
ד"ר חלימי הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הרוצח, קובילי טראורה, מוסלמי בן 27, יליד מאלי שבאפריקה, התגורר עם משפחתו כעשר שנים בשכנות לד"ר חלימי, שהייתה השכנה היהודייה היחידה בבניין.
טראורה, ללא עבר פסיכיאטרי או היסטוריה של מחלת נפש, היה סוחר סמים מקומי ומכור לסמים בעל עבר פלילי עשיר.
הוגשו נגדו 24 כתבי אישום בגין מעשי עבריינות ואלימות בנסיבות מחמירות ונגזרו עליו חמישה עונשי מאסר.
העיתון "ליברסיון" דיווח כי לפי תיק החקירה, בלילה שבין ה-3 ל-4 באפריל, בסביבות השעה ארבע לפנות בוקר, יצא טראורה מביתו ברחוב ווקולר 30 והלך לדירה של משפחת דיארה שמתגוררת בבניין מס' 26, בקומה השלישית.
הבניינים הצרים ברחוב צמודים זה לזה, ובצד החצר דירת משפחת דיארה צמודה לדירה של שרה חלימי, ומרפסתם צמודה לשלה.
אב המשפחה ששימש "מתווך" בסכסוכים בין בני קהילת מאלי והכיר את טראורה, דיווח שהיה עצבני ואגרסיבי, התנהג בצורה חריגה והחזיק את נעליו בידיו.
בני המשפחה המבוהלים נעלו את עצמם, התבצרו בחדר השינה עם ילדיהם והזעיקו את המשטרה בשעה 4:22, בזמן שהם שומעים מעבר לדלת את טראורה בקריאות "אללה אכבר" ותפילה בקול רם, שהספיק לאבי המשפחה לזהות פסוקים מהקוראן.
בשעה 4:35 לפנות בוקר, צוות של שלושה שוטרים הגיע לדירה של משפחת דיארה, אך השוטרים היססו מחשש שהם עומדים מול מתקפת טרור, והחליטו לחכות להגעתה של יחידת עילית ללוחמה בטרור.
לאחר שטראורה סיים להתפלל, הוא צעד למרפסת המשפחה, טיפס עליה ועבר למרפסת של שרה חלימי, הפתיע אותה בשנתה ותקף אותה באכזריות.
שכנה, שהתעוררה מהצעקות, התקשרה למשטרה בסביבות השעה 4:45 לפנות בוקר ותיארה אישה מבוגרת שמותקפת באלימות במרפסת מולה.
צוות נוסף של שוטרים הגיע לרחוב ווקולר 30 והתמקם בחצר הבניין.
בה בעת התקבלו במוקד החירום של המשטרה שיחות טלפון נוספות משכנים שהתעוררו לקול זעקותיה והיו עדים להתקפה.
חלקם שמעו אותו צועק "אללה הוא אכבר", "סתמי את הפה" וקורא לד"ר חלימי "השטן".
לאחר כרבע שעה של אלימות ברוטלית, טראורה צעק לעבר השוטרים שנמצאו למטה בחצר: "תיזהרו, האישה הזו הולכת להתאבד!" בעודו משליך את ד"ר חלימי מהמרפסת בגובה כ-10 מטרים למול עיניהם.
כשראה אותה מוטלת על הקרקע צעק "אללה אכבר" ו"אני הרגתי את השטן".
לאחר מכן חזר לדירה הראשונה שבה התבצרה עדיין המשפחה בחדר השינה וחיכתה להגעת המשטרה.
בני המשפחה שמעו אותו שוב מתפלל בקול.
רק בשלב זה, בשעה 5:35, השוטרים מהצוות הראשון שהגיע לזירה, בתגבור של 15 שוטרים נוספים, מתערבים ותופסים את טראורה, שנלקח למעצר ללא התנגדות מצידו.
לאחר מכן מתבצע ניתוח טוקסיקולוגי שמצביע על הימצאות של קנאביס בדמו.
בסביבות השעה 9:00, החל טראורה להשתולל עד כדי מאבק בשמונה שוטרים, שנאבקו לשלוט בו.
הוא נלקח לבית החולים סן-מוריס, ואז הועבר לבית חולים פסיכיאטרי, מבלי שנחקר על ידי המשטרה.
המחוז השני של המשטרה השיפוטית (DPJ השנייה) בפריז היה אחראי על החקירה.
ב-7 באפריל 2017 הכריז התובע פרנסואה מולינס שנפתח תיק בחשד להריגה מכוונת, כי לא ניתן היה להחשיב את הרצח כמעשה אנטישמי.
עם זאת ציין כי החוקרים יבחנו אפשרות זו.
חוות הדעת הפסיכיאטרית הייתה אמורה להינתן באמצע יוני, ובסופו של דבר נדחתה לסוף אוגוסט.
חוות הדעת קבעה כי "הרוצח פעל ממניעים אנטישמיים", אך למרות קביעה זו מציינת כי טראורה פעל תחת השפעת סמים ולא היה, כנראה, אחראי למעשיו.
גיסתה של חלימי הגישה תלונה ב-20 ביוני 2017 על רפיון בתפקוד המשטרה בטיפול באירוע וחוסר התיאום שלה.
רק לאחר שחלפו שלושה חודשים מיום הרצח, ב-10 ביולי 2017, נחקר קובילי טראורה לראשונה והובא לדיון בפני שופט חוקר.
הוא אישר את השתלשלות האירועים עד הרצח, תוך שהוא טוען לאי-שפיות ומכחיש כל קשר לאנטישמיות: "הרגשתי כמו דיבוק.
הרגשתי מונע מכוח חיצוני, כוח שדים." הוא ייחס את מצבו לצריכת הקנאביס.
ב-12 ביולי 2017, הואשם טראורה ב"הריגה מכוונת של הגברת אטאל-חלימי".
הוא הורשע גם בגין כליאה בכפייה של השכנים שדרך ביתם טיפס לדירתה של חלימי.
הוא הושם תחת צו-אזהרה אך נשאר בבית חולים.
בריז'יט קסטר, נציגת הרובע השבע-עשר של פריז, הפנתה שאלה בנושא להתייחסות שר הפנים הצרפתי.
בספטמבר 2017 הגדיר התובע במשפט את הרצח כפשע אנטישמי.
בפברואר 2018 הודה החוקר האחראי על החקירה כי הרצח היה בעל אופי אנטישמי, כמו שצוין גם בפני כתב של האג'נס צרפת-פרס (AFP) על ידי מקור שיפוטי.
השופטת החוקרת של המקרה קראה להגן על הרוצח מפני הקהילה היהודית.
ביולי 2019 קבע שופט חוקר שהמניע למעשה היה אנטישמי, אך החליט כי טראורה לא יעמוד לדין ואין לו אחריות פלילית למעשיו מכיוון שהשימוש הכבד שלו בקנאביס "פגע בתודעתו ובהבחנתו" והעמיד אותו במצב של פסיכוזה המכונה בצרפתית "acute delirium".
פסיקה זו אושרה בסוף שנת 2019 על ידי בית המשפט לערעורים בפריז, ובשנת 2021 על ידי בית המשפט העליון, שהוא בית המשפט האחרון לערעור בצרפת.
לאחר מכן הודיעו עורכי הדין של משפחת חלימי על כוונתם להעביר את התיק לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
דווח שעורכי הדין של משפחת חלימי הגישו תלונה למשטרת ישראל נגד הרוצח בטענה כי הרצח בוצע על רקע אנטישמי.
התלונה הוגשה בהסתמך על תיקון שנעשה בחוק העונשין משנת 1994, הקובע כי "פגיעה בחיי יהודי, גופו, בריאותו, חירותו או רכושו, באשר הוא יהודי או רכוש מוסד יהודי, באשר הוא כזה", היא בסיס להגשת תלונה בישראל ועמה דרישה לשפוט את הפוגע בישראל; ובהתאם לכך, ובתנאים מסוימים, אף לבקש את הסגרתו לישראל.
"הטיימס" דיווח ב-23 במאי 2017 כי לדברי ז'אן אלכסנדר בוכינגר, עורך דין של משפחת הקורבן, היה על הרוצח להיות מואשם ב"רצח אנטישמי בנסיבות מחמירות".
במשך שבועות ארוכים לאחר הרצח, התעלמה התקשורת המרכזית בצרפת מהטענות של בכירי הקהילה היהודית כי חלימי היא קורבן לרצח אנטישמי, וכמה מהם הביעו חשש שהתקשורת והרשויות משתיקות את התקרית בעיצומה של מערכת הבחירות לנשיאות, על מנת שלא תשפיע על התמיכה במפלגת האיחוד הלאומי.
ביוני 2017, חברה בלגית בפרלמנט האירופי, פרדריק רייס, גינתה את "השתיקה המצמררת" של הרשויות בצרפת על רצח חלימי במהלך דיון בפרלמנט האירופי על המאבק באנטישמיות.
ב-16 ביולי 2017 הדגיש פרנסיס קליפאת, נשיא קריף (המועצה המייצגת של מוסדות יהודיים צרפתיים), את האופי האנטישמי של הרצח במהלך אירוע ההנצחה לגירוש היהודים מפריז.
נשיא צרפת, עמנואל מקרון ביקש אז מבית המשפט לבאר את העניין על אף טענות הרוצח.
בדצמבר 2019 מתח הנשיא עמנואל מקרון ביקורת על קביעת בית המשפט לערעורים בפריז כי טראורה אינו כשיר למשפט ואמר "גם אם בסופו של דבר השופט החליט שאין אחריות פלילית, יש צורך במשפט"; שופט בית המשפט העליון, שהיה עתיד אשר לידון בערעור על ממצא בית המשפט לערעורים, נזף במקרון על קריאתו.