tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציורי קיר הרבה פחות עתיקים השתמרו בקברים מצריים המתוארכים ל-3150 לפנה"ס.
וכן בארמונות התרבות המינואית (1700–1600 לפנה"ס) ובעיר העתיקה פומפיי (100 לפנה"ס – 79 לספירה).
בעידן המודרני, המונח הפופולרי לציורי קיר הוא "מורליסטה" ומקור שמו בתנועת האומנות המקסיקנית.
היצירה המפורסמת מסגנון זה היא Great Wall of Los Angeles של ג'ודי באקה שמהווה ציור קיר באורך של 840 מ'.
קיימות טכניקות רבות וסגנונות שונים לציורי קיר.
הידוע שבהן הוא הפרסקו, הנעשה בעזרת ציור עם צבעים מסיסים במים המונחים ישירות על טיח סיד לח וטרי, ולאחר שהמשטח מתייבש הצבעים מתבהרים.
ציורי הקיר של היום צבועים במגוון דרכים שונות, באמצעות צבעי שמן או חומרים שנים על בסיס מים.
ובסגנונות המשתנים מן המופשט לאשליה של מציאות.
בהיסטוריה של ציורי הקיר השתמשו במספר שיטות:
פרסקו, מן המילה האיטלקית affresco, שפירושה "טרי", ומתארת שיטה בה צבע נמשח על טיח, קירות או תקרות.
על ידי פיגמנט המעורבב במעט מים ומונח על סיד או טיח טרי ונספג לתוכו.
בשיטה זו צבעי הציור נשארים בהירים מאות בשנים.
נעשה על טיח יבש ולכן מחייב שימוש בחומר מקשר כגון ביצה, טמפרה, דבק או שמן כדי לחבר את פיגמנט הצבע אל הקיר.
מצו פרסקו (או חצי פרסקו) הוא ציור על טיח כמעט יבש בו הפיגמנט רק חודר מעט לתוך הטיח.
הוא מתואר כמצב בו הטיח יציב דיו שלא ניתן להטביע בו טביעת אצבע.
בטכניקה זו השתמש הצייר מיכלאנג'לו ויש בה מעט מיתרונותיה של שיטת הסקו.
בתקופת יוון ורומא העתיקה השתמשו בציורי הקיר בשעווה חמה מומסת עם חומר מאחד כמו דונג דבורים או שרף שנמשחה על הקיר בעודה חמה.
במאה ה-16 באירופה, השתמשו גם בציור שמן על קנבס שהועבר אל הקיר לאחר סיומו.
יתרון השיטה היא השלמת היצירה בסטודיו של האמן.
אולם חסרונות השיטה היא בעמידותו הנמוכה של בד הקנבס אל מול הטיח.
כמו כן, צבעי השמן מייצרים צבע פחות מבריק ובהיר, והפיגמנטים מצהיבים ומשופעים מניזקי הזמן והסביבה.
היום ציירי הקיר משתמשים בטכניקות שונות לציור.
ובדרך שונה למשיחתם של הצבעים.
החל מצבעים מסיסים במים או שמן, תחליבים וצבעי אקריליק, המיושמים בעזרת מברשת, גלגלת או איירבראש.
כיום ניתן להקרין את העיצוב שרוצים לצייר על המשטח בעזרת מקרן, ולהעתיק אותו עם עפרון בטרם מתחילים בצביעה.
ובסיום הצביעה למרוח שכבות של לקה המגינה על העבודה מנזקי הסביבה.
שיטה נוספת היא הפרסקוגרפיה (בתרגום: כתיבת פרסקו), תהליך בו מייצרים ציורי קיר בעזרת צילום והדפסה דיגיטלית של היצירות על משטחי קנבס, היתרון הוא שניתן לצלם יצירות קיימות ולייצר אותן מחדש באיכות דומה למקור.
החסרונות הם בייצור המוני פוטנציאלי ובכך שהיצירה כבר לא תהיה יחידה במינה.
כן מזמיני היצירות לא יכולים להוסיף ליצירה, ברגע שהיא עברה לתהליך ההדפסה.
שיטת הפרסקוגרפיה משמשת לרוב בפרסומות גדולות המוצגות על קיר של מבנה.
ניתן לצייר ישירות על גבי הקיר או להדפיס על ויניל ולחברו אל הקיר.
ציורי הקיר חשובים בכך שהם מביאים את האמנות למרחב הציבורי בשל גודלם ומובלטותם.
ועבור האומנים הם חושפים את יצירתם לקהל רחב שייתכן ולא יגיע לגלריה לאומנות.
ציורי הקיר יכולים לקחת חלק בשחרור חברתי או כאמצעי להשגת מטרה פוליטית.
האפקטים החזותיים יכולים למשוך תשומת לב ציבורית לנושאים חברתיים.
כאשר במשטרים טוטליטריים הם יכולים להיעשות בהזמנה ובשירות השלטון ככלי תעמולתי לשליטה על ההמון.
לציורי הקיר יכולה להיות השפעה דרמטית במודע או שלא במודע על עמדותיהם של העוברים והשבים.
וכן להוסיף לאסתטיקת סביבת היומיום שלהם.
ציורי קיר מפורסמים ניתן למצוא במקסיקו, ניו יורק, פילדלפיה, בלפסט, דרי, לוס אנג'לס, ניקרגואה, קובה ובהודו המשמשים אמצעי חשוב של תקשורת עבור אנשים בעלי אתניות שונה וקהילות בהם יש סכסוך מתמשך.
כדוגמת הסכסוך בדרי שבצפון אירלנד, ואף לסייע לפתור את המחלוקות בטווח הרחוק.
בנוסף, עיירות רבות משתמשות בציורי קיר כאטרקציה תיירותית וכאמצעי להגדיל את הכנסות העיירות.
ציורי קיר נעשים גם בישראל, בעיקר בערים הגדולות ירושלים ותל אביב, שבהן יש גם מסורת של גרפיטי ואמנות רחוב לצד קהילות אמנים יוצרים.
הציורים נעשים בחלקם כיוזמות פרטיות וחלקם ביוזמת הרשויות או גופים ציבוריים.
חלק מהציורים נוצרו כמחאה או כהבעת הזדהות ואחרים נועדו כדי לקשט ולשפר את חזות העיר.
בין ציירי הקיר הידועים בישראל נמנים רמי מאירי, דורון וינר, עדי סנד ו-Know Hope.
אמנות הקיר היא חלק מנוף הארץ.
יצירות בציור, בתבליט, בפסיפס ועוד מוצגות על קירות מבני ציבור, חלקם הם בעלי משמעות היסטורית, חברתית לאומית ודתית.
בשנים 2013-2014 נערך ביד בן - צבי ביוזמת אגף מורשת במשרד רוה"מ, סקר ראשון מסוגו של אמנות הקיר בישראל, שבאה לביטוי בסגנונות שונים ובטכניקות מגוונות מאז המאה ה - 19 ועד ימינו על קירות מבני ציבור ובבתים פרטיים ברחבי הארץ.
התבליטים והעיטורים, חלקם נעשו בידי אמנים ידועי שם ואחרים בידי אמנים מקומיים.
בין האומנים המוכרים, שאמנות הקיר שיצרו מוצגת בסקר, מופיעים: אברהם אופק, גרשון קניספל, לב סירקין, יוחנן סימון, יצחק ב"ק, ונפתלי בז"ם.
ציורי קיר ותקרה מורכבים צוירו בבתים של אנשים אמידים בבתי אפנדים ערבים ובבתי יהודים עשירים וכן במבני ציבור ובבתי כנסת.
בבתי יהודים צוירו תמונות נוף אירופי ומקומות קדושים דוגמת הכותל המערבי וקבר רחל.
בבתי הטמפלרים נמצאו בעיקר אורנמנטים גאומטרים ופרחוניים.
הגל הראשון של ציירי קיר יהודים ממזרח אירופה היגיע לארץ ישראל עם העלייה השנייה בסוף 1903. ב 1913 הקים שמואל מלניק מאנשי בצלאל את "אגודת הציירים והצובעים" בירושלים.
מרבית ציורי הקיר שנמצאו בארץ בוצעו באמצעות שבלונות מנייר, אמנות דקורטיבית שהביאו עמם העולים לקירות ולתקרות בבתי הארץ.
בשנות ה - 30 של המאה העשרים, כשסגנון הבנייה הבין - לאומי הפך דומיננטי השתנו הטעמים וציורי הקיר הדקורטיבים פינו את מקומם לטובת סגנון ציור מאופק וצנוע.
ציורי קיר כיום נמצאים גם כאלמנט דקורטיבי בעיצוב פנים.
גם בשוק הפרטי בו הציורים משמשים כמרכיב אומנותי, בדומה לתמונה ממוסגרת על קיר כשהקיר כולו משתלב בחלל ומהווה יצירת אמנות בפני עצמה.
יצירה כזאת מעניקה ייחודיות לבית מגורים, או כמממשת פנטזיה בחדר ילדים על ידי ציור של יער או מסלול מרוצים ומעודדת כך משחק וחיבור אל יצירות אומנות.
ציורים כחלק מעיצוב פנים ניתן למצוא גם במרחבים ציבוריים כדוגמת, בתי ספר, בתי חולים ובתי אבות כמרכיב המנעים את האווירה ומעניק תחושה כי מוסדות אלה משדרים אכפתיות.
בשנות ה-80 ציורי קיר בבתים הפכו לפופולריים במיוחד, ייתכן וניתן לשייך זאת למרחבי הבית שהצטמצמו בערים.
וציורי הקיר מעניקים אשליה של מרחב רב יותר וטבעי בעזרת ציור הטבע והופכים לחלק מהמרכיב האדריכלי של הבית המשפיע על תחושת דייריו.
ציור (1964) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
זריצקי יצר את הציור בשנת 1964 על שלושה בדים זהים בגודלם (130 על 270 ס"מ) והוא מהווה חלק מסדרה של ציורים שנוצרו באותה עת וכונו בידי מרדכי עומר כ"נגיעות בירוק".
קבוצת יצירות זו מכילה קבוצה של קומפוזיציות מופשטות, בהן שולט הגוון הירוק.
מבנה הציור של זריצקי מושתת על צורות גאומטריות המצוירות בעזרת משיכות מכחול חופשיות.
צורת ציור זו מעניקה ליצירה אופי אקספרסיבי.
בשנת 1968 זכה זריצקי ב"פרס סנדברג", שהוענק לו ב-2 בינואר 1968. בין חברי ועדת הפרס היו וילם סנדברג ויונה פישר.
בעקבות הזכייה בפרס נרכש הציור על ידי מוזיאון ישראל.
מאז שנרכש הוצג הציור דרך קבע בתצוגות האוסף של מוזיאון ישראל.
בשנת 1984 הוצג הציור במסגרת רטרוספקטיבה שנערכה לזריצקי במוזיאון תל אביב לאמנות.
החל משנת 2010 שולב הציור בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
ציוניוני הדרך, שירים שהיו ועודם, תש"ח-תשל"ח הוא קובץ שירים או שירון, הכולל 232 שירים אהודים שנהגו לשיר בציבור בתקופת השנים תש"ח 1948 עד תשל"ח 1978. נערך על ידי גיל אלדמע, גלעד בן ש"ך ואמנון שילוני, ובראשו הקדמה של יצחק לבני.
ראה אור בהוצאת "רשות השידור, חטיבת התוכניות הקלות ברדיו" בירושלים, והוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב במהדורות רבות.
שם הספר נלקח מהשורה הראשונה בשיר "שירת הנודד" מאת אהרן אשמן: "הי, ציוניוני הדרך".
הלל, דני סנדרסון ואלון אולארצ'יק.
"ציוניוני הדרך" מבטא את רוח הזמן שמתקופת הקמת המדינה ב-1948 ועד המהפך בשנת 1977, את מנעד הרעיונות, המוסכמות החברתיות והמוסריות והמאוויים של החברה הישראלית; כמו גם את הטעם התרבותי והמוזיקלי של מגזרים רחבים בה.
בהקדמה כתב לבני על ערכם של קובצי שירים ופזמונים, לדעתו "הם אזכור של תקופות שעברו, של ימי היידיש והלדינו, של חלוצים, עליות ומלחמות, של ילדותנו ונעורנו.
השירים החסידיים שהורינו אהבו לשיר לנו, חוזרים אלינו לעיתים קרובות כשאנחנו לבדנו, ואיש אינו שומע.
אני מניח שהם חשובים לנו מפני שהם מעלים זכרונות, ולאנשים יכולים להיות זכרונות גם ממקומות שמעולם לא היו בהם".
הפרקים נקראו על פי שמות שירים ידועים ואהודים, ומבחירתם משתמע מנעד ערכים אופייני של החברה הישראלית, לפי עורכי הקובץ.
מי שחלם - על רגשות ותקוות במעגלי ההוויה הישראלית: המשפחה, הצבא והאומה; כולל את השירים: "מי שחלם", "מה אברך", "אליפלט", "הרעות", "שנינו מאותו הכפר", "הוא לא ידע את שמה", "בן יפה נולד", "עמק דותן", "היה הוא אפור", "בשביל אל הבריכות", "הקרב האחרון",
זמר שכזה - שירים אהובים ועל אהבה, ושירים על שירים.
חופים - שירי געגועים ועונות השנה, נופים ואהבה.
כולל את השירים: "חופים", "שיר משמר", "שיר לערב שבת", "צפור שנייה", "שיר היונה", "על אם הדרך", "בואי כלה", "נאסף תשרי", "כמו צמח בר", "פגישה לאין קץ".
אדבר איתך - שירים על יחסי אהבה וזוגיות.
ציור חזיתות היא סוג של אמנות מקומית הנפוצה בעיקר בכפרים ובעיירות האלפינים בדרום גרמניה ואוסטריה ובעיקר בבוואריה-עילית וטירול, אולם ניתן למצוא אותם בכל המרחב הכפרי וההררי במדינות מרכז אירופה.
מקורו של השם שנוי במחלוקת אך הוא נובע ככל הנראה מהכינוי "Zum Lüftl", לביתו של צייר החזיתות פרנץ זרף צווינק (Franz Seraph Zwinck) שחי בשנים 1748–1792 בכפר אובראמרגאו שלמרגלות הצוגשפיצה.
ציורי החזיתות בסגנון זה מהווים גרסה מקומית של ציורי קיר המכונים בצרפתית "תעתועי ראייה" ( trompe l'oeil) שהתפתחו בתקופת הבארוק, ואשר יחודם הוא ברישום מדומה של תמונה בשלושה ממדים, באמצעות יצירת פרספקטיבה וחיקוי של אלמנטים אדריכליים במבנה.
הללו יוצרים באמצעות שילובם במבנה הפיזי, אשליה של אדריכלות עילית, השתקפויות וחללים סגורים בזוויות ישרות.
נושאי הציור על חזיתות הבתים מייצגים בדרך כלל את תחום עיסוקו או מקצועו של בעל הבית, סמלים משפחתיים, מוטיבים קלאסיים מספרי הקודש ותחומי פעילות עממית של האזורים הכפריים בהרי האלפים כגון חקלאות וציד.
בחלק מן הציורים מופיעים דגלים בעלי מוטו רלוונטי לקהילה ספציפית ולעיתים משולבים בהם גם שעוני שמש.
ציורי הקיר מבוצעים בטכניקה של פרסקו על מצע של טיח על בסיס סיד.
הצבעים נקשרים למצע באמצעות תגובה כימית ומקנים לציור כושר הישרדות לאורך ימים גם בתנאי מזג האוויר הקשה האופייני לאזור.
ציור גוף הוא צורה של אמנות גוף.
שלא כמו קעקועים וצורות אחרות של אמנות גוף, ציור גוף הוא זמני, צבוע על עור האדם, והוא נמשך רק מספר שעות, או לכל היותר (במקרה של חינה או "קעקועי חינה") שני שבועות.
ציור גוף זה המבוצע על הפנים בלבד ידוע כציור פנים.
ציור גוף מכונה גם (סוג של) "קעקוע זמני"; ציור גוף בקנה מידה גדול או ציור-על-כל-הגוף הוא הקרוי בדרך כלל ציור גוף, ואילו ציור בקנה מידה קטן יותר או מפורט יותר, מכונה קעקוע זמני.
ציור גוף לא תמיד מבוצע לכל היקפו של גוף עירום, אלא יכול להיעשות בקנה מידה קטן יותר על חלקים חשופים של אדם לבוש.
חלה תחייה מחדש של ציורי הגוף בחברה המערבית מאז 1960, כחלק מהליברליזציה של הנורמות החברתיות בנוגע לעירום, ולעיתים קרובות מגיע בצורת חשפנות.
גם היום קיים ויכוח קבוע לגבי הלגיטימיות של ציור גוף כאמנות.
תחילת זרם ההתעוררות המודרני מתוארך לשנת לתערוכה העולמית של 1933 בשיקגו, כאשר מקס פקטור והדוגמנית שלו סאלי ראנד נעצרו על גרימת מטרד ציבורי כאשר הוא צבע את גופה עם ציוד האיפור החדש שלו שהוכן עבור סרטים הוליוודיים.
ציור גוף משמש לעיתים כאמצעי להשגת תשומת לב במחאות פוליטיות, למשל, אלה המבוצעות על ידי PETA נגד "ברברי".
פסטיבלי ציור גוף מתרחשים מדי שנה ברחבי העולם, ומקבצים ציירים גוף מקצועיים, כמו גם חובבנים להוטים.
ציורי גוף יכולים להימצא בדרך כלל גם במשחקי כדורגל כדורגל, מסיבות רייב, ובפסטיבלים מסוימים.
החל משנת 1998 מתקיים פסטיבל ציורי הגוף העולמי ב-Pörtschach באוסטריה הוא אירוע האומנות הגדול ביותר בתחום ציורי הגוף המושך אלפי מבקרים המעריצים את העבודה של המשתתפים.
הוא מתקיים כל שנה ונמשך שלושה ימים.
החל משנת 2017 הוא נערך בקלגנפורט.
באותה שנה התחרות השתתף דובי פריגר וסיים אותה במקום השביעי.
"כתוב בעור", סרט מ-1996 של פיטר גרינוויי, סובב סביב נושא ציורי הגוף.
בשנת 2009, חברת התעופה הלאומית של ניו זילנד אייר ניו זילנד יצרה פרסומת וסרט בטיחות, שמציגים את צוות חברת התעופה (כולל המנכ"ל רוב פייף) לבושים מדים שצוירו על גופם.
מעשה זה היה חלק מקמפיין החברה "לא מסתירים דבר", כדי להדגיש את ההבדל בין חברות תעופה זולה לחברות הכוללות את שלל שירותי הטיסה.
ציור מדהובאני (או ציור מיתילה) הוא סוג אומנות נשים מחבל ארץ מיתילה שבמדינת ביהר בהודו וכן בנפאל.
הציור נעשה באמצעות האצבעות, זרדים, מברשות, חודי-עטים וגפרורים, ומשתמש בצבעים ופיגמנטים טבעיים.
הוא מאופיין בדגמים גאומטריים המושכים את העין.
אומנות זו כוללת תכנים טקסיים המקושרים לאירועים מסוימים, כגון לידה או נישואין, פסטיבלים, כגון הולי, סוריה שאסטי, קאלי פוג'ה, אופניאנה, ודורגה בוג'ה.
הציור המדהובאני/מיתילה הוא באופן מסורתי אומנות של נשים מקהילות שונות בחבל ארץ מיתילה בהודו ונפאל, ומחוז מדהובאני הוא מרכז ייצוא עיקרי של ציורים אלה.
במקור, סגנון הציור היה בעיקר באומנות קיר או רצפה ברחבי האזור, ובזמנים עכשוויים התפתח גם לציור על נייר, בד, וקנבס, בעיקר במדהובאני, ומשום כך מה שהיה ידוע בעיקר כ"ציור מיתילה" מוכר היום גם כ"ציור מדהובאני".
הציורים המדהובאנים עשויים מדבק אבקת אורז, אוכרה וצמחים אחרים.
לאמנות המדהובאנית יש חמישה סגנונות ייחודיים, והם בהרני (Bharni), קאצ'ני (Katchni), טנטריק (Tantrik), גודנה (Godna), וקוהבר (Kohbar).
בשנות ה-1960s, הסגנונות גודנה, בהרני וטנטריק צוירו בעיקר על ידי נשים ברהמיניות, מהקאסטה הגבוה.
הנושאים של הציורים היו בעיקר דתיים, כשהם מתארים אלים ואלות, ואת החי והצומח.
הציורים של נשות הקאסטות הנמוכות כללו בעיקר היבטים של חיי היומיום, סמלים, סיפורי הדמות ראג'ה שאילש, שומר הכפר, וכדומה.
אבל מאז, אמנות המדהובאני עברה גלובליזציה, וכבר אין הבדלים מבוססי מעמד, והאמניות עובדות בכל הסגנונות.
הציור המדהובאני זכה להכרה רשמית ב-1969 כאשר סיטה דווי זכתה בפרס המדינה מטעם ממשלת ביהאר.
בשנת 1975, נשיא הודו העניק את פרס פדמה שרי לג'גדמבה דווי, ואת הפרס הלאומי לסיטה דווי, שתיהן אמניות מדהובאני.
סיטה דווי זכתה בפרס פדמה שרי ב-1981, את פרס ראטנה ביהאר ב-1984, ואת פרס שליפ גורו ב-2006. בשנת 1984 גנגה דווי זכתה בפרס פדמה שרי.
מהסונדרי דווי זכתה בפדמה שרי בשנת 2011. באווה דווי, ימונה דווי, שאנטי דווי, צ'אנו דווי, בינדשווארי דווי, צ'נדרקלה דווי, שאשי קאלה דווי, לילה דווי, גודווארי דוטה, בהארטי דאיאל, מאנישה ג'הה, אמבריקה דווי, וצ'נגרבהושאן גם זכו בפרס הלאומי.
ציור נוף הוא מונח המשמש לתיאור יצירות אמנות, המציגות נופי טבע, כמו הרים, עמקים, נהרות, עצים ויערות.
המונח מתייחס במיוחד ליצירות אמנות בה כל אותם האלמנטים מסודרים בקומפוזיציה קוהרנטית.
השמיים כמעט תמיד נכללים בציורי נוף, ומזג האוויר הוא לרוב מרכיב בקומפוזיציה.
ציורי נוף יכולים להיות דמיוניים לחלוטין, או ניסיון של האמן ליצור העתק של נוף אמיתי.
פרנצ'סקו פיליפיני נחשב לאחד מהדמויות המרכזיות של ציור הנוף באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, והשפעתו ניכרת במשך למעלה ממאה שנה.
פיליפיני נסע לפריז לבקר את ידידו קלוד מונה, שממנו שאב השראה טכנית מסוימת, אך נבדל ממנו בגישתו הרעיונית, ופיתח שפה ציורית עצמאית ותנועה חדשנית.
מעמדה זו נולדה מגמה עצמאית, אשר נקראה מאוחר יותר על ידי המבקרים בשם "פיליפיניזם" או "אימפרסיוניזם איטלקי", בניגוד גמור לפואטיקה של האימפרסיוניזם הצרפתי.
גישה זו נשענה על ראייה אתית של החברה ותפיסה פילוסופית של הנוף, תוך דחייה של פשרות מסחריות ושאיפה לשחזר את כבודו של עולם העבודה הכפרי ואת המהות הפנימית של המקומות המוצגים.
עבודות רבות של אומברטו בוצ'וני – ביניהן Le Risaiole ו־Sera – שואבות השראה ישירה מנופיו החקלאיים של פיליפיני, הן בבניית האור והן בהרכב הכללי, כפי שהוכרה גם על ידי ההיסטוריוגרפיה של הפוטוריזם, אשר שמרה על חלק מן המבנים החזותיים.
הפיליפיניזם מוכר כיום כאחת ההתפתחויות המתקדמות ביותר של ציור הנוף באירופה וכמבשר של מגמות מרכזיות בציור המודרני של המאה ה-20.
מבין מבשרי הסימבוליזם הנופי באמנות האיטלקית נחשב כיום פרנצ'סקו פיליפיני (1853–1895) לאחד המרכזיים.
פיליפיני פעל בין ברשיה למילאנו והיה קשור בראשית דרכו לזרם הנטורליזם שאחרי הסקאפיליאטורה.
אף שמעולם לא השתייך רשמית לתנועה הסימבוליסטית, החל משנת 1882 פיתח פיליפיני שפה ציורית חדשה – אטמוספירית במיוחד ובעלת עומק רעיוני – שהתבססה על העקרונות הבאים:
שילוב הדמות האנושית בתוך הנוף, לא כאמצעי נרטיבי אלא כרכיב רגשי ומבני;
שימוש באור כגורם נפשי ולא כתיאור חזותי בלבד;
תפיסת הנוף כ"סף" בין הנראה למנטלי, בין חומר לזיכרון;
פלטת צבעים מצומצמת וקרה, הנשלטת בעיקר על ידי גוונים של אפור כסוף וחום עמום.
מאפיינים אלו ניכרים ביצירות כמו Verso sera (1888), והם מקדימים את הנושאים המרכזיים של הסימבוליזם האיטלקי.
פיליפיני השפיע באופן ישיר על שלב היצירה הקדם-פוטוריסטי של אומברטו בוצ'יוני.
המחקר בן זמננו רואה בפיליפיני את הראשון שהעביר לציור הנוף האיטלקי תפיסה פנימית-נפשית במקום תיאורית-חזותית גרידא, וכך הוא משמש חוליה מקשרת בין הנטורליזם של המאה ה-19 לבין הסימבוליזם של המאה ה-20.
ציור הבארוק הוא הציור המזוהה עם תנועת תרבות הבארוק.
תנועת הבארוק מזוהה לעיתים קרובות עם אבסולוטיזם, הרפורמציה הנגדית והתחייה הקתולית, אך למרות זאת אפשר למצוא ברחבי מערב אירופה אמנות ואדריכלות בארוק רבה וחשובה במדינות שלא היו אבסולוטיות או היו פרוטסטנטית וזה מראה את הפופולריות הנרחבת של תנועה זו.
ציור הבארוק מקיף מגוון רחב של סגנונות, שכן רוב הציורים החשובים והעיקריים ביותר נוצרו בתקופה שמתחילה בסביבות 1600 ונמשכת לאורך המאה ה-17 ועד לתחילת המאה ה-18 שייכים לסגנון מזוהה כיום כציור הבארוק.
בביטויים הטיפוסיים ביותר שלה, אמנות הבארוק מאופיינת בדרמה גדולה, צבעים עשירים ועמוקים והן אורות עזים וצללים כהים, אך הקלאסיציזם של ציירי הבארוק הצרפתיים כמו פוסן וציירי הז'אנר ההולנדיים כמו ורמיר נכללים גם הם במונח זה, לפחות באנגלית.
בניגוד לאמנות הרנסאנס, שבדרך כלל הציגה את הרגע שלפני התרחשות אירוע, אמני הבארוק בחרו את הנקודה הדרמטית ביותר, הרגע השיא שבו התרחשה הפעולה: מיכלאנג'לו, שעבד ב, מראה את דוד שלו רגוע ושקט לפני שהוא נלחם גוליית; דוד בסגנון הבארוק של ברניני נתפס בעת השלכת האבן לעבר הענק.
אמנות הבארוק נועדה לעורר רגש ותשוקה במקום הרציונליות השלווה שזכתה להערכה בתקופת הרנסאנס.
בין הציירים הגדולים ביותר של תקופת הבארוק נמנים ולאסקס, קאראווג'ו, רמברנדט, רובנס, פוסין, ו-ורמיר.
Caravaggio הוא יורש של הציור ההומניסטי של הרנסאנס הגבוה.
גישתו הריאליסטית לדמות האדם, שצוירה ישירות מהחיים ומוארת באופן דרמטי על רקע אפל, זעזעה את בני דורו ופתחה פרק חדש בתולדות הציור.
ציור הבארוק הופך לעיתים קרובות סצנות לדרמטיות יותר באמצעות אפקטי אור של chiaroscuro ; ניתן לראות זאת ביצירות של רמברנדט, ורמיר, ודה לה טור.
הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק פיתח סגנון דיוקן חינני אך מרשים שהשפיע מאוד, במיוחד באנגליה.
השגשוג של הולנד של המאה ה-17 הוביל לייצור עצום של אמנות על ידי מספר רב של ציירים שברובם היו בעלי התמחות גבוהה בציור ז'אנר, נופים, טבע דומם, דיוקנאות או ציור היסטורי.
הסטנדרטים הטכניים היו גבוהים מאוד, וציור תור הזהב ההולנדי הקים רפרטואר חדש של נושאים שהיה משפיע מאוד עד להגעתו של המודרניזם.
זה הוביל לתפיסה פופוליסטית של תפקידה של אמנות כנסייתית כפי שנתפסה על ידי היסטוריונים רבים של אמנות כמניע לחידושים של קאראווג'ו והאחים קראצ'י, שכולם עבדו (והתמודדו על עמלות) ברומא בסביבות שנת 1600, אם כי בניגוד לקראצ'י, קרוואג'יו ספג ביקורת מתמדת על חוסר צניעות במושאי עבודתו.
יחד עם זאת, למרות שציור דתי, ציור היסטורי, אלגוריות ודיוקנאות עדיין נחשבו לנושאים האציליים ביותר, נוף, טבע דומם וז'אנר הפכו נפוצים יותר גם במדינות קתוליות, והיו הז'אנרים העיקריים במדינות הפרוטסטנטיות.
המונח "בארוק" שימש בתחילה במשמעות גנאי שמציינת את הגזמות ההדגשה שלו.
אחרים שואבים אותו במקור מהמונח המנמוני "בארוקו" המציין בלוגיקה צורה של סילוגיזם.
בפרט, המונח שימש לתיאור יתירות אקסצנטרית ושפע פרטים רועש, שעמד בניגוד חד לרציונליות הברורה והמפוכחת של הרנסאנס.
שמו טוהר מהיבטים שליליים לראשונה על ידי היסטוריון האמנות יליד שווייץ, היינריך ולפלין (1864–1945) ב-Renaissance und Barock שלו (1888); ולפלין זיהה את הבארוק כ"תנועה מיובאת להמונים", אמנות שהיא אנטיתזה לאמנות הרנסאנס.
הוא לא עשה את ההבחנות בין מנייריזם לבארוק כפי שעושים מחברים מודרניים, והוא התעלם מהשלב המאוחר יותר, הבארוק האקדמי שנמשך עד המאה ה-18. מחברים בצרפתית ובאנגלית לא התחילו להתייחס לבארוק כאל מחקר מכובד עד שהשפעתו של ולפלין הפכה את תחום לימוד הגרמני של הבארוק לבולט.
בעקבות איטליה, מדינות הים התיכון ובעקבותיהן באיטיות רוב האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה ובמרכז אירופה, אימצו בדרך כלל גישה בארוקית מלאה.
אמנות שונה למדי התפתחה מתוך מסורות ריאליסטיות צפוניות בציור תור הזהב ההולנדי של המאה ה-17, שהיה בו מעט מאוד אמנות דתית, ומעט ציור היסטורי; במקום זאת היא מילאה חלק מכריע בפיתוח ז'אנרים חילוניים כמו טבע דומם, ציור ז'אנר של סצנות יומיומיות, וציור נוף.
בעוד שהאופי הבארוקי של אומנותו של רמברנדט ברור, התווית "בארוק" פחות בשימוש עבור ורמיר ואמנים הולנדים רבים אחרים.
רוב האמנות ההולנדית חסרה את האידיאליזציה ואהבת הפאר האופייניים להרבה יצירות בארוק, וזה כולל את השכן ששותף לחלק מהמגמות ההולנדיות, תוך שהוא ממשיך לייצר את הקטגוריות המסורתיות שלו בסגנון הבארוק ברור יותר.
בצרפת קלאסיקה מכובדת וחיננית העניקה טעם מיוחד לציור הבארוק, וגם שם המאה ה-17 המאוחרת נחשבת כתור זהב לציור.
שניים מהאמנים החשובים ביותר, ניקולא פוסין וקלוד לורן, שנשארו בבסיסם ברומא, שם עבודתם, שכמעט כולה בציורים שצוירו בכן לציור, זכתה להערכה רבה על ידי פטרונים איטלקים כמו גם צרפתים.
ציור ז'אנר הוא ציור המתאר היבטים של חיי היומיום על ידי הצגת אנשים רגילים העוסקים בפעילויות משותפות, בניגוד לציורים המתארים אירועים היסטוריים, דיוקנאות, ציור טבע דומם או ציור נוף.
אחת ההגדרות הנפוצות של סצנת ז'אנר היא שהיא מציגה דמויות שלא ניתן להצמיד אליהן זהות לא בנפרד או ביחד.
לעיתים יצירה תיחשב כיצירת ז'אנר גם אם האמן השתמש באדם ידוע - בן משפחתו, למשל - כמודל.
במקרה זה יהיה הדבר תלוי בשאלה אם היצירה נועדה על ידי האמן להיתפס כדיוקן, מה שלא תמיד ניתן לענות עליה בצורה אובייקטיבית.
התיאורים יכולים להיות מציאותיים, מדומיינים או עברו רומנטיזציה על ידי האמן.
בגלל הנושא המוכר והסנטימנטלי שלהם, ציורי ז'אנר היו פופולריים בקרב הבורגנות, או מעמד הביניים .
נושאי ז'אנר מופיעים במסורות רבות של האמנות.
עיטורים מצוירים בקברים מצריים עתיקים מתארים לעיתים נשפים, בילויים וסצנות של עבודות חקלאיות.
פליניוס הזקן מזכיר בכתביו צייר לוחות הלניסטי בשם פייריקוס.
המצייר נושאים "נמוכים" כאלו המתאימים לציורי קיר פרובינציאליים בפומפיי: "מספרות, דוכני סנדלרים, עכוזים, מאכלים ונושאים דומים".
כתבי יד מעוטרים מימי הביניים מתארים לעיתים קרובות סצנות יומיומיות של חיי האיכרים.
עד המאה ה-18 ארצות השפלה שלטו בתחום ציורי הז'אנר, השיא היה במאה ה-17 עת הבארוק הפלמי ותור הזהב ההולנדי יצרו מומחים רבים לסצנות הז'אנר.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 צייר הרנסאנס הפלמי יאן סנדרס ואן המסן צייר סצנות ז'אנר חדשניות בקנה מידה גדול, לעיתים שילב בהם נושא מוסרי או סצנה דתית ברקע.
היה זה חלק מדפוס של "היפוך מנייריסטי " אשר התפשט אצל ציירי אנטוורפן, הטמעת נושאים "נמוכים" על רקע סצנה דתית.
במחצית השנייה של המאה ה-16, פיטר ארטסן ויואכים ביוקלר מאנטוורפן ציירו עבודות המציגות בחזית טבחים או מוכרי שוק בתוך שפע של ירקות, פירות ובשר, עם סצנות דתיות קטנות בחללים ברקע.
בערך באותו זמן, פיטר ברויגל האב הפך את האיכרים ואת עבודתם, אותה תיאר בצורה טבעית ביותר, לנושא של רבים מציוריו.
במהלך המאה ה-17 ציירים רבים מארצות השפלה התמחו בנושאי הז'אנר, ביניהם ניתן למנות את אדריאן ואיזק ואן אוסטה, יאן סטיין, אדריאן ברואר, דייוויד טנירס הבן, יוס ואן קרייסבק, גיליס ואן טילבורג, אלברט קאופ, וילם ואן הרפ, דייוויד ריקאארט השלישי, יאקוב יורדאנס, פיטר דה הוך והבולט מכולם יאן ורמיר.
קנה המידה הקטן בדרך כלל של ציורים אלו התאים להצגתם בבתים של רוכשים מהמעמד הבינוני.
ה'ריאליזם' לכאורה של האמנות ההולנדית והפלמית מהמאה ה-17 נותן לצופה את הרושם הראשוני שהאמן מתכוון אך ורק לתאר סצנות של חיים משותפים בצורה מציאותית.
אולם מתחת לייצוג הריאליסטי מסתתרות לעיתים קרובות משמעויות נוספות, מוסריות או סמליות.
לדוגמה, "מוכר העופות" של חבריאל מטסו משנת 1662 מציג מוכר עופות זקן מושיט לאישה צעירה תרנגול חי שראשו מופנה כלפי מעלה.
התנוחה המרומזת של ראש התרנגול והעובדה שהמילה ההולנדית ל'ציפורים' (vogelen) הייתה גם כינוי גס לקיום יחסי מין, הצביעו על כך שהאמן כלל בציור שלו גם משמעות חריפה.
אדריאן ברואר צייר מספר ציורי ז'אנר העוסקים בחמשת החושים או שבעת החטאים הקטלניים.
דוגמה לכך היא ציור הז'אנר הקבוצתי שלו "המעשנים" המתאר את חוש הטעם.
אמנים אחרים כללו משמעויות מוסריות בסצנות הז'אנר שלהם.
"המשפחה המאושרת" של יאן סטין שצויר ב-1668 מתאר ערב משפחתי עליז עם ראש המשפחה השיכור כלוט, שר בכל כוחו בגיבוי האם והסבתא, הבית כולו מבולגן והילדים מצטרפים לשירה עם כלי נגינה.
מוסר ההשכל של התמונה מובהר בפתק התלוי על מדף האח ובו כתוב "So de ouden songen, so pijpen de jongen", כלומר ילדים ילמדו את התנהגותם מהוריהם.
גם ג'ייקוב ג'ורדנס צייר סדרה של ציורים על אותו נושא כ-30 שנה קודם לכן.
אחד הנושאים החוזרים בציור הז'אנר הפלמי וההולנדי הוא זה של החברה העליזה .
עבודות אלה מציגות בדרך כלל קבוצת דמויות במסיבה או משתה, לפעמים בליווי של מוזיקה, לעיתים בבית או סתם שותים בטברנה.יש אומרים כי ציורים אלו מונים כשני שלישים מציורי הז'אנר.
סוגים נפוצים אחרים של סצנות מתארים שווקים או ירידים, חגיגות כפריות ("קרמסה") או חיילים במחנה ובביתני השמירה שלהם.
הצייר ההולנדי פיטר ואן לאר הגיע ב-1625 לרומא שם החל לצייר ציורי ז'אנר המשלבים סצנות מחיי העיירה קמפניה הרומית.
הוא גם הצטרף לארגון של ציירים פלמים והולנדים ברומא המכונה בנטפוכלס (בהולנדית 'ציפורי נוצה').
ואן לאר קיבל את הכינוי "איל במבוקצ'יו", שפירושו בובה מכוערת או מריונטה.
קבוצה ציירים פלמים והולנדים ומאוחר יותר גם איטלקים, שציירו סצנות ז'אנר של הכפר הרומי בהשראת יצירותיו של ואן לאר, כונו לאחר מכן בשם הבמבוצ'אנטי.
הקבוצה הראשונית כללה את אנדריס ויאן בוט, קארל דוז'רדין, יאן מיל ויוהנס לינגלבאך.
גם סבסטיאן בורדון היה קשור לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו.
חברי במבוצ'אנטי נוספים כוללים את מיכאל סוורטץ, תומאס ויז'ק, דירק הלמברקר, יאן אסלין, אנטון גובאו, ווילם רויטר.
יצירותיהם יהוו השראה לאמנים המקומיים מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, ג'אקומו צ'רוטי, אנטוניו צ'יפונדי וג'וזפה קרספי בין רבים אחרים.
התרבות הצרפתית של המאה ה-18 הביעה עניין מוגבר בתיאור חיי היומיום.
ז'אן-בטיסט גרוז (1725–1805) ואחרים ציירו קבוצות מפורטות וסנטימנטליות למדי או דיוקנאות בודדים של איכרים.
ההתפתחויות באמנות ההולנדית התקבלו בספרד באמצעות נוכחותם של אמנים פלמים שעבדו על פרויקטים בספרד וכן דרך ריבונות ספרד על הולנד הספרדית.
במאה ה-17, סצנות ז'אנר פיקרסקי רבות של חיי הרחוב וכן סצנות המטבח הידועות כבודגון צוירו על ידי אמנים ספרדים כמו דייגו ולאסקאס (1599–1660) ואסטבן מוריו (1617–1682).
יותר ממאה שנה מאוחר יותר, האמן פרנסיסקו דה גויה (1746–1828) השתמש בסצנות ז'אנר בציור ובהדפסים כמדיום לפרשנות אפלה על מצב האדם.
ביו השנים 1080 עד 1823 לערך עסק גויה רבות בנושאי ז'אנר ברישומים ובציורים.
עם דעיכת הציור הדתי וההיסטורי במאה ה-19, אמנים מצאו יותר ויותר עניין בנושאים ובחיים סביבם.
ריאליסטים כמו גוסטב קורבה (1819–1877) הכעיסו רבים על ידי הצגת סצנות יומיומיות בבדים גדולים בקנה מידה השמור באופן מסורתי לנושאים "חשובים".
כך הם טשטשו את הגבול שמייחד את ציור הז'אנר כקטגוריה נמוכה בהיררכיית הציורים.
אך למרות העיסוק הכאילו בסצנת ז'אנר, ציורים ריאליסטיים בקנה מידה כזה, והאופן החדש בו הדמויות מוצגות בו - אנשים בעבודה מתישה תחת מאמץ רב, לדוגמה (אנשי הסירות על הוולגה, איליה רפין, 1873) לא ייקרא בדרך כלל "ציורי ז'אנר".
ציורי ההיסטוריה עברו מתיאור בלעדי של אירועים בעלי חשיבות ציבורית רבה לתיאור סצנות ז'אנר בזמנים היסטוריים, הן הרגעים הפרטיים של דמויות גדולות והן חיי היומיום של אנשים רגילים.
מגמה זו, שבאה לידי ביטוי כבר ב-1817 כאשר אנגר צייר "את אנרי הרביעי משחק עם ילדיו", הגיעה לשיאה על ידי ז'אן-לאון ז'רום (1824–1904) וז'אן-לואי-ארנסט מסונייה (1815–1891).
ויליאם פאוול פרית' (1819–1909) היה צייר הז'אנר האנגלי המפורסם ביותר של התקופה הוויקטוריאנית.
פרית' צייר סצנות גדולות וצפופות במיוחד כחלק ממגמה שכיחה של הגדלת ציורי הז'אנר, בגולם ובמורכבות.
ציירי ז'אנר אנגליים נוספים מהמאה ה-19 כוללים את אוגוסטוס אג, פרדריק הארדי, ג'ורג' אלגר היקס, ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי.
בסקוטלנד גם היו שני ציירי ז'אנר משפיעים, דייוויד אלן (1744–1796) וסר דייוויד וילקי (1785–1841).
ברוסיה, ציירים ריאליסטים מפורסמים כמו ואסילי פרוב ואיליה רפין ייצרו גם ציורי ז'אנר.
בגרמניה התמחה קרל שפיצווג (1808–1885) בסצנות ז'אנר הומוריסטיות עדינות, ובאיטליה צייר ג'רולמו אינדונו (1825–1890) סצנות מחיי הצבא.
לאחר מכן, האימפרסיוניסטים, כמו עוד אמנים מהמאה ה-20 כמו פייר בונאר, יצחק הולץ, אדוארד הופר ודייוויד פארק ציירו סצנות מחיי היומיום.
בהקשר של אמנות מודרנית המונח "ציור ז'אנר" נקשר בעיקר לציור בעל אופי אנקדוטלי או סנטימנטלי במיוחד, שצויר בטכניקה ריאליסטית מסורתית.
בבלגיה, הלאומיות של המדינה החדשה שנולדה ב-1830 הולידה ציורי היסטוריה המפארים את עברה של האומה וגם ציורי הז'אנר חוזרים למודלים של המאה ה-17. דוגמאות לאמנים שפועלים בסגנון רטרו זה כוללים את פרדיננד דה בריקלייר, וילם ליניג האב והנדריק לייס.
בהשפעת תנועות אמנותיות זרות, כגון הריאליזם, הצליחו אמנים בלגים במחצית השנייה של המאה ה-19 להתנתק מהמסורות הישנות וליצור פורמט חדש לציורי הז'אנר שלהם.
דוגמה לכך היא אנרי דה בריקלייר שהשתמש באור ובצבע כדי להחדיר רוח מודרניסטית לסצנות הז'אנר האינטימיות שלו.
צייר הז'אנר האמיתי הראשון בארצות הברית היה המהגר הגרמני ג'ון לואיס קרימל.
הוא הושפע, לפחות בהתחלה, מאמנים אנגלים כמו ויליאם הוגארת' וציירים סקוטים כמו דייוויד וילקי והפיק סצנות תוססות ועדינות מהחיים בפילדלפיה בין השנים 1812 עד 1821. ציירי ז'אנר בולטים נוספים מהמאה ה-19 בארצות הברית כוללים את ג'ורג' כלב בינגהאם, ויליאם סידני מאונט ואיסטמן ג'ונסון.
הארי רוזלנד התמקד בסצנות של אפרו-אמריקאים עניים בדרום של אחרי מלחמת האזרחים, ג'ון רוג'רס (1829–1904) היה פסל שעבודות הז'אנר הקטנות שלו, שיוצרו בסיטונאות בטיח יצוק, היו פופולריות מאוד באמריקה.
העבודות של הצייר האמריקאי ארני בארנס (1938–2009) ושל המאייר נורמן רוקוול (1894–1978) מייצגות סגנון מודרני יותר של ציור ז'אנר.
הדפסי אוקיו-אה יפניים עשירים בתיאורים של אנשים בפנאי ובעבודה, וכך גם ציורים קוריאניים, במיוחד אלה שנוצרו במאה ה-18. ציירים קוריאנים בולטים כוללים את קים הונגדו, Sin Yun-bok, ו־Deuk-sin.
יצרני הדפסים יפניים בולטים כוללים קצושיקה הוקוסאי, טושוסאי שארקו, הירושיגה וקיטגאווה אוטאמרו .
ציורי ז'אנר הולנדיים מהמאה ה-17
ציור פנורמי היא יצירת אמנות מסיבית וגדולה החושפת מבט רחב ומקיף של נושא מסוים, לעיתים קרובות נוף, קרב או אירוע היסטורי.
הציורים הפנורמיים החלו לצבור פופולריות ב באירופה ובארצות הברית, מה שעורר התנגדות בקרב כמה מחברי תנועת השירה הרומנטית.
מספר ציורים פנורמיים שרדו לתוך המאה ה-21 והם מוצגים לציבור גם כיום.
בדרך כלל, ציורים פנורמיים המוצגים ברוטונדות מסוימות נועדו להיות כל כך מציאותיות עד כדי כך שהן עלולות להטעות את הצופה.
בסין, ציורים פנורמיים הם תת-קבוצה חשובה של ציורי , כאשר כמה דוגמאות מפורסמות הן "לאורך הנהר בשעת פסטיבל צ'ינגמינג" ו"עשרת אלפים מיילים של נהר היאנגצה".
ציור היסטורי הוא ז'אנר בציור המוגדר לפי נושאו, סצנה נרטיבית - ולא על פי סגנון אמנותי או תקופה מסוימת.
ציורים אלה מציגים בדרך כלל רגע עלילתי דרמטי, לעיתים מתוך מיתולוגיה יוונית ורומית, סיפורי המקרא או נושאים דתיים אחרים.
בניגוד לציורי דיוקן, טבע דומם או ציור נוף, שבהם הנושא הוא קבוע וסטטי, בציור היסטורי ההתרחשות היא דינמית.
מקור המונח במילה הלטינית historia והצרפתית histoire, שפירושן "סיפור" – ומכאן גם משמעותו: "ציור סיפורי".
רוב ציורי ההיסטוריה אינם עוסקים באירועים היסטוריים במובן הצר, במיוחד לא לפני אמצע המאה ה-19.
במהלך תקופות הרנסאנס, הבארוק והנאו-קלאסיציזם, ציור היסטורי נחשב לז'אנר היוקרתי והחשוב ביותר באמנות המערבית, ותפס את המקום הגבוה ביותר בהיררכיית סוגי הציור שהתקבעה באקדמיות לאמנות.
הוא נתפס כהמקבילה החזותית לאפוס הספרותי – כלומר, כאמנות שמסוגלת לבטא ערכים נעלים, רעיונות מוסריים, וסיפורים רבי-עוצמה.
תפיסה זו נוסחה לראשונה באופן תאורטי על ידי לאון בטיסטה אלברטי, שטען בשנת 1436 בחיבורו De Pictura ("על הציור" ) כי ציור היסטורי מרובה-דמויות הוא הצורה הנעלה ביותר של אמנות חזותית.
לדבריו, מדובר בז'אנר הדורש את רמת השליטה הגבוהה ביותר - בציור גוף האדם, ארכיטקטורה, טבע, קומפוזיציה, הבעה ומחוות – ולכן נחשב לשיא של יכולת אמנותית.
מעבר למורכבותו הטכנית, אלברטי הדגיש את ערכו האינטלקטואלי והרגשי של הז'אנר: העובדה שהוא "מציג היסטוריה לעיני הצופה", ומסוגל לרגש ולהניע אותו דרך סיפור חזותי דרמטי.
תפיסה זו השתרשה עמוקות באמנות האירופית ונשמרה לאורך מאות שנים.
האקדמיות הגבוהות לאמנות באירופה קידשו את הציור ההיסטורי כתחום המרכזי שאליו אמור אמן לשאוף, והעניקו לו את מרב התמיכה, ההדרכה וההכרה.
ציור מסוג זה נתפס כבעל תפקיד תרבותי ולאומי, ולעיתים גם פוליטי – דרך הצגת גיבורים, ערכים מוסריים, או אירועים מיתיים ודתייים בעלי משמעות כלל-חברתית.
רק במאה ה־19 החלו לערער על עליונותו, אך במשך תקופה ארוכה הוא נחשב לפסגת השאיפה של האמנות הגבוהה.
המונח "ציור היסטורי" לא היה בשימוש בתקופת ימי הביניים, אף על פי שבמערב נוצרו מחזורי פרסקו, מזבחות גדולים, ומיניאטורות מוארות בעלי אופי נרטיבי.
הוא התגבש בתקופת הרנסאנס האיטלקי, כאשר הופיעו יצירות שאפתניות, לעיתים דתיות ולעיתים בעלות נושא היסטורי עכשווי, בעיקר בפירנצה.
בין אלה ניתן למנות את שלושת הציורים הענקיים של פאולו אוצ'לו על "קרב סן רומנו", ואת "קרב קאשיונה" של מיכלאנג'לו ו"קרב אנגיארי" של לאונרדו דה וינצ'י – יצירות שנותרו לא גמורות.
סצנות מההיסטוריה העתיקה ומהמיתולוגיה היו גם הן פופולריות.
אלברטי, ובהמשך וזארי בספרו "חיי האמנים", ראו ביצירות היסטוריות את מדד העליונות של האמן.
אמנים רבים שאפו לפרסם את שמם באמצעות ציורי היסטוריה גדולים, גם על חשבון סוגות שבהן התמחו.
חלק מהכותבים התנגדו למונח "ציור היסטורי" והעדיפו מונחים כגון "ציור פיוטי" (poesia), או ניסו להבחין בין "היסטוריה" אמיתית – הכוללת דת והיסטוריה – לבין "פאבולה", הכוללת מיתולוגיה, אלגוריה וסיפורת.
ציוריו הגדולים של רפאל נחשבו, יחד עם אלו של מיכלאנג'לו, לאבני דרך בז'אנר.
בחדרי רפאל בארמון הוותיקן שולבו סצנות אלגוריות והיסטוריות, ו"ציורי רפאל" הציגו סצנות מהבשורה – כולם בסגנון הנשגב שזוהה מהרנסאנס הגבוה עם ציור היסטורי.
בתקופת הרנסאנס המאוחר והבארוק התנוון לעיתים הז'אנר לפנורמות קרב עם דמויות מונרכיות רכובות, או טקסים רשמיים.
אף על פי כן, אמנים כוולסקס הצליחו ליצור יצירות מופת גם מתוך חומר גלם בלתי מבטיח, כמו ב"כניעת ברדה".
ניסוח משפיע במיוחד של היררכיית הסוגות הופיע בשנת 1667 בידי אנדרה פליביין, תאורטיקן קלאסי צרפתי, שקבע כי:
מי שמצייר נופים מושלם נעלה על מי שמצייר פירות, פרחים או צדפים.
מי שמצייר בעלי חיים חיים, עדיף על מי שמציג דברים מתים וחסרי תנועה; וכיוון שדמות האדם היא יצירתו הנעלה של אלוהים, ברור שמי שמחקה את האל בציור דמות אנושית, נעלה על כל האחרים...
צייר העוסק בדיוקנאות בלבד טרם הגיע לשלמות הגבוהה של האמנות, ואינו זכאי לכבוד שניתן לבעלי הידע הרב ביותר.
כדי לזכות בכך עליו לצייר קבוצות, לעסוק בהיסטוריה ובמיתולוגיה, ולתאר פעולות גדולות כאילו היה היסטוריון, או סצנות נעימות כאילו היה משורר – ואף מעבר לכך, עליו לדעת כיצד לגלם באלגוריה את מעלותיהם של גדולי האומה ואת סודותיהם הנעלים.
בסוף המאה ה-18, עם ירידת קרנם של ציור דתי ומיתולוגי, גברה הדרישה לתיאורים היסטוריים, לרבות של אירועים עכשוויים.
הדבר נבע בין היתר מהמעבר לתצוגה פומבית של אמנות, ולא מהצגתה בארמונות.
נושאים מההיסטוריה הקלאסית נשארו נפוצים, אך גם סצנות מההיסטוריה הלאומית זכו להצלחה.
מ־1760 העניקה אגודת האמנים הבריטית פרסים שנתיים ליצירות בנושא ההיסטוריה של בריטניה.
בשנת 1770 עורר בנג'מין וסט סערה כאשר צייר את "מותו של הגנרל וולף" בלבוש עכשווי, בניגוד להנחיות שניתנו לו.
למרות שסירב המלך ג'ורג' השלישי לרכוש את היצירה, הצליח וסט לשכנע את הציבור ולפתוח פתח לסגנון היסטורי מדויק יותר.
במהלך המאה ה-19 התפתח סגנון "היסטוריציזם", שדימה סגנונות היסטוריים מן העבר.
ציורים רבים החלו לשלב גישות של ציור ז'אנרי – סצנות יומיומיות – עם נושאים היסטוריים.
תיאורים מפורטים של חיי אישים גדולים או של דמויות אנונימיות החלו להחליף את סצנות הגיבורים.
באותו הזמן סצנות יומיומיות עם מסר מוסרי, פוליטי או סאטירי נעשו פופולריות – גם ברקע היסטורי וגם עכשווי.
לקראת סוף המאה ה-19 נדחה ציור ההיסטוריה על ידי תנועות אוונגרדיות כמו האימפרסיוניזם (למעט מאנה) והסימבוליזם.
חוקרים מציינים כי "המודרניזם נבנה במידה רבה על דחיית ציור ההיסטוריה...
כל שאר הז'אנרים התקבלו לפנתאון המודרניות – מלבדו".
הבחנה בין ציור היסטורי לציור היסטורי במובן הצר
בתחילה שימשו המונחים "ציור היסטורי" (history painting) ו"ציור היסטורי במובן הצר" (historical painting) באופן שווה, כפי שניתן לראות אצל סר ג'ושוע ריינולדס בהרצאתו הרביעית, שבה השתמש בשני המונחים לסירוגין בהתייחסו ל"ציור היסטורי", ואף טען: "...יש לכנותו ציור פיוטי, שכן זו מהותו האמיתית", בהתבסס על המונח הצרפתי peinture historique.
במאה ה-19 החלה הבחנה בין המונחים, ו"ציור היסטורי במובן הצר" התייחס לנושאים הלקוחים מהיסטוריה חילונית בלבד.
בשנת 1853 שאל ג'ון ראסקין את קהל שומעיו: "מה פירוש המונח ציור היסטורי בעיניכם כיום?
כיום הכוונה היא לניסיון, באמצעות הדמיון, לתאר אירוע היסטורי מן העבר".
לדוגמה, בקטלוג בן שלושה כרכים של ציורי טיציאן שפרסם הארולד וות'י, הוא חילק את הציורים ל"ציורים דתיים", "דיוקנאות", ו"ציורים מיתולוגיים והיסטוריים", כאשר שתי הקטגוריות האחרונות נחשבות שתיהן לציור היסטורי.
למרות שתועלת יש בהבחנה זו, היא אינה נשמרת באופן עקבי, והבלבול בין המונחים נותר בעינו.
מסיבה זו, בכתיבה אקדמית בת־זמננו נוטים להימנע מהמונח "ציור היסטורי במובן הצר" ולהעדיף את הביטוי "תוכן היסטורי בציור היסטורי".
עם זאת, כאשר נעשה שימוש במונח במחקר בן זמננו, הכוונה בדרך כלל היא לתיאור ציור של נושאים היסטוריים, לעיתים קרובות מהמאה ה-19.
המונח "ציור היסטורי" (historical painting) משמש לעיתים גם בהקשר של מחקר טכניקות שימור, כשהכוונה היא ל"ציור עתיק" – כלומר ציור שנעשה בטכניקות שהיו נהוגות לפני העידן המודרני.
במאה ה-19 השתמשו כותבים בריטיים במונחים כמו "ציור נושאי" (subject painting) או "ציור אנקדוטלי", בהתייחס לסצנות בודדות מתוך נרטיב מרומז, לרוב עם דמויות שאינן מזוהות.
דוגמה לכך היא הציור "The Awakening Conscience" של ויליאם הולמן האנט מ־1853, או סדרת הציורים "Past and Present" מאת אוגוסטוס אג, שמהווה המשך עיוני לסדרות מוסריות של ויליאם הוגארת, כגון "Marriage à-la-mode".
במאה ה-18 ולרוב המאה ה-19 נחשב הציור ההיסטורי לצורת האמנות האקדמית הדומיננטית באקדמיות הלאומיות השונות, והנושאים ההיסטוריים תפסו בו מקום מרכזי יותר ויותר.
בתקופות המהפכה והקיסרות הנפוליאונית, תיארו אמנים כמו אנטואן־ז'אן גרו, ז'אק־לואי דוד וקרל ורנה את ההיסטוריה העכשווית בצורה הירואית ובמובהק תעמולתית, בתמיכת המדינה הצרפתית.
לאחר נפילתו של נפוליאון בשנת 1815, ממשלות צרפת כבר לא נחשבו ראויות לייצוג הירואי, ורבים מהאמנים חזרו אל העבר הרחוק כדי למצוא נושאים.
בבריטניה, תיאור הניצחונות מהמלחמות הנפוליאוניות התרחש בעיקר רק לאחר סיומן.
גישה נוספת הייתה לבחור נושאים בני־זמנם המתנגדים לשלטון, בבית או בחו"ל.
אמנים רומנטיים כמו ז'ריקו ודלאקרואה, וכן אמנים מתנועות אחרות כמו האחווה הפרה־רפאליטית האנגלית, המשיכו לראות בציור ההיסטורי את שיא השאיפה האמנותית.
אמנים אחרים כמו יאן מטייקו בפולין, וסילי סוריקוב ברוסיה, חוסה מורנו קרבונרו בספרד ופול דלארוש בצרפת התמקדו בציורים היסטוריים גדולים.
הסגנון המכונה בצרפתית "סגנון הטרובאדור" (style troubadour) שימש תיאור מעט מזלזל לציורים מוקדמים של סצנות מימי הביניים והרנסאנס, שהיו לרוב קטנים ותיארו רגעים אנקדוטליים ולא דרמטיים.
אמנים כגון אנגר, ריצ'רד פרקס בונינגטון והנרי פראדל יצרו עבודות מסוג זה.
החוקר רוי סטרונג כינה יצירות אלו "הרומנטיקה האינטימית", ובצרפתית הן כונו "peinture de genre historique" או "peinture anecdotique" ("ציור ז'אנר היסטורי" או "ציור אנקדוטלי").
הזמנות כנסייתיות לציורים קבוצתיים גדולים מהתנ"ך פחתו מאוד, והציור ההיסטורי תפס חשיבות רבה יותר.
בראשית המאה ה־19 תיאר הציור ההיסטורי רגעים ספציפיים מן הספרות ההיסטורית, ובמיוחד מהספרים של סר וולטר סקוט, שהיו פופולריים לא רק בבריטניה אלא גם בצרפת ובאירופה כולה.Wright, throughout; Strong, 30-32 באמצע המאה, הייתה ציפייה למחקר מדוקדק על סצנות מימי הביניים, תוך הסתמכות על מומחים בלבוש, ארכיטקטורה ועיצוב.
דוגמה לכך היא עבודתו של מורנו קרבונרו לקראת יצירתו "כניסת רוג'ר דה פלור לקונסטנטינופול".
המוזיאונים שנוסדו בתקופה זו, כגון מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, נועדו בין היתר לספק מקורות ומומחיות לאמנים ומעצבים תעשייתיים רווויזיוניסטיים.
טכניקות חדשות של הדפס כגון כרומוליתוגרפיה הפכו רפרודוקציות איכותיות לזולות ונגישות, ואף לרווחיות מאוד עבור האמן והמוציא לאור.
לציור ההיסטורי הייתה לעיתים קרובות זיקה חזקה ללאומיות, ואמנים כמו מטייקו מילאו תפקיד חשוב בגיבוש הנרטיב ההיסטורי הלאומי בדמיון הציבורי.
בצרפת, המונח "L'art Pompier" ("אמנות כבאים") שימש תיאור מזלזל לציור ההיסטורי האקדמי הרשמי.
בשלב הסופי של התפתחות הז'אנר, ציורים שעסקו באכזריות ובטרור תוך העמדת פנים שהם מציגים סצנות מהיסטוריה רומית או מזרחית הפכו ללהיטים בסלונים.
על קירות התערוכות הצפופים, הציורים הרועשים ביותר זכו לתשומת הלב הרבה ביותר.
ציור אוריינטליסטי שימש חלופה לז'אנר, כשהוא מציע תלבושות אקזוטיות ודקורציה עשירה, ולעיתים אף יותר אפשרויות לתיאור מין ואלימות.
"ציור" הוא שיר בביצוע המוזיקאים והזמרים הישראלים מתי כספי ושלמה גרוניך.
השניים הלחינו את השיר במשותף, כחלק משיתוף הפעולה ביניהם שהוביל למופע המשותף "מאחורי הצלילים", שהתקיים ב־1973. אילן גרוניך, אחיו של שלמה, כתב את המילים.
"ציור" היה השיר הראשון שמתי כספי ושלמה גרוניך הלחינו, הקליטו והוציאו לאור כסינגל, כחלק משיתוף הפעולה ביניהם שהוביל למופע "מאחורי הצלילים".
המילים נכתבו בידי אילן, אחיו הבכור של שלמה גרוניך, לבקשתו של שלמה, שחיפש חומרים כתובים ופנה לאחיו (אף על פי שאינו משורר).
אילן גרוניך, שסירב לפרסום שמו באותה התקופה, אסר על אחיו לתת לו את הקרדיט, ולכן בסינגל נכתב כי שלמה גרוניך כתב את המילים.
עם זאת, בהמשך דאג שלמה לתת לו הקרדיט.
הסינגל בביצוע כספי וגרוניך יצא לאור בפברואר 1972.
צד א' של הסינגל היה השיר "בן-גוריון", ו"ציור" היה צד ב'.
הסינגל (על שני צדדיו) היה מיועד בתחילה ללהקה, שאף הקליטה אותו בליווי כלים, אך הביצוע לא מצא חן בעיני כספי וגרוניך, והם לקחו אותו לביצוע שלהם, בליווי גיטרה (כספי) ופסנתר (גרוניך) בלבד.
כספי הסביר שהליווי באמצעות כלים נוספים נתן לשיר נופך שהם לא אהבו – הם העדיפו ביצוע אינטימי ובלתי אמצעי.
"ציור" היה אחד מהשירים שכספי וגרוניך ביצעו במלחמת יום הכיפורים, כשיצאו לאזור הקרבות בסיני בעיצומו של סיבוב הופעות של "מאחורי הצלילים", כדי להופיע בפני חיילים.
כספי תיאר לימים את הסיטואיציה במילים "סוריאליסטית" ו"הזויה".
זמן קצר אחרי אותה הופעה שכל גרוניך באותה המלחמה את אחיו הצעיר ירון, גם הוא מוזיקאי מחונן.
השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל ב־28 בפברואר 1972, וזכה להצלחה גדולה.
הוא צעד 15 שבועות עד 12 ביוני 1972, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני ב־8 במאי 1972, אף על פי שנתפס כלחן בלתי שגרתי ביחס לשירים האחרים שבמצעד.
ציטוכרום הוא שם כולל לקבוצה של חלבונים המכילים קבוצת הם כקו-פקטור,(שמם נובע מהצבע שהם מקנים לתאים).
לקבוצה זו תפקידים חשובים במטבוליזם בתאיהם של כל היצורים החיים.
ציטוכרום מסוגל לעבור חמצון-חיזור (מסירה וקליטה של אלקטרונים) בעזרת אנזימים, ובכך משמש כנשא אלקטרונים בתהליך הזרחון החמצוני, השלב האחרון של הנשימה התאית.
ציטוכרום משמש גם לחמצון וחיזור של חומרים שונים בכבד, בין השאר חומרים זרים המגיעים דרך המזון (אתנול, תרופות ורעלים, למשל), ובכך לניטרולם והפיכתם למזיקים פחות.
האתר הפעיל בחלבוני הציטוכרום, אשר תמיד נמצאים כחלק אינטגרלי של ממברנה כלשהי (ביצורים איקריוטיים: ממברנת המיטוכונדריון), הוא אטום הברזל.
במצב הראשון, המחוזר, חסרים לברזל שני אלקטרונים, ולפיכך יש לו מטען חשמלי חיובי כפול, ובמצב השני, המחומצן, חסרים לו שלושה אלקטרונים והוא בעל מטען חשמלי חיובי משולש.
הברזל המחומצן מסוגל לקלוט אלקטרון בודד כלומר לחמצן, ואילו הברזל המחוזר - למסור אלקטרון (לחזר); זוהי תמצית יכולתו של הציטוכרום לשמש כנשא אלקטרונים וכחומר מחזר או מחמצן.
אטום הברזל בציטוכרום נמצא במרכזה של קבוצת הם, קבוצת אטומים.
בעלת מבנה גאומטרי, המכיל ארבע טבעות מחומשות שבכל אחת מהן אטום חנקן אחד היוצר קשר קואורדינטיבי עם יון הברזל.
בנוסף יוצר יון הברזל 2 קשרים נוספים עם ליגנדים שמקורם בשרשרת החלבון: אטום גפרית שמקורו בחומצת האמינו מתיונין ואטום חנקן השייך להיסטידין.
כך, בניגוד להמוגלובין יון הברזל שבציטוכרום קשור ל-6 ליגנדים במבנה של אוקטהדר ואינו יכול ליצור קישורים קואורדינטיבים אחרים אלא רק להשתתף בתגובות חמצון-חיזור.
קיימים כמה סוגי הם הנבדלים בשרשראות הצדדיות המתפרשות בצדי המבנה הטבעתי של הפורפירין.
הסוגים השונים מסומנים באות לטינית קטנה ומוטה (הם a, הם b וכן הלאה).
הציטוכרומים השונים נבדלים, בין השאר, בסוג קבוצת ההם שהם נושאים, ואף הם מסומנים בהתאם באות לטינית קטנה.
הציטוכרומים זוהו לראשונה על ידי הרופא האירי צ'ארלס אלכסנדר מאקמון בשנת 1884, מאקמון זיהה כי הציטוכרומים משמשים כצִבְעַנֵי נְשִׁימָה מולקולות כדוגמת המוגלובין אשר מגבירות את יכולת הנשיאה המרבית של חמצן בדם.
בשנות העשרים האנטומולוג היהודי דוד קיילין גילה מחדש את אותם צבעני נשימה, וקרא להם ציטוכרומים או "צבענים תאיים" (cellular pigments).
בשנת 2018 קיבלה פרנסיס ארנולד פרס נובל לכימיה על פיתוח שיטה לייצור יעיל ומהיר של אנזימים באמצעות ברירה אבולוציונית במבחנה.
באמצעות השיטה במעבדתה של ארנולד פיתחו גרסה של ציטוכרום C, המזרז יצירת קשרי פחמן-סיליקון ביעילות של פי 15 מהזרז התעשייתי לאותה ריקציה.
ציטוזין (Cytosine) הוא בסיס חנקני, נגזרת של פירימידין, אחד מארבעת הגרעינים המצויים ב-DNA וב-RNA, יחד עם אדנין, גואנין ותימין (אורציל ב-RNA).
ציטוזין מסומן בגנטיקה באות C.
הציטוזין התגלה בשנת 1894 ובודד מתימוס.
המבנה המולקולרי שלו נקבע ב-1903 ובאותה שנה עלה בידי המדענים לבצע סינתזה של ציטוזין במעבדה.
כשציטוזין נקשר לפחמימה ריבוז בקשר גליקוזידי מתקבל הנוקלאוטיד ציטידין (Cytidine).
כשציטידין נקשר לקבוצת זרחה מתקבל הנוקלאוטיד ציטידין מונופוספט (CMP), אשר משתתף באופן ישיר בבניין ה-RNA.
ציטוזין נקשר בזיווג בסיסים לגואנין באמצעות שלושה קשרי מימן.
שיעור ה-GC (כלומר: אחוז בסיסי הגואנין והציטוזין בקטע מסוים של חומצת גרעין) משמש כמדד חשוב בגנומיקה ובגנטיקה.
שלושת קשרי המימן שבזיווג GC מקנים יציבות רבה לחומצות גרעין דו-גדיליות, זאת בהשוואה לשני קשרי המימן שבזיווג אדנין-תימין.
כששלוש קבוצות זרחה קשורות לציטידין מתקבל הנוקלאוטיד ציטידין טריפוספט (CTP), תרכובת המשמשת כקופקטור הנחוץ לפעילותם של מספר אנזימים חשובים.
בנאום או ביצירה כתובה, כגון מאמר, ספר עיון, ולעיתים גם סיפורת, ציטוט (או מובאה) הוא שילוב של קטע שפורסם ביצירה אחרת, ככתבו וכלשונו.
ניתן לצטט גם דברים שנאמרו בעל-פה.
ציטוט פסקאות קצרות, בעלות רלוונטיות גבוהה לנושא הנדון, מקובל בספרים ובמאמרים רבים.
ציטטות מגוונות את הכתוב ומפיחות בו רוח-חיים, בהראותן את יחסם של אנשים נוספים לנושאים הנידונים בספר.
בנוסף מטעימות הציטטות את הקורא בטעמו של המקור המצוטט, ובכך מפתות לקרוא מקור זה בשלמותו.
שיטת התקדים המחייב מביאה לכך שבבתי המשפט נעשה שימוש נרחב בציטוטים בעת כתיבתם של פסקי דין.
בנאום, ציטוט הוא כלי רטורי רב עצמה, משום שהוא יוצר את הרושם או מחזק את העובדה שהמקור המצוטט מחזיק בנושא הנדון דעה או עמדה דומה לדעה או עמדה שהנואם מנסה לקדם.
בעבר, לא הייתה אחידות באופן הציטוט, אך עם הזמן התפתחו נוהגים שונים בנושא.
בתנ"ך תרבות הציטוט הייתה ציטוט חופשי בדווקא, והבאת פרפרזה של הדברים במילים שונות.
בציטוט תעודות כתובות, לעומת זאת, נהוג היה להקפיד להעתיק את המקור כלשונו (למעט אולי שינויים קלים).
לסימון תחילת הציטוט לעיתים הייתה נוספת מילת 'לאמור' וכדומה לה; את סוף הציטוט לרוב לא נהגו לסמן, משום שלרוב הדברים מובנים מן ההקשר.
אמנם, לעיתים סומן גם הסיום, בפרט לאחר ציטוט ארוך מאוד.
תרבות הציטוט אצל חז"ל הייתה שונה ומורכבת.
כשציטטו פסוקים, לעיתים ציטטו אותם במדויק, אבל פעמים רבות (בעיקר משום שדבריהם נאמרו על פה ולא נכתבו באופן מסודר), היה הציטוט חופשי, ואף קוצר בהתאם לנסיבות.
כך, במקום הפסוק 'אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס', ציטטו אותו במקוצר כהבנתם מתוכנו, ואמרו 'אל תשת רשע עד'.
לעיתים אף הרכיבו שני פסוקים כאחד, כדוגמת הציטוט () 'וילן יהושע בלילה ההוא בתוך העמק', שהוא הרכבה של שני פסוקים מ (ט ו-יג).
בציטוטים מקבצים שנשמרו בעל פה, כדוגמה התוספתא, ציטטו לעיתים באופן חופשי אף יותר (ובדבר זה היו נוהגים שונים בין מקומות שונים; יש האומרים כי התלמוד הבבלי נהג בנושא הזה ביתר חופשיות מן התלמוד הירושלמי.
בכל הנוגע לציטוטים מספרים חיצוניים, כדוגמת בן סירא, הייתה מדיניות הציטוט חופשית אף יותר: מסתבר שברובם של הציטוטים נהגו חז"ל לצרף שני חצאי פסוקים ממקומות שונים באורח קבע.
זאת, ככל הנראה משום שהספר נקרא באקראי ולא נלמד בעיון, ולא השקיעו מאמצים בזכירתו.
בספרות הרבנית המאוחרת יותר (תקופת הראשונים והאחרונים), היה נהוג לדייק יותר בציטוטים מטקסטים קנוניים (כדוגמת התנ"ך, המשנה והתלמוד), ולהביא פרפרזה במקרים של ציטוט מ"ראשונים" אחרים.
גם בתקופה זו היו הבדלים בין המקומות והזמנים השונים, כאשר היו שהקפידו להביא דבר בשם אומרו, והיו שמראש הצהירו שלא ימסרו את מקור דבריהם, מסיבות מגוונות.
עם הזמן, גברה המודעות לצורך בהבחנה בגבולות הציטוט, במקורו ובהבחנה בין ציטוט מדויק לציטוט מקוצר.
כך התפתחה מערכת סימונים מיוחדת לשם כך (עוד בטרם המצאת סימני הפיסוק): לפני ציטוט מדויק היו כותבים 'וזה לשונו' (או: 'וז"ל'), ולאחר ציטוט היו כותבים 'עד כאן לשונו' (או: עכ"ל).
בציטוט עיקרם של הדברים היו כותבים 'וזה תורף דבריו' ('וזת"ד'), ו'עד כאן תורף דבריו' ('עכת"ד'); אמנם, היו וריאציות שונות על ביטויים אלו.
תרבות ציטוט זו נמשכת עד היום בכתיבה הרבנית המודרנית, אשר על אף המצאת סימני הפיסוק ממשיכה את מסורת סימני הפיסוק המילוליים.
כיום, באה הציטטה בין מירכאות.
ציטטות קצרות (בנות משפט אחד או שניים) מופיעות בדרך כלל ברצף הטקסט; ציטטות ארוכות מופיעות כפסקה נפרדת, לעיתים תוך הזחה שלה, להדגשת העובדה שמדובר בציטוט.
במקרים כאלה, לעיתים מוותרים על סימני המירכאות; כשאכן מסמנים מירכאות גם במקרים כאלה, נהוג לפתוח פסקה חדשה במירכאות, מבלי לסמנן בסוף הפסקה הקודמת.
לעיתים מתוספות לציטטה הדגשות שלא הופיעו במקור, אך הן משמעותיות בהקשר בו מופיעה הציטטה, ובמקרה זה נהוג לציין שההדגשה לא הייתה במקור.
כאשר הציטטה מקוצרת, מציינות זאת שלוש נקודות.
לעיתים יש צורך להוסיף לציטטה מילה או שתיים, להשלמת פרט שאינו מופיע בציטטה עצמה, אך הוא מובן מתוך ההקשר בו מופיעה הציטטה במקור וחשוב שייוודע לקורא.
תוספת כזו ניתנת בסוגריים מרובעים, כדי להבהיר שלא הייתה במקור.
שינוי הכתיב המקובל בעברית מכתיב חסר לכתיב מלא יוצר בעיה בעת ציטוט מקור ישן.
צבי לוז נתקל בבעיה זו במאמרו "קריאה ב'גילוי וכיסוי בלשון' - פירוש צמוד למאמרו של ביאליק" ("מעגלי קריאה", יוני 1991), וכך הוא מתאר את החלטתו בעניין זה: "המאמר מובא פה בשלמותו ללא שינוי, רק הכתיב החסר שרווח בתקופת ביאליק, מתמלא כאן כבימינו".
כל ציטוט מתוך ספרים או מאמרים המוגנים על ידי חוק זכויות יוצרים מחייב קבלת הסכמה מראש מבעל זכויות היוצרים.
ציטוט קצר למטרת מחקר או ביקורת ספרותית מותר גם ללא רשות זו.
המגבלה המקובלת בבריטניה לגודל ציטוט מסוג זה היא קטע יחיד בן 400 מילים, או קטעים אחדים שגודל כל אחד מהם אינו עולה על 300 מילים וגודלם הכולל אינו עולה על 800 מילים.
מתוך שירה מותר לצטט לא יותר מ-40 שורות, ולא יותר משליש שיר.
עם כל ציטוט נהוג לציין את מקורו המדויק, כפי שאמר רבי אלעזר בשם רבי חנינא "כל האומר דבר בשם אומרו, מביא גאולה לעולם" ().
ציון המקור מופיע בגוף הטקסט, לפני הציטוט או לאחריו, או בהערת שוליים.
ציטוטים הנמצאים בשימוש נרחב הם מימרות מפורסמות של אנשים ידועים.
קיימים קבצים רבים של ציטוטים מסוג זה, מהם בעלי אופי כללי, ומהם המתרכזים בתחום מסוים.
בציטטות מסוג זה מקובל להסתפק בציון שם אומרן, מבלי לציין את מקורן המדויק.
בתרבות הפופולרית נהוג לצטט משפטים או שברי משפטים שהופיעו בהצגות, סרטים, או תוכניות טלוויזיה מצליחות.
השפה האנגלית מכילה מאות, אולי אפילו אלפי ציטוטים מקובלים ממחזותיו של שקספיר הנמצאים בשימוש.
המחזה המלט לבדו, אחת היצירות המצוטטות ביותר בשפה האנגלית, מכיל עשרות רבות של משפטים בהם משתמשים דוברי אנגלית משכילים באופן יום יומי.
בעברית, בנוסף לציטוטים מהמקורות, מרבים לצטט משפטים ושברי משפטים ממערכונים של שלישיית הגשש החיוור, מחזות של חנוך לוין, מערכונים של החמישייה הקאמרית ועוד.
לפעמים מצוטטת אמירה מסוימת באופן מסולף, כך שהסילוף זכור בתודעת הציבור כאילו אכן נאמר על ידי המקור.
דוגמה מפורסמת היא המשפט "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות" שלכאורה נאמר על ידי מארי אנטואנט במהלך המהומות שקדמו למהפכה הצרפתית, אף על פי שאין כל סימוכין וגם אין סיבה לחשוב שנאמר על ידה.
דוגמה נוספת היא המשפט "נגן זאת שוב, סם" (Play it again, Sam) שלכאורה נאמר על ידי ריק (מגולם בידי המפרי בוגארט) בסרט קזבלנקה.
הבמאי והתסריטאי וודי אלן יצר סרט ששמו מבוסס על סילוף זה וכך הנציח את הציטוט המסולף.
דוגמאות שונות לסטייה מכללי הציטוט יכולות להיחשב כציטוט מסולף.
כך לדוגמה, הוצאת הדברים מהקשרם המלא או הבאת הציטוט ממספר משפטים נפרדים והצגתם כטקסט רציף אחד בין מירכאות, המכונה "ציטוט מולחם".
התנ"ך שימש מקור השראה לציירים רבים, והוא למעשה הספר המצויר והמפוסל ביותר.
מספר הציורים הנודעים המבוססים על התנ"ך נאמד באלפים.
רובם של ציורי התנ"ך הם מעשה ידי נוצרים.
מיעוט ציורי התנ"ך שהם מעשה ידי יהודים מיוחס לכך שביהדות יש איסור לעשות פסל ותמונה.
אף שיש חריגים כמו הפסיפסים בבתי כנסת בתקופה הרומית כמו בבתי הכנסת בבית אלפא ובציפורי, ציורי הקיר בדורה אירופוס ומספר הגדות מאוירות בתקופות שונות כמו הגדת סראייבו והגדת ראשי הציפורים, ככלל רוח היהדות ההלכתית לא ראתה בעין יפה פיסול וציור דמויות ובעלי חיים, ובפרט כאשר מדובר בדמויות ואפיזודות מהתנ"ך.
האיסור היה גם בשל בעיית ההגשמה, איסור האלילות, וגם בשל החשש מגימוד דמותם הרוחנית של דמויות מיתיות כאברהם ומשה באמנות פיגורטיבית.
יתר על כן, ציורים שנתנו דמות אדם לאלוהים, נחשבו למעשה של חילול הקודש.