tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור אנשים שנהנים להתאמן, במיוחד כשמדובר באימונים כמו ריצה או כאלה היוצרים פגיעה של כף הרגל ברצפה, הולפוס עשוי להוביל לכאבים חזקים.
זאת משום שכף הרגל אינה מספקת מספיק אחיזה בקרקע.
במקרים כאלה מומלץ לערוך שינוי בשגרת האימונים ולהתאים את התרגול למנח כף הרגל, כדי למנוע הופעה של כאבים.
יחד עם זאת, גם כאן מדרסים יכולים לספק הקלה משמעותית, משום שניתן להתאים גם מדרסים נושמים המותאמים במיוחד לפעילות גופנית.
פעילות גופנית נכונה בהחלט יכולה דווקא לסייע בהקלה על הכאבים.
מומלץ לגשת לטיפול פיזיותרפיסטי גם כן, שבו ניתן יהיה ללמוד כיצד לדרוך על כף הרגל בצורה נכונה, כדי למנוע הפעלת משקל על אזורים אחרים בכף הרגל ומסביב לה.
משקל עודף עשוי גם הוא להחמיר את הכאבים במקרה של הולפוס, משום שמופעל על כף הרגל משקל גדול עוד יותר.
במקרה שכזה מומלץ לשקול שינוי של התזונה לשם ירידה במשקל.
במקרים שבהם ההולפוס נגרם בעקבות בעיה או מחלה עצבית, יינתן גם טיפול למקור עצמו באמצעות תרופות.
לעיתים תידרש התערבות כירורגית כדי לפתור את הבעיה, אך דרך זו לרוב תהיה מוצא אחרון בלבד, לאחר שכל אפשרויות הטיפול המסורתיות לא צלחו.
הולנד השתתפה באירוויזיון 2023, בליברפול שבממלכה המאוחדת, עם "Burning Daylight" בביצוע מיה ניקולאי ודיון קופר.
תאגיד השידור ההולנדי AVROTROS בחר באופן פנימי את הנציגים ואת השיר ההולנדים לאירוויזיון 2023. בחירתם של ניקולאי וקופר לנציגי הולנד הוכרזה ב-1 בנובמבר 2022, בעוד שהשיר, "Burning Daylight", הוצג לציבור ב-1 במרץ 2023.
הולנד הוגרלה להתחרות בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון שהתקיים ב-9 במאי 2023. "Burning Daylight" לא הוכרז בין עשרת השירים המובילים של חצי הגמר הראשון ולכן לא העפיל לגמר.
מאוחר יותר התברר כי הולנד הגיעה למקום ה-13 מתוך 15 המדינות המשתתפות בחצי הגמר עם 7 נקודות.
קדם לאירוויזיון 2023 השתתפה הולנד 62 פעמים בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 1956. היא זכתה בה חמש פעמים.
שנתיים לאחר מכן צברה טדי סחולטן 21 נקודות עם השיר "Een beetje", ודורגה במקום הראשון.
מאז החלת שיטת חצאי הגמר, העפילה הולנד לגמר תשע פעמים.
לצד זה, היא דורגה במקום האחרון חמש פעמים, כשהאחרונה ביניהן הייתה בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2011. בשנת 2022, המדינה העפילה לגמר וסיימה במקום ה-11 עם "De diepte" בביצוע S10.
בעבר השתמש בשיטות בחירה שונות, דוגמת פסטיבל שירים או קדם ארצי עבור האמן, השיר או שניהם ביחד.
מאז אירוויזיון 2013 התאגיד נוהג לבצע את התהליך באופן פנימי.
לשנת 2023, תאגיד השידור החליט להמשיך ולבחור את הנציגות ההולנדית באופן פנימי.
אחרי המקום ה-11 של S10 בגמר ב-2022 עם "De diepte", AVROTROS חשף שהוא ימשיך לבחור באופן פנימי הן את האמן והן את השיר לאירוויזיון.
תקופת הגשה נפתחה על ידי תאגיד השידור ב-17 במאי 2022, שבה אמנים ומלחינים יכלו להגיש את השירים שלהם עד 31 באוגוסט 2022. כל אמן וכותב שירים היה יכול להגיש לכל היותר שלושה שירים, והועדפו שירים עם "צליל עכשווי, אבל בכל מקרה אותנטי".
התאגיד גם חיפש "שיר אישי בצורה ייחודית, בכל ז'אנר, ואם אפשר סיפור אישי".
למעלה מ-300 הגשות התקבלו על ידי תאגיד השידור בתום המועד.
ב-1 בנובמבר 2022, AVROTROS הודיע שהוא בחר בזמרים מיה ניקולאי ודיון קופר לייצג את הולנד במהדורת 2023. הבחירה בניקולאי וקופר לנציגים ההולנדים התרחשה בעקבות החלטת ועדת בחירה המורכבת ממנכ"ל AVROTROS אריק ואן סטאדה, מנחה הטלוויזיה קורנלד מאס, הזמר ומנחה הטלוויזיה יאן סמיט ותקליטני הרדיו סנדר לנטינגה, קרוליין בורגרס והילה נורזאי.
ביחס לבחירתם כנציגי הולנד, הצמד אמר: "האירוויזיון הוא המקום שבו אנשים יכולים לראות את מה שיש לך להציע כאמן.
אחרי כל השנים האלה של עבודה קשה, לתרגם את הרגשות שלנו למוזיקה, זו הזדמנות מצוינת לספר את הסיפור שלנו בקנה מידה כה גדול.
זה מרגיש פנטסטי וקצת לא אמיתי שוועדת הבחירה של AVROTROS בחרה בשיר שלנו, אבל אנחנו מוכנים לחלוק משהו חיובי באמת עם אירופה".
כמו כן, נחשף כי זוכה האירוויזיון לשנת 2019, דאנקן לורנס, כתב את השיר הנבחר יחד עם ג'ורדן גארפילד.
ב-1 במרץ 2023, שיר האירוויזיון של מיה ניקולאי ודיון קופר, "Burning Daylight", הוצג לציבור במהלך מסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-"Remastered Rotterdam".
השיר הוצג בבכורה במקביל במהלך תוכנית ב-NPO 1, "Khalid en Sophie", בהנחיית חאליד קאסם וסופי הילברנד, ותוכנית ב-NPO Radio 2, "Wout2day", בהנחיית בארט ארנס.
הקליפ הרשמי לשיר, שצולם באולפני "ReadySet" באמסטרדם תוך שימוש בהפקה וירטואלית ובוים על ידי גרגורי שמשון, שוחרר באותו היום.
"Burning Daylight" נכתב על ידי מיה ניקולאי ודיון קופר יחד עם דאנקן לורנס, ג'ורדן גארפילד ולוק ואן דר גרינטן.
הולנד שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
הולנד שובצה כהופעה ה-14, אחרי ולפני .
שני חצאי הגמר והגמר שודרו בהולנד ב-NPO 1 וב-BVN עם פרשנות מאת קורנלד מאס ויאן סמיט, וכן באמצעות רדיו ב-NPO Radio 2 עם פרשנות מאת ווטר ואן דר גוס ופרנק ואן 'ט הוף.
הדוברת ההולנדית, שהכריזה על הציון של 12 הנקודות שהעניק חבר השופטים ההולנדי במהלך הגמר, הייתה נציגת הולנד באירוויזיון 2022, S10.
מיה ניקולאי ודיון קופר השתתפו בחזרות טכניות ב-1 וב-3 במאי, ואחריהן בשלוש חזרות גנרליות ב-8 וב-9 במאי.
ההופעה ההולנדית כללה את מיה ניקולאי ודיון קופר לובשים תלבושות שחורות נוצצות ומופיעים על פלטפורמה מעגלית מסתובבת באמצע הבמה.
הבמה הייתה חשוכה בעיקר עם זרקורים לבנים ומסכי LED שהציגו אורות מהבהבים ססגוניים.
ההופעה כללה גם שימוש באפקטים של עשן.
במאי ההצגה היה מרניקס קארד, שעבד עם הנציגה ההולנדית בשנת 2022 בתפקיד דומה.
בסוף הערב הולנד לא הוכרזה כאחת מעשר המדינות שהעפילו לגמר, ולכן כשלה בניסיונה להעפיל לשלב הגמר.
מאוחר יותר התברר כי הולנד סיימה במקום ה-13 בחצי הגמר עם 7 נקודות.
החברים הבאים הרכיבו את חבר השופטים ההולנדי:
ירון קייק אין דה פכטה
הולנדית פלה, הידועה גם בשם הולנדית איווה, היא ניב של השפה ההולנדית המדוברת בפלה , איווה.
מקורותיה של הולנדית פלה החלו עם הגירת קבוצה של 800 מתיישבים הולנדים תחת הנהגתו של המטיף הפרוטסטנטי הכומר (Dominee) ה.פ.
בשנת 1860 יצא לאור לראשונה ה"פלה ויקבלד" (Pella Weekblad) - העיתון השבועי הראשון בהולנדית-פלה.
העיתון המשיך להתפרסם מדי שבוע עד 1941.
השימוש בשפה הושפע קשות מהצהרת בבל השנויה במחלוקת של המושל ויליאם ל.
הרדינג משנת 1918, שאסרה על דיבור בשפות שאינן אנגלית בציבור.
דוברים חלקיים של הניב תועדו לאחרונה בשנת 2011.
הולנד (Holland) הוא סרט מותחן פסיכולוגי משנת 2025 בבימויה של מימי קייב, עם ניקול קידמן, מת'יו מקפדיין וגאל גרסיה ברנאל בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו בעיר הולנד מישיגן ובאי טחנת הרוח בתחומה בו נמצאת טחנת רוח עתיקה .
העיר מיושבת בצאצאים של מתיישבים הולנדים.
העלילה מתרחשת בשנת 2000 בעיר הולנד במישיגן.
ננסי ונדרגרוט (ניקול קידמן) היא מורה לכישורי חיים, נשואה לאופטומטריסט פרד ונדרגרוט (מת'יו מקפדיין) ולהם בן, הארי (ג'וד היל) בן 13.
לכאורה משפחה רגילה אך ננסי חושדת בבעלה שנעלם לעיתים קרובות ל"כנסים" של אופטומטריסטים.
היא משתפת את חשדותיה עם דייב דלגדו (גאל גרסיה ברנאל) שעובד כמורה למלאכה באותו בית ספר.
הוא מסכים לשתף פעולה לאחר שהיא מתמסרת לו.
בעזרתו של דייב היא פורצת למרפאתו של פרד ומוצאת בה תמונות של נשים.
היא מתחילה לחקור ומגלה ששמות של תחנות ברכבת הצעצוע שבה הוא משחק עם הארי, נושאות שמות של נשים שנרצחו.
כשפרד יוצא לכינוס נוסף הם עוקבים אחריו ודייב עוקב אחריו לצריף בו ביצע כעת רצח נוסף של אישה.
פרד נדקר ונופל למים ודייב חושב שחיסל אותו.
בעת חגיגת הצבעונים בעיר מסתבר לננסי שפרד חזר.
הוא מבקש לחזור לחיים הקודמים אך לאחר עימות פיזי היא הורגת אותו.
שם השחקן שם הדמות הערותניקול קידמןננסי ונדרגרוטמת'יו מקפדייןפרד ונדרגרוטגאל גרסיה ברנאלזייב דלגאדוג'וד הילהארי ונדרגרוט
הומאותרמיות היא תכונה של בעל חיים המתבטאת ביכולתו ולווסת את טמפרטורת גופו ולשמור על רמתה היציבה ללא תלות בתנאי הסביבה, באמצעות תהליכים בתוך הגוף.
רק שתי מחלקות בממלכת בעלי החיים מתאפיינות בתכונה זו, והם העופות והיונקים.
התכונה ההופכית לתכונה זו היא פוקילותרמיות – טמפרטורת גוף משתנה בהתאם לתנאי הסביבה ("דם קר").
קבוצת בעלי החיים ההומאותרמים היא פוליפילטית.
יצורים הומאותרמיים הם בעלי קצב מטבוליזם גבוה, שמייצר חום רב בתוך הגוף.
כמחצית מהחום מקורו בנשימה תאית, תוך כדי בנית מולקולות ATP, משום שלתהליך ניצול הגלוקוזה יש יעילות של 50% בלבד.
50% נותרים משתחררים בצורת אנרגיית חום.
מולקולות ה-ATP מספקות אנרגיה לתהליכים הפיזיולוגיים והמטבוליים בגוף וגם בשלב זה הנצילות האנרגתית היא 50%, והשאר נפלט בצורת חום.
ולכן, כדי שתישמר סביבה פנימית קבועה מבחינת טמפרטורה, אצל בעלי חיים אלה התפתח מנגנון לפליטת חום, אפילו כאשר הם נמצאים בסביבה בעלת טמפרטורה גבוהה.
ויסות חום הגוף בתנאי חום
כאשר טמפרטורת הגוף עולה, דם חם זורם דרך ההיפוטלמוס הקדמי.
סיבים היוצאים ממנו אל גזע המח ומשם אל מח השדרה מעוררים את המערכת העצבים הסימפתית ואת השרירים הרצוניים.
סיבים אחרים מובילים אל אל מרכזי הלב והנשימה במח המארך.
התוצאה של כלל גירויים אלה היא פעילות פיזיולוגית מסוגים שונים, הגורמת לירידת טמפרטורת הגוף.
התרחבות כלי הדם ההיקפיים, שגורמת לקרינת חום אל מחוץ לגוף.
ירידה בקצב המטבוליזם- להקטנת הצטברות החום בגוף
עליה בקצב הנשימה, להוצאת האוויר החם מהריאות
ישנן גם התאמות התנהגותיות הבאות לידי ביטוי בתנאים אלה והם כוללים הסתתרות במחילות, שהיה במקומות מוצלים ועוד
ויסות חום הגוף בתנאי קור
ויסות חום הגוף בתנאי קור מבוקר על ידי ההיפוטלמוס האחורי, המפעיל מנגנון הפוך לזה המתקיים בתנאי חום.
התכווצות כלי הדם ההיקפיים ועל ידי כך צמצום זרימת הדם ההיקפית
מנגנון של זרימת נגדית בכלי דם, המצמצמת איבוד חום לסביבה
התפתחות שכבת שומן עבה, תת-עורית
תרדמת חורף המלווה בירידה במטבוליזם
תכונה זו הופיעה כנראה בחלק המאוחר של עידן הטריאס, לפני 223 מיליון שנה.
תקופה זו התאפיינה בשינויים תכופים בטמפרטורות גלובליות, וזו גם הייתה תקופה עם הרבה לחות באוויר.
תנאים אלה הפעילו לחץ אבולוציוני על בעלי החיים.
החוקרים משערים שתכונת ההומאותרמיות התפתחה תוך פרק זמן של מיליון שנה.
זו נחשבת תקופה קצרה במונחים של שינויים אבולוציוניים.
הומאותרמיות דורשת אומנם השקעת אנרגיה רבה יותר לקיום היום-יומי, אך מצד שני מאפשרת פעילות בלילות, בהן אין מקור חום חיצוני זמין.
בנוסף, היא אפשרה ליצורים הומאותרמיים לחיות באזורים קרים, בתנאים אשר יצורים פויקילותרמיים אינם יכולים להתקיים בהם.
בביולוגיה, הוֹמֵאוֹסְטָזִיס או מַצַּב אִזּוּן או מצב יציב (מיוונית: ὅμοιος – אומויוס – דומה/זהה; στᾰ́σῐς – סטסיס – עומד/מצב) הוא מצב שבו התנאים הפיזיקליים והכימיים השוררים בתוך האורגניזם נשמרים ברמה יציבה שמתאימה לפעילותו המיטבית, שומר על הומאוסטזיס, כלומר על תנאים פנימיים יציבים, באמצעות תהליכי ויסות ביוכימיים–מטבוליים, שמכונים תהליכים הומאוסטטיים.
שמירה על יציבות אין פירושה שמירה על ערך מדויק, אלא שמירה על רמה יציבה בתוך טווח של ערכים שמתאים לפעילות מיטבית של האורגניזם, ומכונה טווח הומאוסטטי.
דוגמאות לשמירה על הומאוסטזיס כוללות את ויסות חום הגוף, ויסות כמות המים בגוף, וויסות רמת הסוכר בדם.
המונח נטבע על ידי וולטר קנון ב-1926.
למונח ניתנה גם משמעות בתחום הפסיכולוגיה, כאשר זיגמונד פרויד טען כי האדם שואף להגיע לאיזון נפשי ובכך, להגיע בעצם ל"הומאוסטזיס פנימי".
עמידות הסביבה הפנימית היא תנאי לעצם קיומנו כיצור חי.
בכל התאים החיים שוררים תנאים שונים במידה מסוימת מאלה ששוררים בסביבתם.
ביצורים חד-תאיים, ההבדל בין פנים התא לסביבה מתבטא בריכוזים של חומרים מומסים כגון מלחים, חומצות אמינו, סוכרים ומומסים אחרים, שהם שונים בתוך התא מהריכוזים שלהם מחוץ לתא.
ביצורים רב-תאיים, התאים הבודדים לא באים במגע עם הסביבה החיצונית.
ריכוזי החומרים נשמרים בהם הודות לפעילות של מנגנונים פיזיולוגים של הגוף השלם.
מדובר בעיקר בטווח ריכוזים של מומסים, הנשמר בתוך גבולות הנורמה, וכן בשמירה על הנפח הכללי של נוזלי הגוף.
לדוגמה, ריכוז הגלוקוז בצום בדמו של אדם בריא יכול לנוע בין 70 מ"ג לכל 100 סמ"ק דם, לבין 100 מ"ג לכל 100 סמ"ק.
ריכוז של יונים כגון נתרן, אשלגן, סידן נשמרים בגבולות צרים יותר.
אצל עופות ויונקים, וחלק מהדגים, ההומאוסטזיס מתבטא גם בשמירה על חום גוף קבוע בתוך גבולות צרים מאוד.
יצורים המקיימים חום גוף קבוע נקראים 'מבקרי חום' ובלעז פויקילותרמיים.
האדם משמר את חום גופו באמצעים מלאכותיים, ובכך יכול לנוד בין אזורים שבהם יצורים אחרים אינם יכולים לנדוד באותן תקופות.
טמפרטורת גוף קבועה אינה חלק ממצב האיזון הגופני – ההומאוסטזיס, ברוב קבוצות היצורים החיים, הצמחים והפטריות.
השמירה על סביבה פנימית יציבה מתאפשרת הודות לפעולתם של מנגנוני משוב ביולוגים בגופם של יצורים חיים.
כאשר חלה סטייה מהערך התקין, למשל, עלייה בריכוז מלחים בדם מעל למצב התקין, פועלים מנגנונים שונים להחזרת הריכוז לערכו התקין המנגנונים הם, ככלל, משני סוגים: פיזיולוגיים והתנהגותיים.
מנגנון פיזיולוגי לדוגמה הוא מערכת תגובה הורמונלית המביאה לצמצום ניכר של כמות השתן הנוצרת בכליות – דבר המגדיל את כמות המים המוחזרים מהכליות לדם ובכך מקטינים את ריכוז המלח בדם.
מנגנון התנהגותי מופעל על ידי תאי חישה רגישים בכלי הדם, המגרים את מנגנון הצמא במוח וגורמים לבעל החיים הצמא לשתות.
ירידה של ריכוז הגלוקוז בדם יכולה לעורר מספר תגובות שונות: מערך הורמונלי הגורם להפיכה של הרב סוכר גליקוגן שאגור בכבד, לגלוקוז; תהליך דומה מתרחש בשרירים, וכן, גירוי למערכת העצבים מעורר תחושת רעב ודחף לאכילה.
כדי לקיים את פעילות כל מנגנוני ההומאוסטזיס יש צורך באנרגיה, וזו מופקת מהמזון, בתהליכי נשימת התאים.
התיאום בין מערכות הגוף הפועלות להחזרת הסטייה לערכם התקינים מווסתות בעיקר על ידי מערכת העצבים המרכזית ומערכת הבלוטות.
הומאוסטזיס ברמת האברון, התא והגוף השלם
כל תא עטוף בממברנה ביולוגית (קרום התא) המאפשרת לו הכנסה והוצאה מבוקרת של חומרים אליו כך שיבדל מסביבתו ויכיל תמיד את התנאים ההכרחיים לפעילות החיים.
בתאים אאוקריוטים ישנן גם ממברנות פנימיות (למשל רטיקולום אנדופלסמי ומערכת גולגי שתפקידם לנקז חלבונים, שומנים וסטרולים מן התא החוצה, ולשמור על רמות סידן מתאימות), השומרות בקביעות על תנאים ייחודיים באברוני התא שונים.
במיטוכונדריה, למשל, נדרשת רמת חומציות שונה מזו שבציטופלסמה של התא.
לא כל היצורים החיים מסוגלים לווסת את טמפרטורת הגוף בעצמם.
בשונה מן היצורים הפויקילותרמים או האקטותרמים, היצורים ההומיאותרמים או האנדותרמים מסוגלים לווסת את טמפרטורת הגוף בעצמם.
לכן, היצורים שאינם מסוגלים לווסת את טמפרטורת הגוף שלהם בעצמם מושפעים מן הסביבה וכדי למנוע מצב של התחממות יתר או קיפאון יש להם התאמות התנהגותיות העוזרות להם בכך.
ויסות חום הגוף הוא דוגמה ליציבות הסביבה הפנימית שחלה רק על יונקים ועופות.
המשתנה המווּסת הוא הטמפרטורה של הדם, וחיישנים לכך ממוקמים בחלקים שונים של הגוף מוסרים מידע אל מרכז בקרת הטמפרטורה במוח – ההיפותלמוס אשר מעבד את המידע ונותן הוראות בהתאם.
יצורים שונים פיתחו מנגנונים שונים להתמודדות עם העלאת וירידת חום הגוף.
כך למשל יצורים המתקיימים בטמפרטורות נמוכות במיוחד יכולים להפריש חלבון נוגד קיפאון שיעזור להם להתמודד עם סביבתם הקרה.
ייתכן שחלבון זה מסייע גם ליונקים לשמור על חום גופם בסביבה קרה.
או למשל הגמל שגופו יכול לנוע בטווח טמפרטורות נרחב (36–42 מעלות צלזיוס) בלא שייגרם נזק לגופו.
התגובות לשינויים בטמפרטורה הן תגובות פיזיולוגיות אוטומטיות או התנהגויות רצוניות, כגון ישיבה שפופה בחביקת ברכיים להקטנת שטח הפנים החשוף לטמפרטורה נמוכה, הפעלת תנור חימום כאשר קר או הפחתת פעילות (המייצרת חום) בתנאי עומס חום.
ישנם כמה מנגנונים הפועלים תמידית על מנת לשמור על טמפרטורת גוף קבועה, ביניהם גם כאלו הפועלים במקרים יותר קיצוניים.
המנגנונים הפיזיקליים הפועלים לשם ויסות חום הגוף הם: קרינה, הולכה, הסעה ואידוי.
כמו כן, קיימים מנגנונים פיזיולוגיים הפועלים לשם ויסות חום הגוף:
הרחבת כלי הדם ההיקפיים (ואזודיליטציה פריפרית) ובכך הגדלת זרימת הדם אליהם – הדבר גורם ליותר דם הנושא עימו את חום הגוף להגיע לפני השטח ולכן, יותר אנרגיית חום נפלטת מהגוף אל הסביבה.
הזעה – הפרשת נוזל אל פני העור וניצול אנרגיית החום של הגוף להענקת אנרגיית תנועה למולקולות הנוזל ועל ידי כך לאדות אותו.
האטת קצב חילוף חומרים (תהליך ארוך טווח) – הפרשת הורמון הנקרא תירוקסין הגורם לשינוי קצב הנשימה התאית לטווח ארוך ובכך עוזר לאורגניזם להתמודד עם עונה מסוימת.
הצרת כלי הדם ההיקפיים (ואזוקונסטריקציה פריפרית) ובכך הקטנת זרימת הדם אליהם – הדבר גורם לפחות דם הנושא עימו את חום הגוף להגיע לפני השטח ולכן, פחות אנרגיית חום נפלטת אל הסביבה (יכול לגרום לאף או ידיים קרות).
רעד שרירים – הרעדת השרירים במטרה להעלות את קצב נשימה התאית שמספקת לשרירים את האנרגיה הדרושה לתנועתם.
במהלך תהליך הנשימה התאית נוצרת גם אנרגיית חום ולכן, ככל שקצב התהליך גובר, יותר אנרגיית חום נוצרת וטמפרטורת הגוף עולה.
ויסות רמת הסוכר בדם קיים אצל כל בעלי החיים, ולכן אפילו בזמני צום ארוכים רמת הסוכר אינה יורדת במידה משמעותית.
יונקים מווסתים את רמת הסוכר בדמם על ידי שימוש באינסולין ובהורמון גלוקגון.
האינסולין מיוצר בתאי בטא בלבלב, והוא מוביל גלוקוז לתאי הגוף.
אם ישנו עודף של גלוקוז בדם, האינסולין מורה לתאים להחזיק יותר גלוקוז לשימוש שלהם.
כאשר בתוך התא יש עודף גלוקוז, הוא יוצר ממולקולות גלוקוז רבות רב סוכר הנקרא גליקוגן.
הגליקוגן אינו נמס היטב במים ולכן אינו מפריע לחילוף החומרים בתא, לעומת הגלוקוז, שמסיס במים.
אם מסיבה כלשהי האינסולין אינו מבצע את פעילותו, או שהתאים מאבדים את רגישותם אליו, מתפתחת סוכרת.
הגלוקגון מיוצר בתאי אלפא של הלבלב ומעודד את התאים לפרק את הגליקוגן חזרה למולקולות גלוקוז מהן יוכל התא להפיק אנרגיה בתהליכי הנשימה בתא – אירובית או אנאירובית.
כדי לשמור על כמות קבועה של מים בגוף, על מערכות הגוף לקיים ללא הפסקה את האיזון בין כמות המים היוצאים מהגוף לכמות המים הנכנסים לגוף.
כאשר שותים מים ניתן פעמים רבות להרגיש הזעה שמטרתה להשיב את האיזון.
גם לכליות תפקיד מרכזי בשליטה על כמות המים היוצאים מהגוף, על ידי שליטה בכמות השתן.
ברחבי הגוף מפוזרים קולטנים תחושתיים הרגישים ללחץ הדם ולשיעור המומסים בתוכו; הקולטנים מהווים חלק ממערכות הורמונליות ועצביות המפעילות את הכליות ומשפיעות על כמות השתן הנוצר בהן.
מצד שני, מנגנון צמא יכול לעודד התנהגות המובילה לשתיית מים.
רוב האנזימים בתא החי הם חלבונים (מיעוטם RNA פעיל).
יש חלבונים שמתבלים עם הזמן או שמיוצרים באופן פגום ויש לתקנם או לפרקם.
עודף של חלבונים לא תקינים יכול לגרום לפעילות אנזימטית לא רצויה ולצברי חלבונים פגומים בחלל התא ובממברנה.
צבירים אלה נקראים אגרגטים והם יכולים להזיק במיוחד לתאי העצב שהפעילות הממברנלית שלהם דורשת סדר מבני בממברנה וששלוחותיהם יכולות להיסתם מצבירים אלה.
הומאוסטזיס חלבוני הוא השמירה על כמות קטנה של חלבונים לא תקינים בתא.
שמירה על הומאוסטזיס חלבוני מחייבת בקרה על ייצור חלבונים שמתקנים או מפרקים חלבונים פגומים.
אי עמידה בהומאוסטזיס חלבוני מובילה להתפרצות מחלות.
כדי לשרוד, אורגניזם חייב לזהות בסביבתו גורמים רבים שאליהם עליו להתאים תגובה נכונה.
לדוגמה, עליו להבדיל בין מזון ובין גורמים בלתי אכילים או בין עמית לבין טורף.
הוא חייב לזהות את הגורמים האלה, למרות שחלק גדול מהם אינו משתנה במהותו, אך נתוני הקלט שמגיעים אליו אודות גורמים חיצוניים משתנים.
לדוגמה, טורף עשוי להיראות שונה כאשר הוא עומד באור שמש מלא, באור זריחה ובאור הירח.
עם זאת, האורגניזם חייב תמיד לזהות אותו כטורף תוך זמן קצר מאוד.
לשם כך מצויד האורגניזם במנגנונים לשמירה על מה שמוגדר כ"ויסות חושי".
חלק מהמנגנונים האלה מצויים באברי החוש והאחרים במערכת העצבים האוטונומית ובמערכת העצבים המרכזית.
פגיעה בכוונון של מנגנונים אלה גורמת ללקות.
המנגנונים המוכרים ביותר לוויסות חושי הם אלה המווסתים את גירוי הראייה בחשיפה לכמויות אור שונות.
עינם של החולייתנים מכילה קשתית המתכווצת ומתרחבת וכך מאפשרת כמות אור קבועה הנכנסת לעין למרות עוצמות תאורה משתנות בסביבה החיצונית.
כאשר האור בסביבה החיצונית קלוש ביותר, למשל בלילות, באזור חסר תאורה מלאכותית, הקשתית פתוחה לחלוטין ומנגנון ויסות שני בעין מתחיל לעבוד.
התאים שקולטים אור ביום, המדוכים, אינם רגישים דיים לאור הקלוש של הלילה ובמקומם מתחילים לפעול תאי ראיית לילה-הקנים.
חשיבותו של מנגנון ויסות חושי לרגישות לאור מודגמת היטב בעזרת תופעת הסנוור.
פעילותם של בני אדם וחיות בחשכת הלילה תשובש קשות אם לפתע פניהם יוארו באור מלאכותי חזק.
דוגמה אחרת לחשיבות המנגנון היא קשתית שקופה בשל לבקנות.
מצב זה יוצר לקות ראייה בשל כניסה של עודף אור לעין.
ויסות לחץ הדם בגוף האדם
לחץ הדם הוא הלחץ שנוצר על ידי נוזל הדם על הדפנות של כלי הדם.
הלחץ נשאר קבוע במצב תקין אך יכול לעלות באופן זמני עם עליית קצב הלב, ואו לעלות באופן קבוע באדם עם פגיעה באלסטיות של דפנות כלי הדם.
במצב תקין, לחץ הדם מווסת על ידי מרכז עצבי הנמצא במוח המוארך בעקבות הפיקוח על קצב הלב.
מאחר שלחץ הדם הוא פונקציה של נפח הדם במערכת הדם, הדחפים העצביים המתקבלים מקולטנים הנמצאים באבי העורקים גורמים להגברת הזרימה ולוויסות של לחץ הדם.
נוסף לכך קיימת גם מערכת הורמונלית הידועה בשם רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון (RAAS) האחראית על וויסות לחץ הדם.
ויסות רמת ה-pH בדם בגוף האדם
שמירה על דרגת pH קבועה בדם היא דוגמה נוספת של הומאוסטזיס.
במצב נורמלי ה-pH בדם הוא בסביבות 7.4. האיזון של ה-pH נעשה בעזרת בופרים שהן תמיסות השומרות על pH קבוע.
תמיסת הבופר העיקרית בנוזלי הגוף היא הבופר הפחמתי אשר נוצר כתוצאה מתגובה בין פחמן דו-חמצני למים והמתפרק ליון הביקרבונט.
בדומה לבעלי חיים, צמחים קולטים גירויים חיצוניים הגורמים לשינויים המאפשרים לצמח לשמור על סביבה פנימית יציבה.
התהליכים הקשורים בבקרה של צמיחה, בהתייחס לגודל הצמח, היחס בין חלקי הצמח השונים, מבוקרים על ידי הורמונים, ועל כן ניתן לראותם כמערכות הומאוסטאטיות של עולם הצומח, כגון, וויסות כמויות המים בצמח, וויסות פוטנציאל חמצון-חיזור-redox בתהליך הפוטוסינתזה
הולשטיין הוא שמו של חבל ארץ היסטורי בחצי האי יוטלנד, הנמצא כיום בשטחן של המדינות שלזוויג-הולשטיין והמבורג שבגרמניה.
החבל מתוחם על ידי הנהר אלבה והמבורג בדרום, הים הבלטי במזרח, נהר ה, וחבל שלזוויג בצפון, והים הצפוני במערב.
מקור השם "הולשטיין" בא מהמילים "Holseta Land" ("הולסטה לאנד") שמקורן בשפות הגרמניות העתיקות, ופירושן הוא "ארץ היערות".
בשנת 1111 נמסר השטח שמדרום לנהר האידר, ומצפון לאלבה לאדולף שאואנבורג כרוזנות, תחת סמכותה של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1118 כבש דוכס שלזוויג, ולימים ולדמר השני, מלך דנמרק, את הולשטיין.
בשנת 1227 הוכרח ולדמר להחזיר את הולשטיין למשפחת שאואנבורג.
בשנת 1386 אוחדה הולשטיין עם שלזוויג והפכה לאדמת ירושה של המלכים הדנים, אם כי הולשטיין נשארה חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1474 הועלתה הולשטיין למעמד של דוכסות.
שתי הדוכסיות חולקו בשנת 1474, כאשר הולשטיין, וחלקים משלזוויג, עברו לידי שליטתם של דוכסי הולשטיין-גוטורפ, ענף נפרד של משפחת המלוכה הדנית.
ניסיונותיה של דוכסות הולשטיין, בחסותה של שוודיה, לחתור לעצמאות, והחיכוכים החוזרים ונשנים עם מלכי דנמרק, היו אחד מהגורמים לפריצתה של המלחמה הצפונית הגדולה.
בעקבות המלחמה נאלץ הדוכס של הולשטיין גוטורפ לוותר על נחלותיו בשלזוויג, אך יחד עם זו השיג יתרון פוליטי ומדיני רב עם נישואיו לבתו של הצאר הרוסי.
בנו, פטר השלישי, תכנן מלחמה נגד דנמרק על מנת להחזיר להולשטיין את השטחים שאביו איבד.
רציחתו בשנת 1762 מנעה את המלחמה, ובנו, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ויתר על תביעותיו בהולשטיין למלכים הדנים תמורת שטח חילופי אחר.
משנת 1806 ועד לשנת 1864 הייתה הולשטיין חלק מהקונפדרציה הגרמנית אם כי תחת שליטתו של מלך דנמרק, שישב באספות הקונפדרציה כדוכס הולשטיין.
בימי אביב העמים התמרדו יושבי הולשטיין הגרמנים במלכות דנמרק, שלטענתם קיפחה את זכויותיהם, ושליטי גרמניה באו לעזרתם, אולם בשקוט אביב העמים נכשל המרד.
בשנת 1852 נכרת חוזה בין מלך דנמרק לשליטי גרמניה על פיה תקבל הולשטיין ייצוג בפרלמנט הדני.
אולם תושבי הולשטיין לא הסכימו לייצוג הדל שהוצע להם ודרשו ייצוג שימנע מהם להיות מיעוט בקרב פרלמנט עם רוב דני.
בתהאם עלו שוב טענות יושבי הולשטיין על שמלך דנמרק אינו מתייעץ איתם בענייני המיסים, כנדרש.
בתחילת 1861, בעת שוילהלם הראשון, קיסר גרמניה עלה לכס מלכות פרוסיה, הוא הבטיח לדאוג לזכויותיהם של יושבי הולשטיין הגרמנים.
ב-30 במרץ 1963 העניק מלך דנמרק אוטונומיה רחבה להולשטיין, כולל הקמת צבא משלה, ובלבד שהוא יהיו כפוף לדנמרק.
אולם גם אוטונומיה זאת לא ספקה את מלכי גרמניה, בעיקר בגלל שמלך דנמרק סיפח את שלזוויג.
לאחר מותו של המלך הדני פרדריק השביעי, מלך דנמרק חשוך הבנים, הירושה של דוכסות הולשטיין הייתה נתונה במחלוקת.
המלך הדני החדש, כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, נתקל בתביעה של נסיך דני אחר לשליטה על דוכסיות הולשטיין ושלזוויג, ומאבקי הירושה הובילו בסופו של דבר לפלישה של הברית הגרמנית, בראשות פרוסיה ואוסטריה, לדנמרק, בתחילת 1864, במה שנודע כמלחמת שלזוויג השנייה.
עם כניסת צבאות גרמניה, דנמרק השיגה את כוחותיה מהולשטיין ובקשה להגן על שלזוויג, אולם במהרה ויתרה גם על רוב שלזוויג.
אז התפתח ויכוח בין שליטי גרמניה ואוסטריה לגבי מי יירש את הולשטיין.
על פי החוזה ביניהן בעת היציאה למלחמה, ההחלטה על השלטון בשטחים שייכבשו תתקבל בהסכמת שתי הממלכות.
אולם הסכמה כזאת לא הושגה ושתיהן הציבו בינתיים נציבים מטעמם שניהלו ביחד את הולשטיין ושלזוויג.
פרוסיה דרשה את הולשטיין לעצמה, בעוד אוסטריה בקשה להמליך בה את פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
לבסוף, באוגוסט 1865 הגיעו פרוסיה ואוסטריה להסכם חלוקה: הולשטיין נמסרה לשליטת האוסטרים ושלזוויג לפרוסים.
אולם במהרה פרץ סכסוך בין פרוסיה לאוסטריה על דרכי ההנהגה.
בעוד פרוסיה עושה בשלזוויג כבשלה וממליכה בה פקידים פרוסיים, אוסטריה הניחה לתושבי הולשטיין לנהל את הולשטיין בעצמם ובכך עוררה את זעמם של הפרוסים שהאשימו את האוסטרים בהתמרמרות של תושבי שלזוויג כלפיהם.
בעקבות מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 בין פרוסיה ואוסטריה, שבה הפסידה האחרונה, סופחה הולשטיין לפרוסיה, בשלום פראג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערך משאל עם בשלזוויג, שהוביל להתפצלותה של שלזוויג בין דנמרק לגרמניה.
שלזוויג התחתונה אוחדה עם הולשטיין, והשתיים אוחדו למדינה אחת ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, תחת השם שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1863 תואר מעמד היהודים בהולשטיין:
"מעמד בני ישראל במדינת האלשטיין מורה מאד.
שערי הערים סגורים לפניהם, נכסים אין להם רשות לקנות, ואף בתי האכרים בשרה.
כן אסור לחם להתעסק בעבודת האדמה, וגם בכפרים לא יוכלו לדור כי אם דירת ארעי.
באותה תקופה בקשה ממשלת דנמרק להעניק שוויון זכויות ליהודים, אך ועד הולשטיין הערים מכשולים על המהלך.
כך מתואר הדבר בעיתון הכרמל:
"זאת ראתה הממשלה אשר לצדקה תמשול בכל מלוא ארצותיה ותשים לפני הוועד בהאלשטיין את חוות דעתה לתת ליהודים תורת היישוב ומשפט האזרחי בהאלשטיין.
התוצר הסופי אמור להיות כה מהול, עד שכלל לא ניתן יהיה להבחין בינו לבין החומר המדלל.
הטיפול אמור להיבחר לאחר התרשמות ממצבו הגופני והנפשי של המטופל, כיוון ששני המצבים נחשבים למשמעותיים לבחירת ה"רֶמֶדִי" (התכשיר ההומאופתי).
הגישה הומצאה על ידי סמואל האנמן במאה ה-18.
גוף הראיות המדעיות והרפואיות תומך בטענה שיעילות הטיפול ההומאופתי, אם בכלל הושגה, נובעת אך ורק מאפקט הפלצבו.
תומכי השיטה מצביעים על מחקרים בודדים שהראו השפעה של חומרים מהולים עד כדי כך שלא נותר בהם כל חומר פעיל, בדומה למקובל בהומאופתיה אך טענות אלה נשללו על ידי מחקר גדול שבוצע באוסטרליה.
מבקרי השיטה מבססים את ביקורותיהם, בין היתר, על כך שמספר המחקרים האיכותיים שתומכים בהומאופתיה קטן, ומסקנותיהם אינן מובהקות סטטיסטית.
ניסיונות לשכפל את תוצאות המחקרים נמצאו בעייתיים במקרה הטוב.
המחסור בראיות מדעיות לתמיכה ביעילותה, והשימוש ברמדי שבדרך כלל אינם מכילים חומר פעיל, גרמו להתייחסות להומאופתיה כאל פסבדו-מדע ואף כאל הונאה רפואית.
בסקירה מערכתית מקיפה משנת 1998 כונתה השיטה "תרפיית פלצבו במקרה הטוב, והונאה במקרה הרע".
בספר מדע רע מאת דוקטור בן גולדייקר, קיימת התייחסות מפורטת בפרק 4 לבעיות המתודולגיות באותם מחקרים המראים יתרונות להומאופתיה, כגון מיעוט משתתפים, ניתוח סטטיסטי לא מובהק ועוד, ועל כך שהמחקרים ההומאופטים אינם נערכים לפי הסטנדרט המדעי המקובל.
המחבר מביא גם מטא אנליזה שנערך על ידי הירחון הרפואי לאנסט "סופה של ההומאופתיה" אשר מראה כי אין כל ממצאים מובהקים ליעילות ההומאופתיה.
ארגון הבריאות העולמי קובע כי אין כל עדות אובייקטיבית להשפעה כלשהי של הומאופתיה נגד שלשול אצל ילדים (המביא למוות של כ-2 מיליון ילדים בשנה) או מחלות זיהומיות כגון שחפת, מלריה או איידס, ומזהיר מפני שימוש בהומאופתיה במקום טיפול תרופתי מוכח.
היות שבאופן כללי רמדי הומאופתי איננו מכיל חומר פעיל, הוא נחשב בדרך כלל כבטוח לשימוש, עם זאת הומאופתים עלולים לסכן חולים, אם הם מייעצים להם להימנע מרפואה קונבנציונלית, דוגמת חיסונים,
ללא קשר לסוגיית יעילות הרמדי ההומאופתי, כאמור הוא לעיתים גורם למטופלים להרגיש טוב יותר, עקב אפקט הפלצבו, ועל כן, כמו עם כל פלצבו, הרמדי עשוי לשפר תסמינים הנתונים להשפעות פסיכולוגיות או התנהגותיות, דוגמת כאב כרוני, עייפות, חרדה או דיכאון.
במדינות רבות, הכללים והפיקוח החלים על תרופות רגילות אינם מיושמים על רמדי הומאופתיים.
מקור המונח בשפה היוונית והוא הלחם של המילים הומויוס (ὅμοιος) "דומה" + "פאתוס" (πάθος) שפירושו "סבל" או "חולי".
בעת הגדרת ההומאופתיה, בשלהי המאה ה-18, המגמה השלטת ברפואה הייתה שימוש באמצעים דוגמת הקזת דם, משלשלים וחוקן.
בנוסף ניתנו תערובות מורכבות, כמו "Venice treacle" (אנדרומכי תריאקה) – תערובת אשר כללה 64 חומרים שונים, ביניהם אופיום, מור ובשר צפע.
אמצעים אלה גרמו לעיתים קרובות להרעת התסמינים, ולעיתים אף גרמו למות החולה.
טיפולים אלה זכו לשבחים במשך מאות שנים, אך האנמן דחה אותם, כי היו לדידו לא הגיוניים ולא מומלצים.
במקום טיפולים אלה, העדיף האנמן להשתמש בחומר יחיד, בריכוזים נמוכים, וקידם גישה לא-גשמית, ויטליסטית לצורה בה פועלים יצורים חיים, לפיה למחלות גורמים רוחניים בנוסף לגופניים.
באותה תקופה היה הוויטליזם חלק מהמדע המקובל, אך במאה ה-20 זנחה הרפואה המודרנית את הרעיון, עם פיתוח המיקרוביולוגיה, הבנת המנגנונים גורמי המחלות של חיידקים ונגיפים,
האנמן גם עודד שיפורים באורח החיים של מטופליו, כמו התעמלות, תזונה, וניקיון.
סמואל האנמן הגה את רעיון ההומאופתיה בעת שתרגם לגרמנית חיבור רפואי מאת הרופא והכימאי הסקוטי ויליאם קאלן.
האנמן היה סקפטי ביחס לטענה של קאלן על שימוש בקליפת עץ הצ'ינצ'ונה (המכילה כינין) לטיפול במלריה, ולכן החל ליטול את הקליפה, כדי לראות אם היא מרפאת קדחת "בזכות השפעתה לחיזוק הקיבה".
לאחר נטילת הקליפה במשך כשבועיים שם לב להשפעה מועטה על הקיבה, אך חש בקדחת, צמרמורת וכאבי פרקים, כנראה כתוצאה מרגישות יתר לחומר.
אלה תסמינים דומים לאלה המופיעים בשלביה הראשונים של מלריה, המחלה אותה הקליפה שימשה לרפא.
דוגמה זו גרמה להאנמן להאמין כי כל התרופות היעילות גורמות, אצל אדם בריא, לתסמינים דומים למחלה אותה הן מרפאות.
רעיון זה קיבל את השם "כלל הדומים" ("דומה מרפא דומה"), והוא הרעיון העומד בבסיס ההומאופתיה.
את המושג "הומאופתיה" טבע האנמן, והוא הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1807. האנמן הציג את התאוריות שלו אודות "חומרים דומים" בסדרת מאמרים ומונוגרפיות החל בשנת 1796.
האנמן החל לבחון אילו השפעות יש לחומרים שונים בבני אדם, תהליך שיזכה לכינוי "בירור הומאופתי" ("homeopathic proving").
הנבדקים בבחינות ארוכות אלה נדרשו לתעד בפירוט את כל התסמינים שלהם, ואת כל התנאים המשניים שליוו את הופעתם.
האנמן ראה במידע זה דרך לזהות חומרים יעילים לטיפול במחלות שונות.
אוסף המבדקים הראשון פורסם ב-1805, ואוסף נוסף של 65 רמדים פורסם בספרו Materia Medica Pura, בשנת 1810.
האנמן האמין כי מנות גדולות של החומרים רק יחמירו את המחלה, ולכן דגל בשימוש במיהולים קיצוניים של החומרים; הוא ניסח טכניקה ליצירת תמיסה מהולה, והאמין שזו תשמר את התכונות המרפאות של החומר, אך תסיר את ההשפעות המזיקות שלו.
האנמן הציע שתהליך זה עורר והגביר את "הכוחות הרפואיים דמוי-הרוח שבחומר".
הוא אסף ופרסם סקירה מלאה של המערכת הרפואית החדשה שלו בשנת 1810, בספרו "האורגנון".
המהדורה ה-6 של הספר פורסמה ב-1921, ומשמשת את ההומאפתים עד היום.
במהלך המאה ה-19 גברה הפופולריות של ההומאופתיה.
ב-1830 נפתחו בתי הספר ההומאופתיים הראשונים, ובמשך כל המאה ה-19 נפתחו עשרות מוסדות הומאופתיים באירופה וארצות הברית.
עקב ההסתמכות של הרפואה על שיטות לא-בדוקות ולעיתים מסוכנות, כמו הקזת דם, מצבם של מטופלי ההומאופתיה היה לעיתים קרובות טוב מאלה של מטופלי הרופאים.
רמדי הומאופתיים, גם אם לא הועילו, כמעט תמיד לא הזיקו, ולכן המשתמשים בהם היו בסכנה נמוכה למוות מהטיפול, בניגוד לחלק ממטופלי הרפואה.
ייתכן כי ההצלחה היחסית של הומאופתיה במאה ה-19 תרמה לנטישת הטיפולים המסוכנים והלא-יעילים ששימשו את הרפואה באותה עת, ולתנועה לכיוון רפואה יעילה ומבוססת מדע.
בשלהי המאה ה-19, החלה להישמע ביקורת בנוגע להומאופתיה.
סר ג'ון פורבס, רופא המלכה ויקטוריה, אמר כי המינונים הנמוכים באופן קיצוני של הומאופתיה תוארו דרך קבע כחסרי תועלת, מגוחכים ו"עלבון להיגיון האנושי".
סר ג'יימס יאנג סימפסון, חלוץ השימוש בכלורופורם כחומר הרדמה, אמר על סמים מהולים מאוד: "ביליונית או דציליונית של שום רעל, לא משנה כמה חזק או רב-עוצמה, לא תוכל להשפיע על אדם או לפגוע בזבוב."
הרופא והסופר האמריקני בן המאה ה-19 אוליבר ונדל הולמס היה גם הוא מבקר חריף של ההומאופתיה, ופרסם בשנת 1842 מאמר בכותרת "הומאופתיה והזיות דומות".
בית הספר האמריקני האחרון שלימד אך ורק הומאופתיה נסגר ב-1920.
ניסיונות להוציא מחוץ לחוק בארצות הברית צורות חלופיות של רפואה כשלו, ו"חוק המזון, תרופות וקוסמטיקה" משנת 1938 הכיר ברמדי הומאופתיים כסוג של תרופות.
עד שנות ה-50 היו רק 75 הומאופתים פעילים ברחבי ארצות הברית.
בשנות ה-70 זכתה ההומאופתיה לעניין מחודש, ומכירותיהן של כמה חברות הומאופתיות הוכפלו עד פי 10. ההומאופתיה זכתה גם להתעניינות ברחבי העולם;
בין השאר בברזיל בשנות ה-70, ובגרמניה בשנות ה-80.
הממסד הרפואי החל לשלב רעיונות מסוג זה בשנות ה-90,
וחברות תרופות מרכזיות החלו להתחרות בתחום.
ההומאופתיה מבוססת על פילוסופיה ויטליסטית: היא רואה בחולי ביטוי להפרעה ב"כוח חיים" היפותטי בבני אדם, הגורמת לתסמינים ייחודיים.
לפי ההומאופתיה, לכוח החיים יכולות להגיב ולהתאים את עצמו לגורמים פנימיים וחיצוניים, וההומאופתים מכנים זאת "חוק הרגישות" ("law of susceptibility").
לפי "חוק הרגישות", הלך-רוח שלילי יכול למשוך ישויות גורמות-מחלות משוערות הקרויות "מיאזמות", החודרות לגוף וגורמות לתסמינים של מחלה.
למרות זאת, האנמן עצמו דחה את הרעיון של מחלה כדבר נפרד, או ישות פולשת, וטען תמיד כי מדובר במכלול הגוף החי.
בשלב מוקדם יחסית, לכל המאוחר בשנת 1816, גילה האנמן כי החולים בהם טיפל בהומאופתיה עדיין סבלו ממחלות כרוניות, אותן לא הצליח לרפא.
בשנת 1828 הציג את רעיון המיאזמות, אליהן התייחס כאל הסיבות העומדות בבסיס מחלות מוכרות רבות.
לעיתים קרובות מגדירים הומאופתים מיאזמה כמיוחסת ל"אי סדר חולני מוזר בכוח החיים שלנו".
האנמן קישר כל מיאזמה למספר מחלות.
לדידו, חשיפה ראשונית למיאזמה גרמה לתסמינים מקומיים, כמו מחלות עור או מין, אך אם התסמינים מדוכאים בעזרת תרופות, הגורם חודר עמוק יותר, ומתחיל להתבטא כמחלה של האיברים הפנימיים.
לפי ההומאופתיה, טיפול ישיר בתסמינים של מחלה, כפי שנעשה לעיתים ברפואה קונבנציונלית, אינו יעיל כל כך, כיוון ש"ניתן לייחס כל מחלה לנטייה סמויה עמוקה ובסיסית, כרונית או תורשתית".
המיאזמה המיוחסת העומדת בבסיס המחלה נותרת, וניתן לרפא מחלות עמוקות רק בעזרת סילוק ההפרעה העמוקה ב"כוח החיים".
תאוריית המיאזמות של האנמן שנויה גם היום במחלוקת עמוקה בקרב ההומאופתים.
בשנת 1978, אנתוני קמפבל, אז רופא מייעץ בבית החולים ההומאופתי המלכותי בלונדון, ביקר את דבריו של ג'ורג' ויתולקס בנוגע לעגבת.
ויתולקס טען כי טיפול אנטיביוטי בעגבת יוביל לעגבת שניונית ושלישונית, המערבת את מערכת העצבים המרכזית.
טענה זו סותרת את המחקרים המדעיים, המראים כי טיפול בפניצילין מרפא לגמרי את העגבת ביותר מ-90% מהמקרים.
קמפבל תיאר זאת כ"הצהרה לא אחראית בעליל, העלולה להטעות את ההדיוט חסר המזל, ולגרום לו לסרב לטיפול המקובל".
בתחילה הציג האנמן רק שלוש מיאזמות, החשובה ביותר ביניהן היא ה"פסורה" ("גירוד" ביוונית), אותה תיאר כקשורה לכל מחלות הגירוד של העור, ולכאורה מתפתחת מדיכוי של גרדת.
האנמן טען שהפסורה עומדת בבסיס מגוון רחב של מחלות אחרות, כמו אפילפסיה, סרטן, צהבת, חירשות וקטרקט.
מאז זמנו של האנמן הוצעו מיאזמות אחרות, כאשר חלקן מתוארות כאחראיות למחלות שיוחסו במקור לפסורה; ביניהן מיאזמות שחפת ומיאזמות סרטן.
בהכנת טיפולים למחלות, הומאופתים משתמשים בתהליך הנקרא "דינמיזציה" או "פוטנטיזציה", בו הרמדי נמהל באלכוהול ומים ואז מטולטל נמרצות על ידי עשר מכות חזקות כנגד גוף גמיש בתהליך הנקרא "טלטול".
האנמן חשב כי השימוש ברמדים אשר גורמים לתסמינים דומים לאלה של מחלה אצל אנשים בריאים רק יעצימו את התסמינים ויחמירו את המצב, לכן הוא דגל בדילול הרמדים.
במהלך תהליך ה"פוטנטיזציה", ההומאופתים מאמינים כי "האנרגיה החיונית" של החומר המדולל מופעלת, ומשוחררת באמצעות הטלטול הנמרץ של החומר.
למטרה זו, האנמן הזמין מבונה אוכפים לוח-טלטול מיוחד מעץ, אשר כוסה בעור מצדו האחד ומולא בשיער-סוס.
מוצקים שאינם מסיסים, כגון קוורץ וצדפות, מדוללים באמצעות כתישתם עם לקטוז.
שלושה סולמות עוצמה נמצאים בשימוש קבוע בהומאופתיה.
האנמן יצר את הסולם הסנטסימלי (סולם C), בו בכל שלב החומר מדולל פי 100. הוא העדיף את הסולם הזה במשך רוב חייו.
לדוגמה, דילול 2C דורש כי החומר ידולל למאית מהריכוז המקורי, ואז חלק מהתמיסה שנוצרה ידולל שוב למאית מהריכוז המקורי של החומר.
לאחר שני השלבים הללו, נמצא כי התמיסה הסופית מורכבת מחלק אחד של החומר, ו-9,999 חלקים של המדלל (בכימיה, אומרים כי נוצר חומר בריכוז של 0.01%).
דילול 6C חוזר על התהליך שש פעמים, כאשר התוצאה הסופית היא החומר המקורי מדולל פי 1,000,000,000,000 (מאה בחזקת שש).
באותה צורה ניתן ליצור דילולים קטנים אפילו יותר.
בהומאופתיה, תמיסה שהיא יותר מדוללת מתוארת כבעלת "עוצמה" גבוהה יותר, והיא נחשבת לחזקה יותר ובעלת פעולה נרחבת יותר.
כמצוין בטבלה, האנמן דגל בדילול 30C (כלומר, דילול ביחס של 1:1060) לרוב המטרות.
כמו כן, תרופה הומאופתית פופולרית לשפעת, המשווקת בשם "אוסילוקוצינום", היא דילול בעוצמה 200C של כבד ברווז.
כאשר נשווה את רמות הדילול הללו למספר אבוגדרו, נמצא כי ליטר אחד של רמדי הומאופתי ברמת דילול 12C הנוצר מדילול של ליטר אחד של תמיסה מולרית יכיל בממוצע כ-0.602 מולקולות מהחומר המקורי.
הסיכוי שאפילו מולקולה יחידה של החומר המקורי תישאר בליטר של רמדי בעוצמת דילול 15C הוא בסביבות 1 ל-1.7 מיליון, ובמקרה של עוצמה 30C הסיכוי יהיה 1 ל-1.7 טריליון טריליון טריליונים (1036).
מבקרי ההומאופתיה, ואף ההומאופתים עצמם, נוהגים להמחיש את הדילולים באמצעות דוגמאות.
מסופר כי האנמן התבדח באומרו כי תהליך מתאים להתמודדות עם מגפה יהיה לרוקן בקבוק רעל לתוך אגם ז'נבה, בהנחה כי ניתן יהיה "לטלטל" אותו 60 פעמים.
דוגמה נוספת שניתנה על ידי מבקר של ההומאופתיה טוענת כי תמיסה בדילול 12C שקולה ל"קורט מלח באוקיינוס האטלנטי", שהיא הערכה נכונה בקירוב טוב.
שליש של טיפה של חומר כלשהו, אשר דוללה בתוך כל מלאי המים שעל כדור הארץ, תפיק רמדי בדילול של כ-13C.
חלק מההומאופתים פיתחו סולם עשרוני (המסומן D או X), בו החומר מדולל לעשירית מנפחו המקורי בכל שלב.
מכאן, דילול בסולם D או X הוא פי 2 מהערך המקביל בסולם C; לדוגמה, 12X היא עוצמת דילול זהה ל-6C.
האנמן מעולם לא השתמש בסולם זה, אך הוא היה פופולרי מאוד במהלך המאה ה-19, ועדיין נמצא בשימוש באירופה.
סבורים כי סולם זה הוכנס לראשונה לשימוש בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי ההומאופת האמריקאי, קונסטנטין הרינג.
בעשור האחרון של חייו, האנמן פיתח גם את הסולם ה"קווינטמילסמלי" (Q או LM), בו יחס הדילול הוא 1 ל-50,000.
עוצמת דילול נתונה בסולם Q תהיה בסביבות 2.35 פעמים גדולה מאותו ערך בסולם C.
לדוגמה, רמדי המתואר כ"דילול 20Q" הוא למעשה ברמת דילול קרובה לרמדי "47C".
לא כל ההומאופתים תומכים בדילולים גבוהים מאוד.
רבים מההומאופתים המוקדמים היו רופאים במקור, ונטו לרוב להשתמש בדילולים נמוכים כגון 3X או 6X, ולעיתים רחוקות בלבד עברו את הרף של 12X.
המחלוקת בקשר לשימוש בדילולים נמוכים או גבוהים נבעה מטיעונים אידאולוגיים, כאשר התמיכה בדילולים הנמוכים נבעה משימת דגש על פתולוגיה וקשר חזק לרפואה הקונבנציונלית, ואילו התמיכה בדילולים הגבוהים שמה דגש על "כוח החיים", מיאזמות ופירושים רוחניים של המחלות.
סדרת הטלוויזיה Horizon של ה-BBC והסדרה 20/20 של רשת ABC שידרו שתיהן תוכניות אשר תיארו בדיקות מדעיות של דילולים הומאופתים, אשר לא הצליחו להבדיל בין הדילולים לבין מים.
על מנת להתאים רמדים למחלות שונות, האנמן ערך ניסויים בעצמו ובאחרים במשך מספר שנים, ורק אז התחיל להשתמש ברמדים על חולים.
בתחילה, הניסויים לא כללו נתינת רמדי לאנשים חולים, מאחר שהוא חשב כי שימוש ברמדי "הדומה" ביותר, בגלל יכולתו ליצור תסמינים דומים לאלה של המחלה עצמה, לא יאפשר להבחין אילו תסמינים באו מהרמדי, ואילו מהם באו מהמחלה עצמה.
לכן, חולים לא נכללו בניסויים אלו.
התהליך בו נקבע אילו רמדים מתאימים לאילו מחלות נקרא "בירור" , על שם המילה הגרמנית "Prüfung", אשר משמעותה "בדיקה".
בתהליך הבירור, האנמן השתמש במתנדבים בריאים אשר קיבלו רמדים, לעיתים קרובות במינונים של מולקולות בודדות, ובהמשך בדילול של 30C והתסמינים שנוצרו כתוצאה מכך נאספו לתוך "תמונת מצב" של הרמדי.
במהלך הבדיקה, נאסר על המתנדבים לצרוך קפה, תה, תבלינים או יין.
בנוסף, נאסר עליהם לשחק שחמט, משחק שהאנמן החשיב אותו כ"מלהיב מדי", אך מנגד הותר להם לשתות בירה ולבצע פעילות גופנית מתונה.
בתום הניסויים, האנמן דרש מהמתנדבים להרים את ידם ולהישבע כי הדברים שהם כתבו ביומניהם היו אמיתיים, ולאחר מכן חקר אותם בהרחבה בנוגע לתסמינים שהם דיווחו עליהם.
הבירורים תוארו כצעד חשוב בהתפתחות הניסוי הקליני, בשל השימוש שלהם בקבוצות ביקורת ובתהליכים שיטתיים וכמותיים, ובשל היותם אחד השימושים הראשונים של סטטיסטיקה ברפואה.
בנוסף, הרישומים הרבים של ניסויים עצמיים שנערכו על ידי הומאופתים הוכיחו את עצמם כשימושיים בפיתוח תרופות מודרניות: לדוגמה, ראיות לכך שניטרוגליצרין עשוי להיות שימושי כטיפול בתעוקת לב ("אנגינה") נתגלו באמצעות עיון בבירורים הומאופתיים, וזאת אף על פי שההומאופתים עצמם מעולם לא השתמשו בניטרוגליצרין למטרה זו.
הרישומים הראשונים של בירורים פורסמו על ידי האנמן במאמרו מ-1796, Essay on a new principle.
אשר הכיל תוצאות של 27 בירורים, ובשנת 1810 פורסם Materia Medica Pura אשר הכיל 65 תוצאות.
באוסף של ג'יימס טיילר קנט משנת 1905, Lectures on Homoeopathic Materia Medica, פורסמו בירורים של 217 רמדים, וחומרים חדשים מתווספים כל הזמן למהדורות החדשות שלו.
אוסף של דיווחים על בירורים הומאופתים רבים ידוע כ-homeopathic materia medica.
מבחינה מעשית, התועלת באוסף כזה היא מוגבלת, מאחר שהמטפל אינו אמור לחפש את התסמינים המתאימים לרמדי מסוים, אלא להפך – את הרמדים המתאימים לתסמין כלשהו.
צורך זה ממולא על ידי "הרפרטואר ההומאופתי", שהוא מפתח של תסמינים, המפרט לאחר כל תסמין את הרמדים הקשורים אליו.
רפרטוארים כאלה הם לעיתים קרובות נרחבים מאוד, ועשויים לכלול מידע מניסיון קליני בנוסף לבירורים.
לעיתים קרובות יש ויכוח ער בקרב מחברי הרפרטואר והמטפלים לגבי המהימנות של פריטים מסוימים.
המפתח התסמיני הראשון של ה-homeopathic materia medica נאסף על ידי האנמן בעצמו.
זמן קצר לאחר מכן אחד מתלמידו, Clemens von Bönninghausen, יצר את "ספר הכיס הרפואי" (Therapeutic pocket book), רפרטואר הומאופתי נוסף.
הרפרטואר ההומאופתי הראשון פורסם על ידי ד"ר ג'ורג' ג'אר ב-1835 בגרמנית ולאחר מכן ב-1838 באנגלית, בעריכתו של ד"ר קונסטנטין הרינג.
מהדורה זו שמה פחות דגש על קטגוריות שונות של מחלות, והשפיעה על עבודותיו המאוחרות יותר של ג'יימס טיילר קנט.
היא הכילה 3 כרכים גדולים.
רפרטוארים כאלה גדלו עם הזמן הן בהיקף והן בפירוט.
הטיפול ההומאופתי מתחיל לרוב בבירור ההיסטוריה של המטופל, כולל שאלות בקשר למצבו הפיזי, הנפשי והרגשי, מקומו בחיים ומחלות פיזיות או נפשיות מהן הוא סובל.
המטפל ההומאופתי מנסה לתרגם את המידע לנוסחה מורכבת של תסמינים נפשיים ופיזיים הכוללת העדפות אישיות, נטיות מולדות ואפילו את סוג הגוף.
המטרה היא לפתח ייצוג מקיף של מצבו הכללי של המטופל.
לאחר מכן ניתן להשוות את המידע עם רשימות דומות בבירורים שב-homeopathic materia medica.
באמצעות שיחות נוספות עם המטופל, ההומאופת מחפש את הרמדי המתאים ביותר לכלל התסמינים שלו.
ישנן שיטות רבות לקביעת הרמדי הדומה ביותר (ה-simillimum), ובעניין זה יש לעיתים חילוקי דעות בקרב ההומאופתים, בין השאר בשל המורכבות העצומה של מושג "מכלול התסמינים".
ההומאופתים לא כוללים את כל התסמינים כאשר הם קובעים איזה רמדי הוא המתאים ביותר, אלא מחליטים בעצמם מי מהתסמינים הם האופייניים ביותר, על סמך הידע והניסיון האישי שלהם.
ישנו מגוון של גישות לטיפולים בקרב ההומאופתים.
הומאופתיה "קלאסית" כוללת לרוב בחינה מפורטת של ההיסטוריה של המטופל, ושימוש ברמדי בודד במנות קצובות תוך ניטור התסמינים של המטופל, ואילו הומאופתיה "קלינית" כוללת שילובים בין רמדים שונים על מנת לטפל בתסמינים השונים של המחלה.
"רמדי" הוא המונח הטכני המקובל בהומאופתיה לחומר שהוכן באמצעות תהליך מפורט ומיועד לטיפול בחולים.
העוסקים בהומאופתיה נסמכים על שני סוגים של מקורות לשם המלצה על רמדים (תכשירים): Materia medicae ורפרטוארים.
Materia medicae הוא אוסף של רמדים המאורגנים בצורה אלפביתית, ומתאר את סוגי התסמינים המשויכים לכל רמדי.
רפרטואר הומאופתי הוא מפתח של תסמיני מחלה המשייך לכל תסמין את הרמדים המתאימים לו.
ההומאופתיה משתמשת לייצור רמדים בחומרים המופקים מבעלי חיים, צמחים, מינרלים או באופן סינתטי.
בין הדוגמאות ניתן לכלול את Natrum muriaticum (מלח בישול), Lachesis muta (ארס של נחש ממשפחת הצפעיים), אופיום ו-Thyroidinum (תריודוטירונין, הורמון המופרש מבלוטת התריס).
ההומאופתים משתמשים גם בטיפולים הנקראים nosodes (מיוונית, nosos – מחלה) העשויים מחומרים נגועים או גורמי מחלות כגון הפרשות צואתיות, הפרשות של מערכת השתן או הנשימה, דם ורקמות.
רמדים הומאופתים שהוכנו מדגימות בריאות נקראים Sarcodes.
הומאופתים מודרניים שקלו אף שימוש בחומרים אזוטריים יותר, הידועים כ"בלתי ניתנים להערכה" מאחר שמקורם אינו בחומר אלא בקרינה אלקטרומגנטית אשר לטענתם "נכלאת" בתוך אלכוהול או לקטוז.
דוגמות לכך הם קרני רנטגן, אור השמש, אנטי-חומר,
דוגמה עכשווית יותר לחומר אזוטרי שמשמש להכנת רמדים היא "סופת רעמים" (אשר מופקת ממי גשמים שנאספו).
כיום קיימים כ-3,000 רמדים שונים הנמצאים בשימוש שכיח בהומאופתיה.
חלק מההומאופתים משתמשים בשיטות אשר נחשבות בעיני מטפלים אחרים כשנויות במחלוקת.
דוגמה לשיטה כזאת היא "רמדי נייר", כאשר החומר ורמת הדילול נרשמים על פיסת נייר אשר מוצמדת לבגדיו של המטופל, בכיסו, או מונחת מתחת לכוס מים שהחולה שותה לאחר מכן.
למעשה, כפי שחושב בפסקה הקודמת, אכן אין הבדל בין שתיית מים רגילים לבין נטילת רמדי הומאופתי, משום שברמות הדילול הנפוצות לא ניתן כלל להבדיל ביניהם.
דוגמה נוספת לשיטה שנויה במחלוקת היא השימוש ברדיוניקה ("ריפוי מרחוק" באמצעות דם, שיער או חתימה של המטופל) להכנת רמדים.
שיטות אלה קיבלו ביקורת רבה מהומאופתים "קלאסיים" הטוענים כי הן בלתי מבוססות, וגובלות בכישוף ואמונה טפלה.
איזופתיה היא שיטת טיפול שמקורה בהומאופתיה והומצאה על ידי יוהאן לוקס (Johann Joseph Wilhelm Lux) בשנות ה-30 של המאה ה-19. איזופתיה שונה מהומאופתיה בכך שהרמדים עשויים מחומרים יוצרי מחלות, או מתוצרי המחלות עצמן, כגון מוגלה.
רבים מה"חיסונים ההומאופתיים" כביכול הם צורה של איזופתיה.
ניתן לייצר רמדים באמצעות השריית פרחים במים וחשיפתם לאור השמש.
הרמדים המפורסמים ביותר המיוצרים בשיטה זו הם פרחי באך, אשר פותחו על ידי ההומאופת אדוארד באך.
היחסים בין פרחי באך לבין ההומאופתיה עצמה שנויים במחלוקת.
מצד אחד, התומכים בפרחי באך חולקים את השקפת העולם הוויטליסטית של ההומאופתיה, וטוענים כי פרחי באך עובדים באמצעות אותו "כוח חיות" היפותטי כמו הרמדים ההומאופתיים.
מצד שני, אף על פי שרבים מהפרחים הללו משמשים בהומאופתיה, צורת הכנתם היא שונה במקצת, כאשר את פרחי באך מכינים לכאורה בצורה "עדינה" יותר – הצבת הפרחים בקערות מים באור השמש, בניגוד לדילול.
למרות מחקרים רבים שנערכו בתחום לא נמצאו שום ראיות מדעיות או קליניות לאפקטיביות של טיפול בפרחי באך.
מקורה של ההומאופתיה הווטרינרית – הרעיון של שימוש בהומאופתיה לשם טיפול בחיות אחרות, פרט לבני אדם – עוד בראשית ההומאופתיה; האנמן עצמו כתב ודיבר על השימוש בהומאופתיה בבעלי חיים.
בארצות הברית, הומאופתיה וטרינרית משמשת וטרינרים החברים באקדמיה להומאופתיה וטרינרית או בארגון הווטרינרי ההוליסטי האמריקני.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) לא אישר שימוש במוצרים הומאופתיים כתרופות וטרינריות בארצות הברית.
בבריטניה, מנתחים וטרינריים המשתמשים בהומאופתיה שייכים למחלקה להומאופתיה או לארגון הבריטי למנתחים וטרינריים הומאופתיים.
בבריטניה כמו במספר ארצות אחרות, רק מנתחים וטרינריים מוסמכים רשאים לטפל בבעלי חיים.
הגוף התומך ומייצג את הווטרינרים ההומאופתיים ברחבי העולם נקרא ההתאחדות הבינלאומית להומאופתיה וטרינרית (International Association for Veterinary Homeopathy).
השימוש בהומאופתיה ברפואה הווטרינרית שנוי במחלוקת, מאחר שנערכו מעט מאוד מחקרים מדעיים בתחום, וגם אלה שנערכו היו באיכות ירודה מכדי להציג מידע מהימן.
מחקרים אחרים מצאו, בין השאר, כי נתינת פלצבו לחיות מחמד עשוי להשפיע על בעליהן להאמין שהטיפול שניתן הוא יעיל, אף על פי שלא ניתן שום טיפול.
המחקר המדעי המודרני אינו מספק תימוכין להומאופתיה.
התמיסות המהולות באופן קיצוני, המשמשות בהומאופתיה, בדרך כלל אינן מכילות דבר מן החומר הפעיל (אטומים, יונים או מולקולות).
הרעיון שתמיסות אלה מסוגלות לגרום להשפעה ביולוגית אינו תואם את התצפיות, לפיהן קיים קשר ברור בין מינון התרופות לתגובה הביולוגית.
ההסבר המוצע לכך, כי למים "זיכרון" או ויברציות של המרכיב המדולל – סותר את חוקי הכימיה והפיזיקה.
על כן, טוענים המבקרים כי תוצאות חיוביות של הרמדי ההומאופתיים הן תוצאה של אפקט הפלצבו בלבד.
מבקרים מצביעים על העדר מחקרים מדעיים איכותיים התומכים ביעילות ההומאופתיה, כהוכחה לכך שהשיטה אינה יעילה.
המבקרים אומרים גם כי הומאופתיה מסוכנת מטבעה, כיוון שההומאופתים נוטעים תקוות שווא, העלולה למנוע או לדחות טיפול רפואי הולם.
הדילולים הגבוהים במיוחד המשמשים בהומאופתיה היו לנקודה מרכזית בביקורת על השיטה.
ההומאופתים מאמינים כי דילול סדרתי ושיטתי של חומר, החל בריכוז 10% או פחות, והמשך דילול החומר, עם טלטול לאחר כל דילול, יוצר "רמדי" פעיל רפואית, בניגוד למים שאינם פעילים רפואית.
אך רמדי הומאופתיים מדוללים בדרך כלל לרמה בה כלל לא נותרו מולקולות מהתמיסה המקורית במנה של הרמדי.
כיוון שהמבנים הלא-קוולנטיים במים יציבים לזמן שאינו עולה על כמה פיקו-שניות, המבקרים מסיקים כי כל השפעה של החומר המקורי אינה יכולה להתקיים ברמדי שמתקבל בסוף התהליך.
זאת ועוד, מכיוון שמולקולות מים היו במגע עם מיליוני חומרים שונים במשך קיומם, המבקרים אומרים כי למעשה כל כוס מים היא דילול קיצוני של כמעט כל חומר שהוא.
לכן, לפי העקרונות ההומאופתיים, שתיית כוס מים תעניק טיפול כמעט לכל בעיה רפואית.
העוסקים בהומאופתיה מחזיקים כי דילולים גבוהים (פחות מולקולות בכל מנה) גורמים להשפעה רפואית חזקה יותר.
רעיון זה אינו תואם לתצפית בתרופות רגילות, לפיה מתקיים קשר ברור בין ריכוז החומר הפעיל בגוף לתגובה הביולוגית.
הקשר מינון-תגובה אושש במספר עצום של ניסויים בבעלי חיים מגוונים כמו נמטודות, חולדות, ובני-אדם.
הפיזיקאי רוברט פארק, לשעבר מנהל החברה האמריקנית לפיזיקה, צוטט באומרו כי:
פארק ציין גם כי "כדי לצפות לקבל אפילו מולקולה אחת של החומר ה"רפואי" שמצוי לכאורה בגלולות 30X, יש לצרוך כ-2 מיליארד מהן, שיכילו כאלף טונות לקטוז, פלוס הזיהומים שהלקטוז הכיל".
חוקי הכימיה קובעים כי יש גבול לדילול שניתן לבצע לפני שמאבדים כליל את החומר המקורי.
גבול זה, הקשור למספר אבוגדרו, שווה בערך לעוצמות הומאופתיות של 12C או 24X (חלק אחד ב-1024).
יעילות ההומאופתיה נמצאת במחלוקת מאז יצירתה, וחוקרים העמידו את השיטה במבחנים קפדניים.
את אחד המחקרים המוקדמים ביותר בעניין ההומאופתיה מימנה ממשלת בריטניה בעת מלחמת העולם ה-2. במחקר בחנו מתנדבים יעילות רמדי הומאופתי נגד כוויות גז חרדל בריכוז נמוך.
מחקרים קליניים מבוקרים מאוחרים יותר אינם משכנעים במיוחד.
לדברי המרכז הלאומי לרפואה משלימה ואלטרנטיבית של ממשלת ארצות הברית:
לסיכום, סקירות מערכתיות לא מצאו הוכחות חותכות ליעילות ההומאופתיה לטיפול במצב רפואי כלשהו.
שתי קבוצות כותבים (...) מצאו כמה ראיות חיוביות בקבוצות המחקרים שבחנו, ולא הצליחו להסביר את הראיות באמצעות אפקט הפלצבו בלבד (קבוצה שלישית מצאה מחקר אחד מתוך 16 בו היה השפעה העולה על אפקט הפלצבו).
כל כותב או קבוצת כותבים הביעו ביקורת לגבי איכות הראיות במחקרים.
בין הדוגמאות אותן ציינו – כשלים בתכנון או בדיווח, בחירת טכניקת המדידה, מספר משתתפים קטן וקושי בשכפול התוצאות.
נושא חוזר בסקירות מחקרים הומאופתיים הוא שעקב בעיות אלה ואחרות, קשה או בלתי אפשרי להגיע למסקנות איתנות בנוגע ליעילות השיטה למצב קליני כלשהו.
חלק מהמחקרים מצאו תוצאות חיוביות, אך תוצאות אלו לא אומתו מספיק בניסויים נוספים.
לדוגמה, בעוד חלק מהמחקרים הציעו כי טיפול הומאופתי באלרגיה יעיל יותר מפלצבו, מחקרים אחרים הטילו ספק במסקנות אלה.
הומאופתיה נבחנה גם בשיטות מטא-אנליזה, בה קבוצות מחקרים גדולות עוברות אנליזה משותפת, ונעשה ניסיון להסיק מסקנות על סמך כל המחקרים יחדיו.
ניתוחי מטא-אנליזה מוקדמים בנושא הראו תוצאות חיוביות במקצת במחקרים אותם בדקו, אך הזהירו כי בלתי-אפשרי להסיק מסקנות ברורות עקב איכות מתודולוגית נמוכה וקושי בבקרה על הטיית פרסום (publication bias) במחקרים שנבדקו.
אחד מניתוחי המטא-אנליזה החיוביים, מאת Linde ועמיתים, תוקן מאוחר יותר על ידי הכותבים, שהסבירו:
הראיות להטייה במחקרים הומאופתיים מחלישות את ממצאי המטא-אנליזה המקורית שלנו.
מאז שהשלמנו את סקר הספרות שלנו ב-1995, התפרסם מספר רב של מחקרים הומאופתים חדשים.
העובדה שלחלק מהמחקרים בעלי האיכות הגבוהה (...) יש תוצאות שליליות, ועדכון לסקירה שלנו של תת-הסוג ה"מקורי" ביותר של הומאופתיה (הומאופתיה קלאסית, או מותאמת אישית), נוטים לאשש את הממצא שלמחקרים הריגורוזיים יותר יש תוצאות מבטיחות פחות.
נראה סביר, אם כן, כי המטא-אנליזה שלנו לפחות העריכה ביתר את השפעת הטיפולים ההומאופתיים.
מטא-אנליזה של מבדקים קליניים בנושא יעילות ההומאופתיה, שבוצעה ב-2001, הגיעה למסקנה כי מבדקים מוקדמים הראו סימני חולשה משמעותיים במתודולוגיה ודיווח, וכי מבדקים הומאופתיים הקפידו פחות על הקצאה אקראית (רנדומיזציה) ודיווחו פחות על נשירת נבדקים מאשר מבדקים מסוגים אחרים.
ב-2005, סקירה מערכתית של פרסומים הציעה שלכתבי עת מהזרם המרכזי הייתה הטיית פרסום נגד מבדקים קליניים שהראו תוצאות חיוביות, להפך בכתבי עת של רפואה אלטרנטיבית, אף על פי שסביר להניח שמדובר בהטייה לא-מכוונת.
הסקירה הציעה גם הטיית-הגשה, לפיה חוקרים שהגיעו לתוצאות חיוביות נטו יותר להגיש את מאמריהם לכתבי עת לרפואה אלטרנטיבית, ואלה שהגיעו לתוצאות שליליות – לכתבי עת מהזרם המרכזי.
כותבי הסקירה ציינו גם כי הסקירות בכל כתבי העת ניגשו לנושא באופן בלתי-משוחד, אם כי רוב הסקירה בכתבי עת לרפואה משלימה נמנעו מלציין את נושא חוסר הסבירות, בניגוד לסקירות בכתבי עת מהזרם המרכזי, שכמעט תמיד ציינו זאת.
בשנת 2005 פרסם כתב העת הרפואי לנסט מטא-אנליזה של 110 מבדקים הומאופתיים מבוקרי-פלצבו, ו-110 מחקרי רפואה קונבנציונלית תואמים.
האנליזה בוצעה כחלק מ"תוכנית הערכת הרפואה האלטרנטיבית" של הממשלה הפדרלית של שווייץ.
בסיכום הסקירה כתבו המחברים כי תוצאותיה תואמות להצעה לפיה ההשפעות הרפואיות של הומאופתיה נובעות מאפקט הפלצבו בלבד.
ב-2006 בוצעה מטא-אנליזה של שישה מבדקים, שבחנו טיפולים הומאופתיים להפחתת תופעות הלוואי של טיפול במחלת הסרטן, לאחר רדיותרפיה וכימותרפיה.
האנליזה מצאה ראיות "מעודדות אך לא משכנעות" לטובת הטיפול ההומאופתי.
האנליזה סיכמה כי "אין מספיק ראיות כדי לתמוך ביעילות הרפואית של טיפול הומאופתי בטיפול בחולי סרטן".