tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלישתה של רוסיה לקרים באופן חד-צדדי במרץ 2014 וסיפוחה לאחר מכן לתוך הפדרציה הרוסית נגד החוק הבין-לאומי, הביא לגינוי חריף של מרבית מדינות העולם.
המערב החליט בתגובה להטיל סנקציות כלכליות על רוסיה.
ההשתלטות הרוסית על קרים בוצעה באופן הדרגתי.
ב-1 במרץ 2014 פנה פוטין לבית העליון בפרלמנט הרוסי וביקש את אישורו להשתמש ב בשטחי אוקראינה.
למעשה, פלישת הכוחות הרוסיים לאוקראינה התרחשה עקב אירועי יברומאידן, שסילקו את הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' מהשלטון.
התפתחות האירועים הביאה לכך שבין 27 ל-28 בפברואר השתלטו חיילי צבא רוסיה על מרבית חצי האי קרים שבדרום מזרח אוקראינה לחופי הים השחור.
החיילים, שנתמכו על ידי האוכלוסייה המקומית, השתלטו על מבני ממשל, נמלי תעופה ובסיסי צבא.
פוטין עצמו הצהיר כי כוחות צבא רוסיה יישארו באוקראינה עד השגת נורמליזציה של המצב באוקראינה.
בעת הפלישה השקטה של כוחות צבא רוסיה לחצי האי קרים, בוצע למעשה ניסיון להשתלט על שטחים נרחבים ממדינה שכנה.
ב-18 במרץ הודיע רשמית על סיפוח קרים לרוסיה וחתם על מסמך אשרור עם ראשי הממשל בקרים.
המעורבות הצבאית במלחמת האזרחים בסוריה
פוטין המשיך לספוג ביקורת גוברת ממדינות המערב גם על רקע אירועים אחרים, כמו המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, כשחיל האוויר הרוסי פתח במתקפות אוויריות על מעוזים של המדינה האסלאמית וסייע לבשאר אל-אסד במלחמתו במורדים המתנגדים לשלטונו.
ההתערבות הצבאית החלה ב-30 בספטמבר 2015 לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים.
במקביל להתערבות הרוסית התקיימה גם התערבות טורקית, וב-2019 המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית הובילה ליצירת אזור חיץ צבאי טורקי בצפון סוריה.
ב-22 באוקטובר חתמו נשיאי רוסיה וטורקיה, פוטין וארדואן, בעקבות תוצאות שיחות של שש שעות, על מזכר הבנות בן עשר נקודות.
טענות למעורבות אגרסיבית של רוסיה במערכות בחירות שונות המשיכו, לרבות חשד למעורבות האקרים רוסים בפריצה למחשבי הקמפיין של המועמד לנשיאות צרפת עמנואל מקרון במאי 2017.
בדצמבר 2017 הכריז כי יתמודד לנשיאות כמועמד עצמאי ללא תמיכה מפלגתית.
ב-19 במרץ 2018 זכה פוטין, כצפוי, בבחירות לנשיאות ברוב של 76.3% מהקולות.
ב-7 במאי 2018 הושבע לנשיא במוסקבה בפעם הרביעית על ידי נשיא בית המשפט החוקתי של רוסיה ולרי זורקין ונכנס רשמית לתפקיד.
זמן קצר לאחר השבעתו מינה את דמיטרי מדבדב לקדנציה שנייה רצופה כראש ממשלת רוסיה, והסמיך אותו להרכיב את הממשלה.
במסגרת הרכבת הממשלה אישר את מינוי איש שירות הביטחון הפדרלי לשעבר יבגני זיניצ'ב לתפקיד השר למצבי החירום ואת בנו של ניקולאי פטרושב, דמיטרי לתפקיד שר החקלאות.
שר התחבורה הוחלף ביבגני דיטריך.
בנוסף מינה את דמיטרי רוגוזין לראש תאגיד החלל רוסקוסמוס ואת אלכסיי קודרין ליושב ראש לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית.
איש מחלקת הפיקוח בקרמלין, קונסטנטין צ'ויצ'נקו מונה למזכיר הממשלה.
בכך גברה אחיזת הקרמלין בניהול הממשלה.
בקיץ 2018 פתח את טורניר גביע העולם בכדורגל שמדינתו אירחה, הטורניר סייע לו לצורכי תעמולה ותדמית וכדי להציג לעולם רוסיה אחרת מכפי שהתקשורת המערבית נוטה לתאר.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה נצפה נואם לציבור במספר הזדמנויות שונות, בנאומיו דיבר על הצעדים שננקטו במאבק בנגיף COVID-19, הטלת מגבלות הכרחיות וצעדי תמיכה במשק ובאזרחים .
הוא הותיר בידי הממשלה והמחוזות את ניהול המשבר, נטען נגדו כי הממשל תחתיו מסתיר מידע לגבי היקף הנגיף במדינה והיה נראה שהוא מאפשר לממשלתו ולראשי המחוזות ליישם ולהחליט צעדים למיגור המגפה.
עם זאת, רבים העריכו כי רוסיה תצליח לצלוח את המשבר באופן כלכלי בצורה טובה יותר, בעקבות הסנקציות שהוטלו על המדינה כבר בשנת 2014 ואילצו את הכלכלה להתנהל באופן יצירתי תוך מינימום אינטראקציה עם מדינות המערב.
באוגוסט 2020 הודיע על רישום החיסון Gam-COVID-Vac כתרופה ראשונה בעולם לנגיף COVID-19.
בחודשים הבאים, יזם חקיקות השלמה לחוקת רוסיה שנועדו לחזק את כוחה של הדומה הממלכתית על חשבון הנשיא ואף אישר הכנסת שינויים לחוק במסגרתם נשיאים לשעבר ייהנו מחסינות מהעמדה לדין לכל חייהם וימונו לחברי מועצת הפדרציה של רוסיה עד מותם.
בינואר 2021 הביקורת נגד משטרו עלה מדרגה בעקבות הרעלת אלכסיי נבלני, מעצרו ופרסום סרטון החושף לכאורה את ממדי השחיתות שליוו את בניית ארמונו.
אלה הביאו לפרוץ הפגנות המוניות חריגות בגודלן, לראשונה במהלך הקדנציה הרביעית שלו כנשיא.
ביוני 2021, חשף במהלך מופע השו"ת השנתי שלו כי התחסן בחיסון ספוטניק V.
בנובמבר 2021 חשף כי התחסן בספוטניק לייט.
בדצמבר 2020, במהלך ההסלמה בנגורנו־קרבאך יזם פוטין את סיום הלחימה בין ארמניה ואזרבייג'ן ולאחר שישה שבועות ניאותו הצדדים להכריז על סיום הלחימה, כשרוסיה שולחת ארבעה מטוסי תובלה של כוחות לשמירת שלום.
במהלך הקרבות הוסדר הסכם בין ארמניה ורוסיה שבמקרה ששטח ארמניה עצמה יותקף, רוסיה תתחיל בחימוש של ארמניה.
ההסלמה החלה בספטמבר, ובמהלך המלחמה כבש צבא אזרבייג'ן את שטח נגורנו קרבאך מידי ארמניה.
לבסוף, התיווך שקידם פוטין, לצד מנהיגי מדינות אחרים באזור, הצליח להביא להסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך ב-9 בנובמבר.
פוטין עצמו היה בין החותמים על ההסכם, ונקבע בו כי רוסיה תהיה מעורבת ישירות בתהליך שמירת השלום והשקט באזור.
מאז נובמבר 2021 ריכזה רוסיה כוחות צבא גדולים בגבולה עם אוקראינה, באמתלה כי הדבר נעשה במסגרת תרגיל צבאי רוסי.
במהלך משבר ריכוז הכוחות שנמשך לאורך החורף שבין 2021 ל-2022, נעשו מאמצים דיפלומטיים רבים, של מדינאים מרחבי העולם, בניסיון להפיג את המתח ולמנוע הסלמה.
ב-15 בפברואר, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אישרה ברוב בקשה מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין להכיר בישויות הבאות כמדינות עצמאיות: הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוגנסק - שתיהן ארצות בדלניות שפעלו לנתק עצמן מאוקראינה ולהסתפח לתוך רוסיה.
במערב חשדו שרוסיה יצרה הידרדרות מכוונת - כחלק ממבצע דגל כוזב - והפיצה מידע כוזב.
ב-22 בפברואר הכירה רוסיה רשמית בעצמאותן של הרפובליקות הבדלניות, במקביל להתכתשות צבאית בין אלו לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה, וכעבור יומיים, ב-24 בפברואר ב-6:00 (שעון מוסקבה) פוטין הורה לפתוח ב־"מבצע צבאי מיוחד" של צבאו על אוקראינה.
לטענתו, מטרת המבצע הייתה "לעצור את רצח העם" שהתרחש בדונצק ולוהנסק, ולהביא ל"דה-נאציפיקציה ודה מיליטריזציה" של אוקראינה.
בהכרזתו, קרא פוטין לצבא האוקראיני להיכנע.
בהמשך סיפק פוטין הסברים רבים מדוע רוסיה הייתה "חייבת" לפלוש לאוקרינה - כמו טענה לפיה ה-CIA יזם את יברומאידאן, טענה כי מאז ומתמיד אוקראינה הייתה בקשרים כלכליים הדוקים עם רוסיה וההסכמים עם המערב איימו על קשרים אלה, טענות כי אוקראינה הייתה חלק מרוסיה ועוד.
במהלכה של הפלישה הרוסית לאוקראינה הרג צבא רוסיה אלפי אזרחים אוקראינים וגרם לנזק רב באחדות מערי אוקראינה, תוך שחייליו מבצעים פשעי מלחמה.
צבא רוסיה ספג אלפי הרוגים במלחמה זו, שעודנה נמשכת.
הצבא הרוסי תקף את אוקראינה דרך מספר חזיתות, ובין היתר הגיע תוך ימים ספורים לפרברי קייב וחרקוב, שתי הערים הגדולות ביותר באוקראינה.
כוחות מיוחדים של רוסיה כבשו את נמל התעופה של קייב, מתוך מטרה להנחית שם רכבת אווירית שתאפשר השתלטות מהירה על העיר.
כוחות מיוחדים אחרים ניסו לחטוף את נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי.
המודיעין הרוסי חזה גם כי אזרחים רבים באוקראינה תומכים בסתר ברוסיה וכי אלו יצטרפו לכוחות הרוסים.
מכלול צעדים זה היה אמור להשלים השתלטות תוך מספר ימים על אוקראינה והחלפת ממשלתה בממשלה פרו-רוסית.
עוד לפני הפלישה אוקראינה נערכה אליה.
לאחריה זלנסקי הכריז על חוק צבאי וגיוס המוני.
צבא אוקראינה הצליח לבלום ולנרטל את הכוחות המיוחדים בבירה קייב, ולבלום ואת התנועה של הצבא הרוסי בפרברי העיר.
בתחילת אפריל הגיע המתקפה על קייב לסיומה, והצבא הרוסי נסוג מהכיבושים שהשיג בצפון אוקראינה.
לאחר מכן התרכזה עיקר הלחימה במזרח אוקראינה ובדרומה.
הצבא הרוסי הצליח להשתלט, בנוסף על המחוזות הבדלניים בדונבאס, גם על המחוזות הדרום-מזרחיים זפוריז'יה וחרסון, והצליח לבלום מתקפת נגד אוקראינית בקיץ.
במהלך קיץ 2022 הצבא האוקראיני נחל הצלחה בחזית הצפון-מזרחית, והניס את הצבא הרוסי מפרברי חרקוב במסגרת מתקפת נגד.
במהלך המלחמה הצבא הרוסי ביצע סדרת פשעי מלחמה, הידוע לשמצה שבהם הוא טבח בוצ'ה שאירע בפרבר של קייב.
לאחר גילוי הטבח, נשיא ארצות הברית ביידן האשים את פוטין שהוא "פושע מלחמה".
בנוסף, רוסיה שלחה יחידות מיוחדות שניסו ללא הצלחה להתנקש בחייו של נשיא אוקראינה זלנסקי.
מאז החלה המלחמה, נעשו מספר ניסיונות תיווך כושלים להביא להפסקת אש ולסיום הלחימה בין רוסיה לאוקראינה.
בין היתר, ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ניסה להשיג תיווך כאשר קיים במרץ מסע דילוגים דיפלומטי במהלכו נפגש עם פוטין, ועם קנצלר גרמניה אולף שולץ ושוחח גם עם נשיא אוקראינה זלנסקי.
במהלך יולי 2022, דרך תיווך טורקי, הושג הסכם שיאפשר מעבר תבואה מאוקראינה דרך הים השחור ללא הפרעה וללא היתקלויות צבאיות.
ההסכם הושג בצל לחץ בינלאומי כבד, משום שאוקראינה היא יצואנית חקלאית ענקית, בקנה מידה בינלאומי, והמלחמה בה הובילה למשבר עליות מחירים של מוצרי יסוד כגון לחם ברחבי העולם, כולל בישראל.
חוסר היכולת של צבא אוקראינה לעקור את הרוסים מהשטחים שנכבשו על ידם במחוז חרסון ובמחוז זפוריז'יה, אפשר לאחרונים לערוך משאלי עם בשני המחוזות לקראת סוף ספטמבר (27-23 בחודש), כדי לאשר את התנתקותם מאוקראינה וצירופם לרוסיה.
מזכ"ל האו"ם ורוב מכריע של מדינות העולם התנגדו לעצם עריכת משאלי העם, הוקיעו אותם כבלתי חוקיים, ולא היו מוכנים לקבל את תוצאותיהם.
אולם עובדה זו לא מנעה מפוטין ומהדומה הרוסית לנצל אותם, כדי להעניק לגיטימציה לסיפוח שני המחוזות לרוסיה, ביחד עם מחוזות לוהנסק ודונצק במזרח אוקראינה, ב-30 בספטמבר.
עוד בספטמבר הורה פוטין על הרחבת הגיוס לשורות הצבא הרוסי.
המלחמה גבתה מחיר כלכלי כבד מרוסיה מרגע שהחלה, והמערב הטיל סנקציות חריפות נגד רוסיה.
רבות מהחברות הבין-לאומיות הגדולות הפסיקו את פעילותן ברוסיה.
לאחר הפרסום על הפלישה הגיבו הבורסות בעולם בנפילות שערים, בורסת מוסקבה נפלה ב-33% ותיקנה חלק משמעותי לקראת סוף חודש מרץ 2022, נאסד"ק ב-3%.
מחיר הזהב זינק ביותר מ-2.5% ומחירי הנפט זינקו ב-6%–7%.
ערך הרובל הרוסי צנח ביותר מ-30% לשפל חסר תקדים ולמצב שערכו שווה פחות מסנט אמריקאי, אך החל מסוף מרץ החל הרובל להתחזק וחזר לשוויו מלפני המלחמה.
הבנק המרכזי ברוסיה העריך כי כלכלת רוסיה תתכווץ בין 8 ל-10 אחוזים בשנת 2022. רוסיה נכנסה לחדלות פירעון על החוב במטבע זר ביוני 2022, אך שר האוצר הרוסי טען שיש לרוסיה את המשאבים לתשלום החובות והיא מוכנה לשלם אותם – חדלות הפירעון היא טכנית ונובעת מהקפאת החשבונות הרוסיים בעקבות הסנקציות.
המלחמה מחקה ארבע שנים של צמיחה כלכלית – ברבעון אחד.
במסגרת הסנקציות המערביות נגד רוסיה, הוטלו גם סנקציות אישיות, נגד פוטין ונגד מקורביו.
בין היתר, איגוד הג'ודו העולמי הודיע כי החליט לשלול מפוטין את תואר נשיא הכבוד של הארגון, שקיבל בשנת 2010. איגוד הטאקוונדו העולמי שלל את החגורה השחורה של פוטין.
הנציבות האירופית קידמה תוכניות לצמצום של יבוא גז מחצבים מרוסיה במטרה לצמצם את התלות בה בתחום זה.
האיחוד האירופי גם הסכים להטיל חרם על מרבית הנפט הרוסי.
מדינות באירופה התמודדו עם מחסור בגז המחצבים, מקור אנרגיה מרכזי.
מדינות באיחוד האירופי, בראשן גרמניה, קידמו זה שנים שיתוף פעולה והישענות כלכלית על רוסיה, מתוך הנחה כי שיתוף פעוהל רחב היקף ימנע מלחמות.
התוצאה של מדיניות זאת הייתה שאספקת האנרגיה של גרמניה וארצות אחרות הפכה תלויה בייבוא מרוסיה, בראש ובראשונה דרך הצינורות נורד סטרים ונורד סטרים 2. לפיכך, המלחמה והסנקציות שבעקבותיה הובילו למשבר אנרגיה חמור בכל אירופה המזרחית לנהר הריין.
בנוסף, כתוצאה מהסנקציות המערביות, התחזקו הקשרים הכלכליים של רוסיה עם סין, הודו ואיראן.
איראן התערבה אף בהיבט הצבאי של המלחמה וקשריה של רוסיה עמה התהדקו בהסכם שיתוף פעולה ובאספקת מל"טים תוקפים.
ב-17 במרץ 2023 הוציא בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג צו מעצר נגדו בגין פשעי מלחמה שבוצעו במלחמה באוקראינה, ובפרט חשד לחטיפת ילדים בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, המהווים הפרה של דיני מלחמה האוסרים העברת אוכלוסייה מהשטח הכבוש לשטח המעצמה הכובשת.
בפברואר 2024 ערך פוטין ראיון ארוך עם טאקר קרלסון שבו הסביר את דעותיו לגבי אירופה, ארצות הברית ואוקראינה.
בראיון הוא האשים את פולין בפרוץ מלחמת העולם השנייה, טען שאוקראינה תמיד הייתה חלק מרוסיה, וכי הסיבה למלחמה נגד אוקראינה הייתה נעוצה במהפכה בשנת 2014 שבה האשים את ה-CIA.
בתחילת הקדנציה שלו קיבל פוטין לידיו מעצמה שירדה מגדולתה.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הוכיחה לכל כי הפדרציה הרוסית אינה הכוח העולמי שהייתה בעבר, וכי על אף גודלה, והארסנל המאיים של כלי נשק גרעיניים הנמצאים ברשותה, יכולה גם קבוצה של מורדים החמושים בכלי נשק סובייטיים ישנים להנחיל לה תבוסה ניצחת.
יש המדברים אף על שובה של המלחמה הקרה.
עימות חריף ומתמשך עם המערב נוצר כאשר ארצות הברית הודיעה על כוונתה להציב בצ'כיה מערכות נגד טילים, ופוטין, מצידו, איים בתגובה צבאית.
המשבר הצבאי החריף שהוביל לפלישה רוסית לגאורגיה בקיץ 2008 נבע ממדיניות זו הרואה בקווקז שטח השפעה רוסי, ומכוונת לפגיעה בגורמים פרו מערביים כממשלתו של מיכאיל סאקשווילי.
תמיכת רוסיה בבדלנים בדרום אוסטיה ובאבחזיה נתפסה כהפגנת כוח, במקום בו לא היה בידי ארצות הברית או הקהילה האירופית להתערב, כך גם נטען בעת הפלישה השקטה לאוקראינה.
בתחילת כהונתו שמר פוטין על יחסים תקינים עם ארצות הברית.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר אפשר לה להקים בסיסים במרכז אסיה לקראת מלחמת אפגניסטן, אך התנגד לפלישה לעיראק ללא החלטת מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-2007 החריף את עמדתו האנטי-אמריקנית: בנאום מינכן ביקר את ארצות הברית על שאיפתה להגמוניה עולמית, קרא לסדר עולמי הוגן ודמוקרטי.
סמוך לאחר מכן, ב-26 באפריל 2007 הכריז פוטין, בנאום בפני שני בתי הפרלמנט הרוסי על כוונתו לפרוש מהאמנה להגבלת כוחות קונבנציונליים באירופה בשל אי-ציות מצד נאט"ו.
פוטין טען שהצטרפות מדינות חדשות לנאט"ו ללא חתימה על האמנה יצרה חוסר איזון באירופה בין כוחות נאט"ו לרוסיה, והביאה למצב בלתי צפוי עבור רוסיה.
מדינות נאט"ו סירבו לאשרר את האמנה עד שרוסיה תסיג את כוחותיה ממולדובה ומגאורגיה.
בתגובה הודיע שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, שרוסיה תפרוש מהאמנה, וכך אכן קרה בליל ה-11 בדצמבר 2007.
ברטוריקה שלו, במיוחד בנאום יום הניצחון, השווה את האיומים החדשים לאיומי הרייך השלישי.
החרפת הרטוריקה לוותה באמירות מצד ג'ורג' וו.
בוש, כי הדמוקרטיה הרוסית תחת פוטין "מקרטעת".
עם זאת, שני המנהיגים נחשבים לידידים אישיים, וביולי 2007 נפגשו באחוזתו של בוש בקניבנקפורט.
פוטין חזר על אמירותיו הקשות גם בנאומו בפורום ולדאי בשנת 2014. מתיחות נוספת נוצרה סביב הצבת מערכות הגנה נגד טילים במזרח אירופה, במיוחד בצ'כיה, פולין וליטא, שבהן ראה פוטין הפרה של האיזון האסטרטגי ואיים בפעולה צבאית, תוך שיתוף פעולה עם סין.
לאחר מלחמת דרום אוסטיה האשים פוטין את ארצות הברית בליבוי האש בגאורגיה, וזאת בשל הבחירות הקרבות לנשיאות ולצורכי פנים.
היחסים התדרדרו עוד יותר בעקבות חשדות להתערבות רוסיה בבחירות האמריקניות ב-2016, והטלת סנקציות הדדיות.
פוטין ראה במדינות אירופה שותפות אפשריות ומאזן מול ארצות הברית, וטיפח קשרים אישיים עם מנהיגים כמו שיראק, ברלוסקוני ושרדר.
שיראק ושרדר היו שני המנהיגים הבולטים שהתנגדו לפלישה לעיראק ב-2003. שיתופי פעולה עסקיים, בעיקר בתחום האנרגיה דרך גזפרום, יצרו תלות הדדית, עם פרויקטים גדולים כמו נורד סטרים, נורד סטרים 2 וצינור הגז הדרומי.
לצד זאת נרשמו מתחים חריפים: פרשת הרעלת אלכסנדר ליטוויננקו ב־2006 שהובילה למשבר עם בריטניה, התנגדות נחרצת לעצמאות קוסובו מול עמדת רוב מדינות אירופה, והעמקת המשבר לאחר הרעלת סרגיי סקריפאל ב־2018 אשר גררה גירוש דיפלומטים רוסים.
ב־2016 אף קרא פוטין ליהודים באירופה להגר לרוסיה על רקע אנטישמיות ביבשת.
מדיניות החוץ לגבי מדינות המרחב הפוסט-סובייטי
פוטין רואה את מדינות מזרח אירופה וחבר המדינות כחלק ממרחב ההשפעה הרוסי ופועל לשימור שליטתה של רוסיה בהן, אל מול מגמת התקרבותן למערב.
ב־2004 התערב בבחירות באוקראינה במהלך "המהפכה הכתומה" ותמך בוויקטור ינוקוביץ'.
במקביל סייע לתנועות בדלניות באבחזיה ובדרום אוסטיה שבגאורגיה, בממשלה הבדלנית בחבל טרנסניסטריה שבמולדובה והשתלטות אזרבייג'ן עלנגורנו־קרבאך, אך מתנגד לעצמאות קוסובו.
במהלך המלחמה בדרום אוסטיה ב־2008 התערבותו נתפסה במערב כהתרחבות אימפריאלית, בעוד שכלפי פנים היא הוצגה כ"הגנה על מיעוטים".
ב־2014 סיפחה רוסיה את חצי האי קרים, בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה, צעד שגונה בעולם והוביל לסנקציות מערביות.
באוקטובר 2020 תיווך פוטין את סיום הלחימה בנגורנו־קרבאך ושלח כוחות שמירת שלום לאזור.
פוטין היה תומך מרכזי בתוכנית הגרעין האיראנית "למטרות שלום", אך הדגיש כי יש למנוע ממנה נשק גרעיני.
משנת 2002 סייעה רוסיה לאיראן בבניית הכור הגרעיני בבושהאר, אך עיכב את השלמתו, לכאורה מחשש לשימוש צבאי.
במקביל, קידם פרויקטים גרעיניים אחרים, כמו הקמת כור במצרים.
יחסיו עם ישראל התאפיינו בקשרים חמים עם מנהיגיה ובמאזן סחר משמעותי, לצד מחלוקות סביב איראן, סוריה, הרשות הפלסטינית, מעמד נכסי הכנסייה הרוסית בירושלים והסגרתו של לאוניד נבזלין.
במלחמת האזרחים בסוריה עמד לצד אסד, התערב בה צבאית ואף ביקר בדמשק במהלך הלחימה, מה שחיזק את מעמד רוסיה במזרח התיכון.
באמצעות הביקור ביקש פוטין להוביל תהליך של הרגעה, על רקע ההתנקשות בקאסם סולימאני באותו חודש.
בזירה הבינלאומית הוביל קו פרו-פלסטיני באו"ם, אך במקביל שמר על תיאום ביטחוני עם ישראל ואף גילה גמישות כלפי פעולותיה בסוריה.
בנובמבר 2016 ביקר את תפיסת ארצות הברית להתמודדות עם הטרור וקרא לה "לקחת דוגמה מישראל", ובמאי 2018 פוטין אף הזמין את נתניהו כאורח כבוד במצעד יום הניצחון במוסקבה.
בתקופת פוטין כנשיא ב-2 קדנציות הראשונות צמחה הכלכלה הרוסית בשיעורים גבוהים, המגיעים ל-7% בשנה בממוצע.
רוסיה הפכה לכלכלה השביעית בגודלה בעולם.
המשכורות הממוצעות גדלו מ-80$ ל-640$, בעוד שהמעמד הבינוני גדל מ-8 ל-55 מיליון.
התוצר הלאומי הגולמי הנומינלי של רוסיה הכפיל עצמו פי-6, ועלה מהמקום ה-22 בעולם למקום ה-10 בעולם.
פוטין ערך רפורמות מקיפות בגמלאות, במיסוי הבנקאי ובתחומים רבים אחרים והוא מקדם אורח חיים בריא.
בספטמבר 2019 פורסם דו"ח של ארגון הבריאות העולמי לפיו חלה ירידה של 43% בצריכת האלכוהול ברוסיה, מאז 2003.
הבסיס העיקרי לצמיחה היה משק הגז והנפט, שהפך למשען הכלכלי עליו נשענת רוסיה.
חלקו של הנפט והגז בתוצר הלאומי הרוסי הכפיל עצמו מ-1999, ועמד בשנת 2008 על 30%, ו-65% מהייצוא הרוסי.
צמיחה זו במשק הגז והנפט מסבירה רבות מפעולותיו של פוטין, כמו גם את הצלחתו הכלכלית, עקב עליית מחירי הנפט במאות אחוזים מאז עלייתו לשלטון.
עם זאת, ישנם גם המסבירים רבות מפעולותיו שהעלו ביקורת במדיניות החוץ ברצונו לשמור על מחירי הנפט הגבוהים.
אחוז ניכר מרווחי הגז נשמרו לטובת "קרן ייצוב" שהוקמה בשנת 2004. הקרן צברה את רווחי הנפט, ואפשרה לרוסיה לשלם את חובה החיצוני ולצבור יתרות מטבע חוץ משמעותיות.
בשנת 2008 פוצלה הקרן לקרן רזרבות, שמטרתה להגן על רוסיה ממשברים כלכליים עתידיים, וקרן רווחה לאומית שתוקדש לרפורמה בגמלאות.
בדצמבר 2007 ניהלה הקרן כ-160 מיליארד דולר מתוך יתרת מטבע חוץ כוללת של 470 מיליארד דולר שעמדו לזכותה של רוסיה.
האינפלציה נותרה בעיה שיש להתמודד עמה.
שיעור האינפלציה בשנת 2008 הגיע ל-13.5%, במגמת עלייה בולטת לעומת השנים 2006 ו-2007, ומעריכים כי בשנים הקרובות מגמה זו אך תגבר.
כך גם גדל הפער בין העשירים לעניים ברוסיה, כאשר העניים הם ברובם גמלאים ועובדים בלתי מקצועיים באזורי הפריפריה.
המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 סיכן רבים מהישגו של פוטין.
שלוש תוצאות חשובות של המשבר המשפיעות על המשק הרוסי היו הצניחה במחירי הנפט, קשיים בגישה לאשראי, והיפוך במאזן התשלומים ממאזן חיובי של 80 מיליארד דולר, למאזן שלילי של 130 מיליארד.
התפתחויות אלו פגעו קשות בצמיחה הכלכלית של רוסיה, ובתוצר הלאומי הגולמי שלה.
הידרדרות רבה בכלכלה התרחשה בשלהי שנת 2014. ירידת מחירי הנפט וסנקציות שהוטלו על רוסיה מצד מדינות המערב לאור מעורבותה במשבר באוקראינה הביאו את כלכלת רוסיה לשפל גדול ולקריסתו של מטבע הרובל.
עם זאת, ממשלת רוסיה הגיבה מהר להתפתחויות ושמרה על יציבות הכלכלה.
בצו נשיאותי ממאי 2018 פוטין הציב בפני ממשלת רוסיה יעד לצמצום העוני במדינה ועידוד הכלכלה והפיכת המדינה לכלכלה החמישית בגודלה בעולם עד 2024. ביולי 2020 יישום היעד נדחה לשנת 2030.
פוטין שמר על פופולריות רבה בציבור הרוסי במהלך כל תקופת כהונתו.
בשתי מערכות הבחירות בהן התמודד ובמערכת הבחירות בה התמודד מדבדב, קיבלו פוטין ומדבדב את תמיכת הרוב המכריע של הציבור, כמו גם במערכות הבחירות לדומה.
עם זאת, בצידה של פופולריות זו נשמעים קולות ביקורתיים, הטוענים כי הציבור הרוסי תחת ממשלו של פוטין אינו נהנה מחופש הדיבור, וכי זכויות האזרח שלו נפגעות.
ערוצי הטלוויזיה הגדולים ברוסיה נמצאים בשליטתו המלאה של פוטין.
ערוץ 1, בעבר ORT, היה עד שנת 2001 בשליטתו של האוליגרך בוריס ברזובסקי ושימש אותו להשמעת ביקורת קשה על פוטין.
בשנת 2001 החלו אנשי פוטין בחקירות נגד ברזובסקי, בטענה כי הלה מעל בכספים.
המצב הבהיר לברזובסקי כי עליו למכור את כל נכסיו ולהימלט מרוסיה.
ברזובסקי מכר את מניותיו בערוץ לרומן אברמוביץ', מקורבו של פוטין, אשר הפסיק את השמעת הביקורת על פוטין בערוץ.
מהלך דומה אירע בשנת 2000 לקבוצת התקשורת "מוסט" שבבעלות איש העסקים ולדימיר גוסינסקי.
הקבוצה כללה את ערוץ הטלוויזיה הפופולרי NTV.
לטענתו של גוסינסקי הוא נעצר, ושוחרר בתנאי שימכור את מניותיו במוסט לקבוצת גזפרום, הנמצאת בשליטת פוטין.
צוות החדשות העצמאי של NTV עבר לתחנה TV6 המתחרה.
מספר חודשים לאחר מכן הוגשו תביעות אזרחיות נגד התחנה, על ידי בעלי מניות המקורבים לפוטין, והיא אולצה להפסיק ולפעול.
הערוץ המשיך לשדר בשם TVS, אך צוות החדשות נותר במריו.
ביוני 2003 הורתה הממשלה הרוסית על הפסקת שידורי הערוץ, ולאחר מכן שב לשדר שידורי מוזיקה וספורט בלבד.
עיתונאים מסוימים הוגדרו כסוכנים זרים.
בשנת 2006 החלה קבוצה בשם "רוסיה אחרת" בראשה עמדו אלוף העולם בשחמט לשעבר גארי קספרוב, ואדוארד לימונוב מנהיג המפלגה הלאומית בולשביקית לארגן עצרות מחאה ומצעדים נגד פוטין.
המשטרה מנעה חלק מהעצרות, ולעיתים עצרה את המשתתפים בהם, לרבות קספרוב, מעצר שזכה לתהודה עולמית.
המתנגדים לפוטין זכו לתמיכה מעטה ברחוב הרוסי.
בתחילת 2005 הקימו תומכי פוטין תנועת נוער בשם "נאשי" (שלנו).
התנועה מצהירה כי היא תנועה דמוקרטית ואנטי-פאשיסטית, אך יצא לה שם של תנועה אלימה.
לתנועה הצטרפו עשרות אלפי בני נוער, המחונכים לערכים לאומניים רוסיים ולתמיכה בפוטין.
נטען כי התנועה מחנכת "שישים אלף מנהיגים".
נאשי הוקמה על רקע מעורבותם של בני נוער באירועי המהפכה הכתומה באוקראינה ובאירועים דומים, וזכתה לתמיכתם של בכירים המקורבים לפוטין.
מבקריו של פוטין מכנים את התנועה "פוטין יוגנד" על שם "היטלר יוגנד".
אחרים משווים את התנועה לתנועות נוער סובייטיות בזמן ברית המועצות וטוענים כי החברים בה עוברים שטיפת מוח נגד האופוזיציה, וכי פוטין זוכה בקרב התנועה לפולחן אישיות.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" כתב בדו"ח מינואר 2008:
בתקופת נשיאות פוטין, כלי תקשורת עצמאיים ספגו פגיעה רבה.
כך למשל, באפריל 2013 הוא חתם על חוק המאפשר סגירת כלי תקשורת.
בדצמבר 2013 חתם על צו נשיאותי לסגירת סוכנות הידיעות רי"א נובוסטי והחלפתה בסוכנות רוסיה היום.
פוטין היה נשוי ללודמילה פוטינה, ילידת 1958, אותה פגש עת הייתה סטודנטית לפילולוגיה באוניברסיטת לנינגרד.
הזוג נישא ב-1983 כאשר פוטין היה בן 30, גיל מבוגר לנישואים יחסית לנהוג ברוסיה.
אשתו ובנותיו של פוטין שומרות על פרטיותן, ולא נחשפו כמעט בציבור עד 2018. תדמיתה של לודמילה הייתה של עקרת בית, ולדבריה פוטין שומר על שני עקרונות, כי "אישה צריכה לעשות הכל בבית" וכי "אסור לשבח אישה כי הדבר מקלקל אותה".
פוטין משתדל לשמור על תדמיתו כאיש משפחה וכאב מסור.
באתר "פרוקט" דווח כי נשיא רוסיה החל בסוף שנות ה-90 ברומן עם סבטלנה קריבונוגיך, מנקה בסנט פטרסבורג שהתעשרה במהירות, וכי לשניים יש בת.
ביוני 2013 התראיין פוטין בטלוויזיה הרוסית יחד עם אשתו, לודמילה, והשניים הודיעו כי הם מתגרשים לאחר 30 שנות נישואים.
בשנת 2008 דיווח העיתון "מוסקבה קורספונדנט" שפוטין התגרש בחשאי מפוטינה, ונישא למתעמלת הצעירה אלינה קבייבה, ולאחר הידיעה נסגר העיתון, לפי הדיווחים ב-2009 ילדה קבייבה בת ונטען שפוטין הוא האב, וב-2019 כלי תקשורת דיווחו שקבייבה ילדה לפוטין תאומים.
בשנת 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה נמנעה ארצות הברית מלהטיל עיצומים כלכלים על קבייבה מפאת הקשר האישי בין השניים מחשש לתגובה אגרסיבית של פוטין.
אביו של פוטין היה קומוניסט מתוך הכרה, ולפיכך אתאיסט, אך אמו, לדבריו, הייתה בעלת רגשות דתיים עמוקים.
פוטין עצמו הגיע להכרה דתית לאחר שאשתו הייתה מעורבת בתאונת דרכים בשנת 1993. בנוסף, העיד שהוא נושא על עצמו כל העת את צלב הטבילה שלו, לאחר שאמו ביקשה ממנו שיבורך בכנסיית הקבר בירושלים.
ולדימיר פוטין דובר גרמנית שוטפת, ומבין אנגלית.
פוטין אוהב לשמור על כושר גופני, והוא אמן באמנות הלחימה הרוסית סמבו בה החל להתאמן בגיל 14, בהדרכתו של אהרון בוגוליובוב.
הוא גם פעיל בג'ודו בו הוא מחזיק בחגורה שחורה דאן 9. פוטין כתב ספר בשם "להתאמן עם פוטין", שיצא לאור באנגלית עם הכותרת: "ג'ודו: היסטוריה, תאוריה, פרקטיקה".
הוא גאה בכושרו, והתיר לפרסום תמונות, שזכו לתהודה רבה, של מסע דיג אליו יצא עם אלבר השני, נסיך מונקו בהן הוא נראה ללא חולצה.
פוטין ידוע כחובב שחמט ואף יודע לנגן מעט בפסנתר.
הוא מחזיק באוסף שעונים יוקרתיים שהיקר שבהם נאמד בכחצי מיליון דולר.
אל מול הנתונים הרשמיים הצנועים עומדות שמועות והאשמות לפיהן פוטין הוא מהאנשים העשירים בעולם, וכי צבר בחשאי יותר ממאתיים מיליארד דולר.
מאז תחילת סתיו 2012 החלה העיתונות ברוסיה לדווח על כמה מהבעיות הבריאותיות של פוטין.
במהלך פסגת APEC בספטמבר בולדיווסטוק, הבחינו המשקיפים כי פוטין הלך בצליעה ניכרת.
אז משכה את תשומת לבם של העיתונאים ניידותו הפחותה מהרגיל של ראש המדינה וביטול מספר נסיעות.
מזכיר העיתונות הנשיאותי דמיטרי פסקוב אמר כי לנשיא הייתה פציעת ספורט רגילה - הוא מתח שריר במהלך אימונים.
באוקטובר טענה רויטרס כי עקב בעיות בגבו נאלץ פוטין לחבוש תחבושת ונזקק לניתוח.
ב-27 בנובמבר 2012, אישר נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, כי בזמן שהתאמן בג'ודו, סבל פוטין בגבו.
ב-30 בנובמבר 2012 הודיעה הסוכנות היפנית קיודו צושין כי ביקורו של ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה במוסקבה בדצמבר נדחה בשל מצבו הבריאותי וכאבי הגב של פוטין.
בתגובה להודעה זו, הסביר פסקוב כי ראש ממשלת יפן, שמסר את הצהרתו, הסתמך על מידע כוזב.
ראש הסגל הנשיאותי, סרגיי איוואנוב, אמר כי לפוטין אין בעיות בריאותיות, אך אמר כי הוא סובל מפציעת ספורט קלה.
ב-24 בדצמבר 2012, במהלך ביקורו של פוטין בהודו, דיווחה סוכנות האינדיאן אקספרס, המצטטת מקורות ממשלתיים, כי פוטין הקדיש זמן לטיפול רפואי בגבו.
מאותה סיבה בוטלה ארוחת הצהריים המסורתית עם ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג, כמו גם ארוחת הערב עם נשיא הודו פרנב מוקהרג'י.
פוטין ספקן בנוגע לנטילת תרופות, גם אם מדובר בגלולות רגילות להצטננות, כפי שהעיד באוגוסט 2013 המנהל הכללי של המרכז הרפואי של המחלקה לניהול נכסים נשיאותיים, סרגיי מירונוב.
פוטין מעדיף תרופות עממיות כמו תה עם דבש, אמבטיה, עיסוי.
הוא מתרגל שחייה כהליך התאוששות והתאמה ללחץ.
לטענת רופאו, גופו של פוטין צעיר בהרבה מגילו בפועל.
במקרה חירום טיפולים מתקיימים בבית החולים הקליני המרכזי.
בתחילת נובמבר 2020 הועברו דיווחים על מחלת פרקינסון בה לכאורה לוקה פוטין.
דיווחים שהגיעו מרוסיה טענו כי תמונות וצילומים של הנשיא ולדימיר פוטין מעידים על כך שהוא לוקה במחלה.
עוד נטען באותם דיווחים, שהגיעו למערכת הצהובון הבריטי "סאן", כי משפחתו של פוטין מתחננת בפניו שישחרר את אחיזתו ממנהיגות רוסיה.
דיווחים אלו אינם מוכחים ועודם נחקרים.
דובר הקרמלין הכחיש את הדיווחים והדגיש כי אין לפוטין כוונה להתפטר מתפקידו.
ולדימיר פּוֹטָנִין הוא מגדולי האוליגרכים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות.
מחזיק בבעלות על חברת ההשקעות "אינטרוס", המחזיקה בין השאר בנורילסק-ניקל, החברה הגדולה בעולם להפקת פלטינה, פלדיום, וניקל.
"אינטרוס" מחזיקה גם בקבוצת הכדורסל צסק"א מוסקבה.
נכון למרץ 2022, פוטנין הוא האיש השני בעושרו ברוסיה, והונו מוערך ב-22.3 מיליארד דולר.
לפי מדד המיליארדרים של מגזין בלומברג, הוא האיש ה-62 בעושרו בעולם.
בינואר 2018 הופיע פוטנין ב"רשימת פוטין" של מחלקת האוצר של ארצות הברית, רשימה של 210 אנשים הקשורים קשר הדוק לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
פוטנין נולד במוסקבה, בברית המועצות, למשפחה קומוניסטית בעלת תפקיד בכיר בממשל.
בשנת 1978 הוא החל ללמוד ב עם סיים לימודיו בשנת 1983, הוא הלך בדרכו של אביו והלך לעבוד ב-FTO Soyuzpromexport" - משרד סחר החוץ של ברית המועצות, שם עבד עד 1990.
החל משנת 1990, עם פירוק ברית המועצות, החל לעבוד במגזר הפרטי.
בשנת 1991 הקים את חברת "אינטרוס" ("Interros") של בשותפות עם מיכאיל פרוחורוב, תוך שימוש בידע שצבר במשרד סחר החוץ וברשת המקצועית הקודמת שלו.
בשנת 1993 הפך פוטנין לנשיא בנק היבוא המאוחד ליצוא החדש (ONEKSIMbank) (המכונה בנק "אונקסים" או "אונקסימבנק").
פוטנין היה מקורב של אנטולי צ'ובאיס, ששימש כיושב ראש הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה וניהל את תוכנית ההפרטה של רוסיה, דרכו פוטנין יצר קשרים עם ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין.
בשנת 1995, לפוטנין היה חלק מרכזי ביצירת מכרזי "הלוואות למניות", שהפכו לעמוד היסוד של הרפורמה הכלכלית הפוסט-סובייטית של רוסיה.
המכירות הפומביות אפשרו למכור נכסים של חברות רוסיות במחירים נמוכים ממחירי השוק ונחשבים לרגע המכונן של האוליגרכיה של רוסיה.
על פי "הניו יורק טיימס", בדיעבד תוכנית המכרזים הייתה מעשה מובהק של עבריינות עצומה.
בין השאר נמכרה השליטה בחברת "נורילסק-ניקל", שהייתה בחובות כבדים, והפסידה כשני מיליון דולר ביום על רקע ירידת מחירי הניקל, לחברת "אינטרוס" של פוטנין.
בנק "אוקיסים" הלוואה כספים לחברה.
וב-1997 ערכה ממשלת רוסיה מכרז להפרטת מניות החברה.
קבוצת הבנקאות של פוטנין רכשה במכרז, באוגוסט 1997, 38% מנורילסק, תמורת 50 מיליון דולר, בנוסף לנטילת חובות החברה והתחייבות להשקיע 300 מיליון דולר במודרניזציה.
המכרז התבצע למרות התנגדותו של ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין.
קבוצת הבנקאות של פוטנין, שזכתה בהתמודדות הייתה גם אחראית לארגון המכרז, ורוכשים פוטנציאליים התלוננו כי הופלו לרעה, מאחר זכו לארכה של חודש בלבד לערוך בדיקת נאותות של מצב החברה.
ביוני 2000 הודיעה התביעה הכללית במוסקבה שתפעל לביטול המכרז, אך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נתן הוראה לבטל את החקירה.
חברה נוספת בה רכש פוטנין את השליטה, כחלק מתהליך ההפרטה של ממשלת רוסיה, הייתה חברת הנפט "סידנקו".
בנק "אוקיסים" ניהל את מכרז ההפרטה וחברת "אינטרוס" רכשה את השליטה בדצמבר 1995 תמורת 130 מיליון דולר.
שנתיים אחר כך מכר לחברת הנפט הבריטית BP, נתח של 10% בסידנקו תמורת 571 מיליון דולר.
אף על פי שהחברה נקלעה לקשיים כספיים הצליח למכור את יתרת מניותיו עד 2001 תמורת סכום כולל של 1.1 מיליארד דולר.
מ-14 באוגוסט 1996 עד 17 במרץ 1997, כיהן כסגנו הראשון של ראש ממשלת רוסיה.
בשנת 1997, איש העסקים בוריס ג'ורדן הכיר את ג'ורג' סורוס לפוטנין, מה שהוביל את קבוצת סורוס להשתתף במכרז לרכישת השליטה בחברת החזקות הטלקום הרוסית סיאזאינווסט (Syazinvest).
סורוס אמר אחר כך שזו הייתה "ההשקעה הגרועה ביותר בקריירה שלי".
סורוס שילם ב-1997 980 מיליון דולר על החזקתו בחברה, וראה את שווייה צונח ביותר מ-80% תוך שנים ספורות.
בשנת 1999, בעקבות משבר הרובל ב-1998, היה הבנק של פוטנין על סף פשיטת רגל, אך עסקיו האחרים, בעיקר חברת "נורילסק-ניקל", נהנו מעליית מחירי הסחורות בעולם.
בשנים 2006 ו-2007 היה פוטנין חבר במושב הראשון של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
בשנת 2008 חברת "רוסאל" שבשליטת אולג דריפסקה רכשה 25% מחברת "נורילסק" שבשליטתו, זאת לאחר שניסיון מיזוג שלה עם חברת מטאלואינווסט של אלישר אוסמנוב נכשל.
באותה העת גם פירק את השותפות שלו עם מיכאיל פרוכורוב, איתו הסתכסך.
פרוכורוב פנה אחר כך לפוליטיקה והתמודד לתפקיד נשיא רוסיה מול ולדימיר פוטין בדצמבר 2011.
בשנת 2010 הוא נכנס להשקעה בחברת Ivi.ru.
בשנת 2013 הודיע שיצטרף ליוזמת התחייבות הנתינה, מיזם הפונה למיליארדרים ומבקש מהם להתחייב לתרום את רוב הונם (מעל 50%) למטרות צדקה.
לקראת אולימפיאדת סוצ'י (2014) מימן פוטנין את הקמתם של חלק מהמתקנים, בהוראת פוטין.
ב-2019 הכריזה חברת נורילסק-ניקל שבבעלותו, כי התחילה לערוך ניסוי בפלטפורמת בלוקצ'יין חדשה, שתשמש למסחר במטבעות קריפטוגרפיים מגובים במתכות.
המערכת הניסיונית, לדברי החברה, נועדה להבטיח שהמסחר במתכות ברוסיה יתנהל ביעילות מרבית.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הוטלו על ולדימיר פוטנין סנקציות בידי אירופה וארצות הברית, עקב קרבתו לנשיא רוסיה פוטין, והוא נאלץ להעביר את היאכטה המפוארת שלו ל, מחשש שתוחרם.
עם זאת, יצא בהצהרה פומבית, בה קרא לא להלאים עסקים בבעלות זרה ברוסיה.
לטענתו, החרמת הנכסים של חברות שעזבו את רוסיה עקב פלישתה לאוקראינה תרסק את אמון המשקיעים למשך עשורים, ותחזיר את רוסיה לימי המהפכה הבולשביקית של 1917.
במאי 2022 אמר אולג טינקוב שהוא נאלץ למכור לפוטנין את מניותיו בבנק טינקוף בהפסד ענק לאחר שמתח ביקורת על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היה נשוי לנטליה פוטנינה במשך 31 שנים, ונולדו להם שלושה ילדים - אחת הבנות היא ספורטאית מצטיינת, שלוש פעמים אלופת עולם בספורט מוטורי על המים.
פוטנין ואשתו התגרשו ב-2013 והתנהל מאבק משפטי על הרכוש המשותף.
לאחר שקיבלה ממנו פחות משבעה מיליון דולר במשפט גרושין ברוסיה, הגישה תביעת גירושין חדשה, בסכום של כ-7 מיליארד דולר ב-2017. את התביעה הגישה בבית משפט בלונדון.
ולדימיר פורסק פרידמן הוא שחקן וזמר ישראלי.
זוכה בפרס "איש השנה" של העלייה הרוסית בתחום קולנוע ותיאטרון, זוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בהצגה "על הספסל".
פרידמן נולד בקורסק שברוסיה הסובייטית, בברית המועצות לשעבר.
הוא סיים את לימודי המשחק באקדמיה לאמנויות תיאטרון במוסקבה.
במשך 7 שנים שיחק בתיאטרון ממשלתי רפרטוארי ברוסיה.
על משחקו במחזה "המהגרים" זכה ב"פרס הקומסומול".
עלה לישראל בשנת 1991 עם משפחתו.
בישראל משחק פרידמן בין היתר בטלוויזיה, שיחק בתפקיד אורח בסדרה שמש, בתוכניות "ספי", "טיפול נמרץ", "טייק אווי", ב-"הקרב על תל חי" בתפקיד יוסף טרומפלדור.
בשנת 2002 שיחק פרידמן בסדרת הטלוויזיה, "תיק סגור", ששודרה בערוץ 10. ב-2003 שיחק בסדרת הדרמה לנוער, "הילדים מגבעת נפוליאון", ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2004 שיחק פרידמן בדרמת הטלוויזיה, "מכתבים מרישיקש".
בשנת 2005 שיחק פרידמן בסדרת הדרמה "מילואים".
בשנים 2006–2007 שיחק פרידמן בשתי טלנובלות במקביל, "ילדות רעות" ו"האלופה", הדמויות שהוא מגלם בסדרות אלו הן דומות - מיליארדר רוסי שקונה תאגיד מצליח בישראל לשם מטרה מסוימת, יש הטוענים כי דמותו מבוססת על ארקדי גאידמק.
בשנת 2007 שיחק בסדרה "מסכים" המשודרת ב-yes, וגילם את דמותו של אולג.
השתתף גם בקומדיה החינוכית "בלי גרביים".
משנת 2009 משחק בסדרה "בין השורות" המשודרת בערוץ yes רדוגה ב-yes, שם הוא מגלם את דמותו של ארתור קרסיק.
משנת 1992 משחק ללא הפסקה בתיאטרון ישראלי בהצגות שונות בעברית.
בין היתר שיחק בהצגת יחיד בשם "שם נולדתי" (אותה כתב וביים), אשר מבוססת על סיפור עלייתו לישראל, אותה הציג למעלה מ-1,800 פעמים על במות שונות בארץ.
מופיע בישראל ומחוצה לה בהופעות שירה בליווי גיטרה בשפה הרוסית.
בשנת 1997 הפיק ערוץ 2 במסגרת הסדרה "תיבת תעודה" סרט תיעודי "ולדימיר" על קשיי קליטתו כשחקן עולה.
פרידמן משחק גם בקולנוע, בין הסרטים בהם שיחק "בית"ר פרובנס", "כנפיים שבורות", "קרקס פלשתינה" זוכה פרס אופיר, "ווייאז'" שזכה בפרס מיוחד בקאן, "החברים של יאנה" זוכה "פרס אופיר", "היה או לא היה", "אודות המוניטין", "איש החשמל", "שנת אפס", "קירות" "חובו של אהרון כהן" וב"שושלת שוורץ".
בשנת 2010 שיחק בדרמה "טרויקה" ובסרט "לנין באוקטובר".
בשנת 2011 השתתף בסדרה "אחת אפס אפס" סדרת המשטרה של ערוץ 10 בתפקיד אנטולי.
בשנת 2012 השתתף בסדרה "30 ש"ח לשעה" של הערוץ הראשון בתפקיד קוסטה.
ב-2016 גילם את יורם בסרטה של הגר בן אשר "הפורצת".
בשנת 2018 השתתף בסדרה מלכות של הוט 3 ובשנת 2019 גילם את פרופסור בולצמן בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" מבית קשת 12 ושומר באיראן בסרט "המורה לאנגלית".
בשנת 2021 שיחק בעונה השלישית של הסדרה "קופה ראשית" של ערוץ כאן 11 שם הוא גילם את יורי פשוטין.
בשנת 2024 שיחק בעונה השנייה של הסדרה הקומית "שנות ה-90" של ערוץ רשת 13 גילם את אולג זריצקי אבא של אלינה (כריסטינה רוז); וכן שיחק בסדרה "הצבי" שבה גילם את אריה ציפיס, אביה של פרומה, גיבורת הסדרה.
על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2024 בקטגוריית שחקן משנה בסדרת דרמה.
בנוסף, שיחק גם בסדרת הדרמה "ילד רע".
ולדימיר סרגייביץ' סולוביוב (רוסית: Владимир Сергеевич Соловьёв; 28 בינואר (כך על פי הלוח הגרגוריאני; על פי הלוח היוליאני: 16 בינואר) 1853, מוסקבה, האימפריה הרוסית –13 באוגוסט (31 ביולי) 1900, אוסקויה, ליד מוסקבה) היה תאולוג נוצרי, פילוסוף, משורר, מבקר ומחזאי רוסי.
ולדימיר סולוביוב היה בנם של המלומד סרגיי מיכאילוביץ' סולוביוב, היסטוריון חשוב באוניברסיטת מוסקבה ושל פוליקסנה ולדימירובנה לבית רומנוב, ממוצא פולני-קוזקי.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1869. תחילה למד מדעי הטבע, ובעיקר ביולוגיה.
אך בהמשך נטה למדעי הרוח, וסיים את לימודיו, בשנת 1873, כפילוסוף.
לאחר מות מורו, פמפיל יורקביץ, שאליו היה קרוב מאוד, יצא סולוביוב בשנת 1874 להשלמת לימודיו במוזיאון הבריטי בלונדון.
בשנת 1875 היה אמור סולוביוב הצעיר לשוב לרוסיה, אך בהשפעת לימודיו במוזיאון הבריטי יצא למסע לימודים במזרח התיכון.
הוא סייר באיטליה וביוון, והמשיך עד למצרים.
בשנת 1876 שב ולדימיר סולוביוב לרוסיה, והחל להורות פילוסופיה באוניברסיטה של מוסקבה.
שם החל בעבודותיו הייחודיות, שבהן גם שילב פעילות חברתית.
הוא עבר לסנקט פטרבורג בשנת 1877, והתפרסם שם מאוד כמרצה מבריק וכפעיל במשרד לחינוך הציבור.
בשנת 1880 השלים סולוביוב את לימודי הדוקטור שלו, והתפרסם בפולמוסים ציבוריים חשובים ברוסיה הצארית.
בשנותיו האחרונות עסק בשאלות של פילוסופיה, אמנות ומוסר.
הוא היה דמות רבת השפעה, בעלת יחס מיוחד של הבנה וחיבה כלפי היהודים והיהדות עד כדי כך שכונה על ידי הרב אברהם יצחק קוק בכינוי "החסיד שבאומות העולם".
לאחרונה גובר העניין ברוסיה ובעולם בהגותו וביצירותיו.
חוקרת הספרות והמתרגמת חמוטל בר יוסף פרסמה בשנת 2006 ממבחר כתביו.
ולדימיר סולוביוב פרסם ברוסית כחמישה ספרים בשאלות פילוסופיות, ספרותיות, רוחניות ואמנותיות.
על יצירתו נכתבו ספרי פרשנות רבים.
אך ייצוגו בעברית עדיין דל מאד.
תלמוד, מאת וולדימיר סערגעיעוויטש סאלאוויאוו, לאדז (לודז'), מסורה, תרפ"ה 1925 (תרגום ליידיש).
משמעות האהבה, מבחר כתבים, בתרגומה של חמוטל בר יוסף, כרמל, ירושלים, תשס"ז 2006.
ממלכת השטן (סיפור נבואי), מבחר כתבים, בתרגומו של בנימין בן-צדוק, הומני, תל אביב, תשע"ז, 2017.
לקריאה נוספת עליו ועל יצירתו
חמוטל בר-יוסף, "ההתקבלות של ולדימיר סולוביוב בעיתונות, בהגות ובספרות היהודית" בתוך: איגוד ג (תשסח), עמ' 195–211. גם בתוך: ההקשר הרוסי של הספרות העברית, מוסד ביאליק 2020.
פרדריך מוקרמן, סולוביוב - פילוסוף העתיד, תורגם על ידי בנימין בן-צדוק, הומני, תל אביב, 2019
חמוטל בר יוסף, הנשיות הגואלת בשירת ביאליק, נדפס בשפע טל, תשס"ד 2004.
אסתר נתן, ענקים מאובנים מקיצים : על הקבלה בין שיר של סולוביוב לפואמה "מתי מדבר, נדפס בדפים למחקר בספרות, 6, 1992.
יצחק מאור, ולדימיר סולוביוב - "אדם עם אידיאות", נדפס בשדמות, ע'ח, 1981.
ולדימיר סטפניה (נולד ב-8 במאי 1976 בטביליסי, גאורגיה הסובייטית - כיום גאורגיה) הוא כדורסלן עבר גאורגי אשר שיחק בעמדת הסנטר בליגת ה-NBA, ביורוליג ובנבחרת גאורגיה.
סטפניה החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורסל הגאורגית דינמו טביליסי ושיחק בה עד שנת 1993. לאחר מכן חתם בקבוצה הסלובנית סלובן ליובליאנה בה שיחק במשך עונה אחת, שלאחריה חתם באולימפיה ליובליאנה, ולצדו של אריאל מקדונלד, השתתף ביורוליג.
בעונתו השנייה, 1997/98, רשם ממוצע של 10 נקודות למשחק ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1998 נבחר בדראפט בסיבוב הראשון על ידי סיאטל סופרסוניקס, אולם בגלל השבתת הליגה המשיך לשחק באולימפיה ליובליאנה עד לאמצע עונת 1998/99 ורק אז עבר ל-NBA.
סטפניה שיחק בתפקיד הסנטר בליגת ה-NBA במשך שש שנים בקבוצות סיאטל סופרסוניקס, ניו ג'רזי נטס, מיאמי היט ופורטלנד טרייל בלייזרס.
העונה הטובה ביותר שלו הייתה עונת עם מיאמי היט, בה ממוצעיו למשחק עמדו על 5.6 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק.
הוא קלע במהלך קריירת ה-NBA שלו 1,118 נקודות.
המשחק בו קלע את מספר הנקודות הגבוה ביותר היה 19 נקודות ב-16 בנובמבר 2001 במשחק נגד השרלוט הורנטס, ובמשחק זה גם קבע את שיא חסימות אישי בקריירה, 7 במספר.
ב-19 בנובמבר 2002 במשחק נגד מילווקי באקס נזקפו לזכותו 15 ריבאונדים.
ולדימיר ניקולאייביץ צ'לומיי היה מחשובי המתכננים של חלליות, מנועים רקטיים וטילים בברית המועצות.
בשנת 1932 החל ללמוד במכון הפוליטכני של קייב.
בשנת 1936 פרסם את ספרו הראשון, "אנליזה וקטורית".
צ'לומיי למד תחומים מגוונים של מתמטיקה, פיזיקה ומכניקה.
סיים את לימודיו במכון בשנת 1937 ועבד בו זמן קצר כמרצה.
פעילות בעת מלחמת העולם השנייה
צ'לומיי עסק בפיתוח מנוע סילון פועם (Pulse Jet) דומה לזה שהניע את טיל השיוט הגרמני וי 1. בנוסף לפעילות זו קיבל אחריות על מפעל המטוסים פוליקארפוב.
צ'לומיי פיתח את טיל השיוט הסובייטי הראשון, שכונה 10X, אשר שוגר בדצמבר 1944.
בעקבות הצלחתו ופעילותו בשנות מלחמת העולם השנייה, הועמד צ'לומיי בראש משרד התכנון 52, שהיה אחראי על פיתוח מטוסים ללא טייס, על בסיס הידע של טיל השיוט הגרמני וי 1. בשלב מוקדם למדי (1952) הוכנה על ידי משרד תכנון זה הצעה לפיתוח טיל בליסטי בעל טווח בין יבשתי.
הצעה זו אמנם לא התקבלה, אך חיזקה את מעמדו של צ'לומיי בממסד הטכנולוגי צבאי של ברית המועצות.
לימים שונה שמו של משרד התכנון למשינוסטרויניה (NPO Mashinostroeniya), הפעיל עד היום ומוכר במערב כ-NPO MASH.
משרד זה ממשיך בתכנון וייצור לוויינים מסוגים שונים.
צ'לומיי החל בפיתוח חלליות בשנת 1962, והתחרה עם משרד התכנון של סרגיי קורוליוב, במיוחד בתכנון חללית המאוישת לירח.
צ'לומיי פיתח את משגר הלוויינים הכבד "פרוטון", וייעד אותו בין היתר לשיגור חלליות מאוישות מסביב לירח.
קורוליוב התנגד לתכנון זה, בעיקר בשל האמינות של המשגר, שלא הייתה גבוהה בראשיתו, וכן התנגד לסוג הדלק והמחמצן שנבחרו למשגר .
משרד התכנון של צ'לומיי היה אחראי על פיתוח שורה של לווייני מחקר למסלול נמוך סביב כדור הארץ, ובהם "פוליוט", הלוויין הראשון של ברית המועצות שיכול היה לשנות את מסלולו בחלל באמצעות מערכת ההנעה שהותקנה בו.
צ'לומיי הופקד על תכנון תחנות החלל הצבאיות מסדרת "אלמאז", תחנות החלל של תוכנית סאליוט וכן חללית מיוחדת בעלת כושר חזרה לכדור הארץ, שכונתה TKS.
חלק מעבודת התכנון של תחנת החלל מיר בוצע אף הוא במשרד התכנון של צ'לומיי.
לאחר התפרקות ברית המועצות היו תוכניות להחיות שיגורי TKS במסגרת חברה פרטית אקסקליבר-אלמאז.
צ'לומיי עוטר בעיטורים רבים של ברית המועצות.
פרס ברית המועצות (שלוש פעמים)
ולדימיר ואסילייביץ' סטאסוב , מבקר אמנות רוסי, מהידועים ומהמוערכים בזמנו.
ב-1859 הצטרף לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
ב-1900 התקבל כחבר כבוד לאקדמיה הרוסית למדעים, יחד עם חברו לב טולסטוי.
בנו של הארכיטקט הרוסי ואסילי פטרוביץ' סטאסוב.
סטאסוב ליווה את קבוצת המלחינים הרוסים המכונה "החמישה", שם שהוא עצמו טבע, ואף קידם חלק מפעולותיהם.
כך, למשל, חיבר בין המלחין מודסט מוסורגסקי לבין הצייר ויקטור הרטמן, ולאחר מותו של האחרון ארגן בשנת 1874 תערוכת תמונות של הרטמן באקדמיה לאמנויות היפות בסנקט פטרבורג, כמחווה לצייר המת.
תערוכה זו הייתה הבסיס ליצירתו של מוסורגסקי "תמונות בתערוכה".
על פי אחת הגרסאות, היה זה סטאסוב ששכנע את אלכסנדר בורודין לכתוב את האופרה "הנסיך איגור" על פי האפוס "מסע המלחמה של איגור (Слово о полку Игореве)", ואף נטל חלק בכתיבת הליברית.
ולדימיר פטרוב (27 בספטמבר 1907, ריגה, 26 באוגוסט 1943, קוטלאס) שחמטאי לטבי-סובייטי.
על שמו מכונה הפתיחה פטרוב (נקראת גם פתיחה רוסית).
פטרוב למד לשחק שחמט בגיל 13, גיל מאוחר יחסית, והתקדם במהירות.
בשנת 1926 זכה באליפות ריגה וסיים במקום השלישי באליפות הלאומית.
פטרוב חלק מקום 2-5, אחרי יצחק ויסטנייצקי, באליפות הראשונה של המדינות הבלטיות שהתקיימה בשנת 1931.
פטרוב ניצח בשנת 1931 בדו-קרב את מובשה פייגין +4 -1 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באליפות לטביה לשנת 1934 חלק פטרוב מקום ראשון עם פריציס אפשניק וניצח באליפויות לטביה בשנים 1935 ו-1937. פטרוב ניצח בתחרות הלסינקי בשנת 1936, וחלק מקום ראשון עם שמואל רשבסקי וסאלו פלור
בתחרות קמרי 1937, שם הקדים את אלכסנדר אלכין, פאול קרס, אנדרה שטיינר, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, ראובן פיין, גדעון סטולברג ואחרים.
בתחרות זו השיג פטרוב את תוצאתו הטובה ביותר.
באותה שנה הגיע למקום השמיני והאחרון בתחרות זמרינג.
בתחרות לודז' 1938 חלק פטרוב מקום 3-5, אחרי וסיה פירץ וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
בתחרות מרגייט 1938 הגיע למקום השלישי, אחרי אלכסנדר אלכין ורודולף שפילמן, אך ניצח את אלכין בהתמודדות ביניהם.
בשנת 1939 פטרוב הגיע למקום השמיני מתוך 16 בתחרות קמרי-ריגה, וניצח בתחרות רוסאריו, לפני אריך אליסקסיס וולדאס מיקאנס.
ברית המועצות סיפחה את לטביה ב-17 ביוני 1940 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939. פטרוב היה ביקורתי אך שיחק גם תחת המשטר החדש, והגיע למקום העשירי מתוך 20 באליפות ברית המועצות לשנת 1940.
בתחרות זו ניצח פטרוב את גריגורי לבנפיש ואלכסנדר קוטוב .
באליפות לטביה שהתקיימה בריגה 1941 חלק פטרוב מקום שלישי-רביעי, ובמספר תחרויות חזקות הגיע למקום השני: מוסקבה 1941 אחרי יצחק מזל, מוסקבה 1942 אחרי איגור בונדרבסקי וסברדולסק 1942 אחרי ויאצ'סלאב רגוזין.
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, פטרוב לא היה יכול לחזור לאשתו וביתו בביתם בלטביה.
הוא נשאר איפוא ברוסיה, ונעצר ב-31 באוגוסט 1942 תחת סעיף 58 בגין מתיחת ביקורת על ירידת רמת החיים בלטביה מאז הסיפוח הסובייטי.
פטרוב נידון לעשר שנות מאסר במחנה עבודה.
גורלו התברר רק בשנת 1989, עת נודע כי מת בקוטלאס ב-26 באוגוסט 1943 מדלקת ריאות.
פטרוב שיחק בנבחרתה האולימפית של לטביה בשבע אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית (מינכן 1936).
בשנת 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +10 -3 =7
התוצאות של פטרוב בשנת 1939 מרשימות במיוחד: הוא סיים 19 משחקים בלוח הראשון ללא הפסד.
בין המשחקים תיקו מול אלוף העולם אלכסנדר אלכין, תיקו מול אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה ותיקו מול הכוכב העולה פאול קרס, וניצחונות מול ולדאס מיקאנס, רוברטו גראו, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ומשה צ'רניאק.
הוא שחיין עבר מברית המועצות.
הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחים הארוכים ל-400 מטר, ל-800 מטר ול-1500 מטר חופשי.
הוא השחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 400 חופשי בפחות מ-3:50 דקות, ששחה 800 מטר חופשי בפחות מ-8 דקות ו-1500 מטר חופשי בפחות מ-15 דקות.
הוא בנו של רב חובל.
בגיל 7 לקחה אותו אמו לקבוצת שחייה ולאחר שנה החל להתאמן בליווי אימון מקצועי.
הוא התאמן בקבוצת זניט ואחר כך בקבוצת הספורט של הצבא.
באולימפיאדת מונטריאול בהיותו בן 16 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 15:29.45 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה במערב ברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכה סלניקוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:51.94 דקות, לפני ג'ף פלוט (3:53.42 דקות) וביל פורסטר (3:53.97 דקות), שניהם מארצות הברית ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אליפות חדש נוסף של 15:03.99 דקות, לפני בורוט פטריץ' מיוגוסלביה (15:20.77 דקות) ובובי האקט מארצות הברית (15:23.38 דקות).
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:28.41 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:20.82 דקות ולפני גרמניה המערבית (7:33.29 דקות).
במרץ 1979, במינסק שבברית המועצות, קבע סלניקוב לראשונה שיא עולם חדש, במשחה ל-800 מטר חופשי, בתוצאה של 7:56.49 דקות, שיפור לשיא בן 3 השנים של בובי האקט (8:01.54 דקות) וכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-8 דקות במשחה זה.
אחרי כחודש, באפריל 1979, בתחרות בפוטסדאם שבמזרח גרמניה, הוא שיפר את שיא העולם במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.41 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה, למרות החרם שהובילו האמריקאים, הוכיח סלניקוב שהוא השחיין המוביל בתחומו בעולם, כשזכה בשלוש מדליות זהב.
במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 14:58.27 דקות, לפני בן ארצו אלכסנדר צ'ייב (15:14.30 דקות) ומקס מטצקר מאוסטרליה (15:14.49 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת לגבול 15 דקות במשחה זה.
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל שבאקוודור, הוא שיחזר את הישגיו באליפות הקודמת מברלין כשזכה בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 מטר חופשי (3:51.30 דקות) וב-1500 מטר חופשי (15:01.77 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:24.91 דקות) אחרי ארצות הברית (7:21.09 דקות).
באליפות החורף בשחייה של ברית המועצות, בפברואר 1983 קבע במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 14:54.76 דקות.
שיא עולם זה החזיק מעמד עד 1991 כשנשבר על ידי ירג הופמן מגרמניה.
בתחרות חנוכת הבריכה האולימפית בלוס אנג'לס ביולי אותה שנה קבע סלניקוב במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש בתוצאה של 7:52.23 דקות.
סלניקוב לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בגלל החרם הסובייטי.
בשנת 1986 קבע את שיאו העולמי האחרון, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.64 דקות.
באולימפיאדת סיאול נחשב סלניקוב בן ה-28 לשחיין מבוגר הנמצא מעבר לשיאו, אך הוא הוכיח שלא נס ליחו וזכה במדליית הזהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:00.40 דקות, לפני שטפן פייפר מגרמניה המערבית (15:02.69 דקות) ואווה דסלר מגרמניה המזרחית (15:06.15 דקות).
בסך הכל קבע 12 שיא עולם.
במשחה ל-1500 מטר החזיק בזיא העולם כ-11 שנים ושיאו האחרון החזיק מעמד 8 שנים.
במשחה ל-800 מטר חופשי הזחיק בשיא העולם כ-12 שנים.
סלניקוב זכה 3 פעמים בתואר שחיין השנה בעולם (1979, 1981 ו-1982) ובשנת 1980 זכה בתואר שחיין השנה באירופה.
בשנת 1993 זכה סלניקוב להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
לויטננט קולונל ולדימיר פניאקוב (Vladimir Peniakoff, 30 במרץ 1897 - 15 במאי 1951) הידוע בכינוי "פופסקי" היה קצין בצבא הבריטי, מייסד ומפקד יחידת העילית שנודעה כ"צבאו הפרטי של פופסקי".
פניאקוב נולד בבלגיה להורים יהודים ממוצא רוסי.
הוריו היגרו מרוסיה בשנת 1894. אביו היה מדען וממציא, שפיתח שיטות להפקת אלומיניום מבוקסיט, והקים מספר מפעלים שיישמו שיטות אלו.
פניאקוב היה האמצעי מבין 3 אחים.
בשנת 1914 למד באוניברסיטת קיימברידג' ולפי תיאורו בספרו "צבאו הפרטי של פופסקי", "מעולם לא היו לי פחות משלושה מורים פרטיים שדחפו מידע למוחי היקר".
בתחילה הביע פניאקוב התנגדות מצפונית למלחמת העולם הראשונה, אך שינה את דעתו עד לתום לימודיו.
פניאקוב העדיף להתגייס כטוראי לצבא הצרפתי מאשר לעבור את תהליך ההכשרה הארוך בצבא הבריטי.
לכן, התגייס לארטילריה הצרפתית, שם גם נפצע במהלך הקרבות ושוחרר לאחר הפסקת האש.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת גרנובל והוסמך כמהנדס חשמל.
בשנת 1924 היגר למצרים ועבד שם כמהנדס עבור חברה שייצרה סוכר.
בתקופה זו נישא ונולדו לו שתי בנות.
במצרים למד לטוס, להפליג ולנווט ברחבי המדבר.
פניאקוב התקבל כעמית בחברה הגאוגרפית המלכותית.
פניאקוב נודע כפוליגלוט ושלט באנגלית, רוסית, גרמנית, איטלקית, צרפתית וערבית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסה פניאקוב להשתלב בכל זרועות הצבא הבריטי אך נדחה מכיוון שהיה אזרח של מדינה נייטרלית.
מאוחר יותר, עם התקדמות המלחמה באירופה, גויס לצבא הבריטי.
באוקטובר 1940 מונה כסגן משנה בכוח הערבי הלובי, התגרש מאשתו ושלח את משפחתו לדרום אפריקה.
ב-1942 הוא הקים ופיקד על יחידת קומנדו (שקיבלה את הכינוי צבאו הפרטי של פופסקי), אשר פעלה בהצלחה בעורף כוחות הציר במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1942 הוענק לו אות הצלב הצבאי, ובאפריל 1945 עוטר באות השירות המצוין.
ב-1947 התקבל כקצין חבר במסדר הכתר הבלגי, והוענק לו צלב המלחמה.
מעט לאחר צאתו לאור של ספרו, "צבאו הפרטי של פופסקי", שהפך רב מכר, אובחן גידול ממאיר בראשו והוא נפטר ב-15 במאי 1951.
הגנרל ולדימיר אלכסנדרוביץ' פופובקין היה מנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
הוא מונה לתפקיד לאחר פיטוריו של אנאטולי פרמינוב ב-2011. קודם לכן כיהן כסגן ראשון של שר ההגנה (מיוני 2010 עד אפריל 2011).
באוקטובר 2013 פוטר מתפקידו עקב שורת כישלונות שיגור ומחדלים בסוכנות.
פופובקין נולד בדושנבה בו שירת אביו שהיה קצין ביחידת שריון.
בשנת 1968 המשפחה עברה לקלינין.
פופובקין התגייס לצבא הסובייטי ב-1975. ב-1979, הוא סיים לימודיו במכון להנדסה צבאית ע"ש מוז'אייסקי בלנינגרד ושירת בקוסמודרום בייקונור - אתר שיגור החלל הוותיק והגדול בעולם.
ב-1986 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית ע"ש דזרז'ינסקי ועד להתפרקות ברית המועצות שירת במינהל לניהול אמצעי חלל של משרד ההגנה הסובייטי (Управлении начальника космических средств Министерства обороны СССР).
ב-1991 עבר לשרת במינהל המבצעים הראשי של המטה הכללי הרוסי.
ב-2001 כוחות הטילים האסטרטגיים פוצלו לחיל הטילים האסטרטגיים ולחיל החלל הרוסי.
הגנרל פופובקין צורף ליחידה החדשה בתפקיד סגן ראשון לראש מטה חיל החלל.
ב-14 במרץ 2004 התמנה למפקד חיל החלל של רוסיה.
ב-30 ביוני 2008 מונה לראש החימוש של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והיה אחראי לרכש ציוד ואמצעי לחימה.
כיהן במקביל כסגן שר ההגנה הרוסי.
בפברואר 2009 הוא קודם לדרגת "גנרל ארמיי" (הדרגה השנייה שסדר הדרגות).
במרץ 2009 פוטר מן הצבא, כחלק ממהלך של הרפורמה הצבאית הנרחבת לקיצוץ בכוח האדם הצבאי.
על אף שלא שירת בכוחות המזוינים עצמם, המשיך לכהן במגוון תפקידי מינהלה בכוחות המזוינים.
ב-30 באפריל 2010, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לו את תואר היועץ הממלכתי של הפדרציה הרוסית מדרגה 2, המהווה תנאי לקבלת תפקידי ניהול בכירים בשרות המדינה.
בשל כך, מונה ביוני 2010 לסגן ראשון לשר ההגנה.
כבר ביולי 2010 פופובקין הודיע שתקציב רכישות אמל"ח לצבא הוגדל פי 2.
ב-29 באפריל 2011 על פי צו נשיאותי של דמיטרי מדבדב מונה פופובקין למנהל סוכנות החלל הפדרלית, בשל ניסיונו בתחום פעילויות החלל בשירותו בחיל החלל ושוחרר מתפקיד הסגן הראשון לשר ההגנה.
באוגוסט 2011 התרחשו מספר תקלות בשיגורים לחלל, אך צוין שהם לא קשורים לפעילות המנהל החדש ומהווים תוצאה של משבר פנימי מתמשך.
בנובמבר 2011 נכשל שיגור גשושית רוסית למאדים.
פופובקין הודיע שקיימת סבירות שתקלה נגרמה בעקבות השפעת גורם זר על הציוד האלקטרוני בגשושית.
עד מהרה התברר שתקלה נגרמה מבעיות בתוכנה ופופובקין בעצמו הודיע על כך.
פופובקין היה חבר באקדמיה הרוסית למדעי החלל ע"ש ציאולקובסקי וחבר האקדמיה הרוסית למדעי הטילים.
נוסף לכך, ולדימיר פופובקין בעל עיטורים ממשלת הפדרציה הרוסית בתחומי המדע והטכנולוגיה.
ביוני 2014 מת במרכז רפואי רבין בישראל מסרטן.
ולדימיר פורישקביץ' היה פוליטיקאי ימני בתחילת המאה ה-20 באימפריה רוסית, מייסד ברית העם הרוסי.
ולדימיר פורישקביץ' נולד בבסרביה למשפחת כומר.
הוא למד בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אודסה.
לאחר סיום האוניברסיטה פורישקביץ' עבד בממשל המקומי.
בשנת 1904 הוא הועבר לסנקט פטרבורג ועבד בלשכת שר הפנים ויאצ'סלב פלבה.
פורישקביץ' היה בעל דעות מונרכיסטיות והיה חבר של ארגון מונרכיסטי ראשון באימפריה "האספה הרוסית".
הוא היה בין מייסדי ומנהיגי של ברית העם הרוסי ולאחר פירוק הארגון הקים "ברית מלאך מיכאל".
פורישקביץ' היה חבר בדומה הרוסית.
בדיוני הדומה היה ידוע כבעל התנהגות פרובוקטיבית ובעקבות כך הוצא הרבה פעמים מהישיבות.
כחבר דומה תמך במתן לה סמכויות רחבות ולא רק להיות גוף מייעץ לצאר.
פורשקביץ' היה בין הפוליטיקאים הבולטים בדומה וסגנונו היה דומה לסגנון של ולדימיר ז'ירינובסקי ברוסיה בת זמנינו.
בשנת 1912 הוא קודם בשרות הממשלתי לדרגת "יועץ מדינה בפועל".
הענקת דרגה זו הבטיחה לכל צאצאיו תואר אצולה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פורישקביץ התפטר מהדומה, ארגן רכבת רפואית והיה מנהלו.
פורישקביץ' היה בין מבצעי רצח גריגורי רספוטין.
לאחר מהפכת פברואר הוא היה בין הבודדים במחנה המונרכיסטי שתמכו בה.