tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכרוניקות בחרוזים של המשוררים באבאי בן לוטף ונכדו באבאי בן פרהאד, שחוברו ביהודית-פרסית, מספרות על רדיפות קשות של יהודים בידי השאה, שדחף להתאסלמותם.
אחת הפרשות נוגעת להנהגת סימני זיהוי מיוחדים ליהודים בלבוש.
היוזמה לחבישת כובעים מיוחדים ומגוחכים מיוחסת בכרוניקות הנ"ל ליהודי מומר מלאר בשם אבו ל-חסן לארי, ועל שמו כונו בשם "כובעי בּוּלחסן".
יוזמתו נתקלה בהתנגדות מצד קהילות שונות, והצדדים הגיעו לדיון בפני הגורמים האחראים לנושאי דתות.
קהילת כאשאן הצליחה למנוע את הגזרה ולהגיע לפשרה שלפיה יישאו היהודים סרט מיוחד עם קשר בחזה.
בשיראז נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי בגודל של מטבע.
בעת הכיבוש על ידי השאה של העיר זאגמי בממלכת קאחתי נפלו בשבי 700 גאורגים ויהודים.
יהודים מגאורגיה הכבושה נשלחו להקים עיר משלהם בפרס על חוף הים הכספי.
אולם מכיוון שתנאי האוויר והביצות שם הקשו על חייהם הסכים השאה שיעברו לעיר החדשה שהקים בפראחאבאד .
יהודי גאורגי מן העיר זאגמי בשם אלעזר, או ח'ואג'ה לאלהזאר, שעזר לשאה בכיבוש עירו ואף מונה לראש העדה בפראחאבאד, מילא תפקיד חשוב בסחר המשי.
שאה עבאס הראשון היה ידוע ביחסו הנוקשה גם כלפי הקהילות היהודיות תחת שלטונו.
בעקבות סכסוך פנימי בקהילה היהודית באצפהאן, דרש מהם שאה עבאס לבחור: התאסלמות או מוות.
מקצת היהודים בחרו במוות על קידוש השם, אך רוב בני הקהילה יצאו בלא פגיעה, בזכות התערבותו של איש הדת השיעי בהאא א-דין אל-אמִלי.
בנוסף, שאה עבאס הגלה קבוצות יהודיות - כמו גם נוצריות - לערים החדשות שבנה.
למרות זאת, ובזכות פעולותיו החיוביות הרבות, הוא מוזכר בכתובים בצורה חיובית לרוב.
יהודי אספהאן מספרים כי על פי האגדה, בזמן שהשאה יצא לציד, הוא נתקל באיילה ורדף אחריה.
באותו רגע התגלתה לפניו האיילה בדמות אישה שהציגה עצמה כשרח בת אשר, ביקשה ממנו לבטל ולחזור בו מרדיפתו את היהודים ואיימה שאם לא ינהג כדבריה, תשאירנו למות במערה.
השאה הסכים להיטיב עם בני עמה, ורדיפות היהודים נפסקו.
המערה הפכה למקום מקודש עבור היהודים ומוקד לעלייה לרגל, ולצדה נבנה גם בית כנסת.
המגעים בין פרס ובין מעצמות אירופיות ידעו התקדמות רבה בימי עבאס ככל הנראה מתוך מאמץ למצוא בני ברית נגד אויבו העיקרי ממערב - האימפריה העות'מאנית - שהיוותה איום גם על עמי אירופה הנוצרים.
קדם אותו במדיניות זו השאה אוזון חסן מאה שנים לפני כן.
מדיניות ההתקרבות לארצות נוצריות אירופיות הייתה בניגוד לקו המדיני של אביו של עבאס, השאה טהמאספ ש גרש מחצרו את הנוסע האנגלי אנתוני ג'נקינסון מן הרגע ששמע שהוא נוצרי.
להפך, עבאס שאה הצהיר שהיה "מעדיף את האבק שמתחת לנעליים של אחרון הנוצרים על כל אישיות עות'מאנית רמת דרג".
בשנת 1599 שלח את המשלחת הראשונה לאירופה ובראשה חוסיין עלי בג.
שגריריו חצו את הים הכספי
אחר כך המשיכו הלאה לנורווגיה, לאימפריה הגרמנית - אוסטרית שבה התקבלו על ידי הקיסר רודולף השני והגיעו עד לרומא.
שם התקבלו לשיחה ארוכה אצל האפיפיור קלמנס השביעי.
מאיטליה בשנת 1602 נסעו השליחים הפרסים לחצר המלך פליפה שלישי ולפורטוגל.
אף על פי שהמשלחת לא הצליחה לכרות ברית ממש עם הארצות שבהן ביקרה ורוב חבריה לא חזרו למולדתם בגלל הרפתקאות רבות ומשונות, מוות אלים ואף כמה מקרים מפורסמים של התנצרות בספרד, היא היוותה צעד חשוב במגעים בין איראן ובין האירופים ותרמה להעלאת העניין של תושבי אירופה בעמי איראן ותרבותם.
בהמשך מספר השליחויות הדיפלומטיות משני הצדדים הלך וגדל.
עבאס שאה ציפה במיוחד לכריתת ברית עם ספרד, שבלעה אחרי 1580 את פורטוגל, והייתה ליריבה גדולה של האימפריה העות'מאנית.
הוא הציע לספרדים פריבילגיות במסחר וחופש למטיפים הקתולים בפרס תמורת עזרה בעימות עם הטורקים העות'מאנים.
פורטוגל תחת מלכות ספרדית המשיכה לשמור לעצמה שליטה מוחלטת על מעבר במצר הורמוז ועל המסחר באזור בניגוד לאינטרסים של פרס.
ספרד - פורטוגל דרשה מעבאס לנתק את יחסיה של פרס עם החברה האנגלית של הודו המזרחית East India Company.
השאה לא היה מוכן לקבל את התנאים האלה.
בסופו של דבר, כצוין לעיל, ב-1615 הוא הצליח לכבוש מידי הפרטוגזים את העיר שהפכה לנמל בנדר עבאס וב-1622 גרש את הפורטוגזים מהאי הורמוז והבטיח לעצמו את השליטה במפרץ הפרסי.
ב-1617 נציגי ה"חברה של הודו המזרחית" פתחו משרדים בשיראז ובאספהאן.
גם ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני נתקל בבעיות.
הקיסר האוסטרי ביקש מצד אחד לאפשר העברת כל הארמנים באיראן לדת הארמנית - קתולית המכירה בחסות האפיפיור, מצד שני חתם על הסכם שלום עם העות'מאנים.
גם המגעים עם רוסיה, פולין ועם האפיפיור עצמו לא הניבו פרות.
כפי שצוין לעיל דווקא היחסים עם אנגליה, אף על פי שלא הייתה מעוניינת להילחם בטורקים, היו עמוקים יותר.
האחים שרלי שהגיעו לפרס ב-1598 עזרו לארגון מחדש של הצבא הפרסי.
אחד מהם, רוברט, היה מעורב גם בארגון המשלחת הפרסית לאירופה וליווה אותה עד לרומא.
חברת הודו המזרחית עזרה לעבאס באמצעות ארבע ספינות שלה לנצח את הפורטוגזים בהורמוז ב-1622. החל מאותה שנה בנדר עבאס הפכה לתחנתה העיקרית באזור.
"חברת הודו המזרחית" נותרה לתקופה ממושכת בעלת עניין רב במה שמתרחש באיראן.
מתוך חמשת בניו של שאה עבאס הראשון, שלושה שרדו את הילדות, כך שעתיד השושלת הספווית נראה תחילה בטוח.
השאה שמר על קשר טוב עם יורש הכתר, מוחמד בקיר מרזה, יליד 1587, שנודע במערב כ"סאפי מירזא".
אבל בשנת 1614 בעת מסע צבאי לגאורגיה, הגיעו לאוזני עבאס שמועות שבן זה קשר קנוניה נגדו יחד עם מנהיג צ'רקסי בשם פהרד בג.
זמן קצר אחרי-כן הנסיך הפר את פרוטוקול החצר כשבעת ציד נחפז להרוג חזיר בר מבלי לחכות שהשאה יעשה זאת, כפי שהיה נהוג.
תקרית זאת חיזקה את חשדותיו של עבאס והוא נפל למרה שחורה והפסיק לתת אמון בשלושת בניו.
ב-1615 גמלה בליבו ההחלטה לרצוח את בנו, מוחמד בקיר.
צ'רקסי בשם בהבוד בג ביצע את רצונו ורצח את יורש הכתר בתוך חמאם בעיר רשט.
לאחר המעשה השאה הצטער ודיכאונו העמיק שוב.
בשנת 1621 נפל עבאס למשכב.
יורש הכתר החדש, מוחמד חודבנדה הבן, חשב שמות אביו מתקרב וכבר הקדים לחגוג עם תומכיו מבני הקיזילבאשים.
אך השאה החלים וכעונש הורה לעקור לבנו זה את עיניו על מנת שלא יוכל למלוך לעולם.
התליין לא הצליח לסנוור אותו לגמרי, ואנשי הנסיך תכננו להבריח אותו מעבר לגבול, לתוך האימפריה המוגולית.
בעזרת המוגולים הם קיוו להדיח את עבאס מכס המלכות ולהכתיר כשאה את בנו.
מזימה זו התגלתה, הקושרים הוצאו להורג, והנסיך עצמו נכלא במבצר המפורסם אלמות.
שם הוא נרצח בפקודת השאה הבא, סאפי.
הגיע תורו של אמאם קולי מרזא, בנו שלישי, להיות יורש הכתר.
אחרי שהכין אותו למלוכה, בשנת 1627, לא ברור מאיזו סיבה, נתן עבאס הוראה לפגוע גם לו את העיניים, אם כי בצורה חלקית, ולכלוא אותו, באותו מבצר, אלמות.
באופן בלתי צפוי, עבאס בחר אז כיורש את בנו של מוחמד באקר מירזא, סאם מירזא, שהיה בעל אופי מופנם ואכזר, ואומרים שסלד מסבו בגלל רציחת אביו.
ואכן אחרי מות עבאס, בשנת 1629, בגיל 17, נכד זה הוכתר כשאה בשם שאה סאפי.
בריאותו של עבאס הידרדרה החל משנת 1621. הוא נפטר בשנת 1629 בארמונו במאזנדראן והובא לקבורה בכאשאן.
קברו נמצא שם במאוזולאום של חביב אבן מוסא, דמות קדושה שהוא העריץ.
מצבתו עוצבה בגרניט פורפירי שחור.
פחדיו מפני בני המשפחה גרמו לעבאס לנטוש את המנהג של קודמיו לשלוח את הנסיכים לכהן כמושלים במחוזות של הממלכה ובמקום זאת להחזיק אותם סגורים בחארם (הרמון).
משום כך יורשיו לשלטון היו מחוסרי ניסיון פוליטי ושלטוני והתגלו כפחות כשרים בניהול המדינה.
ההיסטוריון רוג'ר סייברי שחקר את תולדות האימפריה הספווית, סבר ש"שאה עבאס היה משופע בתכונות שהצדיקו את הגדרתו כ"הגדול".
היה אסטרטג וטקטיקן שעיקר אפיונו היה הזהירות.
העדיף להשיג את מטרותיו בדרכי דיפלומטיה מאשר באמצעות מלחמה והוכיח סבלנות עצומה במהלכים לם להשגת יעדיו.
בעיני היסטוריון אחר, מייקל אקסוורתי, עבאס היה "אדמיניסטרטור ומצביא מוכשר ואוטוקרט חסר רחמים.
בימי מלכותו הגיע העידן הספווי בפרס לשיאים של יצירתיות.
אולם המלחמות הפנימיות ומצוקות ילדותו (כשהרבה מבני משפחתו נרצחו) השאירו במרכז אישיותו עיוות אפל של חשדנות וברוטליות".
עבאס זכה לתמיכה רבה מבני העם הפשוט.
מקורות מדווחים על השעות הרבות שבילה בקרבו, למשל על ידי ביקורים בשווקים ובמקומות צבוריים אחרים באספהאן.
נמוך קומה, אך חסון, עד שבריאותו התחילה להתדרדר בשנותיו האחרונות, עבאס היה מסוגל ללכת פרקי זמן ממושכים או לרכב על סוס למרחקים ארוכים בלי לשתות או לאכול.
בגיל 19 גילח את זקנו ונשאר רק עם שפם, ועל ידי כך קבע אופנה חדשה בין הגברים בארצו.
התחתן לראשונה באספהאן בשנת 1601 עם הנסיכה פאחר-י ג'האן, בתו של אסמאעיל השני.
התחתן שנית עם אשה הגאורגית דל אראם.
אשתו שלישית הייתה מרתה, בתו של אסכנדר מירזא.
(מדל אראם) - אבו א-נאצר סאם מירזא, שעלה על כס המלכות בשם "סאפי".
(מפאחר-י ג'האן) סולימאן מירזא - שנרצח באוגוסט 1632 באלאמות, קזווין.
מוחמד מירזא (18 במרץ 1591 קזווין, - אוגוסט 1632 אלאמות, קזווין, עיניו נעקרו בשנת 1621 בפקודת אביו.
אסמאעיל מירזא (6 בספטמבר 1601 אספהאן - 16 באוגוסט 1632 אלאמות, קזווין.
עיניו נעקרו בפקודת אביו בשנת 1627.
נג'ף קולי מירזא (1625–1632 אלמות, קזווין.בנותיו:
- לפני 1629. נישאה למירזא מוחסן ראזאווי.
נולדו לה 3 בנים ובת:
בתה, ג'האן באנו ביגום, נישאה למלך כארתלי, שמעון השני, בן של בגרט בשביעי של כארתלי ושל המלכה אנה (בת של אלכסנדר השני של קחתיה).
אגא ביגום, נישאה לסולטאן אל-עולמא אמולי (סיד עלא א-דין חוסיין אל-חוסייני מרעשי).
לזוג נודלו ארבעה בנים וארבע בנות.
חווא ביגום (מתה ב-1617 בזנג'אן)
פסל של עבאס רכוב על הסוס הוצב בעיר אספהאן.
פורק בעת המהפכה האסלאמית משנת 1979.
ארמונו של עבאס שאה הראשון מופיע על שטר כסף של 20 ריאל שהונפק ב-1951.
1857 - דמותו של עבאס שאה הראשון מופיעה בסיפור הסאטירי של הסופר האזֵרי מירזה פתאלי אחונדוב, "כוכבים מרוּמים, או סיפורו של יוסיף שאה" (Aldanmış kəvakib - Hekayəti Yusif şah).
על פי סיפור זה נוצרו במאה ה-20 סרט קולנוע (1974) ואופרה "כוכבים אבודים" (1977) מאת המלחין ממד קולייב .
עבד א-סתאר קאסם היה פרופסור פלסטיני למדעי המדינה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם ופעיל פוליטי.
קאסם נולד בכפר דיר אל-ע'וסון, הסמוך לטול-כרם.
היה בעל תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר (1972), תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת המדינה של קנזס (1974), ותואר דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת מיזורי (1977).
בשנים 79–1978 לימד באוניברסיטת ירדן.
משנת 1980 מלמד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
קאסם היה כלוא שנתיים בבתי כלא בישראל בשל פעילותו הפוליטית, בשנים 1981 ו-1988. במשך 22 שנה נאסר עליו לצאת לחו"ל.
הוא גם נכלא מספר חודשים בבית הכלא של הרשות הפלסטינית לאחר שביקר את יו"ר הרשות ושלטונו.
בשנת 1995 נעשה ניסיון להתנקש בחייו.
בשנת 2002 הודיע כי יתמודד נגד יאסר ערפאת בבחירות לראשות הרשות הפלסטינית והבטיח לפעול נגד השחיתות ברשות וכן חשב להתמודד בשנת 2005, אולם לבסוף משך את מועמדותו.
באוגוסט 2011 נעצר ל-15 ימים לפי הוראת בית משפט הפלסטיני.
נפטר ב-1 בפברואר 2021 לאחר שחלה במחלת נגיף קורונה 2019 בתקופת מגפת הקורונה שתקפה את הרשות הפלסטינית.
הותיר אחריו אישה, שני בנים ושתי בנות.
עבד א-סלאם מוחמד עארף אל-ג'מילי היה נשיאה השני של עיראק, ואיש מפתח בהפיכה שהפילה את בית המלוכה העיראקי ב-14 ביולי 1958.
עארף נולד בבגדאד בשנת 1921 למשפחה ענייה.
עוד בנערותו גילה נטייה לפוליטיקה לאומנית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי בבגדאד במגמה ספרותית ב-1938 ולאחר מכן התגייס לאקדמיה הצבאית העיראקית.
שם הצטיין, ולאחר שלוש שנים קיבל דרגת קצונה.
במלחמת העצמאות היה עארף מפקד פלוגה בג'נין, במסגרת חיל המשלוח העיראקי.
בשנת 1958 היה עארף בדרגת קולונל, בעל תפקיד בכיר בצבא, וחבר במחתרת חשאית של קצינים.
בקיץ זה נשלח הצבא העיראקי על ידי המלך פייסל השני לירדן על מנת לסייע צבאית למשטרו של חוסיין מלך ירדן במסגרת הסכם איחוד בין שתי המדינות.
הצבא, בראשותו של עבד אל-כרים קאסם מרד, וב-14 ביולי 1958 ביצע הפיכה שבה הוצאו להורג המלך פייסל השני ונאמניו, העוצר לשעבר עבד אל-אילה וראש הממשלה הפרו מערבי נורי סעיד.
עארף, ראש מפלגת הבעת', אחת מארבע המפלגות העיקריות של הקושרים, מונה לסגן ראש הממשלה ושר הפנים.
יחסיו של עארף עם קאסם עלו עד מהרה על שרטון.
עארף תמך במדיניות פאן ערבית ובהנהגתה של מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, שהייתה אז באיחוד עם סוריה שכונה רע"מ.
קאסם ייצג קו עצמאי ולאומני יותר, והתנגד לאיחוד עם מצרים בו תמך עארף.
באמצע ספטמבר 1958 שוחרר עארף מתפקידו הצבאי, בנימוק שהדבר יאפשר לו להתרכז בתפקידו כסגן ראש הממשלה.
בהמשך החודש, אחרי שרשיד עלי אל-כילאני הואשם במרד, הואשם גם עארף כשותף (או לפחות תומך) במרד ונשלח לגלות כשגריר בגרמניה המערבית.
בתחילת נובמבר 1958 שב לעיראק וכפי הנראה קשר כנגד קאסם בשיתוף פעולה עם סוכנים מצריים.
הוא נעצר ב-4 בנובמבר 1958, ובשנת 1959 נידון למוות.
בפברואר 1959 סירב עארף לקבל חנינה תמורת עזיבת עיראק.
באוגוסט 1961 פתח בשביתת רעב, לאחר שגורמים מלוכניים זכו בחנינה, בעוד הוא המשיך להיות מוחזק בכלא.
בנובמבר 1961 קיבל עארף חנינה, והושב לשורות הצבא.
ב-8 בפברואר 1963 הודח קאסם בהפיכה צבאית.
בראש "מהפכת רמדאן" עמדו אנשי מפלגת הבעת' העיראקית, ועמם גורמים נאצריסטים.
במהלך ההפיכה נהרגו אלפי בני אדם, בהם קאסם עצמו, שהועמד למשפט צבאי קצר, ומייד עם סיומו הוצא להורג.
עארף העלה עצמו לדרגת פילדמרשל, ומינה עצמו לנשיא.
בראש ממשלתו העמיד את אחמד חסן בכר.
המשטר החדש, שלהלכה תמך באיחוד עם מדינות רע"מ, והיה בקשרים עם סוריה, שגם בה עלו אנשי הבעת' לשלטון לאחר הפיכה במרץ 1963, נכנס למגעים בדבר איחוד, אך אלו כשלו.
המשטר החדש היה נגוע בניגודים פנימיים בין אנשי הבעת' וגורמים מחוץ למפלגת הבעת' ובהם עארף עצמו.
ב-18 בנובמבר 1963 התבצע טיהור אלים כנגד אנשי הבעת' שנועד לחזק את מעמדו של עארף, וזאת בשעה שראשי הבעת' הסורי, בהם האידאולוג מישל עפלק והגנרל אמין אל-חאפז שהו בבגדאד.
לאחר הטיהור שלט עארף בראש קואליציה של אנשי ימין לאומני מתון ונאצריסטים חסרי צביון מפלגתי מובהק.
בראש הצבא הציב את אחיו, הגנרל עבד א-רחמן עארף.
בראש הממשלה הציב את נאמנו, הגנרל טאהר יחיא.
נסיונותיו של עארף להציג חזית אחידה לא עלו יפה, ובספטמבר 1964 סיכל עארף ניסיון הפיכה של תומכי הבעת' בקרב הצבא, בראשם עמד קולונל בשם עבד אל-כרים מוסטפא נסראת.
בין הקושרים היה אף סדאם חוסיין.
לאחר סילוק הבעת'יסטים מן הממשלה, התרחק עארף מסוריה והתקרב למצרים הנאצריסטית.
ב-26 במאי 1964 חתמו עארף ונאצר על "הסכם איחוד" להקמת איחוד ערבי סוציאליסטי.
ב-13 באפריל 1966 נהרג עארף בתאונת מטוס.
בתאונה נהרגו גם שר הפנים, שר התעשייה, ופקידים בכירים בממשלתו.
נמסר כי בעת טיסה בדרום עיראק באזור בצרה נקלע המטוס לסופת חול והתרסק.
רבים סבורים כי התאונה הייתה למעשה התנקשות של אנשי הבעת'.
את מקומו החליף לתקופה של שלושה ימים המדינאי האזרחי עבד אל-רחמן אל-בזאז.
לאחר מכן מונה אחיו של עארף, עבד א-רחמן עארף, לנשיא.
עבד א-סלאם אל-מג'אלי היה פוליטיקאי ורופא ירדני ששימש כראש ממשלת ירדן.
במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה (1993–1995) נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
עבד א-סלאם אל-מג'אלי נולד בשנת 1925 בכרכ שבדרום עבר הירדן.
משפחתו, משפחת אל-מג'אלי, הייתה אחת המשפחות החשובות בעיר שחבריה התברגו בצמרת הפוליטיקה הירדנית.
אל-מג'אלי למד רפואה באוניברסיטת דמשק וקיבל תואר ברפואה בשנת 1949. לאחר מכן המשיך להתמחות ברפואה בקולג' המלכותי לרופאים שבלונדון, וסיים את לימודיו בשנת 1953. הוא קיבל משרות ייצוגיות בארצות הברית ובטורקיה.
אל-מג'אלי שימש כקצין הרפואה הראשי בצבא ירדן בשנים 1960–1969. בשנת 1969 התמנה לשר הבריאות בממלכה, בתפקיד זה כיהן שנתיים.
בשנת 1971 התמנה אל-מג'אלי לנשיא אוניברסיטת ירדן, בתפקיד כיהן משנת 1971 עד 1976, ופעם נוספת בשנים 1980–1989. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לשמש כיועץ למלך חוסיין.
באוקטובר 1991 אל-מג'אלי נבחר בידי חוסיין לעמוד בראש המשלחת הירדנית לוועידת מדריד, אליה יצאה משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת.
בעקבות החלטות הוועידה אל-מג'אלי נסע בראש המשלחת הירדנית לוושינגטון, שם דנו עם המשלחת הישראלית בראשות אליקים רובינשטיין על הסכם שלום עתידי.
בעקבות סיום כהונתו של זיד בן שאכר כראש ממשלה, אל-מג'אלי נקרא להחליפו.
במקומו מונה לראש המשלחת פאיז א-טראונה.
הוא החל את כהונתו כראש ממשלה ב-30 במאי 1993. הבחירות הכלליות בממלכה בשנת 1989 הביאו להתחזקות של ארגונים אסלאמיסטיים שונים בממלכה, ובראשם תנועת האחים המוסלמים.
כדי למנוע הישנות של תופעה זו, חוקק חוסיין באוגוסט 1993 חוק שנועד לשנות את שיטת הבחירה כדי להדיר את רגליהם של האסלאמיסטיים.
אל-מג'אלי נבחר לראשות הממשלה כיוון שחוסיין תפס אותו כאדם חזק שיוכל להתמודד עם הביקורת על שינוי חוק הבחירה.
אל-מג'אלי אכן הצליח בהתמודדות זו, ובבחירות שנערכו בנובמבר 1993 נחלש כוחם של האסלאמיסטיים והתחזק כוחם של המתונים והנאמנים לבית המלוכה.
אחת התוצאות של מהלך זה הייתה התאפשרות להתקדמות נוספת במשא-ומתן עם ישראל.
בזמן כהונתו הראשונה אל-מג'אלי שימש גם כשר החוץ וכשר הביטחון של הממלכה.
כהונתו הראשונה של אל-מג'אלי כראש הממשלה נמשכה כשנתיים, שבמהלכן נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
לאחר הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף, אל-מג'אלי נכח בפגישה חשאית של שמעון פרס עם המלך חוסיין בעמאן ב-3 בנובמבר 1993, שבה הציע פרס התקדמות עם ירדן לעבר הסכם שלום.
בעקבות התהדקות השיחות אל-מג'אלי מונה בידי חוסיין לאחר משומרי הסוד באשר להסכם השלום המתגבש.
ב-20 ביולי 1994 נועד אל-מג'אלי עם פרס בשנית, הפעם על גדות ים המלח, כאשר הסכם השלום כבר היה בשלבי חתימה.
כראש ממשלה, אל-מג'אלי חתם על הסכם השלום יחד עם יצחק רבין ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון ששימש כעד.
ההסכם נחתם ב-26 באוקטובר 1994 במעבר ערבה הסמוך לאילת.
אל-מג'אלי סיים את כהונתו הראשונה כראש ממשלה ב-5 בינואר 1995, לאחר שהגיש את התפטרותו.
החליפו יומיים לאחר מכן זיד בן שאכר.
אל-מג'אלי מונה לראש הממשלה בשנית ב-19 במרץ 1997, כשהוא מחליף את עבד אל-כרים אל-כבאריתי.
במהלך כהונה זו שימש גם כשר הביטחון.
כהונתו השנייה של אל-מג'אלי ארכה כשנה וחצי, עד ל-20 באוגוסט 1998. ממשלתו השנייה של אל-מג'אלי התפטרה בעקבות שערורייה שהתפרסמה לגבי הזיהום במי השתייה שסופקו לבירה עמאן.
הוא הוחלף בידי פאיז א-טראונה.
לאחר תום כהונתו, התמנה אל-מג'אלי לסנאט הירדני.
נכון ל-2013, אל-מג'אלי כיהן כחבר ועד בארגון האסלאמי העולמי למדעים (Islamic World Academy of Science).
אל-מג'אלי היה נשוי עד לפטירתו, אב לשלושה.
מוחמד עבד א-סלאם פרג היה מייסדו ומנהיגו של ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי.
נולד במחוז אל-בחירה שבדלתת הנילוס.
אביו של פרג היה פעיל בתנועת האחים המוסלמים.
פרג למד הנדסת חשמל באוניברסיטת קהיר.
עבד כחשמלאי וגר בפרבריה המערביים של קהיר.
בהשפעת הגותם של סייד קטב, מודודי ואבן תימיה, כתב פרג את הספר "המצווה המוזנחת", שבו טען כי הג'יהאד הוא הכלי היחיד לכינון מדינת הלכה אסלאמית והכריז על שלטון סאדאת כשלטון כופר שיש להסיר מהשלטון לאלתר, גם באמצעים אלימים.
פרג דחה מכל וכל את גישת האחים המוסלמים בדבר קירוב לבבות והנחלת האסלאם באמצעות חינוך, וטען כי רק באמצעות מאבק אלים של "המיעוט המאמין" ניתן יהיה לכונן מדינת הלכה אסלאמית.
הוצא להורג ב-1982 בקהיר בגין חלקו המרכזי בתכנון ההתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת.
עבאס שאה השני או שאה עבאס השני (בפרסית: شاه عباس دوم صفوی, "שאה עבאס דום ספווי", שמו בלידה מוחמד מירזא.
30 באוגוסט 1632 - 26 באוקטובר 1666) היה שאה של איראן, השביעי בשושלת הספווית.
הוא שלט באימפריה הספווית בשנים 1666-1642. עבאס השני היה בנו הבכור של השאה סאפי הראשון ושל אשתו הצ'רקסית, אנה ח'אנום.
עבאס השני נחשב לשאה המוכשר והפעיל ביותר אחרי סבו, עבאס הגדול (1629-1588) ודמה לו בהיבטים רבים.
הוא עלה לשלטון בגיל 9 בלבד, אולם כבר בגיל 12, כשהווזיר הגדול סארו תקי נרצח על ידי הקיזילבאשים בראשות הקורצ'י באשי ג'אני בג ח'אן שאמלו, הוא לא היסס להוציא להורג את כל הרוצחים.
בדומה לעבאס הראשון, הייתה לעבאס השני שאיפה לניהול הוגן, והוא ביקש לטפל בכל תלונה על עוולות והתנהגות רעה של פקידי המלכות, ולהעניש את האחראים.
עבאס השני נולד בשם שאהזאדה סולטן מוחמד מירזא בקזווין (או אולי באספהאן), בנו של השאה סאפי הראשון ושל אשתו הצ'רקסית אנה ח'אנום, הבכור בין חמישה אחים.
אין פרטים רבים על ילדותו אך ידוע כי בילה את נעוריו בהרמון המלוכה הספווית תחת פיקוחו של המורה האישי שלו, רג'ב עלי תבריזי.
ענייני שלטון ונושאים אחרים הקשורים לניהול הממלכה למד עבאס מראש המנהל (ה"נאזר") של חצר השאה, מוחמד עלי בג, וכן אצל ראש המשמר המלכותי (קורצ'י באשי) ג'אני בג ח'אן שאמלו.
אבו ל מוזאפאר שאה עבאס השני בן שאה סאפי אל-ספווי אל-חוסייני אל-מוסאווי בהדור חאן, סהיב-א-קיראן, שאהנשאה של פרס.
עלייתו לכס המלכות והשנים המוקדמות
אחרי מות אביו ב-12 במאי 1642, ב-15 במאי הוכתר מוחמד מירזא, אז בן 9, בקשאן, לשאה של איראן ונקבע לו שם המלכות "עבאס השני".
מכיוון שהיה קטין, אמו, אנה ח'אנום, והווזיר הגדול סארו תקי היו אחראים על ניהול הממלכה, בעוד שהשאה המשיך את לימודיו הפרטיים בקזווין.
אנה ח'אנום וסארו תקי פעלו בשיתוף פעולה ותחת הנהגתם הייתה איראן במצב ביטחוני יציב.
הנוסע הצרפתי ז'אן שארדן שביקר בממלכה באותן השנים התרשם מהשפעתה הרבה של המלכה-האֵם על ענייני המדינה ומההבנה ששררה בינה לבין הווזיר הגדול.
שנה אחרי הכתרתו עבר עבאס לבירה אספהאן.
איום ראשון על שלטונו הופיע כשרוסתם ח'אן, גנרל בעל השפעה, סירב להישמע לפקודות הספווים וצעד אל אספהאן במטרה להדיח את השאה.
הווזיר סארו תקי הצליח להסיר את הסכנה ושליחיו הצליחו לרצוח את מפקד המרד במשהד.
בשנת 1644 שבטי הבחטיארים מרדו גם הם בשלטון.
גם מרד זה דוכא במהירות על ידי סארו תקי.
הווזיר הגדול נודע גם בהתנגדותו לשחיתות וכתוצאה מכך, הקים עליו אויבים רבים.
ב-11 באוקטובר 1645 הוא נרצח על ידי קבוצת קצינים.
ב-4 באוקטובר מינה עבאס השני את איש הדת ח'ליפה סולטאן במקומו.
אחרי לבטים בליבו קיבל ח'ליפה סולטאן את המשרה.
הוא היה ידוע בכשרונותיו הניהוליים וייתכן גם דרך מינויו ביקש שעבאס לפייס את אלו שרצו כי אנשי הדת יתפסו מקום יותר חשוב בהנהגה.
שלא כמו אביו, היה עבאס השני מעוניין באופן פעיל בהנהגה ובנושאים הצבאיים.
ככל הנראה בסביבות גיל 15 לקח בידיו את השלטון.
בקיץ 1648 ביקש לכבוש מחדש את קנדהר מידי המוגולים.
הוא יצא מאספהאן עם צבא בן 40,000 לוחמים ואחרי שכבש את לשכר גאה (בוסט), הוא צר על קנדהר.
אחרי מצור קצר, ב-22 בפברואר 1649 כבש את העיר.
מינה שם כמושל את הגולאמים (עבדים אנשי צבא) הגאורגים, מחרב ח'אן.
המוגולים ניסו לכבוש את העיר בחזרה, אולם החורף של שנת 1651 אילץ אותם להפסיק את המצור ולסגת.
שאה ג'האן, שהיה באותה תקופה שליט המוגולים, שלח אז את בנו אורנגזב בראש צבא בן 50,0000 חיילים לכבוש מחדש את קנדהר.
על אף שאורנגזב הביס את עבאס השני מחוץ לעיר, הוא לא היה מסוגל לכבוש אותה.
הארטילריה שלו לא עמדה במשימה.
בינתיים הח'אן האוזבקי של בוכרה כרת ברית עם עבאס ובמאי 1652 שלח כוח של 10,000 לוחמים לקאבול כדי לחבל בקווי האספקה המוגוליים.
האוזבקים איימו על שיירה מוגולית של 2,000 חיילים שליוו הובלה של חצי מיליון מטבעות כסף אל המוגולים הצרים על קנדהר.
כעבור חודשיים נוספים של לחימה נגד הספווים והתמודדות עם הפעולות הגוברות והולכות של האוזבקים, הורה אורנגזב על הפסקת המלחמה.
עם זאת המוגולים לא הרפו לגמרי וב-1653 שוב הופיעו בשערי קנדהר אך נכשלו גם הפעם.
העיר נשארה בידי הספווים עד שנת 1736.
ב-1651, על מנת לחזק את השפעת איראן בצפון הקווקז, תקפו הכוחות הפרסיים את המבצרים הרוסים על הנהר סונז'ה, מה שהיווה עילה לפריצת מלחמת רוסיה-פרס בשנים 1651–1653. לפני המלחמה ההשפעה הספווית הגיעה עד לנחלה הפאודלית של הקומיקים בדאגסטן.
אחרי שנתיים של הצלחות צבאיות, תכנן השאה לכבוש את העיר טרק ומשם לנוע כל הדרך אל אסטרחן.
אולם כעבור זמן קצר פרצו קרבות גם בחזית המזרחית.
הממשלה הרוסית שלחה לאיספהן משלחת דיפלומטית בראשות הנסיך איוואן לובאנוב-רוסטובסקי והסוכן איוואן קומינין, כדי להגיע לפתרון בדרכי שלום של סכסוך.
עבאס השני קיבל את ההצעות הרוסיות, מכיוון שרצה להתפנות לסכסוך שפרץ במזרח האימפריה.
המלחמה הסתיימה ללא רווחים טריטוריאליים, אולם השפעת הספווים בצפון קווקז גברה.
ב-1654 מינה עבאס השני את הנסיך וחטאנג החמישי של קרטלי כשליט גאורגיה.
ב-1656 פרץ מרד באספהאן עצמה נגד הפרפקט הגאורגי של העיר, פרסדן גורגיג'אנידזה.
עבאס החליט להדיחו מהתפקיד ולמנותו לשר המשקים של החצר הספווית.
ב-1659 התקוממה ממלכת קחטיה נגד השלטון הפרסי הספווי אחרי לפי החלטת הפרסים, טורקים קיזילבאשים התחילו להתנחל באותו אזור בקחטיה שהתרוקן בעבר מתושבים עקב הגירושים ההמוניים של גאורגים מימי עבאס הראשון.
130,000 גאורגים גורשו אז, בשנת 1616 אל מרכז פרס ואלף נטבחו.
המרד הגאורגי שנודע כ"מרד בחטריוני" דוכא על ידי עבאס השני אישית.
עם זאת, אף על פי שהשלטון הפרסי הוחזר בקחטי, הגאורגים הצליחו בסופו של דבר לעצור את התנחלות הקיזילבשים בארצם.
שלטונו של עבאס השני היה יחסית שלו ובזמנו לא הותקפה איראן באף התקפה עות'מאנית.
בדומה לסבא רבא שלו, עבאס הראשון, התפרסם גם עבאס השני בבניית בניינים רבים, למשל צ'הל סותון ("ארבעים העמודים") באספהאן.
הוא מת בח'וסרוואבאד שבאזור דמע'אן בליל ה-25-26 באוקטובר 1666 ונקבר לצד אביו בקום.
יורשו על כס פרס היה סולימאן שאה השני.
עבאס השני התחתן מספר פעמים והיו לו נשים מרובות:
אובז'וגה הצ'רקסית, - בת של סונצ'ליי מירזא ושל ז'לגושה.
נכיהאת (או נאכיהת) ח'אנום - אישה צ'רקסית.
נור א-ניסא ח'אנום - אישה גאורגית.
החל מ-1660 - הנסיכה הגאורגית אנוקה.
כאלמנה, התחתנה שוב ב-1668 (והתגרשה ב-1695) עם שאה ורדי ח'אן של לוריסטן, מתה ב-1697. היא הייתה בתו של וחטאנג החמישי מוחראן (שאה נוואז ח'אן השני, מלך קרטלי) מאשתו הראשונה, רוואדאם, בת הנסיך קפלאן, משושלת ברטשווילי-אורבליאני.
לעבאס השני נולדו ארבעה בנים.
עבאסה הייתה נסיכה ערבייה מבית עבאס.
בתו של אל-מהדי, אחותם של אל-האדי והארון א-רשיד ואשתו של ג'עפר אבן יחיא אלברמכי.
עבאסה נולדה בסביבות שנת 765. היא הייתה בתו של הח'ליף אל-מהדי מבית עבאס, ושל שפחה פרסית בשם רחים.
היא הייתה אחותם למחצה של הח'ליפים אל-האדי והארון א-רשיד, ושל המשוררים אולאיה ואברהים אבן אל-מהדי.
היו לה שלושה בעלים, ושלושתם מתו לפניה.
מה שגרם לאבו נואס לכתוב מספר פסוקים סאטיריים בהם הוא מציע לח'ליף להשיא את עבאסה לאחד מאויביו.
אחיה, הארון א-רשיד, היה קשור אליה מאוד, וכדי שיוכל לבלות יותר זמן במחיצתה, הוא החליט להשיא אותה לווזיר שלו ג'עפר אבן יחיא אלברמכי ממשפחת הברמכים העשירה ורבת ההשפעה.
עבאסי (בפרסית: عباسی) היה מטבע עשוי זהב או כסף, שהונפק לראשונה בסביבות שנת 1620 באיראן בימי השאה הספווי עבאס הראשון (1629-1581).
מטבע זה היה בשימוש עד תחילת המאה ה-20. ערכם נקבע לפי משקל.
בהתחלה שקל עבאסי 7.7 גרם.
במקור 1 מטבע עבאסי מכסף היה שווה ל-2 מחמודי (אוזלטון) = 4 שאהי (שאורה) = 10 ביסטי = 40 קזבקי (פולי) = 200 דינרים.
המטבע עבאסי מזהב היה שווה 2000 דינר.
1 טומן היה שווה 50 עבאסי.
היו ידועים גם מטבעות כבדים יותר של 9,22 גרם.
אחרי 1762 נפוץ מטבע זה, אך במשקל פחות, גם בגאורגיה ובאזרבייג'ן ואף יוצר במטבעה מקומית בטיפליס (טביליסי).
בגאורגיה קראו למטבע זה "אבזי".
המטבע היה בשימוש גם בח'אנויות הקווקזיות גנג'ה, שמאח ונוחה,
שהיו בנו חסות של פרס.
אחרי סיפוחה של גאורגיה לאימפריה הרוסית בשנת 1801 הנפקת הסוגים השונים של ה"אבאזי" (כולל "מחמודי" = חצי אבאזי, ה" שאהי" - רבע אבאזי, "ביסטי" = עשירית אבאזי ו"דינר" - 1/200 עבאסי) המשיכה בשנים 1804–1832 והשפיעה על ייצור המטבע הגאורגי החדש, "קרטולי טטרי" מכסף.
באפגניסטן הונפקו מטבעות עבאסי בימי השליטים חביבוללה חאן ואמנוללה חאן, עד שנת 1926.
עבד א-לטיף בן ראשד א-זיאני הוא מהנדס ופוליטיקאי בחרייני ולוטננט גנרל לשעבר בכוחות ההגנה של בחריין המכהן, החל מפברואר 2020, כשר החוץ של בחריין.
הוא מונה לתפקיד לאחר שכיהן במשך כ-9 שנים כמזכ"ל מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
א-זיאני היה המזכיר הכללי החמישי של המועצה והראשון בעל רקע צבאי.
בינואר 2020, הוא מונה לשר החוץ של בחריין, במקומו של ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה.
זיאני נולד ב-15 באפריל 1954 במוחארק, ממלכת בחריין.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבבריטניה.
זיאני הוא גם בוגר התוכנית להנדסת אווירונאוטיקה בפרת, סקוטלנד (1978).
בנוסף הוא בעל תואר שני בניהול לוגיסטי מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר האמריקאי בדייטון, אוהיו (1980).
זיאני הוא בעל דוקטורט בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים במונטריי, קליפורניה (1986).
בשנת 1988 לקח חלק בקורסי פיקוד ומטה בפורט לוונוורת', קנזס וקיבל את חרב הכבוד יחד עם התואר מאסטר לוגיסטיקן (קצין לוגיסטיקה מומחה) מצבא ארצות הברית.
בשנת 2008 השתתף בתוכנית "מנהיגים בהתהוות" של אוניברסיטת הרווארד.
זיאני שימש בתפקידים בכוחות ההגנה של בחריין, בתפקידי שרים וגם באוניברסיטה.
הוא מונה לקצין בכוחות ההגנה של בחריין בשנת 1973. הוא סיים את שירותו בכוחות ההגנה ב-2 ביוני 2004, עת החל לשמש ראש שירותי הביטחון הציבורי בדרגת מייג'ור גנרל במשרד הפנים הבחרייני.
בשנת 2010 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-10 ביוני 2010 לאחר סיום שירותו הצבאי מונה ליועץ (בדרגת שר) לשר החוץ הבחרייני.
במקביל שימש כמרצה באוניברסיטת המפרץ הערבי, וכפרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת מרילנד בבחריין, וכפרופסור לשיטות מחקר כמותניות באוניברסיטת בחריין.
ב-1 באפריל 2011 מונה זיאני למזכיר הכללי של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
בתחילה שלחה בחריין מועמד אחר לתפקיד, מוחמד בן איברהים אל מוטאווה.
עם זאת, בשל התנגדותה החריפה של קטר למינויו, החליטה בחריין במאי 2010 לשלוח את זיאני לתפקיד במקום.
זיאני החליף את הקטרי, עבד א-רחמן א-אטייה ששימש בתפקיד המזכ"ל מאפריל 2002. כהונתו בתפקיד הסתיימה ב-31 במרץ 2020 ובאפריל 2020 הוא החליף את ח'אלד בן אחמד אאל ח'ליפה כשר החוץ של בחריין.
ב-15 בספטמבר 2020 היה מן החותמים על הסכמי הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות ובחריין, ועל הסכם בחריין-ישראל במדשאה הדרומית של הבית הלבן.
עבאס עבאס (عباس عباس; נולד ב-21 ביוני 1976) הוא יזם חברתי, מייסד ומנכ"ל עמותת אלמנארה.
עבאס הוא הבן הצעיר במשפחה, הכוללת ארבעה בנים ושתי בנות.
הוא נולד עם רטיניטיס פיגמנטוזה (Retinitis pigmentosa), מחלת עיניים ניוונית של הרשתית הגורמת להתדרדרות הראייה עד עיוורון מוחלט.
הוא למד בבית הספר סנט ג'וזף אל מוטראן בנצרת, והיה הילד היחיד עם מוגבלות בכל בית הספר.
כשהיה כבן 16, חלה הידרדרות בראייתו והוא נאלץ להשתמש בעזרים טכנולוגיים שסייעו לו בקריאה.
חרף לקות הראייה, עבאס סיים את לימודי התיכון במגמה ריאלית ובהצטיינות.
על אף הצטיינותו, עבאס היה חשוף בצעירותו לקולות רבים בסביבתו שהתנגדו נחרצות לרצונו ללכת במסלול האקדמי; כך, למשל, במסגרת ביקור במרפאת עיניים לצורך חוות דעת, הרופא טען שמוטב כי "יימצא לו פינה חמה בבית ויאזין בשקט לרדיו".
עם זאת, עבאס לא ויתר על חלומו והחליט ללכת בעקבות אביו, עורך הדין סידקי עבאס, והתחיל את לימודיו בחוג למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ואף התמחה בתחום זכויות אדם.
בשנת 2006, שנה לאחר הקמת עמותת אלמנארה, עבאס חזר לספסל הלימודים והחל תואר שני נוסף במנהל עסקים, בהתמחות בניהול ארגונים ללא כוונת רווח, באוניברסיטת חיפה.
ב-2022 עבאס השתתף בתוכנית העמיתים של "מעוז".
בשנת 2005, הקים עבאס את "אלמנארה, העמותה לקידום אנשים עם מוגבלות." מטרת העמותה היא לקדם אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית בישראל ולהיאבק בסטיגמות כלפי אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית ובמחסור המשאבים מצד המדינה.
העמותה שמה לה למטרה לקדם שינוי חברתי בתפיסת האנשים עם מוגבלות באמצעות שורה של פעילויות, שמטרתן קידום של הכלה, נגישות ושילוב של אנשים עם מוגבלות בחברה.
עבאס נוהג לומר כי "המוגבלות יכולה להיות מנוף, ובמתן הזדמנות שווה לאנשים עם מוגבלות, הם יכולים להפוך מנטל לנכס."
כחלק מפעילות העמותה, אחד המיזמים המובילים שיזם עבאס הוא ספריית ArabCast, ספרייה אינטרנטית מותאמת לאנשים עם מוגבלות בראייה ובקריאה, הכוללת אלפי כותרים מוקלטים בתחומים שונים.
הספרייה נגישה לציבור המשתמשים באמצעות אתר אינטרנט, ובדצמבר 2023 הושקה האפליקציה החדשה לטלפונים חכמים בשם ArabCast Books .
האפליקציה מאופיינת בממשק ובחוויית משתמש נוחים ונגישים המותאמים לאנשים עם מוגבלות ונגישה למדינות ברחבי העולם.
כמו כן, פעילות עמותת אלמנארה מכילה שלל יוזמות ברחבי הארץ, כמו ביצוע הדרכות במערכת החינוך ובארגונים עסקיים על חשיבות הנגישות והיחס השווה לאנשים עם מוגבלויות, הדרכות בנושא הנגשת השכלה, העצמה אישית ותעסוקתית, לצד פעילויות בתחומי המוזיקה והתיאטרון, לצד פעילויות בנושא אורח החיים הבריא והספורט.
בספטמבר 2008 עבאס הוזמן להשתתף בתוכנית הבינלאומית של משרד החוץ האמריקאי, International Visitor Leadership Program (IVLP) שבה הציג את הרצאתו "נגישות ושוויון עבור אנשים עם מוגבלויות".
התוכנית כללה ביקורים בוושינגטון די-סי, בולטימור שבמרילנד, והעיר ניו יורק.
בשנת 2009 עבאס התמנה לערבי הראשון כחבר בוועדה המייעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים וכיהן בתפקיד זה במשך שש שנים.
בשנת 2014, לאחר הצטרפות ישראל לאמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, ביקר עבאס במוסדות זכויות האדם של האו"ם בז'נבה, והגיש נייר עמדה בנושא "המופלים פעמיים", אשר דן במעמד האנשים עם המוגבלות בחברה הערבית.
בשנת 2020 התמנה עבאס כחבר בוועדה הבין-משרדית של התמודדות בטיפול כוחות האכיפה והביטחון מול אנשים עם מוגבלויות בחסות נשיא המדינה ראובן ריבלין.
בשנת 2021, התמנה עבאס לחבר בפורום ההיוועצות של מנהל המוגבלויות של משרד הרווחה והביטחון החברתי.
לאורך כל שנות פעילותו, עבאס פועל מתוך אמונה כי הכרת האחר והכלתו מובילה לשינוי חברתי כולל, ובאמצעות סוגיית האנשים עם המוגבלות הוא פועל גם למען קירוב לבבות וחיים משותפים בין הערבים ליהודים במדינת ישראל.
בשנת 2019, עבאס נבחר על ידי חברת ההפקה KB Productions לערוך ולהגיש את תוכנית הטלוויזיה "המיוחדים".
מדובר בתוכנית דוקומנטארית של תאגיד השידור הישראלי שעלתה בערוץ מכאן 33 בשפה הערבית.
במסגרת התכנית, עבאס מארח אנשים עם מוגבלות פורצי דרך מהחברה הערבית.
בשנת 2019 הוקלטה העונה הראשונה של הסדרה, הכוללת עשרה פרקים, ובשנת 2021 הוקלטו שישה פרקים נוספים.
בסוף שנת 2018, עבאס השיק את הפודקאסט "בין חברים" שנקרא על פי ספרו של הסופר עמוס עוז.
במסגרת הפודקאסט עבאס מארח אישים מהחברה היהודית שמספרים על פועלם למען חיים משותפים.
האורח הראשון בפודקאסט היה הסופר עמוס עוז שהתארח בפודקאסט כחודש לפני מותו.
במסגרת הפודקאסט התארחו בין השאר גם הסופר אשכול נבו, איש העסקים אבנר סטפק, העיתונאי אליעזר יערי, שדר הספורט נדב יעקבי, יו"ר מפעל הפיס אביגדור יצחקי, פרופסור יואל רק, פרופסור ערן דולב, מאמן הספורט זאב זלצר והעיתונאי והסופר ירון לונדון.
בשנת 2018, עבאס השיק את הפודקאסט "מחוץ לקופסה", שבמסגרתו הוא מארח אישים פורצי דרך מהחברה הערבית בתחומים מגוונים.
בין היתר, התארחו בפודקאסט איש העסקים עימאד תלחמי, אשת העסקים רים יונס, הזמרת והחוקרת ד"ר דלאל אבו אמנה, פרופסור ריאד אגבריה, אשת העסקים ג'וליה זהר, אשת הטלוויזיה רובא ורור, פרופסור ראסם ח'מאיסי, ורבים אחרים.
במשך השנים עבאס זכה בהוקרה על פעילותו עבור קהילת האנשים עם מוגבלות:
ארגון אשוקה העולמי בשנת 2009, עבאס נבחר, לעמית הערבי-ישראלי הראשון בארגון אשוקה (Ashoka) העולמי ליזמים החברתיים המובילים.
פרס וראייטי בשנת 2020, עו"ד עבאס עבאס, מנכ"ל אלמנארה, זכה בפרס מטעם ארגון וראייטי על תרומתו לשילוב אנשים עם מוגבלות בקהילה.
גיבורי השנה של מפעל הפיס וקשת 12 ב-23 בספטמבר 2021, נערך טקס של מפעל הפיס וקשת 12 בהכרת תודה לאנשים שמקדישים את כל חייהם למען הקהילה.
עבאס עבאס היה אחד מהזוכים במעמד זה.
עבאס רווק ומתגורר ברמת ישי.
עבאס חובב ספרים ומקפיד מדי שבוע על האזנה לספר מוקלט אחד לפחות.
עבאס חובב ספורט ומשתתף באופן קבוע בחוג לרכיבה על אופני טנדם.
עַבָּאסִ֫יּה היא עיירה שיעית בלבנון, ששייכת לנפת צור במחוז הדרום בלבנון.
עבאסיה שוכנת כעשרה ק"מ צפונית מזרחית לעיר צור וגובלת ממזרח בדיר קאנון אל-נהר וטורא, ומצפון בבּוּרְג' רַחָּאל.
הגובה הממוצע בעיירה הוא כ-250 מטר מעל פני הים והיא משתרעת על פני שטח של 35,000 דונם.
מיקומה בנקודת האמצע שבין העיר צור לכפרי האזור, הופך את עבאסיה לשלוחה עירונית, כלכלית ותרבותית של העיר ולמרכז שירות חיוני לכפרי הסביבה.
על פי פאלמר, היישוב נקרא על שמו של אל-עבאס, דודו של הנביא מוחמד שהיה מחברי הצחאבה.
גרסה מקומית מייחסת את שם העיירה לשייח' , שהיה שליט האזור, בשנת 1750.
במקום נמצאו קברים ועתיקות מהתקופות: הפיניקית, היוונית, הרומית והביזנטית.
בשנת 1875 ביקר במקום ויקטור גרן וכתב שמדובר בכפר גדול, מאוכלס ב-600 מתואלים ו
בסקר של הקרן לחקר פלסטין המערבית (PEF), בשנת 1881, נכתב על אודות המקום:
האוכלוסייה הרשומה של עבאסיה מונה כ-8,500 איש, אך באזור המוניציפלי של העיירה גרים כ-22,000 איש.
מרוב המשפחות יצאו מהגרים אל מחוץ למדינה, אך הם קשורים למשפחתם ותורמים להתפתחות העיירה.
ההגירה עברה ארבעה שלבים עיקריים:
השלב הראשון החל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים לאמריקה הצפונית ולאמריקה הדרומית, בעיקר לארגנטינה.
במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה, יצאו מהגרים, בעיקר לארצות מערב אפריקה.
השלב השלישי החל ב-1960, כאשר החלה תנופת הפיתוח של מדינות המפרץ ויצאו לשם בעלי מקצוע בתחום הבנייה וכן גם משכילים.
השלב הרביעי נמשך עד היום, לאותם יעדים וכן למדינות באירופה.
עבד א-לטיף רשיד הוא פוליטיקאי עיראקי המכהן כנשיאה התשיעי של עיראק, לאחר שנבחר לתפקידו בבחירות לנשיאות עיראק ב-2022. הוא היה בעבר שר משאבי המים בממשלתו של נורי אל-מאלכי.
לפני כן כיהן באותו תפקיד הן בממשלת המעבר העיראקית והן בממשלת הביניים העיראקית.
רשיד היה בעבר דובר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בבריטניה.
כשר למשאבי מים מספטמבר 2003 עד דצמבר 2010, רשיד היה אחראי על מגוון נושאים, כולל השקיה, אספקת מים עירונית ותעשייתית, כוח מים, בקרת שיטפונות.
רשיד נולד ב-1944 בסולימאניה, כורדיסטן, ממלכת עיראק, למשפחה כורדית מהמעמד הגבוה.
בשנת 1968 השלים תואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטת ליברפול.
בשנת 1973 סיים תואר שני בהנדסה באוניברסיטת מנצ'סטר, שם המשיך ללימודי דוקטורט, אותו השלים בשנת 1978. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ליברפול הוא הפך למרצה באוניברסיטת סולימניה ב-1969. עם שובו לעיראק, הוא הפך לחבר פעיל באיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בהנהגת גיסו, ג'לאל טלבאני.
בשנת 1986 מונה לדובר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בבריטניה.
במסגרת פעילותו הפוליטית השתתף בכנסים ובפגישות רשמיות רבות כנציג מפלגות כורדיות וקבוצות אופוזיציה עיראקיות בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין.
בנוסף, הוא ייצג את הפוליטיקה הכורדית וקבוצות האופוזיציה העיראקיות במגעים רשמיים עם מוסדות וממשלות בינלאומיות.
בשנת 2003 מונה לשר מקורות המים, תפקיד שבו כיהן עד 2010. לאחר מכן שימש כיועץ נשיאותי החל מ-2010.
מלבד כישורים טכניים ומעורבות רשיד לקח חלק פעיל בפוליטיקה הכורדית והעיראקית כאחד.
ב-1986 הוא הפך לדובר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן בבריטניה.
הוא השתתף בכנסים רבים ובפגישות רשמיות מטעם מפלגות פוליטיות כורדיות וקבוצות אופוזיציה עיראקיות בתקופת משטרו של סדאם.
רשיד גם ייצג את הפוליטיקה הכורדית ואת קבוצות האופוזיציה העיראקיות בפני סדאם בפגישות רשמיות עם מוסדות וממשלות בינלאומיות שונות.
בשנת 2003 הפך לשר מקורות המים, תפקיד בו החזיק עד 2010. הוא שימש כיועץ נשיאותי מ-2010.
בהתאם להסכם חלוקת הכוח בין הקבוצות האתניות והדתיות הגדולות במדינה, נבחר כורדי סוני לנשיא, ערבי שיעי כראש ממשלה, וערבי סוני כיושב ראש הפרלמנט.
ב-13 באוקטובר 2022, רשיד נבחר לנשיא ה-9 של עיראק, לאחר נפילת משטר סדאם חוסיין.
רשיד החליף את ברהם סאלח כראש המדינה לאחר ההצבעה בשני הסיבובים בפרלמנט, וזכה ב"יותר מ-162 קולות" לעומת 99 עבור סאלח.
רשיד מינה "מיד" את הפוליטיקאי מוחמד שיאע א-סודאני לראש הממשלה המיועד, מינוי שסיים את המבוי הסתום שנמשך שנה.
ביחסי החוץ, רשיד הביע אמונה כי יחסי החוץ של עיראק עם שכנותיה הוא מקור כוח.
הוא מתנגד לנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים עם טורקיה, כל עוד זו האחרונה מפרה את ריבונות עיראק.
ב-8 באפריל 2023, גינה רשיד את ההפצצה לכאורה של טורקיה ליד שדה התעופה סולימאניה, באזור הכורדי האוטונומי של עיראק, אותה הכחישה טורקיה.
בנאום ב-27 בפברואר 2023 אמר רשיד כי הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003 על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה הייתה הכרחית בגלל הברוטליות של משטר סאדם.
סייד עבאס עראקצ'י (בפרסית: سید عباس عراقچی, בתעתיק מדויק: סיד עבאס עראקצ'י; נולד ב-4 בדצמבר 1962 בטהראן) הוא דיפלומט ופוליטיקאי איראני המשמש בתפקיד שר החוץ של איראן מאז 2024.
עבאס עראקצ'י השלים תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מבית הספר ליחסים בין-לאומיים, המזוהה עם משרד החוץ של איראן.
לאחר מכן השלים תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת אזאד האסלאמית, סניף מרכז טהראן.
בנוסף, הוא בעל תואר דוקטור במחשבה פוליטית מאוניברסיטת קנט.
עראקצ'י הצטרף למשרד החוץ של איראן בשנת 1989. בתחילת שנות ה-90 שימש כראש הנציגות הקבועה של איראן ב בג'דה שבערב הסעודית.
לפני שהפך לשגריר שימש עראקצ'י כמנכ"ל המכון למחקרים פוליטיים ובין-לאומיים (IPIS).
מ-2004 עד 2005 היה מנהל בית הספר ליחסים בין-לאומיים.
שימש כסגן פוליטי במשרד החוץ בין השנים 2017 ל-2021. בעבר כיהן כסגן שר החוץ לענייני אסיה-האוקיינוס השקט וחבר העמים ולעניינים משפטיים ובין-לאומיים של משרד החוץ.
שימש כמנהל המשא ומתן הראשי של איראן בשיחות הגרעין ה-P5+1, בממשלתו של הנשיא חסן רוחאני.
עראקצ'י מונה על ידי נשיא איראן החדש מסעוד פזשכיאן לשר החוץ שלו ב-11 באוגוסט 2024. התמנה לשר החוץ לאחר הצבעת אמון של המג'לס (הפרלמנט האיראני) ב-21 באוגוסט.
עראקצ'י הביע תמיכה בציר ההתנגדות.
עבאס נילפוֹרוּשָאן (בפרסית: عباس نیلفروشان; 23 באוגוסט 1966 – 27 בספטמבר 2024) היה גנרל איראני, מפקד גיס סוריה-לבנון (גיס 18000) של כוח קודס במשמרות המהפכה האסלאמית מאפריל 2024 ועד מותו.
היה סגנו של מוחמד רזא זאהדי, וירש אותו בתפקיד כאשר הלה נהרג בתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק, במסגרת הלחימה בסוריה במלחמת חרבות ברזל.
נילפורושאן נהרג בידי ישראל במבצע סדר חדש, כאשר נועד עם בכירי חזבאללה, בהם מנהיג הארגון חסן נסראללה במפקדת הארגון ברובע הדאחייה בביירות.
לאחר המהפכה האיראנית התנדב לשורות הבסיג', נלחם במלחמת איראן–עיראק ועלה בשורות משמרות המהפכה האסלאמית.
הוא שימש כסגן ראש אגף המבצעים של כוחות היבשה של משמרות המהפכה בשנים 2005–2007. בשנים 2010–2014 עבד כמפקד המכללה לפיקוד ומטה של משמרות המהפכה, ומשנת 2019 היה סגן המבצעים של משמרות המהפכה.
ב-2019 החל לשמש כסגנו של מוחמד רזא זאהדי בראש מערך המבצעים של משמרות המהפכה, ובהמשך מונה לסגנו בפיקוד על גיס 18000 במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-26 באוקטובר 2022, מחלקת המדינה ומחלקת האוצר של ארצות הברית הטילו סנקציות על נילפורושאן על תפקידו בדיכוי ההפגנות באיראן על הרג מהסה אמיני.
לאחר שרזא זאהדי נהרג ב-1 באפריל 2024 מונה נילפורושאן למפקד הגיס.
במהלך כהונתו הקצרה בת חמשת החודשים הסלים העימות מול ישראל במסגרת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
במבצע סדר חדש, בו תקף חיל האוויר הישראלי את המפקדה המרכזית של חזבאללה, נהרג נילפורושאן יחד עם חסן נסראללה, עלי כרכי ובכירי חזבאללה אחרים.
ב־12 באוקטובר נמצאה גופתו בהריסות מפקדת חזבאללה.
שרידיו הוטסו לאיראן, וההלוויה התקיימה ב-17 באוקטובר באספהאן לאחר סדרת טקסי הלוויות בטהראן, קום ומאשחד.
עבד א־לטיף סלאח היה עורך דין ופוליטיקאי ערבי–פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, איש התנועה הלאומית הפלסטינית, ראש מפלגת "הגוש הלאומי" וחבר הוועד הערבי העליון.
לאחר מלחמת העצמאות היה נשיא לשכת עורכי הדין בירדן וחבר הפרלמנט של ירדן.
עבד א־לטיף סלאח היה עורך דין מהעיר שכם, וראשה של משפחת סלאח, שהייתה בעלת קרקעות נרחבות באזור טולכרם.
משפחה זו נמנעה מלהצטרף בקביעות לאחד המחנות המשפחתיים–המפלגתיים המסורתיים הגדולים שבציבור הערבי הפלסטיני בתקופת המנדט.
הוא נולד בטולכרם, למד בבית ספר תיכון בירושלים ולמד משפטים באיסטנבול.
היה חבר בבית הנבחרים העות'מאני .
לאחר מכן היה המזכיר הראשי של הסנאט של האימפריה העות'מאנית .
ב-1919 שימש כמזכיר הקונגרס הסורי הלאומי.
בינואר 1922 נערכו הבחירות הראשונות ל וסלאח נבחר לאחד מחמשת חבריה, כנציג מחוז (סנג'ק) שכם, על ידי הגוף הבוחר של הסנג'ק, כמעט ללא מתנגדים.
באמצע שנות ה-20, בעקבות ירידה בתמיכת החוגים הלאומיים של שכם בסלאח, הוא הקים בשכם את "מפלגת התושבים" (חזב אל-אהאלי) , במטרה לכונן לעצמו בסיס כוח משלו.
אגודה חדשה זו אימצה לעצמה מצע מתון יחסית, התחרתה ב של שכם, ופעלה בעיקר לשמירת מעמדו של סלאח.
התפתחות זו סייעה לדחוף את ראשי האגודה המוסלמית-נוצרית של שכם אל מחנה מתנגדיו של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, חאג' אמין אל-חוסייני, ובכך עבר סניף זה של האגודות המוסלמיות-נוצריות אל שורות האופוזיציה.
בשלהי 1925 נערכו בחירות למועצה המוסלמית העליונה, שבהן זכתה האופוזיציה במרבית נפות הארץ, ובהן גם נפת שכם.
סלאח ביקש מבית המשפט הגבוה לצדק לבטל את הבחירות באזור שכם, אולם בסופו של דבר בוטלו הבחירות בכל הנפות.
בעזרת הממשלה, הסכימו שני המחנות הפוליטיים על מינוי מועצה זמנית, המורכבת משני נציגים לכל צד, תוך ויתור על חברותו במועצה של סלאח.
לאחר מאורעות תרפ"ט הואשם סלאח בניהול הסתה שיטתית בצפון הארץ באוגוסט 1929.
ב-4 באוקטובר 1935 יסד סלאח בשכם את מפלגת "הגוש הלאומי".
סלאח הסביר את הקמת המפלגה החדשה כאמצעי לגשר על הפער בין החוסיינים והנשאשיבים ולכונן אחדות לאומית.
המפלגה הצליחה לזכות בתמיכתן של משפחות נכבדים ובעלי רכוש מאזור שכם, אך לא מחוצה לו.
סלאח ניסה להפעיל למענה פטריוטיות מקומית של בני שכם, אך לא הצליח לגייס תומכים רבים.
ועד זה כלל את ששת ראשי המפלגות הפלסטיניות, ובהם סלאח.
בעקבות רצח לואיס אנדרוס ב-26 בספטמבר 1937, במהלך המרד, ב-1 באוקטובר 1937 הכריז ממלא מקום הנציב העליון על הוועד הערבי העליון כבלתי חוקי והוציא פקודות מאסר נגד חבריו.
ב-15 באוקטובר הוצאו נגד חברי הוועד הערבי העליון ששהו באותו הזמן מחוץ לארץ ישראל, צווים האוסרים עליהם לשוב לארץ, וביניהם היה סלאח, שהה אז באירופה.
סלאח נותר מחוץ להרכב הסופי של המשלחת הערבית הפלסטינית, וסירב לקבל את הצעת הוועד הערבי העליון לכהן כיועץ המשלחת.
הוא דרש מעמד של חבר מלא, אך דרישתו נדחתה והוא לא הצטרף למשלחת.
לאחר שהתברר כי חוגי הנשאשיבים מוכנים לשתף פעולה בביצועו, הצטרף לעמדה זו גם סלאח.
בשנת 1942 ישב סלאח במצרים.
מאז חידוש החיים הפוליטיים והמפלגתיים בקרב ערביי ארץ ישראל בשנת 1942, הוא השתדל להצדיק את קיום מפלגתו על ידי פעילות מסוימת של שליחת תזכירים ועריכת אסיפות.
בשנת 1944 נתחדשה פעילותן של כמה מן המפלגות הערביות בארץ ישראל באופן רשמי וגלוי, ובהן גם "הגוש הלאומי", אולם המפלגה נותרה קטנה וחסרת השפעה.
סלאח צורף אל הוועד הערבי העליון המחודש, אך הסתכסך עם חברי הוועד ונמנע מלהשתתף בישיבותיו.
הוועד התפרק במרץ 1946, ובאותה שנה היה סלאח בין מייסדי "החזית הערבית העליונה" – ועד נגדי של חמש מפלגות האופוזיציה ל"וועד העליון" של החוסיינים.
ב-1 בדצמבר 1948 ערך עבדאללה הראשון, מלך ירדן את קונגרס יריחו, שבו נכחו למעלה מ-1,000 נציגים ונכבדים פלסטינים, ובין משתתפיו היה גם סלאח.
בהחלטות שהתקבלו בכינוס זה, הוקיעו נציגי אזורי ארץ ישראל הכבושים בידי הלגיון הערבי את הוועד הערבי העליון ואת "ממשלת כל פלסטין" שקמה בעזה זמן מה קודם לכן, הכריזו על עבדאללה מלך עבר הירדן ופלסטין והעניקו לו את המנדט לפתור את שאלת ארץ ישראל כראות עיניו.
ב-1950 ייסד סלאח את לשכת עורכי הדין הירדנית ושימש כנשיאה עד 1952. כמו כן, היה חבר הסנאט הירדני השני והשלישי וחבר בית הנבחרים הירדני מ-20 באפריל 1950 עד 3 במאי 1951, ומ-1 בספטמבר עד 31 באוקטובר 1951.
הוא נפטר בעמאן ב-8 בנובמבר 1952.
עבד א-נבי מאיר מועלם היה פוליטיקאי עיראקי יהודי.
נולד בעיר בצרה למשפחה יהודית ממעמד בינוני, למד בבתי הספר בעירו ורכש שליטה בשפה הטורקית.
בהמשך מונה לעובד ציבורי במנהל העות'מאני של וילאייט בצרה.
בשנת 1909 מונה לכותב אישי של מושל הווילאיית סולימאן נאזיף בק.
מאיר מועלם נולד בבצרה בשנת 1874. לאחר לימודיו עבד במנהל הווילאיית בתקופה העות'מאנית, והתבלט ביכולתו הספרותית בשפה הטורקית.
בשל כך בחר בו סולימאן נאזיף בק לשמש לו כותב אישי.
עם כינון הממלכה העיראקית החדשה, השתלב בממשל החדש והתקדם לתפקידי ניהול בכירים.
הוא נבחר לבית הנבחרים העיראקי בארבע קדנציות, בהן ייצג את אזור בצרה.
נודעה לו זיקה אישית ופוליטית לראש הממשלה עבד אל-מחסן א-סעדון.
מאיר מועלם נפטר בשנת 1959.
עבאסאבאד (בפרסית: عباسآباد), ידוע גם בשם מובארכאבאד (בפרסית: مبارکآباد), הוא כפר ברשות מקומית כפרית אמאמזאדה אעאלי עבאס, בנפת אמאמזאדה, שבמחוז נתנז בפרובינציית אספהאן, איראן.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2006, מנתה אוכלוסיית הכפר 206 תושבים ב-58 משפחות.
עבאס עלי ח'לעטברי (בפרסית: عباسعلی خلعتبها; 1912 – 11 באפריל 1979) היה דיפלומט איראני, שכיהן כשר החוץ בין השנים 1971–1978. הוא היה בין הדיפלומטים החשובים שעיצבו את יחסי החוץ של איראן בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי.
הוא הוצא להורג בעקבות המהפכה האיראנית.
ח'לעתברי נולד ב-1912 למשפחה מבוססת.
הוא רכש את השכלתו בפריז, שם קיבל תואר במדעי המדינה מ ב-1936, ותואר דוקטור במשפטים ב-1938.
הוא החל את הקריירה שלו במשרד האוצר האיראני ב-1940 ולאחר מכן הצטרף למשרד החוץ ב-1942. הוא כיהן לזמן קצר כשגריר איראן בפולין בשנת 1961, ומילא שורה ארוכה של תפקידים דיפלומטיים.
בינואר 1962 מונה לכהן כמזכיר הכללי של ברית בגדאד, והחליף את בתפקיד' בו כיהן עד ינואר 1968 כאשר הוחלף בטורגוט מנמנצ'יולו.
ב-13 בספטמבר 1971 מונה ח'לעתברי לשר החוץ בממשלה בראשות אמיר עבאס הוויידא והחליף את ארדשיר זאהדי בתפקיד.
הוא ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 1977 כאורחו של עמיתו הישראלי יגאל אלון.
ח'לעתברי היה חבר בוועדה לחקירת מוסא א-סדר שהוקמה ב-1977 כדי לקבל החלטה על גורלו של מוסא א-סדר, דמות שיעית רבת השפעה בלבנון.
כמו כן, היה מהאחראים המרכזיים לחתימתו של הסכם אלג'יר ומעורב בניהול היחסים עם ארצות הברית, ובסיוע צבאי למשטר בעומאן.
ח'לעתברי מונה לשר החוץ גם בממשלה שהוקמה על ידי ב-7 באוגוסט 1977, והוא כיהן בתפקיד עד 27 באוגוסט 1978, אז החליפו .
למרות היותו נאמן לשאה, ח'לעתברי למד על הדחתו מחדשות הרדיו בשעות הבוקר המוקדמות.
לאחר המהפכה האיראנית בפברואר 1979 נעצר ח'לעתברי ונידון למוות לאחר שהורשע ברשימת אישומים מופרכת, ובהן טענות לשחיתות, לחברות במשטר הקודם וכהונתו כשר, להיותו סוכן סאוואכ וחבר במשלחת ממשלתית הפועלת נגד האינטרסים של האומה, להיותו מועסק על ידי ה-CIA, ובעבירות של בגידה, פעולה נגד האינטרס של העם ופעולה נגד ביטחון האומה.
הוא הואשם גם בכך שאפשר לסוכני הסאוואכ לעבוד כדיפלומטים בשגרירויות.
על פי הדיווחים, הוא אמר שהוא רק מילא פקודות כשעשה זאת.
ח'לעתברי ועשרה בכירים אחרים במשטר השאה, כולל , הוצאו להורג על ידי כוחות הביטחון של איראן בטהראן ב-11 באפריל 1979. זמן קצר לפני הוצאתו להורג פורסמה בבית המשפט הצהרה כתובה מטעמו, בה נטען כי השאה המודח הרג "באופן אישי" אנשים רבים.
ח'לעתברי היה נשוי לאחותו של , שעמד בראש , והיה אחראי על שאיפותיה הגרעיניות המוקדמות של איראן.
עבד א-רחמאן אל-חאג' היה פוליטיקאי ערבי (פלסטיני) בארץ ישראל, ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927.
עבד א-רחמאן אל-חאג' נולד בחיפה למשפחה לארץ ישראל ממצרים העליונה במאה ה-19. אבות המשפחה התיישבו בכפר ג'ינדאס (גנתון) בחוצות לוד, ולאחר מכן היגרו לכפר לאם (כיום מושב הבונים) וממנה עברו לחיפה.
אביו עבדאללה אל-חאג' היה בעליהן של אדמות בכפר לאם, טירה ועין ע'זאל.
ב-1881 נבחר אביו למועצת עיריית חיפה.
המשפחה החזיקה נכסים גם בעיר העתיקה בחיפה.
א-רחמאן אל-חאג' נולד בחיפה בשנת 1870. לאחר סיום לימודיו בבית הספר של הוועד המוסלמי של חיפה, עבד כפקיד בית הדין השרעי בחיפה.
ב־1920 מוונה אל-חאג' לראש עיריית חיפה לאחר שחסן שוכרי נאלץ להתפטר מהתפקיד בעקבות לחץ ערבי.
בעת כהונתו כראש העירייה, תחת השלטון המנדטורי הבריטי, מועצת העיר כללה שישה ערבים ושני יהודים.
בעת כהונתו הותקנה בעיר מערכת ביוב, וכן הוקמה תחנת החשמל הראשונה בעיר.
אל-חאג' היה פעיל ב"איגוד המוסלמי" בהנהגתו של שייח' מוחמד מורד שהתנגד למדיניות הבריטית של יישום כתב המנדט - הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
אל־חאג' שימש כראש העירייה עד לקיום הבחירות הראשונות תחת המנדט הבריטי ב־1927.
בשל עמדותיו הנחרצות בעניין הלאומי הפלסטיני ותמיכתו במופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, היה יחסו אל התנועה הציונית קיצוני.
בין השנים 1934–1936 כיהן במועצת העיר חיפה והיה ראש הווקף (ההקדש המוסלמי) בחיפה.
לאחר הרצחו של אברהים אל-ח'ליל בשנת 1937, מונה אל-חאג' כממלא מקומו בתפקיד מנהל הווקף.
בשנת 1944 הקים תנועה לבחירת ראש עיר ערבי במקום שבתי לוי.
ביתו עדיין עומד על תילו בעיר התחתית של חיפה ברחוב מעלה השחרור 13.
1995 - בית הספר הקהילתי "גשר" בחיפה נקרא על שמו.
עַבְּד אַ-רַּחְמַן הראשון (عبد الرحمن الداخل) – עבד א(ל)-רחמן אִבְּן מֻעאויַה (731–788, כונה גם א-דַאחִ'ל, 'המהגר') הוא צאצא לבית אומיה אשר ייסד את השושלת האומיית העצמאית של ספרד בשנת 756 וכך כונן אמירות מוסלמית עצמאית באל-אנדלוס.
כיהן כשליט עד מותו בשנת 788.
האגדה מספרת כי בילדותו ניבא אחי סבו – מסלמה את עתידו.
על פי גרסה אחת חזה מסלמה כי שלטון בית-אומייה עתיד ליפול, אך ילד זה יקימו מחדש, ועל פי גרסה אחרת ניבא כי ילד זה עתיד להיות "שליט המערב".
עבד א-רחמן לא שכח מעולם את דבריו וזכה לממשם שנים אחר-כך כאשר ייסד את השושלת האומיית העצמאית של ספרד.
עבד א-רחמן נולד בדמשק והיה נכדו של הח'ליף השאם, ובנם של מֻעאויַה לבית השאם ובת שבט נפזה הברברי.
בשנת 750 כבש בית עבאס את האימפריה המוסלמית שעד אותה עת נשלטה על ידי ח'ליפות בית אומיה.
עם עלייתם לשלטון ביקשו למגר כל סכנה ליציבותם מידי הח'ליפות שנפלה והחליטו לחסלה, לכן רדפו את האומיים וכל מי שנתפס חוסל וגופתו הושלכה להיות טרף לחיות השדה.
העבאסים תרו אחריהם ביסודיות, ולבסוף רימו אותם על ידי הכרזת חנינה כוזבת – הם פרסמו כי כל מי שיסגיר עצמו לא יפגע על ידם.
אומיים רבים נענו לקריאה זו ונאספו כולם בקרבת יפו – ונרצחו כולם.
עבד א-רחמן, שהיה אז כבן 20, היה בין הבודדים שלא נתנו אמון בהבטחתם של העבאסים והחליט לברוח.
על פי גרסה אחת הוא יצא לדרכו יחד עם אחיו יחיא, השניים ברחו מסוריה לגדות נהר הפרת, אך שם איתרו אותם חיילי העבאסים כאשר ניסו לחצות את הנהר בשחייה.
א-רחמן צלח את הדרך ואילו אחיו נתפס ונרצח, בשל הסכנה ברח א-רחמן למדינות צפון אפריקה.
על פי גרסה אחרת ברח א-רחמן עם עבדו בַּאדְר.
מסעו עבר דרך ארץ ישראל, מצרים וצפון אפריקה בה עוד לא הוכר השלטון העבאסי ועל כן קיווה לקבל סיוע.
המושל בצפון אפריקה, עבד א-רחמן בן חביב אל-פהרי, ראה בו איום עבור הממלכה העצמאית שרצה להקים ועל כן לא הסכים להעניק לו מחסה ואף ניסה להתנקש בחייו.
בחיפוש אחר תמיכה וסיוע הגיע לאזור המגרב שם ישב שבט נפזה – קרובי משפחתו, אשר גם הם חשדו בנוכחותו.
ביושבו במגרב שלח את עבדו באדר ליצור קשר עם המוואלי, בני חסות של האומיים, שישבו בחצי האי האיברי, אלו נתנו את ברכתם ואף שלחו סירה עליה עשרים מאנשיהם כדי להביא את א-רחמן, ובאוגוסט 755 חצתה המשלחת את מצרי גיברלטר.
בהגיעו לאל-אנדלוס, הצליח א-רחמן ליצור יחסי קרבה עם חלק מהמנהיגים באזור – אנשי ימן ראו בו הזדמנות לנקום בקייסים להם הפסידו במלחמת האזרחים שזה עתה תמה, ומנהיגים אחרים ראו בהגיעו אפשרות להשלטת שקט וביטחון באזור המפולג.
יוסוף אל-פהרי, מושל אל-אנדלוס, נלחם באותה עת ביריבים בצפון המדינה, וכאשר קיבל את החדשות על הגעתו של הנסיך האומיי מיהר לשוב לקורדובה בשל החשד לקשירת קשר בין המוואלי לא-רחמן.
בתחילה ביקש לדכא את ניסיון ההשתלטות בכוח צבאי, אך משגילה שרבים מחייליו ערקו מן הצבא פנה למשא ומתן עם א-רחמן.
אל-פהרי הציע לו מעמד, נישואים עם בתו, כסף והבטחה לשמור על חייו, בתמורה לכך שימנע מחתירה לשלטון, אך א-רחמן שידו הייתה על העליונה מבחינה צבאית סירב להצעות אלו והחל לארגן את כוחותיו ללחימה ויצא למסע כיבושים כאשר בכל מקום בו עבר הצטרפו תומכים נוספים.
בשנת 765 כבש א-רחמן את קורדובה הבירה מידי אל-פהרי כאשר תומכיו צועדים עם טורבן ירוק בקצה חניתותיהם, דבר שהפך לסמלו של א-רחמן.
עבד א-רחמן ייסד את השושלת האומיית באל-אנדלוס והוא בן עשרים ושש בלבד.
עם ניצחונו נהיה עבד א-רחמן לאמיר, וזמן קצר לאחר מכן ביטל את הזכרת שם הח'ליף העבאסי בדרשת יום השישי במסגד הגדול בקורדובה, ובכך הביע את עצמאותו אל מול הח'ליפות העבאסית שישבה בבגדאד.
עם זאת בחר שלא להיקרא ח'ליף והסתפק בכינויים 'אמיר', 'מלך' או 'בנו של הח'ליף', כך עשו גם ממשיכי דרכו עד המאה העשירית.
תקופת שלטונו הייתה ידועת התנגדויות מבית ומחוץ.