tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל עומדים מול המקהלה מדרום לצפון (מימין לשמאל) לאורך המחיצה המערבית של הקנה מהלט בעלי התפקידים הבאים: המנצח של צד ימין (קנגטה), המנצח הראשי (מריגטה), האלקה, הראשה דבר והמנצח של צד שמאל (גרגטה).
הדבתרה הפחות מוצלחים מוקצים לשיר את תפילות הלילה ונקראים דבתרה של שעות הלילה (יללית שעתת דבתרה).
הדבתרה המנוסים יותר מוקצים לשיר את תפילות היום ונקראים דבתרה של שעות היום (יאמאת שעתת דבתרה).
הדבתרה המוכשרים ביותר מוקצים לשאת שירי הלל מספר הדגווה בימי התענית, ונקראים דבתרה של צום הדגווה (יצומהדגווה דבתרה).
מלבד כל אלה, קיימים דבתרה הממלאים תפקידים זוטרים יותר מחוץ למבנה הכנסייה, כגון דבתרה המטפחים את החורשה הקדושה המקיפה את הכנסייה הראשית עליה ממונה הראשה דבר, הכפוף בתורו לאלקה.
מוצאם המעמדי של הדבתרה בכנסייה
חוקרים סבורים כי בתי הספר של הכנסייה קלטו ילדים בני 10–12 שברחו מבית הוריהם ונדדו למרחקים ארוכים, למעלה מאלף קילומטרים, עד הגיעם לכנסייה.
בעוד שצעירים ממשפחות אצולה העדיפו להתקדם בשורות הצבא הקיסרי האתיופי, צעירים ממשפחות איכרים עניות שביקשו לרכוש השכלה היו נמלטים מהבית.
שעות היום הוקדשו ללימודים ושעות הערב לבקשת מזון בכפרים סמוכים, אותם חילקו ביניהם התלמידים.
הממסד הרוחני בקרב בית ישראל הורכב מנזירים, כהנים ודבתראת.
הנזירים התבודדו באתרים מקודשים כגון מערה בהוהארואה שבמזרח אזור ארמצ'הו, והתקיימו מתרומות שהפרישו להם בני הקהילה.
הכהנים הנהיגו את בני הקהילה בכפריהם והתקיימו מעמל כפיהם.
הדבתרה סייע לכהן בחינוך הילדים ובמסגיד, העתיק כתבי יד, כתב קמיעות ורקח תרופות.
לא הייתה ביניהם חלוקת תפקידים כמו בכנסייה, וממילא לא היה מדרג כפיפויות בין הדבתרה השונים, שמספרם היה מצומצם הרבה יותר מאשר בכנסייה - דבתרה אחדים במסגיד לעומת עשרות בכנסייה.
על פי עדותו של יוסף הלוי, כמעט בכל כפר של בית ישראל הוקצתה ביקתה לצורכי דת, ובסמוך לה חינכו הכהנים והדבתרה את ילדי הכפר.
ילדים בני שש עד שמונה-עשרה למדו יחד, לצד עבודתם על פי צורכי משפחתם.
המורה הקדיש את רוב זמנו ללימוד התלמידים המתקדמים, תוך שהוא נעזר בהם כדי ללמד את התלמידים המתקשים.
לימוד בעל פה של האותיות הכוללות עיצורים, עם שבע התנועות של כל עיצור (פידאל).
לימוד קריאה מספר תפילות הכהן (מצחף יכהן) תפילות שנלמדו קודם לכן בעל פה, ולאחר מכן קריאה בספר תהילים (מזמוראת זה-דוית = מזמורי דוד).
לצורך כך חולקה הקבוצה לצוותים של 2–4 תלמידים, כשכל צוות אמון על קריאת כתב יד בשאגה הגוברת על שאגותיהם של הצוותים האחרים.
שלבי הקריאה בתפילות ובתהילים ארכו שלוש שנים ויותר והממונה עליהם נקרא ינבב ממהר (מורה קריאה).
דקדוק ומילון שפת געז (sawasew) - שלב זה ארך 5–8 שנים, בהתאם ליכולותיו של התלמיד, והממונה עליהם נקרא יקנה ממהר (מורה דקדוק).
תלמידים מתקדמים שהתכוונו לעבוד בקודש נדרשו להעמיק את ידיעותיהם בגעז לצורך תרגום חוקים מגעז לאמהרית.
בכל ישוב יהודי נהג אחד הנערים להקדיש את עצמו לחינוך הדור הבא באופן זה.
רק לאחר רכישת מיומנות בקריאה התאמנו התלמידים בכתיבה.
עד העידן המודרני נחשבה הכתיבה למיומנות חשובה פחות מקריאה, מאחר שאינה נחוצה לקריאת כתבי הקודש, ואילו לכתיבת מסמכים ניתן היה לפנות למלומד המתמחה בכך.
מאחר שהמורה עקב אחר התקדמות התלמידים מיום ליום לא נדרשו בחינות כדי לקבוע את רמתם.
דבתרה הממשיך בלימודי הקודש יכול להיות מוסמך לכהונה, ולשמור בה בעת על התואר דבתרה המעיד על למדנותו.
עדות לכך ניתן למצוא באיגרת חכמי בית ישראל עליה חתומים 32 כהני בית ישראל, חלקם מציינים את התואר דבתרה לצד שמם.
לטענת חלק מהחוקרים, הכהן שומר על תואר הדבתרה גם אם הוא פורש או מודח מכהונתו.
ככל הידוע לא השתתפו נשים בלימודי הקודש, אף כי נטלו חלק בתפילה ובדיונים שהתקיימו בכפר, ונשים מבוגרות (מעל גיל המעבר) היו אופות את הברכתי (לחם הקודש עליו מברכים בשבתות ובחגים).
העיד על כך יוסף הלוי:
על פי עדות משה בר-יודא, בעת מסעו אל פסגת הראס דשן בשנת 1958 הוא ראה מרחוק נזירים ונזירות יהודיים, אך לא עבר את תהליך הטהרה הדרוש כדי להיפגש איתם.
צריכת הדבש בישראל עומדת על כ-500 גרם לנפש בשנה, והיא כמחצית מהצריכה הממוצעת בעולם המערבי.
בישראל שלבי ייצור ושיווק הדבש מפוקחים, מה שמעלה את מחירו.
במכרזים הבודדים בהם נפתח שוק לייבוא נראו ירידות מחירים של מעל ל-50% ביחס לסחורה הישראלית.
כאמור, חלק נכבד מאזכורי הדבש במקרא, דוגמת ההתייחסות ל"ארץ זבת חלב ודבש" או לאיסור על הקטרת דבש על המזבח (ויקרא, ב, יא) קשורים דווקא לתמר, אך התנ"ך מתייחס גם לדבורים, לנחילי דבורים ולדבש דבורים.
האזכור הידוע ביותר לדבש קשור לסיפור שמשון: .
סיפור תנ"כי נוסף הקשור בדבש הוא סיפור מלחמת יונתן בפלשתים במכמש: .
הדבורה שהכירו בני ישראל הקדומים הייתה כנראה הדבורה הארצישראלית הפראית (Apis mellifera syriaca), שנהגה להתנחל בינות סלעים; לכך מוצאים סימוכין במספר מקומות במקרא: ; .
את הדבש היו רודים באופן חופשי מנחילי דבורים שבטבע: .
אף שכפי הנראה לא היה קיים ענף דבוראות בין תושביה העברים של ארץ ישראל הקדומה, ניתן ללמוד ממספר מקורות כי לתושבי ארץ ישראל היה ידע בסיסי בחיי הדבורים ובטיפול בהן: .
הפסוק האחרון מעיד כי תושבי ארץ ישראל הקדומה הכירו את השימוש בעשן להרגעת הדבורים בכוורת לפני הטיפול בה.
דבש, חמאה, סולת ושמן היו מוצרי מזון עיקריים בתזונת האדם: , .
היות שהדבש היה מזון חשוב, היה המסחר בו נפוץ בתקופת המקרא.
בתעודות מצריות עתיקות מצוין כי לאחר מות המלך יאשיהו (בערך 600 לפנה"ס) העלו מארץ ישראל מס למצרים: 823 כדי דבש.
ואכן, הדבש היה ידוע כמוצר בעל ערך ואיכות גבוהים: .
קיימות עדויות מעטות על גידול דבורים ושימוש בדבש בתקופת בית שני.
במשך שנתיים שמר המלך הורדוס את גופת אהובתו מרים בדבש, לפני שהביאה לקבורה (תלמוד בבלי מסכת בבא בתרא דף ד עמוד א).
יוחנן המטביל היה אוכל חגבים (כנראה ארבה) ודבש יער.
פילון האלכסנדרוני בספרו "כתבי ההיסטוריה" מספר כי בין בני כת האיסיים שחייתה במדבר יהודה היו משגיחים על נחילי דבורים.
לעומת תקופת המקרא, שבה לא היה ענף דבוראות, בתקופת המשנה והתלמוד הייתה הדבוראות ענף חקלאי מובהק.
ניתן ללמוד על כך מתוך ספרות ההלכה שדנה בבעיות משפטיות הקשורות לגידול דבורים לדבש.
"וכן היה רבי יוסי אומר מרחיקין את הדבורים מן העיר חמשים אמה כדי שלא ינטשו את בני אדם רבי נתן אומר מגדל דבורים כמגדל כלבים" (תוספתא מסכת בבא בתרא, א, ט).
יש לזכור כי הדבורים שגידלו בעת ההיא היו מזן הדבורה הארצישראלית הפראית (Apis mellifera syriaca), הידוע כזן עצבני.
מכר כוורת, מכר דבורים." (בבא בתרא, ה, ג)
"המציל מיד הגיס, מיד הנהר, ומיד הליסטין--אם נתייאשו הבעלים, הרי אלו שלו.
וכן נחיל של דבורים--אם נתייאשו הבעלים, הרי אלו שלו;" (מסכת בבא קמא, י, משנה ב)
"רבי חנניא מזבין דבש דדבוריין והוה ליה דבש דצליין", כלומר רבי חנניא היה מוכר דבש של דבורים והיה לו גם דבש של צרעות.
(תלמוד ירושלמי מסכת פיאה דף לג, א פרק ז הלכה ג).
במשנה מופיעים דיונים על כשרות הכוורת והדבש שרודים ממנה.
מהדיונים עולה כי ענף הדבוראות בתקופה ההיא היה ברמה גבוהה.
במשנה, במסכת עוקצים פרק ג משניות י ויא נאמר:
בעולם הערבי נהגו התושבים לרדות דבש מנחילים טבעיים או לגדל דבורים בכוורות עשויות מחימר בצורת גליל.
הגאוגרף המוסלמי הירושלמי בן המאה העשירית מוקדסי מספר בכתביו על הפקת דבש מצוף פרחים באזור ירושלים, וכי חלת הדבש (בערבית "שַהַד") הייתה בין מוצרי היצוא של אזור ארץ ישראל.
רבי עובדיה מברטנורא ורבי משולם מוולטרה, שחיו בסוף המאה ה-15, מזכירים דבש דבורים שנמכר בשוקי ירושלים.
בכתבים עות'מאניים מהמאה ה-16 מדובר על מיסוי על דבורים בכל רחבי ארץ ישראל.
מהמאה ה-19 ועד הקמת מדינת ישראל
הדבוראות המודרנית בארץ ישראל החלה כשהגיע לארץ המיסיונר הגרמני האב הנרי בַּלְדֶנְסְפֶרגֶר בשנת 1842, למוסד האנגליקני ליתומים שבהר ציון.
כאן נולדו לו 5 בנים ובת.
הבן הבכור פיליפ הוא שהכניס את ענף הדבוראות לארץ.
פיליפ התמסר לגידול דבורים בכוורות שנהג להעביר ממקום למקום בהתאם לעונות הפריחה.
בהיותם באזור נס ציונה התיידדו הדבוראים הגרמנים עם משה וראובן לרר שידעו לדבר גרמנית.
כאשר ראו הגרמנים כי מצבה הכלכלי של משפחת לרר הורע, הציעו להם להיכנס לענף הדבוראות.
המיזם החל על פי הנחיות הדבוראים הגרמנים עם מאה כוורות.
המוצר היה דבש טהור, אך כדי למכרו לערבים, שחשדו כי מדובר בתמיסת סוכר, היו הלררים מוכרחים להוסיף פירורי שעווה וקרעי פגרי דבורים.
צאצאי המשפחה ממשיכים עד היום לעסוק בדבוראות.
עד היום משמשת נס ציונה כאחד המרכזים הגדולים בארץ ישראל לגידול דבש.
בשנת 1911 הוקמה אגודת הדבוראים הראשונה, "אגודת מגדלי דבורים בארץ ישראל".
באגודה היו חברים 27 מגדלי דבורים.
מרכז נוסף של דבוראות התפתח בחדרה ביוזמתם של יהודים מעולי תימן, שנהגו לגדל דבורים בכדי חרס, כמקובל אצל הערבים.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 חל שינוי בדבוראות החדרתית כאשר עולה מצ'כיה בשם ישראל רוברט בלום, שהיה דבוראי במולדתו, החל לגדל זן דבורים קווקזי נוח יותר לטיפול.
את הכוורות (בסגנון אמריקני) שנהג לבנות בעצמו, העמיד בלום בין חורשות עצי האקליפטוס ב"גבעת הדבורים" שבקצה המושבה.
בשנות העשרים והשלושים החלו משפחות נוספות מחדרה לעסוק בדבוראות בשיטה שהנהיג.
בדו"ח של קונסול ארצות הברית בירושלים, משנת 1921, תוארה תעשיית הדבש:
"ייצור הדבש מוגבל לארבעה חודשים בשנה.
הפרחים הראשונים הם פרחי התפוז שמניצים באפריל.
כוורות ניידות מועברות לשפלת יהודה, בה אזוביון, שפתניים, וצמחים דומים פורחים במאי.
אז מועברות הכוורות חזרה למישורים ליוני, בהן הדבורים אוספות דבש מצמחי הצבר והשיטה.
ביולי מניצה קורנית מקורקפת בהרים ובכך תמה עונת הדבש.
עונה קצרה זאת היא ככל הנראה מכשול לפיתוח מסחרי של תעשיית הדבש.
הייצור המוערך של דבש בארץ ישראל עומד על כ-50,000 פאונד, עם מגמת עלייה.
לאחר קום המדינה גדל הענף בצורה משמעותית.
לארץ הובאה דבורת הדבש האיטלקית (Apis mellifera lingusta) הנחשבת לרגועה יותר ומניבה יותר מדבורת הדבש הארצישראלית.
ענף הדבוראות הישראלי מאורגן תחת "ארגון מגדלי דבורים בישראל", המסונף ל-Apimondia, ארגון הגג הבינלאומי של הדבוראים.
הארגון פועל לצד "המועצה לייצור ולשיווק דבש" (הידועה בשם המקוצר, "מועצת הדבש") – חברה פרטית האחראית על רישוי הדבוראים, ייבוא דבש לישראל, פיקוח על טוהר תוצרתם ווויסות כמות הדבש המיוצרת בארץ.
גופים נוספים העוסקים בדבורת הדבש הם מחלקת ההדרכה לדבוראות במשרד החקלאות, לה גם כוורות ניסיוניות בצריפין, והמחלקה לחקר הדבורים במרכז טריוואקס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 2004 החליט ארגון מגדלי הדבורים בישראל לשנות את שם המקצוע מ"כוורן" (שנשמע כמו קברן) ל"דבוראי".
השם "דבוראי" מיוחס לנעמי שמר ואומץ בחום על ידי העוסקים בתחום.
המכוורת הגדולה ביותר בארץ מצויה בקיבוץ יד מרדכי (הנשלטת על ידי קבוצת שטראוס) ולה כ-3,000 כוורות.
בגלל סיבות שונות, בהן תנופת עיור ותיעוש, חוסר כדאיות כלכלית, מחסור בכוח עבודה לקטיף ומשבר המים נעקרו עשרות אלפי דונמים של פרדסים.
במקביל, עקב הרחבת כבישים נעקרו עצי אקליפטוס רבים.
תהליך דומה עבר גם על צמחי הכותנה ופרחי הבר שהתמעטו.
לכך התווספה העובדה שמחלקת הייעור של הקרן הקיימת מיעטה בנטיעת עצים בעלי פרחים והרבתה בנטיעת אורנים שאינם תורמים צוף או אבקה לדבורים.
צמצום מספר הפרחים והעצים מהם יכולות הדבורים ללקט צוף גרם להקטנת כמות הדבש המופקת בישראל ובמקביל להקטנת מגוון הטעמים.
בשנת 2009 קמה יוזמה חדשה בשם "נטיעות צופניות" (מהמילה צוף) המשותפת למגדלי הדבש ולקק"ל, במטרה לנטוע עצים שיהוו מרעה לדבורים.
נכון לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, אחד המקורות העיקריים לדבש הישראלי הוא האקליפטוס, ובמיוחד המין אקליפטוס המקור.
דבש מיוצר בישראל גם ממינים של שיזף, מחרוב מצוי, מכליל החורש, ממינים של ינבוט, ממינים של אשל, ובשטחים חקלאיים - מאבוקדו.
נכון לראשית המאה ה-21 שוק הדבש בישראל ריכוזי מאוד, ופועל תחת אסדרה מקיפה מצד מועצת הדבש, אשר מקבלת את סמכותה מתוקף צו הפיקוח על מצרכים ושירותים.
55% משוק הדבש בישראל מוחזק בידי מכוורת יד מרדכי השייכת לקבוצת שטראוס ו-20% לעמק חפר נכון ל-2019.
כל פעילות של דבוראות, מסחר, ייבוא ואף החזקת דבש דבורים או מוצרי דבורים אחרים מחייבים אישור של מועצת הדבש על בסיס צו הפיקוח על מצרכים ושירותים, המהווה חלק מהתקנות למצב חירום, אשר מאושרות מחדש מדי שנה, מאז קום המדינה.
כתוצאה מחקיקה זו, לא קיימת תחרות בין היצרנים, ולצד מכסי מגן גבוהים של עד 255%, מחירי הדבש בישראל גבוהים במאות אחוזים ממחירי הדבש במדינות רבות בחו"ל.
בתקופות בהן נוצר מחסור בדבש (לרוב בתקופת ראש השנה), מוענקים לפי החלטת מועצת הדבש פטורים מיוחדים ממכס על דבש למשווקים המרכזיים בתחום, ובמיוחד למכוורת יד מרדכי.
בשנת 2019 עמדה תפוקת הדבש בישראל על 4,000 טון וענתה על מרבית הביקוש לצריכה מקומית (80%), יתרת הצריכה המקומית (20%) מקורה ביבוא.
דו"ח מבקר המדינה לשנת 1991
המבקרת קבעה כי מאחר שהדבש אינו מצרך יסוד, אין הצדקה לרגולציה הקיימת, ומלבד מנגנון לקליטת עודפי דבש, אם ייווצרו כאלה (בתהליך ההאבקה, הנדרש על ידי החקלאות ללא קשר לשוק הדבש), היא אינה רואה צורך בפעולה מיוחדת.
עם זאת, האמינה שאין הכרח שמנגנון זה יהיה ממשלתי, והציע שחברת דבשים אשר הוקמה באותה השנה תמלא אותו.
בפרט, הומלץ על ביטול הצורך ברישיונות להפקת דבש, הקצאת שטחי מרעה ושיווק שלו.
כמו כן, המליצה מבקרת המדינה על סגירת מועצת הדבש, אשר גם אם נדרש פיקוח על תוצרת הדבש בישראל, היא אינה מבצעת זאת.
דו"ח מבקר המדינה לשנת 1998
דו"ח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, משנת 1998 העביר ביקורת קשה על פעילות מועצת הדבש, וציין כי מרבית הביקורת שהועלתה בדו"ח משנת 1991 נותרה ללא שינוי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה ועדת תקינה לדבש שבה ישבו תשעה גופים ציבוריים.
ביוני 1970 פורסם התקן הישראלי לדבש: ת"י 373 שעודכן מאז שלוש פעמים.
התקן קובע הן את צורת גידול הדבורים (למשל איך ומתי מותר להאכילן בסוכר), ובעיקר את התכולה הכימית של הדבש.
לדוגמה: ריכוז המים שלא יעלה על 20%, חומציות הדבש שלא תעלה על 4.0 pH, ריכוז הסוכר הלבן (סוכרוז) שלא יעלה על 6%, שלא יהיה גלוקוז מסחרי בדבש ועוד.
בנוסף לתקן מתבצע פיקוח על ייצור הדבש בארץ באמצעות "המועצה לייצור ולשיווק דבש" ו"ארגון מגדלי הדבורים בישראל".
דבש פרא הוא מחזה משנת 1984 מאת המחזאי הבריטי מייקל פריין.
המחזה הוא עיבוד של מחזה מוקדם של אנטון צ'כוב, ככל הנראה מחזהו הראשון, שהצגתו ארכה שש שעות.
המחזה נכתב בראשית הקריירה הספרותית של צ'כוב ולא ניתנה לו כותרת.
באנגלית הוא מוכר בדרך-כלל בשם "פלאטונוב", על-שמו של הגיבור הראשי, מיכאיל פלאטונוב, מנהל בית ספר פרובינציאלי.
המחזאי מייקל פריין התייחס למחזה המקורי של צ'כוב כאל טיוטה ראשונה למחזה שהוא, כביכול, כתב בעצמו ועבד על שיפורו.
הוא קיצר אותו במידה ניכרת, ארגן מחדש את התמונות, העביר חומר ממקום למקום ומדמות לדמות, כתב קטעים חדשים, שיכתב קטעים ישנים והשמיט עלילות משנה.
הוא הפחית את מספר הדמויות המקוריות מ-20 ל-16 והוסיף דמויות חדשות משלו.
פריין קרא למחזה בשם "דבש פרא", מכיוון שהוא מתרחש בתקופת ירח הדבש של הזוג וויניצב.
השם לקוח ממשפט המופיע במחזה: "חודש של דבש פרא".
החודש הוא אחד מחודשי הקיץ החמים ו'דבש הפרא' מרמז על
טעמה המתוק של משיכה מינית אסורה ופרשיות אהבים ארוטיות המתרחשות במחזה.
ההפקה הראשונה לעיבודו של פריין התקיימה בתיאטרון המלכותי הלאומי ב-1984 וזכתה בפרס אוליבייה בשלוש קטגוריות: איאן מקלן זכה בפרס שחקן השנה בהעלאה מחודשת של מחזה, כריסטופר מורהאן זכה בפרס במאי השנה וג'ון גונתר זכה בפרס מעצב השנה.
שרלוט קורנוול גילמה את דמותה של אנה פטרובנה.
הצגת הבכורה של המחזה בניו יורק התקיימה בתיאטרון וירג'יניה בדצמבר 1986, בבימויו של דאגלס אורנסקי.
מקלן שב לשחק את פלאטונוב, אולם יתר הצוות היה אמריקאי, ביניהם קים קטרל, קתרין ווקר וקייט ברטון.
המחזה שודר כתסכית רדיו בתחנת הרדיו BBC7 ב-31 בינואר 2010 כחלק מסדרת תוכניות של ה-BBC שעסקו בחומר תיעודי, דרמטי וסיפורים קצרים לציון יום הולדתו ה-150 של אנטון צ'כוב.
איאן מקלן שב וגילם את דמותו של פלאטונוב, ואנה קולדר מרשל גילמה את דמותה של סשה.
אנה פטרובנה - אלמנתו של הגנרל וויניצב.
סרגיי וויניצב - בנה החורג.
מריה ייגורובנה (סופיה) - אשתו של סרגיי.
קולונל טריליצקי - קצין תותחנים בדימוס.
דר' טריליצקי (קוליה) - בנו של הקולונל, הרופא המקומי.
אלכסנדרה איבנובנה (סאשה) - בתו של הקולונל, אשתו של פלאטונוב.
מיכאיל ואסילייביץ' פאלטונוב (מישה) - המורה המקומי.
גלאגולייב פורפירי סמיונוביץ' - בעל אחוזה
גראסים קוזמיץ' פטרין - סוחר אמיד
מארקו - שליח בית הדין
מריה יפימובנה גרקובה - סטודנטית לכימיה
אנטון צ'כוב, דבש פרא, עברית: אברהם עוז; תל אביב: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 1985.
דבש פרא בתיאטרון המקצועי הישראלי
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 21 בנובמבר 1985
יוצרים: מאת אנטון צ'כוב בעיבודו של מייקל פריין, נוסח עברי - אברהם עוז, בימוי - אילן רונן, תפאורה - אדריאן ווקס, תלבושות - יעל פרדס, תאורה - בריאן האריס, אבי צברי, מוזיקת רקע - מישה בלכרוביץ'.
המשתתפים: אנה פטרובנה - גילה אלמגור, פטרין - יוסי גרבר, סאשה - תיקי דיין, אוסיפ - שלמה וישינסקי, גרקובה - אורלי זילברשץ, ד"ר טרילצקי - יצחק חזקיה, קולונל טרליצקי - יוסי ידין, גלאגולייב - אלברט כהן, סופיה - רבקה נוימן, מארקו - ראובן שפר, פלאטונוב - דורון תבורי.
דׇּבְרַת הייתה עיר הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך, והתקיימה גם בתקופת בית שני.
תחילה נזכרת העיר בגבול שבין נחלת שבט זבולון ונחלת שבט יששכר, ליד הר תבור: .
לאחר מכן, נזכרת כעיר לוויים בנחלת שבט יששכר: .
במהדורת האנאלים של תגלת-פלאסר השלישי 'דׇּבְרַה' הייתה עיר שסבלה ממדיניות ההגליות האשוריות דאז.
העיר המשיכה להתקיים כיישוב יהודי גם בתקופת בית שני, ובתקופת המרד הגדול מזכיר אותה יוסף בן מתתיהו (בצורה דבריתא) כעיר שצעיריה שדדו את שיירת המלכה ברניקי.
היישוב המשיך להתקיים גם בתקופת התלמוד, ואוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) זיהה את "דברת" המקראית עם "דבריתא" בת זמנו, וציין כי מדובר בכפר של יהודים.
שם העיר השתמר בשמם של קיבוץ דברת וכפר דבורייה, השוכנים באזור שבו שכנה העיר.
דבשניים (שם מדעי: Meliphagidae) הם משפחת עופות טרופיים קטנים החיים באוסטרליה, גינאה החדשה ואיים קרובים באזורים אלה, ומזכירים בהתנהגותם ובהרגלי ההאכילה שלהם את משפחת הצופיתיים מאסיה ואפריקה.
כמותם הם ניזונים מצוף (ומכאן השם דבשנים; הצוף מתוק כמו דבש) והם גם צבעוניים ובעלי מקור ארוך וכפוף כדי להכניסו לתוך הפרח.
הם מחבבים פרחים ממשפחות הפרוטאיים, ההדסיים והאברשאים.
Anthochaera (בו 4 מינים, ביניהם אנתוכרה קטנה)
סוג ומין יחיד דבשן קוצני לחי (Acanthagenys rufogularis)
סוג ומין יחיד דבשן כחול פנים (Entomyzon cyanotis)
סוג ומין יחיד דבשן מקירה (Meliarchus sclateri)
סוג ומין יחיד דבשן מקגריגור (Macgregoria pulchra)
סוג ומין יחיד דבשן ירוק גב (Glycichaera fallax)
סוג ומין יחיד דבשן ארך מקור (Melilestes megarhynchus)
סוג ומין יחיד דבשן כתום לחי (Oreornis chrysogenys)
סוג ומין יחיד דבשן מפוספס לבן (Trichodere cockerelli)
סוג ומין יחיד דבשן צבוע (Grantiella picta)
Myzomela (בו 31 מינים, בהם מיזומלה מיקרונזית)
סוג ומין יחיד דבשן ניו זילנד (Anthornis melanura)
סוג ומין יחיד דבשן מדברי (Ashbyia lovensis)
"דברים שרואים משם לא רואים מכאן" הוא ציטוט מתוך השיר "לקחת את ידי בידך" שכתב הפזמונאי הישראלי יעקב רוטבליט ונטבע בשיח הישראלי כביטוי המציין שינוי באופן השיפוט כלפי עניין מסוים עם שינוי נקודת המבט כלפיו.
בשיח הפוליטי, הביטוי מסביר את הסיבה לשינוי עמדה רעיונית בחלוף הזמן או עם שינוי במעמדו של אדם או בתפקידו, ומהווה סמל לפרגמטיות.
השימוש הבולט ביותר בציטוט בשיח הפוליטי מיוחס לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, בבואו להסביר מדוע הגה את תוכנית ההתנתקות לאחר שתמך במשך שנים ביישוב שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה.
בשימוש בביטוי זה התכוון שרון לומר כי לא יכול היה להבין את נחיצותו של המהלך בתפקידים השונים שמילא, אלא מנקודת המבט של ראש ממשלה.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו של אריה אלדד "דברים שרואים מכאן" הבוחן את השינויים שחלו בתפיסותיהם של ראשי הממשלה ממחנה הימין לאחר עלייתם לשלטון.
דֶבָּרְק (באמהרית: ደባርቅ) היא עיירה בצפון אתיופיה, כ-90 קילומטרים מצפון לגונדר.
הכפר שוכן על יד הכביש הראשי המוביל מגונדר לאקסום ונמצא במחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה.
הכפר נמצא ברום של 2,850 מטר מעל גובה פני הים.
דברק הוא היישוב הקרוב ביותר לשמורת הטבע הלאומית של הרי סמן, ובו מתגוררים מנהלי השמורה.
דברק שגשגה מבחינה כלכלית בשל מיקומה על ציר המסחר גונדר-מאסאווה, היא אחת התחנות על אחד הצירים של ה-1840s, זאת על פי רשימה אתה ערך אנטואן ת'ומסון ד'אבדי ב-Geodesie d'Ethiopie אותה כתב.
ריצ'רד פנקהרסט מציין שבתחילת המאה ה-19 השוק של דברק היה חשוב מספיק להיות אחד מתוך ששת השווקים היחידים באתיופיה של אותו זמן שנדרש שיהיה להם ראש שוק (nagadras) שתפקידו לפקח על השוק ולגבות אגרות.
ההכנסות מהמיסים שהוטלו על השוק בשנות ה-30 של המאה ה-19 שהגיעו לידי שליט מחוז סמן הסתכמו לכלל 3,000 מריה תרזה תאלרים וסכום דומה לראש השוק.
תוודרוס השני, קיסר אתיופיה ראה את חברו הקרוב ויועצו ג'ון בל נהרג בקרב בדברק ב-1860 במהלך מאבק כנגד אחייניו המורדים.
על אף שאחייניו נהרגו במתקפה ו-1,700 תומכיהם נכנעו הוא החליט בכל זאת לנקום ולמחרת הוציא להורג בעריפת ראש את כל הגברים.
החזית העממית לשחרור תיגראי שלחה לדברק יחידה התקפית כדי להילחם כנגד האוגדה ה-603 של החונטה הצבאית האתיופית, ולאחר כיבוש דברק והשמדת הכוחות של השלטון שחנו בה הם משלו בה החל מ-3 בינואר 1989.
על פי סוכנות הסטטיסטיקות המרכזית באתיופיה, אוכלוסיית דברק ב-2005 מנתה 24,997 איש, מתוכם 11,850 גברים ו-13,147 נשים.
מפקד האוכלוסין שנעשה ב-1994 דיווח על אוכלוסייה כוללת של 14,474 מתוכם 6,235 גברים ו-8,239 נשים.
הכפר הוא היישוב האנושי הגדול ביותר בדברק .
דִּבְשׁוֹן הוא כלי מטבח שבאמצעותו ניתן להעביר נוזל צמיג (לרוב דבש כשאינו גבישי) מכלי הקיבול שלו, ולצקת אותו במקום הרצוי, אם כי בכמויות קטנות.
המילה דִּבְשׁוֹן חודשה על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת תשע"א (2011).
המילה מורכבת מדבש והסיומת -ון, ממשקל קִטְלוֹן, המציינת כלי.
שמותיו הנפוצים עד אותו חידוש היו: מקל דבש, מקלון דבש, רודה דבש – על שם פעולת רדיית הדבש, כף דבש או כפית דבש אף שאינו סוג של כף או כפית.
כלי הקיבול שמכיל את הדבש, חודש לשם "דבשית".
בדרך כלל דבשון עשוי מעץ שעבר גילוף במחרטה, אך גם נפוץ בצורתו מפלסטיק, מסיליקון, מזכוכית ואפילו ממתכת.
בקצה הידית ישנם חריצים בעלי רווח זהה הנוצרים בין מעגלים המחוברים לציר משותף וחד-מרכזי לכדי ראש מעוגל וסלילי אשר מקנים לכלי את תכונתו.
אורכו הסטנדרטי הוא 7 אינץ' (בקירוב 18 ס"מ), וזה כדי להקל על אופן החדרתו לצנצנות.
בחלק מצנצנות הדבש חור אופייני בקצהו או במרכזו של המכסה דרכו נכנסת ידית הדבשון.
עם זאת, לדבשון אין צורה אחידה, ועיצובו מושפע מהתרבות המקומית ומהשימוש לו הוא מיועד.
החריצים בדבשון נועדו להגדיל את שטח הפנים שלו ביחס לגודלו, ובכך הנוזל (דבש) שיש לו צמיגות גבוהה, ינוע באיטיות, ישאף לשמור על מתח פנים ויישאר בתוך הכלי לזמן קצר בזמן שהמשתמש מסובב אותו, דבר המאפשר הוצאה מהכלי.
השימוש בדבשון מעץ נועד לאסוף יותר דבש לעומת חומרים אחרים עם מקדמי חיכוך שונים.
מומלץ להימנע משימוש בדבשון ממתכת, כיוון שבמגע בין החומצות שבדבש למתכות מסוימות מתרחשת תגובה כימית, המביאה לשינויים כימיקליים בהרכבו ובהדרגה לירידה באיכותו.
ציפוי דבשון עץ בשמן מינרלי, כזה שאינו מזיק לבריאות, יקנה לו עמידות פיזית ויקל בשטיפתו.
אחת השיטות לשימוש בדבשון היא טבילתם של כל החריצים אל תוך הנוזל ולסובבו באיטיות בין האמה לאגודל אגב העברתו למקום הרצוי, כדי למנוע טפטוף.
דוגמאות לשימושיו הפופולרים הן נטיפת זרזיף דבש על חלה, לחם, מַרְקוֹעַ (ביסקוויט), ושאר דגנים.
לדבשון גם ביטוי בתרבות הבריטית; כחלק מגינוני מסורת שעת התה המלווה בדבש (לעיתים כתחליף לסוכר), משתמשים בדבשון להמתקת המשקה, תה או קפה באופן שתואר.
למרות תרומותיו, הקושי הכרוך בניקיונו עקב צורתו והסבלנות הנדרשת בעת יציקת דבש מביאים רבים לזנוח אותו ודווקא להשתמש בכפית.
אף על פי כן, הצליח הדבשון לחדור לתרבויות רבות כחלק ממכלול כלי המטבח, ומהווה כיום פריט יוקרה-מסורתי המלווה ארוחות במסעדות, בסעודות חג (דוגמת ראש השנה או חג המולד), ובזמנים מסורתיים (דוגמת שעת התה).
חברות מסחריות עושות שימוש בדבשון כסמל קונוטציבי למתיקות, אושר ושמחה, גם אם הן אינן קשורות לתעשיית המזון, ומשלבות אותו בפרסומות ובעלונים.
כך למשל, הקמע של מותג דגני הבוקר "האני נאט צ'יריוס" , נראה כשהוא מחזיק בידו דבשון.
חברת הצעצועים האמריקאית מאטל ייצרה צעצועי פו הדב יחד עם דבשונים.
דָבָּש (בהונגרית: Dabas) היא עיר במחוז פשט שבהונגריה.
העיר נוצרה ב-1950 מאיחוד הכפרים הצמודים אלשודבש (Alsódabas) ופלשדבש (Felsődabas) וב-1966 סופחו אליה גם גיונט (Gyónt) ושאריט (Sárit).
יהודים הגיעו למקום בסוף המאה ה-18 וחיו בקהילה דלה וענייה ללא רב וללא מוסדות מסודרים.
בשנת 1944 גורשו יהודי העיר למונור ומשם גורשו לאושוויץ.
דבש הוא שיר שכתב טל רביב, הלחין ארי גורלי וביצעו ארי גורלי ורעות יהודאי.
השיר יצא לאור בשנת 2008.
השיר נכלל באלבומו השני של ארי גורלי, "משקל הדירה".
השיר היה למושמע ביותר ברדיו בשנת 2008 על פי נתוני אקו"ם, והביא לפריצתו של גורלי לתודעת הקהל.
השיר מדבר על זוג הנמצא ביחסי אהבה-שנאה.
"דבש" הוא שיר שכתב והלחין ינון נאמן, ובוצע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ו, 1966.
כמקובל באותה תקופה, השיר בוצע בפסטיבל פעמיים: בפי צמד הפרברים ובפי חדווה ודוד.
השיר נחל הצלחה רבה, אך לא זכה באחד המקומות הראשונים.
ינון נאמן עצמו עבד במכוורת של משמר השרון ומשם ההשראה לשיר.
הביצוע של צמד הפרברים היה בעיבודו של יוסי חורי.
הביצוע של חדווה ודוד היה בעיבודו של גיל אלדמע.
הביצוע שלהם הוקלט בליווי צ'מבלו, כנראה בידי פרנק פלג.
השיר כתוב בשפה גבוהה ולא חד משמעית, ומספר על חוויית מראה הדבש במכוורת ועל טעמו.
דְּבַש נִגָּר כְּמֵי נָהָר הָלוּם נִשְׁאָר עוֹבֵר תָּמִים - הדבש במכוורת זורם כנהר, ואדם תם שיראה זאת ישתומם, יישאר המום.
יֵז הַדְּבַשׁ, חוֹמֵר נִגְרָשׁ מִיַּעֲרָה לָאַגָּנִים - הדבש בדרכו מחלות הדבש (יערה) לאגנים הוא סוער (חומר), רוגש (נגרש) ומתיז (יז)
הריקוד לפי לחן השיר נקרא "מחול הדבש", אותו חיבר מושיקו יצחק הלוי בשנת 1973.
דבש מאנוקה או דבש מַנוּקָה הוא דבש חד-צמחי (דבש המאופיין בטעם ייחודי או תכונות ייחודיות אחרות, מפני שהוא מופק בעיקר מצוף של מין צמחי אחד).
דבש זה מופק מצוף של עץ המאנוקה (שם מדעי: לפטוספרמון מכבדי Leptospermum scoparium).
הדבש נמכר לרוב כסוג של תרופה אלטרנטיבית.
לדבש המאנוקה מיוחסות סגולות מרפא שונות שטרם הוכחו מבחינה מחקרית, כחומר אנטי בקטריאלי, כמרפא פצעים וכמחזק מערכת החיסון.
מיוחסות לו גם סגולות קוסמטיות.
בסין הוא נתפס כמוצר לשמירה על הבריאות בקרב המעמד הגבוה.
בין האנשים המפורסמים שטוענים כי הם משתמשים בדבש מאנוקה אפשר למצוא את השחקנית האמריקאית סקרלט ג'והנסון ואת הטניסאי הסרבי נובאק ג'וקוביץ', שציין בראיונות שהוא נוהג לצרוך שתי כפות מדבש זה על בסיס יומי.
כיום אין הוכחה חותכת, רפואית או תזונתית, לכך שיש לדבש זה סגולות רפואיות מלבד היותו ממתיק שהוא תחליף סוכר.
המילה מאנוקה היא שם של עץ בשפה המאורית; באנגלית נפוץ גם האיות ללא הפסיק העליון למילה (Manuka).
דבש המאנוקה מופק על ידי דבורת הדבש האירופית (Apis mellifera) שמלקטת צוף ואבקה מפרחי המאנוקה.
עדויות מצביעות שמקור עצים אלו הוא באוסטרליה בתקופה פרה היסטורית עוד לפני תחילת תקופת מיוקן הצחיחה.
עץ זה גדל כצמח בר בדרום-מזרח אוסטרליה ובניו זילנד.
דבש מאנוקה הוא דבש סמיך בעל רמת צמיגות גבוהה יחסית.
מאפיין זה נובע מנוכחות חלבון או קולואיד בדבש והוא המאפיין הוויזואלי העיקרי של דבש זה, ביחד עם הנטייה שלו לצבע כהה יחסית לדבש: הבהיר יותר בצבע קרם-בז' כהה והכהה יותר מגיע אף לגווני חום כהה.
דבש המאנוקה המיועד לייצוא מניו זילנד חייב להיבחן בכל פעם מחדש ולעמוד במבחן ההגדרה המדעית לדבש מאנוקה כפי שהוגדרה על ידי המשרד לתעשיות עיקריות בניו זילנד (MPI).
בדיקה זו כוללת התייחסות לחמישה קריטריונים שונים.
ארבעה מהם הם כימיים ואחד הוא בדיקת DNA של העץ עצמו.
על מנת שדבש יקבל את התיוג והאישור לכך שהוא אכן דבש מאנוקה, עליו לעבור את כל המבחנים (חמשת הקריטריונים) שכוללות הבדיקות.
בדיקה זו נכנסה לתוקף החל מ-5 בינואר 2018.
ל-MPI אין הגדרה לדבש מאנוקה הנמכר בשוק המקומי בניו זילנד.
מבחן חמשת הקריטריונים שלהם הוא התקן היחיד המוכר בחקיקה בניו זילנד.
איגוד דבש המאנוקה האוסטרלי (AMHA), קבע מערכת סטנדרטים לדבש מאנוקה אוסטרלי אותנטי.
דבש הנושא את סימן האותנטיות של AMHA חייב להיות דבש מאנוקה טהור וטבעי, המיוצר כולו באוסטרליה בלבד, ולהיבדק על ידי מעבדה עצמאית בלתי-תלויה שמאושרת לצורך עניין זה כדי להבטיח שהוא עומד בסטנדרטים המינימליים של מתילגליקסואל (MGO), דיהיידרוקסיצטון (DHA), ולפטוספרין.
פרחי עץ המאנוקה פורחים באותו הזמן כמו פרחי העץ Kunzea ericoides, השייך לאותה משפחה ומכונה בשם המאורי Kanuka.
שניהם חולקים לעיתים קרובות את אותם אזורי הצמיחה.
חלק מהדבוראים אינם יכולים להבדיל בקלות בין מינים אלה, מכיוון שהם דומים אלו לאלו, וההבדלה בין גרגרי האבקה של שני המינים היא קשה.
לכן, זיהוי הדבש על-פי גררי האבקה (Melissopalynology) כבדיקה לסוג הדבש תקפה רק בשילוב עם בדיקות אחרות.
באופן ספציפי אפשר להבחין בין המקורות השונים על ידי בחינה של הצבע, הבהירות, הצמיגות ועוד.
דבש הת'ר (מפרחי Calluna vulgaris) גם הוא צמיג יחסית, אך הצמח פורח בשלהי הקיץ ובאזורים הרריים בצפון אירופה הממוזגת ובמרכז אסיה, שאינם תואמים לאזורים בהם מופק דבש המאנוקה, ולכן במקרה זה יש פחות מקום לטעויות ולהבחנה בדבש זה כדבש מאנוקה.
בשנת 2014 ייצאה ניו זילנד דבש מאנוקה בהיקף של 121 מיליון דולר והממשלה שואפת להגיע להיקף ייצא של 779 מיליון דולר בשנה עד 2028.
לדבש מאנוקה יש טעם חזק, המאופיין כ"ארצי, שומני, עשבוני", ו"פרחוני, עשיר ומורכב".
דבש זה מתואר על ידי תעשיית הדבש הניו זילנדית כבעל ניחוח "אדמה לחה, עצי, עשבוני, ארומטי" וטעם "מינרלי, מעט מר".
יכולת העמידות של דבש זה נובעת במידה רבה בשל גדילתו של העץ ממנו הוא מופק באזורים המאופיינים בתנאים ספציפיים ובזכות השמן האתרי המצוי בעליו של העץ.
שמן זה מגן על עץ המאנוקה מפני פטריות, חיידקים ומזיקים שונים.
ואכן נהוג לחשוב שלדבש המאנוקה יש תכונות אנטי חיידקיות יעילות שבזכותן הוא נחשב לאנטיביוטיקה טבעית.
דבש זה מכיל פי ארבעה נוגדי חמצון, ויטמינים ומינרלים בהשוואה לדבש רגיל ולכן נהוג לשייך אותו לקבוצת מזונות העל.
המאנוקה מכיל רכיב ייחודי בשם UMF - Unique Manuka Factor - ההופך אותו לעמיד בחום ובעל פעילות אנטי בקטריאלית.
הוא מונע התרבות חיידקים, כולל חיידקים עמידים, וגם קוטל אותם.
בין החיידקים, הנזכרים בהקשר זה, נכלל גם חיידק ההליקובקטר פילורי המצוי במערכת העיכול.
ב-PubMed פורסמו תוצאות של מחקרים שהראו כי שימוש בדבש זה עשוי להפחית את עמידות החיידק ולנטרל את פעילותו.
דבש המאנוקה נחשב גם כבעל תכונות רפואיות, כמו ניטרול דלקות, הקלה במצבי אולקוס ורפלוקס, מסייע לאיזון לחץ דם, מקל גזים ונפיחות בבטן ואף מסייע להילחם ברדיקלים חופשיים.
בכפית דבש מאנוקה 12 קילו קלוריות, לעומת 20 קילו קלוריות בדבש רגיל.
ממחקרים עולה כי מתילגליוקסאל, מרכיב הקיים בדבש מאנוקה, הוא בעל פעילות פוטנציאלית כנגד חיידקי E.
דבש מאנוקה אינו מפחית את הסיכון לזיהום בעקבות טיפול בציפורניים חודרניות.
כבר ב-1982 גילה פיטר מולאן במחקרו את התכונות האנטיבקטריאליות של דבש המאנוקה.
החוקר מציין שגם לדבש ולסוכר באופן כללי יש השפעה חיובית ידועה על ריפוי פצעים וכיבים כאשר משתמשים בהם בחבישות.
ההשפעה המיטיבה שיש להם על הפחתת זיהומים מיוחסת לרוב לריכוז אוסמוטי גבוה, אך דבש עצמו יכול להיות בעל פעילות אנטיבקטריאלית נוספת, שנובעת מרכיבים שהוא מכיל שיש להם מקורות מצמחים, ובדבש מאנוקה בפרט יש רכיבים כאלו בכמויות גבוהות במיוחד.
כאשר נערכו השוואות בין סוגי דבש שונים, המאנוקה נמצא יעיל יותר בהשוואה לאחרים בריפוי של פצעים.
בשנת 2008 זיהה תומאס הנלה מאוניברסיטת דרזדן את מרכיב המתילגליוקסאל בדבש המאנוקה, כמרכיב האנטיבקטריאלי העיקרי בדבש זה.
בניסוי שנערך כמה שנים לאחר מכן הוכחה יעילות מרכיב זה בניסויים שבדקו טיפול בזיהומים מגורמים ומסוגים שונים.
כתוצאה מהמחירים הגבוהים שבהם נמכר דבש זה, מספר גדל והולך של מוצרי דבש ברחבי העולם מתוייגים באותו שם, אף על פי שבפועל הם לא דבש מאנוקה אלא זיוף.
על פי מחקר של UMFHA - אגודת הסחר העיקרית של יצרני דבש המאנוקה הניו זילנדי, בעוד ש-1,700 טון של דבש מאנוקה מיוצרים שם מדי שנה, מה שמהווה כמעט את כל הכמות המיוצרת בעולם, כ-10,000 טון של תוצרת נמכרים בשוקי העולם כדבש מאנוקה, כולל 1,800 טון בבריטניה.
בבדיקות הסוכנויות הממשלתיות בבריטניה בשנים 2011 עד 2013, רוב מוצרי הדבש שנשאו את התגית "דבש מאנוקה" לא עמדו בתקן בנוגע לפעילות האנטי-מיקרוביאלית של התקן לדבש מאנוקה אמיתי.
באופן דומה, מתוך 73 דגימות שנבדקו על ידי אגודת הסחר העיקרית של יצרני דבש המאנוקה בניו זילנד, במדינות: הממלכה המאוחדת, סין וסינגפור ב-2012–2013, 43 מתוכן יצאו שליליות.
בבדיקות נפרדות שנערכו על ידי אותה אגודה בהונג קונג נמצא כי 14 מתוך 56 צנצנות דבש דבש שנדגמו, היו מזויפות וכללו סירופ שאינו דבש מאנוקה אמיתי.
בסופרמרקטים בשאנגחאי דבש מאנוקה נמכר לעיתים במחיר של 280 דולר לצנצנת של 500 גרם.
עד שנת 2008 בערך לא היה כלל יבוא של דבש ניו זילנדי לסין, שהיא יצרנית הדבש הגדולה בעולם.
החל משנת 2015 סין נמצאת ביחד עם הונג קונג במקום השני בעולם מבחינת כמות הדבש הניו זילנדי המיובא.
בשנת 2013, סוכנות התקנים למזון בבריטניה ביקשה מרשויות המסחר להתריע בפני מוכרים המחזיקים דבש מאנוקה על הצורך של המוצר לעמוד בתקנים על מנת להיחשב כדבש מאנוקה באופן חוקי.
יש מגוון של סטנדרטים שאינו תמיד ברור ומבלבל לעיתים קרובות, המשמשים לדירוג חוזק וכבדות של הדבש.
בבדיקות שנערכו בבריטניה בשנת 2013, מבין כמה מוצרים שנבדקו אף אחד לא עמד בתקן הקשור לפעילות האנטי-מיקרוביאלית האופיינית לדבש המאנוקה.
התגלעו מחלוקות בין יצרנים שפועלים בקרבת שטחים נרחבים בהם גדלים עצי המאנוקה, והיו גם מקרים בהם דווח על כוורות רבות שנעשו בהן חבלות בזדון, הרעלות או אף כוורות שנגנבו.
דברנטה (בהונגרית: Döbrönte) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בשנת 1941 היו בכפר 549 תושבים, מהם רק 64 הונגרים, לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו 390 מתושבי המקום לגרמניה, ובשנת 2011 רק 26.2% מתושבי הכפר מגדירים עצמם גרמניים.
בדברנטה חיו תשעה יהודים בשנת 1880 ושמונה בשנת 1910.
"דברים שרציתי לומר" הוא שיר שבוצע לראשונה על ידי דני בסן באלבום הסולו השני שלו "הילד שבי" שיצא ב־1989. כעבור כשנה חידש את השיר מלחינו, יהודה פוליקר, באלבומו "פחות אבל כואב", שיצא ב־1990. את מילות השיר חיבר יענקל'ה רוטבליט.
השיר מדבר בדברים שאין להם מילים ובחוסר שלמות שגורם לאדם מצוקה.
יש משהו ששואף לשלמות – "אך מכל הדרכים בעולם, מעולם לא אבדה דרכנו".
השיר הגיע למצעדים השנתיים בביצועו של פוליקר.
הגרסה שהצליחה יותר הייתה מאלבומו בהופעה "הופעה חיה בקיסריה" שיצא בשנת 1997. הוא זכה להצלחה רבה: ב־1996 הגיע למקום השני, במצעד העשור תש"ן–תשנ"ט דורג במקום ה־23 וב"המצעד של המדינה" הגיע למקום 126. נבחר בתור השיר האהוב ביותר ב"מצעד שירי יהודה פוליקר" שנערך בגלגלצ ב־2010.
הסרט הביוגרפי "דברים שרציתי לומר", שיצרה הבמאית טלי בן עובדיה על חייו של פוליקר, קרוי על שם השיר.
בשנת 2004 הוציא הזמר הראל מויאל גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית "כוכב נולד".
בשנת 2008 הוציא ההרכב "בּוּסה" גרסת כיסוי של השיר.
בשנת 2012 עשה השחקן דביר בנדק גרסת כיסוי של השיר במסגרת הסדרה "סברי מרנן", בפרק "דברים שרציתי לומר".
"דברים ששמענו וראינו" הוא סרט מתח-אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי שרי ספרינגר ברמן ורוברט פולצ'יני, הופק על ידי סטפני אזפיאצו, אנתוני ברגמן, ג'ולי כהן ופיטר קרון, הוסרט על ידי שרי ספרינגר ברמן ורוברט פולצ'יני ונערך על ידי לואיז פורד.
בסרט מככבים אמנדה סייפריד וג'יימס נורטון.
הסרט הופץ לראשונה ב-29 באפריל 2021. הוא הופץ בנטפליקס ארצות הברית ב-29 באפריל 2021 גם כן.
בשנת 1979 מוצג כי קתרין קלייר (אמנדה סייפריד), העוסקת בשחזור אמנות מתגוררת במנהטן עם בעלה ג'ורג' (ג'יימס נורטון) ובתו פראני.
כשג'ורג' מקבל עבודה בהוראת היסטוריה של אמנות במכללה, עוברת המשפחה לבית חווה גדול בצ'וזן, ניו יורק.
היא מוצאת תנ"ך העוקב אחר מותם של הבעלים הקודמים, ורואה בו שם שכונה "ארור".
בהמשך, היא מבחינה באורות מוזרים המובילים אותה למצוא טבעת עתיקה, אותה היא מתחילה לענוד.
פראני חשה בנוכחות על-טבעית ומתעקשת לישון בחדר הוריה.
בסצנה הבאה, קתרין מעסיקה את האחים אדי וקול לוק כעובדי משק הבית, ואילו ג'ורג' פוצח ברומן עם ויליס, סטודנטית באחת המכללות הקשורות לצ'וזן.
עמיתה של ג'ורג', ג'סטין סוקולוב, מזמינה אותו ואת קתרין לארוחת ערב.
בדרך חזרה הביתה, ג'ורג' פועל בצורה לא יציבה, מה שמוביל אותו ואת קתרין לריב.
ג'ורג' מזמין את פלויד דביירס, ראש המכללה, לביתו.
כאשר פלויד נכנס לבית, הוא חש בנוכחות על-טבעית גם כן.
הוא מבטיח לקתרין שהרוח טובה ומציע לקיים סיאנס.
ג'ורג' וקתרין עורכים מסיבה ומזמינים שכנים ואת עמיתיו של ג'ורג'.
במהלך המסיבה מגלה קתרין שהבעלים הקודמים של הבית שלה היו הוריהם של אדי וקול, וכי אביהם הרג את אמם אלה ואת עצמו.
מאוחר יותר, קתרין מתעמתת עם ג'ורג' על כך שהסתיר זאת ממנה.
בעת הריב, מכשיר הרדיו נדלק מעצמו ונעצר כתוצאה מכך שג'ורג' מטיח אותו ברצפת הבית.
בזמן שג'ורג' נעלם, קתרין ופלויד מקיימים סיאנס.
הם רואים את רוח הרפאים של אלה.
פלויד אומר לקתרין שיש רוח נוספת בבית, ומודיע לה שהיא צריכה להיזהר.
ג'ורג' מתחיל לשמוע קולות מהרוח השנייה והרעה, תוך שקתרין מגלה את הרומן של ג'ורג', ופוצחת בעצמה ברומן עם אדי.
בהמשך, היא מבינה שהציורים שג'ורג' טען שצייר בעצמו, צוירו במקור על ידי בן דוד שנהרג בתאונת שייט.
למחרת, במהלך טיול כיתתי שומעת ג'סטין שיחה בין ג'ורג' ליועץ עבודת הדוקטורט שלו, השואל כיצד התקבל למכללה ללא מכתב המלצה.
כתוצאה מכך, מתעמת עימו פלויד וטוען שהוא יצטרך להעביר את הסיפור לבדיקה מעמיקה מכיוון שזיוף מכתב המלצה הוא מעשה אסור בעיניו, שאין הוא יוכל לשתוק על כך.
בהמשך הסרט, הולך פלויד לשוט בסירתו אך ג'ורג' תופס אותו ועולה עליה גם כן.
השניים מדברים, כשג'ורג' מנסה לשכנע אותו לא להפיץ את מקרה הזיוף.
פלויד מתנצל בפניו ואומר שאינו יוכל שלא להפיץ את הסיפור.
לאחר השיט, חוזר ג'ורג' לביתו כשבגדיו ספוגים במים.
ג'סטין מחכה לו במגרש החנייה ומתעמתת עימו על הרומן שלו.
כשג'סטין נוסעת לביתה, ג'ורג' עוקב אחריה וגורם לה לסטות במהירות מהכביש; דבר הגורם לה להיתקע בעץ ולהיכנס לתרדמת.
מאוחר יותר, קתרין מתוודעת על מותו של פלויד ועל התאונה של ג'סטין.
בכיתתו, מבחין ג'ורג' בתמונה שלא צירף לאחת מהמצגות שלו.
הוא גוער בתלמידיו ומנסה להבין מי צירף אותה, אך ללא הצלחה.
(התמונה היא כריכת הספר של פלויד)
קתרין מתכוננת לעזוב את הבית עם פראני אך ג'ורג' מחדיר תרופת הרגעה למשקה של קתרין.
ג'ורג' מגלה על ניסיון הבריחה שלה ומתפתח ביניהם ויכוח.
קתרין מתחילה לסבול מסחרחורות עד שהיא הופכת לחסרת הכרה ומתעלפת על המיטה.
בהמשך, לוקח ג'ורג' גרזן ורוצח אותה.
ג'ורג' נוסע לעבודתו ומודיע לקול לא להפריע לקתרין בטענה שהיא חולה.
ג'ורג' חוזר הביתה, שם הוא מקיים מצג שווא של מציאת גופתה של קתרין.
המשטרה חושדת בג'ורג', אך אין לה הוכחות ונאלצת משחררת אותו.
הוא לוקח את פראני לבית הוריו בקונטיקט.
נשמתה של קתרין משלבת כוחות עם זו של אלה.
הן מעירות את ג'סטין מהתרדמת ומראות לה את כל מה שג'ורג' עשה.
ג'סטין מדברת עם המשטרה וגורמת לג'ורג' להימלט על סירת בן דודו שנפטר.
סערה מגיעה ומתעצמת, וחור נפתח באוקיינוס; הוא בולע את ג'ורג' ומציג תמונה שהוצגה לאורכו של הסרט.
בספטמבר 2019 פורסם כי אמנדה סייפריד הצטרפה לצוות השחקנים, כאשר שרי ספרינגר ברמן ורוברט פולצ'יני הוכרזו כבמאים שלו.
בהמשך, הוכרזה נטפליקס כחברה המפיצה שלו.
באוקטובר 2019 הצטרפו לצוות השחקנים ג'יימס נורטון, נטליה דייר, ריי סיהורן, אלכס ניוסטדר ופ.
מארי אברהם, תוך ששלב הצילומים החל באותו החודש בעמק ההדסון, ניו יורק.
דבשן הכומר המכונה טוהי (שם מדעי: Prosthemadera novaeseelandiae) הוא מין של עוף ממשפחת הדבשניים החי בניו זילנד ומהווה מין יחיד בסוג Prosthemadera.
זהו אחד משני מיני דבשניים החיים בניו זילנד, לצד Anthornis melanura.
הוא נפוץ בשני האיים וכן באיי קרמדק ואיי אוקלנד וארכיפלגים קטנים אחרים.
novaeseelandiae - החי באי הצפוני, האי הדרומי, איי סטיוארט וסביבותם, איי קרמדק ואיי אוקלנד.
chathamensis - החי באיי צ'טהאם.
ציפור זו מגיעה לאורך 27 עד 32 ס"מ, כשתת-המין של צ'טהאם גדול יותר מהשני.
הזכרים מעט יותר כבדים מהנקבות ומשקלם כ-6 עד 150 גרם בעוד הנקבות מגיעות למשקל של 58 עד 105 גרם בקירוב.
הזכרים בעלי נוצות שחורות לאורך גופם, כשלאורך צווארם, חזם וכנפיהם ישנם גדילים לבנים ארוכים המשווים מעין צורה של כומר.
עם זאת הם בעלי גוונים מרהיבים יותר, כשלאורך החלק העליון ישנם נוצות גב וכנפיים חומות, הראש בעל פלומה ירוקה-כהה מתכתית ומעל המקור גדילים צהובים.
הצוואר והחזה בעלי "צווארון" בולט ולבן מתוכו בולטים הגדילים והכנפיים והזנב בעלי גוונים ירוקים-תכולים עזים.
ציפור זו ניזונה כיונקת צוף בעיקרה, אם כי היא מגוונת גם בזרעים, אבקה, פירות קטנים וחרקים.
היא ניזונה בעיקר מצוף מפרחיהם של: Clianthus, Phormium ו-Kōwhai ועוד והם המאביקים העיקריים שלהם.
זו ציפור אגרסיבית וטריטוריאלית שלא תהסס להילחם ביריבים שמתקרבים לפרחיה.
לפעמים קבוצה שלהם יכולה אף ללהתגודד כדי לגרש עופות גדולים יותר כמו זרון אוסטרלי.
תחום מחייתה מעט נפגע עקב התפשטות של מינים פולשים כמו חתולים, חמוסים ומיינות אך בשל תפוצתה היא איננה מצויה בסכנה בטבע.
נקניק/נקניקיה דֶבְּרֶצֶנִי (בהונגרית: Debreceni kolbász) היא נקניקיית חזיר בעלת מרקם עדין אחיד וצבע כתום-אדמדם, הנקראת על שם העיר דברצן בהונגריה.
הנקניקיות מתובלות בכבדות עם פפריקה ותבלינים נוספים כמו שום, פלפל ומיורן (אזוב תרבותי).
בדרך כלל מכיל גם חתיכות זעירות של שומן חזיר.
הנקניקים בדרך כלל לא מעושנים או מעושנים קלות, ונמכרים בזוגות מחוברים בקצה אחד.
טכניקת הבישול המסורתית דורשת לחתוך את הדברצני לרוחב במרווחים ולאפות, לצלות או לטגן.
הנקניק נוטה להתכרבל מהחתכים, ויוצרת סדרה מקושרת של מטבעות נקניק.
אף על פי שמקורו במזרח הונגריה, נקניק זה התפשט והפך פופולרי כמעט בכל חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר (כולל אוסטריה, צפון איטליה, קרואטיה, סלובניה, פולין, צ'כיה, סלובקיה, מערב ומרכז רומניה ומערב אוקראינה) ואומצה לתוך המטבחים האלה.
בפולין קוראים לה "דברצינסקה" (Debreczyńska).
בבולגריה נקראת הנקניק/נקניקיה נגזרת דברציני (בבולגרית: дебърцини) ומוצע באופן נרחב על ידי שרקוטרי בבולגריה.
דַבָּשֶׁת הייתה עיר שנמסרה לנחלת שבט זְבֻלוּן בתקופת ההתנחלות והיא נזכרת בספר יהושע במסגרת תיאור הגבול הדרומי של הנחלה בקטע שיוצא משָׂרִיד מערבה בין שָׂרִיד ל"נַּחַל אֲשֶׁר עַל פְּנֵי יָקְנְעָם":.
דַבָּשֶׁת שוכנת כאמור בין שָׂרִיד (המזוהה עם תל שַדוּד) ל"נַּחַל אֲשֶׁר עַל פְּנֵי יָקְנְעָם" (הוא ואדי מילק העובר למרגלות תֵּל יָקְנְעָם), אך אין זיהוי ודאי לאתר המדויק של היישוב.
הזיהוי המקובל הוא עם תֵּל אֶ־שַׁמַאם, הסמוך לתחנת תל א-שמאם של רכבת העמק ההיסטורית - בעברית - תחנת כפר יְהוֹשֻׁעַ.
היישוב שעל התל התקיים בין השאר גם בתקופה הכנענית (ברונזה) והישראלית (ברזל) וגם בימי בית שני ומאוחר יותר.
התל הנמצא בשטח האדמות החקלאיות של כפר יְהוֹשֻׁעַ שוּטַח ונעלם עם השנים בידי חַקְלָאֵי היישוב, ונותרו ממנו רק שרידים מעטים פזורים בשטח ובאוספים פרטיים וציבוריים.
הספר דברים שקורים בשום מקום נכתב על ידי מיכל פיטובסקי ויצא לאור במרץ 2019. עלילת הספר מגוללת את סיפורה של נטלי ילדה שאחיה ואחותה נחטפו על ידי אביהם בילדותה, והיא מתגוררת עם אמה המגוננת.
הספר עוסק במערכת היחסים שבין נטלי להוריה, וזכה לשבחים בעיתון "הארץ", שם תואר כ"ספר אמיץ ואמין".
נטלי היא תלמידה מצטיינת בכיתה ח' שגרה עם אם מגוננת, המונעת ממנה לצאת מהבית כמעט לחלוטין, מאז שאחיה ואחותה נחטפו על ידי האב לאחר הגירושים.
נטלי מבלה את רוב זמנה בצפייה ביוטיוב ויוצרת קשר עם יוטיובר קוריאני בשם אנדרו.
בבית הספר היא מצטיינת בלימודים, ונבחרת לתוכנית למחוננות - "סולמות", אך אמה מסרבת לתת לה להשתתף בתוכנית.
בעידודו של אנדרו מחליטה נטלי לפתוח ערוץ יוטיוב משלה, שבו היא מדברת על נושאים שונים ומעלה שאלות על "דברים שקורים בשום מקום".
לאחר זמן, כשהיא מתוסכלת מחוסר המידע על אביה, היא מחליטה לא להגיע לבית הספר ולפנות לדודתה כדי לקבל תשובות, אך זו מסרבת לעזור לה.
כאשר חוזרת נטלי הביתה, היא מתעמתת עם אמה שגילתה את ההתכתבויות של נטלי עם אנדרו, ובסופו של הריב, היא מאפשרת לנטלי להצטרף לתוכנית "סולמות" אחרי שיחות ארוכות עם מנהלים ואחראים על התוכנית מחוננים.
בתוכנית, פוגשת נטלי חברות חדשות, שאחת מהן היא אלכסנדרה שאף היא מנהלת ערוץ יוטיוב, אך שוקלת לפרוש לאחר שהייטר (אדם המרבה להביע ביקורת חריפה, שלילית ולעיתים אף שנאה כלפי אדם אחר, ארגון או קבוצה, לרוב באמצעות האינטרנט וברשתות החברתיות) תקף אותה בסרטון.
נטלי מגלה שגם היא ענתה להודעה שנאה של אותו הייטר.
שענה לה מהר מאוד ופרסם סרטון זלזול בה וכינה אותה בשם "ילדה מפונקת".
בתגובה, יוצאת נטלי בסרטון אישי ובו היא משתפת את סיפורה על חטיפת אחיה ואחותה, זאת במטרה להשתיק את ההייטר ולנסות למצוא עזרה במציאת אחיה ואחותה.
הסרטון הופך לוויראלי, ונטלי מקבלת הודעה מסבתה, המגלה לה שאביה מבקש להיפגש איתה.
בפגישה, חושף האב בפני נטלי כי לטענתו, אימה שיקרה לו בתהליך הגירושים והציגה אותו כאב אלים, ולכן חטף את אחיה.
הוא מבקש מנטלי להצטרף אליו ולגור עמו.
הפגישה עם האב מסתיימת, כאשר נטלי דורשת שאחיה ואחותה יהיו נוכחים בפגישה הבאה.
כאשר אביה לא עומד בדרישה, היא מתחילה לחשוד בכוונותיו, ומשתפת את אמה בפרטי הפגישות.
שתיהן מחליטות לנצל את ההזדמנות כדי להתחקות אחר עקבותיו ולגלות את מקום המסתור שלו.
בסופו של דבר, במהלך פגישה נוספת שבה היו נוכחים גם אחיה ואחותה, אביה פותח קישור שבו ניתן לאתר את מיקומו.
נטלי - גיבורת הסיפור, נערה מתבגרת שחיה עם אמה לאחר גירושים קשים של ההורים.
אביה חטף את שני אחיה הקטנים ונעלם ללא הודעה מוקדמת, מה שמשאיר את נטלי להתמודד עם אובדן, בדידות ותחושת נטישה.
היא מחליטה לפתוח ערוץ יוטיוב, מה שמוביל אותה לקשרים חדשים ומאתגרים, כולל היכרות עם נער קוריאני מארצות הברית והתמודדות עם בריונות ברשת.
מנשה - אביה של נטלי שחטף את אחיה ואחותה.
שולי - אמה של נטלי המתמודדת עם פחדים וחרדות בעקבות חטיפת ילדיה.
היא מגוננת יתר על המידה על נטלי, מה שמוביל למתחים ביניהן ומשפיע על יכולתה של נטלי ליצור קשרים חברתיים.
גל - אחיה הקטן של נטלי, נחטף על ידי אביו.
יסמין - אחותה הקטנה של נטלי, נחטפה על ידי אביה.
רונה אסתר - דודתה מצד אמא של נטלי.
בנג'י - ילד בכיתה של נטלי, למד איתה בגן הילדים והיחיד שידע את הסיפור שלה, בהמשך העלילה הפך לבן זוגה.
אנדרו - ילד קוריאני שהתחבר על נטלי דרך יוטיוב.
אלכסנדרה - חברה של נטלי בתוכנית מחוננים שמנהלת ערוץ יוטיוב.
אורית ואלברט - סבא וסבתא של נטלי מצד אביה.
זכייה בפרס דבורה עומר של משרד התרבות בשנת 2021.
נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך בשנת תש"פ,
מיכל פיטובסקי נולדה ברוד איילנד, ארצות הברית, וגדלה בירושלים.
ספרה הראשון, "אספלט", רומן שראה אור בשנת 2012, זיכה אותה במלגת פרדס.
ספרה השני, "הקומונה", יצא לאור בשנת 2017 במסגרת פרויקט משותף של אוגנדה והדסטארט.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה השלישי, "דברים שקורים בשומקום", שנבחר להיכלל במצעד הספרים של משרד החינוך.
סדרת פרא לספרות מקור עכשווית מבקשת להציע לקוראים הצעירים ספרות איכותית, פורצת גבולות וייחודית לתרבות ולחברה הישראלית.
רבים מספרי הסדרה הם ספרי ביכורים, במטרה לעודד ולקדם דור חדש של כותבות וכותבים לבני הנוער.
רבים מספרי הסדרה אף זכו בפרסים נחשבים, והתקבלו באהדה רבה.
דָּג (שם מדעי: Pisces) הוא בעל חיים בעל חוליות (במערכת המיתרניים), המשתייך לקבוצה של למעלה מ-35,700 מינים שונים, שחיים במים מתוקים ומים מלוחים.
המונח "דג" מתאר צורת חיים ולא קבוצה טקסונומית ומתייחס למגוון בעלי חוליות מכמה קווים אבולוציוניים.
משום כך, למרות הדמיון ביניהם, חלקם קרובים יותר לחולייתנים אחרים, כמו עופות ויונקים, מאשר ל"דגים" אחרים.
ניתן להגדיר דגים על דרך השלילה – דגים הם כל בעלי חוליות שלא עלו על היבשה.
דגים הם בעל חוליות, חיים במים, מטילים ביצים במים, נושמים בעזרת זימים (הזימים יכולים להתקיים לצד ריאות כמו אצל דְגי הריאות) רובם בעלי דם קר, רוב הדגים חיים במים במשך כמעט כל חייהם (בניגוד לדו-חיים).
הדגים מניעים את עצמם בעזרת סנפירים, ועורם מכוסה קשקשים.
נכון לשנת 2024 יש מעל ל-35,700 מיני דגים מוכרים למדע, המשתייכים ל-488 משפחות, ומינים רבים עדיין לא נתגלו.
דגים למיניהם מהווים כ-50% ממיני בעלי החוליות על כדור הארץ.
כמו כן, מגוון עצום של מיני דגים נכחדו במהלך האבולוציה.
לדגים יכולות מנטליות מורכבות, הכוללות יכולת לתכנן פעולות עתידיות ולשתף פעולה בגמישות, לשחק, לזכור מי צפה בתבוסתם בעבר, ובמינים מסוימים אף להשתמש בכלים ולזהות את עצמם במראה.
כמו כן, דגים נמצאו מסוגלים לסבול מכאב ומפחד, כמו גם משעמום ומבעיות רגשיות כגון דיכאון.
הדגים (Pisces) נחשבו בעבר כעל מחלקה אך כיום אינה נמצאת יותר בשימוש מיון טקסונומי, זאת משום שבדומה למונח "זוחלים" מדובר בקבוצה פרפילטית.
בטקסונומיה המודרנית הטקסון חייבים להיות מונופילטי – כלומר כל האורגניזמים באותה קבוצה התפתחו במהלך האבולוציה מאב קדמון משותף, וכל הצאצאים של אותו אב קדמון נמצאים בקבוצה זו.
קבוצת ה"דגים" אינה מונופילטית משום שמתוך מחלקת בעלי סנפירים בשרניים, התפתחו מינים שאינם נחשבים "דגים" – המינים המשתייכים לקבוצת בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda).
קבוצת בעלי ארבע הרגליים היא קבוצת בעלי חוליות הכוללת את החולייתנים היבשתיים הכוללת את הדו-חיים ואת קבוצת בעלי שפיר עוברי.
קבוצת בעלי השפיר העוברי כוללת כמה קבוצות שנכחדו וכן את מחלקת היונקים ואת קבוצת זאורופסידה (Sauropsida) – כוללת את ה"זוחלים" (עוד קבוצה פרפילטית) ואת העופות.
מסיבה זו, "דגים" אינם קבוצה טקסונומית שכן הדגים הם כל החולייתנים מלבד אלו שעברו ליבשה.
באופן זה "דגים" מסוימם יכולים להיות שארים רחוקים מאוד של "דגים" אחרים, באופן שונה לעומת קבוצות טקסנונומיות אמיתיות (כמו יונקים או עופות לדוגמה).
למעשה חלק מהדגים קרובים יותר לבעלי חיים יבשתיים לעומת מרחקם ל"דגים" אחרים – לדוגמה דג ריאות וקוילקנת קרובים יותר לאדם מאשר לטרוטה או טונה, והם רחוק אף יותר מכך מכרישים.
ואילו כרישים קרובים יותר לאדם ולשאר היונקים, מאשר לצמד או מיקסינה (עגולי הפה שהם השרידים מקבוצת חסרי לסתות שהייתה מגוונת ומשגשגת, עד שרוב המינים בה נכחדו).
הדגים מתחלקים לשלוש מחלקות: מקריני סנפיר, בעלי סנפירים בשרניים (שתי מחלקות אלו שייכות לקבוצה דגי גרם), ודגי סחוס.
שלוש המחלקות שייכות לקבוצת בעלי חוליות ומהם התפתחו קבוצות החולייתנים היבשתיים שנמצאים בקבוצת בעלי ארבע רגליים.
מקריני הסנפיר מהווים את המחלקה הגדולה ביותר במערכת המיתרניים; מדענים מגלים מינים חדשים של דגים בכל שנה.
היות שמחלקות הדגים הן בעלות מגוון פנימי רחב מאוד, לכל התכונות הטיפוסיות לדגים ישנם יוצאי דופן כל שהם.
לדוגמה: אף על פי שהדגים נחשבים לבעלי "דם קר", כלומר בעלי חיים שאינם מסוגלים לווסת את טמפרטורת גופם באופן עצמי, דג הטונה, דג החרב וכמה מינים של כרישים, מראים יכולת מסוימת של וויסות טמפרטורת הגוף (הומיאותרמיות, "דם חם").
בנוסף, מקובל לחשוב שדגים נושמים בעזרת זימים.
אולם, קבוצות רבות של דגים מסוגלות להפיק חמצן מהאוויר, כמו גם מהמים, באמצעות שימוש במבנים אנטומיים שונים.
דג הריאה, למשל, מצויד ריאות הדומות לאלה של הולכי על ארבע.
הדגים נחלקים לשתי קבוצות, לפי מקום המחיה שלהם:
דגי מים מתוקים, החיים בנהרות ובאגמים שבהם יש מים מתוקים.
דגי מים מלוחים, החיים בימים ובאוקיינוסים.
הדגים נושמים את מולקולות החמצן (O2) המומסות במים (ולא את אטומי החמצן המצויים במולקולות תרכובת המים H2O).
מולקולות החמצן מגיעות אל המים מן האטמוספירה ובהפרשה של צמחי מים בעת פוטוסינתזה.
באגמים, נחלים וימים, אחוז החמצן המומס במים נמוך מאחוז החמצן באוויר, וזאת בשל מסיסותו הנמוכה במים.
כ-6 מיליליטר של חמצן מומס מצויים בכל ליטר של מים, כך שריכוז החמצן המומס במים קטן פי 30 מריכוזו באוויר.
הדגים מצויים במגוון גדלים: החל בדגים גדולים באורך מספר מטרים ומשקל של מאות קילוגרם ועד לדגים קטנטנים באורך של סנטימטרים ספורים.
הדגים הגדולים ביותר נמנים עם דגי הסחוס: הדג הגדול ביותר הוא כריש לווייתני שאורכו
ומשקלו 21.5 טון ואחריו המין כריש ענק (Cetorhinus maximus) שאורכו 12 מטר ומשקלו 16 טון.
בעבר היו מינים גדולים יותר כמו הדג לידסיכתיס וכריש המגלודון שהגיע לדעת כמה מדענים לאורך של ומשקל של כ-47 טון.
עוד דגים גדולים שנכחדו הם הדנקליאוסטיוס והקסיפקטינוס.
בקרב דגי הגרם הדג הכבד ביותר הוא דג שמש מגובשש ששוקל בין 1 ל-3 טון, והדג הארוך ביותר הוא דג משוט ענק שאורכו .
דגי המקור (מפרשניים ודג חרב) אף הם דגים גדולים כאשר אורכם הוא ומשקלם כמה מאות ק"ג.
אברי הרבייה אצל דגים כוללים אשכים אצל הזכר ושחלות אצל הנקבה.
ברוב מיני הדגים מדובר בזוג אברי רבייה בגודל דומה, שמאוחים באופן חלקי או מלא.
יכולים להימצא גם אברי רבייה משניים.
כמה סוגי דגים הם הרמאפרודיטים והם בעלי שחלות או אשכים בשלבים שונים של מחזור חייהם.
ישנם גם מינים (Hypoplectrus, לדוגמה) שהם בו זמנית זכר ונקבה.
הרוב המוחלט של הדגים מתרבים על ידי ביצים, המתפתחות מחוץ לגוף הנקבה.
ברוב המינים הללו ההפריה נעשית מחוץ לגוף האם, כאשר הזכר והנקבה מפזרים את תאי המין שלהם במים שבקרבתם.
אולם, ישנם כמה מינים בהם ישנה הפריה פנימית, כאשר הזכר מעביר את תאי הזרע בעזרת איבר מיוחד לכך לפתח הרבייה של הנקבה.
הצעירים הבוקעים מבין הביצים המופרות מכונים פגית, בדרך כלל הם אינם מפותחים לגמרי, נראים שונים מהמופעים של השלבים הבוגרים יותר ונושאים איתם שק חלמון גדול שמשמש אותם לתזונה.
שלב הפגית בדרך כלל קצר (כמה שבועות), ובמהלכו הפגית גדלה, משנה את צורתה ועוברת מתזונה המבוססת על שק החלמון לתזונה המבוססת על זואופלנקטון.
התהליך תלוי בזמינות של זואופלנקטון ולכן פגיות רבות מתות במהלכו.
הדגים מקבוצת מיקסינים, קבוצת צמדים וקבוצת דגי הסחוס מאופיינים בשלד סחוסי.
שאר הקבוצות, דגי גרם – מקריני סנפיר ובעלי סנפירים בשרניים, ודגי ריאות, מאופיינים בשלד גרמי.
השלד האופייני לדגי הגרם מורכב מגולגולת המשמשת נקודת המשען של שאר השלד, עמוד שידרה לאורך כל הגוף המסתיים בסנפיר זנב גרמי, שני זוגות של סנפירים – זוג סנפירי החזה, וזוג סנפירי הגחון, סנפירים לא-זוגיים – סנפיר הגב (קדמי ואחורי), הזנב וסנפיר השת.
כל הסנפירים מחוברים בעצמות אל שלד הדג.
בגולגולת של דגי הגרם ישנן עצמות מיוחדות לשמירה על הזימים המכונות קשתות הזימים.
השרירים בדג מחוברים לקרומים אורכיים ורוחביים, הקשורים לשלד ולעור.
רוב הדגים נעים על ידי כיווץ של זוגות של שרירים משני צדי עמוד השידרה לסירוגין.
ההתכווצויות הללו יוצרות תנועה בצורת האות S הנעה במורד גופו של הדג.
כאשר כל פיתול מגיע לסנפיר האחורי נוצר כח דחיפה אחורי שיחד עם הסנפירים האחרים מניע את הדג קדימה.
הסנפירים משמשים גם לייצוב גוף הדג בתנועה, ולהגדלת שטח הפנים של הדג להגברת כוח הדחיפה בתנועה.
המבנה ההידרודינמי של גוף הדג מקטין את החיכוך במים ומקל על התנועה בהם.
כדי להימנע משקיעה כתוצאה מכך שרקמות הגוף יותר כבדות מהמים, יש אצל דגי גרם רבים איבר המכונה שלפוחית אוויר (המכונה גם שלפוחית השחיה ושלפוחית ציפה).
השלפוחית מאפשרת על ידי מעבר של גזים לכוונן את הציפה של הדג במים.
שלפוחית האוויר היא איבר הומולוגי לריאות של שוכני היבשה ומקובל לחשוב שהריאות התפתחו ממנה במהלך האבולוציה.
מערכת העצבים המרכזית מורכבת משני חלקים: מוח הנמצא בגולגולת, ומוח השדרה הנמצא בתוך חוט השדרה.
מח הדג הטיפוסי קטן ביחס למסת הגוף, בהשוואה לבעלי חוליות אחרים, כאחד חלקי חמש-עשרה מהמוח של יונק או עוף בגודל דומה.
אולם ישנם כמה דגים עם מוח יחסית גדול כמו הכרישים, להם מח ביחס מסה דומה לציפור או יונק כיס.
מצידו הקדמי נמצאות אונות הריח; זוג מבנים המקבל ומפענח גירויים המתקבלים מאזור הנחיריים דרך עצבי הריח.
אונות הריח גדולות במיוחד אצל דגים הצדים לפי חוש הריח כמו כריש ושפמנון.
מאחוריהן נמצאות שתי אונות הטאלנספלון המקבילות למח המרכזי אצל חולייתנים מפותחים יותר, אצל דגים תפקידן העיקרי הוא הרחה.
שני המבנים הללו יחד מכונים המוח הקדמי.
דיאנספלון הוא אזור במוח המחבר בין המוח הקדמי למוח האמצעי ונימצא מתחת לאונות הראייה.
הוא משמש בתפקידים הקשורים בהפרשות הורמונליות ובשמירה על ההומאוסטזיס של גוף הדג.