tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנטוניוס התגרש מאוקטביה והאשים את אוקטביאנוס בהיותו אדם פשוט, זה מקרוב בא, נכד לעבד משוחרר ממחוז תוריאי שעיסוקו בשזירת חבלים, ולמלווה בריבית, אשר זייף את מסמכי האימוץ שאימץ אותו קיסר (האשמות אלו היו מופרכות וחסרות בסיס, אבל היוו את העלבון העילאי שניתן היה להטיח בפניו של אוקטביאנוס).
אוקטביאנוס כינה את אנטוניוס "בוגד", והאשים אותו בכך ששמר לעצמו את הפרובינקיות שעל פי החוק היה עליו להגריל בין רומאים אחרים, ובעשיית מלחמה נגד ארמניה ונגד הפרתים מבלי שקיבל את הסכמת הסנאט.
בשנת 32 לפנה"ס שני הקונסולים ושליש מן הסנאט עזבו את רומא, על מנת לחבור לאנטוניוס במזרח.
צבאותיו של אוקטביאנוס, בראשות המצביא המוכשר מרקוס ויפסניוס אגריפה, תוגברו בחיילים מן הפרובינקיות בקירנאיקה וביוון שחברו אל אוקטביאנוס.
אנטוניוס לעומתו, נעזר בצבאותיהם של המלכים בני-חסותו ובהם "הורדוס היהודי".
ב-2 בספטמבר 31 לפנה"ס התרחש הקרב המכריע, הוא הקרב הימי באקטיום.
הצי של אנטוניוס וקלאופטרה הושמד והם נאלצו להימלט למצרים, כשהורדוס ושאר שליטי האזור העדיפו לעבור לצד המנצח.
אבל אוקטביאנוס לא נתן להם מנוח ובאוגוסט 30 לפנה"ס, בסיועו של אגריפה, פלש למצרים.
אנטוניוס, שהושם בין המצרים, התאבד.
ימים ספורים לאחר מכן התאבדה קלאופטרה, שנלקחה בשבי.
לאחר מותו של אנטוניוס הפך אוקטביאנוס לשליט היחיד ברומא.
את אנטונינוס, בנה של פולביה, הוציא להורג, כמו גם את קיסריון.
את תלמי פילדלפוס וקלאופטרה סלנה, בניהם של אנטוניוס וקלאופטרה, שמר בחיים, ופרנס אותם כאילו היו בני משפחתו.
אוקטביאנוס ריכז בידיו את כל הכוח ברומא, ושינה את שמו לאוגוסטוס ("הנעלה") בשנת 27 לפנה"ס.
הייתה זו תחילתה של צורת שלטון חדשה ברומא, הקיסרות.
אוגוסטוס הכריז על עצמו כ"פרינקפס", תואר חדש שפירושו "האזרח הראשון".
בלשון ימינו מכונה הפרינקפס "קיסר", אך באותה העת היה זה אך שם משפחתו של הפרינקפס.
הסנאט הפך לגוף מייעץ, בעל סמכויות סמליות.
יש הרואים בקרב אקטיום ובתבוסתו של אנטוניוס, אשר הביאה לעלייתו של אוגוסטוס, את יום מותה של הרפובליקה הרומית.
יש המאחרים תאריך זה עד למותו של אוגוסטוס ועלייתו לשלטון של יורשו טיבריוס קיסר בשנת 14 לספירה.
מכל מקום ניסיונו של אנטוניוס ליצור ממלכה מזרחית בה שולבו אלמנטים מתרבות המזרח ומן התרבות הרומאית כשל, ומצרים הייתה לחלק מן האימפריה הרומית.
אנטוניוס היה נשוי ברציפות לארבע נשים: פאדיה, אנטוניה היברידה, פולביה, אוקטביה.
והיה בן זוגה של קלאופטרה.
הוא הותיר אחריו מספר ילדים.
מבנותיו שנולדו לו מנישואיו לאוקטביה נולדו בדורות הבאים, הקיסרים קליגולה, קלאודיוס ונרון
נישואיו הראשונים היו לפאדיה שהייתה בתו של עבד משוחרר.
על פי קיקרו, פאדיה ילדה לאנטוניוס מספר ילדים.
קיקרו היה המקור היחיד לאשתו הראשונה של אנטוניוס וילדיו.
נישואים לבת דודתו מצד אביו אנטניה היברידה הקטנה.
על פי פלוטרכוס, אנטוניוס סילק אותה מביתו ברומא בשנת 47 לפנה"ס, בשל פרשיית אהבים שניהלה עם חברו הטריבון פובליוס קורנליוס דולבלה (Publius Cornelius Dolabella).
מנישואיו לאנטוניה נולדה לו בשנת 50 לפנה"ס בת ששמה היה אנטוניה .
נישואים לפולביה אנטוניה בשנת 47 לפנה"ס.
היא נפטרה בשנת 41 לפנה"ס.
מנשואים אלה נולדו לו שני בנים:
מרקוס אנטוניוס אנטילוס (Marcus Antonius Antyllus, נולד בשנת 47 לפנה"ס.
נרצח על ידי אוקטביאנוס בשנת 30 לפנה"ס.
יולוס אנטוניוס נולד בשנת 43 לפנה"ס.
נישואים לאוקטביה אחותו של אוקטביאנוס בשנת 41 לפנה"ס.
הוא התגרש ממנה בשנת 32 לפנה"ס.
מנשואים אלה נולדו לו שתי בנות:
אנטוניה הזקנה נולדה בשנת 39 לפנה"ס.
הייתה סבתא רבה של הקיסר נרון
אנטוניה הצעירה נולדה בשנת 36 לפנה"ס.
הייתה אמו של הקיסר קלאודיוס, וסבתו של קליגולה.
בן זוגה של קלאופטרה השביעית.
הקשר הראשון נוצר בשנת 41 לפנה"ס.
ולאחר הפסקה חודש בשנת 37 לפנה"ס.
ייתכן ובשנת 34 לפנה"ס במועד חגיגת הניצחון באלכסנדריה לניצחון על הפרתים, קלאופטרה ואנטוניוס היו נשואים.
הנושא מוזכר רק כבדרך אגב על ידי פלוטרכוס.
אין התייחסות לכך אצל בן-מתתיהו וגם לא אצל דיו קסיוס.
גם במקורות המצריים הנושא אינו מופיע.
אי הבהירות גוברת בעקבות דבריו של אנטוניוס בחגיגת הניצחון שקלאופטרה הייתה נשואה לקיסר.
ייתכן וכל האזכור נוצר כדי לשמש את התעמולה ברומא כנגד אנטוניוס.
אלכסנדר הליוס, נולד בשנת 40 לפנה"ס
קלאופטרה סלנה השנייה, נולדה בשנת 40 לפנה"ס.
נישאה ליובה השני וביחד מלכו על מאוריטניה
תלמי פילדלפוס, נולד בשנת 36 לפנה"ס.
מרקוס אמביבולוס (לטינית: Marcus Ambivulus) היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 9 עד 12 לספירת הנוצרים.
אמביבולוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, אשר בשנת 9 לספירה מונה על ידי אוגוסטוס לנציב יהודה.
ידוע לנו מעט מאוד על תקופת שלטונו אולם ניתן לשער שמכוון שיוסף בן מתתיהו לא מוסר על שום עוולות שנעשו על ידו או מרד שפרץ תחת שלטונו שהוא שלט במתינות ולא התגרה בנתיניו היהודים.
כקודמו קופוניוס הוא טבע מטבעות בעלי מוטיבים יהודיים ולא רומאיים כפי שהיה נהוג במרחבי האימפריה הרומית.
אמביבולוס הוחלף בשנת 12 לספירה על ידי אניוס רופוס שירש את מקומו כנציב יהודה.
מרקוס אטיליוס רגולוס היה קונסול ומצביא רומאי, אשר לחם נגד הקרתגים במלחמה הפונית הראשונה.
מת בשנת 250 לפנה"ס לערך.
אטיליוס רגולוס נבחר לקונסולאט בפעם הראשונה ב-267 לפנה"ס.
במהלך כהונתו ניצח את הסלנטינים (Salentini) וכבש את ברונדיסיום (כיום ברינדיזי).
ב-256 לפנה"ס, בשנה התשיעית למלחמה נגד קרתגו, נבחר לקונסול בפעם השנייה.
הוא היה אחד ממפקדי הצי הרומאי שניצח את הקרתגים בקרב אקנומוס ואחר כך נחת בחוף אפריקה על אדמת קרתגו.
בעקבות סדרת ניצחונות של צבא הפלישה החליט הסנאט להחזיר לרומא את עמיתו לקונסולאט לוקיוס מאנליוס וולסו ולהותיר באפריקה את רגולוס לסיים את המלחמה.
לאחר תבוסה ניצחת בקרב אדיס, סמוך לקרתגו, ביקשו הקרתגים לחתום על חוזה שלום, אך התנאים שהציב להם רגולוס היו כה קשים, שנמלכו בדעתם והחליטו להמשיך בלחימה.
הם ארגנו מחדש את צבאם על פי עצת קסאנתיפוס, שכיר חרב ספרטני שנלחם בשירותם, והודות לו הצליחו להכות את הרומאים בקרב בגרדס (255 לפנה"ס).
תבוסת הצבא הרומאי הייתה צורבת במיוחד, שכן הקונסול רגולוס עצמו נפל בשבי הקרתגים עם עוד חמש-מאות מחייליו.
אין עוד ידיעות מהימנות אודותיו.
על פי המסורת הוא נותר בשבי עד 250 לפנה"ס.
בשנה זו, בעקבות מפלת הקרתגים בקרב פנורמוס הם שחררוהו על דברתו כי ישא ויתן בשמם על תנאי השלום וחילופי השבויים.
עם הגיעו לרומא הוא דחק בסנאט לסרב לשתי ההצעות גם יחד, עמד בהבטחתו ושב לקרתגו, שם עונה למוות (Horatius, Odes, 3.5).
סיפור זה הפך את רגולוס בעיני הרומאים בני הדורות הבאים לסמל של גבורה.
ברם, רוב ההיסטוריונים סבורים כי אין די הוכחות שהדבר אמנם קרה, מאחר שפוליביוס, המקור העיקרי לידיעותינו על המלחמה, אינו מזכיר זאת כלל.
מרקוס אַיימיליוס לפידוס (לטינית: M•AEMILIVS•LEPIDVS; 89 לפנה"ס לערך - 13 לפנה"ס), מצביא רומאי שהיה הצלע השלישית בטריומווירט השני ביחד עם אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
לפידוס נולד למשפחת האיימיליים, אחת ממשפחות האצולה העתיקות והמשפיעות ביותר ברומא.
אביו מרקוס איימיליוס לפידוס היה הקונסול של שנת 78 לפנה"ס.
לפידוס כיהן כפראיטור בשנת 49 לפנה"ס, עם פרוץ מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר לפומפיוס הוא בחר לצדד בקיסר, מהלך שבזכותו הוא הגיע למשרת הקונסול בשנת 46 לפנה"ס ומונה גם למגיסטר אקוויטום ולאחר מכן שירת כמושל גאליה נארבוננסיס והיספניה קיטריור.
לפידוס שהה בסביבתה של העיר רומא כשקיסר נרצח באידו של מארס 44 לפנה"ס, במהומה הפוליטית שנוצרה בעקבות הרצח הוא חבר למרקוס אנטוניוס ועזר לו להשתלט על העיר ומונה למשרת הפונטיפקס מקסימוס.
לאחר מכן הוא חזר לפרובינקיות שלו כדי להתכונן למלחמת האזרחים החדשה שללא ספק עתידה הייתה לפרוץ כתוצאה מהרצח.
אנטוניוס הובס בקרב מוטינה אולם מצביאי הסנאט נפלו חלל בקרב והפיקוד על הלגיונות היה כולו של אוקטביוס.
לאחר תבוסתו נמלט אנטוניוס עם שארית צבאו לגאליה נאברוננסיס ואיחד כוחות עם לפידוס.
כתוצאה מהקרב התרחשו שינויים פוליטיים ברומא.
אוקטביוס שכפה על הסנאט לבחור בו כקונסול, ביטל את החלטותיו כנגד אנטוניוס ולפידוס ובפגישה ביניים סיכם על הקמתו של הטריומווירט השני.
הוסכם שאוקטביוס ואנטוניוס יצאו להילחם ברוצחי קיסר, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, במזרח בעוד שלפידוס יישאר ברומא ויכהן כקונסול של שנת 42 לפנה"ס.
לאחר תבוסתם של רוצחי קיסר, חל ניסיון התקוממות באיטליה כנגד אוקטביוס מצד לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס.
לאחר תבוסת המתקוממים, אנטוניוס ואוקטביוס הצליחו להגיע להסכם שלום וחידשו את ברית הטריומווירט כשהם מחלקים את העולם הרומאי, אוקטביוס קיבל את הפרובינקיות המערביות, אנטוניוס את החלק המזרחי בעוד שלפידוס אולץ לוותר על הפרובינקיות שלו ונאלץ להסתפק באפריקה.
ההסדר החדש הדגיש את נחיתות כוחו של לפידוס ואת עובדת היותו הצלע החלשה בברית הטריומווירט.
לפידוס נשאר באפריקה עד שנת 36 לפנה"ס.
בשנה זאת הוא זומן על ידי אוקטביוס לסיקיליה (כיום סיציליה) לשם סיוע במלחמה כנגד סקסטוס פומפיוס.
לפידוס נחת בסיקיליה עם שנים עשר לגיונות, כבש את לילבאום ומסינה והשתלט על שמונת הלגיונות של פומפיוס, עם כוחו הצבאי הוא הרגיש ביטחון מספיק כדי לקרוא תיגר על אוקטביוס ולנסות להפוך לשותף שווה בברית הטריומווירט.
נראה היה שהמלחמה בין לפידוס לאוקטביוס היא בלתי נמנעת אולם אוקטביוס, שבעת הזאת נישא על גלי הפופולריות, כיורשו של קיסר ומשום שמצביאו מרקוס ויפסניוס אגריפה הצליח להביס את פומפיוס במילאי ובנאולוכוס (הישג שאוקטביוס ייחס לעצמו), הופיע במחנהו של לפידוס ובכוח אישיותו הלהיב את החיילים וגרם להם לעבור לצידו.
לפידוס איבד את שארית הכוח הצבאי והפוליטי שהיה בידיו.
בניגוד לנהוג באותו הזמן אוקטביוס אפשר לו לחיות ולהמשיך לכהן כפונטיפקס מקסימוס.
למרות שלפידוס לא נחשב כאיום אוגוסטוס בכל זאת הרחיק אותו ממוקדי הכוח, הוא חסם הצעה להעניק לו חברות בסנאט ונמנע מלהתייעץ עם חבר הפונטיפקס, שלפידוס עמד בראשם, בכל הקשור לעניינים דתיים.
הוא נפטר בשנת 13 לפנה"ס.
מרקוֹנייץ' גראד (בסרבית בכתב קירילי: Мркоњић Град) היא עיר ועיירה במערבה של בוסניה והרצגובינה במחוז רפובליקה סרפסקה.
העיר שינתה את שמותייה מספר פעמים: Gornje Kloke, Novo Jajce ,Varcarev Vakuf, Varcar Vakuf ונשארה בסוף עם השם מרקונייץ' בעת שלטונו של פטר הראשון, מלך סרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה ידועה בשל כינוס הפרטיזנים הסרבים ב-25 בנובמבר 1943.
בתקופת מלחמת האזרחים בבוסניה הייתה בשליטה סרבית.
בשנת 1995 כבשו אותה כוחות הקרואטים.
אחרי הסכם דייטון הועברה לרפובליקת סרפסקה.
העיירה מנתה 11,261 תושבים בהם: 78% סרבים, 13% מוסלמים-בוסניים, 3% קרואטים, 4% יוגוסלבים, 2% אחרים.
פסל מרקוס אורליוס (קיסר באימפריה הרומית) הוא פסל ברונזה שנוצר בשנת 145 לספירה, בשיטת השעווה האבודה, כחלק מפולחן הקיסר בו הוצבו פסלי הקיסרים בערים ברחבי האימפריה, השתחוו להם וחלקו להם כבוד של אלים.
יצירה זו חשובה במיוחד מכיוון שזהו הפסל היחיד ששרד מתקופת האימפריה הרומית שבו מופיע קיסר על סוס, וממנו נלקח הרעיון לתיאור שליטים ואישים חשובים בעיצומה של רכיבה (לדוגמה: "נפוליאון חוצה את האלפים").
הסוס מתואר בעיצומה של הליכה, כשרגלו הימנית הקדמית באוויר וראשו קורע את האוויר בפה פתוח ואוזניים זקופות.
בניגוד גמור לסערה שמצוי בה הסוס, הקיסר מרקוס אורליוס אשר לגופו טוגה רומית, שהיא הבגד הרשמי של אזרחי רומא, יושב עליו בשלווה, ביטחון וגאווה, הוא מניף את ידו הימנית, כמברך את נתיניו במחווה.
השפעות רומיות על עיצוב הפסל:
השפעות יווניות על עיצוב הפסל:
משחק בקפלי הבד המדגיש את תוואי הגוף שמתחתיו
הסיבה לכך שפסל זה שרד במרוצת השנים
פסלו של הקיסר מרקוס אורליוס פוסל בתקופה בה האמנות הרומית הייתה בפריחתה הגדולה, אך בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, כמאתיים שנים לאחר מכן, רמת האמנות התדרדרה בהרבה.
זו הסיבה שהקיסר קונסטנטינוס ציווה להסיר תבליטים ממבני הנצחה של קיסרים שקדמו לו, ברמת פיסול גבוהה בהרבה מהרמה בזמנו, ולהצמידם אל מבני הניצחון שלו (שער ניצחון במקרה זה).
סיבה נוספת ל"גנבה" זו היא שמצב האימפריה היה רעוע באותם ימים, והקיסר העדיף לבנות לעצמו במהירות מבנה ניצחון גדול ומפואר שינציח אותו לפני שיכבוש את מקומו קיסר אחר או לפני שינוצח על ידי שבטים ברבריים, או כל סיבה אחרת שתוביל להפלתו.
אחד מהתבליטים שנלקחו אל שער הניצחון של קונסטנטינוס היה תבליט ממבנה הנצחה של מרקוס אורליוס, בה נראתה דמותו, וזוהו פניו בבירור.
בשנת 313 לספירה הכריז הקיסר קונסטנטינוס על הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, ובכך ביטל את האמונה בשבעת האלים הרומיים ובפולחן הקיסר.
בעקבות כך, אחת מפעולותיהם של הנוצרים, משהתירו את דתם, הייתה לנפץ את כל פסלי האלים והקיסרים, פרט לפסליו של הקיסר קונסטנטינוס, שכבר לא היה חי, כי הרי הוא האיש שהתיר את האמונה.
כך פסל הפרש של מרקוס אורליוס שרד עד ימינו.
מרקוס אנאוס לוקאנוס (לטינית: Marcus Annaeus Lucanus; 3 בנובמבר 39 - 30 באפריל 65) היה משורר רומי.
לוקאנוס, שהיה אחיינו של הפילוסוף והמדינאי סנקה, נולד בקורדובה שבדרום ספרד, ובעודו תינוק הובא לרומא.
הוא גדל בחוגי האריסטוקרטיה, קיבל חינוך מעולה ברומא, עסק בשירה, למד פילוסופיה ורטוריקה והשלים את לימודיו באתונה.
באמצעות דודו המפורסם, התוודע לחוגי השלטון והתמנה על ידי נירון קיסר לקוואיסטור לשנת 59. בשנה שלאחריה כתב את הפואמה "בשבחו של נירון" וזכה בפרס השירה בפסטיבל שאורגן על ידי קיסר זה.
כעבור שנתיים התפרסם בשל הפואמה "פרסאליה" , על שמו של קרב פרסלוס (9 באוגוסט 48 לפנה"ס), שבה תיאר את מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
הצלחתו הספרותית של לוקאנוס עוררה את קנאתו של נירון, שציווה עליו לחדול מלפרסם את יצירותיו בציבור.
בתגובה, בשנת 65 לספירה הצטרף לוקאנוס לקשר פיסו שמטרתו הייתה רצח נירון.
הקשר התגלה ונירון ציווה על לוקאנוס להתאבד.
לוקאנוס אזר עוז בנפשו, הזמין את חבריו למשתה, סעד את לבו אתם יחדיו, ולבסוף פתח את עורקיו, נשא את דבריו נגד עריצות ומת.
גורל דומה נפל גם בחלקו של דודו סנקה, שהואשם אף הוא בהשתתפות בקשר זה.
מלבד הפואמה "פרסאליה", לא שרד דבר מכל יצירותיו של לוקאנוס, אך ליצירתו זו הייתה השפעה חשובה על התיאטרון ועל השירה של המאה ה-17.
בספר השני של הפואמה, מזכיר לוקאנוס את היהודים בין העמים שנכנעו לפני פומפיוס ומציין שהם מתפללים "לאל לא ידוע".
בספר השלישי הוא מציין את אדום, "העשירה במטעי דקלים", בין הארצות ששלחו סיוע צבאי לפומפיוס.
כפי שמצוי אצל משוררים לטינים, "אדום" מופיעה כאן במקום "יהודה".
מדובר על הסיוע הצבאי שנשלח לפומפיוס על ידי הורקנוס השני ואנטיפטרוס האדומי.
מרקוס אוקטביוס היה פוליטיקאי רומאי ששירת כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס.
ידוע כבר הפלוגתא של עמיתו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס.
אוקטביוס היה אציל אמיד שהחזיק בבעלותו אדמות ציבור רבות (על אף שבאופן רשמי הם לא היו בבעלותו בפועל, הוא, כמו רבים אחרים, קנה חזקה עליהם).
יש היסטוריונים שהסיקו לפי זמן פעולתו כי הוא היה בנו של גנאיוס אוקטביוס ששירת כקונסול בשנת 165 לפנה"ס, אולם השערה זאת אינה נתמכת בשום צורה על ידי המקורות שעוסקים בו.
אוקטביוס נבחר למשרת טריבון הפלבאים של 133 לפנה"ס, שנה שעתידה הייתה להיות סוערת במיוחד.
ידידו ועמיתו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס הביא לפני אספת הפלבס הצעת חוק בדבר חלוקה מחדש של קרקעות ציבוריות.
הצעה זו לא הייתה לרוחם של הסנאטורים, ולאחר שנכשלו בניסיונם לשכנע את גרקכוס למשוך את ההצעה הם פנו לאוקטביוס.
פלוטרכוס מספר כי הסנאטורים הפעילו עליו לחץ להשתמש בזכות הווטו שלו על מנת להכשיל את ההצעה.
בתחילה העדיף אוקטביוס לשמור על נייטרליות בעניין בשל יחסי החברות בינו ובין גרקכוס, אולם כתוצאה מלחץ כבד שהופעל עליו מצד סנאטורים בכירים התרצה והשתמש בזכות הווטו שלו כדי להכשיל את ההצעה.
מאידך גיסא מוסר קסיוס דיו כי המניע של אוקטביוס להתנגד להצעה הייתה היריבות האישית שלו עם גרקכוס.
גרקכוס הפעיל לחץ כבד על אוקטביוס לשנות את עמדתו, ואף השבית את מוסדות המדינה על רקע זה.
כמו כן, הוא הציע לו לפצותו על אובדן הקרקע הציבורית הצפוי לו כתוצאה מן החוק.
אך אוקטביוס נשאר איתן בהתנגדותו - ומסיבה זו פעל גרקכוס להדחת אוקטביוס, ונערכה בקרב העם הצבעה בעניין.
כאשר היה ברור שתוצאת ההצבעה תהיה לטובת ההדחה, עצר אותה גרקכוס ופנה לאוקטביוס בבקשה שישנה את עמדתו – אך אוקטביוס סירב.
הדחתו של אוקטביוס הייתה צעד חסר תקדים.
רבים מהפלבאים הרגישו לא בנוח כלפיו, מאחר שכל עוד הטריבון מכהן הוא בעל חסינות קדושה; אולם גרקכוס טען כי מכיוון שאוקטביוס פעל כביכול כנגד האינטרסים של הפלבאים הוא איבד את הלגיטימיות שלו כטריבון, וכתוצאה מכך את חסינותו.
טענה זו הייתה חסרת תקדים; אמנם, אספות העם מינו את המגיסטראטים, אולם מרגע מינויים הם פעלו באופן עצמאי יחד עם הסנאט בניהול המדינה.
מטענתו של גרקכוס נבע כי אספות העם הן אלו שצריכות לפקח על המגיסטראטים, ודבר זה היווה פגיעה חמורה בשלטון הסנאט.
בנוסף, הדחתו של אוקטביוס הייתה הפרה חמורה של עיקרון הקולגיות והשוויון בין המגיסטראטרים.
בעת שכיהן גאיוס סמפרוניוס גרקכוס כטריבון הפלבס בשנת 123 לפנה"ס, הוא הציע באספת הפלבאים הצעת חוק שלפיה כל מגיסטראטר שהודח ממשרתו על ידי הצבעה של אספת עם לא יוכל לכהן שוב בכל מגיסטראטה אחרת.
חוק זה היה מכוון כנגד אוקטביוס מתוך רצונו של גרקכוס הצעיר לנקום בו על התנגדותו לאחיו טיבריוס.
גרקכוס בסופו של דבר משך את הצעת החוק כתוצאה מבקשתו של אמו קורנליה אפריקאנה.
האפיפיור הקדוש מרקוס (לטינית: Marcus; מת ב-7 באוקטובר 336) כיהן בתפקידו בין 18 בינואר 336 ל-7 באוקטובר 336.
מרקוס ככל הנראה היה יליד רומא, אולם מעטים הפרטים הידועים על תקופת ילדותו ונעוריו.
בליבר פונטיפיקליס (ספר האפיפיורים) נכתב שמרקוס היה יליד רומא, ושם אביו היה פריסקוס.
במהלך כהונתו כאפיפיור ייסד את בזיליקת סן מרקו שברומא, המוקדשת למרקוס המבשר.
כמו כן הוא ייסד מחוץ לרומא את הכנסייה ובית הקברות שמעל הקטקומבות של העיר, בשטח שנתרם על-ידי קונסטנטינוס.
מרקוס כיהן כאפיפיור כהונה קצרה של פחות מעשרה חודשים.
כהונתו נסתיימה כאשר נפטר בנסיבות טבעיות ב-7 באוקטובר 336.
לאחר מותו הכס הקדוש לא היה מאויש במשך ארבעה חודשים, ואחריהם נבחר יוליוס הראשון לכהן כאפיפיור.
בשנת 1048 שרידיו הועברו לעיירה וולטרי, ובשנת 1145 הועברו לבזיליקת סן מרקו שברומא, שם הם נמצאים מתחת למזבח.
מרקוס נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית, ויום החג שלו הוא ב-7 באוקטובר.
מרקוס אולפיוס טראיאנוס (Marcus Ulpius Traianus Maior) (נולד בסביבות 30 לספירה ומת לפני 100) היה סנאטור מושל ומפקד צבאי ממשפחה רומית (משפחת אולפיה) שהתיישבה בספרד, בעיר איטליקה בפרובינקיה הרומית היספניה בייטיקה (כיום סמוך לסביליה).
הוא פיקד על לגיון בגרמניה תחתית.
לאחר מכן היה הלגאטוס של הלגיון העשירי פרטנסיס בארץ ישראל בעת מלחמתו במרד הגדול של היהודים נגד הרומאים, ושמו נזכר מספר פעמים בספרו של יוסף בן מתתיהו: מלחמת היהודים.
בין השאר, הוא כבש והחריב את יפיע ומקומות נוספים.
בתקופה זו התקרב אל אספסיאנוס מפקד הרומאים במלחמה.
הוא פיקד על הלגיון עד המחצית השנייה של שנת 70. לאחר מכן היה מושל של מחוזות שונים, בהם מחוז הולדתו.
בנו הוא מרקוס אולפיוס נרווה טראיאנוס שהיה קיסר האימפריה הרומית משנת 98 ועד 117. הוא מת כנראה לפני שבנו מונה לקיסר.
מרדכי אליעזר (מרקוס) בלוך היה רופא ומדען יהודי יליד אנסבך, ממניחי היסוד לתורת האיכתיולוגיה (חקר הדגים).
בלוך נולד למשפחה יהודית ענייה באנסבך (גרמניה), בנו של סופר סת"ם.
כיתר הילדים דיבר מבית גרמנית יהודית ולמד בתלמוד תורה.
ב-1742 לערך הגיע לעיר המבורג והחל להתפרנס כמלמד בביתו של מרפא יהודי מקרובי משפחתו.
ככל הנראה כבר בשלב זה החל ללמוד פרקים בתורת הרפואה וגרמנית.
בשנת 1756 נמנה עם מייסדי בית החולים היהודי הראשון בהמבורג (יחד עם מרכוס הרץ).
בשנת 1762, והוא בן 39, ניצל בלוך את האפשרות שניתנה ליהודים ללמוד באוניברסיטה ונרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פרנקפורט על האודר.
הוא סיים את לימודיו, קיבל תואר דוקטור לרפואה ועבר לברלין.
בין היתר היה רופאו האישי של ידידו, משה מנדלסון.
בהיותו כבן 55, בשנת 1778 גילה כי בעבודת הטקסונומיה של עולם החי של קארלוס לינאוס חסר מידע בסיסי לגבי סיווג דגים (מפני שהעבודה בנושא זה בוצעה על ידי ידידו של לינאוס, פטר ארטדי, שטבע ב-1735).
עקב גילוי זה החליט בלוך להשלים את עבודת הטקסונומיה של עולם הדגים.
לדבריו, הוא הצדיק את הדבר כחשוב מבחינה כלכלית, לשם סיוע לדייגי המבורג וליזמים שהתחילו לפתח חקלאות מבוססת בריכות דגים מלאכותיות.
למרות זאת לא הסכים פרידריך השני, מלך פרוסיה, לממן את המחקר, כיוון שלדבריו, בקשר לדגים הכל כבר ידוע.
ייתכן שמניע נוסף שדחף את בלוך לתחום מחקר זה היה הצורך לענות על שאלות קהילת המבורג בנוגע לכשרות דגי מאכל.
משהחל בלוך לפרסם את מחקריו כמאמרים מלווים בציורים מדויקים וצבעוניים פרי עטו ב-1782, נשלחו אליו לזיהוי ומחקר דגים מכל רחבי העולם, כולל מאזורים טרופיים (למשל מברזיל ההולנדית (סורינאם).
את המאמרים כינס בשנת 1795 בספר "תולדות טבע הדגים" (Allgemeine Naturgeschichte der Fische).
ספר זה, יחד עם הספר "איכתיולוגיה" (מיון הדגים), שיצא לאחר מותו בשנת 1801, הניח את היסוד לאיכתיולוגיה המודרנית.
על אף שאין הספרים חפים משגיאות, הרי שהם בעלי ערך מדעי ואסתטי רב.
מתוארים בהם לראשונה 1,519 מיני דגים, בהם למעלה מ-400 מינים טרופיים, 200 מהם עדיין נושאים את שמו.
בנוסף שקד בלוך על מחקר בתחום רביית הדגים, ממניעי שיפור הניצול של בריכות דגים, כך המליץ למשל להעביר דגים בין מקווי מים בטמפרטורות שונות בשלבי גידול שונים, כדי ליצור רבייה מואצת ואיכותית.
כמו כן חקר את מחלות הדגים והמליץ על אמצעי טיפול.
בלוך היה דמות מרכזית בחברה המדעית בברלין.
הוא ושישה מעמיתיו ייסדו את האגודה המדעית הראשונה בברלין, "אגודת ידידי מחקר הטבע", הוא נבחר לעמית באגודות מדעיות רבות, בהן האגודה הליניאית של לונדון.
בשנת 1797 יצא לראשונה (ובפעם היחידה בחייו) את מולדתו ונסע לביקור בפריז, כאורחו של חבר האקדמיה הצרפתית למדעים, ז'ורז' קיווייה.
בלוך הגיש את מחקריו ונאם בפני חברי האקדמיה.
למרות הכבוד הרב לו זכה כמדען וכרופא לא זכה בלוך לאזרחות פרוסית.
בלוך נפטר בעיר המרפא קרלובי וארי (קארלסבאד) ונקבר בעיר.
קברו הושמד בשנת 1939 על ידי השלטונות הנאציים.
אוספו הועבר לאחר מותו לאוסף ארמון המלך ולאחר מכן שוכן במוזיאון הזואולוגי של ברלין, שנפגע קשות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1978 התפרסם בפרסום של "אגודת ידידי מחקר הטבע" בברלין מחקר על בלוך ועבודתו המדעית.
בלוך שמר על זיקה לשמירת מצוות והיה מקושר לחברת המשכילים היהודים שהחלה להאסף סביב חוגו של משה מנדלסון בברלין.
את אחד ממאמרי "תולדות טבע הדגים" הקדיש בלוך ליורש העצר הדני כהוקרה על כך שהעניק זכויות אזרח ומלגות לימוד ליהודי ארצו.
בשנת 1788 פרסם ברוך לינדא את ספר המדע הפופולרי העברי "ראשית לימודים", במקום "הסכמה" רבנית (מכתב המופיע בראשית ספר, שבו מעידה אישיות תורנית חשובה על איכותו של הספר) צירף לינדא לספרו הקדמה מאת "האדון הרופא החכם החוקר הטבעי המפואר".
בהקדמתו הביע בלוך צער על כך שלא כתב ספר מדעי בעברית:
מרקוס באבל הוא כדורגלן עבר גרמני, ומאמן קבוצת וסטרן סידני וונדררס בהווה.
באבל שיחק בבונדסליגה ובפרמייר ליג בעיקר בתפקיד המגן הימני, וזוהה בעיקר עם באיירן מינכן.
באבל ערך 51 הופעות במדי נבחרת גרמניה, וזכה עמה ביורו 1996.
באיירן מינכן, המבורג והחזרה לבאיירן מינכן
באבל החל את הקריירה בקבוצת הילדים של גילשינג-ארגלסריד, ובגיל 9 עבר לבאיירן מינכן, בה שיחק עשר שנים בקבוצות הילדים והנוער.
בשנת 1981, בגיל 19, עלה באבל לבוגרים של באיירן מינכן, שם מיעט לשחק.
בסוף עונת 1992 עבר באבל להמבורג שם שיחק שתי עונות, צבר 60 הופעות וכבש שער אחד.
בתום תקופתו בהמבורג, חזר באבל לבאיירן מינכן.
באבל שיחק שש עונות בקבוצה הבווארית, זכה עמה בגביע אופ"א בשנת 1996 לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר מול בורדו, ונטל חלק בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד בשני שערים בתוספת הזמן.
לאחר 170 הופעות בקבוצה, 9 שערים, זכייה בשלוש אליפויות, שני גביעים מקומיים, שלושה גביעי ליגה וגביע אופ"א אחד, חתם באבל בליברפול, לאחר שדחה התעניינות ממספר קבוצות אחרות.
באבל תפס מקום חשוב בליברפול של המאמן ז'ראר הויה, והיה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע אופ"א בשנת 2001, לאחר ניצחון 5-4 במשחק הגמר על דפורטיבו אלאבס.
לבאבל זו הייתה זכייה שנייה בגביע אופ"א, לאחר שכבר עשה זאת עם באיירן מינכן בשנת 1996. עם ליברפול זכה בנוסף בטורניר מגן הקהילה, בגביע ה-FA, בגביע הסופר-קאפ האירופי ובגביע הליגה האנגלית.
בעונת 2002/2003, באבל היה מושבת למשך שנה שלמה ממשחק פעיל לאחר שלקה בתסמונת גייאן-בארה, הפוגעת פגיעה חריפה במערכת העצבים.
בסוף עונת 2003 הושאל באבל לתקופה של שנה לבלקברן רוברס, לאחר שהחלים מהמחלה.
עם תום תקופת ההשאלה, עבר באבל בהעברה חופשית לשטוטגרט, בה פרש ממשחק פעיל בתום עונת 2007, לאחר זכייה באליפות הבונדסליגה.
לבאבל 51 הופעות במדי נבחרת גרמניה, ושער אחד.
באבל היה חלק מהנבחרת שזכתה ביורו 1996. באבל ייצג את גרמניה גם במונדיאל 1998 ויורו 2000.
עם פרישתו של באבל ממשחק פעיל, מונה לעוזר מאמן שטוטגרט.
בנובמבר 2008, לאחר ששטוטגרט פתחה רע את העונה, מונה באבל למאמן הראשי, והצליח להצעיד את הקבוצה למקום השלישי בטבלה בתום העונה ולהבטיח לה מקום בליגת האלופות, עובדה שהקנתה לו חוזה חדש עד 2011. עם זאת, פוטר באבל בדצמבר 2009, לאחר פתיחת עונה רעה של שטוטגרט, שנמצאה במקום ה-16 בטבלה.
ביולי 2010 חתם באבל בהרטה ברלין שהציבה לעצמה מטרה לחזור אל הבונדסליגה, לאחר שנשרה בעונה הקודמת.
באבל הצליח במשימתו והחזיר את הרטה ברלין לבונדסליגה כבר בעונתו הראשונה.
בפברואר 2012 חתם באבל בהופנהיים, ופוטר בדצמבר 2012 לאחר תוצאות גרועות והימצאות במקום ה-16 בטבלה.
באבל מונה כמאמן לוצרן באוקטובר 2014, לאחר פיטוריו של קרלוס ברנגר, שפתח את העונה עם רצף ארוך של משחקים ללא ניצחון.
את עונת 2014/15 סיים באבל במקום החמישי, ואת עונת 2015/16 סיים במקום השלישי בליגת העל השווייצרית.
בעונת 2016/17 סיים באבל עם לוצרן במקום החמישי.
בינואר 2018 פוטר באבל מלוצרן לאחר פתיחת עונה חלשה.
מרקוס אלונסו פניה (בספרדית: Marcos Alonso Peña; 1 באוקטובר 1959 – 9 בפברואר 2023) היה כדורגלן ומאמן ספרדי שנודע בשמו הפרטי, מרקוס.
מרקוס שיחק בעמדת הקיצוני החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד תחילת שנות ה-90 בקבוצות הליגה הספרדית ראסינג סנטנדר, אתלטיקו מדריד, ברצלונה ו-CD לוגרונייס.
בנוסף, שיחק מרקוס במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג ביורו 1984.
לאחר פרישתו ממשחק אימן מספר קבוצות בספרד, ובהן ראיו ואיקאנו, ראסינג סנטנדר וסביליה.
בצעירותו שיחק במחלקת הנוער של ריאל מדריד, והוא עזב אותה לראסינג סנטנדר ב-1977, עוד לפני גיל 18, על מנת להחל בקריירה המקצועית שלו.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך מרקוס ב-25 בספטמבר 1977, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לריאל סוסיאדד.
במשחק הראשון בו פתח לראשונה בהרכב, ב-18 בדצמבר נגד אספניול, גם כבש שער בכורה בליגה, ועזר לקבוצתו לנצח 0–4. בסך הכול בעונתו הראשונה בסנטנדר ערך 17 הופעות, שמונה מתוכן כשחקן הרכב.
בעונתו השנייה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע, הוא כבש ארבעה שערים ב-34 הופעות, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו להימנע מירידה לליגה השנייה בסוף העונה.
יכולתו הטובה של מרקוס במדי סנטנדר, שבאה לידי ביטוי במהירות ובשליטה טובה בכדור, משכה את תשומת לבה של אתלטיקו מדריד, אליה עבר במהלך אוגוסט 1979. באתלטיקו המשיכה התקדמותו המקצועית כשחקן.
בעונתו הראשונה במדיה כבש שער בודד ב-29 משחקי ליגה, בה הגיעה הקבוצה למקום ה-13 בלבד.
בעונה הבאה, עונת 1980/1981, עזר לקבוצתו להגיע למקום השלישי, עם ארבעה שערים ב-32 הופעות.
אחד משעריו היה השער היחיד בניצחון 0–1 על ברצלונה ב-8 במרץ 1981. בעונת 1981/1982 פתח בהרכב בליגה ובגביע אופ"א 31 פעמים, בהן הבקיע 5 שערים, כולל אחד בדרבי נגד ריאל מדריד ב-10 בינואר 1982, בו הפסידה אתלטיקו מדריד 2–3, ומרקוס אף הורחק בכרטיס אדום בדקות האחרונות של המשחק.
בקיץ 1982 עבר לברצלונה תמורת 150 מיליון פסטות, סכום שיא בכדורגל בספרד בזמנו.
מרקוס השתלב במהרה בקבוצתו החדשה והיה שחקן משמעותי בה.
הוא כבש שער ראשון במדיה במשחק השני לעונה זו, בניצחון 3-0 על ריאל ואיאדוליד ב-11 בספטמבר.
במשחק הראשון של הסופר קאפ האירופי מול אסטון וילה כבש את השער היחיד במשחק בו ניצחה ברצלונה 0–1, אך היא הפסידה בגומלין 0–3, ומרקוס הורחק בכרטיס אדום במהלך ההארכה של המשחק.
ברצלונה סיימה את העונה בליגה במקום הרביעי בלבד, לכך תרם מרקוס שישה שערים ב-30 הופעות.
ב-4 ביוני 1983, בגמר הגביע הספרדי מול ריאל מדריד, יריבתה המרה של ברצלונה, הבקיע מרקוס שער בתוספת הזמן של המשחק, שער שבזכותו ניצחה ברצלונה 1–2 וזכתה בתואר.
בהמשך זכה עם ברצלונה בגביע הליגה, כשהוא מבקיע שער אחד בשישה משחקים במהלך הטורניר.
עונת 1983/1984 הייתה שיא ברמה האישית עבור מרקוס, שהבקיע 12 שערי ליגה במהלך העונה.
בין היתר כבש רביעייה בדרבי מול אספניול ב-22 באפריל 1984. התואר היחיד בו זכתה ברצלונה במהלך העונה היה הסופר קאפ הספרדי.
היא הגיעה למקום השלישי בליגה ובגמר הגביע הספרדי, עם מרקוס בהרכבה, הפסידה 0–1 לאתלטיק בילבאו.
מגביע מחזיקות הגביע הודחה ברבע הגמר על ידי מנצ'סטר יונייטד.
בעונת 1984/1985, תחת המאמן טרי ונבלס, מילא מרקוס תפקיד שולי יותר, כשבהתקפת הקבוצה משחקים לרוב סטיב ארצ'יבלד, פרנסיסקו קרסקו וחואן קרלוס רוחו.
מרקוס פתח ב-11 משחקי ליגה, נכנס שבעה משחקים והבקיע ארבעה שערים, והוא עזר לברצלונה לזכות באליפות ראשונה מזה 11 שנים.
בגביע הליגה שנערך בסוף העונה פתח בכל ארבעת משחקיה של ברצלונה, בהם הבקיע שלושה שערים, כולל אחד מול ריאל מדריד, שהדיחה את ברצלונה בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונה הבאה שב מרקוס לשחק בתדירות גבוהה במדי ברצלונה.
ב-13 באוקטובר 1985 הבקיע שער ניצחון בדקה ה-89 בבעיטת עונשין לרשתה של הרקולס.
ב-23 באוקטובר הבקיע שער ראשון בגביע אירופה, בניצחון 0–2 על פורטו.
ב-9 בנובמבר הבקיע שער בניצחונה של ברצלונה 2-0 על ריאל מדריד.
ב-17 בנובמבר, במשחק מול סלטה ויגו, נפצע ונעדר ממשחק למשך מספר חודשים.
הוא שב לשחק במרץ 1986 ועזר לברצלונה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות 1986. ב-26 באפריל, בגמר הגביע הספרדי מול ריאל סרגוסה, נכנס כמחליף בדקה ה-70, אך לא הצליח למנוע את הפסד קבוצתו.
גמר גביע אירופה, שנערך ב-7 במאי מול סטיאווה בוקרשט בסביליה, הגיע לדו-קרב בעיטות עונשין לאחר תיקו 0-0 בתום 120 הדקות.
מרקוס, כמו גם יתר שחקני קבוצתו, החטיא את בעיטתו, סטיאווה ניצחה בדו-קרב 0–2 וזכתה באליפות אירופה.
לאחר מכן זכתה ברצלונה בגביע הליגה, אך מרקוס לא לקח חלק במשחקיה בטורניר זה.
בסך הכול הבקיע אלונסו בעונה זו חמישה שערים ב-16 משחקי ליגה ושער אחד בגביע אירופה בשבע הופעות.
בעונת 1986/1987 התנדנד מרקוס בין ההרכב לספסל הקבוצה.
הוא פתח ב-16 משחקי ליגה ונכנס כמחליף בעשרה נוספים, בהם הבקיע שער בודד, בניצחון 0–1 על ריאל סרגוסה ב-16 בנובמבר 1986. בגביע אופ"א פתח בשישה משחקים, והוא הגיע עם הקבוצה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דאנדי יונייטד.
בסוף העונה עזב את ברצלונה וחזר לאתלטיקו מדריד, אך תקופתו השנייה בקבוצה הייתה פחות מוצלחת מקודמתה.
לאחר שבעונת 1987/1988 הבקיע פעמיים ב-26 הופעות, נפצע מרקוס באופן חמור בברכו והוא מיעט לשחק בעונת 1988/1989: הוא פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשניים נוספים.
בקיץ 1989 עבר מרקוס מאתלטיקו מדריד ל-CD לוגרונייס, ששיחקה באותן שנים בליגה הראשונה בספרד.
גם שם מיעט לשחק, ובמהלך עונת 1989/1990 ערך שמונה הופעות, בהן הבקיע פעם אחת בלבד.
בסוף העונה נענה להצעתה של ראסינג סנטנדר, קבוצתו המקצוענית הראשונה, שירדה בעונה שלפני כן לליגה השלישית לראשונה מזה 20 שנים.
מרקוס עזר לקבוצתו להעפיל בחזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה את עונת 1990/1991 במקום הראשון בביתה, והוא פרש ממשחק בקיץ 1991, בגיל 31.
מרקוס שיחק עם נבחרת ספרד הצעירה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 1979 שנערכה ביפן.
הוא שיחק בשני משחקים בשלב הבתים וברבע הגמר, בו הפסידה נבחרתו ל.
בקיץ 1980 השתתף עם הנבחרת הספרדית באולימפיאדת מוסקבה.
במשחק הראשון של שלב הבתים, מול , הבקיע שער והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. מרקוס שותף בשני המשחקים הבאים, שהסתיימו גם הם בתיקו, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת ערך ב-25 במרץ 1981, במשחק ידידות מול באצטדיון ומבלי.
ספרד ניצחה 1–2 והיה זה ניצחונה הראשון על אנגליה על אדמתה.
אף על פי שהשתתף במספר משחקי ידידות בהמשך השנה ובתחילת 1982, מרקוס לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1982 שנערך על אדמת ספרד.
בהמשך, השתתף עם הנבחרת במוקדמות יורו 1984 ועזר לה להעפיל לטורניר הגמר.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר, אך לא שיחק במשך אף דקה במהלך הטורניר, בו הגיעה ספרד לגמר.
את שערו הראשון והיחיד במדי נבחרת ספרד הבקיע במשחק מוקדמות מונדיאל 1986 מול ב-12 ביוני 1985. משחקו האחרון במדי הנבחרת היה המשחק השני מול איסלנד במוקדמות המונדיאל, ב-25 בספטמבר.
הוא לא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך במקסיקו.
בסך הכול, לאורך תקופה של ארבע שנים, ערך 22 הופעות, וכאמור הבקיע שער אחד.
לאחר פרישתו ממשחק פנה מרקוס לקריירת אימון.
תפקידו הראשון כמאמן היה בראיו ואיקאנו, כשהחליף את פרנסיסקו באאנה באוקטובר 1995. מרקוס סיים את תפקידו עוד לפני תום העונה, במאי 1996, לאחר ארבעה הפסדים רצופים, כשהקבוצה הייתה במקום ה-21 שמוביל לירידה לליגה השנייה.
הקבוצה הצליחה להישאר בליגה הראשונה לאחר שניצחה בשניים מתוך שלושת משחקיה הנותרים.
הישגו המשמעותי ביותר בראיו ואיקאנו היה הדרכתה לניצחון 1–2 על ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו, הניצחון הראשון של ראיו באצטדיון זה.
לקראת עונת 1996/1997 מונה לתפקיד המאמן של ראסינג סנטנדר, הקבוצה בה החל וסיים את הקריירה המקצועית שלו כשחקן.
בעונתו הראשונה במועדון, הגיעה הקבוצה למקום ה-13 שבמרכז טבלת הליגה הספרדית.
בעונה הבאה דעכה הקבוצה, ולאחר תיקו עם קומפוסטלה ב-8 במרץ 1998, כשהקבוצה עמדה במקום ה-16, פוטר מרקוס מתפקיד המאמן.
בהמשך, באמצע עונת 1998/1999, התמנה למאמנה של סביליה, שהייתה אז בליגה השנייה, והוא הדריך אותה למקום הרביעי, דרכו הגיעה לפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה.
בפלייאוף גברה סביליה על ויאריאל בניצחון כפול והיא שבה לליגה הראשונה.
בעונה הבאה התקשתה סביליה בליגה הראשונה, והיא נותרה במקום האחרון החל מהמחזור העשירי ועד סוף העונה, ולכן היא ירדה חזרה לליגה השנייה.
מרקוס סיים את תפקידו כבר במרץ 2000.
באוקטובר 2000 הפך למאמנה של אתלטיקו מדריד, שגם היא הייתה בליגה השנייה, במטרה להשיבה לליגה הראשונה.
אף על פי שתחתיו עלתה הקבוצה מהמקום ה-19 למקום הרביעי, לאחר שני הפסדים רצופים באפריל 2001 פוטר מרקוס מתפקידו.
לקראת סוף עונת 2001/2002 הפך למאמנה של ריאל סרגוסה שמהליגה הראשונה, במטרה למנוע ממנה ירידה לליגה השנייה, אך הקבוצה תחתיו לא ניצחה באף משחק והיא ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-20 והאחרון בליגה.
לקראת סוף עונת 2004/2005 מונה לתפקיד המאמן בריאל ואיאדוליד שמהליגה השנייה, תחתיו סיימה הקבוצה את העונה במקום ה-6. באמצע עונת 2005/2006, לאחר שהקבוצה הידרדרה מהמקום השלישי למקום התשיעי בעקבות שלושה הפסדים רצופים, סיים את תפקידו.
בתחילת עונת 2006/2007 היה מאמנה של מאלגה, גם היא בליגה השנייה, אך כעבור עשרה מחזורים בלבד פוטר.
לקראת סוף עונת 2007/2008 קיבל את משרת המאמן בגרנדה 78 מהליגה השנייה, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצה להימנע מירידה לליגה השלישית והוא עזב את הקבוצה בסוף העונה.
אביו של מרקוס, מרקוס אלונסו אימס היה גם הוא כדורגלן, שתפקידו המרכזי היה כבלם בריאל מדריד במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בנו, מרקוס אלונסו מנדוסה, שיחק כמוהו במחלקת הנוער של ריאל מדריד, ונכון לעונת 2022/2023, הוא שיחק בברצלונה מהליגה הספרדית.
ב-9 לפברואר 2023 נפטר לאחר מחלה קשה.
אליפות הבית בליגה השלישית: 1990/1991
מרקולשט (ברומנית: Mărculești, ביידיש: מאַרקולעשט, ברוסית: Маркуле́шты, משם גם הכתיב "מארקולשטי") הוא יישוב קטן בעל מעמד של עיר במחוז (ראיון) פלורשט בחבל בסרביה, ברפובליקת מולדובה.
במקור בהקמתו בשנת 1837 היה יישוב יהודי שהתקיים עד להשמדת תושביו בעת שואת יהודי רומניה ב-8 ביולי 1941. בהמשך שימש המקום לגטו ליהודים מגורשים עד לשליחתם לגיא ההריגה במחנות וגטאות טרנסניסטריה.
הוקם מחדש עם תושבים חדשים אחרי מלחמת העולם השנייה על חורבות היישוב הקודם על ידי השלטונות הסובייטיים והחל משנת 1991 הוא חלק מרפובליקת מולדובה העצמאית.
על שטח 5 דונם משתרע בו בית עלמין יהודי עם כ־1,500 מצבות.
העיר מרקולשט שוכנת בגדה השמאלית של נהר ראוט, בדרך פלורשט-בלץ, במרחק 7 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר פלורשט ו-137 ק"מ צפונית-מערבית מבירת רפובליקת מולדובה, קישינב.
יישוב יהודי בימי רוסיה הצארית
היישוב מרקולשט הוקם ב-25 במאי 1837 בימי שלטון רוסיה הצארית על אדמות שהשתייכו לבעל האחוזות סמיון סטארוב, שנשא בתואר "איספרבניק של סורוקה".
הוא נועד להיות לנחלה חקלאית למתיישבים יהודים שבאו מפלך פודוליה והוחכר להם בהתחלה ל-12 שנה.
המתיישבים היהודים היו אמורים לעסוק בחקלאות והיו לצורך זה פטורים ל-25 שנה מגיוס לצבא הרוסי ולמשך 10 שנים פטורים ממסים.
בהתחלה שם ההתנחלות היה קוט או סטארובקה לפי שם בעל האחוזה.
בשנת 1861 הוא נרשם בתעודות תחת השם סטארובקה וכלל 70 משקים משפחתיים, 713 תושבים ושני בתי כנסת.
בשנת 1902 הוקם בו בית ספר יסודי יהודי.
ב-20 בדצמבר 1917 החטיבה האוקראינית 158 בנסיגה מלבוב (למברג) ביצעה פוגרום ביהודי מרקולשט.
המשך קיומו תחת שלטון ממלכת רומניה
בשנת 1918 היישוב יחד עם כל חבל בסרביה עבר לשליטת ממלכת רומניה.
ב-1919 חיו במקולשט כ-500 משפחות, מתוכן כ-20% עסקו בחקלאות.
פעלו ביישוב 5 "חדרים" ושני בתי ספר.
פעלו בו בנק עממי, קואופרטיב למלאכה, טחנת קמח מופעלת בקיטור, 7 בתי חרושת לשמן, בתי מלאכה תעשייתיים, בית ספר יסודי מעורב, ותיכון מעורב.
השואה: טבח יהודי מרקולשט בימי המשטר אנטונסקו והקמת הגטו
בשנת 1940 סופחה בסרביה ויחד איתה גם מרקולשט לברית המועצות במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית.
עם כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות כבעלת בריתה של היטלר על מנת לשחרר את בסרביה, פלש הצבא הרומני לבסרביה ביוני-יולי 1941 וכבש בחזרה את כל שטחה.
ב-8 ביולי 1941 לפי החלטות המשטר הצבאי-הפשיסטי של יון אנטונסקו אספו אנשי השלטונות הרומנים את כל התושבים, אלף יהודים, גברים, נשים וטף, אל שולי העיירה, ויחידה צבאית ירתה בהם למוות.
את גופות הקרבנות קברו בתוך חפירות שנחפרו נגד הטנקים.
לאחר מכן אורגן במקום גטו למגורשים יהודים שבו כונסו 11,000 בני אדם.
מפקד המחנה מרקולשט וסילה אגאפיה נשפט ביוני 1946 על ידי בית דין העם בבוקרשט.
מרקולשט החדשה תחת השלטון הסובייטי ובמולדובה העצמאית
בשלהי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944 נכבש האזור שוב על ידי ברית המועצות ושויך שוב לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית, חלק מברית המועצות.
הייושב הוקם מחדש ואוכלס על ידי הקבוצות האתניות שהיו הרוב בבסרביה - רומנים ורוסים.
בשנת 1952 הוא קיבל מעמד עיירה.
בעשבות התפרקות ברית המועצות, הפך המקום בשנת 1991 לחלק מרפובליקת מולדובה העצמאית.
בשנת 1994 הוא קיבל מעמד עיר.
מרקולשט הוא יישוב קטן מאוד בעל משאבים טבעיים, כולל שטח קטן של אדמות חקלאיות.
ישנם בו 1702.5 דונם אדמות חקלאיות, מתוכן 1484.7 דונם קרקעות ראויות לעיבוד ו- 21.78 דונם אדמות מרעה.
בתחום העיר פועלים חברת "מרולקשט-קומבי", המייצרת דשנים, בסיס הנפט "טירקס-פטרול", החברה "Iched - Group" העוסקת בלקיטת פירות וירקות ובעיבודם, חברת "תומאס" לסחר בחומרי בניין.
כמו כן פועלים ביישוב 6 מפעלים פרטיים.
על יד העיר עוברת מסילת ברזל, פסי הרכבת פלורשט-בלץ.
בקרבת העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי מרקולשט.
ההרכב האתני לפי נתוני המפקד בשנת 2004:
בשנת 2010 אוכלוסיית היישוב הייתה 2,100 תושבים, מתוכם 75% רומנים מולדובנים.
במרקולשט פועל בית ספר תיכון על שם וסילה אלכסנדרי עם 1,000 תלמידים, בית ספר מקצועי מקיף, עם 300 תלמידים וגן ילדים.
ביישוב קיים מרכז בריאות ובו רופא משפחה.
פועלים בעיר בית תרבות, ספרייה ולהקת פולקלור בשם "Floare de nu mă uita" ("פלוארה דה נו מה אויטה" ,השם הרומני לפרח "זכריני")
2015 - הסרט התיעודי Absent ("נעדר" - הפקה שווייצרית-אמריקאית-רומנית) של מתיו מישורי על גלגולי היישוב מרקולשט - הוצג בבכורה בפסטיבל לקולנוע "אסטרה" ברומניה
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרט "אסטרה" בעיר סיביו וגרם לחיזוק המאמצים לשימור בית הקברות היהודי המוזנח.
1983 - גרינער װינטער — מאַרקולעשט - מאת המשורר מאיר חרץ
מרקוס אאורליו די פאולו (בספרדית: Marcos Aurelio Di Paulo, 27 בספטמבר 1920 בבואנוס איירס שבארגנטינה – 28 בספטמבר 1996 בלאון שבמקסיקו) היה כדורגלן ארגנטינאי שנודע בשם מרקוס אאורליו.
מרקוס אאורליו שיחק במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 בעיקר כקשר ימני והוא אחד מהשחקנים הבולטים בהיסטוריה של קלוב לאון המקסיקנית.
בנוסף, שיחק במשך שנתיים בברצלונה הספרדית.
מרקוס אאורליו נולד בבואנוס איירס למשפחה ממוצא איטלקי.
אחת מרגליו הייתה קצרה יותר מהשנייה, מה שהוביל לכך שצלע, והוא כונה בשל כך "ברווז" (בספרדית: Pato).
בהגיעו לגיל 15 החל לשחק כדורגל.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של צ'קריטה ג'וניורס, קבוצה מעירו שהחלה לשחק בליגה הארגנטינאית הראשונה.
מרקוס אאורליו שיחק כקשר ימני והוא בלט ביכולת שלו לנוע עם הכדור ברגליו וכן ביכולת ההבקעה שלו, על אף ששחקני קישור מיעטו לכבוש שערים בתקופתו.
ב-1940, לאחר שהקבוצה ירדה לליגה השנייה, החל לשחק עם הקבוצה הבוגרת במשחקי הליגה ועזר לה לשוב לליגה הראשונה תוך שנה.
ב-1942 עזב את צ'קריטה והצטרף לוולס סארספילד, קבוצה נוספת מבואנוס איירס שהייתה בליגה השנייה באותן שנים.
כבר בעונתו הראשונה עמה עלה עם הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ב-1944 התחתן עם אשתו איריס קסנובס, אישה ממוצא קטלאני.
באוגוסט אותה שנה עזב את ארגנטינה ועבר, ביחד עם אנחל פרננדס, אנטוניו בטגליה ומיגל אנחל רוחילו, לקבוצה המקסיקנית קלוב לאון.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצתו החדשה ואף הבקיע את שערו הראשון במדיה, בניצחון 5-3 על אטלנטה.
מרקוס אאורליו השתלב היטב בקבוצתו החדשה.
שיא ההצלחה הגיע בעונת 1947/1948, בה, עם המאמן חוסה מריה קסוז'ו, היה מרקוס אאורליו חלק משמעותי בזכייתה הראשונה בהיסטוריה של לאון באליפות מקסיקו.
הוא כבש 19 שערים במהלך העונה, שני רק לאדלברטו לופס ברשימת כובשי הקבוצה.
בהמשך השנה זכה עם לאון באלוף האלופים לאחר ניצחון 1-0 על וראקרוס.
היכולת הטובה שהפגין מרקוס אאורליו משכה את תשומת לבה של ברצלונה הספרדית, שיצרה עמו קשר והציעה לו משכורת גבוהה מאוד ביחס למה שהרוויח במקסיקו.
בתחילת 1949, באמצע עונת 1948/1949 הן במקסיקו והן בספרד, עבר אליה והחל לשחק בקבוצה, אותה אימן אנריקה פרננדס האורוגוואי.
ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה בליגה הספרדית, במשחק בו ניצחה ברצלונה 3-1 את סלטה ויגו.
עד סוף העונה ערך 6 הופעות נוספות בליגה, מבלי להבקיע שער, וברצלונה זכתה באליפות הרביעית בתולדותיה.
בקיץ זכתה הקבוצה בגביע הלטיני, אם כי מרקוס אאורליו לא שותף בשני משחקי הטורניר.
בעונה הבאה החל למלא תפקיד משמעותי יותר.
הוא הבקיע 8 שערים ב-22 הופעות.
שערו הראשון היה בניצחון 10-1 על ז'ימנסטיק טרגונה ב-11 בספטמבר, ובהמשך גם כבש צמדים לרשתן של סביליה וריאל ואיאדוליד.
ברצלונה כשלה בליגה, החליפה את אנריקה פרננדס באמצע העונה והגיעה למקום החמישי בלבד.
עונת 1950/1951, בה פרדיננד דאוצ'יק הסלובקי החל לאמן את הקבוצה, הייתה הפורייה ביותר עבור מרקוס אאורליו, שכבש 10 שערים ב-27 משחקים בהם שותף.
העונה החלה עם צמדים בהפסד לאתלטיקו מדריד ב-17 בספטמבר 1950 ובקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו הביסה ברצלונה את יריבתה 7-2 שבוע מאוחר יותר, ב-24 בספטמבר.
ב-22 באוקטובר כבש צמד שלישי ואחרון בעונה זו, בניצחון 6-1 על ליידה, ואחד משני שעריו היה השער ה-1,000 שברצלונה כובשת בהיסטוריית הליגה.
כך שמו נחרט בהיסטוריית המועדון.
ברצלונה סיימה את עונה זו במקום הרביעי בליגה.
למרות ההצלחה האישית של מרקוס אאורליו, הגעגועים לאמריקה הביאו אותו ואת אשתו להחליט לחזור לשם, כשההתלבטות היא אם לחזור לארגנטינה או למקסיקו.
הוא עזב את ברצלונה באמצע 1951, שנה לפני סיום חוזהו בקבוצה.
למרות הצעות מקלוב אטלס ומפואבלה, שב מרקוס אאורליו לקבוצתו הקודמת, קלוב לאון.
שיבתו ללאון הייתה מוצלחת ומרקוס אאורליו ביסס את מעמדו כאחד מהשחקנים הטובים בהיסטוריה שלה.
בעונת 1951/1952, עם אנטוניו לופס הראנס הספרדי כמאמן ועם אנטוניו קרבחאל כשוער, זכה בפעם השנייה באליפות מקסיקו עם הקבוצה.
במהלך העונה הבקיע 11 ובכך היה המבקיע המוביל של הקבוצה.
בשלוש השנים הבאות חוותה הקבוצה דעיכה, לאחר שסיימה במקום השלישי, השמיני והרביעי בעונות שלאחר מכן.
בסוף העונה הבאה, בה הגיעה לאון למקום השלישי, פרש מרקוס אאורליו מכדורגל מקצועני.
הוא עבד כמאמן לפרקים קצרים בסלאיה ובסאן סבסטיאן.
מרקוס אאורליו נשאר בלאון עד מותו ב-1996, בהיותו בן 76.
מרקוס אלבק (בשוודית: Marcus Allbäck, נולד ב-5 ביולי 1973 בגטבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
לאלבק 74 הופעות ו-30 שערים במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף בחמישה טורנירים בינלאומיים.
אלבק החל את קריירת הבוגרים באורגריטה מליגת העל השוודית בשנת 1992. אלבק שיחק בהצלחה רבה במועדון זה עד לשנת 2000, למעט גיחות קצרות ללינגבי בולדקלוב השוודית ובארי האיטלקית, בהן לא הטביע חותם.
באורגריטה אלבק הבקיע בסך הכל 86 שערי ליגה בשתי הקדנציות בקבוצה, והוכתר כמלך השערים של הליגה בשנת 1999, לאחר שהבקיע 15 שערי ליגה.
בעונת 1999/00 שיפר את מאזנו ל-16 שערים אך לא סיים את העונה כמלך השערים, וזכה עם אורגריטה בגביע השוודי, לאחר ניצחון בגמר על א.י.ק סולנה.
לאחר הזכייה בגביע השוודי, חתם אלבק בהירנביין ההולנדית, שם שיחק שתי עונות והבקיע בהן 25 שערי ליגה.
בקיץ 2002 נמכר אלבק לאסטון וילה תמורת שני מיליון לירה שטרלינג.
אלבק לא השתלב היטב באסטון וילה, כאשר הועדפו עליו החלוצים חואן פאבלו אנחל ודריוס ואסל, וכעבור שתי עונות עזב את המועדון לאחר 35 הופעות בלבד, ונמכר להנזה רוסטוק מהבונדסליגה, בה שיחק עונה אחת, הבקיע ארבעה שערי ליגה, ונשר עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה.
קופנהגן, והחל תקופת שיא נוספת בקריירה שלו, כאשר שיתף פעולה במועדון עם החלוץ הדני ייספר גרונקיאר.
בעונתו הראשונה במועדון הבקיע 15 שערי ליגה, וזכה עם הקבוצה באליפות, ובכרטיס לליגת האלופות, לראשונה בתולדות המועדון.
בנובמבר 2006, בעונתו השנייה במועדון, הבקיע אלבק את השער הראשון אי פעם של פ.צ.
קופנהגן בליגת האלופות, שהיה שער ניצחון מפתיע מול מנצ'סטר יונייטד, ועד לסיום שלב הבתים הבקיע שני שערים נוספים, אך קבוצתו הודחה כבר בשלב זה על אף שצברה שבע נקודות.
בליגה הבקיע אלבק 11 שערים באותה עונה, וזכה באליפות נוספת, ושנייה ברציפות.
בתום עונה זו נבחר אלבק כשחקן השנה של פ.צ.
במוקדמות ליגת האלופות לעונת 2007/08, פגשו קופנהגן ואלבק את בית"ר ירושלים.
עונה זו הייתה האחרונה של אלבק בקבוצה, בה הבקיע שמונה שערי ליגה, וסיים עם קופנהגן במקום השלישי.
בקיץ 2008 חזר אלבק למועדון נעוריו אורגריטה, ששיחק אז בליגת המשנה השוודית.
בעונת החזרה שלו למועדון, הוא הבקיע חמישה שערים, ועלה ליגה.
בעונת 2009/10 הבקיע אלבק שלושה שערים, ואורגריטה נשרה שוב.
לאחר ירידת הליגה, הצהיר אלבק על פרישה ממשחק פעיל בקיץ 2010. בשנת 2011 חזר אלבק להופעה בודדת במדי אורגריטה, כאשר נכנס כמחליף במשחק ליגה בדקה ה-69.
אלבק ערך את הבכורה בנבחרת שוודיה בנובמבר 1999 במשחק ידידות מול נבחרת דרום אפריקה.
אלבק זומן לסגל שוודיה ליורו 2000 בו סיימה שוודיה אחרונה את שלב הבתים עם נקודה אחת, אך לא שיחק אפילו דקה.
אלבק זומן לסגל השוודי למונדיאל 2002, לאחר שהבקיע חמישה שערים במוקדמות מונדיאל 2002, אך בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים לא פתח.
במשחק השלישי בתיקו 1-1 מול נבחרת ארגנטינה פתח אלבק ושיחק מחצית אחת.
בשמינית הגמר, בה הודחה שוודיה על ידי נבחרת סנגל לאחר הפסד 2-1 בהארכה, פתח אלבק והוחלף בדקה ה-65 במצב של 1-1.
במוקדמות יורו 2004 הבקיע אלבק חמישה שערים.
ביורו 2004 עצמו נכנס אלבק כמחליף בכל שלושת משחקיה של שוודיה בשלב הבתים, והבקיע את השער החמישי בניצחון 5-0 על נבחרת בולגריה.
שוודיה העפילה לרבע הגמר, בו הודחה בבעיטות הכרעה על ידי נבחרת הולנד.
אלבק לא שיחק במשחק זה.
במונדיאל 2006 אלבק נכנס כמחליף בשני משחקיה הראשונים של שוודיה בשלב הבתים.
במשחק השלישי, מול נבחרת אנגליה, שהתקיים לאחר ששתי הנבחרות הבטיחו מעשית את עלייתן לשמינית הגמר, פתח אלבק בהרכב, והבקיע שער שהשווה את התוצאה במשחק ל-1-1. תוצאת הסיום במשחק זה הייתה 2-2, אלבק הוחלף בדקה ה-75. בשמינית הגמר, בה הפסידה שוודיה 2-0 לנבחרת גרמניה, נכנס אלבק כמחליף.
במוקדמות יורו 2008 הבקיע אלבק שישה שערים, והיה בכושר שיא, במקביל לכושרו באותה תקופה בפ.צ.
אחד מהשערים היה שער ביזארי בניצחון 5-0 על נבחרת איסלנד.
שחקן איסלנדי מסר לאלבק את הכדור מאחר שחשב שהשופט שרק לבעיטה חופשית לטובת שוודיה, אך השופט לא שרק ואלבק ניצל את המסירה כדי להבקיע.
עם זאת, ביורו 2008 עצמו, אלבק שיחק רק 11 דקות, בהפסד 2-0 לנבחרת רוסיה במחזור האחרון בשלב הבתים, שבסיומו הודחה שוודיה מהטורניר.
לאחר יורו 2008, פרש אלבק מהנבחרת, לאחר שערך 74 הופעות במדים הלאומיים והבקיע 30 שערים.
אלבק שימש פרשן בטלוויזיה השוודית במשחקי גביע הקונפדרציות 2009.
בין השנים 2009 ו-2016 עבד אלבק בנבחרת שוודיה כמנהל שחקנים.
מלך השערים של ליגת העל השוודית: 1998/99
מרקוס אלונסו מנדוסה (בספרדית: Marcos Alonso Mendoza; נולד ב-28 בדצמבר 1990 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן השמאלי והבלם בקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה.
הוא גדל במחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בשנת החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ב-22 בפברואר 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לאלקורקון במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה ערך אלונסו 11 הופעות ליגה.
ב-16 בדצמבר 2009 הבקיע אלונסו את שער הבכורה שלו בקבוצה בדקה העשירית, בניצחון 2–3 על אוניברסידד לאס פאלמס במסגרת המחזור ה-16 בליגה.
ב-4 באפריל 2010 ערך אלונסו את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את גונסאלו היגוואין בדקה ה-90 בניצחון 0–2 על ראסינג סנטנדר במסגרת המחזור ה-30 בליגת העל הספרדית.
בסך הכל ערך אלונסו 28 הופעות ליגה בקבוצת המילואים בעונת , בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-27 ביולי 2010 חתם אלונסו בבולטון וונדררס מהפרמייר ליג.
ב-24 באוגוסט ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על סאות'המפטון במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-1 בינואר 2011 ערך מנדוסה את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לליברפול במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
הוא ערך בעונתו הראשונה במועדון ארבע הופעות ליגה.
גם בעונת קיבל אלונסו דקות משחק מעטות, וערך חמש הופעות ליגה בלבד.
ב-31 במרץ 2012 הבקיע אלונסו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-80 בניצחון 2–3 על וולברהמפטון וונדררס במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
העונה הסתיימה בירידת המועדון לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ליגת המשנה האנגלית.
בעונת ערך אלונסו 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בולטון וונדררס סיימה במקום השביעי בליגה.
ב-16 בפברואר 2013 הורחק אלונסו לראשונה בקריירה, לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני בדקה ה-79 בתיקו 1-1 נגד נוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור ה-32 בליגה.
ב-31 במאי 2013 חתם אלונסו לשלוש עונות בפיורנטינה מהסרייה א' בהעברה חופשית.
ב-26 באוגוסט ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בניצחון 1–2 על קטניה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-19 בספטמבר ערך מנדוסה את הופעת הבכורה שלו במפעל אירופי, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–3 על פאסוס די פריירה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת .
בסך הכל ערך אלונסו שלוש הופעות ליגה וחמש הופעות בשלב הבתים של הליגה האירופית בחצי העונה הראשונה שלו במועדון.
ב-30 בדצמבר 2013 הודיע גוסטבו פוייט, מאמנה של סנדרלנד מהפרמייר ליג, כי אלונסו יצטרף למועדון ב-1 בינואר 2014 בהשאלה עד לסוף העונה.
ב-7 בינואר 2014 ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על מנצ'סטר יונייטד במסגרת המשחק הראשון בשלב חצי הגמר של גביע הפוטבול ליג.
ב-11 בינואר ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–4 על פולהאם במסגרת המחזור ה-21. ב-2 במרץ שיחק אלונסו 90 דקות בהפסד 1–3 למנצ'סטר סיטי בגמר גביע הפוטבול ליג.
אלונסו ערך 16 הופעות ליגה בחצי העונה שלו במועדון, ועזר לו לסיים במקום ה-14 בליגה.
ב-22 במרץ הורחק אלונסו לאחר שספג כרטיס צהוב שני בהפסד 0–2 לנוריץ' סיטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
לאחר חזרתו לפיורנטינה, החל אלונסו לצבור דקות משחק רבות.
ב-16 באוגוסט 2014 הבקיע אלונסו את שער הבכורה שלו במועדון, שער ניצחון בדקה ה-69 בניצחון 1–2 על ריאל מדריד במשחק ידידות.
ב-21 בינואר 2015 הורחק אלונסו לראשונה במדי פיורנטינה, כשקיבל כרטיס צהוב שני בדקה ה-84 בניצחון 1–3 על אטאלנטה במסגרת שמינית הגמר של הגביע האיטלקי.
ב-19 במרץ הבקיע אלונסו את שער הבכורה הרשמי שלו במועדון, שער בדקה ה-18 בניצחון 0–3 על רומא במסגרת משחק הגומלין בשלב שמינית הגמר של הליגה האירופית לעונת .
פיורנטינה הגיעה עד לשלב חצי הגמר של הטורניר, בו הודחה על ידי סביליה, שזכתה בו לבסוף.
ב-24 במאי הבקיע אלונסו את שער הבכורה שלו בסרייה א', שער ניצחון בדקה ה-78 בניצחון 2–3 על פלרמו במסגרת המחזור ה-37 בליגה.
בסך הכל ערך אלונסו 22 הופעות ליגה בעונת , בה סיימה פיורנטינה במקום הרביעי בליגה.
בעונת ערך אלונסו 31 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים, והגיע עם פיורנטינה עד לשלב 32 הגדולות של 2015/2016, בו הודחה על ידי טוטנהאם הוטספר.
בתחילת עונת ערך אלונסו שתי הופעות ליגה נוספות.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם אלונסו על חוזה לחמש שנים בצ'לסי מהפרמייר ליג.
ב-20 בספטמבר ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 120 דקות בניצחון 2–4 על לסטר סיטי בהארכה במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
ב-24 בספטמבר ערך אלונסו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשהחליף את ססק פברגאס בדקה ה-55 בהפסד 0–3 לארסנל במסגרת המחזור השישי
ב-2 בספטמבר 2022 חתם אלונסו בקבוצת הכדורגל ברצלונה מהלה ליגה.
כבש את שער הבכורה מול אספניול .
ב-28 באוגוסט 2024 חתם אלונסו בסלטה ויגו לעונה אחת.
סבו של מרקוס, מרקוס אלונסו אימס, היה גם הוא כדורגלן, שתפקידו המרכזי היה כבלם בריאל מדריד במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. אביו, מרקוס אלונסו פניה, גדל כמוהו במחלקת הנוער של ריאל מדריד, ושיחק כקיצוני בעיקר באתלטיקו מדריד ובברצלונה.
ב-2 במאי 2011 נעצר אלונסו בעקבות מעורבותו בתאונת דרכים במדריד.
הוא נהג ברכב שהתנגש בחומה, מה שגרם למותה של אחת הנוסעות ברכב, נערה בת 19. מחקירת התאונה עלה כי אלונסו נהג במהירות של 112.8 קמ"ש בכביש רטוב שהמהירות המותרת בו הייתה 50 קמ"ש, וכי הייתה לו רמת אלכוהול בדם של 0.93 מ"ג/ליטר.
בחודש פברואר 2016 נשפט אלונסו למאסר של 21 חודשים - אך עונשו שונה במקום - לקנס כספי בלבד של 61,000 אירו ביחד לצד שלילת רישיון הנהיגה לשלוש שנים וארבעה חודשים.
מרקוס אנטוניוס יוליאנוס (Marcus Antonius Julianus) היה פרוקוראטור (משגיח, נציב) ביהודה בשנת 70 לספירה, בזמן המרד הגדול של יהודי ארץ ישראל ברומא.
יוליאנוס קיבל את תפקיד המשגיח במקום קודמו, גסיוס פלורוס, שלא מנע את התפרצותו של העימות עם היהודים.
אולם גם יוליאנוס נכשל בעצירת המרד מלהפוך למלחמה.
ייתכן שמרקוס אנטוניוס יוליאנוס היה קרוב משפחתו של מרקוס אנטוניוס פליקס, הנציב ביהודה בין השנים 52–58.
יוסף בן מתתיהו מציין את שמו של מרקוס אנטוניוס יוליאנוס בין "ששת בכירי המפקדים" של טיטוס במצור על ירושלים (70), אותם הוא כינס בט' באב כדי לדון בשאלת גורלו של בית המקדש.
חמשת האחרים היו מפקדי לגיונות הצבא ואילו אנטוניוס יוליאנוס היה "הפרוקורטור של ארץ יהודה".
מאחר שעל פי דברי יוספוס, היו הרבה סופרים שעסקו במלחמה היהודית ברומאים, מתקבל על הדעת שאחד מהם היה אנטוניוס יוליאנוס, הפרוקוראטור של יהודה בזמן המרד, שניתן לזהות אותו עם אותו "אנטוניוס יוליאנוס", שהסופר מינוקיוס פליקס ציין שכתב חיבור היסטורי הנוגע ליהודים או למלחמתם.
מרקוס חאבייר אקוניה (בספרדית: Marcos Javier Acuña; נולד ב-28 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי בריבר פלייט מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת ארגנטינה.
הוא החל את קריירת הספורט שלו במועדון דון בוסקו בעיר הולדתו.
באותו זמן הוא שיחק כקשר אחורי שמאלי.
הביצועים הטובים שלו משכו את תשומת לבם של סקאוטים שהזמינו אותו לערוך בדיקות במועדונים שונים בבואנוס איירס.
כך, בגיל 13 הוא ניסה לעבור ללא הצלחה לבוקה ג'וניורס וסן לורנסו דה אלמגרו.
ארבע שנים לאחר מכן הוא ניסה לעבור לקילמס, ריבר פלייט וטיגרה לפני שבסופו של דבר נלקח על ידי פרו קאריל אואסטה.
אחרי כמה עונות בקבוצת המילואים של פרו, הוא הועלה לקבוצה הראשונה.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בשנת 2009 במשחק ליגת המשנה תחת המאמן חוסה מריה ביאנקו.
כבר בעונת 2013/2014 הוא בלט ביכולתו לסייע לעמיתיו.