tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככלל, נחשב התיאור שבמשנה, למרות החלקים בו השנויים במחלוקת, כנאמן יותר, וכתבי פלביוס משמשים כמידע משלים על גביהם
בית המקדש אמנם חרב, אך הוא לא חלף מהתודעה היהודית, ואף מזו הנוכרית.
מסורות שונות לגבי מיקום שלל חלקים מהמקדש שרדו במדרשים, וכן בעדויותיהם של נוסעים ועולי רגל.
עם כל הבעייתיות של הסתמכות על מסורות, במיוחד כאלו שנכתבו לעיתים מאות שנים לאחר המאורע, הן עדיין בעלות משקל ניכר בדרך לקביעת מיקום בית המקדש.
מסורות המזהות את כותלי הר הבית
המדרש, בשיר השירים רבה, מספר:
אמנם, מתוך דברי המדרש, נראה סביר כי המדובר בכותל ההיכל או העזרה, אך אלו לא שרדו, והמסורת היהודית קשרה מדרש זה עם כותלו המערבי של הר הבית, ובמשך דורות רבים, היו היהודים מתפללים מול כותל זה וראו בו עדות להבטחה זו.
עם זאת, ישנם מקורות נוספים בהם הר הבית כולו נקרא בשם "מקדש", כמו כן שערי חולדה המוזכרים במדרש אינם שערי העזרה, אלא שערי הר הבית, כך שנראה שהמדרש אכן מתייחס לכותל החיצוני.
נראה כי מאמרו של רבי אחא במדרש תנחומא שהוסיף על דברי רבי אלעזר בן פדת שהשכינה נמצאת במקום המקדש, נועד לצמצם ולא להרחיב את מקום השכינה.
כאשר אמר "אין השכינה זזה מכותל מערבי של בית המקדש" לא הייתה כוונתו לכותל המערבי של הר הבית, ולא לחומת העזרה המקודשת ממנו שאורכה קל"ה אמה, ולא לכותל החיצון של ההיכל שאורכו 70 אמה, אלא לכותל המערבי של קודש הקדשים שאורכו 20 אמה, הסמוך לאבן השתייה.
ישנן כתריסר שיטות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש.
על אף שהשיטות השונות חולקות זו על זו לגבי המיקום המדויק של קודש הקודשים, מידת האמה, והכיוון אליו היה מכוון בית המקדש, הרי שרב הדומה על השונה.
נהוג לחלק את השיטות לפי המקום בו הן ממקמות את בית המקדש ביחס לכיפת הסלע:
שיטות אלו נחלקות לשלוש, כאשר האחת מזהה את הסלע שתחת כיפת הסלע כאבן השתייה, השנייה מזהה את הסלע כיסוד המזבח, ואילו השלישית מזהה את כיפת הסלע כמקום בית המוקד בצפון העזרה.
מזהות את בית המקדש מצפון לכיפת הסלע.
מזהות את מקום המקדש דרומית לרחבה עליה עומדת כיפת הסלע.
כפי שצוין לעיל, מסורות יהודיות, נוצריות ואסלאמיות רבות שנים זיהו את הסלע שתחת כיפת הסלע כמקום קדוש.
המסורת היהודית, כפי שהביאהּ הרדב"ז, מיחסת את הסלע כאבן השתייה המוזכרת בחז"ל שעליה עמד קודש הקודשים, שיטה דומה לזאת, בעיקר של הרב שלמה גורן, מזיזה את מקום המקדש בכ-50 מטר מערבה, כיוון שלשיטתו הסלע הוא חלק ממזבח העולה.
קודש הקדשים היה במקום כיפת הסלע
שיטה זו היא העתיקה והרווחת מבין השיטות, ונתמכת על ידי מרבית החוקרים ואנשי ההלכה עד היום.
המקור הקדום ביותר המסייע לקביעת מקום אבן השתייה כמקומו של קודש הקודשים הוא עדותו של הנוסע מבורדו, שכתב בשנת 333: "יש כאן שני פסלים של הדריאנוס ולא הרחק מהם אבן מנוקבת שאליה היהודים באים כל שנה ומושחים אותה בשמן, מתאבלים, קורעים את בגדיהם ומפליגים לדרכם".
תיאור זה, של אבן מנוקבת, מתאים לסלע אשר כיפת הסלע בנויה על גביו, אשר בו חור עגול ותחתיו מערה.
ההיסטוריון הנוצרי Eutychius מתאר בשנת 876 כיצד סופרוניוס, בישוף ירושלים, הראה לעומאר בן אל-ח'טאב את הסלע במקום בו היה קדש הקדשים, עליו בנו אחר כך את הכיפה המפורסמת.
במקורות ערביים ישנו סיפור כיצד יהודי מומר בשם כעב אבו יצחק יעץ לעומאר לבנות מסגד מצפון לצ'חרה (לסלע אין שם מיוחד בערבית, ומשמעות שמו היא 'סלע') כדי שיתפללו למקום שאליו פונים היהודים וגם אל מכה.
ההיסטוריון הארמני Sebeos כתב במאה השביעית בספרו שעם כיבוש ירושלים על ידי הערבים, תכננו היהודים לבנות מחדש את בית המקדש.
הם מצאו את מקום קדש הקדשים ובנו בניין עם במה כדי להתפלל שם.
אבל הישמעאלים, שקינאו בהם, גרשו את היהודים משם ועשו אותו מקום תפילה לעצמם.
רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, כותב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כיפה גדולה על מקום המקדש.
כן מעיד גם ר' פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו.
בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן.
בין השאר הוא כתב "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאד".
יש המוצאים אף בדברי המדרש ראיה למיקומו של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע:
המקור הראשון בו נושא מיקום המקדש וגבולותיו נידון בצורה הלכתית מסודרת הוא שו"ת הרדב"ז, שהיה רבה של צפת במחצית השנייה של המאה ה-16:
בתשובתו, מתחיל הרדב"ז בקביעה ש, ולבסוף פוסק .
זאת על אף תמיהתו שהתיאור המופיע במשנה שאבן השתייה גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות, אינו תואם לכאורה את המציאות בזמנו, שכן המוסלמים מדווחים שהיא גבוהה מהקרקע שלוש קומות.
הוא מעלה השערה שקרקעית המקדש הושחתה והונמכה במהלך החורבן ואף מספר כי שמע שהמלכים שעברו חפרו למצוא את יסוד האבן ולא מצאו, ולכן עתה היא גלויה.
מכאן ממשיך הרדב"ז ועורך סקירה של הר הבית, תוך חישוב המרחק של כל חומה, עליותיה ופתחיה, ממקום קודש הקדשים, ודן בשאלה האם הם נמצאים בתוך התחום המקודש ואסורים בכניסה, או מחוץ לתחום המקודש ומותרים.
תשובתו של הרדב"ז נחשבת לאבן היסוד בנוגע לעיסוק ההלכתי בהר הבית, וכל הבאים אחריו נדרשו לדבריו.
עם זאת, קריאה פשוטה של דבריו מעלה כמה וכמה נקודות תמוהות:
מצד אחד הוא מכליל את מסגד אל-אקצא (מדרש שלמה, בלשונו) בתחום המקודש, ומצד שני הוא כותב כי הוא רחוק מכדי להיכלל בתחום זה.
הרדב"ז כותב שהשער הקרוב ביותר למקום כיפת הסלע הוא "הפתח הקטן אשר משמאל לבאב אל קטאנין".
שער מוכרי הכותנה מוכר לנו, ועומד עד היום, ומשמאלו נמצא באב אל מטהרה - שער המרחץ המכוּון ישר מול כיפת הסלע, כי אדם הנכנס להר הבית דרך שער מוכרי הכותנה ימצא את כיפת הסלע מעט לימינו ומשמאל לשער.
למרות כל התמיהות, רוב העוסקים בנושא נוטים לקבל את המסורת אותה מביא הרדב"ז, ומזהים את אבן השתייה בתור קרקע קודש הקדשים.
כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש.
אל פסיקתו של הרדב"ז מצטרפת גם פסיקתו של הב"ח: .
ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן
לעדויות ולמסורות הקדומות, ולפסיקתו של הרדב"ז, נוספת ראייה טופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן אותה פרסם בספרו "חצרות בית ה'".
הרב קורן מוכיח כי טופוגרפית מיקומו של קודש הקודשים חייב להיות במקומה של כיפת הסלע, זאת על פי התיאוריים מהמשנה כי קודש הקודשים הוא הנקודה הגבוהה ביותר טופוגרפית בהר, ובבחינת מבנה ההר אין אפשרות למקם את מקום קודש הקודשים שלא במקום כיפת הסלע.
עם זאת, כאן לא תמו המחלוקות, שהרי כדי לקבוע את מקום המקדש, אין די בנקודת אחיזה בודדת שעליה ניתן להרכיב את תוכנית המתאר של בית המקדש, שהרי כמה שאלות נותרו ללא מענה: לאיזה כיוון נטה בית המקדש?
האם הוא הקביל לכותל המערבי או למזרחי, או שמא הוא מקביל למזרח האסטרונומי?
מהו גודל האמה, מידת היסוד החשובה ביותר לעניין זה?
מהי נקודת העיגון המדויקת על גבי הסלע, שחשוף בחלק גדול בהרבה מאשר בזמן המקדש?
טכנית, מתפלגת שיטה זו לכמה שיטות משנה:
שיטתו של הרב זלמן מנחם קורן, המובאת בעיקר בספריו "חצרות בית ה'" ו"ועשו לי מקדש", היא כי אורכה של האמה הוא 57.4 ס"מ, קודש הקדשים הוא על גבי הסלע, והמקדש נוטה למזרח האסטרונומי.
לפי שיטה זו, הכותל המערבי עומד בקצה המדויק של המתחם המקודש.
נקודת הקושי בהנחה זו היא העובדה שמרחיבי המתחם, כנראה הורדוס, הרסו את הכותל המערבי רק על מנת לשחזרו, ולא הותירוהו כמו את הכותל המזרחי.
שיטתו של לין ריטמאייר, גורסת כי אורך האמה הוא 52.5 ס"מ (אורכה של האמה המצרית המלכותית), וקדש הקדשים ממוקם על גבי הסלע.
הקשיים בשיטת קורן אינם קיימים, אבל[דרושה הבהרה] לא ייתכן שחצר הר הבית המערבית הגיעה עד כיפת הסלע כי הר הבית היה מיעוטו מן המערב, כדקיימא לן.
שיטתו של צ'ארלס וורן ממקמת את קדש הקדשים דרומית מערבית לסלע.
מטרתו של וורן היא להתאים את מקום המזבח מעל אחד מבורות המים שבהר הבית, שלדעתו הוא בור ה"שיתין", וקבע שהמזבח היה ליד הקצה הצפון מערבי של מנהרת בור מספר 5. לדבריו של וורן מסורת ברוח זו שמע מזקני ירושלים.
ככל הנראה, שתי האבנים הענקיות שיסדו הבונים בדרום שער וורן מעידות כי שם היה עומד הכותל החיצון של ההיכל כנגדן.
והסלע הבולט ליד הפינה הדרומית מזרחית של הרמה המרוצפת מזהה את לשכת הנזירים, שהייתה ללא רצפה (כלים, ו).
ליתר דיוק, ניחן לזהות את קירות לשכת דיר העצים בקצה המזרחי של מנהרת בור מספר 5. יש לציין שוורן עצמו בספרו לא שולל את אפשרות מיקום המקדש בכיפת הסלע לחלוטין.
מזבח העולה היה במקום כיפת הסלע
החוקרים הממקמים את מזבח העולה על גבי הצ'חרה, מזהים את 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז דם הקורבנות.
טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה.
ב-1911 טען מונטגיו פארקר כי הוא פתח את הבור וכי עומקו לא עלה על 25 ס"מ, אך רבים מפקפקים במהימנותו של פארקר.
הרב שלמה גורן הוא הדובר המרכזי של שיטה זו, שנוסחה בספרו "הר הבית".
לדבריו אורך האמה הוא 58 ס"מ, המקדש ניצב למזרח האסטרונומי, וה"שיתין", ניצבים מעל החור שבסלע.
לשיטה זו, חישוב טופוגרפי של ההר מביא למסקנה שקדש הקדשים מצוי מעל אמצע העמק, עובדה המצריכה עבודות פילוס עצומות ומיותרות שלא נשאר מהן זכר.
שיטת פני המקדש לצפון מזרח
תאוריה זו הוצעה לראשונה על ידי גל ערמון ב-2021 כאשר פרסם מאמר בנושא.
שיטתו מבוססת על מיקום קודש הקודשים על אבן השתייה כמסורת המקובלת.
עם זאת, לשיטת ערמון פני המקדש היו מכוונים לצפון מזרח (אזימוט 62) ולא למזרח המוחלט (אזימוט 90).
לדבריו, בורות המים 2 ו-34 נמצאים בדיוק בלשכת המצורעין בה היה מקווה.
כמו כן, פסגתו הצפונית של הר הזיתים הנקראת כרם א-ציד זוהתה על ידי פרופ' מנשה הראל כהר המשחה כיוון שממנה ניתן לראות את התחנה הבאה של הדלקת המשואות (בראש חודש) הסטרבא.
בנוסף, לדברי ערמון מתחת לשער הרחמים נמצא שער המזרח (הנקרא שער שושן) אשר היה מכוון בדיוק מול קודש הקודשים כאשר הוא מתבסס על הזיהוי כי בתחתית שער הרחמים אותר ראש קשת קדום.
תאוריה זו הוצעה לראשונה על ידי אשר קאופמן ב-1975, ומאז הוא פרסם מספר מאמרים בנושא.
שיטתו מבוססת על הטענה כי קודש הקודשים ממוקם במקומה של כיפה פרוצה הממוקמת מצפון לכיפת הסלע ומכונה "כיפת הרוחות".
ברצפתה של כיפה זו חשוף סלע ההר הטבעי, ולדברי קאופמן זהו מקום "אבן השתייה".
בנוסף, לדברי קאופמן מתחם ההר אינו מרובע בן 500 אמה על 500 אמה, אלא מתחם טרפזי בעל צלעות עקומות ולא ישרות, מטעמים שונים, ששטחו הכולל 250,000 אמות מרובעות.
כמו כן סבור קאופמן כי שער הרחמים הוא שער המזרח של הר הבית.
הקושי הגדול ביותר בשיטת קאופמן הוא התעלמותו מפני השטח ומגובהו של הסלע ב"כיפת הסלע".
רבי אשתורי הפרחי, מחבר ספר "כפתור ופרח" היה בירושלים בשנת 1313 וניסה להעריך את התחום בו מותר ליהודים להיכנס להר הבית.
וכך הוא כתב: "מכל מקום, צריכים אנו לדעת גדר וגבול מקום אסור והחיוב להיכנס היום שם בבית הקדוש (בית המקדש).
מכאן הוא עובר לתיאור מקומו של "שער שושן" שעל פי חז"ל הוא מכוון בדיוק מזרחית למקום המקדש.
הוא כתב כי היום ניתן לראות היכן היה "שער שושן" וכך מובא בספרו: "מכל זה יראה כי מה שאנו רואים היום בזמננו זה מהכותלים העומדים האלה, שהם כותלים מחומת הר הבית.
עד היום ניכר שער שושן למזרח והוא סגור אבני גזית.
ואם תחלק זה הכותל לשלושה חלקים, יהיה זה הפתח הראשון מצד קרן מזרחית דרומית" (פ"ב).
הוא ממשיך בתיאור: "ולצפון, הפתח הסגור אשר במזרח, שאמרנו עליו שהוא "שער שושן", כמטווחי קשת יש בכותלו שני שערים גבוהים מאד בכיפות בחוץ ודלתותיהם ברזל והם סגורים לעולם, וקורים להם ההמון "שערי הרחמים"".
לדעתו, אלה השערים המוזכרים במסכת סופרים (פ"ב) שבנה שלמה המלך אחד לחתנים ואחד לאבלים ומנודים ובשבת היו מתקבצים יושבי ירושלים ועולין להר הבית ויושבים בין שערים הללו כדי לגמול חסדים זה לזה, ושמה זה קורים להם שערי רחמים.
הוא מסיים את דיונו שהיום "נוכל להתקרב לעניין התפילה עד אותם הכתלים...
וכבר בקש מהאל יתברך שלמה בתפילתו שתקובל תפילת המקום ההוא" .יוסף רופא במאמרו מקום מקדשנו - איתור בית-המקדש בדרומה של רחבת הר-הבית סבור כי "כמטחווי-קשת" הוא מרחק שבין 150 מטר ל-200 מטר.
הוא נעזר מאזכור אחר של מונח זה בחברון, בהקשר לאתרים הידועים בימינו, ושם הוא מדד ומצא כי המרחק הוא כ- 90 מטרים.
עם זאת במקרה של תיאורו של ר' אשתורי הפרחי הוא מגיע למסקנה כי "כמטחווי-קשת" הוא לא פחות מ-160 מטר.
לפי עדותו של ר' אשתורי הפרחי, כי שער-שושן נמצא בשליש הדרומי של החומה המזרחית של רחבת הר-הבית, דהיינו בתוך 155 המטרים הדרומיים של החומה המזרחית של רחבת הר-הבית (כי אורכה הכולל של חומה זו הוא 465 מטרים).
מכאן מסיק רופא כי אמצעיתו של שער-שושן נמצא בנקודה המצויה במרחק 135 מטר מצפון לקרן הדרומית-המזרחית של חומת רחבת הר-הבית.
נקודה זו בחומה המזרחית מצויה באותו מרחק עצמו, 135 מטר, מדרום למגרעת-הדומה הסמוכה לשער-הלוויות ("באב-אל-גנאיז" בערבית) ו- 180 מטר מדרום לאמצעיתם של שערי-הרחמים (באב-אל-רחמא", בערבית).
מסקנתו היא כי "בית-המקדש" היה מדרום לכיפת הסלע.
אולם, חוקרים אחרים טענו שאין כל ראיה כי רבי אשתורי הפרחי אכן התכוון לכך, מאחר שרבי אשתורי אינו מתאר כלל את הנמצא בתוך הר הבית, אלא רק את החומה החיצונית.
החומה החיצונית בצד המזרחי, היא גם חומת העיר העתיקה, ואם נתייחס לשער שושן כנמצא בשליש החומה, הרי שדברי רבי אשתורי מתאימים דווקא לשיטה המרכזית ולא לשיטה הדרומית.
אמנם מנגד, אם רבי אשתורי אכן ראה כי שער שושן נמצא כנגד כיפת הסלע לא היה צריך לחלק את הכותל המזרחי לשלושה חלקים ולקבוע כי השער היה נמצא בשליש הדרומי, אלא היה מציין שהוא מכוון כנגד כיפת הסלע.
וסביר להניח ששיטתו איננה שונה משיטת צ'ארלס וורן כי מקום המזבח נמצא בדרום כיפת הסלע שהייתה בצפון העזרה במקום בית המוקד.
שיטה זו מתאימה לתיאור של יוסף בן מתתיהו שלא הרחק מהסטיו המלכותי והעמודים, נמצאים שלטי האזהרה לזרים התלויים על הסורג, ומשם מתחילה העלייה בחיל לעזרה הדרומית וכבש המזבח.
יוספוס אומר כי היקף המתחם שבנה הורדוס כולל מצודת אנטוניה היה 1200 מטרים (six furlongs) בלבד.
כשיטה זו, סבור גם הרב אב"י סילבצקי מישיבת מרכז הרב שכתב מאמר מקיף התומך בשיטה הדרומית ומוכיח שכן שיטת הכפתור ופרח.מנגד, ישנם מספר קשיים באשר לעדותו של הכפתור ופרח, כפי שהיא מופיעה לפנינו בספרו.
הראשון הוא שבפועל כיום לא ידוע על שער כלשהו בחומת הכותל המזרחי הנמצא באזור השליש הדרומי של הכותל.
בנוסף לכך, הכפתור ופרח עצמו נוקט כדעת הרמב"ם שהכותל הדרומי של הר הבית היה הרחוק ביותר ממקום המקדש, דבר שאינו עולה בקנה אחד עם עדותו של הכפתור ופרח שקדש הקדשים היה בדרום הר הבית.
גם זיהויו את השערים שבכותל הדרומי עם שערי חולדה שמימי בית המקדש השני קשה להלימה, ומנוגד למקובל בקרב חוקרי הר הבית ששערי חולדה, כמו כל מתחם הר הבית המקודש, היו צפוניים מאלו הנראים היום, שהם מעשה ידי פועליו של הורדוס שהוסיף על רחבת הר הבית מדרום, מצפון וממערב.
לאור קשיים אלו, וקשיים נוספים, יש שפירשו שכוונת הכפתור ופרח היא לשליש הדרומי של החומה המזרחית של ירושלים, או שיש לגרוס בדבריו 'קרן מזרחית צפונית' במקום 'קרן מזרחית דרומית'.
או שסייגו באופן כללי את ההתייחסות לדבריו בנושא זה כאל פסיקה הלכתית המחייבת הלכה למעשה.
אמנם, מנהרת בור מספר 5 בפינה הדרומית מזרחית של הרמה, מובילה לנקודה הנמצאת במרחק של 150 מטרים מהפינה הדרומית מזרחית של חומת הר הבית, ושם נתגלה מקום שער המזרח כמו שהעיד בעל הכפתור ופרח.
ג'ון פרגוסון היה החוקר הראשון שהציע למקם את בית המקדש באזור שאינו סביב כיפת הסלע.
פרגוסון, היסטוריון שחקר את ארץ ישראל, היה הראשון שהבחין כי בפי הצלבנים, מסגד אל-אקצא נקרא Templum Solomon, ואילו כיפת הסלע נקראה בפיהם Templum Domini.
פרגוסון שגה שגיאה תרגומית, מאחר שבלטינית המילה Templum משמעותה מקדש או ארמון, ואילו פרגוסון, שלא ידע זאת, הניח שהכוונה ב-Templum Solomon ל'מקדש שלמה' - כלומר בית המקדש.
בשל טעות זו הגיע פרגוסון למסקנה כי ה'אדון' ב'מקדש האדון' הוא ישו, וטען כי כיפת הסלע היא למעשה האתר המקורי של כנסיית הקבר, ומסגד אל אקצא הוא מקום בית המקדש.
תאוריה זו הוצעה לפני שהתפרסם מחקר טופוגרפי וארכאולוגי על הר הבית.
צ'ארלס וורן, שהיה מראשוני החוקרים בתחום זה, האריך בראיות לסתור את דברי פרגוסון ואף חיבר ספר שלם שמטרתו לְהָזֵם את טענותיו.
פרגוסון אמנם לא השתכנע, אך המחקר קיבל את דברי וורן, ואם כי תאוריות שונות ממקמות את בית המקדש באזורים שונים של הר הבית, אף אחת מהן אינה ממקמת אותו תחת מסגד אל-אקצא.
האדריכל טוביה שגיב פרסם כמה מאמרים בהם הוא טוען שמקום המקדש הוא בדרום המתחם, וקדש הקדשים ממוקם בנקודה בה ממוקם כיום "אל-כאס", מקום רחצת הידיים והרגליים של המוסלמים, כ17 מטר מתחת ריצפת ההר כיום.
שגיב מתבסס על כמה נקודות עיקריות.
מפלס אמת-המים שסיפקה את המים למקדש.
תיארוך המתחם המוכר לתקופת אדריאנוס קיסר ולא להורדוס כמקובל.
מיקום המצודה שהגנה על המקדש.
אפשרויות התצפית מהעיר לתוך חצר המקדש.
ישנם קשיים רבים בשיטתו של שגיב, בהם: מיקומו של בית המקדש לשיטה זו על צלע ההר ולא בראשו, כפי שעולה מהמשנה במסכת מידות ומקומות נוספים.
מיקום חלקו הדרום-מערבי של הר הבית מחוץ לשטח הר המוריה, בתוך עמק הטירופיאון, אי התאמת זיהויו של שגיב למקום המקדש עם הנאמר במסכת מידות באשר למיקום בית המקדש בתוך הר הבית.
שיוך בניית חומת כותלי הר הבית הנוכחית, וכן מערת המכפלה, לתקופת אדריינוס, דבר המנוגד למסורת היהודית וגם לעמדתם של שאר ההיסטוריונים והארכאולוגים שמזהים סגנון בניה זה עם הבניה ההרודיאנית.
זִידַנתַה או זִידַנְתַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1560–1550 לפנה"ס.
הוא היה חתנו של חנתילי הראשון ואף עזר לו להשתלט על כס המלוכה על ידי רציחת המלך הקודם, מורשילי הראשון בכך שלקראת סוף חייו של מורשילי הראשון, רצח זידנתה את כל בניו של המלך ואת כל משרתיהם, מה שהבטיח לחנתילי את המלוכה.
בהיותו מלך, לקח זידנתה הראשון לאישה את בתו של חנתילי הראשון כך שאילן היוחסין נשמר מהצד הנשי.
זידנתה הראשון נרצח בשנת 1550 לפנה"ס על ידי בנו ויורשו אמונה.
סלעים נבדלים זה מזה בתכונות שונות הניתנות לזיהוי באמצעים פשוטים.
זיהוי נכון של סלע מאפשר הבנה של אופן היווצרותו וסביבת היווצרותו ושל התהליכים שהביאו להימצאותו במקום מסוים.
חושים – ראייה, מישוש, טעם – סלעים נבדלים זה מזה בצבעם, בצורתם, בתכונות הפצילות שלהם, בגודל גבישי המינרלים המרכיבים אותם, במרקמם ובטעמם.
זכוכית מגדלת או "לופה" – מסייעת להגדיר את גודל הגבישים המרכיבים את הסלע.
ציפורן, שיניים ומסמר – מסייעים להגדיר את קשיות הסלע.
חומצה מלחית בריכוז נמוך (5%-6%) – מבדילה בין סלעים המכילים קלציט לסלעים שאינם מכילים חומר זה.
מגנט – משמש להגדרת תכונות מגנטיות של סלעים.
האמצעים המפורטים למעלה מאפשרים זיהוי ראשוני של סלעים, אולם רק בדיקה מעמיקה במעבדה תאמת או תפריך את הזיהוי.
צבע – קיימים סלעים המופיעים רק בצבע אחד (בזלת שחורה, למשל) אך אחרים מופיעים בשלל צבעים.
הגדרת הצבע היא השלב הראשון בזיהוי סלע.
מרקם – התבוננות נוספת זו תגלה את גודל הגבישים המרכיבים את הסלע ואת נקבוביותו.
זה המקום להשתמש בזכוכית מגדלת או ב"לופה".
סלע גבישי עשוי להיות גרניט
סלע גבישי בתצורת פסים עשוי להיות גנייס
סלע מסיבי שלא ניתן לראות את גבישיו – עשוי להיות אבן גיר
סלע גרגירי עשוי להיות אבן חול
סלע המתפצל ללוחות דקיקים עשוי להיות צפחה
סלע נקבובי עשוי להיות סקוריה או פומיס
גריסה – בדיקה זו מסייעת לזהות את הרכב הסלע באמצעות גריסה בין השיניים:
התנגדות לגריסה – קיימים גבישים קשים בחומר
אין התנגדות לגריסה – החומר פריך ורך
טעם – מליחות מאפיינת סלעי מלח
עיסתיות – הרטבת החומר ולישתו ובדיקה האם הסלע נדבק ללשון.
עיסתיות והידבקות הן תכונות אופייניות לחרסית ולסלעים המכילים אותה.
תסיסה – חומצה מלחית בריכוז נמוך (5%-6%) יוצרת בועות תסיסה.
רק סלעים המכילים קלציט יתססו, למשל: אבן גיר, חוואר וקירטון.
קשיות – בדיקה ראשונית באמצעות הציפורן ובדיקה משנית באמצעות מסמר:
בינוני – לא נחרץ בציפורן אך נחרץ במסמר
קשה – לא נחרץ במסמר
מגנטיות – אבקת בזלת תימשך למגנט בגלל הימצאות מגנטיט בכמויות קטנות.
צירוף של כמה תכונות ידועות מאפשר להגדיר סלע מסוים.
תכונות אופייניות של סלעים מוכרים
אבן חול – מרקם גרגירי, התנגדות לגריסה
בזלת – צבע שחור, קשה לחריצה, אבקה מגנטית
אבן גיר – תסיסה בחומצה מלחית בריכוז נמוך
חוואר – עיסתי בשל נוכחות חרסית
מינרלים נבדלים זה מזה בתכונות שונות הניתנות לזיהוי באמצעים שונים.
צירוף של כמה תכונות ידועות מאפשר להגדיר מינרל מסוים.
חושים – ראייה, מישוש, טעם – מינרלים נבדלים זה מזה בצבעם, בצורתם, בתכונות הפצילות שלהם, בגודל גבישי המינרלים המרכיבים אותם, במרקמם ובטעמם, וכן בצורות גאומטריות חיצוניות.
זכוכית מגדלת או "לופה" – מסייעת לראות פרטים קטנים.
ציפורן ומסמר – מסייעים להגדיר את קשיות המינרל.
חומצה מלחית בריכוז נמוך (5%-6%) – מאפשרת זיהוי של קלציט.
מגנט – משמש להגדרת תכונות מגנטיות של מינרלים.
האמצעים המפורטים למעלה מאפשרים זיהוי ראשוני של מינרלים, אולם רק בדיקה מעמיקה במעבדה תאמת או תפריך את הזיהוי.
צבע – הפרט המזהה הראשון, מסייע לצמצום אפשרויות הזיהוי של מינרל, ביחד עם תכונותיו האחרות.
במינרלים שונים מתקיים פלאוכרואיזם – הצגת צבעים שונים בכיוונים שונים, למשל בכריזובריל.
ברק – אופן החזרת האור מפני שטח המינרל:
ברק מתכתי – אופייני למתכות (נחושת, כסף (יסוד), ברזל) ולמינרלים אחרים
ברק זגוגי – דומה לברק של זכוכית (קוורץ, הליט)
ברק שמנוני – עשוי להופיע בקוורץ
ברק משיי – אופייני לקבוצת הנציצים
ברק דר – כשל פנינה, אופייני לטלק
ברק עמום – אופייני למינרלי חרסית
שקיפות – מידת חדירת אור למינרל
שקיפות רבה – ניתן לקרוא דרכו (קלציט, גבס)
שקיפות בינונית – ניתן לראות דרכו בעמימות (קוורץ, אפטיט)
שקיפות מועטה – אטום בחומר עבה ובינונית עד רבה בדק (פלואוריט, אוליבין)
אטימות – אין חדירת אור (פיריט, חרסית)
מידת השקיפות עשויה להיות שונה בדוגמאות שונות של אותו מינרל, למשל בקלציט.
שבירה כפולה – תכונה של מינרלים שקופים הקשורה במעבר האור דרך הסריג הגבישי: כאשר מניחים אותם על דף שעליו מצויר קו, הקו ייראה כפול.
צבע "שרטוט" – מתקבל באמצעות שפשוף שבר של המינרל על-פני משטח חרסינה לא מזוגג.
צבע השרטוט עשוי להיות שונה מצבעו של המינרל, למשל: המטיט אפור-שחור "משרטט" בצבע אדום.
אִיזוּר (zoning) – במינרלים אחדים מתרחש שינוי הדרגתי בהרכב התמיסה שממנה הם מתגבשים.
שינויים אלה באים לידי ביטוי בשכבות צבע שונות בתוך המינרל.
אזור שכיח בדולומיט, בטורמלין ובאחלמה.
קשיות – בדיקה ראשונית באמצעות ציפורן ובדיקה משנית באמצעות מסמר:
בדיקה מדויקת יותר באמצעות סולם מוס: חריצה במינרל הנבדק באמצעות מינרל אחר שדרגת הקשיות שלו ידועה.
מגנטיות – אבקתם של מינרלים המכילים ברזל תימשך למגנט (מגנטיט)
פצילות – שבירה לאורך מישורים ישרים, הקשורה למבנה הגבישי של המינרל.
פצילות חוזרת מותירה גבישים בצורת הגביש המקורית.
למשל: הליט – מתפצל לקוביות, נציץ – מתפצל ללוחות וקוורץ – מתרסק ללא משטחים אחידים.
צורת התגבשות – לכל מינרל סריג גאומטרי המאפשר זיהוי, אך אינו הכרחי מאחר שחלק מן המינרלים יופיעו בטבע בצורות מסיביות ללא תכונות הנדסיות ברורות או בצורות התגבשות שונות.
מינרלי גבס, למשל, עשוים להימצא כגבישים מסיביים (אלבסטר), כ"פריחה" (סלניט) ובצורות גיבוש נוספות.
כאשר מופיע מבנה גבישי ברור הוא מאפשר זיהוי ודאי יותר של המינרל.
תכלילים – במינרלים רבים קיימים "זיהומים" מסוגים שונים.
סוגי תכלילים מסוימים מאפיינים מינרלים המכילים אותם, למשל ברקת.
חלק מן התכלילים נראה לעין, אך בדיקת תכלילים תתבצע על פי רוב באמצעות מיקרוסקופ.
חדירה של מינרלים, בועות גז או נוזלים זרים לתוך הגביש
"פריחה" רדיואקטיבית, לרוב בשל הימצאות זירקון
תכלילים עשויים להיווצר במינרל בשלבים שונים: תכלילים פרוטוגנטיים – נוצרו לפני המינרל וחדרו לתוכו בשלבי התגבשות שונים; תכלילים סינגנטיים – נוצרו במקביל לשלבי ההתגבשות השונים; תכלילים אפגנטיים – נוצרו לאחר סיום תהליך ההתגבשות
תסיסה – חומצה מלחית בריכוז נמוך (5%-6%) יוצרת בועות תסיסה בקלציט
טעם – מליחות אופיינית להליט
מי גביש – באחדים מן המינרלים נוספים מים להרכב הכימי.
כאשר מחממים את המינרל במבחנה יתעבו המים על דפנותיה.
הימצאות מי גביש היא תכונת זיהוי אמינה לגבס.
עיסתיות – הרטבת החומר ולישתו או בדיקת הידבקות ללשון.
עיסתיות היא תכונה משותפת למינרלי חרסית.
תכונות אופייניות למינרלים ניתנות לבדיקה במעבדה באמצעים מתוחכמים.
בדיקות אלה נחוצות בעיקר כאשר המינרל הנבדק משמש כאבן חן, לצורך זיהוי זיופים ותחליפים ולקביעת ערך (למשל ביהלום).
התכונות הנבדקות: משקל סגולי, קיטוב – באמצעות פולריסקופ, מקדם שבירת אור (refractive index) – באמצעות רפרקטומטר, זיהוי ספקטרום אופייני – באמצעות ספקטרוסקופ, "זריחה" באור על סגול ובקרני רנטגן.
דוגמאות לזיהוי מינרל באמצעות תכונה מאפיינת:
מגנטיט – אבקתו נמשכת למגנט
גבס – נוכחות מי גביש
קלציט – שבירה כפולה, אטימות ושקיפות בזוויות שונות של אותו גביש, תסיסה
זיהוי ביומטרי מתייחס למכלול השיטות המשמשות לזיהוי בני אדם אשר מבוססות על זיהוי תכונה או תכונות פיזיות או התנהגותיות.
בתחום טכנולוגיית המידע, בפרט, הזיהוי הביומטרי משמש לצורך ניהול בקרת גישה.
הזיהוי הביומטרי משמש גם לצורך זיהוי קבוצות של אנשים הנמצאים תחת מעקב.
ניתן לחלק את המאפיינים הביומטרים לשתי קבוצות עיקריות:
תכונות מורפולוגיות הקשורות לצורת גופו של אדם.
לדוגמה, זיהוי טביעות אצבע, זיהוי תווי פנים, זיהוי DNA, זיהוי כף יד, וזיהוי קשתית או רשתית בעין.
תכונות ההתנהגות אשר קשורות להתנהגות של אדם.
לדוגמה, זיהוי קצב הקלדתו של אדם, זיהוי אופן הליכתו של אדם וזיהוי קולו של אדם.
החששות העיקריים הכרוכים בשימוש באמצעים ביומטריים
חשש מאפליה – קיים חשש כי יעשה שימוש לרעה במידע האישי המצוי במאגרים.
לדוגמה, שהמאגר הביומטרי ישמש את הממשלה על מנת לקבוע תכונות פיזיולוגיות שאינן רצויות לצורך שליטה בתנועת האוכלוסייה הגלובלית לשטחה.
קיים גם חשש כי יעשה שימוש בנתונים אשר הושגו באמצעים ביומטריים מבלי לקבל את הסכמתו של אותו אדם להליך זה ומבלי ידיעתו.
סכנה לבעלי רכוש מאובטח – קיים חשש שכאשר גנבים אינם יכולים לקבל גישה לנכסים מאובטחים הם יתקיפו את בעל הנכס על מנת לקבל גישה לרכוש.
אם הרכוש מאובטח בהתקן ביומטרי הפגיעה עלולה להיות בלתי הפיכה, ועלולה לגרום יותר נזק מן ההפסד הכספי.
לדוגמה, בשנת 2005, גנבי מכוניות ממלזיה כרתו את האצבע של הבעלים של מכונית מרצדס בנץ בעת שניסו לגנוב את המכונית.
ביומטריה בת ביטול – אחד היתרונות של שימוש בסיסמאות על פני שימוש באמצעים ביומטריים הוא שתמיד ניתן לשנותן.
אם הסיסמה נשכחת או נגנבת, תמיד יש אפשרות להחליפה בחדשה.
תכונה זו איננה קיימת בשימוש באמצעים ביומטריים.
בשל כך עולה הדרישה לפתח את היכולת לשנות בעת הצורך את הנתונים הביומטריים כאמצעי הגנה עבור האנשים אשר המידע אודותם מצוי במאגרים הביומטריים.
הפללה – קיים חשש שגורם עברייני אשר ישיג מידע ביומטרי על אזרחים שומרי חוק – לדוגמה על ידי שוחד – יוכל לסבך אותם עם החוק באמצעות מידע זה, על ידי שתילת המידע הביומטרי של אותם האזרחים בזירת הפשע.
שימוש באמצעי זיהוי ביומטריים בעולם
בעקבות פיגועי ה-11 בספטמבר 2001 הפכה ממשלת ארצות הברית לאחת התומכת העיקריות ביותר בעולם בשימוש באמצעים ביומטריים כאמצעי למלחמה בטרור.
ארגון ה-FBI החל לפתח הקמת מאגר ביומטרי אשר עלותו קרובה למיליארד דולרים, ובו יאוחסנו נתוני DNA, טביעות אצבע ונתונים ביומטריים נוספים.
המחשבים אשר יהיו בעלי גישה לנתונים יאוחסנו באזור תת-קרקעי מאובטח בגודל של מגרש פוטבול.
גם המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ויחידת המחקר DARPA החלו לעסוק בפיתוח מערכות זיהוי תווי פנים מתקדמות.
מחלקת טכנולוגיית עיבוד מידע (Information Processing Technology Office) פיתחה טכנולוגיה מתקדמת אשר באמצעותה ניתן לזהות אדם ממרחק של 150 מטר לפי תווי הפנים שלו בלבד.
במהלך 2008 הוציא ג'ורג' בוש הוראה נשיאותית אשר קראה לשיתוף פעולה הדדי ב"איסוף, אחסון, שימוש, ניתוח ושיתוף של נתונים ביומטריים, מידע ביוגרפי ומידע נלווה של אנשים" בקרב המחלקות והסוכנויות של הממשל הפדרלי האמריקאי.
בשנת 2005 התקבלה ההחלטה להנפיק בעתיד דרכונים ביומטרים (מבוסס תמונה).
ארגונים במדינות רבות בעולם אשר פועלים לשמירת פרטיות הביעו ביקורת על פוטנציאל השימוש לרעה בטכנולוגיה זו, לצורך פגיעה בחירויות האזרח ובפרטיות, והם מדגישים את הסיכון שכרוך בגנבת זהויות.
בשלב זה, ישנן חששות חלקיים בארצות הברית (ובאיחוד האירופי), כי המידע עלול לדלוף לגורמים פליליים אשר ישתמשו בנתונים כדי לזהות אנשים מרחוק לביצוע פשעים שונים, ובהם חטיפת אישים.
לאחר מספר שנים של פיתוח המאגר, אימצה ארצות הברית שימוש בתעודת זהות מתקדמות בקרב קבלני כוח אדם ובקרב הכוחות הצבאיים במתקנים הצבאיים האמריקנים.
כרטיס זה מכיל נתונים ביומטריים המבוססים על דיגיטציה של צילומי פנים.
הכרטיס מכיל צילומים והולוגרמות מיוחדות אשר מצמצמות באופן משמעותי את הסיכון שבזיוף הכרטיסים.
למעלה מ-10 מיליון כרטיסים מסוג זה הונפקו עד היום.
לדברי ג'ים ואיימן, מנהל המרכז הביומטרי הלאומי באוניברסיטת סן חוזה, אתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה הוא האתר בו נעשה השימוש באמצעים ביומטריים בקנה המידה הגדול ביותר בארצות הברית.
עם זאת, מערכת בקרת הגבולות האמריקנית אמורה לעבור בעתיד הקרוב את דיסניוורלד בהיקף השימוש בה.
במרץ 2008 אישרה ממשלת ישראל הצעת חוק הקוראת ליצירה מאגר ביומטרי לכל אזרחי ישראל.
בעקבות כך, אזרחי ישראל יחויבו בעתיד למסור את טביעות אצבעותיהם ותמונתם תילקח לצורך זיהוי תווי פנים.
מתנגדי החוק הזהירו כי קיומו של מסד נתונים מסוג זה עלול לפגוע בחירויות האזרח וכי דליפה אפשרית של המאגר תשמש עבריינים או גורמים עוינים כלפי אזרחי ישראל.
החוק אושר בדצמבר 2009. ביולי 2013 החל הפיילוט המאגר הביומטרי למשך כשנתיים, ולאחר מכן שר הפנים, סילבן שלום, הורה להאריכו בתשעה חודשים, עד סוף מרץ 2016.
ב-27 בפברואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק, שהופך נטילת נתונים ביומטריים לחובה במסמך מזהה מטעם המדינה.
כהוראת שעה לחמש שנים נקבע שנתוני טביעת אצבעות יועברו למאגר רק בהסכמת התושב שממנו ניטלו.
בשנת 2020 דו"ח מבקר המדינה התייחס לניהול המאגר הביומטרי על ידי המדינה ומתח ביקורת לפיה בחלק ממאגרי המידע שאוספת הממשלה "נרשמו פערים רבים לעומת המצב הרצוי, וקיים פוטנציאל סיכון גדול למידע הביומטרי בהיבטי אבטחת מידע ופרטיות".
חוק אמצעי הזיהוי הביומטריים אשר קובע הוראות לשמירה על כבוד האדם ופרטיותו, אינו חל על פלסטינים בגדה המערבית וישראל מפעילה מספר מערכות לזיהוי ושמירת מידע ביומטרי.
ב-2019 נחשף שימוש בטכנולוגית זיהוי פנים מבוססת בינה מלאכותית, מתוצרת אניוויז'ן, באמצעות רשת מצלמות הפרושות בגדה המערבית ובמזרח ירושלים וכי האוכלוסייה הפלסטינית שימשה לאימון ולשיפור את המערכת.
ב-2021 חשף העיתון וושינגטון פוסט כי ישראל עושה שימוש נרחב באפליקציית "זאב כחול" לצילום וזיהוי פנים ביומטרי והצלבת המידע עם מאגר "להקת זאבים" לצורך מעקב, שליטה ואיסוף מידע על כלל האוכלוסייה הפלסטינית בגדה המערבית, כולל מי שאין מידע הקושר אותם לפעילות טרור.
ב-2023 חשף דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל מערכת ניסיונית לזיהוי פנים בשם "זאב אדום" המותקנת במחסומים בחברון מאפשרת לסרוק, לשמור ולהצליב מידע ביומטרי באופן אוטומטי.
ניקולאס מאדורו הציע לפתור את בעיית המזון בוונצואלה על ידי מאגר ביומטרי שימנע מאזרחים לקנות כמות גדולה של מזון.
החוק יצא לפועל בין דצמבר 2014 לינואר 2015.
בוונצואלה קיים עוד לפני חוק הדרכונים ביומטריים מאז יולי 2007. דרכונים שהונפקו קודם לכן נשארו בתוקף עד לפקיעתן.
בנוסף, גם הזיהוי להצבעה בבחירות הוא באמצעות טביעות אצבע.
סרט הקולנוע האמריקני "מה קרה בגטקה?" משנת 1997 מציג חברה עתידית בה קיימים שני מעמדות: בני האנוש אשר נוצרו באמצעות השבחה גנטית ובני האנוש הרגילים אשר נחשבים לנחותים.
בני האנוש אשר עברו השבחה גנטית זכאים ליותר הרשאות, והגישה לאזורים בהם הם נמצאים, מאובטחת באמצעות סורקים ביומטריים אשר מזהים את האדם לפי דגימות DNA.
באחד מפרקי תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "מכסחי המיתוסים" פרץ צוות התוכנית דלת ומחשב נייד אשר היו מאובטחים באמצעות סורקי טביעת אצבע.
בעוד שהצוות התקשה לפרוץ את מערכת האבטחה הביומטרית של המחשב הנייד, צוות התוכנית הצליח לפרוץ את מערכת האבטחה הביומטרית של הדלת באמצעות הדפס של סריקת טביעת האצבעות.
בסרטו של טום קרוז משנת 2002, "דו"ח מיוחד", מתוארת חברה עתידית, בה הרשויות מזהות את האזרחים באמצעות רובוטים ניידים, הסורקים את עיניהם.
רעיון דומה מוצג בסרט "איש ההרס".
נהר זֵיָה הוא נהר במחוז אמור שברוסיה, הזורם דרומה עד למפגש עם נהר האמור באזור העיר בלאגובשצ'נסק.
הרוסי הראשון שראה את הנהר היה וסילי פויארקוב.
הנהר היה ידוע כמקור לשיטפונות אביב אך לאחר הקמת תחנת כוח הידרו-אלקטרית סכנת השיטפונות פחתה.
בחודשי החורף, מנובמבר ועד אפריל הנהר מכוסה קרח.
תחנת הכוח שנבנתה על הנהר היא בעלת הספק של 1,330 מגה ואט.
עם הקמתה השתנה באופן מהותי האקלים של האזור.
הסתיו נעשה חם יותר וארוך, גם הטמפרטורות בתקופת החורף עלו.
כמו כן, מעבר ספינות בנהר הופסק ומבחינת נושא הספנות, מחולק עתה הנהר לשני חלקים.
זיהוי היא פעולה קוגניטיבית, בה נוצרת מודעות לכך שגירוי מסוים, הנקלט מהסביבה, נושא מידע, שאינו חדש.
פעולת הזיהוי מאפשרת לאפיין את הגירוי על פי מידע שמקודד בזיכרון לטווח ארוך.
לדוגמה, אדם שראה כבר כלבים ורואה כלב, מזהה שהוא רואה כלב ולא מין של חיה, שלא ראה מימיו.
כלומר, הסביבה שלנו אינה זרה לנו, משום שתהליכי הזיהוי וההיכר שלנו מעניקים משמעות למה שאנחנו תופסים על בסיס ניסיון העבר.
הזיהוי התפיסתי תלוי הן בציפיותינו והן בתכונות הפיזיקליות של העצמים שאנו רואים.
לכן הוא עלול להשתנות על פי המקום שבו אנחנו נמצאים ועל פי דברים נוספים שאנחנו רואים סביבנו.
הזיהוי מעורב בין היתר בתהליכי למידה.
למשל, "למידה תפיסתית" Perceptual learning, היא היכולת לזהות שגירוי מסוים נתפס בעבר.
היא מאפשרת לאדם לדעת כיצד עליו להתנהג על סמך ניסיון העבר.
יכולת הקריאה מצריכה זיהוי של סימני הכתב לצורך המרה פונמית-גרפמית והפקת משמעות.
אחד השימושים ליכולת הזיהוי היא במבחן רב-ברירתי, שבו יש צורך לזהות את התשובה הנכונה מתוך מספר אפשרויות.
מסדר זיהוי הוא נוהל חקירתי-משטרתי מיוחד שבמהלכו עד, שראה חשוד בנסיבות מפלילות, מנסה לזהות אותו בתוך קבוצה של אנשים שאינם שונים בהרבה ממנו.
כדי לזהות אובייקט שאנו קולטים בסביבה, אנו משתמשים בשני תהליכים שונים של עיבוד מידע, המכונים Top-down and bottom-up.
עיבוד מלמטה למעלה קולט את המידע החושי ומשגרו לעיבוד במוח.
במקביל, עיבוד מלמעלה למטה משפיע על הדרך שאנחנו מבינים עצמים ומאורעות על בסיס ניסיונות העבר שלנו, הידע, המוטיבציות והרקע התרבותי המונח בתפיסת עולמינו.
פן נוסף של העיבוד מלמעלה למטה הוא שהקשרים וציפיות יכולים להשפיע על תהליכי הזיהוי של אובייקטים בסביבה.
לדוגמה, נסו להבין מה אתם רואים באיור הבא:
ללא הקשר, איור א' יכול להראות כאוסף כתמים חסר משמעות.
למעשה ניתן לראות בו פרה, שהראש שלה נמצא בצד השמאלי של האיור.
נסו להביט בו שוב כאשר אתם כבר מודעים להקשר - האם הציפייה המקדימה עזרה לכם לאתר את הדמות בתמונה?
נזק לאזורים המוחיים המעורבים בתפיסה חזותית יכול לפגוע ביכולת הזיהוי של גירויים חזותיים.
הפרעת התנהגות מקושרת לפגיעה ביכולת לזהות את רגשותיו של הזולת מתוך הבעת הפנים שלו.
זיהוי פלילי במחשבים (ידוע כפורנזיקס; מאנגלית: Computer forensics) היא ענף בזיהוי פלילי העוסק במציאת ראיות משפטיות במחשבים ובאמצעי אחסון דיגיטליים.
מטרת הענף היא זיהוי, חילוץ, שימור, שחזור, ניתוח והצגת עובדות והנחות שונות אודות המידע.
אף על פי שחקירה זו מזוהה בעיקר עם הפללת עבריינים על ידי המשטרה, שיטות ועקרונות מהענף משמשים רבות גם במרחב הקיברנטי בתחום אבטחת המידע, ובזירה האזרחית - למשל לשם שחזור קבצים שנמחקו ממערכת הקבצים, כן לשימושים שונים של חברות האנטי-וירוס.
עם התגברות התפוצה של מחשבים אישיים בתחילת שנות השמונים, גבר גם ניצולם לצרכים פליליים כמו הונאה, גנבת כסף וריגול תעשייתי וצבאי.
בתקופה זו, זכו להכרה פשעי מחשב חדשים (האקינג), כמו גם הצורך לזהותם.
ענף חקירת פשעי המחשב התפתח בתקופה זו כשיטה לשחזור ולחקירת ראיות דיגיטליות לצרכים משפטיים.
מאז, היקף הפשיעה גדל במהירות (בין השנים 2002 ל- 2003 נרשמה עליית מדרגה משמעותית של כ- 67%) וכיום הענף עוסק בחקירת מגוון רחב של עבירות, לרבות פורנוגרפיית ילדים, הונאה ממוחשבת, רצח ואונס.
כמו כן, נעשה שימוש בשיטות החקירה גם לצרכים אזרחיים וצבאיים כאמצעי גילוי אלקטרוני (eDiscovery).
בפועל, שיטות הזיהוי והידע המקצועי נועדו להסברת המצב הנוכחי של אמצעי דיגיטלי אחד או יותר (זיכרון המחשב, דיסק קשיח, תקליטור ואף הודעת דואר אלקטרוני או קובץ תמונה), שלעיתים מקיימים ביניהם יחסי גומלין.
זיהוי אנומליות (נקרא גם גילוי אנומליות או זיהוי חריגים) הוא מונח מתחום כריית המידע המתייחס לאיתור תצפיות או אירועים אשר אינם תואמים לדפוס הצפוי או ליתר התצפיות בבסיס הנתונים.
לרוב, התצפיות החריגות מעידות על בעיה.
למשל, אנומליה בתוצאות בדיקה רפואית עשויה להעיד על בעיה רפואית.
אנומליה בתעבורת רשת תקשורת עשויה להעיד על מתקפת סייבר על רשת התקשורת.
ניתן לחלק את הטכניקות לזיהוי אנומליות לשלושה סוגים:
טכניקות לא מונחות (unsupervised), אשר מניחות כי רוב התצפיות בבסיס הנתונים מייצגות מקרים נורמליים או תקינים.
לשם כך ניתן, למשל, להשתמש בטכניקות של ניתוח אשכולות כדי לאפיין את התצפיות הנורמליות.
תצפית שאינה שייכת לאף אשכול מוגדרת כאנומליה.
טכניקות מונחות (supervised), אשר בהן התצפיות בבסיס הנתונים סווגו מראש לתצפיות "נורמליות" או לתצפיות "לא נורמליות".
במקרה כזה, ניתן להשתמש בשיטות של למידה חישובית לאימון מסַווגים, המאפשרים סיווג של מקרים חדשים שאותם לא פגשנו בתהליך הלמידה.
טכניקות מונחות למחצה (semi-supervised), אשר בונות מודל המייצג את דפוס ההתנהגות הרגיל מתוך אוסף של תצפיות נורמליות.
לאחר מכן בוחנים באמצעות המודל את הנראות של תצפיות חדשה.
זיהוי קצוות היא פעולה מתמטית מרחבית שמטרתה למצוא את קווי הקצה של עצמים בתמונה דיגיטלית.
קווי קצה (שפות) מוגדרים כגבול בין רמות בהירות שונות.
בדרך כלל, השוני בין רמות בהירות שבינן עוברת שפה הוא חד.
זיהוי קצוות הוא כלי בסיסי בעיבוד תמונה וראייה ממוחשבת, המשמש בסיס לאלגוריתמים רבים לזיהוי עצמים וצורות בתמונות.
באמצעות גילוי שפות, ניתן להגדיר גבולות של אובייקטים בתמונה, צללים, לקבוע אוריינטציה של משטחים ועוד.
כמו כן, ניתן לחבר נקודות על שפות לכדי קונטור שלם או קו ארוך.
קווים מסוג זה יכולים לשמש לזיהוי אובייקטים (כפי שאנשים מסוגלים להבחין בין חפצים שונים לפי קווי התאר שלהם בלבד).
שפות מבדילות בין אזורים בעלי צבע שונה וטקסטורה שונה ובכך זיהוי שלהן יכול לתרום לסגמנטציה של תמונה, שהיא בעיה קשה בראייה ממוחשבת.
בנוסף, העין האנושית טובה בזיהוי שפות ובאפיון תמונה אך ורק לפי השפות.
מעוניינים לשחזר בתכונה משמעותית וחזקה זו בראייה ממוחשבת.
שפה מוגדרת כשינוי חד בבהירות התמונה לאורך עקום.
מקורות לשפות בתמונה יכולים להיות שונים: גאומטריה של אובייקטים (קוי מתאר), הסתרות בין אובייקטים שונים בתמונה (סוס על רקע עצים מסתיר אותם ויוצר שפה בינו לבין העצים), שינויי צבע וטקסטורה וכו'.
זיהוי קשתית היא שיטה אוטומטית לזיהוי ביומטרי המשתמשת בתבנית זיהוי על בסיס צילומי וידאו של קשתית אחת או שתיהן של אדם מסוים, אשר צורתה המורכבת ייחודית, יציבה ויכולה להראות ממרחק.
סריקת רשתית היא שיטת זיהוי ביומטרי שונה המתבססת על המבנה הייחודי של כלי הדם ברשתית העין ולרוב מבלבלים בינה לבין זיהוי קשתית.
בזיהוי קשתית נעשה שימוש במצלמת וידאו עם תאורת תת-אדום קרוב המספקת תמונה בפירוט עשיר של מבנים מורכבים בקשתית שנראים כלפי חוץ.
תבניות דיגיטליות מקודדות ממבנים מורכבים אלה בעזרת אלגוריתמים מתמטיים וסטטיסטיים ומאפשרים לזהות האם מדובר באותו אדם או במתחזה.
בסיס הנתונים של התבניות נסרק בעזרת מנוע חיפוש המחפש התאמה במהירות של מיליוני תבניות לשנייה, ועם תדירות נמוכה מאוד של תוצאות חיפושים כושלים.
כמה מאות מיליוני בני אדם בכמה מדינות ברחבי העולם כבר רשומים במערכות זיהוי קשתית למטרות נוחות כגון מעברי גבול אוטומטיים וכחלק מתוכניות זהות לאומיות.
יתרון מרכזי בזיהוי קשתית, בנוסף למהירות החיפוש והתאמות כושלות הוא יציבות הקשתית כאיבר פנימי ומוגן, אך עדיין איבר חיצוני גלוי של העין.
ג'ון דאגמן שעבד באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, פיתח ורשם פטנט ב-1991 על האלגוריתם הראשון לזיהוי קשתית.
הוא פרסם את מאמריו הראשונים בנושא וביצע הדגמה חיה.
צילום באור הנראה (VW) מול צילום בתת-אדום קרוב (NIR)
כל מערכות זיהוי הקשתית הפרוסות דורשות תמונות של הקשתית כאשר היא מוארת באור תת-אדום קרוב (700–900 ננומטר) של הספקטרום האלקטרומגנטי.
לרוב בני האדם בעולם יש "עיניים חומות כהות", הגן הדומיננטי של אוכלוסיית האדם.
הטקסטורה שלו פחות גלויה באור הנראה אך מופיעה בפירוט עשיר בצילום בתת-אדום קרוב.
שימוש בטווח תת-אדום קרוב מאפשר גם לחסום השתקפויות של אור המוחזר מהקרנית.
כך רק אורכי הגל התת-אדום הקרוב חוזרים מהקשתית למצלמה.
צבע העיניים נקבע בעיקר על ידי כמות המלנין "אומלנין" שנוצרת בקשתית על ידי המלנוציטים.
שני סוגי מלנין עיקריים מיוצרים אומלנין (eumelanin), שצבעו שחור-חום, ופאומלנין (pheomelanin), שצבעו צהוב-אדום, האחרון סופג את אורכי הגל בתחום התת-אדום הקרוב.
יחד עם זאת בגלים קצרים יותר בתחום הנראה לעין הם יכולים להניב דפוסים עשירים ומדויקים.
אלגוריתם לזיהוי קשתית יכול זהות עד 200 נקודות זיהוי כולל טבעות, חריצים ונקודות בתוך הקשתית.
תחילה יש לכייל את המערכת לזיהוי הגבולות הפנימיים והחיצוניים של הקשתית בתמונה של העין.
פעולות נוספות כוללות גילוי ואי הכללת עפעפיים, ריסים, והשתקפויות מחזירות אור שיכולים לעיתים קרובות להסתיר חלקים מהקשתית.
זִידַנתַה או זִידַנְתַש השני היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס.
זינתדה מלך בתקופה הידועה בהיסטוריה החתית בשם "תקופת האופל", מכיוון שבמשך 100 שנים חילופי השלטון אינם ברורים.
הוא היה ככל הנראה אחיינו של המלך הקודם חנתילי השני, וירש את השלטון באזור בשנת 1450 לפנה"ס.
מספר השנים שמלך אינו ברור, וידוע שבתקופת מלכותו חתם על הסכם שלום עם פילייה , מלך כיזוואתנה, שנועד ככל הנראה להצר את צעדיה של מצרים.
ירש אותו חוּזִיַה השני, אם כי הקשר ביניהם איננו ברור.
זיהוי דובר (Speaker recognition) הוא תהליך בו מזוהה אדם על פי המאפיינים של קולו (ביומטריקת קול או באנגלית voice biometrics).
תהליך זה נקרא גם זיהוי קולי (Voice recognition).
יש הבדל בין זיהוי דובר (לזהות מי מדבר) וזיהוי דיבור (לזהות מה נאמר).
בנוסף, יש הבדל בין אימות זהותו של דובר (המכונה באנגלית Speaker Verification) וזיהוי דובר לא-מוכר.
הבדל נוסף הוא בין זיהוי דובר (לזהות מי מדבר) לבין ההפרדה בין דוברים שונים (לזהות כאשר אותו דובר מדבר, באנגלית נקרא Speaker diarisation).
התהליך של זיהוי דובר יכול לפשט את המשימה של תמלול קול במערכות שאומנו על הקול של אדם ספציפי או כדי לאמת את זהותו של דובר מסוים כחלק מתהליך אבטחה.
העבודה על תהליכים לזיהוי דובר החלה לפני כארבעים שנה כאשר השתמשו במאפיינים אקוסטיים שונים שמראים שונות גדולה בין אנשים.
מאפיינים אקוסטיים אלה משקפים גם אנטומיה (למשל, גודל וצורה של הגרון והפה) וגם דפוסי התנהגות (למשל, גובה הצליל של הקול, סגנון דיבור).
ישנם שני יישומים מרכזיים של מערכות לזיהוי דובר.
אם הדובר טוען שהוא אדם מסוים ומשתמשים בקול כדי לאמת את הטענה, התהליך הוא אימות (Verification).
לעומת זאת, זיהוי (Identification) הוא התהליך שבו אנחנו מקבלים דובר שאיננו יודעים מי הוא מראש וברצוננו לזהות אותו.
באימות דובר אנחנו מנסים למצוא התאמה של 1:1 בין הדובר לבין אחת התבניות שאנחנו מחזיקים ובזיהוי דובר אנחנו מנסים למצוא התאמה בין הדובר לבין כל N התבניות השונות ולייצג אותו כתוצר מסוים שלהן או כהתאמה מקסימלית לאחת מהן.
בתהליך אימות משתמשים לרוב בתור שער כניסה למערכות מאובטחות אשר מתנהלות בסאונד, כמו בנקאות טלפונית או שירותים אחרים.
המערכות האלה בדרך כלל פועלות בידיעתו של הדובר ולכן הן יכולות להניח את שיתוף הפעולה שלו (כגון לבקש ממנו להקריא את מספר הטלפון שלו כל פעם שהוא מתחבר לשירות) ופועלות על פי הנחה זאת.
לעומת זאת תהליך זיהוי מתבצע פעמים רבות בלי ידיעת הדוברים ובלי שיש לנו מידע מוקדם עליהם, לדוגמה במערכות המנסות לזהות שינוי בדובר או מערכות המנסות לזהות האם אדם מסוים כבר הופיע במערכת בעבר.
לכל מערכת לזיהוי דובר יש שני שלבים: רישום (Enrollment) ואימות (verification).
בשלב הרישום קול הדובר מוקלט ובדרך כלל ממוצים ממנו פרמטרים שישמשו אחר כך ליצירת התבנית.
לאחר מכן בשלב האימות תילקח דוגמית (Utterance) ותושווה לתבניות שיצרנו קודם.
במערכות שמטרתן זיהוי דובר, הדוגמית תושווה מול כל הדוגמאות ותיוצג בדרך כלל על ידי התאמה חלקית לכל אחת מהן.
במערכות שמטרתן הסופית היא אימות דובר, הדוגמית תושווה רק מול הדוגמית המקורית של הדובר שאת זהותו אנחנו רוצים לאמת.
בגלל תהליך ההשוואה לתבניות רבות, זיהוי דובר חדש הוא תהליך איטי בהרבה מאשר אימות זהותו של דובר ידוע.
מערכות לזיהוי דובר מתחלקות לשתי קטגוריות: מערכות התלויות בטקסט ידוע ומערכות שאינן תלויות בטקסט ידוע.
אם הטקסט זהה בהכרח גם בשלב הרישום וגם בשלב האימות אז מדובר במערכת התלויה בטקסט ידוע (Text-Dependent).
לעיתים במערכות כאלה הטקסט יהיה זהה לכל המשתמשים (לדוגמה במערכות כמו Siri, או Google Assistant שמה מילת ההפעלה היא זהה לכל המשתמשים) ולעיתים הטקסט יהיה שונה בין משתמשים בהתבסס על מידע אישי שלהם כמו מספר טלפון או אפילו מידע סודי כמו סיסמה.
מערכות שאינן תלוי בטקסט ידוע:
במערכות שאינן תלויות בטקסט ידוע נשתמש בדרך כלל בסיטואציות שמצריכות שיתוף פעולה מינימלי מצד הדובר, בגלל הנחה זאת הטקסט בשלב הרישום והטקסט בשלב האימות יכול להיות שונה.
במקרים כאלה ישתמשו לעיתים במקביל למערכת לזיהוי דובר גם במערכת לזיהוי דיבור שתעזור להקביל בין מילים דומות.
זיהוי דובר היא מקרה פרטי של הבעיה הקלאסית של זיהוי תבנית (Pattern recognition).
יש כמה טכנולוגיות מרכזיות המשמשות כדי לייצר את התבניות הייחודיות וכדי להשוות ביניהן.
כמה מהבולטות הן מודלי מרקוב חבויים (HMM), Gausian mixture models, אלגוריתמים קלאסיים להתאמת תבניות, עצי החלטה לומדים וכן גם רשתות נוירונים מלאכותיות.
בקיץ 1969, עם החרפת העימות האווירי בין ישראל למצרים והגברת ביטחון הקשר ברשתות המצריות, הועלה בחיל המודיעין הישראלי רעיון לנסות ולהשתמש במערכת טכנולוגית חדשנית, שהייתה אז בחיתוליה בעולם, לזיהוי דוברים.
לאחר זמן הסתבר כי הפעלתה של מערכת זו דורשת מאמץ אנושי, זמן וממון, שלא הצדיקו את המשך הפעילות.
מספר חיילות והמכשור בנושא הועברו למשטרת ישראל, שהפעילה אותו למטרותיה היא.
למרות ההפעלה הידנית נטולת המחשוב היו למערכת הצלחות רבות ומפתיעות, והיא היוותה צעד ראשון בשרשרת ארוכה של פרויקטים שעסקו בעיבוד קול, בזיהוי דוברים ובבתרגום אוטומטי.
הפטנט הבינלאומי הראשון הוגש ב-1983 על ידי חברת התקשורת CSELT (איטליה) כבסיס לשירותים שונים שהרשת הציעה.
בחודש מאי 2013 הודיעה חברת הבנקאות Barclays Wealth כי היא תשתמש במערכת המזהה באופן פאסיבי את זהותם של לקוחות לאחר 30 שניות של שיחה רגילה.
המערכת פותחה על ידי החברה Nuance (שנרכשה ב-2011 על ידי החברה Loquendo), החברה שייצרה יותר מאוחר גם את הטכנולוגיה של Siri העוזרת האלקטרונית של אפל.
מערכת הבנקאות הפרטית בתוך Braycles הייתה המוסד הכלכלי הראשון שהשתמש בביומטריקת קול על מנת לזהות לקוחות במוקדים הטלפונים שלהם.
כמעט כל הלקוחות דרגו את החוויה עם המערכת כחיובית.
מאז ההצלחה הזאת Naunce המשיכה בפיתוח מערכות דומות לבנקים רבים ברחבי העולם.
בחודש מאי 2014 השיקה גם החברה הבינלאומית Nice שירות לזיהוי ביומטרי של קול שמטרתו לשמש מרכזי לקוחות גדולים.
מערכות לזיהוי דוברים עשויות לשמש גם בחקירות פליליות, כגון אלה של מציאת המוציאים להורג של ג'יימס פולי וסטיבן סוטלוף אשר הוצאו להורג ב-2014 בידי דאעש
מדובר בתהליך חדשני ולכן עוד לא התנהלו משפטים רבים בנושא איסוף ואחסון של דוגמאות קול ביומטריות, תהליך שבבסיסו הוא לא-פולשני.
תקדים אחד בישראל יש בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה מ-22 בדצמבר 2014 העוסקות במערכת ששירות בתי הסוהר הטמיע הנקראת "שחף" ומאפשרת זיהוי קולי של אסירים באמצעות דוגמאות קול.
היועמ"ש במקרה זה יצר מספר תקדימים הקשורים לאחסון המידע, כמו העובדה שמותר לשמור רק את המידע הביומטרי ולא את הדוגמיות שעל בסיסן הוא נעשה.
כמו כן הוא קבע כי על המידע הביומטרי להימחק אם האסיר השתחרר.
הקביעה המשמעותית ביותר היא שבמידה והמידע הביומטרי ניתן למטרת זיהוי קולי למערכת, לא ניתן להשתמש בו למטרות אחרות, גם למשפט פלילי.
על פי האסדרה האירופית הכללית להגנה על מידע (GDPR - General Data Protection Regulation) אחסון מידע ביומטרי על אדם נחשבת כאחסון מידע רגיש ולכן אחסון זה כפוף לכל ההסתייגויות והסטנדרטים של האבטחה במסגרת חוק זה.
ORCID (ראשי תיבות באנגלית של זיהוי חופשי של חוקרים ותורמים) הוא קוד אלפאנומרי המזהה באופן ייחודי מחברים של תוכן מדעי ואקדמי.
מטרתו למנוע בעיות של זיהוי מחברים הנגרמות בשל שמות זהים, החלפת שמות משפחה כתוצאה מנישואים, והבדלים תרבותיים המקשים על הבנת השמות (למשל סדר השמות פרטי ומשפחה, שימוש בקיצורים, ומערכות כתיבה שונות).
ORCID iD מספק אמצעי זיהוי קבוע לחוקרים אקדמיים, ובכך מקל על מעקב אחר תפוקת החוקרים באמצעות מסדי נתונים.
ארגון ORCID מציע רישום חופשי ועצמאי שנועד להיות ברירת המחדל לזיהוי תורמים במחקר ובפרסום אקדמי.
ביום 16 באוקטובר 2012, ORCID השיק את שירותי הרישום שלו והחל להנפיק מזהי משתמשים.
ORCID הוכרז לראשונה בשנת 2009 כמאמץ משותף של קהילת המחקר "לפתרון בעיית העמימות של שם המחבר בתקשורת המדעית".
"יוזמת זיהוי התורמים החופשית" נוצרה באופן זמני לפני ההתאגדות.
אב טיפוס פותח באמצעות התאמת תוכנה של תומסון רויטרס עבור מערכת ResearcherID שלו.
ORCID בע"מ, התאגד כארגון עצמאי ללא מטרות רווח באוגוסט 2010 בדלוור, ארצות הברית, עם דירקטוריון בין-לאומי.
המנכ"ל שלו, לור האק, מונה באפריל 2012. מ-2016, יושב ראש מועצת המנהלים שלו הוא ורוניק קירמר מ-PLOS (היו"ר הקודם היה אד פנץ מ-Crossref)
ORCID זמין לשימוש ללא עלות ומתממשק בקלות למערכות זיהוי אחרות.
באופן רשמי, ORCID iDs מוגדרים כ-URI.
לדוגמה, ה-ORCID iD עבור John Wilbanks הוא (שני הפורמטים https: ו-http: נתמכים).
ORCID iDs הם תת-קבוצה של תקן זיהוי שמות בין-לאומי (ISNI), בחסות הארגון הבין-לאומי לתקינה (כמו ISO 27729), ושני הארגונים משתפים פעולה.
ISNI מזהה באופן ייחודי תורמים לספרים, תוכניות טלוויזיה ועיתונים, ושומר מזהים לשימוש על ידי ORCID, בטווח 0000-0001-5000-0007 עד 0000-0003-5000-0001. לכן אפשרי ולגיטימי שלאדם אחד יהיה גם ISNI וגם ORCID iD.
הן ORCID והן ISNI משתמשים במזהים בעלי 16 תווים, תוך שימוש בספרות 0–9, והפרדה לקבוצות של ארבעה תווים על ידי מקפים.
התו הסופי, אשר עשוי להיות גם האות "X" המייצג את הערך "10" (לדוגמה, ORCID iD של ניק ניק הוא , סטיבן הוקינג הוא הוא ספירת בדיקה של MOD 11-2 בהתאם לתקן ISO / IEC 7064: 2003.
חשבון ORCID עבור אדם פיקטיבי, Josiah Carberry, קיים כ-, לשימוש בבדיקה וכדוגמה בחומר תיעוד והדרכה.
מטרתו של ORCID היא לסייע "במעבר ממדע למדע אלקטרוני, שבו ניתן לכרות פרסומים מדעיים על מנת לזהות קשרים ורעיונות נסתרים בספרות המדעית ההולכת וגדלה".
שימוש נוסף הוא לספק לכל חוקר "קורות חיים דיגיטליים המתעדכנים כל הזמן, המספקים תמונה של תרומתו למדע הרבה מעבר לרשימת הפרסומים הפשוטה ".
הרעיון הוא שארגונים אחרים ישתמשו במסד הנתונים הפתוחים של ORCID כדי לבנות את השירותים שלהם.
במאמר מערכת שפורסם ב - Nature צוין כי ORCID, יכול לשמש לא רק לתיוג התרומות שהמדענים תורמים לספרות המחקרית, אלא גם "לזיהוי מערכות נתונים שהם עזרו ליצור, תגובות על פוסטים בבלוג של עמיתים, טיוטות מסמכים שלא פורסמו, עריכות של ערכים בוויקיפדיה, ועוד".
בחודש אפריל 2014, הודיע ORCID על כוונתו לעבוד עם ארגון Consortia Advancing Standards in Research Administration Information כדי לתעד ולהכיר בתרומות של ביקורת עמיתים.
ב-15 בנובמבר 2014, הודיעה ORCID על מיליון נרשמים.
בין החברים הרשומים נכללים גם ארגונים ומוסדות מחקר רבים, כגון Caltech ו-Cornell University, והוצאות לאור לאור כמו Elsevier, Springer, Wiley ו-Nature Publishing Group.
קיימים גם חשבונות של חברות מסחריות, כולל תומסון רויטרס, אגודות אקדמיות וגופי מימון.
גופים המעניקים קרנות מחקר ומלגות כגון Wellcome Trust החלו גם להורות למועמדים למימון לספק מזהה ORCID.
במספר מדינות, קונסורציומים, כולל גופים ממשלתיים כשותפים, פועלים ברמה הארצית להטמעת ORCID.
לדוגמה, באיטליה, שבעים אוניברסיטאות וארבעה מרכזי מחקר משתפים פעולה בחסות איגוד הרקטורים של האוניברסיטאות האיטלקיות (CRUI), והסוכנות הלאומית להערכת אוניברסיטאות ומוסדות מחקר (ANVUR), בפרויקט של Cineca, קונסורציום המייצג את האוניברסיטאות, מוסדות המחקר, ומשרד החינוך.
באוסטרליה, המועצה הלאומית לבריאות ומחקר רפואי של הממשלה (NHMRC) ומועצת המחקר האוסטרלית (ARC) "מעודדים את כל החוקרים המבקשים מימון לקבל מזהה ORCID".
גם המאגר המדעי הצרפתי HAL מזמין את המשתמשים להזין את ה-ORCID iD שלהם.
מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי מקדם את הטמעת השימוש ב-ORCID בישראל.
בנוסף לחברים ולמממנים, כתבי עת, מו"לים ושירותים אחרים כללו ORCID בתהליכי העבודה שלהם או במאגרי המידע שלהם.
לדוגמה, "כתב העת של מדעי המוח", הוצאת ספרינגר, הוצאת הינדאווי, אירופה PMC, המכון הלאומי היפני למומחי מידע אינפורמטיקה, ויקיפדיה.
מספר שירותים מקוונים יצרו כלים לייצוא או לייבוא נתונים מ-ORCID.
אלה כוללים את Scopus,Figshare, ResearcherID של תומסון רויטרס, Researchfish, הספרייה הבריטית ( לקטלוג התזה של ETHOS ), ProQuest (עבור עבודת הדוקטורט והתזה שלהם), ו-Frontier Loop.
באוקטובר 2015, DataCite, CrossRef ו-ORCID הודיעו כי יעדכנו רשומות ORCID, "כאשר מזהה ORCID קיים בשמות DOI של נרשמים חדשים".
כלים של צד שלישי מאפשרים העברה של תוכן משירותים אחרים ל-ORCID, לדוגמה Mendeley2ORCID, עבור מנדלי.
נתוני ORCID מסוימים ניתנים לאחזור כ-RDF / XML, RDF Turtle, XML או JSON.
ORCID משתמש ב-GitHub כמאגר הקוד שלו.
זידופן (בסינית: 稀豆粉) הוא מרק סיני, הפופולרי במחוז יונאן, העשוי מאפונה מבושלת, לרוב מתובל עם שום כתוש, ג'ינג'ר, כוסברה, בצל ירוק, פתיתי צ'ילי יבשים ושמן פלפל סצ'ואן.
המרק נאכל לעיתים קרובות עם יוטיאו מטוגן בשמן עמוק או לחמים שטוחים סיניים, במיוחד קונג יו בינג.
זיהוי עצמים או זיהוי אובייקטים הוא טכנולוגיה בראייה ממוחשבת ועיבוד תמונה העוסקת בזיהוי אוטומטי של מיקום וסיווג של עצמים בתמונה.
אלגוריתם זיהוי עצמים יקבל כקלט תמונות או וידאו, ויוציא כפלט את המלבנים החוסמים של העצמים בתמונה, ולכל אחד מהם את הסיווג למחלקה, כגון: מכוניות, כלבים, אנשים.
זיהוי עצמים לרוב נעשה בעזרת אלגוריתם בשפת פייתון או בשפת ++C.
כבר בשנת 1988 הייתה קיימת במערכת הבנקאות יכולת זיהוי צ'קים בעזרת ראייה ממוחשבת, אך לאורך השנים התחום התפתח והגיע לביצועים מרשימים במקרים מאתגרים, ביניהם: זיהוי תמרורים והולכי רגל לצורך נהיגה אוטונומית, זיהוי פנים מזוויות שונות בתמונות ברשת חברתית, זיהוי נגעים ומחלות בתמונות MRI.
תמונה מיוצגת באופן דיגיטלי בעזרת פיקסלים שלכל אחד מהם ערך המעיד על הצבע שלו.
כלומר, תמונה היא למעשה מטריצה של ערכים.
עצם בתמונה מורכב מצורות מסוימות, צבעים וטקסטורה שמפרידים אותו מהרקע.
על מנת שאלגוריתם יוכל לזהות עצם מסוים בתוך המטריצה של ערכי הפיקסלים, עליו לזהות את המאפיינים הייחודיים של העצם הזה המפרידים אותו מהרקע (מציאת מיקום העצם), וכן המזהים אותו ברמת סמך גבוהה כשייך לסוג מסוים של מחלקת עצמים (מציאת סיווג של העצם).
מודלים של ראייה ממוחשבת שאינם מבוססי רשתות נוירונים מלאכותיות, מתבססים על שלב ראשון של מציאת מאפיינים בתמונה ושלב שני של סיווג.
אלגוריתם נפוץ לחילוץ מאפיינים מתמונה הוא אלגוריתם SIFT שפותח בשנת 1999. יתרונו העיקרי של אלגוריתם SIFT הוא בחילוץ מאפיינים שהם בלתי תלויים בקנה המידה של התמונה, בסיבובים ובשינוי בהירות של התמונה.
דרך נוספת לחלץ מאפיינים מתמונה היא התמרת האף.
אלגוריתם האף בתצורתו הראשונית עסק בזיהוי של קווים בתמונה, אך מאוחר יותר הורחב גם לזיהוי מיקומים של צורות, ובפרט מעגלים ואליפסות.
חילוץ מאפיינים מתמונה יכול להתבצע גם על ידי שימוש בגרדיאנטים, כלומר פעולת נגזרת על התמונה, המאפשרת למצוא שפות חדות המבדילות בין עצמים.
אלגוריתם נפוץ בשיטה זו הוא אלגוריתם HOG (Histogram of oriented gradients), היוצר היסטוגרמה של מאפיינים של גרדיאנטים מכוונים.
בשנת 2001 פותח אלגוריתם ויולה ג'ונס עבור משימת זיהוי פנים.
האלגוריתם, שהגיע לביצועים וזמני ריצה מרשימים, מבוסס על מאפייני האר (באנגלית Haar feature classifiers) ומשתמש ביכולות למידת מכונה.
אלגוריתם ויולה ג'ונס מכיל כ-50 אלף פרמטרים בלבד, מה שהופך אותו לשימושי עד היום במקרים בהם כח החישוב נמוך.
דרכים נוספות לזיהוי עצמים בתמונה, ובפרט ברצף של תמונות או בווידאו, מתבססות על תנועת העצמים.