tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בן המשיך להיות חבר פאנל גם בתוכנית "שלום האח הגדול" הבאה, כאשר זו שבה ללוות גם את העונה השלישית, בהנחיית גואל פינטו, והמשיך בתפקידו כאשר פורמט התוכנית הפך ל"דיבור ישיר" וליווה באופן דומה את המתרחש בעולם התקשורת, הבידור והאקטואליה.
במקביל הופיע כחבר פאנל בתוכנית "בוא נדבר על זה", בערוץ 2, בהנחיית עמנואל רוזן, שעסקה בעיקרה בפולמוסים פוליטיים.
ביוני 2011 הופסקה השתתפותו בשני הפאנלים ב"קשת", בעקבות התבטאויות הומופוביות חריפות, אך בשנת 2014 חזר לפאנל התוכנית "דיבור ישיר" לאחר שהתוכנית שבה מהפגרה אליה יצאה בשנת 2012.
מנחם בן הרצה במערכת החינוך לנוער במסגרת "סל תרבות" בהרצאה שכותרתה "אין שירה בלתי מובנת" ועם בתו אביגיל במפגש לילדים שנסב סביב ספרו לילדים "ספר הקוסמים", שהופיע בהוצאת כתר.
ביולי 2012 מונה על ידי מנהל הרדיו של קול ישראל למגיש נוסף בתוכנית הבוקר של רשת ב' יחד עם המגישה קרן נויבך.
מינוי זה ספג התנגדות בקרב גורמים שונים ולתמיכה מצד אחרים.
שבוע לאחר מכן הודיע בן על פרישתו מהתוכנית.
במרץ 2013 ראה אור מבחר מקיף של השירה הישראלית שערך יחד עם דורון קורן: "השירים הכי יפים בעברית / מאה שנות שירה ישראלית" (הוצאת ידיעות ספרים).
בחודשים הראשונים לצאתו לאור הופיע הספר בחמש הדפסות, ונמכר ביותר מ-6,000 עותקים, מספר נדיר בתחום השירה.
בשנת 2014 השתתף בשנית בתוכנית המציאות האח הגדול בעונה השישית, כאשר נכנס בכניסת הדיירים השנייה באמצע העונה.
לאחר 22 ימים הודח שביעי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע על כוונתו להתמודדות בפריימריז במפלגת הבית היהודי, אך הדבר לא יצא אל הפועל והוא הצטרף למפלגת "כלכלה" והוצב במקום השני ברשימה.
כעבור כמה ימים תבע מן הראשון ברשימה לפרוש, כדי שהוא יוצב במקום הראשון ויוליך את המפלגה לבחירות.
משלא נענה, פרש והסיר את מועמדותו מרשימת "כלכלה" לכנסת.
כמבקר ספרות בלט בן בהערצתו לשירתם של נתן אלתרמן ויונה וולך, שסבר כי הם נמנים עם גדולי משוררי העולם.
הוא קרא להתפעלות נפשית בלתי אמצעית משירה, המעיט בחשיבותם של כלים לניתוח ספרותי והביע בוז לרוב מונחי הספרות האקדמיים (למשל, השימוש במושג "דובר", במקום "משורר").
בשנת 1993, לאחר שהתפרסמה ביקורתו על ספרו של יצחק לאור "עם, מאכל מלכים", בה ציין כי את הדברים הוא כותב רק על סמך קריאה של מספר עמודים מתוך הרומן, ניסה לאור לתקוף אותו גופנית.
במרוצת השנים, כשכתב במקומונים של "ידיעות אחרונות", ואחר כך בעיתון "מעריב", נהג לנצל את הבימה שניתנה לו גם כדי להביע עמדות נחרצות בנושאים שנויים במחלוקת שאינם ספרותיים גרידא, ובהם: גינוי הממסד הרפואי בכמה מאגפיו ומתן תרופות פסיכיאטריות על בסיס קבוע בפרט.
כמו כן הביע עמדות הומופוביות.
במקביל קרא להענקת אזרחות ישראלית לעובדים זרים בישראל, ולרפורמה מקיפה בלימודי התנ"ך – הימנעות משימוש במינוחים טכניים מסובכים לתיאור דרכו הספרותית של התנ"ך, ובמקומם לימוד הסיפור התנ"כי כפשוטו, תוך דגש על הקראה רהוטה, כדי להעביר את היופי הלשוני התנ"כי, שבן הגדיר כ"אלוהי".
בספרו "מי צייר את הרקפת?" (סדרת יהדות כאן ועכשיו, ידיעות ספרים) שטח את אמונתו המוחלטת בבריאה על פי התנ"ך, וטען כי יופיו ושלמותו של הטבע שוללים את האפשרות שהדברים נוצרו מעצמם.
מסיבה זו הוא הביע ביקורת על תקפות תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, ונמנה עם מביעי ההתנגדויות לתורת האבולוציה החריפים בישראל.
בן החזיק בדעה שאיכותו הספרותית של התנ"ך היא עדות לאלוהיותו, אך בו בזמן הביע איבה עזה ליהדות הרבנית ולעג לנוהגים על פי ספרות ההלכה האורתודוקסית.
כשהתפרסמו בעיתונות מאמריו על "המצאת האיידס" (כתבת שער במוסף "הארץ" שהתפרסמה ב-16 ביוני 2000), ותיאור האופן שבו טיפל בבנו (במהלך ההתקף הפסיכוטי הראשון של הבן) שאובחן כלוקה בסכיזופרניה מבלי לאשפזו ומבלי לתת לו תרופות, הם עוררו תשומת לב רבה וזעם מצד הממסד הרפואי.
בין השאר התנגד בן בנחרצות למתן תרופות פסיכיאטריות מעבר לזמן ההתקף הפסיכוטי.
באחת מביקורותיו שנכתבו לאחר קריאת "סיפור על אהבה וחושך", העלה את ההשערה כי אמו של עמוס עוז לא התאבדה, אלא מתה כתוצאה מתאונה של נטילת מנת יתר של כדורי הרגעה.
בריאיון לתוכנית "פנים אמיתיות" ששודרה בערוץ 10 ב-17 ביוני 2011, קרא בן לחקיקה שתוציא את ההומוסקסואליות העתידית מחוץ לחוק, תוך מתן היתר מתמשך להומוסקסואלים פעילים.
את הפרסומים אודות התבטאויותיו תיאר כ"דיבה איומה", והכחיש חלק מהדברים שיוחסו לו.
ואכן במשדר הבא של "פנים אמיתיות" אישר אמנון לוי, כי בניגוד למה שאמר בפתח המשדר הקודם, מנחם בן אכן לא אמר מעולם שיש להכניס הומואים לכלא, וכי זו הייתה פרשנות לדבריו (כשקרא להוציא את ההמוסקסואליות העתידית מחוץ לחוק).
ב-30 באפריל 2014 שודר בערוץ 2, ב"קשת", הסרט התיעודי "כינרת שלי - מנחם בן ואשתו שלומית מחפשים את האמת", על התאבדות בתם כינרת.
במקביל הופיע בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן ספרם המשותף של שלומית ומנחם בן "הוי, כינרת שלנו" (הסיפור, היומנים, הצילומים), הכולל את סיפור התאבדותה ואת היומנים שכתבה בשבע השנים האחרונות לחייה.
הפרסום עורר דיון ציבורי לגבי הלגיטימיות של הפרת פרטיותה של כינרת כנגד הצורך במתן משמעות לחייה ונחמה פורתא להוריה, באמצעות החשיפה של חומרי חיים צבעוניים של תהליכי התבגרות.
צמה צנופה, כליל סונטות, דגה, 1970
הים פלחים שקופים, שירים, עכשו, 1971
שירים ואימוני שירה, הוצאת פרוזה / עיתונספרות, 1980
שירים חדשים, ירון גולן, 1986
ספר הקוסמים, כתר הוצאה לאור, 1988
אין שירה בלתי מובנת ומאמרים אחרים, ירון גולן, 1989
חגית בסירת הירח, סיפור בחרוזים לילדי הגן והכיתות הראשונות, ציירה מישל פרחי, ירון גולן, 1992
תיק שירה, אחרית דבר דורון קורן, ירון גולן, 1994
מי צייר את הרקפת?, ידיעות ספרים, 2008
השירים הכי יפים בעברית/ מאה שנות שירה ישראלית, עורך (יחד עם דורון קורן), "ידיעות ספרים" 2013
הוי, כינרת שלנו, הסיפור, היומנים, הצילומים.
חידוש השירים - איך הוכרזתי כילד הפלא של השירה עוד לפני שהייתי משורר בכלל, ואיך הפכתי למשורר במסעות הל.ס.ד, הוצאת המילים, 2015
אברהם שלונסקי - המלך המודח, מבוא ו־112 שירים מפורשים בעריכת מנחם בן, הוצאת המילים, 2016.
מסע אל שיאי השירה הישראלית: רשימות על משוררים, שירים ושורות, הוצאת המילים (בתמיכת קרן תל אביב לספרות וקרן אק"ום), 2018
עבריה : הצעה לשלומצדק, הוצאת המילים, 2023
מנחם בדר (20 בספטמבר 1895 – 31 בינואר 1985) היה גזבר ומזכיר ועד ההצלה בקושטא, איש המוסד לעלייה ב' ואיש תנועת הבריחה, חבר הכנסת בכנסת הראשונה.
בדר נולד בעיירה דוקלה במזרח גליציה שבפולין, לחוה ויוסף בדר, וגדל במשפחה גדולה, שומרת מסורת ומשכילה.
למד בגימנסיה בקרקוב וסיים בית ספר תיכון בעיר קלן שבגרמניה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה קצין בצבא, עבר קורס טיס ונפצע במלחמה.
הוא היה חבר הפועל הצעיר בגרמניה.
ביחד עם קבוצת חברים עלה לארץ ישראל ב-21 בנובמבר 1920, היה בין מקימי המחנה בסרפנד, ויחד עם הקבוצה הקים את קיבוץ מזרע ב-21 בנובמבר 1923. בשנות השלושים חיבר מספר מחזות שעסקו בהווי פועלים וחלוצים.
בדר הפך לחבר בוועד המרכזי של "הפועל הצעיר", היה ממייסדי חברת סולל בונה, ויצא מטעמה בשנת 1924 לגיוס כספים בגרמניה וברומניה.
בין השנים 1933 ו-1939 יצא פעמיים בשנה לשליחויות בחוץ לארץ לעידוד יהודים לצאת מגרמניה.
הוא שהה בגרמניה בעת עליית היטלר לשלטון, בליל הבדולח, ובעת סיפוח אוסטריה וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הוורמאכט.
לקראת סופה של תקופה זו היה כתב של העיתון "דבר" בחוץ לארץ.
בשנת 1941 יצא ליוגוסלביה לגיוס כספים ולחפש שבילי "בריחה" עבור העלייה.
בפברואר 1943 יצא כנציג השומר הצעיר בברית הארגונים החלוציים כשליח הצלה לקושטא.
הוא ביקר במה שהיו מחנות ההשמדה בפולין ובמחנות העקורים בגרמניה והיה לאורח בקונגרס הציוני ה-22 בבזל בשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה.
חבר בממשלה הזמנית, בהנהלת משרד העבודה והבינוי והיה המנהל ראשי במינהל כוח אדם בשנת 1948.
בדר היה חבר הכנסת בכנסת הראשונה והמשיך בתפקיד זה בין השנים 1949 ו-1951. באותן שנים היה גם יושב ראש הוועדה לכלכלה וחבר ועדת הכספים.
לאחר מכן מפ"ם הייתה באופוזיציה ובדר נשאר חבר בוועדת הכספים.
בנובמבר 1955 מונה למנכ"ל משרד הפיתוח, ובמסגרת תפקידו זה היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת "כימיקלים ופוספטים", של חברת החשמל, של מפעלי ים המלח ומפעל "דשנים".
ה"קיבוץ הארצי" הטכניון ו"השומר הצעיר"
באותה העת הוא השתתף בייסוד ארגון "תכן" - ארגון של מפעלי הקיבוץ הארצי.
מונה למזכיר קיבוצו ובשנת 1964 התמנה למתאם כלכלי והיה אחראי על מוסדות ומפעלים כלכליים בבעלות הקיבוץ הארצי.
בדר היה לחבר הנהלת מוסדות הטכניון והקים קרנות לחינוך ומחקר.
בשנות ה-70 היה פעיל בקרן "חבצלת", קרן התרבות של הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, שנקראת על שם זאב חבצלת.
בשנת 1982 נבחר לחבר ההנהלה הרחבה של קיבוצי השומר הצעיר.
ממקימי קיבוץ מזרע, נישא לדורה באוניית החלוצים גליציה, במהלך עלייתם לארץ.
נפטר בשנת 1985 ונקבר בקיבוצו.
מנחם בדר, שליחויות עצובות ספריית פועלים, תל אביב, תשל"ח
מנחם בדר, פועלים במצור: ניסיון דרמטי, תל אביב: השומר הצעיר, 1934.
מנחם בדר, עלייה ב': מחזה בארבע מערכות.
מנחם בּוֹרֵישׁוֹ (ביידיש: מנחם באָרײשאָ; ברוסית: Менахем Борейшо; באנגלית: Menachem Boreisho) (1888, בריסק, בלארוס – 1949, ניו יורק) הוא שם העט של מנחם גולדברג, שהיה משורר יידיש, מחזאי ועיתונאי.
שיריו הראשונים של בורישו, שנחשב נדפסו בעיתונות היידיש בשנת 1905. והוא היגר לארצות הברית בשנת 1914, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה.
ספר שיריו הראשון נדפס באמריקה בשנת 1916.
מנחם בורישו פרסם למעלה מעשרים כרכים ביידיש: שירה, פואמות וביקורת אמנות.
הפואמות שלו על פולין זכו בשעתו לתפוצה נרחבת בעולם היהודי.
לעברית תורגמו רק שניים מספריו.
פולין, פואמה, תרגם אביגדור גרינשפאן, תל אביב 1940.
המהלך (ביידיש: "דער גייער"), פרקי חיים, תרגם יעקב שופט, תג, תל אביב, 1995.
על נהרות, תרגם שמשון מלצר, בתוך האנתולוגיה גם משירי בורישו.
רבי מנחם בן רבי יוסף חזן (חזון) (או, רבי מנחם שליח ציבור).
מרבני העיר טרוייש (טרואה) במחצית השנייה של המאה ה-13 (כמאה שנים לאחר תקופת רש"י יליד העיר ומרבניה).
מנחם נולד לרבי יוסף בן רבי יהודה מחבר ספר ידידות, בנו של רבי ברוך בן יצחק מרגנשבורג.
אביו, רבי יוסף, ערך את מנהגי, סדרי ונוסחי התפילות שנהגו בקהילת טרוייש על פי פסקי רש"י ותלמידיו, וכן הוסיף סדרים משלו.
רבי מנחם כתב את מנהגי בית הכנסת התפילות והמנהגים השונים הללו בספרו סדר טרוייש והזכיר רבות הלכות בשם אביו וכן חכמים נוספים בספרו.
רבי יהודה בן אלעזר מבעלי התוספות ותלמידו של ר' מנחם, ערך את כתבי רבי מנחם (ואביו) לספר שנקרא גם כן 'סדר טרוייש', וחילק אותם לעשרה פרקים שונים לפי סדר התפילות.
לספר זה הוא צירף את חיבורו של רבי נתן בן יהודה "ספר המחכים", המסכם את דיני שליח הציבור.
הספר מהווה מקור חשוב לחקר ההלכות, המנהגים והתפילות של נוסח צרפת שנהג ביהדות צפון צרפת בדורו, והוא אחד המקורות העיקריים לחקר הנוסח.
בדומה לחיבורים עבריים מימי הביניים משמש גם ספר זה כמקור למינוחים בשפה העברית בצורות שונות.
כך למשל הספר הוא המקור הראשון לכינוי "פורים-שושן", עבור ט"ו באדר, שברבות השנים הפך, בהשפעת היידיש ל"שושן פורים".
כתב יד מאוחר של הספר משנת 1470 מצוי בספרייה הלאומית וכן תוכן מקביל בחלקו לכתב יד זה מצוי בכתבי יד השמורים ב-כ"י בוותיקן משנת קנ"ה, כ"י ב-לונד-האוניברסיטה 2.L.O משנת קס"ז, כ"י פדובה-הסמינר הוסקובילי משנת ר"ך, כ"י באוקספורד, כת"י בווינה, ועוד..
ובפרוש שנדפס ב"תפלות מכל השנה עם כמה פירושים ...
נדפס על ידי נתנאל בר פרץ חלפן ז"ל בשנת רפ"ה פה טרין".
מנחם בן-ששון (נולד בירושלים ב-7 ביולי 1951) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה של עם ישראל, נגיד האוניברסיטה העברית בירושלים, ובעבר הנשיא והרקטור שלה.
כיהן כחבר הכנסת ויושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-17, מטעם סיעת קדימה.
במהלך כהונתו בכנסת עמד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת סוגיית האזנות הסתר בישראל, שהוקמה בעקבות האזנות הסתר בתיק רמון.
נולד בירושלים לשרה ולפרופ' יונה בן ששון (דרצ'ינסקי), שעלה מוולוז'ין והיה מרצה לפילוסופיה יהודית, ומנהל המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך.
אמו של אביו יונה, פריידל (שעל שמה המעוברת קבעו יונה ואחיו חיים הלל את שם משפחתם בישראל), הייתה בתו של רבי חיים הלל פריד, משנה ראש ישיבת וולוז'ין ומצאצאי ראשיה, ואביו של יונה היה הרב שמואל אביגדור הלוי דרצ'ינסקי, ר"מ בישיבת וולוז'ין בליטא.
התגורר בשכונת קריית משה, בדירה שאותה חלקה משפחתו עם נחמה ליבוביץ.
למד בילדותו בבית הספר דוגמה, ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר.
שירת בצה"ל בגרעין נח"ל לקיבוץ עין צורים, ובחיל התותחנים כשליש בגדוד איכון.
שימש כמדריך, מורה ומחנך בחברת הנוער בקיבוץ עין צורים, בפנימיות האגודה לקידום החינוך העל יסודי בירושלים, בתיכון הימלפרב, ובמכללת ליפשיץ.
למד באוניברסיטה העברית והתמנה לפרופסור חבר.
בשנת 1983 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
עיקר מחקריו מוקדשים לתולדות עם ישראל בארצות האסלאם בימי הביניים.
בשנים 1997–2001 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בירושלים.
נשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות, ראש הוועדה הפדגוגית ביד ושם וחבר המועצה המנהלת שם.
בשנת 2006 נבחר לכנסת ה-17 מטעם מפלגת קדימה, והיה יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת הכספים, ועדת הכנסת ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שובץ במקום בלתי ריאלי ברשימת המפלגה ופרש מהרשימה.
כיהן כנשיא האוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 2009–2017.
ב-25 בנובמבר 2012 נבחר ליו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה).
מונה לנגיד האוניברסיטה העברית בשנת 2017.
נשוי לד"ר עדה בן-ששון, (בתו של יוסף בורג), ומתגורר בירושלים.
בתו שירה נשואה לפרופ' יאיר פורסטנברג, משמשת כמנכ"לית הקרן החדשה לישראל.
בן-ששון הוא אחיו של פרופ' מולי בן ששון ואחיינו של פרופסור חיים הלל בן-ששון.
גיסו הוא יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג.
הקשרים בין בני המגרב לארץ-ישראל במאות ט–יא: מקורות לתרגיל, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשמ"א 1981
אמצעי קיום ופעילות כלכלית של יהודי המגרב במאות ט–יא: מקורות לתרגיל, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשמ"ג 1983
חברה והנהגה בקהילות-ישראל באפריקה-הצפונית בימי הביניים: קירואן 800–1057, ירושלים, תשמ"ג 1983
הקהילה היהודית בימי הביניים: ספר-לימוד בהתאם לתוכנית הלימודים בחטיבה העליונה בחינוך הממלכתי והממלכתי דתי, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ח 1987 (עם אברהם גרוסמן)
יהודי סיציליה 825–1068: תעודות ומקורות, ירושלים: הוצאת בן-צבי, תשנ"א 1991
צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם – קירואן: 800–1057, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ו 1996 (מהדורה שנייה תשנ"ז 1997)
שלמה דב גויטיין, התימנים: היסטוריה • סדרי חברה • חיי רוח: מבחר מחקרים, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ג 1983
תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי-הביניים: קובץ מאמרים לזכרו של חיים הלל בן-ששון, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ט 1989 (עם ראובן בונפיל ויוסף הקר)
דת וכלכלה – יחסי גומלין: קובץ מאמרים, שי ליעקב כ"ץ במלאת לו תשעים שנה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ה 1995
מחקרים במשפחת הרבנים די בוטון, ירושלים: משגב ירושלים, תשנ"ח 1998 (עם זאב הרוי, ירון בן נאה, צבי זוהר)
האחר: בין אדם לעצמו ולזולתו, תל אביב: משכל, תשס"א 2001 (עם חיים דויטש)
הקנון הסמוי מן העין: חקרי קנון וגניזה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י.
מאגנס, תשע"א 2010 (עם ירחמיאל ברודי, עמיה ליבליך, דנה שלו)
האסייתי הראשון ששפט במשחקי גביע העולם לכדורגל, במונדיאל 1966. אחד מנציגיו הבולטים של הספורט הישראלי בשנות ה -50 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
מנחם אשכנזי נולד בבולגריה בשנת 1934 ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1936.
בנעוריו, בגיל 16 הצטיין כשחקן כדורגל בקבוצת הנוער של המועדון הפועל פתח תקווה.
אולם בעקבות פציעה חמורה ברגל נאלץ להפסיק את הקריירה שלו התחרותית.
אשכנזי הוסמך כשופט בשנת 1957, והוא נחשב לבכיר השופטים הישראלים בשנות ה־60. בשנת 1964 הוסמך כשופט בינלאומי ובאותה שנה, כשהוא בן 30 בלבד, שפט את משחק גמר אולימפיאדת טוקיו.
שנתיים לאחר מכן נבחר על ידי פיפ"א לשפוט במשחק רבע הגמר של מונדיאל 1966 בין ל.
לפרק זמן פעל בארצות הברית כשופט במשחקי האליפות לכדורגל מקצועי שם.
במונדיאל 1966 באנגליה שפט במשחק בין צרפת ובין מקסיקו (1:1) וברבע הגמר במשחק בין הנבחרות של פורטוגל וצפון קוריאה שהסתיים בניצחון הפורטוגלים 5:3. בנוסף אשכנזי עמד לרשות פיפ"א
כדי למלא במקרה הצורך תפקיד של עוזר שופט, מה שקרה במשחק נוסף בשלבים ההתחלתיים של האליפות.
מנחם אשכנזי שפט ב-45 משחקים בין ארציים וניהל 450 משחקי כדורגל במסגרת הליגה הישראלית.
אחר שבשנת 1984 פרש משיפוט פעיל, המשיך להיות מעורב בפעילות באיגוד השופטים, ושימש כחבר בוועדה המקצועית של האיגוד וכמבקר שופטים בליגות הבכירות ובמשחקי הנוער והנערים.
אשכנזי התגורר בפתח תקווה ועבד למחייתו בחברת הגז אמישראגז.
מנחם אשכנזי נפטר בגיל 66 בשנת 2000 משטף דם במוח לאחר ניתוח שעבר בראשו.
אלמנתו היא בת למשפחה יהודית מהונגריה.
אשכנזי הוא אחיו הבכור של משה אשכנזי (1940-2012), שאף הוא היה שופט כדורגל.
פרויקט למצוינות של איגוד שופטי הכדורגל בישראל נקרא על שמו
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אשכנזי.
על השובל מופיעה חתימת ידו של אשכנזי.
מנחם (מנדל) אֶלְקִינְד Элькинд; 1897, בריסלב, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 1938, מוסקבה, רוסיה הסובייטית) היה חלוץ מאנשי העלייה השלישית, ממנהיגי "גדוד העבודה" ומחתרת "הקיבוץ" בשנות העשרים.
היה בין מייסדי ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, ומוסדותיה.
באמצע שנות העשרים נתגלעו בגדוד העבודה חילוקי דעות עקרוניים, כאשר בגדוד הלך ובלט אגף שמאל רדיקלי.
בסופו של דבר, חילוקי דעות אלה גרמו לפילוג הגדוד.
לאחר הפילוג, הפך אלקינד למנהיגו של הפלג השמאלי.
בשנת 1928 חזר לברית המועצות בראש קבוצה מאנשי הגדוד, שם ייסד את המושבה העברית "וויו נובה" (אספרנטו: "דרך חדשה").
בסופו של דבר נעצר, הורשע והוצא להורג בתקופת הטיהורים של סטלין.
מנדל אלקינד נולד בעיירה בֵּרִיסְלָב (Берислав) שבפלך חרסון, בתחום המושב היהודי באימפריה הרוסית, כבן בכור למשפחה יהודית אורתודוקסית.
והיה הבכור בין 7 אחים, אח ושש אחיות.
(שניים מאחיו הגיעו אחר כך, בעקבותיו, לגדוד העבודה).
אביו, שלמה, שימש רב בעיר סימפרופול, בחצי האי קרים (בהווה ברוסיה, לפני זמן קצר היה חלק מאוקראינה).
בשנים ההן היה נהוג באימפריה הרוסית ה"נומרוס קלאוזוס", אשר אפשר רק לילד יהודי אחד ללמוד בכל כיתה.
משהגיע הנער לגיל בית הספר התיכון, לא נמצאה כיתה שבה יוכל להיקלט.
אביו עבר בין הגויים והבטיח מימון לימודיהם, כדי לאפשר לבנו את הלימודים בתיכון.
משנסתיימה השנה נתפזרו ילדי הגויים, והמשפחה לא הייתה יכולה עוד לממן שני ילדים.
מנדל אלקינד נשלח לקייב להמשיך את לימודיו, ושם פגש בדעות חדשות: ציונות, סוציאליזם וקומוניזם, ונתפס אליהן.
עם תום לימודיו חזר לבית הוריו ונקלע למלחמת אזרחים בין הצבא האדום לצבאות הלבנים, שבמסגרתה נערכו גם פוגרומים ביהודים.
כל אחד מן הצבאות גייס נערים לשורותיו בכפייה.
המשפחה, שהחליטה להצילו מגורל מר (חטיפה לצבא או פוגרום), רכשה סירת דיג מאחד משכניהם, ציידו אותה כראוי, ואלקינד ואחד מחבריו הפליגו בה לטורקיה.
בטורקיה הצטרף אלקינד לקיבוץ הכשרה, שהקים שם יוסף טרומפלדור.
זמן רב חלף עד שנודע גורלו בביתו, ועוד שנים רבות שילמה המשפחה את מחיר הסירה וציודה.
לקראת 1920 הגיע אלקינד לארץ ישראל והצטרף למייסדי "גדוד העבודה", שנקרא על שמו של יוסף טרומפלדור, לאחר שנפל בתל חי.
עד מהרה התבלט בזכות כישרונותיו, והפך לגזבר פלוגת העבודה שלו ואחר כך לגזבר הגדוד.
לדברי החוקרת אניטה שפירא, אישים שהכירוהו אז ראו בו את אחד מעמודי התווך של הציונות הסוציאליסטית בארץ ישראל, יחד עם יצחק בן-צבי, ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון, ולא היה ספק בליבם שלוּ היה חי בארץ היה הופך לאחד המנהיגים המרכזיים של אחדות העבודה.
אלקינד, שעבר לחיות בתל יוסף, הפך למנהיג הפלג השמאלי בגדוד ותמך בתפיסה ריכוזית על פני אוטונומיה לפלוגות וליישובים, בהעדפת האינטרס הגדודי על זה של המשק הבודד ובעידוד אופי קומוניסטי-מהפכני.
הוא גיבש סביבו קבוצה בת כשלושים איש, שראו בברית המועצות וסטלין דגם להערצה והתרחקו אט אט מן הציונות.
באפריל 1926 ביקר אלקינד, (יחד עם ישראל שוחט ודב מכונאי) במסגרת גדוד העבודה, בברית המועצות.
בדצמבר 1926, בעיצומו של משבר כלכלי קשה ואבטלה, ומתוך ויכוח עז עם הרוב בהנהגת הגדוד, חל פילוג בגדוד העבודה ואלקינד עמד בראש" הגדוד השמאלי".
בפברואר 1927 החליטה האגודה להתיישבות יהודית בברית המועצות על הקמת מושבות חקלאיות בחצי האי קרים.
המשא ומתן בין הגדוד השמאלי לשלטונות הסובייטים על פרטי היוזמה להקמת המושבות נמשך עד קיץ 1927. באוקטובר אותה שנה מתח אלקינד ביקורת על הציונות והביע ספק בעתיד הקומונות בארץ.
בנוסף, הכריז על כוונתו לרדת עם הגדוד השמאלי לברית המועצות.
ראשוני היורדים עם מנדל ומשפחתו הגיעו לקרים ביוני 1928.
הקבוצה הקימה "קיבוץ" על קרקעות מרעה בסמוך ליבפטוריה, בשם ויוו נובו (דרך חדשה, באספרנטו, משום שלא יכלו לקרוא למקום בשם עברי, ושם ביידיש או רוסית לא רצו).
כבר במרץ 1931 הודח מתפקידו כמנהל הקומונה, אם כי המשיך בפעילותו באופן לא-רשמי עוד זמן מה.
לגבי גורלו של אלקינד לאחר 1934 ידוע אך מעט.
הוא עזב את ויוו נובו ללנינגרד ולמד באוניברסיטה הנדסה, אך לא סיים.
ב-1936 עבר למוסקבה ועבד במערכת העיתון היידי הקומוניסטי "דער עמעס".
ב-1937 נולד בנו השלישי וסבו בא כדי למול אותו.
כעבור חודשיים, ב-2 בדצמבר, נעצר אלקינד (או משום שהייתה הלשנה על ברית המילה, או משום ש"דער עמעס" הפך ללא חוקי או בשל עברו הציוני שהחשידו כמרגל).
אלקינד נעצר בדצמבר 1937 כאחרים מחברי הפק"פ, שחשדו בהיותם חלק מ"קנוניה "בריטית-ציונית".
ב-19 בפברואר 1938 הוא הורשע והוצא להורג בירייה בעיר מוסקבה.
מניה אשתו, שהייתה רופאת ילדים, חיה עם שלושת ילדיה במוסקבה.
בכור הבנים, אורי (יליד תל יוסף), התגייס לצבא האדום ונפל בחזית סטלינגרד.
שני הבנים הנותרים למדו והמשיכו לחיות ברוסיה.
שמו של אלקינד טוהר רק לאחר מותו של סטלין, ב-4 בנובמבר 1958.
מוזס נולד בירושלים, בן יחיד לשלמה זלמן מוזס, מזכיר אגודת ישראל העולמית ומועצת גדולי התורה.
התגייס לצה"ל ושירת בחיל השלישות בתפקיד מאתר נפקדים.
למד בישיבת ויז'ניץ, ולאחר נישואיו היה הגבאי של רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מויז'ניץ, בעל ה"אמרי חיים".
בשנות ה-80 התקרב לחסידות בעלז, ובין השאר שימש כמנהל בית האבות של החסידות "ויזרע יצחק".
בשנת תשמ"ט (1989), בתקופת כהונתו של זבולון המר כשר החינוך, נבחר כנציג בעלז מטעם דגל התורה לשמש משנה למנכ"ל המשרד, האחראי על החינוך החרדי והתרבות התורנית.
בשנות ה-90, כאשר אריאל שרון כיהן כשר הבינוי, היה מעורב בהקמת דירות לחרדים בבית שמש ובאשדוד.
כונה גם "שר האוצר של חסידות ויז'ניץ" והיה מהעסקנים המרכזיים של החסידות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום ה-11 ברשימת יהדות התורה, ולא נבחר לכנסת.
ב־2007 הקים את חברת הבניין "נחלת אליעזר בית שמש".
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר על ידי רבי ישראל הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ, למקום החמישי ברשימת יהדות התורה והשבת - אגודת ישראל-דגל התורה, כמועמדה של "הסיעה המאוחדת" במקום שמואל הלפרט, שכיהן עד אז כחבר הכנסת.
במאי 2009 נבחר מוזס ליו"ר סיעת יהדות התורה בכנסת.
בעקבות בחירתו העביר את בעלותו בחברת הבניין לנאמנות עיוורת.
ב-9 בפברואר 2011, בכנסת ה-18, מונה מוזס לסגן שר החינוך, במקומו של מאיר פרוש שהתפטר מהכנסת ב-6 בפברואר 2011 כחלק מהסכם הרוטציה הפנימי ביהדות התורה בין סיעת שלומי אמונים לבין חסידות בעלזא.
בעקבות עיכוב בתשלום חובות של חברת "נחלת אליעזר בית שמש" שבבעלותו, להם היה ערב אישית, הוטל בשלהי 2012 עיקול על חשבונו של מוזס ומשכורותו מהכנסת, וכעבור זמן קצר הועברה החברה לפירוק ונמכרה לחברת ד"ר שלמה נס ושות' שבשליטת שלמה נס.
ב־2017 חויב מוזס בתשלום של שני מיליון ש"ח לחברת ד"ר שלמה נס ושות', על שפרעה חובות שלהם היה מוזס ערב.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 החליט מרכז אגודת ישראל על החלפתו ביעקב טסלר מחסידות ויזניץ, לאחר 10 שנים בכנסת.
מוזס מתגורר בירושלים, נשוי לחנה ואב לעשרה.
בתו היידי יצאה בשאלה, היא חברת הקהילה הלהט"בית ומשמשת כלוביסטית בכנסת.
ביולי 2022 הודיעה על התמודדות בפריימריז בליכוד ויצרה תליון זהב שעליו נראה יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
גם בנו יהודה מוזס יצא בשאלה והתמודד בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 ברשימת "בית שמש ליברלית" המזוהה עם ישראל ביתנו.
לפני ולפנים: אורחות חיים והליכות עולם מהיכלו הפנימי והמקודש של בעל אמרי חיים מויז'ניצא / מתוך אוצרות בית גנזיו של משמשו רבי מנחם אליעזר מוזס.
נערך ונסדר לדפוס על ידי חתנו יעקב ב"ר אברהם שמואל לאזאר ; כתיבה ועריכה: יוסף מאיר האס.
הרב מנחם בורשטין (נולד בי"ט בסיוון ה'תשט"ז, 29 במאי 1956) הוא ראש מכון פוע"ה לפוריות ורפואה על פי ההלכה בגבעת שאול שבירושלים, רב בישיבת "מרכז הרב" ובמוסדות נוספים ומחבר ספרים.
הרב בורשטין חבר בוועדות של משרדי החינוך והבריאות.
בשירות המילואים הוא מרצה מטעם הרבנות הצבאית.
נולד באורוגוואי, לרב שלמה בורשטין, ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו.
בגיל חמש עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחדרה.
הוא נכנס ללמוד ב"מרכז שפירא", וב"תחכמוני" בחדרה.
את לימודיו התיכוניים עשה בישיבתו של אביו, ישיבת בני עקיבא בית שמואל בחדרה.
לאחר מכן למד בישיבת "מרכז הרב" בירושלים, בין היתר אצל ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא.
במקביל למד גם אצל הרב מרדכי אליהו, ושניהם היו רבותיו המובהקים.
בעל כושר לרב עיר מהרבנות הראשית לישראל.
ערך מחקרים ביהדות, בפרט בתחומים המשלבים תורה ומדע.
בשנת ה'תשמ"א (1981) עם נישואיו החל לעסוק כאברך בישיבת מרכז הרב בחידוש צבע התכלת המקראי, ומאמריו וחקירותיו יחד עם קבוצות מתעניינים וביניהם ד"ר ישראל זיידרמן, הובילו בסופו של דבר להתעניינות גם בעיתונות החרדית.
כתבה על התכלת הופיעה ביתד נאמן שש שנים מאוחר יותר, אחרי שבשנת 1987 בורשטיין פרסם אסופה של מחקרים בעניין זיהוי הארגמון כהה הקוצים כחילזון התכלת המקראי, הצעתו של הרב הראשי לישראל הרב ד"ר יצחק הרצוג ונושא הדוקטורט שלו.
בורשטין כלל בחוברת מאמר של ד"ר ישראל זיידרמן, וסיפר על ניסויים מוצלחים שערכו.
הכתבה ביתד נאמן עוררה את אליהו טבגר להתעניין בתכלת, ומד"ר זיידרמן הגיע לד"ר אוטו אלסנר שפיתח שיטה ליצירת תכלת.
ועם הצטרפותם של יואל גוברמן, ד"ר ארי גרינשפן וד"ר ברוך סטרמן לטבגר, הם הקימו את ארגון פתיל תכלת המשווק ציציות הצבועות בתכלת מחודשת.
בשנת ה'תש"ן (1990) הקים את מכון פוע"ה - פוריות ורפואה על-פי ההלכה, העוסק בתחומי פוריות, גנטיקה, הריון ולידה, אישות וטהרת המשפחה.
בשנת ה'תשע"א, לרגל יום העצמאות, קיבל הרב את אות ההצטיינות של חיל הרפואה על תרומתו כחבר בוועדת הלסינקי של צה"ל.
בשנת ה'תשע"ח זכה ביחד עם מכון פוע"ה באות הנשיא למתנדב.
בשנת ה'תשע"ט זכה ביחד עם מכון פוע"ה בפרס ירושלים.
לבקשת הרבנות הראשית לישראל, נרתם הרב בורשטיין לפרויקט "תנועת בני נח" של ונדל ג'ונס, במסגרתו הנחה קבוצות של גויים שהחלו לקיים את שבע מצוות בני נח.
בעזרת רבנים נוספים הוא הכין עבורם ספרי הלכה וסייע בהתארגנותם.
בנוסף לשיעוריו בישיבת מרכז הרב, הרב בורשטיין לימד ומלמד בישיבות "אור עציון", "עטרת כהנים", "קרני שומרון" וישיבת "בית אל", וכן במכללות הרצוג, המרכז האקדמי על-שם לב ועוד.
הרב בורשטיין הוא בעל טור קבוע בעלון השבת גילוי דעת.
הרב בורשטיין מתגורר בשכונת רוממה בירושלים, בשנת תשמ"א (1981) נשא את הרבנית טובה, מחנכת באולפנת "צביה" בירושלים.
אביה של רעייתו היה הרב בנימין הרלינג.
גיסיו הם הרב אליקים לבנון ויואב שורק.
אחותו זיווה נשואה לרב אברהם שילר, רב היישוב עלי.
בנו, הרב אברהם היה ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
חתנו הרב יוחאי פרלמן, הוא ר"מ שיעור א בישיבת בית אל.
שידך את בת דודתו עם הרב יעקב שפירא.
בעקבות בקשתו של הרב מרדכי אליהו הקים הרב בורשטין בשנת ה'תש"ן את מכון פוע"ה.
המכון מסייע, הן בצד הרפואי והן בצד ההלכתי, בכל תחומי הגינקולוגיה בכלל והפוריות בפרט.
במסגרת המכון פועלים כחמישה עשר רבנים יועצים-פוסקים המשיבים על שאלות באופן יומיומי ומכוונים את הפונים לרופאים מתאימים.
הליווי וההכוונה ניתנים ללא תשלום.
במסגרת עבודתו במכון יצאו בעריכתו (עם הרב גבריאל גולדמן) שלושה כרכי "ספר פוע"ה" וארבעת כרכי "שו"ת פוע"ה".
על שני הכרכים הראשונים של ספר פוע"ה זכו המחברים והעורכים בפרס משרד הבריאות.
הרב בורשטין עוסק בהנחלת לימוד המצוות התלויות בארץ.
במסגרת זו הוא הוציא תדריך לימודי בשם: "שמיטה - תדריך לימודי" (ארבע מהדורות).
הספר כולל ביבליוגרפיה נרחבת בנושא השמיטה, גבולות הארץ, ביעור מעשרות, יובל ומצוות הקהל.
הספר גם כולל פרק העוסק באמצעי עזר בהוראת נושא השמיטה: חוברות לימוד ועבודה, תערוכות, סיפורים, משחקים, קלטות, תוכנות מחשב, שקפים ושקופיות ועוד.
בחלקו השני של הספר מובאים פסקי הלכה למעשה בהלכות שביעית.
ההלכות מתייחסות גם להשלכות של "היתר מכירה".
היה שותף גם להקמתה של "האגודה להכרת הפירות במקורות ישראל", אגודה של בוטנאים, ארכאולוגים, גנטיקאים, אגרונומים, רבנים ועוד, שהקימה, בשיתוף הקרן הקיימת לישראל, בנק גנים לשבעת המינים באתר ה"סטף".
הרב בורשטין ערך מחקר בנושא הקטורת שהוקטרה בבית המקדש.
לצורך כך אסף צמחים שזוהו כסממני הקטורת.
על מחקר זה זכה בפרסים של המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך וקרן הזיכרון לתרבות יהודית.
מחקר נוסף שלו עוסק בצבע התכלת אשר היה בשימוש במקדש, ובו הצטווה עם ישראל לצבוע את ציציות הבגדים.
לאחר מחקר של שנים פרסם את הספר "התכלת" (3 מהדורות).
הספר עוסק בפרטי המצווה, תיאורי הצבע ומקורו (החילזון) לאורך הדורות, עד לחפירות הארכאולוגיות האחרונות, כולל תהליכי ההתחקות, החיפוש והזיוף של התכלת.
הספר מלווה תמונות צבע שצולמו מעל ומתחת לפני המים.
הרב בורשטין חקר גם את הצביעה בעזרת תולעת השני, השימוש בתולעת השמיר לחיתוך אבנים, ומסורות בעניין שירת הלווים במהלך הדורות.
הוא עסק גם בניסיונות להתחקות אחר מקום הימצאם של כלי המקדש בארץ ומחוצה לה, ובשיטות השונות לגבי אבני החושן.
במסגרת פרויקט זה הוכנו שלוש ערכות הוראה הבנויות על מצגות: א.
מסע החיפושים אחר הקטורת במקדש; ב.
לצורך פעילות זו הקים הרב בורשטין עמותה בשם "מכון שלמה" לחקר המקדש.
כן עוסק בדרכים לאיתור פרה אדומה.
ולצורך כך עומד בקשר מתמיד עם ארגון מגדלי פרות אדומות (מטעמים קולינריים) בשוודיה, ועוסק במציאת פתרונות לגידולן באקלים החם של ישראל, השונה מאקלים גידולן.
לצורך כך נסע בראשית שנות ה-נ' לחוות בקר מיוחדת במושב בת שלמה יחד עם הרב מרדכי אליהו והרב ישראל אריאל, שם הדריכם הרב אליהו בצדדים ההלכתיים של הנושא.
בשנת תשע"ט נסע שוב לחווה ברמת הגולן עם החוקר הרב עזריה אריאל לבדיקת פרות אדומות שיובאו לשם.
אך הן לא נמצאו כשרות לשימוש הנדרש.
והוא החל לבדוק את אפשרות ליבוא עוברים מוקפאים של הפרות האדומות לארץ כדי שיעברו הליך דומה להליך הפריה חוץ גופית בבני אדם.
תוך עבודה לפי ההוראות שהנחה הרב מרדכי אליהו בעבר.
ארבעת המינים - הלכה למעשה
הרב בורשטין עסק במחקר ובהוראה של הצדדים הבוטניים וההלכתיים של ארבעת המינים.
בסמוך לחג הסוכות הוא מקדיש זמן להוראה אישית בתחום זה, על מנת ללמד את השילוב המיוחד של הלכה ומציאות.
התכלת - בעניין חידוש מצוות התכלת, הוצאת ספרייתי-גיטלר, ירושלים תשמ"ח
שמיטה - תדריך לימודי והלכה למעשה, כיצד ללמוד וללמד ענייני שמיטה, ירושלים תשפ"ב (מהדורה שביעית), 536 עמ'
סוגיות אקטואליות במקורות היהדות - כ-250 חוברות שבהן מרוכזים מקורות רבים בנושאים שונים (רשימה באתר מכון פוע"ה)
שלמי יחזקאל - מאמרי המשגיח הרב ר' יחזקאל לוינשטיין והרב שלמה בורשטין, עריכה, מקורות ותרגום - הרב מנחם בורשטין, ירושלים תשמ"ה
ספר פוע"ה - ספר הלכתי בסוגיות משפחה וטהרה
שו"ת פוע"ה - שאלות ותשובות מגדולי ישראל בנושא פוריות יוחסין וגנטיקה שנשאלו על ידי הרב בורשטין ורבני מכון פוע"ה
מנחם אמיר (20 ביולי 1930 – 21 במאי 2015) היה חוקר בתחום הקרימינולוגיה וממייסדי התחום בישראל.
כיהן כפרופסור מן המניין במכון לקרימינולוגיה (בפקולטה למשפטים) באוניברסיטה העברית בירושלים.
מנחם אמיר נולד בתל אביב לאסתר (לבית פייקש) וזאב מנדלבוים (פקיד).
יחד עם שתי אחיותיו, נולד כאחד משלישייה, שהייתה השלישייה הראשונה ביישוב.
בנערותו היה חבר בארגון "ההגנה", ובגיל 16 נעצר לאחר שנקלע לעימות עם ערבי בעת חלוקת כרוזים מטעם הארגון.
במלחמת העצמאות לחם כחבלן בפלוגה ג' של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח, ונפצע קשה.
סיים לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך (1953), ולימודי תואר שני בסוציולוגיה ופסיכולוגיה (1958) באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו עבד כמדריך חבורות נוער וכמדריך במוסד לאבחון עבריינים.
עבודת הגמר שלו עסקה בנושא "נוער עולה ועבריינות".
בשנה שבה סיים את לימודי התואר השני הוחלט באוניברסיטה על הקמת מחלקה לקרימינולוגיה, ואמיר נשלח ללימודי תואר שלישי בתחום באוניברסיטת פנסילבניה (1959–1965).
בשנת 1965 סיים את לימודי הדוקטורט.
במקביל לכתיבת הדוקטורט, שימש כמרצה זוטר, וגם הועסק במשטרת פילדלפיה ובבתי סוהר באזור כדי לאסוף נתונים למחקרו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "דפוסי אונס: העבירה והמעורבים בה כתופעה חברתית-תרבותית ולא רק פתולוגית-אישית", והייתה למחקר הסוציולוגי הראשון בעולם בנושא אונס.
בין השנים 1966–1999 היה חבר סגל במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה.
תקופה קצרה הרצה בתחום גם באוניברסיטת תל אביב (1971–1972).
בשנת 1989 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
כפרופסור אורח הרצה וחקר בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה.
עבודתו הקיפה מגוון נושאים בתחומי עבירות אונס, פשע מאורגן וטרור.
עבודת הדוקטורט שכתב היוותה בסיס לחקר תופעת האונס בנסיבות שונות, ולפיתוח תחום הוויקטימולוגיה ("תורת הקורבן").
חקר תופעות העבריינות והגורמים להן הביא את אמיר לשמש יועץ ומומחה למניעת עבריינות ולתוכניות שיקום וטיפול בעבריינים.
בין היתר היה מעורב בהקמת מרכזי טיפול לקורבנות אונס, ניהל תוכניות טיפול באסירים משוחררים, והורה בנושאי שיטור ואתיקה במשטרה.
עבודתו עם אנשים בעלי התמכרות לסמים הניעה אותו להיות ממקימי האגודה לזכויות האזרח, הרשות למלחמה בסמים ואגודת "אל סם".
כן עמד בראש ועדת מחקר במינהלת הרשות לשיקום האסיר, והיה חבר בוועדות ציבוריות וממלכתיות לנושאי זנות, פשע מאורגן ומלחמה בסמים.
בתחום הפשע המאורגן הועסק כיועץ לממשלת הולנד וערך מחקרים עבור האו"ם.
לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס, המשיך להרצות ולהנחות תלמידי מחקר ושימש ראש התוכנית ללימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה ואכיפת החוק בחוג למדעי ההתנהגות במסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 2003 זכה בפרס ישראל לחקר הקרימינולוגיה.
היה נשוי לד"ר דלילה אמיר (משנת 1954), ואב לשתי בנות.
מנחם אמיר נפטר במאי 2015, בגיל 84, ותרם את גופו למדע.
מנחם אמיר, תוכניות פעולה קהילתיות למניעת עבריינות נוער (ניתוח בקורתי של הספרות תוך התייחסות מיוחדת לישראל), ירושלים, משרד הסעד, המחלקה למחקר, 1967.
מנחם אמיר, עבריינות מין ומוסר נגד קטינים, ירושלים, מכון סאלד, 1968.
מנחם אמיר ודוד מקס, עבריינים קטינים: התנהגות עבריינית של ילדים מתחת לגיל האחריות הפלילית (גיל 9), ירושלים, מכון סאלד, 1968.
אשכנזי ודוד מקס, אי סדירות הביקור בבית הספר היסודי, ירושלים, מכון סאלד, 1969.
מאיר חובב, אברהם אמיתי ומנחם אמיר, היעדרויות צעירים מבתיהם, תל אביב, משטרת ישראל, 1969.
יהודה רימרמן ומנחם אמיר, התאבדויות וניסיונות התאבדות של קטינים עד גיל 18: בשנים 1966-1963, ירושלים, משרד הסעד, 1971.
מנחם אמיר, התפתחויות תאורטיות ואמפיריות בויקטימולוגיה, ירושלים, אקדמון, 1973.
מנחם אמיר ועמירם קלאוס, אלימות בכדורגל הישראלי, נתניה, מכון וינגייט לחנוך גופני ולספורט, 1981.
תמר הורביץ ומנחם אמיר, דפוסי התמודדות של מערכת החינוך עם בעיית האלימות: מחקר עומק ב-12 בתי ספר, ירושלים, מכון סאלד, 1981.
מנחם אמיר ושמעון ברגמן, קורבנות קשישים: סקר אנליטי של ספרות מחקרית, ירושלים, ג'וינט ישראל, 1988.
מנחם אמיר, ההוסטלים של הרשות לשיקום האסיר כאמצעי לשיקום אסירים משוחררים, ירושלים, הרשות לשיקום האסיר, 1993.
מנחם אמיר, כח בפיקוח; התנהגות אלימה של שוטרים: אנשים, מצבים וארגון, ירושלים, המכון לקרימינולוגיה, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, 1998.
מנחם אמיר ובלהה שגיב, שלושה בדירה אחת: פרויקט מגורים משותפים של אסיר משוחרר ושני סטודנטים, ירושלים, הרשות לשיקום האסיר, 1998.
דוד וייסברוד, אורית שלו ומנחם אמיר, השיטור הקהילתי בישראל: מחקר הערכה, ירושלים, המשרד לביטחון פנים, 2001.
מנחם אמיר ומנחם הורביץ, להיות מתבגר עולה: הקשר בין הגירה, פשיעה ועבריינות - המקרה הישראלי, תל אביב, המרכז הבינתחומי לחקר מדיניות וטיפול בילדים ונער, 2003.
סבה, ומנחם אמיר, מגמות בקרימינולוגיה: תאוריה, מדיניות ויישום (לכבוד ד"ר מנחם הורוויץ בהגיעו לגבורות), ירושלים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, 2003.
מנחם אריאב (18 ביוני 1929 - 6 באוקטובר 2017) היה ראש עיריית נצרת עילית במשך 31 שנים, עד לשנת 2008 ויו"ר החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה עד 2012.
מנחם אריאב נולד בשם מנחם-מנדל "מנדי" אבדיק בשנת 1929 בעיר ברשט (Bereşti) שברומניה, בן לאוטיליה, שהייתה עקרת בית, ולליאון, שסחר בתבואה.
בהיותו בן עשר נפטר אביו.
ביוני 1941 הפשיסטים הרומנים גירשו אותו ואת אמו מביתם, והם נאלצו לנדוד ולברוח.
בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער "גורדוניה" וסייע להעפלה.
לאחר סגירת התנועה בהוראת ממשלת רומניה הקומוניסטית אריאב עלה לישראל בשנת 1949 והיה בהכשרה בקיבוץ מסדה בעמק הירדן, משם עבר להשלמה בקיבוץ ניר עם.
שירת בנח"ל וביחידות אחרות ולאחר סיום השירות חזר לקיבוץ, שם עבד בחקלאות עד שנת 1953, אז נבחר לעבוד בריכוז קניות המשק.
בשנת 1957 נבחר לצוות שהקים מוסדות חינוך ואת מפעלי מועצה אזורית שער הנגב.
בשנת 1962 עבר לנצרת עילית, ונבחר למזכיר מועצת הפועלים ולחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1977, כאשר במקביל נבחר בסוף 1965 למועצת נצרת עילית ובהמשך כיהן כמ"מ ראש העיר.
אריאב חתר להתמנות לראשות העיר ובשנת 1973 הגיע להסכם עם ראש העיר מוטקה אלון שימונה לסגן ראש העיר ובהמשך תמצא המפלגה תפקיד במישור הארצי לאחד מהם והשני יכהן כראש העיר.
אריאב בתגובה ארגן קואליציה של חברי מפלגת העבודה שהיו נאמנים לו עם הליכוד, הדיח את אלון ונתמנה במקומו לראש העירייה.
משנת 1977 ועד 2008 כיהן אריאב כראש עיריית נצרת עילית ונחשב לראש העיר הוותיק והמבוגר ביותר מבין ראשי הערים בישראל.
אריאב ניצח בכל שבע מערכות הבחירות בהן השתתף.
תחת כהונתו עשתה נצרת עילית זינוק דמוגרפי מהמשמעותיים באותם עשורים: מ-18.5 אלף תושבים בשנת 1989, גדלה העיר פי 2.5 בתוך עשור ובשנת 1999 מנתה 50 אלף תושבים.
נמנה עם מקימי המפעלים השיתופיים של ההתיישבות העובדת.
השתייך למפלגת העבודה עד לשנת 2004, אז התפקד למפלגת קדימה.
אריאב הלך לעולמו ב-6 באוקטובר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין הישן של נוף הגליל .
הותיר אחריו אישה, לאה, ושלושה ילדים.
מנחם בן יהודה הגלילי (?
- 66 לספירה) היה מראשי המורדים וממנהיגיו הראשונים של המרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על מנחם לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו.
מנחם היה בנו של יהודה הגלילי ונכדו של חזקיה הגלילי.
את משנתו האידאולוגית קיבל מאביו וסבו לפניו, לוחמי-חופש שפעלו בתקופות בהן אירעו חילופי שלטון בארץ יהודה.
לאחר שנתמנה הורדוס למושל הגליל (47 לפנה"ס) בחסות רומא, פנה לטפל באי השקט ששרר באזור עוד לפני מינויו: "הוא תפס את חזקיה ראש השודדים, אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה, והמית אותו".
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, בזמן שבנו-יורשו ארכלאוס ממתין לאישור הקיסר אוגוסטוס לשלטונו, מרדו היהודים (פולמוס של ורוס).
בתוך אי הוודאות השלטונית ששררה, קמו מהומות בכל רחבי הארץ, ובציפורי אשר בגליל התקומם "יהודה בן ראש השודדים חזקיה".
יחד עם הנציב קופוניוס הגיע קווריניוס, שבא להעריך את שווי נכסי הממלכה לשעבר ולעשות מפקד אוכלוסין לצורך גביית מיסים.
אובדן הריבונות היהודית הניע את אביו של מנחם להקים תנועה חדשה - כת מיוחדת, "שלא דמתה ליתר הכתות", והסית את בני ארצו למרד.
להט המרד המשיך לדור נוסף במשפחה הגלילית.
יוסף בן מתתיהו רואה השפעה ישירה של רעיונות התנועה הזאת על מעשיהם של הקנאים עשרות שנים מאוחר יותר, בזמן המרד הגדול: "אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי הכת הזאת, והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם.
נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי-נקמה בקרוביהם וידידיהם ובלבד שלא לכנות שום אדם בשם אדון...בטירוף הדעת שבא מכך התחיל עמנו לחלות מאז הניע אותם גסיוס פלורוס...למרוד בייאושם ברומאים."
כפועל יוצא מכך, הוא רואה ביהודה הגלילי ותורתו, בין האחראים לחורבן הבית השני: הם "מילאו את המדינה מהומות ונטעו על ידי תורתם זו, שלא הייתה מקובלה קודם-לכן, את שורשי הפורענויות שהתרגשו ובאו אחר-כך...חורבן המדינה נגרם גם על ידי התלהבותם של הצעירים לאנשים אלה.
העובדה שיב"מ מכנה את הכת הזאת "פילוסופיה" ומונה אותה אחרי שלושה זרמים דתיים (הצדוקים, הפרושים והאיסיים), מעידה שמדובר ככל הנראה באידאולוגיה רוחנית-דתית, שממנה נגזרות השקפה מדינית - חרות ושחרור מכל שלטון זר, לצד השקפה חברתית - התקוממות פשוטי העם על העשירים ומעמד הכהונה.
יתרה מכך, יב"מ מכנה את יהודה ומנחם בתואר "חכם" , מה שמעיד על כך שלא עמדו בראש ארגון-שחרור בלבד, אלא הנהיגו זרם רעיוני שכלל סיעות שונות וקבוצות נפרדות.
העובדה שחברי אותן קבוצות היו חסידיה של "הפילוסופיה הרביעית", לא מנעה מהן להילחם זו בזו במהלך המרד, כאשר כל קבוצה מתרכזת סביב המנהיג שלה.
בשנת 66 לספירה, אחרי נאומו בירושלים, שב אגריפס השני אל ממלכתו בצפון הארץ.
בנאומו הפציר אגריפס בעם, שיעצור את האירועים המתגלגלים לכדי מרד ברומא.
אבל הקנאים לא התכוננו לעצור.
קבוצת קנאים סיקריים בהנהגת מנחם, השתלטה על מצדה ואנשיה "שחטו את כל הרומאים" מחיל המצב.
ובאותו הזמן בירושלים, אלעזר בנו של חנניה הכהן הגדול לשעבר, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים לבטל את קורבן הקיסר, ובכך נתן את האות באופן רשמי, שזהו מרד באימפריה הרומית.
בראותו שהאירועים בירושלים רק מחמירים, שלח אגריפס לירושלים צבא של 3000 פרשים בפיקודו של פיליפוס בן יקים שר צבאו, להילחם במורדים.
חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה אוכלוסייה אוהדת, אך במשך 7 ימים לא הצליחו לכבוש גם את העיר התחתונה והר הבית, שם שלטו המורדים.
ביום השמיני, ט"ו באב, יום קורבן העצים, מנעו המורדים מיריביהם להשתתף בפולחן בבית המקדש.
מי שכן הורשה לעלות להר הבית, היו בני השכבות החלשות, ביניהם הסתננו הסיקריים, בעלי החרבות הקצרות תחת כנף בגדיהם.
הסיקריים היו תגבורת מכרעת למורדים.
צבאו של אגריפס לא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה ונהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים.
המורדים שרפו את בית חנניה הכה"ג ואת ארמונות אגריפס וברניקי, כמו גם את בית הארכיון, במטרה להשמיד את שטרי החובות של הלווים ולהשבית בכך את גביית הכספים, זאת כדי למשוך אליהם את העניים, כדי שאלה יתקוממו על העשירים.
רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים (וביניהם חנניה הכהן הגדול בעצמו) ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס.
למחרת, בט"ז באב, צרו המורדים על מצודת אנטוניה ובי"ח באב הרגו את החיילים הרומאים ששמרו עליה ושרפו אותה.
משם מיהרו המורדים בחזרה לחצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.
מנחם לוקח את ההנהגה על המרד בירושלים
בינתיים במצדה, מנחם פרץ את מחסן הנשק של הורדוס, חילק את כלי הנשק "לעם הארץ ולשודדים אחרים" ועלה בראשם לירושלים, כש"אנשי שלומם" של הסיקריים נשארים להחזיק במבצר.
מנחם הגיע לירושלים "והתיצב בראש המורדים לנהל את המצור".
המורדים, ללא אמצעים מתאימים להתגברות על החומה, חפרו מרחוק מתחת ליסודות אחד המגדלים, הניחו עליהם קורות מעץ והציתו אותן.
הקורות נשרפו והמגדל התמוטט, אך הפתעה ציפתה למורדים בדמות חומה חדשה מצדו הפנימי של המגדל, אותה בנו הנצורים עוד קודם, לאחר שצפו מראש את תוכנית המורדים.
פיליפוס בן יקים, "נציב המלך אגריפס", ניצל את המהומה ו"נמלט פתאום מארמון המלך הנצור".
מחשש שירצח על ידי מנחם ואנשיו, החביאו אותו מקורביו בירושלים במשך 4 ימים, "וביום החמישי שם פאה נכרית על ראשו" וברח לתחומי ממלכת אגריפס.
הנצורים ביקשו ממנחם שיתן להם לצאת בשלום, וקיבלו הסכמה לכך רק לגבי חיילי צבא המלך והיהודים בלבד.
אחוזי אימה ומוקפים בהמון היהודי, הם ויתרו על ניסיון למשא ומתן, כי "לחרפה היה להם להתחנן אל היהודים" וממילא "לא האמינו בהם" (ביהודים), שיקיימו הסכם כזה.
לכן נטשו את המחנה ונמלטו אל מגדלי ארמון הורדוס - הפיקוס, פצאל ומרים.
אנשי מנחם כבשו את המחנה הננטש (ב-ו' באלול), הרגו את החיילים הרומאים שלא הספיקו לברוח, לקחו את השלל ושרפו את המחנה.
למחרת, ב-ז' באלול, נתפס חנניה הכה"ג כשהוא מסתתר בצינור המים מסביב לחצר המלך, ויחד עם אחיו חזקיה הוצא להורג על ידי מנחם.
השתלטותו של מנחם על המרד גרמה לאנשי אלעזר בן חנניה לחשוש משלטון עריצות חדש, במקום זה הרומאי.
כאשר עלה מנחם לבית המקדש להתפלל, "בפאר בגדי מלכים" ואיתו הקנאים החמושים, התנפלו עליו אנשי אלעזר בעזרת בית המקדש, ואליהם הצטרפו גם "יתר העם", שרגם אותו באבנים בתקוה שהמרד יסתיים.
מנחם ואנשיו החלו לברוח מפני ההמון, כאשר אלה שנתפסו נפלו קורבן ללינץ'.
רק מעטים ניצלו ממוות, כשהם בורחים למצדה, ובהם אלעזר בן יאיר, נכדו של יהודה הגלילי (אביו של מנחם) ומי שעתיד לפקד על המתבצרים שם.
מנחם ברח לעופל, שם הסתתר עד שנתפס.
הוא הוצא ממחבואו ויחד עם שרי צבאו ועבדו הבכיר אבשלום, עונה למוות בייסורים.
יוסף בן מתתיהו טוען שההשתתפות העממית בהוצאתו להורג של מנחם נעשתה מתוך אמונה שזה יהיה גם סופו של המרד, אולם מטרת אנשי אלעזר הייתה הפוכה – כדי ש"יוכלו להילחם ביתר שאת".
באוטוביוגרפיה שלו, יב"מ מביא את עדותו האישית על הפחד ששרר בירושלים בשלב זה של המרד, כאשר הוא עצמו היה על הר הבית בזמן רצח מנחם:
דמותו של מנחם נזכרת בספרו של הווארד פאסט, "ברניקה החשמונאית".
מנחם הוא בין כארבע מאות הקרואים בקבלת פנים שעורכת ברניקי לחברי הסנהדרין הגדולה: "מנחם הכהן, גבר גבה־קומה, צנום בתכלית אך טוב־תואר...לבוש כולו תכלת, אך במפוכח, שום תכשיט זהב או כסף לא נראה עליו".
מנחם מתואר בספר גם כבעל "זוג עיניים כחולות וקרות כקרח, ולא ניתן לראות בהן דבר אלא מות ושנאה".
מנחם אריך קְלִיבַּנסקי - 24 ביולי 1942 (י' באב ה'תש"ב, נספה בשואה)) היה מנהל הגימנסיה "יבנה" בקלן, הגימנסיה היהודית היחידה בחבל הריין.
מפעילי הברחת הילדים מגרמניה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט".
קליבנסקי נולד בשנת 1900 בעיר פרנקפורט שבגרמניה למשפחת רבנים שמוצאה מקובנה.
קליבנסקי למד בגימנסיה ע"ש גתה בעיר והמשיך ללמוד באוניברסיטאות פרנקפורט, מַרבורג ומינכן היסטוריה, גרמניסטיקה ורומניסטיקה (לימודי השפות הרומאניות).
לאחר מכן כיהן כמורה בבית הספר התיכון היהודי שנוסד בברסלאו.
בשנת 1929 עבר עם אשתו מטה ושלושת ילדיהם לקלן והחל לכהן כמורה ומנהל בגימנסיה "יבנה".
בית הספר זכה לשגשוג למרות המשבר הכלכלי.
קליבנסקי חיבר מספר חיבורים על ספרות והיסטוריה גרמנית וערך ספרון עברי-גרמני המוקדש לשירו של חיים נחמן ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה").
ב-1937, נאלצה המשפחה לעבור מביתה למספר חדרים צרים באזור אחר, בו רוכזו היהודים.
קליבנסקי פיתח תוכנית ללימוד אנגלית ועברית מודרנית במטרה לסייע לתלמידים להגר לאנגליה או לעלות לארץ ישראל.
קליבנסקי עצמו ומשפחתו גורשו מקלן מזרחה ברכבת ביולי 1942, ונורו ביער ליד מינסק לבורות הריגה.
ב-1990 נוסדה בקלן, במקום בו הייתה חצר בית הספר, כיכר על שמו ובה אנדרטה ועליה פסל גור אריה יהודה המנציחה את 1,100 ילדי הקהילה היהודית של קלן, רבים מהם תלמידי בית הספר "יבנה", שנספו בשואה.
הרב מנחם אֶרְנְסְטֶר (נולד בט"ו בתמוז ה'תש"י, יוני 1950) הוא ראש ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר (ויז'ניץ) בבני ברק, וחתנו של האדמו"ר רבי משה יהושע הגר.
נולד בישראל, בנם של שבע ברכה בת רבי חיים מאיר הגר מוויז'ניץ והרב משה ארנסטר, נשיא קריות מאור החיים בצפת ובירושלים.
בא' באדר תשכ"ט נישא לבת דודו הינדא, בת האדמו"ר רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ.
לאחר פטירת סבו האמרי חיים הכתירו חותנו, שכיהן עד אז כראש ישיבת ויז'ניץ, לראש ישיבת ויז'ניץ בבני ברק.
הוא מוסר שיחות מוסר שם מפעם לפעם.
בשנת תש"ם מונה לרב חסידי ויז'ניץ בפתח תקווה והיה מגיע מידי "שבת מברכים" לשבות שם.
לאחר פטירת חותנו הוא מייצג באירועים את גיסו, רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, וכן הוא מסדר את הקידושין בחתונות של החסידות.
הרב ישראל, משגיח בישיבת ויז'ניץ, נשוי לאסתר צירל בת רבי שמעון נתן נטע בידרמן מלעלוב
הרב חיים מאיר, רב קהילת ויז'ניץ במנצ'סטר, נשוי ליוכבד בת רבי יהושע השיל אייכנשטיין מזידיטשוב שיקגו
הרב יעקב שמשון, ר"מ בישיבת ויז'ניץ באלעד, נשוי לצירל יוכבד בת הרב מאיר כץ חתן הרב משה הגר מסערט-ויז'ניץ
ברוך שמעון, נשוי לפריידא מילכה בת הרב שמואל לוריא, רב קהילת ויז'ניץ באנטוורפן ונכדת הרב משולם זושא לוריא
שרה סאשא, נשואה לרב ברוך שטרנבוך, רב קהילת ויזניץ במודיעין עילית, בן הרב אליהו שטרנבוך ראב"ד אנטוורפן ונכד רבי ברוך הגר מסערט ויז'ניץ.
ריקל גיטל, נשואה לבן ציון אריה לייבוש מייזליש, בן הרב יעקב ישראל ישורון רב קריית באבוב בבת ים וחתנו של רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
מרים העניא, נשואה לחיים מרדכי אשכנזי, בן הרב שלום אהרן אשכנזי, ראש ישיבת נדבורנה וחתנו של רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה.
מנחם אילן (1931 – 17 באוגוסט 2024) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1995–2000 וכשופט בפועל בבית המשפט העליון.
אילן נולד בתל אביב, למד בבית הספר תחכמוני ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
לאחר תקופה קצרה כעורך דין פרטי בשנים 1962–1963, נתמנה בתחילת 1964 לשופט בבית משפט השלום בתל אביב.
בספטמבר 1976 קודם אילן לבית המשפט המחוזי.
אילן דן במספר משפטי שוחד מפורסמים, שהנודע בהם היה משפטו השני של אשר ידלין, בו זיכה אילן את ידלין מכל אשמה.
במשפט נוסף זיכה אדם שהציע טובות הנאה לחבר מועצת עיריית בת ים כדי שיעבור למפלגה אחרת, מאשמת הצעת שוחד, בקובעו, על פי החוק באותם ימים, שהצעה כזאת כלל איננה שוחד.
בשנת 1992 מונה אילן לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנת 1995 מונה לנשיא בית המשפט.
בשנת 2000 פרש אילן לגמלאות.
לאחר פרישתו עסק בגישור, וכיהן בוועדות ציבוריות שונות, בהן הוועדה הציבורית לפי חוק מימון מפלגות.
אילן נתמנה לשופט בפועל בבית המשפט העליון בספטמבר 1998 לתקופה של מספר חודשים.
בתקופת כהונתו בעליון היה בין שופטי הרוב שהכריעו נגד הסגרתו של סמואל שיינביין לארצות הברית, עקב היותו אזרח ישראלי, למרות שהתגורר כל חייו בארצות הברית.
אילן ניהל אורח חיים דתי.
מנחם ארבר (19 במאי 1898 – 23 באפריל 1961) היה פעיל ציוני רוויזיוניסטי, ממייסדי תנועת בית"ר ונציבה בארץ ישראל, מראשוני הצה"ר והאצ"ל, ציר מטעם הצה"ר באספת הנבחרים השנייה והשלישית.
מנחם ארבר נולד ללאה (לבית איכילוב) ולדוד דב באלכסנדרובסק, שבאוקראינה, ב.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1905. תחילה, התגוררה המשפחה במושבה ראשון לציון.
ובה למד בבית הספר העברי "חביב".
לאחר העתקת מגורי המשפחה ליפו, החל ללמוד בבית ספר "עזרה".
שפת הלימוד בבית ספר זה הייתה גרמנית.
והנער הצעיר שהיה גם בוגר המחזור הראשון שלו, השתתף ב"מלחמת השפות" יחד עם תלמידים נוספים במוסד, על אימוץ השפה העברית כשפת הלימוד בו.
בגיל 13 הצטרף לפעילות בסניף אגודת הספורט "מכבי", שפעל ביפו, והיה פעיל בקבוצת הכדורגל.
למד בגמנסיה הרצליה והיה בוגר המחזור השישי שלה.
במלחמת העולם הראשונה, בגירוש הגדול של יהודי יפו ותל אביב על ידי השלטונות העות'מאנים בפסח תרע"ז (אפריל 1917), עברה משפחתו עם מגורשים רבים אחרים לפתח תקווה.
הוא עבד בפרדסי המושבה ובשמירה על ביטחונם של התושבים, על רכושם ועל השטחים הנטועים.
היה למבוקש לגיוס לצבא העות'מאני על ידי השלטונות.
ו"הסתתר והצליח להמלט הודות לדרכיה (דרכון) מזויפת ו'בקשיש' (שוחד)", זמן מה, אולם נתפס פעמיים על ידי שוטרי הצבא העות'מאני.
בשנת 1917 עם התקדמותו של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל אדמונד אלנבי וכיבושה של ארץ ישראל, נענה לקריאתו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי מיוזמי הגדודים העבריים, והתגייס לגדוד ה-40 ("הגדוד הארצישראלי") והגיע בו לדרגת סמל.
לאחר המלחמה היה מהפעילים להקמת צבא עברי סדיר, אך ללא הצלחה.
אחר שחרורו מהגדודים העבריים, הצטרף למפעל המשפחתי לייצור לבנים, מרצפות ומדרגות.
ולאחר פטירת האב, המשיך לנהל את המפעל.
הוא יזם מוצרים חדשים, כגון צינורות ממלט שהחליפו את צינורות הברזל.
בשנת 1930 נשא את הדסה לבית זימן.
מראשית שנות העשרים, היה ארבר פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית.
הוא התמנה על ידי זאב ז'בוטינסקי (שהקים את בית"ר בשנת 1923), לעמוד בראש בית"ר בארץ ישראל.
"בראשית אפריל 1927 נקבע הרכבה הזמני של המיפקדה הראשית: מפקד ראשי: מנחם ארבר; מדריך כללי: אברהם אל-חנני; מזכיר: אליעזר אדרי; סוכן כללי: חיים אליהו; רופא ראשי: ד"ר משה הר-אבן".
כמו כן היה ארבר חבר שלטון בית"ר העולמי.
לפי חזונו של זאב ז'בוטינסקי, הייתה תנועת בית"ר המשך לגדודים העבריים, לאחר פירוקם במהלך חודש יולי 1921. היסטוריון האצ"ל, דוד ניב, אף ציין, כי "הטעמת הזיקה לגדודים שפוזרו והכמיהה לחידושם מצאו ביטוין גם בסמלי הברית ("המנורה"), המדים הצבאים-למחצה, שיטת תרגילי-הסדר וספורט המגן, נוסח הפקודות וכדומה".
לדעת חוקר האצ"ל יהושע אופיר, "זו הייתה החלטה חריגה, לא מקובלת במפלגות ציוניות אחרות, שכן לא מוסדות היישוב, לא התנועה הציונית ולא בתי-הספר, אף אחד מהם לא נתן דעתו לחינוך צבאי".
ארבר עמד בתכתובת רבה ומסועפת עם ז'בוטינסקי, ולא עשה דבר מבלעדי הוראתו.
ב-1927 מינה ארבר את ד"ר משה הר-אבן לעמוד בראש הוועדה לעבודה תרבותית של בית"ר.
בין חברי הקבוצה הראשונה שארגן ארבר, היה הרב משה צבי סגל.
במאורעות תרפ"ט עמד בראש קבוצות מגן של חניכי בית"ר, שהתארגנו, בנוסף לחניכי בית הספר למדריכים של בית"ר, להגנת תל אביב.
במקביל היה ממייסדי הצה"ר בארץ ישראל.
ושימש כמפקד הכללי של "סקציית הספורט" בצה"ר.
הוא נבחר לציר הצה"ר מארץ ישראל בקונגרס הציוני ה-17 בבזל בקיץ 1931. השתתף בקונגרס הייסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בנשיאותו של זאב ז'בוטינסקי, שהתקיימה בווינה בימים 7 – 12 בספטמבר 1935. יחד עם משה רוזנברג, איש בית"ר ומפקד האצ"ל (1937 - 1938), פיקד על "ברית החייל" בארץ ישראל.
במהלך מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (1936–1939), ב-1937, נאסר על ידי השלטונות הבריטיים יחד עם ראשי בית"ר והצ"ח.
ונכלא בכלא עכו, וזאת על פי חוקי החירום שפרסמו השלטונות הבריטים באותם ימים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נבחר מטעם הצ"ח לעמוד בראש מחלקת הגיוס שלה לצבא הבריטי.
ניהל את המחלקה לענייני החייל של המגויסים, ואת ענייני המשתחררים דרך מוסדות התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-5 באוגוסט 1947, הוציאו השלטונות הבריטים אל מחוץ לחוק את תנועת בית"ר וארבר נעצר, ונשלח למחנה המעצר בלטרון ב' ל-70 יום, יחד עם ראשי היישוב ובהם ראשי הצה"ר.
ארבר נפטר בתל אביב ביום ז' באייר ה'תשכ"א, 23 באפריל 1961 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
שמו הונצח ברחוב בתל אביב.
מנחם (ג'ורג') באר (16 בפברואר 1925 – 28 בינואר 2017) היה אדריכל ישראלי, שתכנן מבנים רבים בקיבוצי הקיבוץ הארצי.
בנעוריו למד בגימנסיה היהודית וסייע לאביו, שעבד כצבע, בשיקום מבנים שנפגעו במלחמת העולם השנייה.
החל את לימודי האדריכלות באוניברסיטת בודפשט.
ב-1946 היה חבר בקבוצה של תנועת השומר הצעיר שהתעתדה לעלות לארץ ישראל.
הקבוצה נתפסה וגורשה לקפריסין וב-1947 הגיעו לקיבוץ אילון שבגליל העליון.
מספר חודשים לאחר מכן עלתה הקבוצה והקימה את קיבוץ געתון.
כבר מימיו הראשונים של הקיבוץ היה באר מעורב בתחום הבנייה.
ב-1950 החל בלימודי השלמה לקראת קבלת תואר באדריכלות בטכניון, ולאחר מכן הצטרף למחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי ועבד במשך ארבע שנים תחת האדריכל שמואל מסטצ'קין.
לאחר מכן עבד באופן עצמאי במסגרת המחלקה ובמסגרת זו תכנן מבנים רבים בתחומים כדוגמת מגורים, תעשייה, מבני ציבור, מוסדות חינוך.
במבנים שתכנן הקפיד לשלב אמנים מהקיבוץ שתרמו מיצירותיהם לבניינים.
בספטמבר 2015 נפתחה התערוכה "באר בקיבוץ, האדריכלות של מנחם באר" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, שאצר מיכאל יעקובסון.
התערוכה המקיפה התפרסה על שניים מאולמות המוזיאון ובמסגרתה הוצגו ארבעים שנות עשייה באמצעות תצלומים עכשוויים של הצלם עמרי טלמור וסרט שהופק במיוחד לתערוכה.
בקיץ 2016 הוצגה התערוכה מחדש בגלריה בבית האדריכל.
מנחם באר, שהתגורר בקיבוץ געתון, היה נשוי ואב לארבעה.
בין ילדיו, הרקדן והכוריאוגרף רמי באר.
נכדתו של מנחם באר היא השחקנית והקומיקאית גיה באר גורביץ'.
נפטר ב-28 בינואר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו געתון.