tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרכו לארץ ישראל הוא הגיע עם קרובי משפחתו לעיר קישינב ובה הוא פגש יהודי משיחי בשם לאון אברבוך, אשר היה מנהיג קבוצה קטנה של יהודים משיחיים.
מאוחר יותר האח אוסטרובסקי קנה את ספר הברית החדשה ולאחר קריאה ומאבקים רוחניים פנימיים החליט להאמין ולהתמסר למשיח ישוע כאדון לחייו וכבן אלוהים.
אם כן בגיל 16 האח אוסטרובסקי הפך למאמין משיחי ובגיל 17, בשנת 1919, הוא הגיע לארץ ישראל.
כאשר הוא הגיע לארץ הוא גר בחיפה בבית הספר ללימוד כתבי הקודש בהר הכרמל.
בין השנים 1924–1929 האח אוסטרובסקי גר בלונדון, אנגליה במטרה ללמוד את כתבי הקודש בבית ספר קטן ללימוד כתבי הקודש.
האח אוסטרובסקי לא היה מסופק מהלימוד שקיבל באנגליה ובראשית שנות השלושים חזר לארץ ישראל.
בשנת 1932 בהיותו בגיל 30 האח אוסטרובסקי נשא לאישה את האחות שרה שהייתה רעייתו למשך יותר משישים השנים הבאות.
בהתחלה הם גרו בירושלים והאח אוסטרובסקי היה פעיל בהפצת האמונה המשיחית בירושלים.
ביחד עם האח ולדימיר פ.
מרצ'ינקובסקי ארגן האח אוסטרובסקי הרצאות בבית הספר האיטלקי בנושא האמונה המשיחית, בהרצאות אלה נכח בקביעות ד"ר טשרניחובסקי, המשורר הידוע.
בתחילת שנות השלושים האח אוסטרובסקי התחיל לקיים אסיפות עבור מאמינים משיחיים מקומיים יהודים וערבים ברחוב אילת בגבול בין יפו לת"א.
האסיפות התקיימו בבניין שהיה שייך לטמפלרים הגרמניים באזור המושבה הגרמנית.
הקהילה נקראה בשם: אולם פניאל, ובאסיפות נכחו ערבים וגם אזרחים וחיילים בריטים.
האספה המרכזית הייתה ביום שבת אחר הצהרים ובאסיפה זו ערכו את סעודת האדון, כלומר לקיחה מן הלחם והיין, ולמדו מכתבי הקודש.
בימי רביעי הייתה אספת תפילה.
האסיפות נערכו בשפה העברית ולעיתים בשפה הרוסית כאשר נכחו בהן עולים מברית המועצות.
בצמוד לקהילה הייתה מרפאה שבה עבדו רופא משיחי ואחיות משיחיות ובמרפאה זו נעזרו הן מאמינים משיחיים והן אנשים שהיו זקוקים לעזרה רפואית.
משנת 1935 ועד שנת 1947 האח אוסטרובסקי ערך רבעון יהודי משיחי בשם "הצופה".
בכתב עת זה הופיעו מאמרים בעברית או מאמרים אשר תורגמו לעברית והוכנסו לכתב העת.
האח אוסטרובסקי ואשתו שרה חיו באזור ביפו שבו התנהלה המלחמה בשנת 1948 ולכן הם עברו מיפו להרצליה וניסו להקים קיבוץ משיחי.
בקיבוץ היה להם שטח לא קטן עם תרנגולות, ירקות ופרדס.
בשל חוסר בעובדים משיחיים, הקיבוץ נסגר עשר שנים מאוחר יותר.
החל משנת 1948 רכוש הטמפלרים הגרמנים נמכר למי ששילם את המחיר הגבוה יותר ולכן היה על האח אוסטרובסקי למצוא מקום אחר לקהילה.
בתחילת שנות השישים הקהילה יכלה להרשות לעצמה לקנות אולם עבור אסיפות הקהילה ברחוב יפת ביפו.
מאותו הזמן אסיפות הקהילה מתנהלות באותו המקום.
בהתחלה האח אוסטרובסקי הקים חנות ספרים משיחית בצמוד לאולם הקהילה אך מספר שנים מאוחר יותר החנות נסגרה ואולם הקהילה הורחב על חשבון השטח של חנות הספרים.
הקמת הקהילה ברחוב יפת ופתיחת החנות לוו ברדיפות מצד הארגון הדתי "יד לאחים" וההפגנות שנערכו מחוץ לחנות הופיעו בעיתונות (ראה נספח 1).
אפילו הרב מאיר כהנא ראה לנכון לבוא לקהילה ולהביע את כעסו והחל לזרוק כיסאות שהיו במקום עד שהיה צורך להזמין את המשטרה.
האסיפות בבית הקהילה ברחוב יפת התנהלו בימי שבת אחר הצהרים ובימי שני בערב.
בימי שבת הייתה האספה המרכזית שבה השתתפו הנוכחים בסעודת האדון ולאחר מכן שמעו שיעור מכתבי הקודש.
בימי שני הייתה אספת תפילה ולימוד מכתבי הקודש.
במהלך השנים שהאח אוסטרובסקי היה פעיל בקהילה היו כאלה שהתחילו להאמין בישוע והצטרפו לקהילה ואחרים שעזבו, בין אם מתוך כך שעזבו את האמונה המשיחית ובין אם מתוך חוסר הסכמה תאולוגית או ניהולית עם האח אוסטרובסקי.
בתחילת שנות השמונים האח אוסטרובסקי ואשתו שרה החליטו לעבור לגור בקנדה (ראה נספח 2) ולהיות קרובים לילדיהם.
זו הייתה החלטה קשה בעבורם שכן לבם היה תמיד בישראל ובקהילה הקטנה ביפו.
בשנת 2001 האח אוסטרובסקי נפטר בגיל 98 לאחר שאשתו שרה נפטרה כשנתיים קודם לכן.
במהלך השנים שהאח אוסטרובסקי היה בקנדה הוא ביקר מספר פעמים בארץ והתמיד לשלוח מכתבים שבהם הוא הביע את דאגתו למצבו הרוחני של עם ישראל.
כאשר האח אוסטרובסקי עזב לקנדה בתחילת שנות השמונים נוצר חלל בקהילה שהיה צורך למלאו, שכן הוא מילא תפקידים רבים בדאגתו לחיי הקהילה ובעיקר לימד מכתבי הקודש.
בתקופה שבה הוא עזב הצטרפו לקהילה שני זוגות צעירים מקנדה אשר הצליחו למלא את החלל שנוצר.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הצטרפו לקהילה מאמינים משיחיים שעלו לישראל מברית המועצות לשעבר.
אותם עולים, אשר היו כבר מאמינים משיחיים לפני שעלו לישראל, נשארו כעשר שנים בקהילה עד שעזבו לקהילות משיחיות דוברות רוסית, אשר קמו בשנים האחרונות בישראל.
לאחר עזיבת המשפחות מקנדה באמצע שנות התשעים ועזיבת העולים דוברי הרוסית, נשארה הקהילה קטנה מאוד במספר חבריה, כעשרים במספר.
מאמצע שנות התשעים קיבלה הקהילה מעמד של עמותה רשומה במדינת ישראל הפועלת על פי חוקי המדינה.
קהילה קדושה יאנינה הוא בית כנסת הנמצא ברחוב ברום (Broome) 280 בין רחובות אלן (Allen) ואלדרידג' (Eldridge) בלואר איסט סייד במנהטן ניו יורק.
הוא נבנה בשנים 1925–1927 ותוכנן על ידי סידני דאוב.
הוא בית הכנסת היחיד בחצי הכדור המערבי שיש בו מנהגים מנוסח הרומניוטים השונה גם מנוסח אשכנז וגם מנוסח הספרדים.
הבניין נוסף לרשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ב-30 בנובמבר 1999 וצוין כנקודת ציון של העיר ניו יורק ב-11 במאי 2004. הוא עבר שיקום נרחב ב-2006.
לבית הכנסת קהילה קדושה יאנינה יש ייחוד בהיותו בית הכנסת הרומניוטי היחיד בחצי הכדור המערבי.
הקהילה נוסדה ב-1906 על ידי מהגרים מיהודי יוון מיואנינה, אבל בית הכנסת לא הוקם עד 1927. השנים מאז ועד מלחמת העולם השנייה היו שנים של שפע לקהילה הרומניוטית בלואר איסט סייד.
בבית הכנסת כיהנו שלושה רבנים ובימים הנוראים היה בית הכנסת מלא מפה לפה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבר חלק גדול מבני הקהילה לרבעים אחרים וחלקים אחרים של מנהטן כולל הרלם, הברונקס וברוקלין.
קהילות אלה כבר אינן פעילות היום.
אף על פי שהקהילה התמעטה באופן קבוע מאז ימי הזוהר שלה לפני המלחמה הרי עדיין מתקיימות תפילות בבית הכנסת בשבתות ובחגים.
אף על פי שיש לבית הכנסת רשימת תפוצה של 3,000 אנשים, לעיתים קרובות חסרים אנשים למניין בתפילות השבת.
סיורים מודרכים מתקיימים בכל יום ראשון למבקרים.
לקהילת יאנינה יש חלקה בבית העלמין בוולווד (Wellwood).
שם יש גם מצבת זיכרון ליהודי יאנינה שנספו בשואה.
המבנה של קהילה קדושה יאנינה שונה במקצת מהרגיל עבור בתי כנסת רומניוטים בכך שהוא בנוי מצפון לדרום כשארון הקודש נמצא בדרום.
(רוב בתי הכנסת הרומניוטים בנויים ממזרח למערב).
הבימה היא במרכז (ברוב בתי הכנסת הרומניוטים הבימה היא בקיר המערבי) חדר המדרגות לעזרת הנשים הוא פנימי.
נעשה סרט דוקומנטרי על בית הכנסת והקהילה "היוונים האחרונים ברחוב ברום" (the Last Greeks on Broome Street).
הסרט בוים, נכתב וסופר על ידי אד אשכנזי שהסבים שלו היו ממייסדי הקהילה.
קהולנה (בבנגלית: খুলনা) היא העיר השלישית בגודלה בבנגלדש, ומשמשת כבירת מחוז קהולנה ונפת קהולנה.
העיר שוכנת לגדות נהר רופסה (Rupsa), ובה אחד מנמלי הנהר הגדולים במדינה.
הנמל הימי במונגלה, הנמל השני בגודלו בבנגלדש, שוכן כ-48 קילומטרים דרומית לעיר.
העיר נחשבת לשער הכניסה ליער סונדרבאנס, קווי אוניית קיטור פועלים מקהולנה לסונדרבאנס שבו אוכלוסייה של טיגריס בנגלי.
עיר המסגדים בגרהאט שהוכרזה כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו שוכנת דרומית לקהולנה.
קהולנה היא המרכז הכלכלי השלישי בגודלו בבנגלדש, וממוקמים בה מפעלי תעשייה כבדה וקלה.
הסקטורים העיקריים הם ייצור סוכר, יוטה וכימיקלים, אריזת דגים ופירות ים, עיבוד מזון ובניית ספינות.
האזור הוגדר כאזור עיבוד לייצוא (מין אזור סחר חופשי) דבר שהביא להשקעות זרות משמעותיות.
רכבת בנגלדש מפעילה רכבות מקהולנה לבירה דאקה ולערים נוספות.
נמל התעופה ג'סוריי השוכן כ-71 ק"מ צפונית למרכז העיר הוא נמל התעופה היחיד באזור, מספר חברות תעופה מפעילות ממנו טיסות לדאקה.
קה ד'אורסה הוא רציף ב של הנהר סן ברובע השביעי של פריז, בירת צרפת, וכן שם הרחוב לאורך הרציף הזה.
המשכו מזרחה מארמון בורבון נקרא קה אנטול פראנס ומערבה מגשר אלמה נקרא קה בראנלי.
בקה ד'אורסה שוכן החל משנת 1853 משרד החוץ של צרפת ועל כן הוא נקרא גם כן בדרך המטונימיה "קה ד'אורסה".
בניין משרד החוץ נבנה בשנים 1844–1855 על ידי האדריכל ז'אק לקורנה (Jacques Lacornée).
הפסלים בחזיתו עוצבו בשנת 1870 על ידי הפסל אנרי דה טריקטי.
הרציף מתחיל מגשר קונקורד (pont de la Concorde) ורחוב אריסטיד בריא, עובר בקרבת הגשרים אנווליד ואלכסנדר השלישי ומסתיים בגשר אלמה וככר הרזיסטאנס.(Place de la Resistance)
בבית מספר 37 נמצא בניין משרד החוץ של צרפת שנבנה באמצע המאה ה-19. לכן גם את משרד החוץ מכנים "קה ד'אורסה" עם אות ראשונה גדולה או בקיצור "לה קה" (Le Quai).
סמוך למשרד החוץ נמצא ארמון בורבון, מושב האספה הלאומית של צרפת וכן אוטל דה לאסה (hôtel de Lassay), מושבו של יושב ראש האספה הלאומית.
קה ד'אורסה נקרא כך לפי שמו של שארל בושה ד'אורסה, בעל אחוזת אורסה, יועץ בפרלמנט של פריז, שכיהן בשנים 1700–1708 כ"זקן הסוחרים" של פריז, בפועל ראש העיר.
בעת כהונתו בשנת 1707 התחילו עבודות הבנייה של הרציף.
בעבר הרחוק נקרא "קה דה לה גרנוייר", ולזמן קצר "קה בונפארט".
אחרי בניית "גשר המלך" (Pont Royal פון רואיאל) בשנים 1685–1689 על ידי ז'אק "הרביעי" גבריאל לפי תוכניותיו של ז'ול ארדואן-מנסאר (Hardouin-Mansart), נבנה החל מהשנים 1705–1707 הרציף שכונה "קה בושה ד'אורסה" בכיוון מערב.
הוא הושלם עד לגשר קונקורד רק בעוד כמאה השנה בשנת 1800. קטע זה נקרא בימי הקונסולאט "קה בונפארט".
החל משנת 1947 הוא כונה קה אנטול פראנס (Quai Anatole France).
אחרי 1722 בזמן שהאזור מעבר לאזור שבו ייבנה גשר קונקורד היה גדת נהר ביצתית, בסמוך השטרע שטח פתוח מכוסה שדות ירקות עד לרחבת האיוונליד.
כיום בארמון בורבון מתכנסת האספה הלאומית של צרפת, בעוד אוטל דה לאסה הוא מקום מושבו הרשמי של יושב ראש האספה הלאומית.
ב-1808 בימי האימפריה הצרפתית הראשונה ש נפוליאון הראשון הוחלט להרחיב את הרציף עם הגנים של שני הארמונות עד לגדת הסן.
אחרי נפילתו של נפוליאון ב-1815 הרציף חזר לשמו המקורי: ד'אורסה.
ב-15 ביולי 1918 בימי מלחמת העולם הראשונה פגז שנשלח על ידי תותח-העל הגרמני "תותח פריז" התפוצץ בקה ד'אורסה בקטע הנקרא כיום קה בראנלי בפינה עם רחוב
ב-1941 חלק מ"קה ד'אורסה" המקורי ממערב לגשר אלמה (Pont de l'Alma = פון דה ל'אלמה) שינה את שמו ל"קה בראנלי".
ב-1947 הקטע בין המספרים 1–31, בין "גשר המלך" לגשר קונקורד, קיבל את השם "קה אנאטול פראנס" לזכר הסופר הצרפתי.
כך שהבית הראשון במה שנשאר "קה ד'אורסה" הוא הבית 33, ארמון בורבון, בית האספה הלאומית
מוזיאון ד'אורסה, השוכן בבניין תחנת הרכבת אורסה לשעבר (שנבנה במקום שבו נמצא קודם לכן הארמון אורסה), נמצא כ-500 מ' קדימה, במה שנקרא כיום קה אנטול פראנס.
מס' 11 – כתובתו האחרונה של אנרי לאנג, מהנדס ומרצה צרפתי, מנהל בחברת הרכבות הצרפתית ומרצה בבית הספר לגשרים וכבישים.
הוא פוטר מהעבודה בגלל מוצאו היהודי, נעצר ב-12 בדצמבר 1941 וב-27 במרץ 1942 נשלח לאושוויץ עם הטרנספורט מס' 1. הוא נספה שם כעבור חודשיים.
מס' 33 – מול הארמון בורבון, לוחית זיכרון לזכרו של אנרי ז'אן פילו, שנפל בשחרור פריז, ב-1944
מס' 37 משרד החוץ של צרפת
על ידו נמצאת האנדרטה לזכרו של אריסטיד בריאן (1937), יצירה של הפסלים פול לנדובסקי ואנרי בושאר.
מס' 41 – בניין "איגוד ראשי הערים של צרפת".
בימי מלחמת העולם הראשונה כאן שכן בית חולים איטלקי.
מס' 42 – ביתו של ניקולא אלבר (1801-1728), בעלי המרחצאות הרפואיות של קה ד'אורסה, ממציא של מקלחות עולות שאותן המליץ לטיפול בכיבים ברגליים ולמניעת פיסטולות של פי הטבעת.
מס' 53–65 והמלבן בין הרחובות סירקוף, אוניברסיטה, ז'אן-ניקו והרציף – נמצאים באי הברבורים העתיק לשעבר.
באותו מלבן נמצא בשנים 1827–1909 בית החרושת לטבק "גרו קאיו"
מס' 53 – בית בסגנון אר דקו שנבנה בשנים 1933–1937 על ידי האדריכל רמון בודייה עבור מונופול הטבק הממלכתי SEITA או Régie des tabacs.
ניכרים בו קישוטי ברזל מחושל בסגנון אר דקו, פריזות על הקירות החיצוניים המתארות את עיבוד הטבק, ארבעה עמודים עבים בחזית לפני השער המרכזי העשוי זכוכית וברזל יצוק.
מס' 55 – בית שנבנה ב-1913 על ידי האדריכל לואי-איפוליט בואלו והפסל לאון בינה.
שער הכניסה מעוצב בזכוכית וברזל יצוק עם קישוטי ציפורים.
בגמלון מיוצג קן שבו ציפורים זכר ונקסה מקיפים את האפרוחים.
בקומה ד משני צידי החלונות נראה תבליט עם טווסים ופריזה פרחונית.
בקומה ה' משני צדדיו של חלון זכוכית גדול, נראים קישוטים בצורת צפורים ורוזטות.
בצד של הבית הנשקף אל רחוב סולי-פרודום החזית מקושטת בדמויות טווסים ובקומה א' דמות של זוג פסיונים ואפרוחיהם.
מס' 59 – שגרירות דרום אפריקה בצרפת
מס' 64 – היה במשך שנים רבות בניין המצפה הצרפתי לקוניונקטורות כלכליות OFCE שבינתיים בשנת 201 עבר לככר קטלוניה
מס' 65 – הכנסייה האמריקאית של פריז – הכנסייה האמריקאית הראשונה שהוקמה מחוץ לארצות הברית.
בנייתה התחילה ב-1814 ונפתחה לציבור המאמינים ב-1857
מס' 69 – מושב לשעבר (עד 2017) "המצפה הצרפתי למצבים כלכליים" OFCE
מס' 71 – הבית שבו נפטר ב-1877 הצייר האוריינטליסט לאון בלי ובשנת 1945 נפטר המחזאי אדואר בורדה
מס' 73 – ב-2012 בבית זה הוצע למכירה דופלקס בשטח 765 מ"ר תמורת סכום של 42 מיליון אירו.
מס' 79 – בבית זה התגורר הסופר פרנסיס קרקו
מס' 89 – הבית שבו נפטר בשנת 1944 המחזאי ז'אן ז'ירודו.
הבניין נבנה ב-1929 לפי תוכניתו של האדריכל מישל רו-ספיץ
המספרים 91–93 – בניין בסגנון אר דקו שנבנה ב-1930 על ידי האדריכל לאון אזמה.
מס' 93 – מוזיאון הביוב של פריז
החלק של קה ד'אורסה המכוסה בעצים, שבין הגשרים אלמה ואנווליד כונה רחבת חביב בורגיבה.
בעבר כאן נמצא מגדל עם "משאבת הקיטור" (במקור: "משאבת האש") של שכונת גרו קאיו
1854 - יוהאן ברטולד יונגקינד - "מראה בקה ד'אורסה" - מתאר את הקטע הנקרא כיום "קה אנטול פראנס" בכיוון גני טווילרי וארמון טווילרי
בסביבות 1920 - "קה ד'אורסה" - ציור מאת אז'ן גלייאן -לאלו
קהומבו (ידוע גם כאזור האוורסט) הוא אזור בצפון מזרח נפאל הנמצא בצד הנפאלי של הר האוורסט.
אזור קהומבו הוא אחד משלושת תתי האזורים שבהם חיים העמים קיראט קולונג ושרפה ברכס הימלאיה (שני תתי האזורים האחרים הם סולו ופהאראק).
המנזר הבודהיסטי הנודע בטנגבוצ'ה ממוקם גם הוא באזור קהומבו.
אזור קהומבו הוא אחד מהיעדים הפופולריים ביותר בקרב תיירים המבקרים בנפאל.
לונלי פלאנט דירג בעבר את אזור קהומבו במקום השישי ברשימת המקומות הכי מוצלחים לטייל בהם בעולם.
בעוד שבאופן תאורטי ניתן לקחת חלק בטרקים באזור קהומבו במשך כל ימות השנה, בפועל החודשים הטובים ביותר לביקור הם מתחילת חודש מרץ ועד אמצע חודש מאי ומתחילת חודש ספטמבר עד אמצע חודש נובמבר, וזאת מכיוון שעונות החורף מאוד קרות ומושלגות.
הגובה הממוצע של אזור קהומבו הוא בסביבות 3,300 מטרים מעל לגבוה פני הים, כאשר הגובה של פסגת הר האוורסט, שנמצאת גם כן באזור קהומבו, הוא 8,848.86 מטרים מעל לגובה פני הים - המקום הגבוה ביותר על פני כדור הארץ.
אזור קהומבו כולל גם את הפארק הלאומי סגרמאטהה וכמו גם את אזור החיץ של הפארק הלאומי סגרמאטהה אשר בין לוקלה ומונג'ו.
באזור קהומבו נמצא גם קרחון קהומבו אשר נוצר במהלך עידן הקרח הגדול האחרון, לפני כ-500 אלף שנים.
קהילה לשלום ובנייה הייתה קבוצת התנגדות גרמנית לנאציזם בגרמניה הנאצית.
היא נוסדה על ידי פקיד בית המשפט הנס וינקלר והחשמלאי היהודי ורנר שארף בלוקנוואלדה (Luckenwalde).
וינקלר היה פקיד בבית המשפט המחוזי בלוקנוולדה שלא היה במקור בעל עניין בפוליטיקה, אך היה עד לחקירות ועינויים של יהודים ומתנגדי המשטר.
בשל ידידותו עם בני הזוג היהודים אלזה וגינתר סמואל, הפך לעוין לנאצים ויחד עם רעייתו פרידה הקדיש את עצמו להגנה על יהודים נרדפים ומתנגדי המשטר.
עם בני הזוג סמואל וחברים אחרים הקים ארגון בשם הקוד "ארגון הצלה בעל מחויבות רמה" (Sparverein hoher Einsatz) שמטרתו הייתה לרכוש כסף, מזון ותלושי מזון לאנשים מסתתרים, ומאוגוסט 1943 הסתיר גם את אויגן הרמן-פרידה, אז בן שש עשרה, בדירתו בת שני החדרים.
סמואל, שלא הצליח להימלט עם משפחתו מהגירוש לטרזיינשטט, פגש שם את ורנר שארף והעביר לו את כתובתו של וינקלר.
לפני גירושו עבד שארף כחשמלאי עבור הקהילה היהודית בבית הכנסת בלבצובשטראסה.
שארף זכה לגישה לרשימות הגירוש, בזכות קשרים טובים עם פקידי הגסטפו.
הוא יצר קשר עם וינקלר בלוקנוואלדה והקים איתו את הקהילה לשלום ובנייה.
הקבוצה, בת כשלושים איש, התארגנה בצורה מבוזרת והפיקה עלונים בתפוצה כוללת של כ-3,500 עותקים.
העלונים חולקו כמכתבי שרשרת וקראו לאוכלוסייה לחשוב באופן עצמאי, להתנגד ולסיים את המלחמה:הקבוצה הייתה הטרוגנית חברתית ופוליטית והורכבה ממעגל החברים והמכרים של בני הזוג.
היו מגעים עם קבוצת ההתנגדות שהתקיימה במחנה השבויים לוקנוואלדר שטאמלאגר (Stammlager) III A.
אשתו של המו"ל ומוכר הספרים אוגוסט בונס (Bonneß) הבן נחשפה, נעצרה ונידונה למוות על ידי בית הדין העממי.
באפריל 1944, בעקבותיה, נעצרה חברה בקבוצה, הילדה ברומברג, והגסטפו איתר את הקבוצה.
באוקטובר 1944 נעצרו החברים בלוקנוואלדה ובברלין, ורוב האחרים נעצרו באוקטובר ובדצמבר.
החברים הלא-יהודים הואשמו בפני בית הדין העממי בבגידה ובערעור הכוח הצבאי, אך המשפט שנקבע ל-23 באפריל 1945 לא התקיים.
החברים היהודים נשלחו למחנות ריכוז; פנסיה גרין, בעלה לשעבר גרהרד גרין ו-ורנר שארף נורו בזקסנהאוזן ללא משפט.
וינקלר ורוב החברים האחרים הצליחו לשרוד עקב שחרור בידי הצבא האדום.
קהייליטשה היא עיר בפרובינציית הכף המערבי שבדרום אפריקה.
משמעות השם בשפת הקוסה היא "בית חדש".
היא נחשבת לאחת מהערים הגדולות והצומחות ביותר בדרום אפריקה.
התוכניות לבניית קהייליטשה החלו ב-1983 על ידי המשרד לשיתוף פעולה ולפיתוח.
הקמת העיר הייתה חלק מהקמת ערים מופרדות גזעית בשנות האפרטהייד.
העיר אוכלסה בעיקר על ידי שחורים.
על פי מפקד האוכלוסין מ-2011, אוכלוסיית קהייליטשה מונה 391,749 תושבים.
בשנת 2018 אוכלוסיית העיר הוערכה בקצת פחות מ-500,000 איש.
יש מחלוקות על נתונים אלו, וישנן טענות שהעיר גדולה בהרבה.
השפה הדומיננטית היא הקוסה (שמדוברת על ידי 96.77% מהאוכלוסייה).
האוכלוסייה המקומית היא צעירה מאוד, כאשר פחות מ-7% מהתושבים הם בני יותר מ-50 ומעל ל-40% מהתושבים מתחת לגיל 19.
כ-75% מהתושבים מזהים את עצמם כנוצרים, וכ-20% דוגלים באמונות מסורתיות.
קהייליטשה היא אחת הערים העניות ביותר באזור קייפטאון, עם הכנסה ממוצעת של כ-1,872 דולר למשפחה בשנה, כחצי מהממוצע בקייפטאון.
רוב מ-118,000 משקי הבית מתקיימים בדירות לא רשמיות.
הקהאסי הם קבוצה אתנית במדינות מגהלאיה ואסאם שבצפון-מזרח הודו וכן בחלקים מסוימים של בנגלדש.
מספרם של נאמד בכ-1.4 מיליון, רובם נוצרים, כ-15% מחזיקים רק בדתם המסורתית והיתר בני דתות שונות.
אנשי הקהאסי הם הקהילה הגדולה ביותר (כ-48%) במגהלאיה וחלקם בחלק המזרחי של המדינה הוא 78.3%.
על פי המיתוס "קי קהנאטונג אוּ איניוּטרֶפּ" (Ki Khanatong U Hynniewtrep), אנשי קהאסי גרו בשמים, שהיו מחוברים לארץ באמצעות עץ ענק.
בבקרים הם ירדו לארץ באמצעות העץ הענק ועיבדו את שדותיהם ועם ערב היו מטפסים חזרה לשמיים.
כוח רֶשע הצליח לפתות אותם לכרות את העץ ומאז נענשו בני 7 החמולות (מתוך 16) שכרתו את העץ והם נשארו בארץ.
מיתוס דומה "קי הינניוּ הא טביאן" (Ki Hynniew Ha Tbian) שפירושו "השבע שלמטה" מספר שבימים עברו, כאשר האנושות חיה בטוהר ובתמימות, השמים והארץ היו מחוברים בסולם.
מאוחר יותר, בשל חמדנותם נכרת העץ והם נותרו על הארץ, ונגזר על בני 7 החמולות (מתוך 16) להישאר בארץ.
המיתוס הזה טוען שהעץ עמד על גבעת "סופֶטבּנֶנג" (Sohpetbneng), שפירושו: "טבור השמים".
על פי המיתוסים מאז ומתמיד אנשי הקהאסי מתייחסים בקדושה לטבע שסביבם ובפרט לעצים, כי הם הביטוי האלוהי על פני כדור הארץ והרס הטבע והעצים, משמעותו ניתוק הקשר שלנו עם האלוהי.
עד המאה ה-18 היו באזור של מדינת מגהלאיה 3 ממלכות עצמאיות: , והממלכה הקהאסית שכללה 25 שבטים עצמאיים.
ב־1765 הבריטים הגיעו לאזור וממלכת הקהאסי הפכה לחלק מהודו הבריטית.
השווקים והמסחר בעיר סילט (היום בבנגלדש) היו חשובים לכלכלה הבריטית והם ביקשו לסלול נתיב תחבורה שיחבר את עמק בראהמאפוטרה עם סילט, דרך אזור הקהאסי.
לצורך הסלילה הבריטים הביאו לאזור הקהאסי מספר רב של זרים ובנוסף כפו על אנשי קהאסי לשמש כפועלים.
הקהאסי התנגדו לאיבוד עצמאותם ופגיעה באדמותיהם ובטבע.
הם החלו לפעול נגד הבריטים והפריעו לסלילת הכביש.
תנועת ההתנגדות גדלה עד לכדי להתקוממות נרחבת של הקהאסי נגד הממשל הבריטי באזור.
ב־1790 תגברו הבריטים את כוחם באזורי הקהאסי כדי לבלום את הפעילות נגדם.
הם דיכאו את המרד, הטילו אמברגו כלכלי על ממלכת קהאסי, שרפו את כפריהם והפסיקו את המסחר בסחורות של הקהאסי בשוקי סילט.
המלחמה נמשכה לסירוגין עד שנת 1833, שבה המרד דוכא לחלוטין.
ב-4 באפריל 1829 קבוצה של כ-500 לוחמי קהאסי הרגו שני קצינים בריטים ו-60 חיילים הודים, בשל התבטאות של איש צבא בנגלי שאיים על אנשי קהאסי, שבחסות הבריטים יכניעו אותם ויכפו עליהם לשלם מיסים.
הבריטים פתחו במלחמה לכיבוש "גבעות קהאסי" ומולם התייצבו להילחם לוחמי קהאסי חמושים בקשתות וחצים ובכמה מוסקטים ובראשם מלכם ראה להלן) משנחלו תבוסה, הם פנו ללוחמת גרילה, שנמשכה כארבע שנים.
הבריטים הצליחו לפצוע, ובשל בגידה גם לתפוס ולכלוא את טירוט סינג (U-Tirot Sing) שמת בכלא, והמרד תם.
ב־1837 נסללה דרך המחברת את הבירה של הודו הבריטית, קולקטה, לעמק ברהמפוטרה שעקף את אזור הקהאסי, דבר ששיפר את היחסים בין הבריטים לממלכת הקהאסי.
בשנת 1862 נחתמו הסכמים לסיום הסכסוך שהעניקו לקהאסי אוטונומיה ופטרו אותם מתשלום מיסים לבריטים.
במקביל פותחה כתיבת השפה והחלו שינויים תרבותיים משמעותיים בממלכת הקהאסי.
השינויים כללו ירידה בפופולריות של התרבות המסורתית, הוחל חינוך חובה לילדים, נרשמה רווחה כלכלית לפרט לקהילה ונישואי תערובת נתקלו בפחות עוינות.
ב־1947 קיבלה הודו עצמאות ואזור קהאסי הוכרז כאוטונומיה, כחלק ממדינת אסאם.
העיר שילונג (shilong) שימשה אז כבירת אסאם הגדולה.
שילונג נותרה בירת אסאם הבלתי מחולקת עד להקמתה של מדינת מגהלאיה ב-21 בינואר 1972, אז שילונג הפכה לבירת מגהלאיה, ואסאם העבירה את בירתה לעיירה דיספור.
שפת הקהאסי היא חלק ממשפחת השפות האוסטרו-אסיאתית.
מחקרים מצביעים על כך ששפת הקהאסי היא חלק מקבוצת השפות מון-חמר (Mon-Khmer group) והייתה ללא כתב.
לשפה יש ניבים רבים, העיקרי התפתח באזור .
לעיתים ההבדל בין הניבים משמעותי ודברי אדם מאזור מרוחק, אינם מובנים לדוברי השפה ממקום אחר.
מסיונרים וולשים ואמריקאים, בחסות בריטניה, ניסו להשפיע על הקהאסי, לאמץ את הכתב הבנגלי אך הניסיון נחל כישלון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, הכומר, המיסיונר הציע לקהאסי את הכתב הלטיני שהתקבל על ידם בברכה וכך נכתבה שפת הקהאסי.
למעשה, כך החל החינוך המודרני בקרב הקהאסי.
המיסיונר ד"ר ג'ון רוברטס (John Roberts), תרגם לשפת הקהאסי חלקים מהתנ"ך ומזמורי תפילה נוצריים וכן היה שותף להקמת כתב העת הקהאסי הראשון.
הוא מכונה: "אבי ספרות הקהאסי".
שמות העצם של קהסי הם מגדריים, עם 'u' לזכר ו-'ka' לנקבה.
ההבחנה ניכרת בשפה היומיומית ובשמות מוסדיים במגהלאיה, כמו "Ka State Bank of India".
ב־2005 הוכרזה שפת הקהאסי כשפה רשמית בכמה מחוזות בתוך מגהלאיה.
ארגון אונסק"ו קבע שהשפה בסכנת הכחדה ובשנת 2012 הם ביטלו את האזהרה.
על פי מפקד האוכלוסין של הודו בשנת 2011, חיו במדינת מגהלאיה מעל 1.41 מיליון בני הקהאסי במחוזות הבאים:
במחוז סילט בבנגלדש חיים כ-85 אלף אנשי קהאסי.
באסאם הגיעה אוכלוסיית הקהאסי ל-35 אלף איש.
בשנת 1952 הקהאסי הוכרו כ"עם" בחוקת הודו.
בקהאסי יש 4 שבטים עיקריים:
קהינריאם (Khynriam): הקבוצה הגדולה ביותר בעם הקהאסי המתגוררת בעיקר ברמת שילונג, ב.
: שנקראים גם ג'אינטיה חיים באזורים הגבוהים של מחוז גבעות ג'אינטיה, בחלק המזרחי של מדינת מגהלאיה.
וואר (War): חיים על המדרונות הדרומיים והמערביים של גבעות קהאסי, לכיוון בנגלדש.
בואי (Bhoi) חיים בגבעות הנמוכות מצפון ומצפון-מזרח לגבעות קהאסי וג'אינטיה לכיוון עמק ברהמפוטרה.
כל אחד מההשבטים, מושפע מההיסטוריה, מהסביבה שבה היא חיה ומעמים ושבטים אחרים שחיים סביבה.
לכל תת-קבוצה יש דיאלקט משלה, פרקטיקות תרבותיות ומנהגים מסורתיים וכן תהליכי מודרניות, התורמים למגוון התרבותי העשיר של העם הקהאסי.
כל שבט מורכב מחמולות (Kur) שהחשובות ביניהן הן: לינגודון (Lingodon), קהרקונגור (Kharkongor), דיינגדול (Diengdol), סוקלט (Sohkhlet), מרבאנינג (Marbaning), שימליה (Shimlieh).
החמולה היא גרעין החיים של הפרט, אך החמולות קשורות יחד בקשרים חזקים של דת קדומה (כיום הם נוצרים ברובם), פולחן אבות וטקסים.
על פי מחקר גנטי בשנת 2007, אנשי הקהאסי במגהלאיה נושאים בסביבות 72.8% Haplogroup O, 10.8% Haplogroup F, 6.5% Halpogroup H ו-4.4% Haplogroup P.
על פי מחקר משנת 1998-99 של "סקר בריאות המשפחה הלאומי של הודו" (NFHS), לקהאסי היה (יחד עם עוד שתי קבוצות אתניות), שיעור פריון כולל הגבוה ביותר בהודו, 4.57.
משפחה היא היחידה החברתית הקטנה ביותר בחברה הקהאסית.
הקו הירושה והייחוס הוא נשי.
לאחר הנישואין החתן עובר לגור בבית משפחת כלתו והופך לחבר במשפחה שלה.
משפחה מורכבת מסבתא, בתה, בעליהם וילדיהם.
הבת הצעירה שכינויה: "קא קהדוּה" (Ka-Khadduh) היא בעלת התפקיד החשוב במשפחה.
היא אחראית על ביצוע הריטואלים והטקסים הדתיים המשפחתיים והיא זו שזכאית לחלק הגדול ביותר של רכוש המשפחה.
בקרב הקהאסי נהוגה אנדוגמיה שבטית ואקסוגמיה חמולתית, כלומר שמתחתנים בתוך השבט אולם אסור להתחתן עם בן או בת זוג מתוך החמולה הקרובה.
הקהאסים הם מונוגמיים אך בחלק מהחמולות מותר לבעל להחזיק פילגש.
במקרה כזה, בבוא העת, ילדיהם יהיו בעלי זכויות ירושה על רכוש אביהם כמו ילדיו עם אשתו.
הדוד מצד האם אחראי על חינוך הילדים ונחשב ל"כמעט אב".
הוא אחראי על ניהול רכוש המשפחה ומסייע בביצוע טקסים חברתיים חשובים.
הורי הצעיר מגישים הצעה להורי הצעירה (על פי הצעתו או על דעת עצמם).
הורי הצעירה מתייעצים עם בתם ואם התשובה חיובית הם מעבירים את ההסכמה להורי הצעיר ומזמינים אותם לבקר בביתם.
נערכת חגיגה של קרובי משפחה וחברים, מתקיימים טקסים דתיים, הכוללים הקרבת קורבנות של עופות או חזירים ולאחר החגיגה הבעל נשאר עם אשתו.
על אף מעמדן של הנשים, אישה קהאסית פונה לבעלה במילה "אדון" (Lord).
דתם של אנשי הקהאסי נקראת "קא ניאם קהאסי" (Ka Niam Khasi).
הם מאמינים ב"בורא עליון" (U Blei Nongthaw) האחראי על הבריאה ועל סדר היקום.
אלוהות זו מתאפיינת באומניפוטנציה וידע אינסופי שרחוק מכל צורה, מכל תכונה אנושית ומכל העניינים היומיומיים ולכן אין שום אפשרות לתקשר עמה.
אנשי הקהאסי מקיימים אינטראקציות רוחניות עם אלוהויות "פחותות", באמצעות ותיווך של הרוחות ואבות קדמונים.
הפנתאון הקהאסי כולל כמה אלוהויות, שלכל אחת מהן יש אישיות, תחומי אחריות וסיפורים שונים.
"קא בליי סינשאר" (Ka Blei Synshar): אלת העושר והשגשוג.
תופסת מקום משמעותי באמונת הקהאסי והיא נקראת לברכות של שפע והצלחה במאמצים, במיוחד אלה הקשורים לחקלאות ולמסחר.
טקסים המוקדשים לאלה זו כוללים מזון ושתייה.
"אוּ רינגקיוּ אוּ באסה" (U Ryngkew U Basa): האלוהות השומרת על האש והאח הביתית ואחראית, באמצעות החום, על רווחת הבית, אחדות התא המשפחתי והקהילתי.
בבית של אנשי הקאסי, האח החם הוא מרכז הבית, לא רק כמקום פיזי לבישול, אלא מקום גם מקום ההתאספות של המשפחה ולכן הוא מקודש.
"ליי שילונג" (Lei Shyllong): האלוהות שעל שמה נקראת פסגת שילונג, ובעקבותיה גם שמה של שילונג בירת מגהלאיה, היא מגן רב עוצמה על הארץ והאנושות מפני אסונות ואיומים חיצוניים.
אנשי הקהאסי מאמינים שרוח אבותיהם נשארת פעילה, ביקום מקביל (ממלכה), מתעניינת במה שקורה עם צאצאיהם ויכולות להשפיע על העולם החומרי, כמו הגנה, רווחה, הצלחה והדרכה.
רווחת פרט או משפחה מיוחסת לטובת אבותיה וחוסר הצלחה, או מזל, מיוחסים לחוסר שביעות רצון של רוח האבות.
הפולחן מכבד את הרוחות ובכך מובטחת הרמוניה בין החיים למתים וכן התנהלות הפרט תהיה אתית כדי לכבד את האבות.
הרצון לשמור על חסדם של האבות מעודד דבקות בנורמות ובערכים הקהילתיים.
במאה ה-19 נחשפו אנשי הקהאסי לפעילות מיסיונרים נוצרים ובשנת 1891 הופץ תרגום הראשון של התנ"ך לשפת הקהאסי.
על פי מפקד שנערך בשנת 2011 רק כ-15% מהקהאסי נשארו דבקים באמונתם המקורית.
ניתן להסביר את התנצרותם המהירה של אנשי הקהאסי, בכך שגם דתם הילידית היא מונותאיסטית
רוב המוסלמים מתגוררים בשילונג בפברואר 2019 פורסם תרגום ראשון של הקוראן לשפת קהאסי.
אינטגרציה בין הדת הקהאסית לדות אחרות
על אף הלחצים של דתות גלובליות, פולחן האבות נותר חלק משמעותי בעולם הרוחני של העם הקהאסי, שכן היא מסתגלת, מתפתחת ומשלבת ובהשקפת עומם של הקהאסי.
פולחן האבות ממחיש את לכידותה וחוסנה של הקהילה, ואת הקשר העמוק שלה למורשת ולעולם הטבע.
טירוט סינג: מלך הקהאסי ומי שעמד בראש לוחמיו נגד הבריטים, בין השנים 1835-1829. עם קשתות וחצים לא היה מסוגל לנצח את הבריטים ולכן עבר למלחמת גרילה ארוכה.
הוא מת בכלא ב-17 ביולי 1835, והיום מצוין במגאליה כ"יום טירוט סינג".
- הכומר ג'יימס ג'וי מוהאן ניקולס רוי (1959-1884): חבר האספה החוקתית של הודו.
אבי הנספח השישי של חוקת הודו שהקימה מועצות מחוזות אוטונומיות באזורים שבטיים בצפון-מזרח הודו.
בכל צפון-מזרח הודו המטבח עשיר במרכיבים מקומיים, טריים ועונתיים.
המטבח הקהאסי הוא מינימליסטי והם משתמשים במעט תבלינים, כמו: בצל, ג'ינג'ר, משחת שומשום, משחת דגים מותססים, כורכום ושמן חרדל.
המזון הבסיסי, בכל ארוחה הוא אורז.
ירקות: תפוחי אדמה, בטטה, שעועית, סוגים שונים של דלעת וכן עלים ירוקים מקומיים.
המוסלמים אוכלים עוף, בקר ובשר כבש.
פירות: בננות, אננס, תפוזים, פפאיה, מנגו וכן גרגרי בר.
"גָ'אדוֹה" (Jadoh) בשפת הקהאסי 'Ja' פירושו אורז ו-'Doh' פירושו בשר.
הבישול הוא עם שומן החזיר עצמו.
"ג'אדוה סנאם" (Jadoh snam): אורז ובשר מבושלים עם שמן ודם חזיר.
"דוהניונג" (dohneiiong): בשר חזיר מבושל עם שומשום שחור.
"דוֹה-קיליה" (Doh-Khlieh): בשר חזיר מעושן ומוקפץ על מחבת עם בצל וג'ינג'ר.
אנשי קהאסי נוהגים להתסיס בעצמם בירת אורז "קיאט" (Kyat).
בירה זו מועדפת על הקהאסי (מכל הבירות האחרות שעל בסיס אורז מותסס) בשל אחוז האלכוהול הנמוך יחסית וטעמו המתוק וחמצמץ.
השמוש בבירה מאורז הוא חובה בכל אירוע טקסי ודתי.
התלבושת המסורתית של אנשי הקהאסי מתוארת על ידם כ"מפואר, מכבד, אך צנוע (i shongkun bad i Don burom).
בעבר, הגברים לבשו "ג'ימפונג" (Jymphong), מעיל ארוך ללא שרוולים ללא צווארון, עם חגורה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, רוב הגברים במגהלאיה אימצו את ביגוד מערבי פשוט, אך בטקסים ואירועים חגיגיים, הם הם לבושים בג'ימפונג עם יריעת בד צבעונית - "דהוטי" למותניהם.
הנשים ממשיכות ללבוש תלבושות אתניות מסורתיות: חולצה וחצאית "ג'אינסֶם" (Jainsem) ארוכה (עד הקרסוליים), רפויה ומעל היא עוטה על גופה בד כותנה משובץ וקושרת את שני הקצוות של על כתף אחת.
בטקסים או באירועים מיוחדים האישה לובשת מעל - "ג'ימפיאֶן" (Jympien), חתיכה ארוכה של בד משי צבעוני שנקשרת בכתפיים ותלויה רפויה עד מתחת לברכיים ובנוסף צעיף ראש - "טאפמוקליה" (Tapmohkhlieh).
תליון שנקרא "קינג'רי קסיאר" (Kynjri Ksiar), עשוי מזהב 24 קראט.
מחרוזות חרוזי אלמוגים אדומים עבים, פאילה (Paila).
כל העמים והשבטים בצפון-מזרח הודו מפורסמים במלאכת האריגה.
נשות ואנשי קהאסי ידועים באריגת מחצלת, סלים וכיסויים נגד גשם, עשויים במבוק, בשם טליינג (Tlieng) שניתן להשתמש בהן עשרות שנים מבלי שיתבלו.
באזור שבו מתגוררים רוב אנשי קהאסי יש מרבצי עפרות ברזל ובעבר הם עסקו בהפקת ברזל ובייצור סכינים ביתיים, כלים וכן כלי נשק.
המיתולוגיה של העם הקהאסי עשירה בסיפורים על יצורים וגיבורים מיתולוגיים:
"אוּ ת'לֶן" (U Thlen): נחש המשנה צורה ומגלם רוע ותאוות בצע.
בסיפורי האגדות עליו מזהירים מפני חמדנות והרס של הרמוניה קהילתית.
"מובינה" (Mawbynna): דג ענק או יצור דמוי צלופח המאכלס בריכות עמוקות ונהרות ויכול ללכוד ולטרוף בני אדם.
הסיפורים אודותיו משמשים לאזהרה מפני הסכנות שבעולם הטבע ועל הכבוד שיש להעניק ל למקורות מים.
"קא לוביי טינראג'" (Ka Iawbei Tynrai): "הסבתא של המוצא", מקור כל האנושות.
היא האם הקדמונית המגלמת את ההיבט האימהי של הבריאה.
"אוּ סְיֶיר לאפאלאנג" (U Sier Lapalang): ציפור מיתית בעלת יופי יוצא דופן וציוציה מקסימים את כל השומע אותם.
הציפור מסמלת געגוע, רצונות בלתי ניתנים להשגה, והטבע החולף של הנאות החיים.
סיפורים על אודותיה מזהירים מפני הסכנות שבכניעה לפיתויים ועל החשיבות של התמקדות בערכים רוחניים.
"נוֹהקָאליקָאי" (Nohkalikai): אישה שהוטעתה על ידי בעלה השני, הקנאי, לאכול את בשרה של בתה.
לאחר שנודעה לה האמת, היא השליכה את עצמה מצוק גבוה.
הסיפור כולל נושאים של בגידה, צער והתערבות על טבעית, המשקף רגשות אנושיים ולקחים מוסריים.
אנשי הקהאסי מצביעים על כעל המצוק שממנו קפצה האישה.
קא פום-בלאנג נונגקרם (Ka Pom-Blang Nongkrem), או פשוט נונגקרם: פסטיבל דתי להודיה לאל על יבול טוב וכן שלום ושגשוג של הקהילה.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה במהלך אוקטובר או נובמבר, בארמון המלוכה בכפר סמית, במשך חמישה ימים.
הטקס כולל הגשת מנחות לאלוהויות ואבות קדמונים וריקודים מסורתיים של גברים ונשים כאחד.
הנשים בתלבושות משי צבעוניות עם עיטורי זהב, כסף ואלמוגים כבדים רוקדות במעגל הפנימי של הזירה והגברים יוצרים מעגל חיצוני.
הריקודים הם לצלילי מוזיקה של חלילים ותופים.
מאפיין חשוב של הפסטיבל הוא "פומבלאנג" (Pomblang) - קורבן עיזים.
Ka Syiem Sad, אחותו הבכורה של המלך היא הכהן הראשי והמטפלת בכל הטקסים.
הפסטיבל נערך יחד עם השרים והכוהנים, שם מוענקות מנחות לאבות הקדמונים של החמולה השלטת והאלוהות של שילונג..[[קובץ:Shad_Suk_Mysiem.JPG|ממוזער| רקדנים במהלך הפסטיבל של Shad Suk Mynsiem בשילונג]]
קא שד סוק מינסיים (Ka Shad Suk Mynsiem): פסטיבל ריקוד הלבבות השלווים.
פסטיבל הודיה שנתי לרגל בוא האביב.
נערך בחודש אפריל, ליד שילונג, ונמשך 3 ימים.
גברים ונשים לבושים בלבוש מסורתי, רוקדים לצלילי תופים וחליל ומנחות של אוכל ושתייה מוצעות לאבות הקדמונים ולאלוהויות בצירוף בתקווה לקבל את ברכתם לקציר טוב ולשלום.
בֶּהדינקלָאם (Behdienkhlam): פסטיבל שמתקיים לאחר תקופת הזריעה ביולי וקשור בעיקר לבקשת ברכות אלוהיות עבור יבול שופע והגנת הקהילה מפני מגפות ומחלות.
במהלך הפסטיבל נישאים גזעי עצים למקום מרכזי ולאחר המנחות והתפילות מטבילים אותם בנהר או בריכת מים, כדי לסמל את שטיפת הרוחות הרעות והמחלות.
במהלך הפסטיבל מתקיים משחק כדורגל סמלי באמצעות כדור עץ, שעל פי האמונה, נועד לפייס את הרוחות והאלים.
"קא שאד שינגוויאנג ת'אנגיאפ" (Ka Shad Shingwiang Thangiap): טקס ריקוד הלוויה, המציין את הכבוד העמוק לרוחות המתים, האמונה בחיים שלאחר המוות וכן ביטוי לאבל והזיכרון הקולקטיבי של הקהילה.
"קא בם קהנה שנונג" (Ka Bam Khana Shnong): טקס משתה קהילתי לציון הלכידות החברתית והאחדות.
זוהי ארוחה משותפת של כל חברי הכפר, המסמלת חוזק הקהילה והזהות הקולקטיבית.
טקסי "מעבר"''': טקסים לביטוי מעבר משמעותי בחיים, כמו: לידה, התבגרות, נישואין ומוות.
לכל אחד מה"מעברים" יש טקס ספציפי, מנחות ופרקטיקות מסורתיות.
כך למשל בטקס מתן שמות לילודים מציעים מנחות לאבות קדמונים ומבקשים את ברכותיהם לבריאותו ועתידו של הילד וכן שימשיך נכון את מורשת האבות.
בטקסי נישואין מדגישים את חיבורן של שתי משפחות ואת החשיבות של שמירה על שושלת ומורשת.
אנשי הקהאסי מתייחסים ביראת כבוד לטבע ובין היתר זה בא לידי ביטוי בהגדרת החורשות בסביבתם כ"יערות קדושים".
אלה שאריות של יערות עתיקים, שבשל היחס המיוחד אליהם, נשתמרו ללא פגע.
אנשי הקהאסי מאמינים שביערות אלה שוכנים רוחות ואלוהויות והם משמשים כקישור חיוני בין העולם האנושי והעולם הרוחני.
כניסה ליערות אלה נעשית רק בכפוף לכללים ונורמות מסורתיות מחמירות.
מדינת מגהלאיה, ממוקמת באזור סיכון גבוה ביותר לרעידות אדמה.
כשרעידת אדמה פוקדת את האזור בתים רבים מתמוטטים, ולעומתם, רוב בתי הקהאסי, כמו כל בתי השבטים בצפון-מזרח הודו, נשארים עומדים על תלם, בשל החומרים בהם משתמשים ואופן הבניה.
כמו כל השבטים בצפון-מזרח הודו, הבתים בנויים על במות מוגבהות מפני הקרקע, כדי למנוע כניסה של חיות פרא וכן עוזרות במניעת רטיבות ורקבון בחלקי העץ.
הבתים בנויים בצורת אליפסה, כדי למנוע השפעה של לחצים בפינות.
הקהאסי מתייחסים לצורת הבתים כאל ביצים (כפי שקליפת הביצה מגנה על תכולתה כך הבתים המסורתיים מציעים הגנה על יושבי הבתים).
הגגות עשויים סכך, כדי להגן מפני כמות הגשמים העצומה בשטחי מחייתם.
הקירות בנויים מרצף של עמודי עץ וביניהם אבן, או לבני בוץ מחופים בטיח סיד.
אין שימוש במסמרים אלא ב "חריצים ולשונות".
קהילה אפיסטמית הוא מושג תאורטי שהוטבע על ידי פיטר האס (Peter M.
Haas) ועמנואל אדלר, חוקרים ביחסים בינלאומיים ומדעי המדינה.
לטענתם, קהילה אפיסטמית היא רשת של אנשי מקצוע, על פי רוב מדענים בתחומים שונים בעלי מומחיות מוכרת, אשר כוללת סמכות וטענות לידע רלוונטי לצורך ניסוח ויישום מדיניות בתחום ונושא מסוים.
בעשורים האחרונים ישנו שימוש נרחב במושג בתחומי מדע שונים: ביחסים בינלאומיים, בסוציולוגיה של הידע, במחקרי מדיניות ופילוסופיה חברתית.
רעיון זה של קהילה אפיסטמית מניח כי קהילות מדעיות ומקצועיות אלה חולקות רעיונות ומשאבים, כגון מוניטין וידע, כדי לקדם אותם הלכה למעשה מעבר לכותלי מסדרונות המחקר.
קהילה אפיסטמית משלבת מאפיינים שונים של יוזמה פוליטית, אובייקטיביות מדעית וידע מהימן, תקף ומדויק אשר חף מאינטרסים פוליטיים.
מאפיינים אלו מייחדים קהילה אפיסטמית מארגונים לא ממשלתיים, קואליציות וקבוצות אינטרס, ובכך מעמדה של קהילה אפיסטמית נותן לה מעמד נייטרלי יותר ככל האפשר.
התפתחות המושג התאורטי ויישומו על פי חוקרים אלו, הצביעה על ניסיון להסביר את התהוות הידע המדעי, בחברה המודרנית המבוססת על ידע, בקהילה מקצועית כמו הקהילה המדעית, העוסקת בפונקציות פוליטיות, סיכון ואי-ודאות במערכת הבינלאומית.
לדידם, הרעיון של קהילות אפיסטמיות שואף להסביר כיצד מערכת היחסים בין מקבלי החלטות ופוליטיקאים באה לידי ביטוי עם קהילות מדעיות או מקצועיות כאשר בעלי השפעה אלו מתמודדים עם סוגיות גלובליות, כגון: זיהום האוקיינוסים, תפוצת נשק גרעיני, הרתעה, שיתוף פעולה וזכויות אדם.
דהיינו, כיצד האינטראקציה של ייעוץ של מומחה מדעי מהקהילה האפיסטמית עם מנסחי מדיניות משפיעה על מקבל ההחלטה, ניסוח המדיניות ויישומה.
על פי רעיון זה, לקהילות אפיסטמיות יש את המאפיינים הבאים:
מערכת משותפת של אמונות נורמטיביות ועקרוניות, המספקות רציונל ערכי לפעולה החברתית של חברי הקהילה.
אמונות סיבתיות משותפות, אשר נגזרות מניתוח של פרקטיקות, המובילות או תורמות למערכת מרכזית לבעיות בתחומם.
ואשר לאחר-מכן, משמשות בסיס להבהרת הקשרים המרובים בין פעולות של מדיניות אפשריות לבין התוצאות הרצויות.
תפיסות משותפות של תוקף, כלומר, קריטריונים אינטרסוביקטיביים מוגדרים פנימית לשקלול ותיקוף ידע בתחום מומחיותם.
מפעל מדיניות משותף, דהיינו, מערכת של פרקטיקות משותפות הקשורות למערכת של בעיות שאליהן מכוונת יכולתם המקצועית, ככל הנראה מתוך אמונה כי רווחת האדם ואיכות חייו תשתפר כתוצאה מכך.
בהמשך לכך, פיטר האס ועמנואל אדלר, ניתחו את תפקידן של קהילות אפיסטמיות בקידום הקמת משטר עולמי חדש.
הם ראו בקהילות אפיסטמיות כמעין מסנן פרשני (מנגנון סלקטיבי), לבחירות פוליטיות ולא כשחקן פוליטי חדש בזירה הבינלאומית או בכלל בכל הקשר אחר בו הקהילה האפיסטמית לוקחת חלק.
מעצם אינטראקציה פונקציונלית זו, ניתן לשמור על מרחק רגשי, אובייקטיביות מדעית ונייטרליות.
קֶה אוֹ פלֶר הוא רציף באורך 280 מטר וברוחב של 14 מטר, על נהר הסן בפריז בצפון האי איל דה לה סיטה בשכונת נוטר דאם ברובע הרביעי
הרציף עובר לאורך הקצה הצפון-מזרחי של איל דה לה סיטה בין גשרי סן לואי וארקול.
הוא מתחיל בצומת עם Rue du Cloître-Notre-Dame, שם מצטרף אליו Quai de l'Archevêché (רציף הארכיבישופות) המוביל לצידו הדרומי של האי, ומסתיים ברחוב Rue d'Arcole ובגשר בעל אותו השם
מקה או פלר ניתן לראות מעבר לנהר את בית עיריית פריז - Hotel de Ville והרציף שלפניו, כמו כן את כנסיית סן ז'רווה.
משמעות שמו הוא "רציף הפרחים" והוא נושא את השם הזה בגלל קרבתו פעם לשוק הפרחים (marché aux fleurs) (או לפי שמו העתיק "שוק הפרחים והעופות") הנמצא בכיכר לואי לפין.
שוק הפרחים נקרא כיום לפי המלכה אליזבת השנייה של הממלכה המאוחדת.
במקור כאן נמצא הנמל העתיק של פריז - הנמל סן לאנדרי.
קה או פלר נמנב בשלהי המאה ה-18 וב-1804 גובהו הועלה.
ב-1803 הוא הוקם בצו של נפולאון בונפרט כדי לחבר בין גשר נוטר דאם לגשר דה לה סיטה.
ב- 4 ונטוז של השנה י"ב (22 באפריל 1804 ושוב ב-10 פרריאל (30 במאי 1804) אישר שר הפנים שפטאל עבודות ברציף שקיבל את השם "רציף נפוליאון".
העבודות חודשו אחרי השהיה בתוקף צו מ-11 במרץ 1808. ב-1816 הרציף כונה "רציף דה לה סיטה" quai de la Cité
בינואר 1834 נקרא שוב רציף נפוליאון וב-1873 חזר לשם "רציף דה לה סיטה"
אולם ב-1879 נקרא בשם הנוכחי " רציף הפרחים".
ב-1929 חלק מהרציף - בין רחוב ארקול לרו דה לה סיטה - הופרד וקיבל את השם « quai de la Corse (רציף קורסיקה).
ב-6 באוגוסט 1918 בימי מלחמת העולם הראשונה פגז ששוגר על ידי תותח-העל הגרמני "ברטה הגדולה" התפוצץ בנהר סן בגובה הרציף "קה או פלר".
היה מגוריו של הפילוסוף ולדימיר ינקלביץ בשנים 1985-1938פרט לשנות המלחמה שבהן נאלץ להסתתר בגלל מוצאו היהודי.
באותו בניין התגורר משנת 1908 ועד יום מותו ב-1963 המשורר אדמון פלג
מס.3 - כאן התגוררה עורכת הדין הפמיניסטית וחברה ב רזיסטנס איבון נטר
הבית מס.5 - בי חי בשנים 1954-1934 הפוליטיקאי רנה קוטי, שכיהן כנשיא הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
באותו הבית נפטר המשורר ומחבר הרומנים אדמון ארוקור.
מס.11-9 - במקום הזה היה קיים הבית שבו חיו ב-1118 הפילוסוף פייר אבלר ואהובתו אלואיז ד'ארז'נטיי.
ההיסטוריון והסופר אוגוסט ויטו מערער על הקביעה הזאת.
המחבר הראשון המציין שאבלר ואלואיז חיו פה היה לואי-מארי-פרודום ב ספר מ-1804 - Miroir de l'ancien et du nouveau Paris, avec treize voyages en vélocifères dans ses environs (הראי של פריז העתיקה והחדשה, עם שלושה עשר מסעות בכלי תנועה על גלגלים בסביבותיה).
על הבניין הוצבו דמויותיהם של אבלר ואלואיז לפי אלו שעל מצבותיהם בבית הקברות פר לשז
13 - כאן התגוררה הסופרת והמשוררת הנאו-זלנדית קתרין מנספילד יחד עם הסופר פרנסיס קרקו
ציורים מאת סטניסלס לפין, אז'ן גליין -לאלו, צוגוהרו פוג'יטה "קה או פלר.
ויקטור-גבריאל ז'ילבר אדואר-ז'אק דופה, לותר אמרסון ואן גורדר (1894), פייר ווטייה, אדואר -לאון קורטס, הלן גינפייה (סביבות 1909), תאודור יוזף הוברט הופבאואר (1882-1875)
תחריטים מאת ניקולא ז'וזף ורניו - 1816, אז'ן בז'ו
(בדרך כלל בציורים ובתחריטים הנ"ל מדובר בקטע הקרוי החל מ-1929 "קה דה קורס" עם שוק הפרחים)
מאי 1944 - סרט הקומדיה "Les Petites du quai aux fleurs (הקטנות של קה או פלר) בבימוי מארק אלגרה, לפי תסריט של מרסל אשאר וז'אן אוראנש, עם השחקנים ברנאר בלייר, אודט ז'ואייה, לואי ז'ורדאן ועם דניאל דלורם וז'ראר פיליפ בתחילת דרכם.
1961 - הביטוי "קה או פלר" (רציף הפרחים) מופיע בכותרת הספר של הסופר האלג'יראי מלק חדאד
קהילת המודיעין האמריקאית הוא גוף המורכב מ־16 ארגונים האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי.
הגוף הוקם ב-4 בדצמבר 1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
בראש קהילת המודיעין האמריקנית עומד מנהל המודיעין הלאומי (DNI – Director of National Intelligence), שהוא יועץ המודיעין הבכיר של הנשיא.
מנהלת המודיעין הלאומי היא טולסי גבארד.
קהילת המודיעין הוקמה על-מנת לספק שיטה ישירה לגופי המודיעין השונים לחלוק מידע, לתאם פעילות ולבטל יתירות.
על קהילת המודיעין הוטלו שש משימות עיקריות:
איסוף מודיעין הנדרש לנשיא ארצות הברית, למועצה לביטחון לאומי, מזכיר ההגנה, מזכיר המדינה ולגופים נוספים ברשות המבצעת, לצורך ביצוע המשימות המוטלות עליהן.
איסוף מידע אודות פעילויות שירותי מודיעין זרים, טרור בין-לאומי, הברחת סמים ופעילויות עוינות אחרות המכוונות כנגד ארצות הברית על ידי מדינות זרות, ארגונים, אנשים וסוכניהם, ומניעה והגנה כנגדם.
פעילויות מנהלתיות בתוך ארצות הברית ומחוצה לה הנדרשות לביצוע פעילות הארגונים.
פעילויות מודיעין אחרות אשר הנשיא עלול להורות מפעם לפעם.
קהילת המודיעין מדווחת למנהל המודיעין הלאומי, ומנהל המודיעין הלאומי מדווח ישירות למועצה לביטחון לאומי ולנשיא.
קהילת המודיעין האמריקנית מונה כיום 17 סוכנויות ומשרדים במספר מחלקות ורשויות מבצעות:
קהילת המודיעין האמריקנית נמצאת תחת פיקוח הוועדה הקבועה למודיעין של בית הנבחרים, והוועדה הקבועה למודיעין של הסנאט.
מבנה קהילת המודיעין השתנה משמעותית לאחר ביצוע הרפורמה בדצמבר 2004.
לפני ה-21 באפריל 2005, עמד בראש הקהילה מנהל הביון המרכזי (DCI – Director of Central Intelligence), אשר כיהן גם בתפקיד ראש סוכנות הביון המרכזית (CIA).
במקום מנהל הביון המרכזי (DCI), נוצר תפקיד חדש המכונה מנהל המודיעין הלאומי (DNI).
מנהל המודיעין הלאומי אחראי על כלל קהילת המודיעין, ויש לו סמכויות מורחבות על בקרת תקציב של ארגונים הנמצאים תחת האחריות של מזכיר ההגנה.
בנוסף, התפקידים של עוזר מנהל הביון המרכזי לאיסוף, עוזר מנהל הביון המרכזי למחקר, ומנהל ביצועי לענייני קהילת המודיעין נכללים כעת במסגרת המשרד החדש של מנהל המודיעין הלאומי.
קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית (בפורטוגזית: Comunidade dos Países de Língua Portuguesa ובראשי תיבות CPLP), היא פורום רב לאומי לשיתוף פעולה וידידות בין מדינות דוברות פורטוגזית ברחבי העולם (מדינות לוזופוניות - שתרבותן מבוססת על מורשת האימפריה של פורטוגל, ללא תלות במוצא אתני או במיקום גאוגרפי.
המונח שאוב משם הפרובינקיה הרומאית "לוסיטניה" ששטחה חפף ברובו לשטח פורטוגל של ימינו).
ה-CPLP הוקם בשנת 1996 והצטרפו אליו שבע מדינות – אנגולה, ברזיל, קייפ ורדה, גינאה ביסאו, מוזמביק, פורטוגל וסאו טומה ופרינסיפה.
לאחר שקיבלה מזרח טימור את עצמאותה, הצטרפה אף היא, בשנת 2002, ואילו גינאה המשוונית התקבלה כחברה מלאה ב-2014. ברזיל, מזרח טימור, וחמש המדינות האפריקניות הן כולן מושבות לשעבר של פורטוגל.
ה-CPLP הוא גוש מדינות המצוי בהקמה, ושמונה החברות יודעות מעט מאוד על שאר חברותיהן לגוש.
אחד מהמאפיינים הייחודיים של הגוש הוא שהחברות בו שותפות בלשון ובתרבות, היוצרות גשר בין יבשות.
ב-2005, בפגישה בלואנדה, שרי התרבות של שמונה המדינות הכריזו על ה-5 במאי כיום התרבות הלוזופונית (Dia da Cultura Lusófona).
בשנת 2017, בברזיליה, הסכימו תשע המדינות החברות להרחיב את שיתוף הפעולה בנושאי ים, תיירות, כלכלה והרחבת שיתוף הפעולה בנושאי הגנה.
כמו כן אושרו זכויות נוספות למדינות המשקיפות, אליהן תכננה להצטרף ארגנטינה.
בשנת 2021 נבחר ליושב ראש הארגון זכריאס דה קוסטה (ZACHARIAS DA COSTA) ובשנת 2023 נבחר שנית
במדינות דוברות הפורטוגזית מתגוררים 223 מיליון בני אדם, והן מפוזרות על פני כדור הארץ, אך תרבותן קרובה, וההיסטוריה שלהן משותפת.
אומות ה-CPLP הם בעלות שטח משותף של - 10,742,000 קמ"ר, שטח הגדול, לדוגמה, משטחה של קנדה.
מאז שנוצרה, סייעה קהילת ה-CPLP לפתור בעיות בסאו טומה ופרינסיפה, ובגינאה ביסאו, בשל הפיכות במדינות אלו.
פתרון בעיות אלו סייע לשתי המדינות ברפורמות כלכליות ודמוקרטיות.
מנהיגי CPLP מאמינים שהשכנת שלום באנגולה ובמוזמביק, כמו גם עצמאותה של מזרח טימור יסייע לחיזוק הקשרים בין המדינות, ולפיתוח הגוש כולו.
מזכירות הארגון אחראית לייזום ויישום פרויקטים ויוזמות.
המזכירות נבחרת לתקופה של שנתיים, ויכולה להיבחר מחדש רק פעם אחת.
קווי הפעולה וסדרי העדיפויות של הארגון נקבעות על ידי פגישה דו שנתית של ראשי המדינות החברות, ותוכנית הפעולה הנקבעת מאושרת על ידי פגישה שנתית של שרי החוץ של מדינות הארגון.
ישנה גם פגישה חודשית של "ועדת ההיגוי הקבועה" העוקבת אחרי היוזמות והפרויקטים העומדים על הפרק.
הארגון ממומן ברובו על ידי המדינות החברות בו.
בעבר היה דגל הארגון מעין עיגול המוקף בשבע כנפיים.
כיום יש לעיגול שמונה כנפיים, לציון הצטרפותה של מזרח טימור.
תוכנית לסיוע במלחמה באיידס, מיועדת במיוחד לסייע לחמש החברות האפריקניות.
מרכז לפיתוח כישורי יזמות בלואנדה, אנגולה.
מרכז לפיתוח מינהל ציבורי במאפוטו, מוזמביק.
המרכז לשפות הרשמיות של מזרח טימור.
ועידה למלחמה במלריה, תיערך בסאו טומה ופרינסיפה.
פיקוח על הבחירות בגינאה ביסאו.
פרויקט חירום לסיוע בבניית מוסדות בגינאה ביסאו.
בנייה מחדש של מוסדות המינהל הציבורי והמשפט במזרח טימור.
שמונה המדינות החברות חתמו על הסכמים לאפשר תנועה חופשית של אזרחיהן בין מדינות הגוש, לרבות ויזות לכניסות מרובות של אנשי עסקים ונוסעים אחרים, מתן עדיפות מנהלית לבקשות לכניסה, והזכות לטיפול רפואי ואישורי שהייה לכל אזרחי מדינות CPLP בכל מדינה חברה אחרת.
הצעה ליצירת אזרחות משותפת לא עלתה יפה בשל התנגדותן של אנגולה ומוזמביק.
ההסכם, שהוא כבר בתוקף בין ברזיל ופורטוגל, יאפשר זכויות פוליטיות וזכויות אזרח שוות לכל אזרחי מדינות CPLP.
עם זאת, אחד המכשולים העיקריים לתוכנית זו הוא חשש מהגירה המונית לפורטוגל, שהיא מדינה החברה באיחוד האירופי.
תנועה חופשית בין המדינות החברות תסכן את מעמדה של פורטוגל ואת חובותיה כלפי האיחוד.
בתחילת שנות ה-90, הייתה הגירה משמעותית מברזיל לפורטוגל אשר הביאה את שאר חברות האיחוד ללחוץ על פורטוגל להדק את הביקורת על ההגירה מברזיל (וזאת בשל העובדה שהגבולות בין מדינות האיחוד עצמן היו באותו הזמן עצמו בהליכי פירוק).
הדבר גרם למתחים בין ברזיל ופורטוגל.
ב-2005 פורטוגל יצרה שירותי נמל מיוחדים בנמל התעופה של ליסבון לאזרחי מדינות CPLP, בדומה לאלו הניתנים לחברי האיחוד האירופי.
על הקמת מסדרון שירותים זה הוחלט בוועידת CPLP שהתקיימה ביולי 2002 בברזיליה.
כמה מתושבי החבל האוטונומי גליסיה, שבספרד, דרשו ליטול חלק בארגון, בשל העובדה ששפתם, גליסית, קרובה מאוד לפורטוגזית.
עם יצירת הארגון ביקשה גינאה המשוונית לקבל מעמד של משקיפה, בשל העובדה שכמה מחוזות במדינה זו דוברות שפה קריאולית המבוססת על הספרדית, ומקיימות קשרים תרבותיים עם סאו טומה ופרינסיפה.
בוועידת CPLP ב-2004 הוסכם לקבל מדינה זו כמשקיפה.
לאחרונה הביעה מרוקו עניין בקבלת מעמד משקיפה.
ה"Instituto Internacional de Macau" (המכון הבינלאומי של מקאו) הוא אף הוא בעל מעמד משקיף, ומטרתו לקרב את צעירי מקאו לתרבות המשותפת לחברי CPLP, ולקיים זהות נפרדת מן הזהות הסינית.
אס"י - קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל הוא ארגון הזכויות האוטיסטי הישראלי.
הארגון הוקם בראשית שנת 2006, כשהוא שואב את השראתו מהארגון הבינלאומי הוותיק "רשת האוטיסטים הבינלאומית".
הארגון נוסד בידי קבוצת אנשים הנמצאים על הקשת האוטיסטית ונועד להוות מפלט חברתי לאנשי הקשת האוטיסטית, לקשר בינם לבין עצמם ובינם לבין ארגונים מקבילים במדינות אחרות בעולם.
בשנת 2005, פרסמה יו"ר אס"י, סולה שלי, את המאמר "קהילה אוטיסטית: מה, למה ואיך".
לפי המאמר המונח "קהילה אוטיסטית" עשוי להישמע להרבה אנשים כסתירה פנימית משום שלפי ההגדרה של אוטיזם, יש לאוטיסטים קשיים באינטראקציה חברתית, אך קיומה של קהילה אוטיסטית מרמז על אי-דיוקים בדימוי השכיח של אוטיזם.
אוטיסטים עושים הרבה מן הדברים שהאבחנה שלהם כביכול שוללת, אבל הם עושים אותם באופן שונה ממה שאנשים נוירוטיפיקלים עושים.
אוטיסטים רבים, גם אלה שאין להם חברים שאינם אוטיסטים, מעוניינים בקשרים עם אוטיסטים אחרים.
הם רואים חברויות אלה כמשמעותיות ומתגמלות.
אס"י הוא המייצג העיקרי של הקהילה האוטיסטית ושל התרבות האוטיסטית במדינת ישראל, היות שהוא הארגון היחיד (פרט לעוצמת הרצף), והוותיק ביותר, שהוקם על ידי אוטיסטים, מנוהל על ידי אוטיסטים, שכל החברים בו הם אוטיסטים, ומיועד רק כדי לעזור לאוטיסטים (ספציפית בישראל).
חברי אס"י מנהלים אתר אינטרנט, הכולל חדשות מן הקהילה האוטיסטית בישראל ומחוצה לה, כתבי א"סים בעברית וכתבים מתורגמים לעברית, וכן יצירות לא מילוליות.
חברי הארגון שומרים על קשר קבוע עם חברי ארגונים מקבילים במדינות אחרות בעולם, ואף משתתפים בכנסים בינלאומיים של אנשי הקשת האוטיסטית.
בחודש יוני 2006, קיימו חברי אסי אירוע לציון חג האוטיסטים הבינלאומי, שהיה האירוע הישראלי הראשון לציון החג.
מדי שנה, מציינים בישראל את חג האוטיסטים הבינלאומי, ומדי שנה מתקיים מפגש של אנשים שלא בהכרח מאובחנים כאוטיסטים, אבל לכל הפחות הם כולם מגדירים את עצמם כאוטיסטים לרגל החג.
באתר של אס"י ניתן למצוא ולמלא את ה "Autism-spectrum quotient - ASQ", אחת מהשיטות לאבחון אוטיזם.
בנוסף, חברי אס"י פרסמו באתר שלהם מספר מסמכים, המייצגים את הצהרת הכוונות של הארגון, והפעילויות בו הוא עוסק, ומטרותיו.
במסמכים האלו, אס"י מסבירים מדוע הם נוסדו, הסברים (לא עדכניים) על מהו אוטיזם, על הצורך בקהילה, ומספר משפטים המהווים מעין כללים אתיים של התנהלות הארגון.
אס"י מנסים לעזור לאוטיסטים להתאגד כקבוצה מלוכדת.
בנובמבר 2019 ארגנו חברי אס"י בשיתוף עם עמותת "אבני דרך לחיים" (עמותה המסייעת לאוטיסטים בתפקוד גבוה) אירוע בשם "אוטיסטיכנס 2019".
גם עמותת אלו"ט שיתפה פעולה עם האוטיסטיכנס.
הכנס נמשך שלושה ימים וכלל סדנאות, פעילויות והרצאות, כאשר ביומיים הראשונים של הכנס השתתפו אוטיסטים בלבד, ורק ביום השלישי והאחרון של הכנס הורשו נוירוטיפיקלים להיכנס ולהשתתף בכנס.
הדף גם מפרסם את כתובת האימייל הרשמית של אס"י.
בנוסף, נכון ליולי 2020, חברי אס"י חן גרשוני ואסף מרקוביץ, מנהלים את קבוצת הפייסבוק הסגורה "המגוון האוטיסטי - הקבוצה הסגורה", שנוצרה ב-28 באפריל 2014.
ב-1 באוגוסט 2019, בפרק השני של העונה השנייה של התוכנית "סליחה על השאלה", השתתפו מגוון אוטיסטים, ביניהם כמה מחברי אס"י: אסף מרקוביץ ועודד פישר.
בנוסף, בינואר 2020 השתתפו והופיעו חלק מחברי אס"י (חן גרשוני ואסף מרקוביץ) בתוכנית "אחד ממאה", שכללה 4 פרקים, ועסקה בלראיין מגוון אוטיסטים אודות חייהם.
בשנת 2018, איריס שנייד, חברת אס"י ותיקה, פרסמה תזה בנושא הקהילה והתרבות האוטיסטית.
חלק מחברי הלהקה - חן גרשוני, אסף מרקוביץ ועומרי בזלת - הם גם חברי אס"י.
קהיליות מדומיינות הוא מושג שטבע בנדיקט אנדרסון בספרו בשם זה שיצא לאור ב-1983 ובמהדורה מורחבת ב-1991, שבו הוא דן בצמיחת רעיון הלאומיות והתפתחותו לתופעה עולמית.
המושג "קהיליה מדומיינת" משמש את אנדרסון לתאר קבוצות אנשים גדולות, המאוחדות סביב רעיון מלכד הגורם להן לפעול כקהילה, למרות שבפועל הקשר והדמיון בין הפרטים המרכיבים אותן, וקבוצות פרטים בתוכן, מזעריים או לא קיימים כלל.
תודעת הקהילה כה חזקה בקבוצות אלה, עד כי יש בכוחה להוציא את אנשיהן למלחמה בשדות קרב רחוקים ולמות למענן, כאילו היה מדובר בהגנה על ביתם הפרטי ומשפחתם.
לטענתו, לאום ומדינת לאום הם דוגמאות בנות ימינו לקהילות מדומיינות, אשר החליפו במהלך ההיסטוריה קהיליות מדומיינות אחרות, כגון קהילות המאמינים הגדולות של הנצרות, האסלאם והבודהיזם.
קהילות קדומות אלו היו מורכבות ממיליוני אנשים בני תרבויות שונות, דוברי שפות שונות, המלוכדות אך ורק סביב רעיון דתי ומערכת של כתבי קודש (הכתובים בדרך כלל בשפה זרה להם).
האומה, על פי אנדרסון, היא ישות פוליטית המדומיינת כקהילה מוגבלת וריבונית.
היא מדומיינת כקהילה, משום שגם חברי האומה הקטנה ביותר לעולם לא יוכלו להכיר או לפגוש את כל שאר החברים בה, ובכל זאת דימוי הקהילה המשותפת להם חי בתודעת כולם, גם באומות ששוררים בהן יחסי ניצול וחוסר שוויון.
היא מדומיינת כמוגבלת באופן טבעי, משום שלכל אומה גבולות סופיים, שמעבר להם שוכנות אומות אחרות, ואין לה שאיפות להפוך לאוניברסלית, כפי ששאפו בעבר הנצרות והאסלאם.
היא מדומיינת כריבונית, משום שהרעיון הלאומי נולד בתקופה שבה הנאורות והמהפכות שללו את הלגיטימיות של ממלכות הנשלטות על ידי שושלות "בשם האל", וביקש להשתחרר מהן.
ריבונות האומה היא הסמל והמכשיר של חרותה.
אנדרסון מבקש בספרו למצוא הסברים לשינוי התודעתי שהביא לגיבוש הקהיליות המדומיינות הלאומיות במקום אלו הדתיות.
אחד המרכיבים המרכזיים בהסברו לתופעה הוא התפתחות הדפוס במערכת הקפיטליסטית המוקדמת, או מה שהוא מכנה "קפיטליזם הדפוס" (print-capitalism), אשר שימש כ"נשא" של הפצת הרעיון הלאומי, הן בכך שהביא לגיבושן של שפות כתובות המאחדות ניבי דיבור שונים, והן ביצירת מצע של תודעת מציאות משותפת בקרב אוכלוסיות מפוזרות ומנותקות זו מזו.
מהפכת הדפוס באירופה במאה ה-15, במקביל לרפורמציה של לותר, הביאה לגידול ניכר בכתיבה בשפות המקומיות ה"המוניות" (קודם לכן שפת הכתיבה הייתה בעיקר לטינית), כאשר הפרוטסטנטים הפיצו תרגומים של כתבי הקודש לגרמנית ואחר כך לשפות נוספות.
המוציאים לאור שהתפתחו עם צמיחתו של הקפיטליזם בתקופה זו הדפיסו את ספריהם, מתוך רצון להגדיל את השוק הפוטנציאלי, בשפות המקומיות.
שפות אלה היו באופן טבעי מפוצלות לניבים אזוריים.
העובדה שעתה היו ספרים הכתובים בניב "סטנדרטי" של השפה, שבדרך כלל התבסס על שפת הממשל או הניב המקובל בעילית החברתית או המדינית, גרמה לכך שלדוברים המשכילים של הניבים השונים של השפה הייתה לראשונה אפשרות להידבר זה עם זה באופן שיבינו זה את זה.
יתרה מזאת, ניבים אחרים הוסיפו להתקיים בעיקר בדיבור, אך במידה רבה נעלמו מהתודעה המשותפת, בעוד השפה הכתובה חיזקה תודעה משותפת של כל קוראיה.