tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1947 מונה גריידי לשגרירה הראשון של ארצות הברית בהודו ושירת שם בשנים 1947 - 1948. במאי 1948 מונה לשגריר ארצות הברית ליוון, אליה הגיע ביולי 1948. גריידי שירת ביוון עד שנת 1950 וליווה בה את קיום הבחירות הדמוקרטיות בתחילת 1950. במאי 1950 מונה לשגריר ארצות הברית באיראן.
מינוי זה נתפס כנובע מהחשיבות שייחסה ממשלת ארצות הברית לאיראן במסגרת המלחמה הקרה.
בעקבות עליית ממשלת מוחמד מוסאדק לשלטון באיראן, ונסיונותיה להלאים את תעשיית הנפט, ואת חברת הנפט האנגלו-אמריקאית, ניסה גריידי לתווך במשבר שנוצר בין הצדדים.
ביולי 1951 התפטר גריידי מתפקידו.
בעיתונות היו שטענו שההתפטרות נבעה מכעס של הבריטים על גריידי.
היו שטענו שההתפטרות נבעה מכישלונו בהשגת פשרה.
לעומת זאת, ממשרד החוץ של ארצות הברית נטען שגריידי מונה רק לשנה והסכים להישאר בתפקיד זמן מה נוסף בגלל משבר ההלאמה.
בלחץ האירועים המשיך גריידי בניסיונות התיווך, אולם בספטמבר 1951 התפטר סופית מתפקידו, פרש מפעילות דיפלומטית, ושב לביתו בסן פרנסיסקו.
גריידי התראיין בתקשורת בארצות הברית בנוגע למשבר עם איראן וטען שמדיניותה הקולוניאליסטית של בריטניה הייתה טיפשית וגרמה לה לאבד את חברת הנפט באיראן.
בעיתונות גם פורסם שגריידי חזה מראש את התפתחות המשבר והזהיר את הבריטים, ללא הועיל.
גריידי המשיך לקרוא לפשרה בסכסוך הנפט והאשים את ממשלת ארצות הברית שלא עשתה די כדי לשמור על איראן בהשפעה מערבית.
בשנת 1957 מת מהתקף לב בעת ששט בספינה.
הנרי דרייפוס , היה מעצב תעשייתי.
עיצוב המוצרים שתכנן בהתייחס לכללי ארגונומיה מדעיים השפיע על עיצוב המוצר במאה ה-20. לזכותו נזקף, בין היתר, עיצוב מכשיר הטלפון השולחני הסטנדרטי, "מודל 500".
דרייפוס נולד בברוקלין, ניו יורק.
הוא למד עיצוב אצל נורמן בל גדס, שיהפוך מאוחר יותר למתחרהו.
בשנת 1929 פתח את משרדו בניו יורק.
עם לקוחותיו נמנו מעבדות בל, שמכשירי הטלפון שעיצב עבורה (דגם Western Electric 302 ו"דגם 500") היו לאבות-טיפוס למכשירי טלפון רבים, חברת שואבי האבק "הובר", חברת הציוד המכני-חקלאי ג'ון דיר עבורה עיצב את הטרקטורים "מודל A" ו"מודל B" הפופולריים, סדרת העטים הנובעים Wahl-Eversharp Skyline (1940) ועוד.
דרייפוס הקנה חשיבות לשימושיות המוצר, להתאמתו לאדם ולכללים הנדסיים ומדעיים.
לפיכך עיצוביו מצטיינים בקו פשוט וצורה ברורה ופונקציונלית וללא קישוטים.
עקב כך ספג ביקורת על כך שהוא "פרקטי מדי" וחסר סגנון.
דוגמה לפרקטיות זו ולשימת הלב לפרטים ניתן למצוא בעיצוב הטלפון "דגם 500" (ב-1949), בו הוציא דרייפוס את הדפסת הספרות אל מחוץ לחוגה, על ההיקף.
זאת בשל העובדה שכאשר הספרה הייתה מודפסת בתוך החוגה, היא נטתה להישחק לאחר חיוגים רבים.
כך גם צמצם את טעויות החיוג שנגרמו בשל אצבע המחייג שהסתירה את הספרה בעת חיוג.
בשנת 1955 כתב דרייפוס את ספרו האוטוביוגרפי Designing for People ("עיצוב למען האנשים"), בו הציג את השימוש בפרסונות "ג'ו" ו"ג'וזפין" כדוגמאות טיפוסיות לקהל היעד לו מתוכנן המוצר.
בשנת 1960 פרסם את המדריך הארגונומי The Measure of Man ("מידת אנוש").
הוא נבחר לנשיא הראשון של איגוד העיצוב התעשייתי האמריקאי (IDSA).
בשנת 1972 טרם מותו יצא לאור בהוצאת מקגרו ספרו המונומנטלי 'Symbol Sourcebook'.
הספר מכיל 20,000 סמלים ופירושם.
בשנת 1972 אובחן כחולה סופני בסרטן הכבד.
ב-5 באוקטובר התאבד יחד עם רעייתו, דוריס מרקס, שהייתה חולה סופנית אף היא, בשאיפת גזי הפליטה ממכוניתם במוסך ביתם בדרום פסדנה, קליפורניה.
החברה שהקים, Henry Dreyfuss Associates, המשיכה להתקיים לאחר מותו.
הנרי לוול גולדסוורת'י גרני , היה המזכיר הראשי האחרון של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר מכן שימש כנציב העליון הבריטי במלאיה.
בתפקידו זה נהרג בעת שנורה ממארב של לוחמי גרילה קומוניסטים.
גרני, יליד פוגהיל (Poughill), קורנוול, למד בקולג' וינצ'סטר (Winchester) ואחר כך באוקספורד, בה צוין כשחקן גולף ברמה לאומית.
גם בהמשך חייו היה חובב ספורט נלהב ששיחק טניס וגולף, ולימים, בארץ ישראל, הוא הקפיד על השתתפות יומית במשחק גולף.
ב-1924 נישא ונולדו לו בהמשך שני בנים.
בין השנים 1920-1917 גרני שירת בצבא הבריטי ובשנת 1921 הוא הצטרף לשירות הקולוניאלי.
הצבתו הראשונה מעבר לים הייתה בקניה.
ב-1935 מונה לעוזר המזכיר הראשי בג'מייקה, תפקיד בו היה השני במדרג הקולוניאלי לאחר המושל.
בין השנים 1938 ו-1944 היה גרני מזכיר ראשי במזרח אפריקה.
בשנים 1944 עד 1946 היה גרני מזכיר קולוניאלי בחוף הזהב (כיום גאנה).
בספטמבר 1946 נתמנה גרני לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון, בהחליפו בתפקיד את סר ג'ון שו.
הוא הגיע לארץ ישראל בתחילת אוקטובר 1946 ושימש בתפקיד המזכיר עד הפינוי הבריטי, וכך היה המזכיר הראשי האחרון של ממשלת המנדט.
בתפקידו זה היה ידוע ביעילותו ובקור רוחו, וכיוון שכך, נהנה מאמון מלא של הנציב העליון, והיה עמוד התווך של המנהל הבריטי בארץ.
הוא היה אחראי, בין היתר, לפירוק ולחיסול משטר המנדט בארץ, והכין את טיוטת תוכנית הנסיגה.
אופייה של מטלה זו היה, על פי תיאורו הציורי: "הוטל עלינו לנסר את הענף שישבנו עליו".
למעשה, הוא המריץ את משרדי הממשלה השונים להתחיל בהכנות לפינוי עוד לפני החלטת החלוקה, בהעריכו נכונה את כיוונן של ההתפתחויות הבינלאומיות.
ואכן, על פי פרמטרים של כמות הציוד שהוצאה מול לוחות הזמנים המתוכננים, הפינוי התנהל בהצלחה, ואף מהר מן האומדנים הראשוניים.
אל התנועה הציונית רחש איבה, אם כי יחסו אליה היה קורקטי.
ובמידה מה, רגש זה היה הדדי.
אחדים ממנהיגי היישוב סברו כי השפעתו בשנה האחרונה לשלטון המנדט עולה על זו של הנציב העליון, וראו את השפעתו כבעלת אופי מסוכן.
דב יוסף אמר עליו: "פקיד ערמומי וזהיר, ראקציונר עד תוך תוכו, מעריץ את כח הזרוע העריצה, שאליה הצטרפו רגשות אנטישמיים" וזאב שרף הוסיף: "לא היו בו לא היושר ולא התמימות שבהם הצטיין הנציב העליון" עם זאת, תמך גרני בתוכנית החלוקה, ואף המליץ להקים במהרה מדינה יהודית.
גרני היה אחד מאחרוני העוזבים ב-14 במאי 1948.
עם סיום שלטון המנדט, טס גרני מירושלים בלוקחו איתו את הדגל שהורד ממלון המלך דוד, בעוד הנציב העליון הפליג מחיפה..
ב-1 באוקטובר באותה שנה גרני התמנה לנציב עליון במלאיה, בה הוכרז מצב חירום, עקב פעולות גרילה וטרור של הקומוניסטים כנגד השלטון הבריטי, בעלי מטעים ויריבים פנימיים.
ב-6 באוקטובר 1951, במארב של לוחמי גרילה קומוניסטים, נורה גרני בפרייזר'ס היל (Fraser's Hill) בעת שנהג הסיע אותו עם אשתו במכונית, ונהרג.
על פי עדות אחד ממנהיגי כוחות הגרילה, נראה שמארב זה לא נועד להתנקשות בנציב העליון, ותוצאה זו הייתה מקרית.
הנרי מרטין "סקופ" ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת וושינגטון, מ-1941 ועד יום מותו.
הוא ניסה פעמיים, ללא הצלחה, לזכות במועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, ב-1972 וב-1976.
נמנה עם מייסדי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי, והיה מגדולי ידידיה של מדינת ישראל.
תיקון ג'קסון-ואניק, מ-1975, הקרוי על שמו, נחשב על ידי רבים לאחד מהגורמים שהביאו לפתיחת שערי ברית המועצות וגרורותיה ליציאת יהודים ומהגרים אחרים בשנות השבעים של המאה העשרים, תחילה על ידי עצם האיום בחקיקתו וכעבור שנים אחדות עם תחילת העלייה ההמונית.
הנרי "סקופ" ג'קסון נולד ב-1912, בעיר אוורט, שבמחוז סנוהומיש, במדינת וושינגטון שבצפון מערב ארצות הברית, לפיטר ג'קסון (השם הנורווגי המקורי - גרסת') ומרינה אנדרסון, נוצרים לותרנים, שהיגרו מנורווגיה לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19. הוא היה ילדם החמישי והצעיר ביותר.
תחילה למד באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל ב-1935, והחל לעסוק בעריכת דין.
ב-1961 נישא להלן הארדין, הצעירה ממנו ב-21 שנה ונולדו להם שני ילדים.
ב-1938 ניצח ג'קסון במערכת הבחירות הראשונה שלו למישרת התובע של מחוז סנוהומיש וב-1940 נבחר לראשונה לבית הנבחרים האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית (החל לכהן ב-3 בינואר 1941).
התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, אך על פי הוראת הנשיא רוזוולט נאלץ לעזוב את הצבא כדי שלא לאבד את מושבו בקונגרס.
ב-1945 היה ג'קסון מראשוני האמריקאים שביקרו במחנה ההשמדה בוכנוואלד וראה במו עיניו את תוצאות השואה.
ב-1952 ניצח את הסנטור הרפובליקני הארי קיין והפך בינואר 1953 לסנטור מטעם מדינת וושינגטון, מישרה בה החזיק במשך כ-31 שנה לאחר מכן, עד יום מותו.
במערכת בחירות זו הוא ניצח לא רק את יריבו הפורמלי, אלא ובעיקר את הסנטור ג'וזף מקארתי, אשר בא במיוחד למדינת וושינגטון לתמוך ביריבו, ללא הועיל.
ב-1960 היה ג'קסון מועמד להיות המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ון קנדי, אבל בסופו של דבר בחר קנדי אז את לינדון ג'ונסון.
בשנה זו הוא גם הפך ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית למשך מספר חודשים.
ב-1972 ניסה ג'קסון להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בפעם הראשונה, אך הפסיד לג'ורג' מקגוורן, שבסופו של דבר הפסיד לריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות.
ב-1976 הוא ניסה לרוץ לנשיאות שוב ובשלבים הראשונים של הבחירות המקדימות בקרב הדמוקרטים אף נחשב לראשון המועמדים, אולם בסופו של דבר זכה במועמדות הדמוקרטים ג'ימי קרטר, שאף ניצח לאחר מכן את ג'רלד פורד בבחירות הכלליות.
ב-26 ביוני 1984, כמעט שנה לאחר מותו הוא קיבל את מדליית החירות הנשיאותית, אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק בארצות הברית, לאזרח.
ג'קסון היה ניצי בדעותיו המדיניות וליברל בדעותיו הכלכליות והחברתיות.
הוא הטיף להגדלת תקציב הביטחון האמריקאי למול הסובייטים עוד בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר וכן להגדלת מספר הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של ארצות הברית.
לאחר מכן היה מתומכי מלחמת וייטנאם ומראשי המתנגדים לדטאנט ולהסכם סאל"ט 2 מ-1979, להגבלת הנשק הגרעיני.
במשך שנים ובמידה מסוימת עד היום מכנים לעיתים דמוקרטים ניציים כגון הסנאטור הדמוקרטי ג'ו ליברמן (ייצג את קונטיקט בסנאט והיה מועמד לסגן נשיא בבחירות לנשיאות 2000), ג'יימס וולסי (ראש ה-CIA, בתחילת כוהתו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–1995) ועוד, בשם הדמוקרטים של "סקופ" ג'קסון.
בין עוזריו ותלמידיו נמנים אחדים מראשי הנאו-קונסרבטיבים, שהפכו עם השנים לרפובליקנים כמו דאגלס פיית', ריצ'רד פרל, אליוט אברמס, פול וולפוביץ ועוד.
האחרון אף כינה את עצמו לא פעם רפובליקני של "סקופ" ג'קסון.
במקביל היה ג'קסון מראשי התומכים בחוקי זכויות האזרח, כאשר הנושא עוד היה בחיתוליו בארצות הברית.
ב-1957 היה מיוזמי חוק זכויות האזרח הראשון והמשיך בכך גם בחוק זכויות האזרח של 1964. היה מראשוני התומכים במרטין לותר קינג ונשא את נאום ההספד עליו בסנאט, לאחר הירצחו באפריל 1968. היה תומך נלהב בחוקי הגנת הסביבה למיניהם ותומך נלהב באותה מידה בהגדלת הסיוע לישראל.
ב-1974 הצליח ג'קסון לגרום להעברתו פה אחד של תיקון ג'קסון-ואניק, בסנאט, כאשר חבר הקונגרס צ'ארלס ואניק עשה עבודה דומה גם בקונגרס.
התיקון היתנה הטבות סחר שונות לברית המועצות וגרורותיה, במתן אפשרות ליהודי אותן מדינות (ודיסידנטים אחרים) לצאת מהן באופן חופשי.
עצם האיום בחקיקתו של תיקון זה גרם לביטול "כופר ההשכלה" שניסו הסובייטים להטיל על המהגרים הפוטנציאליים ולפתיחה חלקית של שערי ברית המועצות ליציאת יהודים ומהגרים אחרים בראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
השערים בברית המועצות (אף כי לא בגרורותיה) נסגרו מחדש עם מימוש חקיקת התיקון וירדו לשפל יחסי של פחות מ-15,000 יוצאים לשנה בשנים 1975–1976 (מספר שכשלעצמו היה גבוה בהרבה ממספר היוצאים מדי שנה עד 1969), אך הם שבו ונפתחו בהדרגה בשנים שלקראת סוף שנות השבעים - ראשית שנות השמונים.
בית הספר ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון קרוי כיום על שמו של הנרי ג'קסון.
הצי האמריקאי קרא על שמו את אחת מהצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו.
"המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי" - JINSA מחלק מדי שנה מלגה על שם הנרי ג'קסון לאישים שונים, בדרך כלל נאו-קונסרבטיבים, כמו ג'ו ליברמן, דיק צ'ייני, פול וולפוביץ ועוד.
כמו כן, קיימים כיום על שמו במדינת וושינגטון מקומות אחדים, בהם בית ספר, יער ועוד.
ב-2005 הוקמה באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה "אגודת הנרי ג'קסון", במטרה לקדם את רעיונותיו ומורשתו של ג'קסון, ברחבי העולם.
בירושלים נקראה כיכר על שמו ברחוב ז'בוטינסקי.
אדמירל הנרי דְּיוּסִי צֶ'דְס היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שתקופת שירותו השתרעה מהמלחמות הנפוליאוניות עד מלחמת קרים.
צ'דס הצטרף לאקדמיה של הצי המלכותי בהיותו בן 12. ב-1803 הוצב באוניית הקו "אקסלנט" (74 תותחים), והשתתף בהגנה על גָּאֶטָה ובכיבוש קאפרי.
ביולי 1808, במהלך המערכה על מאוריציוס, שירת בפריגטה "אִיפִיגֶ'נָאיָה" (36 תותחים) והצטיין בכיבוש איל דה לה פאס.
בעקבות תבוסת השייטת הבריטית בקרב גרנד פורט נפל צ'דס בשבי הצרפתים, אך חולץ משביו עם כיבושה של מאוריציוס בידי הצבא הבריטי ושב לתפקידו הקודם כלפטננט הראשון של "איפיג'נאיה".
כשפרצה מלחמת 1812 שירת צ'דס כלפטננט ראשון בפריגטה "ג'אווה".
בדצמבר 1812 נתקלה אונייתו בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן".
בקרב אונייה-מול-אונייה שנתלקח ביניהן נפצע אנושות מפקד ה"ג'אווה", קפטן הנרי למברט.
צ'דס, שנפצע גם הוא, נטל את הפיקוד והמשיך בקרב, אך נאלץ לבסוף, לאחר ארבע שעות לחימה עזה, להיכנע.
אחרי הקרב קודם בדרגה וקיבל את הפיקוד על הסלופ "קולומביה".
ב-1815 שירת עם אונייתו בגוואדלופ.
ב-1824 השתתף עם אונייתו בחיל המשלוח הבריטי המושט לרנגון שבבורמה.
ב-25 ביולי 1825 קודם לדרגת קפטן מלא (פוסט קפטן), נתכבד בתואר חבר מסדר האמבט, וזכה לשבחים ממושל הודו והפרלמנט הבריטי.
מ-1834 עד 1837 פיקד על אה"מ "אֶנְדְרוֹמֶקִי" (Andromache); בספטמבר 1834 השתתף עם אונייתו בפריצה בכוח אל מצר בּוֹקָה טִיגְרִיס, במסגרת נסיונותיו של לורד ויליאם נֶפייר לכפות על המשנה לקיסר סין בקנטון את הרחבת המסחר עם בריטניה.
בין השנים 5–1841 פיקד על אה"מ "קמבריין" בתחנת הצי בסין, ואחר כך עבר לפקד על בית הספר לתותחנות של הצי המלכותי אה"מ "אקסלנט".
במהלך כהונתו יזם שיפורים ושינויים נרחבים בתחום התותחנות הימית, כמו למשל במשקל הקלעים ובמהירות הירי.
ב-12 בינואר 1854 הועלה לדרגת סגן אדמירל.
באותה שנה, במהלך מלחמת קרים, השתתף יחד עם שאר הצי בפיקודו של אדמירל צ'ארלס נייפייר בהרעשה ובכיבוש המצודה הרוסית בבומרסונד שבאיי אולנד, כשהוא מניף את דגל סגן האדמירל על תורנה של אה"מ "אדינבורו".
הוא שב לאנגליה ב-1855, וכגמול על שירותו הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט.
מ-1856 עד סוף 1858 שימש המפקד הראשי של הצי באירלנד.
ב-24 בנובמבר 1858 הועלה לדרגת תת-אדמירל וב-3 בדצמבר 1863 לדרגת אדמירל מלא.
ב-1865 קיבל את התואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט ואת גימלת השירות הטוב (good service pension) של אדמירל.
הנרי דרייפר היה רופא אמריקאי, ואסטרונום חובב.
ידוע בעיקר מצילומיו של גרמי שמיים.
הנרי דרייפר נולד בארצות הברית, בנם של ג'ון ויליאם דרייפר, רופא, כימאי, בוטנאי, ופרופסור באוניברסיטת ניו יורק (NYU) ולאנטוניה קאהטנו דה פריירה פאיוה גרדנר (Antonia Coetana de Paiva Pereira Gardner), בתו של רופאו האישי של קיסר ברזיל.
אחייניתו, אנטוניה מאורי, הייתה גם היא אסטרונומית.
דרייפר סיים לימודי רפואה ב-1857 בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ניו יורק בגיל 20. הוא עבד תחילה כרופא בבית החולים בלוויו בניו יורק ומאוחר יותר שימש כמרצה ודיקן לרפואה באוניברסיטת ניו יורק.
במלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דרייפר כרופא בצבא האיחוד, ברגימנט חיל הרגלים ה-12 של ניו יורק.
אחיו של דרייפר, ג'ון כריסטופר, שירת יחד איתו כעוזר רופא.
שניהם שירתו בין ה-31 במאי 1862 ל-8 באוקטובר, באותה שנה.
דרייפר נישא לאנה מרי פאלמר ב-1867. פאלמר הייתה אשת חברה עשירה, שסייעה לו בעבודתו האסטרונומית.
דרייפר פרש מהמחלקה לרפואה ב-1873, כדי לאפשר לעצמו זמן רב יותר למחקר עצמאי.
דרייפר היה אחד מחלוצי צלמי החלל.
ב-1872 צילם ספקטרום של הכוכבים שהראו קווי בליעה וב-1874 ניהל משלחת שצילמה את מעבר נוגה על פני השמש.
ב-30 בספטמבר 1880 היה הראשון שצילם את ערפילית אוריון וב-1880 צילם את הקשת של צדק.
ב-1863, הוא צילם הרבה תמונות ירח באיכות גבוהה.
דרייפר מת מדלקת ריאות בשנת 1882. אלמנתו מימנה את מדליית הנרי דרייפר שניתנה בעבור תרומות יוצאות דופן באסטרופיזיקה.
מכתש קטן בירח נקרא על שמו.
השינויים של דם תאים בטחול, תזה, 1858.
האם יש עולמות אחרים מיושבים?, 1866.
מחשבות שווא לרפואה, קסמי, קמעות, קמעות, אסטרולוגיה, והיפנוזה, 1873.
הנרי דנקר היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
הנרי דנקר נולד ב-1912 בניו יורק במשפחה יהודית ברובע אפר איסט סייד.
אחרי שעסק הפרוות של אביו פשט את הרגל עברה המשפחה לגור בברוקלין ואחר כך ברובע הברונקס.
בנעוריו לדבריו חשב ללמוד כדי להיות רב, אך בסופו של דבר מכר נעליים כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
הוא למד בתיכון מוריס בברונקס.
אחר כך למד לתואר ראשון ומשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
דנקר התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק בשנת 1935 בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי.
עזב מהר את תחום המשפטים כדי לכתוב רומנים ומחזות.
בקריירה הקצרה שלו כעורך דין זכה במשפט בתחום הנזיקים שבה הוכרה לראשונה גרימת מחלה נפשית על ידי חבלה גופנית.
דנקר היה נשוי למשך 61 שנה לאדית רוז הקמן, שהייתה האחות שטיפלה בו בעת שהיה מאושפז בבית החולים הר סיני בניו יורק.
דנקר כתב בשנת 1939 את התסריט למה שלדבריו הייתה סדרת דרמה המשכית הראשונה בכל הזמנים "עדות השקר" ("False Witness") ברשת הטלוויזיה NBC.
הסדרה הופסקה למרות הצלחתה, בעקבות גיוס הטלוויזיה לאימוני משמרות בימי תקיפות מהאוויר לקראת כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
דנקר התחיל לכתוב תסריטים לתוכניות רדיו, בהן שלושה מחזות רדיופוניים בשביל Columbia Workshop של רשת הרדיו CBS: "Me?
I Drive a Hack" עם ריצ'רד וידמרק, הסיפור "Emile, the Seal" והמחזה הפוליטי "Laughter to the Leader" שבו אסרה משום מה הנהלת הרשת שהתפקיד של היטלר ישוחק במבטא גרמני.
בימי המלחמה עבד דנקר בעורך בדסק האנגלי בשירות התקשורת של משרד ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 1945 התחיל דנקר להקדיש את כל זמנו לכתיבה תוך כדי עבודתו ב"Radio Reader's Digest" ברשת CBS.
אחד מתסריטיו הוקדש לניתוח השתלת קרנית שהחזירה למטופל את הראייה.
מאוחר יותר, כתב לטלוויזיה את התוכנית "The Choice" בהפקת דייוויד סוסקינד שהוקדשה לעוד סוגיה רפואית שתהיה אקטואלית כעבור מספר שנים - השתלת לב, שבו תיאר את שנות הייסורים שעוברים מטופלים הממתינים להשתלה.
בתוכנית השתתפו השחקנים מלווין דאגלס, ג'ורג' גריזארד ופרנק לנגלה.
היא כללה קטעי צילום מניתוח שערך מייקל דיבייקי, ממציא הלב המלאכותי.
CBS הגבילה את זמן הקטע המצולם של הלב הפועם ל-30 שניות בלבד מחשש לרגשות הצופים.
אחרי שהשיג מעמד לא מעורער בתחום הרדיו והטלוויזיה החליט דנקר לחזור ל"אהבתו הראשונה" - המחזאות.
אחר כך כתב 34 רומנים, מתוכם 17 פורסמו ב-"Reader's Digest".
שישה ממחזותיו הועלו על במות ברודוויי, שניים במרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון ושניים על במות אחרות.
הנרי דנקר נפטר בשנת 2012 בגיל 99 בביתו במנהטן, עקב סרטן ריאות.
Time Limit 1957 על מלחמת קוריאה, שטיפת המוח בשבי הצפון-קוריאני
William Calley (דרמה משפטית), בבימוי סטנלי קריימר 1975 (על המשפט של ויליאם קלי בנוגע לטבח מי ליי במלחמת וייטנאם)
A Time for Miracles 1980 (על אודות אליזבת ביילי סטון)
1963 A Case of Libel (מבוסס על המשפט ריינולדס נגד פגלר 1955, משפט על הוצאת דיבה בין שני עיתונאים) לפי ספר של עו"ד לואי נייזר
A Far Country 1961 ("ארץ רחוקה") (על זיגמונד פרויד וטיפולו באליזבת פון ריטר)
Washington 1980 (על קשיש יהודי שנפל קרבן לשוד ועל האחות השחורה המטפלת בו)
The Physicians 1975 (על רופאים מכובדים הנתבעים בבית משפט ברשלנות רפואית)
Labyrinth 1994 (רומן בלשים על אישיות מפוצלת)
This Child Is Mine 1995 על מאבק על משמורת על ילד
1960 - ההצגה "הבוגד" מאת דנקר וראלף ברקלי, לפי "Time Limit" הוצגה בתיאטרון האוהל בתל אביב בעיבודו יואל זילברג, שיחק בהצגה אריק איינשטיין בתפקיד התובע.
סר הנרי האלט דייל היה פרמקולוג אנגלי.
חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936, ביחד עם הפרמקולוג אוטו לוי, וזאת בשל תגליתם המשותפת, האצטילכולין - מוליך עצבי נוזלי (כימי) של המערכת המוטורית ומערכת העצבים הפאראסימפתטית בגוף האדם.
הנרי האלט דייל נולד בשכונת איזלינגטון שבלונדון, לצ'ארלס ג'יימס דייל, יצרן כלי חרסינה ממחוז סטפורדשייר שבצפון-מזרח אנגליה ולפרנסס אן האלט, בתו של יצרן רהיטים, והיה שלישי מבין שבעה ילדים (אחיו היה המלחין בנג'מין דייל).
את חינוכו החל בבית הספר הפרטי טולינגטון, המשיך בבית ספר ליי שבקיימברידג', ובשנת 1894 עבר ללמוד בקולג' טריניטי שבקיימברידג'.
בקיימברידג' למד דייל רפואה, כאשר תחום התמחותו היה מחקר רפואי, בתחילה עסק במחקר בבית חולים 'סנט ברתולומיו' בלונדון, ולאחר מכן שימש כמנהל מעבדות המחקר של חברת וולקום.
בין השנים 1928–1942, כיהן כמנהל 'המכון הלאומי למחקר רפואי' של לונדון.
בתקופה זאת פרסם שורה של מאמרים מדעיים בתחומי הפיזיולוגיה, הפרמקולוגיה, הביוכימיה, הפתולוגיה, והטיפול ההורמונלי.
עבודות אלה הקנו לו שם עולמי, תוארי כבוד, ותפקידים נכבדים.
בשנת 1932, הוענק לו תואר האבירות - סר, בשנת 1944 קיבל את אות מסדר ההצטיינות, ובשנת 1948 קיבל תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
בין השנים 1940–1945 שימש כנשיא החברה המלכותית.
תגליותיו של דייל היו בתחום המכניזם הכימי של העברת הגירוי העצבי, בסינפסות (אזורי המפגש בין תא עצב המעביר אות לתא המטרה בו נקלט האות) של מערכת העצבים.
כמו גם בתחום המעברים בין העצבים ובין השרירים.
בשנת 1914 גילה דייל את הפעילות הכפולה של האצטילכולין (הפעילות המוסקרינית והפעילות הניקוטינית), ובשנת 1929 הצליח לבודד את המוליך מרקמת בעלי חיים.
דייל היה החוקר הראשון שחילק את מערכת העצבים האוטונומית לתאי עצב כולינרגיים (המפרישים אצטילכולין), ולתאי עצב אדרנרגיים (המפרישים אדרנלין).
חלוקה זאת שנעשתה בשנת 1934, החליפה את ההבחנה המסורתית שהצביעה רק על ההבדלים האנטומיים בין מערכת העצבים הסימפתטית לבין מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
הנרי דייל חקר גם את האנזים אצטילכולין אסטראז, ובשנת 1938 גילה את המנגנון האנזימטי של ייצור אצטילכולין מכולין בהשפעת הגירוי העצבי בסינפסות.
חשיבות גדולה נודעת למחקריו של דייל בנושא ההיסטמין, וחומרים אנטיהיסטמיניים, בהבנת ומניעת אלרגיות.
פרס נובל לפיזיולגיה או לרפואה
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה מוענק מדי שנה, על ידי מכון קרולינסקה, לאנשים אשר תרמו תרומה ייחודית או ביצעו מחקר יוצא דופן בתחום הפיזיולוגיה או הרפואה.
במהלך עבודתו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון הכיר דייל עובר הפרמקולוג אוטו לוי.
יחד הם ביססו את הרעיון שהמסר העצבי מועבר לתא המטרה באמצעות חומר כימי, המוליך העצבי (נוירוטרנסמיטור), ולא באמצעות מסר חשמלי.
ושני החוקרים שהפכו לידידים וחברים, שיתפו פעולה במחקריהם.
תגלית זו הביאה אותם לזכייה משותפת בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936.
סר הנרי נישא בשנת 1904 לבת דודתו, אלן הארייט האלט.
בתם הבכורה, שרה אליסון, נישאה ללורד אלכסנדר טוד, חתן פרס נובל לכימיה, לשנת 1957.
הנרי גילמן (Henry Gillman; 16 בנובמבר 1833 - 30 ביולי 1915) היה אנתולוג וארכאולוג אמריקאי, שימש כקונסול האמריקאי בירושלים בין השנים 1886-1891.
גילמן נולד בקינסייל שבאירלנד והתחנך אצל מורים פרטיים ובאקדמיית המילטון בבנדון שבמחוז קורק, שם קיבל הסמכה לכמורה.
בשנת 1850 היגר עם הוריו לארצות הברית, והתיישב בדטרויט, מישיגן.
בתחילת הקריירה שלו עבד במחלקת המלחמה של ארצות הברית וערך תרשימים של אתרים במישיגן.
הוא עסק באנתולוגיה וארכאולוגיה ושימש אוצר עבור "החברה המדעית של דטרויט" (Detroit Scientific Society).
כמו כן שימש ספרן בספרייה הציבורית של דטרויט.
לאחר מכן היה פעיל מרכזי במוזיאון פיבודי (Peabody) לארכאולוגיה ולאתנולוגיה שעל יד אוניברסיטת הרווארד.
במסגרת פעילותו חפר באתרים ישנים בדטרויט וממצאיו פורסמו על ידי מוזיאון פיבודי.
בשנת 1886 התמנה לקונסול של ארצות הברית בירושלים וכיהן בתפקידו חמש שנים, עד שנת 1891. כמו לרוב הקונסולים האמריקאים בירושלים, גם לגילמן לא היה רקע דיפלומטי, והוא התמנה לתפקידו בזכות קשריו הטובים עם המפלגה הדמוקרטית.
גילמן נודע ביחסו האוהד ליהודים.
הוא סייע לאנשי העלייה הראשונה במאבקם נגד האיסור של השלטון העות'מאני על כניסת יהודים לארץ ישראל.
הוא אף רתם את השגריר האמריקאי באיסטנבול, ג'וזף וילסון, לסייע ליהודים.
מאמציו של גילמן נשאו פרי, והאיסור על כניסת יהודים לארץ בוטל ב-1887. גילמן גם שינה את היחס לאנשי המושבה האמריקאית בירושלים, שהיו בסכסוך מתמשך עם קודמו בתפקיד הקונסול סלה מריל, ולאורך כהונתו קיים יחסים טובים עם אנשי המושבה.
גילמן שלט בעברית ובערבית והרבה לסייר בארץ ישראל.
הוא סיים את כהונתו בשנת 1891, והוחלף על ידי סלה מריל שהיה גם קודמו בתפקיד ויריבו הפוליטי.
מריל מתח ביקורת על תפקודו של גילמן בעת שירותו כקונסול, וטען שעמיתו מילא את תפקידו בצורה בלתי-מספקת ולא-יעילה וחרג פעמים רבות מסמכויותיו.
בשנת 1898 פרסם גילמן בארצות הברית את הרומן "חסן הפלאח" (Hassan, A Fellah: A Romance of Palestine).
גיבור הרומן הוא פלאח חסון ויפה תואר בשם חסן ולצדו אהובתו חילווה.
סיפור אהבתם מזכיר לא במעט את סיפורם של רומיאו ויוליה.
חסן הוא בן הכפר בתיר, וחילווה היא בת הכפר מלחה.
שני הכפרים סמוכים לירושלים, ובין הכפרים שוררת איבה ממושכת.
חסן צד נמר שנהג לטרוף כבשים מעדרי שני הכפרים והוא מביא את עורו לשיח' של מלחה בניסיון להפיג את האיבה שבין שני הכפרים.
אך ניסיונו נדחה על הסף, והסיכוי שיוכל להינשא לחילווה אפסי.
חסן מגויס לצבא הטורקי ונשלח ללחום בכרתים, חילווה בורחת מכפרה ומתחבאת במדבר ובירושלים, עד שהם נפגשים ומתאחדים.
לצד התיאורים הספרותיים, גילמן מביא תיאור מפורט על החיים בארץ ישראל.
הוא מציג באור חיובי את תושבי הארץ בני העדות השונות ומתאר את אורחות חייהם, תרבותם ומלבושיהם.
ה"ניו-יורק טיימס" כתב עליו כי לראשונה מוצג פלאח כגיבור.
בכתב העת "A Literary Journal" נכתב כי גילמן החיה בספרו את הנופים המקראיים ויתרונו הגדול הוא שהכיר אותם מקרוב בשל תפקידו בירושלים.
המהדורה האחרונה ראתה אור ב-2012.
הנרי גודמן הוא שחקן יהודי-בריטי שהופיע בתיאטרון, בקולנוע, בטלוויזיה וברדיו.
גודמן נולד בשכונת וייטצ'אפל שבלונדון, למשפחה יהודית בת שישה ילדים.
ב-1969 החל ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
גודמן נשוי לכוריאוגרפית סו פארקר.
במהלך הקריירה שלו הופיע גודמן במגוון רחב של תפקידים בתיאטרון, בטלוויזיה וברדיו.
הוא זכה בפרסים על עבודתו בתיאטרון בהם שני פרסי אוליבייה.
ב-2013 גילם גודמן את דמותו של סר המפרי אפלבי בגרסה החדשה של הסדרה "כן, אדוני השר" ששודרה בערוץ הטלוויזיה "גולד".
ב-2010 שיחק גודמן בגרסה הבימתית של הסדרה "כן, אדוני השר" בתפקיד סר המפרי אפלבי שהועלה בפסטיבל צ'יצ'סטר, והחל מ-17 בספטמבר אותה שנה הוצג בתיאטרון גילגוד בווסט אנד הלונדוני.
ב-2012 הופיע בתפקיד הראשי במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" בצ'יצ'סטר ואחר כך בווסט אנד וזכה לשבחי הביקורת.
ב-2015 שיחק בתפקיד וולפונה בקומדיה "וולפונה" מאת בן ג'ונסון עם הלהקה השייקספירית המלכותית בבימויו של טרוור נאן לצדם של מת'יו קלי ומיילס ריצ'רדסון.
ב-2003 הופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית וגילם את המלך ריצ'רד השלישי.
ב-2017 גילם גודמן את דמותו של לוסיאן פרויד במחזה "Looking at Lucian" מאת אלן פרנקס, ביוסטינוב סטודיו שבתיאטרון המלכותי בבאת'.
גודמן גילם דוקטור של הידרה בסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף", אבל ללא קרדיט.
הוא שיחק באותו תפקיד שוב, בשם ד"ר ליסט, בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "סוכני ", ובסרט הקולנוע "הנוקמים: עידן אולטרון" משנת 2015.
ב-2023 גילם את דמותו של שמעון אגרנט בסרט "גולדה".
גודמן זוכה להערכה על משחקו בתוכניות רדיו.
הוא גילם את לאופולד בלום בעיבוד של רדיו ה-BBC של הספר "יוליסס" מאת ג'יימס ג'ויס עבור בלומסדיי בשנת 2012. עוד גילם את דמותו של הסופר והכימאי פרימו לוי, ושורה ארוכה של דמויות, יהודיות במקרים רבים.
ב-1993 זכה גודמן בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו בתפקיד צ'ארלס גיטו במחזה "Assassins" בבימויו של סם מנדס בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
בשנת 2000 זכה בפרס אוליבייה נוסף לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בדמות שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" בבימויו של טרוור נאן שהוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו ב"שיקגו" ב-1998, לפרס חוג מבקרי התיאטרון של לונדון לשחקן הטוב ביותר על "הסוחר מוונציה", ופרס התיאטרון הבריטי על הופעתו במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי".
ד"ר ליסט 2017 סנאץ' Snatch סול גולד סדרת טלוויזיה 2018 גבעת ווטרשיפ Watership Down שחור-פרווה מיני-סדרה תעלומת האלפא ביתא The ABC Murders סידני פריין מיני-סדרה 2020 האפיפיור החדש The New Pope סדרת טלוויזיה אמריקאית Soulmates וולטר בפרק: "The Lovers" 2024 המשטר (אנ') The Regime מר סינגר 5 פרקים
הנרי דירבורן היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת תחת בנדיקט ארנולד במסע לקוויבק, שמהיומנים שניהל באותה תקופה ניתן לקבל מידע רב.
לאחר שנפל בשבי והוחלף בעסקת חילופי שבויים, הוא שירת תחת ג'ורג' וושינגטון בצבא הקונטיננטלי ונכח בכניעה הבריטית במצור על יורקטאון.
דירבורן היה חלק מהמטה של וושינגטון בווירג'יניה.
בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון הוא שימש כמזכיר המלחמה בין השנים 1801 – 1809 ובמלחמת 1812 הוא שימש בתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
בערוב ימיו גרמה הביקורת שהטיח בגנרל ישראל פטנאם על תפקודו של זה האחרון בקרב גבעת בנקר למחלוקת קשה.
על שמו נקראו המבצר "פורט דירבורן" (כיום בתחומי שיקגו והעיר דירבורן שבמישיגן).
הנרי דירבורן נולד בעיירה נורת' האמפטון שבניו המפשייר לסיימון דירבורן ולשרה לבית מרסטון.
הוא היה צאצא של גודפרי דירבורן מאקסטר שבאנגליה אשר הגיע למושבת מפרץ מסצ'וסטס ב-1639. גודפרי דירבורן התיישב באקסטר שבניו המפשייר וזמן קצר לאחר מכן עבר להאמפטון הסמוכה, שם חיו ארבעה דורות של צאצאיו.
הנרי דירבורן בילה את רוב שנות נעוריו בעיירה אפינג הסמוכה לעיירת הולדתו, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים.
הוא גדל כנער אתלטי, חזק באופן בולט והצטיין בהיאבקות.
הוא למד רפואה בהנחיתו של דר' האל ג'קסון בפורטסמות', ניו המפשייר וב-1772 החל לעסוק במקצוע בעיירה נוטינגהאם הסמוכה.
דירבורן היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1771 הוא נשא לאישה את מרי ברטלט, ב-1780 הוא נשא לאישה את דורקס (אוזגוד) מרבל וב-1813 את שרה בוודין, אלמנתו של ג'יימס בוודין שהיה מושל מסצ'וסטס.
בנו מאשתו השנייה היה הנרי אלכסנדר סקמל דירבורן, פוליטיקאי בזכות עצמו.
כאשר החלו קרבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לחם דירבורן עם הצבא הקונטיננטלי כקצין בדרגת קפטן ברגימנטים ה-1 וה-3 של ניו המפשייר ועד מהרה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ביולי 1781 הוא מונה לסגן קצין האספקה הראשי ושירת במטהו של ג'ורג' וושינגטון בווירג'יניה.
בגיל 23 הוא ארגן את כוח מיליציה מקומי של שישים גברים באזור בוסטון ופיקד עליו, שם הוא השתתף ב-17 ביוני 1775 בקרב גבעת בנקר כקצין בדרגת קפטן ברגימנט ה-1 של ניו המפשייר בפיקודו של קולונל ג'ון סטרק.
דירברון העיר שבמהלך הקרב "שום קצין או חייל מהכוחות הקונטיננטליים שהשתתפו בו לא לבש מדים, כל המשתתפים לבשו בגדים אזרחיים פשוטים, ואף אחד המקצינים לא רכב על סוס".
שנים לאחר מכן האשים דירבורן את ישראל פטנאם על שכשל בתפקידו במהלך הקרב ובכך עורר מחלוקת קשה וידועה.
בספטמבר 1775 התנדב דירבורן לשרת תחת קולונל בנדיקט ארנולד במסגרת המסע הקשה לקוויבק.
מאוחר יותר כתב דירבורן ביומן המלחמה שניהל על המצב והתנאים הכלליים: "היינו אכן כוח קטן כדי שנוכל לחשוב על כניסה לקוויבק.
אך במצב בו אספקתנו כמעט ואזלה לחלוטין, היה ברור שנמות אם ננסה לשוב על דרכנו ומצבנו לא יהיה גרוע יותר אם נמשיך בנתיבנו".
בקטע האחרון של המסע הוא חלה קשות וחומו עלה, כך שהוא נאלץ להישאר מאחורי קוטג' על גדות נהר שודייר.
מאוחר יותר הוא חבר לכוחות המשולבים של בנדיקט ארנולד ושל גנרל ריצ'רד מונטגומרי, בדיוק בזמן כדי לקחת חלק בתקיפה על קוויבק.
יומנו של דירבורן מהווה מקור חשוב על מערכה זו.
במהלך המסע נעשו הוא וארון בר לידידים.
יחד עם כמה קצינים נוספים, נשבה דירבורן ב-31 בדצמבר 1775, במהלך קרב קוויבק, וישב בשבי במשך שנה.
במאי 1776 הוא שוחרר, אך חילופי השבויים לא בוצעו עד מרץ 1777.
לאחר שהשתתף במצור על מבצר טיקונדרוגה ביולי 1777, הועלה דירבורן לדרגת מייג'ור והוצב ברגימנט בפיקודו של אלכסנדר סקמל.
בספטמבר 1777 הועבר דירבורן לרגימנט הראשון של ניו המפשייר, תחת פיקודו של ג'וזף סיליי.
הוא לקח חלק בקרב סרטוגה נגד הגנרל הבריטי ג'ון בורגוין בקרב חוות פרימן.
בקרב הראשון השתתפו בעיקר כוחות מניו המפשייר, שממנה הגיע דירבורן.
בריגדת ניו המפשייר בפיקודו של גנרל פור ופלוגת חיל הרגלים בפיקודו של דירבורן, שיחד מנו כ-300 איש, יחד עם פלוגות ממיליציה אחרת ועם הריינג'רים של וייטקומב, שיתפו פעולה עם דניאל מורגן בהדיפת מתקפתו של הגנרל הבריטי סיימון פרייזר.
הגנרל הזהיר הורשיו גייטס הורה באי רצון לכוח הסיור שכלל את כוח הרובאים הארעי של מורגן ואת כוח הרגלים הקל של דירבורן לתצפת על אזור רמות במיס.
מאוחר יותר ציין גייטס לטובה בדיווחו את תפקודו של דירבורן כחייל וכקצין.
לאחר מכן הצטרף דירבורן לכוח העיקרי של הצבא הקונטיננטלי בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון בוואלי פורג' שבפנסילבניה כקצין בדרגת לוטננט קולונל, שם הוא בילה את חורף 1778-1777.
ב-1778 השתתף דירבורן בקרב מונמאות' בניו ג'רזי, שהתנהל בעקבות הפינוי הבריטי של פילדלפיה והנסיגה לניו יורק, בקרב העיקרי האחרון בזירה הצפונית ובקיץ 1779 הוא התלווה למייג'ור גנרל ג'ון סאליבן במשלחת שהוביל נגד שבטי האירוקוי בצפון מדינת ניו יורק.
הוא גם השתתף בקרב נגדם בוויומינג שבפנסילבניה.
במהלך חורף 1778–1779 הוא חנה במה שהיום נקרא פארק הזיכרון פטנאם שברדינג, קונטיקט.
ב-1781 הצטרף מחדש דירבורן למטה של הגנרל וושינגטון, שם הוא שימש כסגן קצין האספקה הראשי ופיקד על הרגימנט הראשון של ניו המפשייר בקרב יורקטאון, אז נשא כבר דרגת קולונל.
הוא גם נכח בכניעתו של הגנרל הבריטי צ'ארלס קורנווליס באוקטובר אותה שנה.
ביוני 1783 שוחרר דירבורן מהצבא הקונטיננטלי והתיישב בגרדינר שבמיין, שם הוא היה למייג'ור גנרל במיליציה של מיין.
הוא קיבל מוושינגטון מינוי של המרשל של מחוז מיין.
בין השנים 1793 – 1797 כיהן דירבורן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז מיין, שהיה אז חלק ממסצ'וסטס.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ניהל דירבורן שישה יומנים שונים בהם הוא תיעד מערכות שונות, קרבות ואירועים חשובים אחרים במלחמה מנקודת מבטו.
ספרו "יומני מלחמת העצמאות של הנרי דירבורן, 1783-1775" מספקים להיסטוריונים של ראשית ימי ארצות הברית מידע רב ערך ממקור ראשון מנקודת מבטו של קצין שהיה מעורב במגוון של קרבות ושל האירועים הקשורים אליהם.
היומנים פורסמו לראשונה ב-1939 על ידי מועדון קקסטון משיקגו ונערכו מכתבי היד המקוריים על ידי ההיסטוריונים לויד א.
הפרסום כולל מאמר ביוגרפי אודות דירבורן מאת הרמון ד.
יומן 1 – המסע לקוויבק
יומן 2 – מערכת ברגוין (מערכת סרטוגה)
יומן 3 – המבצעים במושבות המרכזיות
יומן 4 – המשלחת אל האינדיאנים של סאליבן
יומן 5 – מערכת יורקטאון
יומן 6 – המשא ומתן לשלום.
דירבורן גם כתב את המאמר "דין וחשבון על קרב גבעת בנקר".
כמה חוקרים ציטטו את המאמר הזה כחשוב מבחינה תרבותית וככזה שתרם משמעותית לבסיס הידע על ההיסטוריה האמריקאית המוקדמת.
ב-1787 הוצב דירבורן כבריגדיר גנרל במיליציה של מסצ'וסטס וב-1789 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
באותה שנה הוא מונה על ידי ג'ורג' וושינגטון לתפקיד המרשל הראשון של ארצות הברית במחוז מיין על פי החוקה החדשה של 1787. את המחוז הזה הוא ייצג בקונגרסים השלישי והרביעי מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בין השנים 1793 – 1797.
באפריל 1801 ביקש דירבורן מג'ורג' ברון, אנגלי שהיה ידידו ממיין, לקבל על עצמו משרת לימוד מתמטיקה בווסט פוינט.
דירבורן אף הציע את משרת המפקח הכללי של האקדמיה לג'ונתן ויליאמס שתרגם לאנגלית כמה מאמרים על ארטילריה ועל ביצורים.
במהלך השנים 1801 ו-1802 ניהלו דירבורן וג'פרסון תכתובת ענפה בה הם דנו בסוגיות פוליטיות וצבאיות שונות.
הסוגיה הבולטת ביניהן הייתה הדוח של דירבורן מה-12 במאי 1801 על מחלקת המלחמה, והמלצתו ל"סימון קו הגבול בין ארצות הברית לבין הנחלות הבריטיות השכנות, באופן כזה שיימנה סכסוכים כלשהם בעתיד...".
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר המלחמה סייע דירבורן לג'פרסון להתוות את המדיניות בנוגע לאינדיאנים בארצות הברית.
המטרה הייתה להתוות גבול מערבי באמצעות רכישת אדמות לאורך נהר המיסיסיפי.
ב-1805, כאשר אירועי "שערוריית בר" החלו להתפתח, תכננו לכאורה ארון בר ומושל טריטוריית לואיזיאנה, ג'יימס וילקינסון, לפתוח במלחמה נגד מקסיקו, מתוך מטרה להקים מדינה נפרדת בדרום-מערב ארצות הברית.
במכתב לדירבורן האיץ בו וילקינסון לתקוף את מערב פלורידה הספרדית מכוון באטון רוז'.
על רקע השמועות שרווחו על מלחמה הממשמשת ובאה, הורה לו דירבורן לשלוח שלוש פלוגות לפורט אדמס שבמערב פלורידה כאמצעי זהירות.
וילקינסון עשה שימוש בסיכויי המלחמה להצדקת שליחת משלחת גישוש צבאית אל שטחי דרום-המערב כדי לאתר נתיב שישמש לאספקת הציוד למלחמה שתתנהל על הגבול שבין ארצות הברית לבין מקסיקו הספרדית.
במאי הורה דירבורן לווילקינסון להגיע לטריטוריית אורלינס והנחה אותו "להדוף כל פלישה לארצות הברית מזרחה מנהר סבין או צפונה או מערב מעבר לגבולות של מה שהיה קרוי מערב פלורידה...".
בהמשך טען דירבורן שכל תנועה שכזאת מעבר לקווי גבול אלו תהווה "פלישה של ממש אל הזכויות הטריטוריאליות שלנו".
הן לבור והן לווילקינסון הייתה זו ההזדמנות שהם קיוו שתתרחש, מתוך מחשבה שהממשל הספרדי יהיה על סף עימות עם ארצות הברית שיתדרדר במהירות למלחמה.
בכל אופן, כאשר וילקינסון ביקש מדירבורן לשלוח משלחת צבאית אל אזורי הדרום-מערב, השיב לו דירבורן ש"אתה, בר, וכו', נעשים מקורבים מדי...
שמור כל אדם חשוד מעבר לטווח היד".
באותה עת הזהיר גם דירבורן את וילקינסון ש"שמך הוזכר לעיתים קרובות מאוד בנשימה אחת עם שמו של בר".
זמן קצר לאחר מכן נעצר בר באשמת בגידה.
במרץ 1809 מונה דירבורן על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון לתפקיד הגובה של נמל בוסטון, תפקיד בו הוא החזיק עד ה-27 בינואר 1812, כאשר הוא מונה להגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
במלחמת 1812, כאשר האיץ הנשיא מדיסון באנשי המפלגה הפדרליסטית להצטרף ל"תמיכה המאוחדת" כנגד בריטניה במלחמה שבה לא היו להם סיבות רבות לשתף בה פעולה, הוא הטיל על דירבורן תפקיד פיקודי בכיר בגזרה הצפון-מערבית שהשתרעה מנהר הניאגרה ועד חוף ניו אינגלנד.
כמי שלחם במלחמת העצמאות והגיע לדרגת קולונל, חיבב מדיסון את דירבורן ששירת כמזכיר המלחמה תחת הנשיא ג'פרסון ובמיוחד סייע לו לנסח את "חוק הממסד הצבאי לעתות שלום", שבאמצעותו סולקו קצינים פדרליסטים רבים ממערך הקצונה.
כתוצאה מכך בחירתו של מדיסון בדירבורן לפקד על הזירה הצפון-מערבית לא התקבלה בברכה על ידי רוב הפדרליסטים.
דירבורן היה אז בן 61, סבל מעודף משקל, התנהל באיטיות ובחוסר ביטחון, והוא חש שמשימתו להשרות ביטחון בקרב האנשים תחת פיקודו תהיה קשה עליו.
במרץ הוא נחבל קלות עקב נפילה והוצע שהוא ייקח לעצמו זמן להחלמה.
עם פרוץ המלחמה הוא בילה זמן רב יותר בבוסטון, מתוך חשש שלו היה שותף סגן הנשיא אלברידג' גרי, שהפדרליסטים יזממו פעם נוספת להתבדל מארצות הברית בחלקה הצפון-מזרחי והיה מוכן למסד מלוכה "בסגנון בית הנובר" כמשקל נגד מולם.
מתוך הצורך להציג בפני הקונגרס דיווחים על התקדמות, האיץ מזכיר המלחמה ויליאם יוסטיס בדירבורן לצאת מיד לאולבני ולהתחיל בהכנות לפלישה למונטריאול.
דירבורן טען עם זאת שעליו להגיע קודם כל לניו אינגלנד ולדאוג להגנת חופה על ידי המיליציה, כך שהכוחות הסדירים יהיו פנויים להתכונן למערכה שעמדה להתחיל מצפון ולפני שהפדרליסטים יפתחו במרד גלוי שם.
לאחר עימותים עם כמה מהמושלים הפדרליסטים של מדינות ניו אינגלנד, שסירבו להקצות את המיליציות שלהן לטובת הגנת החופים, עזב דירבורן את ניו אינגלנד באי-רצון ויצא לאולבני עם כוחות סדירים בסוף יולי, כשהוא מותיר את החופים כמעט חסרי הגנה כנגד תקיפה בריטית.
ב-9 באוגוסט, בעוד הגנרל ויליאם הל ציפה למתקפת הסחה של דירבורן בניאגרה פולס, היה זה האחרון עדיין במפקדתו בגרינבוש, שבפאתי אולבני, ונתקל בקשיים רבים לקבץ כוחות לטובת המתקפה בקנדה.
באותה עת שלח המושל הכללי של קנדה ג'ורג' פרבוסט את הקולונל הבריטי אדוארד ביינס לנהל משא ומתן עם דירבורן על שביתת נשק זמנית.
דירבורן למד שראש ממשלת הממלכה המאוחדת הלורד ליברפול נתן לממשלה האמריקאית זמן להגיב.
מתוך מחסור באמצעים לפעול בצורה ראויה מול הבריטים בקנדה, לא היה דירבורן להוט לקרב והוא קיבל בברכה את העיכוב ובישר במהירות את החדשות על שביתת הנשק למדיסון כדי שיאשר אותה.
בינתיים הורה דירבורן לגנרל סטפן ון רנסלר להימנע מכל התנגדות לאורך נהר הניאגרה.
בכל אופן, שביתת הנשק הייתה קצרת ימים וב-15 באוגוסט דחה מדיסון את ההסכם שגיבש דירבורן והוצאו פקודות לחידוש המתקפה.
דירבורן הכין תוכניות למתקפות מקבילות על מונטריאול, קינגסטון, פורט ניאגרה ואמהרסטבורג, אך ביצוע התוכנית היה כושל.
כמה חוקרים מאמינים שהוא לא פעל באופן מהיר מספיק כדי לדאוג לכוחות מספיקים להגנת דטרויט.
הל נכנע בפני הגנרל הבריטי אייזיק ברוק, מבלי שחייליו ירו אפילו ירייה אחת.
הוא נשפט על כך בפני בית דין צבאי בראשותו של דירבורן ונידון למוות, אך עונשו הומתק.
ב-27 באפריל 1813 השיגו הכוחות האמריקאים בימת אונטריו בפיקודם של דירבורן ושל קומודור אייזיק צ'אונסי הצלחה בקרב יורק (כיום טורונטו), כבשו את העיר למשך כמה ימים ולקחו שלל של כלי נשק וציוד.
לאחר מכן הועברו חיילי הצבא מעבר לימה בספינותיו של צ'אונסי אל פורט ניאגרה.
דירבורן קיבץ שם 4,500 חיילים ותכנן לתקוף את פורט ג'ורג', משימה שהוא הפקיד בידיו של קולונל וינפילד סקוט, אך הצבא היה זקוק למנוחה ולהתארגנות מחדש.
לא בוצעו שום הכנות לשכן את הכוחות בפורט ניאגרה ובמשך כמה ימים הם סבלו מחסור בצרכים בסיסיים.
אף על פי שלדירבורן הייתה הצלחה בקנה מידה קטן בכיבוש יורק ב-27 באפריל 1813 ובכיבוש פורט ג'ורג' ב-27 במאי אותה שנה, הפיקוד שלו היה רוב הזמן חסר השפעה.
ב-6 ביולי הוא נקרא מהחזית והוצב מחדש בתפקיד מנהלי בניו יורק.
באותה עת הוא נשא לאישה את שרה בוודין, אשתו השלישית.
ב-15 ביוני 1815 שוחרר דירבורן מהצבא בכבוד.
ב-1816 נבחר דירבורן כחבר ב"חברת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society), שכיום היא החברה ההיסטורית הוותיקה ביותר בארצות הברית.
ב-1818 התמודד דירבורן על משרת מושל מסצ'וסטס מול המושל המכהן ג'ון ברוקס.
בשל חברותו של דירבורן במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במדינה שנשלטה על ידי הפדרליסטים, הוא היה זקוק לעיתונות אוהדת כדי להצליח במערכת הבחירות.
בהמשך הוא קיבל הצעה מצ'ארלס מיינר, עורך The Port Folio, מגזין פוליטי בפילדלפיה, בה הוא ביקש ממנו לאמת מפה של חייל בריטי שמתארת את קרב גבעת בנקר.
דירבורן ראה בכך הזדמנות לזכות באהדה ציבורית וקפץ על המציאה.
אף על פי כן, מאמציו הביאו תוצאות הפוכות כאשר הוא כתב גם "דין וחשבון נכון" על הקרב במאמר שהודפס מחדש ב-1818 ובו הוא האשים את ישראל פטנאם במחדלים ובמנהיגות פחדנית במהלך הקרב, האשמה שהציתה מחלוקת מתמשכת בקרב משתתפי המלחמה ובקרב כמה היסטוריונים.
ב-1813 הציג הנשיא מדיסון, עם היבחרו לתקופת כהונה נוספת, את מועמדותו של דירבורן בפעם השנייה לתפקיד מזכיר המלחמה, אך הסנאט דחה את המינוי, לנוכח הביקורת הקשה שהוטחה על תפקודו של דירבורן במלחמת 1812 ומדיסון משך את ההצעה.
מאוחר יותר הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו לשגריר ארצות הברית בפורטוגל, בתפקיד זה הוא שימש מה-7 במאי 1822 ועד ה-30 ביוני 1824, כאשר הוא סיים את תפקידו על פי בקשתו ופרש לביתו ברוקסברי שבבוסטון.
הנרי דירבורן מת בביתו ברוקסברי ב-6 ביוני 1829. הוא נטמן בבית הקברות פורסט הילס שבמישור ג'מייקה (אז מחוץ לבוסטון, מאז 1874 בתחומי העיר).
משלחת לואיס וקלארק שמונתה על ידי הנשיא ג'פרסון ב-1803, קראה לנהר דירבורן שבמערב מונטנה על שמו של דירבורן.
על שמו נקראו גם מחוז דירבורן שבאינדיאנה, העיר דירבורן שבמדינת מישיגן והעיר דירבורן שבמדינת מיזורי.
מבצר דירבורן שבשיקגו נקרא על שמו ושם זה הוא המקור לשמו של רחוב דירבורן, רחוב מרכזי במרכז העיר.
בראשית המאה ה-19 היה גם מבצר דירבורן במחוז אדמס שבמיסיסיפי.
שמה של בירת מיין, אוגוסטה שונה ב-1797 מהארינגטון לשמה הנוכחי על שמה של בתו של דירבורן.
נשקייה של צבא ארצות הברית שאמורה הייתה להיקרא "מאונט דירבורן" תוכננה להיבנות בראשית המאה ה-19 על אי במפגש הנהרות קטאובה ווטרי, ליד גרייט פולס שבקרוליינה הדרומית.
המיזם לא יצא מעולם לפועל, אך שם האי נותר ולאחר שב-1905 העיר נוסדה, נקרא הרחוב הראשי שלה על שמו של דירבורן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקרא מבצר להגנה חופית, שהוקם במדינת הולדתו ניו המפשייר, על שמו של דירבורן.
בנו של דירבורן, הנרי א.
דירבורן, היה חבר הקונגרס שייצג את מסצ'וסטס בין השנים 1831 – 1833.
הנרי קים דומרקאנט הוא כדורסלן עבר אמריקאי, בעל אזרחות בוסנית, אשר שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
שיחק באופן פעיל בין השנים 2003–2016, בקבוצות שונות בטורקיה, ביוון, ברוסיה, באיטליה ובארצות הברית.
דומרקאנט נולד בשיקגו שבאילינוי, וגדל בנייפרוויל הסמוכה.
בין השנים 1999–2003 למד באוניברסיטת מזרח אילינוי, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קבע את שיא הנקודות לשחקן בכל מחוז ה-OVC, עם 2,602 נקודות בסך הכול.
בעונת 2000/2001 קלע 22.8 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את קבוצתו למאזן הטוב בתולדותיה (21–10) ולהעפלתה השנייה אי פעם לטורניר אליפות המכללות.
במשחק הראשון של הטורניר התמודדה מול אוניברסיטת אריזונה בה שיחקו גילברט ארינאס, ריצ'רד ג'פרסון ולוק וולטון, והפסידה מולה בתוצאה 76–101. בעונות 2001/2002 ו-2002/2003 היה דומרקאנט הקלעי השני בכל ליגת המכללות, כשקלע 26.4 ו-27.9 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2003, חתם דומרקאנט על חוזה בקבוצת פינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית.
בעונתו היחידה בקרשיאקה קלע 23.3 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו סיימה במקום הרביעי בליגה הטורקית.
בשנת 2004 עבר לאפס פילזן, במדיה זכה באליפות הליגה הטורקית (2005) ובגביע הטורקי (2006).
בשתי עונותיו בקבוצה היה אחד משחקניה המובילים, לצד ויל סולומון, אנטוניו גריינג'ר וניקולה פרקאצ'ין, וקלע 13.2 נקודות בממוצע למשחק ביורוליג.
בשתי העונות הודחה בשלב רבע הגמר, על ידי פנאתינאיקוס וצסק"א מוסקבה, בהתאמה.
בעונת שיחק עבור אולימפיאקוס היוונית, תחת המאמן פיני גרשון.
ביורוליג הודחה אולימפיאקוס ברבע הגמר על ידי טאו ויטוריה, ובליגה היוונית סיימה במקום השני לאחר שהפסידה מול פנאתינאיקוס בסדרת הגמר (2–3).
בעונת 2007/2008 הצטרף לדינמו מוסקבה, וב-16 משחקיו בליגת היורוקאפ קלע 20.6 נקודות בממוצע למשחק.
בשנים 2008–2010 שיחק במונטפסקי סיינה האיטלקית, תחת המאמן סימונה פיאניג'אני.
בשתי העונות זכתה סיינה הן באליפות הליגה האיטלקית והן בגביע האיטלקי.
לאורך התקופה קלע דומרקאנט 10.3 נקודות למשחק ביורוליג, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל לשלב הפיינל פור.
בעונת 2010/2011 חזר לשחק ברוסיה, הפעם עבור ספרטק סנקט פטרבורג אותה אימן צביקה שרף.
בעונתו היחידה בקבוצה זכתה סנקט פטרבורג בגביע הרוסי בכדורסל בפעם השלישית בתולדותיה, ולראשונה מזה 24 שנים.
ב-33 משחקיו בליגה הרוסית קלע 15.7 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2011/2012 שיחק באוניקס קאזאן, אשר סיימה במקום החמישי בליגה הרוסית, והודחה מהיורוליג בשלב רבע הגמר על ידי ברצלונה.
לאורך העונה היה הקלעי המוביל של הקבוצה, עם ממוצע של 15.5 נקודות למשחק ביורוליג, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג.
בקיץ 2012 חתם על חוזה בגלאטסראיי הטורקית, אך כבר לאחר משחק אחד סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ונאלץ לעבור ניתוח אשר השבית אותו ממשחק עד לסיום העונה.
בעונת 2013/2014 חזר לשחק עבור גלאטסראיי, וב-27 משחקיו ביורוליג קלע 4.7 נקודות למשחק בלבד.
בינואר 2015 חתם על חוזה בקזרטה באסקט האיטלקית, וב-12 משחקיו במדיה עד לסיום עונת 2014/2015 קלע 10.9 נקודות למשחק.
בפברואר 2016 חתם באיידהו סטמפיד מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 35.
ביורובאסקט 2005 יצג דומרקאנט את נבחרת בוסניה והרצגובינה, אשר סיימה במקום ה-15 (מתוך 16).
ביורובאסקט 2011 שיתף פעולה עם מירזה טלטוביץ' וקלע 13.2 נקודות בממוצע למשחק עבור הנבחרת הבוסנית, אשר סיימה במקום ה-19 (מתוך 24).
בעונת 2017/2018 שימש כעוזר מאמן בקבוצת מיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בשנת 2018 מונה לעוזר מאמן בקבוצת הבת של שיקגו בולס מליגת הפיתוח – וינדי סיטי בולס.
הנרי קלרנס דוורשאק הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו, תחילה בבית הנבחרים ואחר כך בסנאט.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים ולמד את סחר ההדפס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כ בגדוד מקלעי הנ"מ הרביעי בחיל המשלוח של צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה ניהל דוורשק עסק של אספקת דפוס בדולות'.
בשנת 1924 הוא עבר מערבה לבארלי שבאיידהו, כדי להיות המו"ל והעורך של העיתון "Burley Bulletin", עיתון חצי-שבועי במחוז קאסיה.
דווארשק החל את הקריירה הציבורית שלו כשנבחר לנשיא איגוד העריכה של איידהו ב-1931, והוא היה חבר בולט ב"לגיון האמריקאי", ארגון של יוצאי צבא בארצות הברית וברוטרי אינטרנשיונל.
הוא גם היה חבר בתנועת הבונים החופשיים ובמסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים (Benevolent and Protective Order of Elks).
ב-1936 התמודד דוושאק לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של איידהו, אך הפסיד לדייוויד וורת' קלארק המכהן.
שנתיים לאחר מכן התמודד קלארק בהצלחה לסנאט האמריקאי וניצח, ודוושאק נבחר במקומו לבית הנבחרים ב-1938. הוא נבחר מחדש לקונגרס של ארצות הברית ב-1940, ב-1942 וב-1944.
תומאס נפטר בעודו מכהן בנובמבר 1945, ומושל איידהו הדמוקרטי צ'ארלס גוסט התפטר במטרה למלא את מקומו של תומאס בסנאט.
גוסט לא הצליח לזכות במועמדות מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית, בבחירות המיוחדות לסנאט.
מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ורג' דונארט, הפסיד בבחירות שנערכו בנובמבר 1946 לדוורשאק, והאחרון נבחר להשלים את כהונתו את תומאס בסנאט.
שנתיים לאחר מכן, דוורשאק הפסיד בעצמו לברט מילר, לשעבר התובע הכללי של איידהו.
מילר נפטר מתוצאה מהתקף לב באוקטובר 1949 לאחר תשעה חודשים בלבד בתפקיד, ודוורשאק מונה למלא את מקומו עד לקיום בחירות מיוחדות בידי המושל צ'ארלס ארמינגטון רובינס.
דוורשאק זכה בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1950, ונבחר לכהונה מלאה בסנאט ב-1954 ולעוד אחת שש שנים מאוחר יותר ב-1960. דוורשאק, שדגל בהתבדלות, עמד איתן נגד התערבות צבאית מצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית מעבר לים.
הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח מ-1957 אך לא הצביע על חוק זכויות האזרח של שנת 1960.
באופן אירוני, גם דוורשאק עצמו מת כתוצאה מהתקף לב בלשכתו שבגבעת הקפיטול בעודו מכהן כסנאטור ביולי 1962. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
הנרי דה לה בש היה גאולוג ופליאונטולוג אנגלי, המנהל הראשון של הסקר הגאולוגי של בריטניה, שסייע למסד את שיטות המחקר הגאולוגי.
הוא היה הנשיא הראשון של החברה הפליאונטולוגית.
דה לה בש נולד בלונדון.
אביו, קצין בצבא הבריטי, היה בעל אחוזה עם עבדים בג'מייקה, אך נפטר בעוד בנו עדיין צעיר.
דה לה בש עבר את ילדותו עם אמו בעיירה ליים רג'יס, בדורצ'סטר.
שם רכש את אהבתו לגאולוגיה באמצעות חברותו עם מרי אננינג.
בגיל ארבע-עשרה הוא נכנס למכללה הצבאית המלכותית.
בגיל עשרים ואחת דה לה בש הצטרף לחברה הגאולוגית של לונדון.
הוא הפך לאספן ומאייר מאובנים מושבע, ושיתף פעולה עם ויליאם קוניבר על מאמר חשוב על איכתיוזאור ואנטומיה של פלסיוזאור שהוצג בפני החברה בשנת 1821. הוא המשיך לאורך חייו להיות אחד מחבריה הפעילים והמכובדים ביותר.
הוא כיהן כנשיא האגודה משנת 1848 עד 1849. הוא ביקר במקומות רבים בעלי חשיבות גאולוגית, לא רק בבריטניה, אלא גם בצרפת, ג'מייקה ושווייץ.
בג'מייקה הוא נשאר באחוזתו, הלס הול, קלרינדון פאריש, בשנים 1823–1824 ופרסם את הסקר הגאולוגי שלו על ג'מייקה בשנת 1827. כשחזר לדרום-מערב אנגליה החל את החקירה המפורטת של סלעי קורנוול ודבון.
הקשר עם קהילת הכרייה באותו חלק של בריטניה העניק לו את הרעיון שצריך להכין מפה גאולוגית של הממלכה המאוחדת, ולאסוף ולשמר דגימות להמחשה ועזרה בפיתוח תעשיות המינרלים שלה.
הממשלה מינתה את דה לה בש לערוך את הסקר הגאולוגי של בריטניה, שהוכרז רשמית בשנת 1835 הוא היה גם המנהל הראשון של המוזיאון לגאולוגיה מעשית ברחוב ג'רמין, בשנת 1843 ותרם מספריו להקמת הספרייה.
הבניין של המוזיאון לגאולוגיה מעשית, מול וייטהול, הפך לקטן מדי.
דה לה בש פנה לרשויות להקים מבנה גדול יותר ולהרחיב את כל היקף הממסד המדעי שעמד בראשו.
הפרלמנט אישר את הקמתו של מוזיאון ברחוב ג'רמין, לונדון, ומינוי צוות של פרופסורים עם מעבדות ומכשירים אחרים.
בממסד הזה שולבו משרדי הסקר הגאולוגי, המוזיאון לגאולוגיה מעשית, בית הספר המלכותי למכרות ומשרד רשומות הכרייה.
בשנת 1830 פרסם דה לה בש רישומים הממחישים תופעות גאולוגיות.
כמו כן פרסם רשימות על הגאולוגיה האנגלית בכתב העת החברה הגאולוגית של לונדון, וכן רשימות מהסקר הגאולוגי, ובמיוחד הדו"ח על הגאולוגיה של קורנוול, דבון ומערב סומרסט (1839).
כמו כן הוא כתב מדריך גאולוגי (1831; מהדורה שלישית, 1833); ומחקרים בגאולוגיה תאורטית (1834), בהם נגע בגישה פילוסופית בשאלות גאולוגיות הרבה לפני זמנם.
כמו כן פרסם ספר על ביצוע תצפיות גאולוגיות בכמה מהדורות, בשנים 1853 ,1851, 1835.
דה לה בש היה בר פלוגתא הראשי של רודריק מורצ'יסון ואדם סדגוויק במה שכונה "המחלוקת הדבונית הגדולה".
הוא השתמש לעיתים קרובות ברישומים כדרך טקטית לבטא את תסכוליו בנושאים אלה ונושאים אחרים.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית בשנת 1819. הוא קיבל תואר אבירות ב־13 באפריל 1842, ובסמוך לסוף חייו הוענקה לו מדליית וולסטון.
בשנת 1852 הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
לאחר מותו, סטודנטים במכללה המלכותית למכרות ובמוסדות אחרים התמודדו על מלגת מדליית דה לה בש.
המדליה הייתה למעשה העתק של המדליה שאותה קיבל במקור דה לה בש בשנת 1825. הגרסה השנייה של המדליה, הייתה מכסף וברונזה, נחקקה על ידי ויליאם וויון - עם דיוקנו של דה לה בש בצד אחד, ופטישי כרייה מוצלבים בצידה השני .
הוא קבור בבית הקברות של קנסל, לונדון.
הוא היה תומך גדול ביצירתה ובחשיבותה של הפלאוטנטולוגית מרי אננינג, מליים רג'יס.
הנרי דה לה בש צייר תרשים דמיוני בשנת 1830, תחת הכותרת "דוריה אנטיקוויור " Duria Antiquior.
הציור שיחזר את ממצאי המאובנים השונים שהגדירה מרי אננינג שאפיין את דמות עולם החי הקדום באזור בתקופת היורה.
היה זה הניסיון הראשון להפוך את ממצאי המאובנים לתמונת מערכת אקולוגית שלמה.
דה לה בש סייע לאנינג, שהיו לה קשיים כלכליים, בכך שיצר מהציור הדפס ליתוגרפי מצבעי המים ותרם לה את התמורה ממכירת ההדפסים.
הוא היה מדען גדול ואובייקטיבי ושיחק תפקיד חשוב בדיונים בתיאוריות היותר נפוצות של התקופה, כמו זו שהציע צ'ארלס לייל.
לייל הציע שההיסטוריה הגאולוגית והביולוגית הייתה מחזורית וכי צורות חיים קדומות שוב יופיעו על פני האדמה.
כתשובה לתאוריה הזאת, הוא צייר קריקטורה, שקיבלה את הכינוי "שינויים נוראיים" ותיארה פרופסור איכתיוזאורוס שמרצה על גולגולת אנושית מאובנת ואומר: "תגלו מיד שהגולגולת שלפנינו שייכת לבעל חיים נמוך בהתפתחותו, כי שיניו מאוד לא מפותחות, כוח הלסתות קטן, ובסך הכל נראה נס איך יצור הזה היה יכול להשיג אוכל."
הנרי לורנס גארט השלישי היה מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הנרי גארט שירת בצי ארצות הברית בין השנים 1961–1981, בתחילה כמכונאי (machinist's mate) בצוללת "סי פאוצ'ר" (USS Sea Poacher) במהלך משבר הטילים בקובה ולאחר מכן, ב-1964, הוצב כקצין טייס ימי.
במלחמת וייטנאם, בין השנים 1965–1967 הוא שירת ביחידת הסיור של הצי VP-50. במהלך שירותו בצי עוטר גארט פעמיים במדליית האוויר.
מפברואר 1986 ועד אוגוסט 1987 שימש גארט כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
לאחר מכן ועד מאי 1989 הוא שימש כסגן מזכיר הצי.
במאי אותה שנה הוא מונה כמזכיר הצי.
גארט נאלץ להתפטר ביוני 1992 עקב "שערוריית טיילהוק" שבה ביצעו יותר ממאה אנשי הצי וחיל הנחתים תקיפה מינית ב-83 נשים ובשבעה גברים במלון הילטון בלאס וגאס.
הנרי יואן גולדינג הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, דוגמן ומגיש טלוויזיה בריטי-מלזי המגיש את התוכנית "The Travel Show" ברשת BBC מאז 2014.
גולדינג נולד בסראוואק, באי בורנאו במזרח מלזיה.
אמו, מרגרט ליקאן גולדינג, היא מלזית ילידית מבורנאו, ואביו, קלייב גולדינג, הוא אנגלי.
המשפחה התגוררה כמעט חמש שנים בטרנגנו, בחוף המזרחי של חצי האי המלאי לפני שעברה לסארי, אנגליה, כשהנרי היה בן שמונה.
שם הוא למד בבית הספר "וורוויק", בעיירה רדהיל.
הוא עבר לקואלה לומפור כשהיה בן 21 כדי לשחק בסרטים לאחר שעבד במספרה ברחוב סלואן בלונדון במשך כמה שנים.
במרץ 2017, פורסם כי גולדינג ישתתף בסרט "עשיר בהפתעה" לצד קונסטנס וו.