tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי הרוח באוניברסיטת פנסילבניה ב-1935 והמשיך אחר כך ללמוד משפטים באוניברסיטת קולומביה ופרוטוזואולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, אך נשר מהלימודים בשתי הפקולטות בתוך זמן קצר.
תוך כדי לימודיו פגש את רולי גולקו ובספטמבר 1936 נישא לה.
רולי אשתו הפכה עם השנים לשחקנית רדיו ידועה בזכות עצמה.
הנישואין החזיקו מעמד 48 שנים, עד פטירתה ב-1984.
כתב קומיקס, תסכיתי רדיו, תסריטי טלוויזיה, מאמרים וביקורות, היה עורך כתב העת "Holiday", אך ידוע בעיקר בשל ספרי וסיפורי המדע הבדיוני פרי עטו וסגנון כתיבתו המתוחכם והתזזיתי.
זוכה פרס הוגו הראשון בשנת 1953.
דמותו של אלפרד בסטר מסדרת הטלוויזיה "בבילון 5" קרויה על שמו.
מבין ספריו המפורסמים ביותר ניתן למנות "האדם המושמד" ("The Demolished Man", יצא בעברית ב-1983 בהוצאת מסדה, בתרגומו של חנוך לבבי), העוסק בחברה טלפתית ובביצוע רצח בעולם.
הספר מתאר כיצד בוצע הרצח, שמוביל למרדף רווי תככים וקריאת מחשבות של כוחות טלפתיים אחר הרוצח.
"האדם המושמד" של בסטר הוא הספר הראשון אי פעם שזכה בפרס הוגו המפורסם לספרי מדע בדיוני, בשנת 1953.
ספר נוסף ואף מפורסם יותר הוא "פני מועדות לכוכבים" ("The Stars My Destination", פורסם גם בשם "Tiger, Tiger!"), שפורסם בעברית בתרגומו של עמנואל לוטם.
הספר יצא בעברית בשתי מהדורות, הן של ינשוף והן של עם עובד.
הספר הוא מעין חידוש עתידני לספר המפורסם "הרוזן ממונטה כריסטו", ומתאר עולם שהותאם בקפידה אחרי גילוי הטלפורטציה (שנקראת בספר "גניטה"), תזוזה ממקום למקום בכוח המחשבה בלבד.
הסיפור מגולל את סיפורו של האנטי גיבור והרוצח גולי פויל, היוצא לנקום במערכת השמש הצפופה ורבת התככים של המאה ה-24 לאחר שננטש בחלל על ידי הספינה וורגה.
נקמתו מובילה אותו לגילויים מפתיעים ופריצה אל מעבר לכוכבים עצמם.
ספר פחות מוכר של בסטר, גם הוא תורגם על ידי עמנואל לוטם בהוצאת עם עובד, הוא הספר "אקסטרו" ("Extro", פורסם לראשונה בשם "The Computer Connection").
הספר מספר על קבוצה מופרדת מהחברה בסוף המאה ה-21, הכוללת מספר אישיות מפורסמות מההיסטוריה האנושית עצמה.
קבוצה זאת היא של אנשים החיים לנצח, בני אלמוות, ומסתגרת בעצמה במקביל לבני האדם החיים בעולם.
העלילה מסתבכת כאשר המחשב הראשי אקסטרו מתמזג עם אחד מאנשי הקבוצה ובמקביל אחד מחבריה רוצח את שאר חברי הקבוצה אחד אחרי השני.
בסטר הרבה להשתמש בספריו בתיאורים של סינסתזיה.
בספרו "פני מועדות לכוכבים" מתואר אדם שעובר בטלפורטציה ממקום למקום בעודו בוער, וחווה צלילים כמראות ותחושות כטעמים.
חלק מן המאפיינים לכתיבתו של בסטר הן התקדמות עלילתית מהירה מאוד והרבה מידע בספריו.
כמו כן, הוא נוטה להתרכז בספרים בדברים נטולי הסבר או היגיון כלשהו ולתת להם חלק ניכר מהסיפור עצמו, לדוגמה "פירא" מהספר "פני מועדות לכוכבים".
בשנות ה-40 של המאה ה-20, החל לכתוב לחברת DC קומיקס, ובין השאר עבד על דמויות גיבורי-על כמו סופרמן (תחת העורך ג'וליוס "ג'ולי" שוורץ ), גרין לנטרן (הפקח הירוק).
הוא גם יצר את דמותו של נבל-העל, סולומון גרנדי, ואף כתב את הגרסה הנודעת ל"שבועתם של הפקחים הירוקים" שמתחילה במשפט "ביום בהיר, בליל אפל".
"האיש המושמד" הוצאת מסדה בתרגומו של חנוך לבבי.
"פני מועדות לכוכבים" הוצאת עם עובד וינשוף בתרגומו של עמנואל לוטם.
"אקסטרו" הוצאת עם עובד בתרגומו של עמנואל לוטם.
1998 – Psychoshop (יחד עם רוג'ר זילאזני)
אלפרד ג'ולס אייר , שנודע בעיקר כאיי ג'יי אייר, היה פילוסוף יהודי-בריטי (אמו ממשפחת מייסד "סיטרואן", היהודי אנדרה סיטרואן).
תרם לעלייתו של הפוזיטיביזם הלוגי בארצות דוברות האנגלית בספריו: "שפה, אמת ולוגיקה" (1936) ו"בעיית הידע" (1956).
אייר למד באיטון ושירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במובנים רבים אייר היה ממשיכו של ברטראנד ראסל, הגם שאת פרסומו רכש בעיקר עקב פיתוח רעיונותיהם של אחרים ולא בזכות יצירה מקורית.
ייתכן שהוא מוכר ביותר בזכות עקרון האימות, ניסיון ליצירת תהליך שיקבע האם למשפט ערך לוגי כלשהו.
בתקופות מסוימות לימד והרצה בארצות הברית, בפרט, כיהן כפרופסור אורח בקולג' בארד בסתיו 1987, שם לימד את הקורסים "מור וראסל" ו"רייל ואוסטין".
מעט לפני מותו ב-1989 התפרסם עקב חוויית סף מוות חריגה, שנדמה כי הסיטה אותו מהספקנות הדתית שאפיינה אותו כל חייו.
מאידך, ייתכן שרק ניסה לדווח על חווייתו באופן כן, אובייקטיבי ואמפירי.
אלפרד ברנדל היה פסנתרן אוסטרי יליד צ'כוסלובקיה.
נחשב לאחד מגדולי הפסנתרנים בתחום המוזיקה הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-20.
ברנדל נולד בוויזמברק ("ויזנברג" הגרמנית לשעבר, כיום שמה Loučná nad Desnou), צ'כוסלובקיה (כיום הרפובליקה הצ'כית) למשפחה שלא עסקה במוזיקה.
בגיל 6, עבר ברנדל יחד עם משפחתו לזגרב, שם החל ללמוד נגינה בפסנתר, ומאוחר יותר לגראץ, שם למד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של גראץ.
בגראץ עברה המשפחה את מלחמת העולם השנייה.
בסוף המלחמה נשלח ברנדל בן הארבע עשרה ליוגוסלביה לחפור תעלות, אך קיבל כוויית קור ונלקח לבית חולים.
לאחר המלחמה עסק ברנדל בהלחנה, בנגינה בפסנתר ובציור.
הכשרתו של ברנדל בנגינה הייתה ברובה אוטו-דידקטית.
פרט לשתי כיתות אמן שבהן השתתף – עם האמנים אדווין פישר ואדוארד שטוירמן – ברנדל לא קיבל שיעורי נגינה אחרי גיל 16.
הרסיטל הפומבי הראשון של ברנדל היה בעיר גראץ, כשהיה בן שבע עשרה.
כותרת הרסיטל הייתה: "הפוגה בספרות הפסנתר".
רסיטל זה כלל, בנוסף לפוגות מאת באך, ברהמס וליסט, יצירות של ברנדל עצמו.
אולם זמן קצר לאחר מכן ויתר ברנדל על ההלחנה לשם התמקדות בנגינה.
בשנת 1949 זכה במקום הרביעי בתחרות הפסנתר על שם פרוצ'ו בוזוני בבולצאנו שבאיטליה, ושנה לאחר מכן עבר לווינה.
בגיל 21, הקליט ברנדל לראשונה.
בהקלטה זו ניגן את הקונצ'רטו החמישי לפסנתר מאת פרוקופייב.
בשנים שלאחר מכן המשיך בסדרה של הקלטות שכללה, בין היתר, שלוש הקלטות מלאות של כל הסונאטות לפסנתר מאת בטהובן (שתיים בחברת "פיליפס" ואחת בחברת "ווקס").
כמו כן, הקליט יצירות רבות פרי עטם של ליסט, ברהמס, שומאן ושוברט.
באופן מפתיע, המעיט ברנדל בהקלטות יצירותיו של שופן, בניגוד לרוב הפסנתרנים הקלאסיים.
עם זאת, הקלטותיו לפולונזים של שופן זכו לשבחים.
ברנדל הקליט הרבה עבור חברת התקליטים "Vox record label", אך לא קיבל חוזה הקלטות גדול עד לשנות השבעים, ואף לא הרבה לנגן מחוץ לאוסטריה.
פריצת הדרך בקריירה של ברנדל הגיעה לאחר רסיטל מיצירות בטהובן שנתן באולם "Queen Elizabeth" בלונדון: למחרת הרסיטל פנו אל סוכנו של ברנדל נציגים של שלוש חברות תקליטים גדולות.
ברנדל עבר ללונדון והמשיך להקליט ולהתפרסם ברחבי העולם.
ברנדל נחשב לאחד הפרשנים המעמיקים ביותר של יצירות קלאסיות של מלחינים גרמנים או אוסטרים כגון מוצארט, בטהובן ושוברט.
באופן יחסי הוא המעיט בנגינת יצירות מן המאה העשרים (אך הרבה לנגן את הקונצ'רטו לפסנתר מאת ארנולד שנברג).
נגינתו של ברנדל תוארה לעיתים כאנליטית.
ברנדל אף אמר כי הוא מאמין שמשימתו העיקרית של הפסנתרן היא כיבוד רצונותיו של המלחין מבלי להתבלט בעצמו ומבלי להוסיף למוזיקה "כיוונים חדשים" משלו: "יש לי אחריות כלפי המלחין ובעיקר כלפי היצירה", אמר.
ברנדל ציין, בנוסף למורהו אדווין פישר, את הפסנתרנים אלפרד קורטו ווילהלם קמפף ואת המנצחים ברונו ולטר ווילהלם פורטוונגלר כמשפיעים מרכזיים על אמנותו.
בשנותיו האחרונות, עבד ברנדל עם פסנתרנים צעירים כדוגמת פול לואיס וטיל פלנר ואף הקליט עם בנו הצ'לן אדריאן ברנדל.
כמו כן, פרסם שירה פרי עטו, אשר הושוותה בסגנונה לזו של אנדרו מושן ולמירוסלב הולוב.
אחת ממטרותיו בשנותיו האחרונות הייתה להראות כיצד המוזיקה מבטאת הומור, שנינות ואירוניה באמצעות בניית ציפיות והפרתן, ובאמצעות חיקוי פארודי של סגנונות.
מאמרו "?Does classical music have to be entirely serious", שהיה מבוסס על הרצאה בקיימברידג' ב-1984, וסדרת ההרצאות שבאה בעקבות הרצאה זו, זכו לפופולריות רבה.
ברנדל נפטר ב-17 ביוני 2025. התגורר בלונדון.
אַלְפְרֵד בִּינֶה היה פסיכולוג צרפתי, אבי המושג "מנת משכל" (IQ).
יחד עם החוקר תאודור סימון בנה את מבחן ה-IQ.
שאלות המבחן נעות מן הקל אל הכבד, ואמורות שלא להתבסס על ידע כללי אלא על מאמץ מחשבתי.
בינה טען כי על סמך מספר התשובות הנכונות ניתן לקבוע את "גיל המשכל" של הילד.
בעזרת תמונות ועצמים פשוטים בחן את בנותיו הצעירות והגדיר את אופיין ואת רמת המשכל שלהן.
לאחר מכן הפכה שיטה זו לכלי לבדיקת הישגים חינוכיים בבתי ספר.
אלפרד ג'ורג' א-נקאש היה מדינאי לבנוני נוצרי-מרוני שכיהן כראש ממשלת לבנון וכנשיא המדינה בזמן המנדט הצרפתי על לבנון.
הוא התמנה לנשיאות על ידי השלטונות הצרפתיים לאחר התפטרותו של אמיל אדה באפריל 1941, ולפני שהושבע לתפקיד כיהן פייר ג'ורג' ארלאבוס כנשיא זמני במשך 6 ימים.
הוא כיהן בתפקיד עד 18 במרץ 1943. בבחירות בשנת 1943 התמודד לפרלמנט במחוז ביירות.
כיום קרוי אחד הרחובות המרכזיים בביירות על שמו.
אלפרד גוזנבאואר הוא פוליטיקאי אוסטרי אשר כיהן כקנצלר אוסטריה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ) בין השנים 2008-2007, ואף היה היושב ראש של המפלגה לאותה עת.
גוזנבאואר נולד בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה, במדינת אוסטריה תחתית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בעיירה ויסלבורג, למד מדע המדינה, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור.
גוזנבאואר הקדיש את כל הקריירה שלו לפוליטיקה, כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית: היה מנהיג פלג הצעירים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SJ - צעירים סוציאליסטים) בשנים 1984-1990 וסגן נשיא פלג הצעירים של האינטרנציונל הסוציאליסטי הבינלאומי (IUSY) בשנים 1985-1989. בשנים 1990-1999 עבד כחוקר בכיר בלשכת התעסוקה של מדור המשטר הכלכלי של אוסטריה תחתית.
ב-1991 נבחר גוזנבאואר ליו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעיירה איבס אן דר דונאו וחבר ברשות המבצעת של המפלגה באוסטריה תחתית.
באותה שנה נבחר לחבר במועצה הפדרלית, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי כנציג אוסטריה תחתית.
גוזנבאואר היה חבר במשלחת האוסטרית למפגש הפרלמנטרי של מועצת אירופה ב-1991 והיה יו"ר הוועדה הסוציאליסטית שלה בשנים 1995-1998.
ב-2000 נבחר למנהיג קבוצת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במועצה הפדרלית וגם למזכיר הראשי של המפלגה.
תחת הנהגתו בבחירות 2002 עלתה התמיכה במפלגתו והיא זכתה בארבעה מושבים נוספים בפרלמנט, אך היא כשלה בניסיון להביס את ממשלת מפלגת העם של הקנצלר וולפגנג שיסל.
ב-2006 נפלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למשבר בעקבות מעורבותה ב"סקנדל BAWAG", שבו מנהלי BAWAG, בנק אוסטרי השייך ל"פדרציה של תאגידי המסחר האוסטרים" (ÖGB), הואשמו בשחיתות ומעילה.
הסקנדל הביא להתפטרותו של מנהל הפדרציה פריץ ורצטניש.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא הייתה מעורבת ישירות באשמת המעילה, אך קרבתה לפדרציה הכתימה את שם המפלגה.
כתגובה הרחיק גוזנבאואר את מנהיגי הפדרציה מרשימת מועמדי המפלגה, תחת ביקורת כלפיו מכיוון הפדרציה.
מעט לפני הבחירות שנערכו ב-1 באוקטובר 2006, סקרים הראו שהתמיכה בסוציאל-דמוקרטים ובמפלגת הירוקים מעט קטנה יותר מהתמיכה במפלגת העם השמרנית ובמפלגת החופש הימנית.
ביום שלאחר הבחירות הראתה ספירת הקולות שהתמיכה בסוציאל-דמוקרטים ירדה מעט כמו בסקרים, אך לעומת זאת התמיכה בירוקים עלתה, מה שהביא את התמיכה בשתי מפלגות השמאל לעלייה זעומה.
התמיכה במפלגת העם ירדה בצורה חדה, והסוציאל-דמוקרטים היו למפלגה הגדולה ביותר.
היות שלא הייתה מפלגה יחידה גדולה דייה כדי להרכיב ממשלה לבדה, הוקמה ממשלת אחדות בין הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת העם.
כמנהיג המפלגה הגדולה ביותר מונה גוזנבאואר לקנצלר החדש.
ביולי 2008, לאחר כשנה וחצי בלבד, קרסה השותפות הקואליציונית עם השמרנים.
גוזנבאואר הודיע שלא יתמודד על כהונה נוספת בבחירות הבאות.
מאז קריסת ממשלת האחדות הלאומית של הקנצלר גוזנבאואר הוא נשאר לעמוד בראש ממשלת מעבר שהמתינה להקמת ממשלה חדשה באוסטריה.
ממשלת המעבר של גוזנבאואר סיימה את תפקידה ב-2008, מיד לאחר שהוקמה ממשלת אחדות לאומית חדשה בראשות הקנצלר ורנר פיימן, גם הוא ממפלגת השלטון הסוציאל-דמוקרטית.
אלפרד ברינקמן היה שחמטאי גרמני בדרגת אמן בינלאומי, סופר ופעיל שחמט בעיר קיל.
ברינקמן היה חבר כל חייו במועדון השחמט Kieler SG 1884. בין השנים 1921 ו-1949 השתתף שמונה פעמים באליפויות שחמט של גרמניה.
הצלחתו השחמטאית הגדולה ביותר הייתה בשנת 1927 כאשר ניצח בתחרות ברלין, והקדים אמני שחמט חזקים כאהרון נימצוביץ', יפים בוגוליובוב ופרידריך זמיש.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ארהרדט פוסט היה נשיא התאחדות השחמט הגרמנית, ברינקמן הגיע למקום ה-16 בתחרות באד אוינהאוזן בשנת 1940 (אליפות גרמניה השביעית, ניצח גאורג קינינגר),
הגיע למקום השלישי בתחרות המבורג 1941 (ניצחו: קלאוס יונגה והרברט הייניקה, הגיע למקום השביעי בתחרות ורשה/לובלין/קרקוב בשנת 1942 (ניצח: אלכסנדר אלכין), והגיע שלישי בתחרות מדריד 1943 (ניצח: פאול קרס).
בשנת 1953 זכה ברינקמן לדרגת אמן בינלאומי מארגון פיד"ה.
בשנת 1965 מונה לחבר כבוד במועדון השחמט SG Kiel.
ברינקמן כתב ספרים רבים, בין היתר מספר ביוגרפיות, אחת מהן על יפים בוגוליובוב.
כמו כן פרסם ספרים על תחרויות שחמט.
לאחר מלחמת העולם השנייה עמל ברינקמן רבות על שיקום התאחדות השחמט הגרמנית.
משנת 1950 ועד 1967 הוא כיהן כמזכיר איגוד FCB (התאחדות השחמט הגרמנית).
בין השנים 1953 ו-1955 הוא ניהל את התחרויות בגרמניה ומשנת 1962 ועד 1967 כיהן כשופט שחמט.
על תרומותיו אלו קיבל בשנת 1966 עיטור זהב מהתאחדות השחמט הגרמנית.
אלפרד אדוארד האוסמן , הידוע יותר בראשי תיבות שמו: אֵי אִי האוסמן, היה משורר אנגלי ומחוקרי השפה הלטינית.
ילדותו של א"א האוסמן, יליד פוקברי, בסמוך לברמינגהאם, חבל ווסטרשייר, עברה עליו באווירה ויקטוריאנית של עיר-שדה קטנה.
הוריו ברוכי הילדים, והמולת-החיים של ילדותו עומדת בניגוד חריף לחיי הבדידות שלו במרבית שנות חייו.
את הקשר הראשון לתרבות הקלאסית קיבל כבר בביתו שם היו בנמצא "המילון הקלאסי" של לפרייר וספר אסטרונומיה קטן.
בהמשך מצא עניין בלימודי הדקדוק היווני והלטיני ובאהבת הקריאה שלו, בעיקר לאחר שזכה במלגה ללמוד בבית הספר הציבורי בברומסגרוב.
מותה של האם בדיוק ביום הולדתו השנים-עשר, הייתה מכה קשה.
האירוע הזה הביאו להשתחרר מכל אמונה דתית ולהכריז שהפך דאיסט.
בשנת 1877 זכה למלגת לימודים בקולג' סיינט ג'ון שבאוקספורד, ללמוד לימודים קלאסיים, אך כעבור ארבע שנים נכשל בבחינות הסיום וחזר לביתו ללא תואר אקדמי.
בשנת 1882 קבל משרה של פקיד במשרד הפטנטים בלונדון, והמשיך באופן עצמאי ללמוד את השפות הקלאסיות.
באותה שנה התפרסם גם מאמר אקדמי ראשון שלו ב-Journal of Philosophy.
בשנת 1892 מונה לפרופסור ללטינית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בשנת 1896 התפרסם ספר השירים הראשון שלו "נער משרופשייר" (A Shropshire Lad) לאחר שנדחה פעמים אחדות על ידי אחרים.
הספר הפך במהרה לפופולרי ביותר.
נאמר באותם ימים כי כל צעיר אנגלי נושא בצקלונו את תרגומו של אדוורד פיצג'ראלד ל"רובעיאת" של עומר ח'יאם, ואת ה"נער משרופשיר" של האוסמן.
בשנת 1903 התפרסם הכרך הראשון של החיבור "אסטרונומיקה" מאת המחבר הרומי מרקוס מניליוס בתרגומו של האוסמן.
זה היה מפעל חייו בחקר התרבות הקלאסית.
בשנת 1911 מונה לפרופסור ללטינית באוניברסיטת קיימברידג', והיה חבר בטריניטי קולג'.
האוסמן חי ועבד בקיימברידג' עד למותו.
בשנת 1922 התפרסם ספרו השני "שירים אחרונים" (Last Poems), אך הוא לא זכה להצלחה של "נער משרופשיר".
לאחר מותו פרסם אחיו לורנס את יתרת עיזבונו הפואטי בספרים "עוד שירים" (More Poems) ו"שירים נוספים" (Additional Poems).
האוסמן הלך לעולמו בשנת 1936 בקיימברידג'.
משמו של הספר ניתן, אולי, לקבל רושם כי חבל שרופשייר שבאנגליה הוא מקום הולדתו ונערותו של המשורר, אך אין הדבר כך.
האוסמן נולד וגדל הרחק למדי מן האזור שעליו נקרא ספר שיריו.
דומה כאילו בחר לעצמו המשורר מולדת אידיאלית כמקום שממנו בא, ואין ידוע במפורש מדוע.
למרות שאחד השירים הידועים יותר מן הקובץ: "עץ הדובדבן", דומה כי ב"נער משרופשייר" המוות הוא אולי המוטיב העיקרי.
הוא מופיע כמעט בכל שירי הקובץ.
אף על פי שהתוצאה היא אחת - חידלון מוחלט - האוסמן דן בנושא בדרכים שונות ואף משונות.
אחדות מפורשות, אחרות רק נרמזות.
בשיר הראשון בקובץ המוות גלום בכוח ובפועל במוטיב החייל.
זוהי מעין הקדשה למלכה ויקטוריה, שציינה בשנת 1887 מלאת חמישים שנה לשלטונה, אך יש בו ביקורת נוקבת, לפיה לא די בכך שהאל ינצור את המלכה, ויש צורך במסירת הנפש של החיילים שקברותיהם פזורים ברחבי העולם.
האוסמן לא היה חייל, אך שירים לא מעטים עוסקים בחיילים ובגורלם.
ה'נער משרופשייר' התפרסם בשנת 1896, כלומר עוד לפני מלחמת הבורים ולפני מלחמת העולם הראשונה, היא המלחמה "הגדולה", שגבתה מן החברה האנגלית מחיר כבד ביותר, אך כבר אז שבה החייל הבריטי את תשומת לבו של המשורר.
אף על-פי שבכל אדם גלום המוות בכוח, בחיילים – הוא מוחשי ומידי יותר.
בשיר 35 (למרבית השירים אין כותרת והם ידועים לפי מספרם הסודר) מוגדר גורלם של החיילים במפורש, להיות טרף לאבק השריפה - בשר תותחים המכלה את רוח האדם ומותיר את עצמותיו להלבין על פני השדות.
שיר 56 עשוי לתת את הרושם שהמשורר היה עריק מן הצבא.
אך הוא שקל היטב את החלופות: לערוק ולמות ביום אחר ולזכות בהלוויה בזויה של עריקים, לעומת העמידה בגבורה במלחמה, שהיא העשייה הראויה, אך היא זו המזכה בכדור בראש.
דעתו של המשורר הייתה בוודאי אנטי-צבאית ואנטי-מלחמתית, אך השיר הזה עשוי לתעתע מעט בקוראים שעשויים לקבל דעה הפוכה, פטריוטית.
כך מתברר מתוך מכתביו של האוסמן (מכתבים, 140), שבימי מלחמת העולם הראשונה פנו אליו בבקשה לפרסם אחדים משיריו בדפדפת לחיילים בחזית, שכן היה מי שהחליף, בטעות, את הביקורת האנטי-מלחמתית שלו, ברגשות פטריוטיים כביכול.
בתוך שירי החיילים ומוטיב המוות השזור בהם ניתן למצוא, פה ושם, כמה נימות חיוביות.
בשיר 22, המתאר את מפגש מבטם, להרף עין והחד-פעמי, של המשורר ושל חייל אדום-מדים אלמוני, מאחל המשורר לחייל שלומות.
האיבוד העצמי לדעת הוא מוטיב מצוי אצל האוסמן.
שיר מס' 44 עוסק בכך במפורש ומצדיק את המעשה.
על שיר זה אמר לורנס, אחי המשורר, כי בצמוד אליו מצא בעזבונו של אחיו קטע עיתון ובו כתבה על צוער-חיילים שאבד עצמו לדעת משום גודל הבושה שחש על ההומוסקסואליות שלו, ומשום פחדו מן החרפה אם הדבר יתגלה.
מעניינת העובדה שהאוסמן טרח לגזור ולשמור קטע זה, ולקשרו לשיר הזה.
המשורר מצדיק את מעשה ההתאבדות.
הוא מעריך אותו כמוצא נכון ומכובד ממצב קשה, שאיננו מוגדר בשיר, אך מוערך כמצב ללא פתרון שיש לקחתו אל הקבר.
בשיר מס' 45 מציין המשורר במפורש כי החיסול העצמי הוא המעשה הנכון לעשותו כאשר הנפש חולה.
גם השיר "המאהב הנאמן" (שיר מס' 53) מספר על איבוד עצמי לדעת, אך בדרך מפתיעה ביותר.
מעשה השחיטה העצמית של הגבר הצעיר, בשעת האהבים עם נערתו, איננו מובן.
זאת אינה אהבה נואשת, שכן הנערה מחזירה לצעיר את אהבתה, והוא גומל לה במעשה מחריד.
האם אין כאן כוונה נסתרת, ואולי מסווה לאהבה מסוג אחר, אסורה, שדינה מוות?
בן הנגר בשיר מס' 47 הוא כמובן ישו.
בעיקר חשובה ההבחנה של הנידון המעיד על עצמו כי נתלה משום שפשעו היה שהביע אהבה.
הסיבה הרשמית לגזר הדין איננה נמסרת.
בנקודה זו הציעו חוקרים כי השיר רומז להומוסקסואליות של המשורר, שבזמנו נחשבה עדיין לחטא שיש לתת עליו את הדין.
המקרה המפורסם באנגליה היה משפטו ומאסרו של אוסקר ויילד, בן זמנו של האוסמן.
דומה שהמקרה הזה השאיר על האוסמן רושם עמוק.
הוצאה להורג היא פיתוח של המין האנושי.
שיר מס' 9 מספר על הציפייה הנוראה של הנידון למוות בתליה, כאשר כל רחש או תזוזה בסביבתו מגבירים את האימה.
רצח אח מתואר בשיר מס' 8. הרוצח מספר על המעשה רגע לפני מנוסתו ממקום המעשה.
הפרידה המוחלטת גם היא סוג של מוות, בעיקר כאשר אדם נאלץ לעזוב את מולדתו.
סוף דרכו של אדם הוא בקבר, מוטיב שחוזר אצל האוסמן פעמים אחדות (שירים 27, 43, 63).
מפתיע למדי למצוא אצל משורר ומלומד איש-רוח את הדעה שהחלק הנצחי הנותר מן האדם הוא דווקא שלד עצמותיו, ולא הישגיו הרוחניים הנשארים בכתובים.
תוגה לבי עוכרתמאנגלית: אברהם עוז
אלפרד איינשטיין היה מוזיקולוג ומוציא לאור של כתבי מוזיקה גרמני-אמריקאי ממוצא יהודי.
איינשטיין נודע כאחד ההיסטוריונים רחבי היריעה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הוא החל בלימודי משפטים, אך עבר למוזיקה ולמד לדוקטורט באוניברסיטת מינכן.
הוא התמקד במוזיקה אינסטרומנטלית של תקופת הרנסאנס המאוחרת וראשית תקופת הבארוק, בייחוד מוזיקה לוויולה דה גמבה.
ב-1918 היה למוציא לאור הראשון של Zeitschrift für Musikwissenschaft; זמן קצר לאחר זאת היה למבקר המוזיקה של העיתון "מינכנר פוסט" וב-1924 התמנה למבקר המוזיקה של ה"ברלינר טאגבלאט".
בתקופה זו היה גם ידידו של המלחין היינריך קספאר שמיד במינכן ובאאוגסבורג.
ב-1933, אחרי עליית היטלר לשלטון, עזב את גרמניה הנאצית, תחילה ללונדון, משם לאיטליה ולבסוף, ב-1939, לארצות הברית, שם כיהן בשורה של משרות הוראה באוניברסיטאות שונות, בהן מכללת סמית', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת מישיגן ובית ספר הארט למוזיקה בהרטפורד, קונטיקט.
אוניברסיטת ייל העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1947.
איינשטיין חקר וכתב עבודות מפורטות בנושאים ספציפיים, אך נוסף לכך כתב גם ספרים פופולריים בתולדות המוזיקה, בהם "היסטוריה קצרה של המוזיקה" (1917) ו"גדולה במוזיקה" (1941).
כמו כן פרסם מהדורה מחודשת של רשימת קכל ליצירות מוצרט (1937), שבכתיבתה הסתמך במידה רבה על מחקריהם של דויטש (Deutsch), הירש (Hirsch) ואולדמן (Oldman), אך גם בחן בעצמו את כל כתבי היד המקוריים הקיימים כבסיס לרשימה חדשה.
עם כל חשיבותה של עבודתו, אי-אילו טעויות בשיקול דעת והשערות בלתי מבססות, המוצגות כעובדות, פוגמות בעושר התובנה הביקורתית והפרשנות מאירת העיניים, דבר הבולט עוד יותר בספרו "מוצרט, אפיו ויצירתו".
קובץ מקיף בשלושה כרכים, "המדריגל האיטלקי" (1949), על המדריגל החילוני האיטלקי, הוא המחקר המפורט הראשון בנושא זה.
מחקרים נוספים שיצאו מאז בנושא אינם מעיבים עליו, אם כי מחקר מפורט בהיבטים מסוימים של המדריגל האיטלקי הביאו לתיקונים במחקר של איינשטיין.
אחד המאפיינים הבולטים של מחקרו היא ההתייחסות לטקסטים של המדריגלים, המקיפה לא פחות מהתייחסותו למוזיקה.
עם זאת, האסתטיקה הגרמנית הבסיסית של איינשטיין פגמה במידת מה במחקרו.
ספרו עב הכרס משנת 1945, "מוצרט: אפיו ויצירתו" היה מחקר רב-השפעה של מוצרט והוא אולי הידוע ביותר בספריו.
מסביבות 1922 השפיע על שיניצ'י סוזוקי (כנר יפני חובב שביקר בברלין, ממציאה של שיטת סוזוקי להוראה מוקדמת).
בעוד מקור אחד מונה את אלפרד כדודן של המדען אלברט איינשטיין, מקור אחר טוען, ששום קרבה משפחתית לא הוכחה מעולם.
אתרים אחדים ברשת גורסים, שהשניים הם צאצאיו של משה איינשטיין במרחק שבעה דורות, ומכאן שהם דודנים בדרגה השישית.
בתו של איינשטיין אווה מכחישה את הקשר המשפחתי.
"מוצרט: אפיו ויצירתו" מאת אלפרד איינשטיין, תרגם יצחק הירשברג, הוצאת עידית 1957
"מוזיקה בתקופה הרומנטית: תולדות המחשבה המוזיקלית במאה ה-19"
"המדריגל האיטלקי", אנגלית: אלכסנדר קראפ, רוג'ר סשנס ואוליבר סטראנק, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון (3 כרכים) 1949
אלפרד אברהם, (1900 – 21 בנובמבר 1958) היה אדריכל ומעצב גרמני-ישראלי, היה בין ראשוני מעצבי הפנים בארץ ישראל.
אברהם היה אדריכל הפנים של בתי מגורים רבים וכן גם חנויות ובתי עסק.
לפרויקטים שעיצב הוא תכנן גם עשרות פרטי ריהוט וגופי תאורה.
אלפרד אברהם נולד בקאסל שבגרמניה בשנת 1900. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם אשתו גרטרוד ובנו רפאל.
מיד עם עלייתו החל בעבודות עיצוב פנים.
הוא הקים את משרדו בתל אביב, ברחוב שינקין 72. אברהם תכנן את עיצוב הפנים של בתי מגורים וחנויות והיה אחד מאנשי האדריכלות מודרנית שעיצבה את ארץ ישראל.
לקוחותיו היו משפחות מהמעמד הגבוה של ארץ ישראל- חבס, פרומצ'נקו, ירושלמי, בן עמי.
במהלך השנים העסיק אברהם עובדים רבים שלימים התפתחו באופן עצמאי, בהם: האדריכלית הלנה רוט, שהייתה שותפתו העסקית והוזכרה לצדו בכלל פרסומי המשרד, האדריכל יחזקאל גולדברג-גד, בעלה של מעצבת הפנים דורה גד.
משנת 1954 פועל משרד האדריכלים ברח' השופטים 33 בתל אביב.
בשנת 1957 השתלב בו בנו, רפי אברהם, בוגר הטכניון בחיפה.
בשנת 1989 הצטרף למשרד נכדו, מיקי אברהם, גם הוא בוגר הטכניון.
אברהם נפטר ב-21 בנובמבר 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
מלון רמת אביב, תל אביב.
ביתו של עובד בן עמי, נתניה.
מקים העיר נתניה וראש העירייה הראשון.
משרדי אל על, תל אביב.
בית משפחת חבס, שדרות ח"ן 18, תל אביב.
"לארו"- חנות לממכר קפה, תל אביב.
אלפרד היינריך אילג (Alfred Heinrich Ilg, 30 במרץ 1854 – 7 בינואר 1916) היה מהנדס שווייצרי, מדינאי ושר באימפריה האתיופית, וידידו האישי של קיסר אתיופיה מנליק השני.
אילג שימש כשר החוץ של אתיופיה בין השנים 1897–1907, והוא נודע בשל כך שתכנן את מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי ומיזמי תשתית נוספים במדינה.
אילג נולד בפראונפלד שבצפון שווייץ.
הוא למד הנדסת מכונות בפוליטכניון הפדרלי בציריך בין השנים 1873–1876, ולאחר מכן עבר בחברת "מרקאר" (Marquard) בברן.
בשנת 1879 נשלח לעבוד באתיופיה.
הוא שימש כיועץ למנליק השני, שהיה בשנת 1889 לקיסר.
הוא למד אמהרית במהירות, וסייע בהקמתה של הבירה החדשה, אדיס אבבה.
ב-11 בפברואר 1893 מינה הקיסר את אילג למהנדס קו הרכבת בין אדיס אבבה לנמל העיר ג'יבוטי.
אילג תכנן את הקו והקים לשם כך את "החברה הקיסרית האתיופית" (Compagnie Impériale Ethiopienne, ראשי תיבות C.I.E.).
במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שהתרחשה בשנים 1895–1896, סייע אילג למאמץ המלחמתי האתיופי בתכנון כלי נשק ותחמושת, ושחרר את הקיסרות במידה רבה מתלותה ברכש מאירופה.
בתמורה, ב-1897, העניק הקיסר לאילג את התואר "יועץ לקיסר" ומינה אותו לשר החוץ של הקיסרות, תפקיד בו נשא עד שעזב את אתיופיה בשנת 1907. עוד שימש אילג כמזכירו של הקיסר וזכה בעיטור "כוכב אתיופיה", העיטור הגבוה ביותר באתיופיה.
תרומתו של אילג לאתיופיה הייתה עצומה.
הוא היה אחראי, בין היתר, לתכנונו ולהנחתו של צינור המים הראשון שסיפק מים לבירה ולהתקנת מערכת חשמל בארמון הקיסר בשנת 1905. הוא תרם להקמת מערכת הדואר ולביסוס מטבע לאומי אחיד.
עם זאת, כאשר המזרחן הגרמני פרידריך רוזן (Friedrich Rosen) מונה לנציגה של האימפריה הגרמנית באתיופיה בשנת 1904, החלו השפעתו וכוחו של אילג להיחלש.
בשנת 1907 התפטר מכל תפקידיו ושב לשווייץ.
הוא מת בגיל 61 בציריך.
אילג פרסם מספר ספרים ומאמרים אודות הפוליטיקה, המשפט והצבא האתיופי.
בשנת 2003 צולם הסרט השווייצרי "אלפרד אילג - החבשי הלבן" (Alfred Ilg - Der weiße Abessinier) העוסק בחייו.
"Staatsminister Alfred Ilg 1854-1916", קינג והריברט, הוצאת תסיס, ציריך 1999.
יעקב אלפרד אקירוב (נולד ב-5 בינואר 1941) הוא איש עסקים ישראלי, מייסד ובעל השליטה בחברת אלרוב.
אקירוב נולד בעיראק, בנם של ג'ורג' ומוזלי אקירוב.
בשנת 1952 עלה עם משפחתו לישראל, בה אביו הקים חברת קבלנות.לאחר שירות צבאי החל לעבוד בעסקי הקבלנות והבנייה של אביו והמשיך בכך כמה שנים לאחר פטירת האב ב-1967.
בשנת 1971 הקים ברחוב נחלת בנימין בתל אביב מפעל למעילים דמויי פרווה, ממנו צמחה חברת האופנה אלסקה טקסטיל, שמכרה חליפות, מכנסיים, חצאיות, חולצות, אפודות ומעילים תחת הסיסמה: "אלסקה, אופנה לכל עונה" והקימה בסוף שנות ה-70 רשת חנויות מפעל.
בשנת 1981 מוזגה חברת אלסקה למעט החנויות עם חברת "ספורט לייף" ואקירוב התפנה מניהול החברה לעסקיו האחרים.
את חלקו במיזוג הוא מכר בבורסה ועד שנת 1984 מכר כמעט את כל מניותיו, לאחר שלא ראה עתיד לייצור טקסטיל בישראל.
בתחילת שנת 1980 נטל חלק ברכישת חברת התעופה ארקיע ומלון לרום (בימינו דן פנורמה תל אביב).
כמו כן היה שותף בניסיון לרכוש את חברת הבנייה רסקו יחד עם אהרן רובינשטיין, ממנו נסוגו מחשש שהעובדים לא יאפשרו להם לנהל כרצונם את החברה.
כן היה שותף עם הרצל שפיר בחברה לייצוא נשק.
מארקיע יצא ברווח בשנת 1983 ועוד קודם לכן מכר את חלקו במלון.
בתחילת שנות ה-80 גם השקיע בחברה לחיפוש נפט וגז.
ב-1978 הקים את חברת אלרוב, הרשומה החל מ-1983 למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
קבוצת אלרוב פועלת באמצעות חברות בנות ציבוריות ופרטיות בשלושה תחומים עיקריים: נדל"ן, טכנולוגיות ותקשורת.
ב-1997 מונה אקירוב לקונסול כבוד של הפיליפינים בישראל.
ב-2013 הוענק לו תואר אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2007 זכה לתואר ד"ר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב על פעילותו למען הקהילה.
הוא מכהן כחבר מועצת המנהלים במוזיאון תל אביב, באוניברסיטת תל אביב, בקרן תל אביב ובמכון ויצמן למדע.
כמו כן, הוא מכהן כדירקטור ומורשה חתימה במכון למחקרי ביטחון לאומי, וכדירקטור בעמותה למען הקמת מרכז יצחק רבין.
בשנת 2013 ייסד אקירוב את קרן אלרוב, המרכזת את פעילותו הפילנתרופית בהיקף מצטבר של כ-5 מיליון ₪ בשנה.
ב-2021 קיבל היתר מהמפקח על הביטוח להגדיל אחזקות חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות בחברת "כלל החזקות" לכדי 15% מהמניות.
לאחר מכן הגיש בקשה לקבלת היתר שליטה בחברת "כלל החזקות", זאת לאור העובדה שחברת אלרוב כבר מחזיקה ב-15% ממניותיה, אך בקשתו לא אושרה ומאוחר יותר נסגרה.
אקירוב נשוי לחווה ואב לשלושה ילדים.
אקירוב מקורב לאהוד אולמרט, מהתקופה שבה כיהן אולמרט כראש עיריית ירושלים ואקירוב קידם יוזמות בנייה בעיר, בכללן פרויקט ממילא.
אקירוב רכש תמונות שציירה עליזה אולמרט, רעייתו של אהוד.
הוא העסיק את ראש לשכתו של אולמרט, שולה זקן, במהלך המשפט שהתנהל נגד השניים, וכן את מהנדס העיר אורי שטרית במהלך משפטו בפרשת הולילנד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 פורסם כי אקירוב העניק ערבות בסך של שני מיליון ש"ח למפלגת חוסן לישראל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 העניק למפלגת תקווה חדשה ערבות של 2.5 מיליון ש"ח לצורך קמפיין הבחירות.
קרן אלרוב נוסדה על ידי אלפרד אקירוב ב-2013, ומטרתה היא עידוד ההשכלה הגבוהה בישראל.
תוכנית מלגות לצעירים שהם דור ראשון להשכלה גבוהה בארץ ועולים חדשים.
הקרן מציעה לסטודנטים מימון תואר או תעודה בסכום של עד 10,000 ₪ לשנה למשך כל שנות לימודיהם.
במחזור הראשון של הקרן משתתפים כ־100 סטודנטים, ובתוך 4 שנים צפויים להשתתף בה כ־400 סטודנטים בהיקף כספי כולל של כ-4 מיליון שקלים לשנה.
תוכנית מלגות לדוקטורנטים מצטיינים, במסגרתה מוענקות 10 מלגות לדוקטורנטים מצטיינים בהיקף כולל של כ־175,000 ש"ח לשנה.
מרכז אלרוב לחקר הנדל"ן – מרכז להפצת ידע אקדמי ומעשי בענף הנדל"ן הפועל במסגרת הפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב, ומתמחה בקידום מחקר מתקדם בתחום הנדל"ן ולימוד מיומנויות מתקדמות ביזמות לסטודנטים ובעלי מקצוע.
מנהלת קרן אלרוב היא נטע גבאי וחברי הדירקטוריון שלה הם עליזה אולמרט, פרופ' בולק גולדמן, פרופ' תלמה ליבל, אלי עמיר, פרופ' איתמר רבינוביץ ואיתן רף.
אלפרד אייזנשטאדט (Alfred Eisenstaedt; 6 בדצמבר 1898 – 24 באוגוסט 1995) היה צלם עיתונות יהודי אמריקאי יליד גרמניה.
ידוע בעיקר בשל צילומו המפורסם "יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס" ובצילומיו הלא-מבוימים.
הוא השתמש לרוב במצלמת לייקה 35 מ"מ.
אייזנשטאדט נולד ב-1898 בפרוסיה המערבית שבגרמניה במשפחה יהודית.
ב-1906 עבר עם משפחתו לבירה ברלין.
צילום עניין את אייזנשטאדט כבר מילדותו, והוא החל לצלם בגיל 12 במצלמה שקיבל בהשאלה, ובגיל 14 קיבל את מצלמתו הראשונה, "קופסה" של קודאק.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני ונפצע בשנת 1918. ב-1920, בימי רפובליקת ויימאר, בעת שעבד כמוכר חגורות וכפתורים, החל לצלם כפרילנסר בסוכנות צילום בברלין; הסוכנות נרכשה בשנת 1931 על ידי Associated Press.
בשנת 1929 החל אייזנשטאדט לעבוד כצלם במשרה מלאה.
ארבע שנים לאחר מכן הוא צילם פגישה של אדולף היטלר ובניטו מוסוליני באיטליה.
הוא גם צילם את יוזף גבלס בחבר הלאומים בשנת 1933; בתמונה נראה גבלס כשהוא מזעיף את פניו, מכיוון שגילה שאייזנשטאדט הוא יהודי.
בשנת 1935, לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, היגר אייזנשטאדט לקווינס שבניו יורק, שם התגורר למשך שארית חייו.
הוא צילם עבור מגזין לייף משנת 1936 עד 1972. בשנת 1989 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות מידי נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
אייזנשטאדט נהג לצאת לחופשה שנתית במהלך אוגוסט באיי מרתה'ס ויניארד במשך כ-50 שנה.
במהלך הקיץ שם, הוא היה עושה מגוון ניסויים בצילום, כשהוא ניסה מגוון עדשות ופילטרים שונים.
אייזנשטאדט חיבב מאוד את המגדלורים של המקום.
שנתיים לפני מותו, אייזנשטאדט צילם במרתה'ס ויניארד את נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ואשתו הילרי קלינטון עם בתם צ'לסי קלינטון.
צילום זה נחשב כצילום האחרון שהוא צילם בחייו.
אייזנשטאדט נפטר בגיל 96 במסצ'וסטס.
אלפרד ברנהיים היה צלם ישראלי יליד גרמניה.
אלפרד ברנהיים נולד בכפר טינגן (Tiengen) שבדרום גרמניה בשנת 1885. הוא היה הצעיר מבין ששת ילדי משפחה שומרת מצוות.
אביו עסק בסחר בנדל"ן ושימש כראש הקהילה היהודית בכפר.
בגיל 10 נפטר אביו והמשפחה עברה להתגורר בעיר קרלסרוהה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שוחרר משירות צבאי, כנראה בשל לקות בראייתו.
על פי השערות ביקש ברנהיים לעסוק באדריכלות, אולם החל לעסוק בצילום כאוטודידקט.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 למד צילום אצל וולטר הגה בוויימאר ואמנות שימושית בפפורצהיים.
במקביל עבד כמתלמד-מתנדב בבית חרושת לכלי כסף בעיר.
בשנת 1933 פתח סטודיו בברלין ואף לימד שבעה תלמידים בו.
בשנת 1934, בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עלה לארץ-ישראל והתיישב בירושלים.
הוא הקים בביתו מעבדת צילום והתפרנס מתצלומים מוזמנים למוסדות שונים ובעיקר בית הנכות הלאומי בצלאל והאוניברסיטה העברית.
בשנת 1956 הצטרפה הצלמת ריקרדה שוורין לסטודיו של ברנהיים ונטלה חלק פעיל בעבודתו.
ברנהיים נפטר ב-1973 ונקבר בהר המנוחות.
לאחר פטירתו של ברנהיים המשיכה שוורין לנהל את הסטודיו עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1982.
עיקר יצירתו של ברנהיים התמקדה ביצירת דיוקנאות ובצילומי אדריכלות.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל עסק גם בצילום מסחרי בסגנון "הצילום החדש".
עיזבונו של ברנהיים, הכולל כ-20,000 נגטיבים, נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
אלפרד לואיס אינוק הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ידוע בשל גילום דמותו של דין תומאס בסדרת סרטי "הארי פוטר", ולאחר מכן בתור וס גיבינס בדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" (2014–2017) של רשת ABC.
אינוק נולד ב-2 בדצמבר 1988 ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון.
בנם של השחקן ויליאם ראסל ושל אשתו השנייה, אתלין מרגרת לואיס, רופאה ברזילאית-ברבדית.
יש לו שלושה אחים למחצה מנישואיו הקודמים של אביו, והוא מחזיק באזרחות בריטית וברזילאית כפולה.
הוא התחנך בבית הספר וסטמינסטר , בית ספר ציבורי היסטורי בשכונת וסטמינסטר.
לאחר מכן סיים את לימודיו בקווינס קולג' (אנ') של אוניברסיטת אוקספורד עם תואר ראשון בשפות מודרניות.
אינוק מדבר באופן שוטף אנגלית, צרפתית, פורטוגזית וספרדית.
ב-2001 לוהק בתור דין תומאס בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים".
הוא גם דיבב את הדמות במשחק הווידאו שמבוסס על החלק הראשון של הסרט.
לאחר סרטי הארי פוטר, הופיע אינוק במספר הצגות בכל רחבי לונדון כולל "קוריולנוס", "טימון איש אתונה" ו"אנטיגונה".
הוא גילם את ביינברידג', בפרק השני של העונה השלישית של הסדרה הבריטית "שרלוק".
ביולי 2011, הגיע השחקן לקומיק קון של לונדון.
ב-2014, הוא לוהק לתפקיד הראשי של וס גיבינס בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC, "המדריך לרוצח".
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2013 ברודצ'רץ' סם טיילור פרק: "1.1" משפחה וצרות אחרות אלכס פרק: "3.7" 2014 שרלוק ביינברידג' פרק: "The Sign of Three" 2014–17; 2020 המדריך לרוצח ווסלי "ווס" גיבינס תפקיד ראשי (עונות 3-1)
תפקיד אורח (עונות 4&6); 50 פרקים2018טרויה: נפילתה של עיראיניאסמיני-סדרה 2019 בידיים טובות ג'יימי מק'יין תפקיד ראשי (עונה 2); 4 פרקים2021המוסדרייך סלדון4 פרקים2022הארי פוטר: בחזרה להוגוורטסעצמוספיישל טלוויזיוני של HBO Max2023הזוג ממולפיטתפקיד ראשי; 6 פרקים2025משפחת פראוד: קולניים יותר, גאים יותרגריפיןדיבוב; פרק: "Wiz Kid"2026הרלן קובן: הבריחהאייזקTBAMiss Austenמיני-סדרה עתידית של BBC
אלפרד אברהם קְנוֹפּף האב (באנגלית וגרמנית: Alfred Abraham Knopf, 12 בספטמבר 1892 ניו יורק - 11 באוגוסט 1984) היה מוציא לאור יהודי אמריקאי, מייסד ההוצאה לאור "אלפרד א.
נודע כמו"ל שהקפיד בספרים שפרסם על איכות התוכן וגם על העיצוב מבחינת הדפוס, הכריכה והאיור.
בית ההוצאה לאור קנופף היה אחת החברות האחרונות מן התעשייה הישנה של ההוצאה לאור בארצות הברית, שכללה גם בתי הוצאה לאור כגון חברת הנרי הולט, ג'.פ.
פטנאם'ס סאנס, טיקנור אנד פילדס.
קנופף נולד במשפחה יהודית בסנטרל פארק וסט בניו יורק.
אביו, סמואל קנופף, היה יועץ פיננסי וניהולי בתחום הפרסום.
אמו, אידה לבית יפה, נפטרה כשבנה היה בן 4. אחיו, אדווין ה.
קנופף היה לימים במאי ומפיק סרטי קולנוע.
הנער שהיה שוחר ספרים מילדותו החל משנת 1908 ללמוד היסטוריה וספרות במכללת קולומביה במסגרת מכינה לקראת לימודי משפטים.
בזמן לימודיו היה פעיל ב"חברה הפיתולוגית" ("Peithologian Society",מועדון הספרותי ולדיונים) ובמועדון השירה "Boar's Head Society" ("הראש של חזיר הבר").
במשך הזמן הפך למנהל מחלקת הפרסום של מגזין ללומדים לתואר ראשון.
נפוצה הטענה כי משיכתו לתחום ההוצאה לאור התעוררה אחרי התכתבות בינו לסופר הבריטי ג'ון גולסוורתי במסגרת הכנותיו לעבודה על הסופר במסגרת הלימודים.
אחרי ביקור אצל גולסוורתי באנגליה ובעידוד המורה שלו לספרות השוואתית, ג'ואל ספינגרן, עזב קנופף את הקריירה המשפטית והתחיל את דרכו בתחום המו"לות.
גולסוורתי המליץ לו לקרוא את ספרי ויליאם הנרי הדסון וג'וזף קונרד שתפסו בהמשך מקום חשוב בתוכניותיו כמו"ל.
אחרי שבשנת 1912 סיים תואר ראשון BA, עבד קנופף בשנים 1913-1912 כמנהל חשבונות בהוצאה לאור דאבלדיי, אחר כך ב-1914 כעוזר של המו"ל מיצ'ל קנלריי .
ב-1915, בעזרה כספית של אביו (שהעניק לו מקדמה של 5000 דולר) ושל ארוסתו, בלאנש לבית וולף, הקים קנופף את ההוצאה לאור של עצמו.
חברה זו פרסמה תחילה בעיקר ספרות מתורגמת אירופית, בעיקר רוסית (למשל "טאראס בולבה מאת גוגול, "אידיאלים ומציאות בספרות הרוסית" מאת פיוטר קרופוטקין).
משום כך נבחר הבורזוי כקולופון שלה.
באותן השנים המו"לים בארצות הברית הזניחו במידה רבה את הסופרים האירופים.
קנופף פרסם מחברים כמו סימון דה בובואר, אלבר קאמי ("הזר", 1946), ג'וזף קונרד, א.מ.
פורסטר, זיגמונד פרויד, אנדרה ז'יד, פרנץ קפקא, ד.ה.
לורנס, תומאס מאן, סומרסט מוהם, ת.פ.
פוויס, וינדהם לוויס וז'אן-פול סארטר.
קנופף פרסם גם מחברים אמריקאים רבים, לרבות קונרד אייקן, ג'יימס בולדווין, ג'יימס מ.
קיין, תאודור דרייזר, שירלי אן גראו, דשיל האמט, לנגסטון יוז, וייצ'ל לינזי, ה.ל.
מנקן, ג'ורג' ג'ין נתן, ג'ון אפדייק והסופרת האהובה על קנופף, וילה קאתר.
בשנים 1934-1924 הוציא לאור קנופף, שכונה לימים "קנופף האב", את המגזין המפורסם לספרות The American Mercury מיסודם של מנקן ונתן.
קנופף נקשר לסופריו בקשרי ידידות.
העניין שגילה בתחומי ההיסטוריה, הסוציולוגיה והמדעים הביא אותו ליצירת קשרי חברות עם היסטוריונים כמו ריצ'רד הופסטאטר, ארתור שלזינגר הבן וסמואל אליוט מוריסון.
כחבר נכבד במפלגה הרפובליקנית עד לפרשת ווטרגייט התכתב למשך תקופה ארוכה עם נציגי המפלגה בקונגרס.
הספר "הנביא" מאת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן שפורסם על ידו בשנת 1923 הפך לרב מכר, וקנופף הרגיש נבוך מכך.
קנופף הלין לא פעם על השינויים בתעשיית ההוצאה לאור בתקופתו.
לטעמו התחילו להתפרסם יותר מדי ספרים ובמחיר מופקע, כפי שסיפר פעם למגזין האמריקאי Saturday Review.
קוממה אותו במיוחד "עליית חשיבותו של העורך"."בימים עברו, הדברים היו פשוטים למדי.
הגיעו ספרים, פרסמנו אותם כפי שנכתבו...המו"ל וכן הסופר נחשבו לבעלי מקצוע.
עבודת הסופר הייתה לכתוב ספר ולמסור לך אותו." "בימינו, העיר קנופ, בפני שנקר, "המחברים מעבירים את כתבי היד והעורכים כותבים את הספרים".
"העורך מועסק עכשיו כדי לרכוש ספרים ואם אינו מצליח להשיג ספרים טובים, הוא נאלץ להסתפק בספרים לא טובים.
אז הוא הורג את עצמו בנסותו ליצור ארנק משי מאוזן של חזיר".
קנופף לא התלהב מהספרות העכשווית, אם כי העריץ את ג'ון הרסי, ג'ון אפדייק, ז'ורז' אמאדו וז'ילברטו פריירה ועוד כמה סופרים בני תקופתו.
הוא סבר שהסופרים האמריקאים העכשוויים אינם מסוגלים לכתוב באנגלית פשוטה ונכונה ונזקקים לעזרת עורכים כישרוניים במיוחד.
בשנת 1964 טען שכתבי המחברים האמריקאים "לא יישארו".
ו"באירופה" גם כן, "אין הענקים".
אף על פי שתריסר מהסופרים שאת ספריהם הוציא לאור קיבלו פרס נובל, קנופף סבר ש"ספרים של כמה מהם אינם טובים", למשל הרומן "דוקטור ז'יבאגו" הוא לדידו "משעמם עד מאוד","אם חרושצ'וב היה אוסר על פרסומו בגלל השעמום ולא מסיבות פוליטיות, היה יותר מובן".
לעומת זאת חשש מתחיית הצנזורה וראה במסעות הציבוריים נגד הפורנוגרפיה מבשר אפשרי לסכנה כזאת.
עם הסופרים שיצירותיהם נדחו על ידי קנופף נמנו סילביה פלאת', ויליאם גולדינג ("בעל זבוב"), ג'ק קרואק, ג'ורג' אורוול, חורחה לואיס בורחס, ולדימיר נבוקוב ("לוליטה"), יצחק בשביס-זינגר ואנאיס נין.
הוא דחה אף את יומנה של אנה פרנק.
הוא דחה גם רומן מוקדם של אורסולה לה גווין אולם עודדה אותה להמשיך לכתוב.
בשנים 1940–1946 קנופף היה גם חבר בחבר שופטים של הפרס פיבודי לספרות.
קנופף עצמו ניסה את כוחו גם בכתיבה.
השאיר ספרים כמו Some Random Recollections ("כמה זיכרונות כיד המקרה"),Publishing Then and Now ("מו"לות אז ועכשיו")
בקטלוג משנת 1916 טען קנופף:"אני אוהב ספרים באופן פיזי ואני רוצה אותם יפים...מצאתי שהמחשבה הנפוצה לפיה ספר יפה מראה חייב להיות יקר היא מוטעית לחלוטין"
כוכבי ההוצאה לאור היו בעיניו לא העורכים אלא המעצבים והדפסים - שמות כמו קלוד ברגדון, אלמר אדלר, פרדריק גאודי, וו.א.
דוויגינס, רודולף רוזיצ'קה ופול ראנד.
ב-1925 הומצא הקולופון של החברה - הברזוי.
קנופף הבן עזב את החברה המשפחתית בשנת 1959 כדי לייסד את "Atheneum Publishers" (שנרכשה מאוחר יותר, בשנת 1978 על ידי Simon & Schuster
קנופף ואשתו, בלאנש, היו מודאגים מאוד לגבי עתיד עסקם.
בסופו של דבר, בשנת 1960 נמצא פתרון במיזוג בית ההוצאה קנופף עם רנדום האוס שבבעלות ידידיהם, בנט סרף ודונלד קלופפר.
קנופף שמר על פיקוחו המלא על ההוצאה לאור שלו למשך חמש שנים ואחר כך שמר לעצמו רק את זכות הווטו לגבי ההחלטות הפרסומיות של שאר המו"לים.
המחלקות להוצאה לאור של שתי החברות נשארו נפרדות ובית ההוצאה קנופף שמר על צביונו המיוחד.
קנופף קרא לעסקה הזאת "נישואים מושלמים".
מאוחר יותר רנדום האוס עצמו הפך לחלק מחברת בטרלסמן, חברה רב-לאומית שמקורה בגרמניה.
בית הדפוס קנופף המשיך להתקיים.
אחרי שאשתו, בלאנש, נפטרה ביוני 1966, התחתן קנופף מחדש באפריל 1967 בריו דה ז'ניירו עם הלן נורקרוס הדריק.
בשנת 1972 פרש לגמלאות והתמנה ליושב ראש אמריטוס של ההוצאה לאור.
הוא נפטר באוגוסט 1984 מסיבוך של אי ספיקת לב, באחוזתו בפרצ'ס (Purchase), ניו יורק.
אשתו, בלאנש לבית וולף (1966-1894), הייתה בת לתכשיטן מווינה שהיגר לארצות הברית.
קנופף פגש אותה לראשונה ב-1911 והם התחתנו ב-14 באפריל 1916.
בלאנש קנופף שיחקה תפקיד חשוב ביותר בהקמת ההוצאה לאור המשפחתית ובניהולה.
במשך הזמן היא התמנתה למנהלת ואחר כך לסגן יושב ראש החברה.
היא העדיפה לגור חלק מהזמן בנפרד בדירה במערב השדרה החמישית בניו יורק, בעוד שהוא בחר לבלות באחוזתם בפרצ'ס.
נולד להם בן יחיד, אלפרד א.
קנופף הבן, שהמשיך את דרכו של אביו כמוציא לאור.
לקנופף הבן נולדו שלושה ילדים.
פרט לאהבתו ליינות ואוכל ולמוזיקה קלאסית (התיידד, בין היתר, עם ארתור רובינשטיין), המשיך קנופף להתעניין בהיסטוריה והיה חבר במועצת המכון האמריקאי להיסטוריה ולתרבות מוקדמת וחבר בהתכתבות של החברה ההיסטורית והחברה הקולוניאלית של מסצ'וסטס.
החל משנת 1948 תמך בשימור שמורות הטבע, הפרקים הלאומיים והיערות.
1965 - ספר הוקרה בשני כרכים לכבוד יובל ההוצאה לאור - פורסם על ידי הארגון The Typophiles.
השתתפו סופרים ובהם ג'ון הרסי, ג'ון אפדייק, פול הורגן, ג'ון קראו רנסום.
אלפרד בונה (16 בנובמבר 1899 - 18 בדצמבר 1959) היה פרופסור לכלכלה, חוקר במכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית וראש החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בונה נולד בנירנברג בשנת 1899.
הוא למד כלכלה באוניברסיטת ארלנגן, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת פרנקפורט.
בשנת 1923 קיבל דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת מינכן, בה המשיך במחקר.
בשנת 1931 הקים את הארכיון הכלכלי של המזרח הקרוב לאיסוף ופרסום נתונים כלכליים.
עם הקמת המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית בשנת 1935, נמנה עם צוות חוקריו הקבוע ולאחר מותו של ארתור רופין היה למנהל המכון.
ב-1940 תרם מאמר לקובץ מאמרים ביוזמת ההסתדרות בנושא הבנקאות, ובו תיאר את התפתחות מוסד הבנקאות בהיסטוריה האנושית.
בשנת 1944 פרסם מטעם המכון את ספרו "התפתחותו הכלכלית של המזרח התיכון - תרשים לבינוי מתוכנן לאחר המלחמה" בו שרטט את העתיד הכלכלי של ארץ ישראל עם המדינות שמסביבה.
בשנת 1949 זכה בפרס רופין על הספר.
הספר יצא גם במצרים בתרגום לערבית.
בשנת 1936 החל לעבוד כמורה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1945 הועלה לדרגת מרצה, בשנת 1949 לפרופסור חבר ובשנת 1952 לפרופסור מן המנין.
בשנת 1950 יצא לסדרת הרצאות בארצות הברית.
בשנים 1955–1958 היה דיקן הפקולטה למדעי החברה.
נפטר ב-1959 ונטמן בהר המנוחות.
אַלְפְרֶד אֶדְמוּנְד בְּרֶם היה זואולוג גרמני, סופר, מנהל הגן הזואולוגי בהמבורג.
סדרת ספרי "Brehms Tierleben" (חיי החיות של ברם) שחיבר היא ספר היעץ הזואולוגי הראשון.
היא הייתה פופולרית לאורך שנים רבות מאז פורסמה לראשונה ב-1860.
אלפרד נולד לכומר כריסטיאן לודוויג ברם, כומר ואורניתולוג מפורסם שהיה צפר, והחזיק בביתו אוסף של פוחלצי ציפורים המונה מעל 9,000 פרטים.
אלפרד גוט היה שחיין יהודי-אוסטרי.
אלוף המכביה הראשונה (1932), ייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין (1936) בקרב חמש מודרני.
גוט גדל בווינה והתאמן בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
בשנים 1924 ו-1925 זכה גוט בתחרות השנתית חוצה וינה (Quer durch Wien), שחייה במים פתוחים למרחק של 5 מייל בדנובה, לעיניהם של 500,000 צופים.
במכביה הראשונה שנערכה בישראל בשנת 1932 זכה גוט בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 22:56.8 דקות, לפני פוליאקוב מצ'כוסלובקיה (24:40 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:41.1 דקות, אחרי האל קרמר מארצות הברית (5:37.8 דקות).
אלפרד, נסיך ליכטנשטיין , היה נסיך גרמני מבית ליכטנשטיין וסבו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
אלפרד נולד ב-11 ביולי 1842 בפראג, אוסטריה תחתית, לפרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין ולאווה ז'וזפינה יוליה פוטוצקה, בתם של אלפרד וויצ'ך פוטוצקי ויוזפינה מריה צ'רטוריסקה.
ב-26 באפריל 1865 התחתן אלפרד עם בת דודו הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנו נולדו לה 10 ילדים.
לאחר שהשלים אלפרד תואר במשפטים בין השנים 1864–1866, הוא התגייס לצבא האוסטרי, והגיע בו לדרגת מיור.
בשנת 1873 הצטרף אלפרד ללנדטאג מטעם דוכסות שטיריה, ובשנת 1879 עבר לרייכסראט, שם כיהן עד לשנת 1899. בשנת 1887 מת אביו פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין, ואלפרד ירש את נחלותיו.
בסוף חייו התגורר אלפרד באחוזותיו בשטיריה, וב-8 באוקטובר 1907 הוא מת בטירת פרוינטל באוסטריה.
מכיוון שלגיסיו יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין לא היו ילדים, היה אמור לעבור השלטון לאחר מותם לבנו אלויס, נסיך ליכטנשטיין, אולם הוא ויתר על זכותו בשנת 1923, ומשום כך לאחר מות גיסו פרנץ בשנת 1938, עלה לשלטון נכדו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
ב-26 באפריל 1865 התחתן אלפרד עם בת דודו הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אלויס, נסיך ליכטנשטיין (1869–1955), אביו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
גנרל אלפרד גאוזה , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גאוזה נולד ב-14 בפברואר 1896 בקניגסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-18, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל גאוזה את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר גאוזה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה גאוזה לקצין מטה בדיוויזיה ה-5 של הרייכסווהר, אשר הפכה מאוחר יותר לקורפוס ה-5. ב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-12 באוקטובר 1937 מונה גאוזה לקצין מטה בOKH, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בנובמבר 1939 מונה גאוזה לראש מטה הקורפוס ה-10, ושימש בתפקיד זה במהלך המערכה על צרפת.
ב-1 באוקטובר 1940 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-38, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לקצין הקישור הגרמני בפיקוד האיטלקי בצפון אפריקה.
ב-1 בספטמבר 1941 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר אפריקה, וב-13 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1942 הוא הפך לראש מטה ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, וב-1 במרץ 1943 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות אפריקה.
ב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ובתחילת מאי אותה שנה הוא מונה לראש המטה של מפקדתו של ארווין רומל, אשר הפכה בתחילת יולי לקבוצת ארמיות B.
ב-1 ביוני 1944 מונה גאוזה למפקד זמני של הקורפוס ה-67, וכיהן בתפקיד זה כשבוע.
בתחילת אוגוסט 1944 הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר החמישית, וב-14 בספטמבר אותה שנה הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר השישית.
ב-5 באפריל 1945 מונה גאוזה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה מכותר בכיס קורלנד, ופיקד עליו עד כניעתו לכוחות הצבא האדום בתום המלחמה.
ב-10 באוקטובר 1955 שוחרר גאוזה מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בבון עד למותו ב-30 בספטמבר 1967.
אלפרד, נסיך מונטנואובו השני , היה אחד האישים הבכירים בחצרו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
אלפרד נולד ב-16 בספטמבר 1854 בווינה, לוילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון ויוליאנה, רוזנת בתיאני, בתם של יאנוש, רוזן בתיאני ומריה, רוזנת אסתרהזי דה גלאנטה.
אביו היה בנה של מארי לואיז, דוכסית פארמה מנישואיה השניים עם אדם אלברט פון נייפרג, שהיו נישואים מורגנטיים.
בצעירותו התחנך אלפרד בסמינר הקתולי בזלצבורג, ולאחר סיום לימודיו החל לעבוד בחצר הקיסרית.
בשנת 1895 מת אביו וילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון, ואלפרד ירש את תאריו.
בשנת 1896 מונה אלפרד למנהל משק הבית של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, אחיינו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואחיו הצעיר של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1898 מונה אלפרד על ידי הקיסר לתפקיד משנה לשר הטקס הקיסרי, ובשנת 1900 קיבל את עיטור אביר מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1909 מת רודולף, נסיך ליכטנשטיין, ואלפרד מונה במקומו לשר הטקס הקיסרי.
בתוקף תפקידו מינה אלפרד בהסכמת הקיסר את גוסטב מאהלר, לתפקיד מנצח אופרת החצר המלכותית.
כמו כן, אלפרד אשר היה אויב מושבע של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ניצח על שלל השפלות קטנוניות כנגד פרנץ פרדיננד ואשתו סופיה, דוכסית הוהנברג, ובמקביל דאג לשמירה קפדנית של פרוטוקול הטקסים, וגרם לכך שאסור היה כמעט להכיר בקיומה של סופיה.
בני אצולה רבים לא יכלו לארח אותה בטירותיהם, ונאסר עליה להשתתף באירועים רשמיים לצד בעלה.
לאחר רצח בני הזוג בסרייבו ביוני 1914 דאג אלפרד שגם במותם לא יימלטו בני הזוג מכללי החצר הנוקשים; ארונו של פרנץ פרדיננד היה גדול באופן ניכר מארונה של סופיה, והוצב על כן גבוה יותר.
לקציני צבא נאסר להצדיע כאשר עברו על פניהם המרכבות שנשאו את הארונות.
פרנץ פרדיננד ידע שלסופיה לא יינתן להיקבר בקריפטה הקיסרית בווינה לצדו, ולפיכך שניהם ביקשו לפני מותם להיקבר באחת המצודות האהובות עליהם בעיר ארסטטן בדרום אוסטריה.
כמו כן דאג אלפרד גם להשפלת שלושת היתומים שלהם.
הוא דאג שייאסר עליהם להשתתף בלוויה, ואף ניסה לאלץ אותם לשלם את העלות שלה מכספי הירושה שלהם.
בשנת 1917 החליף קרל הראשון, קיסר אוסטריה את אלפרד בקרל, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, וב-6 בספטמבר 1927 מת אלפרד בווינה, ונקבר באחוזת משפחתו בהונגריה.
ב-30 באוקטובר 1879 התחתן אלפרד עם פרנצסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרדיננד בונבנטורה, נסיך קינסקי וצ'יניץ וטטאו השביעי ומריה יוזפה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו (1880–1961), התחתנה עם דיוניס מריה דרסקוביץ', רוזן טראסקוטיאן, ולאחריו התחתנה עם קרל, נסיך אטינגן-אטינגן ואטינגן-ואלרשטיין
מריה, נסיכת מונטנואובו (1881–1954), התחתנה עם פרנץ מריה, רוזן לדבור-ויכלן
פרדיננד, נסיך מונטנואובו השלישי (1888–1951), התחתן עם הברונית אילונה זולימאסי דה לוס ואגרוואר
פרנציסקה, נסיכת מונטנואובו (1893–1972), התחתנה עם הנסיך מריה לאופולד פון לובקוביץ
אלפרד, נסיך זאלם-זאלם השביעי , היה נסיך זאלם-זאלם בין השנים 1908–1923.
אלפרד נולד בטירת אנהולט ב-13 במרץ 1846, לאלפרד, נסיך זאלם-זאלם החמישי ולאוגוסטה, נסיכת קרוי, בתם של פרנץ, רוזן ליצוב והנרייטה סימור.
ב-18 באוקטובר 1869 התחתן אלפרד עם רוזה, רוזנת ליצוב, בתם של פרנץ, רוזן ליצוב והנרייטה סימור, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
בשנת 1908 מת אחיו לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השישי ללא ילדים, ומשום כך ירש אלפרד את תאריו.
בשנת 1916 נהרג בנו עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם בקרבות מלחמת העולם הראשונה, ומשום כך לאחר מותו ב-20 באפריל 1923 ירש את תאריו נכדו ניקולאוס לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השמיני.
ב-18 באוקטובר 1869 התחתן אלפרד עם רוזה, רוזנת ליצוב, בתם של פרנץ, רוזן ליצוב והנרייטה סימור, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אלפרד רוברט באדר היה איש עסקים קנדי ופליט יהודי, שברח בילדותו מווינה הכבושה בידי הנאצים, הפך לאיש עסקים ותרם למטרות יהודיות.
היה פילנתרופ ואספן אמנות, במקצועו היה כימאי אשר הקים חברת כימיקלים שהפכה לקונצרן עולמי ושיש לה חברה בת גם בישראל.
אלפרד באדר נולד בווינה לאב יהודי, הנקרא גם אלפרד באדר, ואליזבת סרני, בתו של אריסטוקרט הונגרי.
משפחת באדר הייתה משפחה יהודית משגשגת, סבו היה אחד המהנדסים שתכננו את תעלת סואץ, ומשפחת סרני הייתה משפחה קתולית אדוקה.
לאחר מות אביו, כשהיה בן שבועיים, הוא אומץ על ידי אחותו של אביו, גיסאלה רייך, וגדל כיהודי.
מאוחר יותר הוא התגייר (לפי כתב העת "ג'ורנל סנטינל").
עם סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה במרס 1938, החריף מצבם של היהודים באוסטריה והוטלו עליהם הגבלות רבות.
על אלפרד נאסר ללכת לבית הספר.
על מנת להצילו, דודתו שלחה אותו לאנגליה, כחלק מהקינדר-טרנספורט (סדרה של מאמצי הצלה שהביאו אלפי ילדים יהודים פליטים לבריטניה הגדולה מגרמניה הנאצית בין השנים 1938-1940).
עם פרוץ המלחמה, רבים מהניצולים בקינדר-טרנספורט הפכו ל"חיילי אויב" בעיני הבריטים.
אלפרד הגיע לגיל 16 כאשר הממשלה הבריטית עצרה את כל הגרמנים והאוסטרים בגילאי 16 ומעלה ושלחה אותם למחנות, תחילה באי מאן, ולאחר מכן לאוסטרליה ולקנדה.
אלפרד הוחזק במחנה בקוויבק שבקנדה, שם השומר הטריד אותו מינית (על פי האוטוביוגרפיה שלו).
הצעירים במחנה הורשו להיבחן בבחינות בגרות, ואלפרד עבר אותן בהצלחה.
זמן קצר לאחר מכן שוחרר באדר.
מרטין וולף, מהנדס רכבות והיסטוריון יהודי ממונטריאול קיבל אותו למשפחתו, מימן אותו ואף ועודד אותו להשלים את לימודיו.
באדר התקבל לאוניברסיטת קווינס וזכה בתארים בכימיה ובהיסטוריה.
ב־1950 סיים באדר את הדוקטורט בכימיה אורגנית בהרווארד.
ב-1949 הפליג באדר באונייה פרנקוניה מקוויבק סיטי לליברפול שבאנגליה.
באונייה הוא פגש את איזבל אוברטון הקנדית וכעבור תשעה ימים הציע לה נישואין, אך היא סירבה.
ב-1954 התחתן עם הלן אן דניאלס, המכונה דני, פרוטסטנטית אמריקנית שהתגיירה.
נולדו להם שני בנים, דוד ודניאל.
באדר ואשתו הראשונה התגרשו ב-1981 והוא ואיזבל אוברטון התחתנו זמן קצר לאחר מכן.
ב-1951 ד"ר באדר פתח עסק כימי זעיר במוסך במילווקי במטרה לעבוד עבור חברת PPG) Pittsburgh Plate Glass)
ב-1954, ד"ר באדר החל לעבוד במשרה מלאה בחברת Aldrich.
החברה נסחרה בבורסה ובהמשך התמזגה עם חברה אחרת.
ב-1991, עזב באדר את החברה כשהוא בעל הון רב.
דבר האפשר לו לתרום למוסדות וארגונים רבים כגון אוניברסיטת קווינס.
ב־2009 החל באדר לתמוך כלכלית בארגוני מחקר ישראליים העוסקים בסוגיית ההזדקנות, תוך התמקדות באוכלוסייה המגוונת של מדינה ישראל (על פי אתר הפילנתרופיה).
בנוסף למיזמים היזמיים שלו, הוא ואשתו איזבל העניקו מיליוני דולרים לתמיכה בפרויקט SEM Project של האגודה האמריקאית לכימיה, המספק מלגות לתלמידי תיכון חלשים מבחינה כלכלית כדי לערוך מחקר מעשי.
החל משנת 2011 תרמו הזוג באדר -1.6 מיליון דולר למחקר באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי (UWM).
משפחת באדר מימנה גם את הקמת מרכז איזבל באדר לאמנויות הבמה באונטריו שבקנדה, ותרמה טירה מהמאה ה-15 באנגליה לאוניברסיטת קווין.
טירה זו משמשת כמרכז הלמידה הבינלאומי של בית הספר.
הפדרציה היהודית של מילווקי מפקחת על קרן מלגת 'הלן באדר', המספקת 500 אלף דולר בשנה למשפחות לשם הרחבת הנגישות לילדים בבתי הספר באזור (על פי אתר הפילנתרופיה של באדר)
משפחת באדר הקימו גם מספר מלגות:
לכבוד תרומותיו הרבות, ב-2004 שינתה המלכה את שמה של דרך הקמפוס מ"מלכת הסהר "ל"באדר ליין".
היקף הפילנתרופיה של באדר משקף את מגוון תחומי העניין שלו במדע, בהיסטוריה ובאמנות.
במשך עשרות שנים תרמו משפחת באדר מאות יצירות אמנות, כולל אוסף פרטי של אמנות הולנדית ופלמית למרכז אגנס אטרינגטון לאמנות באוניברסיטת קווינס.