tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצעה של האחים וילף זכתה גם לתמיכתו של ראש עיריית מיניאפוליס בטסי הודג'ס, והסנטור של מינסוטה טום בק שהתקשר ל-MLS כדי להודיע להם כי בית המחוקקים של מינסוטה לא יספק מימון לבניית אצטדיון ייעודי לכדורגל.
עם זאת, הנציב דון גרבר אמר כי בכל מקום אפשרי, הליגה מעדיפה אצטדיון שיהיה "אצטדיון פתוח בחוץ, ספציפי לכדורגל, 20,000 מושבים, ובעל משטח דשא טבעי" לעומת מקומות גדולים יותר, סגורים תחת גג עם דשא מלאכותי כמו אצטדיון יו.
בנק, ולביל מקגווייר הייתה את תמיכת נציב מחוז הנפין, מייק אופט, ולפחות שלושה מחברי מועצת העיר של מיניאפוליס.
הקבוצה שיחקה את משחק הבכורה שלה ב-MLS ב-3 במרץ 2017, בו הפסידה 5–1 בחוץ מול פורטלנד טימברס בפרובידנס פארק.
התבוסה הכבדה ביותר של קבוצת הרחבה במשחק הבכורה שלה בליגה.
לפני כן אף קבוצת הרחבה של ה-MLS לא הפסידה ביותר משני שערים במשחקה הראשון.
כריסטיאן ראמירז כבש את שער ה-MLS הראשון של הקבוצה.
בסוף השבוע שלאחר מכן מינסוטה שיחקה את משחק הבית הראשון שלה נגד קבוצת ההרחבה האחרת אטלנטה יונייטד בסופת שלגים עם שיא טמפרטורת המשחק הנמוכה ביותר בתולדות ה-MLS עם 7- מעלות צלזיוס.
מינסוטה הפסידה במשחק 1–6, ובכך מינסוטה השיגה עוד יותר שיאים שליליים כגון הפסד השיא של קבוצת הרחבה בהיסטוריה, והפכה לקבוצה היחידה בהיסטוריה של ה-MLS שספגה חמישה או יותר שערים במשחקים רצופים.
לאחר תיקו 2–2 נגד קולורדו ראפידס והפסד 5–2 נגד ניו אינגלנד רבולושן, מינסוטה ספגה 18 שערים בארבעת משחקיה הראשונים, שיא MLS לששת המשחקים הראשונים של העונה.
הקבוצה השיגה את ניצחונה הראשון ב-MLS עם ניצחון ביתי 4–2 על ריאל סולט לייק ב-1 באפריל.
ככל שהעונה התקדמה, כך גם הקבוצה.
באמצע העונה, מינסוטה רכשה את איתן פינלאי, יליד דולות' מקבוצת קולומבוס קרו, וביצעה החתמות אחרות כדי להשתפר במגרש.
מינסוטה יונייטד סיימה את עונת הבכורה שלה ב-MLS במקום התשיעי במחוז המערבי.
מינסוטה יונייטד איבדה שני שחקני מפתח - הקשרים קווין מולינו ואיתן פינלאי - עקב פציעות ברך בתחילת עונת 2018, שהשביתו אותם למשך העונה.
זמן קצר לפני פציעת פינלאי, הקבוצה החתימה את השחקן המיועד (Designated Player, שחקן שמשכורתו לא נכללת תחת תקרת השכר) הראשון שלה; דרווין קינטרו שהצטרף למינסוטה יונייטד מקלוב אמריקה מליגה MX.
אף על פי שהצטרף לקבוצה לאחר שכבר התקיימו חמישה משחקים, קינטרו הוביל את הקבוצה בשנת 2018 בשתי קטגוריות, בשערים (11) ובבישולים (15).
ב-4 ביולי 2018, קינטרו כבש שלושער במשחק ביתי מול טורונטו, השלושער הראשון בתולדות מינסוטה יונייטד (מאז שהצטרפה ל-MLS).
החלוץ הקולומביאני אנחלו רודריגס הצטרף למועדון כשחקן המיועד השני שלו בהמשך העונה.
למינסוטה היה ממוצע צופים של כמעט 24,000 אוהדים למשחק במהלך השנה השנייה שלה באצטדיון TCF בנק, כולל קהל של 52,242 במשחק האחרון בביתם הזמני.
הקבוצה השיגה 10 ניצחונות בבית, אך התקשתה בחוץ עם ניצחון אחד בלבד.
מינסוטה יונייטד ביצעה תוספות רבות לסגל לפני עונת 2019, ביניהן השחקן המיועד השלישי של הקבוצה, הקשר יאן גרגוש מפ.צ.
קופנהגן; שחקן ההגנה של השנה ב-MLS לשנת 2017, אייק אופארה, הובא מספורטינג קנזס סיטי; הקשר ההגנתי הוותיק של סיאטל סאונדרס, אוסבלדו אלונסו; מגן מליג 2, רומיין מטניר; והשוער ויטו מאנונה, שהושאל מרדינג.
לאחר שהתחילה את עונת 2019 עם חמישה משחקי חוץ, מינסוטה שיחקה את המשחק הראשון שלה באליאנץ פילד החדש ב-13 באפריל, במשחק שהסתיים בתוצאת תיקו 3–3 מול ניו יורק סיטי.
הקבוצה השיגה 10 ניצחונות, 6 תוצאות תיקו ו-2 הפסדים בבית.
מאזן החוץ של מינסוטה יונייטד השתפר מאוד בשנת 2019, כשהקבוצה השיגה 5 ניצחונות ו-2 תוצאות תיקו כולל ניצחון מרשים במיוחד 2–0 נגד מועדון הכדורגל לוס אנג'לס בחוץ, ב-1 בספטמבר.
המועדון התקדם עשה ריצה מאוד מוצלחת בגביע ארצות הברית הפתוח 2019. ב-27 באוגוסט המועדון התמודד נגד אטלנטה יונייטד בגמר הגביע שהתקיים באצטדיון מרצדס-בנץ, הופעת הגמר הראשונה בתולדות מינסוטה.
מינסוטה יונייטד סיימה במקום הרביעי במחוז המערבי, לאחר שבמשך העונה הסדירה הצליחה להיות גם במקום השני.
כתוצאה מכך הוענק למועדון מקום בגביע הליגות 2020. מינסוטה שיחקה את משחק פלייאוף ה-MLS הראשון שלה ב-20 באוקטובר, כאשר אירחה את לוס אנג'לס גלאקסי.
שני שחקני מינסוטה יונייטד זכו בפרסים אישיים בסיום העונה.
אייק אופארה נבחר לשחקן ההגנה של השנה ב-MLS לשנת 2019, זכייה שנייה שלו בפרס.
ויטו מאנונה, ששמר על רשת נקייה 11 פעמים, וספג רק 43 שערים, נבחר לשוער השנה ב-MLS לשנת 2019.
לפני שהפכה ל"מינסוטה יונייטד", הצבעים הרשמיים של המועדון היו כחול וצהוב, זכר למסורת שקבעה קבוצת הכדורגל מינסוטה ת'אנדר לשעבר, שמדיה הביתיים היו בעיקר בצבע כחול.
לפני שנת 2012, הלוגו של המועדון היה מגן הצבוע בשני גוני כחול, וצבע זהב גם כן, עם כוכב שמעליו היה כתוב שם המועדון "NSC מינסוטה".
המועדון שינה את שמו ל"מינסוטה סטארס", וסמל חדש נחשף בינואר 2012. הלוגו תוכנן במשך תקופה של שישה חודשים על ידי חבר בארגון האוהדים של המועדון.
המילה "NSC" הוסרה והמוטו של מדינת מינסוטה, "L'Étoile du Nord" (כוכב הצפון), נוסף יחד עם כדור רגל מאחורי הכוכב הבולט.
בתור "מינסוטה יונייטד", בלוגו החדש הוצג צוללן מסוגנן, שהוא הציפור הלאומית של מדינת מינסוטה, עם אחד עשר נוצות פרושות, אחת כנגד כל אחד מהשחקנים במגרש.
בעקבות המיתוג מחדש צבעי הקבוצה השתנו גם כן לכחול שמיים, אפור ושחור, עם אדום מודגש.
הקו הכחול לאורך הסמל מייצג את נהר המיסיסיפי.
שני צדי הכחול מייצגים את הערים סיינט פול ומיניאפוליס.
הצבע האפור מייצג את רכס הברזל (אזור בעל מכרות ברזל) של מינסוטה.
הסמל הפונה כלפי מעלה והכוכב הצפוני נוצרו בהשראת "L'Etoile du Nord" (תרגום: כוכב הצפון), שהוא המוטו של מינסוטה.
זאוס ג'ונס עיצב את הסמל.
לפני הצטרפותה לליגת ה-MLS בשנת 2017, סמל המועדון עבר שינויים קלים בגוונים של צבעי האפור והכחול שנעשו דהויים יותר.
וכן ההבדל המהותי הוא שבתחתית הימנית של הסמל מופיעות ראשי התיבות של שם המועדון "MNUFC" במקום השם המלא "Minnesota United FC" שהופיע שם לפני כן.
אצטדיון הבית של המועדון הוא אליאנץ פילד, אצטדיון ייעודי לכדורגל המכיל 19,400 מושבים.
האצטדיון נמצא בבעלות המועדון, ובנייתו החלה בדצמבר 2016, ונמשכה עד אפריל 2019. עד פתיחתו, מינסוטה יונייטד שיחקה את משחקיה הבייתיים בליגת ה-MLS באצטדיון TCF בנק.
המשחק הבית הראשון באליאנץ פילד נערך ב-13 באפריל 2019, נגד ניו יורק סיטי לעיני קהל של 19,796.
הקבוצה שיחקה את משחקיה הביתיים לעונת האביב 2013 ביוברט האמפרי מטרודום במרכז העיר מיניאפוליס (שנהרס כעבור כמה שנים).
בעבר מינסוטה קיימה שם את משחקי פתיחת העונה שלה.
בשנת 2014 שיחקה משחק אחד במגרש דשא באצטדיון TCF בנק כחלק ממחנה כפול עם מנצ'סטר סיטי ואולימפיאקוס ידידותית, שהייתה חלק מגביע האלופות הבינלאומי.
בשנת 2015 התווספו ישיבה זמנית משמעותית ל"מרכז הספורט הלאומי" כדי להתאים לעלייה הגדולה בכמות הצופים.
במשחקים רבים נקבעו שיאים חדשים, עם מספר צופים העולה על 9,000.
במשך שתי העונות הראשונות של מינסוטה ב-MLS שיחקה הקבוצה באצטדיון TCF בנק בעיר מיניאפוליס, בעוד הקבוצה חיכתה להשלמת האצטדיון הייעודי לכדורגל החדש שלה בעיר סיינט פול.
במהלך עונת 2011 בליגת ה-NASL התגבשה יריבות בין "מינסוטה סטארס" דאז לבין אדמונטון שכונתה "גביע הפלייאובר" (Flyover Cup).
השם נבחר עבור אדמונטון ומינסוטה משום שהן שוכנות מתחת לנתיבי טיסות טרנס-יבשתיות, אך לעיתים קרובות התיירים פוסחים עליהן.
סמל הגביע היה צוללן, בהיותו הציפור הלאומית הלא רשמית של קנדה וגם ציפור המדינה של מינסוטה.
לאחר שמינסוטה יונייטד עברה לליגת ה-MLS בשנת 2017, יריבות זו כבר לא רלוונטית למעשה.
שני ארגוני האוהדים הרשמיים והעיקריים של מינסוטה יונייטד הם "Dark Clouds" ו-"True North Elite", אם כי ישנו גם הארגון המאגד "MNWonderwall", הכולל ארגוני אוהדים אחרים כמו "Red Loons" וגם "Dark Glitterati".
בתחילת שנת 2019 ארגון "Wonderwall" הקים את "THUNDERWALL", קבוצה של מתופפים היושבת באופן קבוע באליאנץ פילד המספקת מנגינת כלי הקשה לשירי העידוד ביציע "Wonderwall" (היציע בו יושבים ארגוני האוהדים) במהלך ימי המשחקים.
הקמע של מינסוטה יונייטד הוא עוף ממין צוללן (Loon) בשם "PK".
PK הוצג כקמע הרשמי של המועדון בחודש יולי 2014. האוהדים מכנים את הקמע גם בשם "Foot Foot".
אוהדי מינסוטה יונייטד שרים את השיר "Wonderwall" של אואזיס, אחרי כל ניצחון ביתי, מסורת שהחלה בשנת 2011 על ידי עוזר המאמן דאז קארל קרייג.
שנה ליגה מקום פלייאוף גביע ליגת האלופות מלך השערים שם שערים20173410186477036919לא העפילהסיבוב רביעילא זכאית להשתתף כריסטיאן ראמירז14201834112034971361018שמינית הגמר דרווין קינטרו112019341511852435347סיבוב ראשוןסגנותלא העפילה דרווין קינטרו10
את קבוצת הבעלות של מינסוטה יונייטד מוביל ביל מקגווייר, מנכ"ל "UnitedHealth Group" לשעבר.
הקבוצה כוללת בעלי מועדוני ספורט אחרים במינסוטה: משפחת פוהלד, בעלי מינסוטה טווינס; גלן טיילור בעלי מינסוטה טימברוולבס; המשקיע לשעבר של מינסוטה ויילד, גלן נלסון ובתו ונדי קרלסון נלסון מחברת "Carlson hospitality company".
בינואר 2017 הודיעה מינסוטה יונייטד כי ענקית הקמעונאות ממינסוטה טארגט הפכה לספונסרית החולצה הראשונה של הקבוצה ב-MLS.
בנוסף לכך שהלוגו שלה יהיה מוצג על מדי הקבוצה, טארגט הפכה גם לספונסרית רשמית של ה-MLS עצמה.
עסקה זו מעניקה לה זמן פרסומות במהלך שידורי ה-MLS, יחד עם הזדמנויות פרסום אחרות הקשורות לקבוצה וגם לליגה.
מינמטה הוא סרט דרמה משנת 2020, בבימויו של אנדרו לוויטאס, המבוסס על ספר באותו שם מאת איילין מיוקו סמית' ויוג'ין סמית'.
בסרט מככב ג'וני דפ (שגם הפיק) בתפקיד סמית', צלם אמריקאי שתיעד את השפעות הרעלת הכספית על אזרחי מינמטה, קומאמוטו, שביפן.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-21 בפברואר 2020. הוא היה אמור לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-5 בפברואר 2021 בהפצת American International Pictures (סרטה הראשון של החברה מאז 1980) ובבריטניה ב-12 בפברואר 2021, על ידי סרטי ורטיגו.
עם זאת יציאתו לאקרנים התעכבה בשל ההשפעה של מגפת הקורונה על הקולנוע והוא מתוכנן לצאת לאקרנים ב-6 באוגוסט 2021.
בשנת 1971, הצלם אמריקאי יוג'ין סמית' שהתפרסם ב"מסות הצילום" הרבות שלו שפרסם במגזין לייף, אך הוא נעשה מתבודד.
בתחילה הוא מסרב להצעת עורך מגזין Life רוברט הייז לחזור ליפן ולחקור הרעלה של תושבי מינמטה.
מתורגמנית יפנית נלהב, איילין, קוראת לו לקבל את ההצעה.
כשלבסוף סמית' משתכנע לעשות כמיטב יכולתו לחשוף את ההשפעות ההרסניות של חמדנות תאגידית, ששותפים לה המשטרה והממשלה המקומית.
הוא נוסע למינמטה ביפן כדי לתעד את ההשפעה ההרסנית של הרעלת כספית ומחלת מינמטה בקהילות החוף שם.
מחלה זו נגרמת מזיהום תעשייתי הקשור לפעילות חברת הכימיקלים צ'יסו.
חמוש במצלמת המינולטה שלו בלבד מול חברה חזקה, על סמית' לזכות באמון הקהילה השבורה ולמצוא את התמונות שיביאו את הסיפור הזה לעולם.
בעודו שם, סמית/ הופך לקורבן של מעשי נקמה חמורים.
הוא חוזר בדחיפות לארצות הברית.
עם זאת, דו"ח זה יהפוך אותו לסמל לעיתונות צילום.
ג'וני דפ - יוג'ין סמית'
הירויוקי סנאדה - מיצואו יאמאזאקי
ביל ניי - רוברט הייז
ג'ון קונימורה - ג'וניצ'י נוג'ימה
טדאנובו אסאנו - טטסו מאטסומורה
אקיקו איוואז - מסאקו מצומורה
ב-23 באוקטובר 2018 הוכרז כי ג'וני דפ יככב בסרט הדרמה בתפקיד הצלם יוג'ין סמית' והסרט ייכתב ויבויים על ידי אנדרו לוויטאס.
הצילומים החלו בינואר 2019, כאשר הצטרפו לצוות השחקנים ביל ניי, מינאמי הינאסה, הירויוקי סנאדה, טדנובו אסאנו, ריו קייס וג'ון קונימורה.
הצילומים התקיימו ביפן, סרביה ומונטנגרו.
הופעת הבכורה העולמית שלו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-21 בפברואר 2020. באוקטובר 2020 רכשה MGM את זכויות ההפצה האמריקאיות יחד עם חברת סרטי ורטיגו שרכשה את זכויות ההפצה בבריטניה לסרט, שהיה אמור לצאת לאקרנים ב-5 בפברואר 2021 וב-12 בפברואר 2021, בהתאמה.
עם זאת השחרור התעכב בגלל ההשפעה של הקורונה על הקולנוע.
מינצ'ו קולב נייצ'ב (בבולגרית: Минчо Колев Нейчев; 4 באפריל 1887, סטארה זאגורה, נסיכות בולגריה – 11 באוגוסט 1956, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, אשר בין השנים 1947–1950 כיהן כנשיא מועצת האספה הלאומית של הרפובליקה העממית של בולגריה, ובין 1950–1956 כיהן כשר החוץ.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים בשווייץ ותואר דוקטור.
עם תום לימודיו שב לעיר הולדתו ועסק בעריכת דין.
ב-1923, לאחר דיכוי ההתקוממות הקומוניסטית בבולגריה נעצר ונכלא למשך מספר חודשים.
בין 1941–1943 נכלא במחנה מעצר ולאחר שחרורו הצטרף לחזית המולדת של בולגריה.
ב-1944, לאחר ההפיכה שהפילה את הממשל המלוכני, מונה לשר המשפטים בממשלתו של קימון גאורגייב, ובשלהי 1946 מונה למספר חודשים לשר החינוך של בולגריה.
ב-1945 מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית וב-1949 מונה לחבר בפוליטביורו.
נייצ'ב נחשב לסטליניסט והיה מקורב מאוד לוולקו צ'רבנקוב.
לאחר שוולקו צ'רבנקוב התפוטר מתפקיד ראש הממשלה, הודח נייצ'ב מהפוליטביורו אך נותר בתפקיד שר החוץ עד למותו.
גבינת מינסטר היא גבינה רכה בטעם עדין, העשויה בעיקר מחלב שהופק לראשונה בהרי הווז', בין אזורי אלזס-לורן ופראנש-קונטה בצרפת.
השם "מינסטר" נגזר מהעיירה מינסטר (אלזס), שבה, בין המנזרים של ווז', הגבינה השתמרה והתישנה במרתפי מנזרי הנזירים.
המילה Calvomontensis היא הביטוי בלטינית עבור פסגת הר ללא יער.
כבר בשנת 1371, ואולי לפני כן, שטחים אלו נכבשו על ידי עדרי בקר מובלים על ידי גברים, שנקראו "מרקרים" "marcaires" (מהמילה האלזסית "מאלקר", מילקר באנגלית, כלומר אנשי חלב), ששהו שם בין מאי לבין ספטמבר.
כשהעדרים חזרו לעמקים, רועי הבקר שילמו תחילה את האגרות והמעשרות לבעלים הפוליטיים והכנסייתיים (כמרים) של שטחי מרעה הקיץ או סתם למממנים של נדידות בקר אלה.
בתקופות הפיאודליות החזיקו הבעלים הללו בכל הסחורה, כלומר בכל היצורים החיים, בזכויות המרעה ובבקר.
אלה שרעו את הבקר היו במעמד של צמיתים בלבד, כמעט חסרי כל זכויות.
אוכלוסיית הרים זו שילמה את חובותיה בגבינה ובצנצנות חמאה.
הלורדים היו הממסדים החילוניים והדתיים הראשונים מאזורי הנזירים השונים.
מגינים פוליטיים אלה כללו את הדוכס של לוריין, הרוזן של סאלם, הרוזן של ריבופייר ואצילים אחרים של אלזס.
במהלך המאה ה-17, מסורת זו, אף על פי שנעלמה, נשמרה בשני מקומות מיוחדים, ז'רארמר (Gérardmer) בחלק המערבי של לורן של הרכס הראשי, ובמינסטר בחלק המזרחי והאלזסי.
מכאן שני השמות של הגבינה הזו, gérômé ו-Munster.
בעוד בצרפת הגבינה מוגנת על ידי כינוי מקור מבוקר (AOC) הרי באיחוד האירופי, גבינת המונסטר מוגנת באמצעות כינוי מקור מוגן (POD).
הסמכה זו מעמידה את השלבים העיקריים של תהליך ייצור הגבינה תחת שליטה ובקרה.
אזור מצומצם של ייצור חלב, כולל חלק עיקרי מהווז', ליד הרי אלזס; הנפות Haut-Rhin ו-Bas-Rhin (כלומר הרין הגבוה והנמוך); וכמה קומונות בנפת Haute-Saône ועוד כמה נפות.
מאפיינים מדויקים של הטרנספורמציה (הכנת) הגבינה.
המינסטר עשויה מחלב פרה לא מפוסטר שנקרא "גולמי" או חלב גולמי, מהאזור המתואר לעיל.
גבינה לבנה רכה זו מיוצרת בגלילים שטוחים, בשני גדלים נפוצים:
Munster gérômé הגדול (נקרא בדרך כלל רק Munster) 19-13 ס"מ קוטר
יש לשטוף את קרום הגבינה באופן קבוע.
היא מתיישנת במרתפים לחים במשך חמישה שבועות עבור הפורמטים הקטנים יותר (בערך 300 גרם) ועד 2 - 3 חודשים עבור הגדולים יותר (כ-1500 גרם).
במהלך תקופה זו, הקליפה נשטפת מעת לעת בתמלחת.
תוספת הלחות מסייעת להתפתחות חיידקים המעניקים לגבינה זו את הטעם והצבע המיוחדים שלה.
Munster géromé נמצא במיטבו בקיץ ובסתיו, כאשר הוא עשוי מחלב של haute chaumes ("זיפים גבוהים") של עשב מרעה שכבר נקצר עבור חציר אמצע הקיץ בהרי הווז'.
הגבינות הטובות ביותר, לדעת חלק מהמומחים, מגיעות מהעמק haute vallée de Munster עצמו, אבל גבינה זו מיוצרת גם בכפרים אחרים.
הדעות המקומיות משתנות מאוד על המקור הטוב ביותר בהתאם לטעמם האישי.
מינסוטה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי וסוללה משנית של עשרים תותחי 7 ו-8 אינץ' (178 ו-203 מ"מ), שלא כמו דרדנוט, שנשאה חימוש רק תותחים גדולים שהפך אוניות מערכה כמו מינסוטה למיושנת.
זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות, הצטרפה מינסוטה לצי הלבן הגדול להקפת כדור הארץ בשנים 1908–1909. השנים מ-1909 עד 1912 היו חסרות אירועים, אך לאחר מכן החלה האונייה להיות מעורבת בסכסוכים באיים הקריביים.
היא תמכה במאמצים להשבית מרד בקובה ב-1912 וסיירה בחופי מקסיקו בשנים 1913–1914 במהלך המהפכה המקסיקנית.
בשנת 1916, האונייה הוכנסה למילואים, אם כי היא חזרה במהירות לשירות כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. במהלך המלחמה הכשירה האונייה אנשי צי; בזמן ששייטה מול החוף המזרחי של ארצות הברית בספטמבר 1918, היא פגעה במוקש ימי שהונח על ידי צוללת גרמנית.
הנזק הרב הצריך תיקונים ממושכים שהוציאו אותה משירות למשך שארית המלחמה.
היא סייעה להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה ב-1919 לפני שחידשה את תפקידיה בספינות האימונים בשנים 1920–1921, לפני שהוצאה משירותה בדצמבר 1921 ופורקה לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה ב-1924.
חגורת השריון הראשית של מינסוטה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים.
השדרית של מינסוטה הונחה בחברת בניית הספינות ניופורט ניוז בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-27 באוקטובר 1903, והיא הושקה ב-8 באפריל 1905. האונייה נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-9 במרץ 1907, עם קפטן ג'ון האברד כמפקדה הראשון.
לאחר מכן, האונייה ערכה שייט ניסויים מול חופי ניו אינגלנד לפני שהשתתפה בתערוכת ג'יימסטאון, ציון יום השנה ה-300 למושבה ג'יימסטאון, היישוב האנגלי הקבוע הראשון ביבשת אמריקה.
היא נכחה בטקס בין 22 באפריל ל-3 בספטמבר.
מינסוטה הצטרפה לצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907, כאשר הם עזבו את המפטון רודס כדי להתחיל בהקפת כדור הארץ.
עם שובה, מינסוטה שובצה לצי האטלנטי.
היא בילתה את שלוש השנים הבאות בחוף המזרחי של ארצות הברית בניהול שגרה בזמן שלום של הפלגות אימונים, מלבד הפלגה אחת לתעלת למאנש ב-1910. החל משנת 1912 החלה האונייה לפעול באיים הקריביים, במיוחד לאחר שהחלה פרוץ תסיסה במספר מדינות באזור.
בששת החודשים הראשונים של 1912 היא סיירה במימי קובה; היא נסעה לבסיס האמריקני במפרץ גואנטנמו כדי לתמוך בדיכוי המרד על האי בין 7 ל-22 ביוני.
באמצע 1913, היא סיירה בחוף המזרחי של מקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית.
היא חזרה ב-1914, עם הפלגות שם מ-26 בינואר עד 7 באוגוסט ו-11 באוקטובר עד 19 בדצמבר.
במהלך התקופה הראשונה, ארצות הברית כבשה את וראקרוס כדי להגן על האינטרסים של ארצות הברית.
ב-1915 חזרה מינסוטה לארצות הברית וחידשה את שגרת האימונים הקודמת שלה עם הפלגות מזדמנות לאיים הקריביים.
בנובמבר 1916, היא שובצה למילואים כאוניית הדגל של כוח המילואים, הצי האטלנטי.
מינסוטה חזרה לשירות פעיל לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה.
היא שובצה לפלגה הרביעית של כוח אוניות המערכה, שבסיסה בטנג'יר סאונד במפרץ צ'ספיק.
היא בילתה את המלחמה כספינת אימונים לתותחנים ואנשי חדר מכונות.
במהלך תקופה זו, תת-אדמירל אלברט וו.
גרנט, מפקד כוח אוניות המערכה הראשון, הנהיג תוכנית לחיזוק מחיצות האוניות שבפיקודו.
זה שיפר את יכולתם לספוג נזקים מתחת למים ולהישאר צפים.
ב-29 בספטמבר 1918, בזמן ששייטה מול האי פנוויק עם המשחתת USS איזראל, היא פגעה במוקש ימי שהונח על ידי הצוללת U-117, אשר גרם נזק חמור אך לא גרם לנפגעים.
הפיצוץ קרע חור פעור בגוף ממסגרת 5 ועד מסגרת 16, ומהשדרית לקצה התחתון של חגורת השריון.
החרטום הוצף, אך המחיצות שתוקנו מנעו מההצפה להתפשט.
בהפלגה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), מינסוטה הגיעה חזרה למספנת הצי של פילדלפיה, שם בוצעו תיקונים.
העבודה נמשכה חמישה חודשים, עד אז חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה.
ב-11 במרץ 1919, מינסוטה חזרה לשירות עם כוח הסיירות והתחבורה, ועשתה שלוש נסיעות לברסט, צרפת כדי להחזיר חיילים אמריקאים משדות הקרב של אירופה.
במהלך ההפלגות היא החזירה למעלה מ-3,000 חיילים; משימה זו הסתיימה ב-23 ביולי.
האונייה בילתה את השנתיים הבאות כספינת אימונים לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
היא ערכה שתי הפלגות קיץ ב-1920 וב-1921 לפני שהוצאה משירות ב-1 בדצמבר 1921. היא נמחקה מרשימות הצי באותו יום ונמכרה לגרוטאות ב-23 בינואר 1924. מינסוטה התפרקה לאחר מכן לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה.
מִינָנגְקָבּּאוּ (בשפת מיננגקבאו: או: ; באינדונזית או מלאית: בג'אווי: מִנקבּוּ; תעתיק: منڠكبو) הוא שמה של קבוצה אתנית אוסטרונזית שמקורה ב שבפרובינציה האינדונזית - .
הקבוצה נקראת גם בקיצור .
מיננגקבאו הם החברה המטרילינאלית הגדולה ביותר בעולם, עם מבנה חברתי מורכב, המבוסס על חמולות מטרילינליות, כשהאדמה, השדות, הבתים והרכוש עוברים בירושה דרך שושלת נשית ואילו עניינים דתיים ופוליטיים מנוהלים על ידי הגברים.
מאז תחילת המאה ה-19, המיננגקבאו הם מוסלמים, אך עדיין שומרים על ה ובקיצור "אדאת", מנהגים שנשארו מאמונות אנימיסטיות שבהם החזיקו לפני הגעת האסלאם.
יש שני מקורות אפשריים למונח מיננגקבאו:
הסבר אחר הוא סיפור עם על אודות מחלוקת טריטוריאלית בין יושבי המקום לבין נסיך מאזור שכן.
כדי להימנע מהקרב, הציעו המקומיים ליישב את המחלוקת באמצעות מלחמה בין שני תאואי מים.
הנסיך הסכים ובכוחו המיוחד הצליח ליצור תאו גדול, מרושע ואגרסיבי ואילו תושבי המקום בחרו לשלוח לקרב עגל צעיר שהורעב וקרניו הקטנות היו (או חודדו עד שהיו) חדות כמו סכינים (לפי גרסה אחרת, נקשרו סכינים לקרניו).
כשראה העגל את התאו הגדול מעבר לשדה, הוא רץ קדימה, בתקווה לינוק חלב.
התאו הגדול לא ראה בו שום איוּם וכשהעגל תחב את ראשו מתחת לבטנו של התאו הגדול, כדי לחפש עטינים, הוא ניקב את בטן התאו, שנפל ומת.
עגל התאו העניק לתושבי הכפר את ניצחונם.
המלה "מיננג" (Minang) היא ניצחון והמלה קבאו (Kabau) היא תאו ומכאן השם מיננגקבאו - "התאו המנצח".
הבלשן ההולנדי סבר שמקור השם נשאב ממלאית קדומה שבה המשמעות של "פינאנג קבאו" (pinang kabhu) היא: "בית מקורי".
אזור מיננגקבאו שוכן באזור ההררי, בחלק המערבי של מרכז סומטרה, והוא משתרע על פני 46.6 מיליון דונם.
אזור התרבות של מיננגקבאו כולל שלושה אזורי ואת אזור .
לוהאק הוא אזור המוצא של אנשי מיננגקבאו ורנטאו הוא האזור שאליו הם התרחבו.
בנוסף הם מאכלסים את איי שבמרחק 150 קילומטר, מערבית לחוף של סומטרה.
על פי הטאמבו, ראשוני המינאנגקבאו הגיעו מדרום הודו, לאחר שהפליגו ימים רבים בים והם נחתו על ההר שמרכז סומטרה.
לאחר שמי הים נסוגו בהדרגה, ונתגלו המישורים שבתחתית ההר, המינאנגקבאו עברו להתגורר במישורים שעל הרמה שנקראה אז: .
בטאמבו מוזכר שהם התיישבו בשלושה אזורים מסביב להר מרפי הנקראים בשם : "לוהאק אגם" (Luhak Agam), "לוהאק טאנא דאתאר" (Luhak Tanah Datar) ו"לוהאק לימה פולו קוטה" (Luhak Lima Puluh Kota).
הפירוש של "לוהאק" הוא טוב ובכל אחד מהם ישנו מעיין שסיפק את מימיהם.
בחינת העלילות שהועברו בטאמבו מעלה ששתי אחיות ו הנהיגו את המהגרים הראשונים שנחתו על הר מראפי ולאחר שנים, כשירדו המים, נכדתה של אינדו ג'ליטה, שירשה את שמה, הובילה את הירידה מהר מראפי וההתיישבות באזורי המישור על הרמה, כלומר התפיסה המטריאכלית הייתה נהוגה עוד אצל המהגרים שהגיעו מהודו לסומטרה.
אנשים שדיברו שפות אוסטרונזיות הגיעו לראשונה לסומטרה בסביבות שנת 500 לפנה"ס, כחלק מההתפשטות של העמים האוסטרונזיים מטאייוואן לדרום מזרח אסיה.
שפת המיננגקבאו היא אחת מהשפות השפות האוסטרונזיות, היא הקרובה ביותר לשפה המלאית, אך לא ידוע מתי שתי השפות התפצלו ומהו הקשר בין שתי התרבויות.
במאה ה-7 שגשגה באזור ממלכת הודות לזהב שהם מצאו.
שפת מיננג קשורה קשר הדוק למלאית, שהייתה השפה של מלאיו.
בסוף המאה ה-7 ממלכת מלאיו נכבשה על ידי ממלכת ששלטה בכל ערי סומטרה עד המאה ה-11 ואז הוחלפה בהדרגה על ידי ממלכת שהייתה מעין המשך לממלכת מלאיו.
ייתכן שהאזכור הראשון בכתב, של המיננגקבאו כ- היה בסוף המאה ה-7 ב המתארת את מסעו של מ"מיננגה טאמוואן", מלווה ב-20,000 חיילים, לכיבוש מספר אזורים בדרום סומטרה.
כתובות אבן המתייחסות לשליט בשם מתוארכות למאה הארבע-עשרה.
אדיטיאווארמן, חסיד הבודהיזם עם קשרים לממלכות של ג'אווה, ייסד את ברמות מיננגקבאו, כדי להשיג שליטה על סחר הזהב המקומי, ושלט שם בין 1347 ל-1375. ככל הנראה הקמת הממלכה הייתה כרוכה בסכסוך ובאלימות.
על פי המקובל בין החוקרים, שנת 1347 היא שנת ייסוד ממלכת מיננגקבאו, כי תחת שלטונו של אדיטיאווארמן המיננגקבאו החלו לפתח שפה שהיא סינתזה של שפת ג'וואה עם מלאית וכן "תרבות גבוהה" משלה שכללה אמנויות ייחודיות.
ההיסטוריה שלאחר שלטונו של אדיטיאווארמן, עד המאה ה-16 ידועה רק ממסורת מיננגקבאו שבעל פה.
קיימות מספר גרסאות אך כולן מתייחסות לשני אחים למחצה: ו- שהחלו להגדיר את ה"אדאת", שהם הכללים והצווים המסורתיים של מיננגקבאו ובין היתר:
האישה היא בעלת הרכוש והוא עובר לבנותיה אחריה.
כל יישוב הפך ל: כפר עם סמכות פוליטית ושיפוטית עצמאית.
כל נאגארי חוּלק לכמה חמולה, או שושלת.
בראש סוקו עמד - מנהיג קהילה.
במאה השש-עשרה, כוח המלוכה במיננגקבאו חולק בין שלושה מלכים: - מלך העולם, - מלך המנהגים והמסורת ו - מלך הדת.
הם קיבלו אחוזים מרווחי כריית זהב ורווחי המסחר, אך לא הייתה להם סמכות ומעורבות בניהול חיי היומיום.
בתקופה זו סולטנות אצ'ה פלשה ממקום מושבה בצפון סומטרה אל חוף מיננגקבאו, וכבשה כמה נקודות נמל כדי לסחור בזהב.
חוקרים משערים שהקשר הראשון בין מיננגקבאו לעולם המערבי התרחש עם מסעו של ז'אן פרמנטייה ב-1529 לסומטרה, אך אין לכך ראיות.
במקביל, בעקבות המסחר הימי, החלו להופיע בסומטרה סוחרים הודיים והביאו עמם את דת האסלאם.
הראשונים להתאסלם היו סוחרים ותושבי ערי הנמל וביניהם גם אנשים מבין המיננגקבאו ועד מהרה אנשי דעווה אסלאמיים הצליחו לגרום למנהיגים ולמלכים רבים של ממלכת פאגארויונג לאמץ את האסלאם.
חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) רכשה לראשונה זהב ב שבסומטרה המערבית ב-1651 ומאוחר יותר עברה דרומה לעיר פדאנג כדי להימנע מההתנכלויות של אנשי האצ'ה שכבשו את האזור.
בשנת 1663 הסכימו ההולנדים להגן ולשחרר את כפרי המיננגקבאו מהאצ'ה, בתמורה למונופול על המסחר והקמת "עמדות למסחר" בחופי מיננגקבאו.
בשנת 1800 חברת הודו המזרחית פשטה רגל והבריטים השתלטו על חלק מאינדונזיה.
בשנת 1816 השתלטה הולנד על מאחזי ורכוש ה-VOC והצבא ההולנדי תפס את מקומם.
מכאן ואילך, במשך רוב התקופה הקולוניאלית, השליטה ההולנדית הייתה רק בערי החוף, או בערים חשובות, אך לא ניכרה ברוב שטחי הפנים.
בשנת 1803 החלה מלחמת האזרחים באזור שלאחר מכן נקראה: , על שם הקבוצה האסלאמית הווהאבית "פדרי" שביקשה להשליט את האסלאם הווהאבי בכוח הזרוע ובכלל זה לשנות את האדאת, את תפקידן הדומיננטי של נשים בתרבות המיננגקבאו ואת סדרי הירושה.
ה"פדרי" ניסו ללחוץ את משפחות האצולה ומשפחת המלוכה של ואלו פנו לעזרת ההולנדים.
בשנת 1832 הכוחות ההולנדים הכניעו את הפדרי בהנהגת , אך הוא הצליח לברוח ולארגן נגדם מלחמת גרילה עד שבשנת 1837 נשבה והוגלה ובכך תמה מלחמת פדרי.
במהלך המלחמה ההולנדים נכנסו לפנים הארץ וחלו לשלוט גם שם ובשנת 1849 הם ביטלו את השלטון העצמי של אזור מיננגקבאו.
בתחילת המאה ה-20 קמו בסומטרה (ובכל אינדונזיה) תנועות לשחרור לאומי.
ההולנדים נקטו באמצעי דיכוי והמנהיגים נאסרו.
במשך רוב התקופה הקולוניאלית, השליטה ההולנדית על שטחיה בארכיפלג האינדונזי התמקדה בנמלים, ערי החוף והערים החשובות בתוך האיים.
בתחילת המאה ה-20, הוקם ממשל קולוניאלי מלא, בכל תחומי הארץ שבעתיד תהפוך למדינה האינדונזית המודרנית.
ב-29 בדצמבר 1929 עצרו ההולנדים פעילים פוליטיים רבים וביניהם את מי שיהיה בעתיד נשיאה הראשון של אינדונזיה, סוקרנו ואת שותפו מוחמד האטה, איש המיננגקבאו, שבעתיד יהיה סגנו של סוקרנו, הנשיא.
במהלך מלחמת העולם השנייה שטחי מיננגקבאו נכבשו על ידי היפנים וכאשר הם נכנעו באוגוסט 1945, הכריזה אינדונזיה על עצמאות.
ניסיונות הולנדים להחזיר לעצמם את השליטה באזור לא צלחו ובשנת 1948 הפכו שטחי מיננגקבאו לחלק מאינדונזיה, במחוז מרכז סומטרה (Sumatera Tengah).
בפברואר 1958, חוסר שביעות רצון מהמדיניות הריכוזית והקומוניסטית של ממשל סוקרנו שהועילה רק לקבוצה האתנית הג'וואנית, עוררה מרד שהתרכז בסומטרה, באזור של המיננגקבאו והמורדים הכריזו על "הממשלה המהפכנית של הרפובליקה של אינדונזיה" - (PRRI).
כעבור חודשיים, הצבא האינדונזי פלש למערב סומטרה וכבש מחדש את הערים המרכזיות.
באזורי פנים הארץ התפתחה מלחמת גרילה נגד הצבא, שנמשכה כשלוש שנים.
על אף תמיכה של ה-CIA, כוחות ממשלה ניצחו החל במשא ומתן לשלום.
בשנת 1961 נכנעו המורדים ובשנים שלאחר מכן, אזור מיננגקבאו וכל סומטרה נשלטו על ידי הממשלה האינדונזית, כשטח כבוש וכך נשאר המצב גם תחת שלטונו של סוהארטו.
בשנת 1983הממשלה הלאומית חוקקה חוק שכפה פיצול של המערכות המסורתיות של הכפרים ובכך הרסו את מוסדות הכפר החברתיים והתרבותיים של מיננגקבאו.
לאחר נפילת משטר סוהארטו בשנת 1998, יושמה מדיניות ביזור שהעניקה אוטונומיה למחוזות, ובכך אפשרה למערב סומטרה בכלל ובפרט למיננגקבאו להפעיל מחדש את מערכת השלטון המסורתית.
למיננגקבאו יש ארבע קבוצות של אדאת (מנהגים):
"מנהג שהוא בסיס המנהג" (Adat yang sebenarnya adat): כל מה שנוהג וקורה בטבע, בבריאה, כמו: היחסים בין אדם לאש, או: התנהגות בים סוער.
"מנהג מכונן" (Adat yang diadatkan): המנהגים שנקבעו על ידי המנהיגים, האחים למחצה דאטוק קטאמאנגונגאן ודאטוק פרפאטיה סאבאטאנג, ובכלל זה המטרילינאליות וארגון חיי הקהילה.
"מנהג מסורתי" (Adat yang teradat): מנהגים שנוצרו כתוצאה מהבדלי ביישום המנהגים שלעיל (2-1) ועל ידי כך נוצרה מסורת, כמו: כמה לילות ילדים צריכים לבלות בבית הורי הבעל, איזו שורת חדרים ניתנת לרשות זוג טרי.
חלק ממנהגים כאלו יכולים להיות מאומצים גם באזורים אחרים במיננגקבאו.
"מנהג הֶרגל" (Adat Istiadat): מנהגים הקשורים, לרוב, להתנהגות והנאה ואינם מתנגשים עם המנהגים המקובלים, או עם מוסָר ונימוס, כמו: לשחק עפיפונים לאחר עונת קציר האורז, לשחק כדורגל בזמן הפנוי שלאחר עונת האורז.
המיננגקבאו בטוחים באיתנות האדאת, כפי שאומר הפתגם: "הם לא נשחקים בגשם, הם לא נשחקים בחום, מועברים מבלי לקמול ואם ייעקרו - לא ימותו".
מנגד מצוי הפתגם "כאשר המים חזקים, גדות (הנהר) מתחלפות", כלומר שמנהגים יכולים להשתנות ולהסתגל למצב חדש, אם ברקע מתחולל שינוי גדול ועוצמתי.
החל מהמאה ה-16 האסלאם התפשט בסומטרה ובין היתר גם במיננגקבאו.
במאה ה-19 נכשל הניסיון של זרם הוואהביה לכפות על המיננגקבאו את האסלאם הקיצוני (מלחמת ה"פדרי") וחוקרים סבורים שלמרות כישלונם, ה"פדרי" הצליחו למסד ולחזק את האסלאם כבסיס דתי-חברתי במיננגקבאו.
בקרב המיננגקבאו רוב הגברים והנשים מקפידים על חמש תפילות ביום, צמים במהלך חודש הרמדאן ושואפים לעלות לרגל למכה.
לכל שכונת מיננגקבאו יש מקום תפילה בשם שבו מתפללים גברים ונשים יחד, אך בשני אזורים שונים.
אחוז גבוה מהנשים והנערות עוטות מטפחת לראשן.
על אף היותם מוסלמים, המיננגקבאו נוהגים על פי האדאת (המסורת) שקדמה לאסלאם ובעיקר בכל הקשור למעמד האישה.
הנושא בא לידי ביטוי בפתגם, בשפת מיננגקבאו: "החוק המקובל (המנהג) הוא חזק, החוק הדתי הוא חיוני" ("Adat nan kawi', syar' nan lazim").
אנשי דת אסלאמיים רואים את מנהגי מיננגקבאו ככלי לארגון קהילת מיננגקבאו, בהתאם לשריעה.
לעיתים יש חיכוך בין השריעה לבין האדאת אך בתרבות המיננגקבאו, אין זה בהכרח קונפליקט כי השאיפה היא לקיים את שתי הדרכים במקביל.
עוינות מתפתחת לעיתים ביוזמת פונדמנטליסטים אסלאמיים, שמקורם במזרח התיכון המגיעים למערב סומטרה.
כאמור, מסורת המיננגקבאו הועברה מדור לדור באמצעות הטאמבו ובמרכזה תרבות המטריארכיה והמטרילינאליות: לנשים יש מעמד מרכזי וכבר בימי קדם, הן שהנהיגו את המעבר מהודו לסומטרה, את ההתפשטות המיננגקבאו בתוך האי ועד היום יש להן מעמד מיוחד.
המטריארכיה של מיננגקבאו אינה "שלטון נשי" והיא לא תאומה של הפטריארכיה, אלא מוגדרת יותר כ"זכות האמא", כי לפי הפילוסופיה של מיננגקבאו, קבלת החלטות צריכה להיות בקונצנזוס.
חילוקי דעות נחשבים נורמליים, אך המטרה של כל הדיונים היא לקבל החלטה בהסכמה, משום ש"זכרים ונקבות משלימים זה את זה, כמו העור והציפורן של קצה האצבע".
הייחוס המשפחתי במיננגקבאו נקבע לפי הנשים והן אלו שיורשות ומחזיקות את הבתים, האדמות והרכוש.
בניגוד לאסלאם ולמקובל, משפחת הכלה "קונה" את החתן, הוא עובר לגור בבית האישה ומשפחתה כ"אורח" ותורם לפרנסת הבית.
"יחסי הכוחות" בין נשים לגברים בתרבות המיננגקבאו שונים מהמוכּר בתרבויות אחרות, והם מוגדרים ככוח וסמכות משותפים, באופן "מורכב".
"לגברים יש לכאורה כוח ציבורי.
אבל יש לחשוב עליהם כעל אנשי חזית, המייצגים את הקהילה למדינה או למסגד" בתוך משפחה המורחבת, או בשבט, הכוח נמצא בידי גברים בכירים, אך הדבר מאוזן על ידי בעלותן של הנשים על הקרקע והרכוש, דבר שמבטיח את כוחן ומעמדן כשווה לזה שיש בידי הגברים.
בטרם קבלת החלטות בנושא קהילתי, או בנושא שבין המשפחה לקהילה, גברים מחויבים לקיים דיון מקדים עם הנשים ועם קרובי המשפחה גברים ונשים.
בתהליך הפורמלי של קבלת החלטות בקהילה, ה (מנהיג) מוביל את הדיון, הגברים יושבים ראשונים ונשים יושבות מאחור, כמנהג האסלאם, אך הן משתתפות בדיון ובכל מקרה גברים אינם יכולים לנקוט בפעולה ללא הסכמה מצד הנשים.
החלטות יומיומיות, כמו לגבי ניהול משק בית, תקציב הבית, וחינוך ילדים, נשים יכולות לקבל את ההחלטות בעצמן.
על פי המסורת הנישואין "מאורגנים" על ידי המשפחות וניתנה עדיפות לנישואין בקרב המשפחה: כלה נישאה לבן דודה מצד האב, קרי, לבן אחותו של האב ובעדיפות, כך גם מהצד השני.
בכל מקרה הנישואין כפופים להסכמה של הכלה, אם הכלה ואמה - אם המשפחה.
הליכי המשא ומתן לקראת החתונה נערכים ברוח האסלאם, בחשאיות ותוך שמירה על כבוד המעורבים.
המסורת והתרבות של המיננגקבאו באשר למעמד השונה של שני בני הזוג, גורמים להם לראות את הנישואין כ"מחויבות של שני אנשים" ולא כ"איחוד".
מכיוון שכך, גירושין אינם כרוכים בטראומה וסטיגמה.
בעבר, בגיל צעיר הבנים יצאו מהבית, גרו ולמדו ב שהיה "בית הגברים" בית ספר קהילתי לבנים שבו הם למדו מהמבוגרים לקרוא ולכתוב, חשבון, לקרוא קוראן, לימודי דת ואדאת וכן למדו "כישורים לחיים" ובכללם גם ספורט.
מאז מחצית המאה העשרים הילדים נכנסים למערכת הלימוד הפורמלית, אך עם הזמן הסתבר כי נטישת התרבות, הערכים והמנהגים שהועברו מדור לדור, גורמת לאבדן כישורים חיוניים לחיים כי "הטבע וכלל היצירה הם מורים לחיים" ("Alam takambang jadi guru"), לכן התעוררה תנועה של חזרה למקורות ובנים נשלחים לסוראו לצד לימודיהם בבתי הספר.
עם תום הלימודים, ובהתאם למסורת המיננגקבאו, מעודדים את הבוגרים הצעירים לצאת ל"שיטוט", שהיא מבחינתם דרך אידיאלית להגיע לבגרות ולהצלחה.
הם יוצאים ללמוד באוניברסיטאות, או להתפרנס ולא חוששים להרחיק מהבית.
הם שקדנים, מחויבים לעבודה ויזמים מצליחים וכן אנשי תרבות וכתוצאה מכך, ניתן למצוא רבים מהם בעסקים, בפוליטיקה, בממשל האינדונזי ובמדינות רבות בדרום מזרח אסיה.
ברמת המשפחה הבודדת המנהל שדואג לאינטרסים של המשפחה וייצוגה כלפי חוץ הוא והפירוש המילולי של תואר זה הוא: "אח של אמא".
הוא אינו רשאי לקבל החלטות, לפני אישורן על ידי האם הבכירה במשפחה.
את הצורך בבחירה נכונה מבטאים בפתגם: "נגר לא מיומן ישבור את העצים, אדם לא חכם יביס את עצמו, מנהיג לא חכם יכחיד את המסורת" (Alang tukangbinaso kayu, alang arih binaso badan alang cadiak binaso adaik).
המינוי למנהיג הוא למשך כל החיים, אך מי שעובר על אחד מכללי האדאת, מפוטר מתוארו על ידי מועצת המנהיגים.
המינוי מקבל את אישור האם הבכירה בקהילה ולאחר מכן משפחתו, ובעיקר נשים, מלווים את המועמד לכפר הראשי, שם יישב עם מנהיגים גברים מהכפרים באותה קהילה.
נערך טקס ארוך, עם נאומים מליציים המדריכים את המועמד כיצד עליו להתנהג ואז הוא נואם ומקבל את תפקיד המנהיג.
המנהיגים אינם כופים את דעתם, אלא שואפים לקבל את כל ההחלטות בהסכמה.
פתגם מיננגקבאו אומר: "טוב להחליט על פי הרוב בהצבעה, אך עדיף בהסכמה" (Elok diambiak (dibuang jo mupakaik ולשם כך הם מוכנים, באורך רוח, להקדיש את כל הזמן הנדרש.
מחלוקת שלא יושבה במשפחה עוברת לטיפולו של ראש המשפחה המורחבת (חמולה) וכך הלאה לדרג ראש הכפר, או מנהיג מיננגקבאו באזור או במדינה.
שפת המיננגקבאו (באינדונזית: Bahasa Minangkabau, בג'אווי: بَاسُوْ مِيْنڠكَابَاوْ) היא שפה אוסטרונזית השייכת לתת-הקבוצה הלשונית המלאית.
עם זאת ניכרות בשפה השפעות משפות רבות, כמו: סנסקריט, ערבית, טמילית ופרסית.
לשפה יש מספר דיאלקטים ותתי-דיאלקטים, אך לרוב דוברי מיננגקבאו ילידיים אינם מתקשים להבין את מגוון הניבים.
ההבדלים בין ניבים הם בעיקר ברמה הפונולוגית, אם כי קיימים גם הבדלים מילוניים.
דיאלקטים של מיננגקבאו הם אזוריים, המורכבים מכפר אחד או יותר ולעיתים אף לכל תת-כפר יש תת-דיאלקט משלו, המורכב מהבדלים עדינים שניתנים לזיהוי רק על ידי דוברי שפת אם.
הדיאלקט של פאדנג הפך ללינגואה פרנקה לאזורי שפה שונים.
שפת המיננגקבאו היא עשירה וציורית.
גם בשפת היומיום יש שימוש נרחב בפתגמים ובדיבור מסורתי.
כך למשל, במקום לומר "שלום" הם מברכים זה את זה לעיתים קרובות עם , שמעביר את הרעיון של חיפוש סליחה ושמירה על הרמוניה במערכות יחסים.
המיננגקבאו משתמשים בשפת האם שלהם לשיחות יומיומיות ובשפה המלאית משמשת לרוב האירועים הרשמיים, בחינוך ובכתיבה.
שפת מיננגקבאו נכתבה במקור באמצעות כתב ג'אווי, עם אלפבית ערבי מותאם.
הרומניזציה של השפה היא מהמאה ה-19, וכתיב רשמי תקני של השפה יצא לאור ב-1976.
המיננגקבאו אומרים ש"לילדים יש שמות, למבוגרים יש תארים".
כאשר נולד תינוק הוא מקבל שם, כמו: .
לאחר חתונתו הוא מקבל תוספת לשם וייקרא: וילדאן שפירושו וילדאן הצעיר ורק בשם זה יקראו לו הורי אשתו וקרוביהם (קרובי משפחתו מצד אמו רשאים להשתמש בשמו הפרטי).
בהמשך, אם הוא רוכש מעמד בקהילה, הוא מקבל תואר כמו: מנהיג הוא דאטוק, מומחה דת ייקרא .
: כלי נשיפה מסורתי, דמוי חליל מבמבוק.
"דנדאנג" הוא מונח המתאר מוזיקה ווקאלית.
ההופעות סובבות בדרך כלל סביב נושאים של אהבה, טבע, חיי היומיום ותרבות מיננגקבאו.
המוזיקה מלווה גם עם סט של גונגים קטנים.
: חליל מיננגקבאו עשוי מקנה במבוק באורך של כ-35 סנטימטרים ובקוטר של כ-3 סנטימטרים עם 7 נקבים.
הנשיפה קשה ובנוסף בשל אורכו קשה להגיע עם האצבעות לנקבים.
ו"קאבה הם סוגי שירה מסורתית שממלאים תפקיד משמעותי בשימור הזהות והמורשת של מיננגקבאו.
השירה שזורה ומאופיינת בביטויי רגש והשירים עשירים בפתגמים ומשלים, נושאים הקשורים בערכים, פילוסופיה, נוף, טבע ותרבות.
: קבוצת נשים, או גברים, או זוגות, רוקדים כשבידיהם צלחות ותוך כדי הריקוד מסובבים את הצלחות בתצורות שונות ובתנועות מהירות.
שלושה או ארבעה רקדנים, רוקדים עם מטריות, לרוב כדי לבטא חיבה ויחסים בין צעירים.
הוא תיאטרון עממי, מסורתי, המציג סיפורי עם של המיננגקבאו, באמצעות מוזיקה, שירה, ריקוד, דרמה ואמנוית לחימה.
נאומים בטקסים ומפגשים קהילתיים הנישאים אך ורק על ידי גברים.
הנואמים משתמשים בשפה מסורתית מליצית, בעלי מבנים קבועים למדי, כדי להביע כבוד למסורת ולמנהגים של הקהילה.
הכרה וכבוד לאבות, זקנים ומנהיגים שתרמו לקהילה והלכו לעולמם, הדגשת וכן הדרכה ועצות בהתאם לאירוע או לערכי הקהילה.
הנאומים עשויים להמשך אף מספר ימים.
יש חוקרים המעריכים כי זו דרכם של הגברים במיננגקבאו, להוכיח "חתרנותם" כנגד התרבות המטרילינאלית
באינדונזיה יש יותר מ-30 בתים מסורתיים ואחד מהם הוא הבית המסורתי של מיננגקבאו, ה"רומה גאדאנג".
הארכיטקטורה, הבנייה, הקישוט הפנימי והחיצוני ותפקידי הבית משקפים את התרבות והערכים שלהם.
רומה גאדאנג משמשים הן כבית מגורים והן למפגשים משפחתיים ולפעילויות טקסיות.
הם נמצאים בבעלות נשות המשפחה, המתגוררות בו והבעלות עוברת מאם לבת.
המבנה הוא מלבני ומתרחב כלפי מעלה כמו טרפז הפוך וזאת כדי שחלקו התחתון של הבית לא יירטב ממי גשמים שמצטברים על הקרקע.
הגג מעוצב כמו קרני תאו () שמתעקלים בחדות כלפי מעלה.
בכל בית יש עד שבע "קרניים" והם חלק מהסטטוס והעושר של המשפחה.
הבית משתרע מצפון לדרום כדי להגן על יושביו מאור שמש ישיר ומשבי רוח.
מערכת היחסים בין גברים לנשים באה לידי ביטוי גם בבית המסורתי.
החדרים הגדולים והמטבח מיועדים לנשים ונמצאים בחלק האחורי של הבית והחלק של הגברים הוא המרפסת הקדמית הגדולה שבה האורחים מתקבלים ומתקיימים בו מפגשים וטקסים.
ליד הבתים, לרוב בחזיתם, נבנים אסמי אורז .
לאוכל יש תפקיד מרכזי בטקסי מיננגקבאו.
המטבח שלהם פופולרי בכל רחבי אינדונזיה ומוכר בשם , או .
המטבח הושפע מאוד מהמטבח ההודי, וזמינות התבלינים הרבים שגדלים באי.
מרכיבים העיקריים של המאכלים הם: אורז, דגים, קוקוס, ירקות עלים ירוקים וצ'ילי.
הבשר מוגבל בעיקר לאירועים מיוחדים, ובהיותם מוסלמים הבשר כולל רק בקר ועוף והם כמעט לא צורכים בשר כבשים או עזים מסיבות של טעם וזמינות.
עשבי התיבול והתבלינים הנפוצים ביותר הם צ'ילי, כורכום, ג'ינג'ר וגלנגל.
ירקות נצרכים פעמיים או שלוש ביום והפירות הם בעיקר עונתיים, אם כי בננות, פפאיה והדרים זמינים כל השנה.
ארוחת הצהריים נחשבת כחשובה ביותר, ולרוב היא מורכבת מאורז מאודה, מנה מטוגנת חמה ותבשיל חלב קוקוס.
ארוחת הערב דומות לארוחת הבוקר.
הוא מנת בשר אופיינית בתרבות המיננגקבאו.
מבשלים אותה בחגים, טקסים, או כדי לכבד אורחים חשובים, ארבע או חמש פעמים בשנה.
המנה כוללת בשר בקר שהתבשל במשך כמה שעות, באטיות עם חלב קוקוס ותערובת של עשב לימון, גלנגל, שום, כורכום, ג'ינג'ר וצ'ילי.
המנה הוכתרה על ידי CNN כאחת מחמישים המנות הטובות ביותר בעולם בשנים 2011 וכן 2017. אנשים רבים עדיין מבשלים רנדאנג בדרך המסורתית, במחבת חרס על אש קטנה עם עצי הסקה במקום תנור גז.
ככל שהרנדנג שחור יותר וככל שהוא מבושל זמן רב יותר, כך הוא יהיה טעים יותר.
שפירושו בשפת המיננגקבאו: חמוץ ומתובל", הוא תבשיל של דגים וירקות.
התיבול העיקרי הוא תמרהינדי שמקנה לתבשיל את החמיצות ובנוסף תבלינים כמו: שום, ג'ינג'ר, זרעי כוסברה, כורכום, גלנגל, עשב לימון, עלי דפנה, עלי קפיר, ליים.
האוכל של מיננגקבאו פופולרי בקרב כל האינדונזים.
במסעדות נהוג להגיש מגוון מנות עם אורז והחיוב הוא רק על מה שנצרך.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2010, אוכלוסיית מיננגקבאו באינדונזיה מנתה 6,462,713 נפש.
חלקם באוכלוסיית אינדונזיה היה 2.73%.
אנשי מיננגקבאו מפורסמים בדבקותם ומסירותם לרכוש ידע ולהצליח וכתוצאה מכך ניתן למצוא אותם בעמדות כוח כלכליות ופוליטיות, הן בתוך אינדונזיה והן בכל רחבי דרום מזרח אסיה כמו:
מוחמד האטה (1980-1902): מייסד שותף של הרפובליקה של אינדונזיה וסגן הנשיא הראשון.
יוסוף בן אסחאק (1970-1910): הנשיא הראשון של סינגפור.
סוטן שהריר (1966-1909): ראש ממשלת אינדונזיה לשעבר ומייסד .
כונה "אבי "הרפובליקה של אינדונזיה".
(2013-1923): פוליטיקאית, מנהיגת איגוד הנשים במלזיה ושרת הרווחה.
(1989-1918): כתבת חשובה וממייסדי אחד העיתונים היומיים.
שייח מופזר שוקור (יליד 1972): מנתח אורתופדי.
השתתף בטיסת חלל רוסית בשנת 2007.
(1915-1860): היה האימאם השאפעי במסגד אל-חראם במכה.
אנשי מיננגקבאו מתפרנסים, בין היתר ממוצרים שהם עושים, חלקם לשימושם וחלקם למזכרות, כמו:
רקמת יד: על סוגי בדים שונים, לצרכים כמו: בגדים, קישוטי קיר, מפות, כיסויי כריות, סנדלים, כיסויי ראש לנשים מוסלמיות.
בעבר ניסתה ממשלת יפן לסייע בהבאת מכונות מיוחדות לרקמה והניסיון נכשל עקב מורכבות הטכניקה והמוטיבים.
המומחיות מתרכזת במיוחד בעיר (העיר השלישית בגודלה במערב סומטרה) ובסביבותיה.
אריגה (ידנית): אריגת בגדים טקסיים עם חוטי זהב שזורים בחוטי כותנה.
בעבר בדים ארוגים כאלו שימשו רק ללבוש של מלכים, ואישים רמי מעלה.
המומחיות מרוכזת ועוברת מדור לדור באזור .
אביזרי כסף וזהב: אזור מפורסם באביזרים המיוצרים מכסף וזהב, כמו, כלי עץ מצופים, מיניאטורות שונות, בגדי כלולות (לכלה ולחתן) רקמת שירים על בדים.
הכסף שנכרה בקוטו גאדנג מיוחד משום שאינו מבריק.
יצור כלי נגינה מעץ: במיוחד חלילים וכלי נשיפה שונים.
מינס (בספרדית: Minas) היא עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז לבז'חה שבאורוגוואי.
בעיר 38,446 תושבים וזו העיר השתים עשרה בגודל האוכלוסייה במדינה.
העיר היא מקום הולדתו של המהפכן והנשיא זמני של אורוגוואי ב-1853, חואן אנטוניו לבז'חה .
העיר בולטת ברמה הלאומית בסביבתה התיירותית, בפסטיבלים המפורסמים שלה, בתרבות הגסטרונומית שלה, כמו גם בתעשיות המלט וייצור המים המינרליים המצטיינות שלה.
העיר נוסדה בשנת 1783 בשם "ויז'ה דה לה קונספסיון דה לאס מינס", כאשר מספר משפחות (152 מתיישבים) מהאזורים הספרדיים אסטוריאס וגליציה התיישבו באזור.
ב-1837 הוקם המחוז מינס, כשהעיר היא בירתו.
מאוחר יותר, בשנת 1927 הוחלף שם המחוז ללבז'חה, לכבודו של המצביא שנולד בעיר, אך בירת המחוז נשארה בשם מינס.
שר האוצר המלכותי של מלדונדו, רפאל פרס דל פוארטו, יליד העיר הספרדית אספה, מונה על ידי המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה חואן חוסה דה ורטיס אי סלקדו לייעד את האתר לעיר.
במרץ 1783 שרטט פרס דל פוארטו את המקום.
בכפר נולדו האחים חואן אנטוניו לבז'חה (1784–1853, מנהיג שלושים ושלושה המזרחים ולימים נשיא אורוגוואי), ומנואל לבז'חה (1797–1852, קפטן ארטיגס ואחד משלושים ושלושה המזרחים).
לאחר מהפכת מאי, ב-24 באפריל 1811, שוחררה העיר מהשלטון המלוכני על ידי כוחותיו של מנואל פרנסיסקו ארטיגס.
בעיר מינס יש אקלים סובטרופי לח, ויורדים בה גשמים לאורך כל השנה.
החודש החם ביותר הוא ינואר, עם טמפרטורות ממוצעות סביב 28°C, והחודש הקר ביותר הוא יוני, עם טמפרטורות ממוצעות סביב 6°C.
בעיר מתגוררים 65% מכלל אוכלוסיית המחוז ו-73% מהאוכלוסייה העירונית שלו.
ליד העיר מינס, ישנן שלוש עיירות קטנות הקשורות לעיר, אך נחשבות כעיירות עצמאיות: בריו לה קורוניז'ה (Barrio La Coronilla) עם 301 תושבים, בלאנס ויאלה (Blanes Viale) עם 104 תושבים, וסן פרנסיסקו דה לאס סיירס (San Francisco de las Sierras) בה גרים 58 תושבים, כך שאוכלוסיית האזור מסתכמת בקרוב ל-40,000 תושבים.
ספורטאים: סבסטיאן אבראו, גבריאל סדרס , אדוארדו דה לה פנייה , גוסטבו טרלס , סבסטיאן בריטוס , חורחה וילאר .
אמנים וסופרים: חואן חוסה מורוסולי , סנטוס אינסאורלדה , מילטון פורנרו , אולגריה מצ'אדו אמור , מקסימיליאנו רודריגז וסינו , קלאודיו טדיי , רובן לוסה אגרברה , גיז'רמו קואדרי , קרלוס פרביס .
פוליטיקאים: אדריאנה פניה , אוגניו גומס , חורחה סבלסה , חואן אנטוניו לבז'חה .
פארק סלוס, בו נמצאים מפעל הביקבוק למים מינרלים של סאלוס ומפל המים "פומה".
פארקה רודו (Parque Rodó) בצפון מזרח העיר, סמוך לגן חיות, בו ישנם מדשאות, מגרשי משחקים לילדים, בריכת שחייה, אזור לפיקניק, משעדה, חוות חיות קטנה, מגרשי ספורט ואצטדיון קטן.
בפרק הזה מתקיים פסטיבל מינאס ואבריל ואירועי סמנה דה לה לבז'חה (שבוע לאבז'חה) .
האזור הטבעי של סרו ארקיטה (Cerro Arequita), סרו דה לוס קוארבוס (Cerro de los Cuervos) והבלנאריו (Balneario) וקמפינג סנטה לוסיה (Camping Santa Lucía).
במזרח העיר נמצא פארק וגבעת ארטיגס, בה מתקיים מדי שנה פסטיבל ליל התנורים בשבוע לבז'חה, בהשתתפות מעל ל-50,000 איש.
פארק הנופש UTE-Antel, עם מלון גדול ואטרקציות נוספות.
סיירה דה מינס (Sierras de Minas), שם נמצא מפל מים בגובה כ-60 מטר, הנקרא סאלטו דל פניטנטה (Salto del Penitente).
בחודש אפריל מתקיים הפסטיבל הפופולרי השני בגודלו במדינה, שנקרא פסטיבל מינס אי אבריל, בו נפגשים המוזיקאים והאמנים המסורתיים והייצוגיים ביותר של אורוגוואי.
בחודש אוקטובר, "פסטיבל שבוע לבז'חה" מתקיים ברחבי המחוז, עם השתתפותם של כ-180,000 איש.
ומשתתפים בו אמנים לאומיים ובינלאומיים ידועים.
נעילת האירוע מתקיימת מדי שנה בסרו ארטיגאס, מתחת לאנדרטת הרוכב השנייה בגודלה בעולם, במה שמכונה ליל התנורים, עם שירה מסורתית ומופע זיקוקים בחצות.
כשהאירוע התקיים לראשונה, בשנת 1978, השתתפו בו כ-20,000 איש.
מינרלוקורטיקואידים (מאנגלית: Mineralocorticoid) הם הורמונים הנוצרים בשכבת הגלומרולוזה שבקליפת בלוטת יותרת הכליה, ומסייעים לוויסות משק המלחים בגוף.
מקורו של השם בהשפעת הורמונים אלו על חילוף החומרים של מינרלים.
ההורמון החשוב מביניהם הוא הסטרואיד אלדוסטרון הפועל על הכליות בקידום ספיגה מחדש של יוני נתרן לתוך הדם.
בעקבות הנתרן נכנסים גם מים ונשמר לחץ דם נורמלי.
כמו כן פועל אלדוסטרון על בלוטות הזיעה כדי להפחית את אובדן הנתרן בזיעה, ופועל על תאי הטעם כדי להגביר את רגישות פקעיות הטעם למלח.
הפרשת אלדוסטרון מומרצת על ידי ירידה ברמת יוני הנתרן בדם או עליה ברמת יוני האשלגן בדם, וכן על ידי אנגיוטנסין 2 ו-ACTH.
מִינָרֵט (מערבית: مَنَارَة, תעתיק: מַנָארַה, תרגום: מגדלור) הוא סוג של צריח, חלק אדריכלי בולט של המסגד המוסלמי.
מינרט הוא מבנה גבוה, לרוב עם חרוט מחודד, שבקצהו מעין "כתר" בצורת בצל או בצורות מעוטרות אחרות.
המינרט עומד לבדו, או שהוא גבוה מכל מבנה אחר בסביבתו, ולרוב בחלקו העליון בנויות מרפסות.
תפקידו העיקרי של המינרט הוא להוות עמדה נישאת לגובה, ממנה יכול המואזין (مؤذّن) לשיר את האד'אן, הקורא למאמינים לבוא לתפילה.
לכן נקרא הצריח בערבית גם מִאְדַ'נַה (مِئْذَنَة).
שם נוסף של המינרט הוא צומעה (صومعة), מונח המקביל לתא התבודדות, שכן ממקורות היסטוריים עולה שנזירים הגיעו לצומעה כדי להתפלל שם.
מקורות נוספים למינרט הם "מגדלור פארוס" באלכסנדריה שבמצרים, עמודי ניצחון רומיים ומגדלי הפעמונים בכנסיות.
למינרט גם ערך תעמולתי, דתי ופוליטי, כלפי מאמיני הדתות הכבושים, והוא גם משפיע בקביעת אופיו המוסלמי של הנוף.
דוגמה לכך הוא המינרט בג'אם באפגניסטן, הגדול עשרות מונים ממבנה המסגד הסמוך לו.
בתחילת האסלאם הייתה התנגדות למבנים גבוהים כמקום קריאה לתפילה, מחשש שמא יוכל המואזין ממרום הגובה להביט לתוך חצרות הבתים שסביב המסגד; מאותה סיבה יועדה משרת המואזין רק לעיוורים או בעלי לקות ראייה.
באותה תקופה, במיוחד בחצי האי ערב, הקריאה לתפילה נעשתה מגג המסגד.
המואזין הראשון בתקופתו של מוחמד היה בילאל אבן רבאח, עבד אתיופי משוחרר, שקרא לתפילה מגג ביתו של הנביא בעיר מדינה.
בניית המינרטים החלה רק בתקופת בית עבאס, משנת 750 לערך, ולא הייתה קיימת במסגדים הקדומים.
בתחילה, המינרט היה בדגם לולייני כשגרם מדרגות חיצוני אפשר עלייה לראשו, וכאשר המינרט עצמו אטום מבפנים.
מיקום המינרט במסגד יכול להשתנות, ואין לו מקום קבוע.
בראשית הופעתו, מוקם המינרט בקצה חצר התפילה, מול אולם התפילה ובציר אחד עם המחראב.
עם ריבוי מספרי המינרטים במסגד, הופיעו צמדי מינרטים - אחד מכל צד של שער הכניסה (כמו בתקופה הפאטימית), ופעמים אחרות בפינות מתחם המסגד, כבדוגמת המסגד הגדול בדמשק; במקרים אחרים המינרט בנוי באמצע קירות המתחם, כפי שקורה למשל במסגד אברהם שבחברון.
בתקופה העות'מאנית, נעשה שימוש במספר רב יותר של מינרטים, כדי להבליט את נוכחות המסגד, או אולם התפילה, במרקם העירוני.
במסגדים שיעים גדולים, במיוחד באיראן ובעיראק, בולטות המינרט מופחתת, והוא הופך למוטיב אחד-מני-רבים בחזית החיצונית של המסגד.
ניתן למצוא צורות רבות של מינרטים האופייניים לאזורים שונים ברחבי עולם האסלאם: בסוריה ובמגרב המינרט בעל בסיס וגוף מרובעים, בהשפעת המינרטים הקדומים של המסגד הגדול בדמשק; אלה שאבו את צורתם ממגדלי הפעמונים של כנסיות דמשק, עם כיבושה בידי הערבים.
במצרים מופיע מינרט רב-קומתי עם גוף שממדיו משתנים.
בפרס המינרט גבוה וגלילי ולרוב עשוי לבנים, כשבסיסו מתומן.
בטורקיה המינרטים גבוהים ודקיקים, דומים לכעין "עפרונות" מוקפי מרפסות.
בעיראק המינרט דומה יותר למגדל, רחב יותר בבסיסו וצר בפסגתו, בדומה לזיקורת.
בקטגוריה זו מפורסם מאוד מינרט אלמלויה (מילולית: מינרט קונכיית החלזון) שנבנה ב-860 בסמארא, ולו סמליות מונומנטליות, בשל צורתו הספירלית וגובהו המיתמר ל-53 מטרים.
במזרח הרחוק, המינרטים מושפעים מאוד מצורת הפגודה, בעוד בסהרה הופך המינרט לעמוד (pylon) עם מדרגות חיצוניות.
אחד המינרטים המפורסמים בארץ קיים ברמלה, ושמו "המגדל הלבן", המתנשא לגובה 30 מטרים.
המינרט הוקם ב-1318 בהוראת הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-כאמל נאצר א-דין מֻחמד אבן קלאואן ומכיל חלקים ארכיטקטוניים צלבניים, כמו מגדל התצפית: מראשו ניתן לצפות על גזרה רחבה, מחוף הים במערב עד למרגלות הרי יהודה והשומרון, במזרח.
למתחם הר הבית ("חראם א-שריף" בפי המוסלמים) יש ארבעה מינרטים הבנויים על החומה המקיפה אותו.
בקירות הצפוני והמערבי: מינרט אלפח'ריה, שנבנה בפינה הדרום-מערבית ב-1278, ומינרט ע'ואנימה (בני שייח' ע'אנם אבן עלי) שנבנה בפינה הצפון-מערבית בין 1297-1298 ושופץ בחלקו העליון ב-1924; שניהם נבנו מספוליה צלבנית מתוך מטרה לחגוג את הניצחון על הצלבנים.
המינרטים נבנו בסגנון סורי-ריבועי, טיפוסי, עם מרפסת ואף עיטור מוקרנאס.
בהמשך נבנה מינרט שער השלשלת (באב א-סלסלה) ב-1329 בקיר המערבי של הר הבית, על פתח הכניסה הראשי להר, בסגנון סורי-ריבועי, במסגרת תנופת הבנייה הממלוכית לאורך רחוב השלשלת, שמוביל למתחם המקודש.
מאוחר יותר, ב-1367, האמיר סיף א-דין קטלובע'אה בנה את מינרט השבטים (אל-אסבאט).
למינרט בסיס ריבועי ממלוכי, שכיום יושב עליו גוף "עפרוני" דקיק וגבוה שנבנה בתקופה העות'מאנית (1924).
למבנה זה חמש קומות ומדרגות לולייניות המובילות למרפסת המואזין, בראש המינרט; המרפסת מקורה ומעליה כיפה.
המינרט דומה למבנה המינרט במצודת העיר ירושלים ("מגדל דוד") שנבנה בין 1635 ל-1665. מינרט זה יוצא דופן בבנייה הממלוכית, שאופיינה בבסיסי מינרטים מרובעים ולא מעוגלים.
המינרט קרוי בשם שבטי ישראל, כי לפי המסורת המוסלמית יצאו היהודים דרך השער שבקרבתו (אל-אסבאט) בתום התפילה בבית המקדש.
(ב-2006, הודיע מלך ירדן עבדאללה השני על כוונה שטרם מומשה, להקים מינרט חמישי בסמוך למסגד מרוואן על גבי הקיר המזרחי של הר הבית, שישקיף על הר הזיתים).
בתקופה הממלוכית נבנו ברובע הנוצרי בירושלים גם שני מינרטים החובקים את מתחם כנסיית הקבר: מינרט מסגד עומר, שנבנה ב-1418, ומינרט אל-ח'נקה א-צלאחיה שנבנה ב-1341 בהוראת הסולטאן מוחמד בן קלאוון.
שני המינרטים בסגנון סורי-מרובע מובהק, וניכר שנבנו כזוג.
גובהם עולה על גובה כנסיית הקבר, והקו המחבר ביניהם חוצה את קבר ישו.
עם כיבוש חברון בידי צלאח א-דין ב-1188, הוא שיפץ את מתחם מערת המכפלה, ובנה מינרט בכל צד של החומה ההיקפית של המתחם, בסגנון סורי.
2 מתוך 4 המינרטים הללו שרדו עד ימינו.
המינרט של מסגד אל-מג'דל (אשקלון) נבנה ב-1300, והוא בעל חתך מצולע העושה שימוש בקשתות תלתניות ומחודדות.
גם המינרט ביבנא (יבנה) בעל חתך מצולע, אך יחד עם מסגד הכפר הוא פוצץ ב־9 ביולי 1950 בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום דאז, משה דיין, ורק בסיסו שרד.
בצפת, בירת הממלכה הממלוכית במאה ה-13, נבנה "המסגד האדום" ב-1276 בהוראת הסולטאן ביברס.
מינרט המסגד הגדול בעזה מפורסם בצורתו הריבועית בחלקו התחתון, שהופכת למתומנת בחלקו העליון - צורה האופיינית לאדריכלות הממלוכית בארץ ישראל.
המינרט בנוי מאבן מהמסד ועד הטפחות, ולו ארבעה שלבים ומרפסת תלויה בראשו.
קצה המינרט עשוי עבודת עץ ואריחים, ודורש שיפוץ מתמיד.
המינרט ממוקם על מה ששימש כמפרץ המזרחי ביותר של הכנסייה הצלבנית בעזה.
שלושת האפסיסים החצי עגולים שימשו כבסיס למינרט.
המינרט של המסגד הגדול של שכם נבנה במאה ה-14, ושופץ ב-1641 מחדש.
המינרט נפגע קשה ברעידת אדמה שהתחוללה ב-1927, ונבנה שוב מחדש ב-1935. למינרט בסיס מצולע, גוף מתומן ומרפסת בראשו.
החל מהמאה ה-16, נבנו בארץ מינרטים דקים ו"עפרוניים", עגולים או מצולעים, ולהם 2 או 3 מרפסות.
המינרטים ייצגו את האימפריה העות'מאנית והשלטון המוסלמי בנוף המקומי.
מינרטים אלה היו לרוב צנועים בצורתם, כשלכל מסגד היה מינרט אחד, כך שהמבנה השתלב בנוף הכפר המקומי.
דוגמאות לצריחים כאלה ניתן למצוא ב"מסגדי הים": ביפו, בעכו ובטבריה, וכן במסגד אלאסתקלאל והמסגד הקטן בחיפה.
משנות ה-90 של המאה ה-20, החלה תופעה של החצנת והבלטת המינרט, שכללה את הגבהתו ושינוי צורתו תוך חזרה חלקית לשימוש באלמנטים שאפיינו את האזור בימי הביניים, והמתכתבים עם המסגד הגדול בדמשק המייצג את תפארת העבר האומיי.
דוגמה לכך ניתן לראות במינרט המסגד בטורעאן ובמינרט מסגד ערערה בנגב.
עם זאת, המינרט העות'מאני הוא הדגם הנפוץ ברוב מסגדי הארץ, כפי שרואים לדוגמה במקאם א-נבי סעין בנצרת, במסגד כפר קאסם, במסגד סחנין ובמסגד באקה אל-גרבייה.
דוגמה להכפלת המינרטים ניתן לראות במסגד באבו גוש, המסגד הגדול ביותר בארץ אחרי מסגד אל־אקצא, ובו 4 מינרטים בעלי ראש מוזהב.
המסגד בעל המינרטים הרבים ביותר הוא גם המסגד הגדול בעולם: מסגד הנביא, שנמצא בעיר מדינה שבערב הסעודית, ומתהדר בעשרה מינרטים.
ככל שמסגד מתהדר ביותר מינרטים, עולה חשיבותו הדתית-פוליטית ובולטותו במרחב העיר.
המינרט הגבוה בעולם מתנשא לגובה של 210 מטרים והוא נמצא במסגד השני בגודלו בעולם, מסגד חסן השני, שבעיר קזבלנקה שבמרוקו.
איסור על בניית מינרטים וקריאה מהם
בשנת 2006 התפתח בשווייץ דיון ציבורי ער לגבי בניית מינרטים בשטחה.
מפלגת העם השווייצרית השמרנית השיקה קמפיין תקשורתי רחב היקף שקרא לאסור בניית מינרטים חדשים, בטענה כי אלה מסמלים את שלטון האסלאם וכן כי קיים קשר ישיר בין בנייתם לבין דיכוי נשים, נישואים כפויים, חוסר סובלנות לדתות אחרות, והתאסלמותה הכללית של יבשת אירופה.