tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיחותים החוזרים ונשנים במטבע שנכפו כדי לממן את הסכסוך הובילו לאינפלציה חדה ושיבוש משמעותי של כלכלת פרוסיה (וסקסוניה).
לאחר המלחמה החלה המדינה להשתמש ברשת מחסני התבואה הצבאיים ובמס על התבואה כדי לייצב את מחירי מזון ולהקל על המחסור בתבואה.
פרוסיה הקימה גם מערכת רווחה בסיסית עבור יוצאי צבא עניים ונכים מהמלחמות השלזיות.
צבא פרוסיה סבל מאבדות כבדות במלחמה, עם כ-180,000 הרוגים, ומערך הקצונה שלו נשחק קשות.
לאחר השלום לא היה למדינה הכסף או כוח האדם לבנות מחדש את הצבא לרמתו שלפני המלחמה.
עד 1772 הושב צבא פרוסיה הקבוע ל-190,000 איש, אך מעט מהקצינים היו ותיקי מלחמות שלזיה.
במלחמת ירושת בוואריה (1778–1779) לחמו הפרוסים בצורה גרועה, למרות הובלתו האישית של פרידריך, ולא הצליחו להכריע את הרפובליקה הצרפתית הראשונה בקרבות 1792–1795. ב-1806 הובסו הפרוסים על ידי נפוליאון בונפרטה בקרב ינה-אאורשטדט; רק לאחר סדרת רפורמות בעקבות אסונות 1806–1807 החל כוחה הצבאי של פרוסיה לצמוח מחדש.
המלחמה השאירה את המלוכה ההבסבורגית שקועה בחובות כבדים, וכוחותיה הצבאיים נחלשו מאוד, עם יותר מ-145,000 הרוגים או נעדרים.
אוסטריה לא הצליחה להשיב את שלזיה או להשיג רווחים טריטוריאליים אחרים, אך שמרה על סקסוניה מפני שליטה פרוסית, מה שהאט את צמיחת יריבתה הצפונית החדשה.
צבאה פעל בהחלט בכבוד רב יותר מאשר במלחמת ירושת אוסטריה, מה שנראה כהצדקה לרפורמות המנהליות והצבאיות של מריה תרזה מאז אותה מלחמה.
כך, המלחמה שיקמה במידה רבה את יוקרתה של אוסטריה ושמרה על מעמדה כשחקנית מרכזית במערכת האירופית.
בהסכימו להצביע עבור הארכידוכס יוסף בבחירות האימפריאליות, קיבל פרידריך את המשך עליונות ההבסבורגים באימפריה הרומית הקדושה, אם כי זה היה הרבה פחות ממה שאוסטריה קיוותה לזכות במלחמה.
אישור פרוסיה כמעצמה מדרגה ראשונה והיוקרה המוגברת של מלכה וצבאה היוו איומים ארוכי טווח על ההגמוניה של אוסטריה בגרמניה.
מלחמות שלזיה הבהירו שהמלוכה ההבסבורגית תזדקק לרפורמות מתמשכות אם תרצה לשמור על מעמדה הדומיננטי בפוליטיקה האירופית.
לאחר אכזבת המלחמה השלזית השלישית נטשה מריה תרזה סופית את התקווה להשיב את שלזיה, והתמקדה במקום זאת ברפורמות פנימיות כדי להכין את הממלכה טוב יותר לקונפליקטים עתידיים עם פרוסיה.
ב-1761 יישמה המלוכה ההבסבורגית גופים מנהליים ומכשירי מדיניות מרכזיים חדשים כדי לייעל תהליך מנהלי שהיה לעיתים כאוטי.
שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 ראו מאמצים נמרצים לשיפור גביית מיסים, במיוחד בלומברדיה וארצות השפלה האוסטריות, מה שהוביל לעלייה משמעותית בהכנסות המדינה.
ב-1766 פרסמה הכתר את הקוד המשפטי המשותף הראשון שלה, קודקס תרזיאנוס, במאמץ לאחד את מערכות החוק השונות של הממלכה.
במטרה להגביר את יכולתם של האיכרים לתרום לבסיס המס של המדינה, הוציאה מריה תרזה סדרת צווים קיסריים בין 1771 ל-1778 שמגבילים עבודת כפייה של איכרים בארצותיה הגרמניות והבוהמיות, ובנה המשיך את התהליך עם .
המדינה גם יישמה חינוך יסודי חובה והקימה מערכת בתי ספר ציבוריים חילוניים.
החל מרפורמות תרזיאניות אלה, מאמצים נרחבים למודרניזציה של המלוכה ההבסבורגית בחצי המאה הבאה צמחו מתוך תבוסתה של אוסטריה.
הצאר פיוטר השלישי נתפס כשליט לא יעיל במידה רבה ולא פופולרי.
הוא היה נסיך פרוסי גרמני, ונאמנותו למולדתו המקורית על פני המדינה שירש עוררה את חמתם של נתיניו ושל צבאו.
פיוטר החזיר לפרוסיה שטחים שרוסיה כבשה, והוציא את כוחותיו ממלחמת שבע השנים, ובכך הפך את כל ניצחונותיה האחרונים של רוסיה (ואת המחיר ששילמה עבורם בדם חייליה ובכסף מאוצר המדינה) לחסרי תוחלת.
רבים בצבא הרוסי, וכן אזרחים רוסים וגם הקיסרית יקטרינה עצמה, חששו שאם פיוטר ימשיך בוויתוריו לפרוסיה הדבר יוביל למרד כלל-ארצי ויסכן את יציבות רוסיה.
באביב 1762, בקנוניה עם מאהבה גריגורי אורלוב ואחרים בחצר ובצבא, החלה יקטרינה לתכנן את הדחת בעלה.
עם שחר ב-28 ביוני 1762 צעדה יקטרינה בראש תהלוכה של תומכים אזרחיים וצבאיים אל ארמון החורף, ושם הוכרזה כיורשת הכתר הרוסי בידי הארכיבישוף של נובגורוד.
פיוטר ניסה להימלט באמצעות סירה אל הבסיס הצבאי של קרונשטאדט בקוטלין, בתקווה שהצי יישאר נאמן לו.
ואולם תותחי הצי פתחו באש על סירתו של פיוטר בשתי יריות או שלוש, והוא נהדף בחזרה אל החוף, כאשר המפקד הכריז כי פיוטר אינו מוכר עוד כקיסר וכי רוסיה נשלטת בידי הקיסרית יקטרינה.
תושבי סנקט פטרבורג, שנמשכו אל החוף עקב ההדים החזקים של התותחים, התחמשו גם הם במקלות ובאבנים כדי למנוע ממנו לשוב אל עיר הבירה.
עשרים וארבע שעות לאחר מכן, לאחר שנודע לו כי הסנאט, הצבא והצי נשבעו אמונים ליקטרינה, ובעזרת שני שומרים שפיוטר התכוון להעניש, הוא נעצר ואולץ לוותר על הכתר ב-9 ביולי 1762.
זמן קצר לאחר מכן הועבר לרופשא, שם מת בהמשך.
מסתורין רב אפף את מותו.
הסיבה הרשמית, לאחר נתיחה שלאחר המוות, הייתה התקף חמור של קוליק טחורי ושבץ, בעוד אחרים טוענים כי נרצח.
לפי עדויות אחרות, לאחר ארוחת צהריים ניסו שוביו של פיוטר לחנוק אותו באמצעות מזרן, אך הוא הצליח להיחלץ.
בעקבות זאת חנקו אותו שוביו למוות באמצעות צעיף.
הוא נקבר ב-3 באוגוסט 1762 במנזר אלכסנדר נבסקי, סנקט פטרבורג.
המלט , ממחזותיו המפורסמים והמצוטטים ביותר של ויליאם שייקספיר, ולדעת רבים, הטרגדיה הטובה ביותר שלו.
המחזה נכתב בזמן לא ידוע בין 1600 לקיץ 1602. המלט נחשב לאחת הטרגדיות החזקות והמשפיעות ביותר בשפה האנגלית, עם סיפור שמאפשר "סיפורים מחדש והתאמות כמעט אינסופיים" על ידי אחרים.
הוא נחשב באופן נרחב לאחד המחזות הגדולים בכל הזמנים וגרר התייחסויות רבות מצד הוגים ויוצרים.
זהו מחזהו הארוך ביותר של שייקספיר, ובמקור האנגלי 4,042 שורות ו-29,551 מילים.
המחזה מתאר את קורותיו של המלט, נסיך דנמרק, שאביו (שגם שמו היה המלט) מת לפתע, ואמו גרטרוד נישאת לדודו קלאודיוס.
בתחילת המחזה רוחו של אביו המת מופיעה למולו, מספרת שנרצח על ידי קלאודיוס, ומצווה על המלט לנקום את מותו בכך שיהרוג את דודו.
מכאן ואילך המלט מתלבט מה לעשות, התלבטות הנמשכת כל המחזה עד סופו הטרגי.
הימנעותו של המלט מלבצע את המשימה שהוטלה עליו גוררת את הירצחו בשגגה של יועץ המלך פולוניוס, וכך את שגעונה של אופליה ואת ספק מותה-ספק התאבדותה.
היא מביאה את מותם של חבריו הבוגדניים של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן.
בסיומו של המחזה בא המוות על כל הדמויות המרכזיות, כיישום של עקרונות הטרגדיה השייקספירית, בה חטא גורר חטא, עד לאבדון מוחלט.
המחזה נפתח כשהמלט, בנו של המלך המנוח, אחיינו של המלך הנוכחי ובן המלכה שב לארמון המלכות אלסינור מלימודיו באוניברסיטה, מלווה בחברו הוראציו.
הוא שומע משומרי הארמון על רוח מסתורית בדמות אביו המופיעה בלילות, ויוצא לבדוק, כשברקע נשמעות הכנות צבאיות כצעד זהירות מפני תקיפה צפויה של מלך נורווגיה פורטינברס הרוצה לנקום את תבוסת ומות אביו (פורטינברס האב) בדו-קרב בידי המלט האב.
המלט פוגש את רוחו של אביו, שאומר לו שהוא נרצח על ידי דודו קלאודיוס, שנשא את אמו גרטרוד לאישה.
המלט המשכיל אינו ממהר להאמין לרוח, וההתלבטות מתחילה.
המלט מחזר אחרי אופליה, בתו של פולוניוס שר החצר.
אביה פולוניוס ואחיה לארטס מזהירים את אופליה מפני קשר קרוב מדי עם המלט.
כדי להסתיר את סערת הנפש בה הוא נמצא מעמיד המלט פני משוגע, ודודו המלך שולח את פולוניוס להתחקות אחרי המלט כדי למצוא אם שגעונו הוא אמיתי או העמדת פנים.
פולוניוס מניח שההתבודדות והשגעון של המלט הם כתוצאה מההתרגשות וההתאהבות באופליה.
הוא מודאג מהאבל הכבד של המלט והתנהגותו המשונה ושולח את חבריו של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן לגלות את הסיבה להתנהגותו.
המלט מגלה מהר שהם באו לרגל אחריו.
קלאודיוס ויועצו פולוניוס משכנעים את אופליה לדבר עם המלט, בזמן שהם מצותתים לשיחתם בסתר.
אופליה מחזירה להמלט את כל המתנות שנתן לה, והוא בתמורה מודיע לה על הפסקת הקשר ביניהם בשורה הידועה "אל המנזר לכי!".
המלט פוגש בארמון חבורת שחקנים והוא חושב על רעיון לבדוק את מהימנותה של רוחו של אביו – לעשות הצגה על אדם שהורג את אחיו המלך כדי לקבל את כיסא המלכות כדי לראות את תגובתו של קלאודיוס.
במהלך המחזה קלאודיוס יוצא מהחדר בפתאומיות והמלט רואה בתגובה זו הוכחה שהוא הרג את אביו.
המלכה מזמינה את המלט לשיחה.
בדרך המלט רואה את קלאודיוס מתוודה על פשעו.
המלט לא הורג אותו, כיוון שהוא חושב שאם יהרוג אותו לאחר התפילה כשנפשו מטוהרת, יעלה קלאודיוס לגן העדן, והמלט לא רוצה בכך.
המלט מתווכח עם אמו המלכה גרטרוד, בזמן שפולוניוס מתחבא מאחורי שטיח קיר ומצותת.
פולוניוס מאמין שהשגעון של המלט הוא אמיתי, נבהל מהמחשבה שהמלט רוצה להרוג את המלכה, ומנסה לצאת מתוך השטיח.
המלט חושב שזה קלאודיוס מתחבא ודוקר את פולוניוס למוות דרך השטיח.
כשהוא מבין שהרג את פולוניוס אביה של אופליה ולא את קלאודיוס הוא מלא חרטה.
קלאודיוס מבין שהמלט יודע את האמת, ומחליט לחסל אותו באופן כזה, שהמלכה לא תדע שהוא מאחרי המזימה.
הוא שולח את המלט לאנגליה בתואנה של הרחקתו משערוריית פולוניוס והרגעת הרוחות.
הוא מצרף להמלט מלווים, רוזנקרנץ וגילדנשטרן.
בידיהם הוא מפקיד מכתב חתום בחותם המלך, המיועד למלך אנגליה, ובו הוראה להרוג את המלט באופן מיידי ללא משפט וללא כליאה.
בזמן ההפלגה המלט פותח בסתר את המכתב ומגלה את המזימה נגדו.
לכן הוא כותב מכתב חדש, המורה להרוג מיידית את רוזנקרנץ וגילדנשטרן, חותם בחותם המלך אשר ברשותו ומחזיר את המכתב למקומו.
בהמשך הספינה הדנית מותקפת על ידי שודדי-ים.
המלט מנצל את ההזדמנות ועובר לספינת השודדים, אשר נוהגים בו בכבוד ומביאים אותו חזרה לדנמרק.
באלסינור אופליה מאבדת את שפיותה בגלל מות אביה, פולוניוס.
אחיה לארטס חוזר מצרפת מלא חימה ושאיפת נקם על רצח אביו.
הוא חושב שהמלך אחראי לרצח.
בנוסף, הוא המום למראה אופליה, אחותו, המשוטטת בארמון כסהרורית ופולטת דברים חסרי פשר.
קלאודיוס המלך ממהר להעמיד את לארטס על טעותו, ומבהיר לו כי רוצח אביו הוא המלט.
הוא מנצל את זעמו של לארטס כדי לרקום תוכנית חדשה לחסל את המלט ומשכנע אותו שהמלט לבדו אחראי לאסונות.
בהמשך מגיעות החדשות שהמלט נמלט – סיפור שמתפשט שהספינה שלו הותקפה על ידי פיראטים בדרך לאנגליה והוא חזר לדנמרק.
קלאודיוס משכנע את לארטס לצאת לדו-קרב (תחרות סיף) מול המלט.
הם מחליטים לשים רעל בקצה של חרבו של לארטס כך שאפילו שריטה קטנה תוביל למוות.
קלאודיוס לא בטוח שהמלט הסיף המוכשר יספוג אפילו שריטה בדו-קרב, ומתכנן להציע להמלט יין עם רעל למקרה שתוכנית הדו-קרב תיכשל.
המלכה נכנסת להודיע שאופליה טבעה.
המלט מגיע לדנמרק בדיוק לבית הקברות של אלסינור, בו שני חופרי קברים, מכינים את הקבר של אופליה.
הם מתווכחים על אופי מותה של הנקברת: למרות שהיא מקבלת קבורה נוצרית, הם חושבים שהיא התאבדה, וקיבלה קבורה נוצרית כיוון שהיא קרובה למשפחת המלוכה.
כשמתחילה הלוויה המלט והורציו מסתתרים, ורואים ממחבואם תהלוכת לוויה מכובדת, עם משפחת המלוכה ולארטס.
המלט מבין לתדהמתו שהנפטרת היא אופליה.
לארטס נושא דברי פרידה וברוב צערו קופץ לתוך בור הקבר הפתוח.
בראותו זאת, המלט יוצא ממחבואו וקופץ אף הוא לתוך הבור.
לארטס מתנפל עליו להורגו והשניים מתגוששים עד שאנשי הארמון מפרידים ביניהם ומוציאים אותם מתוך הקבר.
אז, על פי הקבר, מכריז המלט כי אהב את אופליה ואהבתו אליה עולה על אהבה של "ריבוא אחים".
הוא ממשיך לשפוך כעס ולעג על לארטס, והמלכה אומרת שזה הטירוף אשר מדבר מגרונו.
אז אומר המלט ללארטס שאינו יודע למה הוא מתנכל לו.
הוא, המלט, תמיד אהב את לארטס, אבל אם נגזר עליהם להיות אויבים, לו יהי כן.
המלך מזכיר בחשאי ללארטס את תוכניתם לחסל את המלט בדו-קרב של סיוף.
מאוחר יותר באותו יום, המלט מספר להורציו איך הוא ברח ושרוזנקרנץ וגילדנשטרן נשלחו למותם.
החצרן אוסריק מפריע כדי להזמין את המלט להתחרות בסיף עם לארטס.
למרות אזהרות מהורציו, המלט מסכים והקרב מתחיל.
אחרי מס' סיבובים גרטרוד מרימה כוסית לחיי המלט.
המלט לא רוצה לשתות, וקלאודיוס מזהיר את גרטרוד לא לשתות, כיוון שזו הכוס עם היין המורעל שהוא הכין עבור המלט.
גרטרוד שותה יין מהכוס עם הרעל.
בקרב לארטס תוקף ודוקר את המלט עם הלהב המורעל.
במהלך הקרב המלט משיג את חרבו המורעלת של לארטס ומשתמש בה נגדו, ופוצע את לארטס.
פתאום גרטרוד נופלת ובעודה גוססת היא מודיעה שהיא הורעלה.
ברגעיו האחרונים, לארטס משלים עם המלט ומגלה לו את תוכניתו של קלאודיוס.
המלט דוקר את קלאודיוס עם החרב המורעלת ומכריח אותו לשתות גם הוא מהכוס המורעלת.
המלט מבקש מהורציו לספר את סיפורו כי הוא היחיד שנשאר בחיים ויוכל לתת הסבר מלא - ומאחר ולא נשאר אף נצר לשושלת המלוכה מבקש להכתיר את פורטינברס.
כשפורטינברס מגיע הוא מוצא את כולם מתים: גרטרוד, קלאודיוס, לארטס והמלט.
הורציוס מבקש רשות לספר את סיפורו של המלט, ופורטינברס לוקח את גופותיהם ויוצא למסע קבורה.
המלט, או אמלת', היה נסיך דני אגדי, שהרפתקאותיו תועדו על ידי סאקסו גרמטיקוס ב"גסטה דנורום" בערך בשנת 1200 לספירה.
פרנסואה דה בלפורס אימץ את סיפורו של סאקסו ב"היסטורי טרג'יק" שלו (1570).
אך כנראה שהמקור העיקרי של שייקספיר הוא מחזה מוקדם יותר שעסק בהמלט (המכונה גם אור-המלט), שמיוחס לתומאס קיד וידוע כי הוא שהכניס את רוח הרפאים לסיפור.
אך יש חוקרים שחושבים כי ייתכן והאור-המלט נכתב על ידי שייקספיר עצמו.
ייתכן כי שייקספיר גם אימץ אלמנטים אחרים ממחזה אחר של קיד, הטרגדיה הספרדית.
המלט הוא אחת מהדמויות הנידונות ביותר בעולם הדרמה ואולי אף בכל הספרות המערבית.
אף כי כולם מסכימים כי הוא אחת מיצירותיו הגדולות ביותר של שייקספיר, המבקרים חולקים ביניהם על המוטיבציות הפנימיות והפסיכולוגיה של דמות זו.
יחסיו עם הדמויות השונות בסיפור, כולל אביו, דודו קלאודיוס, אמו גרטרוד ואופליה אהובתו, כולם נידונו מנקודות מבט שונות ומגוונות, וכן על פי תאוריות פסיכולוגיות מודרניות.
מבקרים רבים: ג'ונסון, הרדר, גתה, שלגל, הגל, קולרידג', למב, הזליט, גרווינוס, טורגנייב, ברנדס, דאודן, ניטשה, פרויד, איי.
ברדלי, קווילר-קאוץ', אדוארד צ'יימברס, דובר וילסון, ת"ס אליוט, ברנרד גרבנייר, אסימוב, ואחרים, - כתבו עליו מאמרים או ספרים, כל אחד ותובנותיו המיוחדות.
מלבד היותו אחת הדמויות התובעניות ביותר של שייקספיר (מעל 1400 שורות), המלט גם האינטרוספקטיבי ביותר.
לשחקנים תמיד היה קושי רב עם תפקיד זה, ואפשר לומר כי הופעה אחת תופסת רק היבטים מסוימים של הדמות.
סיכום העלילה לעיל מציג את ההבנה הפשוטה ביותר של המלט, כאדם שתר אחר האמת על מנת להיות בטוח שהצדק עמו כשהוא נוקם את נקמת רוחו של אביו.
הדעה הסטנדרטית ביותר היא כי המלט הוא לא אדם החלטי ביותר.
סרט משנת 1948, שבו שיחק לורנס אוליבייה בדמות הראשית, מוקדם באמירה: "זהו סיפורו של אדם שלא היה מסוגל להחליט".
הססנות זו מתחדדת לנוכח ההחלטיות של לארטס, בנו של פולוניוס, שאינו מתעכב לרגע בבואו לנקום את מות אביו.
אחרים רואים את המלט כאדם, שמוטל עליו לבצע דבר, שהוא יודע ומרגיש כי הוא חייב לעשות, למרות חוסר רצונו העז.
בראייה זו, כל נסיונותיו לשכנע את עצמו באשמתו של המלך קלאודיוס וחוסר המעש שלו עצמו, כשיכול היה לפעול, הם ראיות לחוסר רצון, והמלט כועס על עצמו שאינו יכול לבצע את משימתו.
אחרים רואים את בניתוחים של המלט את מצבו כמאבק עמוק ואקזיסטנציאלי בהרבה, שעוסק לא בנקמה המקומית אלא במצב האנושי בכללו.
ראייה אחרת של המלט, שאייזק אסימוב מצדד בה ב"מדריך לשייקספיר" שלו, טוענת, כי אין לייחס את מעשיו לחוסר החלטה אלא למוטיבציות מרובות מדי: רצונו לנקום על הרעה שנעשתה לאביו, יחד עם האמביציה שלו לעלות לכס השלטון.
הטעות הטרגית שהמלט עושה, בעיניו של אסימוב, היא הרצון חובק-הכל שקלאודיוס לא רק ימות אלא גם יקולל, דבר שמונע ממנו להרוג את קלאודיוס ברגע המתאים.
בניתוחו של פרויד את דמותו של המלט, טוען פרויד שהיסוסו של המלט במשך כל המחזה לרצוח את דודו נובעת מהעובדה שהדוד עשה בפועל את מה שהמלט עצמו חלם עליו.
לפי פרויד, כל אדם נולד עם תסביך אדיפוס - רצון תת-הכרתי לרצוח את אביו ולבעול את אמו.
גם להמלט, כמו לכל אדם היה הרצון הזה, אותו הוא לא העז להוציא אל הפועל (כמו כולם).
כאשר הדוד ביצע את מה שהמלט לא היה מסוגל לבצע, לא היה המלט יכול לנקום את מות אביו בצורה טהורה, כיוון שלו עצמו היה רצון תת-הכרתי זהה לזה של דודו.
יש גם דיון נרחב בשאלה, האם המלט אכן זכה לביקור מרוחו של אביו או שהוא פשוט היה סכיזופרן.
הרבה מהתנהגותו של המלט מביאה להטלת ספק בבריאות נפשו.
המבוכה והמתח הנפשי שבהם הוא שרוי לאחר מותו המשונה של אביו בהחלט יכלו להביא אותו להתמוטטות עצבים.
בנוסף לשורות המופיעות למעלה, שהן הציטוט הידוע ביותר מהמלט ובין השורות המצוטטות ביותר בתיאטרון בכלל אשר נפתחות במילים "להיות או לא להיות", המחזה מכיל שורות רבות שזכו להיות מצוטטות.
אחד הקטעים המצוטטים ביותר הוא הקטע בו שולח פולוניוס בנו לארטס לפריז ומשיא לו עצות רבות:
כן זכה לציטוטים רבים הקטע בו מדריך המלט את להקת השחקנים החובבים לפני הופעתם בפני המלך.
בקטע זה פורש שקספיר מקצת ממשנתו כבמאי, תוך העברת ביקורת על אופן המשחק שהיה מקובל בתיאטראות רבים בתקופה:
המחזה המלט נחשב לאחת הטרגדיות הגדולות והמשפיעות ביותר בשפה האנגלית, והשפעתו חוצה תחומים רבים בתרבות.
סיפור נקמתו של הנסיך מדנמרק, ההתלבטויות הפילוסופיות על חיים ומוות, והדמויות הסבוכות שבו, שימשו השראה ליצירות רבות: בקולנוע, בתיאטרון (עיבודים ישירים, מחזות מודרניים וסאטיריים כגון), מוזיקה ושירים (השראות יצירתיות משירה קלאסית ועד פופ מודרני), ואמנות חזותית (ציורי אופליה, סצנות המלט עם הגולגולת ועוד).
השפעתו של המחזה ניכרת גם בפילוסופיה, פסיכולוגיה וניתוחים ספרותיים, והוא נלמד ומשמש מקור להשראה ולמחקר עד היום.
העיבוד הראשון של המחזה לסרט קולנוע היה ב-1900, בסרט צרפתי קצר בשם "Le Duel d'Hamlet" בכיכובה של שרה ברנאר בתפקיד המלט.
המלט (סרט, 1913) – סרט אילם בריטי משנת 1913 עם ג'ונסטון פורבס-רוברטסון בתפקיד הראשי.
המלט (סרט, 1948) – עיבוד משנת 1948 - הנאמן למחזה, לפי הדיאלוגים המקוריים.
המלט (סרט, 1969) – עיבוד קולנועי מ-1969 בבימויו של טוני ריצ'רדסון.
המלט (סרט, 1990) – עיבוד קולנועי מ-1990 של פרנקו זפירלי בכיכובו של מל גיבסון.
המלט (סרט, 1996) – עיבוד משנת 1996 בבימויו ובכיכובו של קנת בראנה.
המלט (סרט, 2000) – עיבוד משנת 2000 - המתרחש בניו יורק לפי הדיאלוגים מקוריים.
מספר פרודיות על המחזה נעשו בתוכנית "רחוב סומסום" שבהם קטע של אלמו עם השחקן מל גיבסון בתפקיד המלט.
בסדרה "קרובים קרובים" עושה חנה (חנה מרון) פרודיה למונולוג של המלט עם חציל.
בתוכנית הקומדי סטור נעשה מערכון שבו יש שחקן שמגלם את המלט (רובי דואניאס) עומד על סולם כאשר הבמאי שלו (אסף אשתר) מבקש ממנו לרדת עוד קצת (גם מהסולם וגם ברמת ההצגה).
הרומן "קליפת אגוז" מאת איאן מקיואן, שעלילתו מתרחשת בלונדון של המאה ה-21, שואב השראה מסיפור "המלט".
המספר ברומן הוא עובר המספר על התוכנית של אמו, טרודי, ודודו, קלוד, לרצוח את אביו, על מנת לרשת את ביתו של האב, שבו הם מתגוררים.
בתוכנית הסאטירה "היכל התרבות", שבו היה מערכון בנושא "גימיקים בהצגות תיאטרון על מנת למשוך קהל", היה קטע של המלט שהוצג כתוכנית מציאות, כשאת המלט עצמו גילם ציון ברוך.
הנובלה "הַמֶּלֶט", מאת אסף גברון, נכתב כגרסה מודררנית למחזה העתיק, ורומז לה בשמה.
התרגום הראשון שנעשה מהמלט לעברית נערך ב-1838, בספר "חקירת האמת" מאת הסופר המשכילי יוצא למברג , שהתגורר בלונדון.
היה זה תרגום של המונולוג "להיות או לא להיות", הישר מן האנגלית, אותו פתח ב.
קטעים אחרים מהמחזה, בעיקר המונולוג, הוסיפו להיות מתורגמים כפרקים קצרים ביצירותיהם של כותבים עבריים אחרים.
מהדורה שלמה נערכה לראשונה על ידי ח"י בורנשטיין: היא התפרסמה בהמשכים ב"הצפירה" ב-1900 ו-1901, אך יצאה בשלמותה רק ב-1926. תרגומים מלאים נוספים בוצעו על ידי שלום צבי דוידוביץ (הוצאת תרשיש) ב-1942, אברהם שלונסקי (ספרית פועלים) ב-1948, ט.
כרמי (הוצאת דביר), אהרן קומם (הוצאת אור-עם, 2001), ישראל אפרת (הוצאת עוגן), פרץ סמולנסקין, י"ל גורדון, ודורי פרנס.
המחזה עלה לראשונה בארץ ישראל בעברית בשנת 1946 בתרגומו של שלונסקי בתיאטרון "הבימה" כשבתפקיד המלט מי שכונה לימים "המלט העברי הראשון", חתן פרס ישראל, שמעון פינקל.
במהלך השנים עלו בתיארטאות עשרות הפקות למחזה.
בין המוכרות שבהן: הפקת תיאטרון הקאמרי בכיכוב איתי טיראן שביים עמרי ניצן והיה תפקיד הפריצה של טיראן.
הפקה ייחודית נוספת עלתה בשנת 2022 בתיאטרון בית ליסין בכיכוב אסף יונש בבימוי יאיר שרמן.
המלחת מי תהום היא תופעה שבה חודרים מים מלוחים או מליחים לתוך אקוויפר של מים מתוקים, באופן שגורם להגדלת המליחות שלהם.
התופעה יכולה להתרחש בנסיבות שונות של מפגש בין גופי מים השונים זה מזה בהרכבם:
שאיבת יתר מאקוויפר מים מתוקים הנמצא בסמוך לחוף הים, ועקב כך שינוי הפרשי הלחצים בינו לבין אקוויפר תת-ימי מלוח.
הקטנת עומד המים המתוקים גורמת לחדירת מים מלוחים דרך הפן הביני לתוך האקוויפר היבשתי.
הדבר יכול לקרות כאשר מפלס מי התהום יורד מתחת לגובה פני הים, אולם ייתכן גם כאשר המפלס גבוה מפני הים, אך נוצר תת-לחץ מקומי עקב שאיבת יתר, וזה מאפשר חדירת מים מלוחים כלפי מעלה, לתוך האקוויפר היבשתי.
בחתך של הפן הביני במקום כזה מתקבלת צורה דמוית חרוט, המכונה "חרוט יניקה", דרכו "נשאבים" המים המלוחים כלפי מעלה.
חדירת מים מלוחים מאקוויפר כלוא הנמצא מתחת לאקוויפר מים מתוקים, דרך סדקים בסלע.
תופעה זו יכולה לקרות באופן טבעי בעקבות תנודות טקטוניות בעומק האדמה, אך גם בעקבות שאיבת יתר מקומית המשנה את הפרשי הלחצים בין האקוויפרים: אם במצב הטבעי עומד המים באקוויפר העליון מנע חדירת מים מלוחים מהאקוויפר התחתון, הרי שבעקבות שאיבת יתר יכול להיווצר חרוט יניקה המושך אליו מים מלוחים כלפי מעלה.
במקווי מים רדודים, כגון בריכות דגים, בריכות חימצון וכדומה, עולה מליחות המים עקב התאיידות.
אם מקווה כזה מחלחל דרך סדקים בקרקע לתוך אקוויפר הנמצא מתחתיו, תיתכן המלחת המים באקוויפר.
בשדות מושקים באקלים חם, גורמת התאיידות מי ההשקיה לאורך זמן להמלחת הקרקע.
כאשר מליחות הקרקע מגיעה לרמה שבה היא פוגעת בגידולים החקלאיים, יש הנוהגים לשטוף אותה בכמויות מים גדולות, ואז נשטפים המלחים מפני השטח לעומק, אל תוך מי התהום.
בישראל תועדו כמה וכמה מקרים של המלחת מי תהום מסיבות אלו, מרביתם באזורים שונים של אקוויפר החוף ובערבה.
בחלקם אף גרמה ההמלחה להפסקת השאיבה מבארות.
המלך ארתור הוא גיבור מספר אגדות אנגליות מימי הביניים.
כמה היסטוריונים סוברים שאגדות המלך ארתור מבוססות על דמות אמיתית של מלך או מצביא בעל שם דומה, שפעל בבריטניה לאחר נסיגת הרומאים ממנה, בתחילת המאה ה-5 לספירה.
האיים הבריטיים נשלטו על ידי האימפריה הרומית מתחילת המאה הראשונה לספירה ועד שנת 410. כאשר האימפריה הנחלשת משכה את לגיונותיה כדי להגן על איטליה.
לאחר שרומא נבזזה ונשדדה על ידי הויזיגותים, לא אפשרו מצבה של האימפריה וההתקפות על גבולותיה, לשלוח צבא חזרה לאיים הבריטיים.
כך התאפשר לשבטים גרמאניים לפלוש לאיים.
הסקסונים, היוטים והאנגלים התנחלו באזורי החוף המזרחיים, והתנגשו עם האוכלוסייה קלטית והבריטית-רומית שהוסיפה לשלוט במערב.
קיימות מספר גרסאות למיתוס של המלך ארתור.
הגרסה הקנונית של המיתוס נכתבה במאה ה-15 (סוף ימי הביניים) על ידי סר תומאס מלורי שאיגד את הרומנסות על המלך ארתור ואבירי השולחן העגול לידי ספר המתאר את חייו מעלילות הוריו עד ליום מותו.
חלק מהמיתוסים סביב ארתור הם אנכרוניסטים, מכיוון שמסדרי אבירים התקיימו בפועל רק מאות שנים לאחר הזמן המיוחס לסיפורי ארתור.
גרסתו של מלורי היא כיום הנוסח הקנוני והמקובל של המיתוס.
ארתור הוא בנם הממזר של אותר פנדרגון ואיגריין.
אותר היה אחד האריסטוקרטים החזקים בבריטניה (אלביון) הבתר-רומאית, לכן בחר בו הקוסם מרלין כמלך שינסה לאחדה ואף נתן בידו את אקסקליבר - חרב המלכים.
בעצת מרלין, חתם אותר על הסכם שלום עם יריבו העיקרי, צעד שהיה הכרחי בדרך לאיחוד בריטניה.
במסיבת השלום, התאהב אותר באשתו של יריבו, איגריין.
הוא לא הצליח להתגבר על יצרו והתחנן למרלין שיעזור לו לממש את תאוותו.
מרלין, שראה בהתנהגות זו של אותר הוכחה לכך שאינו כשיר להיות מלך, החליט להיענות לבקשתו ולתלות את תקוותיו ביורשו, לכן התנה את עזרתו לאותר בכך שיקבל לידיו את בנו הבכור.
אותר הסכים לעסקה ובאמצעות כישוף חדר לטירת טינטאג'ל, טירתו של יריבו ושכב עם איגריין לעיני מורגן הקטנה, בתה מבעלה החוקי.
ביום היוולדו נלקח ארתור על ידי מרלין ונמסר לאביר בשם הקטור, כדי שיגדל בבטחה ויזכה לחינוך נאות.
אותר לא שרד זמן רב: מעשה בגידתו הביא לשבירת הסכם השלום והבריטים והאנגלו-סקסונים נקלעו שוב לסכסוך דמים פנימי.
אותר נהרג במהלך אחד הקרבות, ומאחר שלא רצה לאבד את חרבו אקסקליבר לידי אציל אחר, נעץ אותה בחוזקה בסלע.
על פי גרסה נוספת אביו של ארתור היה האחרון בשושלתו של יוליוס קיסר.
לאחר שנפלה האימפריה הרומית, הגיע אביו של ארתור לבריטניה ושחרר אותה.
לאחר קרב עקוב מדם החליט האב לשים קץ למלחמות והשליך את חרבו, אשר לימים נקראה החרב אקסקליבר.
לאחר שגדל ארתור מצא את החרב התקועה באבן, שחרר אותה ועמד בראש אבירי השולחן העגול.
כאשר נקראו האביר הקטור ושאר אבירי בריטניה בחג המולד ללונדון, הקטור לקח איתו את בנו סר קיי ואת ארתור.
בחג המולד נערך טורניר שסר קיי היה אמור להשתתף בו, אך סר קיי שכח את חרבו בבית.
ארתור, שהיה נושא כליו, רכב חזרה על מנת להביא את החרב וכאשר הגיע מצא את הבית נעול.
ארתור תהה מה יעשה ונזכר בחרב שבאבן.
החרב שבאבן הייתה לפלא העיר כאשר הופיעה לפתע בכנסייה ועליה היה כתוב "מי שיחלץ חרב זו מן האבן הוא המלך האמיתי של בריטניה כולה".
הרבה אבירים ניסו לחלץ את החרב אך כשלו.
ארתור יצא לכיוון הכנסייה, משך בחרב וחילצה בקלות, ורכב בחזרה לסר קיי.
הקטור ובנו לא הבחינו באמת המדהימה, אך המילים שכתובות על האבן היו אמת.
בחג השבועות הוכתר ארתור למלך ולאביר ונשבע למלוך בצדק כל ימיו.
ארתור נמשח בטקס דרואידי עתיק בידי מרלין.
בטקס זה נקשר אונו של המלך בפריון האדמה.
על ארתור היה להילחם בקרבות רבים על מנת לבסס את ממלכתו.
באחת מהמלחמות בעת שטייל במסדרונות הארמון של האציל קמילארד, שמע נגינה על נבל ששבתה את ליבו.
ארתור הלך בעקבות המנגינה ופגש את בתו של האציל, גווינביר, והתאהב בנגנית המוכשרת היפה והעצובה.
כאשר הגיע זמנו לשאת אישה בחר בגווינביר.
מרלין ניסה להניא אותו מכך בטענה שהשידוך הזה ימיט עליו אסון, אך ארתור התעקש.
אביה של גווינביר היה מאושר ונתן לארתור לא רק את בתו אלא גם 100 אבירים לשרתו ואת השולחן העגול הגדול.
אל האבירים האלו הצטרף האביר לנסלוט, אשר מובא בעקבות התגלות שחווה מרלין, המורה לו ללכת לבית באחד הכפרים ולהביא משם את האציל החי שם שהוא הראוי ביותר לשרת את ארתור.
מרלין הולך אל הבית, אשר הוא ביתו של לנסלוט ומשפחתו ולוקח איתו את לנסלוט, מבלי לדעת שכוונת ההתגלות הייתה שייקח את בנו התינוק, גלהאד.
לחתונתם של גווינביר וארתור מופיעות שלוש נשים.
מרלין אומר לארתור שהנשים האלה הן אחיותיו, והאמצעית שחורת השיער היא מורגן לה פיי, אשר רוקמת בלבה תוכניות נקמה כלפי ארתור בגין חטאי אביו כלפי משפחתה.
על אף אזהרותיו של מרלין ועל אף אהבתו לגווינביר, הוא נמשך למורגן ושוכב איתה.
כשמרלין שומע על כך הוא אומר לו שמורגן הרה ממנו והבן שיוולד להם, מורדרד עתיד להסב לו צער.
השולחן העגול היה יוזמה של ארתור להקמת חוג אבירים שהתחייבו לשרת את ארתור ולהילחם למען הצדק ולהיות אדיבים.
האבירים התכנסו באולם הראשי סביב שולחן גדול ועגול (שבו אין ראש וכולם שווים).
אבירים רבים וטובים ישבו סביב השולחן העגול, אך האביר שהיה האהוב ביותר על ארתור היה לנסלוט איש האגם שאיש לא הצליח לגבור עליו בדו-קרב.
אחד מהסיפורים הידועים על עלילותיהם של אבירי המלך ארתור היה החיפוש אחר הגביע הקדוש.
לפי הפרשנות הנוצרית המסורתית זהו הגביע שממנו שתה ישו בסעודה האחרונה ועל פי האגדה הגביע הובא לבריטניה בידי יוסף הרמתי.
אחוות השולחן העגול התרופפה כאשר יצאו אבירים לחפש אחר הגביע ורבים מהם מתו במהלך החיפוש.
בסופו של דבר מצא גלהאד (לפי גרסאות אחרות: פרסיבל) את הגביע והשקה בו את ארתור על מנת לחדש את אונו.
לפי הגרסה המקובלת של המיתוס, גווינביר וארתור היו מתוסכלים מכישלונם להעמיד יורש למלך, ובעוד שארתור ישב בטירתו וביצע בעיקר עבודה מנהלתית חשובה אך אפורה להבטחת הסדר והשלום בממלכתו, האביר לנסלוט, שאף התמנה לאבירה של גווינביר, ביצע מעשי גבורה מרהיבים שכבשו את לבה של גווינביר.
בסופו של דבר השניים לא יכלו לעמוד בפני תשוקתם ומימשו אותה בהסתר ביער.
לפי גרסה אחרת הדבר קרה כאשר ארתור יצא למסע צלב ממושך.
ארתור גילה את מעשה הבגידה ומרוב כעס נעץ את אקסקליבר באדמה וגירש את לנסלוט מממלכתו.
ארתור שקע בדיכאון והארץ קמלה איתו.
לפי גרסה אחרת, תככיהם של אחייני ארתור סר אגרביין וסר מורדרד הרשע הביאו את קץ שלטונו של ארתור בכך שגילו או המציאו את סיפור אהבתם האסורה של גווינביר ולנסלוט, והביאו את ארתור ולנסלוט למלחמה ביניהם, מלחמה שנהרגו בה רבים מאבירי השולחן העגול.
קיים גם נוסח "רחב" לגרסה הזו, לפיו ארתור בוחר להעלים עין מבגידתם של גווינביר ולנסלוט.
מורדרד מתגרה בו וטוען שאילו היה מדובר בפשוטי העם, היה דינם מיתה וכי גווינביר ולנסלוט ניצלים מגורל זה רק משום מעמדם, מה שמנוגד לחוקה שארתור עצמו הכתיב, הקובעת משפט שווה לאצילים ולפשוטי העם.
בלית ברירה ארתור מורה על הוצאתה להורג של גווינביר, אולם מאפשר ללנסלוט, שמצליח להימלט, להציל אותה, ומורדרד טוען לתחבולה מצד ארתור ומשתמש בכך כעילה לצאת נגדו למלחמה.
לפי גרסה נוספת אשת לנסלוט, איליין מאסטולאט (שנקראת גם "איליין הלבנה") שנותרה בביתם בכפר, שם נודע לה על הבגידה, התאבדה, כשהיא מניחה לגופתה להסחף בנהר בתוך סירה, כשבידה פרח השושן ובידה האחרת מכתב פרידה, וכך היא צפה אל ארמונו בקמלוט.
הסירה הגיעה עד לארמון של ארתור ואבירי השולחן העגול וכך נודע דבר הבגידה.
את מצב נפל זה ניצלו מורגן לה פיי ובנה מורדרד על מנת לכבוש את השלטון.
מורדרד ניסה למלוך בעצמו במקום ארתור ואף להתחתן עם גווינביר, אך ארתור ליכד סביבו את מעט האבירים שנשארו ויצא לקרב האחרון שבו נהרגו מרבית האבירים (בחלק מהגרסאות, בשלב זה, שבים לנסלוט וחלק מתומכיו ללחום לצד ארתור).
ארתור בעצמו נפצע קשה כאשר מורדרד דקר אותו בחנית, אך הספיק לשפד את מורדרד ולחדור את שריונו הקסום באמצעות החרב אקסקליבר.
הפרחים הפסיקו לפרוח והארץ כולה התכסתה בחורף תמידי, עד לחזרתו של גלהאד, בנו של לנסלוט, שמשיב את האביב.
ארתור הגוסס הגיע לכנסייה קטנה שהייתה על חוף הים והשליך את חרבו למים.
האגדה מספרת ששלוש מלכות הובילו את ארתור על פני המים מאבלון אל גן עדן וכי פצעיו עשויים להרפא.
המילים שהיו אמורות להיחרט על מצבתו הן - "פה נח ארתור, המלך שהיה והמלך שיהיה" .
כאשר תזדקק בריטניה לארתור, יחזור המלך להנהיג שנית.
דמויות מפתח באגדות המלך ארתור
המלך ארתור: מלך בריטי אגדי ושליטה של קמלוט.
מרלין (בגרסאות מוקדמות נקרא גם מירדין): מכשף רב-עוצמה וכהנו של הדרקון.
יועצו של המלך ארתור, איש סודו וחברו הקרוב ביותר.
אותר פנדרגון: אביו של המלך ארתור, נאף עם איגריין בעזרת מרלין.
איגריין: אמם של ארתור ומורגן.
מורגן לה פיי: אחותו למחצה של ארתור, מכשפה מרושעת ורבת-עוצמה.
ניהלה רומן עם לנסלוט דו לאק.
מורדרד: בנם הממזר של ארתור ומורגן.
מנסה לקחת מארתור את השלטון.
סר לנסלוט דו לאק: גדול אבירי בריטניה וחברו הטוב ביותר של ארתור.
ניהל רומן עם אשתו של ארתור.
הקטור: אביו המאמץ של ארתור.
קיי: אחיו החורג של ארתור (בנו של הקטור).
סר גאווין, המופיע בעלילות הגביע הקדוש וכן באגדת "סר גאווין והאביר הירוק"
ניסיונות למצוא את ההשראה ההיסטורית למלך ארתור
מסורות על המלך ארתור קיימות עוד מהמאה ה-6 לספירה.
יש חוקרים הסבורים שדמותו של המלך ארתור מבוססת על מלך בריטי מקומי שמלך בקורנוול או מצביא בריטי שבעת שלטונו הייתה תקופת פריחה לבריטניה ושמו היה דומה ל"ארתור".
אחרים הציעו שהמקור למלך ארתור הוא מצביא רומאי בשם לוקיוס ארטוריוס קסטוס שחי במאה ה-2 ובמהלך חייו יש הקבלות רבות לאגדה על המלך ארתור.
הספר חיי גילדס (Life of Gildas) שנכתב במאה ה-12 על ידי קרדוק מלנקרפן (Caradoc of Llancarfan) כולל אלמנטים רבים של מה שיופיע מאוחר יותר באגדות על ארתור אם כי לא נוקב בשמו של ארתור ומתארך את שנת לידתו ל-500 לערך, שנה שבה ארתור לפי גרסאות אחרות נלחם בסקסונים.
סיפור בחרוזים מהמאה ה-12 על חצר המלך ארתור.
סיפור מימי הביניים שהועלה על הכתב על ידי הסופר האנגלי טרנס האנבורי-ווייט.
"מות ארתור" מאת סר תומאס מלורי
"מות ארתור" מאת סר תומאס מלורי הוא בעצם האוסף הקנוני של אגדות המלך ארתור שעברו מפה לאוזן ואיגודן במסגרת סיפור אחד עם התחלה וסוף.
האוסף תורגם לעברית על ידי דבורה עומר.
יצירה פואטית שנכתבה בידי משורר אנגלי אנונימי בשלהי המאה ה-14, סמוך לשנת 1375 נפתחת בארוחת ערב, שמתקיימת בשולחנו של המלך ארתור ואביריו.
לאגדת המלך ארתור עיבודים רבים.
ב-2001, עלה מחזמר מאת ירון כפכפי ובביומיו בשם "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול".
במחזה השתתפו עודד מנשה (המלך ארתור), אבי קושניר (פרסיבל), מיכל ינאי (המלכה גוונביר), דן תורג'מן (האביר לנסלוט), עדי ארד (המכשפה מורגנה) ודודו טופז (הקוסם מרלין בהקרנת וידאו).
הנתיב הארתוריאני הוא הכינוי המקובל למסלול עלייה לרגל שעובר בעיקר במערב אנגליה בין מקום לידתו המשוער של המלך ארתור למקום קבורתו הרשמי.
התרגום העברי המוקדם ביותר של הסיפורת הארתורית, והיחיד שהופק בימי הביניים, הוא "ספר השמד הטבלה העגולה של המלך ארטוש" מ-1279 שנכתב כנראה באיטליה ועובד מגרסה איטלקית של מחזור הוולגטה הצרפתי.
רכיב מוסרני יהודי מקורי שהוסף הוא תליית חורבנם של ארתור וחצרו בניאוף של לנסלוט וגווינביר.
כמו כן נזכרים "מורדריט הרשע" ו"מלחמת חיפוש התמחוי" (הגביע הקדוש) אליה יצאו "פרשי הטבלה".
בעוד ש"ספר השמד" לא נפוץ, במאה ה-15 יצא ביידיש רומן בשם "איין שיין מעשה פון קיניג ארטיש הוף" (מעשה יפה מחצר המלך ארתור).
זה היה עיבוד ותרגום של הוויגלואה הגרמני.
"קיניג ארטיש" היה חיבור פופולרי מאוד ונותר בדפוס עד סוף המאה ה-18.
המלחמות השלזיות היו סדרת מלחמות בין פרוסיה לבין אוסטריה ובעלות בריתן השונות על השליטה בשלזיה.
מלחמות שלזיה היו חלקים מתוך מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים.
לא ניתן להצביע על אירוע מסוים כגורם להצתת המלחמה, אך כקאזוס באלי, ניתן למנות את תביעות פרוסיה על חלקים משלזיה, כחלק משושלות בנות מאות שנים שלה, ושיקולי ריאל-פוליטיק כמו גם גורמים גיאו-אסטרטגיים ששיחקו תפקיד בגרימת הסכסוך.
הסנקציה הפרגמטית של 1713 (תקנה שהתירה לבנות לירש את נכסי אימפריית הבסבורג, והייתה מיועדת להבטיח את ירושתו לבתו מריה תרזה) סיפקה הזדמנות לפרוסיה להתחזק ביחס ליריבות אזוריות כמו סקסוניה ובוואריה.
כחלק ממלחמת הירושה האוסטרית, נלחמו פרוסיה ואוסטריה על השליטה בשלזיה, מלחמה שקיבלה את השם המלחמה השלזית הראשונה.
המערכה כולה ארכה חודשיים, במהלכם כבשה פרוסיה את שלזיה, חלק מהממלכה הצ'כית של האימפריה האוסטרית.
ב-1741 הביסו הפרוסים את האוסטרים בקרב מולוויץ סמוך לעיר בז'ג (כיום בתחומי פולין).
בהסכם ברסלאו ב-1742 הועבר רוב שטחה של שלזיה לבעלותה של פרוסיה, ושטח זה הפך לפרובינציה שלזית בגרמניה.
החלק הדרומי של שלזיה (שבשטחו נמנו בין היתר הערים צישין, אופבה וקרנוב) נשאר תחת שליטה אוסטרית ונקרא "שלזיה הבוהמית", וב-1849 שונה השם ל"שלזיה האוסטרית".
חלקים מסוימים משלזיה הפולנית לא היו מעורבים במלחמה זו.
ב-1742 הסתיימה המלחמה השלזית הראשונה במסגרת הסכם שלום שנקרא "הסכם ברסלאו", בו סוכם ששטחה של שלזיה יחולק בין פרוסיה, פולין ואוסטריה.
ב-1744 פתחה אוסטריה במלחמה במטרה לכבוש בחזרה את השטחים שאיבדה לטובת פרוסיה ופולין.
ניסיון זה לא עלה יפה וכעבור שנה, בהסכם שנקרא "שלום דרזדן" אושרה בשנית חזקתה של פרוסיה על השטח שהשיגה ב"שלום ורוצלב" ב-1742.
מלחמה זו הייתה חלק ממלחמה אירופאית נרחבת שנקראת "מלחמת שבע השנים".
במלחמה השלזית השלישית ניסתה אוסטריה בשנית לכבוש בחזרה את שלזיה, ונסתייעה בבת-בריתה רוסיה.
אך בשלב מסוים, עקב חילופי שלטון ברוסיה, משכו הרוסים את ידם מהמלחמה ונטשו את אוסטריה, כך שבסופו של דבר, השטח שקיבלה פרוסיה בהסכם ברסלאו נשמר כחלק מפרוסיה (ולאחר מכן מגרמניה) למשך 150 שנים נוספות, עד מלחמת העולם השנייה.
מלחמות שלזיה נודעת כגורם הישיר שהעלה את ממלכת פרוסיה לדרגת מעצמה.
חבל שלזיה היה עשיר בגידולים חקלאיים, אוצרות טבע ועוד והעניק הכנסות אדירות לבנק הפרוסי המדיני.
בנוסף לכך, המלחמות היוו הוכחה שכוחה של מלוכת הבסבורג על עבר המדינות הגרמניות באימפריה הרומית הקדושה נחלשת לאור העובדה כי מדינה צפונית גוזלת שטח מידי משטרה הישיר של וינה.
נוסף על כך, הצבא הפרוסי הוכיח את עליונותו והשפעתו האדירה, בנושאי המדינה תקבל פרוסיה את התואר "כדור הנורה מתותח" בידי נפוליאון בונפרטה ולקראת מלחמת העולם הראשונה יהפוך הצבא הפרוסי שיתמזג עם שאר המדינות הגרמניות לתוך צבא הקיסרות הגרמנית לחיל היבשה החזק ביותר בעולם.
פרדריך הגדול ועלייתה של פרוסיה
המליץ היה כתב עת עברי שיצא לאור באימפריה הרוסית בין 29 בספטמבר 1860 עד 1904, תחילה במתכונת של שבועון, ומ-1886 כעיתון יומי.
העיתון נכתב בשנתו הראשונה בעברית ובגרמנית באותיות עבריות.
תחילה יצא העיתון באודסה ב- כ"ה בתשרי תרכ"א (29 בספטמבר 1860).
ב-1871 עבר לבירה פטרבורג, שבה הופיע, באופן לא רציף, עד 1904. עד 1886 הופיע כשבועון, אולם הוצאת "היום" כעיתון יומי יצרה תחרות בעקבותיה החל גם "המליץ" לצאת כעיתון יומי.
רבים ממשכילי רוסיה, רדיקליים כמו מתונים, כתבו בעיתון.
עם הכותבים המפורסמים בו נמנים יהודה לייב גורדון, שערך אותו בפועל בשנות ה-80 של המאה ה-19, אחד העם, משה לייב ליליינבלום, צבי כשדאי ויהודה ליב לוין (יהל"ל).
אחד העם פרסם מעל דפי המליץ בשנת 1889 את בכור מאמריו: "לא זה הדרך".
בשנותיו הראשונות היה העיתון הביטאון המרכזי של תנועת ההשכלה ברוסיה.
עם קום תנועת ביל"ו בשנת 1882, החל לבטא בתוכנו את השקפתה של תנועת חובבי ציון.
אהרן הלוי איזגור היה כתב העיתון לענייני מדע ופרסם בו תרגומים בנושאים אקטואליים.
מ-1862 התפרסם ל"המליץ" מוסף בשם "קול מבשר".
זה נפתח בהפצרתו של יהושע מרדכי ליפשיץ, הלקסיקוגרף היידי הראשון, שדגל בהשקפה לפיה הניב היודיאו-גרמני הוא שפת העם האותנטית.
"קול מבשר" הפך לבמה מרכזית ליצירת יידיש תקנית; הוא נותר כמוסף במשך שבע שנים, ומ-1869 ועד 1872 שרד כעיתון עצמאי.
המוציא לאור הראשון היה אלכסנדר צֶדֶרבוים (אר"ז), שהיה עורכו של העיתון עד יום מותו בשנת 1893. אחרי פטירתו ערך את כתב העת חתנו אהרן יצחק (ארנולד) גולדנבלום (1913-1828), והחל מגיליון 265 (13 בדצמבר 1899) ערך אותו, לאון רבינוביץ ("איש יהודי").
המלין היא עיר הבירה של מחוז המלין-פירמונט, במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
העיר מרוחקת כ-50 ק"מ מהעיר הנובר ונחצית על ידי נהר הווזר.
אוכלוסייתה נאמדה בסוף 2013 ב-56,260 תושבים.
המלין ידועה מחוץ לגרמניה בעיקר בזכות היותה זירת ההתרחשות לסיפור העממי מימי הביניים "החלילן מהמלין", שנכלל במעשיות האחים גרים.
הַמְחָזָה של הסיפור מוצגת במרכז העיר מדי יום ראשון בקיץ.
בתחילת המאה ה-9 הוקמה במקום כנסייה לשימושם הפרטי של אצילים מקומיים.
כפר שהתפתח סמוך למנזר הפך לעיירה במאה ה-12. במאה ה-15 וה-16 הייתה העיר שותפה משנית לברית ערי ההנזה.
במאה ה-16 ידעה העיר פריחה כלכלית כעיר מסחר, שנקטעה במלחמת שלושים השנים כאשר הייתה יעד לכיבושים חוזרים.
חלקים גדולים ממרכז העיר ההיסטורי, שנבנו במאה ה-16 ואף קודם לכן, עודם עומדים על תילם כיום.
במהלך המאות ה-17 וה-18 חוזקה הגנת העיר והיא הוקפה במבצרים, והייתה העיר המבוצרת ביותר בנסיכות הנובר, שאף כונתה "גיברלטר של הצפון".
צבא צרפת הנפוליאונית נכנס לעיר ללא קרב לאחר ניצחונו בקרב ינה-אאורשטדט והחריב את חומותיה ומגדליה.
בראשית המאה ה-20 הייתה העיר מרכז של תעשיית הרכב.
במלחמת העולם השנייה נכלאו בכלא המלין אסירים פוליטיים.
כ-200 מהם נרצחו במאסר, ומספר גדול יותר מתו בצעדת מוות שכפו עליהם הנאצים לקראת סוף המלחמה.
העיר נפלה לידי כוחות ארצות הברית ב-7 באפריל 1945, לאחר קרב שנמשך כיומיים.
לאחר המלחמה החזיקו כוחות הכיבוש הבריטיים בכלא המלין פושעי מלחמה נאציים, בעיקר מפקדים ממחנה ברגן-בלזן.
בתקופת המלחמה הקרה שימשה המלין בסיס גדול של הצבא הבריטי.
בשנת 1133 נבנה בית הספר התיכון בהמלין שקיים עד היום.
אוכלוסיית העיר מונה כ-58,500 נפש, נתון שנותר יציב מאז 1998. כ-50% מן התושבים הם פרוטסטנטים, כ-35% קתולים, והיתר חסרי-דת או בני דתות אחרות.
כ-9% מן התושבים הם מהגרים וצאצאיהם.
המלט הוא סרט בריטי משנת 1948, המהווה עיבוד למחזה "המלט" של ויליאם שייקספיר.
במאי הסרט היה גם השחקן הראשי, לורנס אוליבייה.
היה זה סרטו השני של אוליבייה כבמאי, והשני מבין שלושת עיבודיו ליצירותיו של שייקספיר (האחרים הם "הנרי החמישי" ו"ריצ'רד השלישי").
הסרט הוא סרטו היחיד של אוליבייה כבמאי המצולם בשחור לבן.
הסרט היה הסרט הבריטי הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט גם הביא לאוליבייה זכייה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס אוסקר לתפאורה, בפרס אוסקר לתלבושות, וכן שלוש מועמדויות נוספות לפרס אוסקר.
כן זכה הסרט בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
על אף הצלחתו זו, וההסכמה כי משחקו של אוליבייה בסרט הוא עילאי, ישנם רבים שלא ראו בעין יפה את הקיצוצים שערך אוליבייה בעלילה השייקספירית של המחזה המקורי.
הסרט עוקב אחר קווי העלילה של מחזהו של שייקספיר, אך אינו כולל כמעט חצי מהדיאלוג השייקספירי, וכולל קטע פתיחה בו מוקראת ציטטה מהמחזה, המציגה את הדילמה העיקרית במחזה - אי היכולת להגיע להחלטה.
הסרט מתחיל בקולו של לורנס אוליבייה המקריא את הפיסקה הבאה, מהמערכה הראשונה, התמונה הרביעית של המחזה:
אוליבייה סוטה אז ממילותיו של שייקספיר ומכריז "זהו סיפורו של אדם שלא יכול היה להחליט".
הסרט מתחיל בביצורי טירת אלסינור, כאשר זקיף בשם פרנסיסקו (ג'ון לורי) מוחלף במשמרתו על ידי זקיף אחר, ברנרדו (אסמונד נייט) השואל אותו האם ראה דבר מה.
ביחד עם זקיף אחר, מרסלוס (אנתוני קווייל) ראה ברנרדו בעבר את רוחו של המלך המת המלט.
מרסלוס מגיע עם הורציו הספקן (נורמן וולנד) ידידו של הנסיך המלט.
לפתע, רואים כל השלושה את רוח הרפאים והורציו דורש שהרוח תדבר.
הרוח נעלמת מבלי לומר מילה.
באולם הגדול של הטירה, חוגגים יושבי הטירה את נישואיה של המלכה גרטרוד (איילין הרלי) והמלך קלאודיוס (באזיל סידני) המלך המלט מת בנסיבות מסתוריות, ואשתו גרטרוד נישאת לאחיו בתוך חודש ימים ממותו.
הנסיך המלט (לורנס אוליבייה) יושב לבדו, ומסרב להצטרף לחגיגה, על אף מחאותיו של קלאודיוס.
כאשר אנשי החצר עוזבים את האולם הגדול, מציג המלט את זעמו על הנישואים החפוזים, וממלמל לעצמו את המילים "ועדיין, בתוך חודש!" עד מהרה הורציו והזקיפים נכנסים ומספרים להמלט על הופעת רוחו של אביו.
המלט יוצא לחקור את הדבר, וכאשר הוא מגיע אל ביצורי הטירה, נגלית בפניו הרוח.
אביו של המלט מספר לו שהוא נרצח, ומי הרוצח, וכיצד אירע הדבר.
כאשר הרוח מספרת את המעשה, הצופים רואים זאת על המסך במעין פלאש בק.
קלאודיוס נראה כשהוא נוסך רעל באזנו של המלך, והורג אותו.
המלט אינו מקבל זאת כאמת בתחילה, ואז מתכונן להתחזות למשוגע, על מנת לבחון את מצפונו של קלאודיוס מבלי להסיק מסקנות מוקדמות.
שגעונו של המלט מושך את תשומת לבו של פולוניוס (פליקס איילמר) המשוכנע שהמלט אכן השתגע.
פולוניוס דן בכך עם המלך וטוען כי הדבר נובע מאהבתו של המלט לבתו של פולוניוס, אופליה (ג'ין סימונס).
קלאודיוס אינו משוכנע, ופולוניוס מארגן פגישה בין קלאודיוס והמלט.
המלט מתחזה למשוגע בצורה כה משכנעת, עד שגם קלאודיוס מאמין בשגעונו.
המלט שוכר קבוצת שחקנים נודדים, ודורש שיציגו את המחזה "רצח גונזגו" בפני המלך.
אך הוא עורך שינויים בעלילה, על מנת שתשקף את האירועים האמיתיים שהביאו למות אביו.
קלאודיוס אינו מסוגל לצפות במחזה, ופורש לחדרו.
המלט משוכנע עתה בכך שקלאודיוס רצח את אביו.
הוא מוצא אותו לבדו, ויש לו הזדמנות להורגו.
אך קלאודיוס פותח בתפילה, והמלט אינו מסוגל לבצע את המעשה.
המלט מתעמת עם גרטרוד באשר למות אביו ובוגדניותו של קלאודיוס.
בעימות זה הוא שומע קול מבין הווילונות.
הוא מאמין כי זהו קלאודיוס המאזין להם, ודוקר את האדם המסתתר מאחורי הווילון בפגיונו.
מסתבר כי המאזין היה פולוניוס.
המלט ממשיך בעימות עם אמו.
לאחר מכן נגלה לו אביו המת שוב, והוא מדבר עמו.
גרטרוד, שאינה יכולה לראות את הרוח, מאמינה כי המלט אכן השתגע.
הסרט אינו מציין מיהו המדבר בקולה של הרוח, אך הקול הוא קולו של אוליבייה עצמו).
קלאודיוס מגרש את המלט לאנגליה, ופוקד כי עם הגיעו לשם יומת.
למזלו של המלט מותקפת ספינתו בידי שודדי ים, והוא שב לדנמרק.
בהיעדרו, השתגעה אופליה מכך שהוא דחה אותה והרג את אביה, וטבעה בהתקף של שגעון.
אחיה של אופליה, לארטס (טרנס מורגן) רוצה לנקום את מותם של אביו ואחותו מידי המלט.
כאשר נודע לקלאודיוס ולארטס על שובו של המלט, הם מתכננים את הריגתו.
קלאודיוס מצווה על לארטס לקרוא להמלט לדו-קרב, ומעניק לו להב מורעל, היכול להרוג בנגיעה.
במקרה שלארטס לא יצליח להרוג את המלט, מכין קלאודיוס גם כוס משקה מורעלת.
המלט נענה לאתגר של לארטס, ויוצא עמו לדו-קרב.
בשני הסיבובים הראשונים הוא מנצח, וגרטרוד שותה לחייו מכוס המשקה המורעלת.
בהמשך פוגע לארטס בהמלט באמצעות הלהב המורעל.
המלט, שאינו יודע כי רגעיו ספורים, ממשיך בדו-קרב, פורק את לארטס מנשקו, והשניים מחליפים את חרבותיהם.
המלט פוגע בלארטס באמצעות חרבו המורעלת של לארטס, ומרעיל אף אותו.
אז מתה גרטרוד מכוס המשקה המורעלת, וברגעיה האחרונים מזהירה את המלט שלא לשתות מהכוס.
לארטס, הגוסס אף הוא, מתוודה בפני המלט על כל המזימה.
ברגעיו האחרונים הורג המלט את קלאודיוס בחמת זעם, ואז מת.
גופתו של המלט נלקחת, בעוד שתותחי טירת אלסינור יורים מטח לזכרו.
ברקע ניתן לשמוע נשים בוכיות.
באזיל סידני בתפקיד המלך קלאודיוס.
סידני היה שחקן בריטי שהופיע רבות בקולנוע, וזכור בזכות תפקידו בגרסת וולט דיסני לספר אי המטמון משנת 1950.
איילין הארלי בתפקיד המלכה גרטרוד.
אוליבייה, הנחשב לאחד מגדולי השחקנים של המאה ה-20, שיחק כבר את המלט בעבר.
בשנת 1937 בתיאטרון "אולד ויק" ובאותה שנה בטירת אלסינור בה מתרחש המחזה המקורי.
תפקיד זה היה התפקיד בזכותו קיבל את פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בפעם היחידה, על אף שהיה מועמד לכך שלוש פעמים קודם לכן וחמש פעמים לאחר מכן.
הוא גם היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, אך הפרס הוענק לג'ון יוסטון על האוצר מסיירה מדרה.
אוליבייה גם השמיע את קולה של רוחו של אביו של המלט.
הוא הקליט את ההברות בסדר הפוך, והשמיע את סרט ההקלטה הפוך ובמהירות נמוכה, מה שהעניק לתוצאה איכות "רפאים".
וולנד היה שחקן בריטי ממוצא גרמני ששיחק לצד אוליבייה גם בסרט "ריצ'רד השלישי" בשנת 1955.
איילמר שיחק לצד אוליבייה בהפקות שייקספיר לקולנוע כגון "הנרי החמישי" בשנת 1944 ו"כטוב בעיניכם" בשנת 1936.
מורגן היה שחקן בריטי שבשנת 1948 התקבל לתיאטרון האולד ויק.
תפקיד זה הביא לסימונס מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אך הפרס הוענק לקלייר טרוור על תפקידה בסרט "קי לארגו".
לאחר מכן פיתחה קריירה הוליוודית מפוארת והיא זכורה בשל תפקידה כשרה בראון בסרט "ברנשים וחתיכות" (1955) לצד פרנק סינטרה ומרלון ברנדו, תפקיד עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב.
סימונס שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "The Happy Ending" (1969), עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
על אף ההצלחה שזכתה לה, היה "המלט" תפקידה השייקספירי היחיד של סימונס.
לורי היה שחקן סקוטי שהופיע בכל הפקות שייקספיר לקולנוע שביים אוליבייה.
בגיל מאוחר זכה לורי להצלחה בקומדיית המצבים "הצבא של אבא".
נייט היה שחקן אופי בריטי שהופיע בכל הפקות שייקספיר לקולנוע שביים אוליבייה, וכן הופיע לצד אוליבייה בסרט "הנסיך ונערת השעשועים".
קווייל היה שחקן אנגלי שזכה לקריירה קולנועית מצליחה, והופיע בסרטים כ"תותחי נברון" ו"לורנס איש ערב".
דמות זו הומצאה לצורכי הסרט, ואינה מופיעה במחזה (ובולטות בהיעדרן בהקשר זה דמויותיהם של רוזנשטרן וגילדנקרנץ שאינן מופיעות בסרט).
המדובר בקברניט הספינה המחזירה את המלט לדנמרק.
מקגיניס היה שחקן אירי שהופיע בשמונים סרטים בתפקידי משנה, בין שנות ה-30 לשנות ה-70.
כריסטופר לי שזכה לקריירה מפוארת ככוכב סרטי אימה מופיע בסרט בתפקיד קטנטן כחייל נושא חנית.
הארקורט ויליאמס בתפקיד השחקן הראשון.
ויליאמס הופיע גם בסרטו של אוליביה "הנרי החמישי" בשנת 1944.
פטריק טרוטון בתפקיד המלך במחזה - טרוטון היה שחקן בריטי שנודע במיוחד בתפקיד "הדוקטור השני" בסדרת הקאלט דוקטור הו.
טוני טארוור בתפקיד המלכה במחזה.
זו הייתה הופעתה היחידה בקולנוע של שחקנית זו.
קושינג היה שחקן בריטי פורה, שנודע בתפקידיו עבור חברת סרטי האימה הבריטית "האמר".
כן שיחק את שרלוק הולמס במספר סרטים.
הוא ידוע במיוחד כיום כמי ששיחק את "גראנד מוף טארקין" בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה.
סטנלי הולוויי בתפקיד חופר הקברים.
הולוויי היה בדרן בריטי שנודע בתפקיד אלפרד פ.
ת'ורנדייק הוא אחיה של השחקנית הידועה דיים סיביל ת'ורנדייק.
הסרט צולם בטכניקה הפופולרית לזמנה של "פוקוס עמוק", טכניקה בה הן קדמת המסך בה מתרחשים פרטי העלילה והן הרקע נראים חדים ומאפשרים הבחנה בפרטים.
בטכניקה זו נעשה שימוש על ידי אורסון וולס בסרט האזרח קיין וכן על ידי ויליאם ויילר.
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי ויליאם וולטון, והסרט נערך על ידי הלגה קרנסטון.
הסרט התקבל בזמנו כיצירת מופת, ונחשב לעיבוד מוצלח למחזה השייקספירי, היוצר קשר בין הספרות, התיאטרון והקולנוע.
לאחר מספר עשורים, והפקות שונות של המלט לקולנוע, עדיין נראה הסרט כהפקה מוצלחת של המחזה.
הביקורת כיום מתרכזת בדרך בה הבליט אוליבייה את דמותו של המלט.
הוא צבע את שערו לבלונד, וכך גרם לו לבלוט על רקע שאר השחקנים.
הוא אפשר לו לנוע באופן חופשי יותר, וכך, למשל, המונולוג המפורסם "להיות או לא להיות" ניתן על ספו של צוק גבוה, ובמיוחד, הוא קיצץ בעלילה ה"פוליטית" שיצר שייקספיר, וכך אפשר לסרט להתרכז בדמותו של המלט ובמיוחד ביחסיו עם אמו.
חלק מבחירותיו של אוליבייה בסרט הפכו למובנות מאליהן בהפקות מאוחרות יותר, הן של המחזה והן של הסרט.
כך, למשל, הבחירה להשתמש ב"Voice Over" קולו של קריין המלווה את הסרט, וכך הבחירה להעלות את המחזה בתוך המחזה ללא מילים.
גם כיום נחשב הסרט ליצירת מופת, ולאחת מהופעותיו הטובות של אוליבייה בקולנוע.
הישגו של אוליבייה הן בחציית האוקיינוס האטלנטי וזכייה בפרס אוסקר להפקה בריטית, והן בזכייה בפרס אוסקר כשחקן על סרט אותו ביים נחשב להישג מרשים.
רק בשנת 1998, חמישים שנה לאחר "המלט", חזר רוברטו בניני על הישג דומה, בסרטו "החיים יפים".
הסרט זכה ב-1948 בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (בשחור-לבן), ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (בשחור-לבן).
כן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
כן זכה הסרט בפרסים הבאים -
פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה (1948).
הסרט הוא היחיד שזכה בפרס זה ובפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר, פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר (1949).
פרס בודיל לסרט האירופי הטוב ביותר (1949).
פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר (לורנס אוליבייה) (1949).
המלט הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2000, אשר הופק ובוים על ידי מייקל אלמרידה.
הסרט מתרחש בעיר ניו יורק ומבוסס על המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
הסרט משמר את הדיאלוגים של המחזה, הנאמרים על רקע עלילה מקורית בעת העכשווית.
צילום הסרט התקבל בהערכה בגלל הרקע הכחול כהה, צילום חלקי בשחור לבן.
שימוש במראות ובהשתקפויות המתקבלות מתוכן.
מאידך אימוץ הדיאלוגים מהמחזה ומשחקם של חלק מהשחקנים בסרט היה מושא לביקורת.
בסרט, קלאודיוס הוא יושב ראש מועצת המנהלים ומנכ"ל, המכונה גם "המלך" של תאגיד דנמרק (Denmark Corporation), אשר השתלט על החברה לאחר רצח אחיו, אביו של המלט.
אית'ן הוק, סטודנט לצילום, משחק את תפקידו "המלט הנסיך", וג'וליה סטיילס, צלמת חובבת, את תפקיד אופליה.
לייב שרייבר ממלא את תפקיד לארטס, קייל מקלכלן את תפקיד המלך קלאודיוס וביל מארי את פולונימוס, אביהם של אופליה ולארטס.
בסרט בוצעו התאמות אחדות לעומת המחזה בהתאם לשוני במקום ובזמן:
העלילה מתרחשת במלון אלסינור (Hotel Elsinore) בניו יורק במקום טירת קרונבורג בעיר אלסינור בדנמרק.
המלט מפיק את הסרט "מלכודת עכברים" בסגנון וידאו ארט כהצגה "בתוך ההצגה" במחזה המקורי.
דייל האוויר המלווה את המלט במטוס, המגרש אותו לממלכה המאוחדת הוא צאצאו של המפקד הצבאי הנערץ מדנמרק.
אופליה בעת שיגעונה מפזרת תמונות ממצלמה לשימוש חד פעמי במקום פרחים.
רכישת חברות באמצעות עורכי דין בא במקום הכיבושים הצבאיים של טריטוריות.
ההזמנה לדו-קרב לקראת סוף הסרט מועברת פקס ולא על ידי איש חצר.
המלט, לארטס והמלך נהרגים באמצעות אותו אקדח ולא על ידי ראשה המורעל של החרב.
בפתיחת הסרט מופיעות שלוש כותרות, כסגנון המקובל של כותרות החדשות בכיכר טיימס:
המלך, ויושב ראש מועצת המנהלים המנכ"ל של "דנמרק קורפורשיין", מת.
אלמנתו של המלך נישאה לאחיו הצעיר.
הבן של המלך המנוח, המלט, עוקב בחשדנות בתחושה כי משהו רקוב התרחש בדנמרק - החברה העסקית.
בסצנה הראשונה המלט בוהה במסך המחשב וקורא את המונולוג :"אני אגיד לכם למה" ("I will tell you why") – לאמר "למה אין בי עוד שמחת חיים בעוד האדם, כמו מלאך עליון, ממלא את תפקידו בתבל במלוא תפארתו".
הסצנה הבאה היא מסיבת עיתונאים ב"מלון אליסינור" – מושב הנהלת החברה.
הסצנה מקבילה למושב המלכות בתחילת המחזה: האלמנה מביעה רגשות חיבה למנהל החדש – בעלה, המנהל מודיע על תוכניות העתיד, האמא מנחמת את המלט על מות אביו והזוג המלכותי נפרד לשלום מלארטס, בנו של יועץ החברה שבא לטקס חילופי ההנהלה.
במהלך המסיבה ולאחריה הזוג המלכותי הפגין ביטוי חיבה, כמקובל בסרטי המאה ה-20: חיבוקים, נשיקות, גיפופים והתעלסות בפומבי ובהמשך אפילו התנהגות ב"חדר המיטות".
העלילה עוברת לרחובות ניו יורק.
המלט הגיע לבניין הדירות בו גר הורציו יחד עם ידידתו מרצ'לה.
הורציו סיפר להמלט כי יום קודם, הוא, ידידתו ושומר הבניין ראו את אביו משוטט בפרוזדורים.
הם בקשו מהאב לעצור או להגיב אך הוא לא נענה ונעלם.
הוסכם כי למחרת, באותן נסיבות, המלט ינסה לפגוש את אביו (המת).
המפגש מאורגן על ידי הורציו וידידתו הנמצאים בחדר הבקרה יחד עם שומר הבניין.
הם צופים באחד המסכים לעבר מרפסת חדרו של הורציו, בו המלט הוזמן להרדם, עד למועד הופעת ה"רוח".
כאשר הם מבחינים בקיומה של האב, הם מצלצלים אליו באינטרקום ומעירים אותו משנתו.
המלט מבחין באביו הממתין במרפסת החיצונית של הדירה, בחליפה ובמעיל מקופל תחת ידו, כפי שנהג ללכת בהיות מנכ"ל החברה.
הוא מזמין אותו להיכנס לחדר.
הדיאלוגים בינם זהים לאלו שבמחזה, הסיפור אותו דבר, אך במהלכם מופגנת התנהגות אנושית ביניהם.
לא מדובר ב"רוח" המהלכת בין ערפילים אלה ב"בשר ודם": שיח אוהב ומלא רגישות בין האב (המת) לבין בנו (החי).
בפינת החדר, בחלק התחתון, מצוי מסך טלוויזיה דלוק.
במרקע מוקרנים צילומים של להבות הבוקעות מבעירה ענקית באסדת קידוח בים, תימרות אש העולות כלפי מעלה ילוו את המפגש ברקע.
אור היום עולה, האב חוזר למרפסת ונעלם.
גם מהמצלמות של חדר הבקרה לא רואים יותר דבר.
המלט מודע לנסיבות מותו, כמו שמובאות במחזה - האב הורעל על ידי אחיו – יורשו לניהול החברה.
על מסך המחשב הופיע הוגה דעות, דמות מהמזרח הרחוק, המסביר "למה כדאי להיות" – על משקל המונולוג המפורסם "להיות או לא להיות – זאת השאלה".
החכם מהמזרח קובע כי להיות פירושו להיות עם משפחה, עם חברים, עם הטבע ועם העולם.
המלט מאזין לדברים ומתבונן בתמונות בהן מצולמת אופליה, אהובתו, וכותב לה שיר (לנייר יהיה שימוש בהמשך).
בסיום כתיבתו הוא יוצא לבקר אותה במעבדה הפרטית שלה לצילום, בה היא מפתחת את התמונות שהיא מצלמת.
בשונה מהמחזה, הם מבטאים אהבה זה לזה ולא מתנכרים האחד לשני.
אביה מנסה לשכנע אותה לנתק מגע עם המלט.
שכן, לאחר מות אביו ונישואי אימו החפוזים, הוא כנראה השתגע.
בסרט שלא כמו במחזה השגעון של המלט אינו משכנע.
אמנם המלט מכוון אקדח לרקתו ולכל הכיוונים ואפילו נכנס לחדרו של המנכ"ל – "המלך" (הריק), תוך השמעת הזעקה, הלא משכנעת "להיות או לא להיות".
אך בזה מתבטאת כמעט כל הסטייה מהתנהגות נורמלית, זאת, לעומת מגוון ההדגמות למצבו השיגעוני במחזה – עד שגם הצופה כמעט משתכנע.
אביה של אופליה מכריז בפני אימו של המלט, הנמצאת בבריכת שחיה בבנין המשרדים, כי המלט הוא משוגע, שכן, כמו במחזה הוא כינה אותו "מוכר דגים".
אופליה הנלווית אליו, אינה מרוצה מחוות דעת אביה על המלט.
היא מנסה למנוע ממנו להציג בפניהם את שירי האהבה שכתב לה המלט, אשר לדברי אביה מוכיחים את אי-שפיותו.
היא אינה מקבלת את דברי אביה, כפי שהוא מצטט מדיאלוג המחזה, אודות השיגעון של המלט.
היא מתבוננת בבריכה ומדמה לעצמה שהיא טובעת בה – מה שיקרה בהמשך.
עכשיו מגיע הרגע בו המלט מציג את המונולוג המפורסם: "להיות או לא להיות" ואת זאת הוא עושה על רקע המדפים בחנות להשאלת סרטים הנושאים את הכותרת: "פעולה", "פעולה".
הוא הגיע לבר משקאות ושם הוא מוצא את הצמד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן" בשליחות אימו.
הם מבקשים לאמת את הדיאגנוזה של פוֹלוֹנִיוּס כי המלט השתגע.
לאחר שהוא מכריז (כמו במחזה) כי דנמרק היא בית כלא אחד גדול, הם מדווחים להנהלה כי אכן הוא השתגע.
מבחן אחרון נעשה למדידת שפיותו, אופליה נשלחת להמלט עם מכשיר האזנה בחזייה על-מנת לבחון סופית את מצבו הנפשי.
היא מחזירה לו צרור מכתבי אהבה ששלח לה בעבר.