tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קדם לכך קונטרס בשם "המנהג האיטלקי בירושלים" (ירושלים 1976) אשר מכיל תיאור של המייחד את נוסח התפילה והמנהגים של בית הכנסת האיטלקי בירושלים, אשר מרביתם הונהגו על ידי הרב הרטום ואביו.
חיבר מספר פיוטים, בין היתר חיבר יוצר ליום העצמאות.
מנהגי משפחת הרטום : כולל הגדה של פסח / נערך על ידי הרב הד"ר מנחם עמנואל הרטום.
יצא לאור על ידי ילדיו בתשפ"ה.
הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה (תקע"ב, 1811 – ח' בחשוון תר"ם, 1879, נודע בכינוי רבי נחומ'קה מהורודנה) התפרסם כצדיק וגבאי צדקה.
היה רבו המובהק של החפץ חיים.
נולד בעיירה בייסוגלה הסמוכה לעיר שאולאי (שאוולי) בצפון ליטא לעוזיאל ומיידה.
אביו עוזיאל התפרנס בדוחק רב מהיותו פועל פשוט במשרפת יי"ש, ולא יכול היה לשכור מלמד לילדו הפיקח.
בהיותו ילד סייע בפרנסת המשפחה באספו ביערות יחד עם אחיותיו עצים ופקעות שדה והביאם לשוק למכירה.
בגלל רצונו העז ללמוד תורה ברח לבית המדרש בבייסגולה, אך שב לביתו לאחר שלעגו לידיעתו הדלה ולמנהגיו הכפריים.
הרב קרפל אטלס (תקמ"ג-תרכ"ו) מחשובי קהילת שאוולי (אבי אביו של הרב המפורסם מאיר אטלס שהיה רבה של שאוולי) הציע לו לבוא ללמוד בבית מדרשו עם בניו העילויים ר' מאיר ור' בנימין ביינוש, והוא יממנו.
ומנחם נחום הצעיר קיבל את ההצעה בשמחה רבה.
תחת הדרכתם של בני הרב קרפל אטלס גדל בתורה ורכש ידע מכובד ביותר בתלמוד ומפרשיו.
הוא ניחן בקול ערב ולאחר פטירת אביו הצטרף למקהלה של חזן ונדד עימה בין העיירות.
במהלך זמן זה נעשה מקורבם של המגיד מלוקניק ושל הרב אברהם כהנא.
לאחר זמן נסע ללמוד בישיבת מיר שבה כבר ביקר בנדודיו עם המקהלה.
לאחר מספר שנות לימוד התחתן עם איטה, בת ר' יוסף אליעזר הכהן מנסוויז' שבמחוז מינסק המיוחס למשפחת עלי הכהן.
לאחר נישואיו למד תורה, ובנוסף עסק במעשי צדקה וחסד ואמר:
לאחר זמן מסוים החליט לנסוע ללמוד בישיבת וולוז'ין שבה כונה "המתמיד מז'מוט", אך לימודיו שם לא ארכו זמן רב כי הכבוד הרב שהעניקו לו ציער אותו, ועבר לקובנה כדי ללמוד שם בפרישות במשך מספר שנים.
בפנקסי קהילת קובנה נכתב על אורח חייו שם, וכתוב שם שהיה לומד תורה במשך חודש-חודשיים בלי לדבר בעניין אחר.
לאחר תקופה כזו היה מטפל בעניינים אישיים כמו לתת לתיקון בגדים שיש לתקנם ולדרוש בשלומם של בני משפחתו ומכריו.
את כל הוצאותיו רשם בפנקס שיועד לכך ולאחר מכן היה שב ללמוד.
הוא היה עמל בלימוד התורה בלי לשוחח עם כל אדם שהוא בדברי חולין וממעט בשינה ואכילה.
כשהתאספו בני העיירה בבית הכנסת שלה, ר' מנחם נחום, שהיה דרשן מחונן, דרש לפניהם בהתרגשות על חורבן בית המקדש וגלות השכינה ועוררם לתשובה.
בשמחת תורה היה רוקד בהתלהבות עם בני העיירה, תוך שהוא שר שירים מחורזים ביידיש, שירים שחיבר העוסקים בתורה ובמוסר, ברוב התלהבותו אף קפץ על השולחנות ורקד עליהם.
ואומר ליהודי העיירה: לאחר החגים חזר לקובנה, וכך היה עושה כל שנה במשך תקופת שהותו בעיר.
לאחר כמה שנים חזר לנסוויז' בגלל הפצרות בני משפחתו.
ר' מנחם נחום החליט בשלב מסוים לבקר את אימו ויצא לעיירת הולדתו.
אך במקביל אמו שהשתוקקה לראות את בנה יצאה לנסוויז' עם קבוצת קבצנים, והשניים לא נפגשו.
עם זאת ר' מנחם נחום נשאר זמן מסוים בבייסוגולה כדי לעזור לעניים ולתקן תקנות לטובתם בסביבת הולדתו.
הוא החליט להקדיש את חייו למעשי חסד ולא לקבל משרות רבנות.
לשאלת רעייתו מדוע אינו רוצה להיות רב קהילה, השיב בענוותו כי אינו רוצה לרמות את אלו שאינם מכירים אותו וחושבים שהוא תלמיד חכם גדול.
בתקצ"ג חותנו ירד מנכסיו בגלל עלילה שהעלילו עליו ונאלץ לעזוב את נסוויז', ועקר להורודנה ואליו הצטרף חתנו עם משפחתו.
בהורודנה שימש מו"ץ ורב בית הכנסת 'חברה ש"ס' ושם עסק בתורה לצד תלמידי חכמים גדולים נוספים.
לאחר 3 שנים חלה מאוד והרופאים ציווהו להפסיק לעמול בתורה ולבצע תרגילי התעמלות.
מסיבה זו קיבל ר' מנחם נחום את משרת שמש בית הכנסת ועסק בעבודות גופניות כדי לחזק את גופו כשהוא ממשיך ללמוד בעל פה בזמן ביצוע המלאכות האלה.
כשהחלים החל להעביר שיעורים לבעלי-בתים וללומדים צעירים.
בתרי"ט חלה בקדחת שלא אפשרה לו ללמוד תורה בספרים, אך המשיך לקיים את שיעוריו למרות המאמצים הרבים שהיו כרוכים בכך.
התרים בעבור הנזקקים, יהודים ונוכרים, גם בתנאים קשים ואף בקור עז ושלג כבד ובסערות וסופות לפי הצורך.
תוך כדי איסוף הכספים שינן דפי גמרא ופרקי תהילים.
בייחוד העניק מתן בסתר לתלמידי חכמים עניים.
פרנס את משפחתו בדוחק, כשהוא מביא את אמו לביתו ודואג לכל מחסורה.
סירב לקבל תשלום בעבור שיעורי התורה שלו אפילו מעשירים.
בשבתות דרש לפני קהל המתפלל כשדבריו נאמרים תמיד בנועם ובכל דרשותיו לימד זכות על עם ישראל.
עשרים ילדים נפטרו לו במשך חייו וקיבל את ייסוריו באהבה כי .
הקהילה רצתה שיכהן כרב עירם אך הוא טען כי אינו ראוי לתפקיד כי רב צריך להיות ירא שמים ומדקדק במצוות והוא רוצה לשמש תלמידי חכמים אמתיים ולא שישמשו אותו.
לגבי שעיסקו הרב באיסוף כספים לצדקה בא על חשבון קביעת עתים ללימוד התורה, השיב שהוא קובע עתים לתורה, אך כשלומד במסכת ברכות "מאימתי מתחילין לקרות שמע בערבית, ר' חנינא אומר: משהעני נכנס לאכול פתו במלח", הוא חושב על העניים חסרי כל והוא חש צער רב עליהם.
מסופר עליו שרבים נושעו לאחר שנתנו לו תרומות לצדקה והוא ברכם.
בגיל 68 חלה קשות ומפני שחש כי זו מחלתו האחרונה כתב צוואה.
בצוואתו כתב שהוא מבקש להיקבר סמוך לקברם של אחד מעשירי הורודנה ובנו שנודעו כקמצנים וכונו עקב כך "קמצא ובר קמצא".
לאחר פטירתם אנשי החברה קדישא רצו לקוברם קרוב לחומה אך בסופו של דבר הם נקברו ליד אנשים מכובדים רק מפני שר' מנחם נחום התחנן לפניהם לעשות זאת.
כל יהודי קהילת הורודנה התאספו בבית המדרש להתפלל לרפואתו ובליל שבת פרשת לך לך בשנת תר"ם נפטר.
כשפתחו את צוואתו גילו כי העשיר הזה ובנו היו נדיבים גדולים, נתנו מתן בסתר ובכל שבוע העבירו לר' מנחם נחום כספים כדי שיחלקם לעניים.
בחייו ולאחר מותו, היה רבי נחום לדמות מופת ואגדה, ומודל לשאיפה לדורות.
עד הדור האחרון, ברבים מבתיהם של יהודי ליטא הייתה תלויה תמונתו של ר' נחומ'קה, לצד תמונותיהם של הגאון מווילנא ורבי יצחק אלחנן מקובנא.
ביהדות הליטאית, היה מהיחידים שתולדות חייו ופועלו נחקקו בספר.
חתנו הרב גבריאל זאב מרגליות (נולד בכ"ז חשון ה'תר"ח, וילנא) היה אב"ד דוברובה (ליד מוהילב) ויאשינובקה, ובהמשך מו"ץ בגרודנא.
בשנת ה'תרס"ז עבר לארצות הברית ושימש כרב הכולל בבוסטון.
משנת ה'תרע"ב שימש כרב קהילת "עדת ישראל" בניו יורק עד לפטירתו (י' אלול ה'תרצ"ה).
חיבר מספר ספרים על התורה ובדרוש.
מעשי החסד של ר' מנחם נחום מהורודנה
רבים הם מעשי החסד של הצדיק מהורודנה שהתפרסמו ורבים לא פחות לא התפרסמו.
הוא כיתת רגליו למען כל נזקק בתנאים הקשים ביותר, בכל שעות היממה, וגם על חשבון שעות השינה שלו ועל חשבון אכילתו.
ואף גמל טובה גם עם מי שפגע בו.
כבר כנער צעיר בבייסגולה עסק בגמילות חסדים כשהזדמן לו.
פעם אחת הגיע הנער מנחם נחום לשוק עם עצים למכירה.
אישה זקנה ראתה אותו עם העצים וביקשה ממנו צרור עצים כדי להסיק את התנור בעבור נכדה שהוא חולה מאוד ונשקפת סכנה לחייו.
נכמרו רחמיו של מנחם נחום על הזקנה ונכדה והעניק לה את שתי חבילות העצים ואת מעט הכסף שהיה בכיסו.
אחיותיו שאלוהו: "הלא עדיין לא אכלת היום וכיצד מסרת פרוטותיך האחרונות?" הוא ענה: "הן אני עלם צעיר ויש בכוחי לסבול רעב, ואילו זקנה זו חלשה ואומללה, הסבל קשה עליה.
אנא אל תספרו בבית מאומה...".
לאחר מכן מנחם נחום חזר ליער לאסוף עצים ופקועות.
למרות בקשתו, האחיות כן סיפרו לאמם את המקרה, והיא דווקא שמחה שבנה כה טוב לב, ופרסה לו פרוסת לחם נוספת בארוחת הערב על מעשה זה.
בבוקרו של יום בבוא יהודי הורודנה לתפילת שחרית מצאו את ר' מנחם נחום כשהוא קופץ על השלג.
שאלו אותו למעשהו, והוא השיב: "הלא ידעתם שהמלמדים הבאים בבוקר ללמד תורה לילדי ישראל עניים הם ודלים, נעליהם קרועות, וחושש אני פן יחלו מחמת השלג.
לכן אני סולל להם מסילה בשלג שלא ישקעו רגליהם".
בלילה חורפי אחד, יהודי מקהילת הורודנה ראה מרחוק אדם הולך עם חבילת עצים.
בסקרנותו עקב אחר האיש וזיהה את ר' מנחם נחום שנכנס בשקט לבית מסוים, הניח שם את החבילה ויצא מיד.
לשאלתו, ענה ר' מנחם נחום כי בבית גר תלמיד חכם עני שאין לו כסף לקנות עצים להסקה ומאוד קר לו.
ר' מנחם נחום ביקש מהשואל לא לספר את מה שראה.
ואכן אותו יהודי לא אמר דבר עד פטירת ר' מנחם נחום.
באחד הלילות עני מרוד שבגדיו קרועים הקיש על דלת ביתו של ר' מנחם נחום.
ר מנחם נחום אירחו בשמחה והזמינו לישון אצלו.
לפני הנץ החמה העני לבש את מעילו של ר' מנחם נחום שקיבלו מ'חברת ש"ס' האחראית על בית המדרש שבו התפלל ולמד ומסיבה זו נקרא 'בית המדרש חברת ש"ס', והלך לביתו.
כשבא ר' מנחם נחום לבית המדרש ללא מעילו, הופתעו מאוד האנשים.
אחד מהלומדים אמר שהוא ראה את המעיל על אחד העניים.
רצתה חבורת הלומדים לרדוף אחר העני ולהשיב לר' מנחם נחום את מעילו.
עצר אותם ר' מנחם נחום ושאלם האם המעיל במידה המתאימה לעני.
ענו שהמעיל תואם בדיוק את מידתו של אותו עני.
ואז אמר להם ר' מנחם נחום: "אם כן הניחוהו!
כי זה איש עני ואביון, חלש, והוא עלול להצטנן בקור.
השם יתברך יזמין לי מעיל אחר...".
יום אחד כשר' מנחם נחום הלך עם תרמיל הצדקה, ראה יהודי הבוכה מאוד.
לשאלתו ענה היהודי שכפרי נוכרי אלים מטבעו נתן לו 40 רובלים כדי שישלחם לבנו של הכפרי המשרת בצבא, והכסף נגנב ממנו בלי שירגיש.
ר' מנחם נחום אמר שהוא מוכן להלוות לו את הסכום אך שיקבע הוא את זמן הפירעון.
היהודי השיב שהוא ישלם את החוב במשך 4 שנים.
ר' מנחם נחום הסכים ונתן לו 40 רובלים.
לאחר זמן לא רב תפסה המשטרה באזור חבורת כייסים ובין השלל שלהם היה גם כספו של אותו יהודי.
היהודי הלווה מיהר לר' מנחם נחום והחזיר ההלוואה.
באחד מאיסוף כספי הצדקה בא לביתו של עו"ד יהודי הרחוק מחיים דתיים.
כשראה את ר' מנחם נחום צרח עליו: "מי זאת ביקש מידך לחזר על הפתחים יום ולילה, לא אתן לך מאומה!" הצטער מאוד ר' מנחם נחום על דבריו והתנהגותו של עורך-הדין, אך לא ענה דבר והלך משם.
לאחר זמן לא רב עורך הדין נתפס עובר על חוקי הממשלה ונידון למאסר של שנתיים וכל מאמצי אשתו לשחררו בעזרת עורכי הדין הטובים ביותר, לא צלחו.
עקב כל המאמצים הכושלים האישה אבדה את רכושה ולא היה כל מזון לתת לילדיה.
כשר' מנחם נחום שמע על כך הוא מיהר לביתה ושאל כמה כסף צריך לשבוע כדי לקיים את משפחתה, והוא העניק לה כל שבוע את הסכום שנקבה, 25 רובלים, כל תקופת מאסר בעלה, אפילו שהוא עצמו מצבו היה דחוק.
כשחזר עורך הדין לביתו התפלא לראות שמצב משפחתו נשאר כמקודם, וכששמע שר' מנחם נחום שהוא גרשו מביתו בגסות, תמך בבני ביתו, הוא מיהר אליו ובבכי ביקש מחילה.
ר' מנחם נחום כמובן שסלח, ומאז שב עורך הדין לחיים יהודיים ותרם ביד נדיבה לכל דבר שבצדקה.
כשהיה כבר מבוגר מאוד היה חלש עקב מאמציו הרבים כל השנים, אך התאמץ בכל יכולתו להמשיך במעשי חסד.
באחד הלילות שבו התרים לנזקקים, תקפה אותו חולשה גדולה והוא התמוטט.
עגלון שהיה בקרבת מקום שמע אנחות ומיהר למקום ומצא את ר' מנחם נחום שרוע על הארץ.
הוא הרים את ר' מנחם נחום לעגלה ומיהר להביאו לביתו.
באמצע הדרך ביקש ר' מנחם נחום לרדת כי הוטב לו והוא צריך להמשיך לאסוף כסף בעבור הנזקקים.
התפלא העגלון ושאלו: "להיכן ילך מר בשעה מאוחרת כזו, הלא ברחובות חושך מצרים ורבנו אינו מרגיש בטוב?" השיב ר' מנחם נחום בשאלה: "אמור לי, אילו היה אחד מזמין אותך עכשיו לנסוע עמו ליער, האם היית מהסס ונמנע מלנסוע לשם?" ענה העגלון שזו פרנסתו והוא חייב לפרנס אישה וחמישה ילדים.
אז הגיב ר' מנחם נחום: "לך ממתינים רק חמש נפשות, ולי ממתינים מאות עניים נצרכים, כיצד אוכל להרשות לעצמי לעלות על מטתי ולישון?!"
הסופרת הפולנייה המפורסמת אליזה אורז'שקו (או אורז'שקובה) הקדישה לדמותו את הסיפור "הב פרחים".
בסיפור היא מתארת אישה ענייה ואלמנה שכדי לפרנס את בנה חיים היא מוכרת בגדים ישנים.
כשגדל כבר לא השתכרה מספיק כדי לפרנסו, ובאה אל ר' מנחם נחום שישגיח עליו ויטפל בו כי כבר לא יכולה.
ר' מנחם נחום גידלו וחינכו כשהוא מכניסו לתלמוד תורה, אך גם מלמדו בעצמו ומספר לו סיפורים מהמקורות היהודיים.
בסיפור היא כותבת שר' מנחם נחום מספר לחיימק'ה על המלאך סנדלפון שיוצר עטרה לקב"ה מתפילותיהם של ישראל.
הנהגה אחת מביא בשמו רבי ישראל מאיר הכהן מראדין בעל החפץ חיים, שכפי הידוע בשחר ימיו חסה והתלונן בצילו והתחקה אחר עקבותיו הנסתרים, בספרו 'מחנה ישראל' (פרק לב סעיף ז) כותב וזו לשונו;
מנחם פּוֹזְנַנְסקי (Menahem Poznansky; 13 בספטמבר 1887 – 20 בדצמבר 1956) היה סופר מתרגם ועורך ישראלי, יליד קמניץ-פודולסקי שברוסיה (בדרום-מערב אוקראינה של היום).
חתן פרס ברנר לשנת 1956.
פוזננסקי נולד בקמניץ-פודולסקי ליוסף ולאסתר לבית ווייסלוביטש.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לברדיצ'ב, ובשנת 1898, כשהיה בן 11, עקרה המשפחה מערבה לעיר לודז' (פולין), שם גם התחנך אצל מורים פרטיים ולאחר מכן השתלם והוסמך להוראה בעברית ובספרות בבית ספר ממשלתי ליהודים.
בין השנים 1906–1908 עבד בבתי דפוס, תחילה בלודז', שם חבר למשורר יצחק קצנלסון ולאחר מכן בלבוב, שם התוודע לסופר י"ח ברנר.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נישא למרים בת פיגה וליב ניברט, ויחד עלו בני הזוג לארץ ישראל.
בארץ עבד תחילה בפלחה ובשמירה, ובהמשך התקבל למשרת הוראה בבית הספר לבנות בנווה צדק.
בעבודת ההוראה המשיך עד ליציאתו לפנסיה (בין היתר, כמורה בבית הספר "תל נורדאו" בתל אביב).
פוזננסקי כתב סיפורים ליריים; תחילה פרסמם בכתבי העת "השילוח" וב"העולם" ובמרבית כתבי העת העבריים של תקופתו, בהם "רביבים", "האדמה", "מעברות", "מאזניים, "דבר", "אורלוגין" ועוד.
פוזננסקי תרגם קבצים רבים, בהם: "אבות ובנים" של איוון טורגנייב, "בעלי אחוזה מן הדור הישן" של ניקולאי גוגול, "זיכרונות של מהפכן" של פיוטר קרופוטקין, "חצי יובל שנים של קריניצה" על התנועה הקומונלית בקווקז, ועוד.
פוזננסקי קיבץ והביא לדפוס את יצירותיהם של מספר סופרים נבחרים, בהם: "על גבול הדממה" של צבי שץ, רשימותיה של המשוררת פניה ברגשטיין ועזבונו של ל.א אריאלי.
אולם את מרבית עבודתו בתחום ביצע בכינוס יצירותיו ואיגרותיו של יוסף חיים ברנר.
הוא אף החל לעבוד במשותף עם ברנר על היצירה "מחיי יוסף טרומפלדור", שאותה המשיך פוזננסקי לאחר הירצחו של ברנר.
על עבודתו במשך שלושים שנה בשימור וליקוט יצירותיו של ברנר, זכה פוזננסקי בפרס ברנר בשנת 1956, זמן קצר לפני מותו.
פוזננסקי נפטר ב-20 בדצמבר 1956. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו הגדול נמצא במכון "גנזים" - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל, אשר בבית אריאלה, בתל אביב.
היה אב לבן, בנימין גלעד, חבר קיבוץ בית השיטה, ולבת, רות, וסב לנכדים.
אחד מאחיו, לייב פוזננסקי, היה ממנהיגי "הבונד" ונספה בשואת יהודי פולין.
דמויות מלוות: ספורים, תל אביב: דבר, תרפ"ז.
דמויות מלוות: כתבים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח 1957.
אגרות: תרע"ט–תשט"ז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ך 1960.
פיוטר קרופוטקין, זכרונות של ריבולוציונר; תל אביב: הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל, ועדת התרבות, תרפ"ה-תרפ"ו.
רבי מנחם נחום פרידמן (כ"א בכסלו תרכ"ט, 5 בדצמבר 1868 - י"ט באב תרצ"ו, 7 באוגוסט 1936) היה האדמו"ר השני של חסידות בויאן, בנו הבכור של ה"פחד יצחק" מבויאן.
בשנת תרמ"ד נישא לחוה, בת דודו זקנו רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין.
לאחר נישואיו התגורר שלוש שנים סמוך לחמיו.
לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ז (1917), הוכתר לממלא מקומו, ומרבית חסידי בויאן פנו אליו.
שלושת אחיו החלו לכהן אף הם.
ביקר בארץ ישראל בתרפ"ז, בתחילת הקיץ.
בביקורו שהה בירושלים ועלה לגליל להשתטח על קברי צדיקים ולבקר את קהילות החסידים בטבריה ובצפת.
כמו כן, הדליק את ההדלקה על גג ציון קבר הרשב"י במירון בל"ג בעומר, אשר עברה אליו בירושה מאת זקנו, רבי ישראל מרוז'ין שקנה זכות זו מידי זקני צפת.
דברי תורתו כונסו בספרים "תפארת מנחם" ו"דברים ניחומים", ביידיש ובעברית.
אחריו שימשו באדמו"רות בניו רבי אהרן ורבי מרדכי שרגא, שסירבו באופן רשמי ליטול את כתר האדמו"רות, אך למעשה ערכו שולחנות יחד ואמרו דברי תורה.
לצידם הוכתר חתנו רבי משה פרידמן (בעל בתו מרים), חבר מועצת גדולי התורה ורב מפורסם.
החסידים במזרח אירופה פנו בעיקר לבנו רבי אהרן ואילו החסידים בארץ ישראל פנו לחתנו רבי משה.
על שמו בתי כנסת של החסידות "תפארת מנחם נחום" בבתי הורנשטיין בירושלים ו"תפארת מנחם" בשכונת הגפן בביתר עילית.
רבי מנחם נחום עפשטיין הידוע בכינויו ר' נחום מקוברין (תר"ו, 1846 – א' באב תרע"ח, 1918) היה המייסד והאדמו"ר של חסידות קוברין-ביאליסטוק.
האדמו"ר רבי מנחם נחום עפשטיין נולד בשנת תר"ו לרב יהודה לייב עפשטיין.
אביו היה בנו של רבי מרדכי ישראל עפשטיין ששם משפחתו המקורי היה קצנלבוגן והוא עצמו אימץ את שם המשפחה של חמיו רבי אברהם הלוי אפשטיין נכדו של הגאון רבי אריה לייב הלוי אפשטיין בעל הפרדס.
הרב מרדכי ישראל היה בן אחר בן לרב יחזקאל קצינאלפוגין בעל שו"ת כנסת יחזקאל.
מצד חותנו של רבי יהודה לייב אבי האדמו"ר היה לאדמו"ר גם ייחוס חסידי.
החותן היה רבי ישראל מבהפלי שהיה נכדו של רבי מנחם נחום טברסקי מצ'רנוביל ודודו של רבי אהרן מצ'רנוביל.
האדמו"ר ואביו היו חסידי קוצק, והאדמו"ר עצמו היה קרוי על שם בעל המאור עיניים, רבי מנחם נחום טברסקי.
לאחר נישואיו לאשתו מרת ביילא רחל בתו של חמיו ר' משה אפלבוים ומרת חנה אסתר שהייתה נינתו של רבי נחמן מברסלב התגורר האדמו"ר בקוברין שם נהיה תלמידו של רבי אברהם מסלונים בעל ה'יסוד העבודה'.
חתנו רבי מאיר שלום שצדרוביצקי כיהן אחריו באדמו"רות.
רבי שמואל אהרן היה מגדול עסקני אגודת ישראל באירופה.
מנחם עיני (נולד ב-24 בדצמבר 1937) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
שירת בחיל האוויר כנווט קרב, נפל בשבי המצרי במלחמת ההתשה, ובהמשך היה נספח חיל האוויר בוושינגטון וראש מנהלת הלביא.
מנחם עיני נולד ב-24 בדצמבר 1937 בעיראק, ובילדותו עלה לישראל.
שירת בטייסת 119 כנווט במטוס ווטור, ובהמשך יצא ללימודי הנדסה אווירונאוטית בטכניון.
במהלך לימודיו השתתף במלחמת ששת הימים כנווט בטייסת 110. בפרוץ המלחמה היה הנווט המוביל במבנה של שני מטוסי ווטור שנשלחו בתחילת מבצע מוקד ללוחמה אלקטרונית במטרה לשבש את פעילות המכ"מים המצרים ולפתוח נתיבי חדירה למטוסי חיל האוויר.
בהמשך הלחימה נטל חלק בהפצצת שדה התעופה בביר תמדה.
נשלח לארצות הברית לקליטת מטוסי הפנטום הראשונים, ושירת בטייסת 201, טייסת פנטומים הראשונה של חיל האוויר, בבסיס חצור.
באוקטובר 1969 השתתף במבצע "גביר 30", גיחת ההפצצה הראשונה של הטייסת לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר SA-2 באבו סואר שבמצרים.
בהמשך מלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות נוספות, בהן מבצע "גביר 79", "מבצעי פריחה" ו"מבצע קשת אווירי" פעולת תגמול על טיבוע ספינת הדיג אורית.
ב-25 באפריל 1970 השתתף ביירוט מפציצים מצרים מדגם איליושין 28 שחדרו לישראל, הוא שימש הנווט של מפקד הטייסת שמואל חץ והשניים הפילו את אחד המטוסים בטיל "לביד", ההפלה הראשונה בשימוש בטיל זה.
ב-18 ביולי 1970 היה עיני נווט, בדרגת רב-סרן, במטוס פנטום שאותו הטיס שמואל חץ בראש שמיניית מטוסי פנטום שיצאה למבצע אתגר לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר במצרים, כ-50 ק"מ ממערב לתעלת סואץ.
על היציאה לטיסה זו סיפר עיני: "רפי הר-לב, מפקד הבסיס, התנגד בתוקף שחץ ואני נטוס יחד באותו מטוס.
'מה יהיה אם יקרה לכם משהו?" טילים אחדים נורו לעבר מטוסי הפנטום במהלך התקיפה, מהם נפגעו מטוסיהם של חץ ועיני ושל אביהו בן-נון ונווטו שאול לוי.
מטוסם של חץ ועיני נפגע ובדרך חזרה לישראל איבד את כושר הטיסה.
אביהו בן-נון הצליח להגיע עד בסיס רפידים וביצע נחיתת אונס.
עיני נפצע קשה, ואת השנה הראשונה בשבי עשה בבית החולים מהדי בקהיר.
לאחר מכן נכלא בכלא עבסייה בקהיר, יחד עם עוד תשעה טייסים ונווטים.
ושם, יחד עם עמיתיו רמי הרפז, אבינועם קלדס ויצחק פיר תרגם לעברית את הספר "ההוביט" במה שנודע כתרגום הטייסים.
הוא שהה בשבי יותר משלוש שנים, ושוחרר בנובמבר 1973, בחילופי השבויים שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
עם שחרורו חזר עיני לשירות סדיר כראש ענף אמל"ח במטה חיל האוויר.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה נספח חיל האוויר בוושינגטון.
השתחרר מצה"ל ובינואר 1983 מונה לראש מת"ל – מנהלת תוכנית הלביא במשרד הביטחון.
עיני בעל תואר שני במדע המדינה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נישא לאסתר פרלמוטר, פסיכולוגית שעסקה בחינוך, ולהם שלוש בנות.
בשנת 2021 פרסמה רעייתו ספר (קול דממה דקה, הוצאת מטר) המתאר את שנות השבי ובכלל זה את השפעתן על המשפחה.
הרב מנחם סופר (ה'תר"ם, 1880, סנט מיקלאש - ט' בסיוון ה'תש"ד, 1944, אושוויץ) היה רבה של וואשוהי שבטרנסילבניה, מחבר שו"ת "מנחם משיב".
נולד בסנט-מיקלאש בשנת ה'תר"ם לצירל ורבי ישראל מרדכי אפרים פישל סופר, רבה של שארוואר ובעל "זיכרון אפרים".
נתייתם מאביו כשהיה בן 12, וגדל בבית דודו ר' יוסף לייב סופר מדרטשקע , בעל "ילקוט סופר", שם למד בישיבה המקומית.
בגיל 18 נסע ללמוד אצל סבו רבי אליעזר זוסמן סופר בפאקש, שם למד במשך שנתיים, ולאחריהן למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר (בעל "שבט סופר").
בשנת ה'תרס"ב הוסמך על ידי אב"ד פרשבורג, הרב דוד ניימן-לאקנבך.
שנה לאחר מכן הוצעה לו משרת הרבנות בדרטשקע במקום דודו (שעבר למלא מקום אביו בפאקש), אך הוא סירב מפאת כבוד דודו הנוסף רבי שמואל בנימין סופר.
נשא את בתו של רבי שמחה בונים ארנפלד ממטרסדורף (בעל "מענה שמחה"), ובשנת ה'תר"ע התמנה לרבה של ביהרנאג'באיום.
בשבתו שם, סידר לדפוס את הספר "חתן סופר" של סב אשתו, וכן כתב הקדמה לספרו של חמיו "מענה שמחה".
בשנת ה'תרע"ח התמנה לרבה של מורוש-וואשארהעלי, ועמד בראשות ישיבה שמנתה בשיאה כ-100 תלמידים, רבים מהם בני עניים מכפרי האזור, וכדי לאפשר להם ללמוד מבלי לדאוג למזון ולינה, הוקמה בה פנימייה.
באותה העת, ישבה בעיר אוכלוסייה חסידית ניכרת, שקירבה אותו לדרכי החסידות ולמנהגיה (לעיתים היה נוסע לאדמו"רי חסידות בעלז).
בפרט, התיידד עם האדמו"ר מנאסויד, רבי אברהם יהושע פריינד, שישב בה לפרקים, ובעידודו התקין בה מקווה כשיטת רבי חיים הלברשטאם.
הוא זכה למעמד מכובד בקרב רבני טרנסילבניה בפרט והונגריה בכלל, והיה מראשי המדברים באסיפות הקהילות ובאסיפות הרבנים, ושאלות מכל האזור הופנו אליו.
בשנת ה'תש"ג הוצעה לו משרת הרבנות בבודפשט, אך הוא סרב.
נספה עם בני עדתו באושוויץ, בט' בסיוון ה'תש"ד.
והונצח ברחוב "מנחם משיב" בשכונת קריית מטרסדורף בירושלים, שהוקמה על ידי גיסו הרב שמואל ארנפלד.
לרב סופר ולאשתו נולדו שמונה ילדים, רובם נספו עמו באושוויץ.
בנו הרב שמואל חיים (חתן הרב משה יוסף מייזלס מאויוואר) כיהן לצדו כרב בוואשוהי, ונספה יחד עם אביו.
חתנו הרב אפרים פישל קליין מילא את מקומו בוואשוהי, לאחר עלותו לישראל, הוציא את כתביו לאור.
חתן נוסף היה הרב אברהם יוסף ליכטנשטיין, רבה של אטשאד (נספה בשואה).
אחיו הרב יצחק צבי סופר כיהן כרבה של טמשוואר.
אחיו הרב אברהם יעקב כיהן כרב בטט.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, נשא את פרל בת הרב זאב וולף ויינשטוק.
יצא לאור על ידי חתנו הרב קליין, ירושלים, ה'תשל"ג.
הלכה ממקרא - הלכות היוצאות מפסוקי המקרא.
הלכה משמעתתא - הלכות היוצאות מסוגיות הגמרא.
אהל הינדל - חידושי אגדה על ספר בראשית.
מנחם (מנטה) עצמון (נולד ב-1944) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל פוליטי ששימש כגזבר הליכוד בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הורשע במרמה בנסיבות מחמירות בפרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד.
עצמון נעצר לחקירה גם ב"פרשת רוגוזין", בה הורשע בשוחד השופט לשעבר דן כהן.
עצמון נולד בתל אביב להורים שהיו בעלי חנות רהיטים מצליחה ברחוב הרצל.
למד בבית הספר כרמל ולאחר מכן בתיכון עירוני א'.
את שירותו הצבאי עשה ביחידה עורפית של חיל האוויר.
למד ראיית חשבון ומדע המדינה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב, והיה יושב ראש אגודת הסטודנטים בשלוחה.
לאחר סיום לימודיו פתח משרד ראיית חשבון שאחד הלקוחות הראשונים שלו היה משרד התחבורה.
כאשר קיבל חוזה לשמש כמבקר חיצוני של הקואופרטיבים לתחבורה בישראל.
במסגרת החוזה יצר קשרים עם שר התחבורה עזר ויצמן.
כשנאלץ ויצמן לפרוש ממשרד התחבורה בשנת 1970 בגלל פרישת גח"ל מהממשלה, ומונה ליו"ר החברה הימית להובלת פרי, הצטרף אליו עצמון בתפקיד חשב.
במרץ 1973 היה מעורב בהקמת חברת "אלול טכנולוגיות", יחד עם ויצמן וחברו מתקופת הלימודים בתיכון עירוני א' מיכאל אלבין.
שותפים אחרים בחברה היו דוד קוליץ ויצחק אלמוג.
ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974 לאחר שביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל.
במסגרת עבודתו בחברה הימית להובלת פרי עבר לגור בציריך ואחר כך בלונדון, שם נחשף לעולם הפיננסים הבינלאומי.
הוא הסתכסך עם מילה ברנר ויעקב מרידור בעלי השליטה בחברה, לאחר שהחברה נקלע לקשיים, והם פיטרו אותו, אך לאחר שנה חזר בתפקיד סמנכ"ל כספים.
בסוף 1977 נכנסה החברה להליכי פירוק אך עצמון נשאר בלונדון ועסק בניהול עסקאות מימון בענף הספנות.
ב-1978 חזר לישראל והיה שותף לעסקאות שיזם חברו מיכאל אלבין ב"קבוצת אייזנברג" של איש העסקים שאול אייזנברג, היה שותף ברכישת הבנק הממשלתי שהופרט בנק הספנות ורכישת השליטה בחברת "קיסריה מקרקעין ונופש".
בשנת 1980 היה מעורב בהשלטות על תאגיד הטקסטיל האמריקני "יונייטד מרצ'נד", יחד עם עצמון, עוזי רסקין ויונתן זוכוביצקי, כולם חבריו לספסל הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב.
במקביל הצטרפו אלבין ועצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר.
בלחץ הקבוצה נבחרה שרה דורון לשרה.
אלבין ועצמון שימשו בהתנדבות כגזברי קמפיין הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984.
בשנת 1984 מונה כמנכ"ל משותף של החברה לישראל ובשנת 1985 היה מעומד לתפקיד יושב ראש חברה הספנות צים.
לאחר מותו של חברו ושותפו מיכאל אלבין, תבעה את עצמון גליה אלבין אלמנתו, בטענה שנישל אותה מכספים שהיו שייכים לבעלה המנוח.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 שימש כגזבר מטעם המפלגה הליברלית יחד עם אהוד אולמרט שהיה גזבר מטעם תנועת החרות.
לצורך מימון מערכת הבחירות הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988".
באוגוסט 1988 הקים מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים אולמרט ועצמון, את החברה פרטית "ב.מ.י.
יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (כמיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות.
הם גייסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות.
התרומות הופקדו בחשבונות של בשם "ב.מ.י.
שחר תקשורת בע"מ" וניתנו עבורן חשבוניות מס ששיקפו, באורח כוזב, תקבול עבור שירותי פרסום.
לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד אף-על-פי שהן שימשו, בפועל, למימון הוצאות של הליכוד במערכת הבחירות.
התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה.
מכיוון שלחברות שתרמו הונפקו חשבוניות הם גם יכלו לקזז את התרומה כהוצאה מוכרת לצורכי מס.
עצמון הורשע בפרשה ונידון למאסר על תנאי.
בתחילת שנות ה-90 נכנס עצמון לשותפות עם איש העסקים עזרא הראל, והשתלטו ביחד על מספר חברות ציבוריות שמניותיהן נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כולל חברת ההשקעות "לידן" וחברת "רוגוזין תעשיות".
"רוגוזין תעשיות" החזיקה במפעל קטן, שהעסיק כ-150 עובדים באשדוד.
המפעל החזיק גם ב-400 דונם סמוך לתחנת הכוח אשכול ונמל אשדוד.
המפעל הוקם במקור ב-1958 על ידי התעשיין ישראל רוגוזין, ובעת שהוקם קיבל הקצאה של 800 דונם.
לאחר הקמת שלב א' של המפעל רוגוזין הודיע שהוא לא ישקיע בהמשך פיתוח המפעל ורוב הקרקע לא נוצלה.
בשנת 1971, נמכר המפעל לקבוצת משקיעים מארצות הברית, שרכשו ממדינת ישראל גם את קרקעות המפעל וסביבתו בשטח של 400 דונם.
לאחר שהמפעל היה על סף סגירה, בשנת 1993 נמכרה "תעשיות רוגוזין" להראל ועצמון.
בשנת 1995, מכרו את קרקעות המפעל לחברת החשמל תמורת 62.5 מיליון דולר (בעסקה שקיבלה את השם "פרשת רוגוזין").
בשנת 2013 הורשע, במסגרת עסקת טיעון, במרמה והפרת אמונים (במקום בשוחד) בגין "פרשת רוגוזין", על כך שלא דיווח לדירקטוריון על הקשרים שיש לו עם בעלי "תעשיות רוגוזין".
באמצעות הכספים שקיבלו עבור הקרקע, הפכו את "תעשיות רוגוזין" לחברת החזקות והשקעות, שרכשה או השקיעה בעסקים שונים.
בין השאר רכשה את השליטה בחברת ICTS מידי עזרא הראל עצמו.
ICTS, חברה העוסקת במתן שירותי אבטחה לענף התעופה באירופה וארצות הברית, נרכשה על ידי הראל בשנת 1992. ICTS הונפקה בנאסד"ק ביוני 1996, כאשר השליטה בה עדיין הוחזקה בידי "רוגוזין".
בנובמבר 1996 רכשה ICTS כ-10% מחברת "ממן מסופי מטען" ומכרה אותם ברווח של 5 מיליון דולר תוך חודש.
באוקטובר 1997 רכשה את חברת ג'ון ברייס הדרכה תמורת 4 מיליון דולר, ובנובמבר 1999 היא נמכרה תמורת 20 מיליון דולר.
"רוגוזין" גם רכשה ב-1996 מחצית מהבעלות בחברת "ספאנטק" (במקור "אפאר טבריה"), לאחר שהועברה לטיפולו של כונס נכסים עקב אי סדרים שנחשפו בדוחותיה הכספיים בתחילת שנת 2000 מכרה "רוגוזין" את חלקה תמורת תמורת 8.9 מיליון דולר.
חלק משוחד לשופט כהן, בסך 800 אלף דולר, שולם באמצעות תשלום של חברת בת "ספאנטק" לחברת "ולשדה" שבבעלותו של כהן.
כהן ניפק אישור כוזב על כך שהכסף הועבר תמורת שירותי ייעוץ שסיפקה ולשדה לרוגוזין לגבי הקמת מפעל למוצרי מוצרי טקסטיל.
זאת, אף על פי שלא ניתנו שירותי ייעוץ וחברת ולשדה כלל אינה עוסקת בתחום הטקסטיל.
ב-1997 רכשה 20% ממניות תשלובת הטקסטיל פולגת, וביוני 1999 מכרה אותם ברווח של 7 מיליון שקל.
החברה גם נכנסה לתחום הנדל"ן והמלונאות.
באמצעות חברת "הרטן מלונאות ונופש" החזיק במלונות: רנסאנס בנצרת, המלונות "עדן אין" ו"חוות הברון" ופרויקט דירות הנופש "שירת הים" בזכרון יעקב.
פרשה נוספת בה היה עצמון מעורב, שגם קיבלה את השם "פרשת רוגוזין", הייתה פירוק חברת "רוגוזין תעשייות", לאחר שלא שילמה את איגרות החוב שלה כמתוכנן.
ביוני 2002, זמן קצר לפני שהחברה הייתה אמורה לשלם את התשלום הראשון לבעלי האג"ח שלה, מכרו הראל ועצמון באופן מפתיע את מניות השליטה שלהם תמורת 100 אלף דולר בלבד.
רוגוזין הייתה חייבת כ-80 מיליון שקל, בעיקר למשקיעים מוסדיים וקרנות נאמנות והם ביקשו למנות את עורך דין פנחס רובין למפרק החברה.
לאחר מספר חודשים של ניסיונות להכיע להסדר חוב מונה רובין כמפרק באוקטובר 2002. בסוף 2002, פתחה רשות ניירות ערך בחקירה נגד חברת רוגוזין, עזרא הראל ועצמון.
לפי החשד, הם ביצעו בחברה שורת עסקאות בעלי עניין שלא עברו את אישור האספה הכללית של החברה, גרמו לה נזקים כלכליים והיטיבו איתם.
בסך הכול בין השנים 1997–2002 ביצעו עסקאות בהיקף של עשרות מיליוני שקלים שהיטיבו עמם, מבלי שעסקאות אלו אושרו כנדרש בחוק ומבלי שניתן להם דיווח כנדרש בחוק.
במאי 2003, הראל ועצמון נעצרו לחקירה.
בית המשפט החליט לשחרר בערבות את עצמון תמורת הפקדה של 3 מיליון שקל במזומן ואיסור יציאה מישראל.
בבקשת המעצר התייחסה הרשות לשלוש עסקות, שבהן ביצעו החשודים את העבירות המיוחסות להם: רכישת נמל רוסטוק בגרמניה, הסדר האשראי של חברת הרטן מלונאות ונופש עם בנק דיסקונט, וכן עסקה עם חברה פרטית של הראל ועצמון בשם קובלט.
בין העסקאות שנחקרו ב"פרשת רוגוזין" הייתה עסקה שבמסגרתה רכשו ב-1997 הראל ועצמון את הבעלות על הנמל בעיר רוסטוק שבגרמניה, במסגרת תהליך ההפרטה שלו.
נמל רוסטוק, היה הנמל הגדול והחשוב של מזרח גרמניה לחוף הים הבלטי.
הרכישה כללה את הזיכיון להפעלת הנמל ומאות דונמים לפיתוח עתידי סביבו, עם פוטנציאל לפיתוח פעילות נדל"ן ענפה.
לצורך הרכישה גייסה חברת "רוגוזין" מימון בהנפקת איגרות חוב ובמסגרת העסקה קיבלו הראל ועצמון הלוואה של 17 מיליון מארק מ"רוגוזין", ונקבע כי רוגוזין תקבל אופציה לרכישת 25% מהנמל תמורת הוויתור על החזר ההלוואה.
בסופו של התהליך קיבלה רוגוזין 25% מהנמל ואילו הראל ועצמון קיבלו 75% ממנו.
חברת הנמל עצמה גם הנפיקה ב-1999 איגרות חוב בבורסה של לוקסמבורג.
כך שהראל ועצמון קיבלו את השליטה בנמל רוסטוק באמצעות המימון של רוגוזין, בעוד שהחברה נותרה בעלת מניות מיעוט על אף שהשקיעה בנמל מכספה, ואילו הראל ועצמון לא השקיעו מכספם.
עצמון שימש כיושב ראש חברת הנמל וניסה ללא הצלחה להנפיק אותה בבורסה של לונדון בשנת 2006. לבסוף מכר את הנמל ברווח ניכר בשנת 2012.
בנובמבר 2003, נפטר עזרא הראל מהתקף לב בעת הפלגה בספרד.
ובאוגוסט 2004 רכש עצמון את מניות השליטה בחברת ICTS והיה לבעל המניות הגדול עם 64% מהמניות.
ב-2007 הוגשה נגד עצמון תביעה בטענה שהוא מעכב פעולות, וגורם למשקיעים לחשוב שמצב החברה לא טוב.
זאת כדי שיוכל להוציא לפועל הצעת רכש במחיר נמוך.
עצמון נכנס גם להשקעה בחברת "חץ אקולוגיה והנדסה", שפיתחה שיטה לטיפול בפסולת מוצקה.
החברה פוצלה ב-1999 מחברה שהוקמה בשנת 1975, על ידי בועז צדיק, ישראל פייג ויחזקאל עזר, ועסקה בטיפול בשפכים תעשייתיים, שמנים ובוצה.
החברה פיתחה מתקן למחזור אשפה המאפשר טיפול בפסולת ביתית שלא מוינה, כשהוא עצמו דואג להפרדתה לרכיבים השונים ולמחזורם; תוך כדי הליך המחזור מופקים מהאשפה מים וגם גז, המשמש לייצור חשמל.
ב-2003 חנכה מתקן שהקימה למיון, פירוק והפקת חשמל מפסולת נחנך בפארק המיחזור חירייה.
הרב מנחם הלוי פולק (ה'תרנ"א, 1891 - ה' בתשרי ה'תשי"ג, 24 בספטמבר 1952) היה רבה של סרנץ' שבהונגריה.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית ופעל שם להצלת יהודי הונגריה בשואה.
נולד בעיר קליינורדיין שבהונגריה לאביו הרב אברהם מתלמידי הרב מאיר פערלעס מקרולא.
אביו היה סוחר ביין אך הרבה לעסוק בתורה, והיה בקשרים טובים עם הרב חיים הלברשטאם בעל ה'דברי חיים'.
הרב מנחם למד אצל הרב מאזעס חיים ליטש-רוזנבוים בקליינווארדיין, הרב שמואל רוזנברג באונסדורף (אנ'), והרב עקיבא סופר בפרשבורג.
נסמך להוראה על ידי רבה של אונסדורף והרב מרדכי יהודה ווינקלר (לבושי מרדכי).
בשנת ה'תרע"ד, בהיותו בן 23, החל לכהן כרבה של סרנץ' וגם ניהל את הישיבה שם.
בעת מלחמת העולם הראשונה הנהיג את קהילתו בשעותיה הקשות.
אשתו היא יהודית, ביתו של הרב פנחס בילליטצער, נצר למשפחת רבנים.
היה שותף בתנועת 'חיזוק הדת', ובספרו חלק הלוי הוא עוסק בחשיבות הגדולה של העמדת מורים יראי שמים שמתמחים בחינוך, ועומד על כך שיש להגדיל את משכורתם.
בשנת תש"א (1941) קיבל אישור להגר לאמריקה רק עבורו ועבור אשתו.
באמריקה ניסה לפעול להצלת יהודי הונגריה, ועסק רבות בחיזוק ועידוד הניצולים שהגיעו לאמריקה, יחד עם עוד רבנים יוצאי הונגריה.
נפטר בה' תשרי ה'תשי"ג בניו יורק.
עיון מנחם א-ב, על אגדות הש"ס (ה'תש"ח)
ספר חלק לוי על הש"ס (נדפס לאחר פטירתו)
חלק לוי פירוש על מסכת אבות.
יצא לאור מחדש לייקווד תשפ"ד, בתוספת תולדות המחבר.
רבי מנחם עמנואל דָיִיץ (Deutz; נכתב גם: דאוץ, דוץ, דויץ; מכונה: מנואל, מנדל, מנלי או מֶנְלַיין; 1763 - 31 בינואר 1842, שבט ה'תר"ב) היה רבה של קובלנץ, מבכירי הרבנים בסנהדרין של פריז, הרב הראשי מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לחבל הריין והמוזל, ולאחר מכן הרב הראשי לצרפת.
נולד בשנת ה'תקכ"ג בעיר קובלנץ שבמפגש נהרות הריין והמוזל.
בצעירותו למד בישיבה במיינץ, שם הוסמך לרבנות.
בשנת 1789 נשא את יהודית ברמן (נפטרה בשנת 1823) ועבר לגור עמה בעיר הולדתו קובלנץ, ממנה נולדו לו שבעה ילדים.
לאחר נישואיו מונה לרבה של קובלנץ.
השתתף באספת הנכבדים שיזם הקיסר נפוליאון בונפרטה בשנת 1806, והיה מחברי הסנהדרין של פריז, ואף התמנה לסגן נשיא (מקביל לתפקיד ה"חכם" בסנהדרין המקורית) אחר פטירתו של הסגן יהושע סגרי.
שם תמך בעמדת השמרנים בראשות הנשיא רבי יוסף דוד זינצהיים.
עוזרו בסנהדרין היה רבי אברהם אוירבך, חתנו של רבי יוסף דוד זינצהיים.
עם תום כינוס הסנהדרין והקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, הוקמה קונסיסטוריה מחוזית לחבל הריין והמוזל, ומרכזה נקבע לקובלנץ.
הרב דייץ, רבה של קובלנץ התמנה כרבה של הקונסיסטוריה המחוזית, וכן לחבר בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
באותה שנה הוא גם מונה לרב השלישי בחשיבותו ברחבי האימפריה הצרפתית הראשונה, לצד רבי יוסף דוד זינצהיים ורבי אברהם דה קולוניה.
גם לאחר שעבר לפריז - מקום פעילותה של הקונסיסטוריה המרכזית - עדיין כיהן באופן רשמי כרב ראשי של הקונסיסטוריה של חבל הריין והמוזל במשך תקופה, עד שממלא מקומו רבי אברהם אוירבך החליפו בתפקיד זה.
במסגרת תפקידו כאחד מחשובי הרבנים בצרפת העניק הסכמות רבות לספרים.
אחת הבולטות שבהן היא הסכמתו מחודש אדר תקצ"ה לתרגום התלמוד לגרמנית של אפרים משה פינר, זמן קצר לפני שהתפתח פולמוס נרחב על תרגום זה.
בשנת ה'תק"ע, כאשר הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה בראשותם של ישראל יעקבסון ומנחם מנדל שטיינהארט התירה לאכול קטניות בפסח בניגוד למנהג הרווח, הצטרף רבי מנחם להתנגדותו הנחרצת של רבי יוסף דוד זינצהיים במכתב שנשלח מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של צרפת.
בשנת 1826 התפטר רבי אברהם דה קולוניה ממשרת הרבנות הראשית של הקונסיסטואר, ורמ"ע דייץ קיבל את התפקיד במקומו.
רמ"ע דייץ היה אז הרב היחיד בקונסיסטוריה (בעוד שמלכתחילה היא הכילה רב ראשי ושני סגנים).
לא מונו לצדו רבנים נוספים, שכן המוסד היה בעל תקציב דל, וגם מתוך מטרה מכוונת לצמצם את השפעת הרבנים בענייני היהודים בצרפת.
לאחר פטירתו, משרתו כרב ראשי של צרפת נותרה פנויה כארבע שנים עד לבחירתו של ממלא מקומו מרשאן אנרי בשנת 1846.
שניים מבני משפחתו התפרסמו בכך שהתנצרו.
היה זה בשנותיו המאוחרות ואירועי ההתנצרות פגעו ביותר בכבודו:
ב-1823 התגרשה בתו שרה מבעלה דוד (פאול) דראך (1865–1791), רב ומנהל תלמוד תורה, שבשנת 1823 המיר את דתו לנצרות קתולית והיה למיסיונר.
דוד המשיך להצהיר על עצמו כיהודי, מתוך שאיפה להעביר לנצרות יהודים נוספים.
בעקבות האירוע ברחה שרה לאנגליה והתחבאה עם שלושת ילדיה הקטנים, אולם לאחר שנתיים שניים מהם נלקחו על ידי דוד, שגם אותם הטביל לנצרות.
הוא שימש לכנסייה הקתולית כסופר עברי וכפולמסן שלה נגד היהדות.
בשנת 1828 בנו שמעון (סיימון) דויץ (1802–1852) התנצר ברומא ממניעים של קידמה ושאפתנות והמיר את שמו לצ'ארלס גונזגה.
שמעון קנה את אמונה של מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, אמו של אנרי, רוזן שאמבור.
ביולי 1830 פרצה בצרפת מהפכת יולי, ובה הודח חמיה שארל, רוזן ארטואה.
לואי פיליפ, מלך הצרפתים הוכתר למלך במקומו, ומריה קרולינה ומשפחתה יצאו לגלות באנגליה.
בשנת 1831 עזבה מריה קרולינה את אדינבורו, וחזרה למשפחתה בנאפולי דרך הולנד, פרוסיה ואוסטריה.
מנאפולי, בעזרתו של הרוזן דה פריסט, היא עוררה מרד לגיטימיסטי , על מנת "להחזיר" לכס המלוכה את בנה אנרי שהיה יורש העצר החוקי של מלכי בית בורבון.
ב-14 בדצמבר אותה שנה נישאה מריה קרולינה בחשאי לאציל איטלקי, אטורה קרלו לוצ'סי-פאלי, דוכס דלה גראציה השמיני.
בגידתו של שמעון עוררה רגשות אנטישמיים בחוגים רחבים בצרפת.
זמן קצר לאחר מכן, באותה השנה (1832), הוא הגיש בקשה לקונסיסטוריה של צרפת לחזור ליהדות.
בקשתו סורבה בתחילה, ובסופו של דבר האישור ניתן לו לאחר שאדולף כרמיה התערב לטובתו.
הוא התחתן בלונדון, היגר לארצות הברית ולבסוף חזר לצרפת.
מנחם מנשה ערמון (י"ח באלול ה'תרע"ו, 16 בספטמבר 1916 – ט' באלול ה'תשנ"ח, 31 באוגוסט 1998) היה ממקימי קיבוץ בארות יצחק, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית מודיעים (לימים: חבל מודיעין) וראש מחלקת החינוך של הקיבוץ הדתי.
נולד בברלין להלל וציפורה קסטנבאום.
למד בגימנסיה יהודית-דתית ובישיבה, והשתלם בנגרות מתוך כוונה לעלות לארץ ולסייע בבניינה.
במלחמת העצמאות היה אחראי על הקמת הביצורים בבארות יצחק והשתתף בקרב על הקיבוץ.
לאחר המלחמה היה שותף בהקמת הקיבוץ מחדש בווילהלמה ואחר כך במיקומו הנוכחי בקרבת מקום.
הקים וניהל את בית הספר בקיבוצו, וניהל את מחלקת החינוך של הקיבוץ הדתי.
כשהוקמה המועצה האזורית מודיעים (לימים "חבל מודיעין") ב-1950, נבחר לראש המועצה ועליו הוטלה מלאכת ייסוד המועצה.
בתפקיד זה כיהן עד 1958.
במשך שנים רבות היה ממגידי שיעור הדף היומי בקיבוצו, ובעל טור קבוע בנושא פרשת השבוע בידיעון הקיבוץ.
נפטר ב-ט' באלול ה'תשנ"ח, 31 באוגוסט 1998, ונקבר בבית הקברות בארות יצחק-נחלים.
באפריל 1938 התחתן עם מלי פרידמן.
לזוג נולדו שתי בנות, חנה (אשת ד"ר נחום ברוכי) וחוה לנג, ובן, ד"ר הלל ערמון.
הרב מנחם סירירו (ה'שפ"ח, 1628 - כ"ג באדר ב' ה'תס"א, 1701) היה פוסק הלכה, דיין וראש ישיבה ומנהיג הקהילה היהודית בפאס שבמרוקו במאה השבע עשרה.
נולד בפאס לאביו ר' דוד, דור רביעי לרבי שאול שמואל סירירו.
נראה שלמד לפני דודו רבי עמנואל סירירו.
סביב שנת תט"ו התמנה לסופר בית הדין בבית דינם של רבי סעדיה אבן דנאן, רבי עמנואל סירירו, ורבי יהודה (ב"ר יוסף) עוזיאל.
סביב שנת תל"ז התמנה לדיין, וחתם על תקנות העיר.
לאחר פטירת רבי יהודה עוזיאל בשנת תמ"ט, הוא וחבירו רבי וידאל הצרפתי היו דייני ומנהיגי העיר, וצירפו אליהם כדיין שלישי את רבי מימון אפלאלו.
בהמשך הצטרף לבית הדין רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי.
בית הדין פעל לתקן תקנות ונשא ונתן בהלכה עם יתר חכמי מרוקו כדוגמת רבי יצחק דלויה רבה של מרקש, ורבי משה בן חמו רבה של צפרו.
מבין תלמידיו בישיבה, נמנים רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור, ורבי שמואל אבן דנאן הרביעי.
העיד שבזמנו כבר לא הקפידו ליטול ידיים לדבר שטיבולו במשקה, וביאר שסמכו על הראשונים הסוברים שאין בזה חיוב בזמן הזה.
נפטר ונקבר בפאס, ותלמידו רבי יעקב אבן צור קונן עליו מספר קינות.
דברי מנחם - חידושים על המקרא.
חלקם נדפסו בסוף הספר 'חנוך לנער'.
דרשות - שריד מחיבורו נדפס בסוף הספר 'חנוך לנער'.
תשובות ופסקים - מפוזרים בספרי חכמי מרוקו, ובפרט בשו"ת משפט וצדקה ביעקב.
הגהות על השולחן ערוך - חכמי מרוקו מצטטים את הגהותיו בספריהם.
הגהותיו לאורח חיים נדפסו ב'מן הגנזים' חלק יב.
מנחם זלמן סליי (Mark Slae; 8 ביולי 1939, כ"א בתמוז התרצ"ט – 22 בספטמבר 2023, ז' בתשרי תשפ"ד) היה רב, מחנך, חוקר ומראשוני פרויקט השו"ת, חיבר ספרים ומאמרים בהלכה ובמחשבת ישראל.
בצעירותו, היה פעיל בסניף המקומי של תנועת הנוער בני עקיבא כמדריך, קומונר ושליח.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מאוניברסיטת רוזוולט (Roosevelt University) בשיקגו.
התנדב לשירות צבאי בסדיר ובמילואים, וכיהן במגוון תפקידים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כחובש בסיני.
בשנת 1963 נישא לברכה (לבית שטרן), ובשנת 1966, הזוג עלה לישראל והתגורר בבאר שבע עד לשנת 1968, אז עברו לעיר רחובות עד לשנת 1977, ולאחריה עברו להתגורר בירושלים ברובע היהודי בעיר העתיקה, שם שימש גם כרב סניף בני עקיבא המקומי במשך שנים רבות ושם התגורר עד לפטירתו.
בין השנים 1958-1960 למד בישיבת כרם ביבנה.
4 שנים לאחר מכן, הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים Hebrew Theological College of Chicago.
במקביל, הוסמך לרבנות גם מטעם ישיבת כרם ביבנה.
במהלך חייו, עסק במחקר תורני, בפיתוח פרויקט השו"ת, בהוראה וחינוך במכללה בירושלים ובמוסדות נוספים.
רבותיו כוללים את הרב חיים יעקב גולדוויכט, הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם שפירא, והרב אביגדר נבנצל.
סליי לימד וחינך כמרצה בכיר במכללה ירושלים ב-1975–2006. שיעוריו עסקו בנושאים של תולדות עם ישראל, מחשבת ישראל, מדרש, הלכה ותנ"ך.
סליי שימש גם כמחנך וכמורה לתלמידות מחו"ל.
תחומי עיסוקיו התורניים של סליי כוללים תנ"ך, הלכה, היסטוריה והגות יהודית.
מאמריו עוסקים בנושאים חדשניים ואקטואליים לאור ההלכה היהודית כגון: אקולוגיה, יחס לבעלי חיים, יחס לאוכלוסייה המבוגרת, שמירה על הבריאות בהלכה, ארץ ישראל בספרות ההלכתית, הביטוח בהלכה ועוד, כאשר חלק גדול מעבודותיו התורניות התבססו על פרויקט השו"ת.
בנוסף, חינך לציונות ועודד עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1968 הצטרף סליי לצוות פרויקט השו"ת במכון ויצמן למדע (מוכר גם כמאגר היהדות הממוחשב) שם היה מראשוני הפרויקט, ביחד עם חתן פרס ישראל, פרופ' אביעזרי פרנקל בהמשך, עבר עם הפרויקט לאוניברסיטת בר-אילן.
פרויקט השו"ת הוא מהראשונים בעולם לדיגיטליזציה של טקסט שלם המשלב מנוע חיפוש המאפשר אחזור מידע מהמאגר על פי מילות חיפוש, והוא גם מאגר המידע הממוחשב הראשון של מקורות יהודיים תורניים, בדגש על ספרות הלכתית וספרי שאלות ותשובות (שו"ת).
בראשית הדרך, הצוות היה מצומצם ביותר, סליי היה אמון על הצד התורני של הפרויקט.
הוא נדרש לתווך בין אנשי המחשב לבין הלקוחות ובהם רבנים, משפטנים ואנשי מדעי הרוח, כאשר הם לא היו בעלי ידע וניסיון בתחום המחשבים.
סליי היה מחלוצי המחקר התורני המבוסס על חיפוש דיגיטלי.
חיבוריו עוסקים בנושאים מגוונים: הלכה, משפט עברי, היסטוריה, לימודי ארץ ישראל, חינוך, מוסר ואתיקה.
הוא אף פרסם ספרים, מאמרים ונשא הרצאות בנושאים אלו בעברית ובאנגלית.
רעייתו ברכה (לבית שטרן) קיבלה בשנת 2023 את אות יקיר העיר ירושלים.
לרב מנחם סליי 9 ילדים.
בין בניו וחתניו של סליי: הרב ברוך סליי, רב פיקוד מרכז (מיל.) וראש מדרשת אוריה בגבעת שמואל והרב אביאל סליי, עורך במכון הלכה ברורה חתנו הרב דוד טורנר ראש בית מדרש גבעת שמואל ור"מ בישיבת מעלה אליהו ובישיבת איתמר.
חתנו הרב אפרים ידידיה ר"מ בישיבת איתמר.
כלתו של הרב מנחם, הרבנית דנה סליי, היא ראש מדרשת הרובע.
בנו ד"ר מרדכי סליי משמש כמנהל יחידת גסטרואנטרולוגיה לילדים במרכז רפואי הדסה.
פרס פדר מטעם אגודת A.O.J.S.
פרס ברלינר מטעם מרכז ארהרד לביטוח שבאוניברסיטת תל אביב עבור המחקר על הביטוח בהלכה ועל ההיסטוריה של הביטוח בקרב היהודים.
הביטוח בהלכה: מחקר הלכתי-היסטורי על פי מקורות מתוך ספרות השאלות ותשובות ועוד, הוצאת איגוד חברות הביטוח בישראל, ת"א, תש"מ.
בטיחות הבניה בהלכה ע"פ דיני מעקה, בהוצאת מכון הרי פישל, ירושלים תשמ"ד.
ספר השו"ת שמיטה א - שמיטת קרקעות (עורך ראשי), בהוצאת קריית הישיבה בית אל בשיתוף פרויקט השו"ת, בית אל, תשמ"ו.
ספר השו"ת שמיטה ב - שמיטת כספים (עורך ראשי), בהוצאת קריית הישיבה בית אל בשיתוף פרויקט השו"ת, בית אל, תשמ"ז.
חיתו ארץ, הוצאת שם, ירושלים, תשמ"ח.
איסורי העישון בהלכה, הוצאת אחרי, ירושלים, תשמ"ח.
ספר השו"ת ציצית (עורך ראשי), בהוצאת קריית הישיבה בית אל בשיתוף פרויקט השו"ת, בית אל, תשמ"ט.
נושא השדים בספרות השו"ת, שנה בשנה, תשל"א.
המחשב בחקר התורה שבעל פה, תורה שבעל פה י"ד, תשל"ב.
הטיול בספרות השו"ת, המעין כרך ט"ז, תשל"ו.
עוד על הטיול בספרות השו"ת המעין י"ז), תשל"ז.
רש"י - מפרש או פוסק, המעין י"ז, תשל"ז.
נטיעה ושתילה בירושלים שבין החומות בזה"ז, נועם כ"א, תשל"ט.
לדמותו של השוטר במשך הדורות, תחומין א', תש"ם.
נטיעת ובניית עץ בחצר בית המקדש ובחצר בית הכנסת, נועם כ"ב, תש"ם.
שמחת בית השואבה, תחומין ב', תשמ"א.
מנהג המשפחה במקרי נישואין בין-עדתיים, נועם כ"ג, תשמ"א.
סדר העלאת הביכורים לירושלים, נועם כ"ד, תשמ"ב.
הפרישה מעבודה כחובת גיל במקורות היהדות, אסיא ט, תשמ"ג.
ענייני קריאת שמע וברכותיה בספרות השו"ת, ארשת ב, תשמ"ג.
חזרת ארון ברית ה' בבנין הבית השלישי, תחומין ה, תשד"מ.
חיוב האשה בתפילות שמונה-עשרה על פי ספרות השו"ת, ארשת ג, תשד"מ.
יום העצמאות כהמשך לפורים הקהילות, ארשת ד, תשד"מ.
קץ הגאולה במשנתם של רבותינו האחרונים, ארשת ה, תשמ"ה.
דיור ותנאי מגורים של זקן, תחומין ז, תשמ"ו.
שבת מעין עולם הבא, ארשת ו, תשמ"ז.
המזיק לעובר - סיכון העובר על ידי עישון, אסיא כרך י"ב, תש"ן.
הקמח המלא - אוכל טבעוני במקורות ההלכה, מכלול ג, תשנ"ב.
השפעת האסלאם על ההלכה, מחניים תשנ"ב.
חיוב הסיוע לנכרים ואיסור הפרת הסכם עימם, מפירות הכרם, תשס"ד.
הרב מנחם עטיאה (סביב ה'ת"ל, 1670 - לפני ניסן ה'תק"ט, 1749) היה ראש ישיבה, פוסק הלכה, מקובל, ודרשן.
אב בית הדין ורבה של תטואן במאה השמונה עשרה.
נולד לאביו רבי יצחק בתטואן.
למד אצל רבי חסדאי אלמושנינו.
הוכר כחכם לא יאוחר משנת ה'תנ"ט.
נשלח יחד עם רבי יוסף ביבאס לפאס בכדי לאסוף תרומות לקהילת תטואן שהוכבד עליהם מסי המלך.
בשנת ה'תפ"ח, לאחר פטירת רבו רבי חסדאי אלמושנינו, התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר, ותיקן תקנות.
בין הדיינים שכיהנו בבית דינו נמנים: רבי שלמה אבודרהם ורבי יעקב אבן מלכא.
התכתב בהלכה עם רבי יהודה עייאש, רבי יעקב אבן צור, ורבי יוסף בן סאמון.
בזמנו, מנהג העיר היה שלא לאכול בשר גם ביום ראש חודש אב, רבי מנחם רצה להתיר לאכול בשר בראש חודש, אך למעשה, הדבר לא הסתייע.
רבי מנחם נחשב כבקי במנהגי תטואן, ותלמידו רבי יהודה אבודרהם קיבל ממנו את תורת המנהגים.
נפטר בתטואן לפני ניסן ה'תק"ט.
בנו המפורסם היה רבי משה, שהגיה את כתבי אביו.
קונטרס הטרפיות - נקרא גם: נר מערבי חלק ב.
דרושים - נדפסו בספר 'נר מערבי' חלק ג.
וכן נדפסו בספר 'ויעמידה ליעקב' לרבי יעקב כלפון.
ביאורי מקראות - מפוזרים בכתבי יד.
פסקי דין - נדפסו בספרי חכמי דורו ונותרו בכתבי יד.
רבי מנחם נחום פרידמן משטפנשט (1823, ה'תקפ"ג – 28 בנובמבר 1868, י"ד בכסלו ה'תרכ"ט), מכונה גם "האדמו"ר הזקן משטפנשט", היה מייסד חסידות שטפנשט, ענף מחסידות רוז'ין.
נולד בשנת תקפ"ג (1823 לערך), כבן שלישי להוריו: רבי ישראל פרידמן, מייסד חסידות רוז'ין ונינו של המגיד ממזריטש, ושרה בתו של רבי משה שהיה ראש ישיבה בברדיצ'ב ואחר כך היה רב בבוטושאן (בנו של רבי אליעזר, ראש ישיבה בפינסק).
נקרא על שם סבו זקנו רבי מנחם נחום מצ'רנוביל.
בא' בתמוז ה'תקצ"ו, בהיותו בן 13, נשא את פרל, בתו של רבי אליעזר קושנסקי שהיה נכדו של הרב גדליה רבינוביץ מליניץ, דמות חסידית מפורסמת.
כשהיה בן 28 נפטר אביו.
מכיוון שאת מקום האב תפס הבן השני, אברהם יעקב, הוא הוזמן לכהן באדמו"רות בעיירה שטפנשט שברומניה והקים בה חצר חסידית, וחסידים רבים, בעיקר המוני עם, נהרו אליו.
הוא לא הרבה באמירת דברי תורה, התפלל בזריזות ונמסר כי הרבה באמירות שהתאפיינו בחוש הומור.
החסידים הסבירו זאת כדרך שלו להתמודד עם יראת השם עצומה שאפפה אותו, ובהגיוגרפיה החסידית המאוחרת אף נמסר כי אביו התבטא עליו: "אם היה בני מנחם נחום מאריך בתפילתו, ואלמלא לא הייתה לו מידת הצחוק, הייתה מתבטלת מציאותו מפחד השם".
כאביו נהג באורח-חיים רהבתני וכמו כן לא התפלל עם חסידיו אלא ביחידות בחדר צדדי הצמוד לבית המדרש, המכונה "דאווען שטיבל" (חדר תפילה).
בביתו הקים קלויז, ובו חדר משובץ זהב וכסף וקירותיו מעוטרים ציורים שנקרא 'חדרו של משיח' ובו הניחו כתר זהב שנעשה בפיקוחו – מגולף ומורכב משלוש קומות.
חדר זה נפתח בהוראתו לעיתים רחוקות ולחסידיו אמר כי כאשר יבוא הגואל הוא יגור בחדר זה.
מעשה זה הוא ביטוי אופייני לתודעה המשיחית שאפיינה את בית רוז'ין.
כל שנותיו היה חלוש וחולני, לעיתים היה רתוק למיטתו במשך שבועות.
החסידים מספרים כי בסוף שנת תרכ"ח כבר החל לרמוז על פטירתו.
בחודש חשון תרכ"ט (1868), נסע לקבלת טיפול רפואי בעיר יאשי (רומניה).
החסידים סיפרו כי במהלך נסיעתו זו אמר "יהודי צריך שיהיו לו שלושה דברים: יד, כיס ולב" (לאחר פטירתו החסידים פירשו שבכך כיוון ליום מותו העברי, י"ד כסלו).
בתחילת חודש כסלו ביקש לכתוב צוואה ובי"ד כסלו מת.
מותו תואר בפי החסידים כרומנטי: הוא קם ממיטתו, רחץ את פניו, סידר את זקנו ופאות ראשו, התיישב על המיטה והחל לנגן את ניגון "הדביקות" של אביו, אסף את רגליו אל המיטה ומת.
הוא נקבר ביאשי ועל קברו הוקם אוהל.
רבי אברהם מתתיהו פרידמן, ממלא מקום אביו בשטפנשט עד למותו לאחר 64 שנות הנהגה.
בת שבע פרידמן – נישאה לקרוב משפחתה רבי אברהם יהושע השיל פרידמן, מייסד חסידות אדז'וד.
גיטל פרידמן – בנישואיה השניים אשתו של דודה רבי אברהם יעקב פרידמן, ה"אדמו"ר הזקן" מסדיגורה.
דברי תורתו נדפסו על ידי מכון 'תורת אמת - שטפנשט' בספר "אמונת אמת".
כמו כן נמצא ברשות המכון ספר הזכרונות בכתב-יד "מילין סתימין", מזכרונותיו של המשב"ק משה אליעזר קלרפלד, בו הוא מתאר סיטואציות מחייו של רבו וכן מדברי תורתו.
חלקים ממנו פורסמו על גבי עלונים שונים של חסידי רוז'ין.
מנחם פֶּרִי (נולד ב-12 בספטמבר 1942) הוא חוקר תורת הספרות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב ועורך ספרותי.
מנחם פרי נולד בבנימינה בשנת 1942, ולמד ספרות עברית ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית יוסף האפרתי ואיתמר אבן-זהר, הוגשה בשנת 1976 באוניברסיטת תל אביב, וכותרתה: "תמורות דראסטיות ברצף הסמאנטי של השיר - עקרונות יסוד בשירת ביאליק".
נשוי בשלישית לתמר פלג, אחראית מדיה דיגיטלית בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואב לשתיים.
מאז שנת 1966 מתגורר בתל אביב.
פרי נמנה עם מייסדי החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב וכיהן כראש החוג במשך רוב שנות פעילותו, עד 2005. ב-2006 איחד את החוג לתורת הספרות הכללית והחוג לספרות עברית לחוג משולב, החוג לספרות, וניהל את החוג החדש בשנתיים הראשונות לקיומו.
בעקבות עבודתו על חקר ביאליק, ובהשפעת הפסיכולוגיה הקוגניטיבית שלמד, פיתח פרי מהלך תאורטי חדש באותה עת: תפיסה של הטקסט כתלוי בתהליך עיבוד אקטיבי של הקוראים (כחלק מזרם דומיננטי בתורת הספרות ברחבי העולם שהחל בשנות ה־60).
המאמר שפרסם ב-1966 עם יוסף האפרתי, "על כמה מתכונות אמנות השירה של ביאליק", היה המאמר הראשון של "אסכולת תל אביב" (Tel Aviv School of Poetics), שפרי נחשב לאחד ממייצגיה המרכזיים.
בשורת מאמרים שפרסם בשנות ה-70 תיאר פרי את הטקסטים הספרותיים שבהם עסק כתלויים בתהליך קריאה, וכנעדרי קיום אוטונומי, סטאטי.
משמעויות הטקסטים, לפי תפיסתו, אינן מצטברות מהמשפטים ומן הגישורים ההכרחיים ביניהם.
הבנה היא מערכת היפותזות הקובעת גם את משמעות המשפטים, והיא נובעת מפעילות גומלין בין הסימנים הלשוניים לבין הקולט, המביא אל הקריאה גושים של ידע סכמטי של העולם יחד עם עקרונות העדפה קוגניטיביים, המכַוונים לעיבוד "הטוב" ביותר של הטקסט בתנאים הנתונים.
מרבית ההבנה היא תוצאה של מילוי פערים, וכשמתחלפת היפותזת ההבנה (כמו בשיר מתהפך) – משתנה מילוי הפערים.
למעשה, כל קריאה מייצרת טקסט משלה.
אין קריאות לא-נכונות, אך יש קריאות טובות מאחרות.
באותן שנים התגבשה תאוריית "המבע המשולב" שלו, שנועדה להחליף ולהרחיב את התיאורים הדקדוקיים המקובלים של "הדיבור העקיף החופשי".
פרי הראה שהטכניקה הנרטיבית הנפוצה הזאת כלל אינה ניתנת לאבחון בטקסטים "כשלעצמה": גם היא תופעה הֶקשרית הנובעת מהעדפות קוראים.
תפיסה זו, המכונה תורת הפערים, פותחה גם בשיתוף עם מאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני".
בהמשך תואר מאמר זה, העוסק בניתוח מפורט של סיפורי המקרא, כפותח – יחד עם 'מימזיס' של אאורבך – את הפרדיגמה המחקרית של "הפואטיקה הספציפית של הסיפור המקראי".
בעבודות אלה עלה המושג "סף המיצוי": פרי הראה שקבוצה אחת של עקרונות העדפה קוגניטיביים נקבעת מתוך שאיפה לקַלוּת העיבוד של היפותזות ההבנה, ואילו קבוצה שנייה שואפת ליעילות העיבוד של הטקסט הנוצר תחת ההיפותזות (מיצויו).
בין שתי הקבוצות קיים קונפליקט מובנה.
סף המיצוי הוא נקודת החיתוך ביניהן, שההחלטה מתי להעלותו, ולהקריב את קלות העיבוד של היפותזה לטובת יעילותה במיצוי הטקסט, מושפעת מקונבנציה "מוסדית".
בהמשך לכך פיתח פרי תפיסה של "קריאה מקסימלית", בעלת סף מיצוי מוגבה מאוד.
זו החלטה על אופי הקריאה, ולא על אופיו הנתון-מראש של הטקסט, והיא נשפטת לאור האפקטיביות של תוצאותיה.
פרי הראה כי הניסיונות לאפיין את מה שמייחד את הטקסט הספרותי העלו תופעות שלמעשה אינן מהותיות אלא הן תוצאה של אסטרטגיית הקריאה, אסטרטגיה המקובלת בספרות, אך מניבה תוצאות דומות גם כשהיא מופעלת על טקסטים אחרים.
במקום לשאול מהי "ספרותיות" פנה פרי לתיאור "קריאה כספרות" המופעלת גם בהקשרים אחרים.
הקריאה המקסימלית תוארה כסיבוב-קריאה "שני", המנצל שאריות ששיירה הקריאה הראשונה; פרטים שההבנה הראשונה קיבעה כשוליים ופחותי ערך בונים מסגרת הבנה מנוגדת, דבר המקנה לטקסט מעמד דו-קומתי, של 'פני שטח' כביכול, שמתחתם אינפורמציה 'חבויה'.
במסגרת זו קרא פרי סיפורים תנ"כיים, קטעים מיומנו של משה שרת, כתיבתו האוטוביוגרפית של פרימו לוי, סיפורי חלומות ב'פירוש החלום' של פרויד, תצלומים של צלם המלחמות קון וסינג, הכרעת הדין במשפט רמון, ועוד.
ספרו 'שב עלי והתחמם' על יחסיהם של ברנר וגנסין, והספר 'ונשיקתי תהיה רוצחת' על ציליה דראפקין שהשתלשל ממנו, הם דוגמאות לקריאה מקסימלית שכזו.
פרי עוסק גם בחקר ספרות יידיש ויחסי יידיש-עברית, בספרות עברית חדשה (סיפורת ושירה), ובגישה נרטיבית לפסיכואנליזה.
ניתוח סוגיות משפטיות בכלים של תורת הספרות
במרץ 2007 פרסם פרי ניתוח, בכלים של תורת הספרות, של פסק הדין במשפטו של חיים רמון.
כדבריו: "במוקד עומדת השוואה בין היפותזות אלטרנטיביות (...) סיפור הקריאה שלי, שאף הוא 'סיפור של תהליך פרשנות', מתמקם קומה מעל לטקסט של השופטות.
הוא קורא את שדה ההתרחשות כפי שמקרין אותו סיפורן, ועליו לסמוך על ההתרשמויות הבלתי-אמצעיות שלהן".
באפריל 2009 חזר פרי לעסוק בסוגיה דומה, בהקדישו טור לניתוח, בכלים של תורת הספרות, של היבטים מסוימים בפרשת קצב.
פרי מכהן מ-1990 כעורך הראשי של סדרת הספרים "הספריה החדשה" היוצאת לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם ספרי סימן קריאה – המשך של סדרת "הספריה" שהקים ב-1985. ערך את כתב העת "הספרות" וב-1972 ייסד את כתב העת "סימן קריאה", שאותו ערך במשך עשרים שנה.
הוא ידוע כעורך מעורב ומתמסר, "עורך מיקרו" המעניק חשיבות לכל פרטי הטקסט, ורואה בעבודת העריכה חלק בלתי-נפרד ממכלול פעילותו בשדה הספרות כחוקר וכפרשן.
פרי טיפח וערך, מראשית כתיבתם ואילך, את כתביהם של חנוך לוין, דויד גרוסמן ואחרים.
הוא ערך נוסח חדש של 'חיי נישואים' מאת דוד פוגל לפי הנוסחים שנמצאו בעזבונו של פוגל, נוסח שהפך למקובל וממנו תורגמה היצירה ללשונות אחרות.
כעורך "הספריה החדשה" קשר קשרים הדוקים עם אחדים מהכותבים בה.
קשר זה משתקף בהערתו של פרופ' גרשון שקד: "אשרי סופר שזכה לעורך כְּפֶרי, ואשרי פרי שזכה לסופר כיוסל בירשטיין".
בשנת 2004, לאחר שהתברר כי ברשימת המועמדים הסופיים לפרס ספיר אין ייצוג לספרי "הספריה החדשה", ובעקבות השגות על התנהלות הפרס, הודיע פרי על החלטתו להחרים את הפרס ולא להגיש יותר ספרים לתחרות.
על החלטותיו כלקטור אמר פרי: