tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחידת הנדסה ובחינה 230 (יה"ב 230) הייתה יחידה צבאית בחיל האוויר הישראלי אשר עסקה בתחומי ההנדסה, המחקר ובחינה של חלקים תעופתיים.
היחידה שכנה במבנה היסטורי אשר שימש את השייח' אבו כביר, באבו כביר, יפו, בסמוך למכון לרפואה משפטית.
בשנת 2001 היחידה הועברה לבסיס תל נוף תחת יחידת האחזקה האווירית 22 כתחום חומרים.
מיד לאחר הקמת המדינה הוקמה יחידת מחקר 230 שהכילה מעבדות דלק ושמנים במסגרת חיל המדע של צבא ההגנה לישראל.
המבנה שנבחר לאכלס את המעבדות היה ביתו של שייח' אבו כביר, בשכונה שנקראה על שמו ביפו.
תוך זמן קצר היחידה סופחה לחיל האוויר והוקם ענף מצ"ד 3 אשר היה אחראי על ייצור חלקי חילוף למטוסי חיל האוויר.
היחידה, בנוסף לעיסוק בתחומי הכימיה והדלק החלה לעסוק בייצור פריטים בבתי המלאכה המקומיים.
שמה של היחידה שונה ליחידת ייצור ומחקר 230 (יצמ"ח 230)
היחידה עסקה כבר בשנותיה הראשונות בפרויקטים חשובים שהיו בלב העשייה של להק הציוד בחיל האוויר – ייצוא חלקי מבנה למטוס המוסקיטו.
בעוד שהתכן ההנדסי וביקורת האיכות התבצעו ביחידה, הייצור בוצע בתעשיות אזרחיות ולעיתים גם ביחידה יא"א 22.
לאחר מלחמת ששת הימים, עם הטלת האמברגו הצרפתי על מכירת כלי נשק למדינת ישראל, הצורך בייצור פריטים באופן עצמאי גדל באופן משמעותי.
זה היה "תור הזהב" של היחידה, שגדלה באופן משמעותי והייתה מקור כמעט בלעדי לחלקי חילוף למטוסי חיל האוויר מתוצרת צרפת.
בשנת 1978 הגיע ליחידה המיקרוסקופ האלקטרוני הראשון והוכנה התשתית לעיסוק בחקר כישלונות ותאונות אוויריות.
בשנת 1982 נבנתה המעבדה לבדיקות מכניות המאפשרת ביצוע ניסויי מתיחה והתעייפות לפריטים.
זהו למעשה המבנה האחרון שנבנה בשטח היחידה.
בשנת 1987 הוקם גף אבטחת איכות ביחידה שהיה אחראי לבחינת כלל הפריטים הבטיחותיים בחיל.
היחידה התחלקה לגפים על פי תחומי העיסוק המקצועיים:
גף חומרים וחקירות (חו"ח) – עיסוק בתחומי החומרים המתכתיים, תהליכי ציפוי, חקר כישלונות וניסויים מכניים.
הגף התפצל בשנת 2000 לשני גפים: גף חומרים ותהליכים (חו"ת) וגף חקירות.
גף דלק וכימיה – עיסוק בתחומי הכימיה והאל מתכות - דלקים, שמנים, צבע, גומי וכיוצ"ב.
גף הנדסה – עיסוק בתכן מכני של חלקים תעופתיים ובתכן חוזר (Reverse Engneering)
גף אבטחת איכות – עיסוק בבחינה של פריטים מרכש וייצור לפני הכנסתם למלאי חיל האוויר וביצוע אבטחת איכות לפרויקטים.
גף תכנון פיקוח ייצור (תפ"י) – ניהול ומעקב אחר תהליכים הייצור ביחידה ומחוצה לה.
גף ניהול – אחריות על כלל נושאי הפרט והניהול ביחידה ובכלל זה חדר אוכל, שלישות, רכב, חינוך ועוד.
מפקד היחידה הוא קצין טכני בדרגת סגן-אלוף.
אלה מפקדי היחידה מאז הקמתה:
ידלינסק (בפולנית: Jedlińsk) היא עיירה במחוז ראדום שבפרובינציית מזוביה בפולין, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לידלינסק הוענקו זכויות עיר בשנת 1530, ועד תחילת המאה ה-17 היה היישוב למוקד אריאניות.
בפלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-750 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה.
באביב 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודי יישובי הסביבה.
בגטו התקיימו תנאי צפיפות קשים, ומעת לעת נרצחו יהודים שנתפסו מחוצה לו, לרבות ילדים.
באוגוסט 1942 שולחו למעלה מ-1,000 יהודי הגטו שבעיירה לגטו ביאלובז'גי, תוך רצח 68 יהודים חולים וקשישים בשעת האקציה.
משם, שולחו יהודי העיירה כעבור פחות מחודשיים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בדצמבר 1942 הקימו הגרמנים מחנה עבודה בעיירה, אליו הובאו כ-2,000 פולנים ויהודים מאזור ראדום.
במספר אקציות נרצחו יהודים "לא כשירים" במחנה, ובפברואר 1944 נרצחו במחנה מאות עובדים יהודים, תוך העברת היתר למחנות עבודה אחרים.
(אִ)יֶה (ברומנית: ie המילה המיודעת ia, ברבים ii) היא חולצה נשית המהווה את המרכיב העיקרי בלבוש הנשי העממי הרומני.
חולצת יה מיוצרת מאריג דק של כותנה או פשתן או משי, ועליה רקמה באזור הצוואר, בית החזה והשרוולים.
נושאי הרקמה הם מודלים הנדסיים, פרפרים ופנינים.
הרקמה שונה, בהתאם למסורות באזורים שונים של רומניה.
המודלים של הרקמה וצבע הבד השתנו גם לפי גיל הלובשות ומעמדן החברתי.
לחלק מהדוגמאות נועד גם התפקיד לשמור על הלובשות מפני הרוחות הרעות.
בעת לימודיו של אנרי מאטיס אצל גוסטב מורו התיידד מאטיס עם צייר רומני, תאודור פאלאדי, שגם הוא למד אצל מורו, והשניים שמרו על ידידותם, התראו והתכתבו.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים צייר מאטיס רקדנית לובשת חולצה רומנית ובציור נוסף קישט שמלה בקישוטים דומים.
פאלאדי ראה את התלהבות ידידו מהחולצה הרומנית, ועל כן הביא לו במתנה מספר חולצות כאלה.
בעקבות זאת צייר מאטיס, ב-1940, את ציור השמן הנודע La Blouse Roumaine, השוכן כעת במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של צרפת במרכז ז'ורז' פומפידו.
ציור זה פרסם בעולם את חולצת יה הרומנית.
מאריה מאדינבורו, מלכת רומניה אהבה את הלבוש הרומני העממי באופן כללי ואת היה בפרט, והרבתה ללבוש חולצות אלה.
גם מעצבי האופנה ז'אן-פול גוטייה ואיב סן-לורן אהבו חולצות רומניות אלה והקדישו להן קולקציות מיוחדות.
בתאריך 24 ביוני נחוג היום הבינלאומי של היה.
מועד זה תואם גם לחגיגות ה"סנזיינה", יצורים אגדיים במיתולוגיה הרומנית, שעל פי המסורת נהגו ללבוש יה,.
ידע הוא כוח הוא אפוריזם לטיני.
המימרה מיוחסת לרוב לפרנסיס בייקון, שבספרו "Meditationes Sacrae" (הרהורים על קדושה, 1597) מופיעה מימרה דומה: "ipsa scientia potestas est" - "הידע עצמו הוא כוח".
צורתה הנפוצה ("scientia potentia est") מופיעה לראשונה בגרסה משנת 1668 של הספר "לווייתן" מאת תומאס הובס, שבצעירותו היה מזכירו של בייקון.
המופע המתועד הראשון של הביטוי, בשפה כלשהי, הוא אצל עלי בן אבי טאלב, כפי שתועד בספר "נהג' אל-בלאע'ה" (نهج البلاغة) מן המאה העשירית, קובץ האמירות המיוחסות לאימאם עלי (דרשה 146).
מופע נוסף הוא באפוס הפואטי "שאהנאמה" מאת המשורר הפרסי פירדוסי.
הוא אומר (בתרגום חופשי לעברית): "בעל היכולת הוא החכם" (בפרסית: توانا بود هر که دانا بود).
ניתן לתרגם צלע זו גם כ"ידע הוא כוח" או כ"האדם החכם הוא בעל הכוח".
ניתן למצוא דמיון גם לביטוי המופיע בספר משלי: .
ברומן הדיסטופי "1984" מאת ג'ורג' אורוול מופיעה הגרסה האירונית לביטוי זה: "מלחמה היא שלום.
ידרנקה קוסור (בקרואטית: Jadranka Kosor; נולדה ב-1 ביולי 1953) היא פוליטיקאית קרואטית, שהייתה ראש ממשלת קרואטיה התשיעית בשנים 2009–2011. היא נכנסה לתפקידה בעקבות התפטרותו הפתאומית של קודמה, איבו סאנאדר.
קוסור היא הראשונה והיחידה שכיהנה כראש הממשלה של קרואטיה עד כה מאז עצמאותה מיוגוסלביה.
קוסור נולדה בליפיק , ולאחר שקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת זאגרב שבזאגרב החלה ב-1972 בעבודה כעיתונאית בעיתון "וצ'רניי ליסט" (Večernji list) וברדיו הקרואטי.
ב-1971 פורסם ספר השירה הראשון שלה, "Koraci".
במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה עבדה ברדיו, ותוכניתה עסקה בנושאים הקשורים למלחמה, כגון בעיות פליטים או נכי מלחמות.
היא עבדה תקופה קצרה גם ככתבת עבור ה-BBC במהלך אותה תקופה.
קוסור פרסמה ארבעה ספרים, שני ספרי שירה ושני ספרים על מלחמת העצמאות הקרואטית.
ב-1995 הייתה לנציגה בפרלמנט הקרואטי כחברת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ).
כחברת הפרלמנט הייתה סגנית נשיאתו.
בשנים 1999–2000 הייתה נשיאת ארגון הנשים על שם אנה קטרינה זרינסקה (Ana Katarina Zrinska) של האיחוד הדמוקרטי.
הייתה סגנית נשיא האיחוד הדמוקרטי בשנים 1995–1997 ובשנים 2002–2009, אז הפכה לנשיאת המפלגה.
ב-2003 הפכה לשרת מחלקת המשפחה, האזרחים הוותיקים והסולידריות הבין-דורית הקרואטית, תחת ראש הממשלה איבו סאנאדר.
הייתה מועמדת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי לנשיאות קרואטיה בבחירות לנשיאות בשנת 2005. בסיבוב הראשון עקפה את בוריס מיקשיץ' באחוזים בודדים והגיעה למקום השני.
היא התמודדה מול סטייפן מסיץ' בסיבוב השני, אך הפסידה.
ביולי 2009 הייתה לנשיאת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי, עם התפטרותו של איבו סאנאדר.
ב-1 ביולי 2009 התפטר בפתאומיות ראש ממשלת קרואטיה איבו סאנאדר, והציע את קוסור לראש הממשלה הבאה.
עם אישור מינויה על ידי הפרלמנט הייתה לאישה הראשונה המכהנת כראש הממשלה של קרואטיה החופשית; לפניה כיהנו בתפקיד ראש הממשלה של הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה שתי נשים.
יִדְּעֹנִי הוא אדם העושה מעשי פולחן, על מנת לגלות את העתידות באופן מיסטי.
האיסור לעשות מעשה ידעוני הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות.
ה'ידעוני' דומה ל'בעל אוב' בכך שעושה מעשי פולחן, וכן דומה לקוסם – שמטרתו היא ניבוי העתידות.
בתורה ישנה קבוצת איסורים שנכתבו בפרשייה אחת () ועוסקים כולם בענייני כישוף: .
איסור ידעוני מופיע בעוד מקומות בתורה וכך נאמר בספר ויקרא:
איסור יידעוני כולל שני איסורים:
עשיית ידעוני – הוא מהחמורים שמבין איסורי הכישוף למניהם ועונשו סקילה (בבית דין) או כרת (בידי שמים).
ישנה מחלוקת האם ידעוני מביא קרבן חטאת על מעשיו (כשעשה את העבירה בשוגג), משום שיש הסוברים שהוא מוגדר לאו שאין בו מעשה.
שאילת ידעוני – עונשו מלקות אם עשה כדבריו; ומכת מרדות אם רק שאל.
ברמב"ם כתב כך בהגדרת האיסור:
ברמב"ם כאמור נזכר ה'ידוע' כעוף.
בחינוך כתב שהיא חיה בשם אבני השדה שמוזכרת בספר איוב:
ידעאל סטפק (נולד ב-21 באוגוסט 1940, חיפה) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן פיד"ה.
בשנת 1958 הוא זכה באליפות ישראל לנוער בשחמט עד גיל 20. הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט 1961 וסיים במקום הרביעי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל סטפק לשחק בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2004 הוא היה חבר בנבחרת ישראל לסניורים (לצידם של מארק צייטלין, יעקב מוריי ויאיר קריידמן), שניצחה בתחרות לסניורים.
בשנת 2011 הוא זכה במקום השני באליפות ישראל לסניורים.
בשנת 2014 הוא ניצח באליפות ישראל לסניורים (הקדים, בין היתר, את מארק צייטלין שסיים במקום השלישי).
בשנת 1964 השתתף סטפק באולימפיאדת שחמט:
ידע הבשרים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1971 בבימויו של מייק ניקולס עם ג'ק ניקולסון, ארט גרפונקל, אן-מרגרט וקנדיס ברגן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת מערכת יחסים חברותיים עם עליות ומורדות, בין שני חברים מתקופת לימודיהם בסוף שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-70.
ג'ונתן (ג'ק ניקולסון) וסנדי (ארט גרפונקל) הם סטודנטים בקולג' אמהרסט וגרים בחדר משותף.
ג'ונתן הוא סטודנט למשפטים וסנדי הוא סטודנט לרפואה.
הם שונים באופיים, ג'ונתן הוא דעתן ואגרסיבי וסנדי הוא עדין וביישן.
השיחות והוויכוחים ביניהם הן על יחסם לסקס ונשים.
ג'ונתן מכנה את הנשים "מכסחות אשכים" ("ballbuster") שמטרתן להתחתן על מנת לדכא את יצר הסקס של הגברים.
הסרט מתחלק לשלושה חלקים: החלק הראשון הוא בתקופת הלימודים בקולג'.
החלק השני הוא מספר שנים לאחר סיום הלימודים והחלק השלישי הוא כשהם כבר בגיל הביניים.
חלק ראשון - בעת מסיבה בקולג' מבחינים ג'ונתן וסנדי בבחורה עומדת לבדה.
ג'ונתן שולח את סנדי לעברה ומתדרך אותו כיצד להתחיל בשיחה.
הבחורה היא סטודנטית בשם סוזן (קנדיס ברגן).
היא נענית לו בהסתייגות ומסרבת ליחסי מין.
ג'ונתן מפעיל עליה את קסמיו עם סיפור של ילדות עשוקה והיא נענית לו.
לבסוף היא נענית לקיים יחסים גם עם סנדי ומנתקת את יחסיה עם ג'ונתן.
חלק שני - סנדי כעת רופא, נשוי לסוזן עם שני ילדים ומספר לג'ונתן כי כעת הוא מאושר בחוג המשפחה שהקים.
ג'ונתן לעומתו לא מצא עדיין אישה כלבבו.
הוא מחפש אישה עם נתונים פיזיים של חזה גדול ובולט ומוצא את בובי (אן-מרגרט) הממלאת את כל רצונותיו המיניים.
כעבור זמן מתערערים היחסים ביניהם.
היא עזבה את עבודתה, נכנסה לדיכאון ולא עושה דבר בבית..
על רקע זה הם רבים כל הזמן.
גם היחסים בין סנדי לסוזן מתערערים והם מתגרשים.
סנדי מוצא את סינדי (סינתיה אוניל).
ג'ונתן מזמין אותם לדירתו ומציע לסנדי חילופי זוגות.
סנדי מסכים אך מוצא את בובי מעולפת לאחר שנטלה תרופות המטרה להתאבד.
סינדי עוזבת בכעס את הדירה.
חלק שלישי - ג'ונתן וסנדי גרושים בשנות ה-40 שלהם.
סנדי מגיע לג'ונתן עם חברתו החדשה ג'ניפר (קרול קיין) בת ה-18. ג'ונתן מקרין להם שקופיות על כל הבחורות ששכב.
ג'ונתן כבר לא מפקד מינית כראוי.
הסרט מסתיים כשהוא הולך ליצאנית לואיז (ריטה מורנו) שרק לאחר ריטואל של משפטים קבועים שהיא מדקלמת בשבח הגבריות שלו, הוא מקבל זקפה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק ניקולסוןג'ונתןעורך דיןארט גרפונקלסנדירופאקנדיס ברגןסוזןאשתו של סנדיאן-מרגרטבוביאשתו של ג'ונתןסינתיה אונילסינדיידידה של סנדיקרול קייןג'ניפרידידה של סנדיריטה מורנולואיזיצאנית
אן-מרגרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ג'ק ניקולסון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
ארט גרפונקל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ידעתי למה הציפור הכלואה שרה הוא ספר האוטוביוגרפיה הראשון של המשוררת והסופרת האמריקאית מאיה אנג'לו.
הספר עוסק בילדותה של אנג'לו בדרום ארצות הברית בשנות הארבעים דרך אפיזודות לא כרונולוגיות, שמתחברות זו לזו סביב התמה של התנגדות לגזענות.
הספר מאופיין בשפה לירית וציורית, שנובעת מעיסוקה של אנג'לו בקריאה וכתיבת שירה מגיל מצעיר.
ספר זה הוא הראשון בסדרה של שבע אוטוביוגרפיות שכתבה אנג'לו, בין השנים 1969–2013, אך נחשב לרוב למוצלח ביותר ולסטנדרט שביחס אליו יש לשפוט את שאר כתיבתה.
הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2000 על ידי דפנה לוי.
לפני כתיבת הספר עסקה אנג'לו במגוון מקצועות: רקדנית, שחקנית, זמרת, טבחית ועוד.
בשנת 1959 אנג'לו הצטרפה לגילדת הסופרים של הארלם, שם פגשה מגוון סופרים ואנשי רוח אפרו אמריקאים, ביניהם מרטין לותר קינג.
פגישה זו הובילה את אנג'לו להתחיל לפרסם את כתיבתה ולפעול לפתירת סוגיות גזע בארצות הברית ובעולם.
בשנת 1968, אחרי ששבה לניו-יורק משליחותה כעיתונאית באפריקה, אנג'לו מצאה את עצמה מיואשת בעקבות ההתנקשות במרטין לות'ר קינג, וניחמה את עצמה בעשייה ספרותית ענפה.
באותה שנה, ג'יימס בולדווין, חברה של אנג'לו, איתגר אותה לנסות לכתוב אוטוביוגרפיה שהיא גם יצירה ספרותית.
אתגר זה הוביל לכתיבת "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה".
חבריה של אנג'לו מספרים כי בחודשי כתיבת הספר היא התנתקה לגמרי מהעולם ומחבריה, בניסיון ליצור ספר שיבטא את חוויותיה האישיות יחד עם סיפורם הכללי של האפרו אמריקאים.
הספר עוקב אחר חייה של מרגריט (שנקראה על ידי אחיה "מאי" או "מאיה") מגיל שלוש עד גיל שבע עשרה בדרום ארצות הברית ועוסק בהתמודדותה עם סוגיות משפחתיות, חברתיות, ומעל לכל, גזעיות.
נטושים על ידי הוריהם, מאיה ואחיה הבכור ביילי נשלחים לגור אצל סבתם מצד אביהם (מאמא) ודודם הנכה (דוד וילי) בסטמפס, ארקנסו.
תחושת החוסר בדמויות הוריהם מלווה את שני האחים לאורך כל הספר, ואף מובילה אותם לעבור לגור עימם בחלקים מילדותם.
בעיות רבות שמאיה נתקלת בהן בילדותה נובעות מהגזענות הגלויה של תושבי עירה.
אף על פי שסבתה עשירה יחסית מכיוון שהיא הבעלים של חנות מרכזית, הילדים הלבנים נטפלים אל משפחתה של מאיה ללא הפסקה.
בתחילת הספר סבתה של מאיה מסתירה את דוד וילי בפח ירקות כדי להגן עליו מפני רדיפות של הקו קלוקס קלאן.
לאחר מכן רופא שיניים לבן מסרב לטפל בשן הנרקבת של מאיה, גם כאשר סבתה מזכירה לו שהיא הלוותה לו כסף כאשר היה במצוקה כלכלית.
באחד מרגעי השיא בספר, הקהילה השחורה נהנית מרגע של אופוריה כשהם מאזינים לשידור רדיו בו המתאגרף השחור ג'ו לואי מביס את יריבו הלבן, אך "ניצחון" זה רק מעיד עד כמה הדיכוי הגזעני בעירה של מאיה מביא את קהילתה לייאוש.
נקודת מפנה בספר מתרחשת כאשר אביה של מאיה וביילי מופיע במפתיע בעירם.
הוא לוקח את שני הילדים איתו כשהוא עוזב, אבל משאיר אותם אצל אמם בסנט לואיס, מיזורי.
במהלך ביקור זה, מר פרימן, חבר של אמה של מאיה, מתעלל בה מינית ואונס אותה כשהיא בת שמונה בלבד.
הוא מורשע במהלך המשפט, אך בורח מהכלא ונרצח, ככל הנראה על ידי דודיה של מאיה.
כאשר היא שבה לביתה ולסבתה, מאיה נותרת מתבודדת וכמעט אילמת.
אך מאיה מתמודדת עם הטראומה שלה בעקבות פגישה עם גברת ברטה, שמתוארת כאריסטוקרטית שחורה, המעודדת אותה באמצעות ספרים ותקשורת להחזיר לעצמה את קולה.
מאוחר יותר בספר, סבתה של מאיה מחליטה לשלוח את נכדיה שוב לאמם שבינתיים עברה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, כדי להגן עליהם מפני סכנות הגזענות בדרום.
מאיה לומדת בתיכון ג'ורג וושינגטון ולומדת מחול ודרמה.
לפני סיום הלימודים, היא הופכת לאחראית הרכבל השחורה הראשונה בסן פרנסיסקו.
לקראת סיום לימודיה, מאיה מבקרת את אביה בדרום קליפורניה, מה שמניב עוד חוויות החשובות להתפתחותה.
לדוגמה, מאיה נאלצת לנהוג ברכב בפעם הראשונה כאשר אביה השיכור לא מצליח לנסוע חזרה מטיול במקסיקו.
כמו כן, היא חווה מחסור בית לזמן קצר בעקבות ריב עם חברתו של אביה.
במהלך השנה האחרונה של מאיה בבית הספר התיכון, היא חוששת שהיא עלולה להיות לסבית, נטייה שלא הייתה מתקבלת באותה תקופה בקהילה בה היא חיה.
תחושות אלה מובילות אותה ליזום יחסי מין עם נער מתבגר.
היא נכנסת להריון, ולעצת אחיה היא מסתירה ממשפחתה הריון זה עד לחודש השמיני על מנת לסיים את לימודיה בתיכון.
מאיה יולדת את תינוקה בסוף הספר, וכך הסופרת יוצרת מעין סגירת מעגל: מאיה שהתחילה את הספר כילדה תמימה עם חוסר בדמות אם ואב עברה שלל חוויות מעצבות שהובילו אותה להפוך לאמא בעצמה.
השפעת הספר על סוגיות גזע וייצוגים במדיה
"ידעתי למה הציפור הכלואה שרה" נחשב לספר פורץ דרך לא רק בגלל תוכנו וסגנונו, אלא בעיקר בגלל הזהות המגדרית והאתנית של מחברו.
לפני צאת הספר, כמעט ולא היו עדויות אוטוביוגרפיות של נשים שחורות על חייהן, בעיקר ילדותן.
לכן ספרה של אנג'לו היה כה חשוב בהענקת מקום לסופרות שחורות על במת הספרות האמריקאית.
הצלחת הספר עם יציאתו קשורה גם לתקופה בה הוא יצא, תקופת המאבק לזכויות אזרח, וניתן לראות את הספר כתרומתה של אנג'לו למאבק כנגד אפליה ובורות באמריקה.
פרשנות זו נתמכת על ידי העיסוק המעמיק של הספר בסוגיות גזע, ופועלה ההומניטרי לפני ואחרי כתיבת הספר.
ספר זה של אנג'לו, יחד עם אוטוביוגרפיות אחרות שכתבה, נלמד לעיתים תכופות מאוד בבתי ספר אמריקאיים.
אנשי חינוך אמריקאיים רואים בכנות של הספר ובדיוקו בתיאור המציאות הפסיכולוגית של ילדה שחורה באמריקה הישגים המצדיקים את לימודו גם עשורים לאחר יציאתו.
עם זאת, יש שמתנגדים ללימוד הספר בין כותלי בית הספר, בגלל עיסוקו המפורש באונס של קטינה, הריון בגיל נוער, מעשי לינץ', ועוד.
יש שמאמינים שעל אף החשיבות של נושאים אלה, לא ראוי שתלמידים צעירים ייחשפו אליהם.
בשנת 1979 יצא עיבוד קולנועי של הספר שתסריטו נכתב על ידי אנג'לו עצמה וליאונרה תונה.
הסרט בוים על ידי פילדר קוק, ושודר בערוץ האמריקאי CBS.
למעט כמה שינויים קלים, הסרט נאמן לגמרי לספר.
בשנת 2000 יצא בהוצאת זמורה-ביתן תרגום של הספר לעברית.
את הספר תרגמה דפנה לוי, ששנתיים לפני כן תרגמה את הספר "חלמתי על אפריקה" של הסופרת האיטלקית קוקי גלמן, שגם הוא עוסק בחווית המהגר האפריקאי בארץ זרה.
ב-2005 ספר שירים של מאיה אנג'לו בשם "כשמשיות קיץ בסופת הוריקן" יצא לאור בהוצאת כרמל.
ידע תחומי הוא ידע של דיסציפלינה מיוחדת או תחום ספציפי, להבדיל מידע כללי (או בלתי תלוי בתחום).
המונח משמש לעיתים קרובות בהתייחסות לדיסציפלינה כללית יותר – למשל, בתיאור מהנדס תוכנה שיש לו ידע כללי בתכנות מחשבים וכן ידע בתחום על פיתוח תוכניות לתעשייה מסוימת.
אנשים בעלי ידע בתחום נחשבים לרוב כמומחים או מומחים בתחומם.
בהנדסת תוכנה, ידע תחומי הוא ידע על הסביבה שבה פועלת מערכת היעד, למשל, סוכן תוכנה.
בדרך כלל יש ללמוד ידע בתחום התחום ממשתמשי תוכנה בתחום (כמומחים/מומחים בתחום), ולא ממפתחי תוכנה.
זה עשוי לכלול זרימות עבודה של משתמשים, צינורות נתונים, מדיניות עסקית, תצורות ואילוצים והוא חיוני בפיתוח יישום תוכנה.
ידע התחום של מומחה (לעיתים קרובות לא פורמלי ולא מובנה) משתנה בתוכנות מחשב ובנתונים פעילים, למשל במערכת כללים בבסיסי ידע, על ידי מהנדסי ידע.
תקשורת בין משתמשי קצה ומפתחי תוכנה היא לעיתים קרובות קשה.
הם חייבים למצוא שפה משותפת לתקשר בה.
פיתוח מספיק אוצר מילים משותף לתקשורת עשוי לקחת הרבה זמן.
אותו ידע יכול להיכלל בידע תחום שונה.
ידע שעשוי להיות ישים על פני מספר תחומים נקרא ידע בלתי תלוי בתחום, למשל לוגיקה ומתמטיקה.
פעולות על ידע תחומי מבוצעות על ידי מטא-ידע (meta-knowledge).
ידע סמוי או ידע חבוי – בניגוד לידע גלוי – הוא ידע שקשה לבטא או לזקק, ולכן קשה יותר להעבירו לאחרים באמצעות כתיבתו או תמלולו.
זה יכול לכלול חוכמה, ניסיון, תובנה ואינטואיציה.
לדוגמה, הידיעה שלונדון נמצאת בבריטניה היא פיסת ידע גלויה ומפורשת; הנמען יכול לרשום אותו, להעביר אותו ולהבין אותו.
לעומת זאת, היכולת לדבר שפה, לרכוב על אופניים, ללוש בצקים, לנגן בכלי נגינה או להשתמש בציוד מורכב – דורש ידע שלא תמיד ידוע באופן גלוי ובמפורש, ושקשה או בלתי אפשרי להעביר באופן מפורש לאנשים אחרים.
אחת הדוגמאות המשכנעות ביותר לידע סמוי היא זיהוי פנים: ניתן לזהות פנים של אדם אחר ולהבדילם מפנים של אנשים אחרים די בקלות.
את הזיהוי הזה לא ניתן לתאר במילים.
דוגמה נוספת לידע סמוי היא הרעיון של שפה טבעית: לא ניתן ללמוד שפה רק על ידי לימוד כללי הדקדוק.
דובר שפת אם קולט אותה בגיל צעיר, וכמעט לחלוטין לא מודע לדקדוק הפורמלי שאותו ניתן ללמד באופן מפורש בגיל מאוחר יותר.
דוגמאות נוספות הן איך לרכוב על אופניים או כמה חזק לקשור תחבושת.
אלו דברים שניתנים ללמידה בעיקר באמצעות ניסויים אישיים.
תהליך בסמר הוא דוגמה נוספת: הנרי בסמר מכר פטנט על תהליך ייצור הפלדה המתקדם שלו ולאחר מכן נתבע על ידי הרוכשים לאחר שלא הצליחו לגרום לו לעבוד.
בסופו של דבר, בסמר הקים חברת פלדה משלו כי הוא ידע לעשות זאת, למרות שלא הצליח להעביר זאת למשתמשי הפטנטים שלו.
"ידעתי שבסוף תברח" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת והיוצרת הישראלית שירה מרגלית.
השיר יצא לאור ב-30 באפריל 2023 על-ידי חברת התקליטים עננה.
השיר נכתב והולחן על-ידי מרגלית, בן שופן, יובל מעיין וים רפאלי - בן זוגה.
מרגלית שיתפה כי השיר, בדומה לשירה הקודם "אחותי כבר לא סובלת אותך", נכתב בהשראת סיפור הפרידה שלה מהראפר טליס (טליסמאן).
השיר, שיצא לרגל הופעתה בפסטיבל ג'נסיס, נכנס לפלייליסט של גלגלצ, והיה בשיאו לשיר השביעי המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי יועד מור והועלה לערוץ היוטיוב של מרגלית ב-30 באפריל 2023. בקליפ ניתן לראות את מרגלית, לצד בן זוגה, ים רפאלי, שגם לקח חלק בכתיבת השיר.
נכון לספטמבר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-320,000.
היהדות היא רצף המסורת וההמשכיות הדתית, התרבותית והמשפטית הקולקטיבית של היהודים.
מורשת נרחבת זו כוללת נרטיבים היסטוריוגרפיים משותפים ואלמנטים של דת, לאום ותרבות, שהתפתחו בקרב עם ישראל החל מראשית התגבשותו באזור הלבנט בשלהי האלף השני לפנה"ס.
ניתן לנקוט במונח יהדות כלפי נושאי מורשת זו החל מימי בית שני, לפני כן המונח המתאים הוא בני ישראל ודת ישראל.
היהדות כדת היא דתם ואמונתם המסורתית של היהודים.
זוהי דת אברהמית הלכתית (אורתופרקטית), המבוססת על מערכת של מצוות מעשיות, אמונות, אגדות, סיפורים היסטוריים ועקרונות, שמקורותיה בכתבי הקודש היהודיים: התורה שבכתב והתורה שבעל פה.
דת זו השפיעה עמוקות על ראשית הנצרות והאסלאם, אולם בניגוד לשתי הדתות האחרונות היא אינה דת מיסיונרית אוניברסלית אלא דת אתנית.
חיי הדת היהודיים ידעו התפתחויות ופילוגים לכל אורך ההיסטוריה.
היהדות כתרבות היא מכלול הערכים, האמונות ותפיסות של חברה כפי שהן באות לידי ביטוי אצל היהודים.
התרבות היהודית כוללת כמה שפות ייחודיות (עברית, יידיש, לאדינו, ערבית יהודית וארמית יהודית) שבכל אחת מהן נוצרה ספרות ענפה; פילוסופיה, הגות ויצירה שהתכתבו עם תרבויות הסביבה; וכן מערכות של התנהגויות ומוסכמות חברתיות.
היהדות כלאום מהווה מוקד הזדהות עבור יהודים רבים ברחבי העולם.
חוקרים מסוימים סבורים שעוד בעת העתיקה התקיימו בין היהודים מרכיבים של תודעה פרוטו-לאומית.
הציונות, התנועה הלאומית היהודית העיקרית בעת המודרנית, שאבה השראה מהזיקה המסורתית היהודית לארץ ישראל וניסחה אותה במונחי הלאומיות האירופאית.
מדינת ישראל, אשר קמה על בסיס הרעיון הציוני, היא מדינת הלאום של העם היהודי.
לפי הסוכנות היהודית, נכון לשנת 2023 חיים ברחבי תבל כ-15.7 מיליון יהודים, המהווים כ־0.2% מאוכלוסיית העולם.
מתוכם, 7.2 מיליון יהודים חיים בישראל{{הערה|{{קישור כללי|כתובת=https://www.jewishagency.org/il/jewish-population-report-2023|כותרת=ערב ראש השנה תשפד: כ-15.7 מיליון יהודים בעולם|אתר=הסוכנות היהודית בארץ ישראל}}|שם=אוכלוסיית יהודים בעולם}}.
השם 'יהדות' נגזר משמם של היהודים, תושבי ממלכת יהודה ואחריה פחוות יהוד בתקופה הפרסית, אז נטבע שמם.
לפי סיפורי המקרא שמה נגזר משמו של שבט יהודה, שנקרא על שמו של יהודה בנו של יעקב.
תחת השלטון הרומאי נקראה ארץ זו פרובינקיה יודאיה.
היהדות החלה להיווצר בתהליך שהחל בממלכת יהודה עם הרפורמה של יאשיהו (ואולי גם חזקיהו), נמשך בגלות בבל והגיע לגמר גיבושו בפחוות יהוד, בידי עזרא הסופר.
בספרות חז"ל נמצא ביטוי הקדום במקורו: "דת משה ויהודים" אשר מובנו מצומצם.
ואולם המונח "יהדות" במובנו הרחב, כמתאר את מכלול עולמו והווייתו של האדם היהודי, אינו מצוי בדברי חז"ל, והוא נדיר מאוד בספרות התורנית שלפני העת החדשה
מונח זה מופיע בשפה היוונית (᾿Ιουδαϊσμός''; "יודאיסמוס") בספרות היהודית-ההלניסטית, לראשונה בספר מקבים ב', (כמו גם המונח "הלניסטיים" ככינוי ליהודים המאמצים זהות יוונית המופיע אף הוא לראשונה בחיבור זה).
המונח מופיע לאחר מכן גם בספר מקבים ד', בברית החדשה ובכתובות אפיגרפיות נראה שהראשון שהשתמש במונח "יהדות" באופן שיטתי (קודם היה נדיר מאוד ובהקשר שאינו חד־משמעי) היה אב הכנסייה טרטוליאנוס, בראשית המאה השלישית.
הוא עשה זאת כמעין שם גנאי, מאחר שנזקק לתואר להגדיר בו את היהודים לאחר שנדחו, לשיטתו, מעם ישראל הנבחר שהמשיך בכנסייה, והוסיפו להתקיים כמעין "קליפה מנוונת" ללא מקדש וקרבנות, במצב של "מרד נגד האל".
במאות ה-18 וה-19 הפך המונח "יהדות" לשכיח בפי יהודים, בהשאלה מגרמנית.
מייסדי "חכמת ישראל" כינו את דתם וזהותם בתור Judenthum (יודנטום), והביטוי תורגם לעברית וליידיש במזרח אירופה.
המילה נעשתה רווחת בקרב כל החוגים, כשהיא מחליפה מונחים כמו "עם ישראל" ו"תורה".
ציוני דרך בתולדות עם ישראל והיהדות
מאברהם עד יהושע בן נון
על פי המסורת, יסוד היהדות טמון במהפכה המונותאיסטית של אברהם (1811 לפנה"ס או שנת א'תתקמ"ח לכרונולוגיה היהודית המסורתית), אשר עלה לארץ ישראל מאור כשדים בעקבות ציווי אלוהי.
אברהם הוא גם הראשון שנצטווה לקיים ברית מילה, שהפכה למצווה מרכזית הנהוגה עד היום.
לפי הכתוב, בסוף תקופת האבות גלו בני ישראל 210 שנה בארץ מצרים, ולאחר מכן יצאו ממצרים בהנהגת משה ובהתערבות אלוהית.
בהר סיני קיבלו בני ישראל את התורה, ולאחר 40 שנות נדודים במדבר כבשו את ארץ כנען ונחלו אותה.
תקופת ההתנחלות, השופטים וממלכת ישראל המאוחדת
על פי המסופר במקרא, לאחר כיבוש הארץ, התיישבו בני ישראל בארץ ישראל במשך כמה מאות שנים ללא ממלכה, וללא הנהגה מסודרת.
תקופה זו נקראת תקופת השופטים - על שם השופטים (המנהיגים) שעמדו והנהיגו את העם לאחר ששועבד לעמי האזור והלך בדרכיהם.
לאחר תקופה של כ-390 שנה הוקמה בארץ ישראל ממלכת ישראל המאוחדת על ידי שמואל הנביא, שמשח למלך את שאול.
לאחר מות שאול ובניו במלחמה, התחלפה שושלת המלוכה והועברה לדוד המלך, ומשם החלה שושלת בית דוד.
לאחר מכן מלך על ישראל בנו של דוד - שלמה המלך שהקים בירושלים את בית המקדש הראשון, שהיה למרכז הפולחן היהודי.
לאחר מותו של שלמה, התפצלה הממלכה לממלכת יהודה, בדרום הארץ, ולממלכת ישראל, בצפונה.
ארכאולוגים והיסטוריונים מנסים להתחקות אחר ההתהוות של עם ישראל באמצעות ניתוח של ממצאים ארכאולוגיים, איסוף של עדויות חוץ-מקראיות ושל הטקסט המקראי.
קיימת הסכמה רחבה בין החוקרים לגבי קיומן ההיסטורי של שתי הממלכות, ישראל ויהודה, אולם יש המטילים ספק בקיומה של הממלכה המאוחדת.
חוקרי המקרא מוצאים רמזים לתהליך זה גם בטקסט המקראי.
עם זאת, מקובל במחקר כי התיאור הכללי של תקופת השופטים עשוי להתאים במידה מסוימת למציאות ששררה בכנען בתקופת ההתגבשות של העם, ויש חוקרים הסבורים כי ייתכן שהסיפורים על יציאת מצרים, כיבוש הארץ והממלכה המאוחדת משמרים זיכרונות היסטוריים של חלק מהקבוצות שהתגבשו בסופו של דבר לעם ישראל.
ההבדלים בין הזרם המרכזי במחקר לבין התיאור המסורתי מצטמצמים משמעותית סביב סוף המאה ה-9 לפנה"ס, במהלך תקופת הבית הראשון והיריבות בין ממלכות ישראל ויהודה.
תקופת בית ראשון וגלות בבל
ממלכת ישראל חרבה בסביבות שנת 720 לפנה"ס, כאשר נכבשה על ידי האימפריה האשורית, ורבים מתושביה הוגלו.
אירוע זה נודע בהמשך כגלות עשרת השבטים.
ממלכת יהודה חרבה בשנת 586 לפנה"ס.
באותה שנה נבוכדנאצר השני מלך בבל כבש את ירושלים והחריב את בית המקדש הראשון (על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון נחרב בשנת ג'של"ח (422 לפנה"ס)).
רבים מתושבי יהודה הוגלו לבבל.
גלות בבל נמשכה כ־70 שנה; במהלכה מקצת גולי בבל שבו אל ארץ ישראל כדי להתחיל בבניית בית המקדש השני, באישור מלך הממלכה הפרסית השלטת, כורש.
בשנת 520 לפנה"ס לערך, הוקם בירושלים בית המקדש השני.
בתקופת בית שני נחתם התנ"ך, והיהדות נחלקה למספר זרמים מרכזיים, בהם הפרושים, הצדוקים והאיסיים.
לאחר שנים של שלטון פרסי ואחר כך הלניסטי, מרד המכבים הביא להקמתה של ממלכה יהודית עצמאית תחת החשמונאים סביב שנת 110 לפנה"ס.
בהמשך, כבשו הרומאים את הממלכה.
מרידות יהודה ברומא הביאו לתחילתה של גלות ארוכה.
במסורת היהודית מתוארכת תחילת הגלות לחורבן בית המקדש השני, במהלך המרד הגדול (70 לספירה).
הרומאים הרסו את ירושלים עד היסוד, והמרכז היהודי בארץ עבר ליבנה.
האסון הגדול הבא פקד את היישוב היהודי בארץ שישים שנה לאחר החורבן, בעקבות מרד בר כוכבא.
האימפריה הרומית חיסלה בסופו של דבר את עצמאות היהודים בארץ וכן את הרוב היהודי בה.
לאחר מכן התפזרו היהודים בכל קצוות תבל, והמשיכו לשמור על קשר באמצעות אגרות ושליחים אשר תיעדו והעלו את רישומיהם על הכתב.
תקופת חז"ל: כתיבת היצירות הבסיסיות של התורה שבעל פה: המשנה, המדרשים והתלמוד.
היהדות בימי הביניים: פריחת ספרות השו"ת בתקופת הגאונים, הפרשנים הגדולים, תור הזהב של יהדות ספרד, פריחת הפילוסופיה היהודית, גירוש ספרד.
תקופת התגבשות עולם ההלכה היהודית, עם כתיבת השולחן ערוך והגהות הרמ"א, ומאוחר יותר חיבורים רבים שנכתבו על ספרים אלו שעיגנו במידה רבה את הפסיקה ההלכתית.
היהדות בעת החדשה: עקב צרות רבות במזרח אירופה במאות ה־18-17 ביניהם התגלות שבתאי צבי כמשיח שקר וגזרות ת"ח ת"ט קמה תנועת החסידות שרואה בדבקות לה' ערך גבוה יותר מתלמוד תורה כך שגם ליהודים פשוטים, עם כל הצרות, תהיה גישה ליהדות.
עם זאת, בצד המערבי של אירופה בעקבות האמנציפציה פשה תהליך חילון בעם כולל ייסוד תנועת ההשכלה ונטיית יהודים לנישואי תערובת.
בנוסף, הדת היהודית התחלקה לשלושה זרמים מרכזיים והם אורתודוקסים, רפורמים וקונסרבטיבים.
במהלך המאה ה-19, הוקמה התנועה הציונית שפעלה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחשה השואה, במהלכה נרצחו שישה מיליון יהודים בידי גרמניה הנאצית.
ב-1948 קמה מדינת ישראל כמדינה יהודית [אתנית] ודמוקרטית בארץ ישראל.
על פי ספר בראשית נברא העולם בשישה ימים.
בנוסף להם מתואר יום שביעי שבו שבת האל ממלאכתו.
מניין השנים בלוח העברי מתחילה בשנת בריאת העולם (שנה קודם בריאת אדם הראשון) לפי הדעה המקובלת, שנסמכת על חשבון המופיע בספר סדר עולם.
השנים נמנות בספרות עבריות, ולפיכך שנת היא השנה ה־ לבריאת העולם, על־פי החשבון הנ"ל (האות ה' שלפני הגרש משמעה חמשת אלפים).
לפי המתואר בספר בראשית, נברא האדם אחרון ביום השישי, ככתר הבריאה במושלמותו ובתבונתו (בצלם אלהים) ולאחר בריאתו היה יום השביעי יום מנוחה (יום השבת).
לאחר חטא עץ הדעת גורש האדם מגן עדן, וכך התחילה שושלת האדם.
על פי חלק מחכמי ופרשני היהדות, כגון הרמב"ם, סיפור הבריאה וגן העדן הוא משל אלגורי-סימבולי הנכלל בסוד "מעשה בראשית", ואין להבינו כפשוטו.
ביהדות אין מערכת מבוססת של דוגמות כמו בדתות אחרות והיא מדגישה את החיובים המעשיים, אך עדיין ישנם עיקרי אמונה מקובלים שנוסחו מספר פעמים על ידי גדולי הדורות.
המפורסמת ביותר היא רשימתו של הרמב"ם הכוללת שלושה עשר עיקרים, ובראשם האמונה באל אחד, האמונה בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה.
בין העיקרים הנוספים נמצאות האמונות במשיח, בעולם הבא ובתחיית המתים.
אחד הביטויים המזוהים ביותר עם האמונה היהודית, ביטוי שהוא פסוק בתורה, הוא "שמע ישראל, ה' אלוהינו, ה' אחד".
יהודים השתמשו במשפט זה כביטוי לאמונה המונותיאיסטית, כאמצעי לזיהוי בפני יהודים אחרים, והשמיעו אותו כאות לדבקותם ביהדות, ואף בעת מוות על קידוש השם.
על אף חשיבותו, אין די בהצהרת המשפט הזה כדי להתגייר.
התורה שבכתב המחולקת לחמשה חלקים המכונים "חומשים", וביחד "חמשה חומשי תורה", והתורה שבעל פה - המשנה והתלמוד, כוללות את ההוראות ההלכתיות של היהדות הרבנית, המצוות.
עיקר ספרות הקודש היהודית היא דיון ופירוש של המצוות.
בהיעדר מלך או נביא (על פי המסורת, הנבואה פסקה בראשית ימי בית שני), המנהיג הדתי הוא הרב, האחראי על ניהול הקהילה, על הנהגתה הרוחנית ועל פסיקת הלכה.
קיים גם משפט דתי, בנושאי אישות, גיור וממונות.
בזמן קיום הסנהדרין הייתה לו סמכות חוקית גם בנושאי פלילים.
בימי הביניים נעשו ניסיונות לחלוקה של המצוות.
ישנה חלוקה רוחבית נוספת, בין מצוות שבין אדם לחברו ומצוות שבין אדם למקום.
בית התפילה היהודי נקרא בית כנסת.
מתפללים בו את שלוש התפילות היומיומיות (שחרית, מנחה וערבית).
בשבתות ובחגים מותאם חלק מנוסח התפילה לעניינו של היום ונוספת תפילת מוסף.
ביום כיפור ישנה גם תפילה חמישית, תפילת נעילה.
בימי שני וחמישי, בשבתות, תעניות ומועדים קוראים בתורה.
בפי חז"ל נקרא בית הכנסת בשם "מקדש מעט", על שם בית המקדש שעד חורבנו היווה מרכז רוחני לעם ישראל ועל שם עבודת הקרבנות שבהיעדר בית מקדש מומרת בתפילה המכונה גם עבודת התפילה.
על אף שהיהדות אינה דת מיסיונרית, אנשים שאינם יהודים יכולים להצטרף לאומה היהודית לאחר שעברו תהליך של גיור הכולל קבלת עול המצוות.
גם לאחר שאדם המעוניין להצטרף ליהדות מצהיר על כך, על הדיינים לדחות אותו מספר פעמים על מנת לראות שהוא באמת רציני, רק לאחר שאותו אדם שב לבית הדין לאחר שנדחה והוכיח שרצונו אמיתי - אז מתאפשר לו להתחיל בתהליך הגיור.
היהדות רואה גם במי שאיננו יהודי בעל תפקיד רוחני בעולם, ובעקבות כך מוטלת על כל מי שאיננו יהודי החובה לקיים שבע מצוות המכונות "שבע מצוות בני נח" (בהן האיסור לעבוד עבודה זרה וכן מצוות שונות ש"בין אדם לחברו").
היהדות רואה במאמיניה קולקטיב מוחלט, "כלל ישראל", כפי שמדגישה התורה את המטרה "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש" (), שהשתייכות לו מכתיבה את חובות האדם בתחום הפוליטי, האישי ועוד.
לצד חברות מכוח מוצא, יכול באופן תאורטי כל אדם להתגייר ולהתקבל לתוך עם ישראל.
דוגמה חשובה למקרה של גיור נמצא במגילת רות בו מתואר המעבר הכפול שעושה רות באומרה לנעמי: "עמך עמי ואלהיך אלהי" ().
למרות שאפשר להצטרף לעם ישראל באמצעות גיור, אין ליהודי דרך להפוך ללא יהודי, בלי קשר לאמונתו ולהקפדתו על ההלכה.
היהדות מכנה את הפורש ממנה 'יוצא בשאלה' או 'יהודי מומר', ואת אלה שנולדו מנותקים מהדת היא מכנה 'תינוק שנשבה', אבל אי אפשר להפוך לגוי, בין אם האיש נולד יהודי (שאמו יהודיה) ובין אם הוא גר.
כלשון הגמרא בסנהדרין "ישראל אף על פי שחטא - ישראל הוא".
אחת ההשלכות לכך היא שיהודי שאינו שומר תורה ומצוות ומבקש לשמור את מנהגי הדת ומצוותיה, אינו צריך להתגייר ויכול פשוט להתחיל לשמור תורה ומצוות, או במילים אחרות 'לחזור בתשובה'.
ביהדות יש כמה כתבי קודש עיקריים הנחשבים כבסיסה הדתי:
על פי המסורת היהודית, חמשת חומשי התורה נכתבו מפי הקב"ה על ידי משה (בעוד שהנביאים והכתובים ביתר התנ"ך נכתבו באמצעות נבואה או רוח הקודש על ידי בני אדם שונים).
התורה מכילה את דברי האל שניתנו בסיני, המהווים את החוק המחייב לעד של העם כולו.
כמו כן, היא מכילה את הכרוניקה של בריאת העולם, קדמות האנושות, ימי האבות, יציאת מצרים והמסע במדבר לפי המסורת.
התנ"ך - קובץ הכולל 24 ספרים, המחולקים לשלוש קבוצות: תורה, נביאים וכתובים.
התנ"ך כולל טקסטים רבים הכתובים ברובם בעברית ומקצתם בארמית.
התנ"ך מתאר את תולדות העולם מעת בריאתו, ומתמקד בתולדות עם ישראל עד לתחילת תקופת בית שני.
כמו כן הוא כולל קובצי חוקים ומצוות, דברי מוסר, פתגמים ועוד.
התנ"ך בנוסח המסורה הוא קאנון מרכזי במסורת היהודית.
המשנה - קובץ של הלכות החוקים והמצוות.
רובם הם חוקים וגזרות שקבע מוסד הסנהדרין לאורך תקופת התנאים, וכלולים בו גם הלכות ופרשנות למקרא על פי המסורת היהודית של המאות ה-1 וה-2 לספירה, עד ימות רבי יהודה הנשיא.
היא נכתבה בארץ ישראל, בעברית בניב שונה מזה שמוכר מן התנ"ך, המכונה לשון חכמים או "עברית משנאית".
התלמוד - כולל פרשנות למשנה ולתנ"ך ודברי הלכה ואגדה נוספים.
הוא נחלק לשני קבצים - התלמוד הבבלי שנערך בקהילה היהודית בבבל, והתלמוד הירושלמי שנערך בגליל, בקהילה היהודית בארץ ישראל.
שני התלמודים מבוססים על חומר פרשני והלכתי שהצטבר במשך התקופה בקהילה שבה נערך כל אחד מהם.
שני הקבצים כתובים ברובם בשפה הארמית, כל אחד מהקבצים בדיאלקט ארמי מקומי.
רוב הלימוד בישיבות נסוב סביב התלמוד (בעיקר התלמוד הבבלי) והמשנה, ובעקבות דיוניו, נכתבה בהמשך כל ספרות ההלכה.
התלמוד הבבלי נחשב למכריע בשאלות הלכתיות.
כלל ספרות חז"ל, כולל מדרשי הלכה ואגדה.
ההגדרה של "קודש" חלה גם על כל הספרות הרבנית מאז.
קיימים עוד ספרים רבים, המשפיעים כל אחד כמידתו.
מקובל לחלקם לספרות הראשונים ולספרות האחרונים, כשכל קבוצה מתחלקת לספרות הלכה (כולל החיבורים ההלכתיים המשפיעים למן כתבי הגאונים והרמב"ם ועד ימינו), חידושים על התנ"ך, חידושים על התלמוד, וספרות קבלה, פילוסופיה, הגות ומחשבת ישראל ועוד.
שני סמלים יהודיים, הם גם סמליה של מדינת ישראל - מגן דוד ומנורת שבעת הקנים.
המנורה מתוארת בתנ"ך כמנורה שעמדה תחילה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש.
היא מופיעה כסמל יהודי כבר בתקופות קדומות.
תבליט בדמות המנורה מופיע על שער טיטוס המתאר את החרמת כלי בית המקדש לאחר חורבנו והבאתם לרומא.
כמו כן התגלה בבית הכנסת עתיק ביריחו על רצפת הפסיפס ציור מנורה ועליה הכיתוב "שלום על ישראל".
מגן דוד הוא הקסגרמה - שרטוט של כוכב בעל שישה קודקודים, שנראה כשני משולשים שאחד מהם מונח במהופך על האחר.
זהו סמל עתיק ששימש בעבר עמים שונים, אולם בעת החדשה הוא הפך לסמל המזוהה עם היהודים.
מועד הפיכתו לסמל יהודי והסיבה לכך אינם ברורים.
אין בסיס ברור למיתוס הוא שסמל זה היה סמלו של דוד המלך.
הלוח העברי הוא לוח השנה המשמש את היהדות והוא לוח משולב ירחי-שמשי: חודשיו מבוססים על חודשי הירח, אך הוא מותאם לשנת השמש על ידי הוספת חודש נוסף אחת למספר שנים, כדי שהחגים יצאו תמיד באותה תקופה של השנה.
הלוח הנהוג כיום מתחשב גם בימי השבוע וקביעתו מיוחסת להלל נשיאה במאה הרביעית לספירה.
היום המקודש בשבוע הוא השבת, היום השביעי בשבוע, שבו מצווים לשבות ולנוח ממלאכה, ואותו מציינים בתפילות מיוחדות, סעודות חגיגיות, וטקסים שונים: הדלקת נרות שבת בערב שבת, קידוש בלילה וביום והבדלה בצאת השבת.
מועדי ישראל נחלקים למועדים מקראיים ומועדי חז"ל.
מועדים מקראיים: ראש השנה (יום אחד מהתורה ויום נוסף שתיקנו חז"ל), יום הכיפורים, שלוש הרגלים: פסח (7 ימים), שבועות (יום אחד), סוכות (7 ימים) ושמיני עצרת (שמחת תורה) (יום אחד).
מועדי חז"ל: פורים (יום אחד שתאריכו משתנה בין ערי הפרזים וערים מוקפות חומה) וחנוכה (8 ימים), וכן חמש התעניות: תשעה באב, שבעה עשר בתמוז, עשרה בטבת, צום גדליה ותענית אסתר.
ישנם ימים טובים נוספים, ובכללם כל ראש חודש עברי, ט"ו בשבט וט"ו באב.
במאה ה-12 התפתח גם המנהג לחגוג את ל"ג בעומר.
לאחר כינונה של מדינת ישראל הוסיפה הרבנות הראשית לישראל לרשימת המועדים גם את יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום הזיכרון לשואה ולגבורה ולאחר מלחמת ששת הימים אף את יום ירושלים.
למרות זאת, הם אינם נתפסים כבעלי משמעות דתית בעיני רוב הציבור החרדי.
המקום המקודש ליהדות הוא ארץ ישראל, שנקראת במסורת היהודית גם בשמות "ארץ הקודש", "ארץ החיים" ובתארים חיוביים נוספים.
על פי האמונה היהודית, האל נתן את הארץ הזו לעם ישראל על מנת שיוכלו לקיים בה אוטונומיה יהודית.
בהלכה קיימת מצוות יישוב ארץ ישראל, ועל פי חלק מפוסקי ההלכה אף יש להימנע מיציאה מהארץ למטרות שאינן הכרחיות.
לגבי שאלת הקמת המדינה היהודית בימינו, נחלקו הפוסקים בין אלה הרואים בהקמתה מצווה, לבין המתנגדים לציונות, בין היתר מטעמים של איסור של "דחיקת הקץ" ו"שלוש השבועות".
גם בארץ ישראל עצמה יש מדרגות בקדושה, כאשר העיר המקודשת ביותר ליהדות היא ירושלים, שבה שכן בית המקדש.
הר הבית, שעליו שכן המקדש, הוא האתר המקודש ביותר ליהדות בארץ ובעולם כולו, ובשל קדושתו חלק מהפוסקים אף אוסרים לעלות אליו בימינו אלה.
אף בתוך הר הבית יש דרגות בקדושה - הנקודה המקודשת ביותר היא קודש הקודשים.
העיר השנייה בקדושתה ליהדות היא חברון - שבמערת המכפלה שבה קבורים לפי המסורת האבות והאמהות.
ערים קדושות נוספות הן טבריה וצפת, שבהן התרכז רוב היישוב לאחר הגלות, וכן קבורים שם כמה מגדולי חכמי ישראל בזמן הגלות, כמו הרמב"ם, רבי יוסף קארו, האר"י ועוד מסורות על קבורת תנאים מסוימים כמו רבי מאיר בעל הנס ועוד.
כמה חוקרים מודרניים מצביעים על כך, כי על אף שהלאומיות נחשבת בדרך כלל לתופעה מודרנית, ניתן לזהות ביטויים מוקדמים של זהות לאומית בקרב יהודי העת העתיקה.
מדען המדינה טום גרווין מנה את היהודים בין הקבוצות המעטות שניחנו בזהות לאומית מובחנת כבר בימי קדם, לצד היוונים והגאלים.
הסוציולוג ההיסטורי וחוקר הלאומיות אנתוני סמית כתב כי העם היהודי בשלהי תקופת בית שני מהווה "הקבלה קרובה יותר לטיפוס האידיאלי של לאום [...] מאשר אולי בכל מקום אחר בעולם הקדום".
ההיסטוריון דוד גודבלט מוסיף כי המקרא, הספרות הבתר-מקראית וההיסטוריה הלאומית של היהודים סיפקו בסיס לזהות קולקטיבית יהודית כבר בתקופת הבית השני.
הנרטיב הלאומי התחזק והתגבש באמצעות קריאות ציבוריות של טקסטים יהודיים, מה שאפשר גם לאנאלפביתים להשתתף ולהכיר בזהות הקולקטיבית של הקהילה.
במקביל, השפה העברית הייתה לכלי מרכזי לבניית ושימור הזהות הלאומית: כל מי שנתקל בה, בכתב או בדיבור, יכול היה לזהות את הקשר לעבר ולמסורת הלאומית, שכן זו הייתה שפת האבות ושפת הדת והספרות הלאומית.
פרגוס מילאר, היסטוריון של האימפריה הרומית, מציע כי בתקופה זו נשענה הלאומיות היהודית על התנ"ך, ששימש הן כהיסטוריה לאומית והן כמקור משפטי; השפה העברית כשפת הלאום; מערכת חוקים; ומוסדות חברתיים כגון בתי ספר, בתי כנסת וכן שמירת השבת.
חוקר אחר, סטיב ויצמן, מומחה לתולדות היהדות, סבור כי הזהות הלאומית היהודית התפתחה כתוצאה מהיותם של היהודים עם נכבש תחת שלטון פרסי, יווני ורומי, מה שעודד אותם להזדהות כאומה עתיקה, על בסיס ספרי הקודש, השפה העברית, המקדש והכהונה, ומסורת האבות.
ההיסטוריון דורון מנדלס מציין כי ממלכת החשמונאים, שהייתה אחת הדוגמאות הבודדות לריבונות ילידית מקומית בתקופתה, חיזקה במידה רבה את התודעה הלאומית היהודית.
זיכרון תקופה זו של עצמאות תרם למאמצים המתמשכים לשוב ולכונן ריבונות יהודית בארץ יהודה והוביל למרידות הכושלות נגד הרומאים במאות הראשונה והשנייה לספירה.
חוקר הלאומיות אדריאן הייסטינגס טען כי בעוד שהלאום והלאומיות הן תופעות המאפיינות בעיקר את העולם הנוצרי, "היוצא מן הכלל היחיד לטענה זו הם היהודים".
לדעתו, היהודים מהווים כנראה את "הלאום הראשוני האמיתי", אשר סיפק לעולם, באמצעות התנ"ך, את המודל הלאומי דרך הדוגמה של עם ישראל הקדום.
הסטינגס סבור כי "הפרדוקס הענקי של ההיסטוריה היהודית הוא שהעם שנתן לעולם את הדגם לאומתיות, ואפילו להוויה של מדינת לאום, איבד אותה למשך כמעט אלפיים שנה, וחרף זאת שרד".
לפי הסטינגס, הסיבה לשרידות לאומית זו נעוצה בכך שהיהודים שימרו את זהותם הלאומית בגולה גם לאחר חורבן הבית השני על ידי טיפוח הזיכרון הקולקטיבי ושמירה על התנ"ך ויצירות טקסטואליות הקשורות בו.
בכך הם נותרו לאום מובחן ולא רק קבוצה אתנית.
עם עליית הלאומיות באירופה, מצבם של היהודים הפך לייחודי, מה שהוביל לצמיחתה הבלתי נמנעת של הציונות – תנועה לאומית יהודית מודרנית – ובסופו של דבר הביאה להקמתה של מדינת הלאום היהודית.
במאה ה-20, לאחר השואה וההגירות ההמוניות, התהוו שני ריכוזי יהודים עיקריים בעולם: ישראל וארצות הברית.
כ-90% מיהודי תבל חיים בהם.
ביהדות המודרנית קיימים מספר זרמים, שלושה גדולים וכמה קטנים בהרבה:
יהדות אורתודוקסית, המחזיקה באמונה המסורתית בתורה מן השמיים ובמחויבות לרצף הפסיקה המקובל של ההלכה, הנגזרת ממנה.
אף על פי שהיא מתבססת על האמונות המסורתיות, היהדות האורתודוקסית היא מעין חידוש שהתפתח במאה ה-19 במרכז אירופה, כתוצאה מהאמנציפציה והחילון.
מאחר שרוב היהודים עזבו את הדת או הקימו זרמים הסותרים את אמונות הדת המסורתית, מי שנותרו נאמנים לה התארגנו בקהילות אידאולוגיות, שנדרשו לדרכי פעולה וחשיבה שונות מבעבר, וחלקם התנתקו מן היתר.
הזרם האורתודוקסי אינו זרם ריכוזי, אלא תנועה רחבה העשויה קהילות קהילות, החולקות אתוס בסיסי, אך מקוטבות ביניהן וחלקן כלל לא מכירות בלגיטימיות של אחרות.
הספקטרום האורתודוקסי משתרע מהאגף הקיצוני שבתוך העולם החרדי, השולל את המודרניות, ועד לאגף הפרוגרסיבי באורתודוקסיה המודרנית.
כמחציתם מקיימים אורח חיים הלכתי, והיתר אינם שומרי מצוות, אך מזדהים עם הזרם (באמצעות חברות בקהילות אורתודוקסיות, הגדרה עצמית כמסורתיים וכדומה).
כך, לדוגמה, 50% מיהודי ישראל הזדהו כאורתודוקסים כשנשאלו בסקר PEW ב-2015, אך רק 20% מהם נמנים עם קהילות שומרות מצוות.
יהדות רפורמית, הדוגלת בכך שהיהדות היא מערכת דינמית שהשתנתה תמיד לאורך ההיסטוריה, מכוחה של התגלות מתמדת, ושעיקרה הוא ערכיה המוסריים ולא טקסיה הפולחניים.
לפיכך, הרפורמה מחשיבה מאוד את האוטונומיה האישית של הפרט הרציונלי, שוללת כל ממד מחייב מן ההיבטים הטקסיים של הדת, ומרבה לזהות את ליבת היהדות כערכים ליברליים והומניסטיים הקוראים ל"תיקון עולם".
התנועה צמחה בגרמניה של המאה ה-19, והתפשטה בייחוד בארצות הברית.
הקהילות הרפורמיות מאוגדות ב, שהגוף המרכזי בו הוא האיחוד ליהדות רפורמית האמריקני.
הזרם מעריך שהוא מייצג 1,800,000 עד 2,200,000 נפש בעולם: יותר מ-900,000 מבוגרים המשלמים דמי חבר, והיתר מזדהים כרפורמים בסקרים שונים.
יהדות קונסרבטיבית, הרואה את חשיבות ההלכה והמסורת היהודית כנובעת קודם כל מקבלתן על ידי העם לאורך הדורות, ופחות מאשר מתוקף התגלות כלשהי.
הקונסרבטיבים תופשים אותן לפיכך כמחייבות וכנתונות להשפעה היסטורית גם יחד, ורבנות התנועה פוסקת ומתקנת תקנות ברוח זו.
הזרם רואה עצמו כיורש האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית שפעלה באירופה במאה ה-19, אך נעשה עצמאי רק בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הקהילות מאוגדות בארגון הבינלאומי "מסורתי עולמי", ורובן המוחלט שייך ל"בתי-הכנסת המאוחדים" בצפון אמריקה.
הקונסרבטיבים מונים, לפי אומדנים, למעלה מ-1,000,000 נפש: 570,000 משלמי דמי חבר באמריקה ב-2015, עוד 392,000 שהזדהו עם הזרם בסקרים בלי חברות קהילתית, וכ-100,000 חברים ומזדהים מחוץ לצפון אמריקה.
יהדות רקונסטרוקציוניסטית, הרואה את היהדות כתרבות העם היהודי, שאין לה שום זיקה מחויבת להיבטים העל-טבעיים של הדת.
התנועה נשענה במקורה על הגותו של מייסדה, הרב מרדכי קפלן, והתפלגה סופית מן הקונסרבטיבים ב-1990. ב-2013 היו לה 65,000 חברים בקהילות בצפון אמריקה.
יהדות חילונית-הומניסטית, הדוגלת בהומניזם חילוני בהקשר יהודי, ורואה אף היא את היהדות כתרבות.
בניגוד לרקונסטרוקציוניסטים, התנועה מסרבת להכליל ניסוחים תאיסטיים בטקסיה.
התנועה להתחדשות יהודית, המשלבת ניו אייג' ומסורות רוחניות עולמיות עם המסורת היהודית.
קמה ב-1985. מונה כחמישים "חבורות", בעיקר בארצות הברית, ו-200 רבנים.
יהדות קראית, השומרת מצוות התורה שבכתב בלא התורה שבעל פה, אלא אם אין יכולת לפרש את התורה שבכתב ללא מסורת.
זרם זה קיים מאז תקופת הגאונים והיווה אחוז ניכר מבין היהודים אך הוא הצטמצם במהלך הדורות לכמה אלפים ספורים.
בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל, החלוקה הרווחת לפי הגדרה עצמית היא לארבע קבוצות שונות, הנבדלות זו מזו בפרמטרים סוציולוגיים שונים:
חילונים (לעיתים גם "חופשיים"): הכינוי הנפוץ לכל מי שלא מקפיד על אורח חיים הלכתי/דתי.
אין הבדל חותך בינם לקבוצה הבאה במדרג הדתיות, המסורתיים.
עם זאת, אשכנזים נוטים יותר להזדהות כחילונים ומזרחים כמסורתיים.
החילונים הם קבוצה מגוונת, הנעה בין מי שהם מסורתיים בכל מלבד בהגדרתם העצמית, עבור במזדהים עם פרשנויות לא-אורתודוקסיות ורוחניות של היהדות, במי שעודם מחזיקים בתרבות הישראלית-ציונית הישנה הרואה את הזהות היהודית כעניין לאומי-תרבותי, וכלה במי שמנוכרים ליהדות ומעדיפים אוניברסליות וזהות ישראלית-אזרחית.
מסורתיים: המסורתיים, המונים כ-30%, אינם מקפידים על אורח חיים הלכתי אך מחשיבים את המסורת, ומקיימים "נאמנות" אליה.
הם מסרבים להזדהות כחילונים, וגם לא כדתיים.
כינוי זה מוגבל בעיקר למזרחים, אם כי הוא נעשה פופולרי יותר גם בקרב אשכנזים.
רוב המסורתיים מחזיקים באמונות היסוד של האורתודוקסיה ורואים בה אידיאל (תוך רתיעה וסירוב מלהגדיר עצמם כקבוצה בעלת השקפה עצמאית), לצד פרגמטיות לגבי הפרטים שהם בוחרים לאמץ באורח חייהם.
הם מזהים אמונות ופרקטיקות אלו עם מורשתם המשפחתית וזהותם האתנית, הממלאות תפקיד מרכזי בראיית עולמם.
דתיים: המזדהים כ"דתיים" חופפים במידה רבה מאוד לקבוצת-הליבה של המזדהים כדתיים לאומיים (בערך 10% מהאוכלוסייה), הקבוצה החברתית המתקיימת בתוך מוסדותיה הקהילתיים של הציונות הדתית.
דתיים הם כמעט תמיד אורתודוקסים, אם כי מודרניים על פי רוב יותר מאשר חרדים.
בקבוצה יש מרכיב סוציולוגי חזק של נאמנות קבוצתית, שאיננו מתכתב בהכרח עם אמונה או פרקטיקה אישיות.
אחוז ניכר מהדתיים מזדהה עם קהילתו ועם השקפה פוליטית ימנית, אך לא מקפיד על אורח חיים הלכתי.
חרדים: הקבוצה השמרנית והנוקשה ביותר.
במגזר זה ישנן סמכות רבנית-קהילתית חזקה, אוטונומיה אישית מוגבלת ומידה גבוהה של קונפורמיות, המחוזקת על ידי סנקציות חמורות המוטלות על הסוטים מהנורמות.
ביהדות העולם, לבד מן הזרמים הקיימים, קיימת קטגוריה של יהודים לא-משויכים, הן במובן רחב של מי שאינם חברים באף קהילה, אך במובן צר יותר הכוונה היא למי שאינם מזדהים עם אף זרם קיים.
בסקרים שונים, ניתנת ללא-משויכים האפשרות להזדהות כ"יהודים סתם" (Just Jewish), "יהודים ללא דת" (Jews of No Religion) ועוד.
"יהודים ללא דת" מהווים את הרוב המכריע של הלא-משויכים בארצות הברית.
הם מנו כ-1.2 מיליון נפש ב-2013; קבוצה זו חולקה ל-500,000 מבוגרים ללא דת שהזדהו כיהודים ותו לאו, ועוד כ-600,000 מבוגרים ללא דת שענו שהם "יהודים חלקית".
יהדות: בין דת למוסר הוא ספר עיון מאת פרופ' אבי שגיא שיצא לאור ב-1998, בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף מכון שלום הרטמן ומרכז יעקב הרצוג.
הספר מציע ניתוח שיטתי ומקיף של המקורות היהודיים העוסקים בזיקה של הדת למוסר, בהמשך לספרו המשותף של שגיא עם דני סטטמן, "".
בחלקו הראשון הספר דן בשאלת תלותו של המוסר בדת, שאלה הידועה בפילוסופיה מערבית כדילמת אותיפרון.
בחלקו השני נידונה שאלת מעמדו הנורמטיבי של המוסר במערכת ההלכתית.
שגיא מבקש להוכיח שהזרם המרכזי של המסורת היהודית מקבל את המוסר כמקור נורמטיבי של משפט טבעי ושולל תפיסה של ההלכה במונחי פוזיטיביזם משפטי.
החלק השלישי עוסק בהתנגשות בין ציווי מוסרי לצו דתי (קונפליקט נורמטיבי).
שגיא מדגים כיצד פוסקי ההלכה פועלים בדרך של התאמה פרשנית כדי לגשר על פערים נורמטיביים בין הציווי המוסרי לצו הדתי.
בחלק הרביעי והמסכם שגיא מציע תזה מאחדת לתופעות שנסקרו בשלושת החלקים הראשונים של הספר.
שגיא מציג מחד את עקרון התלות החזקה, שלפיו אלוהים קובע את החובה המוסרית - מעשה ייחשב מוסרי מסיבה אחת בלבד: הוא צווה בידי אלוהים, ומאידך ייתכן שהמוסר אוטונומי לחלוטין.
האדם מחויב בו, ותוקפו אינו נובע מציווי אלוהי מפורש.
ניתן לאחוז בדרך ביניים ולומר שהמוסר קיים כשלעצמו, אך לדעת מה טיבו המדויק לא ניתן בלי להסתמך על ציווי האל, אשר מגלה אותו, בהיותו מושלם מוסרית.
לדעת שגיא, גם תפיסה כזו שונה מאוד מ"התלות החזקה" הגורסת כי אלוהים עושה כל שברצונו.
שגיא אינו מסתיר את חיבתו לתפיסה של מוסר אוטונומי שאינו יונק תוקפו מציווי אלוהים, והוא מוצא לו, אולי במפתיע, סימוכין רבים במקורות היהודיים ההופכים אותו לגישה הנפוצה ביותר, על אף שבנצרות ובאסלאם רווחת יותר גישת התלות החזקה.
מהמקרא ועד לאחרוני הרבנים, המקורות היהודיים רצופים ברעיונות המבליטים מוסר אוטונומי.
במבוא לספר בראשית שואל הנצי"ב מה מקור השם שבו כונה ספר זה, 'ספר הישר'.
ההבדל שבין הציווי השכלי המוסרי לבין ציווי ה' עולה כבר לגבי קין.
מופיעה השאלה כיצד נענש על שפיכות דמים.
הרי לא צווה על כך.
זוהי פרשנות לפרשת העקדה, שמאמצת בצורה החד משמעית ביותר את תיזת תלות המוסר בציווי האל.
שגיא מותח ביקורת על הרב אבינר:
שגיא דוחה גם את הגישה הרואה את העקדה ואת הצורך לשים את החובה הדתית מעל לחובה המוסרית כבסיס לחיי הדת, גישה שתחילתה ברנה דקארט וסרן קירקגור וביטויה ביהדות על ידי הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק וישעיהו לייבוביץ.
טענתו של שגיא היא שפרשנויות כאלו אינן רווחות.
העקדה אינה נתפסת כקריאה לביטולו של מוסר אוטונומי וגם לא כדוגמה לצורך מתמיד להתעמת עמו.
כן נפוצה השיטה הרואה את העקדה כביטוי, מוגבל לשעת מבחן עליונה, לאהבה כבירה לאל עד כדי העדפתו על חיי הבן.
קיימת אפילו שיטה, אומנם בעייתית מבחינת הסברת פשטות המקרא, כי אברהם אבינו כלל לא צווה להקריב את בנו, אלא רק להעלותו על גבי המזבח.
ההבנה האחרת הייתה טעות שלו בפירוש רצון האל (רעיון כזה ניתן למצוא אצל רבי יצחק עראמה)
באופן שונה אבל תואם גם הוא למגמה המוסרית מבין הרב קוק, לדעת שגיא, את מסקנת העקדה.
לקחה של פרשת העקדה מצוי בהרמוניה המשתמעת ממנה שבין הדתיות לבין המוסריות.
לאברהם מסתבר שציווי ה' בא בצורה התואמת את המוסר הטבעי.
חשוב לשגיא להדגיש שקיים ניגוד קוטבי בין תפיסה זו של הרב קוק את העקדה לבין הדרך שבה תפס אותה הרב אבינר ושהוצגה לעיל.
הריגת המצרי בידי משה לאחר שהכה איש עברי () נראית לכאורה כתגובה מוגזמת וכעשיית דין ללא משפט.
שגיא מביא דעות המנמקות התנהגות זו של משה בכך שחבלה בגופו של ישראל הנעשית בידי גוי מחייבת את החובל מיתה.
הסבר זה צורם שכן משתמעת ממנו הפליה ברורה - הרי ברור שישראל המכה גוי אינו חייב מיתה.
אולם מתברר שיש גם דעות אחרות על מעשהו של משה.
ישנו מדרש המביא דו-שיח בין אלוהים למשה, בעת שאלוהים מונה חטאי משה המונעים כניסתו לארץ:
דרך אחרת של התמודדות פרשנית היא דמוניזציה של המצרי ותיאורו כבן בליעל החייב מיתה בשל שלל עוונות.
תהיות מוסריות רבות העלתה פרשת עמלק ועונשו הקשה מנשוא: .
ציווי זו הוא ביטוי של החובה שמטילה התורה: .
אלא שהפרשנות ניסתה לייחס מרכיבים סמליים למלחמה בעמלק כפי שכותב רבי שמשון רפאל הירש:
פרשנויות סמליות רבות מצויות גם בקבלה, וכן פרשנויות הרואות מלחמה זו כסמל למלחמת האדם ביצרו.
בכל אופן, גם הפרשנות הריאלית ביטלה את חובת מחיית עמלק, שהרי האומות התבלבלו, ואין לדעת מהו עמלק.
בנוסף, לדעת פרשנים רבים ההולכים בעקבות הרמב"ם חזרת עמלק בתשובה וקבלת שבע מצוות בני נח על ידיו יביאו למחילה לו, כפי שכותב בעל ה"אבני נזר":
את הפרשנות המקלה את הגזירה הנוראה שהוטלה על ראש עמלק, על אף שהמקרא חד משמעי לגביה, רואה שגיא כביטוי לעליונות השיקול המוסרי.
אחד הביטויים החזקים ביותר לרעיון המוסר האוטונומי ביהדות נמצא בדברים שכתב רבי סעדיה גאון בספרו "אמונות ודעות":
רבי סעדיה גאון ממשיך וכותב שאף אם יציג אותו נביא אותות ומופתים, ויטען שיש הצדקה ללכת בעקבותיו, שקרנותו תהיה ברורה ואין טעם אפילו להידבר עמו.
זאת הואיל ולא ציווי האל לבדו מחייב את ההתנהגות המוסרית אלא גם השכל.
ועוד כותב רבי סעדיה גאון כי על אף "גודל ערכו ויקר מעלתו" של ספר התורה, בכל אופן יש ציוויים נוספים שלא כתובים בו שהאדם מחויב בהם, ביניהם המצוות השכליות, הצדק והיושר.
ריה"ל כותב שמצוות חברתיות, בניגוד למצוות אלוהיות, ניתן להבין בשכל אנושי גם ללא התורה, אולם לעולם לא נוכל להגיע לדיוק המוסרי של התורה.
לדוגמה תשלומי כפל שמתחייב גנב לשלם לבעל הגנבה הוא חוק מוסרי מוחלט אבל בחקירה שכלית ללא התורה לעולם לא היינו יודעים בכמה אחוזים יש לקנוס את הגנב.
הרמב"ם מבחין בין מצוות שאינן מובנות בשכל שלגביהן גדול המתאווה ועומד ביצרו על זה שאין לו תאווה לבין מצוות מוסריות-שכליות:
אחד הנימוקים שמביא התלמוד לכך שלא אומרים בתפילה "על קן ציפור יגיעו רחמיך" בהתייחס למצוות שילוח הקן היא: "מפני שעושה מידותיו של הקדוש ברוך הוא רחמים ואינן אלא גזירות", כלומר, התלמוד דוחה את הנימוק המוסרי.
אך במורה נבוכים מאמץ הרמב"ם את נימוק הרחמים וסובר שצער בעלי חיים הוא הסיבה למצוות שילוח הקן.
דעה מפתיעה ואנטי מוסרית לכאורה מוצאים בדבריו של הרמב"ם לגבי לא יהודי שמקיים את שבע מצוות בני נח:
על כך תהה משה מנדלסון:
התשובה לתהייתו של מנדלסון על הרמב"ם היא פשוטה.
בגרסה שלפניו נפל שיבוש הדפוס, וכיום ידוע שהגרסה האמיתית היא "ואינו מחסידי אומות העולם אלא מחכמיהם".