tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהלי גור רביד חיים גז 0.05 זכר ברוכין כביש 446, סמוך לברוכין 29/05/25 ירושלים - הר המנוחותנפטר שבועיים לאחר שיולד לאחר שאימו נפצעה אנושות בפיגוע סמוך לברוכין, ונפטרה מאוחר יותר.
רביד חיים גזחלאאל-קאסם אבו אל-היג'א חטיב13נקבהטמרהטמרה14/06/25נהרגה עם בנות משפחה נוספות מפגיעת טיל איראני בביתם.
חלא אל-קאסם אבו אל-היג'א חטיבאנסטסיה (נסטיה)בוריק9נקבהבת ים (אוקראינה)בת ים15/06/25נהרגה עם בני משפחה מפגיעת טיל איראני בבת ים.
נסטיה בוריקקוסטיאנטיןטוטביץ10זכרבת ים (אוקראינה)בת ים15/06/25נהרג עם בני משפחה מפגיעת טיל איראני בבת ים.
קוסטיאנטין טוטביץ איליה פישקורוב 14 זכר בת ים (אוקראינה) בת ים 15/06/25 נהרג עם בני משפחה מפגיעת טיל איראני בבת ים.
בשלושה מקרים, הילדים שנהרגו הם חלק ממשפחה שלמה שנרצחה במהלך המתקפה:
עומר, ארבל ושחר קדם סימן טוב, נהרגו יחד עם הוריהם ג'וני ותמר בטבח ניר עוז.
איתן ואלין קפשיטר, נרצחו יחד עם הוריהם יבגני ודינה בכביש סמוך למכללת ספיר בעת ששבו מנופש משפחתי באשקלון אל ביתם בבאר שבע.
יפתח ויונתן קוץ נרצחו יחד עם הוריהם אביב וליבנת ואחותם הגדולה רותם בכפר עזה, כאשר כל הגופות נמצאו מחובקות יחד במיטה.
בנוסף, בקיבוץ בארי ישנם מספר ילדים שנהרגו יחד עם אח/אחות: ינאי וליאל חצרוני (יחד עם סבם אביה ודודתם אילה), יהל ונויה שרעבי (יחד עם אימן ליאן; אביהן אלי נחטף לעזה ושוחרר בעסקת החטופים השנייה), עידו ואלון אבן (יחד עם הוריהם חן ורינת).
מהקיבוץ נרצחו גם הפעוטה מילה כהן בת ה-10 חודשים (יחד עם אביה אוהד), כרמל בכר בן ה-15 (יחד עם אימו דנה), תהל בירה בת ה-15 (יחד עם הוריה אורון ויסמין ואחותה הגדולה תאיר) וליאור טרשנסקי בן ה-16 (אחותו הקטנה גלי נחטפה לעזה והוחזרה בעסקת החטופים הראשונה).
במהלך הטבח בקיבוץ רעים, עמית גבאי בן ה-17 נרצח בדירתו.
בטבח בפסטיבל נובה נרצחה רות פרץ בת ה-17 יחד עם אביה אריק פרץ.
רות שהייתה על כיסא גלגלים נהגה לפקוד עם אביה מסיבות טבע.
האב ניסה לברוח עם בתו על הגב אך המחבלים תפסו ורצחו אותם.
בין 16 קורבנות הטבח במסיבת פסיידאק נמנה גם מתן רוזנברג בן ה-17.
בטבח בחוף זיקים נרצחו חמישה בני נוער: אור תעסה בן ה-16 (אביו גיל נהרג גם הוא בעת הטבח בנתיב העשרה), אלינה וייסברג בת ה-17, נדב יוסף חי טייב בן ה-17, שחף קרייף בן ה-17 וטל קרן בן ה-17.
במהלך הטבח נחטפו לעזה כל בני משפחת ביבס מניר עוז: האב ירדן, האם שירי ושני ילדיהם, אריאל בן הארבע וכפיר בן עשרה חודשים.
אריאל וכפיר, יחד עם אימם שירי, נרצחו בשבי המחבלים במהלך חודש נובמבר 2023, וגופותיהם הושבו לישראל במהלך עסקת החטופים השנייה, בפברואר 2025.
במהלך הטבח בשביעי באוקטובר נהרגו עשרות אנשים מנפילת רקטות.
הילד רפאל מאיר מסקלצ'י בן ה-13 מנתיבות נהרג מפגיעת רקטה יחד עם אביו נתנאל כאשר חזר מתפילות שמחת תורה.
בפזורה הבדואית בנגב (בכפר כוחלה ושכונתו אלבאת) נהרגו חמישה ילדים מפגיעת טיל.
מפגיעת הטיל נהרגו שישה בני אדם, מתוכם ארבעה ילדים ממשפחת אלקרעאן: מאלק אברהים בן ה־14, ואחיו ג'וועד אברהים בן ה-15, ובני הדוד שלהם מחמד דיב בן ה-12, ואמין עקל בן ה־16. באותו הכפר נהרגה גם מאי זוהיר אבו סבייח בת ה־13 יחד עם סבתה, פאיזה.
יזן זכריה אבו זמעה בן החמש מערערה נהרג גם הוא מירי רקטה מעזה על ביתו.
המוקדים בהם נרצחו ונהרגו ילדים במהלך טבח שבעה באוקטובר (כולל פגיעות טילים שהיו חלק מהמתקפה)
זירהמספר הרוגיםבארי10חוף זיקים5פגיעת הטיל בכוחלה5ניר עוז4כפר עזה2בסמוך למכללת ספיר ושדרות2פסטיבל "נובה"1מסיבת "פסאיידק"1נתיבות1כיסופים1נחל עוז1נירים1ערערה1צומת פטיש1רעים1
ילדים שנרצחו ונהרגו כתוצאה מפיגועי טרור ומתקפות טילים לאחר מתקפת הפתע
במהלך המלחמה, לאחר מתקפת שבעה באוקטובר, נרצחו ונהרגו עוד 23 ילדים כתוצאה מתקיפות טרור ומתקפות טילים, ובנוסף אליהם התברר בהסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) כי עוד בנובמבר 2023, נרצחו אריאל וכפיר ביבס.
המתקפה אשר הביאה למספר הילדים ההרוגים הגבוה ביותר היא מתקפת חזבאללה על מג'דל ש'מס.
הרג הילדים במגרש הכדורגל במג'דל ש'מס
ביום שבת, 27 ביולי 2024, פגעה רקטה ששיגר ארגון הטרור חזבאללה, במגרש כדורגל של מג'דל שמס שברמת הגולן, והביאה למותם של 12 ילדים ובני נוער, כולם מתחת לגיל 18.
במסגרת הטקס, הוסף בית חדש לשיר אשר מתאר את מותם של ילדי מג'דל ש'מס, ואת הבית הזה שרה חברתם לכפר, לונא רבאח.
ילדים שנרצחו ונהרגו בפיגועי טרור במהלך המלחמה
ב-27 באוקטובר 2023 בעת שיגור טילים מעזה לכיוון אשדוד, נפטרה תמר טורפאשוילי בת ה-9 מדום לב בעת שרצה לממ"ד.
תמר הוכרה כנופלת בפעולת איבה.
ב-29 בפברואר 2024 נרצח הנער אוריה הרטום בן ה-16 בפיגוע הירי השני בתחנת הדלק בעלי.
ב-12 באפריל 2024 נרצח הנער בנימין אחימאיר בן ה-14 ורוצצה גולגולתו סמוך ליישוב מלאכי השלום, לאחר שיצא לרעות צאן.
ב-22 בספטמבר 2024 נהרג בתאונה הנער נועם יחיאל בן ה-17 בעת שיגור טילים מלבנון בצפון הארץ.
ב-11 בדצמבר 2024 נרצח הנער יהושע אהרון טוביה שמחה בן ה-12, בפיגוע הירי בכביש המנהרות.
ב-27 בפברואר 2025 בוצע פיגוע בצומת כרכור, והנערה יהלי גור בת ה-16 נפצעה אנוש ונפטרה מספר ימים לאחר מכן.
ב-29 במאי 2025 מת מפצעיו התינוק רביד חיים גז בן השבועיים שנורה אנושות ברחם אימו, צאלה גז, בפיגוע הירי בכביש 446. צאלה נרצחה במקום והתינוק הובהל לבית החולים במצב קשה, שם נפטר מפצעיו כעבור 15 ימים.
באפריל 2024 במהלך מטח כבד מאיראן נפצעה אמינה אלחוסני בת ה-7 מהפזורה הבדואית באורח אנוש מרסיס.
ילדים שנהרגו במתקפה האיראנית על ישראל
במהלך המתקפה האיראנית על ישראל, בהמשך למבצע עם כלביא, שוגרו מטחי טילים רבים מאיראן לעבר ישראל שכללו טילים בליסטיים וכטב"מים.
ב-14 ביוני 2025 נהרגה חלא אל-קאסם אבו אל-היג'א חטיב בת ה-13 יחד עם אימה מנאר ואחותה הגדולה שדא מפגיעת טיל בביתן שבטמרה.
מאותה הפגיעה נהרגה גם קרובת משפחה שביקרה אצלן.
ב-15 ביוני 2025 בפגיעת טיל בבת ים, נהרגו מספר אזרחים וביניהם שלושה ילדים בני אותה משפחה – נסטיה בורקיה בת ה-7 ובני דודיה קונסטנטין טוטביץ' בן ה-9 ואיליה פשקורוב בן ה-13. המשפחה נמלטה לישראל בעקבות מלחמת רוסיה-אוקראינה על מנת לטפל בנסטיה החולה בלוקמיה.
באותה הפגיעה נהרגו גם סבתם של הילדים, לנה פשקורובה, ואימה של נסטיה, מריה פשקורובה, אשר גופתה אותרה ארבעה ימים מאוחר יותר.
ילדים שנחטפו במהלך מתקפת הפתע בשבעה באוקטובר
במהלך מתקפת הפתע, נחטפו על ידי חמאס 36 ילדים וילדות מקיבוצי עוטף עזה, אל תוך רצועת עזה.
הילד הצעיר ביותר שנחטף הוא כפיר ביבס, בן עשרה חודשים בעת חטיפתו, שנחטף יחד עם כל משפחתו.
המוקדים מהם נחטפו ילדים במהלך המתקפה
זירהמספר ילדים חטופיםניר עוז14 (מתוכם 2 נרצחו)בארי10כפר עזה7נחל עוז3ניר יצחק1חולית1
הילדה הראשונה שהוחזרה מהשבי הייתה נטלי רענן, נערה ישראלית-אמריקאית בת 17 שנחטפה יחד עם אימה, יהודית.
השתיים שוחררו כשבועיים לאחר הטבח בתור מחווה לארצות הברית.
כל שאר הילדים שנחטפו, למעט כפיר ביבס ואחיו הגדול אריאל בן ה-4, הושבו חיים לישראל במהלך עסקת החטופים הראשונה בין 24 בנובמבר 2023 לבין 1 בדצמבר.
כפיר ואריאל, יחד עם אימם שירי, נרצחו בידי שוביהם במהלך חודש נובמבר 2023, וגופותיהם הושבו לישראל במהלך עסקת החטופים השנייה בפברואר 2025 (אביהם, ירדן ביבס, הוא היחיד במשפחה אשר הושב מעזה בחיים).
הלווייתם סוקרה בהרחבה בישראל ובעולם.
פגיעות בילדים במהלך הטבח והשבי
לפי הדו"ח, מחבלי חמאס תקפו מינית בשיטתיות בכל סוגי הזירות ב-7 באוקטובר לא רק נשים אלא גם ילדים וילדות.
בדו"ח שהוכן על ידי משרד הבריאות הישראלי והוגש לאו"ם פורטו מקרים רבים של התעללות בשבי בילדים הישראלים שנחטפו לעזה.
הילדים סבלו מפגיעות רבות החל מלינץ' על ידי ההמון העזתי במהלך חטיפתם ועד הרעבה בשבי, התעללות פיזית ואף התעללות מינית קשה ביותר.
במחקר שנערך בבית החולים שניידר נמצא שהילדים שנחטפו סבלו מטראומה נפשית וסיבוכים בריאותיים שונים.
בין הסיבוכים הבריאותיים היו בעיות בעיכול שנגרמו מירידה משמעותית במשקל, בעיות עור שונות וכן פציעות מרסיסים שלא טופלו.
עיקר הבעיות מהן סבלו הילדים היו פסיכולוגיות, נאסר עליהם לדבר בקול רם ולכן גם עם שחרורם מהשבי הם המשיכו לדבר בלחישה, בנוסף הם סבלו מסיוטים ושינויי התנהגות בעקבות השבי.
השפעות מלחמת חרבות ברזל על ילדים ובני נוער בישראל
לפי דו"ח המועצה הלאומית לשלום הילד עולה כי 63% מבני הנוער נחשפו ברשת לתכנים קשים הקשורים למלחמה כמו תמונות, סרטונים, התכתבויות ופוסטים המכילים תיאורים גרפיים של הטבח שביצעו מחבלי החמאס, מה שמגביר את הפגיעה הקשה באוכלוסיית הילדים והנוער בישראל בעקבות המלחמה.
מסקר ארצי שנערך ב-2024 עלה כי 84% מההורים דיווחו על מצוקה נפשית של ילדיהם.
64% דיווחו על פחד, 62% דיווחו על חרדה.
43% מההורים דיווחו שילדיהם חוו בהלה בקלות מרעשי פתע ברמה גבוהה יותר בהשוואה לשגרה, 36% דיווחו על קושי גדול יותר של ילדיהם להיפרד ו-34% דיווחו על קושי של הילד בהירדמות.
ילדים קטנים הוא סרט דרמה אמריקאית משנת 2006 בבימויו של טוד פילד על פי תסריט שכתב יחד עם טום פרוטה.
בסרט מככבים קייט וינסלט, פטריק וילסון וג'ניפר קונלי.
הסרט עוקב אחר חייהם של מספר דמויות בפרבר אמריקאי בו תחושת השגרה מופרת כתוצאה מרומן אסור ומתחים חברתיים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו והרוויח כ-14 מיליון דולר מול תקציב הפקה של 26 מיליון דולר.
הסרט זכה בפרסים והוקרות רבים, כולל שלוש מועמדויות לפרס האוסקר: השחקנית הטובה ביותר עבור קייט וינסלט, שחקן המשנה הטוב ביותר עבור ג'קי ארל היילי, והתסריט המעובד הטוב ביותר עבור טוד פילד וטום פרוטה.
העלילה מתרכזת בסיפורם של שרה פירס ובראד אדמסון, שני תושבים בפרבר מנומנם שמתמודדים עם חיי שגרה מדכאים.
שרה, אישה נשואה ואמא צעירה, וכן בראד, גבר נשוי שמרגיש לכוד בחייו, מוצאים נחמה זה בזו ומתחילים רומן אינטנסיבי.
במקביל, פולש לשכונה עבריין מין משוחרר בשם רוני, מה שמוסיף למתחים הקיימים בקהילה המקומית.
הסרט מתאר כיצד האירועים המסעירים האלה משפיעים על מערכות היחסים והקשרים בקהילה, בעוד כל דמות מנסה למצוא דרך להתגבר על האתגרים האישיים בחייה.
קייט וינסלט בתפקיד שרה פירס - אמא ואישה נשואה, מנהלת רומן
פטריק וילסון בתפקיד בראד אדמסון - בעל מרגיש לכוד, המנהל רומן
ג'ניפר קונלי בתפקיד קתי אדמסון - אשתו של בראד
ג'קי ארל היילי בתפקיד רוני מקגורבי - עבריין מין משוחרר
נואה אמריך בתפקיד לארי הדג'ס - שוטר לשעבר בשכונה
טיי סימפקינס בתפקיד ארון אדמסון - בנם של בראד וקתי
ג'יין אדמס בתפקיד שילה - חברה של שרה
פיליס סומרוויל בתפקיד מיי מקגורבי - אמו של רוני
גרג אדלמן בתפקיד ריצ'רד פירס - בעלה של שרה
סיידי גולדשטין בתפקיד לוסי פירס - בתה של שרה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 80% בהתבסס על 156 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט רגיש ומיוחד שמציע מבט עמוק על הניגודים בנישואין ובפרבר.".
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 75 מתוך 100, בהתבסס על 36 ביקורות.
בנוסף, סרט הילדים קטנים קיבל ביקורות חיוביות מגוונות בעיתונות הבינלאומית, ששיבחו את ההופעות של וינסלט ווילסון, ואת הסגנון הבימוי הייחודי של טוד פילד.
"ילדים של החיים" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי שלום חנוך בשנת 1974, והתפרסם בביצועו של אריק איינשטיין.
השיר יצא לאור כחלק מהאלבום "סע לאט", אוסף משותף של איינשטיין ומיקי גבריאלוב שיצא באותה השנה.
השיר נכתב במקור לפסקול הסרט התיעודי "ג'ימי היפה", סרט תדמית שנוצר ביוזמת שירות הסרטים – גוף הפקה קולנועי של משרד התרבות, במטרה להעלות מודעות לנזקי השימוש בסמים.
הסרט בוים על ידי בועז דוידזון ומתאר את סיפורו האמיתי של שמואל עדי, צעיר שגדל בשכונת מצוקה, הידרדר לשימוש בלתי נשלט בסמים, עבר תהליך שיקום, והצליח להשתלב מחדש בחברה ולשרת בצה"ל.
למרות שחווה חזרה לשימוש בסמים, הצליח לבסוף להיגמל לחלוטין.
השיר נכתב כמונולוג של ילד המתבונן על המציאות שסביבו, אך מתקשה להבין ולהכיל אותה.
בפזמון הוא פונה אל אמו בבקשה לחום ואהבה, תוך הדגשה שהוא, כמו כל הילדים, זקוק לתמיכה רגשית.
השיר נוגע בתמות של בדידות, קושי חברתי ותלות בסביבה, ומציע מבט רגיש על עולמם הפנימי של ילדים ונוער החיים במצבי קצה.
בגרסה המקורית של השיר שהוקלטה לסרט, הופיעה השורה "ורק המחט יכול לשים קץ לפחד", ביטוי ישיר לפעולת הזרקת הסם ולתחושת ההקלה הזמנית שהוא מעניק.
כאשר הוקלטה גרסת האלבום, שינה חנוך את השורה ל-"אבל אני יכול לשים לפחד קץ", שינוי שנתפס בעיני רבים כמסר חינוכי – הדגשת היכולת הפנימית של האדם להתמודד עם הקשיים ולגבור על ההתמכרות.
"ילדים טובים ילדים רעים" הוא שיר שכתב אהוד מנור והלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית יהודית רביץ.
רביץ ביצעה את השיר בפסטיבל שירי הילדים ה־16, שהתקיים בחנוכה תשמ"ו (דצמבר 1985).
השיר הוצג למצעד רשת ג' ב־24 בדצמבר 1985, נכנס בכניסה הגבוהה במצעד למקום ה־24 בשבוע שלאחר מכן, והגיע למקום הראשון ב־18 בפברואר 1986, למשך שבוע אחד.
ילדת הפלא היא קומדיית מצבים טלוויזיונית אמריקנית דלת תקציב אשר הופקה בין השנים 1985–1989.
בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
הסדרה מתמקדת ב-"ויקי", אנדרואיד בצורה של ילדה בת 10, שנבנתה על ידי מהנדס הרובוטיקה טד לוסון, כדי לשמש כלי עזר לילדים נכים.
ויקי נלקחת על ידי לוסון לביתו כדי שהיא תוכל להתאים את עצמה לסביבה משפחתית.
משפחת לוסון מנסה לשלב את הרובוט כילדה המאומצת שלהם.
משפחת לוסון מנסה לשמור על קיום הרובוט בסוד, אבל השכנים החטטניים שלהם, משפחת ברינדל, קופצים לבקר ברגעים הכי לא צפויים - במיוחד הילדה של השכנים, הארייט ברינדל.
ההומור של הסדרה מתמקד בניסיונותיה של ויקי ללמוד את ההתנהגות האנושית והניסיונות של המשפחה להסוות את העובדה שהיא לא ילדה אמיתית.
ויקטוריה "ויקי" אן סמית' לוסון (טיפאני בריסט) - אנדרואיד שנראה כילדה בת 10. ויקי מתאפיינת בחוזק ומהירות על-אנושיים, יציאת חשמל מתחת לזרוע הימנית שלה, יציאה למדפסת מתחת לזרוע השמאלית שלה, לוח גישה המותקן בגב שלה ומאפיין מובהק ומוכר נוסף הוא הבכי המתפרץ מעיניה לכל עבר (כמו ממטרה).
ג'יימי לוסון (ג'רי סופיראן) - בנם בן ה-12 של טד וג'ואן.
טד לוסון (דיק כריסטי) - אביו של ג'יימי.
מהנדס רובוטיקה אשר יצר במקור את ויקי.
ג'ואן לוסון (מרלה פנינגטון) - אמו של ג'יימי.
ג'ואן מתייחסת לוויקי כאדם אמיתי יותר מכל אחד אחר בסדרה.
הארייט ברינדל (אמילי שולמן) - בת השכנים הקטנה והסקרנית אשר מאוהבת בג'יימי.
ברנדון ברינדל (ויליאם בוגרט) - אביה של הרייט.
הופך בהמשך הסדרה לבוס של טד לוסון לאחר שהוא גונב את רעיונותיו של טד.
בוני ברינדל (אידי מק'קלורג) - אמה של הרייט.
אידה מיי ברינדל (אליס גוסטלי) - אחותו גסת הרוח של ברנדון.
סקוט) - החבר הכי טוב של ג'יימי.
ג'סיקה (ליאן ג'ונס) - חברתו של ג'יימי.
וורן אנרייט (דריל בארטלי) - חבר של ג'יימי.
ונסה (טיפאני בריסט) - רובוט מרושע אשר זהה במראהו למראה של ויקי, אך הוא איננו מדבר במונוטוניות.
יליזבטה פטרובנה צאריצה (קיסרית) האימפריה הרוסית בין השנים 1741–1761. יליזבטה, הנהיגה את האימפריה במהלך שתי מלחמות גדולות: מלחמת הירושה האוסטרית (1740-1748) ומלחמת שבע השנים (1756-1763).
יליזבטה פטרובנה נולדה לצאר פיוטר הגדול ופילגשו מארטה סקאורונסקה (לימים הקיסרית יקטרינה הראשונה).
יליזבטה נולדה מחוץ לנישואין (הוריה התחתנו באופן רשמי רק בשנת 1712).
מסיבה זו לא נחשבה ליורשת אפשרית של כס המלכות לאחר מות אמה הקיסרית, ואף לאחר מות אחיינה פיוטר השני, אף על פי שבצוואה של יקטרינה הראשונה נכתב שהיא אמורה לרשת את פיוטר השני.
יליזבטה זכתה לחיבה רבה מאביה, פיוטר הגדול והיא דמתה לו מאוד.
למרות הערצתו לבתו, פיוטר לא הקדיש זמן או תשומת לב לחינוכה.
יליזבטה נחשבה לנערה מבריקה, היא זכתה לחינוך מצד אומנת שלימדה אותה מתמטיקה, אומנות, שפות וספורט.
יליזבטה גילתה עניין רב באדריכלות, שלטה באיטלקית, גרמנית וצרפתית.
בדומה לאביה, היא אהבה פעילות גופנית ורכיבה על סוסים.
בתקופת שלטונה של אנה, קיסרית רוסיה הורחקה יליזבטה מהחצר.
האצולה הרוסית, שלא הייתה מרוצה משליטת ארנסט בירון, התכנסה סביב יליזבטה.
יליזבטה ניצלה את ההזדמנות שנקרתה לה בעת שלטונה של אנה לאופולדובנה כעוצרת, וביצעה הפיכת שלטון.
בליל ה-6 בדצמבר 1741, יחד עם מיכאיל וורנצוב ופיוטר שובלוב ובתמיכת חיילי משמר הצאר, הדיחה יליזבטה את איוואן השישי.
כל משפחתו נעצרה ונשלחה תחילה למעצר ליד ריגה ולאחר מספר שנים לכפר במחוז ארכנגלסק.
המקורבים לשלטון כריסטופור מיניך ואנדריי אוסטרמן נעצרו ונשלחו לסיביר.
יליזבטה ניצלה את מורת רוחם של בני האצולה הרוסית לנוכח העובדה שבמהלך שלטונם של הקיסרית אנה ושל איוואן השישי הוצבו ברוב עמדות המפתח אנשים ממוצא גרמני.
בגיל 33 ללא ניסיון פוליטי משמעותי, יליזבטה מצאה את עצמה בראש אימפריה עצומה.
היא טענה שהשלטון הקודם הוביל את רוסיה לחורבן, והציגה את עצמה כמשחררת מהדיכוי הזר.
רוסיה נשלטה באותה תקופה על ידי יועצים גרמנים ביניהם אנדריי אוסטרמן, ורבים מביניהם גורשו על ידיה.
היא העבירה חוקים שביטלו חלק ניכר מהרפורמות של אביה, אשר נועדו להגביל את כוחה של הכנסייה.
למרות הרפורמות המהפכניות של פיוטר הגדול, הן לא השפיעו על הגישות האינטלקטואליות של המעמדות השליטים ברוסיה.
אחת מפעולותיה הראשונות שלה כקיסרית הייתה ביטול שיטת מועצת הקבינט שהייתה בשימוש תחת הקיסרית אנה.
לאחר מכן המשימה הבאה שלה הייתה לטפל במלחמת רוסיה-שוודיה.
משא ומתן ישיר בין שתי המעצמות נפתח ב-23 בינואר 1743.ב-7 באוגוסט 1743 נחתם חוזה עם שוודיה.
במסגרת ההסכם, שוודיה ויתרה לרוסיה על כל דרום פינלנד.
החוזה עם שוודיה היה הישג משמעותי עבורה.
הוא חיזק את מעמדה כקיסרית והביא לסיום מוצלח של מלחמה ארוכה ומתישה.
מלחמת שבע השנים (1756–1763) הייתה האירוע המרכזי בשנותיה המאוחרות של יליזבטה.
היא ראתה בברית בין בריטניה לפרוסיה איום על האימפריה הרוסית והיא הצטרפה לברית האנטי-פרוסית עם צרפת ואוסטריה.
ב-1757, צבא רוסי פלש לפרוסיה.
לאורך כל המלחמה, יליזבטה התעקשה להחליש את פרוסיה ולצמצם את כוחו של מלך פרוסיה.
היא ראתה בכך דבר חיוני להגנה על האינטרסים של רוסיה.
אוסטריה חזרה להיות המעצמה הדומיננטית באירופה המרכזית.
רוסיה הפכה למעצמה אירופית מובילה.
יליזבטה לא נישאה מעולם באופן רשמי, לכן מינתה את אחיינה קרל פיטר אולריך (לימים פיוטר השלישי) ליורש העצר.
עם זאת חלק מההיסטוריונים טוענים כי בשנת 1744 התחתנה יליזבטה באופן חשאי עם מאהבה הרוזן אלכסיי רזומובסקי.
מאהב נוסף שלה היה שר החינוך ומייסד אוניברסיטת מוסקבה איוואן שובלוב, שהיה צעיר ממנה בשמונה עשרה שנים.
במהלך שלטונה של הקיסרית יקטרינה הגדולה הופיעה באיטליה אישה אשר הכריזה שהיא כביכול בתה של יליזבטה מנישואין אלו.
ילוקארד (Yellowcard, כרטיס צהוב) היא להקת פופ פאנק/רוק אלטרנטיבי אמריקנית, מג'קסונוויל, פלורידה.
המוזיקה של הלהקה נחשבת ייחודית, בגלל השילוב של הכינור עם שאר הכלים.
ילוקארד הוקמה ב-1997, לאחר שנפגשו בבית ספר לאומנויות של דוגלס אנדרסון.
הלהקה הייתה מורכבת משישה חברים: בן דובסון (קולות), טוד קלארי (קולות, גיטרה), בן הארפר (גיטרה), שון מקין (כינור, קולות רקע), וורן קוק (גיטרת בס) ולונגיניו פרסונס (תופים).
הלהקה בחרה את השם "ילוקארד" בגלל ביטוי שהם היו משתמשים בו בתיכון, כאשר מישהו היה עושה משהו טיפשי במסיבה, הם היו משתמשים בחוקי הכדורגל, ומוציאים לו כרטיס צהוב, משום שביצע "עבירת מסיבה".
בתחילת הקריירה הלהקה חשבה אם לעשות רווח בין המילים או לא, לבסוף הבהירה הלהקה לציבור שהלהקה תקרא "ילוקארד" ללא רווח.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Midget Tossing" ב-1997.
ב-1999, יצא אלבומם השני, "Where We Stand".
לאחר מכן בן דובסון איבד עניין בלהקה ועזב.
הוא הוחלף על ידי ריאן קיי, שהיה גם הוא מג'קסונוויל וקודם לכן היה בלהקת "Craig's Brother".
בתחילת שנת 2000, הלהקה הקליטה את "Still Standing EP", זמן קצר לאחר שהוא יצא, טוד קלארי עזב את הלהקה, וריאן קיי, החליף אותו וכך, ביצע את שני התפקידים (שלו ושל דובסון) ביחד: קולות וגיטרה.
לאחר שנשלח ה-EP החדש לחבר של סטיב לברסקי ב"Lobster Records", הלהקה חתמה על חוזה הקלטות.
ביוני 2000, ובנובמבר נסעה הלהקה לקליפורניה כדי להתחיל לעבוד על האלבום הבא.
ב-2001, הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי "One for the Kids", ולאחר מכן את "The Underdog EP" ב-2002. זמן קצר לאחר מכן, וורן קוק עזב את הלהקה בגלל סיבות אישיות.
הלהקה הציעה לחבר ותיק בשם פט מוסלי מלהקת "Inspection 12" להיות הבסיסט, והוא הסכים.
באותה תקופה, צילמה הלהקה וידאו קליפ לשיר "Powder".
התודעה הציבורית האמיתית של ילוקארד הגיעה לאחר צאת האלבום "Ocean Avenue" ב-2003. המעריצים אהבו את המילים הכנות ואת הסגנון המוזיקלי הייחודי של האלבום.
במהלך ההקלטות של "Ocean Avenue", עזב מוסלי את הלהקה, כדי לפתור בעיות אישיות.
הלהקה החלה לחפש בסיסט חדש, ומצאה את אלכס לואיס, אחיה של אליק, אשר ביצעה קולות בשיר "View From Heaven", מתוך האלבום.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Way Away", אשר הגיע למקום ה-25 במצעד הרוק.
השיר גרם להבאת הלהקה למיינסטרים.
באמצע סיבוב ההופעות של האלבום, פט מוסלי חזר מחצי-פרישתו, וביקש לחזור ללהקה.
מפני שלמוסלי היה חלק אינטגרלי בכתיבת האלבום, והיה חבר של רוב חברי הלהקה מאז התיכון, לואיס התבקש לעזוב ומוסלי חזר להיות הבסיסט של הלהקה.
בסוף 2003, הלהקה הוציאה את הסינגל "Ocean Avenue", הופעת הבכורה של הסינגל הייתה בתוכנית "TRL" של ה-MTV, ומהר מאוד הגיע הסינגל למקום הראשון.
ההצלחה גרמה ללהקה להופיע על השער של מגזין המוזיקה "Alternative Press", ולככב בפסטיבל "Warped Tour 2004", להופיע בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV 2004 ועוד.
לאחר ההצלחה של הסינגל, הוציאה הלהקה את הסינגל "Only One", בלדת רוק שהצליחה גם היא.
האלבום " Ocean Avenue" מכר יותר משני מיליון עותקים בארצות הברית.
כשהפופולריות של האלבום החלה לרדת, הלהקה תרמה שירים לכמה פסקולים.
הראשון, "Gifts And Curses", הופיע כפסקול לסרט ספיידרמן 2.
השני, גרסת כיסוי לשיר "Violins" של להקת "Lagwagon", הופיע באלבום האוסף "Rock Against Bush, Vol.
בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV 2005, ילוקארד הופיעו עם גרסת כיסוי לשיר "Don't You Forget About Me", במהלך מחווה מיוחדת לסרט "מועדון ארוחת הבוקר".
השיר "Life of a Salesman" (חייו של סוכן) מתוך האלבום, נכתב כהתייחסות למחזה הפופולרי "מותו של סוכן" של ארתור מילר.
ברוב שנת 2005, עבדו ילוקארד על האלבום "Lights and Sounds".
האלבום יצא ב-24 בינואר 2006. פט וריאן עברו לניו יורק בינואר 2005, והתחילו לכתוב את האלבום, בזמן ששאר חברי הלהקה נחו בקליפורניה מ-18 חודשים רצופים של סיבוב הופעות.
האלבום הוא סוג של אלבום תפיסתי, עם הרבה שירים המבוססים על הרגשות השלילים של הלהקה כלפי לוס אנג'לס.
20 שירים הוקלטו לאלבום, 14 מתוכם נכנסו אליו, והשאר הפכו לבי-סיידים לגרסאות המיובאות, ולאלבומי סינגל באינטרנט, באתר "iTunes Store".
זמן קצר לאחר הקלטת האלבום, הגיטריסט הראשי, בן הארפר עזב מסיבות לא ידועות.
הוא הוחלף על ידי ריאן מנדז.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Lights and Sounds".
בשבוע הראשון לצאת האלבום, הוא מכר יותר מ-90,000 עותקים.
ברחבי העולם מכר האלבום יותר ממיליון עותקים.
הסינגל השני שיצא היה "Rough Landing, Holly", והקליפ שלו יצא במרץ 2006.
באלבום זה בחרה ילוקארד להעלים את סגנון הכינור הייחודי לה ברקע לשירים, ולהבליט את תחושת הרוק.
ב-16 באוקטובר 2006, הודיעה הלהקה באתר הרשמי שלה על כך שהיא עובדת על אלבום חדש.
ההופעה הראשונה של הלהקה מאז אוקטובר 2006, התקיימה ב-29 במרץ 2007, בהוליווד, קליפורניה.
האלבום יצא ב-17 ביולי 2007. הוא כולל 13 שירים, והסינגל הראשון שיצא מתוכו הוא "Light Up the Sky".
האלבום כולל גם DVD, אשר יכיל קטעי וידאו של מאחורי הקלעים של הלהקה, גלריית תמונות, ושני שירי בונוס מהופעה חיה.
ולונגיניו פרסונס (1997 – היום): תופים
ילוסטון רבתי היא המערכת האקולוגית הגדולה והיחידה שנותרה ללא פגע בחצי הכדור הצפוני הממוזג, והיא חופפת באופן חלקי לפארק הלאומי ילוסטון.
סוגיית ניהול האזור עוררה מחלוקות רבות, והאזור הוא אתר דגל עבור קבוצות התומכות בשימור טבע, המנסות לקדם את ניהול המערכת האקולוגית.
המערכת האקולוגית הזו היא אחת המעבדות הטבעיות החשובות ביותר באקולוגיה ובגאולוגיה, והיא אתר בילויי פנאי בעל שם עולמי.
גבולות הפארק הלאומי ילוסטון הותוו ב-1872 בתקווה שיכללו בתוכם כל האגנים הגאותרמיים האזוריים.
בהחלטה לא נלקחו בחשבון שיקולי נוף אחרים.
אולם, בשלהי שנות ה-70 טווח התפוצה של אוכלוסיית דובי הגריזלי בתוך וליד הפארק הפך לגבול המינימלי התאורטי של המערכת האקולוגית, שהתפרשה אז על פני שטח של 16,00 קמ"ר.
החל מאותה תקופה הוגדל שטחה של המערכת מדי פעם.
במחקר שנערך בשנת 1994 נקבע כי שטח המערכת הוא 76,890 קמ"ר, ואילו נשיא קואליציית ילוסטון רבתי טען בנאום באותה שנה כי שטח המערכת הוא למעשה 80,000 קמ"ר.
בשנת 1985 נערך כינוס משותף בנושא ילוסטון רבתי שבו השתתפו נציגי ועדות בית הנבחרים לנושאי קרקעות ציבוריות, פארקים לאומיים ופנאי.
בשנת 1986 הונפק דוח משותף, על ידי מרכז המחקר של הקונגרס, שבו תוארו הפגמים בתיאום בין הסוכנויות השונות.
מסקנת הדוח הייתה שהערכים החשובים של האזור מצויים בסכנה.
אזורים נוספים המנוהלים על ידי הממשל הפדרלי ונכללים בילוסטון רבתי הם רכס וינד ריוור והיערות הלאומיים גאלאטין, קאסטר, קאריבו-טארגהי, ברידג'ר-טיטון ושושוני, כמו גם מקלט האייל הקנדי הלאומי והפארק הלאומי גרנד טיטון.
בילוסטון רבתי יש גם כמה קרקעות בבעלות פרטית.
מלבד הפארק הלאומי ילוסטון הוכרזו ביערות הלאומיים 10 אזורי טבע בראשיתיים מאז 1966, על מנת להבטיח רמת הגנה גבוהה יותר על בתי הגידול.
הרעיון של מערכת אקולוגית גדולה היה מקודם בדרך כלל באמצעות דאגות למינים בודדים, במקום להתייחס להיבטים אקולוגיים מקיפים יותר.
למרות שחמישים שנה של מידע על אוכלוסייה עשויות להיחשב על ידי רבים לפרק זמן ארוך, אחד מהלקחים החשובים של ניהול ילוסטון רבתי היה שגם חמישים שנים אינם פרק זמן מספיק ארוך שבו ניתן ללמוד כיצד מין מסוים משתנה במהלך האכלוס של המערכת האקולוגית.
לדוגמה, המידע הנקודתי על שכיחותם של דובי גריזלי מתוארך עד לאמצע המאה ה-19, ומנהלי המערכת ביצעו אומדני אוכלוסייה לא רשמיים במשך למעלה מ-70 שנים.
לפי המקורות הללו האקולוגים יודעים שדובי הגריזלי היו שכיחים בילוסטון רבתי כאשר האירופאים הגיעו לשם, וכן שהאוכלוסייה לא הייתה מבודדת לפני שנות ה-30, אך כיום המצב שונה.
החוקרים לא יודעים האם הדובים היו יותר או פחות נפוצים בהשוואה להיום.
לכן, גם אם האוכלוסייה תהיה יציבה או תגדלה בטווח הזמן הקצר, פעילות האדם ואובדן סביבת המחיה יגרמו להיפוך המגמה בטווח הזמן הארוך.
גודל אוכלוסיית תת-המין Oncorhynchus clarki bouvieri של טרוטת קלארק (דג ממחלקת מקריני הסנפיר) ירד מאז הגעת המתיישבים האירופאים, אך לאחרונה החל לעלות מחדש בכמה אזורים.
תיעודים של אגם ילוסטון מתקופות שונות מצביעים על שיקום כמעט מלא של אוכלוסיות דגים מסוימות, לעומת המצב לפני שלושים שנים כאשר הן כמעט ונעלמו בגלל ניצול מוגזם.
למרות ההתאוששות האחרונה, שהיא בעיקר הישג ניהולי, טרם השיבה את מצב האוכלוסייה לקדמותו.
בתיעודים המוקדמים של אנטילוקפרה אמריקנית מתוארים עדרים של מאות פרטים החוצים את עמקי הנהרות העיקריים.
האוכלוסיות הללו כמעט ונכחדו עד 1900, והירידה בגודל העדרים שנותרו נמשכת.
במתחם הצפוני של הפארק אוכלוסיית האנטילוקפרה מנתה 122 פרטים ב-1968, לאחר שבשנות ה-30 מנתה כ-500 עד 700 פרטים.
בשנת עד לשנת 1992 האוכלוסייה המשיכה לגדול, ובשנה זו מנתה כ-536 פרטים.
אורן לבן-קליפה הוא אחד ממיני הצומח המעוררים עניין שבמערכת, בעיקר בגלל חשיבותו העונתית לדובי הגריזלי, אך גם בגלל תפוצתו, שיכולה להצטמצם בגלל ההתחממות העולמית.
לחוקרים אין מידע ארוך טווח על המין, אך הם מבינים את האקולוגיה שלו ברמה מספקת על מנת לנבא התדרדרות עתידית במצב השימור.
איום יותר משמעותי ומיידי על האורן לבן-הקליפה הוא הפטרייה הפולשת Cronartium ribicola (המכונה שלפוחית החלודה של האורן הלבן), הגורמת לשיעורי תמותה גבוהים של העץ.
ישנם עצים ספורים היכולים להתנגד לפטריה, אך בטווח הזמן הקצר עד הבינוני צפויה ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה.
המעיינות החמים של ילוסטון הם בעלי חשיבות בגלל המגוון של החיידקים התרמופיליים.
החיידקים היו שימושיים במחקרים של אבולוציית הפוטוסינתזה, וכמקור לאנזימים עמידים לטמפרטורה גבוהה המשמשים בביולוגיה מולקולרית.
למרות שהריח של הגופרית נפוץ במערכת ויש בה מספר כחוליות, התברר כי מימן משמש כמקור אנרגיה עבור מיקרואורגניזמים אקסטרמופילים.
הנהר ילוסטון הוא יובל של נהר המיזורי הזורם במערב ארצות הברית.
הנהר ויובליו מנקזים אגן נרחב, מהרי הרוקי הסמוכים לפארק הלאומי ילוסטון עד הרמות של המישורים הגדולים בדרום מונטנה ובצפון ויומינג.
הנהר נובע במחוז פארק, שבצפון מערב ויומינג, בסמוך לקו פרשת המים של אמריקה החוצה את אמריקה הצפונית מצפון לדרום.
הנהר זורם צפונה לתוך הפארק הלאומי ילוסטון ונשפך לאגם ילוסטון.
משם הוא נופל דרך מפלי ילוסטון אל הקניון הגדול של ילוסטון.
לאחר מכן הוא חוצה את הקניון השחור של ילוסטון ופונה צפונה לתוככי עמק פרדייז שבמונטנה, בין רכס גאלאטין לרכס אבסרוקה.
ליד העיר קולומבוס נשפך לנהר נהר הסטילווטר.
ליד העיר ליווינגסטון שב הנהר ופונה מזרחה לעבר צפון המישורים הגדולים, לאחר העיר בילינגס.
מזרחית לבילינגס מתאחד הנהר עם הנהר ביגהורן.
הנהר המאוחד מתאחד בהמשך עם הנהר טונג (Tongue), בסמוך למיילס סיטי ולאחר מכן הם מתאחדים עם הנהר פאודר (Powder) במזרח מונטנה.
הנהר נשפך לאגם סקאקאווה (Sakakawea), מאגר מים ענק המזין את נהר המיזורי.
הנהר נחקר לראשונה ב-1806 על ידי ויליאם קלארק בעת חזרתו ממסעו המפורסם עם מריווד'ר לואיס.
פלג של הנהר אף נקרא על שמו.
בעבר שימש ילוסטון נתיב תחבורה ראשי עבור האינדיאנים ילידי היבשת.
לאחר מכן, במהלך המאה התשע עשרה השתמשו בו רבות המתיישבים הלבנים.
כיום משמש הנהר את תושבי מונטנה להשקאה ולדיג, עקב היותו אחד מבתי הגידול הגדולים ביותר לדגי טרוטה.
ילונייף היא עיר הבירה של הטריטוריות הצפון-מערביות בצפונה של קנדה.
באזור של העיר הוקם מאחז של חברת מפרץ הדסון אך הוא ננטש בתחילת המאה ה-19. העיר נוסדה בשנת 1936 ומשכה אליה מתיישבים בגלל מרבצי הזהב שהתגלו בקרבתה.
בשנת 1967 הוכרזה כעיר הבירה של הטריטוריה.
החל משנות ה-80, עם הידלדלות משאבי הזהב, החלה כלכלת העיר להיות מבוססת בעיקר על שירותי הממשלה המצויים בה.
מ-1991, לאחר שהתגלה מכרה יהלומים בצפון העיר, החלה גם התפתחות של תעשיית יהלומים.
העיר ונהר ילונייף העובר בה נקראו על שם שבט ילידים שכונה "Copper Indians" או "Yellowknife Indians", שסחרו בכלי נחושת באזור זה.
חלק גדול מתושבי העיר הם אינואיט.
מתוך אחת-עשרה השפות הרשמיות של הטריטוריות הצפון-מערביות, חמש שפות מדוברות בקרב רבים מתושבי ילונייף.
האקלים בעיר הוא סוב-ארקטי, ולמעלה משני שלישים מימות השנה הטמפרטורה היא מתחת לאפס.
עם זאת, האזור דל במשקעים: 300 מ"מ בלבד בשנה.
אפריל הוא החודש היבש ביותר בשנה ואוגוסט הוא החודש הגשום ביותר.
יליד דיגיטלי הוא מטבע לשון לתיאור אנשים שנולדו לאחר 1980, השנה בה המחשב האישי זכה לראשונה לתפוצה גבוהה הראשון ובה עלה הגלגול הראשון של הפורום ("יוזנט").
אנשים אלו מאופיינים במיומנות גבוהה בכל הקשור לתפעול, שימוש וניצול האמצעים הטכנולוגיים למילוי צורכיהם.
עצם האינטראקציה של הילידים בתקופה זו עם האמצעים הטכנולוגיים מיום היוולדם ולאורך כל חייהם מאפשרת להם להיות בקיאים באופן השימוש בה.
המושגים "יליד דיגיטלי" ו"מהגר דיגיטלי" טבע מרק פרנסקי בסביבות 2001. פרסקי כיוון את קו הגבול בין המהגר הדיגיטלי ליליד הדיגיטלי לסביבות שנת 1980, עת החלו להופיע מערכות תקשורת מחשבים שאפשרו דיון בין שני סטודנטים.
כל אלו שנולדו לפני 1980 ואימצו את הטכנולוגיה בשלב מאוחר יותר בחייהם מכונים "מהגרים דיגיטליים".
לאור פערי המיומנויות נוצרת תופעה המכונה "פער דיגיטלי".
הבדלים בולטים בין הילידים והמהגרים באים לידי ביטוי בקצב הלמידה ובנפח העיסוק הדיגיטלי במהלך חייהם.
בעוד הילידים לומדים את השימוש באמצעים הטכנולוגיים כשם שלומדים שפת אם, למידת המהגרים משוות ללמידת שפה חדשה.
נפח העיסוק הדיגיטלי בקרב ילידים דיגיטליים גדול מנפח השימוש בקרב מהגרים דיגיטליים.
לטענת פרנסקי, השימוש בטכנולוגיה טבעי לילידים, משום שהם גדלו לסביבה רוויה בטכנולוגיות והיו חשופים יותר לטכנולוגיה, לעומת המהגרים אשר להם שימוש זה מסובך יותר ומחייב למידה ואימון לצורך הגעה לשליטה סבירה.
בנוסף, הילידים הדיגיטליים רגילים לשינויים טכנולוגיים מהירים, ועל כן מסתגלים אליהם בקלות.
המהגרים הדיגיטליים חוששים יותר מהטכנולוגיה החדשה ושופטים את הטכנולוגיה בהתאם להרגלים הישנים והמוכרים שלהם.
המהגרים הדיגיטליים מתייחסים באופן שיפוטי שלילי אל הטכנולוגיה החדשה.
בעוד הילידים הדיגיטליים רואים בתקשורת דיגיטלית, למשל בפייסבוק, חיי חברה ראויים ומספקים, המהגרים הדיגיטליים נוטים לראות את הקשרים הדיגיטליים כנחותים לקשרים אישיים פנים אל פנים.
על רקע הבדלים שיפוטיים אלו נוצרים לעיתים קונפליקטים בין דוריים.
על פי מארק פרנסקי, חינוך הוא סוגיה מרכזית בהתמודדות של המהגרים הדיגיטליים - הם דוברים שפה לא מעודכנת ובעקבותיה נוצרים חיכוכים לעיתים קרובות.
מרבית הספרות בנושא הפער הדיגיטלי עוסקת בחלוקה שבין מהגרים וילידים דיגיטליים.
בניסוי שערכה אסתר הרגיטאי, נבדקו תוצאות החיפוש של נושאים שונים על ידי אנשים בגילאים שונים.
היכולת למצוא מידע באינטרנט מאפשרת לאנשים למצות את הפוטנציאל של האינטרנט.
לפי תוצאות המחקר ישנו הבדל דורי מובהק בקשר ליכולת של אנשים להשתמש באינטרנט.
ככל שהנבדקים יותר מבוגרים, כך הם השיגו פחות תוצאות בחיפוש, מתוך חמש קטגוריות, וכן החיפוש נמשך יותר זמן.
המחקר הראה שצעירים שהסתגלו לאינטרנט בגיל צעיר יותר, השיגו תוצאות יותר טובות.
למהגרים הדיגיטליים יכולה להיות גישה טכנית, אך הגישה האפקטיבית שלהם לוקה בחסר, כיוון שהם אינם יודעים למצות את המידע לפי צורכיהם מבין המידע הקיים ברשת.
כלומר, ישנו פער דיגיטלי מדרגה שנייה שמשפיע על השימוש היעיל במדיום זה.
כיום, שפת האם של תלמידים היא שפת העולם הדיגיטלי: בו-זמניות, מיידיות וגישה בלתי מוגבלת למידע מאפיינים את אופן החשיבה הטבעי שלהם.
לפי פרנסקי, ייתכן שאופני החשיבה החדשים אפילו שינו את מבנה המוח של הילידים, שנבדל כעת מזה של המבוגרים.
עבור מבוגרים, כמו כל מהגר, שפת הרשת היא שפה שנייה, שאפשר לחוש בה את שרידי המבטא הישן.
דוגמאות למבטא כזה לא חסרות: למשל הרצון להדפיס דואר אלקטרוני ולשמור עותק שלו, בדיקה טלפונית שדואר אלקטרוני הגיע ליעדו, וגם חיפוש מידע באינטרנט רק אחרי סריקת הספריות המסורתיות.
אחת הדרכים המשמעותיות ביותר שבהן הטכנולוגיה עיצבה מערכות יחסים עבור הילידים הדיגיטליים היא באמצעות עלייתן של פלטפורמות ההיכרויות באינטרנט והרשתות החברתיות.
הן מקלות על אנשים לפגוש בני זוג פוטנציאליים, והן גם שינו את הדרך שבה אנשים מתקשרים זה עם זה.
לדוגמה, פרופילים בפלטפורמות היכרויות מקוונות מאפשרים לאנשים להציג את עצמם בצורה שאולי לא יוכלו להציג עצמם באופן פיזי בשל מגבלות של ביטחון עצמי.
בנוסף, ישנו מגוון רחב מאוד של אנשים המשתמש בפלטפורמות אלה.
האפליקציות שואפות להתאים בני זוג פוטנציאליים למשתמש על ידי זיהוי העדפות, מרחק גאוגרפי וגילאים.
כיום קיימות פלטפורמות היכרויות פופולריות כגון: Tinder, OKcupid ועוד.
דרך נוספת שבה הטכנולוגיה עיצבה מערכות יחסים עבור ילידים דיגיטליים היא באמצעות שימוש ברשתות החברתיות.
הרשתות החברתיות מאפשרות לאנשים להתחבר זה לזה בדרכים חדשות, וניתן להשתמש בהן גם כדי לפתח מערכות יחסים עם אנשים במרחק גאוגרפי גדול.
הטכנולוגיה יכולה להקל על הילידים הדיגיטליים למצוא שותפים שחולקים את תחומי העניין והערכים שלהם.
עם זאת, הרשת החברתית יכולה להיות גם מקור לתסכול ותשישות עבור אנשים, מכיוון שהם עשויים להרגיש צורך לעדכן כל הזמן את הפרופיל האישי שלהם, לשתף את הפעילויות שלהם עם העוקבים שלהם או להתעדכן במתרחש, כפעולת תחזוקה שוטפת.
לפלטפורמות ההיכרויות יש השפעות חיוביות ושליליות על מערכות היחסים הרומנטיות של ילידים דיגיטליים.
מצד אחד, הטכנולוגיה והפלטפורמות יכולות להקל על מהירות המפגש עם אנשים חדשים ולהתחבר אליהם.
מצד שני, הטכנולוגיה יכולה להוביל גם לציפיות לא מציאותיות ולקונפליקטים הנגרמים מאי הבנה בין הצדדים, ואף להוביל למצג שווא שעשוי להוביל לחוסר ביטחון אישי ותחושות של בידוד ובדידות.
הבעיות הנוספות הן שקשה למשתמשים להעביר להעביר באמצעות הטקסט והתמונות טון מדויק בו הם מעוניינים.
כמו כן, הזמינות והמבחר הרבים בפלטפורמות מעלה את הסבירות לכך שהאנשים יהיו בתוך מספר קשרים רומנטיים במקביל, והקשרים יהיו קצרים ומזדמנים בשל הרצון לחוות מכל האפשריות הקיימות.
ישנה עלייה בקרב ילידים דיגיטליים במודעות להשפעה הפוטנציאלית של הטכנולוגיה על מערכות היחסים, ובעיקר ההבנה כי יש להיזהר לא לתת לטכנולוגיה לשלוט במערכות היחסים שלהם ולהשתמש בה באופן בריא ופרודוקטיבי.
לפיכך, נוצרו בלוגים, ספרים, מאמרים ואתרים רבים המסייעים ומלמדים על דרכי התנהלות במרחב החדש שנוצר.
בין השנים 1944 ל-1988, ימי המלחמה הקרה, נכרו בארצות הברית אלפי מכרות אורניום.
בשטחי אומת הנאוואחו, שמשתרעת על פני חלקים מאריזונה, ניו מקסיקו ויוטה, בדרום מערב ארצות הברית, התגלו מרבצי אורניום נרחבים.
אלפים מבני הנאוואחו השתלבו בעבודה במכרות.
איש לא הזהיר אותם מפני הסכנה הבריאותית שכרוכה בחשיפה לאורניום, ולגז הרדון, שנוצר מדעיכת האורניום.
כעשרים שנה אחרי תחילת העבודה התפתחה בקרב הפועלים תחלואה, בעיקר סרטן ריאות, באחוזים גבוהים.
כאשר כריית האורניום הפכה לרווחית פחות, בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, עזבו בעלי המכרות את האזור לא מטופל, עם יותר מאלף מכרות פתוחים, שהמשיכו לזהם את האדמות והמים.
בשנות ה-90 ל המאה ה-20 הכירו השלטונות האמריקניים באחריותם ופסקו פיצויים לנפגעים.
נכון לשנות ה-20 של המאה ה-21, השלטונות המקומיים והפדרליים מטפלים עדיין בטיהור פסולת רדיואקטיבית ממאות מכרות לא מטופלים.
בשנת 1944 החלה כריית אורניום, במסגרת פרויקט מנהטן של הצבא האמריקני.
ברמת קולורדו, שכוללת גם את כל שטחי אומת הנאוואחו, התגלו מצבורים עצומים של אורניום.
בשנת 1948 הבטיחה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית (AEC) לרכוש את כל עפרות האורניום הנכרות בארצות הברית, במחיר גבוה, מה שהביא לשגשוג כלכלי באזור ובקרב הילידים בני הנאוואחו, שעד אז לא נטלו חלק בכלכלה הכלל-אמריקנית.
בין השנים 1944 ל-1989 הוקמו יותר מאלף מכרות באמצעות חוזי חכירה בשמורה.
3.9 מיליון טונות של עפרת אורניום נכרו מההרים והמישורים, ו-3,000 עד 5,000 בני נאוואחו עבדו במכרות.
רבים נדדו ממקומות מרוחקים, לא פעם עם בני משפחותיהם.
רבים בנו בתים מסלעים שנלקחו מתוך המכרות, וצרכו את המים שנבעו במכרות לשתייה, לרחצה ולכביסה.
כאשר החלה הכרייה האינטנסיבית, כבר היה ידוע בעולם הקשר הברור בין כריית אורניום, התוצרים הרדיואקטיביים שלו ותחלואה בסרטן.
החברות הפרטיות שניהלו את המכרות והוועדה לאנרגיה אטומית לא דיווחו לעובדי הנאוואחו על הסכנות הבריאותיות והסביבתיות של האורניום, ולא דאגו למזער את הזיהום באמצעות אוורור ראוי.
יתר על כן, בשנת 1951, יזמו שירותי בריאות הציבור האמריקניים מחקר על ההשפעות הבריאותיות ארוכות הטווח של העבודה במכרות של רמת קולורדו ולא דיווחו לכורים עצמם.
איש מ-4,000 הכורים מקרב הנאוואחו לא היה מודע לכך שהוא חלק מניסוי, גם לא לכמויות החריגות במיוחד של גז הרדון שנוצר במכרות שבהם עבדו.
הוועדה לאנרגיה אטומית יידעה את עורכי המחקר על ההשלכות הבריאותיות שעלולות להיווצר כתוצאה מן החשיפה לרדון, אבל מאחר שבעת ההיא טרם התגלתה תחלואה בפועל בקרב העובדים, איש לא הזדעק.
במהלך שנות ה-70 ירדה הרווחיות של כריית האורניום באופן חד, ובעלי המכרות נעלמו כלעומת שבאו, משאירים מכרות פתוחים ופסולת כרייה מפוזרת בחוץ.
ב־16 ביולי 1979, כשפעילות הכרייה הצטמצמה מאוד, התרחש אסון אקולוגי, שהיה תוצאה של הפעילות בעבר: התמוטטות של סכר מעל בריכת הפסולת באחד ממפעלי האורניום בצ'רץ' רוק, ניו-מקסיקו.
האירוע נחשב לתאונה הרדיואקטיבית הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית.
יותר מ־1,000 טון של פסולת רדיואקטיבית ו־93 מיליון גלונים של מי שפכים חומציים ורדיואקטיביים זרמו לנהר פואֶרקו (Puerco River).
המזהמים נסחפו לאורך 130 ק"מ במורד הזרם, עד למחוז נאוואחו שבאריזונה.
השיטפון סתַם מערכות ביוב ופגע באקוויפרים הסמוכים.
התושבים שחיו סמוך לאתר הכרייה היו כמעט כולם בני שבט הנאוואחו שמסתמכים על נהר פוארקו כמקור המים העיקרי שלהם.
מדינת ניו-מקסיקו אמנם דווחה לאוכלוסייה המקומית על התאונה, אבל רק בשפה האנגלית, שרוב אומת הנאוואחו הילידית אינה שולטת בה.
באוגוסט 1979 שלח יו"ר ועדת החירום של מועצת אומת הנאוואחו מברק למושל ניו-מקסיקו, בבקשה להכריז על מצב חירום ולהגדיר את האזור כאזור אסון – הבקשה נדחתה.
במשך כשנתיים דאגה הממשלה להוביל מים חלופיים לשמורה במכליות, אך לאחר שנתיים, כשהשירות נפסק, נאלצו החקלאים לשוב ולהשתמש במי הנהר המזוהמים ומלאי הקרינה להשקיית העדרים והגידולים החקלאיים.
מאז 1988, המכרות הישנים עוברים טיפול וניקוי, אך חלק ניכר מהם עדיין לא טופלו והם מהווים עדיין סיכון סביבתי ובריאותי לקהילות נאוואחו.
בשנת 1990, העביר הקונגרס האמריקאי חוק פיצויים בגין חשיפה לקרינה, כדי לטפל במקרים של נזקי אורניום ולספק את הפיצויים הדרושים, אבל חלפו עוד כמעט שני עשורים עד שדרישת הפיצויים של בני אומת הנאוואחו נענתה בפועל.
ב-29 באפריל 2005, חתם נשיא אומת נאוואחו על חוק האוסר על כרייה ועיבוד של אורניום באדמות אומת נאוואחו.
התגברות התחלואה ותגובת בני הנאוואחו
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כעשרים שנה לאחר תחילת החשיפה לרדון, התגברה התחלואה של סרטן ריאות בקרב עובדי המכרות.
המחקר המתמשך של שירותי בריאות הציבור היה הראשון שחשף את התחלואה הגבוהה שמתפתחת בקרב הכורים.
במקביל, גם הכורים ובני משפחותיהם החלו לבדוק את הסיבות שגרמו לעלייה בתחלואה, שכללה – בנוסף למקרי הסרטן – גם מחלות נוספות, כגון פנאומוקוניוזיס (מחלת ריאות הנגרמת משאיפת אבק), שחפת, מחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD), וכן מחלות דם.
עצם המגורים בקרבת מפעלי האורניום גרמו לעלייה במאות אחוזים במומים מולדים, סרטן ריאות, לוקמיה, ובסרטן כליות וקיבה.
ב-1969, הגדירה הממשלה האמריקנית רמה סטנדרטית של ראדון המותרת במכרות – 3 WL (יחידת מידה של ראדון) – בהשוואה ל-30 עד 150 WL שהעובדים היו חשופים להם עד אז.
לרבים, זה היה מאוחר מדי.
גם היום, בכל ליטר מים בשטחי המחיה של אומת הנאוואחו יש בממוצע 90 מיקרוגרם של אורניום, באזורים מסוימים עד 700 מיקרוגרם לליטר, בעוד שהכמות שנחשבת בטוחה, על פי הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, היא 30 מיקרוגרם לליטר.
התוצאה היא נזק לכליות, שאינן מסוגלות לסנן את האורניום מן הדם.
אלמנות הכורים ששילמו את המחיר הכבד, היו הראשונות מקרב האומה שהבינו מהו המקור לתחלואה.
הן יסדו תנועה עממית של מחאה, שהתגברה והלכה עד להכרה של הקונגרס האמריקני בזכות הכורים לפיצוי, שלושים שנה מאוחר יותר.
זה היה מסע לא פשוט לאנשי הנאוואחו, שלא היו מעורים בפוליטיקה ובביורוקרטיה של ארצות הברית, שרובם היו מחוסרים השכלה פורמלית ורבים מהם גם לא שלטו באנגלית.
הניסיונות הראשונים של בני האומה להגיש תביעות פיצויים נדחו כולם, אבל העירו את תשומת לבה של התקשורת, ובעקבותיה את זו של הציבור, לתביעותיהם.
בשנת 1979 היה הסנטור טד קנדי הראשון שניסה לקדם הצעת חוק לפיצויי קרינה, ונכשל.
הצעות חוק דומות נפסלו גם הן שוב בשוב בעשר השנים הבאות.
באוקטובר 1990, 45 שנה לאחר שהחלה הפעילות המוגברת במכרות האורניום ו-30 שנה לאחר שהתברר האסון הבריאותי שהביאה איתה, עבר בבית הנבחרים האמריקני חוק פיצויים בגין חשיפה לקרינה.
החוק כלל התנצלות, ופיצוי כספי לאנשים שחלו בסוגי סרטן מסוימים ובמחלות קשות נוספות בעקבות החשיפה לקרינה שנפלטה במהלך ניסויי נשק גרעיני אטמוספיריים מעל הקרקע, או בעקבות חשיפה תעסוקתית לקרינה במסגרת עבודתם בתעשיית האורניום בתקופת המלחמה הקרה.
אלא, שהפיצוי היה כרוך בהמצאת מסמכים רשמיים כגון רישיונות נישואין ותעודות לידה – מסמכים שרבים מבני אומת הנאוואחו לא החזיקו.
כלומר, האוכלוסייה הנפגעת העיקרית לא פוצתה.
חלפו עוד עשר שנים עד שהחוק תוקן והורחב, כך שכלל גם רבים מאומת הנאוואחו שתביעותיהם נדחו בעבר.
יתר על כן, הוטל איסור על כריית אורניום בשטחי שמורת הנאוואחו.
מאמצים לטיפול ולניקוי המכרות ישנים
בין השנים 1994–2007, מיפו הסוכנות להגנת הסביבה של ארה"ב (EPA) והסוכנות להגנת הסביבה של אומת הנאוואחו יותר מאלף מכרות האורניום שנותרו פתוחים ומוקפים פסולת רדיואקטיבית הרסנית, ואיימו על בני אומת הנאוואחו.
בנוסף לכך, מיפו שני הגופים בתים שנבנו בסלעים מן המכרות, תוך כוונה לטהר או לבנות אותם מחדש.
מאז תחילת המיזם, זוהו וטופלו יותר מאלף בתים.
ועדיין, נכון לקיץ 2025, נותרו מאות מכרות פתוחים ויותר ממיליון קוב של פסולת.
ילוד אישה הוא ספרה של אדריאן ריץ', שיצא לאור ב-1976 והפך לאבן יסוד בספרות הפמיניסטית.
הספר שילב בין חוויותיה וזיכרונותיה האישיים של ריץ' כאישה, כאם וכרעיה, לבין מחקר היסטורי סוציולוגי מקיף ומפורט על מוסד האימהות ומעמד האישה.
הספר יצא לאור לראשונה באוקטובר 1976 בהוצאת "W.
תרגומה של כרמית גיא לספר יצא ב-1989 בהוצאת "עם עובד" ונקרא: "ילוד אישה".
הדפסה חמישית יצאה לאור בתשס"ז (2006).
ריץ' החלה לכתוב את הספר ב-1972, בתקופה בה לא היו תכנים פמיניסטיים אקדמיים רבים בנושא האימהות.
היא בחרה לבחון את הנושא בצורה מעמיקה, בהקשר אישי, מתוך עדות ובחינת האימהות הפרטית שלה, בשילוב מחקר חברתי, פוליטי ופמיניסטי.
הספר נכתב במחאה כנגד המסורת, הממון והממסד, המייחסים ערך אנושי נעלה יותר לגברים.
בספר זכו לבחינה מחודשת רעיונות מיושנים, שנחשבו עד אז לטאבו חברתי.
ליז יורק (Liz York), כתבה בספר הביוגרפיה "Adrienne Rich : Passion, politics and the body", שלדעתה, הושפעה ריץ' בכתיבת ספרה מן הספר של פיליס צ'סלר (Phyllis Chesler).
יורק מציינת כי הנושאים העיקריים בספר "ילוד אשה" (כגון היחסים בין אימהות, בנות, אחיות ובנות זוג) הודגמו לראשונה אצל צ'סלר, ומשם שאבה ריץ' את השראתה.
ריץ' עצמה ציינה את תרומתו החלוצית של ספרה של צ'סלר, ב-1979 בספרה On Lies, Secrets and Silence.
ב-1986 הוסיפה ריץ' הקדמה חדשה לספרה, בה ציינה: "בעשר השנים שחלפו מאז ראה הספר אור בראשונה, נותר כמעט הכל כשהיה, אך דברים שונים אינם עוד כשהיו; הדבר תלוי במה שמחפשים." ריץ' מתארת בהקדמה החדשה את המאבקים הבלתי פוסקים לשינוי במצבן של הנשים בחברה הפטריארכלית ומתייחסת לביקורות שהופנו כנגד הספר.
בתחילת הספר ריץ' מציגה את ההנחה החברתית הרווחת לפיה האם היא אדם בלא זהות נוספת.
מרגע שאישה ילדה את ילדיה, מצופות ממנה נתינה ואהבה ללא גבולות ותנאים, תוך כדי ביטול עצמיותה.
כן מציגה ריץ' את האמביוולנטיות שחוות אמהות רבות במהלך גידול ילדיהן, וכך היא כותבת: "ילדיי גורמים לי את הסבל המעודן ביותר שחוויתי מעודי: סבל-כפל-הרגשות, המעברים הרצחניים בין הסלידה המרה והעצבים החשופים, לבין הסיפוק והעדנה".
ריץ' מגוללת את מעבר הנשים מהבית, ששימש כמרכז של עבודה ייצור ומלאכה, לבתי החרושת והתעשייה.
נשים אלה יצאו כדי להביא הביתה הכנסה נוספת - ואולם, הדאגה לרווחת הילדים שנותרו בבית, והפגיעה בערכים הפטריארכליים, יצרו חקיקה ופיקוח אשר החזירו את הנשים לספירה הביתית.
כל היבטי החיים בחברה הפטריארכלית - המערכת המשפחתית, החברתית, האידאולוגית והפוליטית - נקבעו על ידי גברים באמצעות שליטה וכוח, כשראשיתה - שליטת הגבר במשפחה באשתו ובילדיו.
הגברים החליטו איזה חלק ימלאו הנשים במבנה החברתי, ובכך הנציחו את עליונותם.
האימהות היא ההיבט היחיד שאיפשר לאשה להביע את כוחה על ילדיה.
אך גם כאן, במהלך שלטונה קצר הימים של האם בילדיה, התערבותו של האב ניכרה בכל.
פרידריך אנגלס ראה את שורשי שליטת הגבר במשפחה - בעצם עליונותו הכלכלית, והחזקתו ברכוש הפרטי.
חלוקת האחריות הבסיסית קובעת שתפקיד האם הוא לגדל את ילדיה; מצופה ממנה להכשיר את הילדים ולהחדיר בהם את ערכי הפטריארכיה.
גם כוחה הביולוגי של האישה הטמון ביכולתה ללדת, נתפס כמוגבלות בחברה הפטריארכליות.
הפחד, ואולי אף הקנאה ביכולתה זו, יצרו אצל הגבר צורך להתגוננות ורצון להכניעה.
פוטנציאל כוחה של האם מוגבל וצר, כוח שייתכן שאין היא רוצה בו כלל.
חיי ילדיה, בתחילת דרכם, קשורים באופן הדוק לחייה שלה; האהבה והזעם אצלה כרוכים זה בזה.
ברם, הזעם על תנאי מצב האימהות - עשוי להתבטא בתסכול וזעם כלפי הילד.
לטענתה של ריץ' אין להשוות בין המטלה האימהית - לבין עבדות, או מלאכת כפיים, בגלל הקשר הרגשי הנוצר בין האם לילדיה.
ואולם, ישנן הוגות כמו סימון דה בובואר הרואות בתפקיד האימהי את שורשי הדיכוי הנשי.
מדיקליזציה של תהליכי היריון ולידה
ריץ' התייחסה לתמורות שחלו במקצוע המיילדות, תולדותיו, מיקומה ומעורבותה של המיילדת בתהליך הלידה והעברת כל הכרוך בתחום הלידה לידיים גבריות.
היא מגוללת בניתוח היסטורי את השפעות התהליכים הפוליטיים-החוקתיים, הכללים הדתיים והמסורות האתניות - על תהליכי הפריון והמיניות אצל נשים.
היא מדגימה כיצד נשללה מהנשים עצמן כל זכות ליטול חלק בתהליכים הללו, ואף לתרום מתבונתן בהבנת התהליכים ובמציאת דרכי התמודדות עימם.
למשל, כאבי הלידה נתפסו כעונש משמיים, כביכול עקב הקללה שהוטלה על חוה בגן העדן.
ב-1591 הועלתה על המוקד בסקוטלנד מיילדת בשם אגנס סמפסון (Agnes Sampson) שניסתה להקל על כאבי היולדת באמצעות אופיום ותכשירים אחרים.
רק במאה ה-19 הותר השימוש בכלורופורם, כדי לסייע ליולדת לאבד את הכרתה וכך להפוך לפסיבית לחלוטין בשעת הלידה.
עד המאה ה-18 הייתה הלידה באחריותן ובתחומן הבלעדי של נשים.
המיילדות היו מייעצות בתחומי רבייה ופריון, הן סייעו במהלך הלידה ואף ביצעו הפלות מלאכותיות.
ברברה ארנרייך ודיידרה אינגליש (Deirdre English) תיארו בחיבור Witches, Midwives and Nurses: A History of Women Healers את ההשפעה הגברית והמאבק לשליטה על מקצוע המיילדות, שהושתת על דיכויין של המיילדות והאשמתן בפשעים דמיוניים.
מאות שנות ציד מכשפות, ראו במיילדות יעד עיקרי לרדיפות על שימושן לכאורה באמצעי כישוף וקסם אליליים.
המיילדות הודחו אט אט מתפקידן ואליטה גברית צמחה ועלתה במקומן ויזמה שימוש במכשירים, כמו המלקחיים, שגרמו לא פעם נזק מיותר לגופו של הילוד ופגיעה בגופה של האם.
במאה ה-17 פרצה מגפת 'קדחת הלידה' שנמשכה כמאתיים שנה, ונקשרה במישרין לגידול במספר הגברים שעסקו בתחום המיילדות.
הרופא בא לא פעם אל מיטתה של יולדת היישר ממיטת חולה במחלה מידבקת, וסיכויי ההדבקה היו גבוהים.
ואולם, האדישות והבוז כלפי מחלות נשים הביאו לכך שבמשך למעלה ממאתיים שנה רוב הרופאים נמנעו ממחקרים בנושא.
זאת עד תגליתו של לואי פסטר על קיומו של זיהום בקטריולוגי, שהביא רופאים לרחוץ את ידיהם לפני מגע עם חולה, וכך באה לקיצה קדחת הלידה.
התאוריות התאולוגיות ביססו לאורך ההיסטוריה את הלידה כמאורע מסתורי, לעיתים מאגי, המלווה בפחד וחרדה מפני המוות.
נשים רבות, מרקעים ותרבויות שונות, הגיעו ללידה כמו למאורע בלתי ידוע; הבורות סביב תהליך הלידה הביא אותן להאמין כי גופן טמא ונתון לפגיעות והשפעות רעות.
גישות שליליות אלה הגבירו את הניכור אצל נשים, גם המשכילות שביניהן, ביחס לתהליך הלידה.
בראשית המאה העשרים התפתחו שיטות הרדמה ייעודיות ללידה, החל מהרדמה מלאה (בה היולדת פסיבית בתכלית) וכלה בהרדמה מקומית, שהאריכה את משך השלב השני של הצירים ואת הצורך במכשירים רפואיים.
אותו "שחרור מן הכאב" העמיד את הנשים בשליטת הגברים, מבחינה פיזית, והגביר את הניכור בינן ובין העוצמות והכוחות הטמונים בגופן.
הטכנולוגיה הרפואית הגברית שקידמה את הרפואה - סייעה להמשך כניעתה ושעבודה של האישה.
המדיקליזציה של הלידה, כלומר הגדרתה כמצב חירום רפואי, יצרה בעיות מלאכותיות, להן נדרש למצוא מרפא טכנולוגי.
מרגרט מיד כתבה בספרה "Male and female: a study of the sexes in a changing world" על האלימות הנהוגה בבתי החולים ליולדות באמריקה ביחס לאם ולוולדה, בשעות חייו הראשונות.
בתרבויות שונות נוטלות הנשים חלק בתהליך קבלת ההחלטות בנוגע ללידה שלהן: אין פירוש הדבר שהלידות נטולות כאב, אך אין רואים שם בתהליך הלידה "אירוע רפואי", ומזגה של כל אישה ואישה, ומבנה גופה, זוכים למלוא האמון והכבוד.
ריץ' סיכמה את הנושא בדרישתה מהנשים לקבל תמיכה וטיפול אקטיביים במהלך הלידה, כדי להביא לכדי שינוי בחוויית הלידה וליתר שליטה בגורלן, שינוי שיגרור אחריו תמורות חברתיות ביחס הנשים אל עצמן, אל כוחן וכלפי העולם שבחוץ.
יחסי אמהות עם בנים ועם בנות
בניתוחה של ריץ את נושא היחסים הסבוכים של האם עם בנה, היא גורסת שהבאת בנים לעולם הייתה מאז ומתמיד אמצעי לאישה "להותיר את חותמה על העולם".
האבות מטבעם כמהים לבנים שיהוו יורשים, שישקפו את המשכיותם ונצחיותם, כך שהאם בחברה הפטריארכלית הייתה מוערכת לפי מספר הבנים שילדה.
ניתן להבין את התשוקה הנשית לבנים, שהרי לא פעם, בתרבויות שונות, הייתה האם נושאת ברחמה עוברית שנידונה עם לידתה למוות - רק בגלל מינה.
ואולם, יש לזכור את הפרדוקס במציאות העכשווית, שבה התוקפנות הגברית המאורגנת עשויה לא פעם להביא לנפילתם של הבנים הזכרים בשדה הקרב.
זיגמונד פרויד דיבר על רגשותיו המיניים של הילד כלפי אימו.
בתאוריית תסביך אדיפוס הוא מסביר את התהליך המביא לבסוף לניתוק הילד מאימו ולהזדהות עם אביו, במקום לראות בו יריב.
כלומר, הנחת היסוד בתאוריה מייצגת אף היא את ערכי הפטריארכליות.
הילד מפלס את דרכו בעולם החוק והסדר הפטריארכלי.
ריץ' תוהה כיצד יכולה האם לטפח את בנה, בשר מבשרה, אחרי שבגר, החל לפתח דפוסי התנהגות גברית סטריאוטיפית ולרחוש בוז לנשים ולנשיות.
יחסי האם והבן נתונים, אם כך, להערכה מחודשת נוכח התמורות המתחוללות ביחסה של האם כלפי האידאולוגיה הגברית, וניסיונותיה לגדל בנים משוחררים מעיוותי ההגדרות המיניות המקובלות.
כל אישה, גם אם ילדה בנים, היא עצמה בת לאם.
ריץ' מספרת באינטימיות על רגשותיה וזכרונותיה כילדה מדמות אימה, שממנה למדה מהן נשים, ומה העתיד טומן להן בחובו.
הקרבה בין אימהות לבנותיהן, גם אם יחסיהן מורכבים וכאובים, יוצרת העברה בין דורית של מורשת ההישרדות הנשית, חוויית הלידה ואת סודות הגוף והפריון.
ההיסטוריונית קרול סמית רוזנברג (Carroll Smith-Rosenberg) בחנה יומנים ומכתבים שכתבו נשים בין השנים 1760 ל-1890 וגילתה יחסי אם ובת אינטימיים שבמרכזן עמדה מערכת חניכה.
האימהות הכשירו את בנותיהן באמנות ניהול משק הבית והאימהות.
בחברה הפטריארכלית, רוב האימהות עדיין חשות אחריות וחוסר אונים, ומנחילות את רגש האשם לבנותיהן.
רק נשים עם תחושת טיפוח עצמי חזקה וכבוד לגופן, יכולות להעביר את הגאווה והתחושה שגוף האישה הוא מקום טוב ובריא, לבנותיהן.
בתום תקופת ההתבגרות בנות מגלות שהן מתרחקות מאימהותיהן וכל האנרגיה החושנית והרגשית שלהן אמורה לעבור אל הגברים.
כדי להתאחד שוב עם האימהות-הנשים, יש צורך בשבירת טאבו שתשיב את החברות, האחווה והיצירה הנשית.
בפרק האחרון דנה ריץ' באלימות של מוסד האימהות.
לדבריה, לב ליבה של הבעיה בהיעדר כבוד לחיי האישה, החקוק במבנה המשפחה הפטריארכלית ומעוגן בדוקטרינה התאולוגית הגברית.
נשים מצאו עצמן במצב של חוסר אונים בכל הנוגע לשליטה על חייהן, החל מאלימות הנעוצה במוסד הנישואין (המבטיחה לגבר את "זכות הכלולות", כך שלעולם הוא אינו נחשב לאונס אשתו), המשך בציפיות הבלתי אפשריות מהן כאימהות, וכלה בשכר הלא שווה שמשתכרות נשים תמורת עבודתן.
מוסד האימהות סמוי לרוב מן העין ולכן קיים צורך להוסיף ולהנכיחו.
מטרת מוסדות החברה לשמור את אמצעי השליטה והכוח בידי גורם מסוים, כך שנשים תקבלנה בהשלמה את האימהות כטבע ברייתן.
לא בכדי האימהות מזכירה את הבית, את הספירה הפרטית, ולכן קיים קושי לחשוב על הצדדים האפלים הכרוכים בה.
האלימות והאכזריות הפטריארכלית עוברות לא פעם מן האימהות התשושות, המתוסכלות, אל הילדים התלויים באישה העייפה, המהססת, בתקוותם לרגעי חסד, לטיפול ותמיכה רגשית.
האימהות מגלמת בתוכה את הזעם והטרגדיה השזורים ביחד עם אהבה והקרבה - כלפי הילדים.
התמורות הדרושות כדי להביא לשינוי, אין פירושן חיסול האימהות - אלא שחרור כוח היצירה והשמירה על החיים במסגרת של החלטה, דמיון ותבונה מודעת, כמו כל מלאכה אחרת הנעשית בקושי אך מרצון.
הספר זכה לתגובות סוערות, לחיוב ולשלילה בשל השילוב יוצא הדופן של עדות אישית המשולבת עם מחקר רחב היקף.
קתלין בארי (Kathleen Barry) כתבה ב-1977 ב-"Chrysalis" כי עוד קודם ליציאתו של הספר למכירה, פורסמה ביקורת חריפה נגדו ב-New York Review of Books המגנה אותו "בכתיבה פרטיזנית" מלאה ב"רטוריקה של אלימות".
בעקבותיו מראיינים נוספים המשיכו את הקו החריף, מה שגרם לביטולי הזמנות מטעם חנויות הספרים וראיונות טלוויזיה מתוכננים עם הסופרת אדריאן ריץ'.
לטענת בארי, הספר מחזיר את האמהות לנשים.
ריץ' שוברת את המיתוסים הפטריארכליים וחושפת את תמצית השליטה בנשים דרך מוסד האמהות.
היא מראה את הדרכים בהן שימשה האמהות להגבלת הפוטנציאל הנשי, בו בזמן היא מביאה את החזון לאמהות אם זו הייתה משוחררת משליטה וכוח גבריים.
הספר אינו הצהרה של אישה אחת על אמהות.
הוא מקבץ ומרחיב רעיונות על הנושא ומשמש כמקור מידע לכותבים וחוקרים שיבואו בעקבותיו.
מרבית הביקורות השליליות, היו של נשים שתקפו את הספר:
במאמרה הצליחה הלן וונדלר (Helen Vendler) לערפל את הביקורת שלה שנבעה מהגנה על הסדר הישן, על גברים ועל הגדרתם את מושג האמהות.