tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אני ארדוף אותך" הוא סינגל של הרכב המפיקים המוזיקלי סקאזי דרייב בהשתתפות הזמרת הישראלית שירי מימון.
את השיר הוציאה ב-12 באוקטובר 2009 לאור חברת התקליטים הליקון, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"אני ארדוף אותך" נכתב על ידי מימון, שגם הלחינה אותו לצד אשר סוויסה, אורן עמנואל ותמיר רגב.
שלושת האחרונים הפיקו אותו מוזיקלית.
זהו שיר רוק כבד, בעל מוטיבים מהסוגות האלקטרוניות והטראנסים.
בניגוד ליצירותיה של מימון, "אני ארדוף אותך" לא הועלה לשירותי הסטרימינג או כקטע אודיו רשמי מתוך ערוץ היוטיוב שלה.
ביום צאתו הועלה ליוטיוב דרך ערוצה של הליקון, חברת התקליטים.
הרקע של העטיפה צבוע בוורוד בוהק, ובפינה השמאלית התחתונה שלה מופיעה מכונית ספורט צהובה.
הלוגו של Skazi & Void מופיע בפינה השמאלית העליונה בצורה של גלגל שיניים.
במרכז התמונה, לצד הקווים הגרפיים, מופיעה דמותה של מימון כצל.
"אני ארדוף אותך" לא שחזר את הצלחתם של שיריה הקודמים של מימון.
ב-22 באוקטובר 2009 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-22 – מיקום השיא שלו במצעד.
לבסוף, ב-12 בנובמבר יצא מהדירוג השבועי לאחר שבועיים.
ברדיו חיפה הגיע למקום העשירי.
"אני אוהב לשרוק ברחוב" הוא שיר ילדים שכתבה הסופרת נורית זרחי, והתפרסם בשנת 1967 בספר שירי הילדים שלה "אני אוהב לשרוק ברחוב" שיצא בהוצאת מסדה.
בשנת 1969 יצא הספרזמר "אני אוהב לשרוק ברחוב" (ספר המלווה בתקליט משירי הספר) בהוצאת מסדה.
את השירים בספר הקריאה ושרה השחקנית חנה רוט.
המלחינים נחום היימן, מוני אמריליו ויוסף הדר כתבו לשיר לחנים שונים.
השיר התפרסם לאחר הביצוע של יפה ירקוני בלחנו של אמריליו בפסטיבל שירי משוררים לילדים משנת 1974.
1975 - מוטי פליישר (מהאלבום "33 שירי משוררים לילדים")
1976 - דודו אלהרר (מהאלבום "הענק מארץ קנק")
2013 - מיקי קם ואלי גורנשטיין (מתוך ערוץ הופ!
2023 - שובבי הגבעה (מתוך התוכנית "זו ילדותי" בערוץ כאן 11)
1968 - בנות הגבעטרון (מהאלבום "זמר של טיול - הגבעטרון וחמישיית גלבוע")
1967 - אוהלה הלוי (מתוך הקלטה באולפני קול ישראל)
אני ואתה הוא חיבור פילוסופי מאת מרטין בובר, שיצא לאור בגרמנית ב-1923. החיבור מציג פילוסופיה דיאלוגית, תפיסה פילוסופית-חברתית העוסקת ביחסים דיאלוגיים בין בני אדם, המושתתים על יחסי זיקה כנים וישירים.
"אני ואתה" תורגם לשפות רבות.
מתרגמו העברי הראשון של החיבור, צבי וויסלבסקי, נאלץ להמציא שורת מונחים בעברית על מנת לתרגם את מושגי בובר מגרמנית לעברית (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות").
כחלק ממסורת אידאולוגית שהתפתחה באירופה בתחילת המאה ה-20, בובר מייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדיבור הבינאישי.
הוא העלה את הטענה שקיומו של האדם כנושא (סובייקט) נוצר ומתעצב בתוככי הדו-שיח תוך כדי זיקה עם זולתו.
השיח עם האחר הוא שבונה את האדם כאישיות רוחנית.
לא האדם הבודד הוא עובדת יסוד של הקיום האנושי, אלא האדם המצוי בזיקה עם הזולת.
העיקר הוא על כן לא הקיום הפיזי אלא התגבשות התודעה האינדיבידואלית תוך כדי קשר ודיאלוג עם מישהו אחר.
על פי בובר, היחס "אני-אתה" מצוי בפנייה אל האחר (לא רק בדיבור המילולי, אלא קודם כל בכוונה הנפשית), ולמולו עומד יחס ההזרה "אני-לז".
יחסי הזיקה דורשים פעולה של הנפש, ועל כן כל יחסי זיקה הולכים ונהפכים ליחסי הזרה בתהליך טבעי.
אולם בתוך כל יחס של הזרה קיים הפוטנציאל להיהפך חזרה על ידי הפניה של הנפש ליחסי זיקה שוב.
ביחס האני-אתה רואה בובר גילוי של המהויות האלוהיות הטמונות בכל דבר, ולמעשה רואה באל את "האתה הנצחי".
פסגת ה"דיאלוג" על פי בובר היא ביכולת לפגוש דרך כל זיקה אמיתית עם ה"אתה" את ה"אתה הנצחי".
חלקו השלישי של "אני אתה" פותח במשפט "הקווים המוארכים של הזיקות נפגשים זה בזה באני הנצחי".
כלומר אדם הרגיל לפגוש את הזולת ב"אני אתה" ילמד שלמעשה ה"אתה הנצחי" – האלוהים – מדבר עמו דרך כל "אתה" קונקרטי עמו יצר זיקה.
החיים מלאים "אותות" מן ה"אתה הנצחי" הדובר אליך ללא הרף.
על האדם רק להטות את האוזן.
חידושו של בובר הוא שאין אדם יכול לבוא אל האלוהים אלא רק דרך האנשים (בכך מנהל הוא פולמוס עם ההוגה הדני סרן קירקגור).
מרטין בובר טבע את המונח אני - אתה, ובאמצעותו הוא פיתח את יחסי הזיקה הדיאלוגיים בין אדם לחברו.
יחסים מיוחדים של הזדהות ואמפתיה, של קשב, הכלה והבנה רגשיים.
הדיאלוג בנוסח של אני – אתה, הוא פעולה של אהבה ושל אחריות מלאה שאינה כרוכה בתגובה אוטומטית שנוהגים בה בחיי היומיום.
ניתן להשוות את המונח ליחסים אינטימיים.
(השימוש במילה אינטימיות לא היה קיים בזמנו).
תמצית הבנתו של בובר את מהות היות אדם מתבטאת במילותיו: "האדם נעשה אני באתה" אין לאני קיום ללא אתה נוכח מולו.
באמצעות המפגש מכיר האני בנוכחות השותף הקיים לשם עצמו ובנפרד ממנו, ומתוכה גם מכיר בתודעת עצמו כנפרדת ובין שתיהן נוצרת הזיקה שהיא היחס בין אני לאתה.
גילוי הזולת יוצר עולם בין-סובייקטיבי: "האני עומד מול עצמו שנתפרד, כעומד מול אתה ומחוזק בשל כך ויוצר זיקה" האדם מתממש באופן מלא רק על ידי דיאלוג בין אישי.
על ידי הזדהות עם האתה ועל ידי מימוש של יחסים.
ולזה בובר גם קושר את האהבה והאחריות "אהבה היא אחריותו של אני על אתה".בובר קושר בין חופש הבחירה האישי, האחריות כלפי עצמי, והמעורבות של האדם עם סביבתו ישירות אל האחריות כלפי האחר.
בובר בוחן את האדם כמהות נפרדת ומבודדת המתפתחת בתוך עצמה ללא זיקה אל החוץ ופוסל את האפשרות הזו.
הוא אינו מסתפק בקיום עצמו, שכן אז ההתפתחות היא כלפי פנים, מה שאינו מאפשר התפתחות ממשית.
"הכניסה לתוך עצמו של אדם, שאינה עשויה להיות זיקה, נוכחות, פעולת גומלין זורמת, אלא סתירת עצמו."הוא קורא לזה חד-שיח.
כלומר אין האדם לעצמו בלבד מסוגל ליצור דו-שיח, כלומר, דיאלוג.
"שאחד נודע את עצמו, ואינו אלא הוא בלבד [...] שדי לו בעצמו, משום שאין הוא נותן מקום לאחר בצדו – בטלה שאלת הזיקה המהותית שבינו לבין האחרים.
אין לו אלא זיקת מהות אלא לעצמו בלבד"
על מנת שיובהר המונח, נדרש להוסיף את תובנותיו של בובר מעבר למה שכתב ב'אני ואתה'.
בפרק 'דו-שיח' הוא כותב: "זו הטיית ראש שכנגדך.
אתה חש, היאך הנפש מצווה אותה לגב, וכלום אין אתה חש בגבך של עצמך אלא בגב ההוא של העבר השני, האהוב.
ועם זה אין אתה מסולק מעצמך, אתה שרוי בהווייתך של עצמך, ואתה מקבל את הטיית הראש, את צוויה, בחינת תשובה לדיבור שתיקתך של עצמך" זו תנועת הזיקה והתחושה ההדדית שמועברת מזה אל זה.
בפרק 'על המעשה החינוכי' מגדיר בובר את האמפתיה כשכחת העצמיות והטמעתה בזולת, עד כדי ביטולה, כפי שקורה לאמן יוצר המזדהה הזדהות גמורה עם פרי יצירתו.
הוא מבחין בין האמפתיה כהיטמעות ברגשות הזולת לבין יחסי ה'אני אתה' הכוללים דיאלוג וזיקה הדדית של שני שותפים.
כדי ליצור יחס של 'אני אתה' דרוש אני מודע ודרושה פעולת גומלין ואין די באמפתיה.
כוונתו של בובר במושג 'הקפה' מתייחסת בעיקר ליחסים שאינם שוויוניים לגמרי, למשל בין מורה לתלמידו או בין הורה לילדו.
על הבוגר להכיר באישיותו הנפרדת של הצעיר 'להקיף' את הצעיר ולהכילו מצד עצמו ומצד הצעיר.
הדדיות אינה יכולה להיות שוויונית, כיוון שהצעיר עדיין אינו מסוגל להכיל את המבוגר, אך ההקפה מבוססת על הדיאלוג, 'זיקה של דו-שיח'.
ההבחנה הזו של בובר מבססת הבחנה בין אמפתיה לבין יחסים דיאלוגיים הדדיים של אינטימיות.
את הזיקה הדיאלוגית בין האני לאתה בובר מפתח גם בספרו 'פני אדם'.
בובר דוחה את האפשרות של יחסי 'אני אתה' בתוך יחס המכוון רק לשם טיפול ועזרה.
"שלא הטיפול הוא יסוד הבראשית בהוויית האדם עם האדם, אלא היחס המהותי" "הוא אינו פותח לזולת את סגור עצמותו, אלא נותן לו את תרומת עזרתו, ואף אינו מצפה להדדיות אמיתית".
"ואילו על ידי היחס המהותי נפרצות למעשה המחיצות של ההוויה האינדיבידואלית וקמה תופעה חדשה, שאינה יכולה לקום אלא בדרך זו: פתחון הוויה מאדם לאדם." "ראיית הזולת כנוכח לא בדימוי בלבד ואף לא ברגש בלבד, אלא במעמקי הישות, עד שחש הוא את סוד ישות הזולת בסוד ישות עצמו".
בובר כותב כך: "הפגישה של האדם עם עצמו אפשרית והכרחית רק כפגישה של האדם היחיד עם חברו האדם [...] רק כשמכיר האדם היחיד את האחר בכל אחרותו כעצמיות, כאדם, ומתוך הכרה זו הוא בוקע ויוצא לקראתו, הוא פורץ את הסגר בדידותו.
ברור שאין דבר זה יכול להתרחש אלא מתוך התפעמות האישיות באשר אישיות היא.
בובר הכיר את כתביהם של מרטין היידגר ושל ז'אן פול סארטר והתייחס אליהם בנשימה אחת בובר דוחה את האקזיסטנציאליזם כיוון שהם מתעלמים מהקשר המהותי בין אדם לזולתו שרק מתוכו אפשר לדבר על קיום אנושי, חובה ומוסריות.
בספרו 'פני אדם' הוא פורס את משנתו על ה'אני ואתה' נגד היידגר וטוען: "אין האדם יכול להיעשות שלם מתוך יחס לעצמיותו אלא מתוך יחסו לעצמיות אחרת.".
'ההיות' של היידיגר, טוען בובר הוא 'היות' של חד-שיח.
היות עצמו אינו האדם שחי ממש עם האדם, "הוא האדם שאינו יודע חיי ממש אלא בזיקתו לעצמו בלבד"
בובר מאשים את היידגר ביחס של שירות וטיפול הניתן על ידי האחר, ולא ביחס של מהויות.
בובר טוען כנגד משנתו של היידגר שהאני בלבד אינו מסוגל להתפתח והוא מערכת סגורה בפני העולם.
אך רק מתוך אני עצמאי יכולים להתפתח יחסים דיאלוגיים.
"צריך שיוכל האדם לומר באמת 'אני' כדי שיוכל לעמוד על רזו של אתה בכל אמיתותו" "רק כשמכיר האדם היחיד את האדם האחר בכל אחרותו כעצמיות, הוא פורץ את סגר בדידותו" "זו עובדת יסוד של הקיום האנושי, אדם עם אדם ולא היחיד לעצמו ולא הציבור לעצמו.
בין האישי האינדיבידואלי לבין הציבורי חברתי יש עמדה אחת חזקה עוד יותר והיא הזיקה לזולת".
בובר מייחס להיידגר, ולסארטר, חוסר יכולת ליצור קשר של אהבה אמיתית, ולפיכך גם של דיאלוג אמיתי, בין שתי אישיויות נפרדות, וזו טענתו העיקרית נגד תורתם.
האני, הלז והציבור כיחסים מנוגדים לאני-אתה
בובר מציג ביחסי האני והלז את היחס ההפוך ליחסי האני - אתה, כאשר הלז מייצג אמצעי שימושי, לתועלת ולשרות האני, ולא כאישיות בפני עצמו.
בין האני ללז מתקיים יחס של הזרה שמשמעותו שהלז יכול להיות כל זר באשר הוא, כלומר, לא נדרשת היכרות עמו אלא הוא משמש ליחסי תועלת ושירות.
בובר טוען שגם האינדיבידואליות וגם הציבור - הקולקטיב, אינם אלא הפשטה שאינה קיימת במציאות.
מה שיש זו זיקה בין שני בני אדם שהיא ייחודית לאדם והיא-היא הסימן לאנושיותו הוא רואה בתפיסה האינדיבידואליסטית, שבה הפרט עסוק בעצמו בלבד והאחר משמש עבורו רק למילוי צרכים או אמצעי להשגת מטרות, סימן להידלדלות הנפש.
הוא מייחס לתפיסה זו סירוב לצו הקאנטיאני האוסר על התייחסות לאדם כאל אמצעי בלבד, ולא כאל תכלית לעצמה.
בובר מדגיש את האחריות והאוטונומיה של הפרט, שאין לראות בו רק חלק מחברה
מרדכי מרטין בובר, "אני ואתה", בתוך ספרו בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה, תורגם בידי צבי וויסלבסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט, עמ' 3–103.
מרדכי מרטין בובר, אני ואתה; עברית: יהושע עמיר; עריכה והערות: יהוידע עמיר, ירושלים 2003
מרדכי מרטין בובר, אני ואתה; תרגום מגרמנית: אהרון פלשמן; דברי הקדמה: שולמית אלוני; נספחים: יעקב רז, אהרון פלשמן, אדמיאל קוסמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ג 2013.
אני והחבר'ה הוא סרט התבגרות אמריקאי בבימויו של רוב ריינר מ-1986. הסרט מבוסס על נובלה של סטיבן קינג בשם "הגופה", הלקוחה מקובץ הנובלות "עונות מתחלפות".
קובץ זה, מן הבודדים של סטיבן קינג שאינו מכיל סיפורי אימה, מכיל גם את הנובלות שעובדו לסרטים "תלמיד מצטיין מדי" ו"חומות של תקווה".
הסרט מגולל את סיפורם של ארבעה נערים צעירים היוצאים למסע חיפוש אחר גופה של ילד בן גילם.
המסע, הכולל אתנחתות קומיות והרפתקאות נעורים, מהווה סיפור מסגרת למסע האמיתי המתרחש בנפשותיהם של הילדים.
הסיפור עוסק למעשה ביחסים, בקרבה, בניכור, בבדידות ובהתבגרות.
מקור שמו של הסרט בשירו של בן אי קינג "Stand by Me".
עלילת הסרט מסופרת ומקוריינת על ידי גורדי לצ'אנס (ריצ'רד דרייפוס), סופר בגיל העמידה, הכותב את זיכרונותיו על נעוריו בגיל 12, בעיירה הבדיונית קאסל-רוק שבמדינת אורגון.
גורדי לצ'אנס הצעיר (ויל ויטון), ילד שקט וביישן עם חיבה לכתיבת סיפורים קצרים, חש שאביו (מרשל בל) אינו אוהב אותו.
בעקבות מותו בתאונת דרכים של אחיו הבכור דני (ג'ון קיוזאק), הבן המועדף וכוכב הפוטבול המקומי, הוריו כמעט ולא מתקשרים איתו.
גורדי מתגעגע לאחיו, שהביע כלפיו הרבה יותר חיבה מאשר הוריהם.
לגורדי שלושה חברים טובים: כריס צ'יימברס (ריבר פיניקס), בן למשפחת עבריינים אלכוהוליסטים מקומית; וורן טייסו (ג'רי אוקונל), ילד שמנמן ופחדן שכולם נטפלים אליו לעיתים תכופות; וטדי דוצ'אמפ (קורי פלדמן), בן לאב פגוע נפש המתעלל בו.
בספטמבר 1959, במהלך סוף השבוע האחרון שלפני תחילת שנת הלימודים, וורן מגלה לשלושת חבריו כי צותת לאחיו הגדול בילי (קייסי סימסקו) ולחברו צ'רלי הוגן (גארי ריילי), ומהם נודע לו מקום הימצאה של גופתו של הנער ריי בראוור, הנעדר מזה מספר ימים, והחיפוש המשטרתי אודותיו הפך לסיפור חדשותי גדול בעיירה הקטנה.
בילי וצ'רלי מצאו את הגופה לאחר שהגיעו למקום הימצאה במכונית גנובה, ועל כן הם מחליטים שלא לדווח על כך למשטרה.
ארבעת הבנים הצעירים מחליטים לצאת יחדיו למסע רגלי, לאורך פסי הרכבת, על מנת לראות אם הם יכולים למצוא את הגופה ובכך להפוך לגיבורים מקומיים.
בטרם יציאתם למסע, גורדי וכריס נתקלים במקרה ברחוב ב"אייס" מריל (קיפר סאת'רלנד), בריון מקומי כבן 20, ביחד עם "אייבול" (ברדלי גרג), אחיו הגדול של כריס.
אייס חוטף מראשו של גורדי כובע בייסבול, אותו קיבל גורדי מתנה מאחיו המנוח דני.
כריס מתעמת עם אייס, אך בסופו של דבר אייס מנצח ועוזב את המקום, ביחד עם אייבול והכובע.
גורדי וכריס חוברים ביחד לוורן וטדי, והארבעה יוצאים למסע, אשר במהלכו עוברות עליהם חוויות רבות, שונות ומשונות.
למחרת היום ארבעת הנערים מגיעים למקום הימצאה של הגופה.
זמן קצר לאחר מכן מגיעים למקום "אייס", ביחד עם חבורתו - "אייבול", בילי, צ'ארלי ונערים נוספים.
אייס וחבורתו מעוניינים לקחת איתם את הגופה, על מנת לזכות בפרס כספי, אולם כריס נעמד בדרכם.
אייס שולף סכין ומתקרב אליו אולם ירי לאוויר באקדח, שמבצע גורדי, מרתיע אותו.
גורדי מאיים באקדחו על אייס, שעוזב את המקום ביחד עם חבורתו.
גורדי מחליט שאף אחת מן החבורות לא תקבל קרדיט על מציאת הגופה, והם מחליטים לדווח לרשויות על מקום הימצאה בטלפון, בצורה אנונימית.
ארבעת הנערים עושים דרכם בחזרה לעיירה, ומגיעים אליה ביום ראשון בבוקר, יום לפני תחילת שנת הלימודים הראשונה שלהם בחטיבת הביניים.
הסרט מסתיים כאשר גורדי המבוגר מסיים לכתוב את זיכרונותיו על המחשב הביתי שלו: וורן התחתן מיד לאחר שסיים תיכון, נולדו לו ארבעה ילדים והוא עובד כנהג מלגזה; טדי ניסה מספר פעמים להתגייס לצבא, אולם נדחה בשל ראייתו ושמיעתו הלקויים.
הוא ישב בכלא זמן מה, וכעת עובד בעבודות מזדמנות בקאסל-רוק ובסביבה; לעומתם - גורדי וכריס עזבו את העיירה הקטנה בה גדלו, ושניהם הלכו ללמוד באוניברסיטה.
כריס, בניגוד לציפיות הנמוכות שהייתה לסביבה ממנו בשל הייחוס המשפחתי שלו, הצליח בלימודיו והפך להיות עורך דין.
לאחרונה, כריס נכנס למסעדת מזון מהיר, בה פרץ ויכוח בין שני אנשים, ואחד מהם שלף סכין.
כריס, שוחר השלום, ניסה להפריד ביניהם וכתוצאה מכך - נדקר בצווארו.
הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
גורדי מסיים לכתוב את זיכרונותיו, מכבה את המחשב ומתפנה אל בנו הצעיר, אשר ביחד עם חברו מחכים כי ייקח אותם לבריכת השחייה.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1987 פרס אוסקר התסריט המעובד הטוב ביותר 1987 פרס גלובוס הזהב הסרט הטוב ביותר - דרמה 1987 פרס גלובוס הזהב הבמאי הטוב ביותר (רוב ריינר)
אני חולם על ג'יני (נקרא בשידור הראשון בארץ נערת החלומות, באנגלית: I Dream of Jeannie) הוא שמה של קומדיית מצבים אמריקאית משנות השישים, שעוסקת בחייהם של אסטרונאוט אמריקני ושל ג'ינית בשם ג'יני אותה גילה במקרה באחת ממשימותיו ב-NASA.
הסדרה שודרה בין השנים 1965 ו–1970 ובה כיכבו ברברה עדן ולארי הגמן, ונחלה הצלחה ברחבי העולם.
לאחר נחיתת אונס באי בודד, האסטרונאוט קפטן אנתוני (טוני) נלסון (לארי הגמן) מבחין על האי בבקבוק מוזר שמתגלגל מעצמו.
כשהוא מסיר את הפקק ומשפשף את הבקבוק, עשן מתחיל לצאת ושדה בשם ג'יני (ברברה עדן) מופיעה.
ג'יני מסבירה שהג'ין הכחול נעל אותה בבקבוק למשך 2,000 שנה כיוון שסירבה להתחתן איתו.
בהתאם למשאלתו של נלסון, ג'יני מבצעת כישוף על ידי מצמוץ בעיניה (מקביל לנענוע האף של סמנת'ה ב"מעשי כשפים"), ולפתע מופיע מסוק שמחלץ את טוני.
כאות תודה, טוני משחרר אותה לחופשי, אך ג'יני, שהתאהבה בטוני ממבט ראשון, חוזרת לבקבוק ומתמקמת בתיק של טוני, כדי להצטרף אליו לביתו שבקוקו ביץ', פלורידה.
בתחילה טוני משאיר את ג'יני בבקבוק שלה, אך מאוחר יותר הוא נותן לה לצאת ולפתח חיים משלה.
בעזרת היתר זה מצליחה ג'יני להרוס את אירוסי טוני נלסון ובתו של הגנרל.
נסיונותיו של טוני לחפות על ג'יני מביאים אותו לידי הפסיכיאטר של נאס"א, ד"ר אלפרד בֶּלוֹז (היידן רורק), שמנסה להוכיח שטוני משוגע או מסתיר משהו, אך בלוז נכשל שוב ושוב.
לחברו הטוב ביותר, קפטן רוג'ר הילי (ביל דיילי), נאלץ טוני לגלות על ג'יני ועל כשפיה.
רוג'ר מנסה בתחילה לנצל את ג'יני על מנת שתכשף לו כסף וזהב, אך טוני קובע את מעמדו כאדונה של ג'יני (בעולמה של ג'יני השדה, לכל שדה יש אדון), ומפסיק את ניצוליו של רוג'ר.
רוג'ר ממשיך לנסות להשיג כסף מג'יני, אך מכבד את מעמד חברו הטוב כאדונה של ג'יני.
טוני ורוג'ר מקודמים לדרגת רס"ן בשלב מוקדם בסדרה.
לג'יני יש אחות גדולה שגם לה קוראים ג'יני, אשר זהה לה במראה למעט שערה השחור ובגדיה הירוקים.
האחות, אשר מגולמת גם היא על ידי ברברה עדן, מנסה שוב ושוב לקחת את טוני לעצמה.
אחד מניסיונותיה האחרונים היו אחרי חתונתם של ג'יני וטוני.
בתחילת העונה החמישית ג'יני נקראת על ידי הדוד שלה סאלי להיות מלכת באסנג'י.
היא מחליטה לתת לטוני כמתנת יום הולדת את ממלכת באסנג'י, על מנת שיהיה המלך.
בד בבד, נאס"א הטילה על טוני לארח את שגריר קאשה, שכנתה ואויבתה המושבעת של באסנג'י, על מנת להשיג פינקיליום, מינרל בבעלותה של מדינת קאשה ונחוץ לתוכנית החלל האמריקנית.
הדוד סאלי מבצע בטוני כשפים שגורמים לו לאיים על חייו של שגריר קאשה.
כשרוג'ר מזהיר את טוני מפני שגריר קאשה, טוני לוכד אותו.
הדוד סאלי עוזב יחד עם ג'יני הפגועה, שהופכת להיות מלכת באסנג'י בעוד טוני ורוג'ר מוגלים לבסיס נאס"א באלסקה.
נאס"א מוצאת מקור אחר לפינקיליום, וקוראת לטוני ורוג'ר חזרה לקוקו ביץ'.
אף על פי כן, לאחר שטוני ורוג'ר קוראים בעיתון על המלכתה של ג'יני למלכת באסנג'י, הם טסים לבאסנג'י (ליד רוסיה) ומחזירים את ג'יני.
טוני מביא את ג'יני לבסיס נאס"א בקוקו ביץ' ומציג אותה כארוסתו.
הסדרה נוצרה על ידי הסופר והתסריטאי סידני שלדון כתגובה להצלחה המסחררת של קומדיית המצבים "מעשי כשפים", הידועה גם בשם "סמנת'ה", אשר שודרה החל מ-1964 ברשת ABC והייתה הסדרה השנייה הנצפית ביותר בארצות הברית באותם ימים.
בשלב הליהוק, שלדון התעקש לא ללהק נשים בלונדיניות, על מנת לטשטש כל דמיון בולט לאליזבת מונטגומרי, כוכבת "סמנת'ה", אך לאחר שלא נמצאה שחקנית מתאימה נבחרה לתפקיד ברברה עדן הבלונדינית.
הקו המנחה בשתי הסדרות היה דומה: שתיהן עסקו בנשים צעירות שניחנו בכוחות כישוף ומנסות להתמודד עם חיי היום-יום הרגילים ועם אנשים נטולי כוחות כישוף.
הקומדיה שבשתי הסדרות היא ניסיונה של האישה להסתיר את כוחותיה, אך מצד שני ההזדקקות להם בזמנים מסוימים.
כאמור, ג'יני שוחררה מהבקבוק אחרי 2,000 שנים על ידי האסטרונאוט טוני נלסון ומצטרפת לביתו בקוקו ביץ', פלורידה.
ג'יני הייתה קצת יותר מסתם משרתת, אך ככל שהסדרה התפתחה, כך התפתחו יחסיה עם טוני נלסון, עד שלבסוף הם התחתנו.
סידני שלדון התנגד לנישואיהם של טוני וג'יני בסדרה.
גם הוא וגם צוות השחקנים התנגדו לשלב נישואים בסדרה, בטענה שחתונה תהרוס את המתח המיני בין השניים.
חברת NBC הודיעה מצדה כי הסדרה תבוטל בתום העונה הרביעית אם השניים לא יתחתנו.
החברה התכוונה ממילא לסיים את הסדרה אחרי העונה החמישית, ורצתה לסיים עם הרבה יחסי ציבור.
טוני וג'יני התחתנו, NBC קיבלה את יחסי הציבור והסדרה הסתיימה.
הבקבוק המפורסם של ג'יני, בו היא נמצאה על ידי רס"ן נלסון ובו היא מתגוררת, לא ייוצר במיוחד לסדרה אלא כבקבוק ויסקי של חברת "ג'ים בים".
מחלקת האביזרים של הסטודיו צבעה את הבקבוק כדי שייראה עתיק.
במשך שנים נטען שסידני שלדון קיבל את הבקבוק במתנה וחשב שהבקבוק יהיה מושלם לסדרה.
מספר אנשים בחברת ההפקה לוקחים לעצמם את הקרדיט על מציאת הבקבוק, אך יש סברות חזקות שמוכיחות שג'ין נלסון, במאית העונה הראשונה, ראתה את הבקבוק בחנות משקאות, קנתה אותו ונתנה לסידני שלדון.
בעונה הראשונה הפקק של הבקבוק היה פקק זכוכית שטוני לקח מבקבוק אחר, לאחר שהפקק הקודם נשאר בחוף בו נמצאה ג'יני.
בעונות הבאות הפקק היה פקק ששייך לבקבוק.
צבע הבקבוק של ג'יני היה בעיקר ורוד וסגול, בעוד הבקבוק של אחותה היה בעיקר בצבע ירוק והבקבוק של הג'ין הכחול היה בקבוק של "ג'ים בים" שלא נצבע.
"אני חולם על ג'יני" הייתה להצלחה גדולה ברשת NBC, וההצלחה רק גדלה כשהסדרה הופצה לרשתות טלוויזיה מקומיות.
השידורים החוזרים של הסדרה קיבלו אחוזי צפייה גבוהים בשנות השבעים, אחוזים שהלכו והתעצמו עם הופעתו של לארי הגמן כג'יי אר יואינג ב"דאלאס".
רבים מכוכבי הסדרה המקורית התאספו לצילומי שני המשכים לסדרה: "אני חולם על ג'יני: 15 שנה אחרי" (1985) ו"אני עדיין חולם על ג'יני" (1991) עם ווין רוג'רס כרס"ן טוני נלסון.
במשך השנים יצאו הרבה פריטים הקשורים לסדרה: בובות, תיקי אוכל, משחק קופסה ואפילו מכונת צלילים קטנה עם משפטים שהקליטה ברברה עדן עצמה.
העיר קוקו ביץ' שבפלורידה מנצלת את הפרסום שקיבלה בסדרה: רחוב בעיר זכה בשם "דרך אני חולם על ג'יני" לכבוד הסדרה.
פסטיבל "אני חולם על ג'יני" תוכנן להתקיים ב-2004 עם תחרות כפילים של ג'יני בהשתתפות ביל דיילי, ששיחק את רוג'ר הילי בסדרה, אך הפסטיבל בוטל עקב הוריקן.
אני והמזל שלי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2006, בכיכובם של לינדזי לוהן וכריס פיין ובבימויו של דונלד פטרי.
בסרט משתתפים גם להקת מקפליי בתפקיד עצמם.
אשלי (לינדזי לוהן) היא בחורה עם המון מזל המתגוררת בניו יורק, לעומת ג'ק (כריס פיין), בחור ביש מזל.
אך מזלם עומד להשתנות במסיבה.
כאשר אשלי מתנשקת עם ג'ק במסיבה מזלם מתחלף, אשלי הופכת לחסרת מזל ומתמודדת עם אסון אחר אסון (שמלתה נקרעת, עקבה נשבר והיא מאבדת את עבודתה ודירתה), וג'ק זוכה בתהילה (דירה משלו וחוזה הקלטות ללהקה הבריטית "מקפליי" אותה הוא מייצג).
כאשר היא מתחילה במרוץ אחר ג'ק כדי להסיר מעליה את ביש המזל, אשלי מגלה שהמפנה הגורלי הוא הדבר הטוב ביותר שקרה לה.
מקנזי וגה - קייטי הרדין
נכון להיום, הסרט גרף יותר מ-38 מיליון דולר ברחבי העולם למרות התקציב הנמוך יחסית שהושקע בו.
הסרט הצליח בבריטניה גם בשל מעריצי מקפליי שנהרו לראות את הלהקה בתפקיד הראשון שלהם בקולנוע.
למרות שהאלבום יצא כפסקול לסרט, הוא מכיל רק את שירי להקת מקפליי, ביניהם שירים משני האלבומים הראשונים של הלהקה שיצאו רק בבריטניה ולא הושמעו בסרט.
אני האגדה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007 מסוגת מותחן מדע בדיוני ואימה, בבימויו של פרנסיס לורנס ובכיכובו של ויל סמית'.
הסרט הוא העיבוד הקולנועי השלישי לרומן "אני האגדה" של ריצ'רד מת'סון משנת 1954, וקדמו לו "האדם האחרון על כדור הארץ" משנת 1964 בכיכובו של וינסנט פרייס, ו-"איש האומגה" משנת 1971 בכיכובו של צ'רלטון הסטון.
הקרנת הבכורה של "אני האגדה" בארצות הברית נערכה ב-11 בדצמבר 2007.
בסרט מגלם סמית' את רוברט נוויל, וירולוג החסין לנגיף מעשה ידי אדם שנועד לרפא סרטן, אך עבר מוטציה וגרם לפריצת מגפה קשה, במנהטן הפוסט-אפוקליפטית של שנת 2012. נוויל מנסה למצוא תרופה לנגיף בעודו מתגונן מפני בני אדם אשר נפגעו ממנו גנטית.
משחקו בסרט זיכה את סמית' בפרס סאטורן בקטגוריית השחקן.
בשנת 2009, נגיף חצבת שהונדס גנטית בידי ד"ר אליס קריפין (אמה תומפסון) במטרה לרפא סרטן, עבר מוטציה וגרם לפריצת מגפה קשה.
בדצמבר 2009 הורה נשיא ארצות הברית על הטלת הסגר על האי מנהטן.
במהלך המהומות שפרצו עקב כך, ניסה הווירולוג הצבאי לוטננט קולונל רוברט נוויל (ויל סמית') לחלץ את אשתו זואי (סאלי ריצ'רדסון) ובתו מארלי (וילו סמית') מן האי, תוך שהוא מתעקש להישאר כדי לנסות למצוא תרופה לנגיף.
בסדרת פלשבקים מתגלה כי נוויל הצליח להעביר את משפחתו למסוק צבאי, אך ברגע שזה המריא, התנגש בו מסוק אחר אשר יצא מכלל שליטה בגלל המהומות.
כשלוש שנים לאחר מכן, בספטמבר 2012, נוויל הוא בן האנוש האחרון בעיר ניו יורק.
את שגרת יומו מעביר נוויל בשיטוט ברחבי מנהטן הנטושה עם כלבתו סמנתה (סאם) ובציד חיות המתרוצצות ברחובות ההרוסים.
מדי יום רוברט משדר ברדיו קריאה לכל ניצול לפגוש בו במזח, בו הוא מחכה בשעה קבועה מדי יום, ומוכן לספק מזון ומקלט בטוח.
נוויל מתקשה להתמודד עם הבדידות.
הוא משוחח עם כלבתו כאילו הייתה ילדה אנושית, צופה בסרטי וידאו לפי סדר מחנות השכרה, בה עמל וסידר בובות ראווה כדי ש"יארחו לו לחברה", ומשוחח עמן כאילו היו בשר ודם.
הוא עובר בין הבתים בעיר, אוסף מצרכים וחושף את חלונות הבית לאור.
על ביתו שלו מגן נוויל באדיקות.
הוא משריין את כל פתחי הבית בלוחות מתכת כבדים, אותם הוא מגיף מדי ערב, לקראת שקיעת השמש, ואוגר בביתו נשק רב.
במהלך הסרט מתגלה כי הווירוס הקטלני מועבר גם באוויר או מדם לדם.
כ-1% בלבד, לרבות נוויל עצמו, היה מחוסן.
תשעת האחוזים הנותרים הפכו ליצורים אחרים, תת־אנושיים המזכירים זומבים.
הם חזקים ותוקפניים, חסרי שיער, חיוורים ותזזיתיים ובעלי עיניים אדומות.
אותם יצורים, המכונים בסרט "האפלים" (Darkseekers), רודפים אחר דם טרי ונפגעים בקלות מאור שמש ומאור על-סגול.
נוויל מאמין כי הם פראים שאיבדו כל צלם אנוש, אינטליגנציה ואף אינסטינקטים בסיסיים.
נוויל ממשיך לחקור ולנסות למצוא תרופה לנגיף במעבדה ממוגנת בביתו.
הוא מבצע ניסויים על חולדות המודבקות בנגיף כדי לבדוק חיסונים שונים שפיתח.
כשאחד מהם מראה סימני החלמה, הוא תופס אחת מ"האפלים", לאחר שפיתה אותה בעזרת דם טרי למלכודת, אשר נכרכת על רגליה באמצעות מכונית המשמשת כמשקולת.
כאשר הוא לוכד את "האפלה" מופתע נוויל לראות "אפל" זכר יוצא אל השמש ושואג לעברו.
נוויל מפרש התנהגות זו כאובדן אינסטינקט הישרדות בסיסי.
נוויל מנסה במעבדתו את אחד מחיסוניו על "האפלה" שלכד אך ללא הועיל.
אמנם ניכר שיפור בהתחלה, אך נסיגה חלה במהירות והוא חושב שסביר יותר שהחיסון יהרוג אותה.
הוא מנסה לקרר את גופהּ לתקופה ארוכה בתקווה שבעזרת הורדת הטמפרטורה החיסון יפעל טוב יותר.
למחרת הוא יוצא לסיורו הקבוע עם כלבתו, אך מופתע לגלות את אחת מבובות הראווה שבחנות הדיסקים, מספר רחובות הרחק ממיקומה הרגיל.
נוויל נתקף בהיסטריה ומאיים על הבובה בנשק, הוא שואג שתגיד לו אם היא אמיתית וזזה בכוחות עצמה.
בחמת זעם הוא יורה על הבובה, וכשזו נהרסת כליל הוא מאבד עשתונותיו, חושש שמישהו בוחן אותו ויורה לכל עבר.
כאשר הוא דורך על השלולית במרכזה ניצבה הבובה, רגלו נכרכת במלכודת דומה לזו שבעזרתה תפס את "האפלה".
נוויל נתלה מרגלו באוויר, חוטף מכה בראשו ומתעלף.
הוא מתעורר שעות לאחר מכן, כשהשמש כבר קרובה לשקיעה, ומבין את הסכנה.
הוא שולף סכין וחותך את החבל שנכרך סביב רגלו, אך כשהוא נופל לקרקע הסכין ננעצת ברגלו.
נוויל זוחל בחזרה לרכבו יחד עם סאם, אך עם השמש הגוועת מגלה כי אותו "האפל" זכר אשר שאג אליו קודם, מחכה לו בבניין צמוד, צופה בו מתוך האפלה.
"האפל" משחרר שלושה כלבים הנגועים בנגיף הרודפים אחריו.
הם תוקפים את נוויל ואת סאם.
נוויל מנסה להתגונן מפניהם, במחיר פציעות קשות.
בעוד נוויל היה מחוסן להעברת הנגיף, כלבתו סאם הייתה מוגנת רק מהשפעות הווירוס באוויר, ולאחר שנפצעה מהכלבים הנגועים, הוא מבין שנדבקה בנגיף.
הוא ממהר למעבדתו, בעודו פצוע, כדי לנסות ולרפאה.
החיסון לא מצליח, סאם במהרה הופכת לתוקפנית כלפיו ונוויל נאלץ לחנוק אותה במו ידיו כשהוא ממרר בבכי.
אכול זעם וכאב, קובר נוויל את כלבתו ויוצא למשימת התאבדות אל מול "האפלים".
הוא מציב בובה במזח בו הוא מחכה וממתין לשקיעה כדי שאלו יבואו בניסיון לתקפו.
כשזה קורה מתחיל נוויל לדרוס אותם.
אותו "אפל" זכר מוביל את האחרים במתקפה ושולח אותם בקבוצות.
כשלבסוף הם מצליחים לשתק את רכבו של נוויל, זה ניגש אליו ועומד להורגו, אך הבזק על-סגול מופיע לפתע ומבריח אותם.
נוויל, הוזה מפציעותיו, מתעורר לאחר מכן בדירתו ורואה לרגע את אשתו ובתו, אך מתפכח ומבין שזו אישה זרה ועמה ילד: אנה ואיתן.
הם אלו שהצילו אותו וטיפלו בפציעתו.
אנה, מספרת לו כי שמעה את השדר שלו.
היא מספרת לו על מושבת ניצולים בוורמונט, אך הוא מסרב להאמין.
בלילה תוקפים אותם הציידים בראשות מפקדם לאחר שעקבו אחר אנה בחסות החשיכה בלילה הקודם.
נוויל מפעיל את ההגנות על הבית, זרקורים עוצמתיים של אולטרה סגול, ובהמשך אף מתקני נפץ במכוניות, אך המוני "אפלים" ממשיכים להגיע.
לבסוף הם מצליחים לחדור לביתו, אך נוויל אנה ואיתן מצליחים לברוח למעבדה.
שם הם מבחינים כי "נאפלה", ה"אפלה" שלכד, מחלימה.
ה"אפלים" מנסים לפרוץ את הזכוכית המשוריינת במעבדה באמצעות הטחת גופם כנגדה.
נוויל מנסה לשכנעם שהוא יכול לרפא אותם, אך ההתקפות רק מתגברות.
נוויל לוקח דגימת דם מ"נאפלה" ונותן אותה לאנה.
הוא לוקח רימון יד מאחת המגירות, וכשהזכוכית עומדת על סף שבירה מלאה, הוא ומנהיג "האפלים" רצים אחד כנגד השני, הזכוכית מתנפצת והרימון מתפוצץ והורג את הנוכחים בחדר.
בסיום הסרט נראים אנה ואיתן כשהם מגיעים למושבת הניצולים להם אנה מוסרת את דגימת הדם עם התרופה.
לסרט יש גרסת במאי בה סצנת הסיום שונה בתכלית.
נוויל מבחין ברגש אצל מנהיג "האפלים" כשזה מנסה לשחרר את "נאפלה".
בנוסף, רוברט לא מתאבד אלא מתנצל על הניסויים שביצע במטרה למצוא מרפא, ובורח עם אנה ואיתן למושבת הניצולים בוורמונט.
ויל סמית' – רוברט נוויל
סאלי ריצ'רדסון – ג'יני נוויל
וילו סמית' – מארלי נוויל
דאש מייהוק – יצור נגוע
אמה תומפסון – ד"ר אליס קריפין
בדצמבר 2023, ויל סמית' שיתף פרטים על סרט המשך עתידי עליו הוא עובד, "אני האגדה 2", במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בים האדום בג'דה, ערב הסעודית.
הוא צפוי לככב ולהפיק את סרט ההמשך לצד מייקל בי.
סרט ההמשך יתבסס על הסוף החלופי המופיע בגרסת ה-DVD של הסרט המקורי, שבו דמותו שורדת, ולא על הגרסה הקולנועית שבה דמותו מתה.
סמית' הזכיר שכרגע הם עובדים על התסריט של הסרט.
אני דיפרנקו היא זמרת, מוזיקאית ויוצרת יהודיה אמריקאית, הנחשבת בעיני רבים לסמל פמיניסטי.
היא ידועה כאמנית פורייה, שהוציאה 17 אלבומים ב-17 שנים.
דיפרנקו נולדה בבאפלו, ניו יורק לאם יהודיה אמריקאית ואב איטלקי-אמריקני.
היא החלה לנגן גרסאות כיסוי לשירי הביטלס בברים מקומיים עם המורה לגיטרה שלה בגיל 9.
בשנת 1989, בגיל 18, דיפרנקו הקימה חברת הקלטות משלה, "Righteous Records", ששמה שונה ל-"Righteous Babe Records" ב-1994, עם תקציב של 50 דולר בלבד.
אלבום הבכורה שלה, "Ani DiFranco", יצא ב-1990.
דיפרנקו הזדהתה כביסקסואלית במשך רוב הקריירה שלה, ובשנת 1998 נישאה לטכנאי הסאונד אנדרו גילכרייסט.
מקורות רבים דיווחו כי מעריצים רבים שלה הרגישו שבגדה בהם כשנישאה לגבר.
חמש שנים לאחר מכן דיפרנקו וגילכרייסט התגרשו.
ב-20 בינואר 2007 דיפרנקו ילדה בת בשם פטה לוסיה (בלידת בית).
אביה של הילדה הוא מייק נפוליטאנו, שהיה שותף בהפקת האלבום של דיפרנקו מ-2006, "Reprive".
דיפרנקו ילדה את בנה, דנטה דיפרנקו, ב-6 באפריל 2013.
אני דיפרנקו מתגוררת עם משפחתה בניו אורלינס, לואיזיאנה וברשותה גם בית בעיר הולדתה באפלו, ניו יורק.
ב-21 ביולי 2006 קיבלה דיפרנקו את פרס ה-"Woman of Courage" מ"ארגון הנשים הלאומי" (N.O.W), ארגון פמיניסטי אמריקני.
דיפרנקו היא המוזיקאית הראשונה שקיבלה את הפרס, שניתן בכל שנה לאישה שתרומתה לתנועה הפמיניסטית בולטת.
דיפרנקו כונתה "הגברת המובילה של מוזיקת הרוק בבאפלו".
מאז 2003, היא הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס גראמי על עטיפת האלבום הטובה ביותר.
היא זכתה פעם אחת בשנת 2004, על עטיפת האלבום "Evolve", שעיצבה יחד עם בריאן גרונט.
נגינת הגיטרה של דיפרנקו לרוב מאופיינת בסטקטו, פינגר סטייל מהיר, וכיוונים אלטרנטיביים של הגיטרה.
מילות השירים שלה כוללות הרבה פעמים משחקי מילים, מטפורות ואירוניה ושובחו בשל המורכבות שלהן.
למרות שהמוזיקה של דיפרנקו תויגה כפולק רוק ורוק אלטרנטיבי, היא ערבבה בין סוגות מאז האלבומים המוקדמים שלה.
דיפרנקו שיתפה פעולה עם אמנים רבים, ביניהם הזמר פרינס.
היא השתמשה במגוון רחב של סגנונות וכלים ובהם כלי נשיפה ממתכת, בס מהלך, כלי מיתר, כלים אלקטרוניים וסינתיסייזר.
דיפרנקו בעצמה אמרה ש"מוזיקת פולק זה לא גיטרה אקוסטית - זה לא איפה שהלב שלה נמצא.
אני משתמשת במילה פולק כדי לתאר מוזיקת פאנק וראפ.
זו גישה, זו מודעות למורשת שלך, וזו קהילה.
זו מוזיקה לא מסחרית שנותנת קול לקהילות שונות והמאבק שלהן בסמכות."
למרות שהרבה מהחומר של דיפרנקו הוא אוטוביוגרפי, הוא לעיתים קרובות מאוד פוליטי.
הרבה מהשירים שלה עוסקים בבעיות חברתיות של זמננו כמו גזענות, סקסיזם, התעללות מינית, הומופוביה, זכויות מיניות (לדוגמה, נושא ההפלה), עוני, ומלחמה.
דיפרנקו הביעה דעות פוליטיות מחוץ למוזיקה שלה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 היא עודדה הצבעה לראלף ניידר.
אני חושב, משמע אני קיים (מלטינית: Cogito ergo sum, קוֹגִיטוֹ אֶרְגוֹ סוּם, ובקיצור הקוגיטו) הוא משפט פילוסופי של הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה-17, רנה דקארט, המבטא את הרעיון שאל מול החושים המתעתעים, החשיבה של האדם מעידה על קיומו.
המשפט הופיע לראשונה, בצרפתית, בספר "מאמר על המתודה" שיצא ב-1637. הוא הוצג בלטינית בספרו "עקרונות הפילוסופיה" שיצא לאור ב-1644.
בשנת 1641, בספרו הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, הציג דקארט את המשפט בנוסח "אני חושב, אני קיים", כדי לבטא את נכונות המשפט ללא תלות בנכונות הלוגיקה.
למרות שנהוג לייחס את הטיעון לדקארט, הטיעון למעשה אינו מקורי.
טיעון דומה מאוד, הכולל גם הוא שימוש ב"שד מתעתע", נכתב לפני כן על ידי הפילוסופית תרסה מאווילה, וסביר שדקארט נחשף אליו במהלך לימודיו והושפע ממנו.
לאחר דקארט היה הפילוסוף הצרפתי גסנדי שהציג את המשפט בנוסח "אני מטיל ספק, לכן אני חושב, לכן אני קיים", כדי להדגיש את אלמנט הטלת הספק.
בספר "מאמר על המתודה" בתרגומו של עירן דורפמן (הוצאת משכל, 2011) מופיעה הערה כדלקמן (עמוד 60):
במסגרת עיסוקו של דקארט בספקנות מתודית, הוא ביקש למצוא נקודת מוצא ודאית שלא ניתן להטיל בה ספק.
את תוצאות חקירתו הוא סיכם במשפט אני חושב - משמע אני קיים.
בלטינית: cogito ergo sum, לכן מכנים משפט זה בקיצור הקוגיטו.
משפט זה מבטא את טענתו של דקארט שמכיוון שהחושים יכולים לתעתע באדם, העדות האמינה היחידה לקיומו של האדם היא העובדה שהוא חושב, שכן אם אדם חושב, חייבת להיות ישות שהיא "אני שחושב את המחשבה".
לטענתו, זה התחום היחיד בו ל"שד המתעתע" אין השפעה - שכן אינו יכול לגרום לנו להאמין כי אנו חושבים, בעוד איננו.
לדברי דקארט, ברגע שתודעת האדם מטילה ספק בעצם קיומה, היא מטילה ספק בעצם הטלת הספק (שכן הספק מוטל על ידי התודעה) וטענה זו היא בגדר פרדוקס.
למעשה, גם אם אדם מטיל ספק בהטלת הספק, הוא מטיל ספק ועל כן בין כך ובין כך הוא חושב.
בכך, למעשה, מוכיחה התודעה את קיומה.
אחת הביקורות החשובות על הקוגיטו שאף נכתבה בזמנו של דקארט, טענה כי דקארט לא הטיל ספק בלוגיקה האנושית ואילו היה עושה זאת, היה מגיע למסקנה שההוכחה הלוגית שלו לוודאות האדם אינה נכונה, מכיוון שניתן להטיל ספק במושג "הוכחה לוגית".
דקארט השיב לביקורת זו בטענה כי הקוגיטו אינו היסק אלא אינטואיציה פנימית שאמיתותה אינה מותנית בתורת ההיגיון, ומכאן שמביטולה של האחרונה אין נובעת שלילה של הקוגיטו עצמו.
הטענה השנייה, שאותה העלה קאנט, גורסת כי "אני קיים" הוא משפט חסר תכלית מכיוון שזו היא קביעה אנליטית שבה הנושא והנשוא של הקביעה מתלכדים.
אני וסימון ומואיז הקטן הוא פזמון שחיבר יוסי בנאי והלחין חנן יובל ב-1979, המתאר את זיכרונותיו של בנאי מילדותו בשכונת מחנה יהודה בירושלים.
בשיר מתואר, לעיתים בעגה ירושלמית, הווי ילדותו של בנאי עם שני חבריו הטובים: סימון ומואיז הקטן.
השניים הם האחים שמעון (נפטר ב-3 בינואר 2023) ומשה יאיר, בני יעקב יאיר וריינה לבית 'מזרחי לוס פְּלָאטֵירוֹס' - הצורפים מירושלים.
השניים הכירו את בנאי מנחלאות: הוא גר במחנה יהודה והם בזיכרון טוביה, והם הפכו לחברים קרובים, אף על פי שלא למדו יחד בבית הספר.
השניים למדו באותה כיתה בתלמוד תורה "מזרחי", בעוד שבנאי למד באליאנס.
בן כיתתם יוסף בן ניסן (בתמונה: יושב שלישי משמאל) סיפר כי סימון היה מבוגר ממואיז בשנה וחודשיים, והם נשלחו ללמוד יחד באותה כיתה, כדי לחסוך ולקנות תיק אחד, קלמר אחד, ספר ומחברת ולחלוק את הציוד.
אמם אמרה על כך בלדינו: "דוֹס קוּלוֹס אן אוּן פנטלון", כלומר "שני ישבנים במכנס אחד".
בשיר מתוארים המשחקים "סמל" וסוס ארוך.
ניכרת בו גם השפעת הקולנוע של אותם ימים על משחקי הילדות: .
בנוסף מתוארות הצגות יומיות בקולנוע רקס, ששכן בפינת רחוב פרינסס מרי (לאחר מלחמת העצמאות שונה השם לרחוב שלומציון המלכה) ורחוב הלל, ובו הוצגו סרטי חברת "נייל פילם" המצריים, וכן סרטים אמריקאים.
הקולנוע חדל לפעול בעקבות הצתתו בידי אנשי האצ"ל ב"פעולת תגמול" ב-4 בדצמבר 1947. הוא ננטש ולאחר מכן נהרס.
עץ התות המוזכר בשיר () הוא כנראה זה המצוי בגינה ברחוב כרמל בשכונת אוהל משה, הנקראת בשם "גן התות".
השיר זכה למספר גרסאות כיסוי של להקת "קרח תשע" (בהופעות בלבד), חנן יובל (מלחין השיר) וארנון פרידמן.
בסרט התעודה "מכתבים ברוח" (המבוסס על יצירתו באותו שם) הציג בנאי את חברי הילדות שלו, האחים שמעון ומשה יאיר.
השיר נחשב לאחד השירים המזוהים ביותר עם בנאי.
הפופולריות של השיר, בעל הנופך הנוסטלגי, אף הובילה ליצירת מופע בשם זה באותה שנה, בכיכוב בנאי (המופע כלל שירים ומערכונים).
בתוכנית נכללו גם שירים נודעים אחרים שלו (כמו "על כל אלה" שחיברה נעמי שמר לתוכנית, כמו גם מערכונים).
בנאי הופיע עם התוכנית בשנים 1980–1981.
ב-2002 הוציאה "הד ארצי" את המופע "אני וסימון ומואיז הקטן" כחלק מסדרת "מבראשית".
אני והכפר הוא ציור משנת 1911 מאת הצייר היהודי יליד בלארוס מארק שאגאל.
הציור, המתאר מראות מהעיירה היהודית, צויר רק לאחר ששאגאל עבר לפריז.
במרכז היצירה מתוארות שתי דמויות המביטות זו בזו.
מן הצד האחד מתואר מעין דיוקן עצמי של שאגאל בגוון ירקרק וחבוש כובע, ועל צווארו שרשרת ועליה תליון בצורת צלב.
הדמות אוחזת במעין ענף או עץ המתוארים במרכז חלקה התחתון של היצירה.
בצידה השני של היצירה מתואר ראש של עז או כבשה ולצווארה שרשרת דומה.
בנוסף, מופיעים דימויים נוספים של אישה החולבת פרה לבנה וכן תיאור של רחוב בעיירה בו צועד גבר הנושא מגל אל מול אישה המתוארת הפוכה.
גם חלק מבתי העיירה מתוארים 'על ראשם'.
לצידם מופיעה כנסייה ובתוכה תיאור של ראשה של דמות נשית.
הקומפוזיציה של הציור משלבת בין אלמנטים מרכזיים כגון העימות בין שתי הדמויות המרכזיות, עימות המודגש על ידי עיגול החוצה את הדמויות, לבין אלמנטים דינאמים כגון השביל המוביל אל העיירה בחלקה העליון של היצירה.
שאגאל השתמש בהשפעות של האמנות הקוביסטית כדי לתאר עולם המנותק מפרספקטיבה וממשות חומרית, כבמעין חלום.
שאגאל מערב כאן בין אופן ייצוג "מערבי" לבין סממנים תרבותיים ופולקלוריסטים הלקוחים מן התרבות הרוסית העממית ומן התרבות היהודית.
"עבור הקוביסטים" טען שאגאל, "ציור היה משטח המכוסה בצורות על פי סדר כל שהוא.
עבורי הציור מהווה משטח המכוסה בייצוגים של דברים...
בו להיגיון ול'איוריות' אין שום משמעות."
אני והלהקה היא קומדיית מצבים אמריקאית לכל המשפחה של ערוץ דיסני.
טריפ קמפבל (לוגן מילר) הוא תיכוניסט בעל כישרון מיוחד בנגינה בגיטרה חשמלית החולם להצטרף ללהקת רוק בשם "סמור הברזל" אותה הוא מעריץ.
הוא זוכה בארוחת ערב איתם ומגלה שהם גרים במסחרית עם הסמל שלהם.
הוא מציע להם לגור אצלו לזמן בלתי מוגבל, בתקווה שהם יצרפו אותו ללהקה.
חלומו מתגשם כשהוא מכניס אותם להופעה במקום תזמורת בית הספר.
בהמשך, איזי פואנטס (קייטלין טיילור לאב), חברתו הטובה והוותיקה של טריפ, מצילה הופעה של סמור הברזל ובכך הופכת גם היא לחלק מהלהקה.
טריפ ראיין קמפבל (לוגן מילר) - מעריץ מושבע של סמור הברזל.
אחד מחבריה הטובים של איזי (גם במציאות הם חברים).
הוא מרבה למרוד נגד השגרה וחוקי בית הספר בעזרת סמור הברזל .
דרק ג'ופיטר (סטיב ולנטיין) - סולן הלהקה.
הוא בריטי, שחצן, אנוכי אבל מתוק אמיתי מבפנים.
קוסם ממש טוב (גם במציאות הוא קוסם).
לא חושב פעמיים וכך מסבך את עצמו.
ברגר פיט (גרג בייקר) - הבסיסט של סמור הברזל.
מרבה להפליץ ולהקדיש זאת לאמריקה, לנפץ את הבס שלו או לנפץ את ראשו בקיר.
יש לו הרגלי אכילה מוזרים, כולל אכילת תולעים.
אש טיילר (סטפן פול) - המתופף של סמור הברזל.
תמיד חושב שונה משאר חברי הלהקה.
איזבלה "איזי" פואנטס (קייטלין טיילור לאב) - חברה טובה ומפונקת של טריפ (גם במציאות) ומעריצה גדולה של סמור הברזל בקרב להקות רוק אחרות.
היא עוזרת הרבה לסמור הברזל וחולמת גם היא להיות אחת מהם.
חלומה גם מתגשם כשהיא מצילה הופעה שלהם מפני קולו האבוד של דרק.
גם נראה די ברור שהיא מאוהבת בטריפ.
"אני חולם על נעמי" הוא שיר של הצמד "חדוה ודוד" (חדוה עמרני ודוד טל).
השיר זכה בפסטיבל הזמר הבינלאומי של ימאהה בטוקיו בשנת 1970 וכך התפרסם בישראל וביפן.
פנה הצמד חדוה ודוד אל המלחין והמעבד הישראלי דוד קריבושי, שבאותם הימים כתב לחן שמצא חן בעיניהם לפרסומת "קפה עלית".
הוא הסכים וחיבר המשך ללחן.
הצמד חדוה ודוד פנו אל הפזמונאית והמשוררת הישראלית תרצה אתר כדי שזו תכתוב מילים למנגינה.
אתר כתבה את השיר והוא הוקלט.
דוד קריבושי נסע עם סליל ההקלטה בווספה שלו לתחנת רדיו.
ברמזור אדום פגש אותו האמרגן דני בן אב וביקש ממנו שיר, שלא הושמע עדיין, לפסטיבל שירים בינלאומי חדש של חברת ימאהה בטוקיו.
דוד בהחלטה של רגע נתן לו את הסליל.
הצמד הופיע עמו בפסטיבל טוקיו וזכה להצלחה מסחררת ביפן.
את מילות השיר כתבה אתר על נעמי (לימים וילן), בת זוגו דאז של בנה החורג איל, אותה אהבה מאוד.
השיר זכה במקום ראשון באותו פסטיבל.
לאחר הניצחון תורגם השיר ליפנית (ביפנית: ナオミの夢, naomi no yume) ונחל הצלחה רבה.
אומדן המכירות של השיר ביפנית עמד בין מיליון עותקים ל-3 מיליון, היקף מכירות שנחשב גדול עבור זמרים לא-יפנים.
אז הגיעה ההצלחה גם לישראל, ובמצעד הפזמונים ה'תשל"א (1971) של קול ישראל זכה השיר במקום השני.
בשנת 2011 התמודד השיר בתחרות שירי שבת עברית ברדיו 103FM בתור אחד מ-100 השירים העבריים האהובים ביותר.
השיר המחורז כולל שלושה בתים.
כל בית מחולק לשני חלקים, אחרי השניים הראשונים בא פזמון, לאחר הבית השלישי חוזרות השורות האחרונות בחלק הסיום.
בבית הראשון מתאר הדובר את מקומה של נעמי, אהובתו, בחלומותיו.
הוא מדמה את המחשבות עליה למוזיקה מטפורית המפארת אותה:
בבתים הבאים, דמותה של נעמי חורגת כביכול מעולם המחשבות הפנימי והוא רואה את אהובתו בכל אתר ואתר בין שהוא ממשי או מדומיין, כך למשל בבית השני:
בשנת 1995 יצאה גרסת כיסוי של השיר בביצועה של הזמרת ליאורה, והופיעה באלבומה "עצב ושמחה" שנה לאחר מכן.
ב-13 ביוני 2024 הוציאה הזמרת מור גרסת כיסוי לשיר בשלוש שפות: עברית, אנגלית ויפנית.
"אני ואתה" הוא שיר שנכתב על ידי אריק איינשטיין והולחן על ידי מיקי גבריאלוב, ומתחיל במילים "אני ואתה נשנה את העולם".
הוא יצא לאור לראשונה בביצוע איינשטיין, באלבום "בדשא אצל אביגדור" ב-1971. זהו אחד השירים המזוהים ביותר עם אריק איינשטיין.
השיר קצר מאוד, ומורכב משלושה בתים של שתי שורות (כשהראשון והאחרון זהים), ופזמון בן שתי שורות.
הוא מבטא מסר פשוט: אפשר לשנות את העולם ולהפוך אותו למקום טוב יותר, לא צריך לפחד מהקשיים שבדרך.
הוא דורג במקום השלישי במצעד הפזמונים העברי ה'תשל"א על פי דירוג קול ישראל, ובמקום השני על פי דירוג גלי צה"ל.
לשיר מספר ביצועים והמפורסם מביניהם הוא של אריק איינשטיין.
שנה אחרי פרסומו, זכה גם לגרסה איטלקית של להקת הרוק המתקדם האיטלקית Capsicum Red, שבה הוא נקרא "Rabbia e Poesia" ("זעם ושירה").
הלהקה השתמשה בלחן עד 2002 מבלי שקיבלה את זכויות היוצרים ממיקי גבריאלוב.
להקת הפּאנק האנרכיסטית נכי נאצה הקליטה גרסת כיסוי לשיר בשנת 1993 שנקראה "אני ואתה נשנה את העולם (בעזרת פעולה ישירה)".
גרסה זו הורכבה מהבית הראשון בלבד בתוספת השורה שמופיעה בסוגריים בכותרת הרצועה, והופיעה בקלטת ספליט עם ההרכב Public Domain.
מקומו של השיר בהנצחתו של אריק איינשטיין
חלק אחד של אוסף שירים של אריק איינשטיין נקרא על שם השיר: אני ואתה: 1968-1978 השירים שנשארים.
אירוע מחווה לאיינשטיין שנערך ב-2009 (בחייו, אם כי לא בהשתתפותו) בפארק הירקון, נקרא "אני ואתה בפארק".
לאחר פטירתו של איינשטיין, צוטט השיר על ידי שגריר ישראל באו"ם, רון פרושאור, שאמר כי מילות השיר מבטאות בפשטות את הרעיון עליו הוקם ארגון האומות המאוחדות.
לאחר פטירתו, הוצבה ליד ביתו של איינשטיין בתל אביב אנדרטה הנושאת את מילות השיר "אני ואתה".
תוכנית מיוחדת של המגזין המוזיקלי רעש מקומי בהנחיית עמוס בן-דוד, שהוקדשה לזכרו של איינשטיין, נקראה "אני ואתה".
אני ואימא בבית-המשוגעות הוא הרומן החמישי של הסופרת יעל ישראל.
הוא נכתב בין שנת 1988 ל-1997. הספר זכה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל לשנת 2009. ב-2013 זכה הספר במענק תרגום מטעם קרן "עם הספר", והוא יתורגם לאנגלית.
הרומן, שעלילתו נעה בין מציאות לדמיון בתוך ראשה של הדוברת, ממוקם בראשית שנות התשעים והולך אחורנית לשנות השבעים – ימי נעוריה של הגיבורה, שנכנסה אז להריון מצעיר שברח ממנה.
מעת לעת מבליחים בעלילה זיכרונות או הזיות מן העבר הרחוק: ראשית המאה בירושלים המנדטורית, שם נפגשו הוריה, או גרמניה הנאצית, משם באו שתי דמויות לא מציאותיות, גבר ואישה, הקיימים כנראה רק במוחה של הדוברת, ומסמלים מיתוסים מן המציאות הישראלית והיהודית.
מחד, גבר יהודי מבוגר ונהנתן, שמעבר לכך שאולי היה מאהבה של הדוברת בגיל 15, הוא גם בבואה הפוכה של אביה.
מאידך, אישה גרמניה שהיא איזבל המודרנית – אמו הגדולה של האהוב שברח מן הגיבורה בנערותה, שהיא גם השתקפות מעוותת של אמה המשוגעת.
פעמיים בשבוע מנתחת הגיבורה את חיי הנפש הסוערים שלה על הספה הפרחונית המכוערת של הפסיכולוגית האנגלוסקסית שלה, ובכל יום רביעי היא הולכת לבקר את אמה בבית המשוגעים, שם סורגת האם את אותו הסוודר כבר עשרים שנה.
בימים היא מטפלת בילד שלה, עוד מעט בר־מצווה ועדיין תינוק מגודל (היא קוראת לו "המפלצון"), ובלילות היא כותבת מכתב ארוך כגלות ציון לאמו הגדולה של האהוב שזנח אותה בגיל 16.
זהו סיפור משפחתי טעון, המסופר וכתוב מזווית בלתי שגרתית, תזזיתית, אסוציאטיבית ופוסט מודרנית; מסע מטורף, מצחיק ומרגש השועט במוחה המקאברי של צעירה, הרוצה לטרוף את כל העולם אך לא יודעת איך עושים את זה.
ברומן אני ואימא בבית-המשוגעות, מתמודדת ישראל עם מיתוס הנשיות והאימהות על כל היבטיו.
לגיבורה נולד ילד שהיא רואה בו מפלצת.
אמה הפורה קינאה כל ימיה באשתו הראשונה של בעלה, אישה שבעצם לא הייתה אישה כלל, אלא אנדרוגינוס – מין שלא ברור מה מינו.
וכל הנשים הללו, כולל האנדרוגינוס, הן נשים שמהלכות על חבל שפיות דק מאוד ונאלצות להילחם על מעמדן בעולם.
הרומן מבוסס בחלקו על זיכרונות משפחתיים, בין השאר על נישואיו הראשוניים של אביה של המחברת, שבגיל 20, כנער דתי ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון בירושלים, שודך לצעירה אשכנזייה דתייה, שלאחר החתונה התברר שמינה אינו ברור, וכעבור כמה חודשים הנישואים עמה בוטלו.
אין זו הפעם הראשונה שיעל ישראל בוחנת את הנשיות ומרסקת את גבולות המגדר.
היא עשתה זאת גם ברומן השני שלה, רואות מכאן את כל העולם, שנלמד מאז שנת 1997 בקורס של ד"ר רוני הלפרן בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב, ומאמר נרחב עליו הופיע ב-2013 בספר "גוף בלא נחת" של ד"ק הלפרן.
בעומק הרומן אני ואימא בבית-המשוגעות נבחנים גם מיתוסים ישראליים שחוקים כגון האתוס הציוני והשואה, אך גם הם מתרסקים בתוך הסחרחרת הסהרורית שטווה הרומן.
מנימוקי השופטים לזכייה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל
"זהו ספר מלא תשוקות וכתוב בלהט, המערב דימויים מפתיעים בשפת סיפור ישירה ודיבורית, ומגולל הוויה אנושית סגורה בתוך עצמה ורבת חיוניות.
כתיבתה המקורית של יעל ישראל בורחת מן הבנאליות, מלאת סקרנות, רבת תובנות וחפה מכל זיוף.
בזכות הישגים אלה היא ראויה לפרק אס"י." (מנימוקי השופטים: פרופ' זיוה שמיר, פרופ' אביבה דורון, ד"ר חיים נגיד).
אֲנִי וְאַתָּה הוא שיר שכתבה רחל המשוררת שנכלל באוסף שיריה מנגד.
השיר משולב בחריזה חובקת והוא בנוי משלושה בתים.
רחל דנה בשיר על המוסכמות החברתיות לפיהן האישה צריכה לחכות שהגבר ינסה לפנות אליה.
בשיר רחל מבקרת מוסכמה זו, כפי שניתן לראות בתגובתו של הגבר בשיר לדבריה של הדוברת.
החבר יותר שקט ממנה והיא ממתינה יותר ממנו.
היא אומרת שבתוך השקט, יש מבוך סודי, שבתוכן יש דרכים ללא מוצא דרך.
רחל לא רוצה להתחיל וליזום משהו ביניהן.
היא מחכה וממתינה לאות כלשהו מחברה.
היא עשתה זאת כי בעבר היה נהוג שהגבר יתחיל ולא האישה.
החבר לועג לרחל ואומר כי היא עקשנית.
כל מה שהם יעשו, כל אחד מהם יבין ואז דרך שבתוך המבוך הסודי תראה כללא מוצא.
להקת צבע טרי ביצעה את שירת היצירה בלחן של שייקה פייקוב.
אני גיטרה היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לכל המשפחה, ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית מאז 1 ביולי 2014 עד סיום שידורי החינוכית והעברת השידורים לידי "כאן חינוכית" באוגוסט 2018. מגיש התוכנית הוא הגיטריסט הישראלי אבי סינגולדה.
שמה של התוכנית לקוח משירה של נעמי שמר "אני גיטרה".
מדי פרק מתארח אומן רוק ישראלי שמופיע לביצוע קלאסיקה אשר נוגעת בו באופן אישי.
הוא מצטרף לשיחה ומבצע את השיר ביחד עם סינגולדה, הלהקה ונגן הגיטרה הצעיר שגם מבצע קטע סולו.
בכל תוכנית משתתף ילד אחר.
סינגולדה, בדיאלוג עם גיטרה מוזהבת בשם "גולדה", עליה מנגן גיטריסט צעיר (עד גיל 13), מציג את השיר, מספר על האמן, על התקופה, על תהליך הכתיבה של השיר ועל השפעתו ותרומתו לעולם המוזיקה.
בעונה הראשונה היו פרקים שבהם זמר אורח מבצע גרסת כיסוי לשיר, ולא המבצע המקורי.
מבניהם אפשר למנות את קטלין רייטר, אוהד שרגאי וצחי הלוי.
אך מהעונה השנייה בכל הפרקים התארח המבצע המקורי, למעט אלה שאינם בחיים.
בסוף העונה השנייה שודרו פרקים מיוחדים לציון 50 שנה לטלוויזיה החינוכית, בהן התארחו שוב אמנים וגיטריסטים צעירים משתי העונות וביצעו עיבודים מחודשים לשירי נושא של תוכניות מתולדות הערוץ.
העונה הרביעית של התוכנית התמקדה בניגוד לעונות הקודמות בקלאסיקות רוק לועזיות, לעומת העונות הקודמות שעסקו ברוק ישראלי.
כמו כן בעונה זו, בנוסף, ובשונה מהעונות הקודמות, בכל פרק יוצאים סינגולדה וגולדה לכתבת שטח קצרה, העוסקת בתחומים שונים של עולם המוזיקה בכלל והגיטרה בפרט.
העונה החמישית והאחרונה של התוכנית התמקדה בלהקות צבאיות.
אני זוכר הוא סרט מתח דרמטי קנדי-גרמני משנת 2015 בבימויו של אטום אגויאן על פי תסריט מאת בנג'מין אוגוסט.
בסרט מככבים כריסטופר פלאמר, ברונו גנץ, יורגן פרוכנוב, היינץ ליבן, הנרי צ'רני, דין נוריס ומרטין לנדאו.
העלילה עוקבת אחר ניצול שואה קשיש עם דמנציה שיוצא להרוג פושע מלחמה נאצי.
לאחר הקרנה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-72, הסרט יצא לאקרנים בקנדה ב-23 באוקטובר 2015, בגרמניה ב-31 בדצמבר 2015 ובארצות הברית ב-11 במרץ 2016. הסרט קיבל ביקורות חיוביות וזכה במספר פרסים בפסטיבלי סרטים.
בבית חולים סיעודי בניו יורק, זאב גוטמן (כריסטופר פלאמר), חולה דמנציה בן 89, יושב שבעה על אשתו, רות.
מטופל קשיש נוסף וניצול אושוויץ, מקס רוזנבאום (מרטין לנדאו), מזכיר לזאב את מה שהבטיח לעשות כאשר רות מתה.
מקס מספר לזאב שמשפחותיהם נרצחו במחנה על ידי קצין האס אס אוטו ואליש, וכי הם מאמינים שהוא היגר לצפון אמריקה תחת ה "רודי קורלנדר".
מרכז שמעון ויזנטל איתר ארבעה אנשים בשם זה, אך אין די ראיות לעצור אותם.
מקס אומר לזאב שהם השניים היחידים שעדיין מסוגלים לזהות את ואליש.
מקס משכנע את זאב לנקום את נקמת משפחותיהם על ידי איתור והריגת ואליש ולשם כך הוא נותן לו הוראות כתובות במכתב.
זאב עוזב את בית החולים הסיעודי במונית, קונה אקדח גלוק ויוצא למסע ברחבי ארצות הברית וקנדה אחר ארבעת הקורלנדרים.
בקליבלנד, זאב מתעמת עם הרודי קורלנדר הראשון (ברונו גנץ), שטוען שמעולם לא היה באושוויץ ומוכיח לו שבמהלך מלחמת העולם השנייה שהה באפריקה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה.
בקוויבק, זאב פוגש ברודי קורלנדר השני (היינץ ליבאן) שמסתבר שהיה בעצמו אסיר באושוויץ, שנשלח לשם בשל היותו הומוסקסואל.
זאב ממשיך לבויסי ומגיע לביתו של רודי קורלנדר השלישי.
בנו, ג'ון (דין נוריס), שוטר במשטרת איידהו, מספר לזאב שאביו מת לפני שלושה חודשים.
ג'ון, שחושב שזאב הוא ידיד ותיק של אביו מהמלחמה, מראה לו את המזכרות הנאציות של אביו, אבל זאב מגלה אחרי כמה כוסות ויסקי, שהאב היה רק ילד וטבח בזמן המלחמה.
כאשר ג'ון, שהוא נאו-נאצי, רואה את המספר על היד של זאב ומבין שהוא יהודי, הוא מאיים עליו ומשסה בו את הכלבה מסוג רועה גרמני שלו.
זאב יורה בכלבה ולאחר מכן בג'ון.
זאב מגיע לסאות' לייק טאהו, קליפורניה, אל בית משפחתו של רודי קורנלדר הרביעי, שמזהה אותו.
זמן קצר אחר כך מגיע גם בנו של זאב.
זאב מאיים להרוג את נכדתו של רודי, אלא אם האחרון יתוודה על ה בפני כולם.
רודי מתוודה בפני בתו ונכדתו שהיה קצין אס אס והרג הרבה אנשים.
עם זאת, הוא אומר ששמו האמיתי הוא קוניברט שטורם, וכי זאב עצמו הוא אוטו ואליש.
הוא מספר ששניהם היו קצינים יחד באושוויץ, ואחרי המלחמה קעקעו זה את זה כדי להעמיד פנים שהם ניצולי שואה יהודים.
זמן קצר לאחר מכן הוא מכריז: "אני זוכר", ויורה בעצמו.
בחזרה בניו יורק, תושבי בית החולים הסיעודי מתבוננים בטלוויזיה על דיווחי הרצח וההתאבדות.
מקס מגלה שכאשר זאב הגיע לראשונה לבית האבות, הוא מייד זיהה אותו כאוטו ואליש, וכי ואליש ושטרום הרגו את משפחתו.
בנג'מין אוגוסט, תסריטאי קולנוע יהודי מניו ג'רזי המתגורר בלוס אנג'לס, שמעולם לא כתב תסריט שהופק לפני כן, סיפר ל-Canadian Jewish News כי הרעיון לסרט "התחיל ...
עם רצון לכתוב סרט בכיכובו של שחקן קשיש".
הוא הרגיש ששחקנים קשישים מקבלים מעט מאוד תפקידים ראשיים, וכי דמויות של קשישים הן סימפתיות.
אוגוסט שלח את התסריט שלו למפיק הקנדי רוברט לנטוס, שחשב שאטום אגויאן הוא הבמאי האידיאלי.
ב-30 באפריל 2014, הוכרז כי את הסרט יביים אגויאן, ויככבו בו כריסטופר פלאמר, מרטין לנדאו, דין נוריס, ברונו גנץ, היינץ ליבן ויורגן פרוכנוב.
לדברי אגויאן, הסרט מגיע בזמן שבו אחרוני ניצולי השואה ופושעי השואה עדיין בחיים, וגם כי המשפטים שבאותה העת עוד מתנהלים בגרמניה הופכים את הסרט לאקטואלי.
בהקשר זה, המגזין טיים ציין במיוחד את משפטו של ריינהולד האנינג, שהיה באותו הזמן בחדשות.
עוד טען הבמאי כי סיפורו של אוגוסט הוא בלתי שגרתי והוא "פרויקט בסיכון גבוה".
פלאמר, שהיה הבחירה הראשונה והיחידה של אגויאן לתפקיד של זאב, ציין כי הוא נמשך לפרויקט בשל התייחסותו הבלתי-קונבנציונלית לנושא היסטורי.
שלב הצילומים החל ב-14 ביולי 2014, באונטריו, קנדה.
עבור הסצנה שבה זאב הורג את ג'ון קורלנדר, אגויאן התכוון להשתמש בפעלולן שישמש כפיל במקומו של פלאמר, אבל פלאמר דרש ממנו לבצע את הסצנה בעצמו.
פלאמר סיפר מאוחר יותר לחדשות CBS כי "לרגע הייתי קצת מעוצבן ...
כי זה גרם לי להרגיש פתאום זקן למדי".
עם זאת, הוא הודה ירי האקדח, וכן הכלב שלקח חלק בסצנה, הפחידו אותו.
דין נוריס ציין שפלאמר השתמש בפחד הזה בהופעתו.
תקציב הסרט עמד על 13 מיליון דולר.
ב-11 במאי 2015 רכשה A24 Films את זכויות ההפצה לסרט.
על פי Box Office Mojo, הסרט הרוויח 1,184,564 דולר בצפון אמריקה ועוד 2,507,927 דולר מחוץ לאמריקה, ובסך הכל הכניס 3,692,491 דולר.
בקנדה בלבד, הסרט הכניס 800 אלף דולר, נתון אשר נחשב למאכזב.
באתר Metacritic לסרט דירוג של 52 מתוך 100 מתוך 25 מבקרים, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ג'ריל ברונר (Parade) כינתה את הסרט "אחד מסרטי הנקמה הנאציים החזקים והייחודיים ביותר שיבואו לאורך זמן".
רובי קולין (דיילי טלגרף) כינתה את הסצנה עם ג'ון קורלנדר "מותחת ביותר" והוסיפה כי סרט זה מושך יותר מסרטיו האחרונים של אגויאן.
ג'ון לאסר (IGN) כתב: "אחד הדברים שאגוואן עושה כאן בצורה מבריקה הוא לא רק להציג את הסיפור הרחב יותר, אלא גם לעבוד ברגעים קטנים ומותחים במיוחד", וכן שיבח את פלאמר על "הופעה קורעת לב לחלוטין".
טאשונה ריד (CBC News) כתבה כי "אגויאן לוקח את הקהל לנסיעה מסובכת ומרגשת, עם כמה הפתעות בדרך", ותיארה את המשחק של פלאמר "מרתק" ושל מרטין לנדאו ודין נוריס "חזקים באותה מידה".
קייט טיילור (The Globe and Mail) כתבה כי הסרט "ראוי להערצה וראוי לציון, הוא בונה דרמת מתח אמיתית סביב החיפוש אחר נקמה של גבר שכחן בן 90 ...
עם זאת, הסרט מוגבל באופן מתסכל בדרכים שלא ממש אפשר לדון בהן מבלי לחשוף את ההפתעה".
ג'ייק ווילסון (The Sydney Morning Herald) קבע כי לסרט יש "תסריט המבוסס על גימיק מאת הבחור החדש בנג'מין אוגוסט שהושפע רבות מסרטו של כריסטופר נולאן 'ממנטו'".
מייקל רכטשפן מלוס אנג'לס טיימס כתב כי הסרט מוצלח במידה רבה "בשל הופעתו המוצלחת של כריסטופר פלאמר, שכמעט גורמת לך לשכוח את ההיגיון הרופף של העלילה".
ריצ'רד רויפר כתב כי הסרט "נועז אך מגוחך".
גם מבקר וראייטי גיא לודג' הסתייג מהסרט, וכתב כי "התסריט של אוגוסט הוא ניסיון קלוש לעצב נרטיב חידתי בסגנון 'ממנטו' מהטראומה של השואה".
בחודש ינואר 2017, פרסם The A.V.
Club ניתוח של הסצנה שבה זאב פוגש את ג'ון קורלנדר.
הסקירה כללה מספר קווי דמיון בין הופעתו של דין נוריס בסרט זה לבין הופעתו כהאנק שריידר בסדרת הטלוויזיה "שובר שורות", אך התמקדה בעיקר בעלייתם של תומכי העליונות הלבנה בארצות הברית ב-2016, שהפכה את הסצנה להרבה יותר מטרידה וריאליסטית ממה שהייתה כאשר הסרט הוקרן לראשונה, ב-2015.