tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 ביוני 2017, לקראת עונת , חזר כמאמן לקבוצה בה סיים את קריירת המשחק, סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
לאחר פתיחה חלשה של העונה, הצליח סה פינטו להוביל את הקבוצה לזכייה בתואר הגביע הבלגי, לאחר ניצחון 0–1 בהארכה על ראסינג גנק בגמר.
בליגה הוביל סה פינטו את הקבוצה לסגנות, שלוש נקודות בלבד אחרי קלאב ברוז', אך התפטר מתפקידו עם סיום העונה.
באוגוסט 2018 התמנה לתפקיד מאמן לגיה ורשה הפולנית.
הוא לא סיים את העונה במועדון, ופוטר באפריל 2019, שלושה מחזורים לתום העונה, כאשר הקבוצה במקום השני בטבלה ובפער חמש נקודות מהפסגה.
ביולי 2019 חזר סה פינטו לפורטוגל, כשהתמנה לתפקיד מאמן ספורטינג בראגה.
סה פינטו הוביל את בראגה למקום הראשון בבית בשלב הבתים של הליגה האירופית, אך לא הצליח להוביל אותה למאבקי הפסגה בליגה, ופוטר מתפקידו ב-23 בדצמבר, חמישה חודשים בלבד לאחר מינויו, כאשר הקבוצה במקום השמיני בטבלה.
אליפות אירופה: 1994 (מקום שני)
ריקרדו דומינגוש ברבוסה פריירה (בפורטוגזית: Ricardo Domingos Barbosa Pereira; נולד ב-6 באוקטובר 1993 בליסבון, פורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לסטר סיטי, בה הוא גם משמש כקפטן.
ריקרדו נולד בליסבון, בירת פורטוגל, להורים שמוצאם מכף ורדה.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל צעיר, בקבוצה המקומית פוטבול בנפיקה.
ב-2004 החל לשחק בקבוצות הנוער של ספורטינג ליסבון, ובגיל 17 עבר לקבוצת נבאל.
שנה לאחר מכן עבר לקבוצת ויטוריה דה גימארייש.
ב-1 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו, במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, בניצחון קבוצתו 1–3 על פאסוס די פריירה.
בעונת 2012/2013 סייע לקבוצתו לזכות בגביע הפורטוגלי, כאשר כבש 6 שערים ב-6 הופעות במפעל זה, כולל את שער הניצחון בגמר, מול בנפיקה ליסבון.
ב-16 באפריל 2013, טרם סיום עונת 2012/2013, הגיע ריקרדו לסיכום עם קבוצת פורטו על מעבר אליה, ב-1 ביולי.
בתחילת תקופתו בקבוצה דילג דרך קבע בין קבוצת המילואים לקבוצה הבוגרת.
תחת המאמן פאולו פונסקה, עבר לשחק בעיקר בעמדת המגן.
הופעתו הראשונה במפעל אירופי הגיעה ב-26 באוגוסט 2014, כאשר נכנס כמחליף לקאסמירו בניצחון 0–2 על ליל בשלב הפלייאוף של ליגת האלופות.
בקיץ 2015, לאחר שצבר 33 הופעות בקבוצה הבוגרת של פורטו ב-2 עונות, הושאל ריקרדו לקבוצת ניס הצרפתית לתקופה של שנתיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה 1 ב-12 בספטמבר, כאשר שיחק 90 דקות בהפסד הביתי 0–1 לגנגאן.
באפריל 2016 נבחר למגן הטוב ביותר בליגה הצרפתית מטעם המרכז הבינלאומי ללימודי ספורט בצרפת.
בעונת 2017/2018 היה שותף לזכיית פורטו באליפות פורטוגל.
ב-17 במאי 2018 חתם ריקרדו בקבוצת לסטר סיטי האנגלית, בעסקה ששוויה 25 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הפרמייר ליג הראשונה שלו במשחק הפתיחה של עונת 2018/2019 בפרמייר ליג, בהפסד 1–2 למנצ'סטר יונייטד.
ביום הולדתו ה-25 כבש את שער הבכורה בלסטר, בהפסד הליגה הביתי 1–2 לאברטון.
ריקרדו רשם 35 הופעות בנבחרות הצעירות של פורטוגל, וכבש 12 שערים.
הוא היה חלק מהגעתה לגמר של נבחרת פורטוגל עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2015. הוא שיחק 4 משחקים בטורניר זה וכבש בניצחון 0–5 על גרמניה בחצי הגמר.
זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת הגיע בנובמבר 2015, לקראת צמד משחקי הידידות מול ו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול רוסיה, כאשר שיחק 8 דקות בהפסד 0–1 בקרסנודאר.
ריקרדו נבחר על ידי המאמן פרננדו סנטוש לסגל הנבחרת למונדיאל 2018. הוא שיחק את משחקו היחיד בטורניר בהפסד 1–2 ל בשלב שמינית הגמר.
ריקרדו זנדונאי (באיטלקית: Riccardo Zandonai; 28 במאי 1883 - 5 ביוני 1944) היה מלחין איטלקי.
זנדונאי נולד בבורגו סאקו, רוורטו, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנעוריו גילה כישרון בולט למוזיקה ובשנת 1899 התקבל לקונסרבטוריון של פזארו, לתוכנית לימודים בת תשע שנים, שאותה השלים בשלוש שנים בלבד, עד 1902. בין מוריו היה פייטרו מסקאני, שהעריך אותו מאוד.
במהלך תקופה זו הלחין את Inno degli studenti trentini, שהוא המנון הנוער האירדנטי של מחוז מולדתו.
עבודת הגמר שלו הייתה אופרה בשם "שובו של יוליסס" (Il ritorno di Odisseo), שהתבססה על פואמה מאת ג'ובאני פסקולי, לזמרי סולו, מקהלה ותזמורת.
באותה שנה,1902, חיבר מוזיקה לפואמה אחרת של פסקולי, Il sogno di Rosetta .
בערבית במילאנו בשנת 1908, שמע אותו אריגו בויטו, שהציג אותו לפני ג'וליו ריקורדי, מחשובי המוציאים לאור של מוזיקה באותה תקופה.
האופרה שלו, Il grillo del focolare, זוכה מדי פעם להופקות באיטליה מאז הצגת הבכורה שלה בפוליטיאם קיארלה די טורינו ב-1908.
פרסומו של זנדונאי נובע בעיקר מן האופרה שלו "פרנצ'סקה דה רימיני", עיבוד חופשי לטרגדיה שגבריאלה ד'אנונציו כתב כהרחבה לפסקה מתוך "התופת" של דנטה; אופרה זו נשארה במידה זו או אחרת ברפרטואר, והוקלטה מספר פעמים.
זמן מה לאחר הבכורה נשא זנדונאי לאישה את הסופרן טרקוויניה טרקוויני, שבשבילה יצר את תפקיד קונצ'יטה באופרה בשם זה (העוסקת בנושא, שפוצ'יני שקל תחילה אך דחה).
מלחמת העולם הראשונה פרצה ובשנת 1916 חיבר זנדונאי הפטריוט שיר בשם "אלה פטריה" ("למען המולדת"), שהקדיש לאיטליה.
כתוצאה מכך, החרימו שלטונות אוסטרו-הונגריה את ביתו ונכסיו בסאקו (שהייתה עדיין בשליטתם).
הנכסים המוחרמים הושבו לו אחרי המלחמה.
כשפוצ'יני מת לפני שהשלים את המוזיקה למערכה האחרונה של טורנדוט, היה זנדונאי אחד המלחינים שבית ההוצאה ריקורדי שקל למלאכת הלחנתה.
פוצ'יני עצמו, בעת מחלתו האחרונה, תמך כנראה בבחירת זנדונאי - אין ספק שטוסקניני ראה בעין יפה בחירה זו - אבל בנו של פוצ'יני, טוניו, הטיל עליה וטו, מסיבות שאינן ברורות עד היום.
גרסה אחת אומרת, שטוניו פוצ'יני סבר שזנדונאי מוכר מדי ומשום כך ייקשר שמו באופרה ואולי אף יעיב על אביו.
בסופו של דבר, נבחר פרנקו אלפאנו להשלים את "טורנדוט".
ב-1935 התמנה זנדונאי למנהל הקונסרבטוריון על שם רוסיני בפזארו, עירו האהובה.
שם חידש כמה יצירות משל רוסיני, בהן "Il viaggio Reims" והאוברטורה ל"מואמטו השני".
ב-1941 תזמר מחדש את "העורב הלקחן" וצמצם אותו לשלוש מערכות.
שלוש שנים אחר כך, מת זנדונאי בפזארו, לאחר ניתוח בכיס המרה.
מילותיו האחרונות נועדו לכומר, שבישר לו כי רומא שוחררה יום קודם לכן.
המלחין הגווע אמר, בניב המקומי שלו: "יופי!
"טה דאום" למקהלת גברים ועוגב (1906)
ריקרדו חסוס סרנה אורוסקו (בספרדית: Ricardo Jesús Serna Orozco, נולד ב-21 בינואר 1964 בסביליה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. סרנה גדל והחל את הקריירה בסביליה, והוא ידוע בשל תרומתו לברצלונה, שתחת הדרכתו של יוהאן קרויף זכתה בגביע אירופה ב-1992.
סרנה נולד וגדל בעיר סביליה, בירת אנדלוסיה, והוא הצטרף למחלקת הנוער של אחת משתי הקבוצות הבכירות בעיר, סביליה.
ב-9 בספטמבר 1982, כשהיה בן 18, ערך את הופעת הבכורה הרשמית בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הלה ליגה נגד ברצלונה שהסתיים בתיקו מאופס.
במהרה השתלב סרנה, ששיחק בעמדת הבלם, בהרכב הקבוצה.
ב-30 בינואר 1983 הבקיע שער בכורה בליגה הספרדית, בתיקו 1-1 עם לאס פאלמס.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך 27 הופעות בליגה והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום החמישי בסיום העונה.
בעונות הבאות המשיך סרנה לפתוח דרך קבע בהרכב הקבוצה, אותה אימן מנואל קרדו, כשהקבוצה לרוב מבלה במרכז טבלת הליגה.
השיא עבור סרנה היה בעונת 1986/1987, אז שותף ב-40 משחקי ליגה מתוך 44 מחזורים.
בסך הכול ערך במדי סביליה 179 הופעות בליגה, בהן הבקיע 4 שערים.
בקיץ 1988 מונה יוהאן קרויף להיות מאמנה של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בספרד, ואחד משחקני הרכש הראשונים שלו היו סרנה.
ב-2 באוקטובר, כשערך את ההופעה הראשונה במדי הקבוצה במסגרת הליגה במשחק נגד ספורטינג חיחון, תוך 3 דקות מפתיחת המשחק הבקיע צמד, היחיד בקריירה שלו, ועזר לקבוצתו לנצח 4 - 0. אלה היו שעריו היחידים במדי ברצלונה ב-4 שנותיו שם.
בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות, ועל אף ששיחק במשחקי שמינית, רבע וחצי הגמר, מהגמר נגד סמפדוריה נעדר בשל צבירת כרטיסים צהובים.
בעונה הבאה זכה עם ברצלונה בגביע המלך.
במשחק הגמר נגד ריאל מדריד אמנם לא פתח בהרכב, אך בדקה ה-23 נכנס כמחליף במקומו של אלויסיו והוא סייע לקבוצתו לנצח 2 - 0.
בעונת 1990/1991 זכה ליותר דקות משחק בשל פציעתו הקשה של רונאלד קומאן, והוא לרוב פתח במרכז הגנת הקבוצה לצדם של פרננדו מוניוס או חוסה רמון אלשנקו.
הקבוצה זכתה בסוף העונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים.
בעונה הבאה דעך מעמדו של סרנה בקבוצה והוא שותף בפחות משחקים מבעבר.
למרות זאת, הוא הצליח לתרום לברצלונה לזכייתה באליפות שנייה ברציפות וכן בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה.
הוא אמנם לא שותף במשחק הגמר נגד סמפדוריה, אך הוא כן הופיע ב-4 מששת משחקי שלב הבתים המכריע, ממנו יצאו שתי המשתתפות בגמר.
בסוף העונה החליט לעזוב את ברצלונה ולהצטרף לדפורטיבו לה קורוניה, שהייתה באחת התקופות המוצלחות בהיסטוריה שלה.
בשנתיים בקבוצה שיחק רק במשך שתי דקות, כשנכנס כמחליף לקראת סיומו של משחק נגד אלבסטה ב-11 באפריל 1993.
בקיץ 1994, כשהוא בן 30, החליט לרדת לליגה השנייה והוא הצטרף למיורקה.
בעונה בודדת שם הופיע ב-16 משחקי ליגה, והוא סייע לקבוצה לסיים במקום ה-12 שבמרכז הטבלה.
בתום העונה החליט לרדת ליגה פעם נוספת, והוא עבר לגרנדה שמהליגה השלישית.
גם שם שיחק במשך שנה, ואז הוא עבר לסאוטה, קבוצה חדשה שהוקמה ושיחקה בליגה הרביעית באותה שנה.
במקביל לדרכו בסביליה, שיחק סרנה בנבחרות הצעירות של ספרד.
במדי הנבחרת עד גיל 21 ערך 8 הופעות, כולל אחת ברבע גמר אליפות אירופה לנוער נגד צרפת.
ספרד המשיכה וזכתה באליפות תוך שהיא גוברת על איטליה, מבלי שסרנה ישותף בחצי הגמר או הגמר.
ב-21 בדצמבר 1988, כשחקן ברצלונה, ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מוקדמות מונדיאל 1990 נגד , שנערך בעיר הולדתו סביליה ובו ספרד ניצחה 4 - 0. במהלך המוקדמות ערך עוד שתי הופעות בהרכב הפותח, אך הוא לא זומן לסגל הסופי למונדיאל שנערך באיטליה.
במוקדמות יורו 1992 ערך שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת הספרדית, אך ספרד כשלה בהעפלתה לטורניר הגמר.
דרכו של סרנה בנבחרת תמה ב-14 בנובמבר 1990, במשחק המוקדמות נגד , כשלזכותו 6 הופעות.
ריקרדו דרין (בספרדית: Ricardo Alberto Darín; נולד ב-16 בינואר 1957) הוא שחקן, במאי ומפיק קולנוע ומחזאי ארגנטינאי, הוא נחשב לאחד המצליחים בקולנוע הארגנטינאי.
ריקרדו דרין נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה לריקרדו דרין האב, ולרנה רוקסנה, שניהם שחקנים.
משפחתו היא ממוצא איטלקי (מצד האב) ולבנוני וסורי (מצד האם).
כאשר היה בן 12, הוריו התגרשו.
בגיל 10 הוא עלה לראשונה לבמת התיאטרון לצד הוריו.
בגיל 16 הוא כבר היה שחקן קבוע בטלוויזיה הארגנטינאית.
במהלך הקריירה הוא הצטלם במספר סדרות וסרטים מצליחים.
בין הסרטים הבולטים שלו ניתן למנות את "El faro"(1998)
בשנת 2000 קיבל לראשונה את פרס קונדור הכסף הארגנטינאי לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט El mismo amor, la misma lluvia.
בהמשך הוא קיבל פרס זה עוד ארבע פעמים.
בשנת 2010 שיחק במותחן הפשע "קראנצ'ו" עליו קיבל מועמדות לפרס קונדור הכסף לשחקן הטוב ביותר, ובשנת 2011 שיחק בדרמה הקומית "סיני בטייק אוויי" עליה גם קיבל מועמדות לאותו פרס.
בשנת 2013 כיכב במותחן הארגנטינאי "הקומה השביעית" לצדה של בלן רואדה.
בשנת 2014 קיבל מועמדות לפרס גויה לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט הספרדי-ארגנטינאי "סיפורים פרועים".
בשנת 2015 הוא קיבל את פרס גויה ואת פרס צדף הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן על משחקו בסרט "טרומן - חברים עד הסוף" לצד חאווייר קמארה.
בשנת 2017 כיכב בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקנית פאולינה גרסיה.
בשנת 2018 השתתף במותחן הפסיכולוגי הספרדי "כולם יודעים" שביים אסגאר פרהאדי וכיכבו בו חאווייר ברדם ופנלופה קרוז.
בשנה זו גם שיחק בקומדיה הרומנטית הארגנטינאית "אהבה בלתי צפויה".
בשנת 2019 כיכב בסרט הפשע "לוזרים עם כבוד".
בשנת 2025 כיכב בסדרת הדרמה והמד"ב של נטפליקס, "האטרנאוט" (אנ') בתפקיד הראשי של חואן סאלבו.
סרטים בהשתתפותו היו שלוש פעמים מועמדים לקבלת פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר, ו"הסוד שבעיניים" אף זכה בפרס.
בשנת 2011 הוא קיבל את פרס "קונקס יהלום" לאישיות החשובה ביותר של העשור בתחום הבידור בארגנטינה.
בשנת 2016 הוא זכה בפרס לשם כבוד במסגרת Platino Awards - טקס פרסי הקולנוע האיברו-אמריקאי.
בשנת 2017 קיבל את פרס דונוסטיה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בשנת 1988 נשא דרין לאישה את פלורנסיה באס, עמה נולדו לו שני ילדים, צ'ינו דרין וקלרה דרין.
אחותו, אלחנדרה דרין, גם היא שחקנית.
דרין דחה את ההזדמנות לגלם סוחר בסמים בסרטו של טוני סקוט "נקמה בוערת", בגלל שלא היה מרוצה מהסטראוטיפים השליליים של הוליווד כלפי אמריקנים לטיניים.
ריקרדו דריו סקאמרצ'ו (באיטלקית: Riccardo Dario Scamarcio; נולד ב-13 בנובמבר 1979 בטראני) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון איטלקי.
ריקרדו סקאמרצ'ו נולד למשפחה של ציירים.
הוא למד משחק ברומא ובשנת 2000 השתתף לראשונה בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2004 ריקרדו סקאמרצ'ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "Three Steps Over Heaven" וזכה לפופולריות רבה במיוחד אצל האיטלקים הצעירים שראו בו סמל מין.
בשנת 2005 הוא שיחק בסרטו של פאוסטו פרווידינו ושיחק בדרמת הפשע "רומן קרימינלי" בבימויו של מיקלה פלאסידו.
בהמשך הצטלם סקאמרצ'ו לסרטים וסדרות טלוויזיה נוספות.
מספר פעמים הוא היה מועמד לפרסים על משחקו.
בשנת 2004 וב-2018 הוא היה מועמד לפרס לקולנוע איטלקי לשחקן משנה.
בשנת 2008 שיחק לצד ויטוריה פוצ'יני בדרמת המתח "Colpo d'occhio" של הבמאי סרג'ו רוביני.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "פאזוליני" (אנ') שביים וכתב הקולנוען האמריקאי אייבל פררה (אנ'); הסרט עוסק בחייו של הקולנוען והמשורר האיטלקי פייר פאולו פאזוליני.
בשנת 2015 גילם את דופלגנגר במיני-סדרת הדרמה הבריטית "המרגל מלונדון" שיצר טום רוב סמית לרשת BBC.
בשנת 2017 שיחק לצד קיאנו ריבס בסרט הפעולה האמריקאי "ג'ון וויק 2" בתפקיד של סנטינו ד'אנטוניו, ראש ארגון פשע שמאלץ את וויק לבצע התנקשות.
באותה השנה, ביצע סקאמרצ'ו הופעת אורח בסדרה הקומית של נטפליקס "מומחה לכלום" שיצר עזיז אנסרי.
בשנת 2018 הוא כיכב במותחן האיטלקי "העד הבלתי נראה", אשר מבוסס על הסרט הספרדי משנת 2016 - "אורח בלתי נראה".
שיחק גם בהמשך השנה את דמותו של פדריקו בסרט המתח האמריקאי "הבית" בכיכובו של אהרון פול, שיחק גם בתור הרוזן פוסקו במיני-סדרה הבריטית "האישה בלבן" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס.
בשנת 2019, שב לגלם את דמותו של סנטינו ד'אנטוניו בסרט "ג'ון וויק 3".
באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הצרפתי-איטלקי "חסר רחמים".
בשנת 2020 שיחק לצדה של מיה מאסטרו בסרט האימה האיטלקי "הקשר" של הזרמת המדיה נטפליקס.
שיחק גם בסרט הקומדיה "משחקי גברים"; גם הוא של נטפליקס.
סקאמרצ'ו גילם את דמותו של איש המאפיה האיטלקי לואיג'י ג'וליאנו שהיה ידוע בחברתו בחיי לילה עם הכדורגלן.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הרומנטי "הפרדיסו האחרון" של הבמאי רוקו ריצ'רדולי, וכיכב גם בסרט הדרמה "שלוש קומות" בבימויו של נני מורטי המבוסס על הרומן באותו שם מאת הסופר הישראלי אשכול נבו.
באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה "חינוך טוב" בתור רפאלו; הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר אדוארדו אלבינטי.
בשנת 2024 כיכב במותחן האירוטי "Muori de lei" בתור לוקה.
באותה שנה כיכב לצד דניאל בריהל בדרמת המרוצים "Race for Glory: Audi vs.
Lancia" בתור נהג המרוצים האגדי צ'זארה פיוריו.
באוקטובר 2025 דווח כי יגלם את פונטיוס פילאטוס בסרט "The Resurrection of the Christ" של מל גיבסון.
בנוסף לסרטים, הוא משחק על במות התיאטרון, משתתף בוידאו-קליפים ואף הקים חברת הפקה.
בנובמבר 2021 החל לצאת עם השחקנית בנדטה פורקרולי, אשר צעירה ממנו ב-19 שנים.
ריקרדו בנימין בקי (לפעמים גם ריכרדו; באיטלקית: Riccardo Bachi; טורינו, 16 ביוני 1875 – רומא, 15 בינואר 1951) היה כלכלן וסטטיסטיקאי יהודי-איטלקי.
ריקרדו, בנם של ישראל ואנריקטה לוי, סיים את לימודיו המוקדמים בבית הספר היהודי בטורינו בראיית חשבון בשנת 1894, ובשנת 1896 הוא הוסמך כרואה חשבון, בבית הספר הגבוה למסחר בוונציה.
בשנה שלאחר מכן השלים תואר בשפה ובספרות צרפתית.
לאחר שלימד בויצ'נצה במשך שלוש שנים, זכה בשנת 1899 בתפקיד המזכיר הראשי במוזיאון התעשייה המלכותי בטורינו, והחל להשתתף במעבדת הכלכלה הפוליטית שהוקמה בשנת 1893 על ידי סלווטורה קונייטי דה מרטיס, מרצה באוניברסיטת טורינו.
שם, הכיר בקי כמה כלכלנים איטלקיים חשובים.
בשנת 1904 החליף את ג'ובאני מונטמארטיני בניהול משרד העבודה המרכזי, ובשנת 1908 התמנה למנהל הספרייה במשרד החקלאות, התעשייה והמסחר.
בשנת 1915 מונה לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת מצ'רטה, בשנת 1924 עבר לאוניברסיטת פרמה כדי ללמד כלכלה פוליטית, ולאחר מכן, בשנת 1926, לאוניברסיטת ג'נובה כפרופסור לכלכלה ציבורית .
ב-9 במרץ 1930 הוא התקבל כחבר האקדמיה למדעים בטורינו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש יועץ כלכלי בוועידת השלום בפריס של שנת 1919, בה הקימו המעצמות המנצחות את הסדר הגאופוליטי האירופי החדש, וחקר (מטעם חבר הלאומים, ארגון בין ממשלתי שהוקם במסגרת הוועידה) את המצב הכלכלי האיטלקי בשנים הסוערות של התקופה שלאחר המלחמה.
אלברטו דה סטפני, שר האוצר בממשלת מוסוליני, הטיל עליו גם לתכנן רפורמה לארגון הסטטיסטי במשרדו.
בקי התמודד עם בעיות בכוח העבודה, שינויים בכלכלה האיטלקית, מחזורים עסקיים ומתודולוגיה של ניתוח המצב הכלכלי.
נושאים אלה נותחו לא רק בהיבטים הכלכליים הטהורים שלהם אלא גם במבט היסטורי.
מחקריו על מבנה והתפתחות הכלכלה האיטלקית הציעו תרומה משמעותית לתחום ההיסטוריוגרפיה הכלכלית, והסבו את תשומת ליבם של החוקרים למשקל שנושאים גורמים כלכליים בהיסטוריה.
כתוצאה מפרסום חוקי הגזע באיטליה – שהוכרזו על ידי מוסוליני בנאום בטריאסטה בשנת 1938, והועברו זמן קצר לאחר מכן, ושפגעו קשות בזכויות האזרח של איטלקים ממוצא יהודי – הוא נאלץ לעזוב את ההוראה, ובסתיו שנת 1939 עבר לארץ ישראל.
חוויה כואבת זו הביאה אותו, לאחר המלחמה וחזרתו לאיטליה בשנת 1946, להקדיש את האנרגיות שנותרו לו לחקר תולדות עם ישראל.
חבר באגודות מדעיות רבות, לאומיות ובינלאומיות, חבר מקביל (באיטלקית: socio corrispondente, באנגלית: corresponding member) באקדמיה די לינסי, בשנת 1947 הוא הפך לחבר מן המניין.
בנו רוברטו בקי היה גם הוא סטטיסטיקאי.
לאחר שלימד באוניברסיטאות ססארי וגנואה, גם הוא נפגע מחוקי הגזע הפשיסטיים שהוחלו ב-1938. רוברטו העתיק את מושבו לירושלים, והחל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה גם הסטטיסטיקן הממשלתי אשר עומד בראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
פרסומים דומים יצאו גם בשנים הבאות, עד 1921.
ריקרדו מונטלבן (בספרדית: Ricardo Montalbán; 25 בנובמבר 1920 – 14 בינואר 2009) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי יליד מקסיקו.
הקריירה שלו נמשכה לאורך שבעה עשורים, בהם הופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה בסוגות דרמה, פשע, קומדיה ומוזיקה.
הוא נולד במקסיקו סיטי וגדל בטוראון.
בגיל ההתבגרות עבר לארצות הברית.
לאחר התיכון חזר למקסיקו והופיע שם במספר סרטים בספרדית.
הוא חזר לארצות הברית והוחתם לחוזה במטרו גולדווין מאייר וב-1947 הופיע בסרט "Fiesta" לצידה של אסתר ויליאמס.
לאחר הצלחת הסרט הופיע שוב עם ויליאמס בסרט "On an Island with You" באותה שנה הופיע עם פרנק סינטרה בסרט המוזיקלי "The Kissing Bandit".
ב-1949 שיחק בסרט המלחמה "Battleground" על המצור על בסטון, לצידו של ואן ג'ונסון.
ב-1950 הופיע בסרט המוזיקלי שבועיים של אהבה לצידה של ג'יין פאוול.
ב-1966 שיחק בסרט הנזירה המזמרת בתור כומר, לצידה של דבי ריינולדס.
ב-1966 שיחק בדרמה מאדאם X לצידה של לנה טרנר.
ב-1969 הופיע בסרט צ'ריטי המתוקה לצידה של שירלי מקלין.
הוא הופיע גם בסרטים וסדרות טלוויזיה כמו: מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן, אלפרד היצ'קוק מגיש, בוננזה, הוואי חמש-אפס, "אי החלומות" (בה כיכב בתפקיד הראשי) ו"כיצד נכבש המערב" עליו זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים ב-1978.
ב-1970 הקים את קרן "Nosotros" (אנחנו) כדי לתמוך בשחקנים והפקות לטינו אמריקאיות.
ב-1999 רכשה הקרן בניין תיאטרון בלוס אנג'לס שנקרא על שמו .
ב-1993 עבר ניתוח בעמוד השדרה ונשאר משותק בפלג גופו התחתון וצמוד לכסא גלגלים.
בשנת 1944 נישא לזמרת והדוגמנית ג'ורג'יאנה יאנג , הם היו נשואים 63 שנים עד למותה ב-2007 והיו להם ארבעה ילדים.
הוא נפטר 14 חודשים אחריה.
ריקרדו חאבייר הורטאדו הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידו בסדרת הטלוויזיה "רוק בבית הספר" ברשת ניקלודיאון ובתפקידו בסדרה "משמר מאליבו" של נטפליקס.
הורטאדו נולד במיאמי, פלורידה, למוזיקאי ריקארדו הורטאדו ואופליה רמירז, שניהם מניקרגואה.
בגיל שנה הוא עבר לאטלנטה עם הוריו.
הורטאדו החל לשחק בשנת 2016, והופיע לראשונה בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון, "רוק בבית הספר" בתפקיד פרדי, יחד עם ג'ייד פטיג'ון.
הוא גילם את טיילר גוסארד בסדרת הטלוויזיה "משמר מאליבו".
בשנת 2021 לוהק הורטאדו לתפקיד בסרט בהפקת נטפליקס, בלילות הקיץ.
בנובמבר 2020 הוא הודיע על אירוסיו לחברתו זוזו הולנד.
+שנהסרטתפקידהערות2019משמר מאליבו: הסרטטיילר גוסארדסרט של נטפליקס2020משמר מאליבו: הגל הבא2021הבאג של רוןריצ'דיבוב2022בלילות הקיץג'ייקTBAThe Lies I Tell Myself אליוט
ריקרדו ריביירו פרננדש (בפורטוגזית: Ricardo Ribeiro Fernandes; נולד ב-21 באפריל 1978) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר.
פרננדש התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אווש אליה הצטרף בגיל 9. בגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער של מוריירנסה ואף רשם שתי הופעות בקבוצה הבוגרת.
בקיץ , פרננדש חתם בפרימונדה במדיה שיחק שלוש שנים ורשם שתי עליות רצופות מהליגה הרביעית לליגה השנייה.
בקיץ , פרננדש חתם בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגזית, וכעבור זמן קצר הושאל לסנטה קלרה מהליגה השנייה.
עונה לאחר מכן, הושאל לז'יל ויסנטה.
לקראת עונת , פרננדש חזר לספורטינג, אך לא זכה בה לדקות משחק רבות ורשם 9 הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ , פרננדש חתם בפורטו, בה שיחק עונה אחת, העונה בה זכתה פורטו לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות.
בקיץ , פרננדש חתם באקדמיקה דה קויימברה.
בקיץ , פרננדש חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית, במדיה שיחק שלוש עונות.
בקיץ , חתם במטאלורג דונצק מליגת העל האוקראינית, אך כעבור חצי שנה חזר לקפריסין וחתם באנורתוסיס פמגוסטה, ממנה עבר לא.א.ל.
ב-4 ביוני 2010, פרננדש חתם בהפועל באר שבע מליגת העל, בה התאחד עם מאמנו בלימסול ניר קלינגר, בה שיחק חצי עונה וחזר למטאלורג דונצק.
בהמשך הקריירה שלו, פרננדש שיחק בפאנטוליקוס, דוקסה קאטוקופיה, אומוניה ניקוסיה, טרופנסה ופלגיירס 1932, עד לפרישתו בקיץ .
ריקרדו גריר להורים שהגיעו מרפובליקה הדומיניקנית.
הוא היה שחקן כדורסל בעיקר בליגה הצרפתית ושיחק בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית בכדורסל.
הוא האח הבכור של ג'ף גריר.
לאחר סיום בית הספר ריקרדו גריג שיחק בקבוצת אוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 2001 הוא השתתף בדראפט של NBA ולא נבחר.
בעקבות כך הוא שיחק בקבוצה מסנטו דומינגו ובעונת 2001/2002 המשיך לבי.סי.
החל מעונת 2002/2003 ריקרדו גריר שיחק בעיקר בקבוצות של הליגה הצרפתית העליונה.
בתקופה זו הוא פעמים זכה באליפות הליגה (2005 ו-2008), זכייה בגביע צרפת (2007), שחקן זר המצטיין (2010), שחקן מצטיין של גמר הליגה (2005) ובמשך מספר עונות היה בצוות אול-סטאר של הליגה.
כחבר נבחרת הוא השתתף מספר פעמים באליפות האמריקות בכדורסל וזכה איתה במקום הרביעי.
החל משנת 2017 ריקרדו גריר מועסק כמאמן.
ריקרדו דניאל פפי הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת החלוץ בפ.ס.וו.
פפי נולד באל פאסו שבטקסס למשפחה ממוצא מקסיקני, וגדל בסן אליזריו הסמוכה.
בגיל 13 הוא אותר על ידי סקאוט של דאלאס, והצטרף למחלקת הנוער של המועדון.
ב-8 בדצמבר 2018 הוא הפך להחתמה הראשונה של מועדון הכדורגל צפון טקסס , קבוצת המילואים של דאלאס שמשחקת בליגה האמריקאית השלישית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-30 במרץ 2019, וכבש שלושער.
ב-11 ביוני 2019 הושאל לקבוצה הבכירה למשחקי גביע ארצות הברית הפתוח, ויום למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-21 ביוני 2019 עבר לצמיתות לקבוצת הבוגרים, וכבר למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLS, כשעלה כמחליף בדקה ה-84 בניצחון קבוצתו 3–0 על טורונטו.
ב-27 במרץ 2020 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, כשכבש את שער השוויון בדקה ה-96 בתיקו 2–2 עם מונטריאול.
ב-24 ביולי 2021 כבש שלושער בניצחונה של קבוצתו 4–0 על לוס אנג'לס גלאקסי, והפך לשחקן הצעיר ביותר שכובש שלושער ב-MLS.
ב-4 באוגוסט 2021 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-MLS נגד האולסטאר של ליגת העל המקסיקנית.
במשחק, שנערך ב-25 באוגוסט, נכנס פפי למגרש כמחליף, ובמהלך בעיטות ההכרעה כבש את הבעיטה המנצחת עבור קבוצתו.
ב-3 בינואר 2022 חתם באאוגסבורג מהבונדלסיגה עבור 20 מיליון דולר.
ב-8 בינואר ערך הופעת בכורה בהפסד 1–3 להופנהיים.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל לחרונינגן.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 1-0 על קמבור.
ב-17 בספטמבר כבש את שערו הראשון בהפסד 2-1 לספרטה רוטרדם.
פפי היה זכאי לשחק גם עבור נבחרות ארצות הברית וגם עבור נבחרות מקסיקו, ואף השתתף באימוני הנבחרות הצעירות של שתי המדינות.
באפריל 2019 החל לשחק עבור נבחרת ארצות הברית עד גיל 17, תחת המאמן רפאל ויקי.
ריקרדו דה מדרסו (בספרדית: Ricardo de Madrazo; 7 בפברואר 1852 – 18 באוגוסט 1917) היה צייר ספרדי ממשפחת האמנים מדרסו, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו האוריינטליסטיות.
הוא גם היה גיסו של הצייר הספרדי הגדול, מריה פורטוני, שהשפיע רבות על חייו ועל עבודתו.
ריקרדו דה מדרסו נולד במדריד למשפחה של אמנים בעלי רקע אצילי.
סבו היה חוסה דה מדרסו, הצייר והמנהל של מוזיאון הפראדו; אביו היה פדריקו דה מדרסו, גם הוא צייר; דודיו היו לואיס דה מדרסו, צייר, פדרו דה מדרסו, מבקר אמנות וחואן דה מדרסו, אדריכל.
אחיו היה ריימונדו דה מדרסו, גם הוא צייר.
סבו מצד אמו היה תדיאוש קונה, צייר פולני.
הוא ואחיו, ריימונדו, למדו בתחילה אמנות מאביהם.
מאוחר יותר הוא המשיך ללימודים רשמיים באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו עם יואקים אספלטר והפסלים ריקרדו בלבר ופונסיאנו פונצ'אנו.
בשנת 1866, הוא התיידד עם מריה פורטוני, שתהיה לו השפעה רבה על אמנותו וחייו.
בשנה שלאחר מכן התחתן פורטוני עם אחותו, ססיליה דה מדרסו.
הוא ליווה את משפחת פורטוני לטולדו, ואז נסע איתם לרומא, שם למד.
מאוחר יותר, הוא ואחיו ריימונדו יעבדו בסטודיו של פורטוני.
דה מדרסו ליווה שוב את פורטוני ומשפחתו כשעברו לפריז ובילה את זמנו בהעתקת יצירות בלובר ובמוזיאון לוקסמבורג.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הוא וריימונדו חזרו לספרד והתיישב בגרנדה.
מאוחר יותר הוא נסע למרוקו עם פורטוני, וחזר שוב לרומא.
הוא נסע למרוקו פעם נוספת בעקבות מותו בטרם עת של פורטוני ב-1874.
לאחר מותו של פורטני, מדרסו טיפל בסטודיו שלו - קטלוג יצירותיו וארגון אותם למכירה פומבית בפריז.
בינתיים, אחותו, ססיליה, הקדישה את שארית חייה לשימור זכר בעלה.
לאחר מותו של פורטוני, עבר מדרסו בין פריז, מדריד וטנג'יר; חי בוונציה תקופה קצרה, התחתן ב-1884 ולבסוף השתקע במדריד ב-1885 והשתמש בה כבסיס לטיולים שנתיים לפריז ולוונציה.
לאחר שהתמקם במדריד, הוא החל להתמקד בפורטרטים, שהיו מומחיות של משפחת מדרסו.
בין אלה שביקרו אותו בסטודיו היו המלכה מריה כריסטינה, הנדבן ארצ'ר מילטון הנטינגטון, אספן האמנות הצרפתי פול דוראן-רואל והנשיא ויליאם טאפט.
הידע שלו באמנות עתיקה הפך אותו ליועץ מבוקש.
ריקרדו אֶֶאוּגֶֶ'נְיוֹ דְריגוֹ (באיטלקית: Riccardo Eugenio Drigo, ברוסית: Риккардо Эудженьо Дриго) 30 ביוני 1846 – 1 באוקטובר 1930) היה מלחין איטלקי של מוזיקה לבלט ואופרה איטלקית, מנצח תיאטרון ופסנתרן.
דריגו נודע בעיקר בקריירה הארוכה שלו כקאפלמייסטר ומנהל מוזיקלי של הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, רוסיה, עבורו הלחין מוזיקה ליצירות המקוריות ולהפקות המחודשות של הכוריאוגרפים מריוס פטיפה ולב איבאנוב.
דריגו כיהן גם כמנצח ראשי על הפקות אופרה איטלקית של תזמורת תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
במהלך הקריירה שלו בסנקט פטרבורג, ניצח דריגו על הצגות הבכורה וההצגות הסדירות של כמעט כל בלט ואופרה איטלקית שעלו על הבמה הצארית.
דריגו ידוע גם ביצירות באורך מלא שחיבר לבלט ובקטלוג הגדול שלו לתוספות מוזיקה, שנכתבו אד הוק לשילוב ביצירות קיימות.
דריגו התפרסם גם בעיבודים של פרטיטורות קיימות, כמו עריכתו בשנת 1895 את הפרטיטורה של צ'ייקובסקי לאגם הברבורים.
בלטים רבים שנכתבו למוזיקה של דריגו מבוצעים עד היום, ונחשבים לאבני-פינה ברפרטואר הבלט הקלאסי.
ריקרדו אאוג'ניו דריגו נולד בפדובה, איטליה ב-30 ביוני 1846. אביו, סילביו דריגו, היה עורך דין ואמו, בת למשפחת האצולה לופאטי, הייתה פעילה פוליטית.
איש במשפחתו של דריגו לא הצטיין במוזיקה, אבל הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר אצל ידיד משפחה, אנטוניו יוריץ' ההונגרי.
דריגו התקדם במהירות ובראשית שנות העשרה כבר הגיע לתהילה מקומית כפסנתרן.
אביו הרשה לו לצאת ללימודים בקונסרבטוריון היוקרתי של ונציה, שם למד אצל אנטוניו בוצולה, תלמיד של גאטנו דוניצטי.
את יצירותיו הראשונות הלחין דריגו בראשית שנות העשרה שלו, בעיקר רומנסות וואלסים.
בשנת 1862 קיבל רשות לבצע כמה מיצירותיו עם תזמורת החובבים המקומית בפדואה.
בעקבות קונצרט זה החל דריגו הצעיר לגלות עניין בניצוח.
את משרתו הראשונה בבית אופרה, כפסנתרן חזרות ומעתיק, קיבל דריגו ב-1866 בתיאטרון גריבלדי בפדואה.
ההזדמנות הראשונה הגדולה שלו כמנצח תיאטרון הגיעה ב-1867, כשהקאפלמייסטר של תיאטרון גריבלדי חלה ערב הצגת הבכורה של האופרה בשלוש מערכות, "שני הדובים" של קונסטנטינו דאל'ארג'ינה.
הקונצרטמייסטר סירב לנצח על ההצגה והמליץ תחת זאת על דריגו, בהנחה שפסנתרן החזרות יכיר היטב את הפרטיטורה.
דריגו הצליח בניצוח, ועד מהרה התמנה למשנה לקאפלמייסטר.
בעונת האופרה של 1878 בפדואה נכח מנהל התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג, ברון קרל קרלוביץ' קיסטר, בהצגת שיקוי האהבה של דוניצטי, בניצוח דריגו.
קיסטר התרשם מאוד מכשרון הניצוח, ללא פרטיטורה, של דריגו.
דריגו הראה לקיסטר כמה מיצירותיו הוא, וקיסטר החליט להציע לו חוזה לשישה חודשים לנצח על האופרה האיטלקית האימפריאלית של סנקט פטרבורג.
זמן קצר מאוד לאחר הגיעו לסנקט פטרבורג, החל דריגו לנצח על כל רפרטואר, "האופרה האיטלקית האימפריאלית", שהופעותיה התקיימו אותו זמן בתיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
הוא הרשים מאוד את ההנהלה, כשניצח על יצירות כמו אאידה ונשף מסכות של ורדי בעל פה.
ברוסיה הצארית היה מקובל לדווח על כל הצגות התיאטרון בפרטי-פרטים בעיתונות, והופעותיו של דריגו זכו תמיד לשבחים בדיווחים אלה.
האדון הצעיר יישאר כאן לזמן רב ..." העיר בעל טור אחד לאחר שנכח באופרה בניצוח דריגו.
האופרה האיטלקית האימפריאלית פורקה בצו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ב-1884 במאמץ לייצב את אמנות האופרטה הרוסית.
עקב כך נותר דריגו, הקאפלמייסטר של הלהקה, מחוסר עבודה.
ב-1886 פרש הקאפלמייסטר של הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג, אלכסיי פפקוב, מתפקידו לאחר שלושים וארבע שנות שירות, והלהקה נותרה ללא מנצח ראשי.
דריגו קיבל עליו את המשרה לפני שהחלה עונת 1886–1887, ופתח את הקריירה שלו כמנצח בלט ב-25 בספטמבר 1886 (7 באוקטובר בלוח הישן) בהצגת הגראנד בלט הנושן "בת פרעה", למוזיקה מאת צ'זארה פוני, היצירה הפופולרית ביותר ברפרטואר של הבלט האימפריאלי.
בקהל הצופים היו הצאר והצארינה מריה פיודורובנה, שניהם חובבי בלט נלהבים, שמימנו את התיאטראות האימפריאליים ביד רחבה.
כה רבה הייתה התפעלות הצאר מניצוחו של דריגו, עד שקם לחלוק לו תשואות נלהבות בעמידה בסיום ההופעה, וציווה על כל הקהל לנהוג כמוהו.
המלחין הרשמי של התיאטרון האימפריאלי, לודוויג מינקוס האוסטרי, פרש ממשרתו בשנת 1886. מנהל התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג, איוואן וְסֶבוֹלוֹזְ'סְקִי, ביטל אז את המשרה של מלחין בלט קבוע במאמץ לגוון את המוזיקה שנכתבה ליצירות חדשות.
הואיל ולדריגו יצאו מוניטין כמלחין, העסיק אותו וסבולוז'סקי בתפקיד הכפול של קאפלמייסטר ומנהל מוזיקלי, משרה שתדרוש מדריגו למלא את כל חובותיו של מלחין הבית בכל הנוגע לעיבוד ותיקון פרטיטורות לפי דרישתו של מנהל הבלט.
מנהל הבלט הראשי, עתיר הפרסום, של התיאטרון האימפריאלי, הצרפתי מריוס פטיפה, החזיר לבמה בשנת 1886 את יצירת המופת הרומנטית של ז'יל פרו משנת 1841, "לה אסמרלדה", לכבוד הבלרינה האיטלקייה האורחת וירג'יניה צוקי.
להצגה המחודשת הוטלה על דריגו המשימה ללטש את הפרטיטורה הישנה של צ'זארה פוני.
דריגו התבקש להלחין "פה ד'אקסיון" בארבעה תפקידים להציג לראווה את מצוינותה הדרמטית של הבלרינה צוקי, ולכלול גם תפקידי סולו וירטואוזיים לכינור וצ'לו; הסולו לכינור תוכנן במיוחד לכנר הדגול לאופולד אאואר, כנר ראשי בתזמורת התיאטרון האימפריאלי.
ההצגה המחודשת של "לה אסמרלדה" עלתה בבכורה בהצלחה גדולה ב-17 בדצמבר (29 בדצמבר בלוח הישן) 1886, בנוכחות הצאר ובני משפחתו.
ה"פה ד'אקסיון" של דריגו מהווה חלק מן הפרטיטורה של "לה אסמרלדה" עד היום, ולא פעם משתמשים בו כחלק מן היצירה השלמה בשם "לה אסמרלדה פה דה סיס".
לאור הצלחתו בעבודה על הפרטיטורה של "ל'אסמרלדה", נתן לו וסבולוז'סקי הזמנה ראשונה להלחין מוזיקה לבלט שלם.
היה זה "היער הקסום", שהיה לא רק הבלט הראשון באורך מלא של דריגו, אלא גם היצירה המקורית הראשונה, שאת הכוריאוגרפיה שלה יצר המשנה למנהל הבלט של התיאטרון האימפריאלי, לב איבאנוב.
"היער הקסום" נוצר במיוחד להצגת הסיום של בית הספר האימפריאלי לבלט, עם הבוגרים המצטיינים בתפקידים הראשיים.
הצגת הבכורה הייתה ב-24 במרץ (5 באפריל בלוח הישן) 1887 על בימת תיאטרון בית הספר, ובהמשך עברה אל בימת תיאטרון מריאינסקי, שם עלתה לראשונה ב-15 במאי (1 ביוני) 1887 עם הבלרינה האיטלקייה אמה בסונה בתפקיד הראשי של אילקה.
אף כי הכוריאוגרפיה של איבאנוב לא התקבלה בעין יפה, הרי המוזיקה של דריגו זכתה לשבחים מפליגים.
מבקר מעיתון "הזמן החדש" של סנקט פטרבורג כתב בסקירתו,
ב-1888 הכין מריוס פטיפה את יצירתו הבאה, "הווסטאלית", שמקום התרחשותה באימפריה הרומית העתיקה.
את המוזיקה כתב מבקר המוזיקה מיכאיל איבאנוב, שסיפק מה שנחשב אותו זמן למוזיקה סימפונית ביותר לבלט.
הבלט נוצר בשביל אלנה קורנאלבה האיטלקייה, שביקשה מפטיפה מוזיקה נוספת, "ריקודית" יותר, לקטעי הסולו שלה.
לאחר שאך זה צפתה בהצגת "היער הקסום", ביקשה שדריגו יהיה המלחין האחראי למחולות הנוספים שדרשה.
דריגו הלחין שתי וריאציות נוספות בשביל קורנאלבה, הנודעות בשם "ההד".
התוספות האלה נכתבו כקאנון וכו'אלס מיניון".
עוד חיבר דריגו וריאציה נוספת לדמות של קופיד הנודעת כ"ל'אמור", ווריאציה לבלרינה מריה גורשנקובה.
שלושה מן הקטעים האלה יצאו בהמשך לאור.
בעת ההכנות לבלט הבא בכיכובה של אלנה קורנאלבה, ביקשה הבלרינה שדריגו יהיה המלחין האחראי לכל המוזיקה לבלט "הקמיע", יצירה המספרת את עלילותיה של אלה הודית, היורדת משמיים כדי להעמיד במבחן את לבה אל מול פיתוייה של אהבה ארצית.
הבלט עלה בהצגת בכורה ב-25 בינואר (6 בפברואר) 1889 בהופעת צדקה של קורנאלבה.
על אף הפקה נהדרת עם אפיזודות רבות של כוריאוגרפיה רבת-השראה, הייתה עלילת הבלט משמימה ומייגעת הן בעיני המבקרים והן בעיני הקהל.
אף על פי כן, המוזיקה של דריגו זכתה לשבחי המבקרים בני התקופה כיצירת מופת של מוזיקה לבלט.
הצייר אלכסנדר בנואה סיפר בזכרונותיו על העונג העצום שהיסבה לו המוזיקה של דריגו, שהשרתה עליו "התאהבות קצרה" כסטודנט צעירא באוניברסיטה של סנקט פטרבורג:
בשנים הבאות, קיבל דריגו הזמנות חוזרות ונשנות הן ממריוס פטיפה והן מלב איבאנוב להלחין השלמות של "ודיאציות", "פה" ומחולות נלווים לשיבוץ בתוך בלטים ותיקים.
עד שדריגו עזב את רוסיה ב-1919, הכיל כמעט כל בלט ברפרטואר התיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג רבות מן התוספות שהמלחין עצמו חיבר.
בזכרונותיו ציין דריגו בהמשך, שהוא הלחין כ-80 קטעים כאלה, ורק לעיתים רחוקות קיבל תשלום נוסף בגינם.
בשלהי המאה ה-19, החל פטיפה להעלות הצגות מחודשות של בלטים ישנים בתדירות גדלה והולכת, ומנהל הבלט חזר ותבע מדריגו לערוך ולהשלים את הפרטיטורות כנדרש.
בשנת 1889 קבע דריגו את מושבו ב"גראנד הוטל" של סנקט פטרבורג, וזה היה לביתו בשלושים השנים הבאות.
בתקופה זו פיתח דריגו ידידות איתנה עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שעמד אז בעיצומה של הלחנת המוזיקה לבלט היפהפייה הנרדמת.
בערב החזרה הכללית על הבלט חלה דריגו, וביקש מצ'ייקובסקי לנצח על התזמורת בעצמו.
לתמהונו של דריגו, טען צ'ייקובסקי, שאם הוא ינצח על התזמורת הוא יהרוס את המוזיקה, וכיון שכך, דריגו, עודנו חולה, הסכים לנצח על החזרה.
צ'ייקובסקי הביישן והמסוגר היה אסיר תודה לדריגו על ניצוחו יוצא הדופן בטיבו, בייחוד אחרי הצגת הבכורה ב-15 בינואר (3 בפברואר) 1890. עם הזמן ניצח דריגו על קרוב ל-300 הצגות של "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי.
שנתיים לאחר מכן ניצח דריגו על הצגת הבכורה של הבלט הבא של צ'ייקובסקי, מפצח האגוזים, ב-6 בדצמבר (18 בדצמבר) 1892.
דריגגו כתב עוד מוזיקה לקונצרט הסיום השנתי של בית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1893. היה זה הבלט במערכה אחת "החליל הקסום" La Flûte) magique), שסיפר מעשה בכלי נגינה קסום, המאלץ כל מי שבטווח שמיעה לרקוד כל עוד הוא מנגן.
לב איבאנוב ביים את הבלט, והצגת הבכורה, ב-23 בינואר (4 בפברואר) 1893, קצרה הצלחה רבה על בימת תיאטרון בית הספר לבלט.
בין הרקדנים היה מיכאיל פוקין הצעיר בתפקיד הראשי של לוק.
הודות להצלחת הצגת התלמידים, הועבר "החליל הקסום" לתיאטרון מריאינסקי, שם הוצג בבימוי מורחב ב-11 באפריל (23 באפריל) 1893. המוזיקה של דריגו נחלה הצלחה רבתי וזכתה לשבחי המבקרים:
המוזיקה הבאה של דריגו נכתבה לבלט של פטיפה "יקיצת פלורה" (Le Réveil de Flore), בלט אנאקראונטי במערכה אחת, שהופק במיוחד לחגיגות שהתקיימו בארמון פטרהוף לכבוד כלולות הדוכסית הגדולה קסניה אלכסנדרובנה עם הדוכס הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ'.
הצגת הבכורה ב-25 ביולי (6 באוגוסט) 1894 הייתה אירוע מפואר, עם קהל שכלל את כל החצר האימפריאלית.
על המוזיקה שלו ל"יקיצת פלורה" העניק הצאר אלכסנדר השלישי לדריגו את תואר מסדר אנה הקדושה.
כמו במקרה של "החליל הקסום", הועבר הבלט "יקיצת פלורה" לבימת תיאטרון מריאינסקי, שם עלה לראשונה ב-8 בינואר (20 בינואר) 1894. הבלט התחבב עד מהרה על בלרינות התקופה, בהן מתילדה קשסינסקה (שיצרה את "פלורה", התפקיד הראשי).
תמרה קרסבינה ובייחוד אנה פבלובה, שכללה גרסה מקוצרת של היצירה בסיוריה האגדיים ברחבי העולם.
בשלהי 1894 התקין דריגו שינוי חשוב בפרטיטורה של צ'ייקובסקי לאגם הברבורים, שהופק במקור בתיאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה בשנת 1877. בהמשך להצלחת היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים, גילה איוואן וסובולוז'סקי - מנהל תיאטראות סנקט פטרבורג - עניין בהפקה מחודשת של הבלט.
צ'ייקובסקי מת ב-25 באוקטובר (6 בנובמבר) 1893 בדיוק כשהתוכניות להפקה מחודשת של "אגם הברבורים" החלו לשאת פרי.
הפקה מחודשת של היצירה בשלמותה תוכננה אז לעונת 1894–1895 של הבלט האימפריאלי, בבימוי מריוס פטיפה ולב איבאנוב.
אחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, אישר את הפקדת המשימה להתקנת הפרטיטורה בידי דריגו, והמלחין עשה זאת בהתאם להוראותיו של פטיפה.
בזכרונותיו נגע דריגו בהתקנת הפרטיטורה:
הבלט המתוקן עלה בבכורה ב-15 בינואר (27 בינואר) 1895 בתיאטרון מריאינסקי, עם הפרימה בלרינה אסולוטה פיירינה לניאני בתפקיד הכפול של אודט/אודיל.
גרסת דריגו למוזיקה של צ'ייקובסקי התקבעה כמהדורת הסופית של "אגם הברבורים", ועודנה משמשת במידה זו או אחרת בלהקות בלט ברחבי העולם.
אף על פי כן, רק לעיתים רחוקות נותנים קרדיט לדריגו בביצוע הגרסאות שלו.
הבלט הבא שדריגו כתב לו אעת המוזיקה היה "הפנינה" ("La Perle"), "pièce d'occasion" מפואר (נודע לעיתים גם בשמו הרוסי, "Прелестная жемчужина", שפירושו "פנינה יפה"), שהופק במיוחד להצגת גאלה בתחאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה לכבוד הכתרת ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואלכסנדרה פיודורובנה, קיסרית רוסיה.
הצגת הבכורה של הבלט הייתה ב-17 במאי (29 במאי) 1896 לאחר ביצוע של "חיים למען הצאר" מאת מיכאיל גלינקה.
בשנת 1899 החל פטיפה לעבוד על עלילה לבלט המבוסס על אפיזודות מתוך הקומדיה דל'ארטה האיטלקית, שאותו כינה "מיליוני ארלקינים".
הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון ארמיטאז' האימפריאלי ב-10 בפברואר (23 בפברואר) 1900, עם מתילדה קשסינסקה בתפקיד '''קולומבינה" והרקדן גיורגי קיאקשט בתפקיד ארלקין.
בקהל נכחו הצאר והצארינה עם כל החצר הקיסרית.
מיד עם רדת המסך האחרון, פרץ קהל החצר, המאופק בדרך כלל, ברעם של תשואות.
המלחין התקבל במחיאות כף סוערות כשיצא אל לפני המסך וכמה דוכסים הסתערו עליו, מתנגשים זה בזה בהתלהבותם לברך אותו על המוזיקה שהלחין.
הצארינה, שנהנתה מן המוזיקה של דריגו, פקדה על עוד שתי הצגות חצר של "מיליוני ארלקינים" על בימת תיאטרון מריאינסקי, הראשונה ב-13 בפברואר (26 בפברואר) 1900. לאור התוכניות להוציא לאור את המוזיקה של דריגו כרדוקציה לפסנתר על ידי המו"ל צימרמן, עודדו רבים מעמיתיו של דריגו את המלחין להקדיש תווים אלה לצארינה.
דריגו פנה בבקשה לשר החצר האימפריאלית, וזה פתח בסדרת התכתבויות ממושכת מטעם ועדה, שהוקמה לבחון אם האופי, הרקע והמוזיקה של דריגו ראויים להצעת הקדשה מצדו לקיסרית רוסייה.
ההחלטה הייתה חיובית וההקדשה התקבלה בעין יפה.
באביב 1902 הזמין ראול גינסבורג, מנהל האופרה של מונטה-קרלו את דריגו עם קבוצת רקדנים מן הבלט האימפריאלי להפיק בלט במונקו.
דריגו הלחין את המוזיקה לבלט-דיברטיסמן בשם "הריביירה הצרפתית" (La Côte d'Azur), עם לברית מאת אלבר הראשון, נסיך מונקו.
הבלט עלה בהצגת בכורה באופרה גרנייה ב-30 במרץ 1902, ורקדה בו הפרימה בלרינה אולגה פראובראז'נסקה.
הבלט האחרון באורך מלא שהמוזיקה שלו היא יצירה מקורית של דריגו היה גם היצירה האחרונה של מריוס פטיפה - "הרומן של ניצן הורד והפרפר" (La Romance d'un Bouton de rose et d'un Papillon).
הבכורה של הבלט נקבעה ל-23 בינואר (5 בפברואר) 1904 בתיאטרון האימפריאלי של הארמיטאז', אך היא בוטלה במפתיע, והסיבה הרשמית לכך הייתה פרוץ מלחמת רוסיה-יפן.
דריגו נפש באיטליה מולדתו כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, ומנעה את שיבתו לרוסיה למשך עוד שנתיים.
זמן קצר לאחר שהגיע לפטרוגרד פונה ממעונו בגראנד הוטל, שהוסב למשרדים לממשלת ברית המועצות שאך זה הוקמה.
זמן מה אולץ דריגו לחיות בתנאי מצוקה יחסית במחנה, עם קבוצה של מהגרים איטלקים כמוהו.
לאחר זמן סיפר בזכרונותיו על הערבים הקרים הרבים שעשה עם חברו הקרוב ועמיתו למקצוע אלכסנדר גלזונוב, בשעות של המתנה בתורים ללחם ובהסעת קצבאות המזון שקיבלו על גבי מזחלת בשלג, חזרה למגוריהם.
כשניצב לראשונה על דוכן המנצחים לאחר שובו אל מה שהיה תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, התקבל דריגו בתשואות בקימה למשך חמש-עשרה דקות מן הקהל.
בשנת 1919 חזר דריגו לבסוף למולדתו, איטליה.
להצגת הפרידה החגיגית שלו, במה שהיה לפנים תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, העלה מנהל הבלט פיודור לופוחוב גרסה חדשה של שיתוף הפעולה האחרון בין דריגו לפטיפה, הבלט "הרומן של ניצן הורד והפרפר", שלופוחוב העלה על הבמה בשם "סיפורו של ניצן הוורד" (Le Conte du bouton).
בסיום הגאלה קרא זמר הבס המהולל פיודור שליאפין נאום פרידה מרגש, הן באיטלקית והן ברוסית.
דריגו, שהורשה לקחת עמו מטען במשקל 60 ק"ג בלבד, השאיר את כל רכושו ברוסיה, מלבד אוסף הפרטיטורות בכתב-יד שלו, ששימש אותו ככרית במסעו בן החודשיים לפדובה דרך אודסה וקונסטנטינופול.
ב-1920 קיבל דריגו את משרת הקאפלמייסטר לתיאטרו גריבלדי בפדובה, שם החל את הקריירה שלו שנים רבות קודם לכן.
ב-1926 חיבר את האופרה קומיק "פלאפי ראפלס" ללהקת האופרה של תאטרו ורדי של פדובה, וב-1929 עלתה יצירתו האחרונה, האופרה "פרח הציפורן הלבן" (Il garofano bianco) בתאטרו גריבלדי.
את שארית חייו הקדיש לניצוח ולהלחנה מיסות ושירים שונים.
ריקרדו גריגו מת ב-1 באוקטובר 1930 בגיל 84, בעיר הולדתו, פדובה.
בעיר יש רחוב על שמו, "ויה ריקרדו דריגו".
"Don Pedro di Portogallo" 25 ביולי 1868, תאטרו ורדי, פדובה, פדובה
"La Moglie Rapita" 22 בפברואר (6 במרץ) 1884, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"היער הקסום" ("La Forêt enchantée") "בלט פנטסטיק" במערכה אחת.
כוריאוגרפיה מאת לב איבאנוב, 24 במרץ (5 באפריל) 1887, בית הספר האימפריאלי לבלט.
3 במאי (15 במאי) 1887, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"הקמיע" ("Le Talisman"), "גראנד בלט" בארבע מערכות ושבע תמונות עם פרולוג ואפותיאוזיס.
25 בינואר (6 בפברואר), תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"החליל הקסום" |("La Flûte magique"), "בלט קומיק" במערכה אחת.
23 בינואר (4 בפברואר) 1893, בית הספר האימפריאלי לבלט.
11 באפריל (23 באפריל) 1893, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי
"יקיצת פלורה" ("Le Réveil de Flore"), "בלט אנאקראונטיק" במערכה אחת.
28 ביולי (8 באוגוסט) 1894, התיאטרון האימפריאלי של פטרהוף.
2 בינואר (14 בינואר) 1895, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"הנימפות המתחזות" ("Les Dryades prétendues"), בלט במערכה אחת, שתי תמונות, כוריאוגרפיה מאת פאבל גרדט.
11 באפריל (3 באפריל) 1899, תיאטרון המוזיאון הרוסי.
המוזיקה מבוססת על שירים (airs) מן המוזיקה של צ'זארה פוני לבלט"אאולין, או נימפת היער" (Éoline, ou La Dryade)
"הפנינה" ("La Perle"), "בלט דיברטיסמן" במערכה אחת עם אפותיאוזיס.
17 במאי (29 במאי) 1896, תיאטרון בולשוי האימפריאלי במוסקבה.
3 בפברואר (15 בפברואר) 1898 תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"ארליקינדה" (או "Les millions d'Arlequin") בשתי מערכות.
10 בפברואר (23 בפברואר) 1900, תיאטרון ארמיטאז' הקיסרי.
13 בפברואר (26 בפברואר), תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי.
"חוף התכלת" ("La Côte d'Azur") "בלט קומיק" בשתי מערכות.
30 במרץ 1902, אופרה גרנייה, מונטה קרלו
"הרומן של ניצן הוורד והפרפר" ("La Romance d'un Bouton de rose et d'un Papillon"), "בלט פנטסטיק" במערכה אחת, שלוש תמונות.
23 בינואר (5 בפברואר) 1904, תיאטרון ארמיטז' (הצגת הבכורה לא התקיימה)
"שער המזל" ("Le Porte-bonheur") (גרסה חדשה של "הקמיע").
"סיפורו של ניצן הוורד" (נהפקה מחודשת של "הרומן של ניצן הוורד והפרפר").כוריאוגרפיה מאת פיודור לופוחוב.
16 באפריל 1919, תיאטרון מריאינסקי
"לה אסמרלדה", 1886. פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1844
"קטרינה, או בת השודד", 1888, פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1846
הסילפידה, 1892. פרטיטורה מקורית מאת ז'אן מדלן שנייצהפר, 1832
"המלך קנדול" (Le Roi Candaule) 1891. פרטיטורה מקורית מאת צ'זארה פוני, 1868
אגם הברבורים, 1877, פרטיטורה מקורית מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, 1895
"קפריזות של פרפר", 1895. פרטיטורה מקורית מאת ניקולי קרוטקוב, 1889
"Les Élèves de Dupré", 1897 (גרסה בת מערכה אחת של "L'Ordre du Roi" מאת מריוס פטיפה.
פרטיטורה מקורית מאת אלברט ויצנטיני, 1886
ריקרדו סוטיל (באיטלקית: Riccardo Sottil; נולד ב-3 ביוני 1999) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקיצוני בלצ'ה.
אביו, אנדראה, הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר ששיחק 14 עונות בסרייה א'.
סוטיל שיחק בצעירותו בקבוצות הנוער של גנואה וטורינו, וב-2016 הצטרף לקבוצת הנוער של פיורנטינה.
ב-19 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשעלה כמחליפו של פדריקו קייזה בדקה ה-82 בתיקו 1–1 עם סמפדוריה.
ב-27 בינואר 2019 הושאל לפסקארה מהסרייה ב' עד לתום העונה.
ב-10 בספטמבר 2020 הושאל לקליארי מהסרייה א' לעונה אחת עם אופציה לרכישה, אך בתום העונה שב לפיורנטינה.
ב-21 בספטמבר 2021 כבש את שער הבכורה שלו בליגה במדי הקבוצה, בהפסד 3–1 לאינטר מילאנו.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל סוטיל למילאן עד לסיום העונה עם אופציה להעברה קבוצה.
ב-11 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת ללצ'ה.
ריקרדו ז'ורז'ה לוז הורטה (בפורטוגזית: Ricardo Jorge Luz Horta; נולד ב-13 בפברואר 2000 בסוברדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת פורטוגל.
הורטה גדל במחלקות הנוער של בנפיקה ליסבון וויטוריה סטובל.
ב-7 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ויטוריה סטובל, בהפסד 1–2 לריו אבה במסגרת המחזור ה-25 בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-12 ביולי 2014 חתם הורטה על חוזה לחמש עונות במאלגה מלה ליגה.
הוא ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 ביולי 2016 הושאל הורטה למשך עונה אחת לספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 ביולי 2017 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-7 בספטמבר 2014 ערך הורטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בהפסד 0–1 לנבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-2 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ספרד במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
אחיו הוא הכדורגלן אנדרה הורטה .
ריקרדו בנחמין סלינס פלייגו (בספרדית: Ricardo Benjamín Salinas Pliego; נולד ב-19 באוקטובר
1955) הוא איש עסקים ומיליארדר מקסיקני, הוא האדם השלישי בעושרו במקסיקו אחרי גרמן לארה וקרלוס סלים.
הוא נולד ב-1955 במקסיקו סיטי להוגו סלינס פרייס ואסתר פליגו דה סלינס ולמד במכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה ובאוניברסיטת טולן בלואיזיאנה, ארצות הברית.
ב-1987 הוא תפס את המושכות של "קבוצת אלקטרה", וירש את אביו.
הונו מוערך ב-13.6 מיליארד דולר אמריקאי (נכון לפברואר 2021).
ריקרדו סלינס פלייגו הוא הבעלים של:
חנויות אלקטרה (Elektra) הן רשת החנויות הגדולה ביותר במקסיקו, עם נוכחות גם בארצות הברית, גואטמלה, הונדורס, פנמה, אל סלוודור וכמה מדינות נוספות בדרום אמריקה.
בנק אצטקה (Banco Azteca) הוא גוף בנקאי ופיננסי שנוסד בשנת 2002; סניפיו ממוקמים בתוך חנויות אלקטרה.
טלוויזיה אצטקית (TV Azteca) היא חברת המדיה השנייה בגודלה במקסיקו, אחרי Grupo Televisa.
היא נוסדה ב-1993 לאחר רכישת Imevisión מהממשלה.
Italika היא חברה שמתמקדת בייצור ומכירה של אופנועים ממקור סיני ודרום קוריאני.
המפעל שלה ממוקם בטולוקה, מדינת מקסיקו ויש לה נקודות מכירה במקסיקו, גואטמלה, הונדורס, פנמה ופרו.
טוטאלפליי (Totalplay) היא ספקית של טלוויזיה בתשלום, אינטרנט וטלפוניה קבועה הפועלת במקסיקו והיא הספקית החמישית בגודלה אחרי דיש מקסיקו, מגהכבל, סקיי מקסיקו ו-איזי טלקום.
ריקרדו ביסוניירו (באיטלקית: Riccardo Bisogniero; 9 בפברואר 1923 – 13 במרץ 2018) היה גנרל איטלקי אשר כיהן כמפקד הקרביניירי בין השנים 1984–1986, וכראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1986–1988.
ביסוניירו נולד ברומא ב-9 בפברואר 1923. ב-1943 הוא התגייס לצבא המלכותי האיטלקי ושרת בחיל הברסליארי.
זמן קצר לאחר שהתגייס, כבשו הגרמנים את איטליה וביסוניירו הצטרף לכוחות הפרטיזנים שלחמו בהם עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה, השלים את הכשרתו הצבאית, ושימש בעצמו כמורה בבית הספר למלחמה.
בין 1967–1970 הוא שימש כנספח צבאי בבלגרד.
לאחר מכן הועלה לדרגת טנטה קולונל ומונה למפקד גדוד הברסליארי ה-8. באוקטובר 1974 הוא הועלה לדרגת גנרל די בריגדה ובשנים הבאות מילא תפקידי מטה בכירים במטה הכללי.
ב-1981 הוא הועלה לדרגת גנרל די דיוויזיוני ומונה למפקד הקורפוס ה-3. ב-20 בינואר 1984 הוא מונה למפקד הקרביניירי.
ב-9 בינואר 1986 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) הוא כיהן בתפקיד עד 31 במרץ 1988.
ריקרדו דה בּוּרְגוֹס בנגואצ'אה (בספרדית ובבסקית: Ricardo de Burgos Bengoetxea; נולד ב-16 במרץ 1986) הוא שופט כדורגל ספרדי השופט בלה ליגה, ליגת הכדורגל הבכירה בספרד.
דה בורגוס הוא שופט של פיפ"א מאז 2018 והוא נמנה עם שופטי דרג העילית של אופ"א.
בשנת 2011, החל דה בורגוס לשפוט בליגה הספרדית השנייה, ובשנת 2015 הוא שובץ בלה ליגה, הליגה הבכירה בכדורגל הספרדי.
משחקו הראשון כשופט בלה ליגה היה ב-23 באוגוסט 2015, כשהוא שפט משחק בין לבאנטה לסלטה ויגו.
בשנת 2017, הוא שפט את המשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי בין ברצלונה לריאל מדריד.
בשנת 2018, הוא נכלל ברשימת שופטי פיפ"א.
הוא שפט את משחקו הבין-לאומי הראשון ב-10 באוקטובר 2019, במוקדמות יורו 2020, במשחק בין בלארוס לאסטוניה.
דה בורגוס הוא יליד בילבאו, ועובד כטכנאי שיניים.
ריקרדו באצ'לי היה סופר איטלקי, ממקימי כתב העת "לה רונדה" המשפיע שדגל בקלאסיציזם ופרס בגוטה לספרות יפה.
היה מועמד כשמונה פעמים לפרס נובל לספרות.
באצ'לי נולד למשפחה אמידה בבולוניה, ולמד מגמת ספרות באוניברסיטת בולוניה תחת הדרכתו של ג'ובאני פסקולי , אם כי לא השלים תואר.
בשנת 1911 פרסם את הרומן הראשון שלו, "Il filo meraviglioso di Lodovico Clò" (בתרגום חופשי: "החוט המופלא של לודוביקו קלו").
הוא עדיין כתב עבור כתבי העת "La Voca" ("הקול") ו-"il Resto del Carlino" ("העודף מ'קרלינו'") עד למלחמת העולם הראשונה, בה שירת כקצין ארטילריה.
בין השנים 1918 ל-1919, באצ'לי תרם למגזין האיטלקי La Raccolta ("לה רקולטה", האוסף) הממוקם בבולוניה.
היה חבר בצוות העורכים במגזין La Ronda שברומא בין השנים 1919 ל-1922.
במהלך שנות ה-20, באצ'לי כתב ופרסם באופן נרחב.
הוא הפך לדמות ספרותית מוכרת והצטרף כחבר האקדמיה המלכותית של איטליה בשנת 1941. היצירות הנחשבות ביותר שלו הן הרומנים ההיסטוריים שלו, שהחלו עם "Lo sa il tonno" ("הטונה יודעת", 1923) ו-"Il diavolo al Pontelungo" ("השטן בגשר הארוך", 1927).
רומנים אלה לקחו השראה מאלסנדרו מנצוני על העירוב בין מציאות ובדיון, למרות שבאצ'לי עיצב את סגנונו מחדש בכל פעם ונהג לשלב באופן ייחודי בין אלמנטים ספרותיים פופולריים ומשכילים.
יצירתו הפופולרית ביותר של באצ'לי נותרה "Il mulino del Po" ("הטחנה שעל הפו", 1940-1938) בעלת השלושה כרכים.
הרומן מתמקד בחייה של משפחה חקלאית במהלך המאה, מתקופת נפוליאון בונפרטה ועד למלחמת העולם הראשונה.
לרומן זה יצא עיבוד קולנועי בשנת 1949, לפי תסריטו של פדריקו פליני.
יצירות נוספות של באצ'לי כוללות מספר רב של נובלות, אשר חלקן מעשיות.
הוא פרסם גם יומני מסע ומאמרים על הספרות והאופרה האיטלקית.
בשנת 1971, הוענק לו עיטור אביר הצלב הגדול מטעם מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
העלילה עוקבת אחרי קורות משפחתו של סקאצ'רני במהלך המאה ועד לימי מלחמת העולם הראשונה.
סקאצ'רני מחזיק ברשותו טחנת מים על נהר הפו, והוא וצאצאיו מנהלים את חייהם בזמן סוער בו מתנהלות מלחמות פוליטיות, קשיים יומיומיים וסכסוכים בין מעמדות.
באצ'לי חקר לעומק את הרקע ההיסטורי, הגאוגרפי והחברתי, והוא שרטט דיוקן מקיף ונרחב מאוד של החיים באזור הכפרי של איטליה במאה ה-19. שפת הרומן והסגנון בו מראים שאלסנדרו מנצוני היווה השפעה גדולה על באצ'לי.
באותו זמן, הוא יצר מבנה ספרותי ייחודי אותו הקנה לרומנים אירופאים מאוחרים יותר.
איטליה: אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (19 באפריל 1971).
ריריות (שם מדעי: Mycetozoa, הלחם של המילים ביוונית מיקו – פטריה, וזואה – חיה) הן יצורים דמויי-אמבה המשתייכים לממלכת הפרוטיסטים.
הקבוצה נחלקת לריריות תאיות (Acrasiomycota) וריריות פלסמודיות (Myxomycota).
היות שבקבוצה יש מאפיינים של פטריות (נבגים) כמו גם של בעלי חיים (תנועה), היה קושי לסווג אותה והיא זכתה למספר סיווגים עד שנקבע הסיווג המקובל היום.
בעבר השתייכה קבוצה זו לחד-תאיים וכונתה "בעלי חיים דמויי צמחים" או פרוטוזואה.
חוקרים אחרים ראו בה קרובת משפחה של הפטריה, ואי לכך כונתה "פטריריות" שם שהציע ניסן בנימיני שחקר את הקבוצה רבות.
כיום מקובל לסווג אותה כקבוצה ייחודית – slime molds – 'עובש רירי' או 'מיקטוזואה.
תאי הריריות זוחלים על חלקי צמחים נרקבים, כגון קליפות עץ או עלים שנשרו.
בדומה לאמבות אמיתיות, הם טורפים פגוציטיים; הם בולעים חיידקים, שמרים, נבגים ואורגניזמים שונים.
כשחומרי ההזנה נדירים והתאים רעבים, רבים מהם מתקבצים יחד ויוצרים גוש רירי.
סך התכווצויותיהם של התאים הבודדים מניע את הגוש כולו, וכך הוא נודד למקום חדש, שהתנאים השוררים בו נוחים יותר לגדילה.
בתהליך, מתמיינים חלק מהתאים לתפקידים שונים: חלק הופכים לתאי זקיף השומרים על האורגניזם ובולעים חיידקים ומזיקים, אחרים יתמיינו בסוף התהליך לגבעול שעליו ניצב גוף הפרי או המנבג, העשוי מיתר התאים שלא התמיינו קודם.
נבג שהשתחרר והתיישב על משטח חמים ולח, נובט והופך לתא דמוי-אמבה.
בקרב הריריות נפוצה רבייה זוויגית באמצעות גמטות.
מרביתן שוכנות באזורים טרופיים, ופוחתות ככל שמתרחקים מהם, אך ניתן למוצאן אפילו באזור הארקטי והאנטארקטי, ואף במדבר אטקמה היבש במיוחד בצ'ילה.
ריריות נחקרו לשם ייצור של תרכובות אורגניות יוצאות דופן, כולל פיגמנטים, אנטיביוטיקה ותרופות אנטי-סרטניות.
עד 2022, יותר מ-100 פיגמנטים בודדו מריריות.
הוצע כי הפיגמנטים הרבים הצהובים-אדומים עשויים להיות שימושיים בקוסמטיקה.
כ-42% מהחולים עם נזלת אלרגית עונתית הגיבו לנבגי מיקסוגסטריים, כך שהנבגים עשויים לתרום באופן משמעותי כאלרגנים הנישאים באוויר.
ריריות חולקות קווי דמיון עם מערכות עצביות בבעלי חיים.
הממברנות של ריריות וגם של תאים עצביים מכילים אתרי קולטנים, שמשנים את התכונות החשמליות של הממברנה כשהיא נקשרת.
לכן, כמה מחקרים על האבולוציה המוקדמת של מערכות עצביות של בעלי חיים נוצרו בהשראת ריריות.
מחקרים אף הראו שלאורגניזם יש יכולת ללמוד ולחזות תנאים לא נוחים תקופתיים בניסויי מעבדה.
במחקר אפשרו לריריות להגיע למזון רק כאשר נעו על פני משטח שהכיל קפאין או כינין, חומרים שהרירית נרתעת מהם אך הם אינם רעילים לה.
לאחר כמה פעמים הרירית למדה לנוע לעבר המזון ללא רתיעה.
ביומימטיקה: אלגוריתם ריריות הוא אלגוריתם היוריסטי לפתרון בעיות המבוסס על ההתנהגות של ריריות בזמן שהן זורמות בחיפוש אחר מזון.