tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר הראשון יצא לאור בשנת תשל"א ובתשע"ט הופיע הכרך התשיעי, המסתיים בערך "אחדות השם"
שני כרכים מהסדרה מיוחדים לביאור כל אות מאותיות הא' ב' העברי על פי קבלה ותורת חסידות חב"ד.
הכרך השלישי בסדרת האותיות אמור לצאת בעתיד.
מי שהיו העוזרים של הרב כהן במלאכתו הרב שלום דובער ליפסקר והרב שלום חריטונוב.
בשנת תשע"ח נדפסה הסדרה מחדש אחר מספר שנים בהן לא ניתנת הייתה להשגה.
ייחודיותה של הסדרה, היא בריכוז למקום אחד של החומר הקשור לביאורים בחסידות ובקבלה, שנתבארו על ידי אדמור"י וגדולי חסידי חב"ד בדורות הקודמים, תוך עריכת החומר והפיכתו למקשה אחת ובשפה אחידה.
רוב חומר המקור נאסף ממקורות שונים.
מטרת הסדרה היא לאפשר ללומד להקיף תוך זמן קצר חומר רב בצורה קצרה ומתומצתת.
בד בבד, הצליחו עורכי הסדרה לשמר את עומק הדברים ולא לפשטם לרמה רדודה.
העורך הרב כהן נמנע להכניס את ההערות שלו לתוך גוף הספר, כך שהספר עצמו מורכב מחומר המקורות בלבד.
אולם, בסוף הספר בחלק המילואים כתב הרב כהן את הערותיו וחידושיו שלו.
שלוש מטלות מרכזיות ספר-הערכים מבצע:
המשגה ומיון: האנציקלופדיה קובעת מושגים וממיינת את התחומים שכל מושג כולל.
באמצעות ספר-הערכים נוצרת מפה הממפה את תורת החסידות לפי ערכיה ומושגיה.
זהו הצעד הראשון כדי לגרום לכך שהמעוניין לרדת למושג מסוים על עומקו ורוחבו – אכן יוכל לעשות זאת.
סידור וביאור: גיבוש החומר לכדי ערך אנציקלופדי שלם הוא תפקיד קשה ומורכב.
לכל מושג פרטים ודקויות אותם יש לשבץ במסגרות ובמחלקות ברורות.
בנוסף לכך, יש צורך פעמים רבות להבהיר ולבאר.
איחוי וגילוי: כאשר שני השלבים דלעיל מושלמים, הרי שלפני הלומד מתגלה לא רק אוסף ממוין של חלקי מאמרי חסידות הדנים באותו עניין – אלא מציאות חדשה.
איחויים של מכלול הפרטים, ההסברים והמובאות בנוגע למושג כלשהו ממאות המאמרים הפזורים במרחבי תורת הענק של חסידות חב"ד, מגלה לקורא למעשה את אותו מושג באור חדש.
וזוהי המשימה השלישית שספר-הערכים ממלא: איחוי וגילוי.
כלומר, מלאכת סידור וכתיבת הערכים אינה רק מלאכה של ריכוז וליקוט, אלא מלאכת כתיבה יוצרת, וזאת תוך שמירה קפדנית, על תאימות למקור בדברי וכתבי אדמו"רי חב"ד.
הרבי כתב לעורך האנציקלופדיה התלמודית רבי שלמה יוסף זוין:
ספר המעשים לבני ארץ ישראל או "ספר המעשים שלבני ארץ ישראל" הוא קובץ מנהגים של בני ארץ ישראל שנכתב לאחר חתימת התלמוד הירושלמי.
הוא נערך בארץ ישראל במאות ה-7 וה-8 לספירה הנוצרית, לערך.
החיבור היה נחשב לאבוד והוא נודע בזכות אזכור יחיד שלו בתשובה של רב האיי גאון, אשר טען שבעל "הלכות גדולות" הכניס פסקאות מהחיבור הזה לתוך חיבורו.
בנימין מנשה לוין היה הראשון שמצא קטעים מספר המעשים בגניזה הקהירית, והוא פרסם אותם בשנת תר"ץ בגיליון הראשון של כתב העת "תרביץ".
בעקבות תגליתו פורסמו קטעים נוספים ונכתבו מחקרים על החיבור בידי החוקרים הבולטים בתחום, ביניהם יעקב נחום אפשטיין, יעקב מאן, שאול ליברמן, אביגדור אפטוביצר, מרדכי עקיבא פרידמן ושמחה עמנואל.
בנוסף לשרידי החיבור בגניזה הקהירית, זיהו החוקרים, באמצעות טרמינולוגיה מקבילות וסימנים נוספים, פסקאות מתוך החיבור ששולבו בספרות הגאונים והראשונים, שנכתבו בימי הביניים.
ספר המעשים נכתב בסגנון הדומה לשאלות ותשובות קצרות.
בכל פיסקה ('מעשה') מופיע פסק הלכה קצר, לרוב בלי אזכור של דעות שונות, שמות של מקורות או חכמים.
פסקי ההלכה בחיבור משקפים בעיקרם את המסורת ההלכתית שנהגה בארץ ישראל בימי שלטון הביזנטיים, קודם לכיבוש הערבי.
אולם, חלק מהקטעים שהשתמרו בגניזה הקהירית מכילים עירוב של פסקים מספר המעשים הארץ-ישראלי עם פסקי הלכה המיוסדים על המסורת ההלכתית הבבלית, כפי שהיא משתקפת בתלמוד הבבלי.
על אף החומר שהתגלה והמחקרים שנכתבו על ספר המעשים, ישנן שאלות יסוד בנוגע לחיבור שעדיין לא התבררו.
למשל, לא ברור אם היה חיבור אחד שנקרא 'ספר המעשים לבני ארץ ישראל' או שזו סוגה של חיבורים שונים (בדומה לחיבורי ה'תוספות').
כמו כן, לא ברור הרקע המדויק לכתיבת החיבור.
אחת מההצעות שהועלתה במחקר היא שספר המעשים היה מעין פנקס של בית הדין בארץ ישראל שבו תועדו הנושאים שעלו לדיון בבית הדין ופסקי ההלכה של הדיינים.
ההלכות המובאות בחיבור פותחות צוהר אל חיי היהודים בארץ-ישראל בתקופה האמורה, לא רק מנקודת מבט של תולדות ההלכה, אלא חושפות גם היבטים היסטוריים של חיי החברה, התרבות והכלכלה.
בביקורת המקרא, ספר המושיעים הוא כינוי לחיבור קדום משוער, שלדעת חלק מחוקרי המקרא היווה את המסד לספר שופטים ולמיעוטו של ספר שמואל כפי שהם מוכרים בימינו.
לדעת חלק מהחוקרים, התהווה ספר שופטים בכמה שלבי עריכה.
השלב הראשון, לדידם, יצא לפועל בימי הממלכה המאוחדת, וגולל את קורותיהם של השופטים משבטי יוסף (ובהם נכללים גם השופטים משבט בנימין).
לדעת החוקרים, ספר המושיעים כלל את הרובד העיקרי של פרקים ג'-ט"ז בספר שופטים וכן מתוך ספר שמואל א' את הפרקים א-ב, ז-ח, י וי"ב.
כלומר הספר הקיף את סיפוריהם של השופטים אהוד בן גרא, דבורה (וברק בן אבינעם), גדעון, אבימלך, יפתח הגלעדי, שמשון (היכללותו בספר המושיעים נתונה במחלקת בין החוקרים), שמואל ושאול.
מבנה הספר הוא מצולב, כלומר הדמיון ניכר בין הסיפור האחרון לראשון, השני ללפני האחרון וכדומה.
כך למשל סידור השופטים הוא על פי שבטי מוצאם:
אהוד בן גרא - שבט בנימין.
דבורה וברק - שבט אפרים.
גדעון - שבט מנשה, בעבר הירדן המערבי.
יפתח - שבט מנשה, בעבר הירדן המזרחי.
שמואל - מתגורר בהר אפרים.
ניתן להצביע עוד על נקודות סימטריה רבות, כגון שירת נשים המופיעות הן בסיפור השני (שירת דבורה) והן בסיפור הלפני אחרון (תפילת חנה).
במרכז המהדורה, כשובר הסימטריה, הוצב סיפורו של אבימלך, הדמות הפסאדו מלוכנית הנתפשת בספר כמופת שלילי.
על סמך העובדה כי המושיעים כולם הם מבית יוסף, מסיקים החוקרים כי מקום החיבור הוא בשבטי הצפון.
מועד חיבור הספר נקבע על סמך העובדות הבאות:
ההצגה של שבט יהודה היא שלילית (למשל בהסגרת שמשון לפלשתים), כך שמדובר בתקופה בה נתגלע סכסוך בין בית יוסף לשבט יהודה.
שבט בנימין נמנֶה עם שבטי בית יוסף ולא מסופח לשבט יהודה כפי שקרה מדור פילוג ממלכת ישראל המאוחדת והלאה.
הספר מלא בביקורת והתנגדות למוסד המלוכה.
לשון הספר היא קדומה ואין בה שרידים מימי בית שני או השפעות ארמיות וכדומה.
מכאן ועוד, מסיקים החוקרים כי הספר חובר בימי הממלכה המאוחדת, המקיימת את כל הסימנים שנמנו לעיל.
ישנו סכסוך בין בית יוסף לבין שבט יהודה בעניין המסים , שבט בנימין טרם נספח לשבט יהודה.
בנוסף לכך, ההתנגדות למוסד המלוכה עדיין רלוונטית הן משום גילו הצעיר של המוסד, והן משום שהמלך הפופולרי על שבטי הצפון, ירבעם בן נבט, טרם עלה למלוכה.
מכך מסיקים החוקרים, כי הספר חובר ככל הנראה בימי שלמה, בקרב שבטי הצפון.
מחבר סיפור דוד ובת שבע שם בפי יואב בן צרויה (שר צבאו של דוד) ציטוט מהסיפור על סופו של אבימלך, מה שמראה על קרבה בין המחברים.
החוקרים מייחסים את חיבורו של סיפור דוד ובת שבע לאותו הדור ואותם החוגים, מה שמחזק את ההשערות על מועד חיבור ספר המושיעים.
לדעת החוקרים תכליתו של ספר זה הוא התנגדות למוסד המלוכה.
בהתאם לכך הספר מציג את יתרונות שיטת ההנהגה שקדמה למלוכה, שיטת המנהיגות הכריזמטית:
המושיעים נלחמים באמצעות נשק מועט (או מספר לוחמים קטן) ופרימיטיבי ולמרות זאת עולה בידם להכניע מלכים.
לדוגמה, אהוד מושיע את ישראל בפעולת יחיד כאשר דוקר את עגלון מלך מואב בעזרת "חרב גומד".
המלכים והשרים (מקרב העמים הזרים) מוצגים בצורה גרוטסקית.
כך למשל עגלון מלך מואב, מוצג כשמן, עצלן, שנופל בקלות בפח שטומן לו אהוד.
גדעון מעמיד את המלכת מלך בשר ודם כניגוד למלוכת האלוהים על ידי המושיעים.
ניסיון הורשת תפקיד מנהיגות מאב לבנו (המכונה הורשה שושלתית, או הורשה דינסטית) מסתיים בשלטונו האלים של אבימלך בן גדעון.
שיטת הורשה זו מאפיינת שלטון מלוכני.
משל יותם המפורט בספר הוא נאום שכולו הדגשת המאפיינים השליליים של השלטון המלוכני.
ככלל, הספר רואה בתקופת המושיעים זמן של אידיליה ביחסים בין האלוהים לבין עם ישראל.
למעט פסוק אחד בשירת דבורה אין כל אזכור לחטאים של העם.
לקראת סוף הספר מופיע הנאום המכונה משפט המלך בו מפרט שמואל הנביא את הסכנות שבהמלכת מלך.
לספר המושיעים נודעה השפעה גם מאות שנים לאחר שחובר, כך למשל הפסוק החותם את ספר עובדיה מצטט את הרעיון המרכזי בספר המושיעים: וְעָלוּ מוֹשִׁעִים בְּהַר צִיּוֹן לִשְׁפֹּט אֶת הַר עֵשָׂו וְהָיְתָה לַה' הַמְּלוּכָה.
ספר עובדיה יוחס לימי בית שני, כלומר חיבורו היה כשש מאות שנים לאחר ספר המושיעים ועדיין מהדהדים בו אותם הרעיונות.
ספר המעשיות היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 3 עונות, אשר הופקה על ידי חברת ההפקות Harlech Productions בין השנים 1981–1987 עבור רשת הטלוויזיה הבריטית ITV.
בישראל הסדרה שודרה במקור בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בטלוויזיה החינוכית, בה היא שודרה בדיבוב לעברית במהלך שעות אחר הצהריים.
הסדרה התבססה על אנתולוגיה של סיפורי ילדים שפורסמו על ידי המוציא לאור Victor Gollancz Ltd בשנת 1981. כל פרק התמקד בסיפור עם שונה ממגוון תרבויות שונות מרחבי העולם.
מקורם של הסיפורים היו בין היתר ממדינות כמו אנגליה, צ'כוסלובקיה, צרפת, רומניה, טורקיה, ויילס, ישראל, נורווגיה, סין, אפריקה והודו.
בנוסף, הסדרה שני פרקים של הסדרה התבססו על סיפורי עם של השבטים האינדיאנים בניו אינגלנד ושל שבטי המאורים בניו זילנד.
הסדרה צולמה במיקומים שונים ברחבי העולם, בהם רוסיה, אירלנד וסקנדינביה.
בפתיח המונפש של הסדרה נראה טרובדור ששר את שיר הנושא של הסדרה בעוד שהתלווה אליו שועל ידידותי.
בישראל פרקי הסדרה הכילו שתי וריאציות שונות לשיר הפתיחה אשר עבורו נוצרה גרסה עברית.
בחלק מהפרקים שיר הפתיחה בוצע על ידי אילן ליבוביץ, בעוד שביתר הפרקים שיר הפתיחה בוצע על ידי אפי בן ישראל.
בשנת 2006 יצא לשווקים מארז DVD שכלל את כל פרקי הסדרה.
ספר העלייה הראשונה הוא קובץ מחקרים על תקופת העלייה הראשונה ואסופת מקורות שנוצרו במהלכה, בעריכת מרדכי אליאב.
ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת 1982, לציון מאה שנה לתחילת העלייה הראשונה.
הספר כולל שני כרכים; הראשון כולל מבוא ומאמרים, והשני: "תעודות, ביוגרפיות וביבליוגרפיה".
מרדכי אליאב: "ייחודה של העלייה הראשונה - מבוא"
שמואל אטינגר וישראל ברטל: "שורשי היישוב החדש בארץ-ישראל"
רן אהרנסון: "שלבים בהקמת מושבות העלייה הראשונה ובהתפתחותן"
יהושע בן-אריה: "היבטים גאוגרפיים בראשית התפתחותן של המושבות העבריות בארץ-ישראל"
אלכס כרמל: "היישוב היהודי, השלטון העות'מאני והקונסוליות הזרות"
שולמית לסקוב: "חובבי ציון ברוסיה למען היישוב בארץ ישראל"
דן גלעדי: "הבארון רוטשילד ומשטר החסות של הפקידות"
ניצה דרויאן: "עלייתם והתערותם של יהודי תימן בעלייה הראשונה
שמואל אביצור: "החקלאות המלאכה והתעשייה"
יעקב רואי: "יחסי יהודים-ערבים במושבות העלייה הראשונה"
יהושע קניאל: "היישוב הישן וההתיישבות החדשה"
יעקב קלנר: "הראשונים בעיני עצמם"
רות קרק: "עלייתה של יפן כמרכז היישוב החדש - היבטים חברתיים ותרבותיים"
יהושע קניאל: "ראשית צמיחתו של היישוב החדש בירושלים"
ישראל קולת: "פועלי העלייה השנייה"
חיה הראל: "התנועה הציונית והיישוב בארץ-ישראל בשלהי העלייה הראשונה"
זאב ולק: "צמיחת החינוך הלאומי במושבות"
שלמה הרמתי: "תחיית הדיבור העברי במושבות"
יפה ברלוביץ: "הספריות הציבוריות בימי העלייה הראשונה"
"ספר המורמונים" הוא מחזמר סאטירי שנכתב והולחן על ידי טריי פארקר ומאט סטון והמחזאי רוברט לופז.
ההצגה משלבת בין סאטירה על עולם הדת לבין פארודיה על המחזמרים הקלאסיים.
"ספר המורמונים" מגולל את סיפורם של שני נערים מיסיונרים מהזרם המורמוני, שנשלחים למשימתם בכפר נידח בצפון אוגנדה הנשלט על ידי גנרל אכזר שמהלך אימים על האוכלוסייה המקומית.
הם מנסים לשכנע את תושבי הכפר לקרוא את ספר מורמון (על אף שרק אחד משניהם באמת קרא אותו), ואז להציע להם להמיר את דתם.
תושבי אוגנדה מודאגים מהמלחמה, הרעב, העוני וממחלת האיידס שמכה בהם, ולכן אינם מסכימים לקרוא את הספר.
במרץ 2011, לאחר שבע שנות עבודה, עלתה ההצגה בברודוויי, ניו יורק, גרפה ביקורות חיוביות וזכתה בפרסים רבים, כולל תשעה פרסי טוני – אחד מהם פרס טוני למחזמר הטוב ביותר – וכן בפרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר.
האלבום, בביצוע להקת השחקנים המקורית של ברודוויי, יצא לאור במאי 2011, ונחשב לאחד האלבומים הנמכרים ביותר מבין אלבומי מחזות הזמר של ברודוויי בארבעת העשורים האחרונים.
ב-25 בפברואר 2013 הועלתה ההפקה הבריטית למחזמר בווסט אנד.
ב-13 במרץ 2013 נערכה הבכורה הרשמית בלונדון.
באפריל 2014 זכתה ההפקה הבריטית בארבעה פרסי אוליבייה (טקס פרסי התיאטרון החשוב ביותר באנגליה): המחזמר הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר, שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר ופרס עיצוב התנועה הטוב ביותר.
במרכז האימונים של הכנסייה המיסיונרית ביוטה שבארצות הברית, לומד התלמיד האדוק, הנאה והיהיר קווין פרייס.
בפתיחת המחזמר, פרייס עומד על הבמה עם חבריו לכיתה, ויחד הם מבצעים תרגיל, שבו עליהם להראות למנהל כיצד הם מתכוונים להציג את "ספר מורמון" כשיעברו מדלת לדלת במדינות שונות במסגרת שליחותם המיסיונרית ("Hello!").
אחד התלמידים, ארנולד קנינגהאם, הוא נער חסר ביטחון וחנון חסר-תקנה, הסובל מעודף משקל.
במהלך התרגיל ניתן לראות שאין לו שום סיכוי להצליח במשימה.
פרייס מאמין שאם הוא יתפלל מספיק, הוא יישלח לאורלנדו שבפלורידה ויבלה שם במשך שנתיים במסגרת השליחות המיסיונרית.
אולם לתדהמתו, הוא וקנינגהאם נשלחים יחד לאוגנדה ("Two By Two").
אחרי שהשניים נפרדים מבני משפחותיהם, הם עולים על מטוס בשדה התעופה של העיר סולט לייק סיטי.
פרייס מתכנן להשלים את המשימה באופן מופלא (לבדו), בזמן שקנינגהאם פשוט שמח על כך שיש לו מעכשיו "חבר הכי טוב".
אמנם הוא הכיר את פרייס רק יום קודם לכן, אבל על פי חוק מס' 72 של מרכז האימונים בכנסייה המורמונית, לפרייס אסור לעזוב את שותפו החדש אף לא לרגע, חוץ מאשר בשירותים ("You And Me But Mostly Me").
מיד עם הגעתם לכפר בצפון אוגנדה, נשדדים שני הנערים על ידי חייליו החמושים של הגנרל המקומי, גנרל באט-פאקינג-נייקד.
לאחר מכן, הם מתקבלים בברכה על ידי ראש הכפר מאפאלה חטימבי, וקבוצה של תושבים אשר משתפים אותם במציאות היומיומית הקשה ("Hasa Diga Eebowai").
בתו של חטימבי, נאבאלונגי, מובילה את פרייס וקנינגהאם המזועזעים לדירה שבה חיים שאר המיסיונרים המורמונים אשר פועלים באזור.
במהלך המפגש מגלים פרייס וקנינגהאם שאף אחד מהם לא הצליח לצרף אפילו אפריקני אחד לזרם המורמוני.
מקינלי, מנהיג המיסיונרים באזור, מלמד את פרייס וקנינגהאם כיצד להתמודד עם הרגשות השליליים שעולים בהם, ומציע להם להדחיק כל דבר שגורם להם להרגיש רע ("Turn It Off").
פרייס וקנינגהאם מגיעים למיטתם ללילה ראשון באוגנדה, ועל אף שפרייס חושש מפני העתיד ומראה סימני לחץ, קנינגהאם מרגיע אותו, ובטוח שפרייס יצליח להמיר את דתם של תושבי הכפר ("I Am Here For You").
פרייס, שדברי שותפו הרגיעו אותו, קם בבוקר נחוש מתמיד להצליח במשימה שכל שאר המיסיונרים נכשלו בה: ללמד את תושבי הכפר על ג'וזף סמית, מייסד הכנסייה המורמונית.
הוא מחליט לעשות זאת באמצעות שיר, שמתחיל כשיר הלל לסמית, אך מסתיים כשיר הלל לעצמו ("All-American Prophet").
אנשי הכפר אינם מביעים עניין בסיפור על ג'וזף סמית, ומתייחסים לפרייס כאל נודניק שמטריד את מנוחתם.
זמן קצר לאחר שפרייס שר את השיר, מגיע הגנרל האכזר ומודיע על הצו שהוציא, אשר מחייב את כל בנות הכפרים של צפון אוגנדה לעבור מילה תוך שבוע (זאת משום שעל פי אמונתו, הדגדגן הוא איבר עוצמתי ואימתני שעלול לחסל אותו).
אחד מבני הכפר מוחה נגד הגנרל, ובתגובה הגנרל יורה בראשו למוות.
נאבאלונגי בורחת לביתה ומתחבאת שם.
היא נזכרת בשיר ששר פרייס על ספר מורמון ובהבטחותיו כי מי שימיר את דתו, חייו יהיו טובים יותר.
היא חולמת על הארץ החדשה שנשמעת כמו גן עדן עלי אדמות ("Sal Tlay Ka Siti").
בינתיים נוצרת פאניקה בדירת המיסיונרים שבכפר, כשמנהיג המיסיונרים האזורי מקינלי מתבקש להעביר דיווח לנשיא הכנסייה המורמונית על מספר האנשים באוגנדה שהמירו את דתם לזרם המורמוני בנצרות.
זאת משום שחבורת המיסיונרים שלו לא הצליחה לשכנע אפילו אדם אחד בכפר.
כשמתברר שגם פרייס וקנינגהאם נכשלו במשימתם, הלחץ גובר.
שניהם עדיין מזועזעים מהמציאות החשוכה של אפריקה, ופרייס מחליט לבקש העברה לאורלנדו, בזמן ששותפו הנאמן קנינגהאם מבטיח לפרייס שילך איתו לאן שרק יגיד.
אבל פרייס מבהיר לקנינגהאם שהוא נוטש אותו ובורח מהאזור.
כשקנינגהאם השבור נותר לבדו, מגיעה נאבאלונגי, ומביעה את רצונה ללמוד על ספר מורמון.
לטענתה, היא שכנעה גם את שאר בני הכפר להגיע לשיעור ולהקשיב.
קנינגהאם אוזר אומץ, ומחליט לקחת את המושכות בפעם הראשונה בחייו ("Man Up").
קנינגהאם מעולם לא קרא באמת את ספר מורמון, ולכן כשהקהל שלו מתחיל להראות סימני נטישה ומאיים לעזוב את השיעור, הוא ממציא במהירות סיפורים שמשלבים בין מעט הדברים שהוא יודע על המורמונים, לבין מוטיבים המוכרים לו היטב מסרטי מדע בדיוני.
הסיפורים היצירתיים של קנינגהאם מדברים לליבם של אנשי אוגנדה ומעוררים בהם הזדהות, וכך הם שבים להקשיב לו.
המצפון של קנינגהאם (בדמות אביו, ג'וזף סמית, הוביטים, דארת' ויידר ועוד) מציק לו, אבל הוא משכנע את עצמו שאם הסיפורים שהוא המציא עוזרים לאנשים אחרים, זו בטח אינה טעות לעשות זאת ("Making Things Up Again").
פרייס מגיע בינתיים לאורלנדו והוא מאושר, עד שהוא מבין שהוא רק חלם על כך.
לפתע הוא נזכר בחלום בלהות שהיה לו לאחר שחטא בילדותו (הוא גנב סופגניה מהמטבח בשעת לילה, ולמחרת בבוקר האשים את אחיו בגנבה).
כעת, הוא חש חרדה כשהוא מבין שהסיוט עומד לחזור על עצמו ("Spooky Mormon Hell Dream").
בחלומו, פרייס מגיע לגיהנום כשמסביבו רוקדים השטן, שדונים, ונשמותיהן של דמויות אכזריות כמו היטלר וג'ינגיס חאן.
כמו כן, מסתובבות בגיהנום גם כוסות קפה, זאת משום שהזרם המורמוני אוסר על שתיית קפה.
פרייס מתעורר מהסיוט, ומבין שעליו לחזור למשימה בכפר שבצפון אוגנדה.
קנינגהאם מגיע ומודיע שישנם עשרה אפריקנים שמתעניינים בכנסייה המורמונית.
אלא שלמרות הפצרותיו של פרייס, קנינגהאם מסרב להחזיר אותו לחייו.
מקינלי מבהיר לקנינגהאם, שאף אחד מהאפריקנים לא ימיר את דתו כל עוד הגנרל האכזר לא יאפשר זאת.
פרייס רואה בדבריו של מקינלי הזדמנות להוכיח את תרומתו, והוא מחליט לפרוץ ללשכתו של הגנרל עם ספר מורמון בידו, במטרה לשכנע גם אותו להמיר את דתו ("I Believe").
לאחר מכן נראה פרייס במרפאה, שם מחלץ הרופא מישבנו את ספר מורמון.
קנינגהאם ממשיך בשיעוריו, ואנשי הכפר מחליטים לעבור הטבלה ולהמיר את דתם לזרם המורמוני בנצרות.
קנינגהאם הנרגש מטביל באופן אישי את נאבאלונגי ("Baptize Me"), והמיסיונרים מטבילים את שאר אנשי הכפר.
במעמד הטקס החגיגי, מרגישים המיסיונרים סוף סוף אחדות שלמה עם בני הכפר וחוגגים זאת ("I Am Africa").
בינתיים, שומע הגנרל על המרת הדת של אנשי הכפר, ומחליט להרוג את כולם.
פרייס מטביע את יגונו בשתיית כוסות קפה רבות, משקה שצריכתו אסורה על פי האמונה המורמונית.
כשקנינגהאם מוצא אותו, הוא מספר לו שעליהם להתנהג כאילו הם שותפים למשימה, משום שנשיא הכנסייה המורמונית ובכירים נוספים בקהילה עומדים לבקר את המיסיונרים באוגנדה כדי לברך אותם על הצלחתם במשימה.
אחרי שקנינגהאם עוזב, פרייס נזכר בכל הבטחות השווא ששמע כל חייו מאנשי הכנסייה, מהוריו, מחבריו ומסביבתו ככלל ("Orlando").
במהלך החגיגה של אנשי הכנסייה המורמונית עם המיסיונרים באוגנדה, מוכתרים פרייס וקנינגהאם כשני המיסיונרים המוצלחים ביותר בכל יבשת אפריקה.
מיד לאחר מכן מגיעה נאבאלונגי למסיבה יחד עם שאר המקומיים, ויחד הם מבקשים להציג את מופע הראווה שהכינו: "סיפורו של ג'וזף סמית, משה האמריקני" ("Joseph Smith American Moses").
אלא שההצגה שלהם משקפת את הסיפורים המעוותים שקנינגהאם סיפר להם.
מסופר בה, בין היתר, שג'וזף סמית קיים יחסי מין עם צפרדעים כדי להירפא מאיידס.
נשיא הכנסייה המזועזע מורה לכל המיסיונרים המורמונים לשוב לביתם, ומבהיר לנאבאלונגי שהיא וחבריה אינם באמת מורמונים.
לבה של נאבאלונגי נשבר כשהיא מבינה שלעולם לא תגיע לגן העדן, והיא מקללת את אלוהים על כך שהזניח אותה ("Hasa Diga Eebowai [Reprise]").
קנינגהאם מתוסכל מכישלונו, אבל פרייס מבין שקנינגהאם צדק לאורך כל הדרך, כי למרות החשיבות של כתבי הקודש, הערך החשוב ביותר בדת הוא עזרה לזולת.
הם מתפייסים וחוזרים במהירות לנאבאלונגי כדי להציל את אנשי הכפר מידי הגנרל האכזר.
נאבאלונגי כועסת עדיין על קנינגהאם, ולכן מספרת לאנשי הכפר שהוא נאכל על ידי אריות, והם מתאבלים על מותו.
הגנרל האכזר מגיע לכפר ומאיים לפגוע בכולם, אך קנינגהאם מופיע, ואנשי הכפר בטוחים שהוא קם לתחייה.
פרייס וקנינגהאם מצליחים לגרש את הגנרל לאחר שהם מדגישים בפניו כי הוא לא יוכל לפגוע בקנינגהאם "בן האלמוות".
בנוסף לכך, הם מאיימים להיעזר בכוחותיו של ישו ולהפוך אותו ללסבית (והרי הגנרל מפחד מדגדגנים).
המיסיונרים, שגורשו על ידי נשיא הכנסייה המורמונית מהכפר, עושים את דרכם לשדה התעופה, אלא שפרייס מציע להם להישאר איתו ועם קנינגהאם באוגנדה כדי להמשיך לעזור לאנשי הכפר.
פרייס משכנע את כולם – המורמונים והאפריקנים – לעבוד יחד כדי להפוך את חייהם לגן עדן.
מאוחר יותר עוברים האפריקנים והמיסיונרים לשעבר מדלת לדלת בצפון אוגנדה, ומציעים לאנשים לעיין בספר הקדוש החדש: "ספרו של ארנולד" ("Tomorrow Is a Latter Day" / "Hello!
ספר העיקרים (במקור: ספר העִקרים).
ספרו של רבי יוסף אלבו בנושא עיקרי האמונה היהודית ובו דן המחבר במניין העיקרים של קודמיו, ובפרט בשלושה עשר העיקרים שקבע הרמב"ם, ומציע את שיטתו.
הספר הושלם בסביבות שנת 1425, אבל פורסם לראשונה רק לאחר מותו של רבי יוסף אלבו, כ-60 שנה מאוחר יותר, סביב שנת 1485.
לדעת המחבר רבי יוסף אלבו ישנם שלושה עיקרים המהווים את מהות היהדות, ומהם נובעים שורשים,:
שאין לו יתברך יחס עם הזמן
כפילוסופים יהודיים אחרים תומך רבי יוסף אלבו בחקירה פילוסופית.
בספר אף ישנה התייחסות מפורשת לדברי פילוסופים כאריסטו ואפלטון.
למשל, הביא בשם אפלטון טענה לפיה ראוי שנשות המדינה תהיינה משותפות לגברים בעלי מקצוע משותף והוסיף שכבר גינה אריסטו את דברי אפלטון אלו.
בדבריו של רבי יוסף אלבו יש אף התייחסות פילוסופית לעולם הטבע, בדומה לפילוסופים יווניים רבים.
כך, מציג את הסיבה לריצוף הכוורת בצורת משושה כשאיפה ל"תמונה הטבעית" - העיגול, אך הימנעות משימוש בעיגולים שכן באמצעות עיגולים לא ניתן לרצף את המישור, נוצרים רווחים לא מנוצלים.
הוא מחלק את בעלי החיים לשלוש קבוצות: חיות שמבנה חברתי מזיק להן, חיות שמבנה חברתי הכרחי להישרדותן (כגון האדם) וחיות שמבנה חברתי יכול לעזור להן אך אינו נחוץ.
הוא מציג כ"דעת הפילוסוף" את הדעה לפיה לגרמי השמיים יש השפעה על עולם הטבע אך לא על פעילות האדם ומנגד את שיטת החוזים בכוכבים המאמינים באסטרולוגיה לפיה הכוכבים קובעים את גורל האדם ולאחר דיון מגיע למסקנה שהכוכבים לא פועלים באופן מחייב כי למצוות שאדם עושה יש השפעה על גורלו.
במהלך הדיון ניכר כי הספר מקבל את גישת הפילוסופים היוונים ביחס לטבעם ה"שכלי" של המזלות ואת תאוריית ארבעת היסודות.
חידוש נוסף מופיע בתחילת הספר ,שם טוען המחבר וחולק על הרמב"ם, שמי שלא מאמין בביאת המשיח אינו כופר ויש לו חלק באלוקי ישראל.
אהל יעקב - פירוש שכתב רבי יעקב קופלמן מבריסק דקויא מן המאה ה-16, תלמיד רבי מרדכי יפה.
פירוש פשטני המבאר בקצרה את לשון הספר, לצד עיונים ארוכים בתכנים הפילוסופיים.
הודפס לראשונה בפרייבורג ה'שמ"ד 1584.
עץ שתול -מאת הרב גדליה ליפשיץ מלובלין (המאה ה-17).
הפירוש מחולק ל"שרשים"- פירוש תמציתי ובהיר על פשט הספר, ו"ענפים" - הרחבות והעמקות.
הודפס לראשונה בוונציה בשנת ה'שע"ח (1618).
טעם בעיקר - פירוש מאת הרב מרדכי נויגרשל.
דיבור ומחשבה פירוש מאת הרב שלמה טולידאנו.
במסגרת הלימוד היומי באמונה יצאה חוברת עם פירוש לחלקים מספר העיקרים.
ספר המעלות לדרגות ימות המשיח (בשפת המקור: כתאב אלמראקי אלי רתב ימות משיח) הוא ספר מחשבה של חכם יהודי-תימני.
שמו של המחבר לא נכתב בכתב היד, כמנהג חכמי תימן ולא ידוע מי מחברו.
הספר כתוב בשפה הערבית, וכולל ביטויים יהודיים-ערביים.
בספר ניכרת השפעה מסוימת של רבי נתנאל בירב פיומי מחבר גן השכלים, בעיקר בסגנון הכתיבה והלשון.
כמו כן, הספר הושפע מספרי פילוסופיה, מוסר ומידות גם ערביים, ובעיקר מן הספר "מבחר הפנינים" לרבי שלמה אבן גבירול.
הספר מכיל עשרה שערי מידות, ביניהם שער הייחוד, שער הביטחון ושער הפרישות.
הספר פורסם לראשונה על ידי האגודה להצלת גנזי תימן, בתרגומו וביאורו של הרב יוסף קאפח, יחד עם שני חיבורים נוספים של רבני תימן - גן השכלים של ר' נתנאל בירב פיומי ושו"ת רבנו חטר בן שלמה אלד'מארי.
כמו כן, הספר יצא בשתי מהדורות נוספות במכון משנת הרמב"ם.
הרב קאפח תרגם את הספר מכתב יד עתיק, שלפי השערתו נכתב במאה השלישית לאלף החמישי לספירה היהודית (המאה ה-16).
ספר הנייר הוא ספר הלכה של אחד מבעלי התוספות בצרפת בשלהי המאה ה-13. מחברו אינו ידוע וכך גם שמו המקורי של הספר.
הספר כולל ארבעים וארבעה פרקים ("סימנים") ועוסק בהלכות שבת ומועד, כשרות, טהרת המשפחה, אישות, ועוד.
ייחודו של הספר בהיותו ספר הלכה מבית מדרשם של בעלי התוספות, שעסקו בעיקר בפרשנות התלמוד ובדרך כלל לא כתבו ספרי הלכה.
בפסקיו הרבה להסתמך על הרי"ף, הרמב"ם והסמ"ג.
מבין בעלי התוספות הרבה לצטט את רבי שמשון משאנץ.
הוא מזכיר גם מספר פעמים חכם בשם רבי ברוך חיים בן ר' מנחם, תלמידו של רבי שמשון, שאינו ידוע ממקור אחר.
הספר מוזכר פעמים מועטות בספרות התורנית (כגון על ידי המהרי"ק) והשפעתו הייתה מצומצמת, כנראה בגלל הרדיפות כנגד יהודי צרפת בזמנו.
כפי הנראה, השם "ספר הנייר" אינו שמו המקורי, המעתיק בכת"י בודליאן כתב:
ייתכן שהשם נובע מכך שבאותה תקופה לערך התחילו בצרפת לכתוב ספרים על נייר (במקום קלף או פפירוס), ולכן עובדת היותו של ספר זה כתוב על נייר הייתה דבר מיוחד שבגינו ידעו האנשים באיזה ספר מדובר.
מתאריכי שטרות שנרשמו בספר עולה כי נכתב לכל המאוחר בשנת ה'ס"ז (1307).
לספר נוספו במהלך המאה ה-14 "הגהות" שהן הערות השלמה לספר, מאת מחבר שאף הוא בלתי ידוע.
בחלק מכתבי היד ה"הגהות" נערכו והתמזגו בגוף הספר.
הספר כולל נוסחאות של שטרות שונים, ובכתבי היד יש הבדלים בין המקומות והתאריכים בשטרות אלו, שהותאמו כנראה לזמנו ומקומו של המעתיק.
מן ההבדלים הללו ניתן ללמוד על תפוצת הספר בערים שונות בצרפת.
במשך שש מאות שנה היה הספר בכתבי יד.
חלק מן הספר יצא לאור בהוצאת מכון סורא והישיבה-אוניברסיטה (ניו יורק, תשכ"א).
הרב ד"ר גרשון אפפל ההדיר את הספר בשלמותו בהוצאת מכון ירושלים (תשנ"ד ומהדורה מתוקנת בתשס"א).
ספר המעשים של ארדשיר (בפהלווי: kārnāmag ī Ardaxšīr ī Pābagān; בפרסית: کارنامه اردشیر بابکان) הוא חיבור פרוזה בפרסית אמצעית, שחובר ככל הנראה במאה השביעית, בשלהי שלטונה של השושלת הסאסאנית.
הספר מתאר את עלייתו לשלטון של ארדשיר הראשון, מייסד האימפריה הסאסאנית במאה ה-3, ואת מלחמתו כנגד האימפריה הפרתית.
הספר ממשיך גם לתקופת יורשו, שאפור הראשון, וכיבושי האימפריה וכן לתקופתו בנו של שאפור, אורמזד (או: הורמיזד) הראשון.
בפתח החיבור שלושה חלומות של באבאג (או: PAPAG), סבו של ארדשיר, המבשרים את עליית שושלת סאסאן.
בשנת 1896 נדפס החיבור בהודו, בתרגום לאנגלית.
בשנת 1943 החיבור תורגם לפרסית מודרנית (מן הפרסית האמצעית) בידיו של צאדק הדאיאת.
ספר המנהיג או המנהיג בני העולם הוא ספר הלכה ומנהג, וחיבורו העיקרי של רבי אברהם בן נתן מהראשונים, החתום בראשי תבות בקטעים רבים בספר "אב"ן" או "אברהם בן נתן הירחי".
התחיל לחבר את חיבורו בשנת ד'תתקס"ד כפי שמתאר בהקדמתו לספר:
עיקר הספר עוסק במנהגים שונים כגון מנהגי בית הכנסת ותפילות וכן מנהגי שבת וימים טובים.
הספר יצא במהדורה חדשה על ידי הרב יצחק רפאל בהוצאת מוסד הרב קוק, על פי כתבי יד עם תוספות ביאורים והערות, וכן מפתחות ומבוא.
כתב שעבד וגוי אינם כשרים ליטול ידיים לאחרים.
"נהגו בהושענא רבה לומר מזמורים של שבת וקדושה של שבת וכן בדין".
במה מדליקין - "נהגו כל ישראל לאומרו להזהיר על דיני ההדלקה ולהודיע לרבים השמנים והפתילות שאסרו חכמים שלא יבואו להטות, [וכפי עניין שחז"ל שואלין בהלכות הפסח וכו'] ...
משום דנר שבת שלום בית הוא הוצרך להזהיר יותר".
ואני תפילתי - "לפני הוצאת התורה נהגו כל ישראל לומר, "ואני תפילתי לך ה' עת רצון"...
ויראה לי לפי שאליהו נענה בתפילת המנחה...
לפי שבשבת התענגנו וסעדנו כחפצינו לכבוד השבת ואף על פי כן באנו להתפלל ולו יעלה תפילתינו לרצון לפניו".
לומר בהושענה רבה מזמורים של שבת, וקדושה רבה במוסף כשאר ימים טובים.
ויראה לי הטעם אף על פי שלא נקרא יום השביעי של חג שבתון מכל מקום הוא תכלית החג ותכלית ההקפה...
כדאמ' בירושלמי שבכל יום היו מקיפי' את העיר פעם אחת...
ועל כן נהגו כל ישראל להקיף את התיבה שהתורה עליה.
ועוד כי בהושענה רבה מקויימת חתימת ג' הספרים הפתוחים לפני הקדוש ברוך הוא ונחתמים ביום הכיפורים, ובהושענה רבה תכלית הכפרה...".
"קיבלתי מרבותיי בצרפת, שלכך נהגו לומר "שהשמחה במעונו" ולא 'בזבולו' או 'במכונו' או בלשון אחר לפי מה ששנינו: ז' רקיעים הם וילון, רקיע, שמים, מעון..., מעון שבו מלאכי השרת שאומרים שירה הוי אומר שהשמחה במעונו".
"וזה שנהגו בצרפת ובפרובינצה שכל החתנים מתעטפים בציצית בהכנסת החופה יש לי סמך במדרש למה נסמכה פרשת ציצית לנשואי אשה דכתיב גדילים תעשה לך וסמיך ליה כי ייקח איש אשה וגו', לומר לך חתן חייב בציצית".
ספר המקצועות הוא חיבור הלכתי מראשית תקופת הראשונים, שחלקים ממנו הגיעו לידינו.
הספר כולל מסורות מתורת הגאונים, ונערך כנראה בבית מדרשו של רבנו חננאל.
החיבור מצוטט אך ורק בכתביהם של ראשוני אשכנז במאות ה-12 וה-13, החל בראב"ן וכלה בתלמידי מהר"ם מרוטנבורג.
שי"ר סבר, ש"ספר המקצועות" הוא חלק מחיבור גדול יותר הנקרא "ספר חפץ".
להשערתו, ספר חפץ היה ספר רחב בכל תחומי ההלכה (ולכן הוא נקרא "חפץ" כי הוא כולל את כל חפצי האדם), והחלק העוסק בדיני ממונות נקרא "ספר המקצועות" משום שדיני ממונות נקראו "מקצוע בתורה".
אמנם, לאחר מכן נתגלו חלקים נוספים מספר המקצועות העוסקים בתחומים נוספים.
כמו כן, מוסכם כיום שספר חפץ הוא חיבור נפרד.
לאור זאת, שיער הרב שמחה אסף שספר המקצועות נקרא כך (בלשון רבים) דווקא משום שעסק בתחומים הלכתיים רבים.
בנציון הלפר שיער שהשם הוא תרגום מערבית שמשעותו היא כמו "הלכות קטועות" (הדומה במשמעותו ל"הלכות קצובות" או "הלכות פסוקות").
הספר הכיל במקורו את כל ההלכות הנוהגות בגלות: סדר נשים, סדר מועד וסדר נזיקין, מסכת ברכות ומסכת נדה.
מהקטעים שהגיעו לידינו, נראה שהספר הכיל בעיקר תורות של הגאונים, והמחבר עצמו הותיר בו מעט חותם משל עצמו.
בעל שלשלת הקבלה כתב כי ספר המקצועות (וכן ספר חפץ, שאותם חשב לספר אחד) נתחבר על ידי רבנו חננאל, וזאת על סמך מובאות מספרים אלו בספרי הראשונים המיוחסות לרבנו חננאל.
שי"ר מראה כנגד זה מקורות רבים בדברי הראשונים שבהם מוזכרים ספר המקצועות או ספר חפץ ורבנו חננאל בנפרד, ואף סתירות ביניהם, ומסיק כי יסודם של הספרים הוא מרבנו חננאל, ותלמידיו ותלמידי תלמידיו הרחיבו והוסיפו על גביו, ולעיתים חלקו עליו.
ספר הסיפורים האבודים הוא אוסף של סיפורים מוקדמים מאת הסופר האנגלי ג'.
האוסף פורסם כשני כרכים הראשונים בסדרת 12 הכרכים של כריסטופר טולקין, תולדות הארץ התיכונה, שבה הוא מציג ומנתח את כתבי היד של הסיפורים הללו.
סיפורים אלה היו הגרסה המוקדמת ביותר (שהחלה בשנת 1917) של המיתוסים הבדיוניים המורכבים שהפכו בסופו של דבר להסילמריליון.
כל אחד מהסיפורים מלווה בהערות ופרשנות מפורטת מאת כריסטופר טולקין.
לצורך הפרסום חולק הספר לשני כרכים: ספר הסיפורים האבודים 1 (1983) וספר הסיפורים האבודים 2 (1984), אך מדובר אך ורק בחלוקה עריכתית.
כל כרך מכיל מספר "סיפורים אבודים".
למרות שהסיפורים מכסים היסטוריה דומה לזו של הסילמריליון, הם שונים ממנו באופן משמעותי.
ראשית, הסיפורים מורכבים ומפורטים יותר; הם כתובים בסגנון פחות רשמי אך ארכאי יותר, ומשלבים מילים וביטויים מיושנים.
שנית, האינטראקציה בין גזעי העלפים שונה בתכלית: הנולדולי (גנומים, הנולדור בגרסאות המאוחרות יותר) הובסו תבוסה מכרעת כבר בשלב מוקדם, והפכו לעבדים של האויב שאותו ביקשו להעניש.
בשל כך, כאשר תינגול מביע בוז כלפי ברן, הדבר נובע מכך שברן הוא גנום (ולא בן אדם בן תמותה), ולכן נתפס כחוסם של מלקו (שמו הקודם של מלקור).
בעוד ששמות רבים בספר זהים או קרובים לגרסאות המאוחרות יותר, ישנם כאלה ששונים באופן מהותי מצורותיהם הסופיות.
טולקין החליף שמות לעיתים קרובות, ולעיתים אף יצר כמה גרסאות חדשות שנדחו בהמשך.
באופן מבלבל, חלק מהשמות שניתנו לדבר אחד הופיעו מאוחר יותר בהקשר שונה לחלוטין, כאשר השימוש המקורי נזנח.
בסיפור המסגרת של הספר, אדם מבקר באי העלפי טול ארסאה, שם הוא לומד את ההיסטוריה של תושביו.
בגרסאות המוקדמות הוא נקרא אריול ומוצאו צפון-אירופי מעורפל, בעוד שבגרסאות המאוחרות הוא הופך לאלפוין, אנגלי מימי הביניים.
הספר כולל שינויים רבים נוספים ואינו עקבי מבחינה פנימית, בין היתר משום שבעוד שטולקין כתב אותו, הוא החל לשכתב חלקים קודמים בהתאם להתפתחות רעיונותיו על העולם.
לבסוף ננטשו הסיפורים, אך חלקם שבו והופיעו מאוחר יותר במסגרת "מתווה למיתולוגיה בהתייחסות מיוחדת לילדי הורין", שהפך מאוחר יותר ל"סילמריליון".
"בית המשחקים האבודים" - סיפור "המסגרת".
"שירת האיינור" - הגרסה הראשונה של מה שיהפוך לאיינולינדלה
"בוא הולאר ובנייתולינור" - מאוחר יותר ולאקונטה והפרקים הראשונים של קוונטה סילמריליון
"שלשלת מלקו" - מלקו הוא שם קודם של מורגות
"בוא העלפים ובניית קור" -קור הוא טיריון המאוחר והגבעה שלה טונה
"גניבת הסילמרילים והחשכת ולינור "
"מנוס הנולדולי" - "נולדולי" הם האלפים שנקראו מאוחר יותר נולדור
"סיפורו של גילפנון: מצוקת הנולדולי ובוא בני האדם"
"מעשה טינוביאל" — גרסה ראשונה של הסיפור על ברן ולותיין
"טורמבר והפואלוקה" — גרסה ראשונה של סאגת טורין
" מעשה מפלת גונדולין " - הנרטיב המלא היחיד של נפילת גונדולין
"הנאוגלפרינג" - סיפור על שרשרת הגמדים הידועה בשם נאוגלפרינג, שבה נקבע הסילמריל.
"מעשה אארנדל" - הנרטיב המלא היחיד של מסעותיו של אארנדיל
"ההיסטוריה של אריול או אלפוין והסיפורים" - חיבור על השינויים במסגרת, ועל הסיפורים ה"לא כתובים".
יש כיתוב בטנגוואר הפאנורי (טנגור, אלפבית שיצר טולקין עבור האלפים הנעלים) בדפים הראשונים של כל כרך בסדרת תולדות הארץ התיכונה.
הספרים, שנכתבו על ידי כריסטופר טולקין, כוללים כתובות המסכמות את תוכנם.
הכתובת בספר הראשון (כרך I) נכתבת כך:
"זהו החלק הראשון של ספר הסיפורים האבודים של האלפים, אשר למד אריול הימאי מהאלפים של טול ארסיאה, האי הבודד באוקיינוס המערבי, ולאחר מכן העלה בכתב בספר הזהב של תברובל.
כאן מסופרות עלילות ולינור, מהמוזיקה של האיינור ועד גלות הנולדולי והסתרת ואלינור."
"זהו החלק השני של ספר הסיפורים האבודים על האלפים, אשר למד אריול הספן מהאלפים של טול ארסיאה, האי הבודד באוקיינוס המערבי, ולאחר מכן העלה בכתב בספר הזהב של תברובל.
כאן מסופרות עלילותיהם של ברן וטינוביאל, של טורמבר, של נפילת גונדולין ושל שרשרת הגמדים."
להלן השוואה ישירה בין התוכן של ספר "הסיפורים האבודים" המוקדם לבין הסיפורים המאוחרים שהפכו ל"סילמריליון".
למרות שרוב הסיפורים ב"סיפורים האבודים" תואמים לסיפורים ב"סילמריליון", הנרטיב ב"סיפורים האבודים" מורחב יותר (בדרך כלל, 50% יותר עמודים).
טולקין, הסיפור הרביעי והחמישי היו סיפור בודד שסופר על ידי הדמות מריל-אי-טורינקי, אך כריסטופר טולקין החליט להפריד ביניהם בגלל אורכם.
"סוף הסיפורים" - - לא כתוב; מתאר אחד, 4 הערות, אפילוג בלבד 6ב.
"ההיסטוריה של Eriol או Ælfwine" - - לא כתוב; 2 קווי מתאר (מבוסס על 19 תווים), 2 שירים, קטע אחד בלבד
מחבר המדע הבדיוני קולין גרינלנד סקר את הספר ספר הסיפורים האבודים הראשון עבור מגזין Imagine, וציין כי "מי שמעדיף את האגדות שלו מתוחכמות, בכתיבה רצינית עם הערות שוליים מלומדות ונספחים, יקפוץ בשמחה אל ספר הסיפורים האבודים הראשון של ג'.ר.ר.
מבקר המדע הבדיוני דייב לנגפורד סקר את ספר הסיפורים האבודים השני עבור גיליון מספר 59 של המגזין White Dwarf, וציין שיש לו רגשות מעורבים לגביו, שכן אמנם הוא מוסיף עומק מסוים, אך לא היה בטוח שכל פרט ופרט ראוי "להיאסף ולזכות לכובד ראש שכזה".
החוקר הטולקינאי Charles Noad (צ'ארלס נואד), שסקר את החלק הראשון (Part 1) בכתב העת Mallorn בשנת 1984, מציין פערים בין השמות המופיעים בספר לבין אלה המוכרים מהסילמריליון, כולל שמות חלופיים רבים ותכונות משתנות של הדמויות גם כאשר השם אינו משתנה.
הוא משווה בין היחס של הספר לסילמריליון לבין יחס של סקיצה בפחם לציור בשמן: נדרש עדיין הרבה עבודה.
בנוסף, הוא סבור שסגנון הפרוזה של טולקין בשלב זה עדיין "בלתי בשל ולא מתוחכם".
נואד מצטט את דבריו של כריסטופר טולקין, לפיהם ההתפתחות ברעיונות התרחשה לרוב "באמצעות טרנספורמציה מעודנת".
נואד מתרשם מאוד מהגילוי שהאי שעליו דורך הארכא-נוסע איריול (Eriol) הוא מה שיהפוך בסופו של דבר לאנגליה.
לדבריו, בעיית־מפתח שטולקין ניצב בפניה היא כיצד "להציג את המיתולוגיה שלו בפרספקטיבה הראויה", שכן זו נועדה להיות "שריד מימי קדם רחוקים ביותר".
פתרון לכך, הוא מסביר, חייב היה להיות עקיף, והספר ההוביט אכן סיפק זאת בסופו של דבר: העולם המיתולוגי הפך לעבר הרחוק של הסיפור הנוכחי.
נואד מסיק כי הספר יהיה בעיקר בעל ערך "ארכאולוגי" (מבחינה ספרותית), ולא מומלץ לקריאה אקראית.
נואד, בסקירתו לחלק השני, מציין שהמשימה העומדת לפני הסוקר בעייתית, שכן כל ההשוואות שלרוב מתבצעות בסקירה כבר נידונו "בפירוט רב" על ידי כריסטופר טולקין בהערותיו.
עם זאת, הוא עדיין מציין שלדוגמה, ברן מתואר כאן כבן לילית (Elf) ולא כאדם, ושלותיין מצילה אותו לא מידי סאורון אלא מידי טבילדו, נסיך החתולים.
נואד רואה זאת כדוגמה לשינוי הנרחב שעבר הסיפור, במיוחד לאור החשיבות של סיפור ברן ולותיין לטולקין.
הוא מוסיף שהחלק הזה פחות "קוסמוגרפי" מהחלק הראשון, אך בעל רצף עלילתי חזק יותר.
אף על פי כן, לדעתו הוא "שימושי בעיקר לסקרנים" או לחוקרים, ופחות כספר עצמאי; כתיבתו "מאולצת" ואינה משיגה את האפקטים הספרותיים המבוקשים.
הוא מסיק שטולקין לא רכש את סגנונו הבוגר במהירות או בקלות.
נואד משבח את עריכתו של כריסטופר טולקין, שהציג את החומרים המסובכים "בצורה מעוררת השתאות".
לדבריו, טולקין השיג זאת בשני הכרכים של ספר הסיפורים האבודים על ידי יצירת "מבנה מטה-בדיוני מורכב", שבתוכו טקסטים המשמשים לכאורה תרגומים של גרסאות קדומות, המספרות על דברים קדומים עוד יותר.
ברליאק טוען שמסגרת סיפורית זו היא "גם אבן הפינה וגם ההישג המפואר ביותר בכתיבתו הבוגרת של טולקין".
ספר המנהגים של פריז הוא ספר מנהגי יהדות הנחשב לספר המאויר העתיק ביותר ביידיש.
הספר הושלם בשנת 1503 או לפני כן, והוא מורכב מ-121 דפי פוליו , מתוכם 94 מאוירים.
סגנון האיורים והשפה שבה נעשה שימוש בספר מעידים ככל הנראה שהוא נוצר באיטליה.
הספר היה במקור בבעלות משפחה יחידה, ככל הנראה מהגרים אשכנזים מגרמניה או אוסטריה, הספר הגיע לידיו של הקרדינל רישלייה זמן מה לאחר 1632 ואוחסן בסורבון לפני שהועבר לספריה הלאומית של צרפת.
הספר, שנכתב ב"שפה ברורה ותמציתית", נועד למשפחה ממעמד הביניים כספר עיוני לפרקטיקה הדתית.
הטקסט עצמו הועתק ברובו מספר המנהגים של הרב יצחק טירנאו.
ספר המועדים היא סדרת ספרים על מועדי ישראל שליקט וערך ד"ר יום טוב לוינסקי.
הספרים כוללים פרקים על ערכם של מועדי ישראל, גילוייהם והשפעתם בחיי עם ישראל ובספרותו מימי קדם ועד היום הזה.
את יוזמת כתיבת הספרים הגה חיים נחמן ביאליק בשנות חייו האחרונות.
את הספר ליקט וערך ד"ר יום טוב לוינסקי והוציא לאור על ידי אגודת אהל שם ודביר (הוצאת ספרים).
בעריכת הספרים השתתפו יצחק ליב ברוך, ברוך קרוא, אשר ברש ודוד לוין.
הספרים כוללים לקט נרחב על המועדים מתוך הספרות היהודית התורנית, הספרות העברית, שירים, תווי נגינה ותמונות רבות.
כולל גם פיוטים, מקורות יהדות, פסוקי תנ"ך ועוד.
כרך א: ראש השנה, יום הכיפורים
כרך ה: ראש חודש, חנוכה, חמשה עשר בשבט
כרך ו: פורים, ל"ג בעומר, ט"ו באב
כרך ז: תעניות, חורבן בית המקדש, תשעה באב
כרך ח: מחורבן לחורבן, זכר לחורבן אחרון, חג העצמאות
ספר התַּנְיָא, הנקרא גם לקוטי אמרים או ספר של בינונים על שם חלקו הראשון, הוא ספר היסוד של חסידות חב"ד ואחד מספרי היסוד של תנועת החסידות בכלל.
הודפס בשנת ה'תקנ"ז (1796) בסלאוויטא, בידי מחברו, מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי, ועל שם ספרו הוא מכונה גם "בעל התניא".
הספר בנוי בצורת מונוגרפיה והוא שונה מרוב כתבי החסידות מחצרות אחרות.
התניא משמש כספר היסוד של חסידות חב"ד, וכולל הנחיות לדרך חיים ולעבודת הבורא, המבוססת על עבודה משותפת של רגש והבנה.
זה הספר הראשון שניסח את עקרונות החסידות בדרך שיטתית, והייתה לו השפעה רבה גם בחוגים לא-חסידיים.
בראשיתו עורר הספר החדשני מחלוקת גם בתוך החסידות עקב האלמנט האינטלקטואלי שבמשנת חב"ד.
הספר קרוי על שם המילה הפותחת אותו.
בספר זה מנותחים הבדלים בין טיפוסים אפשריים של יהודים - "צדיק", "רשע" ו"בינוני", ומותוות הדרכים לעבודת ה' עבור ה"בינוני", שלשיטת המחבר הוא המודל האידיאלי ליהודי מן השורה (בשונה ממדרגת ה"צדיק", שאיננה בהישג ידו של כל אחד).
הספר מפורסם בעיקר בשל החלק הראשון שבו, לקוטי אמרים, העוסק בבעיית הטוב והרע בנפש האדם היהודי ("נפש אלוהית" לעומת "נפש בהמית").
לפי מסורת חב"ד, אמר הרב לוי יצחק מברדיצ'ב על הספר: "תמה אני איך אפשר להכניס א-ל כה גדול ונורא לתוך ספר קטן כל כך".
רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי של חב"ד, אמר שהספר הוא ה"תורה שבכתב של החסידות".
חסידי חב"ד מפיצים את הלימוד בספר גם מחוץ לחסידות.
הם משתדלים לשנן מילדות את הספר או פרקים ממנו בעל-פה, מפני שהם רואים בכך תועלת סגולית המשפיעה על נפשו ורוחניותו של הלומד.
נוסח דף השער נכתב על ידי המחבר.
לאחר מכן מופיעות הסכמות הרבנים משולם זוסיל מאניפולי ויהודה לייב הכהן שנתנו למחבר להדפסה הראשונה; הסכמת הרבנים בני המחבר רבי דוב בער הרב חיים אברהם והרב משה.
לאחר מכן מופיעה "הקדמת המלקט", הלקוחה מאיגרת שכתב וערך אותה שוב כהקדמה לחלק הראשון לקוטי אמרים.
החלק הראשון והוא החלק המרכזי של הספר, ולעיתים אף מכונה כל הספר בשם זה.
בשער הספר מכנה אותו המחבר: "ספר של בינונים".
כנראה מתוך רצון להצטנע, הוא מכתיר את הספר כ"ליקוט" - "מלוקט מפי ספרים ומפי סופרים", אף כי יש בו גישה חדשנית ומקורית.
המוטו של חלק זה הוא בצוואתו של משה רבנו לעם ישראל בפסוק: "כִּי־קָרוֹב אֵלֶיךָ הַדָּבָר מְאֹד, בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ לַעֲשֹׂתוֹ." (דברים ל יד), ובמהלך הפרקים מוצגת פרשנות רחבה לכל אחת ממילות הפסוק.
ב-53 פרקיו של הספר מציג המחבר את דמות ה"בינוני" כמדרגה שאליה אמורים רוב בני-האדם לחתור.
שלא כצדיק, העובד את ה' מתוך תענוג, הבינוני שרוי כל חייו במאבק.
הוא קרוע בין שתי הנפשות הפועלות בתוכו - הנפש האלוהית והנפש הבהמית.
הנפש האלוהית היא "חלק אלוה ממעל ממש", וכל רצונה הוא לעשות את רצון בוראה.
הנפש הבהמית - מייצגת את הרצונות המשותפים לאדם ולשאר היצורים החיים, כגון אכילה, שינה, הישרדות וכו'.
במהלך הספר היא נקראת גם בשם - "הנפש הטבעית" או "החיונית", כדי להבהיר שאיננה בהכרח רעה.
בנפשות ישראל אף מצויות תכונות טובות כמו רחמנות וגמילות חסדים, שמקורן מהנפש הבהמית.
לכן, תפקידה של הנפש האלוהית הוא לא לבטל את הנפש הבהמית, אלא להכשיר גם אותה לעבודת ה'.
כל אחת מהנפשות מנסה למשוך את האדם לכיוון שלה ורוצה "שתהא היא לבדה המושלת עליו ומנהיגתו וכל האיברים יהיו סרים למשמעתה" (פרק ט').
המחבר נותן לקורא מספר עצות, כיצד יוכל להגביר את כוחה של הנפש האלוהית וכך יעזור לה לשלוט לבדה על הגוף.
ר' שניאור זלמן מסביר, כי עיקר משכנה של הנפש הבהמית הוא בחלל השמאלי של הלב, ואילו הנפש האלוהית נמצאת במוח.
ומכיוון ש"המוח שליט על הלב מתולדתו" (כלומר, מטבע האדם הוא שהמוח יכול לשלוט על הלב), צריך הבינוני להשקיע את כל כוחות שכלו כדי להתבונן בגדולת מעשיו של הקב"ה.
התבוננות שכלית זו, תשפיע על רגשות הלב, שבו נמצאת הנפש הבהמית ותגרום לה לרצות לקיים את רצון הבורא.
הספר מציג את כוחם של התורה והמצוות, ויכולתן להפוך את הגוף והנפש הבהמית לחלק ולעזר בעבודת אלוהי ישראל.
בדרך אגב מבוארים בחלק זה של הספר סוגיות במחשבת ישראל כמו גאולה, שמחה, אהבת ישראל, לימוד זכות על כל אדם ועוד.
חלק שני: חינוך קטן - שער היחוד והאמונה
החלק השני מחולק לי"ב פרקים ומציג את שיטת הבעל שם טוב כי אחדות ה' פירושה לא רק שלילת אלוה אחר או שלילת ממוצעים כלשהם, אלא שהבריאה כולה אינה אלא חלק מההתגלות האלוהית.
המחבר נוגע בסוגיות יסוד ביהדות ובקבלה דוגמת הפולמוס הקבלי הידוע בנושא ה"צמצום".
בתחילה היה סבור המחבר להתחיל את הספר בחלק זה משום שכדי להגיע לאהבת האל ויראתו, תוכן החלק הראשון, יש להקדים את אמונה ביחודו ואחדותו יתברך - תוכן שער היחוד והאמונה.
אך כבר בהדפסה הראשונה שינה המחבר מתוכניתו המקורית, מפני טעמים כמוסים, והדפיס את הספר כך ששער היחוד והאמונה הוא החלק השני.
חלק שלישי: אגרת התשובה (מהדורה בתרא)
מהדורה קמא מאגרת התשובה נדפסה בשנת תקנ"ט.
בשנת תקס"ו נדפסה לראשונה "אגרת התשובה" בנוסחא בתראה בקונטרס בפני עצמו ובמצורף לספר התניא.
החיבור אגרת התשובה נחלק לי"ב פרקים שבהם עוסק המחבר במצוות התשובה בהלכה ובתורת הסוד.
לדבריו, תשובה אינה על חטאים דווקא.
תשובה היא מלשון "והרוח תשוב אל האלוהים אשר נתנה".
חזרה בתשובה על עוון פרטי לא תיתכן אלא על ידי חזרה בתשובה כללית על מעמדו ומצבו של האדם.
אגב ביאור הדברים נוגע המחבר בסוגיית התעניות והסיגופים על-פי התורה, ועוד.
בשנת תקע"ד, לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן, מסרו בניו הרבנים להדפיס יחד עם ספר התניא את "אגרת הקודש" חלק רביעי ונחלק לשלושים ושניים סימנים.
עשרים וששה מהם הם מאיגרות המחבר וששה נכתבו כביאורים בחסידות.
ביניהם ביאורים במאמרי זוהר, סוגיות בקבלת האר"י, בקשת תמיכה ליהודי ארץ ישראל ולמצוות צדקה בכלל, עידוד וחיזוק בעבודת השם ועוד.
במהדורת התניא וילנה תר"ס נוספו השלמות לחלק מהאיגרות.
מורכב מתשעה פרקים (המכונים סימנים), נוסף גם הוא לראשונה במהדורת תקע"ד ואינו נחשב לחלק בפני עצמו.
בשערי הספרים נמנה בחלק רביעי כהמשך של אגרת הקודש.
הקונטרס אחרון מכיל ביאורים בעיון לסתירות בזוהר ובקבלה שכתב המחבר בשעה שחיבר את ספר התניא, וכן מספר איגרות נוספות של המחבר.
בשנת ה'תקנ"ב החלו בהעתקות ידניות של התניא.
אך בעקבות טעויות שנוצרו בשל ההעתקות הרבות, החליט רבי שניאור זלמן להדפיס את הספר.
המסורת החב"דית טוענת, שהיו גם זיופים מכוונים שנוצרו על ידי מתנגדי החסידות, ומוצאת לכך רמז בביטוי "סופרים משונים" המופיע בהסכמת רבי זושא מאניפולי ובהקדמת המחבר.
בשנת תקנ"ו (1796) הודפס התניא לראשונה בבית דפוס בסלאוויטא.
מאז הודפס הספר עשרות פעמים, על פי העתק מדפוס זה.
בשנת תר"ס (1900) נדפסה בבית הדפוס של האלמנה והאחים ראם בווילנא המהדורה השלושים ושש.
בדפוס זה הוגהו כל חלקי הספר על פי כתבי יד מקוריים ותוקנו משגיאות שנפלו בהוצאות קודמות.
בעלי הדפוס מכרו בשנת תרס"ט (1909) את זכות ההדפסה הבלעדית של ההוצאה המתוקנת לאדמו"ר הרש"ב, לטובת ישיבת תומכי תמימים.
מכאן ואילך, על פי הוראת אדמו"ר הריי"צ, כל הדפסות הספר הן מהדורות צילום של הוצאה זו.
בשנת תש"ב (1942), נוסדה הוצאת הספרים הרשמית של חסידות חב"ד בשם קה"ת וזכות ההדפסה הועבר לקה"ת על ידי מייסדה אדמו"ר הריי"צ.
פורמט ספר התניא הנפוץ, מקורו במהדורת 'ניו יורק תשי"ד' - מהדורה מתוקנת שההדיר הרבי מלובביץ' מנחם מנדל שניאורסון.
מהדורה זו היא דפוס צילום ממהדורת 'וילנה ה'תרצ"ז' (שהיא צילום מהדורת וילנה תרס"ט) בתוספת תיקונים, מפתחות, הערות ורשימה ביבליוגרפית.
הרבי אף הוסיף מחקר קצר על שמות ספר התניא השונים ותקציר תולדות חייו של המחבר.
בשנות ה-80 גדלה תפוצת התניא בעקבות הוראת הרבי מלובביץ' לחסידיו להדפיס את ספר התניא בכל מקום אפשרי בעולם.
לדבריו, זהו שלב נוסף ב"הפצת המעיינות חוצה", כלומר הפצת רעיון החסידות ברחבי העולם.
חסידיו הדפיסו עד היום את הספר באלפי מקומות, באמצעות מכונת דפוס ניידת.
בין היתר נדפס הספר בפאיד שבמצרים (בזמן מלחמת יום כיפור), בלבנון (בזמן מלחמת שלום הגליל), בח'אן יונס (בזמן מלחמת חרבות ברזל), באיראן ובאנטארקטיקה.
המהדורות המודפסות מטעם הוצאת קה"ת ממוספרות ומכל הדפסה יש לפחות 200 עותקים.
בסוף כל הדפסה יש רשימה של הדפוסים השונים.
נכון ל-2026 הודפס ספר התניא במעל ל-8,800 מהדורות.
ספר התניא נכלל גם בסדרת הספרים עם הספר, בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר תורגם לחמש עשרה שפות, בהן: אנגלית, צרפתית, רוסית, יידיש, ספרדית, איטלקית, פורטוגזית, גרמנית, ערבית, הונגרית וגיאורגית.
כן הופיע גם בכתב ברייל.
בקרב חסידי חב"ד מקובל בשם רבי שניאור זלמן, כי הוא דייק בכל מילה ואפילו בכל אות.
אדמו"רי חב"ד כינו את ספר התניא בשם "התורה שבכתב של החסידות" שיש לדייק בה בתכלית.
ברוח זו, נוצרו פירושים רבים המנסים לפרש את דבריו של המחבר, רובם על ידי חסידי חב"ד.
החיבורים הראשונים נכתבו על ידי בנו של המחבר, רבי דובער שניאורי (אדמו"ר האמצעי), ועל ידי תלמידו המובהק של רבי שניאור זלמן - רבי אהרון מסטרשלה (ביאורים אלו, ברובם, לא נכתבו על סדר ספר התניא - אלא בנויים עליו ועל הרעיונות הכתובים בו).
קונטרס ההתפעלות (רבי דובער שניאורי)
נר מצווה ותורה אור - שער האמונה ושער היחוד (רבי דובער שניאורי)
דרך חיים, ושער התשובה - ספרים המבוססים על "אגרת התשובה" שבתניא (רבי דובער שניאורי)
קיצורים והערות לספר התניא (רבי מנחם מנדל שניאורסון, הצמח צדק)
מראי מקומות, הערות וציונים בספר של בינונים (רבי מנחם מנדל שניאורסון)
פירושים של רבי אהרון מסטרשלה
מבין הפירושים שנדפסו בספרים בפני עצמם:
שערי היחוד והאמונה - על שער היחוד והאמונה, מאת רבי אהרן מסטרשלה, תלמיד רבי שניאור זלמן
פירושו של רבי יעקב קדנר (פרקים א-כג), מתלמידי רבי דובער שניאורי מליובאוויטש, בנו של רבי שניאור זלמן
ביאור תניא מאת הרב שמואל גרונם אסתרמן, משפיע בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'
ביאורי הרנ"ג, מאת הרב נחום גולדשמיד
הלקח והלבוב, הרב אלכסנדר סענדר יודאסין
שיעורים בספר התניא, הרב יוסף וינברג.
השיעורים נכתבו ביידיש ותורגמו לעברית ולאנגלית ושפות נוספות.
הם שודרו בתוכנית רדיו שבועית בניו יורק במשך 20 שנה.
לפני השידור הגיה הרבי מלובביץ' חלק מהדברים.
חסידות מבוארת - לקוטי אמרים תניא, הוצאת היכל מנחם
ביאור תניא, הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ
משכיל לאיתן, הרב יקותיאל גרין
פניני התניא, הרב חיים לוי יצחק גינזבורג
ליקוט פירושים, הרב אהרן חיטריק
נתיב לתניא: ביאורים והערות ל"ספר של בינונים", פרופ' משה חלמיש
שיעורים בחסידות - שער היחוד והאמונה, הרב זלמן גופין
ליקוטי אורות, על פי שיעורי הרב משה וולפסון, ברוקלין תשס"ט
ביאור על התניא, הרב שלמה חיים קסלמן
תניא מבואר, הרב אברהם אלאשוילי
תניא, מהדורת "פאר מקדושים" - מהדורה מפוסקת מנוקדת ומבוארת עם מראי מקומות, אלול תשע"ד
אגרת התשובה עם ביאורי הרבי מלובביץ', בהוצאת הוצאת ספרים מעיינותיך
ליקוטי אמרים עם פירוש המאור שבתורה, על פי שיעורי הרב יואל כהן
נר למשיחי, הרב טוביה בלוי
אל תוך התניא, הרב חיים לוי יצחק גינזבורג
שמונה פרקים, הרב יחזקאל סופר
על פרשת דרכים, הרב יחזקאל סופר
מסילות אל התניא, מאת הרב פנחס פרידמן, ביאורים מובאות ועיונים בספר התניא, יצא לאור על ידי מכון אור הצפון של חסידי בעלז
טללי תשובה, ביאור וסיפורים על "אגרת התשובה".
מאת הרב יוסף יצחק כץ.
מבוסס על ביאורי הרב יואל כהן.
נפלאות מספר התניא, משה יצחק פארסט
חוויות בעבודת ה' בספר התניא, הרב שגיב הלוי עמית
תניא למבקשי השם, ה"כ, ארגון 'לכשיפוצו מעיינותך'
שערי תבונה, הרב יצחק גינזבורג
בדרך הבינוני - הרב אפרים ארנברג, ראש ישיבת תום ודעת
בצור ירום - הרב יורם אברג'ל בהוצאת ספרים המאיר לארץ
מודעות יהודית - רעיונות מרכזיים בספר התניא, בשפה בהירה ופשוטה, הרב נדב כהן (תורגם לאנגלית ולרוסית).
תניא לעם - הרב שלמה יצחק פרנק.
תניא לאנשים כמוך וכמוני - מהדורה המנגישה רעיונות מרכזיים מספר התניא בשפה עכשווית לציבור הכללי, הרב אליעזר שם טוב והרב דובי ליברמן, תשע"ו.
דרך ארוכה וקצרה - פרקים בתניא - הרבנית מעיין הנדלר, בהוצאת הוצאת ספרים מעיינותיך.
מספרים תניא - הסיפורים שמספרים את התניא, סיפורי חסידים שסופרו על עניינים בספר, מנדי קרומבי.
התניא שלי, מלווה בסיפורים ובציורים, הרב שמואל ביסטריצקי, הוצאת לדורות, תשע"ד
הדרך הארוכה קצרה - קומיקס נתנאל ובת-אל אפשטיין, תשע"ד-תשע"ה.
תפילת השעות, ידועה גם בתור, "המשרד האלוהי" (Divine Office) וכן, ליטורגיית השעות, היא התפילה הליטורגית והפומבית של הכנסייה הקתולית.
היא גם נפוצה בכנסיות המזרחות, קרי, האורתודוקסית, קופטית וכו', תחת נוסחים שונים.
היא אחת התפילות העיקריות שאנשי דת נוצריים מתפללים (במנזרים, סמינרים וכו').
עקב עתיקות התפילה לא ידוע תאריך הפצתה הראשוני, אך קרוב לוודאי שבראשית התפתחותה תפילת השעות התבססה על תפילות דומות שיהודים התפללו בתקופת בית שני בשעות מסוימות ביום.
תפילת השעות מורכבת כיום משמונה שעות ליטורגיות, חלקן שעות מג'וריות (ראשיות) וחלקן האחר מינוריות (שניוניות), הן נאמרות בשעות מסוימות לאורך היממה:
מטינס (Matins) - נאמרת ב-2:00 בלילה, לפני הזריחה [משתנה].
לאודס (Lauds) - בזריחה, ב-5:00 בבוקר, תלוי בעונה.
קומפליין (Compline) - טרם שינה.
פרקטית, יש המתפללים את השעות הקאנוניות בשעות שונות במקצת.
לדוגמה, מטינס נאמרת לעיתים בסמוך ללאודס.
כל שעה קאנונית, מורכבת, על פי רוב, מפתיחה, מזמור, שאחריו בא אנטיפון, שלושה תהילים, אנטיפון חוזר, "הפרק הקטן" שעצמו מורכב מקיראות, תפילה מסכמת, ברכה סופית ולבסוף, עתירה למען הנפטרים.
למען תפילת השעות, בין היתר, התפתח סגנון השירה הכנסייתי המזמור הגרגוריאני, אשר היסטורית, הוא אבן היסוד של המוזיקה המערבית.
היצירות המזוקליות שנכתבו לתפילת השעות שעובדו, בעקיפין, ע"י מוצרט, באך, שוברט ורבים אחרים.
למרות שהמזמור הגרגוריאני עצמו, מוזיקלית, הוא לא בעל "טווח תנועה" רחב מבחינה מוזיקלית, הטונים הנמוכים והגבוהים אינם מרחיקי לכת, כיאה ליצירה המשמשת לשימוש פולחני, אם כי יש המחשיבים במוזיקה הזאת, כראשונה מבין הסוגות המוזקליות בגלל יופיה הטהור והזך, המקנה למאזין תחושת זיכוך והתרוממות רוח.
תפילת השעות מורכבת בעיקר מתהילים, מזמורים וקריאות מהתנ"ך וכתבי הקודש הנוצריים שמשתנים כל יום בשנה.
התפילה, בעיקר במנזרים נערכת בלטינית (אם כי לאחר ועידת הוותיקן השנייה יותר בשפות ורנקולריות) והיא מולחנת בסגנון מזמורים גרגוראינים.
תפילת השעות מתחילה בקריאה "אֱלֹהִים לְהַצִּילֵנִי; יְהוָה, לְעֶזְרָתִי חוּשָׁה." מתהילים ע' (בלטינית - '.Deus, in adjutorium meum intende.
לאחר מכן, מופיע האנטיפון ומתחילה קריאת התהילים.
לאחר כל תהילים נוספת התפילה - Gloria Patri, או התהילה לאב ("תהילה לאב ולבן ולרוח הקודש, כפי שהייתה בראשית ועתה ולעולמי עולמים.
אמן.") קריאת התהילים מסתכמת במזמורים ותפילות הסיכום.
לפי לימודי הכנסייה הקתולית, לתפילת השעות חשיבות יוצאת דופן באופן שהיא מחברת המאמינים לאל:"תפילת ליטורגיית השעות מכוונת להיות תפילתה של כל אנשי האל.
בה, המשיח בעצמו, "ממשיך את עבודת כהונתו דרך הכנסייה." עמיתו משתתפים בהתאם למקומם בכנסייה ונסיבות חייהם..." (מתוך הקתכיזם של הכנסייה הקתולית.)
איור ספרי תפילת השעות בעיקר בימי הביניים היה נפוץ ביותר, בעיקר במנזרים אמידים.
כיום אחדים מהם זוכים להוקרה רבה.
ספר התודעה הוא ספר על לוח השנה העברי ומועדי ישראל מאת הרב אליהו כי טוב.
הספר מסודר לפי חודשי השנה, מתשרי ועד אלול.
מכיל דינים, הלכות ומנהגים למעגל השנה, ומסביר את משמעותם ומקורותיהם.
בספר 35 פרקים, פרק לכל חודש ובנוסף למספר חגים הוקדש פרק נפרד.
פרקים עם יחס חיובי ליום ירושלים ויחס פתוח ליום העצמאות נכתבו על ידי המחבר, אך לאחר התייעצותו עם רבנים שונים לא הוכנסו לבסוף לספר, בשל חשש מתגובות שונות בציבור הדתי והחרדי.
פרקים אלה יצאו כחוברת נספח נפרדת (שנקרא על ידי חתנו, חנוך בן ארזה, "כבשי דרחמנא - על הימים ה' באייר ו-כ"ח באייר", והופיעו במהדורה שיצאה באנגלית (בהוצאת פלדהיים).
הספר במהדורתו הראשונה כלל 2 כרכים (במהדורה הנפוצה שניהם כרוכים יחד, כ-700 עמודים סך הכול) ויצא לאור לראשונה בשנת 1958 (ה'תשי"ח), ולאחר מכן בכמה מהדורות נוספות.
בשנת ה'תשנ"ז יצא מחדש בשתי מהדורות, האחת מורחבת בשלושה כרכים, והשנייה המיועדת לתלמידי בתי הספר בכרך אחד מאוחד אך ללא המקורות, הספרים יצאו בהוצאת יד אליהו כי טוב על ידי חנוך בן ארזה, חתנו של הרב.
מהדורה נוספת הודפסה בשנת ה'תשס"א (2001).
הספר (או חלקים ממנו) תורגם לאנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ספרדית, פורטוגלית ואיטלקית.
ספר הקנה הוא פירוש לתרי"ג מצוות, השייך לספרות הקבלה הקדם-לוריאנית.
ככל הנראה זו יצירה שנערכה במהלך המאה ה-14 או בראשית המאה ה-15. סגנונו דומה לספר הפליאה ונראה כי מחבר אחד להם, כותבים רבים כינו את ספר הפליאה בשם ספר הקנה.
בזהות מחבר הספר ישנו ויכוח בין החוקרים.
הספר מיוחס במסורת לרבי נחוניה בן הקנה או לרב אביגדור קרא.
הקדמת הספר מתחילה ובהמשך מזכיר חלום שאביו חלם בשנת ד'תקי"א (751).
כבר החיד"א פקפק בכך שהמחבר הוא רבי נחוניה בן הקנה או שהוא חי בתקופת התנאים, שכן הוא מזכיר בספר את אביי ורבא.
וכבר לפני כן כתב הרב משה קורדובירו שאין רבי נחוניא מחבר "ספר הקנה", כיון שהקנה מקלל את עמי הארץ ומתפלל עליהם לרעה, מה שלא תואם לדמותו של רבי נחוניה, וכן מצויים בו ציטוטי לשון מהרמב"ם.
רוב החוקרים טוענים שהספר נכתב בספרד.