tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטח הארכיפלג פנגו הוא כ-, האי הזעיר שיאוליוקיו בארכיפלג טאיוואן נמצא מול החוף הדרום-מערבי של האי הראשי.
האי אורכידאה (סחלב) והאי הירוק נמצאים בדרום-מזרח מהאי הראשי.
הם מופרדים מהאיים הצפוניים ביותר בפיליפינים על ידי תעלת באשי .
האיים ג'ינמן ומאדזו הסמוכים לחוף פוג'יאן שבסין העממית מעברו המערבי של מצר טאיוואן.
השטח הכולל שלהם הוא .
האיים פראטאס וטייפינג נמצאים בים סין הדרומי נמצאים תחת שלטון הריפובליקה הסינית טאיוואן, אבל הם אינם מהווים חלק בארכיפלג הטאיוואני.
האי טאיוואן נוצר לפני כ־4 עד 5 מיליון שנה במפגש הגבולות שבין הלוחות הטקטונים היבשתיים של הלוח הפיליפיני והלוח האירואסייתי.
הגבול בין הלוחות עובר לאורך האי, מצפון מזרח לדרום מערב וממשיך דרומה לקשת הוולקנית לוזון (כולל האי הירוק ואי האורכידאה), כתוצאה ממפגש הלוחות הלוח האירואסייתי התרומם מעל ללוח הפיליפיני שהתחתר תחתיו.
רוב האי הוא גוש סלע, העתק ענק והמוטה מערבה.
החלק המערבי של האי וחלק גדול במרכז, מורכב משקעים שנוצרו משקיעת קצה הלוח האירואסייתי.
בצפון מזרח האי נמשכת מזרחה קשת האיים הוולקניים ריוקיו.
הגבול הטקטוני נותר פעיל, וטאיוואן חווה 15,000 עד 18,000 רעידות אדמה בכל שנה, מתוכן 800 עד 1,000 רעידות קלות שתושבי האי מבחינים בהן.
רעידות האדמה הקטלניות ביותר שהתרחשו באי היו: רעידת האדמה בג'יג'י בעוצמה 7.3 בסולם ריכטר שהתרחשה במרכז טאיוואן ב־21 בספטמבר 1999, ונהרגו בה יותר מ־2,400 בני אדם.
ב־4 במרץ 2010 סמוך לשעה 01:20 UTC, הייתה רעידת אדמה בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר והיא פגעה בדרום מערב טאיוואן באזור ההררי של מחוז קאוסיונג.
רעידת אדמה גדולה נוספת התרחשה ב־6 בפברואר 2016, בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר.
העיר טאינן נפגעה הכי קשה, עם 117 הרוגים, רובם נהרגו מקריסת בניין דירות בן 17 קומות.
שטח האי המרכזי של טאיוואן מחולק לשני חלקים: המישורים השטוחים במערב, שם מתגוררים 90% מהאוכלוסייה, וההרים המכוסים בעיקר ביער צפוף בשני שלישים המזרחיים.
בחלק המזרחי של האי ישנם חמישה רכסי הרים, כל אחד מהם עובר מצפון-מזרח לדרום-מערב, מקביל לקו חוף המזרחי של האי.
כקבוצה הם נמשכים לאורך וברוחב ממוצע של כ- ממזרח למערב.
הם כוללים יותר ממאתיים פסגות בגובה שלמעלה מ- .
רכס ההרים המרכזי, משתרע מהעיר סואאו בצפון מזרח טאיוואן ועד לכייף אלואנבי בקצה הדרומי של האי טאיוואן.
הוא רכס הרים גבוהים ומהווה את קו פרשת המים העיקרית של האי.
ההרים מורכבים בעיקר מתצורות סלע קשות העמידות בפני בליה וסחף, אם כי גשמים עזים הצליחו ליצור צלקות עמוקות בשולי הרכס הכוללים ערוצים ועמקים חדים.
ההרים עטופים ביער צפוף שכמעט בלתי ניתן למעבר.
הצד המזרחי של רכס ההרים המרכזי הוא מדרון ההרים התלול ביותר בטאיוואן.
בפארק הלאומי טארוקו, בצד המזרחי התלול של האי, ישנן דוגמאות טובות לשינויים שהשטח הררי עובד, ערוצים עמוקים סחיפה ושחיקה הנגרמים על ידי נהר הזורם במהירות.
רכס הרי החוף המזרחי, משתרע לאורך החוף המזרחי של האי משפך נהר חוואליין בצפון עד מחוז טייטונג בדרום, הוא מורכב בעיקר מאבן חול ומפצלי שמן.
הוא מופרד מהרכס המרכזי על ידי עמק הואטונג הצר.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס נקראת הסינקנגשאן (新港山), היא מגיע לגובה , רוב הרכס מורכב מגבעות גבוהות.
באגפים התפתחו נחלים קטנים, אך רק נהר אחד גדול חוצה אותו.
שטחים בלתי ראויים לחקלאות ממוקמים למרגלות המערביים של הרכס, שם מפלס מי התהום הוא הנמוך ביותר ותצורות הסלע הן הכי פחות עמידות בפני בליה.
לאורך החוף המזרחי קיימות שוניות אלמוגים מוגבהות ולעיתים תכופות מתרחשות רעידות אדמה בעמק המעידות על כך שגוש העתק עדיין פעיל ומתרומם.
הרכסים ממערב לרכס המרכזי מחולקים לשתי קבוצות המופרדות על ידי אגן, אגם השמש והירח במרכז האי.
הנהרות דאדו וז'ואושוי זורמים מהמורדות המערביים של הרכס המרכזי דרך האגן לחוף המערבי של האי.
רכס שואשאן נמצא מצפון-מערב לרכס ההרים המרכזי, ומתחיל בכיף סנדיאוג'יאו , בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, ומוסיף גובה ככל שהוא משתרע דרומית-מערבית לכיוון מחוז נאנטו .
השיא העיקרי של הרכס נקרא שואשאן, והוא מתנשא לגובה של .
רכס יושאן עובר לאורך האגף הדרום-מערבי של הרכס המרכזי.
הוא כולל את הפסגה הגבוהה ביותר של האי, הנקראת הר יו (יו שאן ) ('הר הירקן') ההופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם , והוא עצמו מהווה הנקודה הגבוהה ביותר באזור מערב האוקיינוס השקט שמחוץ לחצי האי קמצ'טקה, הרי גינאה החדשה והר קינאבאלו .
רכס אלישן שוכן ממערב לרכס יושאן ומעבר לעמק נהר קאופינג הזורם דרומה.
הפסגה העיקרית ברכס נקראת, הר טאשן (Mountain 塔山) המתנשא לגובה של .
בגבעות המערביות של הרכסים, כמו גבעות הסינצ'ו וגבעות מיאולי, קיימות טרסות גאולוגיות מוגבהות שנוצרו מהחומר שנשחק מהרכסים.
אזורי טרסות אלה כוללים את מישור לינקו, מישור טאויואן ומישור דאדו.
כ-23% משטחה של טאיוואן מורכב ממישורי סחף פוריים ועמקים המושקים מהנהרות הזורמים מההרים המזרחיים.
יותר ממחצית מאדמות אלה שוכנות במישור צ'יאנאן בדרום מערב טאיוואן.
אזורים הפחות פוריים הם מישור פינגטונג, באגן טאיצ'ונג ובאגן טאיפיי.
המישור היחיד בחוף המזרחי הוא מישור ילן בצפון מזרח.
האי טאיוואן שוכן מעבר לחוג הסרטן, והאקלים שלו מושפע מהמונסון המזרח אסייתי.
בצפון טאיוואן יש אקלים סובטרופי גשום, עם שינויים עונתיים ניכרים בטמפרטורות.
בעוד שבחלקים במרכז ובמרבית הדרום יש אקלים מונסון טרופי שבו שינויי הטמפרטורה העונתיים ניכרים פחות, הטמפרטורות משתנות בדרך כלל בין חם לחם.
במהלך החורף (בין החודשים נובמבר עד מרץ), האזורים הצפון מזרחיים חווים גשם באופן קבוע ואילו בחלקים המרכזיים והדרומיים של האי הם בעיקר שטופי שמש.
מונסון הקיץ (בין החודשים מאי עד אוקטובר) מביא 90% מהמשקעים השנתיים בדרום, לעומת זאת בצפון רק 60% מהמשקעים מגיעים מהמונסון.
ממוצע הגשמים באי עומד על כ-2,600 מ"מ לשנה.
סופות הטייפון מכות באי בין החודשים יולי לאוקטובר.
מדי שנה מתחוללות לפחות ארבע סופות בממוצע רב שנתי.
הגשם העז היורד בסערות הטייפון מוביל לעיתים קרובות למפולות בוץ הרות אסון.
לפני ההתיישבות האנושית הנרחבת, הצמחייה בטאיוואן נעה בין יער גשם טרופי בשפלה, דרך יערות ממוזגים, יער טייגה וצמחים אלפיניים, ככל שגובה ההרים נעשה גבוה יותר.
מרבית המישורים והגבעות הנמוכות במערב ובצפון האי הוסבו לשימוש חקלאי מאז הגעת המהגרים הסינים במהלך המאה ה-17 וה-18. עם זאת בהרים בעלי החיים וצמחיית יערות ההרים נשארו מגוונים מאוד.
הם כוללים כמה מיני צמחים אנדמיים כמו ברוש פורמוזי (Chamaecyparis formosensis) ואשוח טאיוואן (Abies kawakamii).
כך גם לגבי אנדמיזם בבעלי החיים ובעופות הייחודיים לאזורים השונים בטאיוואן.
לפני התיעוש באי המרכזי, באזורים ההרריים ישנם הרבה מינים של בעלי חיים אנדמיים ותת-מינים, כגון פסיון סווינו, העורבני הכחול (caerulea Urocissa), סיקה הצבי הפורמוזי ודגי הסלמון הפורמוזיים.
כמה ממינים אלה הם מינים שנכחדו בעת המודרנית, ורבים אחרים הוגדרו כמינים בסכנת הכחדה .
11 מינים בסך הכל, ככל הנראה שהנמר ערפילי טאיוואני נכחד.
לוטרה אירופית מוגבלת לאי ג'ינמן.
הטורף הגדול ביותר הוא הדוב השחור פורמוסני (Ursus thibetanus formosanus) בעל הצווארון הבהיר, זן נדיר ונמצא בסכנת הכחדה.
בטאיוואן ישנם תשעה פארקים לאומיים המייצגים את המגוון הגאוגרפי של השטח, החי והצומח של הארכיפלג.
הפארק הלאומי קנטינג בקצה הדרומי של טאיוואן מכיל שוניות אלמוגים, יער טרופי לח ומערכות אקולוגיות ימיות.
בהפארק הלאומי יושאן יש שטח אלפיני, עם אקולוגיה הררית, סוגי יער המשתנים עם הגובה ושרידי דרך עתיקה.
בהפארק הלאומי יאנגמינגשאן ניתן לראות גאולוגיה וולקנית, מעיינות חמים, מפלים ויערות.
בהפארק הלאומי טרוקו נמצא קניון שיש, צוקים והרים.
הפארק הלאומי שיי-פא כולל מערכות אקולוגיות אלפיניות, שטח גאולוגי ונחלים בעמקים.
בפארק הלאומי ג'ינמן יש אגמים, שטחי מים, טופוגרפיה ייחודית של החוף, וצמחייה ייחודיים.
הפארק הלאומי אטול דונגשה כולל שוניות ואקולוגיה ימית ייחודית, מגוון ביולוגי, והוא מהווה בית גידול מרכזי למשאבים הימיים של ים סין הדרומי ומצר טאיוואן.
מקורות הטבע באיים כוללים מרבצים קטנים של זהב, נחושת, פחם, גז טבעי, גיר, שיש ואזבסט.
חמישים וחמישה אחוז משטח טאיוואן מכוסה ביערות (בעיקר בהרים), 24% אדמה חקלאית (בעיקר במישורים) ו-15% מהשטחים מיועדים למטרות אחרות.
5% משטחי המישורים הם מרעה קבוע ו-1% מיועד גידולים קבועים שונים.
בעקבות הניצול האינטנסיבי של האדמות לאורך ההיסטוריה הפרה-מודרנית והמודרנית של טאיוואן, מיצוי משאבי המינרלים של האי (כגון פחם, זהב, שיש), כמו גם שמורות הטבע וחיות הבר (למשל איילים).
יתר על כן, חלק ניכר ממשאבי הייעור שלה, ובמיוחד עצי אשוח, נכרתו במהלך השלטון היפני לצורך בניית מקדשים.
עד היום היערות אינם תורמים לתעשייה ייצור עץ הטאיוואנית באופן משמעותי בעיקר בגלל החשש מעלויות הייצור הגבוהות והתקנות לשימור הסביבה.
מעט משאבי טבע בעלי ערך כלכלי משמעותי שנותרו בטאיוואן, קשורים בעיקר לחקלאות.
קנה סוכר ואורז מגדלים במערב טאיוואן מאז המאה ה-17. הפקת קמפור וזיקוק קנה סוכר מילאו תפקיד חשוב בייצוא של טאיוואן מסוף המאה ה-19 ועד המחצית הראשונה של המאה העשרים.
חשיבותן של תעשיות אלה פחתה לאחר מכן.
לא בגלל מיצוי משאבי הטבע האלה, אלא בעיקר בשל ירידת הביקוש הבינלאומי של המוצרים.
חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ־35% בשנות החמישים של המאה העשרים ל־2.7% בלבד.
לטאיוואן יש מרבצי פחם משמעותיים ומרבצי נפט וגז טבעי.
נכון לשנת 2010 הנפט מהווה 49.0% מסך צריכת האנרגיה.
הפחם מגיע לאחר מכן עם 32.1%, צריכת האנרגיה הגרעינית מהווה 8.3%, גז טבעי ונוזלי בכמות של 10.2%, ואנרגיה ממקורות מתחדשים בכמות של 0.5%.
לטאיוואן היו בשנת 2010 שישה כורים גרעיניים לייצור חשמל ומשרד האנרגיה דרש בשנת 2011 להקים לפחות עוד 2 תחנות כוח גרעיניות.
כמויות הנפט והגז שטאיוואן מפיקה בעצמה מחייבות אותה לרכוש ולייבא כמעט את כל הנפט והגז לצורכי תחבורה וכוח, מה שהופך את טאיוואן לרגישה במיוחד לתנודות במחירי האנרגיה.
טאיוואן עשירה במשאבי אנרגיית רוח, על כן נבנו חוות רוח הן ביבשה והן בחוף הים.
מאחר ששטח הקרקעות באי מוגבל, קיימת העדפה לניצול משאבי רוח בחוות ימיות.
על ידי קידום תעשיות האנרגיה המתחדשת, מקווה ממשלת טאיוואן לסייע גם לתעשיית ייצור האנרגיה המתחדשת המתהווה בעולם ולפתח תעשייה זו גם לשוק היצוא.
בטאיוואן יש אוכלוסייה שמעל ל־23 מיליון נפש.
הרוב הגדול של האוכלוסייה מתגורר בשפלת חוף הים המערבי של האי.
כמעט 9 מיליון נפש מתגוררים באזור המטרופולין טאיפיי – קילונג – טאויואן שבקצה הצפוני של האי.
מעל 2 מיליון נפש מתגוררים בכל אחד מהאזורים העירוניים של גאושיונג וטאיג'ונג .
הטאיוואנים האבורג'ינים מהווים כ־2% מהאוכלוסייה, הם גרים בעיקר בחלק המזרחי ההררי של האי.
מרבית החוקרים מאמינים כי אבותיהם הגיעו לים טאיוואן, בשנים שבין 4000 עד 3000 לפני הספירה, ככל הנראה מהיבש האסיאתי.
הסינים האנים מהווים מעל 95% מהאוכלוסייה.
הם היו מהגרים מדרום פוג'יאן שבסין העממית.
הם החלו להגיע לאזור סביב טאינאן המודרנית וקאושיונג החל מהמאה ה-17 ובהמשך התפשטו על פני המישורים המערביים והצפוניים וקלטו את אוכלוסיית האבוריג'ינים באותם אזורים.
אנשי האקה ממזרח גואנגדונג הגיעו מאוחר יותר והתיישבו במורדות ההרים ובהמשך התפשטו לכיוון פסגות ההרים.
רכסי ההרים בצד המזרחי של האי נותרו השמורה הבלעדית של אנשי האקה בטאיוואן עד ראשית המאה העשרים.
1.2 מיליון תושבים נוספים מכל רחבי סין היבשתית נכנסו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949.
באזורים מסוימים בטאיוואן צפיפות האוכלוסין הגבוהה והמפעלים הרבים גורמים לזיהום אוויר
האזורים הבולטים ביותר בזיהום אוויר כבד הם הפרברים הדרומיים של טאיפיי והאזור המערבי מטיינאן עד לין יואן, דרומית לקאושיונג.
בסוף המאה העשרים, טאיפיי סבלה מזיהום אוויר נרחב מכלי הרכב והמפעלים, רק לאחר שממשלת טאיוואן חייבה שימוש בבנזין נטול עופרת והקימה את המנהל להגנת הסביבה בשנת 1987 כדי להסדיר את נושא איכות האוויר, איכות האוויר של טאיוואן השתפרה באופן דרמטי.
המנהל להגנת הסביבה בטאיוואן מוטרד גם מנושאים סביבתיים אחרים הכוללים: פליטות התעשייה שפכים וביוב גולמי, זיהות מי שתייה ומי התהום ובמיוחד החשש לפגיעה באספקת מי שתייה, סחר במיני בעלי חיים שבסכנת הכחדה, ופינוי פסולת רדיואקטיבית.
אף על פי שהפיקוח על פליטת אירוסולי גופרית מתעשיית הנפט מתהדקת, הגשם החומצי נותר איום על בריאות התושבים והיערות.
מדעני האטמוספירה בטאיוואן מעריכים כי יותר ממחצית המזהמים הגורמים לגשם החומצי של טאיוואן מועברים מיבשת סין על ידי רוחות המונסון.
טאיסיי יוקוסאנקאי (ביפנית: 大政翼賛会, "ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי") היה ארגון פוליטי יפני שקידם מדיניות לאומנית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הארגון הפך למפלגת השלטון, ששמה לה למטרה לחסל את הפלגנות בפוליטיקה ובכלכלת האימפריה היפנית, במטרה ליצור משטר חד-מפלגתי טוטליטרי, שיאפשר את המשך המלחמה בסין.
תחילה הגה קונואה את רעיון הארגון כמפלגת רפורמה, שתפקידה לגשר על הפערים בין הבירוקרטים, הפוליטיקאים ואנשי הצבא.
בקיץ 1937 מינה קונואה שלושים ושבעה חברים, מכל הקשת הפוליטית, לוועדה הכנה.
הוא הציע שההתאחדות תפעל בגישת סינדיקליזם לאומני, ושחברים חדשים יצטרפו למחלקה מסוימת על פי תחום התמחותם, ובתורם יפתחו ערוצים להשתתפות הציבור בסיוע לשלטון הקיסרי.
אולם, מתחילת דרכה לא הושגה הסכמה כללית בוועדה מכיוון שהכילה גורמים מכל צידי הקשת הפוליטית, ובסופו של דבר נוצר הארגון על פי חלוקה גאוגרפית ועל פי המפה הפוליטית.
לפיכך, כל המנהיגים המקומיים של כפרים, עיירות וערים קיבלו תפקיד במפלגה המקביל לתפקידם המקורי.
עוד לפני הקמת ההתאחדות העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי, שלמעשה הלאים את כל התעשיות האסטרטגיות, ורתם את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים לקראת מלחמה כוללת בסין.
הממשלה הייתה יכולה לעקוף את האיגודים המקצועיים ולגייס פועלים למפעלים חשובים למאמץ המלחמתי.
החברה היפנית בכללותה גויסה ועברה אינדוקטרינציה באמצעות התנועה הלאומית לגיוס רוחני, אותה הקים קונואה, שארגנה אירועים פטריוטיים והפיצה ססמאות שהביעו תמיכה במיליטריזם היפני.
בנוסף על תמיכה במלחמה בסין ובאוקיינוס השקט, סייעה ההתאחדות בשמירה על הסדר הציבורי ובסיוע לאזרחים.
היא הייתה אמונה גם על העלאת המורל בתעשייה ולשיפור היצרנות, חלוקת מזון וארגון הגנה אזרחית.
להתאחדות אף היה פן צבאי.
חברי ההתאחדות לבשו מדים בצבע חאקי, ולקראת סוף המלחמה עברו חבריה אימונים צבאיים, שכן הם יועדו לחבור למיליציה האזרחית, במקרה של פלישה אמריקאית.
באוקטובר 1940, הגתה התאחדות את רעיון הטונאריגומי (隣組, "איגוד שכונתי"), מערכת לאומית של איגודי שכונות, שמטרתו הייתה חלוקה של כל המדינה ליחידות קטנות, שקל יותר לשלוט בהן ולתעל אותן למטרות שונות.
בפברואר 1942 התאחדו כל ארגוני הנשים ביפן ל"התאחדות הנשים של יפן הגדולה" שהצטרפה להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי במאי, וכל אישה נשואה מעל גיל עשרים הייתה חייבת להצטרף.
כמו כן, ביוני כל תנועות הנוער ביפן התאחדו ל"איגוד הנוער של התאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי של יפן הגדולה" (הבולט שבהם היה מפלגת הנוער הגדולה של יפן) בהתבסס על הדגם הגרמני של הנוער ההיטלראי.
ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו ניסה במרץ 1942 לבטל את השפעתם של פוליטיקאים נבחרי הציבור על ידי יסוד ועדה שתקבע מי יהיה המתמודדים בבחירות.
מכיוון שהוועדה נתמכה על ידי ממשלתו של טוג'ו, היא אסרה על אישים שלא זכו לתמיכת הממשלה להתמודד בבחירות.
לאחר הבחירות הכלליות של 1942 נדרשו כל חברי הדיאט של יפן להצטרף להתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי, דבר שלמעשה הפך את יפן למדינה חד-מפלגתית.
אולם, מכיוון שהפוליטיקאים הוותיקים שמרו על מקומם ועל השפעתם, ולאו דווקא תמכו בהתאחדות, לא הגיעה יפן למצב של טוטליטריזם מוחלט דה יורה.
ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי התפרקה באופן רשמי ב-13 ביוני 1945.
במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי, טיהרו הרשויות האמריקאיות את המערכת הפוליטית של יפן, והרחיקו ממנה את כל חברי ההתאחדות לשעבר.
טאיפן פנים-יבשתי (שם מדעי: Oxyuranus microlepidotus), ידוע גם בשם טאיפן מערבי, נחש קטן הקשקשים או הנחש העז, הוא נחש ארסי במיוחד מסוג טאיפן השייך למשפחת הפתניים.
הוא נחשב לנחש הארסי בעולם, בהתבסס על ערכי LD50, וחי אך ורק באזורים מדבריים מסוימים באוסטרליה.
למרות ארסיותו הגבוהה, הוא מאוד ביישן, ויעדיף ברב המקרים להימלט מאיום (השם הנחש העז ניתן לו בגלל ארסו ולא בגלל מזגו).
אורכו הממוצע הוא 1.8 מטר, אולם פרטים גדולים יכולים להגיע לאורך של 2.5 מטר.
צבעו חום, הנע מחום כהה ועד חום בהיר-ירקרק, תלוי בעונה בשנה.
גבו, צידו וזנבו יכולים להיות בעלי גוונים שונים של חום ואפור, כאשר קשקשים רבים יכולים להיות בעלי קצה שחור.
הראש המעוגל והצוואר בדרך כלל כהים משאר הגוף.
הצבע הכהה מאפשר לו לחמם את עצמו כאשר רק חלק קטן מגופו חשוף בפתח המאורה שלו.
עיניו בגודל בינוני עם קשתית חומה-שחורה וללא טבעת הניתנת לזיהוי סביב האישון.
הטאיפן הפנים-יבשתי מתאים את עצמו לסביבה על ידי שינוי צבע עורו במהלך חילופי העונות.
הוא נוטה להיות בהיר יותר במהלך הקיץ וכהה יותר במהלך החורף.
שינוי צבע זה משרת אותו למטרת וויסות חום גופו, ומאפשר לו לספוג יותר אור במהלך חודשי החורף.
הנחש נפוץ באזורים המדבריים של מרכז ומזרח אוסטרליה.
טווח המחייה שלו משתרע מהחלק הדרום מזרחי של הטריטוריה הצפונית לתוך מערב קווינסלנד.
ניתן למצוא את הנחש גם צפונית לאגם אייר ומערבית לפיצול של נהר מארי, דרלינג ומורומבידג'י.
הטאיפן הפנים-יבשתי ניזון בעיקר ממכרסמים, יונקים קטנים אחרים וציפורים.
בניגוד לנחשים ארסיים אחרים שמכישים בצורה מדויקת פעם אחת ונסוגים על מנת לאפשר לטרף למות, הוא יכיש עד ל-7 הכשות ארסיות בהתקפה אחת.
הנקבה מטילה בין ביצה אחת ל-24 ביצים.
הביצים בוקעות חודשיים לאחר ההטלה.
לרוב הביצים יוטלו בתוך מאורות נטושות של חיות או חריצים עמוקים בין סלעים.
קצב ההתרבות תלוי בחלקו באכילה שלהם.
אם אין מספיק מזון, הנחש יתרבה פחות.
ארסו של הטאיפן הפנים-יבשתי מכיל בעיקר את רעל העצבים טאיפוקסין.
כשהטאיפוקסין מגיע לגוף, הוא הורס את רקמת השריר וגורם לדום לב ולקוצר נשימה.
רעילות הארס בהכשה אחת של הטאיפן הפנים-יבשתי יכולה להרוג לפחות 100 אנשים בוגרים באופן תאורטי.
טאיפן או טַיְפָּן (שם מדעי: Oxyuranus) הוא סוג של נחשים ארוכים, מהירים וארסיים ביותר ממשפחת הפתניים הנפוצים באוסטרליה ובגינאה החדשה.
בסוג זה שלושה מינים כאשר למין טאיפן חופים 2 תת-מינים.
הטאיפן נמנה עם הארסיים בנחשי העולם.
שמו של הסוג ניתן על ידי דונלד תומפסון בעקבות השם של נחשים אלו בפי האבוריג'ינים תושבי חצי האי כף יורק, קווינסלנד.
הטאיפן ניזון מיונקים קטנים כמו חולדות ובנדיקוטים.
הנחשים בסוג זה נחשבים לנחשי היבשה הארסיים ביותר.
הארס שלהם מכיל ארס הפוגע במערכת העצבים וכן הפוגעת בקרישת הדם.
הטאיפן פנים-יבשתי הוא הנחש היבשתי בעל ריכוז הארס הגבוה בעולם וטאיפן החופים הוא הנחש היבשתי השלישי בעולם מבחינת ריכוז הארס שלו לפי מדד LD50. טאיפן מרחבי המרכז נחשב גם כן לאחד הארסיים ביותר, אך טרם נחקר בצורה יסודית ומקיפה.
טאיסה פרמיגה היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
מוכרת בזכות תפקידיה בסדרה "אימה אמריקאית", בסרטה של סופיה קופולה "בלינג רינג" ובקומדיית האימה "בחורות אחרונות".
טאיסה פרמיגה נולדה בקליפטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית.
הוריה מהגרים אוקראינים מרקע נוצרי.
סבה וסבתה מצד אמה נפגשו במחנה עקורים בגרמניה במלחמת העולם השנייה.
אביה מייקל פרמיגה הוא מנתח מערכות מחשב, ואמה לובומירה ספס, היא מורה בבית ספר.
לה שישה אחים ואחיות גדולים, כשביניהן השחקנית מועמדת האוסקר ורה פרמיגה, המבוגרת ממנה ב-21 שנה.
פרמיגה ידועה בתפקידה של ויולט הרמון בעונה הראשונה של הסדרה האנתולוגית "אימה אמריקאית: בית הרצח" בשנת 2011 שיצר ראיין מרפי לרשת FX Networks, ובהמשך מתפקידה כסם בסרט הדרמה הביוגרפי "בלינג רינג" של הבמאית סופיה קופולה שם שיחקה לצידה של השחקנית אמה ווטסון.
בשנת 2013 שיחקה פרמיגה בעונה השלישית של הסדרה "אימה אמריקאית: הכישוף" בתפקיד זואי בנסון, מכשפה צעירה וקטלנית.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "עיר מרושעת", ברשת ABC בדמותה של קארן מק'לארן.
ובנוסף כיכבה בסרט העצמאי "6 שנים", לצד בן רוזנפילד.
כן ב-2015 כיכבה בתור מקס בסרט קומדיית האימה "בחורות אחרונות", לצד מאלין אקרמן שגילמה את אמה של מקס.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטית "יוצא מן הכלל" שביים והפיק וורן בייטי.
בהמשך, שיחקה גם במחזה "קבורת תינוק" מאת סם שפרד באוף ברודוויי.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "תמיד גרנו בטירה" לצד אלכסנדרה דדריו וסבסטיאן סטן, הסרט מבוסס על ספרה באותו שם של שירלי ג'קסון.
עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "הנזירה".
שיחקה גם בסרט הדרמה "אהבה כמו שלנו" , בקומדיה "The Long Dumb Road" ובסרטו של קלינט איסטווד "הפרד".
באוגוסט 2018, אושר כי פרמיגה תשוב לשחק בסדרה "סיפור אימה אמריקאי", לעונה השמינית של הסדרה, "אימה אמריקאית: אפוקליפסה", שם גילמה את שתי הדמויות הקודמות שלה, ויולט הרמון וזואי בנסון.
במאי 2019, פרמיגה הופיעה בתור אנני מילר בפרק בסדרה "אזור הדמדומים" מבית פרמאונט+, אתחול מחדש של סדרת הטלוויזיה באותו שם משנת 1959. באותה שנה, הוכרז כי פרמיגה לוהקה לסדרת הדרמה התקופתית של HBO "העידן המוזהב", בתור אשת החברה גלאדיס ראסל.
ההפקה של הסדרה נדחתה עקב מגפת הקורונה, מה שהוביל את הצילומים להתחיל רק בפברואר 2021. הסדרה עלתה בבכורה ב-24 בינואר 2022.
במאי 2019 דווח על כך שהיא מאורסת לתסריטאי והבמאי האמריקאי-יהודי הדלי קליין, וב-8 באוגוסט 2020 נישאו בטקס צנוע בביתם, בשכונת לוס פליז, לוס אנג'לס.
פרמיגה דוברת גם אוקראינית, ואף בקיאה בשפת הסימנים האמריקאית, לאחר שלקחה שיעורים במשך 4 שנים.
+שנהסדרהתפקידהערות2011אימה אמריקאית: בית הרצחויולט הרמוןתפקיד ראשי; 12 פרקים2014-2013אימה אמריקאית: הכישוףזואי בנסוןתפקיד ראשי; 13 פרקים2015Wicked Cityקארן מקלארןתפקיד ראשי; 8 פרקים2016אימה אמריקאית: רואנוקסופי גריןפרק: "Chapter 9"2018אימה אמריקאית: אפוקליפסהזואי בנסון/ויולט הרמון7 פרקים2019אזור הדמדומים (אנ')אנני מילרפרק: "Not All Men"202050 States of Frightהאנה סאליבן3 פרקים2022-הווההעידן המוזהבגלאדיס ראסלתפקיד ראשי; 10 פרקים
טאיווק הוא שם המותג של אריג סינתטי מסיבי פוליאתילן בצפיפות גבוהה, אשר פותח ומיוצר על ידי חברת דופונט.
אריג הטאיווק קשה מאוד לקריעה אבל קל לחיתוך, אטום למים אבל חדיר לאדים.
בשל תכונותיו המיוחדות הוא משמש ביישומים רבים כגון מעטפות לבניינים בעת בנייה, כיסוי למכוניות, חומר בידוד בקירות חיצוניים, איטום מבנים, מדבקות וגרפיקה.
התגלה לראשונה בשנת 1955, על ידי חוקר דופונט ג'ים וייט (Jim White), שראה חומר פוליאתילן יוצא מצינור במעבדה ניסיונית של דופונט.
על פי אתר האינטרנט של דופונט, הסיבים הם בעובי של 5-10 מיקרומטר (לעומת 75 מיקרומטר לשיער אדם).
כיווני הסיבים מסודרים בשתי וערב ומאוגדים בכבישה על ידי חום ולחץ.
בין המאפיינים של טאיווק הם:
אטימות - הוא עמיד בפני מים נוזליים אבל אדי מים יכולים לעבור דרכו (חומר נושם).
גיליונות גדולים של טאיווק משמשים לעיתים קרובות בכיסוי מבנים כדי לספק מחסום מים בין חיפוי החיצוני של מבנה המסגרת והבידוד.
טאיווק משמש את שירות הדואר בארצות הברית עבור חלק מעטיפות הדואר שלה.
ניו זילנד השתמשה בו לרישיונות הנהיגה שלה בשנים 1986-1999.
טַאיְנַאן (במנדרינית תקנית: 臺南市) היא עיר ורשות מקומית מיוחדת בטאיוואן בדרום-מערב האי טאיוואן, לחופי מצר טאיוואן.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר כ-1.875 מיליון תושבים, והיא העיר השישית בגודלה בטאיוואן (אחרי ניו טאיפיי, טאיג'ונג, גאושיונג, טאיפיי ו).
טאינאן היא אחת הערים העתיקות והחשובות בטאיוואן.
האזור בו נמצאת כיום טאינאן היה מיושב במשך אלפי שנים.
המהגרים הסינים הראשונים היו סוחרים ודייגים שהגיעו לאזור בסוף המאה ה-16 והקימו בסיסים לכל אורך החוף המערבי של האי טאיוואן, אשר אחד מהם היה במקום בו נמצאת כיום טאינאן.
התושבים הילידיים קראו לסינים בשם "טַאיוּאֶן".
הסינים מצדם אימצו אותו וברבות הימים השם הפך לטאינאן.
בנוסף יש טענות לכך שזהו המקור לשם "טאיוואן".
בשנים שלאחר מכן גם יפנים התיישבו באי וסחרו, כמו הסינים, עם התושבים הילידים.
ב-1624 סוחרים הולנדיים מחברת הודו המזרחית ההולנדית הקימו בקרבת אזור העיר של היום את מבצר זיילנדיה.
המבצר הפך למרכז הפעילות המסחרית ההולנדית באזור.
בהמשך ההולנדים השתלטו על מרבית טאיוואן והמבצר הפך למכרז המנהלי של ההולנדים באי.
הפעילות המסחרית הענפה גרמה לגדילה משמעותית של טאינאן שישבה בקרבתו.
ב-1662 ממלכת טונגנינג השתלטה על טאיוואן, גירשה את ההולנדים וקראה למבצר זיילנדיה בשם אנפינג.
טאינאן הפכה להיות בירתה של הממלכה.
גם לאחר ששושלת צ'ינג סיפחה את טאיוואן ב-1684 ושילבה אותו במחוז פוג'יין טאינאן נותרה המרכז השלטוני של האי.
לאחר מספר מרידות בטאיוואן במאה ה-18, נבנתה לקראת סוף המאה חומה סביב העיר.
ב-1858 נפתח מחדש נמל אנפינג בהתאם לחוזה טיינג'ין.
כעבור מספר שנים נבנה בנמל בית מכס ובנוסף סוחרים מערביים התחילו להקים באזור תחנות מסחר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נבנתה טירת הזהב הנצחית.
לקראת סוף המאה ה-19 טאינאן הייתה העיר הגדולה ביותר בטאיוואן.
ב-1885 האי טאיוואן הפך למחוז נפרד בסין, וטאינאן נבחרה להיות הבירה של המחוז.
עם זאת, כעבור זמן קצר הבירה הועברה לטאיג'ונג וב-1887 היא הועברה לטאיפיי.
כעבור חודש מהחתימה נוצרה הרפובליקה של טאיוואן במטרה לשמר את עצמאות האי.
לאחר שטאיפיי, הבירה המקורית של הרפובליקה, נכבשה על ידי היפנים, הבירה עברה לטאינאן, אך הרפובליקה נכבשה כולה על ידי היפנים כעבור מספר חודשים.
לאחר הכיבוש היפנים יצרו את מחוז טאינאן שטאינאן הייתה בירתו.
היפנים התקינו בטאינאן תשתיות ומבנים חדשים שהפכו אותה לעיר מודרנית.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945 נוצרה באי מדינת טאיוואן.
טאינאן הפכה לעיר-מחוז ובקרבתה נוצר מחוז טאינאן.
כעבור מספר עשורים העיר גאושיונג עקפה את טאינאן בחשיבותה והפכה למרכז של דרום טאיוואן על חשבון טאינאן.
ב-2010 העיר טאינאן אוחדה עם מחוז טאינאן לכדי רשות מקומית מיוחדת.
ב-6 בפברואר 2016 פקדה את העיר רעידת אדמה בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר.
מוקד הרעידה היה כ-48 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר.
ברעידה נהרגו לפחות 8 בני אדם ומאות נפצעו כאשר בניינים קרסו על יושביהם.
מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של טאינאן מחולקת ל-37 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里).
הנפות אנפינג (安平區) ושין-יינג (新營區) הן המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה והיי-טק, וכמו כן על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, מנגו, פומלה, קנה סוכר ואננס, דיג ותיירות.
בטאינאן פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית של טאינאן, אוניברסיטת טאינאן הלאומית לאומנויות, אוניברסיטת דרום טאיוואן ואוניברסיטת טאינאן לטכנולוגיה.
טאינאן מקושרת בקווי רכבת לערים מרכזיות אחרות בטאיוואן, כמו טאיפיי וגאושיונג.
בנוסף יש רכבת מהירה המקשרת את טאינאן לטאיפיי.
נמל התעופה טאינאן משרת את העיר.
הנמל מציע טיסות למספר יעדים בטאיוואן וכן טיסות לווהאן והונג קונג.
בנוסף יש לטאינאן הסכמי ידידות עם הערים הבאות:
פרובינציית טאיוואן (בסינית: 臺灣省 או 台灣省, נהגה: "טאיוואן שֶׁנְג") היא אחת מהיחידות המנהליות הראשוניות של טאיוואן.
הפרובינציה מכסה כ־69% מכלל השטחים הנשלטים בידי טאיוואן והיא כוללת את מרבית האי טאיוואן וחלק גדול מהאיים הסובבים אותו.
הפרובינציה הוקמה ב-1945, עם החזרת טאיוואן לרפובליקה הסינית בעקבות הפסד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
הפרובינציה כללה את כל שטחי האי טאיוואן והיא המשיכה להתקיים גם כש-1949 ממשלת הרפובליקה הסינית עברה לטאיפיי בעקבות ההפסד שלה במלחמת האזרחים הסינית.
ב-1956 בירת הפרובינציה הועברה מטאיפיי לג'ונגשינג.
ב-1967 טאיפיי הפכה לרשות מקומית מיוחדת נפרדת מהפרובינציה.
בתהליכים דומים עד 2014 הופרדו מהפרובינציה גאושיונג, ניו טאיפיי, טאינאן, טאיג'ונג וטאויואן וגם הן הפכו לרשויות מקומיות מיוחדות.
בעקבות תיקונים בחוקת טאיוואן ב-1997, החל מ-1998 הועברו מרבית הסמכויות של הפרובינציות בטאיוואן (פרובינציית טאיוואן ופרובינציית פוג'יין) לידי הממשלה המרכזית של טאיוואן.
מבחינה מנהלית הפרובינציה מחולקת ל-11 מחוזות (縣) ו-3 ערים פרובינציאליות (市):
טאיפן חופים (שם מדעי: Oxyuranus scutellatus) הידוע גם בשם טאיפן מצוי הוא מין של נחש ארסי מהסוג טאיפן שבמשפחת הפתניים.
טאיפן החופים חי באזורי החוף הצפוניים והמזרחיים של אוסטרליה כמו גם בגינאה החדשה.
לפי מחקרי רעילות זהו הנחש היבשתי השלישי בארסיותו בעולם בהתבסס על ערכי LD50.
טאיפן החופים הוא נחש גדול, זהו הנחש הארסי הגדול ביותר באוסטרליה.
בוגרים מגיעים לבגרות מינית בערך באורך של 1.20 מטר (גוף+זנב).
פרטים מבוגרים יותר מגיעים לאורך של 1.5-2 מטרים ואף יותר כאשר האורך הממוצע הוא 1.96 מ' ומשקל של 3 ק"ג.
הפרט הארוך ביותר שנתפס באוסטרליה היה באורך של 2.9 מטרים ושקל 6.5 ק"ג.
מיני טאיפן אחרים, בהם הטאיפן פנים-יבשתי, נוטים להיות באורך דומה, אך בממוצע הם מעט קצרים יותר.
בקרב נחשים ארסיים רק רב-פתן מלכותי, ממבה שחורה וגומצן ענק ארוכים יותר ממנו.
הראש ארוך, צר וגדול, בדומה לראשה של הממבה השחורה.
למעשה, במספר אספקטים של מורפולוגיה, אקולוגיה והתנהגות, טאיפן החופים דומה מאוד לממבה השחורה.
הגוף דק, אך חזק ומוצק, והצבע עשוי להשתנות בין הפרטים השונים מירוק זית בהיר ועד חום-אדמדם, אולם חלק מהפרטים עשויים להיות בצבע אפור כהה עד שחור.
העיניים עגולות וגדולות בצבע חום בהיר עם אישונים גדולים.
טאיפן החופים נפוץ רק באוסטרליה ובאי של גינאה החדשה, המורכב משתי פרובינציות אינדונזיות, בחלק המערבי של האי, ומגינאה החדשה, בחלק המזרחי של האי.
בצפון וצפון-מזרח אוסטרליה הוא עשוי להימצא מאות ק"מ מהחוף, על אף שמו, שרומז שהוא חי בסמוך לחוף.
מין זה חי באזורי מחיה שונים.
ניתן למצוא אותו באזורים חמים ולחים, באזורי חוף טרופיים, ביערות מונסון ובאזורי סבך.
באזור קווינסלנד הוא הסתגל בצורה טובה לשדות קנה הסוכר, בה אוכלוסיית המכרסמים פורחת.
הנחש תופס מחסה במחילות נטושות של חיות אחרות, גזעי עץ חלולים, וערמות צמחייה או אשפה.
טאיפן החופים פעיל לרוב בשעות היום, בייחוד בשעות הבוקר, אולם הוא עשוי לצאת לפעילות בלילה בתקופות חמות בשנה.
כאשר הוא צד, זה נראה כאילו הוא תר את טרפו בעזרת הראיה המפותחת שלו, והוא נראה לרוב מטייל כאשר ראשו מורם מעט מהקרקע.
ברגע שהוא מבחין בטרפו, הנחש קופא לפני שהוא מפתל את קדמת הגוף, מזנק ומכיש מספר פעמים.
הטרף משוחרר לאחר ההכשה וזאת על מנת להקטין את הסיכוי שהנחש ייפגע מתגובת הטרף, בייחוד מעכברושים, שיכולים לפצוע אותו בצורה קטלנית בעזרת השיניים והטפרים שלהם.
הנחש יעדיף להימלט מסכנה ולא להתעמת איתה, אולם אם הוא מרגיש מכותר, הוא יכול להפוך לתוקפני מאוד ולהכיש מספר פעמים ברצף.
נחשים אלה ניזונים אך ורק מחיות בעלות דם חם כמו יונקים ועופות.
עכברים, חולדות ומיני יונקים קטנים, כמו בנדיקוט, יחד עם עופות אחרים מרכיבים את כל הדיאטה שלהם.
זהו הנחש היבשתי השלישי בארסיותו בעולם.
ערך ה-LD50 שלו הוא 0.106 מ"ג/ק"ג, לפי נתונים אוסטרליים ו-0.12 על פי נתונים אחרים.
בהכשה ממוצעת הוא משחרר 120 מ"ג ארס, כאשר השיא שנמדד הוא 400 מ"ג.
הארס מכיל רעל עצבים חזק במיוחד המשפיע על מערכת העצבים ועל יכולת קרישת הדם.
מי שהוכש צפוי לחוות כאב ראש, בחילות והקאות, דימום פנימי, שיתוק, הרס רקמות ונזק לכליות.
במקרים של הרעלה חמורה, יכול להתרחש מוות כחצי שעה לאחר הכשה, אולם בממוצע מגיע המוות כשעתיים וחצי לאחר ההכשה, תלוי באזור ההכשה ובמצב בריאותו של הקורבן.
הכשות לא מטופלות מסתיימות ב-100% תמותה, לכן חובה לקבל טיפול רפואי דחוף אחרי כל הכשה, אפילו מינורית.
לפני הכנסת הנסיוב נגד ארס הספציפי של ארס זה לשימוש ב-1965, הסתיימו רוב מקרי ההכשה במוות.
מין זה כולל, נכון למאי 2025, 2 תת-מינים.
תת-מין Oxyuranus scutellatus canni - מצוי בחלקים הדרומיים של איי גינאה החדשה.
תת-מין Oxyuranus scutellatus scutellatus - מצוי באזורי החוף הצפוניים והצפון-מזרחיים של אוסטרליה.
טאייטו או טָאיטוֹ (ביפנית: 台東区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
הרובע נמצא בחלק הצפון מזרחי של העיר ומשתרע על שטח של כ-10 קמ"ר בלבד - הקטן ביותר מכל רבעיה של טוקיו.
הוא מוקף ברבעים המיוחדים צ'יודה, בונקיו, אראקווה, סומידה וצ'ואו.
הרובע המיוחד טאייטו נוסד ב-15 במרץ 1947.
בתקופת אדו היה זה באזור זה רובע התענוגות יושיווארה (吉原), שנוסד על ידי שוגונות טוֹקוּגאוַוה בשנת 1617 כאזור תחום לפעילות זנות, שנאסרה במקביל בשאר חלקי העיר.
בהדרגה הפך האזור למרכז שוקק של עסקים ושעשועים.
הרובע נפגע קשות בשרפה בשנת 1913 וכמעט נהרס כליל ברעידת אדמה בשנת 1923, אך בתי הבושת הממוסדים שבו המשיכו להיות פעילים עד להוצאת הזנות ביפן מחוץ לחוק, בשנת 1958.
באזור אסקוסה, שנמצא במזרח הרובע, השתמר חלק מאופיו של הרובע בעבר.
האזור, שנפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה ושוקם, בנוי רחובות צרים וסמטאות ויש בו מתחמי בילוי רבים.
מקדש סנסו-ג'י, שנמצא באסקוסה, נוסד בשנת 645. זהו המקדש העתיק ביותר בטוקיו ואחד ממקדשי השינטו המפורסמים ביותר.
פארק אואנו הוקם בשנת 1873 על אדמות שהיו שייכות בעבר למקדש קאניי-ג'י, שנוסד בשנת 1625. בהיותו אחד מהגנים הציבוריים הראשונים של יפן, הוא הוקם ברוח מערבית תוך השאלה והטמעה של שיטות עבודה בינלאומיות שאפיינו את תקופת מייג'י המוקדמת.
אזור אואנו הוא גם משכנם של כמה מוזיאונים חשובים:
המוזיאון הלאומי של טוקיו, שנוסד בשנת 1872, הוא הוותיק והגדול מבין המוזיאונים הלאומיים ביפן ואחד מהמוזיאונים לאמנות הגדולים בעולם.
בשנת 1882 עבר למשכנו הנוכחי.
המוזיאון כולל את אחד האוספים הגדולים והטובים ביותר של אמנות וארכאולוגיה ביפן, הכולל מעל 110,000 פריטים, מהם 87 אוצרות לאומיים.
בכל זמן נתון מוצגים במוזיאון כ- 4,000 פריטים שונים מאוסף המוזיאון, בנוסף לתערוכות מתחלפות שונות.
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו
מוזיאון המדע הלאומי של יפן
גן החיות של אואנו נפתח לראשונה בשנת 1882 והוא גן החיות העתיק ביותר ביפן.
טָאיֶימניצה סטָטוּאֶטקי (בפולנית: Tajemnica Statuetki) הוא משחק וידאו הרפתקאות שפותח והוצא לאור על ידי Metropolis Software House ב-12 בפברואר 1993 עבור מחשבים מבוססי DOS.
זהו משחק הרפתקאות הראשון שפותח בפולין.
עלילתו נסובה סביב סוכן האינטרפול הדמיוני ג'ון פולק המנסה לפתור תעלומה הקשורה לגנבת חפצים עתיקים שונים ברחבי העולם.
בעוד שפירטיות השתוללה בפולין באותה עת, המשחק הצליח למכור בין ארבעה ל-6,000 עותקים עם שחרורו, והפך פופולרי מאוד במדינה.
המשחק זכה לשבחים על מזימתו ועל היותו אבן דרך תרבותית אשר סייעה לקדם ולהעניק לגיטימציה לתעשיית משחקי הווידאו הפולנית, למרות ביקורת מועטה על מכניקת המשחק שלה ועל העיצוב האורקולי.
טאיסטו ארמס מאקי (בפינית: Taisto Armas Mäki; 2 בדצמבר 1910 – 1 במאי 1979) היה אצן פיני למרחקים ארוכים, מקבוצת האתלטים המכונים "הפינים המעופפים".
מאקי נולד ברקולה במחוז ונטה.
עיסוקו היה רעיית צאן ועל כן כונה בפינית Rekolan paimenpoika ("הרועה מרקולה").
ב-29 בספטמבר 1938, תוך פחות מחודש מזכייתו בריצת 5,000 המטרים, שבר את שיא העולם בריצת 10,000 מטרים בפעם הראשונה, הוא שבר את השיא שנקבע על ידי בן ארצו, אילמרי סאלמינן ביותר משלוש שניות כאשר סיים את הריצה ב-30:02:0 דקות.
בקיץ של שנת 1938 המשיך וקבע 5 שיאי עולם חדשים בריצה.
ב-7 ביוני שבר את שיאו של מיקולש סאבו מהונגריה ביותר משלוש שניות, וקבע שיא עולם חדש בריצת שני מייל בזמן של 8:53.2 דקות באצטדיון האולימפי בהלסינקי.
9 ימים לאחר מכן, ובאותו אצטדיון, הוריד מעל 8 שניות משיאו של לאורי לטינן בריצת 5,000 מטרים.
הוא המשיך וקבע שיא עולם נוסף, הפעם בריצת 10,000 מטרים, שבר את שיאו האישי בכעשר שניות וקבע זמן של 29:52.6 דקות לריצה ב-17 בספטמבר 1939.
מלחמת החורף בין פינלנד לבין ברית המועצות פרצה ב-30 בנובמבר 1939. כמו חברים אחרים מקבוצת הפינים המעופפים, ביניהם גונר הוקרט ולאורי ליטנן, מאקי נשלח להילחם בשטח קרליה.
אולם, יחד עם פאבו נורמי, הוא נשלח למשימה לארצות הברית בפברואר 1940 - גיוס כספים עבור המאמץ המלחמתי של פינלנד.
במהלך המשימה, שנערכה חודשים וכללה הרצאה בפני 14,00 איש במדיסון סקוור גארדן, שניהם התחרו מול אצנים אמריקאים.
באופן מפתיע, מאקי הצליח בריצות אלו הרבה יותר מאשר ריצותיו באליפויות, והדבר העלה חשדות וסימני שאלה שמא מדובר באימרוץ.
קריירת הספורט של מאקי נקטעה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
המלחמה הובילה לביטול אולימפיאדת הקיץ של 1940 בהלסינקי וכך נגדע חלומו של מאקי לייצג את ארצו בתחרות אולימפית.
טאיפן מרחבי המרכז (שם מדעי: Oxyuranus temporalis) הוא מין של נחש ארסי אוסטרלי מהסוג טאיפן שבמשפחת הפתניים ואחד מהמינים הארסיים ביותר בעולם.
נחש זה סווג רק ב-2007 לאחר שהופרד מהמין טאיפן חופים, אחד מתוך חמישה מינים שהוגדרו בידי המכון הבינלאומי לחקר מינים של אוניברסיטת אריזונה.
הוא התגלה בידי ד"ר מארק האצ'ינסון לאחר שנמצא פרט באורך מטר על מסלול עפר בקרבת העיר פרת' שבאוסטרליה המערבית.
הוא הזכיר מעט את המין פתן חום מערבי אך מבנה הראש והקשקשים שלו דומה לזה של טאיפן.
מבנה הקשקשים שלו הראה שמדובר במין חדש למדע.
הנחש שנמצא היה פרט צעיר וההנחה היא שנחשים בוגרים עולים על אורך 3 מטרים.
לאחר שנמצא לראשונה הוא התגלה שוב במאי 2010 במדבר ויקטוריה הגדול באוסטרליה המערבית, סמוך לגבול של אוסטרליה הדרומית.
הממצאים התגלו בידי אבוריג'ינים ומבדיקה של הנחש התברר שמדובר בנקבת טאיפן באורך 1.3 מטר.
לא ידוע הרבה על הכשת הנחש אך עקב קרבתו לטאיפנים הנוספים נראה שהוא אחד מהקטלניים שבנחשי העולם.
טאיוז'ים (בטורקית: Devrim, פרוש מטורקית: מהפכה) הם 4 אבות טיפוס שתוכננו ויוצרו על ידי יצרנית הקטרים ו-קרונות הרכבת TÜLOMSAŞ , שם רשמי: Türkiye Lokomotif ve Motor Sanayi A.Ş, היה קרוי: Eskişehir Demiryolu Fabrikası בשנת 1961 בעיר אסקישהיר בטורקיה
"טאיוז'ים" הייתה המכונית הראשונה שתוכננה ונבנתה בטורקיה.
נאום הנשיא שיזם את בניית דגם ה"טאיוז'ים"
ב־15 במאי 1961 נפתח הקונגרס לתעשיית הרכב על ידי נשיא טורקיה ג'מל גירסל.
לאחר סיום הקונגרס לתעשיית הרכב הוציא הנשיא ג'מל גירסל את הוראתו לבנות מנוע אב טיפוס ומכונית העומדת בדרישות המדינה.
אבות טיפוס אלה יושוו עם המכוניות הטובות ביותר באותה תקופה, יתגלו החסרונות, ויבוצעו עבודות פיתוח פרויקטים כדי לייצר את המכונית הטובה ביותר האפשרית בטורקיה.
בשנת 1961 הורה הנשיא ל־24 מהנדסים, העובדים בחברות שונות, לבנות מכונית שתוכננה ויוצרה בטורקיה.
זה היה אמור להיות מופגן במהלך חגיגות יום הרפובליקה ב־29 באוקטובר 1961. הוקצב לפרויקט 1,400,000 לירה טורקית.
לאחר 130 יום של עבודה מואצת בבית המלאכה בעיר אסקישהיר, שהפך לימים למפעל TÜLOMSAŞ, הצליחו המהנדסים ליצור ארבעה אבות טיפוס של הרכב.
האחד היה שחור והשני בצבע שמנת.
דגם זה נקרא "Devrim" (המילה הטורקית למהפכה).
לוח הזמנים היה צפוף ביותר, עם זאת, ניתן היה להשלים ארבע מכוניות ושתי מכוניות אלו (בצבע שחור ובצבע שמנת) נשלחו לאנקרה עבור חגיגות יום הרפובליקה.
צבע ההברקה של המכונית השחורה נעשה בזמן שזו הייתה ברכבת לאנקרה.
באף אחת מהמכוניות לא היה דלק, כאמצעי זהירות, והמכוניות תודלקו במעט דלק, רק לצורך תמרון.
ברכבת שנמשכה על ידי קטרי קיטור, רוקנו מכלי הדלק במטרה למנוע מהניצוצות האפשריים מהארובה לפגוע במכוניות.
מכיוון שקצב הדחיסה הועלה כדי להגביר את ביצועי המנוע, היה צורך בדלק אוקטן גבוה להפעלת המנועים ללא שיבוש המנוע.
אוקטן גבוה היה זמין רק באנקרה אז.
ביום החגיגות נכנס הנשיא ג'מל גירסל למכונית השחורה לפני שתודלקה לטיול.
לאחר שהמשיך כמאה מטרים, הרכב נעצר ואז הנשיא ירד מהמכונית השחורה ועלה למכונית בצבע שמנת מאחור (שתודלקה קודם לכן) ונסע איתה לאנטקביר.
לאחר מכן השלימו שתי המכוניות את הנסיעות החגיגיות ללא שום בעיה.
כותרות העיתונים למחרת היו: .
המכונית הפכה נושא לבדיחות במשך שנים רבות.
מכוניות "טאיוז'ים" מעולם לא יוצרו בייצור המוני.
דגם הרכב הראשון שיוצר בטורקייה בייצור סדרתי החל משנת 1966
הדגם הראשון שיוצר בטורקיה בייצור המוני החל משנת 1966 היה דגם "Anadol A1" שיוצר על ידי יצרנית הרכב הטורקית "Anadol" .
סיפור תהליך הבנייה והמאמצים הקשים של 24 המהנדסים שעבדו על מכוניות Devrim הפך לנושא של סרט קולנוע, שיצא לאקרנים בטורקיה בשנת 2008 עם הכותרת "Devrim Arabaları" (באנגלית : Cars of Revolution).
בשלהי 2010, סטודנטים מן האוניברסיטה הלאומית למדע וטכנולוגיה ב-פקיסטן פיתחו מכונית היברידית עם השראה "Devrim" בשם זה "devrim-ii".
טאינו היא שפת אראוואק, שדוברה בפי אנשי טאינו באיים הקריביים ונכחדה.
בעת הגעת הפלישה הספרדית, טאינו הייתה השפה הנפוצה ביותר בכל האיים הקריביים.
הניב הקלאסי של טאינו היה שפת-האם של שבטי טאינו שחיו בצפון האנטילים הקטנים, בפוארטו ריקו, באיי טרקס וקייקוס, וברוב שטח האי היספניולה, ולאחר מכן התרחב גם לקובה.
הניב השני של טאינו, סיבוניי, אמנם לא תועד, אך על פי דיווחים של קולוניאליסטים, הוא היה דומה מאוד לניב הקלאסי ודובר באזורים המערביים ביותר בהיספניולה, באיי בהאמה, בג'מייקה וברוב שטח קובה.
בתקופת השגשוג של השפה, עד סוף המאה ה-15, דחקה טאינו את השפות שדוברו באזור קודם לכן, למעט במערב קובה ובמובלעות בהיספניולה.
עם דיכויה של תרבות טאינו במהלך הקולוניאליזם הספרדי, את מקומה של שפת טאינו תפסו ספרדית ושפות אירופיות אחרות, כמו אנגלית וצרפתית.
ההערכה היא כי טאינו נכחדה בתוך 100 שנים של מגע, אך ייתכן שהיא המשיכה להיות מדוברת במובלעות בודדות באיים הקריביים עד סוף המאה ה-19. כיוון שהייתה השפה הילידית הראשונה שבה נתקלו האירופים בעולם החדש, טאינו הייתה מקור עיקרי למילים חדשות שהושאלו לשפות אירופיות.
חוקרים מבחינים בין שני ניבים: הניב הקלאסי בהיספניולה ומזרחה, וסיבוניי (Ciboney) בהיספניולה ומערבה.
ניב טאינו הקלאסי (המזרחי) דובר באזורי תרבות טאינו הקלאסית ותרבות טאינו המזרחית.
אלה היו ממוקמים באנטילים הקטנים מצפון לגוואדלופ, בפוארטו ריקו, במרכז היספניולה ובטרקס וקייקוס (מהתפשטות ב-שנת 1200 לערך).
בזמן הכיבוש הספרדי, ניב זה התרחב למזרח קובה ואף למרכזהּ, ייתכן משום שדוברי הניב נמלטו מהספרדים בהיספניולה.
ניב סיבוניי (המערבי) דובר באזורי התרבות של סיבוניי (Ciboney) ושל לוקאיאן (Lucayan).
אלה היו ברוב שטחה של קובה, בג'מייקה, בהאיטי ובבהאמה.
מבהאמה לקובה, מבוריקן לג'מייקה, אותה שפה דוברה בניבים שונים במקצת, אך הובנה לכול."
בני טאינו השתמשו בציורים על סלע, אך מעט מאוד מחקר נערך באזור זה.
הפונמות הבאות שוחזרו מתוך מסמכי תיעוד ספרדיים:
+העיצורים המשוחזרים בטאינו דו-שפתיים מכתשיים חִכִּיים וילוניים סדקיים סותמים p t k b d חוככים s h אפיים m n מקורבים w l j
היה קיים גם העיצור המקיש , כפי הנראה אלופון של .
+התנועות המשוחזרות בטאינו קדמיות מרכזיות אחוריות סגורות אמצעיות פתוחות
הבחנה בין הצלילים ו- הוצעה בתעתיקים לספרדית באמצעות האות e לעומת הרצף ei/ey, כמו במילה ceiba "עץ כוריזיה".
הצליל מיוצג באותיות ei או é בסוף מילה בשחזורים מודרניים.
הייתה גם תנועה אחורית גבוהה , שלעיתים קרובות הייתה מתחלפת ב- וייתכן שהייתה רק אלופון.
כמו כן, הייתה קיימת מערכת מקבילה של תנועות מאונפפות.
העיצור היחיד שהופיע בסוף הברה או מילה היה
מילים שנשאלו מטאינו לעברית ולשפות רבות אחרות:
שמות מקומות שמקורם בטאינו, לדוגמה:
קִיסְקֵייָה (השם הילידי לאי היספניולה): קִיסְ-קֶ-יָה "דבר נהדר" או "ארץ מולדת"
אִינַגוּאָה: אִי-נָ-וּוָה "אדמה מזרחית קטנה"
קייקוס: קָ-אִי-קוֹ "נפרד צפוני קרוב"
בּוֹרִיקֵן / בּוֹרִינְקֵן (Boriquén, השם הילידי לפוארטו ריקו, נכתב גם Borikén, Borinquen): ארץ מולדת – בּוֹרִי "ילידי", -קֶה "ארץ".
ג'מייקה: יָ-מָה-יֶ-קָה "רוח גדולה של ארץ האדם"
קיימן: על שם האליגטור קיימן, קַאִי-מָן "תנין" או "אליגטור"
קובה : קוּ-בַּאוֹ "אדמה פורייה גדולה"
טאינה מילר (בפורטוגזית: Tainá Müller; נולדה ב-1 ביוני 1982) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית ברזילאית.
טאינה מילר נולדה בפורטו אלגרה.
בגיל 19 היא התחילה לעבוד במשרדי MTV ובמקביל היא דגמנה במילנו וערים נוספות.
בשנת 2005 היא עברה לסאו פאולו והתחילה ללמוד תיאטרון.
בשנת 2007 היא השתתפה בסרט Cão Sem Dono וזכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" ופסטיבל לקולנוע בברזיל.
זמן קצר לאחר מכך היא החלה להצטלם בסדרות טלוויזיה.
בשנת 2011 שיחקה מילר בסרט "As Mães de Chico Xavier" ועל עבודה זו זכתה בפרס הקולנוע הברזילאי.
בשנת 2012 היא התחילה לשחק בטלנובלה "Cheias de Charme" ועד היום השתתפה ב-143 פרקים.
בשנת 2014 היא הצטרפה לצוות של אופרת סבון "Em Família".
בשנים 2020–2024 כיכבה בשלוש עונותיה של סדרת הדרמה והמתח "בוקר טוב, ורוניקה" של שירות הסטרימינג "נטפליקס".
על תפקיד זה היא קיבלה מספר פרסים.
בשנת 2011 מילר הוציאה אלבום.
בשנת 2000 התחתנה עם הסופר והמתרגם דניאל גלרה, אך הם התגרשו בשנת 2007.
ב-30 בנובמבר 2013, מילר נישאה בפעם השנייה, להנריקה סאואר בטקס חתונה שמאני במקסיקו.
מילר ובעלה קיבלו את בנם הראשון באפריל 2016.
טאיסיה קירילובנה אפונינה הייתה ציירת צבעי מים סובייטית.
היא חיה ועבדה בלנינגרד, הייתה חברה באיגוד האמנים בסנט פטרסבורג, ונחשבת לאחד מנציגי בית הספר לציור בלנינגרד.
אפונינה נולדה ב-13 במאי 1913 בעיר ניקולייב, בנפת חרסון של האימפריה הרוסית (כעת אוקראינה), למשפחה שעבדה במספנה לבניין אוניות.
בשנת 1931 סיימה טאיסיה אפונינה את לימודיה בבית ספר בעיר טגנרוג, והגיעה ללנינגרד כדי לרכוש השכלה אמנותית.
בשנים 1932–1936 למדה תחילה בשיעורי ערב לנוער עובד, אחר כך במכינה באקדמיה הרוסית לאמנויות.
ב-1936, לאחר שיעורי הכנה, התקבלה אפונינה למחלקה לציור של מכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות, שם למדה אצל מיכאיל ברנשטיין, ויקטור אורשניקוב, פאבל נאומוב.
בשנת 1941, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה טאיסיה אפונינה, עם בנה ואמה, התפנו לאוסטשקוב, ולמקומות אחרים באוקראינה.
ב-1943, לאחר שחרור העיר לוגנסק, הייתה טאיסיה אפונינה מעורבת בשיקום העיר.
היא לימדה רישום וציור בבית הספר לאמנות בלוגנסק.
בסתיו 1943, עם קבוצת אמנים היא נסעה לעיר קרסנודון כדי לאתר את המועדון המקומי לזכר אלה שנפטרו בארגון המחתרת האנטי-פאשיסטית "המשמר הצעיר".
בשנת 1946, במהדורת מאי של עיתון האקדמיה לאמנויות יפות "למען הריאליזם הסוציאליסטי", כתבה טאיסה אפונינה: "ראיתי את הבור שבו הם הושלכו, את שאריות בגדיהם המדממים, את הכלא שבו עינו אותם.
דיברתי עם האמהות והחברות שלהם.
רציתי לספר, לכתוב על כל זה, על כל חיי הגבורה הקצרים שלהם″.
באותה שנה, אפונינה סיימה את לימודיה במכון רפין לאמנויות סטודיו לאמנות אישי לציור מונומנטלי.
עבודת הגמר שלה הייתה ציור היסטורי בשם "בנות דונבאס", שהוקדש לזיכרון ולגבורה של חברי המחתרת האנטי-פשיסטית.
לאחר סיום הלימודים המשיכה אפונינה לעבוד בלוגנסק וחזרה ללנינגרד בשנת 1952. מוזיאון לוגנסק רכש כבר ב-1943 את שלושת הציורים הראשונים של טאיסיה אפונינה.
ציוריה נרכשו מאוחר יותר על ידי מוזיאוני האמנות של לנינגרד, קוסטרומה, קרסנודון, והמוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
השתתפותה הראשונה בתערוכת אמנות הייתה בשנת 1940. מאז תחילת שנות ה-50, היא הייתה מעורבת כל הזמן בתערוכות אמנות של אמני לנינגרד.
היא ציירה נופים, טבע דומם, פורטרטים וקומפוזיציות ז'אנר.
היא עבדה בציורי שמן ובצבעי מים והתפרסמה בעיקר כמאסטר בציורי נוף ודומם.
בשנת 1946 התקבלה אפונינה לאיגוד האמנים הסובייטיים של לנינגרד .
בשנים הראשונות לאחר סיום הלימודים התמקדה הציירת בנושאים צבאיים והגדלה האתוס הסובייטי.
מאוחר יותר היא עבדה יותר בז'אנרים של דיוקנאות ונוף לירי.
בשנות ה-50 היא ביקרה באוקראינה, בקרפטים, שם ציירה הרבה סצנות.
עבודותיה היו בסגנון של ציור טונאלי, בניסיון להעביר אפקט של אורות ואווירה ויחסים צבע עדינים.
בין יצירותיה ניתן למצוא ציורים כמו מסוע יציקה (1947), דיוקן קיזילשטיין-מיכאילובה, ענבים ותפוחים (שניהם 1955), יום של רוח (1956), אביב, לילה תכלת, אחרי הגשם, גשר טוצ'קוב הישן ( 1959), דיוקן המשוררת אולגה ברגהולץ, מרינקה, דיוקן אישה קוריאנית תמרה (1977), ודיוקן הסופר ניקולאי טיכונוב (1980).
היא מתה ב-19 באפריל 1994 בסנט פטרסבורג בגיל 80.
ציוריה שוכנים במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, פינלנד, ארצות הברית, גרמניה, אנגליה, צרפת.
"טאינארה" דה סוזה דה סילבה (בפורטוגזית: Tainara de Souza da Silva; נולדה ב-21 באפריל 1999) היא כדורגלנית ברזילאית, המשחקת בעמדת הבלמת בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת ברזיל.
ב-2016 הצטרפה טאינארה לסאו פרנסיסקו ובכך החלה את קריירת כדורגל הבוגרים.
טאינארה ביססה את קריירת כדורגל הבוגרים שלה ב-2017, כשהצטרפה למועדון ויטוריה מליגת העל הברזילאית לנשים .
את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-16 מה שהוביל לירידתה לליגה השנייה .
בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השני בבית ב' בסיבוב המוקדמות, ובכך העפילה לסיבוב הגמר.
לצמד משחקי הגמר העפילה הקבוצה לאחר שהדיחה את אינטרנסיונאל פורטו אלגרה בחצי הגמר.
בגמר הפסידה טאינארה יחד עם קבוצתה למינאס ברזיליה .
כיוון שסיימה במקום השני בדירוג הכללי, העפילה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ב-2020 הצטרפה טאינארה ליריבת ויטוריה, סנטוס, איתם הגיעה למקום השני בסיבוב הגמר בליגה הברזילאית.
בעונה הבאה הצטרפה הבלמת למועדון פלמייראס מליגת העל הברזילאית.
יחד עם הקבוצה הגיעה טאינארה לגמר הליגה הברזילאית, בו הפסידה 4:1 לקוריניתיאנס בסיכום שני המשחקים.
בינואר 2022 הצטרפה טאינארה למועדון בורדו מליגת העל הצרפתית, במדיו שיחקה ב-10 משחקי ליגה.
את הופעת הבכורה שלה בקבוצה ערכה ב-22 בינואר 2022, בניצחון 3:1 על קבוצת הנשים של סטאד ריימס.
לקראת עונת 2022/23 חתמה טאינארה במועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ב-16 בספטמבר 2022, בתיקו 0:0 נגד איינטרכט פרנקפורט.
את שער הבכורה שלה בבונדסליגה כבשה ב-1 באוקטובר 2022, בניצחון 4:0 על פ.צ.
טאינארה שיחקה במדי נבחרות ברזיל בגילאי 17 ו-20 .
היא שותפה בשלושה משחקים בשלב הבתים של גביע העולם לנשים עד גיל 20, שהתקיים בצרפת באוגוסט 2018.
טאינארה ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת ברזיל ב-18 בפברואר 2021, בניצחון 4:1 על נבחרת ארגנטינה במסגרת גביע SheBelieves.
ביוני 2022 זכתה יחד עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה.
הליגה הברזילאית השנייה ; מקום שני: 2018
אליפות סאו פאולו : 2020
ליגת העל הברזילאית ; מקום שני: 2021
טאיטונג (בסינית: 臺東市), היא עיר בדרום-מזרח טאיוואן המשמשת כבירת המחוז האדמיניסטרטיבי טאיטונג.
העיר שוכנת על חוף האוקיינוס השקט ומהווה אחת הערים הגדולות בחוף המזרחי של האי.
לעיר שדה תעופה והיא מאפשרת גישה נוחה לאי הירוק ולאי הסחלבים, שני יעדי תיירות פופולריים.
לפני המאה ה-16, מישור טייטונג היה מיושב על ידי שבטי הילידים החקלאים פאייוואן ואמיס.
תחת השלטון ההולנדי ובזמן שלטון צ'ינג, חלק גדול ממזרח טייוואן, כולל טאיטונג של היום, נקרא "פי-לאם" (בסינית 卑南).
ממצאים ארכאולוגים רבים מהתקופה הפרהיסטורית התגלו ב-1980 במהלך בניית תחנת הרכבת של העיר.
הפארק הארכאולוגי ביינאן (Beinan Cultural Park) מציג גילוי ההתיישבות הפרהיסטורית הגדול והמשמעותי ביותר שקיים באי.
חפצים רבים מן החפירות ניתן למצוא במוזיאון הלאומי לפרהיסטוריה שממוקם גם הוא בעיר.
לטאיטונג אקלים מונסון טרופי, עם עונה רטובה ממאי עד אוקטובר, עונה יבשה מנובמבר עד אפריל, וטמפרטורות חמות עם לחות גבוהה לאורך כל השנה.
לעומת זאת, בניגוד לרוב האקלים הטרופי, העונה היבשה היא ערפילית ולא שמשית.
שיא הטמפרטורה הגבוה ביותר של טאיוואן נרשם בטאיטונג ב-9 במאי 2004, כשהטמפרטורות הגיעו לשיא מעל 40 מעלות צלזיוס בפעם הראשונה בהיסטוריה המתועדת של המדינה.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית טאיטונג National Taitung University בסינית: 國立臺東大學).
טאיקו או דאיקו (太鼓) היא מילה יפנית שמשמעותה המילולית: "תוף ענק".
מחוץ ליפן משמש השם טאיקו כשם כללי לתוף יפני (אשר נקרא ביפנית ווא-דאיקו, 和太鼓, מילולית: "תוף יפני") וכן כשמה של צורת האמנות החדשה יחסית ליצירת מוזיקה בעזרת הרכב של תופים כאלה.
משפחה של תופים אשר המשותף להם הוא עצם היותם תופים דמויי חבית אשר משני צידיה מתוח עור (לרוב של פרה) עליו מכים כדי להפיק את הצליל הדרוש.
תופי הביו דאיקו נבנים בשלל גדלים החל מקוטר של חצי מטר וכלה בקוטר של מעל 2 מטר.
באופן מסורתי גולף גוף התוף מגזע עץ יחיד, ללא תלות בגודלו, אולם כיום מרבים לייצר את התופים הללו בדרך דומה ליצור חבית וממספר רב של פיסות עץ נפרדות וזאת בשל הוזלת תהליך היצור בשיטה זו.
לאחר המתיחה הראשונית של העור על פני גוף העץ וקיבועו, לא ניתן לכוון עוד את הצליל אותו ישמיע התוף.
ככל הנראה תופים אלו התפתחו בסין וקוריאה טרם הגיעם לחופי יפן.
נאגאדו דאיקו (טאיקו ארוך-גוף, 長胴太鼓): זהו התוף הנפוץ ביותר במשפחה זו אשר מיוצר בגדלים משתנים.
ישנן צורות נגינה רבות לתיפוף על הנגאדו דאיקו, ביניהן השכבתו בצורה אופקית, העמדתו בצורה אנכית וכן נשיאתו על הכתף (בדגמים הקטנים) תוך שימוש ביד אחת לתיפוף וביד השנייה לייצוב התוף.
אוֹ דאיקו (טאיקו ענק, 大太鼓) זהו למעשה נאגאדו דאיקו אשר נבנה בממדי ענק.
תוף זה משמש במקדשים בודהיסטים ובשל גודלו העצום לא משתתף לרוב בהופעות טאיקו מפאת הקושי להזיזו.
נגן האו דאיקו עומד מולו כאשר התוף נמצא בגובה ראשו וחובט עליו במקלות (המכונים "באצ'י") אותם הוא אוחז בשתי ידיו.
הירַה דאיקו (טאיקו שטוח, 平太鼓) זהו תוף אשר נבנה בדומה לשאר בני המשפחה אך גופו קצר בהרבה, מה שמשווה לו מראה "שטוח".
גם תוף זה יכול להבנות במגוון גדלים ולעיתים רבות נבנה בממדי ענק כתחליף זול לאו דאיקו.
צוקה-שימה דאיקו הוא השם הכללי לתופים אשר ניתן לשנות את הצליל אותו הם מפיקים בעזרת הידוק יריעות העור על ידי חבל.
השם צוקה-שימה (או בקיצור "שימה") נגזר מהמילה היפנית "שִימֶרוּ" שפירושה - "להדק".
שלא כמו משפחת הביו דאיקו, נראה כי מקורם של תופי משפחת השימה הוא ביפן והם למעשה המצאה יפנית מקורית.
יריעת העור בתופי השימה דאיקו קשורה לבסיס התוף על ידי מספר חבלים אשר ניתן למותחם כל אחד בנפרד או כולם יחד על ידי חבל אופקי מרכזי.
משפחת השימה כוללת שני סוגי תופים:
שימה דאיגו (締め) הוא לרוב תוף קטן אשר משמש לרוב בככלי ליווי בהופעות תיאטרון יפני קלאסי דוגמת תיאטרון הנו והקבוקי.
את החבל שמסביב לתוף מותחים לפני כל הופעה כדי לכוון את הכלי לצליל הרצוי.
ישנם תופי שימה אשר נועדו לנשיאה ביד, ואלו הם תופים קטנים וקלים אשר מפיקים צליל חלול משהו.
תופי השימה הגדולים בנויים ממסגרת עץ מאסיבית עליה ניתן למתוח את יריעת העור בחוזקה דבר שמקנה להם יכולת להפיק צלילים גבוהים וזכים.
אוֹקֶדוֹ דאיגו (桶胴太鼓, תוף חבית) זהו תוף גדול לרוב אשר בניגוד לתופי משפחת הביו דאיקו בנוי מפיסות רבות של עץ היוצרות מעין גליל, שאת שני פתחיו חוסמות שתי יריעות עור גדולות המחוברות זו לזו בחבלים ברי מתיחה.
תוף זה הוא הגדול מבין תופי הטאיקו, ולרוב נמצא במצב מאוזן כאשר מנגנים עליו.
לתוף צליל עמוק ורועם אשר מופק לרוב על ידי מקלות במבוק.
טאיק (בארמנית: Տայք, בגאורגית: ტაო) הוא מחוז היסטורי של ארמניה.
המונח "טאיק" משמש לעיתים קרובות כמילה נרדפת לכלל האדמות הצפוניות ההיסטוריות של ארמניה, הממוקמות כיום בצפון-מזרח טורקיה.
במובנו הצר מתייחס המונח רק לאחד המחוזות.
בגאורגית נקרא המחוז בשם "טאו" ("ტაო") והאזור כולו: טאו-קלארג'תי.
שטח המחוז ההיסטורי מקביל לשטחם של: מחוז יסופלי (Yusufeli) שבנפת ארטווין, מחוזות אוטלו (Oltu), אולור (Olur), טורטום (Tortum) וצ'מליקאיה (בארמנית: הונוט) בצפון מחוז איספיר (İspir) שבנפת ארזורום.
בדרום-מערבה נתגלה המחוז העתיק ספר הארמני.
במלחמת העולם הראשונה, נאבקו ארמניה וגאורגיה על האזור, במיוחד המאבק על אוטלו.
כתוצאה מכל התבסס מחדש השלטון הטורקי.
טאלורק השלישי היה מלך הפיקטים משנת 642 ועד מותו.
טארלוק היה בנו של פויית' (Foith) או אואויד (Uuid).
על פי "דברי ימי הפיקטים" נמשכה מלכותו 12 שנים, והוא עלה לשלטון לאחר מות אחיו ברידיי השני (אשר אף הוא מלך אחרי אחיהם גרטנייט השלישי).
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" מת טאלורק בשנת 653, ולאחר מותו מלך טאלורקאן.
טאלורגאן הראשון או טאלורקאן בנו של אאנפירת' מברניקיה (mac Enfret), היה מלך הפיקטים.
טאלורגאן מלך כארבע שנים, החל משנת 653 ועד מותו.
טאלורגאן היה בנו של אאנפירת' מברניקיה.
אאנפירת' היה בנו של את'לפירת' מנורת'מבריה, ולאחר מותו של זה בשנת 616 גלה לארצם של הפיקטים.
אאנפירת' נשא לאישה נסיכה פיקטית, והשניים הולידו את טאלורגאן.
טאלורגאן הומלך בשנת 653. בשנת מלכותו הראשונה יצא לקרב בסטרת' את'יירט נגד דונכאד מק קוניינג, מלך דאל ריאטה.
טאלורגן נצח בקרב והרג את דונכאד, ובכך ביסס את שלטונו.
טאלורגאן השני או טאלורגאן מק אואנגוס היה מלך הפיקטים במשך כשנתיים וחצי, משנת 780 ועד מותו.
על פי "דברי ימי אלסטר" כונה טאלורגאן בכינוי "דאב" - "השחור, ונכתביו עליו כי נהרג בקרב שנערך במאונת' בשנת 782. "דברי ימי הפיקטים" מציינים כי מלך שנתיים וחצי אולם לא מציינים את שנת מותו.
ככל הנראה טאלורגאן היה בנו של אואנגוס מק פרגוסה.
לאחר מותו של טאלורגאן, מלך בנו, דרסט אחריו.
טאלורק הראשון , בנו של אניאל, היה מלך הפיקטים.
על פי "דברי ימי הפיקטים", טאלורק מלך בין שנתיים לארבע שנים, בשלהי המאה החמישית.