tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם קבצנים המציגים סיפור בשלט או בדיבור לקהל או בפנייה אישית.
סיפורים נפוצים כוללים בעיות בריאותיות במשפחתם, או תוכנית כלשהי שהם מבקשים להגשים, כגון נסיעה ארוכה, קניית מכשיר רפואי או אחר וכדומה.
ישנם גם קבצנים המבקשים כסף לצורך רכישת אלכוהול, או סמים, בתקווה שגישה גלויה תביא לאהדה.
קבצנים אחרים מספרים סיפור שקרי על צורך דחוף בכסף כדי להגיע הביתה ומבטיחים להחזיר את הכסף אף על פי שאינם מתכוונים לעשות זאת.
ישנם קבצנים אשר נותנים לאדם שירות מסוים (ניקוי שמשות רכב, ברכה) ללא שנתבקשו בתקווה שהדבר יגרום לאדם חוסר נעימות לסרב לתת כסף.
ישנם אשר קודם מבקשים בקשה לטובה שאינה כספית (פריטת כסף) וממי שנענה להם הם מבקשים נדבה.
עוברי אורח פעמים רבות מעדיפים לתת לקבצנים פרטי מזון או שתייה מאשר כסף מזומן
קבצנים פסיביים לרוב מתמקמים במקומות הומי אדם, בהם נפח האנשים מגביר את הסיכוי לקבל נדבה.
במיוחד נבחרים מקומות בהם יש קהל שבוי הממתין למשהו, למשל נהגים הממתינים ברמזור, סועדים במסעדה, נוסעים ברכבת או ממתינים לרכבת או אוטובוס.
מקומות נוספים מועדפים הם אתרי קניות בהם אנשים מוציאים כסף ומרגישים צורך לתת לאלו שאין להם ומקומות בהם אנשים מוציאים כסף מהבנק למשל בסמוך לכספומט.
העדפה נוספת של מקומות לקיבוץ נדבות נוגעת לסוג האנשים העוברים במקום, למשל מקומות הומי תיירים.
מקומות מועדפים אחרים בהם לאדם פחות נעים לסרב לתת נדבה, כוללים מקומות קדושים (למשל הכותל המערבי, כנסיית הקבר, הוותיקן) ובתי קברות.
ישנם גם קבצנים העוברים מבית לבית ומבקשים כסף.
במדינות מוסלמיות, מספר הקבצנים גבוה יותר בימי שישי ובחודש הרמדאן.
לעיתים התנהגות קבצנית לובשת אופי תוקפני יותר הגורם לעוברי-אורח לתת מכספם לקבצן מתוך אילוץ או פחד.
בין הביטויים של קבצנות תוקפנית נמצא:
הכנסת יד ולעיתים אף שתי ידיים וראש לתוך חלון מכונית העומדת ברמזור.
קיבוץ נדבות לעת לילה, ברחובות חשוכים.
בקשה לנדבה בקול רם ובתנועות גוף פראיות.
הליכה אחר עובר-אורח תוך בקשות חוזרות ונשנות לנדבה.
חבורת קבצנים המקיפה עובר אורח וחוסמת את דרכו עד שיואיל לתת נדבה.
הקבצנות סובלת מאחוז גבוה של מתחזים במידות שונות של חומרה.
סקר מערב הסעודית העריך ש 30 אחוז מהקבצנים הם מתחזים.
דיווח מלאהור טוען שמעל 50 אחוז מהקבצנים מתחזים לבעלי מומים.
מחקר בסין מעריך את אחוז הקבצנים אשר בחרו להתפרנס מקבצנות ב-63%.
מדינות רבות מתנגדות לקבצנות בגלל ההנחה שהכסף אינו מגיע באמת לנזקקים, או בגלל שהקבצנות מבריחה תיירים ופוגעת בהכנסות מתיירות.
אין בחוק בישראל איסור גורף על קבצנות.
חוק העונשין של מדינת ישראל אוסר על שידול קטין לעסוק בקבצנות וכן אוסר על קיבוץ נדבות, או איסוף תרומות מכל סוג שהוא, באמתלת שווא או במרמה.
עוד אוסר חוק העונשין על קיבוץ נדבות במקום ציבורי על ידי חשיפת פצעים או מומים, או בהטרדה.
קבצנות אסורה בכותל המערבי וברחבה שלפניו למעט הצבת קופסאות או קופות צדקה במקומות שהועיד לכך הממונה על המקומות הקדושים.
קבצנות אסורה גם בתחומי הכרמלית בחיפה.
ב-1990 נעשה ניסיון בתל אביב להעביר חוק עזר עירוני ראשון מסוגו בישראל לרישוי קבצנים: "לא יעסוק אדם באיסוף כספים במקומות ציבוריים אלא בהיתר מאת ראש העירייה ובתנאים שנקבעו בהיתר".
בפרובינציה של אונטריו בקנדה חוקק בשנת 1999 "חוק רחובות בטוחים" אשר מונע צורות מסוימות של קבצנות, באופן מיוחד ביטויי קבצנות תוקפנית או מטרידה.
בשנת 2001 הועמד החוק למבחן חוקתי בבית המשפט ונותר על כנו.
פרובינציית קולומביה הבריטית חוקקה בשנת 2004 חוק רחובות בטוחים משלה, הדומה בנוסחו לחוק הקיים באונטריו.
אף בפרובינציה זו יש המתנגדים לחוק זה.
ברבות מן הערים הגדולות בארצות הברית, כמו למשל בשיקגו, נאסרה הקבצנות ברחובות.
ברחובות שיקגו מוצבים שלטי אזהרה המזכירים כי קבצנות ברחובות העיר אסורה.
אולם, קבצנים מפרים לעיתים קרובות את ההוראה ויש אף המטילים ספק בחוקיותה לאור החוקה האמריקנית.
בשנת 2004 החליטה עיריית אורלנדו בפלורידה לאמץ חוק עירוני המחייב קבצנים לקבל היתר מן המשטרה לעסוק בקבצנות.
על פי אותו חוק הקבצנות אסורה במרכז העסקים של העיר וכן במרחק של כ-15 מטר מכל כספומט.
זוהי עבירה על החוק באורלנדו לטעון טענות שווא לצורך קיבוץ נדבות, לקבצן להתחפש לצורך קיבוץ נדבות, או לעשות שימוש בכסף שאינו תואם את השימוש שלשמו הוא נאסף (למשל, קניית משקה אלכוהולי בכסף שנאסף לצורך אוכל).
מובן שהסיכוי כי חוקים אלה אף יאכפו ביעילות הוא נמוך ביותר.
בעיר לונדון קיים איסור על קיבוץ נדבות במערכת הרכבת התחתית.
יחד עם זאת קיימות פינות מיוחדות שאותן יכולים נגנים לשכור כדי להנעים את זמנם של הנוסעים ולאסוף כסף.
קבצנות, כמו עיסוקים רבים אחרים, תפסה לה אחיזה גם ברשת האינטרנט.
במקום לפשוט יד ברחובות, קבצני רשת בונים אתר שבו הם פונים לגולשים ומבקשים נדבות.
קיבוץ נדבות הפך אף לתופעה בחדרי צ'אט של אתרי הימורים.
לא פעם פונה משתתף בשיחות בחדרי צ'אט אלה למשתתפים אחרים בבקשה להלוואת כסף, תוך הבטחה כי ישיב את הכסף למלווה תוך זמן קצר בתוספת ריבית וזאת הודות לכישוריו בהימורים.
חלק מן הקבצנים הללו הם מהמרים כפייתיים אשר כילו את ממונם וחלקם כלל אינם מהמרים ועושים שימושים אחרים בכסף אותו הם אוספים.
מצוות הצדקה היא מיסודות היהדות ועל כן יהודים רבים נוהגים לתת נדבות לקבצנים.
ההלכה קובעת שלקבצן, המכונה "עני המחזר על הפתחים", אין צורך לתת יותר ממתנה מועטת, מכיוון שהוא אוסף כסף מאנשים רבים.
בנוסף לכך, החובה (ובעצם גם הרשות) לתת כסף לקבצן (בניגוד לאוכל אשר יש לתת ללא כל בדיקה האם האדם אכן עני) היא רק לאחר בדיקה שמדובר באדם שהוא אכן עני הזקוק לכסף.
במקומות בהם לא ניתן לבדוק האם הקבצן אכן זקוק לכסף או שהוא מתחזה, ממליצים רבנים לתת סכום מזערי כדי לא לסרב.
על מנת להראות שהם אכן זכאים, נוהגים קבצנים להשיג מכתב מרב או דמות אחרת אשר מאשרת שהם אכן זקוקים לכסף.
תפקיד הרב הוא לבדוק עם אדם אמין המכיר היטב את העני שאכן הוא זקוק לכסף.
הבעיה של קבצנים מתחזים ידועה כבר מימי המשנה והתלמוד ואחת הקללות המופיעה במקורות לגבי עם ישראל הוא "הכשילם בעניים שאינם הגונים".
ישנם זמנים בהם הקבצנים פעילים במיוחד, דוגמת פורים ועשרת ימי תשובה, בהם יש מצווה מיוחדת לתת צדקה.
קבנוס (מפולנית: Kabanos ביחיד ו-Kabanosy ברבים) הוא נקניק המקובל במטבח הפולני, שעשוי בשר חזיר מעושן.
אורכו של נקניק הקבנוס הוא בין 30 ל-60 ס"מ ולרוב קוטרו צר (כ-1 עד 2 ס"מ).
מקור שמו של הנקניק במילה האוקראינית והרוסית "קאבאן" שמשמעה "חזיר בר", אף שיש גרסאות של הנקניק העשויות מבשר סוסים, בשר בקר או בשר עגל.
בפולין נהוג לאכול את הקבנוס כמתאבן בראשית הארוחה, ולרוב הוא מוגש עם גבינה.
גרסאות כשרות של נקניק זה עשויות מבשר עגל או מבשר הודו.
בישראל משמש הנקניק לרוב כמאכל של מטיילים, בשל יכולת השימור של הנקניק בלא קירור, ובשל גודלו וצורתו המקלים על נשיאתו.
קבלת החלטות בקונצנזוס או תהליך קונצנזוס (לעיתים קרובות מקוצר לקונצנזוס) הם תהליכי קבלת החלטות קבוצתיים שבהם המשתתפים מפתחים הצעות ומחליטים לגביהן מתוך כוונה, או דרישה, שיהיו מקובלות על כלל המשתתפים.
ההתמקדות היא בביסוס הסכמה רחבה בהכרעת רוב (רוב יחסי או רוב מיוחס) והימנעות מדעות לא פרודוקטיביות, דבר המבדיל ביו קונצנזוס לבין החלטות בפה אחד, המחייבות את כל המשתתפים לתמוך בהחלטה.
שיטה זו מהווה את אחת החלופות לקבלת החלטות בהצבעה דמוקרטית.
קבלת החלטות בקונצנזוס היא, בדרך כלל, תהליך ארוך, ולכן פחות ישימה במקרים דחופים או בגופים גדולים, כמו מדינות.
קבלת החלטות בקונצנזוס מעודדת השתתפות של כל החברים בדיון, אך אינה מחייבת זאת, משום שהיא מאפשרת גם הסכמה שבשתיקה.
השיטה מחייבת התייחסות של המשתתפים לדעות נוספות.
השגת קונצנזוס עשויה להיות תהליך מורכב וארוך, ולכן לעיתים נקבעים לשיטה זו כללים שמיועדים לסייע בתהליך קבלת ההחלטה.
דוגמאות למערכות של קבלת החלטות בקונצנזוס
באופן מסורתי, תהליך קבלת החלטות בקונצנזוס היה מקובל בעיקר בקבוצות דתיות: בקרב ה"קווייקרים", הכרעה בקונצנזוס שימשה כמערכת קבלת החלטות עוד במאה ה-17, וגם אצל האנבפסטיסטים והמנוניטים הייתה שיטה זו נהוגה.
באסלאם קיים מונח האיג'מאע המתייחס לקונצנזוס בקרב האומה, קהילת כל המוסלמים.
בזמן האיחוד הפולני-ליטאי היה הסיים (הפרלמנט) מחויב להצביע אך ורק בקונצנזוס.
מצב זה גרם להגדלת חופש הפעולה של האצילים (שישבו בסיים), לקשיים חמורים בממשל של המדינה עד כדי שיתוקו ולבסוף תרם תרומה מהותית לחלוקתה של פולין.
באיחוד האירופי חייבות ההחלטות להתקבל בקונצנזוס של המדינות החברות בו, דבר הגורם לקשיים ניכרים בתפקודו של הארגון ונחשב לאחד מהגורמים העיקריים לאי הצלחתו של הארגון להביא לאחדות רבה יותר בין המדינות החברות.
בעקבות צירופן של מדינות מזרח אירופה נעשה ניסיון בחוקת אירופה לעבור למודל שאיננו קונצנזוס אולם ניסיון זה נכשל.
במדינות מסוימות, כגון ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה, בהן נהוג משפט על ידי חבר מושבעים, על ההכרעה בדין במשפט פלילי להתקבל בקונצנזוס על ידי חבר המושבעים.
חוסר יכולת להגיע להכרעה עלול להוביל לעיכוב המשפט ואף לפסילתו.
מקרים אלו הובילו במקומות מסוימים לביטול הדרישה לקונצנזוס מלא: בממלכה המאוחדת, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס ב-1967, וכעת די ברוב של 10 מושבעים (מתוך 12) על־מנת להכריע פסק־דין, אם נכשלו הניסיונות להגיע לקונצנזוס בזמן שהוקצב לכך על ידי בית המשפט.
במדינות אחרות, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס במחוזות שיפוט מסוימים בלבד.
בשנות ה-50 פיתחו מספר פילוסופים במכון ראנד את שיטת דלפי במסגרת ייעוץ לחיל האוויר של ארצות הברית שדרש פיתוח שיטות חיזוי של תהליכים טכנולוגיים וחברתיים.
השיטה נועדה להשיג את קונצנזוס הדעות המהימן ביותר של קבוצת מומחים..
השיטה מסתמכת על הצגת מספר שאלונים עוקבים, הנענים בעילום שם, על ידי חֶבֶר מומחים בתחום.
לאחר כל שאלון, תגובת הקבוצה מוזנת חזרה למשתתפים.
מאז פותחה השיטה, ומשתמשים בה במגוון תחומים כגון מחקרי בריאות, חינוך, ניהול ומחקרי סביבה.
כיום קבוצות של מומחים או בעלי עניין יכולים להשתמש בכלים אינטרנטיים כגון ExpertLens כדי לענות על שאלונים בעילום שם, לקבל משוב שמייצג את "תשובת הקבוצה", לבצע דיונים ולשנות את התשובות שלהם כדי לראות אם הם יכולים להגיע לקונצנזוס בין מומחים.
קבלת החלטות בקונצנזוס נפוצה בקרב קבוצות קטנות, בהן יותר קל להגיע לקונצנזוס, כגון תאי אקטיביזם, דיירים בבנין משותף או קומונות קטנות.
פעמים רבות יש כמה תפקידים בתהליך קבלת ההחלטות בקונצנזוס שנועדו לכך שהתהליך יתבצע באופן אפקטיבי יותר.
למרות שהשם והטבע של תפקידים אלה משתנה מקבוצה לקבוצה, התפקידים הנפוצים ביותר הם מפשר (facilitator), שומר זמן, אמפת ומזכיר או רושם הערות.
לא כל הגופים מקבלי ההחלטות משתמשים בכל התפקידים האלה, אף על פי שתפקיד המפשר כמעט תמיד קיים, וחלק מהקבוצות משתמשות בתפקידים נוספים כמו פרקליט השטן, או מקבל-פנים.
כמה גופים מבכרים לבצע רוטציה של התפקידים בין חברי הקבוצה כדי לבנות את הניסיון ואת הכישורים של המשתתפים, ולמנוע כל תחושה של ריכוז של כוח.
התפקידים הנפוצים בחתירה לקונצזוס הם:
מפשר: תפקיד המפשר הוא לסייע להגיע להחלטה שתזכה בקונצנזוס.
מפשרים מקבלים אחריות לעבור על סדר היום בזמן; להבטיח כי הקבוצה מקיימת את הפרוצדורות והחוקים של תהליך הקונצנזוס; ואם הכרחי הדבר, להציע שינוי בדיון, דיון נוסף או שיטה אחרת של קבלת החלטות, כמו עקיפה, קבוצות שבירה, או גילום תפקידים.חלק מקבוצות הקונצנזוס משתמשות בשני מפשרים-שותפים.
משתמשים בשיטה זו כדי לנטרל את הכוח שיש למפשר וכדי ליצור מערכת שבה המפשר יכול לצאת מתפקידו בדיון אם הוא או היא הופכים למעורבים אישית יתר על המידה בדיון.
שומר זמן: המטרה של שומר הזמן היא להבטיח שגוף קבלת ההחלטות שומר על לוח הזמנים שבאג'נדה.
שומרי זמן אפקטיביים משתמשים במגוון של שיטות כדי להבטיח שהישיבה עומדת בזמנים, כולל: הספקה של עדכוני זמן תכופים, אזהרה ברורה של זמן קצר, ושמירה על כך שדוברים לא יחרגו מהקצאת הזמן שעומדת לרשותם.
אמפת: האמפת ממונה על ניטור של ה"אקלים הרגשי" של הפגישה, ושם לב לסגנון דיבור, שפת הגוף, ולסימנים לא ורבלים של המשתתפים.
האחריות העיקרית של האמפת היא נטרול של דינמיקה רגשית אפשרית, כמו סקסיזם או גזענות בתוך גוף קבלת ההחלטות.
רושם ההערות: התפקיד של רושם ההערות או של המזכיר הוא לתעד את הדיון ואת ההחלטות של גוף קבלת ההחלטות.
פרוטוקולים של קונצנזוס לרוב מכילים תיעוד של עמדות המיעוט.
דוגמה לתהליך קבלת החלטות בקונצנזוס
קבלת החלטות בקונצנזוס אינו תהליך פורמלי, והפרטים המעשיים של יישומו משתנים בין קבוצה לקבוצה.
עם זאת, קיים אוסף של פרוצדורות שבמקרים רבים הן משותפות.
לאחר שהמשתתפים הסכימו על נושאים לדיון ועל סדר יום (אג'נדה), ואפשר גם, על חוקים מוסכמים לפגישה, כל פריט בסדר היום, נדון בתורו.
באופן טיפוסי כל החלטה שמתקבלת מפריט באג'נדה עוברת דרך מסלול שמתחיל בדיון על הפריט, ממשיך ביצירה של הצעה שמבוססת על הדיון.
בשלב זה מתבצעת קריאה לקונצנזוס.
כדי למנוע מצב בו שתיקה או אי פעולה של החברים תתפרש כהסכמה, מקובל לבקש מכל חבר בקבוצה להצהיר על תמיכתו בהצעה, בדרך כלל על ידי תנועת יד, או על ידי שימוש בכרטיס צבעוני.
אם לא מושג קונצנזוס בשלב זה אז מוצגות ההסתייגויות ונפתח סיבוב נוסף של דיון, שבסיומו מוגשת הצעה מתוקנת.
התהליך של קבלת החלטה בודדת נמשך עד שמושג קונצנזוס לגביה.
בתהליך של קבלת החלטות בקונצנזוס, חילוקי דעות יכולים להתגלע כבר בשלבי דיון התחלתיים.
מינוי של חבר בקבוצה לתפקיד פרקליט השטן יכול לסייע בגילוי חילוקי דעות ובעיות בהחלטה המוצעת גם בשלב שעדיין אין לה מתנגדים גלויים.
עקב הקושי להגיע להסכמה פה אחד, במיוחד בקבוצות גדולות, והחשש שהסכמה כזו עלולה להיות תוצאה של כפייה, פחד, חוסר יכולת להבין חלופות או חוסר סבלנות בתהליך הדיון, משתמשים גופים המקבלים החלטות בקונצנזוס בתנאי סף חלופיים לקונצנזוס.
על פי תנאים אלו ההחלטה מתקבלת גם אם יש לה עדיין מספר מוגדר מראש של מתנגדים, למשל "אחדות דעים פחות אחד", "אחדות דעים פחות שניים", וכו.
לחלופין, ניתן להשאיר בידי היושב ראש את מספר המתנגדים המרבי המותר.
שיטה זו קרויה "קונצנזוס גס".
אפשרות חסימת ההחלטה שמצויה בידי כל אחד מהחברים עלולה למנוע הגעה לקונצנזוס.
קיימים מקרים בהם חברים מתנגדים מעדיפים "להצהיר על הסתייגות" או להימנע מלתמוך בהצעה, אך לא למנוע את קבלתה באופן פעיל.
מבקרים של קבלת החלטות בקונצנזוס טוענים כי למרות שהתהליך אפקטיבי בפוטנציה בקבוצות קטנות של אנשים בעלי מוטיבציה או אימון עם דרגה גבוהה מספיק של אחווה, יש לו מספר מגרעות, בעיקר:
שימור הסטטוס קוו: בגופי קבלת החלטות שמשתמשים בקונצנזוס פורמלי, יש ליחידים או למיעוטים קטנים יכולת לחסום הסכמה.
דבר זה נותן יתרון לכל התומכים בהשארת מצב העניינים הקיים.
דבר זה יכול להוביל לכך שמצב מסוים ממשיך להתקיים בארגון זמן רב לאחר שרוב החברים בו מעוניינים בשינוי של מצב זה.
רגישות להפרעות: הענקת זכות לחסימת הצעות לכל חברי הקבוצה עלולה לגרור מצב בו הקבוצה הופכת "בת ערובה" של מיעוט או יחיד שלא מוכן להתגמש.
כתוצאה מכך, קבלת החלטות בקונצנזוס היא בעלת פוטנציאל לתגמל את חברי הקבוצה הפחות סתגלניים ולהעניש את חברי הקבוצה היותר סתגלניים.
היכולת של מיעוט לעכב את תהליך קבלת ההחלטות עלולה להוות גם פתח לסחטנות.
בישראל בראשית שנות ה-2000, בוטלה החובה להסכמה בקונצנזוס של דיירים להתקנת מעלית בבנין משותף, מכיוון שנטען שהכרח זה משמש דיירים במטרה לסחוט דיירים אחרים.
פרדוקס אבלין: קבלת החלטות בקונצנזוס חשופה לכל הצורות של חשיבת יחד, מביניהן הדרמטית ביותר היא פרדוקס אבלין.
בפרדוקס אבלין, הקבוצה יכולה להסכים פה אחד על פעולה שאף פרט יחיד בקבוצה לא מעוניין בה, היות שאף פרט אינו מוכן לצאת נגד רצון הקבוצה המדומה שנתפש בקרב חברי הקבוצה.
התמשכות על פני זמן: היות שקבלת החלטות בקונצנזוס מתמקדת בדיון ומבקשת לקבל תרומות מצד כל המשתתפים, זה יכול להיות תהליך ממושך.
זה יכול להוות בעיה במצבים בהם יש צורך לקבל החלטות במהירות או כאשר לא ניתן לבדוק את הדעות של כל המשתתפים במשך זמן סביר.
בנוסף, התחייבות בזמן שנדרשת כדי לעסוק בתהליך קבלת החלטות בקונצנזוס יכולה לפעול לפעמים כמחסום השתתפות בפני פרטים שאינם מסוגלים או אינם רוצים לקחת על עצמם התחייבות כזו.
קבצנים בספרד הוא ספר מדע בדיוני מאת ננסי קרס, שיצא לראשונה לאור בשנת 1993 כרומן.
הוא פיתוח של נובלה מאת אותה סופרת, שפורסמה לראשונה במגזין המדע הבדיוני של אייזק אסימוב שנתיים קודם לכן.
הנובלה מופיעה כחלק הראשון מתוך ארבעה המרכיבים את הרומן.
הנובלה המקורית זכתה בפרס הוגו ובפרס נבולה לשנת 1991; הרומן התמודד שוב על פרסים אלו ב-1993, אך לא זכה.
בהוצאות לאור שונות של הרומן, מופיע על הכריכה כי הוא זוכה פרסים אלו.
בהוצאה לאור בעברית של הוצאת אודיסיאה נרשם "זוכת פרסי הוגו ונבולה", ככל הנראה בהתייחסות לסופרת ננסי קרס.
העלילה מתבססת על פיתוחים טכנולוגיים ספורים: התקדמות בלתי צפויה ונסיונית בשינויים גנטיים בשלב עוברי הביאה ליצירת אנשים שאינם זקוקים לשינה - ולאחר עשרים ניסיונות קודמים, הניסיון העשרים ואחת צלח.
התוצאה הייתה תינוקת (אחת מלידת תאומות) בשם ליישה קמדן.
בערך באותה העת, פיתח מדען ממוצא יפני בשם קנזו יאגאיי אנרגיה מבוססת היתוך קר, שנקראה אנרגיית נן.
שתי התפתחויות אלו יצרו שינוי של ממש בחברה האנושית כפי שאנו מכירים אותה: חסרי השינה, שהתגלו כאנשים בעלי אינטליגנציה עילאית, פתחו דלת לעשרות שינויים גנטיים אחרים (שנקראו שיגונים והאנשים הנושאים אותם - משוגנים); ואנרגיית הנן הביאה לשגשוג כלכלי שטרם נראה כמותו בארצות הברית, שמכרה את זכויות השימוש בפטנט.
מהצלחת אנרגיית הנן התפתחה תורת היגאייזם, לפיה האדם בעל התושייה הוא עליון, וצריך לנהל יחסי חוזה בלבד עם אנשים אחרים שיכולים לתת לו דברים פרי עמלם.
על פי תורה זו, חמלה וצדקה כלפי החלשים הן בלתי מוסריות, ולחזק זכות מוסרית עליונה שלא לכבול את עצמו לחלשים ולנזקקים ממנו.
תורה זו שזורה לכל אורך הספר ושם הספר נגזר ממנה: בנקודה מסוימת מציב אחד הגיבורים בפני ליישה קמדן חסרת השינה דילמה: אם קבצן בספרד עוצר אותה ברחוב ומבקש דולר, האם תתן לו?
הוא ממשיך: אם מאה קבצנים אחריו ידרשו כל אחד דולר, האם תתני להם?
היא עונה שכנראה לא, כי זה ידרוש ממנה יותר מדי.
בסוף שיחתם אומר לה הגיבור כי אותם קבצנים יתקיפו אותה אם תסרב לתת להם, ורומז כי שורש הבעיה הוא באותו קבצן ראשון לו נעתרה.
שינויים חברתיים אלו שמתווים מחדש מוסר לבעלי שיגונים, הם חלק מרכזי בעלילה המתפתחת.
המשוגנים, ברמותיהם השונות, הופכים בפועל לקסטות חברתיות שונות שכמעט ואינן מתערבבות.
ספר ראשון: ליישה (הנובלה המקורית)
ליישה קמדן נולדה בשנת 2008 עם אחותה התאומה אליס.
שתיהן בנות לרוג'ר ואליזבת' קמדן, מהתומכים והתורמים הגדולים של קנזו יאגאיי, כמו גם אותה טכנולוגיה ששדרגה את ליישה לחוסר השינה.
ליישה היא העשרים ואחת מבין חסרי-השינה, הבוגר מביניהם רק ארבע שנים מבוגר ממנה.
כמוהם, היא ניחנה באינטליגנציה גבוהה, צלילות והעדר יכולת לחוש דיכאון.
מבין העשרים ואחד עשרים הגיעו לבגרות, ואחד נהרג בינקותו על ידי הוריו, שלא יכלו לסבול את בכי התינוק 24 שעות ביממה.
ליישה יוצרת קשר אמיץ בגיל העשרה עם שאר חסרי-השינה, עמם היא מוצאת הבנה ושפה משותפת לאור תכונותיהם המשותפות, שבאותה מידה מפרידות בינה לבין חבריה הישנים.
מרבית חסרי-השינה מצליחים לרתום את יכולותיהם להצלחה מסחרית ואקדמית: כבר בגיל 16 קווין בייקר (הבוגר מבין חסרי השינה) עשה הון עתק בעסקי מדעי המחשב.
בהיותה נערה צעירה היא נקשרת רומנטית לחסר-שינה נוסף, ריצ'רד קלר, ושומרת על קשרי ידידות עמו לאחר מכן.
עם זאת, היא מסתכסכת במהירות עם שניים מתוך הקבוצה הקטנה.
טוני אינדיבינו הוא חסר שינה מריר, שמשפחתו מאלצת אותו לחיות כישן מן השורה.
הוא חוזה כי בעתיד הלא רחוק, תקיא חברת הישנים את חסרי-השינה מתוכה באופן אלים.
הוא דורש כי קבוצתם תתאחד ותבנה לעצמה שמורה, בה יהיו חברים רק חסרי-שינה ואלו יוכלו להתגונן מפני העולם החיצון.
לתוכניתו מצטרפת מירנדה שאריפי, יורשת עשירה לכוכבת קולנוע ואייל הון, שמעוניינת מאוד להרחיק את חסרי-השינה מעול מרותם של הישנים.
חייה הפרטיים של ליישה מסתבכים עד מהרה: אמה מתגרשת ואביה נישא בשנית למדענית צעירה; אחותה התאומה מתמרדת, ומקנאה בקלות שבה ליישה מקבלת את כל רצונותיה; ויחסיה עם חבריה ללימודים עולים על שרטון.
במהרה מתגלה כי חזיונו של טוני אינו מופרך: חסרי-השינה מופלים יותר ויותר בתחומים כמו לימודים, מסחר וספורט, לכאורה בשל היתרון הלא-הוגן בו הם מחזיקים.
אירועים אלו מגיעים לשיאם לאחר שחסר-שינה נהרג בתאונת-דרכים, ומנתיחת גופו מתגלה כי חסרי-השינה ניחנו בעוד תכונה: נעורי נצח.
טוני נכלא באשמת עבירות שביצע לטובת השמורה, שהקים לבסוף בעזרתה הכספית של מירנדה שאריפי וחסרי-שינה אחרים.
בכלא הוא נרצח במהלך מהומה, ונראה כי המהומות האלימות כלפי הקבוצה עשויות להביא למותם של כל חסרי השינה.
הם מתבצרים בשמורה, וליישה, בעזרת אחותה, מנסה להציל חסרת-שינה נוספת שכמעט ונותרה מאחור.
עזרתה של אליס ברגע האמת מוכיחה כי למרות עליונותה השכלית והפיזית של ליישה, היא ושאר חסרי-השינה עשויים להיראות כקבצנים בפני הישנים.
הספר נפתח בשנת 2050, עם בנה של אליס, ג'ורדן.
הוא עובד במפעל "אנו הישנים", מפעל לייצור רכבים הפועל תחת עמותה המעודדת תעשיית ישנים, באותו שם.
בעל המפעל, קלווין הוק, רוכב על גל פוליטי של התנגדות לחסרי-השינה.
אף על פי שהרכבים מתוצרת "אנו הישנים" עשויים פחות טוב ועולים יותר, קהל הקונים מומרץ לקנותם כאקט התרסה.
הוא פוגש את ליישה קמדן, סטלה ושאר אצולת חסרי-השינה במספר אירועים חברתיים, והיא מתרשמת שהוא מעודד שנאה בין מעמדית בתקווה לשפר ולבסס את עסקיו ואת מעמד התנועה.
תוך כדי כך, פונה אל ליישה מדען, ד"ר אדם וולקוט, שטוען כי פיתח טיפול גנטי המסוגל להפוך ישנים לחסרי-שינה.
לטענתו, כל מסמכי המחקר על הטיפול נגנבו, ובאורח פלא שמורת חסרי-השינה הגישה אותם כפטנטים שמורים שלה לאחר מכן.
ליישה מתעמתת עם מירנדה שאריפי, מנהלת השמורה, ומבינה כי השמורה מנסה לבדל עצמה מהציבור באופן הרמטי.
פיתוח הטיפול של ד"ר וולקוט ישים קץ למאמציה לסגור את השמורה לעולם החיצוני.
אז שותפו של ד"ר וולקוט נהרג בתאונת אופנוע, שמתגלה במהירות כחבלה מכוונת, ככל הנראה על ידי חסר-שינה.
ג'ניפר שאריפי מועמדת למשפט באשמת רצח וחבלה.
משפטה הופך לחגיגה תקשורתית: המשטרה מציגה עדות כי תליון מיוחד, השייך לחסר-שינה ומאפשר כניסה לשמורה המבוצרת, התגלה בסמוך לזירת הפשע.
במקביל, ליישה מתעמתת עם חבריה לשעבר: מאהבה חסר-השינה קווין בייקר זונח אותה לטובת השמורה, והארגון בוחר להחרים את ליישה על מעורבותה במשפט.
אמה החורגת סוזן סובלת מגידול ממאיר במוחה, וסטלה הצעירה, אותה הצילה בסוף הספר הקודם וגידלה כבתה, שוקלת לעבור לשמורה בעידודה של מירנדה.
ליישה מגלה כי התליון ניתן לסטלה כאמצעי לדרבנה להצטרף לשמורה, וכי הוא נגנב ממנה על ידי קלווין הוק במסיבה.
ליישה חוקרת ומגלה כי המחקר הסודי עליו עבר ד"ר וולקוט הוא תרמית שיזם הוק, שחיבל באופנועו של עוזר המחקר על מנת להעמיד את מירנדה שאריפי והשמורה למשפט פומבי ומתסיס.
היא נכנסת למשבר עמוק, ומצליחה לצאת ממנו רק בזכות אחותה אליס שמגיעה במפתיע.
אליס טוענת כי היא ידעה על מצוקת אחותה, בזכות תחושת קשר על-טבעית המתפתחת בין תאומים.
ג'ניפר שאריפי מזוכה במשפטה, אך בעקבותיו היא מחליטה שהשמורה אינה בטוחה במקומה הנוכחי, ומחליטה להעבירה - לחלל.
הספר ממשיך בשנת 2075, אז ארצות הברית, השבעה מהכסף המוזרם מטכנולוגיית אנרגיית הנן הבלעדית לה, הפכה למדינה בעלת שלושה מעמדות.
המעמד הנפוץ הוא החיותיים, אנשים חסרי השכלה או מקצועות מרצון, שכל מבוקשם מסופק להם והם חסרי כל שאיפות.
החיותיים הם רוב מוחלט באוכלוסייה, וכוחם ניתן להם באמצעים דמוקרטיים.
מעמד נוסף הוא החמוריים, אנשים משוגנים למטרות חוכמה, כושר, יופי ובריאות.
אלו משכילים, בעלי שאיפות ומוסר עבודה גבוה, והדבר רק גורם להם להיות עמוד השדרה של תעשייתה של אמריקה.
החיותיים, כבעלי רוב אלקטורלי, בוחרים בחמוריים לתפקידי שלטון בתמורה לשוחד שיתיר להם את סגנון החיים הנהנתן שלהם.
המעמד השלישי, הקטן מכולם, הוא חסרי השינה.
אלו בנו את שמורתם מחדש בתחנת חלל, והיא מקיפה את כדור הארץ ממרחק בטוח.
ליישה הקימה בביתה של סוזן את קרן סוזן מלינג, שמטרתה המפורסמת היא לתת הזדמנויות לאנשים לא משוגנים ("קבצנים", בלשון ההשאלה בה היא משתמשת) לשפר את הפוטנציאל שלהם.
אחד מהבאים לביתה הוא ילד בן 10 בשם דרו ארלן.
דרו הופך למעין בן חורג, וגדל איתה ועם משפחתה, כולל הבנים של ג'ורדן וסטלה.
במהלך מריבה נפצע דרו על ידי בנה של סטלה והופך למשותק מהאגן ומטה.
הדבר הופך אותו למריר, ובגיל 19 הוא הופך לפורע חוק לאחר שנשר מכל מסגרת חינוכית.
אריק, בנה של סטלה שגרם לפציעתו, מכריח אותו לעבור טיפול תרפיה מיוחד במוחו על מנת להחזירו למוטב.
הטיפול מצליח בצורה לא צפויה, ודרו ארלן מקבל תפישה חושית משופרת.
בהמשך הוא מנצל יכולות תאטרליות כדי להפוך לחולם הצלול - מופע מיוחד המשלב היפנוזה, צורות וצבעים כפי שהוא כעת תופש את המציאות סביבו.
בינתיים בשמורה מירנדה שאריפי מייצרת שלב אבולוציוני נוסף, ומצליחה להפוך את דור נכדיה להיות משופרים עוד יותר.
חסרי-השינה המשופרים הם קבוצה קטנה של תינוקות משוגנים ביתר שאת, שסובלים משלל מחלות נוירולוגיות - אך הם מבריקים בצורה יוצאת מן הכלל.
כשהם גדלים, נכדיה של מירנדה שאריפי, מירי וטוני, מפתחים שפה מבוססת קווי מחשבה שרק הם מסוגלים להבין.
במקביל סבתם משוכנעת כי בני האדם מתכננים מתקפה על השמורה, ומתכננת בסתר נשק ביולוגי אותו תפעיל כנגד האנושות.
הספר חוזר לקו העלילה ב-2091. לאחר שממשלת ארצות הברית הפסידה את זכויות הפטנט של אנרגיית נן, המדינה נכנסת למיתון עמוק.
ארצות הברית מגבירה את נטל המיסים, במיוחד על השמורה, ש-92% מהכנסותיה ממוסות.
הדבר מביא את ג'ניפר שאריפי לנסות ולהתנתק מארצות הברית כליל.
מירי, חסרת השינה המשופרת הראשונה, נקלעת למשבר אישי כשאחיה טוני נפצע.
פציעתו מכבידה על יכולותיו המנטליות וחמור מכך - הוא נאלץ לבזבז חלק מהיממה בשינה חסרת תועלת.
לאחר ויכוחים מרים עם סבתה והמבוגרים האחרים, מבינה מירי כי אין מקום לחמלה כלפי החלשים בשמורה.
אחיה מת כעבור זמן קצר, ונאמר לה כי הדבר נגרם מפציעותיו.
מירי אינה משוכנעת שכך הדבר, והיא ושאר חסרי-השינה המשופרים מחליטים להתאגד יחדיו בסתר.
מירי וחסרי השינה המשופרים אמנם חכמים מאוד לחוד, אך מתקשים לגשר על פערי ההבנה בינם לבינם, כמו גם להתגבר על מוגבלויות נוירולוגיות מולדות.
לאחר צפייה במופעו של דרו ארלן, החולם הצלול, מצליחים המשופרים לעבור פריצת-דרך: הם מעבירים את שפת חוטי-המחשבה שהמציאה מירי לשפה משותפת וברת תרגום, ומירי מצליחה להחלים מרעידותיה הבלתי-נשלטות.
לאחר שהצליחו להתנער ממגבלותיהם, מגלים הקבצנים הצעירים את תוכניותיה של מירנדה שאריפי לפתח נשק ביולוגי כאמצעי מיקוח.
והשמורה שולפת את הנשק במהרה, כאשר היא מכריזה על עצמאותה מארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית בתורה ממתינה עד המועד האחרון לתשלום המיסים המגיעים לה כחוק, ומתעתדת לשלוח כוחות צבאיים להחרים את מבנה השמורה כערבון להחזרת הכספים.
אז מירנדה שאריפי מדגימה את הנשק על תחנת חלל מבודדת שנרכשה למטרה זו בלבד, ומאוכלסת בבני בקר.
חסרי-השינה המשופרים מחליטים לנצל את ההזדמנות לפעול לפני שהאיום יתממש, ומחבלים במנגנון שחרור הנשק.
מירנדה שאריפי מסרבת להצעה להיכנע בעבור חסינות לה ולמועצת השמורה.
מירי רואה בכך הוכחה לכך שכל האידאולוגיה של השמורה הייתה מאז ומתמיד מאבק של סבתה לשמר את כוחה ולהגשים את רצונותיה, ותו לא.
מירנדה שאריפי עומדת למשפט בפעם השנייה, וליישה קמדן מייצגת אותה.
מירי וה"קבצנים" שלה מגיעים לביתה של ליישה, כמו דרו ארלן בשעתו, ומנסים להתערות במקום.
קבלת דבר במרמה היא עבירה שבה עוסק סעיף 415 לחוק העונשין הישראלי.
"דבר" מוגדר בחוק כ"מקרקעין, מיטלטלין, זכות וטובת הנאה".
"מרמה" מוגדרת בחוק כ"טענת עובדה בעניין שבעבר, בהווה או בעתיד, הנטענת בכתב, בעל פה או בהתנהגות, ואשר הטוען אותה יודע שאינה אמת או שאינו מאמין שהיא אמת".
העונש על קבלת דבר במרמה הוא שלוש שנות מאסר, והעונש על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות הוא חמש שנות מאסר.
בהתאם לכך, קבלת דבר במרמה היא עבירה מסוג עוון, וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות היא עבירה מסוג פשע.
באפריל 2014, בהכרעת הדין בתיק הרבנים, השופט אמנון כהן קיבל את הפרשנות הנוספת לקבלת דבר במרמה, פרשנות שהציעה פרקליטות המדינה.
כהן הרשיע את רוב העומדים לדין בקבלת דבר במרמה למרות שהם עצמם לא קיבלו דבר.
לדבריו, קבלת ה"דבר" במרמה מתייחסת לגופי הביטחון שהעניקו לתלמידים תוספות שכר, על פי התעודות שקיבלו מהרבנות.
חלק מהנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, בגלל שקיבלו מהרבנות תעודה של "השכלה תורנית גבוהה" על סמך מסמכים לא מדויקים שהציגו.
למרות שתעודות אלו לא היו עבור הנאשם או בני משפחתו, אלא בשביל אנשי כוחות הביטחון.
קבנקייסה, הר קֶבְּנֶה (בשוודית: Kebnekaise, בכתיב קדום יותר Kebnekajse - מצורות שונות של סאמית giebnne gájsse ו-Giebmegáisi, "שפיץ מכסה הקדרה"), הוא ההר הגבוה בשוודיה.
ההר הוא מסיף שמתרומם סמוך לקצה הצפוני של שוודיה בלפלנד, 70 ק"מ מערבית לקירונה (שקבנקייסה כלול בשטחה המוניציפלי).
יש לו למעשה שתי פסגות, צפונית ודרומית, שמהן הדרומית (Sydtoppen) היא הגבוהה - עם 2,104 מטרים מעל פני הים, כאשר גובהה של הצפונית הוא 2,097 מטרים.
לפנים הייתה הפסגה הצפונית גבוהה יותר, ובשל שינויים קרחוניים - שנמשכים עד עצם ימינו - חלו תמורות שהביאו להנמכתן של שתי הכיפות.
במדידה ב-1922 היה גובה הפסגות 2,135 מטרים הצפונית ו-2,123 מטרים הדרומית.
אם תימשך המגמה הגאולוגית שמיוחסת לפסגה הדרומית, היא צפויה לשוב להיות מספר שתיים.
האזור שסביב קבנקייסה היה תמיד מיושב בסאמים נודדים.
למסיף, שצורתו הכללית כמשולש הודות לשלושה עמקים המפרידים אותו מסביבתו, הצפיפות הקרחונית הגבוהה בשוודיה - מעל 40 קרחונים רובצים בשטח יחסית קטן.
העומד על פסגת ההר יכול לראות כ-9 אחוזים משטחה של שוודיה, וכן חלק מנורווגיה.
מסלול ההעפלה ניתן לצליחה בלוויית מדריך כשהיציאה היא מפונדק תחנת ההרים (Fjällstation) שלמרגלות ההר.
בשנת 2007 העלתה רשות שמירת הטבע השוודית את ההצעה שמסיף הקבנקייסה יהווה גן לאומי חדש.
בספרה של סלמה לגרלף "מסע הפלאים של נילס הולגרסון", מוצאה של אקא, מנהיגת להקת האווזים, הוא מקבנקייסה, והיא מכונה "אקא מקבנקייסה".
קבלת הדם מצוואר הקרבן, היא אחד משלבי הקרבת קרבנות.
אחרי שהכהן שחט את הקרבן, יש לקבל את הדם בכלי שרת (מזרק) ולהוליכו אל המזבח, שם התבצעה זריקת הדם על המזבח.
הקבלה נחשבת אחד מהשלבים החשובים בהקרבת הקרבן, ולכן אם אדם חישב בה מחשבה לא ראויה, שהיא שהוא מוליך אותה לשם מטרה אחרת מלבד הקרבת הקרבן היא נפסלת.
לעומת זאת, בשונה מזריקת הדם בה פוסלת מחשבת פיגול, הרי שאדם שחשב מחשבת פיגול בעת קבלת הדם, לא פוסל אותה.
אחרי הקבלה מתבצעת הולכת הדם אל המזבח.
לקבלה ולהולכה יש מן המשותף, ששניהם מבצעים פעולה שהיא הקרבת הדם מהקרבן למזבח.
יש מהאחרונים שמפרשים, שההולכה גם היא שלב והמשך של פעולת קבלת הדם, רמז לכך ניתן למצוא בדברי הגמרא בזבחים.
הגמרא מחפשת מקור לכך, שעל ההולכה להיות לשמה.
הגמרא מביאה כמקור את הפסוק, בו נאמר על קבלת הדם בלשון "והקריבו בני אהרון הכהן את הדם על המזבח", ולמרות שהכוונה במילה "והקריבו" היא על קבלת הדם ממקום השחיטה, הכתוב קורא לה בלשון "הקרבת הדם" שמשמעותה הולכה (מלשון קירוב הדם), , כלומר ההולכה גם היא חלק מהקבלה.
לעומת זאת, יש האומרים כי ההפך הוא הנכון; הקבלה היא שלב בהולכת הדם אל המזבח.
אם כי על כך יש לערער לכאורה, על פי הנפסק שהולכה צריכה להיות ברגל דווקא.
קבצים היא תוכנת ניהול קבצים הקיימת כברירת מחדל בשולחנות עבודה של GNOME.
תוכנת "קבצים" החליפה את מנהל הקבצים Midnight Commander שהיה ב־GNOME גרסה 1.4 והפכה לברירת מחדל מגרסה 2.0 ואילך.
פיתוח התוכנה החל בשנת 2001 על ידי החברה לשעבר Eazel, והייתה מוצר הדגל שלה.
התוכנה חופשית ומופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו (GNU LGPL).
התוכננה שוחררה לראשונה בשנת 2001 בשם נאוטילוס, והתפתחותה ממשיכה עד היום.
להלן לוח הזמנים של התפתחותה:
לאחר מכן פשטה Eazel את הרגל והפיתוח המשיך על ידי קהילת מפתחי גנום.
גרסה 2.0, שכתוב הקוד לתמיכה ב־GTK+2.
גרסה 2.2 כללה שינויים להתאמת נוחות ממשק המשתמש.
בגרסה 2.4 הוחלפה תיקיית הבית ל-Desktop/~ כדי להתאים לתקן freedesktop.org.
בגרסה 2.6 שונתה ברירת המחדל לפתיחת חלון נפרד לכל תיקייה (Spatial mode).
ב־GNOME 2.14 נוסף לנאוטילוס חיפוש משופר ותמיכה ביכולת לשמור חיפושים כתיקיות ווירטואליות.
עם שחרור GNOME 2.22, נאוטילוס החליף את GnomeVFS (של ספריות GNOME) במערכת GVFS החדשה של ספריות GTK+.
גרסה 2.24 כללה מספר תכונות חדשות, בעיקר תצוגה באמצעות כרטיסיות.
"קבצים" יכולה לעבוד עם מערכת הקבצים המקומית ואף עם מגוון סוגי קובצי ארכיון, מערכות קבצים מרוחקות בעזרת SSH, SMB ועוד.
ברמה החזותית קיימת תמיכה בשינוי רקע החלונות, הוספת סמלים ושינוי אופן תצוגת הסמלים (רשימה, צלמיות, תצוגה חסכונית במקום ועוד).
"קבצים", בדומה לדפדפנים שונים, מתעד את התיקיות האחרונות להם נכנסו וכך מאפשר גישה נוחה אליהם בהמשך.
ישנה גם תמיכה בתצוגה מקדימה של הקבצים מבלי להיכנס אליהם, הכוללת קובצי טקסט, תמונות, אודיו, וידאו ועוד.
תכונה נוספת היא היעדר הצורך ברענון התצוגה באופן ידני, בזכות הספרייה Gio, העוקבת אחר שינויי קבצים בזמן אמת.
קבלת החלטות נתמכת היא הסדר משפטי בישראל המסייע במימוש כשרותו המשפטית וקיום רצונותיו והעדפותיו של האדם הנתמך, תוך שמירת עצמאותו וקידום זכויותיו.
המנגנון מתמקד בחובתה של החברה לסייע לאדם להתגבר על הקשיים הנובעים ממוגבלותו תוך מתן ייעוץ, ליווי, סיוע והנגשה של ההחלטות איתן הוא אמור להתמודד, לפי יכולותיו האינדיבידואליות.
מנגנון קבלת החלטות נתמכת מוקבל ל"קו ראשון" ורק אם הוא איננו אפשרי בשל מגוון מצבים בריאותיים, תפקודיים, קוגניטיביים, חברתיים ואחרים או אז תהיה פנייה למנגנוני התערבויות אחרים, לפי מדרג של חוּמרה, והכול תוך התאמה של מידת הסיוע ואופיו לצורך הענייני.
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962 מסדיר את אחת מהזכויות הבסיסיות של האדם - הזכות לכשרות משפטית.
כשרות משפטית משמעה היכולת ליהנות מזכויות ולשאת בחובות שיש בצדן משמעות משפטית.
החוק קובע הגדרות ודינים הנוגעים לאפוטרופסות הן ביחס לקטינים ככלל, והן ביחס לבגירים המתקשים בקבלת החלטות או שישנה ירידה במסוגלותם לדאוג בכוחות עצמם לענייניהם.
מדי שנה מתמנים בידי בית המשפט כ–10,000 אפוטרופוסים, רובם הגדול לאנשים הנמצאים כמי "שאינם מסוגלים לדאוג לענייניהם".
קבוצה זו מונה בעיקר אנשים עם מוגבלויות נפשיות או שכליות ואנשים זקנים אשר מפאת מחלה או תאונה, ישנה ירידה ביכולתם לדאוג לענייניהם.
מינוי אפוטרופוס טומן בחובו פגיעה קשה בחירות האדם.
האפוטרופוס רשאי, ולעיתים אף חייב, לקבל החלטות בתחומי המינוי, לרבות בחירת מקום מגוריו של האדם הנתון לאפוטרופסות, קבלת טיפול רפואי או ניהול חשבון הבנק, אלא שלעיתים ההחלטות תתקבלנה מבלי לברר את דעתו של האדם בעניינן.
ואולם, מאז נחקק החוק חלו שינויים מרחיקי לכת בתפיסות החברתיות בישראל ובעולם, הן בנוגע לאנשים זקנים והן בנוגע לאנשים עם מוגבלויות.
במסגרת שינויים חברתיים אלה, ובמיוחד נוכח העלייה בתוחלת החיים בעולם כולו, שהביאה לגידול במספר הזקנים באוכלוסייה, התפתחה גישה השמה דגש על כבודם ועל זכויותיהם של אנשים מקבוצות אלה, תוך העצמת האוטונומיה האישית.
בנוסף, הגישה האמורה שמה דגש על השונות ועל הנבדלות של כל אדם, על קיומן של מגוון מוגבלויות שאין להתייחס אליהן כאל מקשה אחת, וכן על הצורך בכיבוד רצונו של האדם עד כמה שאפשר, ושיתופו בהחלטות הנוגעות אליו.
בהתאם לכך, מנגנון קבלת החלטות נתמכת הוא פועל יוצא של הגישה החדשה אשר התפתחה בחברה, ובתיקון 18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, אשר אושר בכנסת בחודש מרץ 2016, נוספה האפשרות למנות לאדם 'תומך בקבלת החלטות'.
אפוטרופסות היא סטטוס משפטי, שבו ממונה אדם או תאגיד כמקבל ההחלטות הנוגעות לענייניו של אדם כלשהו, ומייצג את האדם בכל פעולה משפטית ובכל עניין בהתאם לסמכויות שאישר בית המשפט וכמי שנכנס לנעליו במקומו, תוך שמירה מתמדת על טובתו.
עד לתיקון ה-18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות ב-2016, אדם אשר מונה לו אפוטרופוס נקרא "חסוי", ביטוי המוחק את משמעותו כאדם.
כחלק מהמגמה לצמצם את הפגיעה הכרוכה בשימוש בכלי האפוטרופסות פותחו במשך השנים חלופות נוספות המאפשרות הגנה לאדם מבלי לשלול את זכויותיו באופן פוגעני יתר על המידה, כגון: ייפוי כוח מתמשך ושימוש באמצעים להגבלה ולמניעת ניצול (הערת אזהרה, הוספת שותף לחשבון, הגבלות בחשבון לפי העניין, הגנות מכוח דיני הצרכנות).
אם כן, ניתן לראות מגמה להסדרים מאוזנים ומתונים יותר ממוסד האפוטרופסות, המאפשרים לאדם לשמור על עצמאותו ועל זכויותיו בקבלת החלטות הנוגעות לחייו..
אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות
סעיף 12 לאמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, אותה אשררה מדינת ישראל בשנת 2012, מצהיר על מעבר ממודל של קבלת החלטות חלופית שביסוד מנגנון האפוטרופסות למודל של קבלת החלטות נתמכת.
אמנת האו"ם לא מתייחסת מפורשות לקבוצת האנשים הזקנים כקבוצה בפני עצמה לתחום זה במצבים מסוימים.
בחודש אפריל 2015 הכיר בית המשפט לראשונה במנגנון קבלת החלטות נתמכת בצורה מפורשת בהתאם לאמנה, ויישם לראשונה ובאופן ישיר את המנגנון על אוכלוסיית הזקנים.
באותו מקרה, נדון עניינה של אישה בסוף שנות השבעים לחייה אשר אובחנה כחולה בדמנציה.
בשל הירידה הקוגניטיבית נדרשה מחלקת הרווחה ליתן לה מענה, כשעד אז המענה האפשרי והמוכר היה במינוי אפוטרופוס.
במקרה זה, בהיעדר בני משפחה קרובים, ככל הנראה היה מוצע אפוטרופוס זר או תאגיד אפוטרופסות.
על מנת להימנע מתוצאה זו, הוגשה באמצעות הקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשיתוף עמותת "יד ריבה – סיוע משפטי לקשיש" בקשה לבית המשפט לצורך עיגון מינויה של תומכת בקבלת החלטות עבור האישה, כאשר חברתה הקרובה הוצעה, לבקשתה, לתפקיד התומכת.
בהחלטתה, אישרה השופטת אספרנצה אלון מבית המשפט לענייני משפחה בחיפה את הבקשה והורתה על צו לתמיכה בקבלת החלטות למבקשת, למרות התנגדות המחלקה המשפטית של משרד הרווחה, תוך הכרה במודל ככלי משפטי מתוך הסתמכות על האמנה.
השופטת אמרה בדיון למתנגדים, כי ה"רכבת" כבר "יצאה מהתחנה" לעניין זה, ולכן אין טעם בעיכובים נוספים עד להכרה בקבלת החלטות נתמכת, כאשר את המנגנון יש ללמוד "תוך כדי תנועה".
בפסק הדין כתבה השופטת אלון:
"בחנתי את המודל המוצע ואין לי אלא לברך עליו […] אוסיף כי מניסיוני השיפוטי נחשפתי לכך, כי אוכלוסיית הזקנים נתונה ביתר שאת ולרוב ללא הגנה מספקת על זכויותיה למינוי אפוטרופוס [..] למודל המוצע יתרונות רבים — הוא אינו שולל מהמבקשת הנתמכת את השליטה המלאה על אורח חייה, איכות חייה ורווחתה.
הוא מעצים אותה, מעניק לה ביטחון, מחזק את תחושת העצמאות וכן אינו מאיין את השליטה על חייה, על משקל 'אל תשליכני לעת זיקנה'"..
מאז התקבלו עוד כשש החלטות למינוי תומכים בקבלת החלטות תוך הכרה מפורשת במנגנון ובאפשרויות שבצדו.
בית המשפט לענייני משפחה בנצרת, מפי סגן נשיא השופט אסף זגורי, אימץ את מודל קבלת החלטות נתמכת כפי שנתקבל בפסיקתה של השופטת אלון בפסק דין ארוך ומנומק, וקבע, כי תמונה לאדם תומכת בקבלת החלטות.
במקרה זה מונתה לתפקיד עורכת דין מטעמו של האדם.
בית המשפט פירט בהחלטתו באופן נרחב את תפקידה של התומכת בסיוע לאדם, הן בעניינים האישיים והן בעניינים הרכושיים, ככל הנחוץ למניעת ניצול ואת פרק הזמן לביצוע התפקיד.
כחלק ממגוון האפשרויות לתחום זה, ובהקשר של ניהול כלכלי, מינה בית המשפט בהסכמה רואה חשבון מלווה כגורם מסייע ותומך בשכר.
אותו מקרה היה בעניינה של אישה בת 37 עם מוגבלות שכלית, אשר מונה לה אפוטרופוס שנים קודם.
השופטת אספרנצה אלון ביטלה את האפוטרופסות ומינתה רואה חשבון מלווה בהסכמת כל הצדדים, לרבות מחלקת הרווחה.
נטען באמצעות ארגון "בזכות", כי גם אם מתקשה בניהול ענייניה הכספיים לבד, אין מקום למנות מישהו אחר שינהל אותם במקומה, אלא לסייע לה בניהולם..
לסיכום, מכל האמור לעיל ניתן להצביע על מגמה ברורה אשר התפתחה בפסיקה לאימוץ מנגנון קבלת החלטות נתמכת וחלופות נוספות של ליווי וסיוע לפי העניין, עוד בטרם תיקון חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
הפרקטיקה המשתנה בתחום זה בעוצמה גוברת והולכת במהלך השנה שקדמה לתיקון החוק, יחד עם הצרכים הברורים בתחום זה, בכל הקשור לפיתוח, ליצירה ולהעשרת האפשרויות עבור האנשים – היו בבסיס השינוי החקיקתי אשר עיגן את המנגנון בחוק.
תיקון 18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות מהווה דריסת רגל ראשונה של מוסד קבלת החלטות נתמכת בחקיקה הישראלית, לאחר שהוזכר לא פעם בפסיקת בתי המשפט בישראל.
לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות נוסף סעיף 67ב המפרט את תפקיד התומך בקבלת החלטות, סמכויותיו ומגבלותיו.
בהתאם להוראת סעיף 53(4) לתיקון 18, נדחתה כניסתו לתוקף של סעיף 67ב לחוק בעשרים וארבעה חודשים ממועד אישור החוק (29.3.16) עד להתקנת תקנות מפורטות.
עם זאת, קובע סעיף 53(4) כי עד לכניסתו לתוקף של הסעיף האמור, רשאי שר המשפטים לקבוע נוהל זמני המסדיר את השימוש במנגנון התמיכה בקבלת החלטות.
כמו כן, עוד לפני כניסת התקנות המפורטות לתוקף ניתן היה למנות תומכים בקבלת החלטות כפי שנעשה עד כה – דהיינו על-פי סעיף 68 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, שעניינו נקיטת אמצעים לשמירת עניינו של אדם.
כמו כן, יהיה מתפקיד התומך לסייע לאדם בהבנת מידע הנדרש לו לצורך קבלת החלטות, לרבות החלופות האפשריות העומדות בפניו והשלכותיהן, והכול תוך מתן הסבר בשפה פשוטה וברורה המובנת לאדם, תוך שימוש באמצעי עזר שברשות התומך ובכל דרך אחרת אפשרית וסבירה בנסיבות העניין.
החוק מדגיש, כי תומך בקבלת החלטות לא יקבל החלטות בשמו של האדם שהוא מסייע לו.
בנוסף למנגנון התמיכה בקבלת החלטות, עוגן במסגרת תיקון 18 לחוק הכלי המשפטי התכנוני של ייפוי כוח מתמשך.
במסגרת התיקון לחוק הוסדרו ופורטו כל היבטי ייפוי הכוח החל ממינוי מיופה כוח, סמכויותיו, וכלה בהגבלות המוטלות על מיופה הכוח ובביטול מינויו.
תיקון 18 מאפשר מספר חלופות שכולן בעלות תכלית אחת - לאפשר לאדם לממש את זכויותיו באופן הממצה ביותר ללא מינוי אפוטרופוס, השאלה באיזה כלי משפטי יש להשתמש תלויה ביכולת האדם לנהל את ענייניו תוך התחשבות במצבו הבריאותי, התפקודי, הקוגניטיבי והחברתי.
זאת תחת הסדר בדמות אחת של אפוטרופסות קבועה לכל, לגופו ולרכושו של אדם, ללא הגבלת זמן, ואשר אין בה התייחסות להבדלים הרבים בין האנשים, להם נחוצים העזרה והסיוע.
התיקון גם הגדיר מחדש את זכויותיו של האדם שמונה לו אפוטרופוס, לרבות זכות האדם לקבל אינפורמציה בעניין ניהול ענייניו לצורך קבלת ההחלטות וכן את הזכות להישמע או להיות מיוצג בהליך שנועד לכפות על האדם הליך רפואי, בעוד הוא מתנגד או לא ניתן לברר דעתו..
צעה למודל יישומי-התייחסות ייחודית לאוכלוסיית הזקנים
במאמרם של ד"ר מיטל סגל-רייך וד"ר מיכאל (מיקי) שינדלר "אפקט הפרפר: מפרקטיקה של אפוטרופסות בזיקנה אל קבלת החלטות נתמכת באמצעות עריכת דין לשינוי חברתי", מציגים המחברים "מודל יישומי מוצע למנגנון קבלת החלטות נתמכת, תוך הצעה להטמעתו בקרב אוכלוסיית הזקנים".
במודל המוצע מייחדים את אוכלוסיית הזקנים, באמצעות מתן פרשנות לאמנה המאפשרת את הפעלת הרוח והתפיסה שמאחוריה ואת עקרונותיה גם ביחס לקבוצת הזקנים, אשר נתונים כקבוצת "יעד" משמעותית, עם ירידה קוגניטיבית, לבחינת כשרותם המשפטית.
זאת, אף כי הן בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות והן באמנה ישנה התייחסות ספציפית לקבוצת האנשים בעלי המוגבלויות, בעוד קבוצת הזקנים שיש ירידה ביכולותיהם איננה מזוהה כקבוצה בפני עצמה.
המודל המוצע מעניק חשיבות רבה למיקום קבלת ההחלטות הנתמכת בתוך דינמי, במקביל לסוגיית המסוגלות שגם היא נעה על רצף.
המדרג מהחמור לקל נע ממינוי אפוטרופוס ככלי הנוקשה והקיצוני ביותר, דרך אפוטרופסות "תפורה" למקצת מענייניו של האדם או לעניין נקודתי וזמני, שימוש בכלים משפטיים אחרים המהווים חלופות לאפוטרופסות, ולבסוף מנגנון קבלת החלטות נתמכת, גם אם בצירוף כלי תכנון או מניעה נוספים.
השאלה באיזה כלי משפטי יש להשתמש תלויה ביכולת האדם הזקן לנהל את ענייניו תוך התחשבות במצבו הבריאותי, התפקודי, הקוגניטיבי והחברתי.
מודל תמיכה קונקרטי יהיה תפור למידות האדם ולנסיבותיו האישיות, להבדיל מאפוטרופסות שלרוב מולבשת באופן אחיד לכולם.
שני מסלולים לקבלת החלטות נתמכת המוצעים במודל:
ההסכם יכול לקבל אישור עו"ד בעל הכשרה מתאימה או לחלופין לקבל את אישור בית המשפט, הכל בכפוף לשיקול דעת.
במסלול זה המוקד הוא בקהילה וכל עיגון משפטי הוא נדבך שנוסף על העיקר.
מסלול באישור בית המשפט - כל צד מעוניין (האדם עצמו, בן משפחה, קרוב, רופאים בקהילה, מחלקת הרווחה, ארגון או עמותה) יכול להגיש את הבקשה לנקיטת אמצעי שמירה על האדם הנתמך.
מדובר לעולם בבחירה של האדם ולא בתהליך כפוי.
מסלול זה מתחיל בפונקציה משפטית ולהפעלתו חוברים גורמים שונים בקהילה.
בשני המסלולים תפקיד חשוב שמור לחברה האזרחית - ארגונים, עמותות לקידום זכויות, ואף סטודנטים לעבודה סוציאלית, סטודנטים למשפטים מקליניקות משפטיות מתאימות וסטודנטים לגרונטולוגיה.
תפקידם הוא באיתור המקרים בקהילה, בזיהוי הצרכים ובהפניה לגורמים שיכולים לסייע, ושמור להם תפקיד אפשרי לעצם מתן התמיכה, הסיוע והליווי למי שהדבר נחוץ לו.
מהות התמיכה יכולה לנוע מליווי של גורם מקצועי על תקן תומך (עורך דין, רואה חשבון, עובד סוציאלי, גרונטולוג), דרך תומך מקצועי שעבר הכשרה מתאימה לתפקידו, ועד תומך קרוב ממעגל חייו של האדם.
במאמר הוצע להכשיר סטודנטים מהתחומים האמורים לשם כך, ואף החל מהלך של מיזם בתוכנית פיילוט ברוח זו, בשיתוף הקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, עמותת "יד ריבה – סיוע משפטי לקשיש" והאגף לסיוע משפטי במשרד המשפטים.
אופן התמיכה והיקפו ייגזרו מרצונותיו של האדם על פי צרכיו באחד משני המסלולים - הסכם או בבית המשפט.
קבלת החלטות נתמכת היא הכלי המרכזי בתחום הכשרות המשפטית המוכר כיום בתאוריה ובפרקטיקה המשפטית ככזה שתכליתו להעצים את האדם הזקן ואת האדם בעל המוגבלות – אשר ישנה ירידה ביכולותיהם, ולאפשר להם לממש את יכולותיהם באופן מיטבי ולזמן מקסימלי, כאשר כל יתר החלופות הן הגנתיות במהותן.
המודל היישומי שהוצע במאמר זה צפוי להיבחן במסגרת התקנות שיותקנו, כפי שנקבע בתיקון 18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
בשלב זה, בכל בקשה למינוי תומך בקבלת החלטות לאדם אשר מוגשת בבית המשפט, יש מקום להציע תוכנית תמיכה וליווי מותאמים לאדם, לפי העדפותיו, רצונותיו, והסיוע הנחוץ לו.
יצוין, כי בימים אלו מפעילים מספר ארגונים פעולות לגיוס ולהכשרה של תומכים בקבלת החלטות, הן בשכר והן בהתנדבות, על מנת לאפשר תמיכה גם כשהאדם איננו יכול להציע תומך שיסייע מטעמו.
בהתמודדויות ובהליכים בתחום הכשרות המשפטית ניתן לקבל ייעוץ וייצוג משפטי באמצעות עורכי דין עם הכשרה לתחום זה באמצעות האגף לסיוע משפטי של משרד המשפטים.
האגף לסיוע משפטי הקים מערך מייצגים לתחום ייצוג זקנים בכלל, ולתחום ייצוג בגירים (לרבות זקנים) בתחום הכשרות המשפטית בפרט.
המדובר במערך ייחודי וראשוני במגזר הציבורי, שהוקם על מנת ליתן מענה בסוגיות רוחב של אנשים זקנים ושל זיקנה בכלל, וכן לשם מתן מענה לפרקטיקה המשתנה והמתחדשת בסוגיות של כשרות משפטית ולצרכים של האנשים בתחום.
המטרה היא לסייע במציאת מנגנון משפטי מותאם לנסיבות האישיות של כל אדם שישנה ירידה ביכולותיו, לרבות באמצעות קבלת החלטות נתמכת.
המענה באגף לסיוע משפטי של משרד המשפטים ניתן בתחום זה בהיקף מקרים גדל ועולה, בכל אחד ממחוזות האגף ברחבי הארץ, ללא עלות, ובכפוף למבחני הזכאות הקבועים בחוק ובתקנות לקבלת הייצוג המשפטי.
קבלת הוראות מרן הוא כלל הלכתי המציין את המחויבות להתחשב בדעתו של הרב יוסף קארו (המכונה מרן) כדעה המכריעה בכללי הפסיקה לעומת פוסקים אחרים.לפי כלל זה יש לפסוק כדעת השולחן ערוך גם כאשר פסק נגד דעת רוב הפוסקים.
כלל זה התקבל בעיקר בקרב פוסקים רבים בקהילות הספרדים וצפון אפריקה.
כלל קבלת דעת מרן מוסכם על רבים מהפוסקים הספרדים.
יש פוסקים התומכים בו באופן גורף, וישנם שקיבלו כלל זה באופן חלקי בלבד מטעמים שונים, כמו הצורך להתחשב בכללים נוספים כמו "קבלת הוראות האר"י" או "קבלת הוראות הרמב"ם", פוסקים ספרדים אחרים אינם מקבלים כלל זה ככלל פסיקתי.
בנוסף ישנן הגבלות שונות החלות על כלל זה, למשל כאשר פסיקת מרן סותרת מנהג קדום.
שימוש בולט בכלל זה נעשה בספריו של הרב עובדיה יוסף ובספרי הפוסקים ההולכים בשיטתו.
מאז חתימת התלמוד עד סוף תקופת הגאונים, הוראת ההלכה הייתה בעיקר על ידי הסקת מסקנות מלימוד התלמוד, ועיון בתשובות הגאונים.
לאחר תקופת הגאונים התפצלה שיטת לימוד התלמוד לשתי אסכולות שונות, שיטת חכמי המזרח, שהבולטים בהם הם הרי"ף והרמב"ם חתרו בדרך כלל לפסיקת ההלכה ישירות מדברי התלמוד, בעוד שחכמי אשכנז וצרפת ובראשם בעלי התוספות נטו יותר להסקת מסקנות מתוך קושיות ופלפולים.
בעוד ששיטת הרי"ף והרמב"ם התקבלה בעיקר בארצות המזרח וארץ ישראל, בקרב יהדות אשכנז פסקו לפי תורתם של בעלי התוספות, לדוגמה החיבור "הגהות מיימוניות" על ספר משנה תורה של הרמב"ם ביטא את הגישה של בעלי התוספות בפסיקה לעומת פסיקתו של הרמב"ם.
הרב יוסף קארו, שאף לאחד את שתי שיטות אלו לכדי פסיקה אחת.
לצורך כך קבע כמה כללים:
עמודי ההוראה - יש להתחשב ב"שלושת עמודי ההוראה" שהם הרי"ף הרמב"ם והרא"ש.
יותר משאר פוסקים (חוץ ממקרי קיצון בהם כל הפוסקים חלוקים עליהם).
רוב - יש לפסוק כדעת שנים מתוך שלושת עמודי ההוראה, כאשר קיימת מחלוקת ביניהם.
במקרה ואין פסיקה של שלושה אלו יש לקבל את דעת רוב הראשונים, ואין להכריע בין הראשונים מכח סברא.
מנהג - יש להתחשב במנהג קדום.
שיטת פסיקה זו התבטאה בחיבורו הקצר "שולחן ערוך" ספר שזכה לתפוצה גדולה עוד בחיי המחבר.
לדברי החיד"א, ישנה מסורת בשם הרב חיים אבולעפיה (הראשון) שעל דברי מרן הסכימו כמאתיים רבנים בני דורו.
מאידך הרמ"א והמהרש"ל השייכים לאסכולת בעלי התוספות התנגדו לשיטתו של הרב יוסף קארו מכמה טעמים בסיסים:
אין לתת חשיבות מיוחדת לרמב"ם והרי"ף כעמודי ההוראה, אלא יש להתחשב בדעת רוב הפוסקים.
לדעתם שיטת הבית יוסף נוגדת את הכלל "אחרי רבים להטות".
החיד"א שקיבל את פסקיו של הרב יוסף קארו, הצטרף לטיעון זה.
יש להתחשב בכלל "הלכתא כבתראי".
יש להתחשב במנהגי אשכנז, ואין לעשות פשרות במנהגים אלו.
לצורך כך חיבר הרמ"א את ספר דרכי משה על חיבור הבית יוסף, וספר המפה הגהות על ספר שולחן ערוך, בכך הפך הרמ"א את הלימוד בספר שולחן ערוך לנחלת הכלל.
גם מקרב רבנים מקרב יהדות ספרד היו שהתנגדו לשיטת פסיקה זו, כך לדעת המהרש"ך, ועוד.
השפעת פסיקתו של השולחן ערוך על בני עדות המזרח, והפיכתו לפוסק מרכזי, נעשתה בשלבים, ישנן פסיקות המלמדות שאף לאחר שני דורות מפטירתו של הרב יוסף קארו עדיין הרמב"ם נחשב כ"מרא דאתרא".
בקרב יהדות אשכנז השפעת פסיקת השולחן ערוך הייתה במידה מועטת מאד.
כלל בסיסי בהלכה הוא האפשרות לכל חכם שראוי לכך, להכריע במחלוקות להקל או להחמיר מכח סברא או ראיות, מכאן נובע ריבוי הדעות והמחלוקות כמעט בכל פרט.
במקום שאין אפשרות להכריע מסברא יש להכריע לחומרא בדברים הנוגעים לדיני תורה, ולקולא בדיני דרבנן.
מאידך, בתלמוד מובא שבמקום ש"איפסקא הילכתא" כלומר כבר נפסקה ההלכה ופשטה בכל ישראל, או במקום רבם - "מרא דאתרא", כלומר באופן שבני המקום קיבלו עליהם רב מסוים, אין אפשרות לפסוק אחרת אף אם ישנן ראיות נגד פסק זה.
סמכות "קבלת הוראות מרן" כפסיקה מחייבת נסמכת על שני כללים אלו:
איפסקא הילכתא (נפסקה ההלכה) - העובדה שספרו התקבל בכל ישראל.
מרא דאתרא (רבם, רב המקום).
ישנם הסבורים שקבלת הוראותיו נובעת מעקרון ה"רוב" בהלכה, כלומר הסכמת הפוסקים כדעתו הפכה את פסיקתו לעמדה של רוב.
בנוסף ישנם שציינו שרוב זה נובע מהמסורת על הסכמת "מאתיים הרבנים".
לפי עמדה זו יש אפשרות להתחשב בפוסקים שחולקים על מרן.
מבין מקבלי הכלל, ישנן גישות שונות ביחס לתוקפו:
ישנם שקיבלו אותו באופן כמעט גורף, כמו פוסקים רבים מקרב יהדות המזרח בעיקר במאה ה-18, ראו בספר שולחן ערוך כ"איפסקא הילכתא", למשל הרב חיים מודעי כתב שאפילו כל ישראל יחלקו על מרן יש לפסוק כמותו.
הרב משה חאגיז הביא מה ששמע מסבו הרב משה גלנטי (המאה ה-17) על קבלה מחודשת של הוראות מרן, כך שאין לטעון קים לי נגד מרן.
כך גם דעת הרב יוסף מולכו ומספר פוסקים נוספים.
יש לציין, כי דברים אילו אינם כפשוטם, שכן לעיתים קרובות אף הם שילבו בפסקיהם פסקים מתורת האר"י ז"ל והקבלה, משום שלא ראו בזה הלכה נגד מרן (וטעמם נזכר להלן), בשונה משיטת הרב עובדיה יוסף.
אמנם לדברי הרב עובדיה יוסף ותלמידיו, אין מקום לפסוק אפילו לחומרא נגד דברי מרן, בנוסף יש להרבה מן העדות לקבל את פסקי מרן אף שזה נוגד את מנהגם.
לדבריו דור אחר דור קיבלו הספרדים עליהם את הוראות מרן השולחן ערוך אף נגד הוראות האר"י והרמב"ם.
בנו הרב יצחק יוסף ליקט יותר מ-100 ציטוטים ומקורות שנקטו כלל זה.
גם לשיטה זו, ישנם מקומות חריגים בהם נטו מדברי מרן, הרב מנחם עידאן הוציא ספר המפרט יותר מכאלף מקומות שבהם נטו מפסיקות מרן, אף מקבלי הכלל.
לתפיסה זו שייכים בדורות האחרונים הרבנים הרב יצחק כדורי, הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו ועוד, ובדורנו: הרב יעקב משה הלל, הרב שמואל אליהו, הרב דוד חי הכהן, הרב שלום כהן, הרב משה צדקה, הרב יעקב חיים סופר (הנין) ועוד רבים.
הרב ראובן ניסן הוציא לאור ספר "קבלה למשה מסיני" העוסק בשיטת הפסיקה על פי הקבלה.
ישנם הסבורים שהרמב"ם ומרן, שניהם נחשבים כ"מרא דאתרא", ולכן ואף אחר קבלת הוראות מר"ן יכולים לפסוק כדעת הרמב"ם.
כך דעת הרבנים משה ישראל ומסעוד רפאל אלפסי ישנם אף הסבורים שיש לקבל את הוראות מרן רק באופן שאינו סותר את הוראות הרמב"ם.
כך דעת הרב יחיא צאלח והרב מאיר ועקנין.
כתפיסה זו נוהגים חלק מיהודי תימן, ותלמידי הרב יצחק ברדא.
הרב שלום משאש מדגיש שקבלת הוראות מרן מחייבת רק במה שנכתב בספריו שולחן ערוך ובית יוסף בלבד (ולא ביתר ספריו), וזאת רק כאשר אין מנהג הסותר את פסק מרן, שאם יש מנהג, אזי הוא קודם להוראות מרן.
הפרי חדש, סבור שאין להקל על פסקיו של השולחן ערוך, מאידך אין בכח הוראות מרא דאתרא להתיר ספיקות, ולכן כאשר ישנו ספק בדברים הנוגעים לדיני תורה יש להחמיר כפי כלל התלמוד ספקא דאורייתא לחומרא.
לדעת הרב דוד שלוש והרב יעקב חיים סופר (הנין) תלמיד חכם יכול להורות אפילו נגד דעת השולחן ערוך.
לדעת הרב יוסף קאפח כמו רבים מחכמי תימן, אין לקבל את פסקי ה'שולחן ערוך', אלא יש לקבל את פסקי הרמב"ם שמשקף את מסורת הפסיקה של הגאונים שהייתה בתימן.
לדעת פוסקי תימן יש להעדיף את פסקי הרמב"ם שמשקף את מסורת הפסיקה של הגאונים שהייתה בתימן.
הפוסקים מקרב יהדות אירופה, לא קיבלו כלל זה.
לדעת פוסקי יהדות אירופה יש להעדיף בפסיקת ההלכה את הפוסקים האחרונים, כפי הכלל 'הלכה כבתראי' אף שדעתם מנוגדת לדעת השולחן ערוך.באירופה ככלל פסקו כדעת הרמ"א.
השולחן ערוך נקרא בכינוי "המחבר" ולא בתואר "מרן" כבארצות המזרח, אולם גם חלק מהפוסקים באירופה כתבו שקיבלו עליהם את פסקיו (במקום שלא חולק על הרמ"א), לדוגמה הרב יאיר חיים בכרך כתב שנקבעה הלכה כמותו, ולכן אין לומר קים לי נגד דעתו, וכן דעת הרב יהונתן אייבשיץ,הרב יעקב עמדין ועוד.
החכם צבי כתב שאין פסקי השולחן ערוך כ"איפסקא הלכתא".
החזון איש התנגד לכלל זה באופן כללי וכתב:
במקום מנהג קדום כפי שכתב ר' יוסף קארו בעצמו.
אם רשאי המורה להורות לחומרא.
מנהגים אחר שבאו לארץ ישראל.
קבלת הוראות השולחן ערוך בתפוצות
בעיראק, הודו, פרס, כורדיסטן, סוריה ובעוד ארצות רבות כתבו הרבנים עבדאללה סומך, אלישע דנגור, הרב יוסף חיים ועוד רבים שקיבלו עליהם את מרן.
אולם בפסקים רבים פסקו לחומרא ולא ראו בזה סתירה לקבלת דברי מרן משום שלדעתם אם מרן היה רואה את דעת האר"י - היה חוזר בו (וישנם עוד טעמים לדבריהם)
במרוקו הייתה הוראה אחידה, מנהגם המקורי היה לפסוק כדעת הרא"ש שהיו ממגורשי קסטיליה אולם בהמשך נהגו כדעת מרן.
כך כתב הרב שאול ישועה אביטבול וכך העיד הרב יעקב אבן צור.
כך גם לדעת הרב שלום משאש והרב שלמה משה עמאר.
אולם ישנם מנהגים מרוקאים הסותרים את פסקי מר"ן בגלל שננהגו במרוקו עוד לפני התפשטות הספר שולחן ערוך והתקבעו כמנהג ראשונים שלא ניתן לבטלו.
ביהדות תימן השפעת ספר השולחן ערוך הייתה מאוחרת.
במאה ה-18 החלו ויכוחים בין רבני תימן בקשר לקבלת הוראות מרן, הרב דוד משרקי (זרם השאמי) קיבל את הוראותיו של מרן ודחה את מנהג המקום לפסוק כהרמב"ם.
לעומתו תלמידו הרב יחיא צאלח (זרם הבלדי) סבור שיש לקבל את הוראות הרמב"ם כפוסק מרכזי, ואת הוראות מרן רק במקום שאין פסק מפורש של הרמב"ם.
כמו כן ישנם פוסקים בתימן שסברו שהרמב"ם הוא הפוסק היחידי המחייב.
חידוש הכלל (קמא קמא בטיל)
הרב עובדיה יוסף שאף לחדש את הכלל ולהנהיג שיטת פסיקה אחידה לרוב העדות.
אחד מהטיעונים הוא "קמא קמא בטיל" (ראשון ראשון מתבטל, מושג הלקוח מדיני תערובות), כלומר, היות שמתחילה היה רוב של עדות המזרח ביישוב היהודי בארץ ישראל שפסקו כדעת מרן, שוב כשעלו עדות אחרות בגלי עליה קטנים התבטלו בפני מנהגי היישוב הספרדי הקבוע בארץ.
וכך נוצר מצב שכל מנהגי העדות בטלות למנהג ספרד, על אף שבסופו של דבר העולים החדשים הם רוב.
לטיעון זה כבר התייחס הרב יוסף קארו בעקבות גירוש ספרד תקופה בה היו נדידות של קהילות שלמות.