tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטלוויזיה השבורה עדיין דולקת ודיווח חדשותי שמוצג בה חושף שהמטופל שברח הוא בעצם מטופלת; רוצחת סדרתית קניבלית שמכנה עצמה "פיית השיניים" שמבשלת ילדים לאחר שלקחה מהם את שיני החלב שלהם.
שמה האמיתי הוא שרלוט גיבונס.
הזוג לבסוף מוצא את גופתו השרופה של לוגן בתוך התנור במטבח וצורח באימה.
כששרלוט מסיימת לספר את סיפורה, היא משתמשת באולר כדי להוציא שן חלב מתוך גופתו של הילד (שמתגלה כלוגן), כיוון שהיא לא הספיקה לעשות זאת לאחר שהרגה אותו.
לאחר מכן היא דוקרת את מונטוגמרי בבטנו, אך פורמלין מתחיל לצאת מגופו והוא מתחיל לצחוק.
הוא מסביר לשרלוט שהיא התקבלה לעבודה, אך שרלוט מנסה לברוח מבית הלוויות ולא מצליחה בכך, כיוון שכוח על-טבעי לא מוסבר משגר אותה בחזרה למבנה ברגע שהיא יוצאת.
מונטוגמרי פוגש בה בספרייה ומסביר לה שגם הוא לא יכל מעולם לצאת והסיפור שלה הוא "רק ההתחלה".
מיד לאחר מכן ספרים מתחילים ליפול מהמדפים ורוחותיהם הנקמניות של הילדים ששרלוט הרגה מקיפות אותה וקורעות אותה לגזרים.
מונטוגמרי תופר את גופה של שרלוט בחזרה וממלא אותו בפורמלין.
הוא מצליח סוף סוף לצאת מבית הלוויות בפעם הראשונה אחרי מאות שנים, אך רגעים לאחר מכן תחת אור השמש, גופו הופך לאבק.
גופה של שרלוט קם לתחייה בבית הלוויות ובסצנה האחרונה שרלוט הופכת לקברנית החדשה בבית הלוויות ומספרת לביל, ילד שמחלק עיתונים שהיא עומדת להכין "ארוחת ערב".
שחקןדמותקלנסי בראוןמונטוגמרי דארקקייטלין קוסטרסם / שרלוט גיבונסקריסטין קילמראמהג'ייקוב אלורדיג'ייקאמה הורבאטסנדרהברק הרדליונדל אוונסשרה הייקרול אוונסבן האצ'קוטסם האמיתימייק סי נלסוןדוקטור הרולד קובלרג'ניפר איירוויןמרגרטג'יימס בכמןראלףאליסון גאהלרגברת דברה קובלרפיליס אפלגייטגברת אייוריברנן מורייקונורמייקל בווטודטריסטן ביוןביל
הסרט הקצר של ספינדל, "השמרטפית" (שנוצר ב-2015) הוצג כאחד מהסיפורים בסרט.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 95% מתוך 100% בהתבסס על 66 ביקורות וזכה לציון כללי של 7.7/10.
אוסף הטקסטיל של גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Textilipari Gyűjtemény) הוקם במקום המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל לשעבר (בקיצור: מוזיאון הטקסטיל).
המוזיאון במתכונתו המקורית אינו קיים יותר כיום ואת מקומו מחליף "אוסף הטקסטיל של גולדברגר".
הרעיון של הקמת מוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל הועלה על ידי האיגוד הטכני והמדעי של תעשיית הטקסטיל בשנות ה-60. בשנת 1968, באירוע האיגוד, שנערך לרגל 20 שנה להלאמת תעשיית הטקסטיל בהונגריה, בא לידי ביטוי צורך זה, שאומץ גם על ידי משרד התעשייה הקלה דאז והסתדרות עובדי הטקסטיל.
החברות והמכונים של תעשיית הטקסטיל וההלבשה דאז קיבלו בברכה את הרעיון והחלו לאסוף מזכרות חומריות וכתובות מתעשיית הטקסטיל.
במקור, טירת זיצ'י באובודה סומנה כאתר של המוזיאון העתידי, מאוחר יותר הועידו לשם כך את בנין בית הכנסת (לשעבר) של אובודה והחפצים שנאספו באותה תקופה גם אוחסנו במבנה בית הכנסת שלא היה בשימוש.
עם זאת, מומחים גילו מאוחר יותר שבניין זה לא ממש מתאים למטרה זו, ובשנת 1975 ייעדו את הבניין הישן של "מפעל מכבסת הצמר ההונגרי" לשעבר באנגיאלפלד למוזיאון.
במפעל הופסק הייצור ב-1974. שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1986, עם פתיחת המוזיאון.
החברות העניקו לכך עזרה משמעותית, למשל באמצעות הפעלה מחדש של מכונות ישנות שעדיין היו מסוגלות לפעול אז.
עד 1992 פעל המוזיאון במקום זה.
מיקומו הנוכחי של המוזיאון, באחד המבנים המקוריים של מפעל טקסטיל גולדברגר (לשעבר) נבחר ביוזמתם של פרופסור ולטר אנדראי, היסטוריון לטכנולוגיה, ומיהאי ראדאי, שהיה ידוע בעבודתו כחבר בוועדות לשימור בנייני בודפשט.
לאסלו וג, לשעבר סגן שר התעשייה הקלה ולימים מנכ"ל חברת דפוס הכותנה (PNYV), סיפק סיוע רב ביישום ובהקמת המוזיאון.
שיפוץ המבנה והפיכתו למוזיאון החדש החל בשנת 1972 ובשנת 1999 נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
תפעולו ותחזוקתו היו בידי קרן מוזיאון הטקסטיל, שנאלצה למסור את המוזיאון לעיריית אובודה-בקאשמדייר בנובמבר 2011 עקב מחסור במשאבים כספיים מספיקים לתפעולו ולאחזקתו.
המוזיאון בצורה זו החזיק מעמד רק עד סוף 2012. באותה תקופה, מוזיאון אובודה ביצע שחזור ושיפוץ פנימי של הבניין ולאחר מכן נפתח מחדש בספטמבר 2013 כמוזיאון אובודה בשם "אוסף הטקסטיל של גולדברגר".
כאן מוצגות ההיסטוריה של מפעל גולדברגר לשעבר, השרידים ששרדו והטכנולוגיה של הצביעה בכחול כחול.
הקרן של המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל (Textilmúzeum Alapítvány), שהוקמה ב-1992, רכשה את המבנה של מפעל גולדברג ושיפצו אותם עבור המוזיאון.
הבתים, שנבנו במאה ה-18, נקנו ב-1784 על ידי סוחר הטקסטיל פרנץ גולדברגר, מאבותיו של לאו גולדברגר, שהקים שם את מפעל הצביעה בכחול שלו.
בית המלאכה המשפחתי הקטן הפך לאחד מתשלובות הטקסטיל הגדולות בהונגריה, קיים יותר מ-200 שנה.
מוזיאון הטקסטיל פועל בחדרי קומת הקרקע מאז 1999.
במוזיאון יש גם ספרייה עשירה.
בנוסף לתערוכות קבועות, מתקיימות לא פעם תערוכות מתחלפות של חומרים של אמני ואספני טקסטיל של ימינו ובהזדמנויות נוספות הקשורות למקצוע.
התערוכה מנציחה את עסקיו של גולדברגר בהצגת ספרים לדוגמה של תמונות עכשוויות, מאמרים בעיתונים וטקסטיל.
אחד הענפים החשובים של תעשיית הטקסטיל הוא הדפסת טקסטיל.
התערוכה מציגה פרטים לגבי התפתחותה הטכנית: מהצביעה בכחול מסורתית; דרך מכונות לחץ מה שנקרא פֶּרוטין, שהחליף את הלחץ הידני ועדיין פועל לסירוגין, ועד למכבש הדפוס, שחולל מהפכה גם בטכנולוגיית תעשייה הטקסטיל ברחבי אירופה.
תכונה מיוחדת של ההיסטוריה התעשייתית היא מכונת אריגת המשי של ז'וזף מארי ז'אקאר שיוצרה בשנת 1912 ועדיין פועלת היום.
מכונת הסריגה Lee-system משנת 1895, אשר פעלה במקור במפעל קוקרון בהודמזוושרהיי, היא גם בעלת משמעות היסטורית תעשייתית.
במקום מכונות טקסטיל בקנה מידה גדול, דגמים והעתקים מייצגים אריגה, טוויה, קלפים, הכנת טקסטיל בייצור ביגוד מוכן ללבישה וכו'.
ביניהם, מפעל הטקסטיל הביתי הראשון שנבנה באובודה ומוצג גם דגם של חוט פילטוריום או משי.
אוסף הסינגלים הוא מארז התקליטורים הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-2 בנובמבר 2003, בהוצאת חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס.
הוא יצא לחנויות במהדורה מוגבלת לכבוד חגיגות העשור לקריירה שלה, ולאחר עשר שנים מיציאת האלבום דנה אינטרנשיונל (1993).
המארז כולל שמונה תקליטורים בסך הכול.
שבעה מתוכם הם הסינגלים שיצאו מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002).
התקליטור השמיני הוא אוסף של ארבע גרסאות שנוצרו לשירה "Cinquemilla"; הוא נקרא "AloRaroLa" ועטיפתו מציגה את פיה של אינטרנשיונל עם ניבים.
אוסף הסינגלים כולל שבעה תקליטורים של סינגלים שהוציאה אינטרנשיונל בין 2002–2003 כחלק מאלבום האולפן השביעי שלה החלום האפשרי (2002) ואחד נוסף, המהווה אוסף של ארבע גרסאות לשירה "Cinquemilla" משנת 1996. התקליטור של "תחלום" כולל רמיקס נוסף בשם "לונג דרים".
התקליטור של "החלום האפשרי" כולל גרסה אקוסטית לשירה "ניצחתי" משנת 2001. התקליטור של "תגיד לי, מי?" כולל רמיקס נוסף מאת ריי ניזאן.
התקליטור של "עד היום" כולל גם את השיר "Gotta Move On".
התקליטור של "בסוף יהיה טוב..." כולל ארבעה קטעים בסך הכול.
הראשון הוא גרסת הרדיו והשני הוא הגרסה המקורית.
השלישי הוא רמיקס ערוך מאת ס.ט.א.ר.ן והרביעי הוא רמיקס שנוצר בידי ס.ט.א.ר.ן גם כן, אך בגרסה שאינה ערוכה.
אוסף הסינגלים עוצב בצורת קופסה עשויה מקרטון, עליה מופיעה אינטרנשיונל.
מארז התקליטורים נמכר בלמעלה מ-8,000 עותקים בישראל, וזכה להצלחה רבה ביחס ליציאתו המוגבלת.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם2 בנובמבר 2003מארז תקליטוריםדנה • IMP
"אוסף הזהב" הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
הוא פורסם לאחר 17 שנים מאז הוצאת אלבום הבכורה שלה, "לאהוב אותך".
באוסף נכללים שירים רבים מהאלבומים "לאהוב אותך", "זינוק", "רגעים" "בלי בושה", "כיוונים נעלמים", "ילד המחר" ו"אותך...
את האלבום הוציאה בשנת 1995 לאור חברת התקליטים הד ארצי.
אוסס איגהודארו היא שחקנית, מפיקה ואשת טלוויזיה אמריקאית ממוצא ניגרי.
זוכת תחרות מיס ארצות הברית השחורה לשנת 2010. הקימה קרן בשם The Joyful Joy אשר אוספת כספים ומעלה המודעות למחלת המלריה.
הנחתה את טקס פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" בשנת 2014, כאשר באותה שנה זכתה בפרס ELOY לשחקנית השנה בטלוויזיה על משחקה באופרת הסבון הניגרית "טינסל".
איגהודארו הוכרזה כשחקנית הניגרית-אמריקאית המרוויחה ביותר לשנת 2018. עבור משחקה בסרט "ראטלסנייק: הסיפור של אהנה" היא זכתה בפרס שחקנית הדרמה הטובה ביותר בפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" לשנת 2022.
איגהודארו נולדה בברונקס, ניו יורק, ארצות הברית להורים ממוצא ניגרי שהגיעו ממדינת אדו בניגריה.
יש לה תואר ראשון בעיתונאות והפקה עם תואר משני בתיאטרון ויזמות מאוניברסיטת פנסילבניה.
יש לה תואר שני באמנות מהסטודיו לדרמה באוניברסיטת פייס.
היא עברה לגור בניגריה בשנת 2012 לשישה חודשים, אך קיבלה מספר תפקידי משחק, ביניהם התפקיד של אדאנה באופרת הסבון טינסל ונשארה בניגריה עד היום.
בניגריה הקימה קרן לטיפול והעלאת מודעות למחלת המלריה, לאחר שאחותה הגדולה נפטרה מהמחלה בשנת 2006 בבנין, ניגריה.
בשנת 2018 השתתפה בסרט "מלך הבנים" בתפקיד סאדו בלו.
הסרט הוא מותחן פוליטי ניגרי בבינומיה של קמי אדטיבה.
הסרט עוקב אחר אשת עסקים עם שאיפות פוליטיות הנקשרת לאנשי העולם התחתון.
הסרט זכה להצלחה רבה, והיה מועמד לשמונה פרסים בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בשנת 2019, כאשר הוא זכה בשלושה מהם.
לסרט יצאה בשנת 2021 סדרת טלוויזיה הממשיכה את עלילתו בשם "מלך הבנים: השיבה", כאשר גם בה שיחקה.
עבור משחקה בסרט "ראטלסנייק: הסיפור של אהנה" ששודר בנטפליקס היא זכתה בפרס שחקנית הדרמה הטובה ביותר בפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" לשנת 2022.
בשנת 2022 הופיעה בסדרה "The Smart Money Woman" המשודרת בנטפליקס.
איגהודארו התחתנה עם גברנו אג'יבהד בשנת 2015. בתם הבכורה נולד בשנת 2016 והשניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן, כאשר הוא עזב לארצות הברית.
אחותה הגדולה התחתנה ועברה לניגריה ונפטרה ממלריה בעודה בהריון בשנת 2006. אביה ואמה חזרו לגור בניגריה, ושני אחיה הצעירים נשארו לחיות בניו יורק.
אוסף הגולגולות היהודי היה ניסיון של הנאצים ליצור תצוגה אנתרופולוגית של גולגולות ושלדים במטרה לבסס "מדעית" את תורת הגזע, להציג את הנחיתות הגזעית של "הגזע היהודי" ולהדגיש את מעמדם של היהודים כאונטרמנשן ("תת-אדם"), בניגוד לגזע הגרמני, העל-אוברמנשן הארי ("על-אדם").
עבודת המחקר של הנס-יואכים לאנג שפורסמה ב-2004 חשפה את זהותם וההיסטוריה המשפחתית של כל הקורבנות של הפרויקט הזה, בהתבסס על גילוי מספרי האסירים שנמצאו במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף בתיעוד של אלה שחוסנו נגד טיפוס באושוויץ.
רשימת השמות הוצבה על אנדרטה בבית העלמין שבו נקברו כולם, במתקן ששימש לרציחתם, ובמכון האנטומי שבו נמצאו הגופות ב-1944.
הפרויקט תוכנן על ידי אוגוסט הירט.
ה"דגימות" באוסף היו קומיסרים יהודים בצבא האדום שנלכדו בחזית המזרחית על ידי הוורמאכט.
86 האנשים שנבחרו בסופו של דבר לאוסף התקבלו מתוך מאגר של 115 אסירים יהודים במחנה הריכוז אושוויץ בפולין.
הם נבחרו בגלל המאפיינים הגזעיים הסטריאוטיפיים שלהם.
ההכנות הראשוניות בוצעו על ידי ה-SS-האופטשטורמפיהרר ברונו בגר והנס פליישהאקר , שהגיעו לאושוויץ במחצית הראשונה של 1943 וסיימו את עבודת ההכנה ב-15 ביוני 1943.
עקב מגפת טיפוס באושוויץ, המועמדים שנבחרו לאוסף השלדים הועברו להסגר על מנת למנוע מחלות והרס ערכם האנטומי.
מדידות פיזיות נלקחו מקבוצת האנשים שנבחרה.
קטע ממכתב שכתב וולפרם סיברס ביוני 1943 מדווח על ההכנות ומגפת הטיפוס: "בסך הכל נבחרו 115 איש, 79 יהודים, 30 יהודיות, 2 פולנים ו-4 אסייתים.
נכון לעכשיו האסירים הללו מופרדים לפי מין והם בהסגר בשני בנייני בית החולים של אושוויץ".
בפברואר 1942, וולפרם סיברס הגיש להימלר, באמצעות רודולף ברנדט דו"ח שממנו הוקרא במשפט הרופאים בנירנברג על ידי הגנרל טלפורד טיילור , היועץ המשפטי הראשי של התביעה בנירנברג:
בסופו של דבר, 87 מהאסירים נשלחו למחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף.
אנשים אלו הוחזקו כשבועיים בבלוק 13 של המחנה כדי שיוכלו לאכול טוב במטרה לשפר את המראה שלהם עבור הגבס הרצוי של גופותיהם.
רציחתם של 86 מהאסירים הללו בוצעה בתא גזים מאולתר בנאצוויילר-סטרוטהוף וגופותיהם נשלחו לשטרסבורג - 57 גברים ו-29 נשים.
הרצח התרחש ב-11, 13, 17 ו-19 באוגוסט, בניצוחו של המפקד יוזף קרמר, שהנחה את הקורבנות להתפשט, הניח את הרעל באוורור וצפה באנשים נופלים מתים.
קורבן אחד נורה כשנלחם כדי להימנע ממוות ולכן לא היה חלק מהאוסף.
יוזף קרמר, מפקד בפועל של מחנה הריכוז נצוויילר-סטרוטהוף (שהפך לקומנדנט באושוויץ ולמפקד האחרון של ברגן בלזן), ביצע באופן אישי את רציחתם בגז של הקורבנות, לפי עדותו במשפטו לאחר המלחמה.
על פי ההערכות, שלושה גברים מתו בטרנספורט מאושוויץ לנאצוויילר-סטרוטהוף.
לאחר מכן בוצעו יציקות אנטומיות של הגופות.
עם התקרבותן של בעלות הברית ב-1944, עלה חשש מהאפשרות שניתן לגלות את הגופות.
בספטמבר 1944, סיברס מסר לברנדט: "ניתן לנקות את האוסף ולהפוך אותו לבלתי ניתן לזיהוי.
עם זאת, משמעות הדבר היא שכל העבודה נעשתה לחינם - לפחות חלקית - וכי האוסף הייחודי הזה יאבד למדע, מכיוון שאי אפשר יהיה לעשות יציקות גבס לאחר מכן."
חלק מהעבודות נעשו במכון האנטומי, אך הפרויקט לא הושלם.
יציקות הגופה לא נעשו, והגופות לא הוצאו כשלדים.
כשהגיעו בעלות הברית, הם מצאו את הגופות, חלקן שלמות וחלקן לא, שנשמרו על ידי פורמלין.
בשנת 1974 הורשע ברונו בגר על ידי בית משפט במערב גרמניה כמסייע ל-86 רציחות בגין תפקידו בהשגת קורבנות אוסף הגולגולות היהודי.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר, עונש המינימום, אך לא ריצה זמן מאסר, שכן עונשו הופחת מאוחר יותר לשלוש שנות מאסר על תנאי.
לטענת משפחתו, בגר מת ב-12 באוקטובר 2009.
במשך שנים רבות זוהה רק קורבן בודד באמצעות מאמציהם של סרז' וביטה קלרספלד: מנחם טאפל (אסיר מס' 107969), יהודי יליד פולין שחי בברלין.
בשנת 2003, הנס-יואכים לאנג, פרופסור גרמני מאוניברסיטת טובינגן, הצליח לזהות את כל הקורבנות על ידי השוואה בין רשימת מספרי האסירים של 86 הגופות באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, שתועדה בחשאי על ידי עוזרו הצרפתי של הירט הנריפייר, עם רשימה של מספרי אסירים שחוסנו באושוויץ.
השמות והמידע הביוגרפי של הקורבנות פורסמו בספר "Die Namen der Nummern".
לאנג מספר בפירוט כיצד קבע את זהותם של 86 הקורבנות.
ארבעים ושישה מהאנשים הללו היו במקור מסלוניקי.
השאר הגיעו משמונה מדינות באירופה: אוסטריה, הולנד, צרפת, גרמניה, יוון, נורווגיה, בלגיה ופולין.
בשנת 1951, שרידי 86 הקורבנות נקברו מחדש במקום אחד בבית הקברות היהודי קרוננבורג-שטרסבורג.
ב-11 בדצמבר 2005 הונחו בבית העלמין אבני זיכרון שעליהם חרוטים שמות 86 הנספים.
האחד נמצא במקום קבר האחים, השני על קיר בית הקברות.
לוח נוסף לכבוד הקורבנות הוצב מחוץ למכון האנטומיה בבית החולים האוניברסיטאי בשטרסבורג.
ב-9 ביולי 2015, הרופא הצרפתי רפאל טולדנו גילה במוזיאון של המכון לרפואה משפטית בשטרסבורג מספר דגימות רקמה שהוחבאו, השייכות ככל הנראה למנחם טאפל.
שרידים אחרונים אלו נקברו בבית הקברות היהודי בקרוננבורג ב-6 בספטמבר 2015.
אוסף גורליט (שם בעליו בגרמנית: Gurlitt) היה אוסף של כ-1,500 יצירות אמנות, שהתגלה במינכן ב-2012. האוסף כלל יצירות אמנות רבות שנבזזו מיהודים על ידי הנאצים, ויצירות שעקבותיהן אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
את האוסף ירש קורנליוס גורליט מאביו, הילדברנד גורליט (1895–1956), שהיה אחד מסוכני האמנות הרשמיים של היטלר.
בשנת 2013 עורר האוסף עניין בין-לאומי, כאשר התקשורת הכריזה עליו כביזה נאצית.
האוסף התגלה בחיפוש של פקידי מס הכנסה בדירתו של קורנליוס גורליט ברובע שוואבינג במינכן, כאשר חקרו אותו בחשד להעלמת מס.
השלטונות הגרמניים תפסו את האוסף, אך גורליט לא נעצר.
גורליט ביקש שוב ושוב את החזרת האוסף בטענה שלא ביצע כל פשע, אך בסופו של דבר הסכים שהאוסף יישאר במשרד התובע לצורך הערכה למקרה שניתן יהיה לזהות יצירות שנבזזו מהתקופה הנאצית.
בשנת 2014 הושג הסכם כי האוסף יוחזר לגורליט, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
הוא הותיר את כל רכושו – כולל שתי דירות במינכן, בית ויצירות נוספות שהיו בביתו בזלצבורג שבאוסטריה – למוזיאון לאמנות של ברן בשווייץ, שהסכים לקבל את האוסף, למעט יצירות שנבזזו.
חלק ניכר מהאוסף היה הדפסים ו"מלאי סוכן", והיתר מספר קטן אך עדיין ראוי לציון של יצירות ייחודיות, ששוויין גבוה יותר.
טענות סנסציוניות ראשוניות, כי האוסף שווה יותר ממיליארד דולר, התבררו כלא מבוססות.
על פי הערכות זהירות שווי האוסף היה כמה עשרות מיליוני דולרים.
עם גילוי האוסף, קורנליוס גורליט הוכר כבעלים החוקי של כל היצירות, כיוון שעל פי החוק הגרמני תביעות משפטיות הנוגעות ליצירות אמנות שנבזזו מתיישנות לאחר 30 שנה.
עם זאת, החל משנת 2012 הסכים גורליט להחזיר מרצונו ליורשי המשפחות הנוגעות בדבר את כל היצירות שהוכח כי נבזזו.
בשנת 2021 הוצהר ש-7 יצירות נוספות יוחזרו בקרוב, כולל יצירות של אנרי מאטיס, מקס ליברמן, קרל שפיצווג, קמיל פיסארו, אדולף פון מנזל ופול סיניאק.
בשנת 2011 הושג הסכם חלוקת רווחים עם יורשיה של משפחה אחרת למכירת ציור של מקס בקמן.
הסכם זה אפשר את מכירת היצירה, תוך הבטחת פיצוי הוגן ליורשים.
הילדברנד גורליט היה היסטוריון אמנות, מנהל מוזיאון וסוחר אמנות ממוצא יהודי, שהפך בשנות ה-30 לסוחר אמנות רשמי של הנאצים.
הוא גילה עניין מיוחד באמנות מודרנית וטיפח קשרים עם אמנים שונים, שאת יצירותיהם הוא רכש עבור המוזיאונים שהיו בניהולו.
כאשר הפך לסוחר הוא הציג לעיתים קרובות את עבודותיהם למכירה, ולעיתים רכש לאוסף שלו פריטים שאהב במיוחד.
משנות ה-30 ואילך, עסק גם ברכישה ובמכירה של יצירות אמנות, שנרכשו במחירים נמוכים מאנשים פרטיים, כולל יהודים שנאלצו לשלם מיסים גבוהים או לחסל את נכסיהם כדי להימלט מהמדינה.
הילדברנד גורליט טען כי סייע לבעלי יצירות אמנות במצוקה, שכן מעטים הסוחרים שהיו מוכנים לבצע עסקאות כאלו.
עם זאת, הוא לא נמנע מלהתעשר מהתהליך, ולא שיתף פעולה לאחר המלחמה עם תובעים שביקשו להשיב או לקבל פיצוי על יצירות שנמכרו בכפייה.
"אמנות מנוונת" הוא מונח שאומץ בשנות ה-20 של המאה העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית.
בשנת 1937 החרים המשטר הנאצי בגרמניה יצירות אמנות מודרניות ממוזיאונים ברחבי גרמניה, והגדיר אותן כ"אמנות מנוונת".
הוקמה תערוכה של אמנות מנוונת נודדת, שבה הוצג לציבור חלק מהיצירות הללו כדי להמחיש את ה"ניוון".
הנאצים אישרו לארבעה סוחרים, הילדברנד גורליט, קארל בוכהולץ, פרדיננד מולר וברנהרד בהמר, לסחור בפריטים כאלה ולאתר קונים מעבר לים בתמורה לעמלת סוכן.
שמו של גורליט מופיע ברבות מהרשומות ברישום שנערך על ידי משרד התעמולה, שסיפק פרטים על גורלו של כל חפץ, בין השאר אם הוחלף, נמכר או הושמד.
לאחר נפילת צרפת מינה הרמן גרינג מספר סוחרים, כולל גורליט, לצורך מבצע רוזנברג.
מטרת המבצע הייתה רכישה של נכסי אמנות צרפתית, בעיקר יצירות שנבזזו ממוזיאונים ומאספנים עשירים, עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של היטלר, שאותו רצה להקים בלינץ.
חלק מהעבודות הועברו לאוסף האמנות האישי של גרינג.
גורליט, שכבר יצא למסע רכישה לפריז מטעם מוזיאונים גרמניים, רכש בין השנים 1943 ל-1944 כ-200 יצירות בפריז ובהולנד, לא כולל יצירות שנרכשו לאוסף שלו, מהן 168 יצירות שנועדו למוזיאון הפיהרר.
הוא ניצל את נסיעות הרכישה הרשמיות שלו לפריז, שהייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה מרכז סחר אמנותי, להרחבת אוספו הפרטי.
בנוסף, הוא הרוויח סכומי כסף גבוהים כעמלות ממכירת יצירות אמנות עבור המשטר הנאצי, אשר שילם סכומים נכבדים עבור יצירות אלו.
גורליט רכש גם יצירות מאמנים שנרדפו על ידי הנאצים, ביניהם מקס בקמן, שב-1944 חי בגלות בהולנד, לפני יציאתו לארצות הברית ב-1947. גורליט ושותפו רכשו בספטמבר 1944 מבקמן חמש יצירות, כולל "בר, חום" (Bar, Braun) שגורליט שמר לעצמו.
לאחר מותו של גורליט ניסתה אלמנתו למכור את הציור ללא הצלחה.
הציור נמכר מאוחר יותר על ידי בנו, קורנליוס, במכירה פומבית בשטוטגרט ב-1972, במחיר של 90,000 מארק.
משפחת בקמן לא ערערה על חלוקת תמורתה של המכירה, ואישרה כי רכישת היצירה המקורית על ידי הילדברנד גורליט נעשתה באופן חוקי, למרות נסיבותיו הכלכליות הקשות של האמן באותה תקופה.
ביוני 1945 נתפסו הילדברנד גורליט ואשתו כשברשותם עשרים קופסאות של יצירות אמנות בעיירה שליסלפלד שבגרמניה.
הוא סיפר לחוקרי רשויות הצבא האמריקאי כי במהלך הפצצת דרזדן בפברואר 1945, מרבית האוסף ותיעוד עסקאות האמנות שלו הושמדו בביתו שבקייזרשטראסה.
115 יצירות נלקחו ממנו על ידי השלטונות האמריקאיים והגרמניים, אך הושבו אליו לאחר שהצליח לשכנע אותם שרכש אותן כדין.
הוא הציג את עצמו כקורבן של רדיפות הנאצים בשל מורשתו היהודית וניהל משא ומתן על שחרור רכושו.
בין אם חלקים מהאוסף שלו ותיעוד העסקאות שלו הושמדו בדרזדן, כפי שטען גורליט, ובין אם לאו, חלקים נוספים הוסתרו ככל הנראה בהצלחה בפרנקוניה שבסקסוניה ובפריז, והוחזרו לאוסף לאחר המלחמה.
בשנת 1947, אחר תום מלחמת העולם השנייה, חזר הילדברנד גורליט לעסוק במסחר ביצירות אמנות ומונה למנהל אגודת האמנות של הריין ווסטפאליה, שפעלה בדיסלדורף.
ייתכן שהוא ירש יצירות נוספות שהחזיקה המשפחה לאחר פטירתם של אביו ואימו ב-1938 וב-1949, בהתאמה.
על פי מסמכים שהציג, רכש אביו של הילדברנד ציור מתוך סדרת ציורי גשר ווטרלו של קלוד מונה , אשר נחשב לאחד מהיקרים באוסף גורליט, כמתנה לאמו.
בשנת 1923 הועבר הציור להילדברנד גורליט כמתנת חתונה.
מאוחר יותר עלו ספקות באשר לאמינות המסמכים הללו.
לאחר מותו של הילדברנד גורליט, עבר האוסף לרשות אשתו, הלן.
עם מותה ב-1964, עבר חלקו הגדול של האוסף לבנם, קורנליוס גורליט.
האוסף נותר בתודעתם של אנשי עולם האמנות הגרמנית בני דורו של גורליט, ולעיתים בקרב ממשיכי דרכו בעסקים.
עם זאת, בחלוף למעלה מארבעה עשורים, נעלם האוסף מתודעת הציבור.
עיקר האוסף של הילדברנד שרד עם בנו, קורנליוס, שחי חיים שקטים במשך יותר מארבעים שנה.
חלקים מהאוסף נשמרו בשתי כתובותיו במינכן ובזלצבורג.
נראה כי פריטים נוספים הוחזקו על ידי אחותו של קורנליוס, בניטה, שלימים נישאה ועברה לשטוטגרט עם בעלה.
מלבד הכספים שירש לאחר מות הוריו, התקיים קורנליוס ממכירת מספר קטן של פריטים מהאוסף, בעיקר בשנים 1988 ו-1990, כשהתמורה שולמה לחשבון בנק בשווייץ, שבו היה מבקר מדי ארבעה עד שישה שבועות.
הציור "מאלף האריות" של מקס בקמן נמכר במכירה פומבית ב-2011, ככל הנראה כדי לכסות חשבונות רפואיים; קורנליוס כבר הסכים לחלוק את ההכנסות מהמכירה בסך כ-800,000 אירו באופן שווה עם היורש למשפחה היהודית, שהציור היה שייך לה במקור.
גילוי האוסף על ידי רשויות המס בגרמניה – 2012
ב-22 בספטמבר 2010 עצרו פקידי מכס גרמניים את גורליט בגבול גרמניה–שווייץ, ומצאו ברשותו 9,000 אירו במזומן.
הסכום שנמצא היה במסגרת המגבלות להעברת מזומנים מעבר לגבול, אך הוא עורר את חשדן של רשויות המס בגרמניה.
בתשאול, הסביר גורליט כי מדובר בהכנסות ממכירת ציור.
מאחר שלגורליט לא היה משלח יד או מקורות הכנסה סדורים, חשדו רשויות המס כי הוא מעורב בעבירה של הברחת יצירות אמנות מעבר לגבולות המדינה תוך התחמקות מתשלום מיסים.
בשנת 2011, הוצא צו חיפוש לדירתו בשוואבינג שבמינכן, במטרה לאתר ראיות שיאשרו את החשדות.
ב-28 בפברואר 2012 נכנסו פקידי משרד התובע של אאוגסבורג לדירתו.
הם לא מצאו תיעוד של מכירות קודמות, אך הם דיווחו על 121 יצירות ממוסגרות ו-1,258 יצירות לא ממוסגרות, החלק העיקרי של האוסף שירש מאביו.
ההערכה הראשונית של שווי האוסף הייתה מוגזמת, כמיליארד אירו (כ-1.3 מיליארד דולר).
האוסף הוחרם על ידי הרשויות הגרמניות, וגורליט ערער על מהלך זה בבית המשפט, בטענה שהוא לא ביצע עבירה פלילית על פי החוק הגרמני.
בנוסף, נטען בערעור כי היקף ההחרמה אינו מידתי בהשוואה לחשדות לאי-סדרים לכאורה בענייני מיסוי.
בתחילה, הטילה רשות התביעה הגרמנית צו איסור פרסום על פרטי הפרשה, והיא נחשפה לציבור רק בשנת 2013. דיווחים ראשוניים בתקשורת, שהתאפיינו בכותרות סנסציוניות כגון "יצירות אמנות בשווי 1.6 מיליארד דולר, שנבזזו על ידי הנאצים, התגלו בדירה בגרמניה", התבררו כהפרזה.
ב-2017, הקרן הגרמנית לאמנות אבודה, שבחנה את האוסף, הגיעה למסקנה כי "זה אינו אוסף של יצירות אמנות בעלות ערך רב בשווי מיליארדים, כפי שהניחו בתחילה, אלא תערובת של ירושה משפחתית ומלאי סוחרים.
האוסף אכן כולל כמה יצירות יוצאות דופן ואיכותיות מאוד, אך רובו כולל יצירות על נייר, כולל סדרות של גרפיקה".
בשיחה עם המגזין "דר שפיגל" בנובמבר 2013, התעקש גורליט כי אביו השיג את היצירות באופן חוקי והצהיר כי לא יחזיר אף אחת מהן מרצונו לבעליה הקודם.
לאחר מכן טען כי צוטט באופן מטעה.
עם זאת, תשומת הלב התקשורתית האינטנסיבית עוררה את חששותיו, והוא העביר למשמורת המשטרה 22 יצירות שהיו ברשותו.
גורליט פנה מספר פעמים בדרישה להשבת האוסף, אך לא השיג ייצוג משפטי עד דצמבר 2013, אז מינה בית משפט במינכן את כריסטוף אדל כאפוטרופוס רשמי מטעמו.
אדל פתח בהליך משפטי נגד משרד התובע בדרישה להחזרת האוסף.
גורליט חשף בפני אדל שברשותו יצירות אמנות נוספות, המאוחסנות בדירתו בזלצבורג.
חלק זה של האוסף, שמנה 254 פריטים וכלל יצירות של מונה, רנואר, גוגן, ליברמן, טולוז-לוטרק, קורבה, סזאן, מונק ומאנה, הועבר בשנת 2014 למקום מאובטח לצורך חקירת מקורן.
משרד התובע של אאוגסבורג לא קיבל גישה ליצירות אלו.
כוח המשימה לבדיקת מקורם של הציורים באוסף
בנובמבר 2013 הקימו הממשלה הפדרלית של גרמניה וממשלת בוואריה כוח משימה מיוחד שמטרתו לחקור את מקורם של הציורים באוסף גורליט.
עם זאת, לאחר מספר שנות פעילות ספג כוח המשימה ביקורת קשה על כך שפעילותו הניבה תוצאות מועטות.
כוח המשימה תייג בתחילה כ-590 יצירות כ"ייתכן שנבזזו", ולאחר שנתיים של מחקר פרסם דוחות על מקורם של חמישה פריטים בלבד מהאוסף; בעקבות הביקורת, פורק בדצמבר 2015 כוח המשימה.
"אנחנו מאוכזבים", אמר רונלד לאודר, נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
פעילות כוח המשימה וחלק מאנשיה הועברו לארגון חדש, "המרכז לנכסי תרבות אבודים", תחת שם פרויקט "מחקר המקור, גורליט" (Gurlitt Provenance Research).
בדצמבר 2018 דיווח הפרויקט על השלמת פעילותו, והתוצאות הוצגו באתר הקרן הגרמנית לאמנות אבודה.
מתוכם 315 זוהו כפריטים שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים במהלך מסע "האמנות המנוונת", ולפיכך לא היו לגביהם חשד לביזה, וניתן היה להעביר אותם ישירות למוזיאון האמנות של ברן.
42 יצירות נוספות באוסף לא נבדקו באופן פרטני, אך הוערך שאינן יצירות אמנות שנבזזו.
הערכות אלו התבססו על מספר קריטריונים: 22 פריטים זוהו כיצירות שמקורן במוזיאונים גרמניים, 2 פריטים זוהו כמוצרים בייצור המוני מסחרי, ו-18 פריטים נוספים שלגביהם נמצא הסבר משכנע להיותם חלק מהאוסף המשפחתי, כגון יצירות שנוצרו על ידי בני משפחה או יצירות שנוצרו לאחר שנת 1945.
קורנליוס גורליט נפטר ב-6 במאי 2014. בצוואתו מינה קורנליוס את המוזיאון לאמנויות יפות בברן שבשווייץ כיורשו היחיד.
מקורבים לגורליט סיפרו לעיתון אמריקאי כי החליט לתת את האוסף למוסד במדינה זרה, כי הוא חש שגרמניה לא התייחסה אליו ואל אביו בצורה מכובדת.
הירושה כללה גם את הציורים שקורנליוס שמר בזלצבורג, שלא הוחרמו על ידי השלטונות הגרמניים, מכיוון שהסמכות שלהם לא חלה על רכוש המוחזק באוסטריה.
החלטתו של גורליט עוררה מחלוקת מוסרית האם ראוי שמוזיאון יקבל את פריטי האוסף.
הצוואה קבעה כי באחריות המוזיאון לחקור את מקור הציורים ולשלם פיצויים לפי הצורך.
המוזיאון החליט לקבל תחילה רק את היצירות שעליהן ניתן לבסס בעלות חוקית מקורית של בני הזוג גורליט, לרבות פריטים שנרכשו מאוסף "האמנות המנוונת" ואלה שהועברו מבני משפחה אחרים, והוא התקשר בהסכם משותף עם הרשויות בגרמניה ובשווייץ על המשך מחקרם של פריטים בצוואה זו.
בנוסף לדיון הציבורי, התעורר ויכוח משפטי סביב חוקיות צוואתו של קורנליוס גורליט, לאחר שבני משפחתו העלו ספקות לגבי כשירותו הנפשית בעת כתיבתה.
בת דודתו, אוטה ורנר, הגישה תביעת ירושה על יצירות האמנות.
עורך הדין שלה טען שקרוביו של גורליט הם היורשים החוקיים; אולם טענה זו נדחתה על ידי הרשויות הרלוונטיות.
כ-590 פריטים נותרו בגרמניה עד שיתבהר אם הם הוחרמו מאנשים תחת המשטר הנאצי, ו-380 פריטים נוספים זוהו סופית ככאלה שהוחרמו ממוזיאונים על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת", והועברו למוזיאון בברן.
חפצי אמנות המשיכו להתגלות לאחר מותו של קורנליוס.
ביולי 2014 התגלו בדירתו במינכן פסלים של רודן ודגה, לצד פריטים רומיים, יווניים, מצריים ואסייתיים, שלא נמצאו בחיפוש המקורי בדירה בשנת 2012. בספטמבר באותה שנה התגלה ציור פסטל מוקדם של קלוד מונה במזוודה שהשאיר גורליט בבית החולים האחרון שבו שהה.
דיווחים ראשוניים בתקשורת כי האוסף היה שווה יותר ממיליארד דולר, שהתבססו ככל הנראה על גודלו בלבד ועל תיאור של יצירה אחת או שתיים באוסף, התגלו כמופרזים מאוד, בהתחשב בכך שחלק משמעותי מהאוסף כלל עבודות גרפיות מודפסות על נייר, שערכה של כל אחת מהן היה 1,000 אירו לכל היותר.
בנוסף, כלל האוסף יצירות מקוריות של אדואר מאנה, אדגר דגה, פייר-אוגוסט רנואר ואמנים נוספים; בשנת 2019 דווח גם כי הציור של מאנה, "ים, מזג אוויר סוער" נמכר ב-4 מיליון דולר למוזיאון הלאומי של טוקיו לאמנות מערבית.
בשנת 2020 דווח כי הציור "רציף קלישי, מזג אוויר אפרורי" של פול סיניאק, שהושב ליורשי הבעלים המקוריים, נשלח למכירה פומבית, ושוויו הוערך ב-800,000 פאונד לפחות.
הערך הכולל של האוסף כפי שהוחזק על ידי קורנליוס גורליט בשנת 2012, מוערך בעשרות מיליוני דולרים לפחות, אם כי מעולם לא פורסמה הערכת שווי רשמית.
עיתונים גרמניים הטילו ספק בזכותו של תובע המדינה הבווארי לתפוס את האוסף.
זכויות הקניין במקרים של יצירות אמנות שנרכשו בתקופה הנאצית הן מורכבות ביותר.
לאחר המלחמה, החוק הנאצי, המאפשר החזקת יצירות גנובות של אמנות מנוונת, נתמך באופן מכוון על ידי מועצת הפיקוח של בעלות הברית כדי שהמסחר ביצירות אמנות יוכל להימשך.
שלא כמו באוסטריה, שם קיים המסדיר החזרה של יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, בגרמניה לא קיים חוק המחייב החזרה של אמנות כזו, כל עוד ניתן להוכיח כי היצירות נרכשו כדין, בכל נקודת זמן.
בהתאם להצהרת וושינגטון משנת 1998, התחייבה גרמניה כי כל מוסדותיה הציבוריים יבדקו את אוספיהם לאיתור יצירות אמנות שנבזזו וישיבו אותן, אם יימצאו כאלה.
עם זאת, התחייבות זו היא וולונטרית לחלוטין ולא מתייחסת לאמנות המוחזקת בידי פרטים או גופים פרטיים, וכעבור 15 שנים, מעט מאוד מוזיאונים וספריות פעלו בהתאם לה.
אי החזרת רכושו החוקי של קורנליוס גורליט, שנתפסו על ידי הרשויות, עלולה הייתה להוות הפרה של זכויות הקניין שלו, המוגנות בחוקה הגרמנית.
ב-4 בדצמבר 2013, סיבילה ארינגהאוס, היסטוריונית ידועה של אמנות גרמנית, שהייתה בין המומחים הראשונים שצפו בעבודות האמנות באביב 2012, קראה להשבת האוסף בשלמותו לקורנליוס גורליט.
עם זאת, ארינגהאוס צפתה ביצירות בקצרה ולא חקרה את מקורן, באומרה בראיון כי "קורנליוס גורליט לא הזמין, לא אותי ולא אף אחד אחר" לבצע מחקר כזה.
ריינהרד נמץ, התובע הראשי, דחה בתוקף את קריאתה.
ב-20 בנובמבר 2014, המשפטנית הגרמנייה יוטה לימבך , ראש ועדת לימבך לאמנות שנבזזה על ידי הנאצים, פרסמה מאמר דעה בעיתון הגרמני Süddeutsche Zeitung, לפיו התובע השתמש בפרשנות שגויה של חוק חבות המס כאשר החרים את יצירות האמנות של קורנליוס גורליט.
ביקורת על הטיפול הציבורי בקורנליוס גורליט
הושמעה ביקורת על אופן הטיפול באוסף גורליט, וכן הועלו ספקות לגבי חוקיות ההחלטות שהתקבלו על ידי הרשויות.
נטען כי נדרשת שקיפות גדולה יותר מבעלי אוספים פרטיים בנוגע לאמנות בזוזה, בהשוואה למוסדות ציבוריים.
כתוצאה מכך, אדם פרטי נדרש לתת דין וחשבון על שנים של הזנחה מצד ממשלות פדרליות ווממשלות מדינות המשנה.
היסטוריון האמנות דניאל קוטנשולטה ביקר את הטיפול חסר הרחמים של התקשורת בקורנליוס גורליט במאמר בעיתון שכותרתו "הכבוד האבוד של קורנליוס גורליט": "קורנליוס גורליט לא היה אספן, הוא היה יורש.
הוא לא היה אוצר אמנות כמו אביו.
עד היום הוא רואה את עצמו כשומר של היצירות...
חשיפתו הפתאומית לתשומת הלב הציבורית באור שלילי עשויה להתפרש כחוויה טראומטית עבורו לאור החרדה החברתית שלו".
תצוגות של האוסף והשבה של פרטים שנבזזו
העברה למוזיאון לאמנויות יפות בברן
ב-24 בנובמבר 2014 המוזיאון לאמנויות יפות בברן הודיע כי יקבל את אוסף גורליט.
הנהלת המוזיאון החליטה כי יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים לא ייכנסו לאוסף המוזיאון.
כ-500 יצירות היו אמורות להישאר בגרמניה עד שניתן יהיה לזהות את בעליהן החוקיים.
החזרת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים לבעליהן המקוריים
שלוש יצירות נבחרו להחזרה מיידית:
"אישה יושבת על כורסה" ( Femme assise dans un fauteuil) של אנרי מאטיס לצאצאי סוחר האמנות היהודי פול רוזנברג;
"שני רוכבים על החוף" של מקס ליברמן לאחיינו המבוגר של התעשיין ואספן האמנות דוד פרידמן;
"נגינה בפסנתר" (Playing the Piano) של קרל שפיצווג ליורשיו של המוציא לאור המוזיקלי הנרי הינריצ'ן, שנרצח באושוויץ.
הציור "שני רוכבים על החוף" נמכר במכירה פומבית בבית המכירות סותביס בלונדון ביוני 2015, והשיג מחיר גבוה מהצפוי של כמעט 1.9 מיליון פאונד.
החזרת הציור "נגינה בפסנתר" של קרל שפיצווג ליורשי הינריצ'ן התעכבה בשל מורכבות אילן היוחסין וסוגיות משפטיות נוספות.
לבסוף, הושב הציור בשנת 2021 והועבר לבית המכירות הפומביות כריסטי'ס.
באוקטובר 2017 הוכרז כי הציור "דיוקן אישה יושבת" (Portrait de jeune femme assise) של תומא קוטור זוהה כיצירה שנבזזה, ויוחזר לצאצאי הבעלים המקורי, הפוליטיקאי הצרפתי היהודי ז'ורז' מנדל.
בספטמבר 2018 התברר כי ארבעה ציורים של האמנים שארל-דומיניק-ז'וזף אזה , אוגוסטין דה סנט-אובן ואן ואלייה-קוסטה , שהיו בין הפריטים שנמכרו בעבר על ידי בניטה גורליט, הם אמנות שנבזזה, ויוחזרו על ידי בעליהם החדש.
במרץ 2019 פורסם כי הציור "רציף קלישי, מזג אוויר אפרורי" (Quai de Clichy, Temps gris) של פול סיניאק, שנרכש על ידי הילדברנד גורליט בפריז בשנות הארבעים, זוהה כאמנות שהוחרמה על ידי הנאצים, לאחר שהתברר שהציור נלקח בשנת 1940 על ידי חיילים גרמנים מדירתו של מתווך הנדל"ן הצרפתי גסטון פרוספר לוי.
הוגשה תביעה להחזרת הציור על ידי היורשים החוקיים וביולי 2019 הוחזר הציור לידיהם.
עד מאי 2020, הוחזרו 14 יצירות אמנות, ואותרו 7 יצירות נוספות להחזרה ליורשים של בעליהם המקוריים.
בין היצירות, שני אקוורלים משנת 1922 של אוטו דיקס בשם "תמר" (Dompteuse) ו"גברת בקופסה" (Dame in der Loge), שהוחזרו ליורשיהם של אספני האמנות היהודים איסמר ליטמן ופול שייפר.
המקרה של הציור "הר סנט ויקטואר" של פול סזאן מ-1897, שהיה ככל הנראה היקר ביותר באוסף שהתגלה, היה שונה.
בשנת 1940 הציור היה בבעלות משפחת סזאן, ובין שנה זו לבין 1947 הופיע באוסף גורליט, כאשר גורליט הזכיר את הציור במכתב.
עם זאת, לא ניתן היה לקבוע באופן חד משמעי האם הציור נבזז.
בשנת 2018 הכיר נינו של סזאן בבעלותו של המוזיאון לאמנויות יפות בברן על הציור, בתמורה לאפשרות להציג את היצירה בעיר הולדתו של האמן, אקס-אן-פרובאנס.
בהתאם לכך, זכויות התצוגה של הציור חולקו בין מוזיאון האמנות לבין מוזיאון גרנה באקס-אן-פרובאנס.
התערוכה הפומבית הראשונה של יצירות מאוסף גורליט התקיימה במוזיאון לאמנויות יפות בברן, מנובמבר 2017 עד מרץ 2018. בתערוכה הוצגו 160 יצירות מעיזבונו של קורנליוס גורליט.
במקביל, הוצגה בבון תערוכה של כ-250 יצירות שמעמדן לא היה ברור, בשם "גורליט: דוח מצב – סוחר אמנות בגרמניה הנאצית".
יצירות האמנות בתערוכות אלו כללו יצירות של אמנים רבים, מדירר ועד מונה ומקראנאך ועד קירשנר ורודן.
תוכנן כי שתי התערוכות יוצגו באולם התערוכה מרטין-גרופיוס-באו בברלין.
בספטמבר 2019, הוצג בירושלים במוזיאון ישראל מבחר של 110 פריטים מהאוסף תחת הכותרת "בחירות גורליות: אמנות ממחוז גורליט".
תיעוד אוסף גורליט התבצע באופן הדרגתי מאז גילויו, ובפרט מאז נובמבר 2014 עם העברת חלקים ממנו למוזיאון לאמנויות יפות בברן.
שתי רשימות מקוונות, הנחשבות לאמינות, זמינות לציבור: רשימה אחת כוללת פריטים שמקורם בדירה במינכן (כ-1,350 רשומות), והרשימה השנייה כוללת את הפריטים שנמצאו בדירה בזלצבורג (254 רשומות).
הרשימות מוגדרות כ"עבודות בתהליך" והן מתעדכנות ככל שמתגלה מידע חדש.
יצירות שהוחזקו (ובמקרים מסוימים נמכרו) על ידי בני משפחה אחרים
בנוסף ליצירות שבבעלות קורנליוס, אחותו בניטה ירשה כמה יצירות מהאוסף.
על פי הדיווחים, בשנת 2013, ניקולאוס פרסלה, בעלה של בניטה גורליט שנפטרה בינתיים, העביר מרצונו 22 יצירות אמנות שהוחזקו בדירתם בשטוטגרט למשמורת "בטוחה" של המשטרה.
פרטים על יצירות אלה לא פורסמו, פרט לכך שהן כללו ארבעה ציורים מימי הביניים שהיו שייכים לקורנליוס.
בניטה גם שלחה כמה פריטים למכירה קודם לכן, כולל ארבעה איורים, שהיו במקור רכושה של משפחת דויטש דה לה מרטה היהודית בפריז.
איורים אלה הוחזרו מרצון לנציגי המשפחה בשנת 2018 על ידי הקונה.
פרסלה העביר למכירה גם את ציור הפסטל של מקס ליברמן "אורגי הסלים" (Die Korbflechter) באמצעות בית מכירות פומביות בברלין בשנת 2000, שם הוא נמכר לאספן ישראלי פרטי תמורת 130,000 מארק גרמני (כ-70,000 דולר), יותר מכפול מהערכת השווי שלו לפני המכירה.
בשנת 2016 הוגשה תביעה משפטית כנגד בית המכירות הפומביות בדרישה לחשיפת זהות הרוכש.
הרוכש, שהיה ניצול שואה, הסכים למכור את הציור בחזרה לדוד תורן, יורשו של הבעלים המקורי ממנו נגנב הציור על ידי הנאצים, תמורת המחיר המקורי ששולם במכירה הפומבית.
לאחר מכן, הוצגה היצירה בתצוגה במרכז להיסטוריה יהודית .
עבודות אחרות שנמכרו לפני גילוי האוסף
אחת עשרה העבודות שנמכרו על ידי קורנליוס ב-1988 כללו פסטל של דגה ופריטים של אוטו דיקס, אריך הקל, כריסטיאן רוהלפס, מקס פכשטיין ואוטו מולר; לדברי בעל הגלריה אברהרד קורנפלד , קורנליוס מכר באמצעותו גם ארבע יצירות אחרות על נייר ב-1990, במקור מיצירות "האמנות המנוונת" של 1937.
הציור אגדת הביצה (Sumpflegende) של פול קלה, שנרכש על ידי הילדברנד מתוך יצירות "האמנות המנוונת", נותר בבעלותו עד מותו.
ככל הנראה מכרה אלמנתו את היצירה במכירה פומבית בין השנים 1956 ל-1962; לאחר מספר חילופי בעלות, הגיעה יצירה זו למוזיאון לנבכהאוס, מינכן.
בשנת 2015 הגישו יורשי הבעלים המקורית סופי ליסיצקי-קיפרס תביעה משפטית להשבת הציור.
בשנת 2017 הושג לבסוף הסכם פשרה, שהמוזיאון ישמור על הציור, אך ישלם פיצויים ליורשי הבעלים המקוריים בסכום המוערך ב-2–4 מיליון אירו.
יצירה חתומה לכאורה, שלא הייתה מוכרת בעבר, של מארק שאגאל "סצנה אלגורית עם אוהבים מחובקים" (Allegorical scene with embracing lovers), שהוחזקה על ידי הילדברנד גורליט מאז 1945 לפחות, נבדקה על ידי ועדת שאגאל, הסמכות העליונה על עבודתו של האמן.
בשנת 2015 קבעה הוועדה כי מדובר בזיוף.
לא ידוע מי היו הבעלים של הציור לפני רכישתו על ידי הילדברנד במהלך שנות המלחמה; עם זאת, לפי דיווח בעיתון משנת 2013, הגסטפו שדד את הציור ממשפחת בלומשטיין היהודית בריגה.
האוסף כולל גם יצירות שיצרו בני משפחת גורליט עצמם: 90 יצירות של סבא-רבא של קורנליוס, צייר הנוף לואיס גורליט, ו-130 ציורים של קורנליה גורליט, דודתו של קורנליוס, אמנית מוכשרת אך יחסית לא ידועה, שמתה בנסיבות טרגיות ב-1919.
עמוד של איורים של הנרי מור, שהיה חלק מהאוסף, נבדק בפרק של תוכנית הטלוויזיה "זיוף או מזל?" () של ה-BBC ואומת כאותנטי.
העמוד נרכש באופן חוקי בתערוכה של האמן בשנת 1931, אך בהמשך הוחרם והוצג בתערוכת "האמנות המנוונת".
בשנת 1940 הוא נרכש על ידי הילדברנד גורליט, ונשאר לא ידוע עד שהתגלה באוסף גורליט ב-2012.
על מנת לעמוד בחלק מהעלויות השוטפות הקשורות לניהול האוסף, בשנת 2019 דווח כי המוזיאון לאמנות של ברן הסכים למכור את הציור "ים, מזג אוויר סוער" של מאנה למוזיאון הלאומי של טוקיו לאמנות מערבית, תמורת 4 מיליון דולר.
אוסף הרמן גרינג, היה אוסף אמנות פרטי נרחב של הרייכסמרשל הרמן גרינג, אחד מבכירי המשטר הנאצי.
האוסף כלל בעיקר יצירות אמנות שנבזזו בין השנים 1936 ל-1945 מאספני אמנות יהודים, שברחו או גורשו למותם בגרמניה הנאצית ובאזורים שנכבשו על ידי הנאצים.
בתחילת דרכו, מימן גרינג את תשוקתו לאיסוף אמנות באמצעות מתנות ותרומות שקיבל מתעשיינים בתמורה להטבות.
בתום המלחמה כלל האוסף האישי של גרינג 1,375 ציורים, פסלים רבים, שטיחים, רהיטים וחפצים אחרים.
ההערכה היא שלפחות מחצית מיצירות האמנות הללו הושגו באמצעות מאמצי הביזה הנאציים.
את מיטב היצירות באוסף הציג גרינג בגלריה בקארינהאל, האחוזה הפרטית שלו בפרוסיה.
רכישה של אמנות שנבזזה מיהודים
המוזיאון הפריזאי ז'ה דה פום שימש כמקום אחסון ליצירות אמנות שנבזזו מיהודי צרפת.
גרינג ביקר בו כעשרים פעמים בין 1941 ל-1944 כדי לבחור יצירות אמנות איכותיות, שנאספו במיוחד עבורו.
בנוסף לכ-700 יצירות אמנות שגרינג לקח מכוח המשימה של רוזנברג, ארגון הביזה הנאצי הוא גם פרס בשטחים הכבושים את הארגון שלו, ה-Devisenschutzkommando , שנועד להחרים עבורו יצירות אמנות.
משנת 1937 ואילך קיבל גרינג סיוע מסוחר האמנות ולטר אנדראס הופר בהרחבת אוסף האמנות שלו.
הופר שימש כמנהל אוסף גרינג בין השנים 1939 עד 1944. לאחר המלחמה נידון הופר בהיעדרו ל-10 שנות מאסר על ידי בית משפט צבאי.
אך גזר דין זה מעולם לא בוצע, והופר המשיך את סחר האמנות שלו במינכן באין מפריע.
ביולי 1940 הגיע גרינג לאמסטרדם והביע עניין באוסף האמנות של הסוחר ההולנדי ז'אק חאודסטיקר , שנהרג כשניסה להימלט מהפלישה הגרמנית.
גרינג מינה, שלא כדין, את אחד מעובדיו של חאודסטיקר, ארי טן ברוק, כדירקטור בחברת חאודסטיקר.
לאחר ששיחד את ארי טן ברוק ועובד נוסף בחברה, ולמרות התנגדותה של רעייתו של חאודסטיקר, רכש גרינג את כל 1,113 הציורים והחפצים שנכללו במלאי החברה תמורת 2,000,000 גילדן הולנדי (שקול, בשנת 2005, ל 13,750,000 אירו), לא יותר משישית מערכם האמיתי.
המכירה לגרינג כללה גם "ניצחון השלום" שלושה חלקי ציור התקרה מאת חרארד דה ליירס , שהיו מורכבים על תקרת חדר בגלריה של חברת חאודסטיקר.
הלוחות נותקו מהתקרה והועברו לברלין, יחד עם יותר מ-780 הציורים שנלקחו על ידי גרינג עצמו.
קציני בעלות הברית בתוכנית המונומנטים, יצירות האמנות והארכיונים, שנודעו בכינוי "אנשי המונומנטים", הצליחו לאתר יצירות אמנות רבות מאוסף גרינג ולחקור את האופן שבו נבזזו.
סדרת הדוחות של יחידת החקירות לביזה באמנות של OSS לתיעוד רשתות הביזה הנאציות של אמנות, כללה מידע רב על האוסף.
דו"ח מפורט מיוחד, שכותרתו "דוח חקירה מאוחד מספר 2: אוסף גרינג", התמקד ברשתות של עסקאות אמנות שסייעו לגרינג בהשגת יצירות אמנות שנבזזו.
הדו"חות סומנו כמסווגים, והיו בלתי נגישים לציבור במשך שנים רבות.
רק שנים רבות לאחר המלחמה הוסר הסיווג.
רשימת מלאי של אוסף גרינג
בעשרים השנים האחרונות היו מספר ניסיונות לערוך רשימת מלאי של אוסף האמנות של גרינג.
המוזיאון ההיסטורי הגרמני של ברלין פרסם ברשת את האינוונטר של האוסף ב-2012, אך האתר כבר אינו מתפקד.
ז'אן-מארק דרייפוס פרסם את הקטלוג כספר בשנת 2015.
שרה וילדמן, כתבת הניו יורקר, תיארה את המלאי של אוסף גרינג כ"מפת אוצר מעוותת, מדריך ביזה ומתנות בקרב הנאצים, ומנגנון מעקב אחר הכיבוש הנאצי של אירופה".
בסוף המלחמה, היא כותבת, העלה גרינג את השלל המאוחסן בקארינהאל לרכבות וברח דרומה לכיוון ברכטסגאדן, בבוואריה; הוא פוצץ את קארינהאל מאחוריו.
האוסף התגלה על ידי חיילי בעלות הברית.
חלק מיצירות האמנות הוחזרו למשפחות של קורבנות הנאצים.
אולם רבות מיצירות האמנות שנתפסו מעולם לא הוחזרו לבעליהם המקוריים.
בשנת 2015 התגלה כי חלק מהציורים באוסף גרינג אשר נמצאו על ידי אנשי האנדרטאות נמסרו למשפחות הנאצים במקום להיות מוחזרים למשפחות האספנים היהודים שנבזזו.
אוסף האמנות של איסמר ליטמן (1878–1934), עורך דין גרמני שחי בברסלאו, כלל 347 ציורים ורישומים בצבעי מים ו-5,814 רישומים מאת אמנים כגון לוביס קורינת, מקס פכשטיין, אריך הקל, מקס ליברמן, קתה קולוויץ, לוסיאן אדריון ואוטו מולר.
איסמר ליטמן היה פטרון של חיי התרבות בוורוצלב.
הוא תמך באמנים צעירים, סייע בהקמת המוזיאון היהודי בברסלאו, כיהן כחבר הנהלה ב"חברת ידידי האמנות" וקידם אמנות מודרנית.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, ליטמן נרדף בשל מוצאו היהודי.
נאסר עליו לעסוק בעריכת דין, והוא הודר חברתית וכלכלית.
במצב זה, ובשל הלחץ הכבד, שם קץ לחייו בשנת 1934.
מכירות כפויות והחרמות על ידי הגסטפו
לאחר מותו של ליטמן, אלמנתו, קתה ליטמן, נאלצה למכור את רכושה, כולל 156 יצירות שנמכרו דרך בית המכירות מקס פרל בברלין.
יומיים לפני המכירה, 64 מהיצירות, ובהן 18 מהאוסף של ליטמן, הוחרמו על ידי הגסטפו בטענה כי הן מייצגות "אמנות בולשביקית פורנוגרפית".
שאר היצירות נמכרו ב-26–27 בפברואר 1935, אך גורלן של רבות מהן אינו ידוע.
היצירות שהוחרמו על ידי הנאצים הועברו לגלריה הלאומית בברלין.
ארבע יצירות נבחרו לשימור, אך רבות אחרות הושמדו במערכת החימום של ארמון הכתר בברלין בשנת 1936.
בשנת 1937, ארבעה ציורים מאוסף ליטמן הוצגו בתערוכה "אמנות מנוונת" במינכן.
חלקם נמכרו במטרה לממן את המשטר הנאצי.
משפחת ליטמן החלה לדרוש את השבת האוסף מאז שנות ה-60. בשנת 1961 הוכרה החרמתן של שש יצירות, ובשנת 1965 הושגה פשרה על פיה שולם פיצוי בגובה 12,000 מארק גרמני.
בשנות ה-90 התגלו מסמכים המפרטים את תוכן האוסף, ומאז מתנהל מחקר בנוגע למיקומן של היצירות.
מאז 1999, בהתאם להצהרת וושינגטון, הושבו למשפחת ליטמן שש יצירות ציור ורישום.
עם זאת, בקשות נוספות נדחו, ביניהן בקשה להחזרת ציור של אמיל נולדה שהוחזק במוזיאון להמברוק בעיר דויסבורג.
בשנת 2021 הוצע למכירה פומבית הציור ""גן התאשור" (Buchsbaumgarten) מאת אמיל נולדה, כחלק מהסכם פשרה עם מוזיאון להמברוק.
ארבע יצירות מהאוסף שהוצגו בתערוכת "אמנות מנוונת" כוללות:
אוטו מולר, Knabe vor zwei stehenden und einem sitzenden Mädchen", 1918/1919" – הושבה לידי יורשי ליטמן לאחר בדיקה מקיפה במוזיאון קונסטהאלה אמדן.
אוטו מולר, "שתי דמויות עירומות למחצה", 1919 – נרכשה על ידי יוזף האובריך ב-1939 והושבה ליורשים ב-1999 בהתאם להצהרת וושינגטון.
ציור עירום מאת פרנץ רדזיוויל – מיקומו כיום אינו ידוע.
יצירות שנמצאו אך לא הושבו
אמיל נולדה, Buchsbaumgarten", 1909" – נמכר לבית המכירות מקס פרל בשנת 1935, ולאחר מכן נרכש על ידי מוזיאון להמברוק.
אוספ אלפנט הוא אלבום אוסף כפול הכולל בתוכו מספר רב של שירים בהם השתתף יוסי אלפנט כסולן, בהרכבים "להקה רטורית", "Room 101", "למה פיל", וכן מהופעות עם אהוד בנאי ומאופרת הרוק "מאמי".
אלבום האוסף יצא כחמש שנים לאחר מותו הפתאומי של אלפנט כתוצאה מדום לב.
השיר הפותח את האלבום, "הנה היא באה", מבוסס על הקטע "סוף טוב" שכתב אלפנט להצגה "סיפורים אורבניים".
אהוד בנאי וברי סחרוף בחרו את הטקסט מתוך מקבץ שיריו הלא מולחנים של אלפנט, הלחינו והקליטו את השיר במיוחד לאלבום האוסף.
אוֹסְצִילוֹסְקוֹפּ הוא מכשיר מדידה שמטרתו להציג בצורה ויזואלית נוחה אותות מתח חשמלי (בציר האנכי) כפונקציה של הזמן (בציר האופקי), או כפונקציה של מתח חשמלי אחר (בציר האופקי).
אוסצילוסקופ טיפוסי הוא מכשיר בצורת תיבה ובחזיתו צג קטן, מחברים חשמליים וכפתורי בקרה רבים, וחיבור לרשת החשמל מאחור.
כדי לשפר את דיוק המדידה מצוירת על המסך רשת עדינה המחלקת אותו לריבועים קטנים, בדרך כלל בצלע שאורכה כסנטימטר.
כל צלע כזו נקראת חלוקה.
את האות הנמדד מחברים לאחד ממחברי הקלט (המכונים כניסות).
כל כניסה היא בדרך כלל מחבר קואקסיאלי מסוג BNC, שכבל קואקסיאלי מחבר אותה לנקודה בה נמדד המתח.
חלק מהאוסצילוסקופים נמכרים עם התקני מדידה מיוחדים (probes) שכוללים לעיתים הגבר פנימי, ואלה מחוברים לסקופ בכבל מיוחד.
במצב הפעולה הרגיל חוזר האוסצילוסקופ ומציג צורת גל בצג, משמאל לימין.
אחד הכפתורים, בסיס הזמן (timebase/horizontal) מגדיר את המהירות שבה מוצג האות, ביחידות של שניות (או מילישניות, מיקרושניות, ננושניות וכו') לכל חלוקה אופקית.
כשהמתח הנמדד הוא אפס הוא מוצג על הציר האופקי.
כשהוא חיובי הוא מוצג מעליו, וכדומה.
כפתור אחר שולט על הציר האנכי, וקובע את הרגישות שבה מוצג האות, ביחידות של וולט (או מיליוולט) לכל חלוקה אנכית.
העקומה המוצגת מראה את השתנות המתח כפונקציה של הזמן שמתעדכנת ללא הפסקה.
כיוון שהתצוגה מכוילת בשני הצירים, אפשר למדוד קצב של תופעות או הפרעות באות הנמדד, ולאמוד בדיוק טוב את גודל שינויי המתח.
כשהאות הנמדד משתנה באופן מחזורי ניתן לראות אותו בצורה יציבה למדי על ידי בחירת חלוקת זמן שמתאימה לתדירות האות.
לדוגמה, אם מודדים סינוס בתדירות 50 הרץ, כלומר זמן מחזור של 20 מילישניות, ניתן לשנות את חלוקת הזמן כך שהזמן הכולל שבו האות יוצג הוא 20 מילישניות.
במצב זה אמור להיות מוצג מחזור יחיד של האות באופן יציב.
חוסר יציבות של הסקופ או של מקור האות גורם במקרים רבים לאות המוצג לרטט על המסך והדבר מקשה על המדידה.
כדי להתגבר על בעיות אלה נמצאת ברוב הסקופים כניסת סינכרון המכונה טריגר (trigger).
במצב טריגר אין הסקופ חוזר ומצייר את צורת האות ללא הפסקה, אלא לאחר הצגה יחידה הוא ממתין לאירוע מסוים לפני שהוא חוזר ומציג את האות שוב.
האירוע הפשוט והנפוץ ביותר הוא השוואה של המתח בכניסת הטריגר למתח סף מסוים, והמתנה עד שהמתח חוצה סף זה (עולה מעליו או יורד מתחתיו).
הסינכרון מאפשר להציג את המתח הנמדד בצורה יציבה, אם הוא מחזורי, או להציג כראוי אותות מיוחדים שאינם מחזוריים, כגון פולס יחיד.
אחד השימושים הנפוצים באוסצילוסקופ הוא כציוד בדיקה לאיתור תקלות בציוד אלקטרוני.
בניגוד לוולטמטר האוסצילוסקופ יכול להציג באופן גרפי את השתנות האות, והדבר מאפשר להבין את מקור התקלה בהסתמך על התנהגות המתח כפונקציה של הזמן.
בבדיקה של ציוד אלקטרוני על ידי סקופ ניתן לראות את צורת המתח בנקודות שונות במעגל.
אם על רכיב מסוים האות חסר, או שצורתו אינה תקינה, עוברים ובודקים את צורת האות בדרגות מוקדמות יותר, עד שנמצא המקור לתקלה.
שימוש אחר הוא בפעילות של פיתוח מעגלים.
במקרים רבים מעגלים שתכנונם הושלם ומיוצרים בפעם הראשונה אינם פועלים לפי הדרישה, אם בגלל בעיות בייצור המעגל, הרכבת הרכיבים עליו, או בגלל טעויות תכנון.
הסקופ מאפשר בדיקה של התנהגות האותות בכל נקודה במעגל והשוואתם לאות שאמור היה להיות באותה נקודה.
כאשר יש הבדל נדרש תיקון המעגל, באמצעים שונים.
שימוש פחות מוכר, אך נפוץ, הוא במחקר ביולוגי, במיוחד בתחום של אלקטרופיזיולוגיה שבו נמדדים ערכי מתח וזרם מתבחינים ביולוגיים.
משקף התנודות (אוסצילוסקופ) משמש כתצוגה של אותות חשמליים הנרשמים בעזרת אלקטרודה המחוברת לסדרת מגברים אלקטרוניים.
במחקר המודרני חלק מתפקודי האוסצילוסקופ מוחלף על ידי תוכנות מחשב.
האוסצילוסקופ הפשוט והוותיק ביותר שנבנה מבוסס על שפופרת קרן קתודית (שק"ק), בסיס זמן, מגבר אופקי ומגבר אנכי, וספק כוח.
סקופ כזה מכונה היום "סקופ אנלוגי" כדי להבחין בינו ובין "סקופים דיגיטליים" שנעשו נפוצים מאז שנות ה-90.
אוסקה (ביפנית: 大阪市, Ōsaka-shi) היא העיר השלישית בגודלה ביפן ובירת מחוז אוסקה בחבל קנסאי שעל האי הונשו.
נכון ל-1 ביולי 2021 העיר מונה מעל 2.7 מיליון איש.
אוכלוסיית היוממות של העיר היא השנייה בגודלה ביפן, אחרי טוקיו.
העיר ממוקמת בחבל הארץ קנסאי שבהונשו, על גדת נהר היודו באזור מפרץ אוסקה.
אוסקה היא מרכז כלכלי היסטורי של יפן, בה נמצאת בורסת אוסקה ופועלים תאגידי אלקטרוניקה גדולים כגון פנסוניק ושארפ.
העיר שימשה לתקופות קצרות כמקום מושבם של קיסרי יפן.
נקודת ציון משמעותית בעיר היא טירת אוסקה.
אוסקה דורגה תשיעית לצד אוקלנד (אחרי ונקובר) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
האזור בו נמצאת העיר אוסקה נקרא בעבר נאניווה (Naniwa).
הקיסר קוֹטוֹקוּ הפך את האזור לבירתו וכינה אותו Naniwa-no-miya שפירושו 'בירת נאניווה'.
לא ברור מתי שונה שמה של העיר מנאניווה לאוסקה, אך השימוש הראשון הידוע בשם אוסקה היה בשנת 1496. מאז ומתמיד היה האזור קישור מרכזי בין הים ליבשה, בין יאמטו (שהיום נקראת נארה) ובין סין וקוריאה.
החל במאה השלישית הופיעו ביפן תלי קבורה גדולים, הקרויים קופון.
הגדול שבתילים אלה מצוי באזור אוסקה ומיוחס לקיסר נינטוקו, שלפי המסורת מלך במאה הרביעית.
דרומית ממרכז אוסקה נמצאים קברי מוזו שבסאקאי.
על פי רישומים היסטוריים, היפנים תושבי יָאמוֹטוֹ הגיעו לאזור לראשונה בשנת 663. הם נתקלו בהתנגדות מצד התושבים המקומיים ונלחמו בהם במשך 5 שנים שבסיומן הכתירו את הקיסר שלהם.
נאניווה נוסדה בשנת 683 על ידי הקיסר תֶמוּ.
הנסיך שוטוקו בנה בה את מקדש שיטנוג'י ("מקדש לאלים של ארבע רוחות השמים").
במאות השביעית והשמינית נאניווה שימשה כמקום הנופש של קיסרי יפן וכעיר נמל מרכזית.
עם המעבר של בית המשפט הקיסרי למחוזות אחרים, חדלה נאניווה לשמש כעיר הבירה בשנת 745 אך המשיכה לשמש כנמל חשוב, עד לשקיעתה במאה ה-15.
בשנת 1496 מייסדי השין-בודהיזם החליטו להקים את מקדשם המרכזי על חורבות ארמון נאניווה.
הדבר הביא להתנגדות מצד המצביא אודה נובונאגה, שבשנת 1570 החל במצור על המקדש.
מצור זה נמשך 10 שנים ובסופו נכנעו הנזירים, המקדש נחרב ובמקומו הוקם 'מבצר אוסקה' עבור השליט הפיאודלי טויוטומי הידיושי.
בשנת 1615 האשים אייאסו טוקוגאווה את הידיורי, בנו של הידיושי, בקשירת קשר נגדו ושלח צבא של 200,000 חיילים לכבוש את מבצר אוסקה, שמספר מגיניו הגיע ל-100,000. אחרי מצור של חודש ימים נפל המבצר והועלה באש.
במשך זמן רב אוסקה הייתה מרכז מסחרי חשוב ביפן כשאחוז גדול מהאוכלוסייה השתייך למעמד הסוחרים.
במהלך תקופת אדו, אוסקה הפכה לאחת מארבע הערים הגדולות ביפן והשיבה לעצמה את מעמדה כעיר נמל חשובה וגדולה.
מעמדה של אוסקה כעיר הוכרז ב-1 בספטמבר 1956 על ידי חוק ממשלתי.
בשנת 1970 התקיימה בעיר התערוכה העולמית אקספו 70', התערוכה העולמית הראשונה שהתקיימה ביבשת אסיה ומן הגדולות בהיסטוריה.
77 מדינות הציגו בתערוכה וביקרו בה 64,218,770 מבקרים.
תושבי אוסקה מדברים בניב המכונה אוסקה-בֶּן, המאופיין בעיקר על ידי השימוש בסיומת הֶן במקום נַאִי עבור שלילת פעלים.
על פי ההערכות, ישנם כ-118,000 תושבים זרים בעיר אוסקה.
91,500 התושבים הקוריאנים מרוכזים בעיקר באזור אִיקוּנוֹ.
בחודשים אפריל עד אוקטובר 2025 התקיימה בעיר תערוכת אקספו 2025, ובמסגרתה נבנה מבנה הטבעת הגדולה המונומנטלי.
את מרכז אוסקה ניתן לחלק לעיר התחתית ולעיר העילית, הידועים כקיטה (北, צפון) ומינאמי (南, דרום).
בקיטה נמצא אזור אומדה והשכונות הסובבות אותו, ובו נמצאים עסקים רבים וכן תחנת אוסקה.
בקיטה ובנקנושימה הסמוכה נמצאים מרבים גורדי השחקים.
ב-2014 נחנך גורד השחקים אבנו הארוקס שהוא הגבוה ביפן ומתנשא לגובה של 300 מטר.
במינאמי נמצאים אזורי המסחר של נאמבה ושינסאיבשי וכן שכונת דוטונבורי.
האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי לח, אופייני למרכז ודרום-מערב יפן, עם קיצים חמים ולחים בליווי גשמים שיכולים להיות חזקים בליווי סופות רעמים, וחורפים קרים יחסית וגשומים במידה מתונה.
רוב הגשם יורד באביב, בקיץ ובתחילת הסתיו (מרץ-אוקטובר) כאשר מנובמבר ישנה המעטה משמעותית בגשמים.
שלג נחשב למאורע נדיר בעיר.
בקיץ ובתחילת הסתיו (יולי-ספטמבר) העיר מושפעת לעיתים מסופות טייפון אשר מורידות גשמים חזקים מאוד בפרק זמן קצר בליווי רוחות עזות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר עם טמפרטורה יומית ממוצעת של 9.7 מעלות צלזיוס, והחודש החם ביותר הוא אוגוסט עם ממוצע של 33.7 מעלות בשעות היום.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 1338 מילימטרים
נמל התעופה הבינלאומי של אוסקה משמש בעיקר כנמל תעופה לטיסות פנים וטיסות מטען בינלאומיות.
לעומתו משמש נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי לטיסות הבינלאומיות של העיר וכן של אזור מפרץ אוסקה.
אוסף וולאס הוא מוזיאון אמנות הנמצא בלונדון שבאנגליה.
מקור האוסף באוספו הפרטי של סר ריצ'רד וולאס אשר הוענק לממשלת בריטניה על ידי אלמנתו בשנת 1897. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1900 וממוקם בבית הרטפורד (Hertford House) שבכיכר מנצ'סטר.
הכניסה למוזיאון היא בלא תשלום.
המוזיאון מציג אמנות אירופאית, כלי חרסינה מתוצרת סוורס וחרסינת מייסן וכן כלי נשק ושריון מסוגים שונים וריהוט צרפתי.
בשנת 2015 אירח המוזיאון תערוכה "גידיי המלחמה" (The sinews of war) שהקודשה לציון 600 שנים של ניצחון ממלכת אנגליה על צרפת בקרב אז'נקור בשנת 1415.
להקת העבר הבלגית "אוסף וולאס" קרויה על שם המוזיאון.
אוסף פִירְקוֹביץ' (Фиркович) הוא אחד האוספים הגדולים של כתבי השומרונים.
בשנת 1870 נמכר האוסף על ידי אברהם פירקוביץ' לספרייה הציבורית הצארית, היום הספרייה הלאומית הרוסית, בסנקט פטרבורג שברוסיה.
האוסף נקרא על שם אברהם פירקוביץ', חכם קראי מחצי האי קרים.
אוספיו של אברהם פירקוביץ' כוללים אלפי כתבי יד יהודים, קראים ושומרונים החל מהמאה ה-5.
מטרתו של פירקוביץ' ביצירת האוסף הייתה, בין השאר, הקדמת קיומם של הקראים ללפני המאה ה-8.
מקורו העיקרי של אוסף פירקוביץ' השני הוא בבית הכנסת הקראי דאר שמחה.
הארגזים שהכילו את האוסף הובלו משכם ליפו על גבי חמורים, ומשם באנייה לחצי האי קרים.
האוסף הובל לספרייה הצארית בסנקט פטרבורג בארגזי העץ.
חוקרי הספרייה הצארית התעניינו בעיקר בכתבים שהכילו קודקסים של ספרי התורה העתיקים בנוסח המסור בידי השומרונים.
יתר הכתבים לא קוטלגו עד אמצע שנות השישים של המאה שעברה.
החוקר הרוסי בוריסוב קיטלג את תכולת חלק מהארגזים.