tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד לפני אנגלס, עשתה טריסטן את האנלוגיה בין מעמד הפרולטריון מול הבורגנות לבין מעמד האישה במשפחה.
באוסף רישומיה (שנערך על ידי האב קונסטנאן פורסם אחרי מותה) "אמנציפציה של אישה וצוואת הפאריה" טריסטן כתבה:
היא הביעה את הדעה ששחרור הנשים יהיה המשך לתהליך שהתחיל עם המהפכה הצרפתית.
יוזמתה להקמת איגוד פועלים כלל ארצי נקטעה על ידי מותה הפתאומי בבורדו מטיפואיד בשנת 1844.
עד אז היא סיירה ב-17 ערים תעשייתיות בצרפת במסגרת מה שהיא קראה "טור דה פראנס" (הסיור של צרפת), ונפגשה עם הפעילים שבקרב הפועלים בכל מקום.
היא ניסתה לעניין אותם בתוכניתה להקמת איגוד פועלים ברמה לאומית.
קראה להם התעלות מעל מחסומים המקצועיים, האזוריים והאידאולוגיים שהפרידו ביניהם לעובדים ועובדות אחרים.
מיד אחרי מותה, כמה מחסידיה ניסו ליישם את תוכניותיה הארגוניות אך ללא הצלחה רבה.
השפעת רעיונותיה באה לידי ביטוי בעיקר בשביתה משנת 1845 בארסנל של טולון.
לפי ההיסטוריון מוריס אגיון, טריסטן ביקרה קודם בטולון, קראה לפועליה למאבק והשפיעה על התסיסה הרדיקלית בקרבם.
פועלים יזמו התרמות על מנת לאסוף כספים לצורך השמת מצבות לזכרה בבורדו ובפריז, העיר שבה חייתה.
כמישהי שביטאה באומץ שאיפות פמיניסטיות וסוציאליסטיות טריסטן נחשבת לאחת הדוברות החשובות של הנשים במאה ה-19. היא נחשבת לפורצת דרך במאמציה לבנות זהות נשית מודרנית, משוחררת מהדפוסים ששלטו בתחילת המאה ה-19.
קארל מארקס הזכיר אותה בספרו "המשפחה הקדושה".
אחרי מותה המוקדם, בשנת 1848, שנת אביב העמים, התארגן בצרפת מועדון של פמיניסטיות בראשותן של פולין רולאן, ידידה של טריסטן, ז'אן דרואן, סופי פוארייה, אז'ני ניבואייה ואחרות.
הן הקימו עיתון "ז'ורנל דה פאם" (עיתון הנשים).
ב-1849 הן הצליחו לאחד את איגודי הפועלים של פריז, בכיוון הגשמת שאיפותיה של טריסטן.
טריסטן הפכה לסמל גם לתנועה הפמיניסטית בפרו.
בעיני מנהיגות פמיניסטיות בפרו, כמו מגדה פורטל (1945) או ורחיניה ורגס, טריסטן הייתה חלוצה של הפמיניזם הלטינו-אמריקני.
לדעת מגדה פורטל, ביקורה של טריסטן בפרו היווה פרשת דרכים בהשקפותיה.
בפרו הוקם בשנת 1979 "מרכז האישה הפרואנית ע"ש פלורה טריסטן".
באוקטובר 1848 הקימו פועלים מהפכנים בעזרת התרמות מצבה על קברה בבית הקברות שארטרז בבורדו.
האירוע התלווה בתהלוכת כ-8,000 פועלים אל קברה תוך כדי זמרת גרסה שלה ל"מרסייז" - "המרסייז של איגוד הפועלים".
1979 - הוקם בפרו "המרכז לאישה הפרואנית" על שם פלורה טרסטן, שנועד להיאבק על זכויות האישה כאזרחית שווה בחברה הפרואנית
2003 - כיכר בפריז ברובע ה-14 נושאת את השם "פלורה טריסטן" לזכרה
בתי ספר תיכון בפריז ברחוב גאחרון, ובנואזי-לה-גראן, בית ספר ביישוב וניסייה (2014), נושאים את שמה.
הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה ברומן ההיסטורי שלו "הדרך לגן עדן" (El paraíso en la otra esquina) מנתח את החיפושים המנוגדים של פלורה טריסטן ושל נכדה פול גוגן אחרי חיים אידיאליים דרך חוויותיהם בצרפת ומחוצה לה
הביוגרף של גוגן, אנרי פרישו (Perruchot) (1967–1917) הציג אותה באור שלילי כאישה נצלנית ומגלומנית, שהרסה את חיי בעלה.
Journal 1843-44, פורסם אחרי מותה, 2 כרכים
טור דה פראנס - יומן - המצב העכשווי של מעמד הפועלים מבחינה מוסרית, אינטלקטואלית וחומרית (1843–1844), 1973 - הקדמה מאת מישל קולינה, הערות מאל ז'ול ל.
"L'émancipation de la Femme ou le Testament de la Paria" (האמנציפציה של האישה או צוואת הפאריה) פורסם אחרי מותה על ידי ידידה, אליפז לוי
1980 - Lettres de Flora Tristan (מכתבי פלורה טריסטן, בעריכת סטפאן מישו)
פלופנאזין (Fluphenazine) היא תרופה אנטי-פסיכוטית טיפוסית המשמשת בעיקר לטיפול בסכיזופרניה, במאניה, בשיטיון ובמחלות נפש אחרות המלוות בפסיכוזה.
התרופה משווקת בישראל תחת השם פלודקאט, והיא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
תנועות מעוותות או בלתי נשלטות של העיניים, השפתיים, הלשון, הפנים, הזרועות או הרגליים.
קשיחות בצוואר, לחץ בחזה, קשיי נשימה או בליעה.
חולשה פתאומית או תחושה לא טובה, חום, צמרמורות, כאב גרון, חניכיים נפוחות, כאבי פה, כאבים בעת בליעה, פצעים בעור, תסמיני הצטננות או שפעת, שיעול, שטפי דם קלים או דימום.
תחושת התעלפות (ואף עילפון), דופק איטי, דופק חלש, נשימה איטית.
ראייה מטושטשת, כאבי עיניים, ראיית הילות סביב אורות.
שתן כהה, צואה בצבע חימר, צהבת (הצהבה של העור או העיניים).
פלורה סויה היא שחקנית מלאווית.
היא הייתה מועמדת לשחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בשנת 2010 (בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע ה-6 ) ובשנת 2013 (בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע ה-9 ).
יחד עם השחקנית טפיווה גוואזה , פלורה סויה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Seasons of a Life" (בתרגום חופשי לעברית: עונות השנה) אשר יצא בשנת 2010. הסרט מספר על חוויית המשרתת האפריקאית, אשר הוטרדה מינית על ידי הבוס שלה, ולאחר מכן הוא הכחיש זאת.
על תפקידה בסרט, היא הייתה מעומדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקסי פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
בשנת 2013 היא שיחקה בסרט שהפיק צ'ארלס שמו ג'ויה , "Last Fishing Boat" (בתרגום חופשי לעברית: סירת הדיג האחרונה), שם היא שיחקה את אשתו של פוליגמוס ומאהבת של תייר.
על השתתפותה בסרט היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקסי פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
בשנת 2014, דווח שהיא תשתתף בסרט הזמבי, "Chenda" (בתרגום חופשי לעברית: צ'נדה), אשר מספר על צרות הנשים העקרות, ועל התגובה השלילית של הגברים באפריקה כלפי המצב.
הסרט הושק בקולנוע בדצמבר 2014, ושוחרר בשנת 2015. בשנת 2016, הסרט שלה "My Mother's Story" (בתרגום חופשי לעברית: הסיפור של אמא שלי) הוכרז כאחד מסרטי הפתיחה בפסטיבל עמק הסיליקון בארצות הברית.
הסרט מספר על הסבל של הנשים כדי לאבטח את ביתם ללא עזרה מהבעל.
בסרט היא משחקת את טדלה, אם חד-הורית בסביבה אפריקאית מגדרית ותרבותית רגישה.
2010: השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
2013: השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
פלורה גומס (בפורטוגזית: Flora Gomes; נולד ב-31 בדצמבר 1949) הוא במאי קולנוע מגינאה ביסאו.
הוא צילם את סרטו Mortu Nega (שלילת המוות) ארבע שנים אחרי עצמאות ארצו, ב-1988. היה זה הסרט העלילתי הראשון, והסרט השני סך הכל אשר הופקו אי פעם בגינאה-ביסאו.
(הראשון היה N'tturudu, של הבמאי אומבאן או'קסט ב-1987).
ב-FESPACO ב-1989, הסרט זכה בפרס אומארו גאנדה היוקרתי.
Mortu Nega הוא בשפה הקריאולית עם כתוביות באנגלית.
ב-1992, ביים גומס את Udju Azul di Yonta, אשר הוקרן במדור Un Certain Regard של פסטיבל קאן.
בנם של הורים אנאלפביתים, כילד גומס נאבק נגד המגבלות של מעמדו החברתי והדיכוי של מערכת הקולוניאליזם הפורטוגזית תחת שלטונו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
הוא תמך בהתנגדות הגינאה-ביסאואית למען שחרור מן הקולוניאליזם והעריץ את אמילקאר קבראל.
ב-1972הוא עזב את גינאה-ביסאו כדי ללמוד קולנוע בקובה במכון הקובני לאמנות וקולנוע, תחת הדרכתו של סנטיאגו אלברס.
הוא המשיך את לימודיו בסנגל, ב-Senegalese Journal for Motion Picture News, בהדרכתו של פולין סומאנו ויירה.
הוא גם ביים במשותף שני סרטים בסנגל עם סרג'יו פינה ועבד כעוזר במאי עם כריס מרקר ואניטה פרננדז.
עם חזרתו לגינאה ביסאו המשוחררת, גומס צילם את טקס העצמאות של ארצו (24 בספטמבר 1974), ובכך הגשים את רצונו של אמילקאר קבראל שיהיו אלה גינאה-ביסאואים שיתעדו עבור עצמם את הרגע ההיסטורי בפילם.
אחרי השחרור של גינאה-ביסאו מן השלטון הקולוניאלי, ביקרו בה עיתונאים ויוצרי קולנוע עצמאי רבים, ובהינתן הידע שלו בתחום הקולנוע, היה ביקוש רב לסיועו של גומס בעבודתם, מה שאיפשר לו להרחיב את היכולות שלו.
בסוף שנות ה-1970, הוא החל לעבוד בתור צלם וקולנוען במשרד המידע.
בתחילה ביים גומס סרטים תיעודיים היסטוריים, וב-1987 הוא ביים את סרטו העלילתי הראשון, Mortu Nega.
הסרט מתאר את המאבק לעצמאות, והאתגרים של השנים הראשונות שלאחר העצמאות בגינאה-ביסאו.
הסרט הוקרן במספר פסטיבלי סרטים בינלאומיים.
גומס וסרטו זכו לקבלה ותשבחות מיוחדות בצרפת, דבר אשר איפשר לו לאחר מספר שנים לגייס מימון לסרטים נוספים.
בשנת 2000, הוא זכה לכבוד מצד צרפת כאשר מונה לשבלייה des Arts et des Lettres.
1977 - A Reconstrução, בוים בשיתוף עם סרג'יו פינה (סרט תיעודי באורך בינוני)
1978 - Anos no Oça Luta, בוים בשיתוף עם סרג'יו פינה (סרט תיעודי קצר)
1994 - A máscara (סרט תיעודי קצר)
2007 - As duas faces da guerra, בוים בשיתוף עם דיאנה אנדרינגה (סרט תיעודי באורך מלא)
תנית הארד ב-קרתגו פסטיבל הסרטים
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קרתגו
פרס הסרט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר ב-FESPACO
תנית הארד בפסטיבל הסרטים קרתגו
פרס OAU (ארגון אחדות אפריקה) בפסטיבל הסרטים קרתגו
פרס השחקנית הטובה ביותר ב-FESPACO
פרס השופטים המיוחד בפסטיבל הסרטים של סלוניקי (יוון)
כובד עם מינוי למסדר ההצטיינות בתרבות על ידי ממשלת תוניסאי
מונה לחבר השופטים של פסטיבל הסרטים קרתגו
מונה למסדר האמנויות והספרות על ידי ממשלת צרפת
סרטו Po di Sangui זכה בתנית הכסף בפסטיבל הסרטים קרתגו
סרטו Nha fala זכה בפרס הבינלאומי מטעם הבורסה הצרפתית לסרט הטוב ביותר מן הדרום
Nha fala זכה גם בפרס הסרט הלטיני בפסטיבל הסרטים הבלתי רשמי בוונציה
Nha fala זכה פרס העיר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באמיין (צרפת)
גומס הוכר בטקס בפורטוגל על ידי הקהילה הגינאה-ביסאואית עבור שירותיו לתרבותם ברחבי העולם
סרטו Nha fala זכה בפרס הראשי בפסטיבל Vie d'Afrique במונטריאול
Nha fala זכה בפרס לסרט העלילתי הטוב ביותר ב-FESPACO מטעם חבר השופטים המקביל ECOWAS
שימש בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באמיין
נבחר כנשיא חבר השופטים של ECOWAS ב-FESPACO.
אוניברסיטת ליסבון העניקה לו מדליה המכירה באוניברסליות שבעבודתו
היה פנליסט בפסטיבל סרטי אפריקנה השני באוניברסיטת בראון
מונה כפרופסור אורח ואמן הבית במחלקת לימודי אפריקנה באוניברסיטת בראון.
פלורה לפוניקה , הוא מילון לצמחים לאפיים (פלורה) משנת 1737, שנכתב בידי קארולוס ליניאוס, הבוטנאי, הרופא הזואולוג ומייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי ואחד מאבות חקר האקולוגיה השוודי, לאחר מסעו ללפלנד כחמש שנים קודם לכן (1732).
בין 12 במאי ל-10 בספטמבר 1732 יצא ליניאוס מטעם האקדמיה המלכותית למדע באופסלה למסע בלפלנד כדי לחקור את החי, הצומח והדומם באזור.
כחמש שנים לאחר המסע, בשנת 1737, הודפס המילון באמסטרדם, הולנד.
הספר מכיל 534 מינים הממוינים לפי שיטת המיון המדעית שפיתח, כלומר לפי התפוצה הגאוגרפית והסיווג הטקסונומי, ומהווה את השימוש הפרקטי הראשון בשיטה זו; ליניאוס גם הציע שמות ליצורים החיים שגילה.
הבוטנאי האמריקאי אדוארד לי גרין, מחבר "ציוני הדרך של ההיסטוריה של הבוטניקה", שגילה בעצמו מעל 4,400 מינים חדשים במערב אמריקה, תיאר את "פלורה לפוניקה" כ"מסמך הקלאסי והמרגש ביותר מבין כתביו של ליניאוס".
עדכון לספר פורסם בשנת 1792 על ידי ג'יימס אדוארד סמית', בוטנאי אנגלי, שהשתמש באותם השמות שבהם השתמש ליניאוס.
פלורה סנדס הייתה אישה בריטית, אשר שירתה כקצינה של הצבא הסרבי המלכותי במלחמת העולם הראשונה.
סנדס הייתה יוצאת דופן בכך שהייתה האישה הבריטית היחידה ששירתה בפועל כחיילת במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת דרכה התנדבה ליחידת האמבולנס בסנט ג'ון .
לאחר מכן עברה לממלכת סרביה ושם התקבלה בברכה והצטרפה רשמית לצבא הסרבי.
לאחר מכן קודמה לתפקיד רב-סמל ובסוף המלחמה לתפקיד קפטן וקיבלה 7 מדליות עיטור.
פלורה סנדס נולדה ב-22 בינואר 1876 ביישוב פופלטון באנגליה והייתה הבת הצעירה למשפחה אירית.
אביה היה סמואל דיקסון סנדס (1822–1914) רקטור לשעבר בוויצרץ שנמצאת במחוז קורק שבאירלנד ואמה הייתה סופיה ג'וליה.
כשפלורה הייתה בת תשע היא ומשפחתה עברו ממרלספורד ויותר מאוחר לטורטון .
בתור ילדה היא נהנתה מפעילויות רכיבה ויריות וטענה כי רצתה להיות בן.
היא למדה לנהוג במכוניות מרוץ צרפתיות ישנות.
בזמנה החופשי פלורה התאמנה עם FANY ראשי תיבות של First Aid Nursing Yeomanry, שהוקם בשנת 1907, ארגון קדם צבאי לנשים בו למדה עזרה ראשונה, פרשות ואיתות.
פלורה עזבה את FANY בשנת 1910 ועברה לארגון FANY אחר שהוקם לנשים חולות ופצועות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 היא התנדבה להיות אחות אך נדחתה בגלל חוסר התאמה.
על אף הדחייה הצטרפה סנדס ליחידת האמבולנס בסנט ג'ון שהוקמה על ידי האחות האמריקאית מייבל גרואיץ' .
ב-12 באוגוסט 1914 עזבה את אנגליה לסרביה עם קבוצה של 36 נשים כדי לנסות לסייע למשברים ההומניטריים שם..
הם הגיעו לעיירה קרגוייבץ אשר הייתה הבסיס לכוחות הסרבים שנלחמו נגד המתקפה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סנדס הצטרפה לצלב האדום הסרבי ועבדה באמבולנס עבור גדוד הרגלים השני של הצבא הסרבי .
בשנת 1914 היא המשיכה לרכב עם חייל סרבי שהתרשם מכישוריה של סנס ברכיבה על סוסים ואמר לה שהיא מבוזבזת כאחות ועליה להתגייס כחיילת.
בשנת 1915 נאבקה סנדס להגיע לחזית (למרות מאמציהם של אנשים כמו הקונסול דיפלומטי הבריטי, שהורה לה לחזור למקום בטוח), ובסופו של דבר הצטרפה לאמבולנס של גדוד הרגלים השני במעבר בבאונה.
במהלך הנסיגה הגדולה דרך אלבניה, כל אנשי האמבולנס האחרים ברחו או נהרגו.
סנדס כבר לא הייתה שימושית כאחות ונרשמה כטוראית על ידי הגנרל מילוש ואסיץ' .
היא התקדמה במהירות לדרגת רב"ט.
בהמשך היא סיפרה שכדי למסד את השינוי היא הסירה את תג הצלב האדום והחליפה אותו בדמויות הרגימנטיות של הפליז מתוך הכותרות של קולונל מיליץ'.בשנת 1916, במהלך ההתקדמות הסרבית על ביטולה, נפצעה סנדס באורח קשה מרימון ביד.
בהמשך היא קיבלה את העיטור הגבוה ביותר של הצבא הסרבי, מסדר הכוכב של הקאראוריי .
במקביל, היא קודמה לדרגת רב-סמל.
כמו כן, בשנת 1916 פרסמה סנדס את האוטוביוגרפיה שלה, אישה אנגלית אשר תפקדה כסמלת בצבא הסרבי, על סמך מכתביה ויומניה.
היא השתמשה באוטוביוגרפיה זו כדי לעזור לה לגייס כספים עבור הצבא הסרבי.
יחד עם אוולינה הרפילד היא הקימה את הקרן אוולינה הרפילד ורב-סרן פלורה סנדס לקידום נוחות לחיילים ואסירים סרבים.
לאחר שלא הצליחה להמשיך להילחם בגלל פציעתה, בילתה את שארית המלחמה בניהול בית חולים.
בתום המלחמה קודמה לדרגת קצינה, מה שהפך אותה לקצינה הראשונה של הצבא הסרבי ובמקביל להיות גם הקצינה הזרה הראשונה.
במאי 1927 התחתנה סנדס עם יורי יודניץ', קצין וגנרל הצבא הלבן לשעבר.
הזוג התגורר תקופה בצרפת, אך לאחר מכן חזרו לסרביה (שעד תאריך זה הפכה לחלק מממלכת יוגוסלביה) והתיישבו בבלגרד.
בין שאר העבודות, סנדס נהגה במונית מהראשונות שהיו בבלגרד.
כמו כן, בשנת 1927 פרסמה אוטוביוגרפיה שנייה.
היא הרצתה בהרחבה על חוויותיה בתקופת המלחמה בבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, צרפת, קנדה וארצות הברית.
היא לבשה את מדי הצבא שלה בזמן שהיא העבירה את הרצאותיה.
כשגרמניה פתחה בהפלישה ליוגוסלביה באפריל 1941, הוחזרו סנדס ויודניץ' לשירות צבאי, אך הפלישה הסתיימה לפני שהספיקו למלא תפקידים צבאיים כלשהם.
הם נכלאו לזמן קצר על ידי הגרמנים לפני ששוחררו.
לאחר מכן יודניץ' חלה, והועבר לבית חולים ונפטר שם בספטמבר 1941. לאחר מכן שבה סנדס לאנגליה.
את השנים האחרונות בחייה בילתה בסופוק, התגוררה בהוצ'סטון התחתית ליד שוק וויקהאם .
היא נפטרה בבית החולים מזרח סוקולק ואיפסוויץ' ב־24 בנובמבר 1956. גופתה נשרפה בקרמטוריום איפסוויץ' ואפרה מפוזר בגן הזיכרון.
בכנסיית סנט אנדרו במרלספורד מוקדש לה לוח זיכרון על הקיר הדרומי בדוכני המקהלה.
בשנת 1920 הפסל אליס מרדית' ויליאמס יצר פסל טיח של פלורה סנדס בפעולה שנמצא במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
בשנת 2009 רחוב בבלגרד נקרא על שמה.
Our Englishwomen, סדרה טלוויזיונית אודות הביוגרפיה של פלורה סנדס נכתבה בשנת 1997 על ידי סלובודן רודוביץ והופקה על ידי שירות השידור הסרבי.
השיר האחרון באלבום England Green and England Grey של ראג מאורסוס הוא בלדה על פלורה סנדס שמפרשת את חייה.
פלוקלוקסצילין (Flucloxacillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין.
התרופה משמשת לטיפול בזיהומים סטפילוקוקליים וניתנת פומית בכמוסה או תרחיף, תוך-ורידית או תוך-שרירית.
פלוקלוקסצילין מסווגת כאיזוקסזוליל פניצילין, קבוצה של פניצילינים עמידים לפניצילינאז, עם פעילות נגד נקדים גראם חיוביים המפרישים פניצילינאז.
לתרופה מאפיינים פרמקוקינטיים ואנטיבקטריאליים דומים לשל דיקלוקסצילין, והתרופות נחשבות שקולות האחת לשנייה.
המינון המקובל במתן פומי למבוגרים הוא 250–500 מ"ג ארבע פעמים ביום, ולילדים 62.5–250 מ"ג לק"ג גוף, גם כן ארבע פעמים ביום.
במתן תוך-ורידי המינון למבוגרים הוא 2 ג' ארבע פעמים ביום, ולילדים 100–200 מ"ג לק"ג גוף ליממה המחולקים לארבע מנות.
פלוקלוקסצילין בנויה מחומצה 6-אמינופניצילינית שאליה מחוברת כשייר צדדי קבוצת איזוקסזוליל, ואליה מחוברות קבוצת פניל עם אטום כלור ואטום פלואור וקבוצת מתיל.
מנגנון הפעולה של פלוקלוקסצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית.
הספיגה של פלוקלוקסצילין במתן פומי עומדת על 50%–75%, כאשר מזון מפחית את ספיגת התרופה.
זמן מחצית החיים של התרופה הוא 45–60 דקות.
כבכל פניצילין, אלרגיה לפלוקלוקסצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס.
עלייה באנזימי כבד שכיחה יותר בפלוקלוקסצילין בהשוואה לפניצילינים אחרים העמידים לפניצילינאז, תגובה אשר נקשרה בקיומו של גנוטיפ אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים HLA-B*5701.
לירון פלורה משולם (נולדה ב-9 באוקטובר 1984), הידועה בשם הבמה פלורה, היא זמרת-יוצרת ישראלית, מלחינה, מעבדת מוזיקלית, מפיקה, נגנית ומורה לפיתוח קול, לפסנתר ולהפקה מוזיקלית.
משולם נולדה בהרצליה למשה משולם, גיטריסט קלאסי ומורה לגיטרה, ולציפורה משולם, המנהלת לשעבר של תיכון חדש הרצליה.
סיימה את תיכון היובל בהרצליה במגמות אמנות ותיאטרון.
בעלת תואר ראשון בזמרה רב-תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
פלורה הייתה המרצה הראשונה בבית הספר למוזיקה, סאונד והפקה "פלוטו".
היא מעבירה סדנאות אמן במכללת BPM.
פלורה החלה לכתוב מוזיקה ושירים בגיל צעיר.
מגיל 16 הופיעה בהרכבים שונים עם שירים שהלחינה וכתבה.
במהלך לימודיה באקדמיה היא ליוותה את ברי סחרוף, שלומי שבן, רונה קינן בערב לכבוד יום האישה.
בשנים 2013–2015 ליוותה את אסף אבידן בקלידים.
במשך כמה שנים הופיעה עם אנסמבל הפלייבק הישראלי שם הכירה את מיכאל בן שמעון וגדי פטר שניגנו באלבומה הראשון "Happy Today".
פלורה שותפה לצד סטלה גוט ולי אוסי במיזם "נשים בסאונד" - יוזמה לקידום ועידוד של נשים בתחום המוזיקה והסאונד.
ב-11 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "הרגעים הקטנים האלה".
בשנת 2010 יצא אלבומה הראשון של פלורה, "Happy Today", שאת שיריו היא כתבה והלחינה.
תהליך העבודה על האלבום ארך זמן רב.
פלורה התעסקה בחיפושים מוזיקליים וטקסטואליים בסטודיו בביתה.
בין השאר השתמשה באלבום בסאונדים חיים שהקליטה, כמו שיחה באמהרית שהייתה עדה לה ברחוב פרנקל בתל אביב, או חריקת כיסא העבודה שלה.
את האלבום הפיקה ביחד עם כפיר שריד, בן זוגה.
האלבום יצא בהוצאה עצמית וזכה לביקורות מצוינות.
היא הופיעה עם שירי האלבום ברחבי הארץ.
על האלבום כתבה ליה פן בעיתון הארץ:
בשנת 2014 הוציאה את האלבום "Everything is Here".
שגם את שיריו כתבה והלחינה.
ארבעה מתוך ששת שירי האלבום הפיקה בשיתוף המפיק המוזיקלי בנו הנדלר.
את העיבוד לשיר "It's a Lie" עשתה עם נועם הלפר ואת השיר השישי "This is Happening" עיבדה בשיתוף פעולה עם הוד מושונוב.
השיר נבחר לככב בפרסומת בקמפיין הישראלי של חברת PayPal ופלורה אף השתתפה בפרסומת.
היא הופיעה עם שירי האלבום בארץ וברחבי העולם, בין היתר בגרמניה, צרפת, איטליה, פולין, יפן, דרום קוריאה ובערים לונדון וניו-יורק.
כמו כן הופיעה בפסטיבלים הבינלאומיים "Rainbow Island" (דרום קוריאה), "Natural High" (יפן) ו-2012 CMJ (ניו יורק) ופסטיבל המוזיקה בפריז ובארץ היא הופיעה בפסטיבלים אינדינגב, יערות מנשה, חשיפה ופסטיבל הפסנתר.
האלבום זכה לביקורות מפרגנות ושיריו הושמעו בתחנות רדיו רבות, בהן 88 FM, רדיו תל אביב ועוד.
בשנת 2017 הוציאה פלורה את אלבומה הראשון בשפה העברית ששמו "מקום".
האלבום יצא בהפצת הלייבל "קמע".
את שירי האלבום כתבה והלחינה למעט השיר "בלונים" שכתבה עם זהר גינזבורג ונגה ארז.
את עיבודי האלבום יצרה יחד עם המתופף שחר חזיזה והבסיסט גיא שרף.
השירים "מותר" ו-"שיר לשיפור המצב רוח" נכנסו לפלייליסט של גלגלצ ולבחירת העורכים של כאן 88 והושמעו בתחנות רדיו רבות.
ל-"שיר לשיפור המצב רוח" הופק קליפ שביימה שירי שחר.
פלורה הופיעה עם שירי האלבום ברחבי הארץ.
שירה של פלורה "Go Out" מתוך אלבום עתידי, נכנס לאלבום האוסף "תמונת מצב" במימון בירה מכבי.
בשנת 2015 הפיקה את השיר "קיץ" של הזמר מיכאל בן שמעון.
השיר נכנס לפלייליסט לילה של גלגלצ.
בשנת 2017 הפיקה לעומר קורן את השיר "חמצן" מתוך המיני אלבום "יש לי אישה".
בשנת 2017 הפיקה יחד עם כפיר שריד את אלבומו "בת יענה".
בשנת 2009 הלחינה את המוזיקה ל-"Blind Spot", יצירת דואו לרקדנים אופיר גז וגליה חצור שגם עשתה את הכריאוגרפיה.
בשנת 2011 כתבה את המוזיקה ליצירת המחול "עזרת נשים" של דפי אל-טבב.
באותה שנה הושמעו שירים מתוך האלבום "Happy Today" ביצירת המחול "Black Bird" של הכריאוגרפית הצ'כית תרזה דוביאסובה.
בשנת 2012 כתבה עם גיא גלם את המוזיקה ליצירת המחול "נשימה עמוקה בלתי סדירה" של הכריאוגרפית מירב דגן.
באותה שנה הלחינה את המוזיקה לסרט האנימציה הקצר "The Black Box", שביים יאיר גורדון.
בשנת 2016 כתבה את המוזיקה לתערוכה "Kinderbilder" של האמנית הגרמנייה ליסה מארי פפל, שהוצגה באיברלינגן.
לתמונותיה של פפל הוצמדו אוזניות והמבקרים האזינו למוזיקה שנכתבה לתמונה.
באותה שנה כתבה את המוזיקה ליצירת המחול Red Touch של הכוריאוגרפית רותם גרינברג.
בשנת 2017 יצרה את הסאונד ליצירות סטופ מושן של האמן קלון.
בשנת 2021 כתבה עם גיא שרף את המוזיקה ללהקת המחול בת שבע הצעירה למופע "גרלנדה" של הכוריאוגרפית של טליה בק.
שתי יצירות של פלורה ליוו את להקת המחול הדתית "פעמים".
את הכוריאוגרפיה עשו רבקה וולקר ואלישבע רוזווג.
בשנת 2011 אצרה יחד עם גיא חגג' את האלבום "אוהלים אדירים" אלבום אוסף שירי מחאה בעקבות המחאה החברתית של אותה שנה.
באלבום השתתפו בין היתר פורטיסחרוף, יהוא ירון, טליה אליאב, איה כורם ופלורה עצמה ששרה את השיר "High Buildings".
בשנת 2014 השתתפה וכתבה עם אילן גרין, גיא שרף ושחר קצ'קה את המופע "אגדה של פסח", לחנים חדשים לשירי ההגדה.
בשנת 2017 השתתפה בפרויקט "השעה הכי יפה", אלבום משירי יותם ראובני שאצר דויד פרל.
פלורה ביצעה את השיר "שירה מושהית".
באלבום השתתפו בין היתר אלון עדר, רוני אלטר, אליוט ויעל איזנברג.
באותה 2017 הוזמנה לחמם את הופעתם של ההרכב הגרמני Joco עם שירי אלבומיה.
בשנת 2019 יצא הסינגל "תחת עץ האהבה" דואט עם יובל בנאי מתוך המופע "יובל שר יוסי".
השיר זכה להשמעות רבות ונכנס לפלייליסט של גלגלצ ותחנות רדיו נוספות.
בשנת 2020 יצא השיר "אם ננעלו" במסגרת פרויקט "מנגינות לשעת חרום", שיזמו המוזיקאיות עדי שחם ונומקה, ומורכב כולו משירים שנכתבו במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה.
בפרויקט שותפות, בין היתר, אביגיל קובארי, ספיר וולך, אלה רונן ואחרות.
השיר זכה להשמעות רבות ונבחר למקום 27 במצעד השנתי של תחנת הרדיו כאן 88. באותה שנה השתתפה בפסטיבל "אינדיזוםזום" אשר שודר בהקצה ביום העצמאות, והועבר בשידור ישיר באמצעות ה-ZOOM עקב מגפת הקורונה.
פלורה מקדונלד נעצרה והוחזקה במצודת לונדון אך שוחררה במסגרת חנינה כללית ביוני 1747. מאוחר יותר נישאה לאלן מקדונלד והזוג היגר לקרוליינה הצפונית ב-1773. תמיכת בני הזוג בממשלה הבריטית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הוביל לאובדן האחוזות האמריקאיות שבבעלותם והם נאלצו לחזור לסקוטלנד.
שם נפטרה פלורה בשנת 1790.
פלורה מקדונלד נולדה בשנת 1722, ביישוב מילטון באי סאות' אויסט שנמצא באיים ההברידיים שבסקוטלנד.
פלורה הייתה בתם הצעירה של רנאלד מקדונלד (נפטר ב-1723) ואשתו השנייה מריון.
אביה היה בן המשפחה המיוחסת של מקדונלד מקלנרנאלד, ושימש כחוכר אדמות של מילטון והכפר באליבניץ'.
לפלורה היו שני אחים בוגרים, אנגוס, אשר ירש מאוחר יותר את ה-Milton tack ורונלד, אשר נפטר בצעירותו.
בעוד שחלק ממשפחת מקדונלד נותרו קתולים, במיוחד באיים ההברידיים, משפחתה של פלורה הייתה חלק מהמיעוט הפרוטסטנטי של דרום אויסט.
בן דודה של פלורה היה משורר המלחמה היעקובי אלסדיר מק מהאייגסטיר אלסדיר, שלצד סורלי מאגדייר, נחשב לאחת משתי הדמויות החשובות ביותר בספרות הגאלית הסקוטית.
אביה של פלורה נפטר זמן קצר לאחר לידתה ובשנת 1728, אמה נישאה מחדש ל-יו מקדונלד, חוכר אדמות מארמדייל, שבאי סקיי, בן למשפחת מקדונלד מסליט.
בינתיים, סר אלכסנדר מקדונלד, ראש סליט, בן הדוד של אביה, גידל אותה.
ההשערות כי היא התחנכה באדינבורו טרם אומתו עד היום.
הבריחה של הנסיך צ'ארלס אדוארד סטיוארט
פלורה מקדונלד ביקרה בבנבקולה שבאיים ההברידיים בזמן שהנסיך צ'ארלס ועוזריו מצאו שם מקלט לאחר קרב קלודן ביוני 1746. אחד מחבריו של הנסיך, קפטן קון אוניל ממחוז אנטרים, היה קרוב למקדונלד וביקש את עזרתה.
שבט מקדונלד מסליט לא הצטרף למרד ובנבקולה נשלטה על ידי מיליציה פרו-ממשלתית בפיקוד אביה החורג של פלורה, יו מקדונלד.
הקשר הזה אפשר לפלורה להשיג את האישורים הנדרשים אבל היא ככל הנראה היססה וחששה מההשלכות על משפחתה אם ייתפסו.
ייתכן שלקחה פחות סיכון ממה שנראה; עדים טענו מאוחר יותר ש-יו ייעץ לנסיך צ'ארלס היכן להתחבא מפני אלו שחיפשו אחריו.
בהמשך, הונפקו אישורי מעבר ליבשת עבור פלורה וכן צוות סירה של שישה אנשים ושני משרתים אישיים, כולל הנסיך צ'ארלס שהתחפש למשרתת אירית בשם בטי בורק.
ב-27 ביוני, הם הגיעו סמוך לביתו של סר אלכסנדר במונקשטאדט, שנמצא ליד קילברייד, סקאי.
בהיעדרו, אשתו, ליידי מרגרט ארגנה לינה אצל העוזר שלה, מקדונלד מקינגסבורג, שאמר לצ'ארלס להסיר את התחפושת שלו, מכיוון שעשתה את הפעולה ההפוכה וגרמה לו לבלוט.
למחרת, צ'ארלס נלקח מפורטי לאי ראסאי; מקדונלד נשארה בסקאי והם לא נפגשו שוב.
כעבור שבועיים נעצרו אנשי צוות הסירה והתוודו.
כתוצאה מכך נעצרו מקדונלד וקינגסבורג ונלקחו למצודת לונדון.
ב-6 בנובמבר 1750, בגיל 28, נישאה פלורה לאלן מקדונלד, קפטן בצבא הבריטי.
בני הזוג התגוררו תחילה בפלודיגרי, סקאי וירשו את האחוזה המשפחתית לאחר מותו של קינגסבורג ב-1772. הסופר היעקובי, סמואל ג'ונסון, פגש אותה ב-1773 במהלך ביקורו באי, ולאחר מכן תיאר אותה כ"אישה בעלת תווי פנים רכים, נימוסים עדינים, נשמה טובה ונוכחות אלגנטית".
הוא גם היה זה שחיבר את הכתובת באנדרטה שלה בקילמויר: "שם שייזכר בהיסטוריה, אם אומץ ונאמנות הן מידות טובות, אז שמה יצוין עם כבוד".
בעלה של פלורה, אלן מקדונלד, שירת בגדודים ה-114 וה-62 של חיל הרגלים במהלך מלחמת שבע השנים 1756–1763 והיה איש עסקים כושל.
לאחר שהסתכסך עם בעל האדמות שלו על חובות ושכירות, אלן ופלורה נאלצו להגר ב-1774 למחוז אנסון, שבצפון קרוליינה, שם התיישבו במטע ליד מאונטן קריק, אשר נקרא 'קילגריי'.
כשהחלה מלחמת העצמאות האמריקנית ב-1775, הקים אלן מקדונלד את גדוד אנסון של המליציה הנאמנה של צפון קרוליינה, שמנה בסך הכל כ-1,000 איש, בהם גם שני בניהם של פלורה ואלן, אלכסנדר וג'יימס.
על פי המסורת, בזמן שהגאלים הנאמנים של צפון קרוליינה התאספו סביב הדגל המלכותי של הממלכה המאוחדת בכיכר הציבורית של קרוס קריק ב-15 בפברואר 1776, פלורה מקדונלד, "נאמה להם בשפתם הגאלית והלהיבה אותם לקראת הקרב", מסורת המכונה בקרב שבטים סקוטים בשם, "ברוסנצ'אד-קתה" או "הסתה לקרב".
הגאלים פנו לחוף על מנת לחבור לתגבורת של יותר מ-2,000 חיילים בריטים בפיקודו של הגנרל הנרי קלינטון, שהפליג זה עתה מקורק, אירלנד.
בשעות הבוקר המוקדמות של 27 בפברואר 1776 הגאלים הנאמנים נקלעו למארב של מליציה של פטריוטים בפיקודו של ריצ'רד קאסוול שבעקבותיו אלן מקדונלד וחייליו נפלו בשבי.
לאחר הקרב, פלורה נחקרה על ידי ועדת הבטיחות של צפון קרוליינה, שם הפגינה "התנהגות רוחנית".
באפריל 1777, הקונגרס המחוזי של צפון קרוליינה החרים את כל הרכוש ש"בבעלות הנאמנים" ופלורה מקדונלד סולקה מקילגרי, שם איבדה את כל רכושה.
בספטמבר 1777, לאחר 18 חודשים בשבי, אלן שוחרר במסגרת חילופי שבויים.
לאחר מכן הוצב בפורט אדוארד, כמפקד גדוד 84 של חיל הרגלים, שם הצטרפה אליו פלורה באוגוסט 1778.
הפיצוי שהתקבל על אובדן המטעים בצפון קרוליינה לא הספיקו כדי לאפשר לזוג מקדונלד להתיישב מחדש בנובה סקוטיה ואלן נאלץ לחזור לסקוטלנד ב-1784.
לפי ההיסטוריון JP MacLean, פלורה הקפידה לומר שהיא שירתה תחילה את בית סטיוארט ולאחר מכן את בית האנובר ושהיא הייתה לא מוצלחת בכל אחד מהם.
פלורה מקדונלד נפטרה בשנת 1790 בגיל 68 ונקברה בבית הקברות קילמויר.
בעלה נפטר כשנתיים אחריה, בספטמבר 1792. לזוג היו שבעה ילדים- שתי בנות וחמישה בנים, שניים מהם אבדו בים ב-1781 וב-1782; הבן השלישי ג'ון עשה את הונו בהודו, מה שאפשר להוריו לבלות את שנותיהם האחרונות בנוחות.
התיאורים המסורתיים של הבריחה מתמקדים דווקא בצ'ארלס.
פלורה נזנחה לתפקיד משני וקיבלה פחות קרדיט ממה שהגיע לה.
היא כמעט ולא דיברה על כך, ופגישתה האחרונה עם צ'ארלס הייתה כאשר דרכיהם נפרדו בפורטי; נראה שסיבה אחת לפרידה הייתה שנוכחותו של צ'ארלס סיכנה את משפחתה של פלורה.
הוויקטוריאנים יצרו זהות תרבותית סקוטית שהתבטאה באמצעות טרטנים, ההמצאות של סוף המאה ה-19 של Burns Suppers ו- Highland Games, ושיתוף פעולה של אייקונים רומנטיים כמו מרי, מלכת הסקוטים ובוני הנסיך צ'רלי.
ב-1878, מקדונלד תפסה את מקומה בפנתיאון עם פרסום ה"אוטוביוגרפיה" שלה (נכתב על ידי סופרת הצללים, פרנסס וויילד, נכדתה של פלורה).
הסיפור מכיל כל כך הרבה שגיאות כך שלא יכול היה להיכתב על ידי פלורה בעצמה.
הסיפור שוחזר על ידי צ'ארלס אוולד בספרו "חייו וזמנו של הנסיך צ'ארלס אדוארד" משנת 1886, והוא נותר הבסיס להרבה נקודות מבט פופולריות על חייה ומניעיה של פלורה.
בשנת 1884, סר הרולד בולטון כתב עיבוד למנגינה קיימת שאותה כינה 'שיר הסירה של סקאי'.
זמן קצר לאחר מכן הועלה המופע הראשון של ריקוד ההיילנד הסקוטי "Flora MacDonald's Fancy", ובנוסף הוצב פסל ברונזה בדמותה בטירת אינברנס ב-1896. האקדמיה של פלורה מקדונלד, לשעבר מכללת פלורה מקדונלד, ברד ספרינגס, צפון קרוליינה, קרויה על שמה ושניים מילדיה קבורים בקמפוס.
עד 2009, זה היה גם האתר של משחקי פלורה מקדונלד היילנד.
מקדונלד צוירה מספר פעמים על ידי אמן הדיוקנאות הסקוטי אלן רמזי (1713–1784), אך רובם הושמדו.
ב-2015 התגלה בפלורידה ציור שלא תועד בעבר, שצויר כנראה גם הוא על ידי רמזי.
פלורה מקדונלד ריד הייתה ציירת בריטית, סקוטית ואחותם של האמנים ג'ון רוברטסון ריד ואליזבת ריד.
ריד נולדה בלונדון ב-1860, להורים סקוטים, והמשפחה עברה מאוחר יותר לאדינבורו.
היא למדה בבית הספר הנאמנים לאמנות, וגם חונכה על ידי אחיה ג'ון.
ב-1881 היא ואחיה חזרו ללונדון, שם גרו באזור האוורסטוק היל של העיר.
מאוחר יותר בחייה בילתה עשור בקורנוול, והתגוררה בלוא ופולפרו.
בגיל שש עשרה הציגה פלורה ריד עבודות באקדמיה המלכותית הסקוטית, במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו מגיל 19, ובאקדמיה המלכותית מגיל 20. היא מתועדת כמציגה ציורים באקדמיה המלכותית בשנת 1900. הציור שלה "אמונה" (לימים נקרא "השוק בעיר ברוז'") נכלל בספר על נשים ציירות בעולם מ-1905.
הציור של ריד מ-1883, "עובדי השדות", נכלל בתערוכה של ציירי וציירות סקוטלנד בשנים 1885–1965 בגלריה הלאומית הסקוטית לאמנות מודרנית ב-2016.
ריד נסעה וחיה בנורווגיה, צרפת ובלגיה, וקיבלה מדליית זהב ב-1900 בתערוכה העולמית בפריז.
ריד הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בין השנים 1895–1932 הציגה ריד שש פעמים בסלון הפריזאי, לעיתים קרובות באקדמיה הסקוטית המלכותית בין השנים 1877–1922, וכמעט בכל שנה בין השנים 1880–1938 במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו.
פלורה היא אלת הפרחים והאביב הרומית - סמל לטבע ולפרחים (בעיקר פרחי אביב).
למרות שהייתה דמות מינורית יחסית במיתולוגיה הרומית, בהיותה אחת מכמה אלות פוריות, הקשר שלה עם האביב נתן לה חשיבות מיוחדת בבוא האביב, וכך גם תפקידה כאלת נעורים.
היא הייתה אחת מחמש עשרה האלוהויות שהיו להן הפלמן שלהן, ה-פלמן פלורליס.
הפסטיבל שלה, ה"פלורליה" (Floralia), נערך בין ה-28 באפריל ל-3 במאי וסימל את חידוש מעגל החיים, השתייה והפרחים.
הפסטיבל נערך לראשונה בשנת 240 לפנה"ס, ובעצת ספרי הסיבילות, ניתן לה גם מקדש בשנת 238 לפנה"ס.
בפסטיבל, בו השתתפו גברים עטויי פרחים ונשים שלבשו תלבושות עליזות שלרוב נאסרו עליהן, הוצגו מחזות פארסה ופנטומימה, שכללו גם עירום לפי הצורך.
לאחר סיום הפסטיבל התקיים יום מיוחד של ציד עזים וארנבות.
ב-23 במאי נערך לכבודה פסטיבל (ורדים) נוסף.
המקבילה היוונית של פלורה היא Chloris, שהייתה נימפה.
פלורה נשואה לפאבוניוס, אל הרוח הידוע גם בשם זפיר, ובן לווייתה היה הרקולס.
פלוסנבירג (בצפון בווארית: Flossenbirch) היא עירייה במחוז נוישטאדט אן דר וולדנאב בבוואריה שבגרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיירה מחנה הריכוז פלוסנבירג.
ההתייחסות הראשונה לקיומה של פלוסנבירג הייתה ב-948. טירת העיירה הייתה המעוז של בית הוהנשטאופן.
מאוחר יותר, פלוסנבירג השתייכה לרוזנות פפאלץ-זולצבאך ופעל בה בית המשפט האזורי של בנסיכות הבוחר מבוואריה מ-1777. כיום, היא ממוקמת באזור המנהלי פאלץ העליון .
בעיירה מוקם מחנה הריכוז פלוסנבירג מ-1938 עד 1945. ב-23 באפריל 1945, הדיוויזיה ה-90 של הארמייה השלישית שחררה את המחנה ללא כל לחימה.
פלורה ויוליסס: ההרפתקאות המאוירות הוא ספר ילדים שנכתב על ידי קייט די-קמילו ואויר על ידי קית' קמפבל.
הספר יצא לאור באנגלית ב-2013, ותורגם לעברית על ידי מיכל אלפון ויצא לאור בהוצאת כנרת, זמורה־ביתן, דביר ב-2016. הספר זכה במדליית ניוברי ב-2014.
הדבר שפלורה הכי אוהבת לעשות הוא לקרוא ספרי קומיקס על גיבור העל האהוב עליה, אינקנדסטמן האגדי, וחולמת להיות גיבורה כמוהו.
הסיפור מתחיל בתקרית מצערת כאשר השכנה חובבת הניקיון, מקבלת שואב אבק משוכלל שיוצא מכלל שליטה ושואב כל מה שבדרכו ללא מעצורים, כולל סנאי אחד.
פלורה הופכת את חלומה למציאות, כאשר היא מצילה את חייו של הסנאי משואב האבק בדיוק כמו בסיפורים שהיא קוראת.
וכאן נפגשו פלורה ויוליסס פעם הראשונה.
בעקבות התקרית, יוליסס הופך לגיבור מדהים בעל כוחות – כתיבת שירה, הבנת בני האדם ותעופה בשמיים.
ביחד הם יוצאים להרפתקה מיוחדת שבה פלורה לומדת להכיר את העולם מחדש.
לאחר הגירושים של הוריה, פלורה עוברת לגור עם אמה, אך מאוד מתגעגעת לאביה.
פלורה ואביה היו מאוד קרובים, ואהבו מאוד לקרוא סדרת קומיקס שאמה שנאה במיוחד.
פלורה ואמה לא קרובות כלל ופלורה מרגישה בודדה, נטושה ולא נאהבת על ידי אמה.
פלורה והסנאי המשורר מתחילים סיפור נפלא, מבדר והרפתקני במיוחד יחד.
פלורה נאלצת להתמודד עם קשיים שלא הייתה יכולה להתמודד לבד לולא סנאי משורר, שכנה קשישה ונבונה, ילד שסובל מאובדן ראייה זמני, שלט דונאטס ענק ואת חפירה?!
עופרה רודנר מספרת כי פלורה עוסקת באהבה לאורך כל הסיפור, בעיקר מההיבט האנטי־רומנטי.
פלורה לא אוהבת רומנטיקה, ואף מאשימה את הרומנטיקה בנישואיהם האומללים של הוריה.
כמו כן, פלורה אכן חיה בסיפור משלה, אמנם לא רומנטי.
זאת אומרת, השקפת עולמה היא ספרותית — ולהשקפות עולם ספרותיות יש זיקה לגורלות ולמיסטיקה.
אפשר בהקשר הזה להזכיר את העיוורון של ויליאם, שבסיפור מוצג כמין שליח של הגורל העיוור.
העיסוק בתחום העל־טבעי חוזר כמוטיב מרכזי בספר — בהקשרים אומנותיים ובהשראה, התגלות, טלפתיה, ניסים וכוחות־על.
הגיבורים של הסיפור הם פלורה בת העשר והסנאי הקטן בשם יוליסס (אודיסאוס).
פלורה היא ילדה צינית מלידה, בת להורים גרושים שמצפה לגרוע ביותר בכל עת.
פלורה אימנה את עצמה כבר מגיל קטן להיות ספקנית וחשדנית, ילדה עצמאית, ושמה מלפניה מסכות שמסתירות את רגשותיה האמיתיים המתבטאים בעוקצנות ולגלוג כלפי הסובבים שלה.
בעקבות גירושי הוריה חיה פלורה בבית אמה והייתה ילדה בודדה מאוד.
פלורה שמתעבת את הרומנים הרומנטיים שאמה כותבת שקעה בקריאת קומיקסים ובהערצת גיבורי על דמיוניים בעקבות חוסר העניין של אמה בקיומה.
אמה, שלא מסתירה את אכזבתה בפלורה, אף טוענת שפלורה היא "ילדה מוזרה" משום היותה ילדה בודדה, ללא חברים, לא חייכנית ואוהבת קומיקסים.
הסנאי הקטן, יוליסס, התגלה כגיבור על ארבע וכמשורר שירים מוכשר מאוד.
לסנאי יש הבל פה "בוטני", הוא תמיד רעב ופרוותי.
רק קולה של פלורה יכול להזכיר לו מי הוא באמת ועוזר לו לגבור על האויב שלו.
יוליסס אוהב גם לכתוב לפלורה שירי אהבה ילדותיים.
אולם, תפקידו העיקרי הוא הצלת היחסים בין פלורה ואמה: את פלורה המנותקת מרגשותיה, ואת אמה המלאה ברגשות דרמטיים, רומנטיים, דמיוניים ובעיקר לא מציאותיים עד ששכחה מהי מציאות ומהו דמיון.
כאשר אמה של פלורה אמרה שהיא תסלק את הסנאי ותהרוג אותו יצאה פלורה להגנתו.
הסכנה ששקפה ליוליסס, גיבור העל והמשורר הכול יכול, הנביטה בפלורה את הרגשות האמתיים שלה שהיו קבורים מתחת לכל המסכות ששמה על עצמה לאורך הדרך, כמו חמלה, אומץ, מחויבות ומסירות.
אמה של פלורה היא סופרת רומנים רומנטיים, שלא מתעניינת בחיי בתה ואף כמעט לא מבחינה בקיומה.
מצד פלורה, לועגת לה אמה על עולמה הרוחני הדל והמשעמם.
האמא בסיפור מוצגת באופן פתטי, שתלטני, נרקיסיסטי, אנוכי, עקשני והכי גרוע, כותבת רומנים רומנטיים.
אפשר להסיק שעיקר אכזבתה בבתה העצמאית קשור לעובדה שפלורה לא רוצה להיות הבת האידיאלית שאמה רוצה שתהיה ("בת לפי החוקים הישנים"), אפילו אם האכזבה הזאת מוסווית ומוסתרת.
אביה של פלורה, שמתואר גם כאב נוקשה, אך יש בו תמצית של רחמים וחיבה כלפי פלורה.
בסיפור הקשר שלה ושל אביה מתואר כקשר חזק ועמוק.
עוד דמות היא ויליאם ספייבר, האחיין הנטוש והמאומץ של השכנה טיקם — וירדו מחונן, חיוור וחצי עיוור (באופן זמני).
פלורה ויתרה על המגננות שבנתה ועל הלב הקר שלה, ונתנה אמון בילד, ויליאם ספייבר, וכך גילתה שקיימת בעולם ידידות אמת.
הספר "פלורה ויוליסס" יכול לעניין ולסקרן אנשים מכל שכבות הגילאים, ילדים, נערים מבוגרים וקשישים.
הוא מיועד לילדים בגילאי תשע עד שתים עשרה, ולתלמידי בית ספר יסודי היודעים לקרוא באופן רציף וללא ניקוד.
אך מעבר לזאת הסיפור יכול לשעשע גם מבוגרים שרוצים להעביר כמה שעות בחברת ספר מעשיר בידע ומרתק.
הספר זכה לביקורות מרהיבות, על כתיבתו השנונה ואופן הצגת נושאים שונים בחיים.
מאירה ברנע גולדברג וד"ר ענת שפירא טוענות שהסיפור הוא תענוג אמיתי, וכי כיום קשה לכתוב ספר שמשלב בתוכו אלמנטים רבים כמו הומור, חוכמה, שנינות, רגישות, ושנוגע לליבם של הקוראים.
אך הכי חשוב, ספר שילדים ייהנו לקרוא.
בנוסף שתיהן מסכימות על כך שאי אפשר לתאר את הספר בסתם מילים.
לפי דבריה של טל מלמרשטיין, קצב העלילה מזכיר לנו סוג של מחזה מודרני, שנושא עמו, גם דרך האיורים, מחווה ברורה אך גם קצת ביקורתית על סוג הקומיקס.
טל טוענת ואומרת שבספר הכל מקסים, הדמויות מדויקות ושלמות.
היא משבחת את הדיון על הבדידות ומהם כוחות על אמיתיים.
ובנוסף מחמיאה על כתיבתה של קייט, ועל הפיכת הכתיבה לכוח היעיל ביותר.
ד"ר נירה לוין בסיפור מציגה את הביקורת של הספר ואת התמקדותו בהיבטים המורכבים של ילדות קשה כמו של פלורה, אופן הצגתו כספר המכיל ומתאר מצבים של הזנחה ואף אלימות (מילולית או פיזית) מצד הורים (כמו בדידות, הרגשת שוני, ואי האחריות של הורים במעמדם).
היא מציגה את התנהגות ההורים בספר המבוססת על המציאות שאנו חיים בה בימים אלו כחברה.
לדעתה של אליזבת קנדי, בנוסף להנאה שבקריאת סיפור דמיוני, הקוראים נהנים גם מן המילים עצמן, כי בעצם ככה הכותב של הספר מביא רגשותיו — באמצעות המילים שלו.
לפיה ילדים יותר קטנים נוטים להתעניין יותר במילים חדשות ומגוונות, ולקייט יש הרבה אוצר מילים שיכולה היא לשתף כמו: "קלקול", "לא צפוי" ו"חולף ".
אליזבת לא מופתעת שקמילה זכתה במדליית ניוברי השנייה לספרות הצעירים של "פלורה ויוליסס" עם ואיכות כתיבה מעולה וסיפור מרתק שכזה.
טוענת כי אם לא היה מדובר בקייט, הייתה עלולה לחשוד שהספר מנסה לרדת לרמה הנמוכה של הילדים.
אך במקום לרדת אל רמתם של הילדים קייט עושה בדיוק ההפך.
קייט, בדיוק כמו יוליסס הסנאי המעופף, מתרוממת גם היא ביחד עם הז'אנר למעלה ולוקחת את הקוראים ביחד איתה.
קייט לא עושה זאת מתוך זלזול לז'אנר אלא מתוך הבנת העיקרון האמיתי שמתחבא בתוכו בצורה מעמיקה.
היא עושה זאת מתוך הבנה לצרותיה של ילדה שעולמה חרב עליה ומרגישה הזדהות עם סנאי, גיבור העל של הסיפור.
קייט בוחרת להציג את דמותו של הסנאי כדמות של משורר שכותב את שיריו מתוך רגשות שמדמים את אופיו האמיתי של העולם ולא מתוך רגשות של ייסורים ודיכאון, מה שכבר מעבר לרמה שילדים קטנים יכולים להבין.
לדברי עופרה רודנר, קמילו סיפרה ש"פלורה ויוליסס" נכתב בהשראת שואב האבק שכל-כך אהבה אמה, שעליה התאבלה בזמן כתיבת הספר: "אמי פחדה מה יהיה עם השואב שלה.
היא הייתה קשורה אליו באופק עמוק ורצתה לוודא שהוא יקבל בית חם ומסור.
נאלצתי להבטיח לה שוב ושוב שאקח אותו אלי.
אחרי שהיא מתה לא הייתה לי ברירה, הייתי צריכה לעשות משהו ראו עם השואב הזה" (מתוך "שיחה עם ילדים" בכנס במרילנד, 2014).
פלורה מרטוש (במקור מאנדל, בהונגרית: Martos Flóra; בודפשט, 28 בספטמבר 1897 – פראג, 30 בדצמבר 1938) הייתה מהנדסת כימיה יהודייה-הונגרייה, סוציאל-דמוקרטית ולאחר מכן פוליטיקאית קומוניסטית בולטת ומובילה.
ברחבי הונגריה מעונות סטודנטים, בתי ספר תיכוניים, פארקים ורחובות נקראים על שמה.
פלורה מאנדל נולדה במשפחה יהודית כבתם של טרז ברייטנר, ילידת קונסטנטינופול, ושל הסוחר שמשון מאנדל.
בצעירותה רצתה להיות רופאה, אך הוריה לא יכלו לכסות את העלויות שהיו הדרושות ללימודיה.
כך, מרטוש הפכה לאסיסטנטית רנטגן בפוליקליניקה Charité.
היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) ב-1918, שם הצטרפה לאופוזיציה השמאלית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, עבדה בתנועת הידידות של הילדים.
לאחר נפילת הרפובליקה השתלבה בסיוע לאסירים פוליטיים.
היא תמכה בעצירים, בעיקר בתושבי מחנה המעצר בזאלאגרסג.
בינתיים היא באה בקשר עם התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
מאוחר יותר, קיבלה תואר בכימיה תעשייתית ועבדה כמהנדסת במעבדה של מפעל צ'פל של חברת הנפט של.
היא הייתה אחד ממארגני הסיוע האדום ההונגרי (בשנת 1923, ביוזמת הקומינטרן הוקמה כחלק ההונגרי של הסיוע האדום הבינלאומי, כדי לעזור למשפחות של קומוניסטים שנרצחו ושל קומוניסטים נרדפים) ולאחר מכן הפכה למנהיגת הארגון הזה.
משנת 1927 הייתה חברה במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
היא נעצרה 3 שנים לאחר מכן וישבה 8 חודשים בכלא.
לאחר שחרורה השתתפה בעבודת ה-KMP הבלתי חוקית.
הוא נעצרה שוב ב-1935 ובילתה עשרים חודשים במאסר.
היא שוחררה במרץ 1937, אך לא הצליחה להתגבר על המחלה חשוכת המרפא שרכשה בכלא.
לבסוף מתה בסנטוריום בפראג ב-1938.
מעונות הסטודנטים של הפקולטה לכימיה וביו-הנדסה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה נושאים את שמה.
בית הספר התיכון אובודה נשא את שמה.
עדיין ישנם אזורים ציבוריים גדולים על שמה ביישובים מארטפי, דדשטפולצ'אן, סרווש ובוולנצה.
ב-Balatonfenyves יש על שמה רחוב פלורה מרטוש.
בבודפשט, ברובע 14 רחוב Bolgárkertész נשא את שמה במקור.
בית הספר התיכון המקצועי לבריאות בשופרון, על שמה.
רחוב בגיומנדרד (מחוז אנדרוד) נקרא על שמה.
פלורה סעדה (נולדה ב-22 באוגוסט 1959) היא שחקנית ומורה ישראלית.
פלורה עלתה לישראל ממרוקו בשנת 1962 בגיל 3 עם הוריה ותשעת אחיה ואחיותיה, ומאז מתגוררת במגדל העמק.
ביתה של פלורה היא השחקנית הילה סעדה.
בנוסף להיות שחקנית פלורה היא מורה בבי"ס לחינוך מיוחד קישון רמת דוד.
בשנת 2013 השתתפה בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שנות ה-80" גילמה את הרבנית מזל כהן אשתו של הרב כהן.
באותה השנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בית המשאלות".
בשנת 2014 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חברות" ששודרה בערוץ עשר גילמה את מלכה שלם אמא של ארז.
בשנת 2018 התארחה בתוכנית הבישול שהנחה השף אבי ביטון "במטבח עם אמא".
שיחקה בתיאטרון המרוקאי שיסדה וביימה השחקנית רונית איבגי אחותו של השחקן משה איבגי.
פלורה שיחקה מתחילת דרכו של התיאטרון משנת 2001.
ההצגה הראשונה שלה הייתה "הקמצן" של מולייר בתרגום למרוקאית, שיחקה את הבת שלו.
"משרתם של שני אדונים", "אל מג'ראב", "הכול כלול", "איזה מין שידוך", "חתונה בריבוע", "האמא של הכלה", "כל וואחד אומז'אלו", במחזמר המרוקאי "מונירה", ובמחזמר "אלכרוואד ולמקוח'ה" קומדיה מצחיקה בשפה המרוקאית.
כשרונית הלכה לעולמה עברה פלורה לתיאטרון של יוסי נזרי, כיום היא משחקת בשתי הצגות שונות במרוקאית בכל הארץ.
מַרְקוּס אַנִיוּס פְלוֹרִיָאנוּס היה קיסר רומא במשך חודשים אחדים בשנת 276.
פלוריאנוס נולד ופעל בתקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, שבה היו לפחות עשרים ושישה תובעים לתואר הקיסר, בעיקר גנרלים בולטים בצבא הרומי, שהצליחו להשתלט על תפקיד הקיסר.
התקופה נתפסת, בעיני רוב ההיסטוריונים, כתקופת המעבר בין העת העתיקה הקלאסית לבין שלהי העת העתיקה.{{הערה|פיטר בראון, The World of Late Antiquity
פלוריאנוס היה אחיו למחצה של הקיסר טקיטוס, בן לאם משותפת ואבא שונה.
בתקופת שלטונו של טקיטוס הוא שימש כמפקד המשמר הפרטוריאני וליווה את טקיטוס בעת הקרבות מול הגותים.
פלוריאנוס הכתיר עצמו לקיסר באוגוסט 276, בתמיכת הלגיונות שהיו תחת פיקוד אחיו הקיסר הקודם טקיטוס ובעיקרם הלגיונות שהיו מוצבים בחלק המערבי של האימפריה, אך לא ביקש ולא זכה לתמיכת הסנאט.
הוא לא הספיק להגיע לרומא על מנת לבסס את תביעתו לכס הקיסרות בטרם הכריזו הלגיונות של החלק המזרחי של הקונסוליה על פרובוס כקיסר ופלוריאנוס נאלץ להצעיד את צבאו על מנת להכניע את המרידה.
הצבאות נפגשו בסמוך לעיר טרסוס בטורקיה, צבאו של פלוריאנוס היה גדול יותר אך פרובוס היה מפקד מנוסה, נמנע מעימות ישיר והשתמש בטקטיקות התשה שבשילוב עם תנאי מזג האוויר הקייצי הקשים הביאו להתמרדות בצבאו של פלוריאנוס.
לא ברור האם פלוריאנוס נרצח על ידי מורדים מתוך צבאו או שמצא את מותו בנסיבות אחרות.
פלוריאן אלברט (בהונגרית: Albert Flórián; 15 בספטמבר 1941 - 31 באוקטובר 2011) היה כדורגלן הונגרי ומאוחר יותר מאמן ועסקן.
אלברט, ששיחק בכל הקריירה שלו (1958–1974) במועדון אחד, פרנצווארוש, זכה בכדור הזהב ב-1967 והוא הכדורגלן ההונגרי היחיד שזכה בתואר.
אלברט, ששיחק בעמדת הקשר התוקף, נודע במשחקו האלגנטי, ביכולת הכדרור שלו וביכולתו לנווט את משחק קבוצתו כמו גם בכיבוש שערים רבים.
אלברט נולד בהרצגסאנטו (Hercegszántó), כפר קטן ליד הגבול עם יוגוסלביה לאב נפח ולאם ממוצא הונגרי-קרואטי, שנפטרה כשהיה בן שנתיים.
מאוחר יותר עברה המשפחה לבודפשט, ובגיל 11 הצטרף אלברט למועדון פרנצווארוש.
ב-1958 (בן 17) ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פרנצווארוש.
היה שותף לזכיית המועדון באליפות הונגריה בשנים: 1963, 1964, 1967 ו-1968 ולזכייה בגביע ההונגרי ב-1972. הישגי השיא של הקבוצה בזירה האירופית היו זכייה בגבי ערי הירידים ב-1965, לאחר שגברה 0:1 על יובנטוס, והופעה בגמר גביע ערי הירידים ב-1968, בו נוצחה על ידי לידס יונייטד 1:0 בסיכום מפגש כפול.
אלברט הופיע 537 משחקים במדי פרנצווארוש וכבש עבורה 383 שערים.
כבר בגיל צעיר היה מעמדו בקבוצה כה רם, עד כי ב-1965 הביא לפיטוריו של מאמן פרנצווארוש, יוזף מזארוש, שהצעיד את המועדון להישגי השיא שלו.
ביוני 1959, בטרם מלאו לו 18, ערך אלברט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בניצחונה 2:3 על הפינאליסטית בגביע העולמי ב-1958, נבחרת שוודיה, וסייע לנבחרתו בשתי מסירות שהביאו לשערים.
את שעריו הראשונים לזכות הנבחרת הלאומית כבש במשחקו השלישי, באוקטובר 1959 בבלגרד, מול נבחרת יוגוסלביה.
אלברט הבקיע שלושער והוביל את נבחרתו לניצחון 2:4. חיש מהר הפך לשחקן מרכזי בנבחרת הונגריה, שבאותן שנים הייתה אחת מן הנבחרות החזקות באירופה; היא זכתה במדליית ארד באולימפיאדת רומא (1960), ובמדליות זהב באולימפיאדת טוקיו (1964) ובאולימפיאדת מקסיקו (1968).
כמו כן, זכתה במדליית הארד באליפות אירופה ב-1964.
אלברט היה מלך השערים בגביע העולמי ב-1962 (בצוותא עם עוד חמישה שחקנים), כשכבש ארבעה שערים, בטורניר בו הודחה הונגריה ברבע הגמר.
גם בגביע העולמי ב-1966 הודחה הנבחרת ההונגרית ברבע הגמר, לאחר שהעפילה מהבית המוקדם.
בהנהגתו של אלברט גברה נבחרת הונגריה על מחזיקת הגביע, נבחרת ברזיל, 1:3 במשחק שנחשב אחד ממשחקי השיא בטורניר.
משחק זה נחשב כפסגת הקריירה של אלברט, למרות שלא כבש בו שער.
ב-1969 הוא נפצע במשחק מול נבחרת דנמרק ושבר את רגלו.
לאחר פציעה זו התקשה אלברט לחזור לכושר השיא שלו.
אחרי הפציעה הוא הוסיף ושיחק חמישה משחקים בלבד בשורות הונגריה.
משחקו האחרון בשורות הנבחרת היה במאי 1974, בניצחון על יוגוסלביה 2:3 בו כבש גם שער.
בסך הכל כבש אלברט 31 שערים ב-75 הופעות במדים הלאומיים.
שנים מספר לאחר פרישתו ממשחק אימן אלברט את הקבוצה הלובית אל-אהלי בנגאזי בשנים 1982-1978, ולאחר מכן שנה אחת נוספת ב-1985. לאחר מכן, שב להונגריה ומילא מספר תפקידים בפרנצווארוש כגון: מנהל טכני, מנהל מחלקה ולבסוף, נשיא כבוד של המועדון.
החל משנת 2007 נקרא אצטדיון הבית של קבוצתו, פרנצווארוש, על שמו.
אלברט נישא לשחקנית אירן ברסוני ב-1963. לזוג נולדו שני ילדים; בת - מגי ובן - פלוריאן אלברט (הצעיר), שכמו אביו, היה לכדורגלן פרנצווארוש ומאוחר יותר שיחק אף בישראל (במכבי פתח תקווה בעונת 1997/1996 ללא הצלחה רבה) ובצרפת.
כמו כן, שיחק אלברט הצעיר שישה משחקים במדי נבחרת הונגריה.
ב-27 באוקטובר 2011 עבר אלברט ניתוח מעקפים.
למרות הודעה לעיתונות שהתפרסמה למחרת על ידי מועדונו, פרנצווארוש, כי הניתוח היה מוצלח, הוא סבל בהמשך מהתקף לב ונפטר מוקדם בבוקר ב-31 באוקטובר 2011.
נעל הזהב בגביע העולם: 1962 (במשותף עם 5 שחקנים אחרים, 4 שערים)
השחקן הצעיר המצטיין בגביע העולם: 1962
הנבחרת המצטיינת באליפות אירופה: 1964
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1965/66
פלוריאנו נולד בחוות גידול קני סוכר באיפיוקה שליד מסייאו במדינת אלגואס להורים עניים עם עשרה ילדים.
הוא גדל אצל דודו שהיה בעל אמצעים ומעורב יותר בפוליטיקה המקומית.
לאחר סיום בית הספר הוא התגייס לצבא לגדוד של חיל רגלים.
בשנת 1861 הוא הוסמך לקצין תותחנים ונשלח ללימודים באקדמיה צבאית שבה הוא התבלט כבעל כוח רב מצד אחד, ובאהבתו לציור נופים מצד שני.
בשנת 1865 הוא פיקד על יחידה קטנה שנשלחה לשמור על נהר אסטרטגי במלחמת הברית המשולשת ומנע בהצלחה מכוחות האויב שמשני צדי הנהר להתאחד.
פלוריאנו זכה בעקבות הצלחתו לקידום ובמבצעים נוספים במערכה נגד פראגוואי נודע כמפקד אמיץ וקר רוח שלא היסס לעמוד מול אש האויב.
לאחר שלוש שנים בחזית פרגוואי, עם מותו של קרלוס אנטוניו לופז, שב פלוריאנו לברזיל כשהוא נושא בדרגת סגן-אלוף.
פלוריאנו המשיך לשאת תפקידים בירוקרטיים שונים מטעם השלטון המרכזי, ונשא לאישה את בת דודו.
הוא ככל הנראה תמך בסתר בתנועה לחיסול העבדות וזכה בעקבות זאת לאות כבוד מטעם אגודה של מתנגדי העבדות.
בשנת 1884 מונה פלוריאנו לנשיא מדינת מאטו גרוסו.
בתפקידו זה הוא הפעיל נגד ילידי דרום אמריקה יד קשה.
הא גם הצטרף למפלגה הליברלית ונהיה פעיל בתנועה לחיסול העבדות.
פלוריאנו פיישוטו היה גנרל בצבא, עת נבחר להיות סגן נשיא ברזיל ב-1891. מאוחר יותר, כאשר התפטר נשיאה הראשון של ברזיל, גנרל דאודורו דה פונסקה, ירש פיישוטו את משרת הנשיא.
הוא נכנס לתפקיד בתקופה קשה יחסית לרפובליקה הצעירה ברזיל.
כניסתו לוותה במחאה, שכן היא עמדה בסתירה לחוקת ברזיל באותה עת.
לפי סעיף 42 בחוקה, במקרה והנשיא המכהן מתפטר מתפקידו, סגנו יוכל לתפוס את משרת הנשיא אך ורק אם מחצית מתקופת הכהונה של הנשיא הושלמה.
פונסקה, הנשיא הראשון, אכן השלים מחצית מכהונתו, ולכן פיישוטו ירש שלא באופן חוקי את התפקיד, נטען.
פלוריאנו פיישוטו דיכא מרד של קצינים מהצי הימי הברזילאי כנגדו בשנת 1893, וכן גבר על תנועה צבאית שהסיתה נגדו במדינת ריו גראנדה דו סול.
תקופת כהונתו אופיינה בהגברת ריכוזיות המשטר והלאומניות.
פיישוטו לעיתים מכונה כ"ממזג הרפובליקה" או "גנרל הברזל".
הוא סיים את כהונתו ב-15 בנובמבר 1894. למרות חוסר הפופולריות שלו, גנרל הברזל היה אחראי לגיבושה של ממשלה רפובליקנית חדשה.
פלוריאנופוליס (בפורטוגזית: Florianópolis) היא בירת מדינת סנטה קטרינה שבדרום ברזיל.
העיר כוללת אי עיקרי אחד, האי סנטה קטרינה, חלק אחד יבשתי ואיים קטנים המקיפים אותו.
אזור המטרופולין שלה הוא בעל אוכלוסייה של כ-800,000 תושבים.
פלוריאנופוליס מוקפת באיים קטנים ועליהם מבצרים, שהגנו עליה מספינות אויב בראשית ימיה, במאה ה-17. רוב האוכלוסייה חי בחלקו הצפוני של האי סנטה קטרינה.
החלק הדרומי של האי מבודד יותר ופחות מפותח.
אף על פי שבמקורה ישבו בה פורטוגזים (מהארכיפלג של אזורים), למהגרים הגרמניים והאיטלקיים שבאו בעקבותיהם הייתה השפעה חזקה על עיצוב דמותה של העיר, בדומה לערים אחרות בברזיל.
פלוריאנופוליס הייתה זמן רב יעד פופולרי לתיירים דרום אמריקאיים, בזכות מיקומה ואקלימה הסוב-טרופי ובייחוד בשל חופיה שופעי החול הלבן.
בשנים האחרונות הפכה ליעד תיירותי מועדף גם לתיירים מארצות הברית ומאירופה.
רמת שירותי התיירות בה גבוהה והיא נחשבת לאחת הערים היפות והבטוחות בברזיל ידועת האלימות והפשע.
בפלוריאנופוליס חופי רחצה רבים ומרכזי ספורט ימי, בעיקר באזור באיה דה-לגואה המיוחד ביופיו.
היא אחת מארבע הערים המובילות את חגיגות הקרנבל בברזיל מדי שנה בחורף.
פלוריאנופוליס הופכת בהדרגה למרכז תרבותי ואקדמי ויש המכנים אותה "עמק הסיליקון של ברזיל" בזכות החממות הטכנולוגיות ומפעלי ההיי-טק המוקמים בשכנות לה.
פלורה שושן (נולדה ב-20 במאי 1955) היא אשת ציבור וראש מועצת מצפה רמון בשנים 2013-2006.
פלורה שושן נולדה בבוז'עד שבמרוקו לדוד ורחמה פרץ ועלתה לישראל ב-1956.
שושן כיהנה בתפקיד ראש מועצת מצפה רמון, החל מ-2006, לאחר שכיהן בו בעלה, סמי שושן.
היא נבחרה ברוב של 50.8% מקולות הבוחרים, לאחר מערכת בחירות שעוררה עניין יחסי, לאור היותה אחותו של עמיר פרץ, שר הביטחון דאז.
לאחר הבחירות, לא הצליחה שושן למצוא רוב בקרב חברי המועצה להעברת התקציב לשנת 2007, ומשרד הפנים שקל להדיחה ולמנות ועדה קרואה.
אולם, לאחר שימוע, הוחלט להשאירה בתפקיד, ולפזר רק את מליאת המועצה.
בשנת 2008, זכתה בבחירות המקומיות בשנית.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2013, התמודדה שושן בבחירות המקומיות מול אל"ם (מיל') רוני מרום, והפסידה.
התמודדה פעם נוספת מול מרום בבחירות 2018, והפסידה אחרי שקיבלה כ-20% מהקולות.
לקראת בחירות 2024, הודיעה כי תתמודד פעם נוספת, אך הפסידה לאליה וינטר אחרי שקיבלה כ-38% מהקולות.
שושן היא פעילה פמיניסטית חברתית וחברה בתנועת אחותי - למען נשים בישראל.
בעבודת התזה, היא חקרה את המעבר של נשים למצפה רמון, כפי שהוא נתפס בעיניהן, מתוך חוויותיהן האישיות.
היא בחנה את תחושת האובדן החברתית והתרבותית הקשורה לפריפריאליות של העיירה, לריחוק המשמעותי ממרכזים עירוניים, ואת קשיי ההסתגלות ביחס לשירותים, כגון השכלה וקניות שהיו עבורן בעבר ברורים מאליהם, והפכו עם המעבר והריחוק קשים להשגה.
פלוריאנו אברמוביץ (מוכר גם כדון פלוריאנו אברמוביץ, באיטלקית: Don Floriano Abrahamowicz; נולד ב-7 באפריל 1961 בווינה, אוסטריה) הוא כומר רומי-קתולי איטלקי יליד אוסטריה, בן למשפחה בעלת שורשים ארמניים, איטלקיים, וגרמנים .
הצהיר הצהרות תמיכה ברעיונות הכחשת השואה.
אברמוביץ' משרת בקודש בקפלה "הבתולה הקדושה מלוּרד" בלנצאגו די סילאה (Lanzago di Silea), במחוז טרוויזו שבאזור ונטו, המשתייך לכת השמרנית המתבדלת הקרויה "מסורתית" במסגרת הכנסייה, אותה יסד הארכיבישוף מרסל לפבר (1905 – 1991).
אברמוביץ' היה הממונה על פעילות כת זו בצפון מזרח איטליה, מטעם "אגודת הקדוש פיוס העשירי".
בגלל דעותיו, שהוגדרו בסופו של דבר כמנוגדות לברית זו, סולק משורות הברית בפברואר 2009.
פלוריאן אברהמוביץ' נולד ב-7 באפריל 1961 בווינה, בירת אוסטריה, כבן הצעיר מבין חמשת ילדיו של אלכסנדר אברהמוביץ', כומר לותרני קרוב לוודאי ממוצא ארמני, ושל מריה תרזה אמנטאה (Amantea), פסנתרנית ילידת איטליה.
הסב, יעקב אברהמוביץ' נולד וחי ביישוב פוז'וריטה (Pojorâta) בדרום בוקובינה שברומניה, שם הייתה קיימת גם קהילה גרמנית לותרנית (גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "גרמנים קרפטיים").
אשתו, הלנה לבת זוכר (Socher), ילידת איגלאו שבבוהמיה, הייתה ככל הנראה נוצרייה שהשתייכה לקהילה זו.
בני הזוג היגרו בשנת 1926 לווינה.
ידוע שהיו יהודים בשם אברהמוביץ', תושבי סירט, שנספו מאוחר יותר בשואה, בטרנסניסטריה.
אולם השם אברהמוביץ' מוכר בקרב הארמנים מבוקובינה ופולין וככל הנראה, אין קשר בין אותם יהודים ולכומר.
פלוריאן אברהמוביץ' הביע לא פעם תרעומת לגבי מה שראה הבלטת רצח העם של היהודים בהשוואה להתעלמות מרצח העם נגד הארמנים ומרצח העם שבוצע על ידי סטלין.
אחותו של אלכסנדר, אלפרידה הובר-אברהמוביץ' (2001-1922), הייתה מחנכת, משוררת והוגה פמיניסטית ידועה בציריך, לשם היגרה אחרי סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית.
אלכסנדר אברהמוביץ, שכיהן ככומר בעדה הלותרנית הזעירה האוסטרית, אימץ לעיתים דעות נונקונפורמיסטיות מנקודת מבטה של כנסייתו.
בשנת 1995, למשל, פרסם בעיתון האוסטרי "די פרסה" קריאה נרגשת בזכות רווקות הכמרים כפי שמקובל בכנסייה הקתולית.
שלשת בניו; קלמנס, ניקולה ופלוריאנו, אכן פנו בדרך זו, המירו את דתם לקתולית והפכו לכמרים בכנסייה זו.
להבדיל מפלוריאנו, שני אחיו לא התכחשו לקו הרשמי של ועידת הוותיקן השנייה ולא הצטרפו לכת של החשמן לפבר.