tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אצל הזוחלים הבליטה יחידה, בעוד שאצל הדו-חיים היא זוגית.
הזוחלים משויכים לקבוצת בעלי שפיר עוברי, שהמאפיין המגדיר אותה הוא היכולת להתרבות ביבשה, בסביבה יבשה.
במהלך האבולוציה קדמו הדו-חיים לזוחלים במעבר מן הים ליבשה, ואולם עד היום הם מסוגלים להתרבות רק במים.
לעומתם, אצל הזוחלים התפתחה לראשונה ביצה המסוגלת לשרוד מחוץ למים בזכות מספר התאמות אבולוציוניות, כמו שק השפיר, ואיפשרה להם הסתגלות מושלמת לסביבה יבשתית.
שאר בעלי השפיר העוברי – העופות והיונקים – התפתחו מן הזוחלים וירשו מהם את יכולת הרבייה מחוץ למים.
המאובן העתיק ביותר של ביצה יבשתית התגלה בטקסס ומתוארך לתור הפרם התחתון, לפני כ-225 מיליוני שנים.
בדומה לשאר החולייתנים, הזוחלים מתרבים בעיקר ברבייה זוויגית.
אך כמו אצל דגים ודו-חיים, הנקבות במספר מיני זוחלים מסוגלות, בתנאים מסוימים, לרבייה אל-זוויגית, הידועה גם כרביית בתולין.
כאשר נקבות כאלו אינן מופרות הן מטילות ביצים דיפלואידיות שמהן בוקעות נקבות הזהות גנטית לאמן.
תופעות של רביית בתולין ידועה במינים שונים של לטאות, שממיות, חרדונים, זיקיות ונחשילים.
ההזדווגות בזוחלים מתבצעת על ידי הפריה תוך-גופית.
הזכר מעביר את תאי הזרע ישירות לתוך גופה של הנקבה, שם הם מפרים את תאי הביצית.
זאת בניגוד להפריה חיצונית אצל דגים ודו-חיים רבים, שאצלם הזכר מפרה את הביצים לאחר שכבר הוטלו.
ההפריה התוך-גופית אינה דורשת סביבה מימית, ולכן נחשבת גם היא כהתאמה לרבייה ביבשה.
צינורות הביצים (בנקבה) והזרע (בזכר) נפתחים אל הביב (cloaca), פתח חיצוני בתחתית חלקו האחורי של הגוף שאליו גם נפתחים פי הטבעת וצינורות השתן.
הזדווגות בזוחלים מתבצעת בדרך-כלל כאשר הזכר והנקבה מצמידים את פתחי הביב שלהם.
תאי הזרע שוחים במעלה צינור הביצים של הנקבה, שם הם מפרים את תאי הביצית שחרגו מן השחלות.
במינים רבים של זוחלים נמצאה בגוף הנקבות אגירת זרע, אשר עשוי להפרות את הנקבה חודשים ואף שנים לאחר ההזדווגות.
כתוצאה מכך עשויה הנקבה להזדווג בעונה אחת ולהטיל ביצים מופרות בעונה שלאחריה, או להזדווג פעם אחת ולהטיל מספר תטולות פוריות.
אגירת זרע נמצאה אצל לטאות, צבים ונחשים, ובנקבת אחד ממיני הזעמניים נמצאו תאי זרע בני שש שנים.
תאי הביצית המופרים מתגלגלים לאיטם החוצה במורד צינור הביצים, ותוך כדי כך הם מתעטפים במספר קרומים ושכבות אשר מופרשים מדפנות צינור הביצים, ליצירת הביצים המוגמרות המוטלות דרך פתח הביב.
הביצה ה"אמניוטית" (בעלת שק שפיר) שהתפתחה בזוחלים (ומהם הועברה גם לעופות וליונקים מטילי ביצים) מתאפיינת במספר התאמות המגינות על "סביבה" מימית פנימית, שבה מתפתח העובר, מפני הסביבה היבשתית החיצונית: קרום השפיר, קרום הכוריון, קרום האלנטואיס, שכבת האלבומין והקליפה הסידנית החיצונית.
קרום השפיר והקליפה אטומים למעבר מים ולכן מונעים התייבשות של העובר, אך מאפשרים מעבר של אוויר לצורך נשימה.
נשימת העובר מתבצעת על ידי חילוף חמצן ופחמן דו-חמצני עם האוויר בנימי דם על פני קרום האלנטואיס, המשמש את העובר כעין ריאות.
חלקו הפנימי של שק האלנטואיס משמש למאגר תוצרי ההפרשה של העובר, ומשמש כעין שלפוחית שתן שלו.
שכבת האלבומין (ה"חלבון" או ה"לבן" של הביצה) מכילה כ-80% מים ומשמשת בעיקר כמאגר נוזלים, וכן ויטמינים ומלחים.
בנוסף הביצה הזוחלית, בדומה לביצים של מרבית מיני הדגים והדו-חיים, עשירה בחלמון המשמש כמקור המזון של העובר.
תופעה ייחודית האופיינית לעוברים המתפתחים של זוחלים רבים היא קביעת מין תלוית טמפרטורה.
הזוויג של העובר (זכר או נקבה) נקבע על ידי טמפרטורת הסביבה בשלב קריטי של התפתחותו בביצה.
כאשר הטמפרטורה גבוהה מתפתחים בתוך הביצים צאצאים רק מזוויג אחד (בצבים, בדרך כלל נקבות בלבד) ובטמפרטורה נמוכה בוקעים רק צאצאים מן הזוויג האחר (בצבים בדרך-כלל רק זכרים).
בטמפרטורת ביניים מתקבלים צאצאים משני הזוויגים.
פרט לצבים, מנגנון זה נמצא גם אצל תנינאים רבים, וכמה ממיני הלטאות.
טיבו המדויק של היתרון שהוא מעניק עדיין אינו ברור, אך בשנת 2008 ביולוגים מאוניברסיטת סידני ואוניברסיטת איווה הצליחו להוכיח כי יתרון כזה אכן קיים, כלומר הצאצאים מכל זוויג אכן שורדים במספרים גבוהים יותר כאשר הם בוקעים בטמפרטורה הנכונה.
מרבית מיני הזוחלים הם מטילי ביצים, אך בכ-20% ממיני הלטאות והנחשים, הצאצאים בוקעים מן הביצה בעודה בצינור הביצים, או במקרים אחרים מיד לאחר הטלתה.
תופעה זו, הידועה גם אצל מיני דגים רבים, נקראת השרצה או "ילודת חיים" (Vivipary).
בזוחלים השרצה אופיינית למינים החיים באקלים קר יחסית, שכן היא מאפשרת להגן על הביצים בתוך גוף האם, שהטמפרטורה שלו מעט גבוהה מטמפרטורת הסביבה.
גם מספר מאובני איכתיוזאורים מראים בבירור שלדי צאצאים בתוך שלד אמם, וכמה מהם אף מראים את רגע ההשרצה.
ילודת חיים אפשרה לאיכתיוזאורים חיים באוקיינוס בלי צורך לעלות ליבשה על מנת להטיל ביצים, כפי שצבי ים למשל נדרשים לעשות.
מעבר מהטלת ביצים להשרצה התרחש ככל הנראה מאות פעמים באופן בלתי-תלוי, בענפים רבים ושונים באבולוציה של הזוחלים.
נמצא כי מין אחד של חומט באוסטרליה – Sceloporus spinosus – אף מסוגל להטלת ביצים או להשרצת חיים, בהתאם לטמפרטורה וללחות של סביבתו.
כמה מיני זוחלים התמחו בהשרצה והביאו אותה לדרגה הקרובה לזו של יונקי שליה – העוברים שוהים זמן מסוים בצינור הביצים, ההופך למעין רחם, והם מוזנים על ידי אמם דרך כלי דם שלהם הנצמדים לכלי הדם שלה ויוצרים מעין שליה.
אצל הנחושית העינונית נוצרת "שליה" מכלי דם של שלפוחית השתן של העובר, ובמינים אחרים היא נוצרת מכלי דם של קרום החלמון.
תפוצה, בית גידול והסתגלויות אליו
בדרך כלל, הזוחלים מחבבים אזורים חמים, כמו אזורים בעלי אקלים טרופי או ממוזג, אם כי הם נפוצים על פני רובו של העולם, ובבתי הגידול השונים מאוד במאפייניהם.
לדוגמה, ביערות הגשם רץ הבסיליסק על פני המים, וביערות המחטניים חי לו הזעמן האלמוגי (Lampropeltis); בביצות ובמקווי המים המתוקים שולטים התנינאים והאנקונדות, ובאוקיינוסים ובמקווי המים המלוחים שוחים צבי הים ופתני הים הקטלניים; בארצות העשב (Grassland) באפריקה זוחל פיתון הסלעים האפריקני, ובמדבריות מתרוצץ חרדון סיני (המצוי גם בישראל).
אף זוחל אינו שוכן במקומות בעלי טמפרטורות נמוכות מאוד, כמו אנטארקטיקה.
בית הגידול המדברי אינו מסביר פנים לאף בעל חיים, והזוחלים אינם יוצאים מכלל זה.
הוא מעמיד בפניהם בעיות מיוחדות, שהעיקריות בהן הן: טמפרטורות המשתנות באופן קיצוני: גבוהות מאוד במשך היום, ונמוכות עד קור מקפיא במשך הלילה; מחסור במזון ומים; ומחסור במקומות מסתור.
כדי להתגבר על כך, הם הסתגלו בדרכים שונות לסביבתם.
רוב ההסתגלויות התרחשו בין תקופת אאוקן לבין תקופת מיוקן (לפני כ-45 עד 15 מיליון שנים), ואלו משמשות לא רק כדי לשרוד בסביבה קיצונית זו, אלא אף כדי לשגשג בה.
באופן בסיסי, הזוחלים הצליחו לאכלס אזורים צחיחים יותר מאלו של הדו-חיים, הודות לעורם השריוני והכמעט בלתי חדיר, ולהתפתחותם כבעלי שפיר עוברי המטילים ביצים בעלות קליפה קשיחה או עשויה עור.
הם התפתחו מאבות קדמונים אשר פלשו אל המים או למעשה שבו אל מולדת אבותיהם.
רובם קשורים ליבשה ומבלים בה חלק ניכר מחייהם, אך אחרים, כמו צבי הים ומינים אחדים של נחשי הים, כמעט ונטשוה.
כמו כן, רוב נחשי ים הפסיקו להסתמך על היבשה ומבלים את כל חייהם במים, ואפילו מולידים בהם את הדור הבא.
הודות להיותם הטרותרמיים, זוחלים מימיים יכולים לשהות מתחת למים זמן רב יותר מבעלי חיים הומיאותרמיים.
הם הסתגלו באופן שונה כדי לנוע ולצלול, לשמור על חום גוף מתאים ולנהל את כמות המלח בגופם (בסביבה הימית).
זוחלי הים ה"אמיתיים", כלומר אלו שלא זקוקים למים מתוקים, הם צבי הים, נחשי הים (Hydrophiinae) והאיגואנה הימית (כל מיני הזוחלים המימיים האחרים זקוקים למים מתוקים בכמות מסוימת).
בארץ ישראל חיים 94 מיני זוחלים.
זהו מגוון גדול יחסית לשטחה המצומצם.
מספר מיני הנחשים בארץ ישראל גדול ממספרם ברוב יבשת אירופה, מגוון זה נובע ממיקומה הגאוגרפי של הארץ, המחבר שלוש יבשות – אפריקה, אסיה ואירופה – ומספר אזורים זואוגאוגרפיים שונים:
תת-האזור הים-תיכוני של האזור הפלארקטי, אשר לו אופייניים מינים כמו לטאה ירוקה, לטאה זריזה, זעמן שחור וצפע מצוי.
תת-האזור הערבתי (או ה"אירנו-טורני") של האזור הפלארקטי, אשר לו אופייניים מינים כמו חרדון מצוי ועין-חתול חברבר.
האזור הסהרו-ערבי, אשר לו אופייניים מינים מדבריים דוגמת ישימונית מצויה, שנונית חולות, כוח אפור, חרדון סיני, חרדון חולות ועכן גדול.
האזור האפרוטרופי (ה"סודני" או "אתיופי"), אשר חודר לארץ-ישראל בעיקר דרך השבר הסורי אפריקני, ולו אופייניים מינים ממוצא אפריקני כמו צפעון שחור, צב רך ותנין היאור (שנכחד מארץ ישראל רק בתחילת המאה ה-20).
מינים ספורים של זוחלים בארץ הם אנדמיים – כלומר שהם קיימים רק בארץ ובסביבתה הקרובה, כמו: שחור ראש דרומי, מחרוזן מגוון, שנונית באר שבע, חומט נקוד וצפע החרמון.
מפני שאינם יכולים לשמור על טמפרטורת גופם בכוחות עצמם, הזוחלים פועלים בצורות שונות כדי להתאים זאת לרמה התקינה:
תנועה בין מקומות חמים וקרים: בבוקר הזוחל מתעורר והולך להשתזף לאור השמש, ולאחר שהתחמם מספיק הוא יוצא לפעילויות השגרה, כמו מנוחה בצל או מתחת לקרקע (בדרך כלל במשך הצהריים) וחיפוש מזון (בדרך כלל בשעות הערב המאוחרות או בשעות הבוקר המוקדמות).
הסתרת חלק מגופם בצל, וחשיפת החלק האחר לאור השמש.
שינוי האופן בו גופם נוגע בקרקע, כמו העכסן העכני (Crotalus cerastes) הנע בצורה כזו כך שרק חלק קטן מגופו נוגע בחול החם.
פעילות בעונות מסוימות, כמו שקיעה בתרדמת קיץ.
התאמת כמות הדם העובר בכלי הדם הקרובים לעור: כאשר הזוחל צריך להתחמם, כלי הדם מתרחבים, וכשהטמפרטורות יורדות הם מצטמצמים.
שינוי צבע: מינים מסוימים יכולים לשנות את צבעם לכהה יותר במשך היום (צבע כהה קולט יותר חום מבהיר), וכשסיימו להתחמם הם הופכים חוורים.
פעירת הלוע: פעולה זו נעשית בעיקר על ידי תנינים הרוצים להתקרר.
כאמור, הזוחלים צריכים מקור חום חיצוני כדי לחיות, ובמקומות אלו דמם ה"קר" מהווה מכשול להישרדותם.
חום גופם יורד, הם הופכים לאיטיים ונטולי מרץ, ולא יכולים להיות פעילים בכל עונות השנה, כמו שעושים מיני יונקים ועופות מסוימים.
אם ישהו בשטחים פתוחים בזמן החורף – הם יקפאו למוות.
אולם, בשונה מבעלי חיים אחרים כגון העופות הנודדים למקומות חמים, הזוחלים אינם יכולים לנדוד למרחקים ארוכים מאוד (חוץ מצבי הים).
לכן, הזוחלים היו חייבים להסתגל לחיים בסביבה זו.
רובם מסתתרים ושוקעים בתרדמת חורף כדי להתחמק מהטמפרטורות המקפיאות.
למשל, צבגון מצויר בוגר עושה זאת באמצעות צלילה אל תחתיתו של מקווה מים שאינו קפוא, ואף על פי שפני השטח של המקווה יכולים להיות קפואים – הוא קולט את הכמות המעטה של החמצן מתוך המים.
לעומתו, הצבגון המצויר הצעיר יכול להוריד את טמפרטורת גופו אל מתחת לאפס מבלי להקפיא את נוזליו, ולשרוד טמפרטורות נמוכות בכך.
הקשקשאים לרוב עושים זאת באמצעות התחפרות באדמה או הסתתרות בחללים; עמוק מספיק כדי לעבור את העומק בו האדמה קופאת (Frost line).
באזורים בהם החורפים קרים מאוד, וצריך להתחפר עמוק כדי להתחמק ממו, ניתן לראות זוחלים וחיות אחרות רבים חולקים מקום אחד לשם תרדמת חורף.
תופעה זו מתרחשת גם בחורפים קרים פחות, אם כי במקומות מסוימים, כמו באי ונקובר.
יתר על כן, התופעה מתרחשת בעיקר בזוחלים מסוימים: בקולומביה הבריטית, עכסנים ומינים מהסוג נחש בירית נמצאו שקועים בתרדמת חורף משותפת באזור תרדמה גדול.
בדומה לשאר המיתרניים, הזוחלים ניזונים כמעט מכל יצור חי – מתאואי מים היכולים לעבור את רף האלף קילוגרם, ונטרפים על ידי תניני הים ודרקוני קומודו , דרך חרדון הצב אוכל הצמחים, ועד הלטאיים שאוכלים בעיקר פרוקי-רגליים.
רוב הזוחלים טורפים, אוכלי חרקים או אוכלי-כול, והמיעוט הנותר – קשקשאים וצבים אחדים – ניזונים רק מצמחים או מאצות (כגון האיגואנה הימית).
תכונת ההטרותרמיות שלהם אולי נתפסת כמכשול, הרי בעל חיים הומיאותרמי ("דם חם") יכול להתגורר בבתי גידול בהם קרובו ההטרותרמי לא מסוגל לחיות.
עם זאת, ההומיאותרמיות מגיעה עם מחיר: כדי לשמור על חום גוף קבוע ומתאים, לבעל החיים יש קצב חילוף חומרים גבוה, המצריך אכילה תכופה.
הזוחלים, מעצם היותם הטרותרמיים, לא אוכלים באותה התדירות או הכמות בה אוכלים בעלי החיים ההומיאותרמיים.
כאשר המזון אינו מצוי בשפע, זהו יתרון בשביל הראשונים: הם לא דורשים אנרגיה רבה, ולפיכך הם מסוגלים לעמוד בפני תקופות רעב באופן טוב יותר.
לדוגמה, הם יכולים להיכנס אל תוך בריכה קרה, לשקוע במין תרדמת, להוריד את קצב חילוף החומרים שלהם, ולשמור על מצבורי המזון עד יעבור זעם.
כמו כן, תהליך העיכול איטי, והם אינם יכולים ללעוס את מזונם ולפרקו בפיהם.
תהליך זה, יחד עם תכונת ההטרותרמיות שלהם, מאפשרת לזוחלים להתקיים זמן רב מסעודה יחידה.
הגדולים שבהם, כמו התנינים ונחשי רב-חנק ( Boa), יכולים להתקיים מסעודה יחידה במשך חודשים.
בדומה להסתגלותם המגוונת בתחומי חייהם האחרים, גם בתזונתם מפגינים הזוחלים אסטרטגיות וצורות שונות.
לתנינאים למשל יש לסתות חזקות מאוד, ומלתעות המלאות בשיניים חדות ללכידת הטרף ושיניים טוחנות למחיצתו.
גם לצבים יש לסתות חזקות, אך הם חסרי שיניים ולכן התפתח אצלם מקור חזק.
אצל הנחשים הלסת התחתונה מופרדת מהעליונה, מה שמאפשר להם לבלוע טרף גדול בשלמותו, אף בגודל היפופטם קטן , והם יכולים להרוג את טרפם באמצעות הזרקת ארס בהכשה או חניקתו בלפיתה עוצמתית.
הזיקיות "יורות" את לשונן הדביקה אל עבר חרק סמוך.
הזוחלים הצמחוניים עומדים בפני בעיית הלעיסה בדומה ליונקים צמחוניים (חומר צמחי מצריך גריסה וטחינה מעצם היותו קשה לעיכול), אך הם חסרים את מבנה השיניים המיוחד של האחרונים, מה שמביא אותם לכדי בליעת גסטרוליתים ("אבני קורקבן") כדי לסייע לקיבת השרירים שלהם בעיכול.
אבנים אלו נמצאו בין שלדי אורניתופודים וזאורופודה, אם כי ישנה מחלוקת האם הם באמת שימשו את האחרונים לטחינת מזון.
שימוש שונה באבני הקורקבן נעשה על ידי תנין הים: הוא בולע אותן כדי לייצב עצמו או לצלול, בדומה לאונייה הנעזרת במי נטל.
שתי האפשרויות, כלי עזר בייצוב ובעיכול, היו ככל הנראה בשימוש הפלזיוזאורים.
זכרי תנינאים נוהגים לנהום ולשאוג במטרה למשוך נקבות (וגם כדי להרחיק זכרים מתחרים).
קליפת הביצה וקרומי העובר שומרים עליהם מפני נידוף מים, אך תנאי חום ולחות מתאימים באתר ההטלה הם הכרחיים להתפתחות העובר.
לכן בוחרות נקבות הזוחלים בדקדקנות את מקום ההטלה, וכך הן דואגות לשמירה על צאצאיהן.
ואולם במרבית מיני הזוחלים נוטשות האמהות את הביצים לאחר ההטלה, ואינן רואות את צאצאיהן.
אצל לטאות חד-שנתיות, למשל מיני זיקית, הצאצאים בוקעים בעת שאמותיהם כבר אינן בין החיים.
במינים מסוימים שומרים ההורים על הביצים, ושממיות אוכלות את הקליפות הריקות לאחר הבקיעה.
נקבות חומט מגינות על ביציהן מפני טורפים קטנים, הופכות את הביצים בקביעות ומקבצות אותן כשהן מתפזרות.
נקבות נחש הפיתון מסדרות את הביצים בערימה ונכרכות סביבן.
מאחר שהן בעלות דם קר, ואינן מסוגלות לחמם את הביצים בעזרת חום גופן, הן מרעידות את גופן בתנודות קלות המעלות את טמפרטורת הביצים.
הדאגה לצאצאים בזוחלים מפותחת ביותר בתנינאים, אשר חלקם מטפלים בצאצאיהם במשך שנה או שנתיים.
נקבת התנין חופרת קן שבו היא מטילה את הביצים, והיא נשארת לידו ומגינה על הביצים והצאצאים
לטאות כוח והתנינים מפגינים מבנים חברתיים מורכבים ואף יכולים לספור, ודרקון קומודו אף נצפה משחק.
הצבים אינם מגינים על הטריטוריה שלהם, אך היא בכל זאת נרחבת.
כמו כן, חלקם מפתחים לעיתים היררכיות חברתיות.
לטאות רבות מפגינות כישורים חברתיים מורכבים, והזכרים אף שומרים על הטריטוריות שלהם באמצעים שונים, כמו סימני ריח.
ברוב עידן המזוזואיקון שלטו בעולם יצורים כמו הדינוזאורים והאיכתיוזאורים, אולם כיום הם אינם עוד, ולזוחלים קמו אויבים אחרים, כמו היונקים והעופות.
רוב הזוחלים הם קטנים עד בינוניים, ומהווים טרף לבעלי חיים אחרים, למעט דרקון קומודו, רוב התנינאים ונחשי ענק אחדים אשר מהווים טורפי-על בתחום מחייתם, ומספר צבי ענק, אשר גודלם מקשה על טריפתם.
כדי להתגבר על כך, פיתחו הזוחלים מספר מנגנוני הגנה:
התחמקות מנוכחות, בריחה והסתתרות: מנגנוני הגנה אלו הם הנפוצים ביותר בקרב הזוחלים.
בשעות דחק סביבתי – כלומר פגיעה במצב האיזון של החיה כתוצאה מהפרעות טבעיות, אנושיות וכו' – הם נוהגים להסתתר במחילות עד חלוף הסכנה.
תופעה זו מבוטאת באופן הניכר ביותר לעין אצל צבי מים ותנינאים צעירים, אשר בורחים אל מקווה מים סמוך וצוללים בו כאשר הם מזהים סכנה מתקרבת, ואצל נחשים קטנים ומרבית הלטאות אשר מסתתרים מתחת לקרקע ולסלעים, וכן בין צמחייה עבותה.
מנגנון ההתחמקות מנוכחות הוא העברת הפעילות לשעות שונות, כמו מעבר לפעילות לילית כדי להתחמק מעופות יום.
אולם, למעבר זה יש עלות אנרגטית גבוהה, שהרי הזוחלים הם פויקילותרמים, ולכן צריכים לחמם את גופם כדי לנוע טוב יותר.
בעיה זו משפיעה על תפוצתם, ועל כן נראה שפע רב יותר של זוחלים באזורים חמים לעומת אזורים קרים, בהם הם פעילי יום בעיקר.
הסוואה: רוב מיני הזוחלים ניחנים במופע בגוונים הדומים לאלו בהם ניחן בית גידולם, ומינים אחדים אף יכולים לשנות את צבע גופם (המוכרת ביותר היא הזיקית).
מבין טורפיהם העיקריים, העופות ומיני זוחלים אחרים פיתחו ראיית צבע, ולכן ישנה חשיבות לבחירת צבעי עור שתאפשר להם להיטמע ולא לבלוט בנוף סביבתם.
אצל מינים רבים, בייחוד לטאות, צבעי העור והקשקשים הם בגווני אפור, חום, חום בהיר וירוק הדומים לצבעים הנפוצים בסביבת המחיה הטבעית שלהם.
חקיינות: מינים רבים מחקים מינים אחרים או עצמים אותם הטורפים לא מעוניינים לאכול.
דוגמה מוכרת לכך היא מינים אחדים של הזעמן האלמוגי (Lampropeltis) הראויים למאכל, אשר מחקים את מופע הפסים של מיני פתני אלמוגים הארסיים (Coral snake).
הטורפים מתקשים בזיהוי, ונמנעים מלאכול את שניהם.
הרתעה: כאשר ההסוואה נכשלת ובריחה היא בלתי-אפשרית, משתמשים חלק מהזוחלים באיומים והרתעה.
פעולה נפוצה היא הגדלה של החזות בדרכים שונות, כמו יציבה בתנוחה מאיימת, פרישת קרומים על-עוריים (כגון נחש הקוברה אשר זוקף את ראשו ופורש קפלי עור משני צידיו.
פעולה נפוצה נוספת היא השמעת קולות מפחידים.
לדוגמה, המינים בתת-משפחת העכסנים מרעידים את קצה זנבם העשוי טבעות, ובכך משמיעים קול רשרוש מרתיע.
שריון ואמצעי הגנה גופניים אחרים: כל הזוחלים מוגנים במעטה קשקשים קשיחים המקשים על אכילתם.
צבי היבשה אף יכולים לכנס את ראשם וגפיהם אל תוך השריון כאשר הם מאוימים, אם כי ישנם מספר טורפים חכמים אשר פיתחו דרכים לפצח את שריון הצבים, כמו העיט הזהוב אשר מפיל את הצב מגובה רב .
ארס: התפתח אצל קבוצות מועטות, שהמוכרת מביניהן היא הנחשים.
הארס משמש להגנה, תקיפה ואף עיכול ראשוני של המזון.
הוא מיוצר על ידי בלוטות מיוחדות (למעט בתקופת התרדמת), ויוצא החוצה באמצעות שרירים דרך תעלות שבשיני ארס.
בדרך כלל הנחשים מעדיפים להתחבא מהטורף או להרתיעו, אך אם אלו לא עובדים – הם מכישים.
אצל נחשים ארסיים, ההכשה מזריקה את הארס המסוכן, וזה יכול לגרום לפציעות חמורות ואף למוות.
חיתוך עצמי: בתהליך שנקרא בלועזית Autotomy (מיוונית: autos = עצמו, tomos = חיתוך), מספר רב של מיני שממיות, חומטים ולטאות אחרות מסוגלים לנתק את זנבם כאשר הם מרגישים מאוימים.
הזנב ממשיך להתפתל גם אחרי ניתוקו מהגוף, ובכך יוצר הסחת דעת המאפשרת ללטאה להימלט.
אחרי שברחה, יכולה הלטאה לגדל מחדש את זנבה בתהליך שמשכו בין מספר שבועות למספר חודשים.
הזנב שגדל מחדש מכיל סחוס ולא עצם, וצבעו דהוי יותר לעומת שאר הגוף.
ישנם מיני לטאות שבהן הזנבות בולטים יותר על מנת לפתות את הטורפים לפגוע בזנב הפחות חשוב.התזת דם: כמה מינים של האיגואנית המקרינה מסוגלים להתיז סילון של דם מעיניהם למרחק של עד מטר.
הטורפים ממשפחת הכלביים נרתעים ממגע עם הדם.
התנינאים הם טורפי על בתחומי מחייתם וכמעט שאין להם אויבים טבעיים כאשר הם בוגרים.
לעומת זאת, תנינאים צעירים יותר יכולים להיות מאוימים על ידי בעלי חיים אחרים, כולל על ידי תנינאים גדולים יותר.
כאשר תנינאי חש מאוים, הוא פוער את פיו וחושף שיניים חדות ולשון צהובה.
אם הפחדה זו לא עוזרת, התנינאי הופך לנסער יותר ומשמיע קולות איום.
אם גם זה לא מסייע בעדו, הוא משנה תנוחות באופן דרמטי כדי להראות מאיים יותר, ומנפח את גופו במקצת כדי להגדיל את דמותו.
אם שום דבר לא עובד, התנינאי תוקף בחזרה ומנסה לנשוך את התוקף עם מלתעותיו האימתניות.
דרכי ההגנה המדויקות משתנות בין המינים השונים של התנינאים: ישנם תנינאים שמנסים לנשוך מיד, אחרים חובטים בתוקף עם ראשם כמו היה פטיש או אלה, ואחרים בורחים או רודפים אחרי התוקף.
קארולוס לינאוס, חוקר הטבע השוודי שייסד את במאה ה-18 את שיטת מיון עולם הטבע, עדיין לא הבחין בין דו-חיים לזוחלים, אולי משום שכמה מן הזוחלים שהכיר היטב היו נחשים החיים במים, וכלל את כולם תחת המונח דו-חיים (Amphibia).
כתוצאה מבלבול זה, חקר הזוחלים והדו-חיים גם יחד נקרא עד היום "הרפטולוגיה".המונח נגזר מהמילה היוונית herpeton שמשמעותה "דבר זוחל".
חוקר הטבע האוסטרי יוספוס ניקולאוס לאורנטי היה הראשון שהבחין בין דו-חיים לזוחלים, בשנת 1768, והוא זה שנתן לזוחלים את שמם המדעי Reptilia, אם כי עדיין כתת-קבוצה בתוך קבוצה הכוללת גם את הדו-חיים.
המיון המודרני, לעומת זאת, מתייחס לזוחלים כקרובים יותר לעופות וליונקים מאשר לדו-חיים.
במאה ה-19, תומאס הקסלי וריצ'רד אוון הפכו את מיונו של לאורנטי למקובל, והוסיפו לזוחלים את הדינוזאורים ומאובנים נוספים של "מפלצות שלפני המבול" (כפי שנקראו באותן שנים).
בשנת 1866 הראה ארנסט הקל כי ניתן לחלק את החולייתנים על פי דרך הרבייה שלהם, וכי הזוחלים, העופות והיונקים שייכים לקבוצת בעלי שפיר עוברי.
בסוף המאה ה-19 הוגדרה מחלקת הזוחלים כבעלי שפיר עוברי שאינם יונקים או עופות, והוכרו סימני שלד המבדילים אותה משאר המחלקות, כמו פול (קונדיל) עורפי יחיד בגולגולת ומפרוק הלסת בין עצם הריבוע (quadrate) בלסת העליונה ועצם המפרוק (articular) בלסת התחתונה.
במאה ה-20 פותחה החלוקה הפנימית הבסיסית של הזוחלים (ולמעשה של כל בעלי השפיר העוברי) על פי פתחי הצדע (temporal fenestrae) בגולגולת שלהם לשלוש קבוצות עיקריות: חסרי פתחי צדע – אנפסידה, בעלי פתח אחד מכל צד – סינאפסידה, ובעלי שני פתחים מכל צד – דיאפסידה.
חלוקה זו אושרה ברובה בתחילת המאה ה-21 באמצעות חקר רצפי DNA בגנום.
בהמשך קבוצת האנפסידה בוטלה וחבריה שויכו לבני קבוצת הזאוריה.
מחלקת הזוחלים (Class: Reptilia), אחת מארבע המחלקות ה"קלסיות" של בעלי ארבע רגליים (ביחד עם דו-חיים, יונקים ועופות), כבר איננה קיימת בחלוקות טקסונומיות חדישות.
הסיבה לכך היא שמחלקה זו היא פאראפילטית, כלומר היא אינה כוללת שניים מן הענפים שהשתלשלו מן הזוחלים – היונקים והעופות.
זאת בניגוד למוסכמה בטקסונומיה הקלדיסטית המודרנית, לפיה קבוצות צריכות להיות מונופילטיות, כלומר לכלול את האב הקדמון של הקבוצה ואת כל הענפים שהשתלשלו ממנו.
למעשה, התנינאים שהם "זוחלים" קרובים יותר לעופות מאשר לזוחלים אחרים כמו צבים.
דבר כזה אינו יכול לקרות בחלוקה מונופילטית תקינה.
למרות זאת, המיון הפראפילטי הישן של מחלקת הזוחלים עדיין נפוץ ומקובל באנציקלופדיות, לקסיקונים וספרות זואולוגית נוספת לציבור הרחב.
מיון זה הוא נוח משום שישנן תכונות פנוטיפיות רבות אשר משותפות לקבוצות ה"זוחלים" הקיימות בימינו, כמו תנינים וצבים, אך לא ליונקים ועופות.
התכונה המשותפת החשובה ביותר המייחדת זוחלים הקיימים בימינו היא היותם "קרי-דם", ומתכונה זו נובעות תכונות רבות נוספות: עור החסר כסות מבודדת דוגמת פרווה או נוצות, חילוף חומרים איטי יותר, מוח קטן יותר ואינטליגנציה נמוכה יותר.
עם זאת, ייתכן מאוד שכמה קבוצות "זוחלים" נכחדות, ובעיקר חלק מן הדינוזאורים, היו חמי-דם ובעלי כסות נוצות.
בחלוקה הטקסונומית המפושטת למטה, קבוצות הידועות כ"זוחלים" מופיעות בכתב מודגש, וניתן לראות כי הם אינם יוצרים ענף נפרד משל עצמם:
סינאפסידה (Synapsida) פליקוזאוריה (Pelycosauria) (זוחלי קרקע נכחדים) תראפסידה (Therapsida) (זוחלים דמויי יונקים)
דיאפסידה (Diapsida) איכתיוזאוריה (Ichthyosauria) (זוחלים ימיים נכחדים) צבים (Testudines) פלזיוזאוריה (Plesiosauria) (זוחלים ימיים נכחדים) לפידוזאוריה (Lepidosauria) מחודקי ראש (Sphenodontia)בימינו סוג יחיד – ספנודון קשקשאים (Squamata)חרדוניים, זיקיתיים, איגואניים, חומטיים, לטאיים, נחשים, ועוד.
ארכוזאוריה (Archosauria) תנינאים (Crocodilia) פטרוזאוריה (Pterosauria) (זוחלים מעופפים נכחדים) דינוזאוריה (Dinosauria'') (זוחלי קרקע נכחדים)
מוצאם של הזוחלים הוא מתת-מחלקה קדומה של דו-חיים, הלבירינתודונטיה.
הדו-חיים היו החולייתנים הראשונים שעלו מן הים ליבשה, בסוף תור הדבון לפני כ-375 מיליוני שנה, אך עד היום הם מתרבים רק במים, ולכן מעולם לא השתלטו לחלוטין על בתי הגידול היבשתיים.
השתלטות כזו ארעה רק עם הופעת הזוחלים בסוף תור הקרבון, לפני כ-340 מיליון שנה, הודות להתפתחותן של ביצים בעלת קרום שפיר, המסוגלות לשרוד מחוץ למים.
עדיין לא ברור במדויק איזו מקבוצות הלבירינתודטיה התפתחו לזוחלים.
מכיוון שמאובני ביצים הם נדירים, וקשה מאוד לזהות אם הן בעלות קרום שפיר, ההבדל בין מאובני דו-חיים וזוחלים מוגדר בעיקר על פי מאפייני שלד שלהם.
כזוחל הקדום ביותר הידוע למדע נחשב בדרך-כלל הסוג הילונומוס מנובה סקוטיה בעוד בעבר סברו שהיה זה הסוג Westlothiana או הקאסינריה (Casineria), שמאובן שלו התגלה בסקוטלנד בשנת 1999.
מקובל כיום שהזוחלים הראשונים היו אנאפסידיים, כלומר בעלי גולגולת שלמה וחסרת פתחי-צדע מאחורי פתחי העיניים והנחיריים.
עם הזמן הופיעו פתחים בגולגולת שאיפשרו מעבר של שרירי לעיסה.
מספרם ומיקומם של פתחים אלו הם בעלי חשיבות רבה בהתחקות אחר האבולוציה של הזוחלים, ולמעשה אחר האבולוציה של כל בעלי השפיר, ובכללם היונקים והעופות.
בשלב מוקדם באבולוציה של הזוחלים התפצל הענף הסינפסידי, המאופיין בפתח צדע אחד (מכל צד של הגולגולת) בעמדה תחתית יחסית.
בענף זה התפתחה קבוצת הפליקוזאוריה, ששגשגה בתור הפרם המוקדם.
כמה ממיני הפליקוזאורים היו בעלי החיים הגדולים ביותר על היבשה בתקופתם, באורך של שלושה מטרים ויותר, חלקם טורפים כמו דימטרודון ואחרים אוכלי-צמחים כמו אדפוזאורוס.
קבוצה גדולה נוספת של סינפסידיים, התראפסידה, התפתחו ככל הנראה מן הקוטילוזאורים, והיו אבות היונקים.
כל קבוצות הזוחלים הסינפסידים נכחדו עם הזמן, והיונקים הם הסינפסידיים היחידים החיים בימינו.
בענף השני של הזוחלים הופיעו הדיאפסידיים, המאופיינים בשני פתחי צדע בכל צד של הגולגולת.
הם היו בתחילה הענף הקטן והפחות מפותח, אף שכיום הם כוללים את כל הזוחלים החיים, וכן את העופות.
הצבים הם בעלי גולגולת אנאפסידית, ולכן במשך שנים רבות היה מקובל לראות אותם כקבוצה הפרימיטיבית ביותר של זוחלים בני-ימינו, שהשתלשלה ישירות מן הזוחלים האנאפסידיים הראשונים.
ואולם מספר מחקרים על פי רצפי גנום מצביעים על כך שהצבים השתלשלו מזוחלים דיאפסידיים, ומכאן שפתחי הצדע שלהם נסגרו באופן משני.
בסוף תור הפרם, לפני כ-250 מיליון שנה, התרחשה הכחדת פרם-טריאס – הכחדה המונית מן הקשות שתועדו ברשומות המאובנים.
על פי הערכות נכחדו בה כ-70% מכלל מיני החולייתנים היבשתיים.
הכחדה זו סיימה את עידן השליטה הסינאפסידית ופתחה את תור השגשוג של הזוחלים הדיאפסידים, אשר ככל הנראה היו מותאמים טוב יותר לאקלים הגלובלי החם והיבש שאפיין את מרבית עידן המזוזואיקון.
עידן המזוזואיקון מכונה לעיתים קרובות "עידן הזוחלים".
הוא כלל את תור הטריאס, תור היורה ותור הקרטיקון שנמשכו יחד 180 מיליון שנה, והתאפיינו בשגשוג ובשליטה של הזוחלים הדיאפסידים, שהגיעו לשיאים של מגוון וגודל הגוף, ואכלסו בתי-גידול רבים ביבשה, בים ובאוויר.
לשם השוואה, עידן השליטה של היונקים בקנוזואיקון נמשך עד היום 65 מיליון שנה בלבד.
הפלזיוזאורים והאיכתיוזאורים שבו באופן משני לחיים באוקיינוס, וכללו כמה מן הטורפים הימיים הגדולים ביותר.
אצל האיכתיוזאורים בייחוד התפתח מבנה גוף דמוי-דג, עם סנפירי גב וזנב, ובכך הם מזכירים את הלווייתנאים של ימינו.
הסוגים הגדולים ביותר שלהם הגיעו לאורך 21 מטרים ולמשקל של 20 טון.
הארכוזאורים השתלטו על היבשה בתחילת תור הטריאס, לפני כ-230 מיליון שנה.
חלקם היו בעלי רגליים זקופות עם כפות המוצבות מתחת לגוף (ולא פרושות לצדדים כמו בזוחלים בני-ימינו), מה שאיפשר להם תנועה מהירה יותר.
היו בהם אף כאלו שרצו וקפצו על שתי רגליהם האחוריות, כמו פופוזאורוס, טורף זריז באורך 4 מטרים.
מן הארכוזאורים התפצלו התנינאים, הדינוזאורים והפטרוזאורים, שהגיעו לגודלי גוף מרשימים ביותר במהלך היורה והקרטיקון.
הפטרוזאורים התפתחו ליצורים המעופפים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם.
הענק שבהם, קוואצלקואטלוס, היה בעל מוטת כנף של יותר מ-11 מטרים, וכשעמד על הקרקע צווארו ומקורו הארוכים התמרו לגובה ג'ירף בן ימינו.
גם התנינאים הגדולים ביותר של הקרטיקון, כמו דיינוסוכוס וסרקוסוכוס, הגיעו לאורך כפול מן התנינים הגדולים ביותר של ימינו והיו טורפי-על בבית גידולם.
בין הדינוזאורים, הזאורופודים אוכלי הצמחים היו בעלי החיים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם על היבשה.
ייתכן שכמה מהם, כמו ארגנטינוזאורוס ופטגוטיטאן, הגיעו לאורך של למעלה מ-30 מטרים ולמשקל של למעלה מ-70 טון.
לצידם חיו במספרים גדולים דינוזאורים ממשפחות ההדרוזאוריים והצרטופסיים, שהיו אוכלי צמחים יעילים ביותר, ונפוצו בעיקר בקרטיקון העליון.
הם היו מגוונים מאוד והגדולים שבהם, כגון השאנטונגוזאורוס והטריצרטופס, היו גדולים יותר מפיל סוואנה אפריקני.
הם עצמם שימשו מזון לדינוזאורים התרופודים, ביניהם ספינוזאורוס, גיגאנוטוזאורוס וטירנוזאורוס, הטורפים היבשתיים הגדולים ביותר אי-פעם.
כיום ידוע כי רבים מן הדינוזאורים התרופודים היו עטויים בנוצות, ששימשו אותם בעיקר לבידוד תרמי.
בסוף תור היורה, לפני כ-145 מיליון שנה, התפתחה יכולת תעופה אצל דינוזאורים מנוצים קטנים מקבוצת האביאלאה, שהיו לעופות הראשונים.
עופות מעופפים חיו לצד הדינוזאורים והפטרוזאורים לאורך הקרטיקון.
במזוזואיקון גם הופיעו הצבים והלפידוזאוריה, שמהם התפתחו מרבית הזוחלים החיים בימינו.
ואולם גם כמה לפידוזאורים הגיעו במזוזאיקון לגדלים המגמדים את הלפידוזאורים של ימינו.
ביניהם היו המוסזאורים, אשר לקראת סוף הקרטיקון החליפו את האיכתיוזאורים והפלזיוזאורים כטורפי-העל הימיים, והגיעו לאורך של עד 15 מטרים.
עידן המזוזואיקון הסתיים בהכחדה המונית נוספת, הכחדת קרטיקון-פלאוגן לפני כ-66 מיליון שנה, שבה נעלמו קבוצות שלמות של זוחלים.
מכל הזוחלים גדולי הגוף שרדו רק צבי ים, הצבים הנשכניים והתנינאים.
עידן הקנוזואיקון נחשב ל"עידן היונקים", אשר החליפו את זוחלי המזוזואיקון בגומחות אקולוגיות רבות, כמו אוכלי-צמחים גדולים, טורפי-על יבשתיים וטורפי-על ימיים.
מן הזוחלים שרדו רק מספר קבוצות מענפים דיאפסידיים נפרדים – הקשקשאים, התנינים, והצבים.
עם זאת, הצבים ובעיקר הקשקשאים הסתעפו בקנוזואיקון ועברו התאמה לבתי גידול וגומחות אקולוגיות חדשות רבות.
למעשה, מספר מיני הזוחלים המוגדרים כיום (כ-12,160) גדול ממספר מיני היונקים, אך מרבית המינים האלו הם קשקשאים קטני גוף, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים.
במונחי ביומסה קרוב לוודאי שהיונקים תופסים כיום את המקום הראשון מבין בעלי-החיים היבשתיים.
אחת מקבוצות הקשקשאים המשגשגות בקנוזואיקון הם הנחשים, הכוללים כיום כ-4,100 מינים.
הם התפתחו מלטאות על ידי ניוון הגפיים וחגורות הגפיים, מה שאיפשר להם לעבור דרך מחילות צרות ולהרחיב את צלעותיהם כדי לבלוע בשלמות טרף גדול יחסית לגופם.
לסתות הנחשים אף הן עדינות ומתרחבות לצורך הבליעה, ועקב חולשת נשיכתם הם ממיתים את טרפם באמצעות ארס קטלני או בחניקה.
נראה שהצלחת הנחשים נובעת במידה רבה מהתאמתם לטרף יונקים חופרי-מחילות.
מגמה להקטנה וניוון חלקי או מוחלט של הגפיים ניתן לראות כיום גם בקבוצות אחרות של קשקשאים, כמו חומטיים, קמטניים, טבעונים וביפדיים, בדרך-כלל כהתאמה לאורח חיים תת-קרקעי.
היחס של בני האדם לזוחלים נע בין סגידה כאל אלים והערצה לבין פחד ותיעוב.
במספר רב של סיפורי מיתולוגיה משמשים הזוחלים כארכיטיפ של מפלצת קדמונית ואכזרית אותה הביס האל כאשר ברא את העולם.
הדרקון הוא זוחל בדיוני ענק בעל כנפיים ויורק אש, הנפוץ מאוד בפולקלור ואגדות עם.
בנוסף זוחלים רבים בימינו כמו איגואנות, פיתוניים וצבגונים, משמשים כחיות מחמד אקזוטיות.
חלקם אפילו משמשים לטקסים דתיים .
במיתולוגיות רבות מופיעים הזוחלים כמפלצות קדמוניות שאותם הביסו האלים כאשר בראו את העולם.
בולט בתפקיד זה הוא התנין הענק, אולי הזוחל המרשים והגדול ביותר במזרח התיכון ומסופוטמיה.
גם המיתולוגיה היהודית לא חפה מגישה זו, אם כי לפי ספר בראשית אלוהים הוא זה שברא את הזוחלים ובפרט את התנינים הגדולים, ולכן הם כפופים לו ולא מהווים עליו איום אמיתי.
במצרים העתיקה המצרים הקדמונים סגדו לתנין היאור וראו בו חיה מקודשת.
האל סבכ מהמיתולוגיה המצרית היה בעל גוף אדם וראש תנין.
נחש הקוברה זכה אף הוא לסגידה במצרים העתיקה ושימש כסמלם של מלכי מצרים.
לקוברה ייחסו תכונות על-טבעיות כגון יריקת אש וזריעת הרס והחייאת מתים.
באפריקה התושבים המקומיים סגדו לתנינים כאל אלילים וראו בהם רוחות האחראיות על צדק ונקמה.
התושבים נזהרו שלא להרגיז את התנינים או לפגוע בהם, והעלו קורבן אם אחד מבני השבטים פגע בתנין.
התנין מוזכר רבות בתנ"ך והוא מן החיות הבודדות המוזכרות בסיפור הבריאה.
לעיתים משמש התנין כשם נרדף לנחש.
בספר בראשית, כבר ביום החמישי בורא אלוהים את התנינים הגדולים, היחידים מבין בעלי החיים המוזכרים בשמם, שיש לו משמעות סמלית ומיסטית:
הנחש מופיע לראשונה ב, בסיפור על גירוש אדם וחוה מגן עדן: .
הנחש מתואר כיצור ערמומי וחלקלק המפתה את חוה לעבור על הציווי האלוהי ולאכול מעץ הדעת.
חווה אכן מתפתה, ומפתה גם את בעלה.
בעקבות המעשה, אדם וחוה מגורשים מגן עדן, ואילו הנחש מאבד את רגליו.
בסיפור זה מוסברות כמה תופעות עליהן תמהו הקדמונים:
מדוע הנחש זוחל על גחונו ואין לו רגליים כמו לשאר החיות?
מדוע הנחש טועם בלשונו את הקרקע?
מדוע יש איבה בין בני האדם לנחש: הנחשים מכישים בני אדם ובני האדם הורגים בהם ופוחדים מהם?
סיפור זה קיבע את תדמיתו של הנחש כחיה רעה, ארסית, חלקלקה וערמומית.
חרף תדמית זו הנחש הוא סמלו של שבט דן שהתברך על ידי יעקב "יהי דן נחש עלי דרך שפיפון עלי אורח הנושך עקבי סוס ויפול רוכבו אחור".
ההלכה והמסורת היהודיים מביעים סלידה עזה מנחשים.
לדוגמה, בבתי הכנסת בהם מופיעים סמלי השבטים מוחלף סמל שבט דן מנחש למאזניים, מחשש שמראה הנחש עלול לגרום לנשים להפיל.
מים מגולים, היינו שהושארו חשופים ללא השגחה, אסורים לשתייה מחשש שנחש הטיל בהם ארס.
גם מאפייניו הפיזיים של הנחש תרמו לתדמית הרעה שיצאה לו: עורו החלק והקשקשי, הזדחלותו הפתלתלה והשקטה, לשונו המחורצת, ראשו המחודד ועיניו המבשרות רע, התקפות הפתע וההתגנבות שלו וכן ארסו הרעיל והקטלני.
משה הפך את מטהו לנחש באחד המופתים שהציג בפני פרעה להדגמת כוחו של אלוהי ישראל.
בתרבות האסלאם וארצות ערב זוכים הזוחלים, ובפרט הלטאות שבהם, ליחס שלילי.
החרדון נחשבת ללטאה אנטי-מוסלמית ויש לכך שני הסברים: אגדה על כך שהחרדון ניסה להסגיר לרודפי הנביא מוחמד את מקום מחבואו באמצעות קידות בראשו, ואגדה שנייה המפרשת את קידות הראש של החרדון כלעג לצורת התפילה של המוסלמי.
באפריקה מכונה החרדון "הלטאה הכופרת".
הדרוזים והבדואים מאמינים שנגיעה בלטאות מסוימות, כגון בשממית, גורמת למחלות קשות ואף לקללות שיכולות להביא למוות.
היחס לזוחלים בתרבויות מזרח אסיה יותר חיובי מאשר בתרבות המערב.
בהודו, התנינאי גאביאל נחשב לחיה קדושה וההודים שוחים לצידו בלי פחד בנהר הגנגס.
תורמת לכך העובדה שהגאביאל אינו מסוכן לאדם.
בדרום מזרח אסיה מחזיקים אנשים רבים שממית מסוג גקו בביתם מאחר שהם מאמינים שהיא מביאה מזל טוב לבית.
בסין נפוץ בפולקלור גם דרקון ארוך דמוי נחש מעופף יורק אש.
בעוד שכיום זוחלים זוכים בעיקר לפחד ותיעוב בקרב הציבור, ובולטים בשנאה לה הם זוכים הם הנחשים, בצבא הזוחלים זוכים לכבוד והערצה בזכות שרידותם הגדולה והשם שיצא להם כציידים קטלניים.
אמצעי לחימה רבים ויחידות צבאיות רבות נקראות על שם נחשים: הדוגמה הידועה ביותר היא כנראה מסוק הקרב AH-1 קוברה הנקרא על שם נחש הקוברה הארסי וטיל האוויר-אוויר הישראלי פיתון.
בחטיבת הצנחנים של צה"ל כל הגדודים נקראים על שם נחשים.
זוחלים קיימים (נכון לשנת 2013) שיא תמונה שם הערות הזוחל הארוך בעולם פיתון מרושת אנקונדה ירוקה שאלת "מיהו הנחש הארוך ביותר?" היא נושא דיון נפוץ בקרב חוקרי טבע וחובביו.
שני המינים תועדו מגיעים לאורך של בין תשעה לעשרה מטרים, ודיווחים רבים, שאמינותם מוטלת בספק, טענו לקיום פרטים שאורכם עבר את רף העשרה מטרים.
אולם, אין לפסול את האפשרות כי במקומות נידחים בהם לא דרכה רגל האדם, שוכנים להם נחשי ענק שאורכם מעל עשרה מטרים.
בעניין המשקל, האנקונדה הגדולה מקרובה הפיתון, גם שוקלת יותר: אנקונדה שאורכה היה שמונה מטרים הגיעה למשקל של כ-180 ק"ג, לעומת פיתון באורך 8.8 מטרים ובמשקל 118 ק"ג.
הנחש הקטן בעולם נימון ברבדוס (Leptotyphlops carlae) אורכו כעשרה סנטימטרים.
בתמונה נראה פרט בוגר הנח על גבי מטבע אמריקאי בשווי 25 סנט (Quarter).
צולם על ידי הפרופסור לביולוגיה בלייר הדג'ס (Blair Hedges) מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, אותו פרופסור שגילה את המין.
הזוחל הארסי בעולם טאיפן פנים-יבשתי הטאיפן הפנים יבשתי הוא נחש היבשה הארסי ביותר בעולם – כמות ארס ממוצעת הנפלטת בהכשה יחידה מסוגלת להרוג ככל הנראה 220,000 עכברים או 62 בני אדם.
הנחש בעל ניבי הארס הארוכים ביותר ביטיס גבוני פרט שאורכו 1.8 מטר היה בעל ניבים באורך 50 מילימטר, כפי תשעה מאורך ניביו של הצפע ההודי.
1. הזוחל הגדול ביותר2. היצור בעל הנשיכה החזקה בעולם3. הטבח הגדול ביותר שביצעו בעלי חיים בבני אדם תנין הים תנין הים הוא הזוחל הגדול ביותר: אורכו הוא 5–7 מטרים ומשקלו כ-1,200 ק"ג.
תנין הים הגדול ביותר כיום נמצא בפארק בהודו, אורכו כ- ומשקלו כ-2 טונות.
כמו כן, תנין הים הוא בעל החיים בעל עוצמת הנשיכה החזקה ביותר כיום: כ- עבור פרט באורך 5 מטרים והערכה של כ- עבור פרט באורך 6.7 מטרים ומעלה (לעומת 4,450 ניוטון אצל צבועים, טיגריסים ואריות).
לתנין היאור גם נשיכה חזקה עם הערכה של .
בעבר החזיקו בתואר זה הדיינוסוכוס (סוג של תנינאי ענק קדום) ביבשה ומגלודון (כריש ענק קדום) בכלל.
כמו כן, ע"פ ספר גינס שיאי עולם משנת 2006 – הטבח הגדול ביותר שבעלי חיים ביצעו בבני אדם היה ב-19 בפברואר 1945. חטיבה יפנית שהייתה מוצבת באי ראמרי במיאנמר (אז בורמה) הותקפה על ידי חיל הים הבריטי ונאלצה לסגת.
הדרך היחידה ליסוג הייתה חציית 16 ק"מ של ביצות מנגרובים ששרצו באלפי תניני ים.
התנינים התקיפו אותם, ובבוקר למחרת, מהחטיבה שמנתה כ-1,000 חיילים נשארו רק 20. הזוחל הקטן בעולם <center>זיקונית ננסית זיקית זו, היכולה לעמוד על ראשו של גפרור, מגיעה לאורך כולל של כ-30 מילימטרים.
היא התגלתה בשנת 2012 באי מדגסקר.
מינים אחרים בסוג (כמו Brookesia minima ו-Brookesia tuberculata) ומינים מהסוג שממית דקה (Sphaerodactylus) מתקרבים מאוד לגודלה.
הלטאה הגדולה בעולם דרקון קומודו דרקון קומודו, המוכר גם בשם כוח ענק, הוא הלטאה הגדולה בעולם: הוא יכול להגיע לאורך של שלושה מטרים ומשקל של 135 קילוגרמים.
1. הזוחל המהיר ביותר2. הצב הגדול ביותר 3.הזוחל המעמיק ביותר לצלול צב ים גילדי צב הים הגילדי הוא הצב הגדול ביותר, ויכול להגיע למשקל של 900 ק"ג ואורך של שלושה מטרים.
הם אולי איטיים מאוד על גבי היבשה, אך במים הצבים שוחים במהירות: צב הים הגילדי הוא הזוחל המהיר ביותר, המגיע למהירות שחייה של 35.28 קמ"ש, ולעומק צלילה של 1,200 מטרים.
1. החולייתן בעל תוחלת החיים הארוכה ביותר2. צב היבשה הגדול ביותר צב גלאפגוס זהו החולייתן עם תוחלת החיים הארוכה ביותר: נקבה בשם "הרייט" הזקינה עד גיל 176 שנים לפני שהתפגרה בביתה שבאוסטרליה.
הוא גם צב היבשה הגדול ביותר: פרט מסוים הגיע למשקל של 422 ק"ג.
צב היבשה הענק מתקרב אליו בגודלו: פרט מסוים הגיע למשקל של 400 ק"ג.
זוחלים שנכחדו שיא תמונה שם הערות הזוחל הגדול ביותר ארגנטינוזאורוס הזוחל הגדול ביותר שחי אי-פעם הוא כנראה הדינוזאור הזאורופוד ארגנטינוזאורוס: אורכו היה ככל הנראה כ-36–40 מטר ומשקלו נע בין 70 ל-100 טונות.
זאורופודים אחרים כגון פוארטזאורוס, פטגוטיטאן, פוטאלונגקוזאורוס, סופרזאורוס, זאורופוסידון, אלמוזאורוס ואפטוזאורוס מתמודדים אף הם על תואר זה, והערכות גודלם משתנות עם גילוי מאובנים חדשים.
הגולגולת הגדולה ביותר אאוטריצרטופס, טריצרטופס לבני משפחת הצרטופסיים, הדינוזאורים בעלי הקרניים, היו הגולגולות הגדולות ביותר בקרב הזוחלים היבשתיים.
במשך שנים החזיק בתואר הטורוזאורוס, אך ב-2004 נמצא גולגולת ארוכה יותר של פנטצרטופס.
ב-2007 התגלה הצרטופסי הגדול ביותר: אאוטריצרטופס ולו גולגולת ענקית באורך 3 מטרים.
לטריצרטופס הייתה גולגולת כבדה וחזקה, בגלל העטרה המוצקה, ואורכה הממוצע נע בין 1.8 ל-2.2 מטר, כאשר הגולגולת הגדולה ביותר שתועדה הייתה באורך 2.8 מטר.
לטריצרטופס היו גם הקרניים הארוכות ביותר: למאובן שכונה בשם Yoshi's Trike היו קרניים באורך 115 ס"מ, וכנראה באורך של עד 150 ס"מ כאשר היו מצופות בקרטין.
הנשיכה החזקה ביותר פליוזאורוס עוצמת הנשיכה של הפליוזאורוס (הידוע בכינויו "Predator X"), זוחל ימי טורף ענק במשקל 45 טונות ואורך של 15 מטר, הוערכה ב-160,000 ניוטון – יותר מכל בעל חיים שחי אי-פעם, כאשר רק הכריש הענק מגלודון והתנינאי הענק דיינוסוכוס מתחרים בו.
הנשיכה החזקה ביותר ביבשה דיינוסוכוס עוצמת הנשיכה של הדיינוסוכוס, תנינאי ענק הקרוב לאליגטור, הוערכה ב-102,000 ניוטון – יותר מכל בעל חיים יבשתי שחי אי-פעם, ואף יותר מהטירנוזאורוס רקס האימתני.
בנוסף, הדיינוסוכוס היה אחד התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, באורך מרבי של 12 מטר ומשקל של עד 8.5 טונות.
תנינאי נוסף בממדים דומים היה הפורוסזאורוס, סוג של קיימן ענק שאורכו המרבי נע בין 10 ל-11 מטר ומשקלו הגיע אף ל-8.5 טונות (בעבר הוערך גודלו המרבי ב-13 מטר ו-10 טונות).
הסרקוסוכוס, שהיה דמוי תנינאי גדל אף הוא לממדים עצומים: אורכו הוערך כנע בין 9 ל-12 מטר.
הטורף היבשתי הגדול ביותר ספינוזאורוס הספינוזאורוס, דינוזאור תרופוד שחי בצפון אפריקה, היה הטורף היבשתי הגדול ביותר: אורכו נע בין 14 ל-18 מטר (לשם השוואה, אורכו של הטירנוזאורוס רקס לא עלה על 13 מטר) ומשקלו בין 7 ל-20 טון.
הזוחל הימי הגדול ביותר שוניזאורוס, שסטזאורוס האיכתיוזאור S.
sikanniensis עליו יש מחלוקת האם היה מין של שוניזאורוס או של שסטזאורוס, גדל לאורך של 21 מטר ומשקל של כ-20 טונות.
פליוזאורוס, הידוע בכינוי Predator X, היה כנראה כבד יותר – שקל עד 45 טון – אך היה קצר יותר, אורכו היה רק 15 מטר.
הזוחל המעופף הגדול ביותר קוואצלקואטלוס, הטצגופטריקס, ארמבורג'ניה שלושה מיני פטרוזאורים חולקים בתואר הזוחלים המעופפים הגדולים ביותר – קוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus), הטצגופטריקס (Hatzegopteryx) וארמבורג'ניה (Arambourgiania).
מוטת כנפיהם של ענקים אלו מוערכת בכ-10 עד 13 מטרים.
זוזימו אלבס קלאזאס (פורטוגזית: Zózimo Alves Calazães; 19 ביוני 1932 – 17 ביולי 1977) היה כדורגלן ברזילאי.
במהלך הקריירה שלו (1948–1967) שיחק זוזימו בסאו כריסטובאו, בבנגו, בפלמנגו, בפורטוגזה, באספורטיבה דה גוארנטינגואטה ובספורטינג קריסטל.
זוזימו שיחק 36 משחקים בנבחרת ברזיל וכבש שער אחד.
בנוסף, זכה עם הנבחרת במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962.
זוזימו נהרג בתאונת דרכים, בגיל 45.
זוּט־עקרבאים, זוטקרבאים או דמויי־עקרב (שם מדעי: Pseudoscorpionida) היא סדרה של למעלה מ־2,000 מינים במחלקת העכבישנים.הזוט־עקרבאים הם פרוקי־רגליים קטנים בעלי גוף שטוח ובעלי זרועות המזכירות את אלו של עקרבאים.
בטנם מורכבת משנים עשר פרקים, והיא קצרה ומתעגלת בחלקה האחורי בניגוד לעקרבאים שלהם זנב הבנוי פרקים פרקים, ועוקץ מאחור.
להם עשויות להיות 2 או 4 עיניים, או כלל לא.
לזוט־עקרבאים שמונה רגליים, בדומה לעקרבים, עם חמישה עד שבעה פרקים.
שני גפי פה ארוכים מאוד, המזכירים זרועות עקרב.
אלו מורכבים בדרך כלל מ"יד" ו"אצבע" חסרות תנועה, עם אצבע נעה נפרדת שנשלטת על ידי שריר מתווך.
לרוב מצויה בלוטת ארס על האצבע הנעה, ובאמצעות הארס נתפס הטרף, משותק על ידי הזרקתו, ומאבד את יכולת התנועה.
ארסם אינו מסוכן לבני אדם, והם אינם מסוגלים לצבוט די חזק בעורו של אדם על מנת להחדיר את ארסם.
הזוט־עקרבאים שוכנים מתחת לאבנים, על גחון האבן על־פי רוב.
מעטים יחסית ראו דמויי־עקרב, לא משום שאינם נפוצים, אלא משום שהם מסתתרים בדרך כלל תחת אבנים, והם קטנים מאוד.
כמו כן ניתן למוצאם תחת קליפות עצים ובין עלי שלכת, במקומות המתאימים.
לעיתים הם חודרים גם אל מגורי האדם, אך לרוב אין מבחינים בהם.
גם הם, כמו עקרבים, נוהגים "להתרחץ" בנוזל שהם מפרישים ממערכת העיכול שלהם, ומתרבים בדרך דומה לעקרבים ("ריקוד העקרבים").
תופעה אופיינית בחלק ממיני הזוט־עקרבים היא 'טרמפיסטיות' , כלומר, התניידות על בעל חיים אחר כמו זבובים, דבורים, וחיפושיות, אם כי מוכרים גם מקרי התניידות על ציפורים ויונקים קטנים.
ההסבר לתופעה זו עדיין איננו מובן כל צורכו בגלל העדר מחקר מספק בתחום.
נמצאים בכל אזורי הארץ והקרקעות, למעט חולות, ובמשך כל השנה.
זווית מרחבית של גוף ביחס לנקודה נתונה היא מדד לגודלו הנראה של הגוף מנקודת המבט של צופה מאותה נקודה.
זוהי הכללה לשני ממדים של זווית ראייה, התלויה רק בקוטרו של הגוף.
את הזווית המרחבית מודדים ביחידות של סטרדיאן, היינו רדיאן מרחבי, או ביחידות של מעלה רבועה וחלקיה.
הזווית המרחבית שווה, על-פי ההגדרה, לשטח ההיטל של הגוף הנצפה על כדור יחידה שהצופה נתון במרכזו.
הזווית המרחבית יכולה להגיע, לפיכך, עד שטח הפנים של כדור היחידה: .
עבור גופים מורכבים, אפשר לחשב את הזווית המרחבית כאינטגרל , כאשר הוא אלמנט שטח אינפיניטסימלי בכיוון הניצב לקרן המחברת את השטח עם נקודת הצפייה.
זוּטָה (שם מדעי: .Micromeria Benth) היא סוג צמחים ממשפחת השפתניים.
הסוג מונה 89 מינים ו-31 תת-מינים הכוללים צמחים עשבוניים רב-שנתיים ובני-שיח בלבד.
תפוצתה הטבעית היא מארצות אגן הים התיכון והמזרח התיכון אל הודו ומשם אל דרום מרכז סין ומזרח ההימלאיה, ומצפון אפריקה דרומה עד דרום אפריקה, ומאלסקה עד קליפורניה.
מאפייניו הבולטים של הסוג הם: עלים קטנים, פשוטים, תמימים וריחניים; הפרחים קטנים וערוכים בדוּרִים דּוּרִים לאורך גבעול התפרחת.
הפרחים בעלי גביע דמוי צינור או פעמון וצינור הכותרת ישר.
שמות וטקסונומיה (סיווג לפי מאפיינים)
השם "זוטה" הוא תרגום של השם הלטיני, שפירושו 'דבר פעוט', שכן חלק ממיני הזוטה, פרטיהם זעירים, ועליהם ופרחיהם קטנים.
כאשר השם מופיע בסמיכות, הוא נהגה זוטת, כמו במקרה של זוטת סיני.
השם "זוטה" ניתן לסוג .Micromeria L על ידי חיים נחמן ביאליק ואומץ במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 13, הערה 214) משנת 1930 ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 581 בעמ' 31.
מאגרי הצמחים הבין-לאומיים מציינים שמות אחרים לצמחים בישראל וסביבתה והנושא עדיין בבירור.
זוטה לבנה (Micromeria fruticosa (L.) Druce) משויכת בישראל, הן במילונים והן באתרי האינטרנט, לסוג Micromeria ואילו בעולם היא משויכת משנת 2006 לסוג קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן (.Clinopodium L) המונה 168 מינים, ולא רק זאת היא נחשבת כשם נרדף לתת-מין (Clinopodium serpyllifolium subsp.
לסוג זה נציג נוסף הגדל בחרמון – קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן מְנֻצֶּה (Clinopodium vulgare).
בערך זה השם המדעי הוא כפי שמופיע באתר צמחיית ישראל וסביבתה.
הפטוטרות קצרות מאוד או חסרות.
העלים נגדיים, קטנטנים, פשוטים ותמימים ובדרך כלל יושבים והם מכוסים פחות או יותר בצפיפות במעטה צמרי קצר הדוק ומשוטח ובבלוטות.
העלים דמויי ביצה או אליפסה, אורכם (של רובם) גדול לכל היותר פי שלושה מרוחבם.
עלי התפרחת דמויי עלים רגילים (בשונה מצתרנית).
דורי הפרחים חיקיים (יוצאים מחיקם של עלי התפרחת) וערוכים לאורך גבעול התפרחת.
ובכל דּוּר פרח אחד או הרבה פרחים.
הגביע, דמוי פעמון או דמוי צינור ישר או מעוקל במקצת, בעל 13 עורקים, לעיתים רחוקות בעל 15 עורקים או בעל עורקים לא בולטים.
האוגן בעל חמש שיניים כמעט שוות או שהוא לפעמים דו-שפתני במקצת (בעל שיניים שונות זו מזו בגודלן או בצורתן או גם בעמדתן, שלוש מהן מהוות על פי רוב שפה אחת והשתיים האחרות שפה שנייה).
הגביע שעיר או לא ומכוסה בבלוטות וגם לועו שעיר.
הכותרת דו-שפתנית באופן ברור, קטנה מ-2.5 ס"מ וצבעיה הם לבן או ורוד או אדמדם עד סגול.
צינור הכותרת ישר ומתרחב מעט באזור הלוע שהוא קירח מבפנים (חסר טבעת של שערות).
צינור הכותרת בולט או אינו בולט מהגביע.
השפה העליונה זקופה ושטוחה, שפתה תמימה וקודקודה מפורץ או בעלת שתי אונות, והיא בדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה.
השפה התחתונה פרושה ובעלת שלוש אונות כמעט שוות או בלתי שוות ואז האונה האמצעית שטוחה פחות או יותר (בשונה מנפית) וגדולה מהאונות הצדדיות והבולטות.
בדרך כלל שפתן של האונות תמימה או גלית או מפורצת.
האבקנים מעורים אל צינור הכותרת, מספרם 4 והם זקופים וראשיהם נוטים זה לזה פנימה (בשונה מנפית).
זוג אחד ארוך מהזוג השני.
בישראל וסביבתה קיימים שישה מיני זוטה (אם מכלילים את זוטה לבנה בסוג) הגדלים כצמחי בר ארבעה בישראל אחד בדרום סיני ואחד בירדן.
זוּטָה לְבָנָה (Micromeria fruticosa (L.) Druce) – בן-שיח ריחני שגובהו 40 עד 100 ס"מ, נפוץ בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל.
הפרחים אינם יושבים בדורים שבחיקי עלים אלא ערוכים בתפרחות קטנות ומסועפות הנישאות על עוקצים ארוכים הנראות כקרקפות קטנות וצפופות.
זוּטָה מְעֹרֶקֶת (.Micromeria nervosa Benth) – בן-שיח נמוך (בן קיימא), ים-תיכוני, גובהו 15 עד 40 ס"מ ופרחיו ורודים.
הוא מסתעף מבסיסו בלבד לגבעולים זקופים שאינם מסתעפים.
רובו מתייבש בקיץ, העלים נושרים ורק חלקם התחתון של הגבעולים נותר ירוק כל השנה.
הזרעים והגביע המשתייר מהווים יחידת תפוצה שנישאת ברוח במהלך הקיץ (בשונה מזוטה צפופה).
שלא כמו מינים אחרים של זוטה אין מין זה מתאים כתבלין לתה.
מאפיינים: הגבעולים רבועים, זקופים ושעירים.
העלים נגדיים, פשוטים תמימים וקטנטנים דמויי ביצה קטנטנה שאורכה 5 עד 6 מ"מ, אך קודקודה מתחדד.
צידו העליון של העלה קירח, צידו התחתון קירח או מכוסה בשערות קצרות והדוקות, אך לא בשערות ארוכות.
העלים הצעירים מדיפים ריח לימון.
התפרחות נושאות דורי פרחים שעירים ובזאת זוטה מעורקת ניכרת ונבדלת משאר מיני הזוטה ורודי הפרחים.
הדורים, שאורכם כס"מ אחד, ערוכים לאורך גבעול התפרחת, הדורים התחתונים רחוקים זה מזה ואילו הדורים בראש הגבעול צפופים ומרובי פרחים ויוצרים מעין שיבולת קצרה.
הגביע דמוי פעמון מאורך מאוד, עם 13 עורקים בולטים ו-5 שיניים כמעט שוות, דמויות זיף ונוטות החוצה (בשונה מזוטה צפופה) ואורכן מאורך הצינור.
הגביע מכוסה שערות ארוכות ומפושקות (בשונה מזוטה צפופה), שאורכן עולה על קוטר צינור הגביע.
שעירות זו מעניקה לזוטה המעורקת את הופעתה הצמרית.
הכותרת דו-שפתנית, אורכה 5 מ"מ.
הכותרת ורודה בכללה, על השפה התחתונה משני עברי הלוע מופיעים שני כתמים לבנים.
תפוצה ובית גידול: משרעת התפוצה העולמית היא ים-תיכונית בכל אגן הים התיכון כולל מצרים למעט מערב אגן הים התיכון.
בישראל זוטה מעורקת מצויה בכל אזורי צפון הארץ ומרכזה.
היא גדלה במחשופים של סלעי גיר רכים.
בסלעי נארי שורשיה חודרים דרך הגומות שבסלע ומגיעים אל המים והמינרלים שבשכבות הרכות.
היא גדלה גם בסדקים של סלעי גיר ודולומיט קשים.
אולם היא נדירה באבן חול, בקרקע סחף ובקרקע חרסיתית עמוקה.
הפריחה מסוף ינואר עד תחילת יוני.
& Hohen) – צמח עשבוני רב-שנתי (בן קיימא) ריחני וקטן גובהו 20 ס"מ והוא מסתעף רק מבסיסו לגבעולים רבים, ופרחיו רבים וצפופים בצבעי לילך או ורוד.
מאפיינים: הגבעולים רבועים, שעירים, אלכסוניים ואינם מסתעפים.
העלים נגדיים, קטנים פשוטים ותמימים, דמוי אזמל צר, שמתחדד בהדרגה לקראת הקצה ומכוסים בחלקם האחורי בשערות ארוכות.
הדורים בתפרחות הם מרובי פרחים וערוכים לאורך הגבעול.
הדורים רחוקים מאוד זה מזה ובכל דור 20 עד 30 פרחים בצבעי לילך או ורוד.
הפרחים יושבים בצפיפות בחיק עלי התפרחת.
הגביע כמעט שאינו שעיר ושערותיו קצרות יחסית, אין לגביע שערות ארוכות, אלא שערות זעירות והדוקות (בשונה מזוטה מעורקת).
שיני הגביע דמויי מרצע, רכונות זו לזו (בשונה מזוטה מעורקת) ואורכן קטן ממחצית אורכו של הגביע.
הפרי נותר על הצמח זמן רב כשהוא הדוק לגבעול (בשונה מזוטה מעורקת).
הפריחה מסוף פברואר עד תחילת ספטמבר.
תפוצה ובית גידול: התפוצה העולמית משתרעת ממזרח התיכון ועד אירן.
הוא גדל בבתות על קרקע של סלעים רכים ובסדקים של מחשופים של סלעי גיר קשים בחבל הים תיכוני והאירנו-טורני.
הוא נפוץ בשפלה המרכזית בשדרת ההר בגולן ובמדבר יהודה.
זוּטַת סִינַי (.Micromeria sinaica Benth) – בן-שיח מדברי נמוך (בן קיימא) נדיר המסתעף מבסיסו למספר גבעולים זקופים וישרים, גובהו 15 עד 40 ס"מ ופרחיו ורודים.
תפוצתו מוגבלת לארץ ישראל וסיני.
מאפיינים: הגבעולים זקופים וישרים עגולים (לא רבועים), בעלי שערות קצרות ולא בלוטיות (שעירים מעט).
העלים נגדיים, פשוטים, תמימים, דמויי ביצה קטנטנה שאורכה 4 עד 8 מ"מ.
התפרחת נושאת דורי פרחים הרחוקים זה מזה.
בכל דור, בחיק שני עלי התפרחת, ישנם מספר פרחים בעלי עוקץ ברור.
הגביע, שאורכו 2 עד 3 מ"מ, דמויי צינור שלעיתים מאדים, ובעל 5 שיניים כמעט שוות, שאורכן עד מאורך הצינור.
הכותרת שעירה במקצת, צבעה ורוד, אורכה כ-6 מ"מ.
צינור הכותרת בולט מתוך הגביע.
האבקנים 4, זקופים, קצרים מהכותרת.
זוג האבקנים הקדמי ארוך מהזוג האחורי.
תפוצה ובית גידול: משרעת התפוצה סהרו-ערבי, אך מוגבלת לארץ ישראל ולסיני.
הוא גדל בסלעי גיר וצוקים, במחשופים של סלעים קשים בערבות ובמדבריות ובבתות ספר.
הוא מצוי במדבר שומרון, בצפון הנגב, בהר נגב ובהרי אילת ובבקעת הירדן.
כמו כן הם נפוצים בסיני ובדרום ממלכת ירדן ובמרכזה, מצדו השני של ים המלח.
בירדן ובסיני קיימים שני מינים נוספים, שניהם נדירים, ואותרו ותוארו על ידי הבוטנאי פרופסור אבינעם דנין.
זוּטַת דָּנָא (Micromeria danaensis Danin) – בן-שיח ים-תיכוני קטן ושרוע, מכוסה שערות ניצבות לגבעול ולעלה, שגדל על מחשופי סלעים בשמורת דנא ברום ממלכת ירדן.
הפרחים נישאים בדורים המרוחקים זה מזה.
בכל דור מספר פרחים כל פעם פורחים שני פרחים.
אורך צינור הכותרת כפול מאורך הגביע.
מין זה אותר תואר ופורסם על ידי אבינעם דנין בשנת 1973 לפי פרטים הסמוכים למרכז המבקרים של שמורת דנא בממלכת ירדן.
הוא נחשב לנדיר מאוד ואנדמי לאזור זה.
זוּטַת הַסֶּרְבַּל (Micromeria serbaliana Danin & Hedge) – בן-שיח קטן (בן קיימא), נדיר ואנדמי להרים הגבוהים בדרום סיני.
מין זה אותר ותואר על ידי אבינעם דנין ואיאן הדג' בשנת 1973. זוטת הסרבל היא צמח קטן, שרוע, צפוף ודחוס ואפור הגדל בסדקי סלעים.
הגבעולים קצרים ומכוסים בשערות ארוכות ומפושקות.
העלים, שאורכם 2 עד 4 מ"מ פשוטים תמימים, שעירים וזקופים בצמידות לגבעול.
הגביע דמוי צינור צר, עם שיניים משולשות חדות ומכוסה בשערות בלוטיות.
הכותרת ורדרדה ושפתה התחתונה מחולקת לשלוש אונות מעוגלות שוות פחות או יותר ובבסיס של כל אחת מהן כתם ארגמן.
האונה האמצעית מפורצת קלות ושעירה בצידה העליון.
השפה העליונה קצרה וקטנה ומפורצת קלות.
זוּז (מכונה גם דינר) הוא מטבע עתיק ששימש בארץ ישראל ובסביבתה מהתקופה ההלניסטית ועד שלהי העת העתיקה.
הוא נזכר במכתבי יב, במגילות מדבר יהודה, במשנה ובתלמודים.
יש עדות כי "זוז" היה שם כללי לכמה סוגים של מטבעות, הן של כסף והן של זהב.
אולם ערכו של הזוז בתקופת המשנה היה רבע השקל המקראי (הסלע מזמן המשנה) כאשר פועל היה משתכר בין 3 ל-4 זוז ביום (תלמוד בבלי בבא מציעא עו.).
הזוז מופיע לעיתים קרובות במשנה.
למשל במסכת כתובות נקבע ש"המשיא את בתו לא יפחות לה מחמישים זוז", ובמסכת פאה נקבע "מי שיש לו מאתיים זוז לא יטול לקט, שכחה, ופיאה, ומעשר עני".
הוא היה עשוי כסף טהור.
על שמו המעה נקראת בארמית "דנקא" - שישית, של הדינר.
בתלמוד הבבלי משמש הזוז לציון הדרכמה הסאסאנית.
צורת הריבוי "זוזֵי" משמשת גם עבור כסף באופן כללי, לדוגמה: "רב כהנא יהב זוזי אכיתנא" (רב כהנא השקיע כסף בפשתן; בבא קמא קג ע"א).
"תרֵי זוּזֵי" - שני זוזים - הם המחיר ששילם אבא עבור הגדי בפיוט הפסח הידוע חד גדיא.
בעיבוד של "עוץ לי גוץ לי" למחזה על ידי אברהם שלונסקי, נקבע כי הטוחן חייב למלך מס בגובה של רבע זוז, ועל כן מזומן לארמון למלא את חובו.
הטוחן, שחושב שהוא זומן לדבר על ביתו, משקר ואומר שביתו יכולה לטוות זוזי זהב מקש.
ג'ון היילי "זוט" סימס היה מוזיקאי ג'אז (סווינג), נגן סקסופון אמריקאי.
סימס נולד למשפחת רקדנים במופעי וודוויל בקליפורניה, הצעיר בין שבעה אחים.
כבר מגיל צעיר ניגן בקלרינט ותופים, אך בעקבות האזנה ללסטר יאנג החל לנגן בסקסופון.
סימס, שכונה "זוט" כבר בשלב מוקדם של הקריירה שלו, ניגן בתזמורות ביג בנד רבות, בין השאר ניגן עם ארטי שו, סטן קנטון, באדי ריץ' ובני גודמן (עמו ניגן בשנים 1946 - 1947 ושב והופיע עם תזמורתו במסע הופעות בברית המועצות ב-1962).
ב-1947 היה לאחד מ"ארבעת האחים" (רביעיית הסקסופונים המובילה) ב"עדר", תזמורתו של וודי הרמן יחד עם סטן גץ, אל כהן וסרג' צ'אלוף.
הייתה זו חטיבת הסקסופונים הנודעת והמשפיעה ביותר בהיסטוריית תזמורות הג`אז.
סימס נהג להופיע גם בהרכבים קטנים במקביל, בעיקר עם ג'רי מאליגן ואל כהן (עמו הקליט תחת הכינוי Al and Zoot), השניים הופיעו בעיקר במועדון הניו יורקי "The Half Note".
במשך הקריירה עלה סימס לטונים הגבוהים של סקסופון הטנור ועבר לנגן גם באלט ובסופרן.
בשנות השבעים המוקדמות יצר צמד מצליח עם הכנר ג'ו ונוטי.
בובת נגן הסקסופון בתזמורת החבובות מעוצבת על פי דמותו ונקראת על שמו "זוט".