tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעונה קודם לכן איבדה את האליפות במחזורים האחרונים, זכתה מילאן באליפות בעונת 2021/2022 בפעם ה-19 בתולדותיה והראשונה מאז עונת 2010/2011 כשהיא מקדימה את היריבה העירונית אינטר מילאנו ב-2 נקודות.
בליגת האלופות אכזבה הקבוצה וסיימה במקום האחרון בבית אחד עם פורטו, ליברפול ואתלטיקו מדריד.
ב-12 ביולי 2025 חזר לקדנצייה שנייה כמאמנה של פיורנטינה.
ב-14 בנובמבר 2025 פוטר פיולי מאימון הקבוצה לאחר פתיחת עונה מהגרועות בתולדות הקבוצה, כשפיורנטינה ממוקמת במקום האחרון בטבלה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפארמה הליגה האיטלקית השלישית100321יובנטוס סרייה א'14014070הלאס ורונה סרייה א'100320פיורנטינה סרייה א'261140300310 סרייה ב'310 סרייה א'240פדובה סרייה א'10 סרייה ב'30פיסטוייזה הליגה האיטלקית השלישית141פיורנצואולה הליגה האיטלקית השלישית210סך הכול בקריירה3143
סטפאנו סולימה (באיטלקית: Stefano Sollima; נולד ב-4 במאי 1966) הוא במאי ותסריטאי איטלקי.
סולימה נולד ברומא, איטליה, בנו של במאי סרטי הפולחן והתסריטאי האיטלקי סרג'יו סולימה.
הוא החל את הקריירה שלו כמפעיל מצלמות בעת דיווחים רבים מאזורי מלחמה בכמה רשתות טלוויזיה, כולל CNN, CBS ו-NBC.
ב-1991 ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי עם הסרט הקצר "תודות" (Grazie), שהוצג בפסטיבל טורינו.
סרטו הקצר "Sotto le unghie" מ-1993 נכנס ל"שבוע המבקרים הבינלאומי" של פסטיבל קאן באותה שנה.
ב-2003 כתב סולימה וביים את הסרט הקצר, השחור-לבן, "Zippo" - שהוצג בתחרות בפסטיבל ונציה 2003 ובפסטיבל הסרטים של סיטג'ס.
סולימה החל לעבוד כבמאי טלוויזיה ב-1998, עם אופרת הסבון "Un posto al sole", לפני שהחל לביים פרקים של כמה סדרות טלוויזיה כמו: "לה סקוודרה" (2003-2007), "Ho sposato un calciatore" (2005) והסדרה "פשעים" (2006-2007).
הוא עשה את הפריצה שלו ב-2008, בזכות סדרת הפשע המפורסמת של רשת Sky Cinema "רומן פשע: הסדרה", המבוססת על ספר מ-2002, בשם זהה, של השופט ג'יאנקרלו דה קטאלדו.
סולימה ביים את כל 22 פרקי הסדרה, שרצו במשך שתי עונות מ-2008 עד 2010, וזכו - בקטגוריית בימוי הטלוויזיה הטוב ביותר - בפרס פליאנו הבינלאומי ב-2009.
ב-2012 ביים סולימה את סרט הביכורים שלו, הדרמה על האכזריות המשטרתית "ACAB - All Cops Are Bastards", שהייתה מועמדת בכמה קטגוריות בפרס דוד די דונטלו ובפרס נסטרו ד'ארג'נטו.
הסרט העניק לו גם זכייה בפרס מבקרי הקולנוע הרוסיים, כמו גם בפרס פדרציית מועדוני הסרטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
מ-2014 שימש כבמאי ראשי בסדרת דרמת הפשע "גומורה", המבוססת על ספר לא-בדיוני מ-2006, באותו שם, של רוברטו סביאנו וכן על העיבוד הקולנועי שקדם שלו.
אחרי שביים פרקים שונים מהעונה הראשונה והשנייה של התוכנית, סולימה עזב את הסדרה ב-2016 בשל התנגשות עם לוח זמנים של פרויקטים עתידיים אחרים שלו.
לאחר מכן ביים את סרט הפשע "Suburra" (2015), בהפקה משותפת עם נטפליקס, שהביא לו מועמדות נוספת לפרס נסטרו ד'ארג'נטו - הפעם בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
ב-2017 עיבד את הסרט (עבור נטפליקס) לסדרת טלוויזיה פריקוול בשם "Suburra: Blood on Rome", הסדרה המקורית הראשונה של נטפליקס באיטלקית.
ב-2018 סולימה ביים לראשונה סרט באנגלית, כשביים את סרט הפעולה והמותחן "סיקאריו: הנקמה", ההמשך לסרט סיקאריו (2015), בכיכובם של בניסיו דל טורו וג'וש ברולין.
באותה שנה הוא החל לצלם את סדרת הטלוויזיה "ZeroZeroZero", אותה הוא גם יצר, על סחר קוקאין עולמי מדרום אמריקה לאירופה, בהתבסס על ספרו הלא-בדיוני של רוברטו סביאנו בעל אותו שם, מככבים בסדרה: דיין דיהן, גבריאל ביירן ואנדראה רייסבורו.
ב-2019 ביים את הסרט "ללא חרטה", בכיכובו של מייקל בי.
ג'ורדן, המהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת טום קלנסי.
סטפאנוס דדאס הוא מאמן כדורסל יווני המשמש כעוזר מאמן בקבוצת הפועל תל אביב מליגת העל והיורוליג.
בסיום עונת 20/21 נבחר סטפאנוס למאמן העונה בליגת העל.
דדאס החל את קריירת האימון שלו בגיל 19, כאשר מונה בשנת 2001 לעוזר המאמן בפאוק סלוניקי אשר שיחקה בליגת העל היוונית בכדורסל וביורוליג תחת המאמן בראניסלאב פרלביץ', אשר גם לו הייתה זו עונת הבכורה.
בשלוש העונות הבאות המשיך דדאס לשמש כעוזר המאמן בקבוצה.
לקראת סוף עונת 2003/04 עבר לשמש כעוזר המאמן של מאנט מליגת המשנה וסייע לה להעפיל לליגה הראשונה, ובעקבות כך מונה למאמן הראשי בעונת 2004/05, בעונת הבכורה של הקבוצה ודדאס בליגה הבכירה השיגה הקבוצה 7 ניצחונות אל מול 19 הפסדים ובסיום הליגה סיימה במקום ה-13 ונשרה לליגת המשנה.
בסיום עונה זו ולקראת עונת 2005/06 עבר דדאס לקבוצת הירקליס סלוניקי מליגת העל היוונית בה שימש עוזר מאמן, גם בעונה זו קבוצתו לא נחלה הצלחה וסיימה עם 8 ניצחונות ו-18 הפסדים, במקום ה-13 ונשרה לליגת המשנה.
לקראת עונת 2006/07 עבר דדאס לשמש כעוזר מאמן בקבוצת אגו רת'ימנו מליגת המשנה עמה העפיל לליגת העל היוונית בסיום העונה.
בעונת 2007/08 מונה כמאמן ראשי בקבוצת אופי כריתים מהליגה ה-4. בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה והעפיל עמה לליגה ה-3. בעקבות הצלחתו בעונה זו, חתם לעונה נוספת בקבוצה בה הוביל את הקבוצה לשלב הפלייאוף ולזכייה באליפות הליגה, ובכך השלים עליית ליגה נוספת, שנייה ברציפות, אל הליגה ה-2.
לקראת אליפות אירופה בכדורסל בשנת 2009 מונה לעוזר המאמן בנבחרת סלובניה בכדורסל עמה הגיע למקום ה-4 באליפות, לאחר שבשלב הבתים גברה הנבחרת על נבחרות חזקות כסרביה וספרד.
בעונת 2008/09 מונה לעוזר המאמן בקבוצת אריס סלוניקי.
בעונתו הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-3 בצמרת הליגה היוונית והעפילה לפלייאוף, ובשלב רבע הגמר גברה על פאניוניוס, אך הודחה בשלב חצי הגמר בהפסד לפנאתינאיקוס, אשר בהמשך זכתה באליפות.
לאחר עונה זו חתם דדאס לעונה נוספת, אך הפעם סיימה הקבוצה במקום ה-7, ורק בזכות הפרש סלים עדיף העפילה לפלייאוף העליון, בו הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד לאולימפיאקוס.
בעונת 2010/11 מונה דדאס לעוזר המאמן בקבוצה ספרטק סנקט פטרבורג תחת המאמן צביקה שרף, עונה זו הייתה מוצלחת עבור הקבוצה שזכתה בגביע הרוסי והגיעה למקום הרביעי בפיינל פור של טורניר היורוצ'לנג'.
בסיום העונה המשיך דדאס לעונה שנייה במועדון הפעם תחת המאמן הסלובני יורי זדובץ, בעונתו הראשונה תחת זדובץ סיימה הקבוצה במקום ה-6 בליגה.
בעונתו השנייה תחת זדובץ והשלישית במועדון, סיימה הקבוצה במקום ה-3 ואף העפילה לגמר הגביע בו הפסידה, בסיום אותה עונה התפרקה הקבוצה ודדאס עבר לשמש כעוזר מאמן בגזיאנטפ הטורקית.
בעונתו הראשונה במועדון סיימה הקבוצה במקום ה-10 בליגה הטורקית הבכירה אך במקביל העפילה לפיינל פור היורוצ'לנג' וסיימה במקום ה-3. במהלך עונתו השנייה במועדון מונה למאמן הראשי של הקבוצה והיא סיימה במקום ה-10 פעם נוספת.
גם בעונה הבאה 2015/16 המשיך דדאס לשמש כמאמנה הראשי של הקבוצה, בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-8 בליגה ובמקביל העפילה לשלב 16 האחרונות ביורופקאפ בו הודחה על ידי פלקנסטרו וארזה האיטלקית.
בעונת 2016/17 הוביל דדאס את הקבוצה למקום ה-7 בליגה ולשלב 16 האחרונות ביורופקאפ בו הודחה על ידי עירוני נהריה.
ב-2017 עבר דדאס לבאקשהיר גם היא מהליגה הטורקית.
במהלך עונת 2019/20 החליף דדאס את שרון דרוקר כמאמן הפועל חולון מליגת העל הישראלית.
בעקבות משבר הקורונה והפסקת הליגה עזב דדאס את ישראל ובמקומו מונה באופן זמני עוזרו עמית שרף, אך עם פתיחת עונת 2020/21 בליגת העל שב לישראל ולתפקיד המאמן.
בפברואר 2021 האריך את חוזהו בהפועל חולון עד ל-2022. בעונת 2020/21 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון 75:91 על קבוצת אקדמיק פלובדיב.
ביוני 2021 עזב את הפועל חולון והחל לאמן את א.א.ק.
סטסיס רשטיקיס (בליטאית: Stasys Raštikis; 13 בספטמבר 1896 – 3 במאי 1985) היה גנרל ופוליטיקאי ליטאי.
שימש כמפקד צבא ליטא בין השנים 1935–1940, והיה מועמד פעמיים לתפקיד ראש ממשלת ליטא.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כשר ההגנה של הממשלה הזמנית של ליטא.
לאחר המלחמה עזב את ליטא והיגר לארצות הברית.
רשטיקיס נולד בקורשן ב-13 בספטמבר 1896. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולחם במערכה בקווקז וברומניה.
בעקבות מהפכת אוקטובר הוא עזב את הצבא הרוסי וחזר לליטא.
הוא שקל להתחיל ללמוד תאולוגיה ולהפוך לכומר, אולם ליטא הכריזה על עצמאות והצבא האדום פלש לשטחה.
ב-28 באוגוסט 1919 הוא נורה ונפל בשבי הסובייטי.
הוא שהה בשבי במשך 20 חודשים.
לאחר שחרורו, הצטרף רשטיקיס למודיעין הליטאי.
בינואר 1923 הוא השתתף במרד קלייפדה - מרד מוצלח של אזרחים ליטאיים כנגד שלטון הכיבוש הצרפתי בקלייפדה.
בדצמבר 1926 הוא מונה למפקד מחלקת המודיעין של צבא ליטא.
ביוני 1929 הוא התחתן עם אלנה מריה סמטונה, אחייניתו של נשיא ליטא דאז, אנטאנס סמטונה ששלט בפועל כרודן.
בין 1930–1932 הוא שהה בגרמניה ולמד באקדמיית הרייכסווהר.
בספטמבר 1933 מונה רשטיקיס למפקד רגימנט הרגלים ה-5. בתחילת 1934 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-3. בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת פולקיניקאס ומונה למפקד הצבא הליטאי.
מיד עם כניסתו לתפקיד, הוא החל בתכנון רפורמה מקיפה לצבא הליטאי, שנועדה להפוך אותו למצבא מודרני ועדכני.
הוא הגדיל את יחידות השריון יחידות הנ"מ וחיל האוויר.
כמו כן הוא עשה מאמצים להעניק למטכ"ל עצמאות ממשרד ההגנה, והפוך את הצבא לא-פוליטי.
תוכניותיו אושרו בידי הנשיא סמטונה, שסמך עליו בעיניים עצומות.
במרץ 1939 הציבה גרמניה הנאצית אולטימטום בפני ליטא, ודרשה ממנה להעביר לה את קלייפדה.
הליטאים נאלצו להסכים, ובעקבות כך התפטר ראש הממשלה ואלדס מירונאס מתפקידו.
סמטונה שקל למנות את רשטיקיס לתפקיד במקומו, אולם הוא סירב.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הכריזה ליטא על נייטרליות.
ככל שהמלחמה התקדמה אל גבולותיה, נאלץ רשטיקיס להורות על גיוס כללי.
בהמשך המלחמה, גם הצבא האדום פלש לפולין, וכבש ממנה את וילנה - עיר הבירה ההיסטורית של ליטא.
יוסיף סטלין הציע לליטא עסקה: החזרת וילנה לידיים ליטאיות בתמורה להצבת 20,000 חיילים סובייטיים על אדמת ליטא.
רשטיקיס היה חבר במשלחת הליטאית שיצאה למוסקבה וחתמה על ההסכם.
בתקופה זו החל קרע משמעותי בינו לבין סמטונה.
בתחילת 1940 הוא הודיע על התפטרותו.
מחשש לסערה ציבורית, הוא יצא לחופשה של שלושה חודשים, ורק לאחר מכן התפטר באופן רשמי.
בהדרגה החלו הסובייטים להגדיל את הלחץ על ממשלת ליטא והציבו בפניה עוד ועוד דרישות.
בכירי הצבא הפעילו על רשטיקיס לחץ לחזור לשירות.
ב-7 ביוני 1940 הוא מונה למפקד בית הספר למלחמה בקובנה.
ב-14 ביוני דרשו הסובייטים שכל ממשלת ליטא תתפטר ותוחלף בממשלה פרו-סובייטית יותר.
הממשלה כינסה דיון חירום, וזימנה את רשטיקיס להשתתף בו.
רשטיקיס סבר שההתנגדות לדרישות הסובייטים היא חסרת טעם לנוכח העובדה שחיילי הצבא האדום כבר נמצאים על אדמת ליטא.
הוא המליץ לקבל את הדרישה הסובייטית, ואכן, הממשלה התפטרה.
רשטיקיס היה מועמד לתפקיד ראש הממשלה החדש, אולם במוסקבה סירבו לאשר את מינויו ודרשו במקומו את יוסטאס פאלצקיס.
ליטא בהדרגה את עצמאותה, והסובייטים החלו בתהליך שבמסגרתו פורק הצבא הליטאי ויחידותיו שולבו בצבא האדום.
רשטיקיס נותר בתפקיד מפקד בית הספר הצבאי בקובנה גם כאשר תלמידיו סולקו מהלימודים ושובצו מחדש ביחידות.
נאסר עליו להתפטר, והוא מונה לחבר בוועדה שארגנה את שילוב הצבא הליטאי בתוך הצבא האדום.
ב-20 בדצמבר הותר לו להתפטר.
ב-13 בפברואר 1941, רשטיקיס עזב את ליטא מחשש שייעצר בידי הנ.ק.ו.ד.
הוא הותיר את אשתו ושלוש בנותיו בקובנה, ונמלט לברלין.
הוא התקבל באהדה בידי קהילת הליטאים הגולים בברלין, והפך לאחד ממנהיגי חזית הפעילים הליטאית.
ב-22 ביוני של אותה שנה, פתח הוורמאכט במבצע ברברוסה, שבמסגרתו פלש לשטחי ברית המועצות.
לנוכח ההתקדמות המהירה בכיוון ליטא, התמרדו הליטאים כנגד הסובייטים, ושחררו את ליטא.
לרגע נראה היה שיש סיכוי לעצמאות ליטאית מחודשת בחסות הגרמנית.
ממשלה זמנית כונסה בווילנה בחיפזון, וב-27 ביוני טס רשטיקיס לליטא כדי להפוך לשר ההגנה החדש שלה.
במהרה הוא גילה שמרד ההגנה לא קיים הלכה למעשה, ושלמדינה הליטאית החדשה אין באמת צבא.
הגרמנים לא הכירו בעצמאות הליטאית, וב-5 באוגוסט התפרקה הממשלה וליטא שולבה בתוך נציבות הרייך אוסטלנד.
לרשטיקיס הוצע לשמש כיועץ המשפטי של נציבות הרייך, אולם הוא סרב.
רשטיקיס מצא עבודה במוזיאון המלחמה הליטאי, ועמל על ארגון ארכיוני הצבא הישנים.
בתחילת 1943 הגו הגרמנים את הרעיון להקים יחידת מתנדבים ליטאים בתוך הוואפן אס אס.
לשם כך, הם כינסו ועדה בת חמישה חברים (כולם גנרלים ליטאים בכירים), שמטרתה לעודד גיוס ליטאי לוואפן אס אס.
במהרה הוא גילה שלוועדה אין באמת סמכות, והיא נועדה לשמש כחותמת גומי בלבד עבור הנחיות הגרמנים.
אי לכך, התפטרו כל חברי הוועדה.
הגסטאפו החל לרגל אחרי רשטיקיס בחשד שהוא משתף פעולה עם המחתרת.
בקיץ 1944, החל הצבא האדום להתקרב במהירות לליטא.
רשטיקיס נמלט מהארץ יחד עם אשתו, והתיישב ברגנסבורג שבגרמניה.
הוא עבד בתחילה במפעל, ולאחר מכן בחברת חשמל.
לאחר שצבא ארצות הברית כבש את הארץ, הוא הצטרף לצלב האדום וסייע לפליטים ליטאים.
במאי 1949 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית.
הוא הפך לחבר בולט בקהילת הגולים הליטאים.
הוא נשא נאומים והרצאות, כתב מאמרים לעיתונות הליטאית המחתרתית והשתתף באירועים שונים.
בתחילה הוא התפרנס מעבודה במפעל, ובאפריל 1951 קיבל משרה של מרצה לרוסית באוניברסיטת סירקיוז.
בנובמבר 1952 הוא החל לעבוד עבור הוועדה העליונה לשחרור ליטא, ולשם כך התגורר תקופה בבריטניה ובגרמניה המערבית.
כמו כן, הוא עבד עבור ה-CIA בתוכנית שנועדה לחזק את ההתנגדות האנטי-קומוניסטית בליטא.
ב-1968 הוא פרש מהחיים הציבוריים והתרכז בכתיבת זכרונותיו.
סטפאנו טונוט (באיטלקית: Stefano Tonut; נולד ב-7 בנובמבר 1993) הוא כדורסלן איטלקי המשחק בעמדות הרכז והקלע באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל והיורוליג, ובנבחרת איטליה.
טונוט גדל במחלקות הנוער של מונפאלקונה ופלקנסטרו טריאסטה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצות בוגרים במדי מונפאלקונה בליגה השלישית בעונת 2010/11.
ב-2012 הוא חזר לטריאסטה, ושיחק במדיה בסרייה א'2. בשתי העונות הבאות הוא סיים במקום הרביעי בטבלת הקלעים של הליגה והאיטלקי המוביל עם ממוצע של 19.2 נקודות למשחק.
ביולי 2015 חתם טונוט ברייר ונציה מהסרייה א'.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא קלע בממוצע 2.8 ב-34 משחקים בליגה האיטלקית, ובעונת ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרות האירופיות, במסגרת היורוקאפ.
ב-2017 ו-2019 זכה טונוט באליפויות עם ונציה, ב- זכה עימה ביורופקאפ, ובעונת 2020/21 זכה בפרס ה-MVP של הליגה האיטלקית לאחר שהעמיד ממוצעים של 15.6 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
ב-25 ביוני 2022 חתם טונוט באולימפיה מילאנו מהסרייה א' והיורוליג.
טונוט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת העתודה של איטליה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2013, וזכה עימה במדליית זהב.
בשנת 2015 הוא זומן לראשונה לנבחרת איטליה הבוגרת.
הוא שיחק במדיה בטורניר המוקדמות של טורניר הכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), גביע העולם בכדורסל 2019, טורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020) וגביע העולם בכדורסל 2023. הוא ייצג את הנבחרת באולימפיאדת טוקיו באליפות אירופה בכדורסל 2022 ובגביע העולם בכדורסל ב-2019 ו-2023.
סטפאן חנא סטפאן היה חוקר, מתרגם ושדרן רדיו בתקופת המנדט שעסק בפולקלור של ערביי ארץ ישראל.
סטפאן נולד ב-1894 בבית ג'אלא למשפחה נוצרית סורית-אורתודוקסית.
למד בבית הספר של שנלר בירושלים והוטבל לנצרות הלותרנית ב-1908. הועסק במינהל של השלטון המנדטורי במחלקת הכספים ובהמשך במחלקת העתיקות, תחילה כספרן ולימים גם כמפקח.
סטפאן תיעד שירי עם בניב הערבית הפלסטינית ומצא להם מקבילות בשיר השירים המקראי.
מחקרו בנושא זה פורסם ב-1922 בכתב העת של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית (JPOS).
הפרסום ביסס את מקומו ככוח מבטיח בקבוצת אתנוגרפים ערבים ארץ-ישראלים, בהם תאופיק כנעאן, שהתמסרו לחקר ההיסטוריה, הפולקלור והמנהגים של החברה הערבית.
הארכאולוג וחוקר המקרא ויליאם אולברייט, שהיה הרוח החיה בפעילות החברה המזרחנית הארץ-ישראלית, עודד את עיסוקם וסייע בידם בכתיבת מאמריהם הראשונים ובעריכת פרסומיהם.
סטפאן היה בין הפעילים בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, כיהן שנים ארוכות כגזבר החברה ואת מאמריו הראשונים פרסם בכתב העת שלה.
בשנות ה-30 שובץ בספריית מחלקת העתיקות הממשלתית, והרבה לפרסם בכתב העת של המחלקה.
ב-1934–1935 חיבר מדריך ללימוד עצמי (בגרמנית ובאנגלית) של השפה הערבית המדוברת בניב הפלסטיני, ובו כלל ביטויים נפוצים.
סטפאן תרגם חיבורים ומסמכים היסטוריים מערבית, מטורקית ואף מיוונית, בהם היומן של הכומר היווני ספירידון מהשנים 1841–1921, שנמצא בכתב-יד במנזר מר-סבא במדבר יהודה כמו כן תרגם ופרסם תעודות וכתובות מהתקופה הממלוכית ומהתקופה העות'מאנית שנמצאו בירושלים.
בין היתר תרגם וביאר בפרוטרוט מסמך ההקדש של בית התמחוי של האסקי סולטאן מ-1552 שנמצא באוסף ספריית ח'אלדיה.
סטפאן נודע בתרגום הפרקים הנוגעים לארץ ישראל מכתבי הנוסע העות'מאני בן המאה ה-17 אווליא צ'לבי – ה"סיאחת נאמה".
התרגום, מטורקית עות'מאנית לאנגלית, התפרסם בשישה חלקים בשנים 1935 עד 1941 ברבעון מחלקת העתיקות המנדטורית, תחת הכותרת Evliya Tshelebi's Travels in Palestine (מסעות אווליא צ'לבי בארץ ישראל).
המזרחן ליאו אריה מאיר, שהיה ממונה על הספרייה ועל הארכיון של מחלקת העתיקות ומ-1933 שימש כאוצר אוסף המטבעות והכתובות הערביות במוזיאון הממשלתי, סייע לסטפאן במלאכת התרגום והביאורים.
החל מ-1936 פעל סטפאן כשדרן בשירות השידור המנדטורי בשפה הערבית, בעיקר בתחום של תרבות עממית.
סטפאן יצר שני מדריכי טיולים בארץ ישראל – "This is Palestine" ו-"Palestine by Road and Rail", שראו אור ב-1942. בעבודתו שיתף פעולה עם חוקרים נוספים, בהם הארכאולוג דימיטרי בראמכי והאנתרופולוגית הפינית הילמה גרנקוויסט.
בשנות ה-40 עבד במיזם העתקה וצילום של כתבי יד מאוספים פרטיים בירושלים, בהם ספריית ח'אלדיה.
ב-1947 עבד במשלחת של מחלקת העתיקות בקפריסין בתרגום כתובות אסלאמיות.
ב-1948 עזב עם משפחתו ללבנון, שם נפטר ב-1949. אשתו ובניו היגרו לברזיל.
סטפן אפיה , הוא כדורגלן עבר גאנאי.
אפיה היה חלק מנבחרת גאנה באולימפיאדת אתונה (2004), אפיה הופיע במדי נבחרתו במהלך מונדיאל 2006 ומונדיאל 2010.
סטפן אדברג (שוודית: Stefan Edberg; נולד ב-19 בינואר 1966) הוא טניסאי שוודי שדורג במקום הראשון בעולם ביחידים ובזוגות.
אדברג, שזכה בשישה תוארי גרנד סלאם ליחידים ושלושה לזוגות, נודע בחבטות היעף המצוינות שלו, באמצעותן הפך לאחד מהטניסאים הטובים ביותר אי פעם בסגנון "הגש ורוץ לרשת" (serve and volley).
כמו כן נודע בנועם הליכותיו וכשגריר של הספורט הלבן.
סטפן אדברג עלה על במת הטניס העולמי בגיל 17, כאשר הצליח לזכות בכל ארבעת טורנירי הגרנד סלאם לנוער של שנת 1983. אדברג הוא השחקן היחיד בהיסטוריה שהשיג זאת.
באחד ממשחקיו באליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער של אותה שנה פגע כדור שהגיש אדברג במפשעתו של שופט הקו ריצ'רד ורטהיים וגרם למותו, לאחר שזה התמוטט מעצמת המכה וראשו נחבט בכיסאו תוך כדי הנפילה לאחור.
שנת 1983 הייתה גם השנה בו הצטרף אדברג לסבב המקצועני וזכה בטורניר המקצועני הראשון שלו לזוגות בבזל.
שנה לאחר מכן במילאנו זכה לראשונה בתואר מקצועני ליחידים.
משחק ההגשה והיעף של אדברג התאים במיוחד למשטחי דשא.
אין פלא, אם כן, שתואר הגרנד סלאם הראשון שלו הגיע באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-1985, לאחר שניצח בגמר את בן ארצו מאטס וילנדר.
שנתיים לאחר מכן חזר על ההישג לאחר ניצחון בחמש מערכות על פאט קאש בגמר האליפות; הייתה זו השנה האחרונה בה נערכו משחקי האליפות על דשא.
בשנת 1987 זכה אדברג בצוותא עם שוודי נוסף, אנדרס יאריד, בשני תוארי גרנד סלאם לזוגות: האליפויות הפתוחות של אוסטרליה ושל ארצות הברית.
ב-1988 הגיע אדברג לראשון מבין שלושה משחקי גמר רצופים נגד יריבו הגדול בוריס בקר באליפות וימבלדון.
אדברג ניצח בראשון ובשלישי מביניהם, כשבאמצע גבר עליו בקר בשלוש מערכות ב-1989. הגמר של 1990 הוכרע במערכה חמישית ונחשב לטוב מבין משחקיהם.
כחודש לאחר הזכייה בווימבלדון 1990 הביאה זכייה נוספת, בטורניר סינסינטי בארצות הברית את אדברג למקום הראשון בעולם ליחידים.
הוא שמר על מקומו בצמרת ביתרת השנה כמו גם בשבועות רבים ב-1991 ו-1992. בשתי השנים הללו זכה ברציפות באליפות הפתוחה של ארצות הברית, לאחר שניצח במשחקי הגמר העוקבים את ג'ים קורייר ופיט סמפראס האמריקאים.
מסכת זכיותיו בטורנירי גרנד סלאם הסתיימה ב-1996, עת זכה יחד עם פטר קורדה באליפות אוסטרליה הפתוחה לזוגות.
בדומה לסמפראס אחריו, לא הצליח אדברג לזכות באליפות צרפת הפתוחה הנערכת על מגרשי חימר, שלא היטיבו עם משחקו.
עם זאת היה אדברג קרוב לזכייה בצרפת ב-1989, כאשר הפסיד בגמר בחמש מערכות למייקל צ'אנג בן ה-17. בסוף 1996 הודיע על פרישתו מהסבב המקצועני.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, שנמשכה כשלוש עשרה שנים, זכה אדברג ב-42 תארים ליחידים ו-18 תארים לזוגות.
54 ההופעות הרצופות שערך בטורנירי גרנד סלאם מהוות שיא עולמי.
במשך 72 שבועות עמד בראש הדירוג העולמי ליחידים.
סך הפרסים שזכה בהם בסבב עמד על למעלה מ-20 מיליון דולר.
חמש פעמים העניק לו ה-ATP את פרס הספורטיביות של הסבב (1988-1990, 1992 ו-1995) ועם פרישתו שונה שמו של הפרס עצמו לפרס סטפן אדברג.
ב-2004 נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
אדברג היה שותף לשבע הופעות של נבחרת שוודיה החזקה בגמר גביע דייוויס.
בסך הכול שיחק 70 משחקים במסגרת זו וניצח 47 (67%).
אדברג השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים ב-אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואף סיים במקום הראשון.
אולם הופעה זו לא זיכתה אותו במדליית זהב אולימפית משום שטניס היה אז ספורט ראווה בלבד במשחקים.
ארבע שנים לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול (1988) כבר היה טניס ספורט אולימפי לכל דבר ואדברג הוסיף לארון הגביעים שלו שתי מדליות ארד אולימפיות, בזוגות וביחידים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) כשל בסיבוב הראשון בשתי התחרויות גם יחד.
סטפון זאבייר מרבורי הוא כדורסלן עבר אמריקאי המתנשא לגובה של 1.88 מטר ושיחק בעמדת הרכז.
נבחר במקום הרביעי בדראפט 1996 על ידי מילווקי באקס, ובמשך 11 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור מינסוטה טימברוולבס, ניו ג'רזי נטס, פיניקס סאנס, ניו יורק ניקס ובוסטון סלטיקס.
כיום מאמן בליגת ה-CBA הסינית.
מרבורי שיחק באוניברסיטת ג'ורג'יה טק במשך עונה אחת, 1995/1996, והוביל את הקבוצה למאזן של 24 ניצחונות ו-12 הפסדים.
באותה שנה הוביל את קבוצת המכללה לשלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות, בו קבוצתו הפסידה לאוניברסיטת סינסינטי.
בשנתו היחידה בג'ורג'יה טק קלע מרבורי 18.9 נקודות ומסר 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בסוף אותה עונה הודיע על כוונתו להירשם לדראפט ה-NBA.
בגיל 19 בלבד, נבחר מרבורי בבחירה הרביעית בדראפט 1996 על ידי מילווקי באקס, אך עם בחירתו הוא הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס תמורת ריי אלן שנבחר בחירה אחת אחריו.
בעונתו הראשונה ב-NBA הראה את כישרונו כשקלע 15.8 נקודות ומסר 7.8 אסיסטים למשחק.
יחד עם כוכב הקבוצה קווין גארנט, הוביל מרבורי את הטימברוולבס לשלב הפלייאוף מהמקום השישי במערב, ובסיבוב הראשון של הפלייאוף הפסידה מינסוטה ליוסטון רוקטס בתוצאה 0–3. בסיום העונה נבחר מרבורי לחמישיית הרוקיז של העונה והגיע למקום השני בהצבעה לפרס רוקי העונה, אחרי הזוכה אלן אייברסון.
בעונה הבאה שיפר מרבורי את תפוקתו כשקלע 17.7 נקודות ומסר 8.6 אסיסטים למשחק.
הוא עזר לקווין גארנט להוביל את הקבוצה למקום השביעי במערב, אך בפלייאוף שוב הפסידו הטימברוולבס בסיבוב הראשון, הפעם לסיאטל סופרסוניקס.
בסוף אותה העונה היחסים בין מרבורי להנהלה של מינסוטה התחילו להיות מתוחים בגלל מחלוקת על תפקידו של מרבורי בקבוצה, וסוכנו דרש מההנהלה שתעביר אותו בטרייד לקבוצה אחרת.
במהלך עונת , לאחר 18 משחקים בהם קלע 17.7 נקודות ומסר 9.3 אסיסטים למשחק, הועבר מרבורי בטרייד בין שלוש קבוצות לניו ג'רזי נטס.
במסגרת הטרייד הועברו בסך הכול תשעה שחקנים, ביניהם טרל ברנדון שנשלח למינסוטה וסם קאסל שעבר למילווקי באקס.
בתקופתו בניו ג'רזי המשיך מרבורי להציג יכולת אישית גבוהה, ובעונת אף נבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA וכן נכלל בחמישייה השלישית של העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 23.9 נקודות ו-7.6 אסיסטים למשחק.
עם זאת, בשלוש עונותיו של מרבורי בניו-ג'רזי הוא לא הצליח להוביל את הקבוצה לפלייאוף.
בסוף עונת 2000/2001 הועבר מרבורי לפיניקס סאנס בתמורה לרכז ג'ייסון קיד.
בפיניקס התחבר עם כוכבי הקבוצה הצעירים אמארה סטודמאייר ושון מריון, ובעונת הוביל את הקבוצה למקום השמיני במערב.
בפלייאוף פגשה פיניקס את סן אנטוניו בסיבוב הראשון, והסאנס הפסידו בתוצאה 2–4. את העונה הבאה פיניקס פתחה רע מאוד בשל פציעתו של סטודמאייר, ואחרי 34 משחקים הועבר מרבורי בטרייד לניו יורק ניקס.
בסיום עונת העפילו הניקס לפלייאוף מהמקום השביעי במזרח, ופגשו בסיבוב הראשון את קבוצתו לשעבר של מרבורי - ניו ג'רזי נטס.
הנטס ניצחו בסדרה בתוצאה 0–4, למרות יכולתו הגבוהה של מרבורי שקלע 21.3 נקודות בממוצע למשחק.
בסוף אותה העונה השתתף מרבורי באולימפיאדת אתונה כנציג נבחרת ארצות הברית, אך קבוצתו אכזבה כשהפסידה לארגנטינה בשלב חצי הגמר וזכתה במדליית ארד בלבד.
במהלך הטורניר קבע מרבורי שיא קליעה לשחקן נבחרת ארצות הברית באולימפיאדה כשקלע 31 נקודות במשחק מול נבחרת ספרד.
בעונת הסתכסך מרבורי עם מאמן הניקס לארי בראון, והאחרון פוטר מתפקידו בסוף אותה העונה.
אחרי בראון מונה לתפקיד המאמן אייזיאה תומאס, אך הקבוצה לא השתפרה ואת העונה הבאה סיימו הניקס עם מאזן ניצחונות שלילי 33–49.
בעונה שלאחר מכן, , מרבורי השתתף בסכסוך תקשורתי נוסף, הפעם נגד המנהל ומאמן הקבוצה אייזיאה תומאס, שתכנן להוציא את מרבורי מהחמישייה הפותחת של הקבוצה.
במהלך עונת , עם מינויו של מייק ד'אנטוני למאמן הניקס, הוחלט על שחרורו של מרבורי תוך מתן פיצויים כספיים על סך 6.8 מיליון דולר.
שלושה ימים לאחר שחרורו מהניקס, ב-27 בפברואר 2009, חתם מרבורי על חוזה בבוסטון סלטיקס עד סיום העונה.
לקראת עונת חתם בקבוצת "שאנשי ברייב דראגונס" מליגת ה-CBA הסינית.
בעונה הבאה שיחק עבור "פושאן דראליונס", ובעונת עבר לקבוצת "בייג'ינג דאקס" עמה זכה בשלוש אליפויות ליגת ה-CBA (2012, 2014, 2015).
בפברואר 2017 סיימה הקבוצה את חוזהו לאחר חוסר הסכמה על תפקידו בקבוצה.
מרבורי, שגדל בילדות ענייה בעיר ניו יורק, החליט להקים חברה על שמו שנקראת "סטארבורי", שדרכה הוא משווק מגוון בגדי כדורסל, נעליים וכדומה.
מוצרי החברה נמכרים ללא מטרת רווח, אלא במחירים נמוכים מאוד ובכך מרבורי מראה אכפתיות כלפי חובבי הכדורסל העניים הרבים שיש בעולם, כפי שהוא עצמו היה בילדותו.
סטפן-פטר גריינר הוא בונה כינורות, היושב דרך קבע בבון, גרמניה.
גריינר, יליד בשטוטגרט שבגרמניה, עובד עם הפיזיקאי בתחום האקוסטיקה היינריך דינוואלד.
הדגם של גריינר מבוסס על גוארנרי.
בין האמנים המופיעים על בימות העולם עם כלים מעשה ידיו של גריינר כריסטיאן טצלאף, קים קשקשיאן, איזבלה ואן קוילן, פרנץ הלמרסון ונגנים מרביעיית האגן ורביעיית אלבן ברג.
סטפן ארנולד (בפולנית: Stefan Arnold; 1898 - 27 בפברואר 1948) היה עיתונאי פולני שהלח"י התנקש בחייו בראשית מלחמת העצמאות בתואנה כי ריגל לטובת הבריטים.
סטפן ארנולד הגיע לארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה עם צבא אנדרס.
הוא נתמנה לעמוד בראש הסוכנות הטלגרפית הפולנית בירושלים, שהייתה אז סוכנות הידיעות של הממשלה הפולנית הגולה.
כן שימש כיושב ראש אגודת העיתונאים הפולנים בארץ ישראל.
ארנולד עמד לעזוב את הארץ בסוף חודש פברואר.
זמן קצר לפני מועד העזיבה הוא נחטף על ידי אנשי הלח"י.
ב-27 בפברואר 1948, בשעה 8 בערב, נשמעו יריות מכיוון הכפר הערבי שייח' באדר (כיום גבעת רם).
למחרת נמצאו במקום שתי גוויות של פולנים, של סטפן ארנולד ושל ויטולד הולאניצקי, שהיה קונסול פולין בירושלים ולאחר מכן מילא תפקידים מטעם ממשלת המנדט הבריטי, כצנזור ובהמשך במחלקת התעשיות הכבדות ובמחלקת הפיקוח על נכסי האויב.
השניים נמצאו ירויים כשידיהם כפותות.
לימים, בניסיון לתרץ את הריגתם של שני הפולנים, נימק נתן ילין-מור, מראשי לח"י לשעבר, את ההריגה בכך שבאותה עת הייתה ירושלים במצור והתרוצצו בה שמועות רבות, ובין השאר כי בעיר נמצאים מרגלים יהודים ואחרים המוסרים ידיעות לערבים.
סר ריצ'רד סטפורד קריפס היה דיפלומט ומדינאי בריטי.
סטפורד קריפס נולד בלונדון למשפחה בעלת מעמד ואמצעים.
אביו, סיר צ'ארלס אלפרד קריפס, היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית הבריטית, שעוטר בתואר האצולה לורד פארמור, ובשלב מאוחר בחייו חצה את הקווים והפך לחבר מפלגת הלייבור.
אמו הייתה אחותה של הסופרת הסוציאליסטית ביאטריס וב.
הוא למד בווינצ'סטר קולג' ובאוניברסיטת לונדון.
בתחילה התכוון להיות לכימאי חוקר, אך לאחר השלמת התואר בכימיה, המשיך ללימודי משפטים והיה לעורך דין.
הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1912. בתקופת מלחמת העולם הראשונה לא שירת בצבא, בשל דעותיו הפציפיסטיות, אך שימש כנהג אמבולנס בחזית צרפת.
בסוף שנות ה-20 היה קריפס מזוהה עם דעותיו של השמאל הקיצוני.
ב-1930 הצטרף למפלגת הלייבור ובינואר 1931 נבחר בבחירות הביניים מטעמה לראשונה לבית הנבחרים הבריטי כנציג מחוז בריסטול מזרח.
באוקטובר 1931 מינה אותו ראש הממשלה איש הלייבור, רמזי מקדונלד למשרת "Solicitor General for England and Wales", משרה הדומה מעט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בישראל, ומערבת ייעוץ משפטי לממשלה, עם מעט מסמכויות התובע הכללי.
נושא משרה זו, באופן מסורתי, מעוטר בתואר אבירות, וכך הפך קריפס ל"סיר סטפורד קריפס", וחבר בקבינט.
קריפס לא היה אז חבר הפרלמנט, ולכן עמד באותה שנה לבחירות משנה במחוז מזרח בריסטול, שנחשב באופן מסורתי למחוז בחירה בו מובטח רוב למפלגת הלייבור, וניצח.
בבחירות הכלליות שנערכו מאוחר יותר בשנה זו נחל הלייבור תבוסה.
השמרנים זכו ברוב, ומקדונלד, שפרש מהמפלגה ועמד בראש "מפלגת הלייבור הלאומית" הזעירה שמר על תפקיד ראש הממשלה, אך נסמך על הרוב הגדול שהיה לשמרנים בפרלמנט, והותיר את הלייבור, מפלגתו הישנה, באופוזיציה.
כך נמנע מקריפס לשמור על מקומו בקבינט.
עם זאת, הוא היה אחד משלושה שרים בלבד במפלגת הלייבור, שהצליחו לשמור על מושבם בפרלמנט.
קריפס המשיך בנטייתו השמאלית, שהייתה קיצונית אף במושגי מפלגתו.
הוא הפך לסוציאליסט נלהב, ותומך ברעיונות מרקסיסטים, על אף שהמשיך לדבוק באמונתו הדתית האוונגליסטית.
ב-1932 הקים ארגון שמאלי בשם הליגה הסוציאליסטית שהיה מורכב בעיקר מחברי מפלגת הלייבור העצמאית שהתנגדו להחלטת מפלגתם לנתק עצמה ממפלגת הלייבור.
הליגה הסוציאליסטית תמכה ברעיונות סוציאל-דמוקרטיים, והטיפה ליישומם על ידי הממשלה.
קריפס הפך לאב הטיפוס של האינטלקטואל מן המעמד העליון התומך בסוציאליזם, שהיה שכיח בבריטניה בשנות השלושים.
בין תומכי הליגה הסוציאליסטית היו אישים כאניירין בוואן, הרולד לאסקי, מייקל פוט וברברה קאסל.
עם עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, החל קריפס לתמוך בחזית שמאל מאוחדת, אליה תצטרף מפלגת הלייבור, מפלגת הלייבור העצמאית, והמפלגה הקומוניסטית של בריטניה, לחזית שמאל שתהווה מחסום מפני עליית הפאשיזם.
ב-1936 החל ב"מסע איחוד" להשגת חזית מתואמת בין המפלגות.
המסע, שלא זכה לתמיכת הנהגת הלייבור, היה כישלון חרוץ.
הוא הביא גם לפירוקה של "הליגה הסוציאליסטית", כאשר הועמד קריפס בפני הברירה לפרוש משורותיה, או להיות מגורש ממפלגתו.
עם זאת, בימים אחרונים אלו של הליגה, ב-1937, הקימו קריפס וג'ורג' סטראוס את השבועון "טריביון", ששרד את כל תהפוכות הפוליטיקה ועודו יוצא לאור גם בימינו.
קריפס ואניירין בוואן היו בין המתנגדים הקולנים למדיניות הפיוס של נוויל צ'מברלין.
הדבר הביא אותם לשיתוף פעולה עם אנשי המפלגה הקומוניסטית, ולקריאות לשיתוף פעולה פאן אירופי כנגד הפאשיזם, ובבריטניה גופא לשיתוף פעולה אף עם שמרנים כוינסטון צ'רצ'יל, שהתנגדו אף הם להיטלר.
על רעיונו של קריפס ליצירת "חזית עממית" כנגד הפאשיזם, בשיתוף פעולה עם השמרנים וגורמים אחרים, ערכה המפלגה משאל, וכאשר נדחה הרעיון ברוב גדול (2,100,000 לעומת 400,000) סירב קריפס להתחייב כי לא יתנגד עוד להחלטות המפלגה.
כתוצאה מכך גורשו קריפס, בוואן וצ'ארלס טרווליאן מן המפלגה במרץ 1939. קריפס, המאוכזב, יצא לסיור בעולם, ובמשך כחצי שנה ביקר בהודו, סין, יפן, ברית המועצות וארצות הברית.
כאשר הקים וינסטון צ'רצ'יל את ממשלתו, בשנת 1940, סבר כי קריפס, שנחשב למרקסיסט אדוק, יוכל לסייע לו במשא ומתן עם סטלין, שהיה באותה עת, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בברית עם גרמניה הנאצית.
בתחילה ביקש צ'רצ'יל ממולוטוב כי יקבל את קריפס כנספח דיפלומטי מיוחד לענייני סחר, אך משסירב מולוטוב לנהל מגעים אלא בדרג של שגריר, מינה את קריפס לשגריר בריטניה בברית המועצות.
בתחילה ניסה קריפס לשכנע את סטלין כי קיימת אפשרות שחוגים בבריטניה ידחפו להסדר נפרד עם היטלר, מה שיותיר את היטלר פנוי לפלישה לברית המועצות לאחר הסרת האיום במלחמה דו-חזיתית.
מאוחר יותר, באפריל 1941, הביאו מקורות מודיעיניים שונים את צ'רצ'יל להסיק כי הפלישה הגרמנית לברית המועצות קרובה, והוא שיגר דרך קריפס מסר לסטלין המזהיר אותו מכך במפורש, אך סטלין בחר להתעלם מהאזהרות, בחששו כי צ'רצ'יל מנסה לגרור אותו למלחמה עם היטלר, על מנת לשרת את האינטרסים הבריטיים.
בשנת 1956 עת נשא ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו הוקיע את פשעי סטלין, מנה את התעלמותו של סטלין מאזהרותיו של צ'רצ'יל שנמסרו דרך קריפס, בין פשעיו של הרודן.
כאשר התקיף היטלר, ביוני 1941, היה קריפס לדמות מפתח בחישול הברית בין בריטניה ובין ברית המועצות.
בתחילת 1942 שב קריפס לבריטניה, ונאם ברדיו על מאמץ המלחמה של ברית המועצות.
"היש ביכולתכם לעשות יותר משאתם עושים כיום למען העניין המשותף?
האפשר להשוות את סבלכם וקורבנותיכם לאלה של האזרחים הסובייטים הלוחמים את מלחמתכם ממש כשם שאתם לוחמים את מלחמתם הם?
העושים אנו מאמץ של מאה אחוזים?"
התגובה לנאום הייתה חיובית במידה לא רגילה, וקריפס הפך לאחד מהפוליטיקאים האהודים במדינה.
צ'רצ'יל הגיב במהירות, מינה אותו לקבינט, והעניק לו את התארים "הלורד שומר החותם" ו"מנהיג הפרלמנט" (השר המתאם בין הפרלמנט ובין הממשלה).
בתקופה זו נחשב קריפס ל"בלתי מפלגתי".
במרץ 1942 קריפס נשלח במשימה מיוחדת להודו (משימת קריפס ) על מנת לנסות ולהשיג הסכם בין מנהיגי הפלגים היריבים, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ומוחמד עלי ג'ינה, שיותיר את הודו נאמנה לכתר, ותומכת במאמץ המלחמתי, בתמורה להבטחה לממשל עצמי לאחר המלחמה.
המשלחת כשלה, והשיחות לא הביאו להסכמה פורמלית.
הבריטים סירבו לתת הבטחות בנוגע ללוחות זמנים ואילו הסמכויות יועברו לבית הנבחרים המקומי.
עבור צ'רצ'יל הייתה מטרת המשלחת תעמולתית.
צ'רצ'יל רצה בכישלון השיחות, וסירב לבקשותיו של קריפס לאפשר להודים תפקיד בהנהגת המלחמה.
עם שובו של קריפס מהודו, התפטר מתפקיד מנהיג הפרלמנט, ומונה לשר האחראי על התעשייה האווירית, עמדת מפתח במשק המלחמתי, שלא הייתה כרוכה אומנם במושב בקבינט המלחמתי, אך מולאה על ידי קריפס בהצלחה רבה.
בשנת 1945, לקראת הבחירות הכלליות, שב קריפס והתפקד למפלגת הלייבור.
כשזכתה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות ב-1945 וקלמנט אטלי מונה לראשות הממשלה, מינה זה את קריפס ל"נשיא מועצת המסחר", המשרה הכלכלית השנייה בחשיבותה בממשלה.
על אף שעדיין היה סוציאליסט מאמין, קריפס גילה גמישות מספקת על מנת לעבוד בשיתוף פעולה עם יתר שרי הלייבור, במצב הדחוק בו מצאה עצמה בריטניה לאחר המלחמה.
קריפס היה מזוהה עם מדיניות "הצנע".
כסוציאליסט בן המעמד העליון החזיק קריפס בדעות פוריטניות, והיה נחוש לאכוף מגבלות וקיצוב בחומרה שווה על כל חלקי האומה הבריטית.
בתקופה זו גם סייע בבניית בית הספר לארונאטיקה, הקרוי כיום אוניברסיטת קרנפילד ב-1946.
ב-1946 הסכים קריפס לבקשתו של סטלין למכור לברית המועצות מידע תכנוני שיסייע בתכנון מנוע סילון למטוס קרב חדיש.
קריפס איפשר למהנדסים הרוסים גישה לתוכניות מנוע ה"רולס-רויס נין", מנוע סילון מתקדם שתוכנן על ידי קצין ה-RAF פרנק ויטל.
התוצר הסובייטי, מנוע קלימוב VK-1 המבוסס על התכנון הבריטי, שולב לאחר מכן במטוס הקרב המתקדם מיג 15, שלאחר מכן שולב, בין היתר, בלחימה כנגד כוחות בריטים במלחמת קוריאה, וגרם שם לאבדות.
ב-1946 שב קריפס להודו כחלק מ"משלחת הקבינט" שהציעה נוסחאות שונות לעצמאות, לשיקול דעתם של המנהיגים ההודים.
תוכניתם של השרים הבריטים השותפים במשלחת נדחתה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-1947 ניסה קריפס לשכנע את אטלי לפרוש, בשל הקשיים הכלכליים והפוליטיים, ולמסור את מקומו לארנסט בווין, אך בווין סירב לשתף פעולה עם קריפס.
מהלך זה הביא למינויו של קריפס למשרה חדשה של "שר הכלכלה".
אך מספר שבועות לאחר המינוי התפטר שר האוצר יו דאלטון, לאחר שנודע כי הדליף לעיתונאי פרטים מתקציב המדינה העתידי, וקריפס תפס את מקומו.
קריפס עמל על מנת לחלץ את בריטניה מהמשבר הכלכלי שהייתה נתונה בו.
הוא העלה את המיסים והפחית את הצריכה, וכן פעל להגברת הייצוא, וייצוב הלירה שטרלינג, בשל כך שהאמין שהגברת הייצוא היא הדרך לצאת מהמשבר הכלכלי.
הוא תמך בהלאמה של מפעלי מפתח ותעשיות אסטרטגיות.
בתפקידו כשר האוצר הבריטי, היה קריפס מעורב בהחלטות הנוגעות למדינת ישראל הצעירה.
על הפרק עמדו שני נושאים - האחד, הפעלתם של בתי הזיקוק בחיפה, והשני, תשלום חוב בן מספר מיליוני לירות שטרלינג, שהייתה ממשלת בריטניה חייבת לממשלת פלשתינה-א"י, היא ממשלת המנדט, על רכישות באשראי בימי מלחמת העולם השנייה, וכן הסדר חוב נגדי שחבה ממשלת ישראל לבריטניה, ועניינים שונים הנוגעים לרכוש בריטי בישראל.
קריפס נחשב לאוהד ישראל, בשל דעותיו הסוציאליסטיות, ואופייה הסוציאליסטי של ממשלתו של בן-גוריון.
בסדרת שיחות שהתקיימו בשנים 1949 ו-1950 עם מנכ"ל משרד האוצר, דוד הורוביץ, הוסדרו הנושאים הכלכליים שבין ישראל ובריטניה, והוסדרה הפעלת בתי הזיקוק.
בעניינים אלו הפעיל קריפס את השפעתו, אל מול דעתו האנטי ישראלית של בווין.
על אף שאופיו חמור הסבר של קריפס, ומדיניות הצנע שלו, הביאו לירידה בפופולריות שלו, הרי שדבקותו בדעותיו, ועבודתו החרוצה למען הבראתה הכלכלית של בריטניה בימים שלאחר המלחמה, הביאו ליחס של כבוד כלפיו.
מזה שנים סבל קריפס מקוליטיס דלקת מעיים, שאך החמירה עם הלחץ בו היה נתון.
ב-1950 הביא מצבו הבריאותי לכך שנאלץ לפרוש.
את תפקידו של קריפס כשר האוצר קיבל יו גייטסקל.
שנתיים לאחר מכן מת, בעודו מנסה להחלים ממחלתו בשווייץ.
קריפס היה נשוי לאיזובל קריפס, שהייתה אף היא פעילה ציבורית בעלת שם.
לזוג היו ארבעה ילדים, ביניהם סופרת הילדים פגי קריפס.
סְטֶפָּה סְטֶפָּנוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Степа Степановић; 11 במרץ 1856, קומודראז', נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 29 באפריל 1929, צ'אצ'אק ממלכת יוגוסלביה), היה מרשל סרבי, מפקד הארמייה הסרבית השנייה במערכה על סרביה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ואחד מהמפקדים הבולטים שהובילו להכרעת החזית לטובת מדינות ההסכמה.
ב-1874 הצטרף סטפנוביץ' כצוער לבית הספר לארטילריה.
הוא הצטיין במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה עוטר על ידי מפקד הצבא הסרבי הגנרל קוסטה פרוטיץ' באות מסדר צלב טאקובו.
סטפנוביץ' לחם גם במלחמת בולגריה–סרביה (1885) כמפקד חטיבה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה פיקד על הכוחות הסרבים במצור הממושך על העיר אדירנה, שהוביל לכיבושה בידי כוחות הליגה הבלקנית.
במלחמת הבלקן השנייה הוצבו כוחותיו בגזרת הערים ניש ופירוט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התמנה סטפנוביץ' למפקד הארמייה השנייה וב-16 באוגוסט 1914 השתתף בקרב צר בו הוכה הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1915 עם הצטרפות הבולגרים והגרמנים למערכה לא הצליחו הסרבים המותשים לעמוד מול היקף ועוצמת הכוחות שעמדו מולם והצבא הסרבי נסוג באופן מסודר יחסית דרך אלבניה לאי קורפו ומשם הועבר לגזרת סלוניקי להתארגנות מחודשת.
בזירה שכונתה בהמשך החזית המקדונית, אורגנו מחדש חיילי הארמייה ה-2 וסטפנוביץ מונה למפקדה.
המתקפה החלה בהפגזה ארטילרית כבדה מ-580 תותחים מגזרת ביטולה ועד נהר הוארדאר.
הארמייה הסרבית ה-2 בגיבוי 2 אוגדות צרפתיות שהיו תחת פיקודו של סטפנוביץ', תקפו חזיתית את "קבוצת שולץ" שהורכבה מהארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב.
כפועל יוצא מהנחת העבודה השגויה הופתעו כוחות "קבוצת שולץ" והחלו בנסיגה רחבה לאורך כל החזית המקדונית במטרה לייצב קו חדש, אך הכוחות הבולגרים קרסו, עניין שהוביל לקריסת החזית כולה ולבסוף לכניעת ממלכת בולגריה.
ב-1919 מונה למפקד צבא ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ובשלהי אותה שנה, פרש משירות פעיל.
סטפנוביץ' הלך לעולמו ב-1929 והוא בן 73 שנים.
סְטֶפָן מַאִיגוֹ אַנְדֶרְסֵן (נולד ב-26 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת השוער.
בעבר שיחק בנבחרת דנמרק ורשם במדיה שלושים הופעות.
אנדרסן החל את דרכו בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ברונדבי בעודו נער.
אנדרסן לא שיחק זמן רב במשחקי הקבוצה ובחורף 1999 עבר לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל וידוברה IF.
בקבוצת וידוברה IF, שיחק אנדרסן את משחקו המקצועי הראשון בחייו ונחשב לאחד משחקניה הטובים .
ב-2002 חתם אנדרסן בקבוצת אקדמיסק בולדקלאב.
ביוני 2004 רכש המועדון האנגלי צ'רלטון את'לטיק, את כרטיסו של אנדרסן ב-8 מיליון כתר דני מאקדמיסק בולדקלאב.
בעונתו הראשונה במועדון, שיחק אנדרסן שני משחקים בלבד.
בעונה הבאה, בגלל פציעתו של השוער הראשי של הקבוצה, דין קיילי, אנדרסן לקח חלק במשחקיה הראשונים של הקבוצה בעונה זו.
בסך הכל שיחק אנדרסן בצ'רלטון 17 משחקים בלבד.
בנובמבר 2006 חזר אנדרסן לברונדבי, מועדון נעוריו.
העברתו מצ'רלטון את'לטיק לברונדבי התרחשה בחלון ההעברות של ינואר 2007. ב-2008 זכה אנדרסן עם ברונדבי בגביע הדני, וזכה בתואר "השוער המצטיין" של ליגת העל הדנית.
ב-2011 רכש המועדון הצרפתי אוויאן, את כרטיסו של אנדרסן מברונדבי בסכום מצטבר של 2 מיליון כתר דני.
בשנת 2013 עבר לשחק בקבוצת ריאל בטיס ובשנת 2014 הושאל לקבוצת גו אהד איגלס.
ב-19 במאי 2014 חזר לדנמרק, וחתם לשלוש שנים בפ.צ.
ב-12 בספטמבר 2021 חתם בוארברו מהליגה הדנית השישית.
לאנדרסן 5 משחקים בנבחרת דנמרק עד גיל 20 ו-21 משחקים בנבחרת דנמרק עד גיל 21. במרץ 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת ספרד.
משחקו השני של אנדרסן בנבחרת היה בספטמבר 2008. כמו כן, אנדרסן שיחק מספר משחקים במוקדמות מונדיאל 2010. כמו כן, החליף אנדרסן את תומאס סורנסן, שוערה הראשי של נבחרת דנמרק במשחקי יורו 2012, כיוון שסורנסן היה פצוע.
סטפורדשייר הוא מחוז בצפון-מערב אנגליה, באזור מערב המידלנדס.
הוא גובל בנוטינגהאמשייר מצפון, דרבישייר ולסטרשייר ממזרח, ווריקשייר מדרום-מזרח, ווסטרשייר ווסט מידלנדס מדרום, ושרופשייר ממערב.
העיר הגדולה ביותר במחוז היא סטוק-און-טרנט.
96% מהתושבים הם לבנים, ו-94% נולדו באנגליה (אחוז נוסף נולד בשאר הממלכה המאוחדת).
הקהילה היהודית במחוז מונה כ-400 איש.
בנוסף על כך, מתגוררים באזור כ-15,000 מוסלמים.
במועצת המחוז חברים כ-62 נציגים, מתוכם 51 משויכים למפלגה השמרנית, עשרה למפלגת הלייבור ועוד אחד עצמאי.
סטפן אאורלו הוא שוער כדורגל גנאי המשחק בהארט אוף ליונס.
אאורלו התחיל את הקריירה שלו בהארט אוף ליונס.
בקיץ חתם בהפועל אשקלון שעלתה לליגת העל.
לאחר שבסיום העונה ירד עם המועדון לליגה הלאומית חזר לגאנה וחתם במדאמה.
בקיץ חזר להארט אוף ליונס.
אאורלו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה ב-1 באוקטובר 2009 במשחק ידידות נגד .
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 ושימש כשוער שני.
סטפורד לירוי אירווין היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אירווין נולד ב־23 במרץ 1893 בפורט מונרו שבווירג'יניה, ארצות הברית.
הוא היה בנו של מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ג'ורג' לירוי אירווין ואשתו מרלה אליזבת.
הכיתה שבה למד זכתה לכינוי "כיתת הכוכבים", בשל העובדה שלא פחות מ־59 מחבריו לספסל הלימודים הגיעו לדרגות גנרלים.
ב־1915 הוא סיים את לימודיו והתגייס כלוטננט משנה לחיל הפרשים של ארצות הברית.
הוא הוצב ברגימנט הפרשים ה־11 והשתתף עמו במעורבות במהפכה המקסיקנית והמרדף אחרי פנצ'ו וייה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הועבר לתותחנים, והוצב ברגימנט הארטילריה ה־80. במהלך המלחמה הועלה לדרגת מייג'ור, אולם לא השתתף בקרבות בפועל.
בין 1919–1920 היה פרופסור לטקטיקות באוניברסיטת ייל, ובין 1920–1924 שימש בתפקיד מאמן המשמר הלאומי באוקלהומה.
בין 1929–1933 הוא היה מאמן בבית הספר לתותחנות שדה.
ב־26 ביוני 1936 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב־1 ביוני 1941 מונה למפקד רגימנט התותחנים ה־76, וב־1 ביולי של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה אירווין מפקד רגימנט התותחנים ה־76. ב־11 במרץ 1942 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד) ומונה למפקד הארטילריה בדיוויזיה ה־9. הדיוויזיה שלו נחתה באלג'יריה במסגרת מבצע לפיד ב־8 בנובמבר של אותה שנה.
לאחר שחרור אלג'יריה הוצבה הדיוויזיה שלו ככוח סיור על הגבול בין מרוקו הצרפתית לסהרה הספרדית.
בפברואר 1943 הועברה הדיוויזיה לתוניסיה והשתתפה במערכה כנגד הכוחות הגרמנים והאיטלקים שם.
אירווין עצמו הצטיין במהלך קרב מעבר קסרין.
ב־3 ביוני 1943 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים), וב־1 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה־5. ביולי 1944, יותר מחודש לאחר הפלישה לנורמנדי, הונחתה הדיוויזיה בחוף יוטה, הדיוויזיה השתתפה במבצע קוברה כחלק מהקורפוס ה־20 של וולטון ווקר, אשר היה חלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
עד נובמבר שחררה הדיוויזיה את שארטר, ריימס ומץ.
הדיוויזיה השתתפה בקרב על הבליטה, ולאחר מכן בפריצת קו זיגפריד ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
ב־20 באפריל 1945 החליף את מנטון אדי בתפקיד מפקד הקורפוס ה־12 והשתתף עמו בכיבוש גרמניה.
אירווין המשיך לפקד על הקורפוס ה־12 עד 3 בספטמבר 1945, עת הועבר לפקד על פורט בראג בצפון קרוליינה.
ב־7 בספטמבר 1946 מונה למפקד הקורפוס ה־5 עד 30 באוקטובר 1948 עת מונה לראש מחלקת המודיעין.
ב־1950 מונה למפקד הכוחות האמריקניים באוסטריה, וב־1952 פרש מהצבא מסיבות בריאותיות בדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
הוא נפטר באשוויל, קרוליינה הצפונית ב־23 בנובמבר 1955 בגיל 62.
סטפאן אורוש השני מילוטין הידוע גם כסטפאן מילוטין או המלך הקדוש מילוטין (בסרבית: Стефан Урош Други Милутин או Стефан Милутин, או Свети краљ Милутин 1253 - 29 באוקטובר 1321), היה מלך סרביה משושלת נמאניץ' בשנים 1321–1282 ואחד מחשובי השליטים הסרבים בימי הביניים.
הוא היה בנו הצעיר של המלך סטפאן אורוש הראשון, אחיו הצעיר של המלך סטפאן דרגוטין ואביו של המלך סטפאן אורוש השלישי.
בעת שלטונו, שנמשך כמעט ארבעים שנה, התחילה ממלכת סרביה להתפשט באופן משמעותי דרומה על חשבון האזורים הסמוכים מתוך האימפריה הביזנטית כשבשנת 1299 נקבע גבול חדש עם האימפריה על הקו אוחריד-פרילפ-שטיפ והסרבים סיפחו את צפונה של אלבניה של היום וכמעט את כל שטחה של מקדוניה הצפונית של היום.
מילוטין ניהל מלחמות מוצלחות נגד האימפריה הבולגרית השנייה ובני חסותה וכבש לצמיתות את אזורי ברניצ'בו וקוצ'בו.
אחרי מות אחיו דרגוטין ב-1316 נכנס לעימות עם מלך הונגריה קארוי רוברט על נחלותיו של אחיו המנוח.
במלחמה זו איבד לטובת הונגריה את הבאנות מאצ'בה ואת בלגרד, אולם הצליח לשמור לעצמו את המבצר ראדניק ואת האזור ברניצ'בו.
שטפאן מילוטין היה המלך הסרבי הראשון שהפך לגורם פוליטי חשוב באזור והצליח, לפעמים אחרי סכסוכים צבאיים, לכרות בריתות חזקות עם המדינות השכנות, תוך הסתייעות בקשרי נישואים.
את הסכסוך עם הטטרים מאורדת הזהב סיים על ידי שליחת בנו, יורש הכתר, לימים סטפאן אורוש השלישי, כבן ערובה לחצר החאן הטטרי.
סטפאן מילוטין הצטיין כמגן של הכנסייה האורתודוקסית המקומית, כמייסד מוסדות דת רבים - מנזרים וכנסיות בארצו וביוון - והתנגד בחריפות למאמצים לכפות על סרביה את הדת הרומית-קתולית אחרי שהקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פלאולוגוס (1282-1261) הסכים לתנאי האיחוד בליון משנת 1274.
בדומה לרבים מהמלכים משושלת נמאניץ' הוכרז מילוטין לקדוש של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, שאותו חוגגים בתאריך 30 באוקטובר.
(ב-12 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני).
סטפאן מילוטין היה בנו הצעיר של מלך הסרבים, סטפאן אורוש הראשון, ושל אשתו, הלן לבית אנז'ו (בסרבית:ילנה), הוא הוכתר למלך סרביה ולשליט על חלק גדול משטחיה באופן פתאומי בגיל 29. ייתכן כי זה קרה בעקבות הפיכת ארמון ללא שפיכות דמים, אחרי התפטרות אחיו, סטפן דרגוטין שהסתפק בתואר מלך סרם.
התפטרותו של דרגוטין התרחשה באספה מלכותית שכונסה ביישוב דז'בו.
מיד אחרי עלייתו לכס המלוכה הוא פלש לשטחים במקדוניה שהיו בשליטת האימפריה הביזנטית.
ב-1282 הוא כבש את צפון מקדוניה, לרבות העיר סקופליה, שהפכה לאחת מבירותיו.
הקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פלאולוגוס תכנן לפתוח במלחמה נגדו אך מת בתראקיה בלי שיוכל לממש את תוכניותיו.
אחרי מותו מילוטין יחד עם אחיו פלש עוד יותר עמוק לתוך שטח האימפריה הביזנטית עד לקוואלה.
ב-1284 הוא השתלט גם על צפון אלבניה ועל העיר דיראכיון (דורס של ימינו).
ב-15 השנים הבאות מצב המלחמה נותר בכנו אך ללא שינויים בסטטוס קוו.
ב-1299 נחתם הסכם שלום, שבו סוכם שהשטחים שכבש מילוטין יישארו בשליטתו כנדוניה של סימוניס, בתו של הקיסר אנדרוניקוס השני פלאולוגוס, שנישאה על ידו כאישה רביעית.
מילוטין החזיק בנרודימליה ז'ופה שלוש חצרות - בנרודימליה - המוגנת על ידי מבצר פטרוביץ'-, סוורצ'ין ופאוני.
בשלהי המאה ה-13 המגנאטים הפאודלים הבולגרים דרמן וקודלין שלטו באזור ברניצ'בו (כיום בשטח סרביה) כשליטים כמעט עצמאיים.
הם נהגו לתקוף בקביעות את ממלכת סרם של סטפאן דרגוטין באזור מצ'בה, שהנמצא בעבר תחת חסות מלכת הונגריה, ארז'בט.
בשנים 1284-1282 המלכה שלחה כוחות במטרה להשתלט על מצ'בה אולם הם הובסו פעמים חוזרות על ידי האצילים הבולגרים
שפשטו בשטחים שהיו בחסותה ושדדו אותם.
ב-1285 ניסתה המלכה יחד עם דרגוטין לכבוש את אחוזותיהם של דרמן וקודלין אך נכשלו.
כתגמול פשטו שוב שני האחים הבולגרים אל ממלכות שכניהם .
רק ב-1291 הצליח כוח מאוחד של דרגוטין ושל המלך סטפאן מילוטין לנצח את האחים ולספח את נחלותיהם אל הממלכה הסרבית של דרגוטין.
כתגובה קם נגדם הנסיך הבולגרי שישמן מווידין.
הוא היה בן חסות של נוגאי חאן, החאן של אורדת הזהב והרגיש די חזק כדי לשאוף להתפשט מערבה על חשבון סרביה.
הוא פלש עד לחבוסנו וכשל מול ז'דרלו, על ידי פץ'.
בנסיגתו נרדף על ידי הסרבים עד לבירתו ווידין.
מילוטין זרע הרס בווידין ובשאר נסיכותו של שישמן, וגרם לנסיך הבולגרי להימלט מעבר לדנובה.
בסופו של דבר שני האויבים המרים הסכימו להתפייס כאשר מילוטין השיא את הז'ופן הסרבי דראגוש עם בתו של שישמן ומאוחר יותר הסכים מילוטין לתת את יד בתו אנה לבנו של שישמן, מיכאיל, שהוכתר כצאר בולגריה בשנת 1323
נוגאי חאן לא היה שלם עם ההצלחות הסרביות האלה ויזם מסע צבאי נגד סרביה, אך גם במקרה זה מצא מילוטין פתרון של שלום והסכים לשלוח את בנו סטפאן דצ'אנסקי כבן ערובה לחצרו של נוגאי, עם עוד כמה אצילים סרבים.
סטפאן נשאר שם עם פמלייתו עד שנת 1296 או אולי 1299, שנת מותו של נוגאי חאן.
אחרי חתימת הסכם חדש עם האימפריה הביזנטית בשנת 1299 פרץ סכסוך בין מילוטין לאחיו, דרגוטין.
דרגוטין שלט באותה עת על שטח שהשתרע מברניצ'בו במזרח ועד לנהר בוסנה במערב.
המלחמה בין מילוטין לאחיו נמשכה עם הפסקות ושביתות נשק מדי פעם עד למותו של דרגוטין ב-1314. במהלך מלחמה זו מינה מילוטין את סטפאן דצ'אנסקי כעוצר ב-זטה, מונטנגרו של ימינו.
משמעות הדבר הייתה שסטפאן דצ'אנסקי ולא בנו של דרגוטין, סטפאן ולדיסלבה השני, נועד להיות יורש הכתר בסרביה.
בשנת 1296 שוב כבש מילוטין את דורס.
ב-15 במרץ 1306 הוציא המלך כתב זכויות במנזר ראטאץ' שבו הכריז על סטפן דצ'אנסקי כיורש הכתר.
בשנת 1312 נחלץ לעזרת בן בריתו, הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס, והשתתף בקרב גליפולי נגד הטורקים.
הטורקים העות'מאנים היוו אז איום ממשי על האימפריה הביזנטית וארגנו תכופות פשיטות של שוד והרס נגד הכפרים הביזנטים.
הברית בין הצבא הביזנטי והצבא הסרבי הצליח להתגבר עליהם בחצי האי גליפולי.
בסימן תודה העניקו הביזנטים לסרביה את העיר קוצובו.
אחרי מותו של סטפן דרגוטין ב-1314 השתלט מילוטין על אדמותיו כולל בלגרד.
אולם ב-1319 הצליח קארוי רוברט, מלך הונגריה לכבוש את בלגרד ואת הבאנות מצ'בה, ומילוטין הסתפק בברנצ'בו.
בשנת 1314 מרד סטפאן דצ'אנסקי באביו.
הוא נשבה, עיניו נוקרו, ונשלח לגלות קונסטנטינופול.
בשאר שנותיו של מילוטין הממלכה הסרבית הונהגה בפועל על ידי בנו הצעיר, סטפן קונסטנטין, שנחשב ליורש הכתר החדש.
אולם באביב 1321 סטפן דצ'אנסקי הוחזר לסרביה ואביו מחל לו על מעשי עבר והעניק לו את נחלת בודימליה, בעוד שהבן האחר, סטפן קונסטנטין, קיבל את זטה.
מילוטין חלה ונפטר בטירתו נרודימליה ב-29 באוקטובר 1321, והובא לקבורה במנזר באנסקה.
כשפלשו העות'מאנים לסרביה, שרידי גופתו הועברו לטרפצ'ה.
משם בשנת 1460 הועברו לסופיה ונקברו בקתדרלת סווטה נדליה.
בשנת 2007 החליטה הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית והסינוד לה בסופיה להעביר חלק משאריות גופתו של מילוטין בחזרה לידי סרביה, בסימן סולידריות עם הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
מילוטין נחשב לקדוש נערץ בבולגריה ועצמותיו נחשבו שרידים קדושים.
הסרבים קברו אותו במנזר באנסקה, שנחנך מחדש בשנת 2004.
1.ילנה, ממשפחת אצילים סרבים זוטרים.
אנה נדה מסרביה (מתה אחרי 1346),הייתה מאורסת ב-1308 לשארל, רוזן ואלואה, ונישאה לבסוף למיכאיל שישמן מבולגריה (1330-1323)
2.הלנה דוקנה אנגלינה, בתו של הסבסטוקרטור יואנס הראשון דוכס אנגלוס, שליט ביזנטי של תסאליה והיפומונה - לא ילדה ילדים
3. אליזבטה מהונגריה מבית ארפאד (1313 או 1255–1326), בתו של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה ושל ארז'בט הקומנית -גורשה ב-1298/1299
בת - זוריצה, שנודעה כ"קיסרית" ("צאריצה")
4.אנה טרטר מבולגריה ("אנה טרטרינה"), בתו של גאורגי הראשון מבולגריה
בן - סטפן קונסטנטין, נסיך זחומליה ואנטי-מלך (טוען לכתר) (מת בסביבות 1323)
5.סימוניס (סימונידה) פלאולוגינה (1293/1292 - אחרי 1336), בתו של הקיסר אנדרוניקוס הראשון פלאולוגוס - לא ילדה ילדים.
בסוף חייו של מילוטין סרביה (ראשקה) הייתה הממלכה החזקה בדרום-מזרח אירופה אחרי הונגריה.
היא שלטה על רבו רובו של שטח סרביה של ימינו, להוציא בלגרד וויבודינה, מונטנגרו, הרצגובינה, דרום דלמטיה וצפון אלבניה.
הוא כבש מהביזנטים חלקים רחבים ממקדוניה ומאלבניה.
בשנות שלטונו, אימצה חצרו הרבה מן הגינונים והמנהגים של החצר הביזנטית וסרביה שאבה השפעות רבות מן התרבות הביזנטית.
מילוטין, הקים מעל 40 מנזרים וכנסיות ברחבי ממלכתו: מנזר גראצ'ניצה, טרסקבץ, גאורגי הקדוש בנאגוריצ'אנה, גברתנו מלייביש, כנסיית הבטולה הקדושה מריה בסקופיה, כמו כן מחוף לגבולות - כנסיית ואבדנייה בהילנדר, כנסיות בסלוניקי, סופיה, קונסטנטינופול וירושלים.
אחרי מותו פרצה בממלכה מלחמת אזרחים קצרה, בעקבותיה עלה על כס המלכות בנו הבכור, סטפאן דצ'אנסקי.
מוסדות דת שהוקמו על ידי מילוטין
מורשתו של מילוטין בהר אתוס
אחרי סטפן אורוש הראשון ובנו, ראסטקו הלא הוא סאבה הקדוש, סטפאן מילוטין אורוש השני היה התורם הראשי למנזר חילנדר על ההר אתוס, שבו התרכזו רוב מבני הדת שהוא בנה בחו"ל.
הוא השלים את המתחם המנזר, בנה את הקתוליקון, שהוא המפואר שבבתים בהר הקדוש, בנה מחדש את חדר האוכל שבנו קודמיו, השלים את כנסיית בית הקברות שהוקדשה קודם לשליחים פטרוס ופאולוס ואחר כך לבשורה.
בתרומתו נבנה גם השליש העליון של המגדל סאבה הקדוש.
בשנים 1300–1302 לבקשת אב המנזר קיריאקוס בנה מילוטין גם את מגדל חרוסיה.
אחריו הוקם בשדה סאבה מגדל מרשים שנשא את שמו - מגדל מילוטין.
מילוטין מימן גם את בניית המגדל ההיירומונאך תאודולוס בקייראס, היישוב הגדול ביותר שבהר אתוס, על יד הקליון של סאבה הקדוש.
בזכותו התמלאו בניינים אלה בציורי קיר, איקונין, כלי כנסייה, ספרים ורקמות.
חלקם אבדו, חלקם נשמרים באוצרות הכנסיות והמנזרים.
נודע במיוחד דיפטיך עם מיניאטורות ונציאניות.
מילוטין מוזכר כ"מלך ראשקה" ב־canto XIX של קומדיה האלהית של דנטה.
המשורר הושיב אותו במעגל השמיני של הגיהנום בגלל האשמות על שימוש לרעה במטבע הוונציאני שעשה כביכול בממלכתו
ההאשמה באה כנראה בעקבות הנפקת מטבעות של סרביה לפי דגם ונציאני (של ה-matapan או הגרוש grosso) על מתכות זולות יותר.
צווים המזהירים מפני המטבעות האלה הוצאו על ידי הרפובליקה הוונציאנית ב-3 במרץ 1282 וב-3 במאי 1306
סטפאני אלן , המוכרת בשם הבמה סטפלון דון , היא ראפרית, זמרת וכותבת שירים בריטית.
פרצה לראשונה בבריטניה ב-2017 עם השירים "Instruction" ו-"Hurtin' Me".
כשהייתה בת 4, עברה עם משפחתה להולנד.
בגיל 14 היא חזרה ללימודים בבית ספר בלונדון.
לפני שהחלה לעסוק במוזיקה, עבדה כמעצבת שיער וכמעצבת עוגות.
לפני שחתמה על חוזה תקליטים, שחררה מוזיקה באופן עצמאי ליוטיוב ושיתפה פעולה עם ראפרים רבים.
ב-2016 חתמה דון על חוזה תקליטים עם חברת יוניברסל מיוזיק והקימה חברת תקליטים עצמאית משלה בשם "V-IV London".
בסוף השנה הוציאה לאור אלבום דיגיטלי ובו 11 רצועות הנקרא "Real Ting Mixtape".
שלושה שירים מתוך האלבום פורסמו בערוץ ה-VEVO הרשמי שלה, עם קליפים.
באותה השנה השתתפה בשיר של הזמר Jeremih הנקרא "London".
ב-2017 השתתפה סטפלון דון בשיר "Instruction" של המפיק הבריטי ג'קס ג'ונאס ושל הזמרת האמריקאית דמי לובאטו, השיר זכה להצלחה ובבריטניה השיר הגיע למקום 13 במצעד הסינגלים הבריטי.
באותה השנה פרסמה את סינגל הבכורה שלה שהוא שיר הפריצה שלה בבריטניה, "Hurtin' Me" שהגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי והגיע למעמד זהב בבריטניה.
בשיר מתארח הראפר האמריקאי פרנץ' מונטנה.