tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 1995 הוענקה לו דרגת "גנרל ארמייה" - הדרגה ה-2 בסדר הדרגות הרוסי.
ביולי 1995 מונה לראש שירות הביטחון הפדרלי.
בשנים 1995-1996 היה חבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
היה פעיל בפעילות ביטחונית הקשורה עם מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
ב-1996 היה חבר במטה הבחירות של הנשיא ילצין שהתמודד בבחירות הנשיאותיות.
ב-20 ביוני 1996 פוטר מתפקיד מנהל שירות הביטחון הפדרלי, בעקבות שערורייה שפרצה בעניין מאסרם של פעילי קמפיין הבחירות של ילצין סרגיי ליסובסקי, ארקדי יבסטאפייב עם סכומי מזומנים גדולים וזכתה לכינוי פרשת זירוקס.
מספטמבר 1997 שירת בתפקידים שונים במערך האבטחה הרוסי.
מיכאיל פביאנוביץ' גְנֶסִין היה מלחין יהודי רוסי ופרופסור לקומפוזיציה.
גנסין נולד ברוסטוב על הדון, בנו של רב העיר ומצד אמו נכד של נגן הכליזמר ישעיה פלייטזינגר.
החל בלימודי מוזיקה בגיל צעיר אצל חזן מקומי ובמכון הטכני של רוסטוב, שם למד תחת הפסנתרן אוסק פריץ'.
מאוחר יותר למד קומפוזיציה בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ובין מוריו היו אלכסנדר גלאזונוב, ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואנטולי ליאדוב.
בשנת 1908 השתתף בהקמה מחדש של החברה למוזיקה עממית יהודית.
בסיום לימודיו יצא גנסין למסע באירופה.
לאחר מכן ביקר בארץ ישראל במסגרת התעניינותו בפולקלור היהודי ובמסעותיו ייסד בתקופה זו עם יוסף אחרון את הוצאת "יבנה" בגרמניה.
בסיום תקופה זו יצא למוסקבה והתקבל כפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון העירוני (1925–1936).
משנת 1936 ועד 1944 לימד גם בקונסרבטוריון בלנינגרד, שם התקדם לראשות המחלקה לקומפוזיציה, ובשנים 1941–1942 עבד ביושקר-אולה.
בשנת 1895 ייסדו שלוש מאחיותיו את האקדמיה הרוסית למוזיקה גנסין והוא נמנה עם סגל ההוראה ומשנת 1945 עמד בראש האקדמיה, תפקיד בו שימש עד מותו.
גנסין פרסם מספר ספרים על קומפוזיציה וכתב ספר ביוגרפי על רימסקי-קורסקוב.
בנוסף הוא הרבה להלחין יצירות ושילב בהן אלמנטים מהיהדות.
בין יצירותיו: "נעורי אברהם", "המכבים", "שירים מהארץ הנושנה", "שיר השירים" ו"מוטלה הג'ינג'י".
בשנת 1946 הוענק לגנסין פרס סטלין.
כמן כן עוטר בעיטור הדגל האדום של העמל.
בין תלמידיו - אראם חאצ'טוריאן וטיחון חרניקוב.
מיכאיל אלכסנדרוביץ' ורובל , צייר רוסי.
בלט במספר תחומים: ציור, גרפיקה, פיסול דקורטיבי, פרסקים ועוד.
ורובל נולד באומסק למשפחת קצין ממוצא פולני.
לאור אופי שירותו, המשפחה עברה מעיר לעיר כל כמה שנים.
בשנים 1864-1867 התגוררה המשפחה בסראטוב ומיכאיל הצעיר החל בלימוד ציור.
בשנת 1867 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג.
בפטרבורג החל מיכאיל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה עירונית.
ב-1870, משעברה המשפחה לאודסה, המשיך שם את לימודיו.
בשנת 1874 החל ורובל את הלימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הוא לא אהב את לימודי המשפטים ובמקביל היה לומד ציור.
בשנת 1873 סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבד מספר שנים בצבא בתור משפטן.
בשנת 1880 חזר ללימודים בבית הספר הגבוה לציור בסנקט פטרבורג.
בתקופת לימודיו זו הוא התקרב לולנטין סרוב.
בשנת 1884 נסע ורובל לקייב, ובהתאם להמלצת מוריו התקבל לעבודות שחזור של הכנסייה מהמאה ה-12 בעיר.
הוא צייר כמה איקונינות ועבד על ציורי קיר.
הייתה זו למעשה הפעם הראשונה בה זכה להתפרנס מציור.
בנוסף לכך, הוא עשה הכנות לציורי הכנסייה החדשה בקייב.
העבודות בקייב נמשכו כ-5 שנים עם הפסקות.
בשנת 1886 ורובל הכיר את קונסטנטין קורובין והם התיידדו.
החל מספטמבר 1889 הם התגוררו ביחד במוסקבה.
ביחד עם ולנטין סרוב עבדו הידידים בקרבת מקום.
בסתיו 1889 הם הכירו מצנט רוסי ידוע בשם סאבה ממונטוב.
בשנים 1890-1893 ורובל עבד בתכנון ועיצוב ביתו החדש של ממונטוב במוסקבה.
בשנת 1894 קיבל הזמנה לעיצוב הבית של סאבה מורוזוב במוסקבה.
בשנת 1895 ורובל התקבל לאיגוד הציירים במוסקבה והחל להשתתף בתערוכות ציורים של חברי האיגוד.
במקביל, הוא עבד על עיצוב תפאורות להצגות אופרה שהועלו במשכן שהיה בבעלות ממונטוב.
באחד החזרות של להקת האופרה הוא הכיר את אשתו לעתיד, זמרת האופרה נדז'דה זאבלה.
ב-28 ביולי 1896 בהיותם בז'נבה הזוג התחתן.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 1898 ורובל ואשתו התגוררו בסנקט פטרבורג.
בתקופה זו ורובל התקרב בזכות אשתו לניקולאי רימסקי-קורסקוב.
כמו כן, הצטרף ורובל לקבוצת ציירים מקומיים בראשותם עמד אלכסנדר בנואה.
ב-1 בספטמבר 1901 נולד לורובל בן אשר קיבל את שמו, "סאבה", על שם בעלי ההון שתמכו בצייר.
בתחילת 1902 התגלו אצל ורובל סימנים של מחלת נפש, ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים של מחלת העגבת אשר התפשטה אל מערכת העצבים שלו (עגבת שלישונית).
לאחר קבלת ייעוץ רפואי מולדימיר בכטרב המשפחה עברה להתגורר בכפר במחוז ריאזאן.
בשנת 1903 בנו של הצייר נפטר.
בקיץ 1904 מצבו החמיר והצייר עבר למוסד סגור.
למרות מצבו הקשה ורובל המשיך לצייר.
בדצמבר 1905 יכולת הראייה שלו נחלשה אך הוא המשיך לעבוד על הציור האחרון שלו - דיוקן של ואלרי בריוסוב.
בפברואר 1906 הוא איבד את הראייה.
ורובל נפטר באפריל 1910 ממחלת העגבת והוטמן בסנקט פטרבורג.
אשתו נפטרה כעבור 3 שנים והוטמנה לידו.
בשנת 2000 המצבה התגלתה מחדש, הובאה לסדר ומאז מטופלת.
ציוריו של ורובל מוצגים במוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג ובגלריית טרטיאקוב במוסקבה.
מיכאיל ולדימירוביץ' גרולב היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, עיתונאי וסופר.
נולד כיהודי, אך כדי לקדם את הקריירה הצבאית שלו התנצר.
עם זאת, הוא ראה בעצמו יהודי וספרו האחרון, "רשומים של אלוף-יהודי", שיצא לאור בשנת 1930, מעיד על כך.
את כל ההכנסות מספר זה הוא העביר לקרן קיימת לישראל.
מיכאיל גרולב נולד בעיירה רזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה) במשפחה יהודית מרובת ילדים.
כשהיה בן 12 עברה משפחתו לעיר סבז' שברוסיה (כיום במחוז פסקוב).
בסבז' התקבל גרולב ללימודים בבית הספר התיכון המקומי והיה לתלמיד היהודי היחיד בבית הספר.
לאחר סיום בית הספר החליט לבחור בקריירה צבאית והתנדב לצבא הרוסי.
לאחר תקופת שירות קצרה כטוראי הוא הועלה לדרגת סמל.
במהלך שירותו ניסה מספר פעמים לגשת למבחני הקבלה של כמה בתי ספר לקצינים, כולן נידחו.
לבסוף הוא הגיש מועמדות לבית הספר לקצינים בוורשה, כאשר הוא מסתיר את היותו יהודי.
הוא עבר בהצלחה את מבחני הקבלה, אך נדחה ברגע האחרון, כאשר בראיון אצל מפקד בית הספר נשאל על אמונתו הדתית.
לאחר שהבין כי בשל יהדותו לא יוכל לעולם להיות קצין בצבא - הצהיר בפני הממונים עליו כברצונו להתנצר.
לאחר שהפך לנוצרי החל את לימודיו בבית הספר לקצינים בוורשה, אותו סיים בשנת 1882. לאחר 3 שנות שירות כסגן מפקד פלוגה התקבל ללימודים לאקדמיה צבאית של המטה הכללי, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1888.
לאחר סיום הלימודים הוא חזר לשירות צבאי שרובו עבר במזרח הרחוק הרוסי.
הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן ועל גבורתו בקרב נהר שאה קודם בדרגה וקיבל עיטור.
בשנת 1912 מיכאיל גרולב עזב את השרות הצבאי והתיישב בניצה.
עוד בשנת 1870 גרולב התחיל בכתיבת ספרים.
את ההכנסות מהספר האחרון שלו "רשומים של אלוף-יהודי" שיצאה לאור בשנת 1930 הוא העביר לקרן קיימת לישראל.
גרולב נפטר בניצה בשנת 1943.
מיכאיל יאקובלביץ' וורונין היה מתעמל סובייטי.
אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), בעל 9 מדליות, מהן 2 זהב ואלוף עולם (דורטמונד 1966).
עוד בילדות החל להתאמן במועדון דינמו.
בשנת 1964 הוא זכה באליפות ברית המועצות ונכלל בנבחרת לאולימפיאדה, אך בסופו של דבר לא השתתף בתחרויות.
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 זכה וורונין ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
את מדליות הזהב קיבל בתחרות קרב רב אישי ובתרגיל טבעות.
את מדליות הכסף – בתרגיל סוס סמוכות ובתרגיל מקבילים.
בשנת 1968 הוא התחתן עם זינאידה וורונינה גם היא אלופה אולימפית בהתעמלות.
אלוף אולימפי, המעוטר ביותר במשחקים עם 7 מדליות
במקסיקו סיטי 1968 היה וורונין כוכב נבחרת ברית המועצות וזכה ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב – בתרגיל קפיצות ובתרגיל מתח.
בתחרות קרב רב אישי הוא הוביל, אך בתרגיל אחרון עשה טעות וכתוצאה מכך זכה במדליית כסף בתוצאה של 115.85 נק', אחרי סוואו קאטו (115.90 נק') ולפני אקינורי נקיאמה (115.65 נק'), שניהם מיפן.
במינכן 1972, למרות פציעתו זכה וורונין בשתי מדליות כסף – בתחרות הקבוצתית ובתחרות טבעות.
לאחר מינכן 1972 וורונין עזב את התחרויות והיה מאמן במועדון בו הוא התחנך.
במשך עשור (1978–1988) הוא היה יושב ראש פדרציה סובייטית להתעמלות.
לאחר התפרקות ברית המועצות וורונין נכנס לעסקים אך ללא הצלחה יתרה.
הוא חלה בסרטן ונפטר בשנת 2004 בגיל 59 בלבד.
מיכֵאיל גַ'ווָחִישׁווִילִי (בגאורגית: მიხეილ ჯავახიშვილი ; 20 בנובמבר 1880 – 30 בספטמבר 1937) היה סופר גאורגי.
הסיפור הראשון של ג'ווחישווילי ראה אור בשנת 1903, אך תקופתו היצירתית הפורייה התחילה בשנות ה-20. מיכאיל ג'ווחישווילי התנגד ללחצים האידאולוגיים שהופעלו עליו מצד המשטר הסובייטי, והתנגדותו עלתה לו בחייו; הוא היה קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין, ואילו יצירותיו נאסרו לפרסום במשך כ-20 שנה.
דונלד רייפילד , המומחה הבריטי לספרות גאורגית ולספרות רוסית, העריך את כתיבתו של מיכאיל ג'ווחישווילי במילים אלה: "דרכו שופעת החיים לספר סיפור, המתחיל ישר מאמצע העניינים, ההומור העליז, האירוניה הסמויה, והאומץ המוסרי שלו, ראויים שיושוו לאלה של סטנדל, גי דה מופאסאן ואמיל זולא.
בסיפורת הגאורגית המודרנית, רק קונסטנטינה גמסחורדיה יכול להתעלות לאותה רמה בינלאומית".
מיכאיל ג'ווחישווילי נולד בכפר צֶרַאכּווִי שבכארתלי תחתית בשנת 1880. שם משפחתו המקורי של ג'ווחישווילי הוא אָדַמַשׁווִילִי ויצירותיו הראשונות חתומות בשם זה; יחד עם זאת, הוא הכחיש שג'ווחישווילי הוא שם עט מאומץ.
הוא הסביר, שאחד מאבותיו, ממשפחת ג'ווחישווילי, נמלט מכארתלי אחרי שהרג בשוגג אדם בתגרה והתיישב במזרח קאחתי, בו אימץ לעצמו שם משפחה מקומי - טוֹקליקַשווילי.
סבו של הסופר, ששמו הפרטי היה אָדַמָה, עבר עם משפחתו מקאחתי לכארתלי תחתית; מיד אחרי המעבר, משפחתו של הסב בחרה לעצמה, לכבודו, את השם אדמשווילי.
מיכאיל ג'ווחישווילי נולד כאדמשווילי וחידש את שם משפחתו כקדם.
ג'ווחישווילי למד חקלאות בכפר צינאמדזר'ווריאנתקארי שבכארתלי והמשיך את לימודיו בבית הספר לחקלאות שבקרים; הוא לא סיים את לימודיו בגלל הטרגדיה של משפחתו בגאורגיה: אימו ואחותו נרצחו על ידי פושעים, ואילו אביו מת עקב הצער על אובדן יקירותיו.
ג'ווחישווילי חזר לגאורגיה בשנת 1901. סיפורו הראשון "צַ'נצ'וּרַה" , התפרסם בעיתון "צנוֹבּיס פּוּרצֵלי" בשנת 1903. עד שנת 1908, בה הסתיימה תקופתו היצירתית הראשונה, ג'ווחישווילי פרסם רק שני סיפורים נוספים: "אומן המגפיים גַבּוֹ" ו"חתונתו של קוּרקַה" ; כתיבתו הריאליסטית עוררה בקוראים הזדהות כלפי פשוטי העם על ידי פאתוס הומניסטי וביקורתי-חושפני.
מיעוט חיבוריו של מיכאיל ג'ווחישווילי בתקופתו היצירתית הראשונה מוסבר באופן חלקי על ידי עבודתו העיתונאית; בשנת 1904 הוא ערך את העיתון "איווֵריַה" ובשנת 1906 את העיתון "גלֵחי" .
בכתיבתו העיתונאית, מיכאיל ג'ווחישווילי ביקר בחריפות את המשטר הצארי (בסדרת המאמרים "מכתביו של איכר")
בשנת 1906 נסע ג'ווחישווילי לצרפת מחשש שייעצר בגלל התנגדותו למשטר הצארי; עד שנת 1908 הוא למד בחוגים לתולדות האמנות ולכלכלה מדינית באוניברסיטת פריז.
בשנים 1909-1908 ג'ווחישווילי ערך מסעות, שבמהלכם ביקר באיטליה, בשווייץ, בבלגיה, בבריטניה, בארצות הברית, בגרמניה ובטורקיה.
בשנת 1909חזר ג'ווחישווילי לגאורגיה בזהות שאולה (עם דרכונו של מישהו אחר); בשנת 1910 הוא נעצר והוגלה מגאורגיה.
עד שנת 1917 מיכאיל ג'ווחישווילי חי ברוסטוב על הדון שבדרום רוסיה.
בשנת 1918, שנה אחרי שובו של מיכאיל ג'ווחישווילי למולדתו, גאורגיה זכתה בעצמאות.
בעקבות הכיבוש הסובייטי בשנת 1921, ג'ווחישווילי הצטרף למפלגה הלאומית-דמוקרטית של גאורגיה ופעל למען חידוש העצמאות של ארצו; בשנת 1923 השלטון הסובייטי אסר על פעילות המפלגה - פעיליה נעצרו ומיכאיל ג'ווחישווילי הושם תחת מעקב.
באותה שנה, אחרי 15 שנים של הפסקה בכתיבה, ג'ווחישווילי פרסם את הסיפור "איש היער" , שהיווה פתיח לתקופתו היצירתית השנייה.
בשנת 1924 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "קווַצ'י קווַצַנטירַדזֵה והרפתקאותיו" , סאטירה על החברה בתקופה הצארית.
הדמות הראשית ברומן היא נוכל רב-מעללים.
קווצ'י קווצ'נטירדזה מנצל את בורותם של בני זמנו, כולל בעלי המאה, כדי להרוויח ממון במבצעי הונאה יצירתיים; למרות הצלחותיו לאורך זמן מסוים, זהו דמות טרגית.
אחרי המרד האנטי-סובייטי שהתחולל בגאורגיה באוגוסט של שנת 1924, מיכאיל ג'ווחישווילי נעצר בחשד שהשתתף בו; הוא נחקר, עונה ונידון למוות.
חייו של ג'ווחישווילי ניצלו הודות לחבריו - ההיסטוריון והפילולוג פַּאוולֶה אִינגוֹרוֹקווָה והרופא המפורסם ניקולוז קִיפּשִׁידזֶה ; הם ביקשו אישית מסרגו אורג'וניקידזה, יו"ר הלשכה הקווקזית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, לחוס על ג'ווחישווילי.
אוֹרג'וֹניקידזֵה הורה לשחרר את הסופר.
בשנת 1925 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "בני חסותו של גַ'קוֹ" , שבוֹ האציל תֵיימוּרַז חֵוויסתַווי - נדבן בלתי-יעיל ואינטלקטואל חביב, מעומת עם גַ'קוֹ - הרפתקן רודף בצע ורמאי.
ג'קו מנצל את אמונו של תיימורז, המחפש לעצמו פטרון בראשית השלטון הסובייטי, כדי לנשל את בן חסותו מרכושו ולהשתלט על אשתו היפה והאהובה.
האציל המאומלל מאבד את שפיות דעתו.
דמותו של תיימורז ממחישה את הידרדרותה ומפלתה של האצולה הגאורגית, את התפכחותה של האינטליגנציה מהמשטר החדש ואת הדמורליזציה הכללית אחרי האופוריה של תקופת העצמאות הקצרה.
בשנת 1926 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "צווארון לבן" , שמתאר את גורלם של החֵבסוּרים - ההרריים הסטואיים ואוהבי החירות - במציאות הסובייטית.
גיבור הרומן הוא אֵליזבַּר, טביליסאי שמואס באשתו הקוסמופוליטית והחושנית בגלל טיפשותה; הוא פורש בזעם לחבל ההררי חבסורתי ובעודו מחפש מרבצי נחושת מתאהב בחַתוּנַה - מקומית מסורתית, אך שופעת חיים ואוהבת.
אליזבר נושא את חתונה לאישה ומתקבל בחום על ידי הקהילה ההררית, שחיה במשטר שבטי ללא מעמדות.
אליזבר לא מסוגל לוותר על חיי העיר (המסומלים ברומן על ידי צווארון לבן) למרות היקלטותו המוצלחת בקהילה וקשריו החברתיים ההדוקים; הוא עוזב את ההרים יחד עם אשתו המקומית וחוזר לטביליסי.
בעוזבו, אליזבר נוטש את חבריו ומחתותניו ההרריים לגורלם - על רקע האסון שמתקרב לפתחם בגלל ההתנגדות החבסורית המזוינת למשטר הסובייטי.
בשנת 1930 מיכאיל ג'ווחישווילי התעמת עם מָלכִּיָה טוֹרוֹשֶׁלִידזֶה , שהיה טרוצקיסט ושימש בו זמנית כנשיא התאחדות הסופרים הגאורגית וכשר החינוך של גאורגיה הסובייטית.
ג'ווחישווילי מחה נגד האיסור שטוֹרוֹשֵלידזֵה הטיל על פרסום הקלאסיקות של הספרות הגאורגית (כולל "עוטה עור הנמר" של שותא רוסתוולי).
לברנטי בריה ביטל את האיסור אחרי שהתמנה למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה בשנת 1931. במשך תקופה קצרה ג'ווחישווילי נהנה מתמיכת השלטון.
בשנים 1934-1933 יצירותיו של מיכאיל ג'ווחישווילי פורסמו באוסף מיוחד בן ארבעה כרכים.
בשנים 1936-1933 מיכאיל ג'ווחישווילי עמל על כתיבת הרומן "אַרסֵנַה מַרַבּדֵלי" או "ארסנה ממרבדה" ; גיבור הרומן הוא דמות היסטורית מהמאה ה-19 והדמות הפופולרית ביותר בפולקלור הגאורגי - השודד ארסנה אודזלשווילי (במוצאו מהכפר מרבדה ).
ג'ווחישווילי ערך מחקר היסטורי על הדמות וכתב את הרומן גם בגאורגית וגם ברוסית.
בעלילה, מיכאיל ג'ווחישווילי התמקד בנסיבות הטרגיות שדחפו את האיכר אציל הנפש לחיי פשע.
נושא הרומן - מאבקו של פורע חוק באצולה - נחשב לתקין מבחינה פוליטית, אך המבקרים הקומוניסטים התייחסו בחשדנות לדמיון בין תיאורי תקופת האימפריה הרוסית למציאות תחת המשטר הסובייטי.
הרומן והמחבר הושמצו על ידי מבקרי הספרות, אך הספר התקבל בהתלהבות על ידי הקוראים.
בשנת 1936 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם רומן נוסף - "משאהּ של אישה" .
הדמות הראשית ברומן היא בורגנית צעירה שתומכת במהפכה סוציאליסטית.
האהוב שלה, פועל שחבר במחתרת הבולשביקית, משכנע אותה להינשא לקצין במשטרה הצארית ולשמש כסוכנת של המהפכנים.
כעבור זמן מה, הנסיבות מחייבות את האישה להרוג את בעלה.
הרומן "משאה של אישה" היה ניסיונו של מיכאיל ג'ווחישווילי לכתוב יצירה ריאליסטית-סוציאליסטית, שמעלה על נס את המאבק המעמדי של הפועלים; המבקרים הקומוניסטים, לעומת זאת, סברו שג'ווחישווילי תיאר את המהפכנים כמחבלים, ושהשוטרים ברומן זה אביריים מדי.
גם לברנטי בריה, שראה את עצמו כפטרונו של ג'ווחישווילי, ביטא את זעמו על הסירוב של הסופר לקבל את עצותיו ולייצג את הבולשביקים הגאורגים בתקופה הצארית בצורה נאותה.
בשנת 1936 מיכאיל ג'ווחישווילי הוחשד בכך, שבשנת 1930 הזהיר את המשורר גריגול רובכידזה מפני הכוונה לעצור אותו וסייע לו להימלט לגרמניה.
באותה שנה ג'ווחישווילי עורר עליו את חמתם של הבולשביקים כאשר שיבח בגלוי את ספרו של אנדרה ז'יד "השיבה מברית המועצות", שבו היוצר הצרפתי ביטא את התפכחותו מהמשטר הקומוניסטי.
ב-22 ביולי של שנת 1937 המשורר פאולו יאשווילי ירה בעצמו למוות בבניין התאחדות הסופרים הגאורגית, אחרי שבריה העמידוֹ בפני הבחירה לגנות בפומבי את חברו המשורר טיציאן טאבידזה או להיעצר בעצמו.
באותו יום, כאשר ההתאחדות ערכה כינוס כדי לגנות את ההתאבדות כפרובוקציה אנטי-סובייטית, מיכאיל ג'ווחישווילי היה היחיד ששיבח את אומץ ליבו של המשורר.
ב-26 ביולי הנשיאות של התאחדות הסופרים הגאורגית קיבלה פה-אחד החלטה, שקראה להרחיק את מיכאיל ג'ווחישווילי מההתאחדות כ"מרגל ומחבל" ולהשמידו פיזית (רק מבקר הספרות גֶרוֹנטִי כִּיכּוֹדזֶה עזב את הכינוס במחאה, כדי לא להצביע בעד ההחלטה).
בימים הבאים, חבריו ועמיתיו של מיכאיל ג'ווחישווילי, שחלקם כבר היו עצורים, אולצו להפליל את הסופר בפעילות חבלנית במסגרת מהפכת-נגד.
ב-14 באוגוסט מיכאיל ג'ווחישווילי נעצר ועונה בנוכחותו של בריה עד שחתם על ה"הודאה" שהוגשה לו.
ב-30 בספטמבר של שנת 1937 מיכאיל ג'ווחישווילי הוצא להורג בירי.
הארכיון האישי של הסופר הושמד ורכושו הוחרם.
אשתו של ג'ווחישווילי הוגלתה מגאורגיה, ואילו אחיו הוצא להורג כמוהו.
שמו של מיכאיל ג'ווחישווילי טוהר בסוף שנות ה-50. בשנים 1964-1958 יצירותיו המובחרות של ג'ווחישווילי פורסמו באוסף בן שישה כרכים (מלבד חיבוריו המקוריים, מיכאיל ג'ווחישווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של גי דה מופאסאן, הנריק סנקביץ', אנטון צ'כוב, פנאיט איסטרטי ואחרים).
"קווַצ'י קווַצַ'נטירַדזֵה והרפתקאותיו" (1924) - רומן המתאר דמות של הרפתקן מוכשר אך בוגדני וחסר מולדת.
קווצ'י משתמש בכישוריו כדי לצבור כסף וכוח, מגיע אפילו לקרבת רספוטין ובסוף ימיו מסיים כגולה בודד באיסטנבול
"בני חסותו של גַ'קוֹ" (1925) - נחשבת לאחת מיצירותיו החשובות והביקורתיות ביותר כלפי המשטר הבולשביקי
"צווארון לבן" (1926) - היצירה בוחנת את הניגוד בין חיי העיר המודרניים לבין החיים המסורתיים של אזור חבסורתי.
היא מציגה את הקונפליקט של הדמות אליזבר בין אשתו העירונית "צוּקצִיָה" לבין "חַאתוּתָה" המייצגת את כוחות הטבע והמסורת.
נובלה המציגה את התפרקות המוסר והמסורת הלאומית דרך סיפורו של אב ההורג את בנו, לאחר שהבן הושחת מבחינה מוסרית בעקבות שירותו בצבא הרוסי.
לאחר פירסומה נאסר כיצירה לא מוסרית.
למעשה, הסיבה לדחייתו הייתה הרגש האנטי-סובייטי (אנטי הצבא האדום) שהובע ביצירה
רומן העוסק בנשים בתקופות של שינויים פוליטיים קיצוניים, ותפקידן בשימור הזהות הלאומית
הסיפור הראשון של מיכאיל ג'ווחישווילי.
פורסם לראשונה בעיתון צנוֹרִיס פּוּרצֶלִי
גבר צעיר מספר את סיפורו כיצד נתן מחסה לנערה שנמלטה מרוסיה.
ז'נדרם צעיר נורה למוות על ידי פועל במהלך עצרת.
עם זאת, הוא מצטער על כך עמוקות.
הוא מבקר את אמו, מנחם אותה ומשאיר לה כסף, אך האישה אינה סולחת לו.
בסופו של דבר, הוא מחליט להניח את נשקו ולחזור לכפר.
גבו הסנדלר היה איש עסקים עשיר ומצליח.
רכש לה דירה ודאג לכל מחסורה למרות שהיו לו גם אישה וילדים.
ברבות הימים, השתנה מצבו הכספי ושקע בחובות.
חאנום הודיעה לו יום אחד שאם לא ילווה לה כסף, היא תתבע אותו.
בסופו של דבר, הוא איבד את רכושו.
הסיפור מתרחש בכפר בו איכר צעיר בשם פטרה קובר את אשתו.
ולאחר מכן מתחיל לחוות חזיונות
הם מתחילים לחשוב על תביעה נגד המלך, אך אז הם נזכרים שראש הממשלה הוא נואה ז'ורדניה
הוא סבל קשות מאובדן אשתו האהובה.
בעזרת שכניו בנה פאבל בית ביער "אִיפּנִיאַנִי", והפך לדייר יער יחד עם שני ילדיו.
מאז כונה פאבל בכפר "איש היער".
בודד ביער לא הצליח פאבל למנוע את מות שני בניו.
הוא איבד את דעתו מזוקן ופרוע שוטט ללא מטרה, שואל את כולם על מקום הימצאם של ילדיו.
מוסוסי, חוזר לכפר הולדתו לאחר שירותו הצבאי.
הוא מגלה שאביה של אהובתו, פֶּפֵּלוֹ, רוצה להשיא אותה לאדם עשיר.
אולם פפלו לא נעתרת לאביה.
בעזרת חבריו מחליט מוסוסי לחטוף את פפלו.
האוהבים לא הספיקו לברוח רחוק והם נתפסו ונכלאו.
בשנת 1965 הופק הסרט מיחה המבוסס על הסיפור
"רצחו את המשורר" (על רצח איליה צ'בצ'בדזה 1907)
ג'ווחישווילי מלין על כך שהשפה הולכת ומתמלאת במונחים רוסיים וזרים בעוד שלכל מילה כזו יש חלופה גאורגית עשירה.
הוא טען כי התחביר הגאורגי נשחק תחת ההשפעה הרוסית, עד שנותר רק מעטה חיצוני של מילים גאורגיות בעוד שהמבנה הפנימי הפך לרוסי
"הספר הגאורגי והסופר הגאורגי" (1924)
מניפסט של זרם הנאו-ריאליזם שג'ווחישווילי קידם.
המסה קוראת לשיבה אל האדמה תוך שילוב של מסורות בריאות עם טעם מודרני.
הוא מדגיש על הסופר לשמור שמירה קפדנית על טבעה של השפה הגאורגית
מיכאיל ז'ארוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
הוא זכה שלוש פעמים בפרס ברית המועצות, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ובשנת 1949 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל פעמיים עיטור לנין.
מיכאיל ז'ארוב נולד במוסקבה למשפחת עובד דפוס.
בשנת 1913 גם ז'ארוב התחיל לעבוד בבית דפוס בו עבד אביו.
אומנם הילד רצה להיות שחקן תיאטרון.
בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד משחק וכבר באותה שנה התחיל לשחק על הבמה.
לאחר סיום הלימודים ז'ארוב שיחק במספר תיאטראות בעיר מוסקבה.
בשנת 1926 הוא עבר לבאקו ואחר כך לקאזאן.
בשנת 1931 השחקן הצעיר חזר למוסקבה ונכלל בהרכב תיאטרון שבראשו עמד אלכסנדר טאירוב.
בשנת 1938 ז'אורב עבר לתיאטרון מאלי והיה שחקן תיאטרון זה עד סוף ימיו.
במשך תקופה ארוכה הוא היה בין השחקנים המובילים של תיאטרון זה.
את התפקיד ראשון הקולנוע ז'ארוב עשה בתפקיד משנה בסרט על איוואן האיום עוד בשנת 1915. את התפקיד הראשי הראשון הוא עשה בשנת 1925. בשנות ה-30 השחקן שיחק תפקידים ראשים במספר רב של סרטים והיה פופולרי מאוד.
גם בשנות ה-40 הוא היה בין השחקנים הבולטים של הקולנוע הסובייטי.
בתקופה זו הוא השתתף בסרטים בבימוי סרגיי אייזנשטיין וגריגורי קוזינצב.
בשנים 1968-1978 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרת סרטים על שוטר כפרי.
בשני סרטים מסדרה זו ז'ארוב היה גם במאי.
עבור גילום תפקיד השוטר הוא זכה בפופולריות מחודשת.
סדרה זו מוקרנת בטלוויזיה הרוסית עד היום.
בסך הכול ז'אורב השתתף בכ-60 סרטים.
מיכאיל ז'ארוב היה נשוי מספר פעמים.
בפעם האחרונה הוא התחתן בשנת 1950 כאשר היה שחקן ידוע בן חמישים.
אשתו הטרייה הייתה בת 18 בלבד, ביתו של רופאים ידועים ממוצא יהודי.
תחילה הוריה התנגדות נחרצות לחתונה אך בסוף הסכימו.
בשנת 1953 אביו של אשתו נעצר במהלך משפט הרופאים.
בתקופה זו ז'ארוב פעל רבות לשחרורו.
בת של זא'רוב מנישואים אלו היא שחקנית בתיאטרון מאלי.
מיכאיל מרקוביץ' בורודין היה מהפכן יהודי רוסי ונציגה הרשמי של ברית המועצות בסין.
בורודין נולד כמיכאל גרוזנברג בעיירה ינוביצ'י (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס).
בשנת 1903 הצטרף בורודין למפלגה הבולשביקית של רוסיה, לאחר שנה נסע לשווייץ ושם חבר ללנין בפעילות מהפכנית.
לאחר מהפכת אוקטובר שב לרוסיה ועבד בוועדה העממית לענייני חוץ, גם בארצות הברית, מקסיקו ובריטניה.
בשנת 1919 השתתף בישיבה הכללית הראשונה של הקומינטרן.
שימש כנציג הקומינטרן בסין וכן כנציג ברית המועצות בעיר גואנגג'ואו בין השנים 1923-1927. כמו כן בתקופת שהותו בסין היה בורודין ליועצו הפוליטי של סון יאט-סן.
בנוסף, בין השנים 1923-1927 סייע בורודין למפלגה הקומוניסטית והלאומית ליצור חזית מאבק משותפת להתמודדות מול המנהיגים המקומיים שהשתלטו על חלקים מסין.
בורודין תרם רבות לחיזוק הקשרים בין ברית המועצות למפלגה הלאומית של סין; בסיועו העניקה ממשלת ברית המועצות לסין תמיכה כספית ואף סיפקה לה נשק.
כמו כן, נשלחה לסין משלחת יועצים סובייטים וסייעה בהקמתם של מרכזי אימון והדרכה שונים, בהם אקדמיה צבאית.
טבח צ'יאנג קאי שק בכוחות הקומוניסטים באפריל 1927 סימל את סיום שיתוף הפעולה בין המפלגה הלאומית לקומוניסטית בסין, לפיכך שב בורודין חזרה לברית המועצות ביולי 1947.
לאחר החזרה לברית המועצות עבד בורודין כעורך במהדורה האנגלית של "חדשות מוסקבה".
בשנת 1949 נעצר באשמת התנגדות למשטר כחלק מהמאבק נגד קוסמופוליטיות.
בורודין נפטר מהמכות שהוא ספג במהלך החקרה ו בכלא לפורטובו ב-1951.
לבורודין ולאשתו פאני היו שני בנים: פיודור בורודין (1908 - 1941) (קצין בדרגת קולונל בצבא האדום, נפל בקרבות עם הנאצים), נורמן בורודין (1911 - 1974) (קצין ק.ג.ב., ריגל לטובת ברית המועצות בנורווגיה, גרמניה, צרפת וארצות הברית).
מיכאיל וסילייביץ' צ'לנוקוב היה פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי, ראש עיריית מוסקבה (1914–1917) בתקופת מלחמת העולם הראשונה, יושב ראש איגוד הערים הכל רוסי.
חבר הדומה השנייה, השלישית והרביעית (1906–1917).
היה מראשי המפלגה הדמוקרטית החוקתית.
על הפעילות הציבורית בעיריית מוסקבה הוענק לו אות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר מהפכת אוקטובר פעל להפלת המשטר החדש.
ב-1919 ירד למחתרת ואחר כך נמלט מרוסיה, הוא מת משחפת בבלגרד ב-1935.
מיכאיל גורביץ' הוא שחמטאי סובייטי-אוקראיני-בלגי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השני בבלגיה לפי מד כושר.
בשנת 1984 גורביץ' ניצח באליפות אוקראינה הסובייטית ובשנת 1985 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
הוא היה בשיאו בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1989 הוא ניצח בתחרות בינלאומית באיטליה (הקדים את וסילי איוונצ'וק) ובשנת 1990 ניצח במוסקבה לצד אלכסנדר חליפמן ויבגני ברייב.
בשנת 1989 הוא היה חבר בנבחרת ברית המועצות באליפות העולם בשחמט לנבחרות.
באליפות העולם בשחמט 2000 הוא דורג במקום ה-20 והודח בסיבוב השלישי.
בשנת 2001 הוא ניצח באליפות בלגיה בשחמט.
באליפות העולם בשחמט 2002 הוא דורג במקום ה-35 והודח בסיבוב השלישי.
באליפות העולם בשחמט 2004 הוא דורג במקום ה-16 והודח בסיבוב השני.
בשנת 2005 גורביץ' סיים במקום ה-8 בגביע פיד"ה.
הוא העפיל לתחרות המועמדים בשנת 2007 והודח בסיבוב הראשון.
בתחילת המאה ה-21 גורביץ' היגר לטורקיה ובשנת 2006 זכה באליפות טורקיה בשחמט.
גם כיום, אף על פי שהיגר חזרה לבלגיה, הוא מבקר בטורקיה ומאמן שם.
במשך שנים רבות הוא היה עוזרו של וישוואנתן אנאנד.
גורביץ' נחשב למומחה להגנה צרפתית, הגנה הודית של המלכה והגנה נימצו-הודית.
בין השנים 1992 ל-2008 השתתף מיכאיל גורביץ' ב-3 אולימפיאדות שחמט:
מיכאיל ברודסקי (באוקראינית: Михайло Бродський) (נולד ב-27 במרץ 1969 בחרקוב) הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
נכון לאוקטובר 2022, מדורג במקום ה-42 באוקראינה לפי מד כושר.
בשנת 1990 הוא זכה באליפות אוקראינה הסובייטית בשחמט.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות שונות.
במהלך הקריירה הוא ניצח במספר תחרויות שנערכו באירופה.
בשנת 2011 הוא מונה למאמן נבחרת הנשים של אוקראינה.
תחת הנהגתו הנבחרת ניצחה באליפות העולם לנבחרות (בשנת 2013), ופעמיים זכתה במקום השלישי באולימפיאדות השחמט (ב-2012 וב-2014).
ברודסקי ממשיך להשתתף בתחרויות במקביל לאימון.
מיכאיל בלגאי (באוקראינית: Михайло Белегай; 1914 – 1980) הוא חסיד אומות העולם, תושב הכפר ז'ורוב שבאוקראינה המערבית.
בזמן מלחמת העולם השנייה הסתכן והחביא שלושה יהודים במשך שנה והוא בן 28. בשלב הראשון הוא החביא אותם בצד האחורי של רפת שהייתה ברשותו.
בשלב השני, לאחר שהיה חשש שיתגלו, הוא העביר אותם לבור מתחת ערמת הזבל שבחצרו.
אף על פי שהיה עני בעצמו, דאג לתת מעט אוכל גם ליהודים המסתתרים בחצרו.
שלושת היהודים שהו אצלו מיוני 1943 עד יולי 1944, אז נכנס הצבא האדום לכפר והגרמנים נסוגו.
לימים התברר שאחיו ידע על הדבר והזהיר אותו שהוא מסכן בכך את חייו ואת חיי משפחתו אך מיכאיל ענה לו: "גם ליהודים יש נפש".
בנוסף ידוע על אדם נוסף שהתחבא בחצרו למשך זמן קצר בתחילת המלחמה.
לאחר שנים, בשנת 2003, חיפש אחד הניצולים את אותו אדם אלמוני שהציל אותו.
הוא הגיע לכפר ילדותו ז'ורוב ולאחר שיחה עם אישה מבוגרת בכפר הצליח לגלות את שם מצילם ואף להיפגש עם ולדימירה בתו.
הוא שלח את סיפורו של מיכאיל ליד ושם, וב-26 בינואר 2004 יד ושם העניקה למיכאיל תואר חסיד אומות העולם.
ולדימירה התכבדה לקבל בשם הוריה את תעודת ההוקרה והמדליה מידי נציגי יד ושם והשגרירות הישראלית באוקרינה בטקס רשמי בעיר לבוב.
מיכאיל סרגייביץ' גלוסטיאן (שמו בלידה היה נשאן סרגייביץ'גלוסטיאן, נולד ב-25 באוקטובר 1979, סוצ'י, קרסנודר, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מנחה, קומיקאי, תסריטאי מפיק ושחקן רוסי, ממוצא ארמני.
משתתף לשעבר בתוכנית KVN ומיוזמי הקומדי קלאב.
השתתף בפרויקטים כמו קומדי וומן, קומדי קלאב ובתוכנית רוסיה שלנו, ממנה בא לו עיקר פרסומו ברוסיה כקומיקאי מחונן.
הוא נוטה להופיע בסרטים קומיים כמו היטלר קאפוט, רז'בסקי נגד נפוליאון, סבתא זורמת 2, סבתא רבתא זורמת ועוד.
הוא נולד ב-25 באוקטובר 1979 בעיר סוצ'י שבדרום רוסיה למשפחה ארמנית.
תחילה למד בבית ספר סוצ'י מספר 2. מכיתה ג' עד ה' למד בבית הספר למוזיקה במגמת תיאטרון והתאמן בג'ודו.
לאחר שסיים את כיתה ה', העבירו אותו הוריו לגימנסיה מספר 8, שם הופיע לראשונה על הבמה בתפקיד פו הדוב במערכון שיצר.
בכיתה י' השתתף בבית הספר של KVN וכיתתו ניצחה את תלמידי כיתות י"א.
הוא הפך לקפטן נבחרת בית הספר KVN, שניצחה מול כל בתי הספר, המכללות ואפילו אוניברסיטאות העיר והמחוז.
בשנת 1996 סיים את לימודיו בתיכון ונכנס ללימודים בבית הספר לרפואה, שם הוכשר כחובש.
באותה תקופה שיחק בקבוצת "שמש בוגדנית".
לאחר שסיים את לימודיו התקבל לאוניברסיטת סוצ'י לתיירות ולעסקי נופש בפקולטה החברתית-פדגוגית והתמחה בהיסטוריה ומשפטים, אך לא סיים את לימודיו.
בשנת 1998, קבוצת האוניברסיטה שלו השתתפה בליגת וורונז' של KVN והגיעה לגמר.
לאחר ההופעה, הקבוצה קיבלה הזמנה להשתתף בליגת העל של מועדון KVN.
בשל כך, סולק מהאוניברסיטה בשל היעדרויותיו והשקעותיו בחזרות במקום בלימודים.
מ-2006 עד 2012 השתתף במערכונים של "רוסיה שלנו" (מבית ערוץ TNT).
הוא גם השתתף בתוכנית הטלוויזיה של "עידן הקרח" בערוץ הראשון ברוסיה, יחד עם מריה פטרובה וילנה ברז'נייה.
הוא כיכב בפרסומות עבור ביסקוויט שוקולד ChocoPie וגלידת בסקין רובינס.
בין 2011 ל-2012, הוא היה אחד מחברי השיפוט בתוכנית הריאליטי "תצחיקו קומיקאי" בערוץ אינטר TV באוקראינה.
בשנת 2011 למד באקדמיה למשפטים במוסקבה.
בשנת 2012, נכנס לעסקי הקולנוע עם הקמת חברת הסרטים "NG Production".
בפברואר 2016 יזם את הקמת הפדרציה למשחקים טקטיים צבאיים.
ב-1 באוקטובר 2019 הוא עזב את ערוץ TNT ועבר ל-STS, בה, יחד עם סרגיי סבטלאקוב, הוא הנחה את התוכנית הקומית "רוסים לא צוחקים".
בשנת 2019, הוא החל בקריירת שירה תחת השם הבדוי Super Zhorik.
בספטמבר 2021, התחיל להנחות את התוכנית "כוכבים באפריקה" יחד עם אולגה בוזובה
בשנת 2012, במהלך הבחירות לנשיאות ברוסיה, הוא השתתף בקמפיין הבחירות של ולדימיר פוטין ותמך בו.
מאז מאי 2016, הוא חבר במפקדה הראשית של התנועה הצבאית-פטריוטית יונארמייה.
הוא שב לתמוך בפוטין גם במהלך הבחירות לנשיאות ב-2018, היה לחבר בתנועת צוות פוטין, שתמכה בפוטין.
הוא האשים את המבקר קולנוע רוסי BadComedian בביקורת לא אובייקטיבית כלפיו במספר הפקות קולנוע ואף איים לתבוע אותו.
2006 — המסע הספרדי של סטפניץ' — יניצ'ר
2007 — מאושרים ביחד — הופעת קמע
2008 — הסרט הטוב ביותר — פולקילו
2008 — היטלר קאפוט — הפרטיזן רבינוביץ'
2009 — הסרט הטוב ביותר 2 — יקטרינה השנייה
2010 — רוסיה שלנו: ביצי הגורל — רבשאן / בורודה ההומלס / דימון / אליונה
2012 — רז'בסקי נגד נפוליאון — המרקיז דה מאזו סאד
2014 — מתנה עם אופי — מיכאיל אורשקין
2015 — אחד נותר — גאורגי גרודמן
2016 — בורודץ': להבין ולסלוח — המאבטח אלכסנדר בורודץ'
2017 — משחק סיום מיהלום — שוטר
2020 — ארטק: המסע הגדול — סרגיי קורוצ'קין
2020 — מישה הורס הכל — בתפקיד עצמו
2021 — סבתא רבתא זורמת — רוסיק
2021 — דרקולוב — הרוזן דרקולוב
מאז יולי 2007, הוא נשוי לוויקטוריה גלוסטיאן (שטפאנץ טרם נישואיה, ילידת 1986), רואת חשבון ובוגרת אוניברסיטת קובאן בקרסנודאר.
לשניים שתי בנות: אסטלה (ילידת 2010) ואלינה (ילידת 2012).
מיכאיל לאונידוביץ' "מישה" גרומוב (בשם מלא ברוסית: Михаи́л Леони́дович Гро́мов; באנגלית: Mikhael Leonidovich "Misha" Gromov; נולד ב-23 בדצמבר 1943) הוא מתמטיקאי רוסי-צרפתי-יהודי.
פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק.
גרומוב נולד בעיירה בוקסיטוגורסק בברית המועצות.
אביו היה לאוניד גרומוב, ואמו לאה רבינוביץ הייתה יהודייה; שניהם פתולוגים.
אמו הייתה דודנית של השחמטאי הרב-אמן סובייטי-יהודי מיכאל בוטביניק.
גרומוב סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1965 ותוך זמן קצר סיים את ההסמכה לתואר שלישי.
בשנת 1970 הוא הוזמן להשתתף בכנס מתמטי בפריז, אך שלטונות ברית המועצות לא איפשרו לו לנסוע לכנס.
במטרה להקל על קבלת אפשרות לעזוב את ברית המועצות גרומוב הפסיק לעסוק במחקר.
בסופו של דבר, בשנת 1974 הוא קיבל אישור יציאה והחל ללמד בארצות הברית.
בשנת 1981 הוא עזב לצרפת ובשנת 1982 התמנה לפרופסור במכון למחקרים מדעיים ליד פריז בו הוא עובד עד היום.
גרומוב ידוע בזכות מחקריו בתחום הגאומטריה ובפרט בגאומטריה סיסטולית.
הוא היה שותף להשערת גרומוב-לוסון-רוזנברג.
על מחקריו בתחום גרומוב זכה במספר פרסים כולל פרס וולף בשנת 1993, פרס קיוטו בשנת 2002 ופרס אבל בשנת 2009.
הוא חבר באקדמיה הלאומית של ארצות הברית, אקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, החברה המלכותית ואקדמיה צרפתית למדעים.
מיכאיל ולדימירוביץ' דֶּגְטׂיָארְיוֹב הוא פוליטיקאי רוסי, שר הספורט הרוסי מאז מאי 2024. כיהן כמושל מחוז חברובסק מאז 20 ביולי 2020 ועד מאי 2024.
כיהן כיו"ר ועדת הדומה לענייני ספורט, תיירות ונוער, מ-5 באוקטובר 2016 ועד 20 ביולי 2020. בשנים 2003–2005 היה חבר במפלגת רוסיה המאוחדת, אך מאז 2005 חבר במפלגה הליברל-דמוקרטית ואף נבחר כחבר המועצה העליונה של המפלגה הליברל-דמוקרטית (2013–2017) וחבר נשיאות סיעת המפלגה בדומה.
בשנים 2011–2016 שימש סגן יו"ר ועדת הדומה למדע וטכנולוגיות עילית.
נבחר לדירקטוריון פדרציית ההוקי הרוסית.
נשיא התאחדות הסיף של מחוז סמרה (FFSO).
בדצמבר 2024 מונה לנשיא הוועד האולימפי הרוסי.
מיכאיל ארקדייביץ' דמיטרייב הוא איש צבא רוסי אשר שימש כראש השירות הפדרלי לשיתוף פעולה צבאי-טכני של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית (בין התאריכים 9 באפריל 2004–24 במאי 2012).
בוגר המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במוסקבה של משרד החוץ של ברית המועצות בשנת 1970.
לאחר שסיים את לימודיו במכון, עד שנת 1991 שירת בק.ג.ב.
של ברית המועצות, ואז עד שנת 2000 עבד בשירות הביון הרוסי, כולל כראש המחלקה למידע וניתוח.
באוגוסט–נובמבר 2000 הוא היה סגן שר התעשייה, המדע והטכנולוגיה של הפדרציה הרוסית.
מאז 13 בנובמבר 2000 עבד במשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית תחילה כסגן שר ואז מ-28 בדצמבר 2000 עד 9 באפריל 2004, כיו"ר הוועדה לשיתוף פעולה צבאי-טכני עם מדינות זרות ומאז דצמבר 2012 שימש כיועץ לשר ההגנה.
מיכאיל יקובלביץ' גרובמן היה צייר ומשורר ישראלי, יליד ברית המועצות.
גרובמן נולד במוסקבה, עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
אביו היה מהנדס ששירת בזמן המלחמה ב.
בילדתו החל לצייר אך לא סיים את בית ספר התיכון בגלל קשיי התנהגות והחל לעבוד בעבודות מזדמנות כפועל בניין, סניטר ובקרקס; במקביל עסק גם בציור וכתיבה.
החל מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר פעיל בתנועת ה"אוונגארד השני" בברית המועצות והחל להתפרנס מציור.
רוב חברי הקבוצה נאלצו לעזוב אחר כך את ברית המועצות, מאחר שנחשדו בפעילות אנטי-סובייטית.
בשנת 1967 התקבל כחבר חבר באגודת הציירים של מוסקבה.
בשנת 1971 גרובמן עלה לישראל והתיישב בירושלים.
בשנת 1975 יסד בירושלים את קבוצת "לויתן", ביחד עם אברהם אופק ושמואל אקרמן וכתב עת בעריכתו לויתן (בשפה הרוסית).
החל מ-1983 חי ועבד בתל אביב.
בשנת 2001 הוא זכה בפרס דיזנגוף.
לצד היותו אמן ידוע הוא היה גם דמות בולטת ומשפיעה מאוד בסצנה הספרותית הרוסית בישראל, משורר, ותאורטיקן, אספן ואוצר שחקר רבות את התרבות הרוסית והיהודית.
בכל התחומים האלה התבלט גרובמן כאחד היוצרים הבודדים שיש להם אידאולוגיה ברורה, מוצקה ובעלת השפעה ניכרת בתחומי האמנות הוויזואלית והספרות היפה בשפה הרוסית.
לשלב השיא של ההכרה ביצירתו הגיע גרוברמן ב-2014 כאשר במוסקבה הוצגה תערוכת ענק שלו (שכללה לא פחות מ-360 עבודות) בשם "Grobman: 4 Exhibitions".
התערוכה נפרשה על פני שלוש קומות של המוזיאון לאמנות מודרנית ונחלקה לארבע תערוכות שריכזו תקופות שונות בעשייתו של גרובמן.
בד בבד עם תערוכות אלו הוענק לגרובמן בעת ביקורו ברוסיה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האקדמיה הרוסית לאמנויות.
גרובמן נישא לראשונה בגיל 20, אך התגרש לאחר שנה.
היה נשוי לאירינה ורובל גולובקינה, עורכת כתב העת זרקאלו.
בנו הוא האדריכל יעקב יאשה גרובמן ובתו היא מפיקת הסרטים לטי גרובמן.
בשנות ה-60 גרובמן היה חלק מרכזי בבוהמה התוססת של תנועת האוונגרד הרוסי השני, מונח אשר הוא טבע בעצמו.
התנועה התנגדה לאמנות הריאליזם הסוציאליסטי בשירות השלטון.
גרובמן ספג את השראתו מזרם האוונגרד הרוסי הראשון משנות ה-20, אליו נחשף לראשונה בשנות ה-50 במרתפי הספריות והמשיך לחקור אותו ולגלות דרך אוספים פרטיים.
גרובמן העריץ במיוחד את האמן קזימיר מלביץ' שטען כי ביצירתו יכול האדם להפוך לאל, ובאמצעות כל מעשי ידיו שואף האדם להגיע אל פסגות המחשבה, בתקווה להשיג את השלמות.
בעבודתו של גרובמן נראו שלושה יסודות בולטים: חזרה לפרימיטיביות, סמל, ואות.
בעבודותיו ניתן היה לראות ריבוי דימויים סמליים רוחניים; מהקבלה, מהיהדות, מהמיתולוגיה ודימויים פרי דמיונו של האמן.
חלק משמעותי בעיצוב זהותו האמנותית היה השתתפותו במשלחת מחקר לאזור בגבול שבין טג'יקיסטן לאפגניסטן בשנת 1963. במהלך שהותו במשלחת שלח לאשתו אירה מכתבים שעל גבי מעטפותיהם צייר יצורים דמיוניים שונים, מהם כאלה שסימלו את הרוע ואת המוות כמו, "דרקון" ו"מלך נחש".
בשנת 1964, מופיע לראשונה ביצירתו של גרובמן הלווייתן.
הלוויתן הוא דמות סימבולית עשירה במשמעויות, המופיעה מעת לעת ביצירתו של גרובמן.
גרובמן רואה בלווייתן "סמל השמים, האדמה, המים, הים והרוח, התנועה והכיוון, סמל גם לעם.
סמל דואלי של בעל חיים ואבן".
בשנת 1967 בגיל 28 ניסח גרובמן את מניפסט "הסימבוליזם המאגי".
במהלך שנות ה-60 גרובמן החל לראות את עצמו יותר ויותר כאמן יהודי ועבודותיו החלו לקבל אופי יהודי, ישראלי ופוליטי.
עבודה שממחישה זאת בצורה חדה היא עבודתו "הקבר של החייל הישראלי" (1963) שבה נראה קבר עם שני לוחות ועליהם חרותות המילים העבריות "אמרו" ו"לאלוהים", ולצִדם מנורה בעלת שבעה קנים, וברקע – נוף דמיוני של הרי יהודה.
מלחמת ששת הימים הציתה את דמיונו של גרובמן וארבע שנים לאחריה, וב-1971, עלה לישראל והתיישב בירושלים.
עשייתו של גרובמן כהוגה האוונגרד השני בברית המועצות, וכחלק מרכזי בבוהמה הרוסית אשר התנגדה לאידאולוגיה הסובייטית, מופיעים בספרו "לוויתן".
בתקופה זו היה עסוק בגילוי היצירות של זרם האוונגרד וניסח את האידאולוגיה האמנותית המיוחדת שלו, אך היומנים שבהם עסק בגיבושה לא נשתמרו.
שאיפתו של גרובמן הייתה לעלות לישראל ולייצר אמנות יהודית חדשה.
כאשר הגיע גרובמן לישראל נחשב לעוף מוזר בזירת האמנות המקומית שבה נכחו מצד אחד המופשט האוניברסלי של קבוצת אופקים חדשים ומצד שני אמנות מושגית מקומית כמו זו של רפי לביא.
לטענתו לא היה מקום בארץ לאמנות יהודית בעלת סממנים מהגולה.
אמנם גם לפניו היו ציירים יהודיים, כמו שאגאל ואחרים, אולם לדעת גרובמן הם בדרך כלל היו קיטשיים.
ב-1971 הציג את תערוכתו הראשונה בישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות באוצרותו של חיים גמזו.
ב-1975 הקים גרובמן קבוצה אמנותית בשם 'לוויתן', בשיתוף פעולה עם שמואל אקרמן ואברהם אופק.
הם ניסחו מניפסט שהתבסס על סגנון 'הסימבוליזם המאגי' שגרובמן החל לנסח ב-1959. יצירתה של קבוצת 'לוויתן' הייתה מעין הכרזת מלחמה על הממסד הישראלי באמנות.
המטרה בהקמת הקבוצה הייתה להפוך ציירים ואמנים צעירים לאמנים בעלי ראיית עולם ויצירה עצמאית.
בהקמת קבוצה זו גרובמן שאף לייצר יצירה ישראלית עצמאית מנותקת מהמערב.
בסוף שנות ה-70 החל גרובמן ליצור במקביל מיצגים ופרפורמנס כמו סדרת "מלאך המוות" – מיצבים ופרפורמנס ללא קהל, שהתרחשו במדבר יהודה עם שילוב פסוקים מהתנ"ך.
סדרה זו כללה שישה מיצבים נחשבת לאחת החשובות באמנות המיצב המקומית של שנות ה-70. גרובמן נהנה מלייצר פרובוקציות וסקנדלים במיצגים שונים שערך, למשל במיצג מסוף שנות ה-90 בו נראים כיסאות כמו של אוטובוס ומסביבם הכיתוב 'איד'בח אל-יהוד'.
בעשייתו המשיך גרובמן לפתח את השפה האמנותית שלו ואת שילובם של דימויים סמליים עם אות ומילה כתובה, בציורים וקולאז'ים.
בשנות ה-80, צייר על דימויים מודפסים ועטיפות ספרים בטכניקה שכינה "פוליגראז'".
גרובמן נהג לצייר על חומרים ויזואליים מהתקופה הסטליניסטית אך בסגנון המנוגד אליהם ולאסתטיקה התעמולתית שלהם.
בעבודותיו גרובמן אף תקף את לנין עצמו שעד אז הוצג באיורים נטורליסטים, בסצנות אופטימיות ותמימות.
בחלק מעבודותיו גרובמן התייחס לנושא השואה כמו בעבודה 'הקבר של מיכאיל גרובמן בעיר דובסרי' (1981), עיר מולדבית שבה נרצחו סבו וסבתו של האמן.
מיכאיל יצר מעל ל-250 פוליגראזים, בהם שילב בין דימויים מהיהדות ומהתרבות הרוסית תוך כדי ביקורתיות אירונית חריפה.
גרובמן השתלב היטב בחוגי הספרות והאמנות המקומיים.
את הזיקה של גרובמן למילה הכתובה נתן לראות בספריו הרבים, השירים וכתבי העת שהוציא לאור.
כתביו של גרובמן זכו לאהדה רבה הן בקהילה הרוסית והן בקהילה הישראלית.
כאשר עלה גרובמן לארץ פרסם בירושלים עיתון בשפה הרוסית בשם "לוויתן".
בנוסף היה גרובמן פעיל בכתב העת ברוסית "זרקאלו", אותו הקים יחד עם אשתו, העורכת והמבקרת אירינה ורובל.
שיריו פורסמו בשפות רבות בכתבי עת ובאנתולוגיות.
1995 – סיסמה ודימוי, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת חיפה
1998 – תמונה=סמל+מושג, מוזיאון הרצליה לאומנות, הרצליה
2002 – השמיים האחרונים, מיצב, ביתן סווטה זוזורוויץ', בלגרד
2007 – בריאה בין כאוס לקוסמוס, מוזיאון בר דוד לאומנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
2007 – שמיים אחרונים, לושי ופטר אומנות ופרויקטים, תל אביב.
2009 – מטאמורפוזה של קולאז', המוזיאון לאמנות מודרנית, מוסקבה.
2010 – מיכאל גרובמן: עבודות נייר, גלריה מינוטאור, פריס.
2014 – 4 תערוכות של גרובמן, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוסקבה.
מיכאיל גרובמן, החירות מגיעה עירומה (תרגום מרוסית: לנה זידל, עריכת תרגום: עודד זידל, אחרית דבר: גלעד מאירי), תל אביב, הוצאת קשב לשירה, 2013.
מיכאיל גרובמן, לויתן, הוצאת כרמל, ירושלים, 2009. בתמיכת המשרד לקליטת עליה, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומועצת הפיס לתרבות ואמנות.
מיכאיל גרובמן, בארץ שחורה שחורה – שירים, הוצאת כרמל, ירושלים, 2005
שירים, "לויתן", בתוך זרקאלו - יצירה רוסית עכשווית בשיח הישראלי, אירינה ורובל גולובקינה, ניר ברעם (עורכים), עם עובד, תל אביב, 2005
שירים, גג, כתב עת לספרות, גיליון מס' 6, תל אביב, 2002
"על מאלביץ' ", בתוך זרקאלו - ראי לספרות רוסית עכשווית, אירינה ורובל גולובקינה (עורכת), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2001
"האניגמה של איזק לויתן", איזק לויתן, 1860–1900: רישומים וציורים, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1991.
"אור מן המזרח", סטודיו, גיליון מס' 8, פברואר 1990
"על מאלביץ' ", בתוך אוונגארד – מהפיכה – אוונגרד, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1988
מיכאיל איסאקוביץ' גראבסקי היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כתותחן בצוות טנק בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר קייב במשפחתו של פועל.
בשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
הוא נשלח לקורס נהגים צבאים.
בהמשך נסוג עם הצבא האדום מזרחה.
במהלך הקרב נפצע ופונה לטיפול רפואי בעורף.
לאחר שהחלים נשלח לקורס שריון, בו הוכשר לתפקיד של תותחן בטנק.
בתום הקורס שובץ בחטיבת המשמר המשוריינת מס' 52, כתותחן בצוות טנק בפיקודו של ישראל קופרשטיין.
במהלך קרב דנייפר, טנק, שבצוותו שירת גראבסקי, היה בין הראשונים שצלח את הנהר דנייפר והגיע לגדה המערבית.
במהלך השעות הראשונות לאחר הצליחה הצליח גראבסקי לחסל שני טנקים גרמנים.
בהמשך נעה החטיבה, בה שירת גראבסקי, צפונית לקייב, כדי לחתוך את הכביש קייב-ז'יטומיר ולמנוע מהגרנים להביא תגבורת לכוחותיהם בעיר קייב.
טנק, בו שירת גראבסקי, היה בחוד ההתקפה.
במהלך הקרבות בפסטוב השמיד גראבסקי 3 טנקים גרמנים נוספים.
על גבורתם בקרב דנייפר הוענק לכל חברי צוות הטנק תואר גיבור ברית המועצות.
היחידה, בה שירת גרבסקי המשיכה להתקדם מערבה.
גראבסקי נטל חלק במבצע לבוב-סנדומייז', מבצע ויסלה-אודר, הקרב על ברלין וסיים את המלחמה בפראג.
בשנת 1967 סיים לימודי הנדסת תעשייה וניהול (בלימודי ערב).
בשנת 1981, הגיש בקשה לרשויות לעזוב את ברית המועצות ולהגר לארצות הברית.
על מעשה זה נשלל ממנו התואר "גיבור ברית המועצות" וכל העיטורים נלקחו ממנו.
בשנת 1982 קיבל אישור לעזוב את ברית המועצות עם משפחתו.
בהגיעו לארצות הברית התיישב בעיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי.
לאחר התפרקות ברית המועצות הגיש מספר בקשות לממשלות רוסיה ואוקראינה לביטול שלילת התואר.
בקשתו אושרה על ידי בית הדין הגבוה לערעורים של רוסיה באוגוסט 2000. הוא זוכה מאשמת "בגידה במולדת" ועיטור כוכב הזהב הוחזר לו.
מיכאיל גראבסקי נפטר ב-3 באוגוסט 2007 בעיר סנט לואיס.
מיכאיל פטרוביץ' דביאטאייב (8 ביולי 1917 - 24 בנובמבר 2002) היה טייס קרב סובייטי, הידוע בבריחתו ממחנה ריכוז נאצי באי אוזדום, שבים הבלטי.
מיכאיל, שנולד בשנת 1917 בטורבייבו, היה הילד השלוש עשרה במשפחתו של איכר ממורדוביה.
בשנת 1938 סיים את לימודיו בבית הספר לניווט נהרות (Речной Техникум) ועבד כקפטן של ספינה קטנה בוולגה.
באותה שנה גויס לצבא האדום והחל בחינוך בבית ספר לטיסה בצ'קאלוב וסיים את לימודיו בשנת 1940.
הוא נכנס מוקדם ללחימה במלחמת העולם השנייה והשמיד את מטוס היו 87 הראשון שלו כבר בטיסת הבכורה שלו ב-24 ביוני 1941 יומיים בלבד לאחר שתקפה גרמניה את ברית המועצות.
עד מהרה הוענק לו מסדר הדגל האדום.
ב-23 בספטמבר הוא נפצע קשה ברגלו השמאלית.
לאחר שהייה ממושכת בבית החולים הוא הוקצה ליחידת מטוסי פוליקרפוב-2 ולאחר מכן הועבר לתעופה רפואית.
הוא חזר לתפקידו כטייס קרב לאחר פגישתו עם הטייס הסובייטי המפורסם אלכסנדר פוקרישקין במאי 1944. בעת שירותו השמיד תשעה מטוסי אויב.
ב-13 ביולי 1944 נאלץ לפלוט ממטוסו ליד לבוב על שטח תחת הכיבוש הנאצי ונלקח כשבוי מלחמה למחנה הריכוז בלודז'.
הוא ניסה להימלט ב-13 באוגוסט אך נתפס והועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
עד מהרה הוא הבין שמצבו מסוכן מכיוון שכטייס סובייטי הוא יכול לצפות לאכזריות קיצונית מצד שוביו; לכן הוא הצליח להחליף זהות עם חיל מת מחיל הרגלים הסובייטי.
בזהותו החדשה הועבר מאוחר יותר למחנה באוזדום כדי להיות חלק מצוות שהועסק בעבודת כפייה בתוכנית הטילים הגרמנית באי פנמינדה.
בתנאי גיהנום נאלצו האסירים לתקן מסלולי נחיתה ולנקות ביד פצצות שלא התפוצצו.
האבטחה אוכפה בקשיחות עם שומרים וכלבים אכזריים והיה סיכוי קטן להימלט.
למרות זאת, בפברואר 1945 הגיע דביאטאייב למסקנה שסיכויי הבריחה עדיפים על פני מוות בטוח כאסיר.
דביאטאייב הצליח לשכנע שלושה אסירים נוספים (סוקולוב, קריבונוגוב ונמצ'נקו) שהוא יכול להטיס אותם לחירות.
הם החליטו לברוח בשעות הערב, כשרוב השומרים היו בחדר האוכל.
סוקולוב ונמצ'נקו הצליחו ליצור חבורה שהורכבה מאזרחים סובייטים בלבד, מכיוון שלא ידעו שפות זרות כדי לתקשר בחופשיות ולתאם את תוכניותיהם עם אסירים אחרים.
בחצות הלילה של יום 8 בפברואר 1945, כאשר עשרת השבויים הסובייטים, כולל דביאטאייב, עבדו על המסלול, אחד מחבריהם, איוואן קריבונוגוב, הרים מטה והרג את שומרם.
אסיר אחר, פיוטר קוטרגין, פשט במהירות את מדיו ועטה את מדי הסוהר.
החבורה, בראשות ה"סוהר", הצליחה להשתלט באופן לא פולשני על מפציץ He 111 H22 של מפקד המחנה ולטוס מהאי.
הגרמנים ניסו ליירט את המפציץ ללא הצלחה.
המטוס נפגע מאש ההגנה האווירית הסובייטית אך הצליח לנחות בשטח המוחזק על ידי ברית המועצות.
הנמלטים סיפקו מידע חשוב על תוכנית הטילים הגרמנית, במיוחד על V-1 ו-V-2 .
לא האמין לסיפורו של דביאטאייב וטען כי לא ייתכן שהאסירים ישתלטו על מטוס ללא שיתוף פעולה מצד הגרמנים.
לאחר תקופה קצרה בבית חולים בסוף מרץ 1945, שבעה מהנמלטים נשלחו לשרת ביחידת עונשין צבאית, מבין הנמלטים, חמישה מתו בפעולה צבאית במהלך החודשים הבאים, בעוד שלושה קצינים כולל דביאטטייב שהו בכלא במהלך חקירה ממושכת.
דביאטאייב שוחרר מהצבא בנובמבר 1945. עם זאת, סיווגו נותר כ"פושע" ולכן הוא לא הצליח למצוא עבודה זמן רב.
בסופו של דבר, מצא עבודה כפועל כפיים בקאזאן.
הרשויות הסובייטיות הסירו את סיווגו רק בשנת 1957, לאחר שראש תוכנית החלל הסובייטית סרגיי קורוליוב הציג באופן אישי את טענתו וטען שהמידע שמסר דביאטאייב ושאר הבורחים היה קריטי לתוכנית החלל הסובייטית.
ב-15 באוגוסט 1957 הוענקה לדביאטאייב מדליית גיבור ברית המועצות והיה לנושא של מספר ספרים וכתבות בעיתונות.
הוא המשיך להתגורר בקאזאן ועבד כקפטן ספינות נוסעים סנפיריות בוולגה.
בשנת 1972 פרסם את זיכרונותיו.
הוא מת בקאזאן בשנת 2002, כשהוא בן 85, ונקבר בבית העלמין ארסקויה שבקאזאן, בסמוך לאנדרטת מלחמת העולם השנייה.
במולדתו טורבייבו נפתח ב-8 במאי 1975, מוזיאון אודותיו והוצבו מונומנטים באוזדום ובעיר קאזאן.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "דביאטאייב" המגולל את סיפור בריחתו, כשאת דמותו גילם שחקן הקולנוע פאבל פרילוצ'ני, בהפקת קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית ובבימויהם של טימור בקממבטוב וסרגיי טרופימוב.
מיכאיל ורשבסקי , הידוע בשם דוקטור מייק (Doctor Mike), הוא פילנתרופ, רופא משפחה ומתאגרף חובב אמריקאי־רוסי, בן למשפחה יהודית.
כמו כן הוא גם אישיות אינטרנט מצליחה מאוד.
חשבון האינסטגרם שלו הפך לוויראלי לאחר שהוצג ב־BuzzFeed, ומגזין "פיפל" כינה אותו "הדוקטור הסקסי ביותר" ב־2015. יש לו ערוץ יוטיוב שבו הוא מפרסם סרטוני בידור בנושא רפואה, ומפריך טענות רפואיות כוזבות.
ורשבסקי נולד ב־12 בנובמבר 1989 בסרנסק שברוסיה, למשפחה יהודית.
אביו, יהודי ואוקראיני, היה רופא ובוגר המכון הרפואי השלישי של מוסקבה, ואמו הייתה פרופסורית למתמטיקה.
כשהיה בן שש, הוא ומשפחתו היגרו לברוקלין, ניו יורק.
בברוקלין, אמו עבדה בטאטוא רצפות תמורת שכר מינימום, בעוד אביו למד בבית ספר לרפואה בפעם השנייה.
ורשבסקי קיבל במהלך שנות התיכון את הכינוי "דוקטור מייק" מחברים שהגיעו אליו עקב פציעות ספורט.
לאחר שראה את מערכת היחסים של אביו עם מטופליו, רצה ורשבסקי להיות רופא.
הוא נרשם למכון הטכנולוגי של ניו יורק והתקבל למסלול משולב מזורז בן שבע שנים לתואר ראשון במדעי החיים ולתואר רפואה (דוקטור לרפואה אוסטאופתית) עם סיום התואר הראשון.
במהלך שנתו הראשונה, אמו מתה מלוקמיה, והוא החליט לחזור לגור עם אביו.
בשנת 2014, הוא החל התמחות בתוכנית רפואת המשפחה של מרכז הבריאות של Atlantic Health System של Overlook Medical Center, אותה השלים ב־2017.
בתחילת 2012 ורשבסקי פתח חשבון אינסטגרם כדי לתעד את חייו כסטודנט לרפואה ולהילחם בתפיסה ש"לסטונדטים לרפואה אין חיים".
ורשבסקי זכה לתשומת לב תקשורתית באוגוסט 2015 כשבאזפיד פרסם עליו מאמר שכותרתו "אממ, אתה באמת צריך לראות את הרופא הלוהט הזה והכלב שלו" שהדגיש את המראה הטוב שלו ואת מערכת היחסים שלו עם הכלב שלו, האסקי בשם רוקסי.
באותו נובמבר, מגזין "פיפל" כינה אותו "הדוקטור הסקסי ביותר בעולם" בגיליון "האיש הסקסי ביותר" שלו, וחשבון האינסטגרם שלו הפך פופולרי.
ורשבסקי משתמש במדיה החברתית שלו כדי לספק מידע בריאותי לבני דור המילניום.
בשנת 2017, שנה לאחר שהשיק את ערוץ היוטיוב שלו, ורשבסקי נשא הרצאת TED x על "המגפה של מומחה 'יודע כל'" באירוע TEDxMonteCarlo.
הסרטון של ההרצאה נצפה יותר מ־3 מיליון פעמים.
בשנת 2018, לאחר התמחותו, הוא הצטרף ל־Chatham Family Medicine, מרפאה משפחתית בצ'טהאם, ניו ג'רזי.
בספטמבר 2022, הוא השיק פודקאסט הקשור לבריאות בערוץ היוטיוב שלו בשם "The Checkup Podcast with Doctor Mike"; האורחים כללו את סטיב או, KSI, טוני הייל, דיין קוק, האנה בראון, סטיב מאדן, סטיבן הי ברברה קורקורן, קאל פן וברנדון מרשל.
במהלך מגפת COVID-19, ורשבסקי הגדיר מחדש את פורמט סרטוני היוטיוב שלו, וענה על שאלות של אנשים על הנגיף.
ורשבסקי הפריך רבות מהטענות של ג'ודי מיקוביץ בנוגע ל־COVID-19 מסרט הקונספירציה, Plandemic.
במרץ 2020, ורשבסקי ראיין את אנתוני פאוצ'י, מנהל המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות (NIAID), על המגפה.
ב־12 בנובמבר 2020, לרגל יום הולדתו ה־31, נסע ורשבסקי למיאמי כדי להשתתף במסיבת חוף שהשתתפו בה מספר אנשים אחרים ללא מסכות, במהלך המגפה.
צילומי האירוע פורסמו והפכו לוויראליים, במיוחד ברדיט.
ב־18 בנובמבר התנצל ורשבסקי על מעשיו בסרטון יוטיוב, ואמר שהוא "פישל" ושהוא "צריך להשתפר".
נוכחותו במסיבה זכתה לביקורת מצד אנשי רפואה.
הביו־אתיקאי ארתור קפלן, מנהל החטיבה לאתיקה רפואית ב־NYU Langone Health, אמר כי "ורשבסקי נכשל לחלוטין בהיותו מודל לחיקוי מתאים, והוא ראוי לביקורת אפילו יותר ממה שהוא מקבל עד כה".
ורשבסקי ערך את הופעת הבכורה שלו באיגרוף החובבים במאי 2022 מול המשפיען iDubbbz כקרב הכותרות באירוע האיגרוף של Creator Clash.
הוא ניצח בקרב מול iDubbbz בהחלטה פה אחד.
ורשבסקי ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו נגד כריס אווילה ב־undercard של ג'ייק פול נגד.
בסוף 2015 הקים ורשבסקי קרן, Limitless Tomorrow, למתן מלגות לסטודנטים, והוא גייס עבורה כסף על ידי מכירה פומבית של חוויות עם עצמו דרך חשבונות המדיה החברתית שלו.
בינואר 2016, ורשבסקי שיתף פעולה עם אפליקציית ההיכרויות Coffee Meets Bagel, בהגרלה של 10 דולר על דייט אתו.
הקמפיין גייס 91,000 דולר עבור הקרן.
ביולי 2019, הפיץ ורשבסקי מודעות לארגון ההומניטרי "הצילו לב של ילד" על ידי פרסום תמונה עם המטופל ה־5,000 של הארגון בזמן טיול בישראל.
במרץ 2020, ורשבסקי תרם מסכות בתקן N95 בשווי 50,000 דולר לנוכח מחסור בצוות רפואי עקב מגפת COVID-19.
בסוף מרץ 2022, ורשבסקי תרם ל־GlobalGiving עבור אנשים אוקראינים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ביוני 2022, ורשבסקי תרם 100,111 דולר ל־Feeding America באמצעות גיוס כספים שארגן היוטיובר ריאן טראהן.
שנה כותרת תפקיד הערות 2016 מי רוצה להיות מיליונר?
שנה פרס תוצאה 2018 פרסי שורטי2019 פרסי שורטי 2020 פרסי וובי 2021 פרסי סטרימי 2022 פרסי וובי
מיכאיל אלכסייביץ' בלאייב היה גנרל רוסי אשר שימש כראש מנהל המטה הכללי בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, שימש כשר המלחמה האחרון של האימפריה הרוסית.
בלאייב נולד בסנט פטרבורג ב-23 בדצמבר 1863. אביו - גנרל-לוטננט אלכסיי בלאייב.
הוא למד בגימנסיה בסנט פטרבורג.
לאחר מכן התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולמד בבית הספר לקציני תותחנים מיכאילובסקי, אותו סיים בשנת 1886. בתום הלימודים החל לשרת במשמר הקיסרי, ובאוגוסט 1890 הוא הועלה לדרגת לוטננט והחל ללמוד באקדמיה הצבאית "ניקולייב".
ב-1893 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת במפקדת הדיוויזיה ה-24. באמצע ינואר 1897, הוא מונה לקצין ראשי לתפקידים מיוחדים של הקורפוס ה-18 ולראש המטה של הקורפוס בתחילת דצמבר.
הוא עלה לדרגת פודפולקובניק בתחילת אפריל 1898. מתחילת דצמבר 1898, שירת בוועדה הצבאית-מדעית של המטה הכללי כפקיד זוטר, הוא הפך לפקיד בכיר באמצע אפריל 1901. באותה שנה הוא גם הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-1902 הוא מונה למפקד רגימנט במשמר הקיסרי.
הוא לחם בהצטיינות במהלך מלחמת רוסיה-יפן, וב-1908 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ביוני 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה בלאייב לראש מנהל המטה הכללי.
בפועל, תפקידו היה חסר משמעות, מכיוון שמיד עם פרוץ המלחמה הכריז הצאר ניקולאי השני על הקמת הסטאבקה - הפיקוד העליון של הצבא הרוסי, והעמיד בראשו את הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'.
ב-10 באוגוסט 1916 הוא הוחלף בתפקיד בידי פיוטר אווריאנוב ומונה לנציג הסטאבקה בחזית הרומנית.
ב-3 בינואר 1917 הוא מונה לשר המלחמה.
עם פרוץ מהפכת פברואר, ניסה בלאייב לגדוע את המהפכה באיבה באמצעות הכרזה על מצב חירום בפטרוגראד וניסיון להכניס לעיר כוחות צבא מהחזית.
לאחר הצלחת המהפכה, הוא הוכנס למעצר ונחקר בידי ועדת חקירה מיוחדת של ממשלת המעבר הרוסית בחשד להתעללות באזרחים.
הוא נמצא זכאי, אולם ב-1918, לאחר מהפכת אוקטובר, הוא נעצר על ידי הצ'קה והוצא להורג..
מיכאיל דנילוביץ' גרשקוביץ' הוא כדורגלן עבר סובייטי ממוצא יהודי ששיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
מיכאיל גרשקוביץ' למד בבית הספר לכדורגל במתחם הספורט לוז'ניקי במוסקבה.
בגיל 18 צורף לקבוצת הבוגרים של מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה.
לאחר שנה אחת במועדון עבר לקבוצת טורפדו מוסקבה.
בטורפדו הפך לאחד ממלכי השערים של הקבוצה.
במרבית המשחקים שיחק בצמד עם החלוץ האגדי אדוארד סטרלצוב.
בשנת 1968 זכה עם קבוצתו בגביע ברית המועצות.
בשנת 1972 עבר לדינמו מוסקבה.