tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנק שמבין שאין לו שום ברירה מספק לו את שמות המבוקשים, כולל אנשי משטרה מושחתים מניו יורק, הנעצרים עמם, בעוד טרופו מעדיף להתאבד.
ריצ'י, שעבר בינתיים את בחינות לשכת עורכי הדין, ממונה כתובע כללי, לרבות בתיקו של פרנק, אך בהמשך עוזב את משרתו כתובע, ונעשה סנגור פרטי.
הלקוח הראשון שלו הוא פרנק, שהודות לשיתוף פעולתו עם רשויות החוק, נעצרים מרבית אנשיי ה-DEA והמשטרה המושחתים והוא עצמו משוחרר בתום 15 שנות מאסר מתוך השבעים שנגזרו עליו.
בסיום הסרט הוא פוסע אל מחוץ לכלא בשנת 1991, מבוגר בהרבה יותר ומנותק מהעולם.
ראסל קרואו כבלש ריצ'רד "ריצ'י" רוברטס
ג'ון אורטיז כבלש ג'אבייר ריברה
לימארי נאדאל כאבה קנדו לוקאס
טד לוין כקפטן לו טובאק
קובה גודינג ג'וניור כניקי בארנס
קלארנס ויליאמס השלישי כאלסוורת' "באמפי" ג'ונס
לוני "קומון" לין כטרנר לוקאס
בשנת 2000 רכשו אולפני יוניברסל ואימג'ין אנטרטיינמנט Imagine Entertainment את הזכויות על "The Return of Superfly", ספור שכתב מארק ג'ייקובסון והתפרסם בניו יורק מגזין, על עלייתו ונפילתו בשנות השבעים של ראש רשת הסמים פרנק לוקאס.
ב-2002 הציג התסריטאי סטיבן זאיליאן תסריט בן 170 עמודים לבמאי רידלי סקוט שהביע עניין בבימוי שני סרטים על בסיס התסריט.
אולם, סקוט לא נרתם לפרויקט מיד.
בנובמבר 2003 באו יוניברסל ואימג'ין במשא ומתן עם בריאן דה פלמה לביים את Tru Blu, עם התסריט של זאיליאן על פרנק לוקאס.
זאיליאן פירש את הסיפור כאחד שעוסק ב"עסקים אמריקאיים ובגזע" ויצר את ספורו סביב עסקים גדולים.
ההפקה הייתה מיועדת להתחיל באביב 2006.
במרץ 2004 נכנס האולפן למשא ומתן מחודש על תפקיד הבמאי עם אנטואן פקואה ובד בבד עם דנזל וושינגטון לככב כפרנק לוקאס.
במאי שלאחר מכן, בא בניסיו דל טורו במגעים לגלם את דמותו של הבלש ריצ'י רוברטס, שתפש את לוקאס.
הפקת Tru Blu נקבעה לסתיו 2004, כשהסרט יועד לצאת לבתי הקולנוע ב-3 ביוני 2005.
בספטמבר 2004, ניהל דניה רמירז משא ומתן להצטרף לצוות השחקנים של הסרט שכונה עכשיו אמריקן גנגסטר.
אולפני יוניברסל דיווחו שהתקציב ההתחלתי של הסרט היה שמונים מיליון דולר, אך הוא העפיל לתשעים ושלושה מיליון דולר, בגלל עשרה מיליון דולר עלויות פיתוח ושלושה מיליון דולר נוספים בשל העיכוב בהתחלת ההפקה.
מקורות המקורבים לבמאי עומדים על כך שהתקציב ההתחלתי היה 93$ מיליון.
האולפן רצה להפיק את אמריקן גנגסטר בטורונטו במקום בניו יורק על מנת לחסוך כסף, אבל פוקואה התנגד לשינוי במיקום.
ג'נרל אלקטריק, חברת האם של האולפנים קיבלה זיכוי מס בעיר ניו יורק, לכן עברה ההפקה לעיר.
אולם תקציב הסרט עלה ל-98$ מיליון.
מקורבים לפוקואה טוענים שהוא תר אחר דרכים להפחית את התקציב, אבל האולפן סבר בניגוד אליו שיש להשאיר כמה אלמנטים בהפקה שהוא רצה להשמיט.
הבמאי רצה לצלם את החלק של וייטנאם בתאילנד ולצרף לצוות השחקנים שמות ידועים כמו ריי ליוטה וג'ון ריילי לתפקידים משניים.
פוקואה הגדיל את התקציב בכך שהוא רצה לכתוב מחדש את התסריט במהלך תהליך ההפקה.
לבמאי גם לא היו רשימת אתרי צילום מתוכננים והוא לא דאג לשחקני משנה שיתחילו בהפקה.
פוקואה פוטר ב-1 באוקטובר 2004, ארבעה שבועות לפני שהחלו הצילומים.
האולפן מציין חילוקי דעות יצירתיים כסיבה לפיטורי הבמאי.
אחרי עזיבתו של פוקואה, נפגשה הנהלת האולפן עם פיטר ברג כדי שיביים את הסרט, ודנזל וושינגטון אישר את הבחירה.
חיפוש הבמאי ייקר את עלויות התקציב הפוטנציאליות ל-80$ מיליון והיה חשש שההכנסות מהסרט לא יחזירו את ההשקעה בגלל הנושא שלו, יוניברסל ביטלו את הפקת אמריקן גנגסטר, בציינם אילוצי זמנים ומרכיבים יצירתיים כסיבה לכך.
הביטול עלה לאולפן 30$ מיליון, שמתוכם 20$ מיליון שולמו לוושינגטון ו-5$ מיליון שולמו לדל טורו בגלל החוזה שלהם שהיה בנוסח pay or play contracts.
Entertainment Weekly דיווח ששאיפתו של פוקואה להפיק את הסרט התבססה בעיקר על נקודת מבטו של במאי אפרו-אמריקאי שעובד עם שחקן אפרו-אמריקאי לתפקיד הראשי ושלדעתו סרט עתיר תקציב יהיה בעל סיכויים טובים לזכות באוסקרים.
במרץ2005 הוחיה הסרט אמריקן גנגסטר כשאימג'ין ניהלו מגעים עם טרי ג'ורג' לשכתב את התסריט של זאיליאן ולביים את הסרט, שתקציב היעד שלו עתה היה 50$ מיליון.
בחודש מאי שלאחר מכן, דובר עם ויל סמית' להחליף את דנזל וושינגטון בתפקיד פרנק לוקאס, אף על פי שעצרו את ההצעה עד שג'ורג' השלים את הגרסה החדשה של התסריט.
אחרי פגישה בין סקוט וזאיליאן על פרויקט אחר, העלה זאיליאן את נושא הפרויקט לרידלי סקוט שוב, שהחליט שהוא מוכן לבצע אותו.
המפיק בריאן גרייזר ומנהל אימג'ין ג'ים ויטאקר הכריעו נגד התסריט של ג'ורג ובעד לשוב לחזון של זאיליאן.
בפברואר 2006, בא סקוט בדברים עם האולפן במטרה לשוב לתסריט המקורי של זאיליאן ולנטוש את זה של ג'ורג' כבסיס לסרט.
וושינגטון שב לתפקידו כלוקאס, וראסל קרואו צורף לליהוק בתפקיד רוברטס.
סקוט דן על התסריט עם השחקן ראסל קרואו בעת שהם עבדו ביחד על הסרט A Good Year בשנת 2006 בצרפת, והם תכננו לקחת על עצמם את הפרויקט.
הבמאי בחן את תסריטו של זאיליאן, את התסריט המשוכתב של טרי ג'ורג' וגרסה נוספת של ריצ'רד פרייס כשהבמאי אנטואן פוקואה ניהל את הפרויקט.
סקוט העדיף את גישתו של זליאן ובחר בו בביצוע הפרויקט, הבמאי עמד בפני אתגר בתסריט מאחר שדמויותיהם של פרנק לוקאס וריצ'י רוברטס אינן פוגשות זו את זו עד לעשרים דקות לפני שהסרט מסתיים.
הבמאי חיפש להעבות את עולמותיהם הפרטיים של הדמויות ולפתח אותם שיחתכו את הסצנות במעבר בין דמות לדמות כדי ליצור שיווי משקל.
נכתבו עלילות משנה כמו יחסיו של לוקאס עם משפחתו ונישואיו הכושלים של רוברטס כדי להעשיר את הרקע של הדמויות.
סקוט בחר לביים את אמריקן גנגסטר בהתבסס על הערכים הפרדוקסלים של פרנק לוקאס וריצ'י רוברטס.
הסרט מתעכב מעט ומשווה בין הפרקטיקות האתיקות של הגנגסטר "המרושע" לבין בלש המשטרה רודף הנשים שכושל בנישואיו ועם זאת רודף צדק מאין כמוהו בעבודתו כשוטר.
וושינגטון, שבדרך כלל אינו חובב של סרטי מאפיה, בחר לגלם את דמותו של לוקאס בהתבסס על כך שהוא ראה את חייו של לוקאס נעים כבקשת, כשהוא עולה לגדולה ונופל כעונש על מעשיו הנלוזים.
קרואו נלקח לפרויקט בגלל שהוא עבד קודם לכן עם הבמאי על הסרטים גלדיאטור ו־A Good Year.
ההפקה החלה בקיץ 2006. כדי להתכונן לתפקידיהם, השחקנים נפגשו עם הדמויות האמיתיות אותן גילמו.
וושינגטון רכש את מבטאו הדרומי של לוקאס, קרואו סיגל את סגנון דיבורו ושפת גופו של רוברטס, ונעזר בהקלטות קוליות של רוברטס כדי לעשות זאת.
במרץ שאחרי כן, האולפן רכש מחדש את זאיליאן כדי שישכתב את התסריט לאמריקן גנגסטר.
נפוצו שמועות שוושינגטון קיבל 20$ מיליון נוספים כשהפרויקט התחדש, אך השמועות הללו התבררו כלא נכונות.
לפי Variety התשלום הנוסף שקיבל הוא רק מרווחי הסרט.
הבמאי רידלי סקוט הציג פרסומות טלוויזיה משנות השישים ועד לשנות השמונים שכרוכים בטיולים בעיר ניו יורק באותו פרק זמן שהסרט מתרחש.
הבמאי חיפש להתרחק מאטמוספירת "החיפושיות" עבור הסרט ובמקום זה ליצור אווירה עלובה יותר.
סקוט מתאר את השקפתו על התפאורה "הרלם הייתה באמת, באמת מוזנחת, מורכבת מאבני בניין חומות יפהפיות ומתפרקות." ההפקה ועיצוב התלבושות הודגשו, והעבירו את המיקום לרחובות הרעועים של מנהטן עילית משלהי שנות השישים עד לראשית שנות השבעים.
דנזל וושינגטון, כפרנק לוקאס, לבש 64 מלבושים שונים.
הבמאי צילם את אמריקן גנגסטר ב-180 אתרים שונים, מספר גבוה באופן בלתי רגיל להפקה, זאת בכל חמשת הרבעים של ניו יורק.
הבמאי גם מצא מספר מבנים שנותרו מוזנחים מאז שנות הארבעים ולמרות בעיות היגייניות, הוא בחר לצלם סצנות באתרים הללו.
דירתו של פרנק לוקאס בסרט צולמה במלון הילטון בניו יורק בליבה של מנהטן.
כל האתרים בסרט היו אותנטיים, כשהיוצא מן הכלל היה בית הקפה של פרנק לוקאס, שנבנה כאתר בפני עצמו בפינה הצפון-מזרחית של הרחוב ה-122 בשדרת לנוקס Lenox Avenue.
סקוט נוכח לדעת שהצילומים בהרלם יהיו קשים, הוא תיאר אותם כ"אזור של שדרות רחבות" שרצפת בטון והעדר עצים מספקים אפשרויות מוגבלות לזוויות צילום.
בנוסף לכך שצילם בחמשת הרבעים, הוא צילם גם במחוז ווסצ'סטר Westchester County באחוזת בריאקליף Briarcliff Manor.
שבועיים לפני שיצא אמריקן גנגסטר לבתי הקולנוע, צופה בסרט הדליף ידיעה באינטרנט.
הסרט הופץ בתחילה בארצות הברית וקנדה ב-2 בנובמבר 2007 ב-3,054 בתי קולנוע.
בסופשבוע הראשון של הקרנתו בארצות הברית וקנדה, גרף אמריקן גנגסטר $43,565,115,
והיה הסרט המכניס ביותר באותו סופשבוע.
ברנדון גריי מ-Box Office Mojo מדווח שהיה זה סרט הפשע שהרוויח הכי הרבה בראשית הפצתו בארצות הברית והיה הסרט המצליח ביותר בראשית הפצתו של דנזל וושינגטון וראסל קרואו.
נכון ל-25 באפריל 2009, גרף הסרט $130,164,645 בארצות הברית ו-$136,300,329 ברחבי העולם ובסך הכול סכום של $266,465,037. בכך הפך הסרט לרווחי במיוחד, בהתחשב בכך שתקציבו היה 100$ מיליון ושהוא קיבל בחזרה פי שניים וחצי מהסכום שהושקע בו.
זהו גם הסרט המצליח ביותר של דנזל וושינגטון.
הסרט זכה באופן כללי לביקורות אוהדות מהמבקרים.
בסיכום הביקורות באתר Rotten Tomatoes, סברו 79% מהמסקרים שאמריקן גנגסטר הוא טוב.
באתר דומה Metacritic, נתנו לסרט 38% מהסוקרים ציון ממוצע של 76 מתוך 100.
סברו שאמריקן גנגסטר יהיה מועמד לאוסקר בהתבסס על סגנון הסרט ועל הופעותיהם של השחקנים, בכלל זה האפשרות של זכייתו של רידלי סקוט בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
בראיון שנתן לוקאס הוא נזעם על הסרט ועל הופעתו של דנזל וושינגטון ושהוא נדהם באיזו צורה הוא "גרם לו להראות מושפל".
במאמר של סוזנה קלהן בניו יורק פוסט הצהיר לוקאס ש"הוא מאשר שרק 20 אחוזים מהסרט נכון." לפי אותו המאמר ביקר רוברטס את הסרט בגלל שהוא תיאר מאבק שהוא ניהל לכאורה על חסות ילדו, בעוד שלמעשה בחיים האמיתיים מעולם לא היו לו ילדים.
רוברטס מתח ביקורת על תיאור דמותו של לוקאס, ותיאר אותו כ"כמעט אציל".
סטרלינג ג'ונסון הבן, שופט פדרלי ששירת כתובע מיוחד לענייני סמים וסייע למאסרו ולמשפטו של לוקאס, תיאר את הסרט כ"אחוז אחד מציאות ותשעים ותשעה אחוזים הוליווד." ג'ונסון אמר שבחיים האמיתיים לוקאס היה "בור", "רשע", "אלים" ו"כל מה שדנזל וושינגטון אינו."
הסוכנים לשעבר של הרשות למלחמה בסמים DEA : ג'ק טול, גרגורי קורנילוף ולואיס דיאז הגישו תביעת דיבה נגד סרטי יוניברסל בטענם שהאירועים בסרט היו רחוקים מאוד מהאמת ושהסרט השמיץ אותם ומאות סוכנים אחרים.
שחקנית המשנה הטובה ביותר (רובי די)
הופעה מצוינת של שחקנית אשה בתפקיד משנה (רובי די)
השיר המקורי הטוב ביותר ("Do You Feel Me")
ההופעה הטובה ביותר של שחקן בסרט דרמה (דנזל וושינגטון)
הבמאי הטוב ביותר (רידלי סקוט)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט (רובי די)
השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה (דנזל וושינגטון)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט דרמה (רובי די)
ההופעה הטובה ביותר של צוות השחקנים בסרט קולנוע
ב-2006 ליאור כהן Lyor Cohen "The Biz," זוכה ה-Greg Calloway (לבדוק שם ניסוח) שמע על הסרט וניסה להפיק פסקול.
הוא הציג את הרעיון בפני קרייג קלמן, היושב ראש של Atlantic Records וג'ין נלסון, היושב ראש של- A&R ונודע לו מאוחר יותר שאולפני יוניברסל וורנר לא יכלו להשתתף בהפקת הפסקול.
בין אפריל למאי 2007, המלחין מרק סטרייטפלד הקליד פרטיטורה לאמריקן גנגסטר תוך שהוא משתמש בשמונים קטעי תזמורת שהוא הקליט בחלקים כמו גם באקוסטיקה שהכין מראש וביצע כל זאת בעצמו.
הנק שוקלי Hank Shocklee הלחין והקליט חומר מוזיקלי נוסף.
אלבום הפסקול הרשמי של אמריקן גנגסטר הופץ בידי Def Jam Recordings בשבוע יציאתו של הסרט לבתי הקולנוע.
בנוסף לפרטיטורות של סטרייטפלד ושוקלי, הציג אלבום הפסקול גם שירים תקופתיים משנות השישים והשבעים אותם ביצעו זמרי הבלוז והנשמה בובי וומאק, הסטייפל סינגרס, סאם ודייב, וג'ון לי הוקר.
אלבום הפסקול הופץ בידי Varèse Sarabande ב-19 בפברואר 2008.
במקור דנזל וושינגטון לחץ על מפיק הסרט בריאן גרייזר כדי ש-Jay-Z הראפר ונשיא Def Jam יצור פסקול בשביל הסרט, אבל גרייזר והבמאי רידלי סקוט התנגדו מכיוון שהם רצו שתהיה בסרט תחושה אותנטית של שנות השבעים.
כתוצאה מכך, נוצרו רק שני קטעים מושרים חדשים במיוחד בשביל הסרט.
במקום שיצור פסקול במיוחד בשביל הסרט, הפיץ Jay-Z אלבום בהשראת הסרט, שכונה אף הוא אמריקן גנגסטר, בד בבד עם הפצת הסרט.
הגרסאות הביתיות של הסרט הופצו ב-DVD וב-HD DVD ב-19 בפברואר 2008.
גרסה ה-DVD של אמריקן גנגסטר כללה ערכה ובה שני דיסקים ובה קטע של צילומים שלא נראו בסרט בן 19.23 דקות,
שכוללים סוף מורחב; הגרסה המקורית של הסרט גם נכללה בערכה.
שוחרר גם אוסף של שלושה דיסקים והוא כלל מהדורה מורחבת בת שני דיסקים עם דיסק בונוס וספר בן 32 עמודים שתיעד את הפקת הסרט.
דיסק הבונוס מכיל שני קליפים של מוזיקה, אחד של Jay-Z והשני של Ghostface Killah וקטעים בטלוויזיה ששודרו על הסרט, הוא גם כלל a Digital Copy של הגרסה המורחבת של הסרט.
הסרט הופץ בשלב ב-14 באוקטובר 2008 בדיסק Blu-ray ; קרוב לשישה חודשים אחרי שטושיבה הפסיקה לשווק את ה-HD DVD.
מהדורת ה־Blu-ray של הסרט כוללת גם את הגרסה הקולנועית וגם את הגרסה המורחבת של הסרט על דיסק יחיד בן 50GB.
הסרט עורר את השראתו של Jay-Z ליצור אלבום קונספט, שגם הוא כונה אמריקן גנגסטר.
Jay-Z ראה את הסרט בהקרנה מוקדמת והייתה לו עליו "השפעה עצומה".
הראפר הקליט קטעי מוזיקה שניזונו מחלקים מסוימים בסרט.
האלבום אמריקן גנגסטר הוא נדיר בין האלבומים שהוקלטו בהשראה, מכיוון שהקליט אותו אמן אחד, במיוחד שמדובר באמן מרכזי שאין לו שום תפקיד בסרט.
הניו יורק טיימס שיער ששחרור האלבום בצמוד לסרט ימשוך חובבי קולנוע צעירים ויעזור לאולפני יוניברסל להכניס רווחים ולהתאושש מההיסטוריה הבעייתית שלוותה לעשיית הסרט ועלתה הון רב.
בנובמבר 2007 פיתחה Gameloft משחק וידאו המבוסס על הסרט ושמו אמריקן גנגסטר.
אמריקן דרגון היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, שנוצרה על ידי ג'ף גוד בהפקת Disney Television Animation.
לסדרה הופקו שתי עונות ו-52 פרקים באורך 22 דקות, אשר שודרו במקור בערוץ דיסני החל מ-21 בינואר 2005 עד 1 בספטמבר 2007.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בג'טיקס בין השנים 2007–2009, ובהמשך עברה לשידור בערוץ דיסני.
יש לו אמא, אחות קטנה ואבא.
יש לו כוחות דרקון, וכינויו הדרקון האמריקאי.
אמו יודעת על כך אך זה דילג עליה, ואביו בכלל לא יודע על מה מדובר.
אחותו הקטנה בשלבי התפתחות, והוא לומד מסבו לאושי לונג שהוא גם הפוך לדרקון.
עוזרו של סבו הוא כלב השארפיי המדבר והשמן ששמו פו-דוג.
ליד ניו יורק שוכן מימד אחר ובו חיים יצורים מיתולוגיים ומיסטים כאחד.
ג'ייק נלחם במפלצות, ובציידים הרוצים לחסל דרקונים וגם בצייד הרוצה לחסלו.
כאשר ברצונו לשנות צורה, הוא אומר בדרך כלל "קדימה, דרקון"!
ג'ייק לונג - תלמיד חטיבת הביניים בעיר ניו-יורק.
ג'ייק הוא הדרקון האמריקאי הראשון והוא מאומן על ידי סבו למלחמה בציידים.
הוא גם אינו מצטיין בלימודים ונוטה להסתבך לפעמים בלימודים וגם באימונים שלו בתור דרקון.
לפעמים הוא וחבריו רוכבים על סקייטבורד.
לאושי "סבא" לואונג - סבו המאמן של ג'ייק.
דרקון יליד הונג קונג זקן וכחול.
פו-דוג - כלב שארפיי סיני זקן בן שש-מאות.
חברו של לאושי ויצור קסם מחמד של ג'ייק.
הוא בדרך כלל מופיע כהקלה קומית, שהיא לשוחח בטלפון שיחות ארוכות.
היילי לונג - אחותו של ג'ייק.
בעונה הראשונה ג'ייק לא חיבב אותה וקינא בה.
רוז - תלמידה בחטיבת הביניים של ג'ייק.
הוא מאוהב בה והיא בו, בנוסף היא גם "עבד דרקון" (עוזרת לצייד) משום שהיא בעלת כתם לידה.
(המצויר כדרקון.) ולא יודעת שהוא דרקון עד לפרק האחרון של הסדרה.
טריקסי קרטר - תלמידה בחטיבת הביניים של ג'ייק.
אפרו אמריקאית ובעלת שני קוקו.
ארתור "ספאד" ספודינסקי - תלמיד בחטיבת הביניים של ג'ייק.
מגלה יותר מאוחר שהוא בעצם תלמיד מחונן, לאחר בחינת בגרות אמריקאית.
סוזן לונג - אמא של ג'ייק.
פגשה את ג'ונתן כשהיא הייתה תלמידה.
למרות שאביה הוא דרקון, אין לה שום כוחות קסם.
ג'ונתן לונג - אבא של ג'ייק.
פגש את סוזן בתור תלמיד.
נוטה לפעמיים להביך את בנו, למרות שהוא בדרך כלל דמות אב קפדנית.
היה פעם חניך מוכשר בצופים.
הצייד - האיוב המושבע של ג'ייק, עובד עם הציידת (שהיא בעצם רוז), בעל מסיכת שלד של דרקון.
האנס רוטווד - המורה של ג'ייק טריקסי וספאד.
בפרק האחרון של העונה השלישית של הסדרה "לילו וסטיץ'", מופיעים ג'ייק, סבא, פו-דוג, טריקסי וספאד, כשהם מנסים לחפש יצורי קסם באי.
ג'ייק מנסה לזכות בתחרות גלישת סקייטבורד, אך גנטור חושב שהוא ניסוי ותופס אותו, ומנסה לשלוח אותו להמסטרוויל.
אמריקן גרפיטי הוא סרט קולנוע בבימויו של ג'ורג' לוקאס שיצא למסכים בשנת 1973. את הסרט הפיק פרנסיס פורד קופולה ומככבים בו האריסון פורד, ריצ'רד דרייפוס, רון הווארד, פול לה מאט, צ'ארלס מרטין סמית, סינדי ויליאמס, קנדי קלארק ומקנזי פיליפס.
זהו סרטו השני של ג'ורג' לוקאס והוא היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר (כולל פרס הסרט הטוב ביותר, לתסריט ופרס הבמאי), וזכה בשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-1995, בחרה ספריית הקונגרס לשמר את הסרט בשל "הייחוד התרבותי, ההיסטורי והאסתטי שלו".
הסרט מתאר את התבגרותם של ארבעה נערים בלילה האחרון של הקיץ, לפני כניסתם לקולג'.
הסרט מציג מבט נוסטלגי על שנות השישים המוקדמות, בשילוב פסקול שכלל את שירי הפופ והרוקנ'רול של התקופה והוא כולו שיר הלל לתרבות הנוער של שנות ה-50 באמריקה.
השימוש בלהיטי התקופה ככלי סיפורי מרכזי היה לחידוש גדול.
לא במקרה מתרחש הסרט בשנת 1962, רגע לפני רצח קנדי ולפני מלחמת וייטנאם ולפני "הפלישה הבריטית" ששינתה את המוזיקה האמריקאית.
מדובר בשנים תמימות יותר ובגעגועים לתקופה שהייתה ולא תחזור.
בשנה בה הופק הסרט כבר היה נראה ראשית תחילת העשור הקודם כעשור שטוף אופטימיות ותמימות.
בסרט זה לוקאס דורש מגיבוריו לקבל החלטות, לקחת אחריות להתבגר בן לילה ולפעול.
וכך גם הוא דורש שתעשה אומה שלמה.
הסרט הופק בתקציב של 775,000 $ והיה לאחד הסרטים הרווחיים בכל הזמנים.
בעקבות הצלחת הסרט וגל הנוסטלגיה ששטף את אמריקה, החליטה רשת ABC להפיק את קומדיית המצבים "ימים מאושרים" שהתבססה על הסרט.
עלילת הסרט מגוללת יום בחייהם של ארבעה חברים בוגרי תיכון בקליפורניה בליל קיץ של שנת 1962, בלילה האחרון לפני תחילת הקולג'.
יחד הם נוסעים לאורך רצועת החוף של קליפורניה במשך הלילה ועוברים רצף של הרפתקאות כושלות ומשונות ועם עלות השחר עליהם לקבל החלטות בנוגע לחייהם.
קורט הנדרסון (ריצ'רד דרייפוס), סטיב בולנדר (רון הווארד, שגילם דמות דומה בסדרה "ימים מאושרים"), ג'ון מילנר (פול לה מאט), וטרי "קרפד" פילדס (צ'ארלס מרטין סמית), נפגשים בחניון של הדרייב-אין המקומי.
למרות קבלת מלגה של 2,000 דולר, קורט לא מצליח לקבל החלטה בנוגע ללימודים במכללה, בעוד שחברם מילנר מתכנן להישאר במודסטו.
לורי (סינדי ויליאמס), חברתו של סטיב, (שהיא גם אחותו הצעירה של קורט) חסרת ביטחון בנוגע לעזיבתו של סטיב והוא מצדו מציע שהם יראו אנשים אחרים בזמן שהוא רחוק על מנת "לחזק" את הקשר שלהם.
קורט, סטיב ולורי הולכים יחד למסיבה, בעוד קרפד ומילנר מתחילים בסיבובים עם המכונית.
לפתע קורט רואה בחורה בלונדינית יפה, במכונית פורד לבנה (סוזאן סאמרס בתפקיד זעיר) והיא מיד נעלמת במורד הרחוב.
קורט נואש למצוא את הבחורה המסתורית.
לאחר ויכוחים רבים, סטיב ולורי נפרדים.
אל מילנר מצטרפת לנסיעה נערה בת 13 בשם קרול (מקנזי פיליפס, בתו של ג'ון פיליפס, סולן "האימהות והאבות", שהייתה רק בת 12 בעת הצילומים) וטרי "הקרפד" פוגש נערה מרדנית במקצת בשם דבי (קנדי קלארק).
בהמשך, טרי וסטיב מגיעים ל"דרך לגן עדן" כדי לצפות במרוץ של מילנר נגד בוב פאלפה השחצן (האריסון פורד), כשלורי נוסעת לצדו.
כמעט כל השירים הרבים המופיעים בסרט, משודרים כחלק מתוכנית רדיו לילית של השדר וולפמן ג'ק, ובמסגרתו משובצות שיחות רדיו אמיתיות שהקליט.
באחד מהשיאים של הסרט, מגע קורט לתחנת השידור, נפגש עם השדרן המסתורי ומבקש ממנו למססור מסר בשידור לבלונדינית המסתורית.
בוב מאבד שליטה על מכוניתו לאחר פיצוץ הצמיג הקדמי, ורכבו מתהפך.
סטיב רץ ללורי ומספר לה על החלטתו להישאר במודסטו למרות הכול.
למחרת בבוקר, קורט נפרד מהוריו ומחבריו בשדה התעופה.
כשמטוס ממריא, קורט מביט מהחלון, ורואה את הפורד הלבנה השייכת לבלונדינית המסתורית.
לפני הקרדיטים בסוף, אנחנו מקבלים מידע אודות גורלם של הגיבורים – ג'ון נדרס על ידי נהג שיכור בדצמבר 1964, טרי נעדר במלחמת וייטנאם, סטיב הוא סוכן ביטוח ממודסטו שבקליפורניה, וקורט הוא סופר המתגורר בקנדה.
ג'ורג' לוקאס סיים תיכון ב-1962. בסרט מופיעים מספר אזכורים היסטוריים המכוונים את הצופה לשנת זו.
אחד השירים המושמעים ברדיו הוא Surfin' Safari של להקת הביץ' בויז שהיה אז שיר חדש.
במסגרת זו מוזכר גם מותו של באדי הולי ב-1959. כן מוזכר שהנשיא הוא ג'ון פיצג'רלד קנדי, שנכנס לתפקידו ב-1961.
ריצ'רד דרייפוס – קורט אנדרסון
רון הווארד – סטיב בולנדר
פול לה מאט – ג'ון מילנר
צ'ארלס מרטין סמית – טרי פילדס
סינדי ויליאמס – לורי אנדרסון
קנדי קלארק – דבי דונהם
מקנזי פיליפס – קרול מוריסון
האריסון פורד – בוב פאלפה
בו הופקינס – ג'ו יאנג
וולפמן ג'ק – בתפקיד עצמו
מנואל פדילה ג'וניור – קרלוס
ג'ים בוהן – השוטר הולשטיין
במהלך 1971 המפיק והבמאי פרנסיס פורד קופולה, הציע לתסריטאי-במאי ג'ורג' לוקאס, לכתוב תסריט לסרט שיתאים לקהל הרחב.
קופולה רצה סרט שיהיה מיינסטרים ובעל פוטנציאל מסחרי.
לוקאס אימץ את הרעיון והחל בכתיבה, תוך כדי שהוא לוקח השראה מתקופת נעוריו בקליפורניה של שנות ה-60. תוך כדי פיתוח הסיפור בראשו, כלל לוקאס את ההערצה הגדולה שלו לשדרן הרדיו וולפמן ג'ק (Wolfman Jack).
עוד בימי נעוריו, בזמן שלמד בבית הספר לאומנויות הקולנוע, שקל לוקאס לעשות סרט תיעודי על וולפמן.
דמותו של טרי "קרפד" פילדס מייצגת את שנותיו של לוקאס כתלמיד כיתה י', חנון וחסר מזל בכל הנוגע לבנות.
בנוסף לטרי, מייצגות כל אחת מהדמויות בסרט תקופות שונות של לוקאס המתבגר.
עוד מקור השראה ל"אמריקן גרפיטי", היה הסרט "הבטלנים" (באיטלקית: I Vitelloni) בבימויו של פדריקו פליני, שיצא למסכים ב-1953.
"אמריקן גרפיטי" היה מועמד לפרס אוסקר עבור הסרט הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "העוקץ" (1973).
מועמדויות נוספות על טקס האוסקר כללו את פרס הבמאי הטוב ביותר (ג'ורג' לוקאס), התסריט המקורי הטוב ביותר (לוקאס, וילארד הייק וגלוריה כץ), שחקנית המשנה הטובה ביותר (קנדי קלארק) ועל העריכה הטובה ביותר (ורנה פילדס מרסיה לוקאס).
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הטוב ביותר.
לוקאס היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר וריצ'רד דרייפוס היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בקומדיה או מיוזיקל.
מועמדויות נוספות כללו את סינדי ויליאמס על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות, עבור השחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט היווה השפעה ישירה על עיצוב סרטי נעורים, בהם משובץ פסקול להיטים עשיר, שילוב עלילות מקבילות, אופנה תקופתית ואזכורים היסטוריים.
מן הסדרה "ימים מאושרים" ועד סרטים כגון גריז וסרטי אסקימו לימון הישראליים.
דייוויד פינצ'ר טען שהסרט העניק השראה לחזותיות של סרטו "מועדון קרב".
ה-Coruscant Speeder הצהובה בה טסים אנקין סקיווקר ואובי ואן קנובי במסגרת סצנת המרדף בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, עוצבה על ידי לוקאס כמחווה לרכב הפורד 1932 הצהוב של ג'ון מילנר בסרט.
הדיינר של דקסטר בסרט זה עוצב אף הוא כמחווה לדיינר ב"אמריקן גרפיטי".
סצנת הנשף בתיכון משוקפת בסרט בחזרה לעתיד.
אמריקן אקספרס , היא חברת שירותים פיננסיים אמריקאית בינלאומית, שמרכזה בבניין רחוב וסי 200, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1850, והיא אחת משלושים החברות הנכללות במדד דאו ג'ונס.
החברה ידועה בעיקר בשל שירותי כרטיסי האשראי, כרטיסי החיוב, והמחאות הנוסעים שלה.
כרטיסי אמריקן אקספרס אחראים לכ-24% מסך נפח החיוב בעסקאות בכרטיסי אשראי בדולר אמריקני בארצות הברית, שיעור גבוה מכל מנפיק כרטיסים אחר.
ביזנסוויק ואינטרברנד דירגו את אמריקן אקספרס כמותג ה-22 בחשיבותו בעולם, בהערכתם את שווי המותג ב-14.97 מיליארד דולר אמריקני.
מגזין Fortune דירג את אמריקן אקספרס כאחת מ-20 החברות הנערצות ביותר בעולם.
סמל החברה, אשר אומץ בשנת 1958, הוא קנטוריון, דרגת קצונה בצבא הרומאי.
סמל זה מופיע על המחאות הנוסעים וכרטיסי החיוב של החברה.
אמריקן אקספרס תחילה התבססה באזור המכונה היום טרייבקה, במנהטן.
במשך שנים נהנתה החברה בפועל ממונופול בתחום משלוחי האקספרס (טובין, ניירות ערך, שערי חליפין וכו') ברחבי מדינת ניו יורק.
בשנת 1874 אמריקן אקספרס העבירה את משרדיה הראשיים לשדרת ברודוויי 65, למה שהחל להיות מרכז העסקים של מנהטן.
כרטיסי האשראי של החברה מופקים ברמות אחדות, שאותן ניתן לזהות לפי צבע הכרטיס, והן נבדלות זו מזו בהיקף האשראי שמקנה הכרטיס ובהטבות נוספות הנלוות אליו.
בישראל מונפקים הכרטיסים (בסדר עולה של גובה האשראי) בצבעים: כחול, טורקיז (קרדיט), ירוק, זהב, פלטינה ושחור (אמריקן אקספרס סנטוריון).
המנפיקה והסולקת הבלעדית של אמריקן אקספרס בישראל היא חברת ישראכרט, אך חברות אחרות יכולות לסלוק במודל מאגד.
מנכ"ל אמריקן אקספרס בישראל משנת 2023 הוא מני כהן.
בשנת 1975 פיתחו דייוויד אוגילבי, מי שלעיתים מכונה "אבי הפרסום", וחברת Ogilvy & Mather את הסלוגן המצליח אל תעזבו את הבית בלעדיהם, כחלק מקמפיין הפרסום להמחאות הנוסעים של אמריקן אקספרס, בכיכובו של השחקן זוכה האוסקר קרל מלדן.
לאחר פטירתו של מלדן, וככל שהחלו לקדם את כרטיס האשראי על פני המחאות הנוסעים, אמריקן אקספרס המשיכה להשתמש בשירותיהם של שחקנים בפרסומותיה, כגון מל בלאנק והבלרינה סינתיה גרגורי.
פרסומת טיפוסית לאמריקן אקספרס החלה במפורסם השואל את הצופים "האם אתם מכירים אותי?" על אף שהוא או היא רמזו על זהותם, שמו של המפורסם לא הופיע עד אשר הוא נראה מוטבע על כרטיס אשראי, בעוד שהקריין פיטר תומאס מסביר לקהל כיצד להירשם לשירות.
כל פרסומת הסתיימה בכך שהמפורסם הזכיר לצופים "אל תעזבו את הבית בלעדיהם".
אמריקן אקספרס ממשיכה להשתמש באנשים מפורסמים בפרסומות שלה.
דוגמה בולטת היא קמפיין הפרסום משנות התשעים המאוחרות, בהשתתפותו של הקומיקאי ג'רי סיינפלד, בשני הפרקים הקצרים שכונו "הרפתקאותיהם של סיינפלד וסופרמן".
בשנת 2007, פרסומת בשחור לבן באורך 2 דקות אשר כונתה 'חיות', בכיכובה של אלן דג'נרס, זכתה בפרס אמי עבור פרסומת מצטיינת.
אמריקן גותיק הוא ציור מאת גרנט ווד משנת 1930, ששמור באוסף מכון האמנות של שיקגו.
ווד צייר את הציור בהשראת קוטג' שעוצב בסגנון "גותיקת הנגרים", זרם באדריכלות התחייה הגותית, בעל חלון עליון ייחודי ומאפיין.
לצד הקוטג', הוא צייר "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית", לפי דבריו.
הציור מציג איכר לצד בתו, רווקה זקנה.
ביצירת הציור שימשו עבור ווד כמודלים אחותו ורופא השיניים שלו.
האישה לבושה בסינר העשוי בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, והזוג מאופיין באלמנטים המזכירים תפקידים מסורתיים של גבר ואישה – הקלשון שבו אוחז הגבר מסמל עבודת כפיים, והפרחים ברקע כתפה הימנית של האישה רומזים לביתיות.
זהו אחד הדימויים המוכרים ביותר במכלול האמנות האמריקאית של המאה ה-20, ואחת מהעבודות שהיו למושא הפרודיות המרובות ביותר בתרבות הפופולרית של ארצות הברית.
ב-1930 נתקל גרנט ווד, צייר אמריקאי בעל הכשרה אירופאית, ב"בית הדיבל" (Dibble House), בית לבן קטן באלדון, איווה, הבנוי בסגנון גותיקת הנגרים.
ווד החליט לצייר את הבית, לצד "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית".
הוא גייס לצורך כך את אחותו נאן ווד גרהאם (Nan Wood Graham; 1899-1990) שתשמש עבורו כמודל לאישה בציור, והלביש אותה בסינר בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, וכן את רופא השיניים שלו, ד"ר ביירון מקיבי (Dr.
Byron McKeeby; 1867-1950), שהתגורר בסידר רפידס, איווה, וששימש לו כמודל לגבר בציור.
שלוש שיניו של הקלשון משתקפות בתפרים שעל הסרבל אותו לובש הגבר, וכן בעיצוב הגותי של החלון העליון של הבית ובתווי הפנים של הגבר.
כל אלמנט בציור צויר בנפרד; המודלים צוירו בנפרד והם אף לא הועמדו על רקע הבית.
ווד הגיש את הציור לתחרות שנערכה במכון האמנות של שיקגו.
השופטים סברו כי הציור נראה כמו "כרטיס ברכה קומי", אך אחד התורמים למוזיאון שכנע אותם להעניק לציור את מדליית הארד ולהעניק לווד פרס כספי בשווי 300$.
הוא אף שכנע את המוזיאון לרכוש את הציור, שמוצג במוזיאון עד היום.
לאחר מכן החל הציור להתפרסם בעיתונים שונים, כאשר הראשון היה Chicago Evening Post המתפרסם בשיקגו, ולאחריו פורסם בעיתוני ניו יורק, בוסטון, קנזס סיטי ואינדיאנפוליס.
עם זאת, כאשר פורסמה היצירה בעיתון Cedar Rapids Gazette המתפרסם בסידר רפידס, החל גל ביקורת שהופנה כלפי ווד.
תושבי איווה הזדעמו על שווד תיאר אותם בציור כ"אנשים מקומטים ועגומי פנים, קנאים פוריטנים החובטים ספרי ביבליה".
ווד טען בתגובה כי הוא לא צייר קריקטורה של בני איווה, אלא תיאור של העם האמריקני.
אחותו נאן, שהייתה כפי הנראה נבוכה על כך שהוצגה כאשתו של אדם המבוגר ממנה פי שניים בגיל, סיפרה לאנשים שהציור מתאר אב ובתו, תיאור שנראה שגרנט מאמת במכתב שכתב בשנת 1941.
מבקרי אמנות שהחזיקו בדעה חיובית על הציור, כמו גרטרוד שטיין וכריסטופר מורלי, הניחו אף הם כי הציור נועד להיות סאטירה על החיים הכפריים בעיירה קטנה.
הציור נחשב חלק מהמגמה לתיאור ביקורתי יותר של הווי החיים הכפרי באמריקה, המצטרף ליצירותיהם הספרותיות של שרווד אנדרסון, סינקלר לואיס וקרל ואן וכטן.
לפי פרשנות אחרת, הציור הוא "דיוקן של בוקר בסגנון מיושן.
הווילונות מכסים את חלונות הבית, הן בקומה העליונה והן בקומה התחתונה, מנהג שנהג בשעות הבוקר באמריקה של התקופה הוויקטוריאנית.
האישה לובשת שמלה שחורה מתחת לסינר, ומביטה הרחק כאילו היא מנסה לעצור את דמעותיה מלהתפרץ.
ניתן לחשוב כי היא מבכה על הגבר שלצידה".
עם זאת, עם תחילתה של תקופת השפל הגדול, רווחה התפיסה כי הציור מייצג את רוח החלוציות האמריקנית.
ווד סייע לשינוי תפיסתי זה על ידי כך שזנח את אורח החיים הבוהמי שטיפח בפריז, והתחבר עם ציירים ממרכז ארצות הברית המערבית, כמו ג'ון סטיוארט קרי ותומאס הארט בנטון, שהיו מחוברים אל העם ומחו נגד ההגמוניה של חוגי האמנות שבחוף המזרחי.
ווד צוטט באותה תקופה כמי שאמר, "את רעיונותיי הטובים ביותר, הגיתי בעת שחלבתי פרה".
הפרשנות של הציור שרווחה בתקופת השפל הגדול, ושראתה בו תיאור של סצנה אמריקנית אותנטית, הביאה לפרודיה המפורסמת הראשונה של הציור, "אמריקן גותיק, וושינגטון די.
סי.", תצלום מאת גורדון פארקס שצולם בוושינגטון די.
בשנת 1942 המציג עובדת ניקיון בשם אלה ווטסון על רקע דגל ארצות הברית.
לפי מיה פיינמן, כתבת מגזין האינטרנט סלייט, "אמריקן גותיק" הוא אחד מהציורים הבודדים שהצליחו להפוך לאייקונים תרבותיים, יחד עם ה"מונה ליזה" מאת לאונרדו דה וינצ'י ו"הצעקה" מאת אדוורד מונק.
מדובר, אם כן, באחת מיצירות האמנות שהיו למושא הפרודיות המרובות ביותר.
בפרודיות רבות הוחלפו הגבר והאישה שבציור בזוגות מוכרים אחרים והבית הוחלף במבנים ידועים.
פרודיות על הציור הופיעו על גלויות, במגזינים, בסדרות מצוירות, בפרסומות, בחוברות קומיקס, על עטיפות אלבומים, בתוכניות טלוויזיה, בסרטים ובכרזות קולנוע.
בנוסף, ב"בית הדיבל", הבית המופיע בציור, מוצעת כיום אטרקציה תיירותית: המבקרים יכולים להתחפש לגבר ולאישה שבציור עם תחפושות מוכנות השמורות במקום, ולהצטלם על רקע הבית.
אמריקן גותיק, וושינגטון די סי הוא תצלום נודע מאת גורדון פארקס, שצולם בשנת 1942, בעת עבודתו בפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית.
פארקס צילם את התצלום באוגוסט 1942 כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה ב-FSA, רוי סטרייקר.
לפי פארקס, היה זה "התצלום המקצועי הראשון שצילמתי, אותו יצרתי ביומי הראשון בוושינגטון".
רוי סטרייקר הדריך את פארקס לסייר ברחובות העיר ולהכירה טוב יותר.
לאחר שנדהם מכמות השנאה והאפליה שבהן נתקל, לרבות ההיתר לשחורים להיכנס למסעדות של לבנים רק דרך הדלת האחורית ואיסור כניסה לתיאטראות של לבנים, הציע לו סטרייקר להיפגש עם אנשים מבוגרים שבילו את כל חייהם בוושינגטון, כדי ללמוד על מצב השחורים בעיר בצורה מעמיקה יותר.
כך נפגש פארקס עם מושא התצלום "אמריקן גותיק", אמה ווטסון (Emma Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה ה-FSA.
שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לו, ושהתצלום מהווה פרודיה עליו.
התצלום מציג את אלה ווטסון עומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה.
פארקס שאב את ההשראה לצילום זה מהגזענות והאפליה שבהן נתקל בוושינגטון.
כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי הרעיון שלה נכון, אך היא "מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית", והיא יכולה להביא לכך שכל צלמי ה-FSA יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים.
בסופו של דבר, פורסם התצלום על שער ה"וושינגטון פוסט" (מבלי שפארקס ידע על כך קודם).
התצלום זכה לפרסום רב, והוא ככל הנראה התצלום הידוע ביותר של פארקס, המזוהה כתמונת הדגל שלו.
התצלום אף הפך לסמל של תקופה, זו שקדמה לגיבושן של זכויות האזרח לשחורים בארצות הברית, ולסמל של היחס לקבוצות המיעוט באותה תקופה.
מלבד היותו של התצלום סמל של תקופה, הוא סימן תמורה בתחום הצילום האפרו-אמריקאי.
לפני שנות ה-40 של המאה ה-20 צלמים אפרו-אמריקאים לא נהגו להשתמש במדיום התמונה המצולמת כדי להעביר מסרים חברתיים או לתעד בעיות חברתיות, ובמקום להתמקד בזהות אפרו-אמריקאית, חיקו לרוב את עבודתם של הצלמים הלבנים.
לאחר פרסום "אמריקן גותיק" של פארקס, החלו יותר ויותר צלמים אפרו-אמריקאים לבחון ולאתגר את מנגנוני ההפרדה הגזעית והאפליה שהיו נחלתם של אפרו-אמריקאים רבים, דרך התמונה המצולמת.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, אמר פארקס על צילום זה כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו.
פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון.
הקומפוזיציה הדומה לזו שבציור "אמריקן גותיק" של גרנט ווד, המתבטאת בחיקוי ההעמדה של הגבר בתצלום, האוחז בקלשון – בדומה לווטסון האוחזת במטאטא, משמשת כאמצעי ויזואלי הנועד להאיר באור דרמטי את קיומה של אפליה גזעית בחברה דמוקרטית כביכול, החברה האמריקאית שאותה ציורו של ווד מתיימר כביכול לייצג, לפי פרשנות מקובלת.
פרשנות אחרת רואה בתצלום ככזה הבא להדגיש את החשיבות והמסירות של מעמד העובדים השחורים העירוני, לאור הגזענות שהם חוו לעיתים קרובות במקום עבודתם; זאת לצילו של הציור "אמריקן גותיק" של ווד, שמהווה דמות לערכי העבודה הקשה והמסירות האמריקאית, לפי פרשנות מקובלת של הציור מאז תקופת השפל הגדול.
ב-2016 נכלל התצלום ברשימת 100 התמונות המשפיעות בכל הזמנים של טיים.
אמריקן מק'גי אליס הוא משחק פעולה המוצג מגוף שלישי, המבוסס על עלילות הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות ומבעד למראה ומה אליס מצאה שם, ועלילתו ממשיכה באופן לא רשמי את עלילות ספרים אלו.
המשחק תוכנן ועוצב על ידי אמריקן מק'גי (ממפתחי המשחקים Doom II, Quake ועוד) והפסקול שלו הולחן על ידי זוכה הגראמי כריס ורנה (מחברי הלהקה ניין אינץ' ניילז).
אמריקן מק'גי אליס שוחרר למערכות ההפעלה חלונות ו-Mac OS ב-6 באוקטובר 2000. ב-14 ביוני 2011, לקראת אירוע ההשקה של משחק ההמשך Alice: Madness Returns, שוחררו המרות של אמריקן מק'גי אליס ל-Xbox 360 ו-פלייסטיישן 3.
נכון ל-22 ביולי 2010, המשחק מכר למעלה ממיליון וחצי עותקים.
למשחק יצאו מספר מוצרים נלווים כגון פסלונים לאספנים, בובות, פסקול המוזיקה ועוד.
לאחר מאורעות הספר "מבעד למראה", בית משפחתה של אליס נשרף עד היסוד, והיא נותרת הניצולה הבודדה מהאסון.
הטראומה מערערת את שפיותה, ולאחר מספר שנים היא מאושפזת במוסד הסגור רטלדג'.
רכושה היחיד בחדרה המוגן הוא בובת ארנב.
לאחר אשפוז בן מספר שנים נופלת אליס שוב אל ארץ הפלאות, עקב קריאתו של הארנב הלבן להציל את הממלכה מידיה של מלכת הלבבות.
ארץ הפלאות הפכה לבבואה מעוותת של הממלכה שאליס הכירה כילדה, והיא לומדת להכיר אותה מחדש כבת-עשרה בעזרתו של חתול הצ'שייר המלווה אותה.
המטרה העיקרית במשחק היא להציל את ארץ הפלאות, כאשר נרמז כי הצלת הארץ תוכל להחזיר את שפיותה של אליס.
אליס מקבלת כלי נשק שונים בעודה חוקרת את הממלכה - קלפים אותם ניתן לזרוק באויבים מרובים בו-זמנית, סכין שלאחר הטלתו חוזר לידה ועוד.
לעיתים אליס עצמה עוברת שינויים ברמות שונות, כגון הפיכה לבלתי נראית, כניסה למצב זמני בו היא גדולה וחזקה יותר (מצב הקרוי "היסטריה" בשפת המשחק) ועוד.
האויבים הם דמויות מהרפתקאותיה הקודמות, כגון חיילי הקלפים של מלכת הלבבות, הכובען המטורף, הדוכסית המכוערת ולבסוף אף הג'ברווקי ומלכת הלבבות.
לעזרתה עומדים חברים (הארנב, חתול הצ'שייר) ומספר דמויות שמסייעות לה בלי משים, כמו המפטי דמפטי.
המשחק מחולק למספר אזורים או ממלכות, שלרובם קשר עם עלילות הספרים ועיוות שנובע מטירופה של אליס.
המנוע היה שדרוג של המנוע שהוצג ב-Quake 3 Arena, הקרוי id Tech 3. השיפורים שהוספו למנוע המשחק אפשרו הנפשה מבוססת שלד, תיאום תנועות השפתיים לפסקול, תסרוט אפשרי למצלמת השחקן, מערכת גרפית מבוססת חלקיקים והצללה משופרת.
מערכת הקרבות במשחק עברה מספר שינויים, העיקרי בהם הוא המעבר ממערכת מבוססת לחימה בצוות (אליס וחתול הצ'שייר) למערכת מבוססת דמות אחת (אליס בלבד).
עם זאת, גרסאות בטא של המשחק כללו את דמות חתול הצ'שייר כמשתתפת פעילה, וזו הורדה רק לפני סיום הפיתוח.
עם יציאת המשחק ב-6 באוקטובר 2000 מרבית הביקורות המוקדמות היללו את הגרפיקה של המשחק, שהייתה מפורטת וחדה לשעתה.
הביקורות המקוונות היו בממוצע של 85% (בסיכום של אתר האגרגציה Metacritic), כשהאתר GameSpy נותן את הציון 94% והאתר GameSpot את הציון 73%.
שני האתרים הסכימו כי הגרפיקה והעיצוב של המשחק מצוינים, אך גיימ-ספוט סייג את מחמאותיו וציין כי המשחקיות של אליס ליניארית ופשטנית יתר על המידה.
פסקול המשחק הולחן ובוצע במלואו על ידי כריס ורנה, עם עזרה מהגיטריסט מארק בלאסקז והזמרת ג'סיקה (Jessicka).
בין התורמים לפסקול נמנה מרילין מנסון שתרם מספר נעימות למשחק, חלקן שולבו בפסקול הקיים.
הפסקול היה ברובו מבוסס נעימות רקע עם מספר חלקי שירה, ומבוסס בעיקר על כלי הקשה (כגון קסילופון) ותיבות נגינה.
פסקול המשחק יצא על גבי תקליטור והופץ בנפרד מהמשחק.
הפסקול כלל 20 רצועות ואורכו כ-74 דקות.
אמריקן מק'גי אליס הופץ במקביל למספר מוצרים נלווים, שכללו פסלונים לאספנים שהושקו במספר סדרות על ידי Electronic Arts, וזכו להצלחה בקרב אספנים.
הפסלונים המקוריים כללו את אליס, החתול, הכובען המטורף ומספר דמויות נוספות.
גרסאות מאוחרות כללו עיצוב מחודש של הדמויות ואף מספר פסלונים גדולים במהדורה מוגבלת, כגון אליס במצב היסטריה.
בעקבות הצלחת המשחק התכוון במאי הסרטים וס קרייבן להוציא סרט אימה המבוסס על המשחק וסגנונו.
עקב בעיות בתסריט, הסרט לא הופק וזכויות הפקת הסרטים על זיכיון אמריקן מק'גי אליס נדדו מיד ליד, וב-2008 אף נקנו על ידי שרה מישל גלר (שציינה שהייתה מאוהדי המשחק).
סרט הקולנוע לבסוף נזנח ולא נכנס לשלבי הפקה.
אמריקן מוטורס (או בקיצור: AMC) היא חברת רכב אמריקאית, שנוצרה בשנת 1954 מאיחודן של שתי חברות רכב: הדסון ונאש-קאלוינטור.
בשעתו, היה זה מיזוג החברות הגדול ביותר בהיסטוריית ארצות הברית.
יוזם המיזוג היה ג'ורג' מאסון, שתכנן לנצל את האיחוד על מנת להכניס את החברה המאוחדת ל"שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר).
לאחר שנה ג'ורג' רומני קיבל את הניהול, ארגן את החברה מחדש תוך מיקוד עתידה של החברה על קו מכוניות קטן יחסית, ותוך זמן קצר מותגי המכוניות שמהן נוצרה החברה נעלמו כליל.
בתחילה, החברה סבלה מקשיים, אך לאחר זמן קצר החלה לשגשג, ודגמי החברה נמכרו בקצב גבוה.
בשנת 1980 AMC ורנו הצרפתית החלו לשתף פעולה בייצור הרכב, ובתהליך ארוך החברה נקנתה כולה על ידי רנו.
מאוחר יותר נמכרה AMC לקרייזלר, ומוזגה לתוך החברה.
עם זאת, המותגים ג'יפ ואייגל של AMC המשיכו להתקיים גם לאחר מכן.
בין השנים 1916-1923 חברה בעלת שם זהה התקיימה בניו ג'רזי כשלואי שברולה מכהן בה כסגן נשיא ומהנדס ראשי.
אמריקן לייזר היא רשת ישראלית הפועלת בתחום האסתטיקה הרפואית.
הרשת מספקת טיפולים בארבעה תחומים: הסרת שיער, הסרת משקפיים בלייזר, הקפאת שומן וטיפולים אסתטיים שונים לגוף ולפנים בשיטות לא פולשניות.
הסניף הראשון שהוקם עסק בהסרת שיער.
בסוף שנת 2000 הרחיבה החברה את פעילותה לתחום הסרת המשקפיים בלייזר בשנת 2001 פתחה החברה שלושה סניפים נוספים.
במהלך השנים הוסיפה החברה לתחומי פעילותה גם את תחום הדרמו אסתטיקה (טיפולי פנים וגוף) ואת תחום הקפאת השומן.
בשנת 2002, פתחה סניף בירושלים.
באוגוסט 2006, פרסמה המועצה הישראלית לצרכנות חוות דעת, לפיה החוזה האחיד של אמריקן לייזר מכיל סעיפים מקפחים שאינם מאפשרים ללקוח להפסיק את הטיפול ולקבל כספו חזרה, אם אינו מרוצה מהתוצאות.
ביולי 2007, קבע בית משפט כי אמריקן לייזר תפצה לקוחה שעברה טיפול להסרת שיער שנכשל בכ-30 אלף שקל.
בנובמבר 2016, בית משפט השלום בתל אביב הורה על מעצרו של ירון בן אבי, דירקטור ובעל מניות באמריקן לייזר, בחשד כי העלים הכנסות בגובה מאות אלפי שקלים.
באפריל 2015, פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שהחברה תפצה ב-714 אלף שקל את המתחרה שלה, "care", בגין הוצאת לשון הרע.לאחר ש"אמריקן לייזר" פרסמה במשך חודשים ארוכים תוצאות "מחקר" שקנתה ולפיו על לקוחות לנקוט משנה זהירות במוצרים של המתחרה.
במרץ 2018, פסק בית המשפט שעל הרשת לשלם פיצוי של 377 אלף שקלים ללקוחה שנפגעה מטיפול לייזר.
באוגוסט 2024 החברה הגישה בקשה לבית המשפט לעיכוב הליכים לאחר שנקלעה לחובות
נכון לשנת 2020 לחברה 17 סניפים.
היא מעסיקה כ-400 עובדים, מהם כ-25 עצמאיים והיתר שכירים.
בין עובדי החברה רופאים, צוותי אדמיניסטרציה, מטפלות ועוד.
תקציב הפרסום של הרשת הוא כ-2 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2005, הובילה הדוגמנית גלית גוטמן קמפיין פרסום של החברה.
בשנת 2005 רכשה ציוד מחברת לומניס הישראלית.
ובשנת 2006, רכשה הרשת ציוד, בהיקף של 6 מיליון דולר, מהחברה המתחרה "סינרון מדיקל" הישראלית.
משרדי הנהלת החברה ממוקמים בבניין UMI במערב ראשון לציון.
American Eagle Outfitters, הידועה בעיקר בשם אמריקן איגל היא רשת חנויות אופנה אמריקאית.
לחברה סניפים ב-17 מדינות ברחבי העולם, כולל 53 סניפים בישראל.
המותג מכוון את מכירותיו אל גילאי 15–35 לגברים ולנשים, עם מעל ל-1,000 חנויות ו-40,000 עובדים ברחבי העולם.
החנות הראשונה של אמריקן איגל נפתחה ב-1977 על ידי האחים מארק וג'רי סילברמן, בקניון Twelve Oaks Mall בנובי, עיר קטנה שבמישיגן.
בתחילת שנות התשעים משפחת שוטנשטיין מאוהיו, אחת מהקמעונאיות המצליחות בעולם ושבראשה עמד ג'רום שוטנשטיין, רכשה את החברה.
בהובלתם, נרקם מותג המציע איכות גבוהה וביגוד אופנתי.
בשנים האחרונות חלה התרחבות של אמריקן איגל לשוק הבינלאומי.
בשנת 2001 הושקו חנויות בקנדה ובשנת 2010 נפתחו 3 חנויות זיכיון במזרח התיכון.
בנוסף, בתחילת 2011 נפתחו חנויות הזיכיון גם בהונג קונג, סין, רוסיה, ערב הסעודית, מצרים ועוד.
בתחילת 2012 הגיעה הרשת ליפן ולישראל באמצעות קבוצת האופנה פוקס-ויזל שקיבלה את הזיכיון למותג.
נכון לפברואר 2025 מונה הרשת בישראל 47 חנויות ברחבי הארץ.
בשלהי שנת 2014 פתחה הרשת לראשונה סניפים באירופה, עם כניסתה לבריטניה ופתיחת שלושה סניפים בלונדון.
הרשת ממשיכה את התרחבותה בשוק הבינלאומי, ועתידה להיכנס למדינות נוספות.
מאז 1980 איש העסקים האמריקאי-יהודי, ג'יי שוטנשטיין, מכהן כיו"ר והמנכ"ל של התאגיד.
בקיץ 2025, קמפיין פרסומי של המותג בכיכובה של השחקנית סידני סוויני עורר סערה תקשורתית ופוליטית רחבה.
הפרסומות כוללות סרטונים ותמונות בהן סוויני מצולמת עם כלב, מתקנת מנוע רכב, או שוכבת על הרצפה, בליווי קריינות גברית המציינת: "לסידני סוויני יש ג'ינס נהדרים", תוך משחק מילים עם המילים "jeans" (בעברית: "ג'ינס") ו-"genes" (בעברית: "גנים").
אחת הפרסומות שנמחקה בהמשך כללה טקסטים על תורשה גנטית, לצד צילום שמתמקד בגופה של סוויני, מה שגרם לביקורת על מיניות יתר ושימוש בדימויים נאציים לכאורה.
בפוסטר אחר נכתב "Sydney Sweeney has great jeans", כאשר המילה "genes" (גנים) מופיעה מחוקה מעל.
הקמפיין נתפס בעיני מבקרים ככזה שמרמז על אידיאל יופי גזעי, ואף כקוד גזעני או "תעמולה נאצית".
בצד הימני של המפה הפוליטית, הקמפיין זכה לשבחים ונחשב למסר אנטי-ליברלי.
החברה פרסמה הבהרה ב-1 באוגוסט 2025, לפיה הכוונה הייתה רק לשווק את הג'ינסים ולחגוג את הביטוי העצמי של הלקוחות.
רשת .American Eagle Outfitters Inc היא קבוצת מותגים, המחזיקה ומפעילה חנויות רבות בפורמטים שונים.
American Eagle Outfitters מיועד לגילאי 15–35, כאשר Aerie מיועד לנערות ובחורות צעירות.
Aerie - מותג הלבשה תחתונה ובגדי בית לצעירות בגילאי 18–25. באמצעות השימוש בבדים רכים, צבעוניים, דוגמאות נשיות והתאמה לסוגי גוף שונים, צעירות רבות מתחברות לרוח המותג.
כיום ישנן חנויות בלעדיות של Aerie בצפון אמריקה.
בנוסף, המותג נמצא בכל חנויות אמריקן איגל בארצות הברית, בישראל ובשאר רחבי העולם.
77kids - מותג שהושק בשנת 2008, המיועד לילדים בגילאי 2–10 שנים.
נמכר מאוחר יותר ושמו שונה ל-ruum.
האמריקן איירליינס סנטר , הוא אולם ספורט בדאלאס שבטקסס, ארצות הברית.
אולם זה מארח את קבוצת הכדורסל דאלאס מאבריקס מה-NBA ואת הדאלאס סטארס מליגת ה-NHL.
סנטוריון הוא כרטיס אשראי של חברת אמריקן אקספרס שהוצג לשוק האמריקאי לראשונה בשנת 1999. כרטיס הסנטוריון, הנקרא לעיתים גם "הכרטיס השחור", מוצע ללקוחות נבחרים בעלי הון רב.
הכרטיס מונפק במספר מדינות ברחבי העולם, אך, בשונה מרוב כרטיסי האשראי האחרים, לא ניתן לבקש כרטיס זה, אלא הכרטיס ניתן לאחר הזמנה אישית מאת אמריקן אקספרס.
קיימים שני סוגי כרטיסי סנטוריון, פרטי ועסקי.
בישראל מונפק הכרטיס על ידי ישראכרט (דרך חברה בת בשם פרימיום אקספרס) החל משנת 2006.
כרטיס הסנטוריון דומה בעיצובו לשאר כרטיסי האשראי של אמריקן אקספרס (הירוק, הזהב והפלטינה), וצבעו שחור.
ברוב השווקים בהם מונפק כרטיס הסנטוריון, לדוגמה בארצות הברית, כרטיס הסנטוריון עשוי טיטניום.
מחיר הכרטיס גבוה ביותר ביחס לכרטיסי האשראי הנפוצים, ומשתנה ממדינה למדינה.
בשווקים מסוימים (כדוגמת סינגפור) המחיר השנתי של הכרטיס עולה על 5,000 דולרים.
לעיתים נדרש תשלום ראשוני (חד-פעמי) נוסף, שמגיע במדינות מסוימות (כדוגמת ארצות הברית) ל-7,500 דולרים.
בישראל מחירו של הכרטיס כ-2,000 דולרים בשנה, והוא אינו כולל תשלום ראשוני כלשהו (נכון לשנת 2022).
בעלי כרטיס הסנטוריון נהנים ממסגרת אשראי מוגדלת, היכולה להגיע למאות אלפי ואף למיליוני דולרים.
למשל, מיליארדר סיני רכש בנובמבר 2015 ציור ב-170 מיליון דולר, ושילם תמורתו באמצעות כרטיס אמריקן אקספרס סנטוריון.
בכך צבר כ-2 מיליארד נקודות בתוכנית הנוסע המתמיד.
ההטבות שמקנה הכרטיס למחזיקיו משתנות ממדינה למדינה.
בישראל, מחזיקי הכרטיס נהנים משירותיהם של מוקדי נסיעות ומוקד סגנון חיים קונסיירז' ייעודי, אליהם ניתן להפנות בקשות שונות, החל מסידורי נסיעה, כגון הזמנת כרטיסי טיסה, וכלה בהשגת כרטיסים להופעות או אירועי ספורט שונים ברגע האחרון.
בישראל לא קיימת בכרטיס הגבלת משיכת מזומן יומית.
בדומה לכרטיסי אמריקן אקספרס האחרים (בישראל - פרט לכרטיס אמריקן אקספרס BLUE), בעלי כרטיס הסנטוריון צוברים נקודות Membership Rewards כחלק מתוכנית צבירת הנקודות של אמריקן אקספרס.
יחס צבירת והמרת הנקודות הוא בתנאים מועדפים.
מחזיקי הכרטיס רשאים להיכנס לכ-700 טרקליני אח"מ בשדות התעופה ללא תשלום נוסף, וללא קשר למחלקת הטיסה בה הם טסים.
מחזיקי הכרטיס נהנים מהטבות במסעדות ובתי מלון, ובהן שדרוג חדרים, כניסה לטרקליני העסקים בבתי מלון, קבלת קינוחים ללא תוספת מחיר וכו'.
מחזיקי הכרטיס מוזמנים מדי פעם לפרמיירות, חופשות, ואירועים שונים, בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום נמוך במיוחד.
אמריקן האני , הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי אנדריאה ארנולד.
הסרט נבחר להתחרות בתחרות פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2016, שם הוא זכה בפרס חבר השופטים.
באותה שנה הוצג הסרט גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובפסטיבל הסרטים אוסטין טקסס.
בסרט מככבים סשה ליין, ושיה לה-באף.
בסרט המסע והתבגרות, פוגשת סטאר (סשה ליין), בחורה צעירה המגיעה מרקע קשה של מצוקה, בג'ייק (שיה לה-באף), נמשכת לאישיות הכובשת שלו ומצטרפת איתו לחבורת צעירים שנפלטו מהחברה האמריקאית, הנוסעים ברחבי ארצות הברית ומוכרים מנויים למגזינים.
עד מהרה נשאבת סטאר לסגנון החיים יוצא הדופן של הקבוצה הכולל ימים של עבודה קשה ולילות של שתייה ובילויים.
ארנולד התחילה לכתוב את התסריט בשנת 2013 והוא הופיע בפסטיבל הקולנוע בקאן בשם "צוות מג".
הסרט נכתב בהשראת חייהם של קבוצת צעירים אמריקאים "קרוז מגזין" שטיילו ברחבי ארצות הברית ומכרו מגזינים.
במהלך המחקר עבור הסרט, ארנולד טיילה באזורים בהם מסתובבים קבוצות צעירים כאלו בין היתר בקליפורניה ובפלורידה.
בסוף שנת 2013, עבדה ארנולד כבמאית בפסטיבל הסרטים של ניו יורק.
היא המשיכה בתהליך הטיוט של התסריט וניצלה את היותה בפסטיבל לפגישות עם מלהקים פוטנציאליים.
בשנת 2014, סיימה ארנולד את כתיבת התסריט המחודש.
ארנולד בחרה להעביר באמצעות הפסקול את האווירה החופשית והצעירה של קבוצת הצעירים באמצעות מוזיקה של ריהאנה, ברוס ספרינגסטין, ליידי אנטבלום ועוד.
אמריקן פלסטיין ליין הייתה חברת אוניות יהודית-אמריקאית שנוסדה ב־1924 והפעילה קו נוסעים קבוע בין ניו יורק וארץ ישראל.
היא נחשבת לחברת הספנות המודרנית הראשונה בבעלות ובניהול של יהודים.
נשיא החברה היה השופט יעקב שטראל.
האונייה היחידה שהפעילה החברה הייתה א/ק "פרזידנט ארתור", מקודם "פרינסס אליס" של חברת הספנות הגרמנית נורד דויטשר לויד; היא נתפסה על ידי האמריקאים במלחמת העולם הראשונה, והחברה רכשה אותה ממינהל הספנות של ארצות הברית (US Shipping Board).
"פרזידנט ארתור" הייתה אונייה מעורבת לנוסעים ומשא, בעלת תפוסה ברוטו של 15,000 טון, מקום ל־450 נוסעים ול־4,000 טון מטען.
במרץ 1925, אחרי שיפוץ האונייה והתקנתה לשירות, נחנך קו הנוסעים בין ניו־יורק וארץ ישראל, וב־12 בחודש יצאה "פרזידנט ארתור" להפלגת הבכורה שלה.
קהל של 15,000 איש השתתף בטקסי חנוכת הקו, שכללו תפילות ונאומים באנגלית וביידיש ושירת התקווה.
החברה התגאתה כי "פרזידנט ארתור" היא אוניית הנוסעים האוקיאנית הראשונה המניפה דגל עברי לצד הדגל האמריקאי, ובנוסף לכך גם אוניית הנוסעים האוקיינית הראשונה שמשרתות בה נשים בתפקידי קצונה.
בהפלגה הראשונה נסעו – בין היתר – 216 יהודים, שהוזמנו להשתתף בטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
איתרע מזלה של החברה והיא סבלה מקשיים תפעוליים ופיננסיים כבר מתחילת דרכה.
בשלהי 1925, לאחר שלוש הפלגות בלבד לא"י, הוכרזה החברה כפושטת רגל ופורקה.
האונייה הוחזרה למועצת הספנות, ותכולת משרדי החברה נמכרה במכירה פומבית בתחילת 1926.
אמריקו קסטרו אי קסאדה (בספרדית: Américo Castro y Quesada; 4 במאי 1885 – 25 ביולי 1972) היה היסטוריון תרבות, פילולוג, מבקר ספרות ודיפלומט ספרדי.
ספרו "España en su historia − Cristianos, moros y judíos" ("ספרד וההיסטוריה שלה: נוצרים, מוּרִים ויהודים") משנת 1948 הוביל לפריצתה של מחלוקת היסטורית בספרד של פרנקו.
קסטרו, בן הורים ספרדיים, נולד בקנטגלו שבברזיל, וחזר עם הוריו לספרד בשנת 1890. למד באוניברסיטת גרנדה לאחר סיום לימודיו התיכוניים.
בשנת 1904 קיבל תואר ראשון בגרנדה, ובשנים 1905–1907 למד לתארים מתקדמים בסורבון.
בשובו לספרד בשנת 1910, היה חבר במרכז החדש ללימודים היסטוריים (Centro de Estudios Históricos), שם היה ראש המחלקה ללקסיקוגרפיה.
בשנת 1915 קיבל קסטרו משרת פרופסור באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, והוא לימד שם עד שנת 1931.
לאחר הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, התמנה בשנת 1931 לשגריר הרפובליקה בגרמניה.
הוא המשיך להחזיק בתפקיד זה עד שהוחלף בלואיס אראקיסטאין ב-1932.
לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים הספרדית בשנת 1936, הוא יצא לגלות בארצות הברית, והתמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1937. לאחר מכן היה פרופסור לספרות באוניברסיטת טקסס באוסטין, בין 1939 ל-1940. משנת 1940 ועד פרישתו בשנת 1953, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1970 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
קסטרו ערך והוציא לאור מהדורות מוערות של ספרים מאת לופה דה וגה, פרנסיסקו דה רוחאס סורייה , טירסו דה מולינה, פרנסיסקו דה קוודו, ותרגם ספר בלשני על שפות רומאניות מאת וילהלם מאייר-ליבקה .
פרסם מספר עבודות חשובות, בהן "חייו של לופה דה וגה" (Vida de Lope de Vega, 1919) ו-"הגותו של סרוואנטס" (El pensamiento de Cervantes, 1925).
בספר האחרון הגן על דמותו של סרוואנטס כהוגה דעות.
ספריו ההיסטוריים עוררו מחלוקת רבה.
בין המסקנות שעליהן נמתחה ביקורת - אמירתו של קסטרו כי הספרדים לא היו הופכים לקבוצה אתנית מובחנת, אלמלא כיבוש ספרד על ידי המוסלמים בשנת 711, אירוע שהוביל להפיכתם לקבוצה נוצרית המתקיימת לצד האסלאם והיהדות.
לדבריו, יכולתם של המומרים והאנוסים היהודים לשאוב ממקורות היהדות איפשרה להם לייצר תודעה סובייקטיבית מובחנת שסייעה ליצירת זהות ספרדית מודרנית.
המבקר המרכזי של רעיונותיו של קסטרו היה קלאודיו סנצ'ס-אלבורנוס .
ההיסטוריון הספרדי של ימי הביניים אדוארדו מנסנו מורנו הביע ביקורת כלפי יצירותיו ההיסטוריות של קסטרו.
לגבי ההרמוניה לכאורה בין מוסלמים, יהודים ונוצרים בח'ליפות של קורדובה, שזכתה בהיסטוריוגרפיה לכינוי "לה קונביבנסיה" כתב מנסנו כי קסטרו לא פעל על פי כללי כתיבת ההיסטוריה, ושאינו יכול להראות שום עדות היסטורית לרעיון השלום היחסי בספרד המוסלמית.
כהן מפרינסטון מתח ביקורת על התאוריה, ותיאר אותה כמבוססת על מיתוסים בסגנון צבי גרץ על זמן של דו-קיום שליו, ושל חיים יהודיים-ערביים משותפים שלווים תחת האסלאם, שנפגעו רק בעקבות הציונות.
קיומן של תקופות שלוות באופן יחסי נתמכה בידי ברנרד לואיס, וכן בידי כהן עצמו, אך לדבריו אין אפשרות ליצור תיאוריה כוללת בגלל הבדלים בין אזורים ותקופות שונות.
מחלוקת נוספת הייתה על תפיסתה האירופוצנטרית של השפה הספרדית שהציג בספר "La peculiaridad lingüística rioplatense y su sentido histórico" (1941).
הסופר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס פרסם מאמר בשם "Las alarmas del doctor Américo Castro", שבו הוא מנסה להפריך את הטיעונים שבהם השתמש קסטרו כדי לבסס את נחיתותה של הספרדית הריופלטנסית המדוברת בארגנטינה ובאורוגוואי ביחס לספרדית המדוברת בחצי האי האיברי.
קסטרו היה מחברם של מאמרים וספרים רבים אחרים.
הפרסומים המשמעותיים ביותר שלו כוללים:
אמריקן יוניברסיטי היא אוניברסיטה פרטית בוושינגטון די.
המצטיינת בעיקר בתחומי לימוד שנועדו להכשרת אנשי ציבור, דיפלומטים ומדינאים כיחסים בינלאומיים, מינהל ציבורי, מדיניות ציבורית ומדע המדינה ותחומים משיקים כתקשורת המונים, כלכלה ומשפטים.
האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1893 על ידי הכומר המתודיסטי ג'ון פלטשר הרסט .
כחמישית מתלמידי המוסד מגיעים ממדינות מחוץ לארצות הברית.
על אף זיקת המוסד לכנסייה המתודיסטית, אין דרישה מהסטודנטים או הסגל להזדהות עמה.
הכומר המתודיסטי ג'ון פלטשר הרסט פעל למען הקמת מוסד להכשרת עובדים עבור השירות הציבורי ובחר גם את האתר, באזור הכפרי של מחוז קולומביה.
החוק להרמת המוסד עבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1893, הבנייה החלה ב-1905 והלימודים החלו ב-1914. האוניברסיטה קיבלה לשורותיה מיומה הראשון נשים ואפרו-אמריקאים, מעשה לא מקובל באותה תקופה.
בעת מלחמת העולם הראשונה העניקה האוניברסיטה לצבא ארצות הברית זכות שימוש במתקניה ובפרט במעבדות הכימיה שלה, בהן הוקם חיל הלוחמה הכימית של צבא ארצות הברית (United States Army Chemical Corps).
במתקן זה עבדו בין היתר ג'יימס בריאנט קונאנט ורוברט מוליקן.
חלק אחר ממתקני האוניברסיטה שימש את חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כמתקן מחקר, ניסוי ופיתוח של אמצעי לחימה (Camp Leach).
בעת מלחמת העולם השנייה התמקם באוניברסיטה בית הספר של צי ארצות הברית לשליית מוקשים ומגורי נשים בשירות מילואים של הצי (WAVES).
ב-1947 פתחה האוניברסיטה את תוכנית ההתמחות שלה, במסגרתה היא מציעה לסטודנטים מאוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית סמסטר הכולל לימודים ושהייה בבירה ותעסוקה במוסדות הממשל.
בין בוגרי תוכנית זו נמנים בין השאר המועמדים לנשיאות פול ראיין ומייקל דוקאקיס, מזכירת הבריאות דונה שלאלה, סנטורים, חברי קונגרס, שתדלנים ובכירי ממשל.
ב-1949 התמזג קולג' וושינגטון למשפטים ונכלל באוניברסיטה.
ב-1955 הוקם בית הספר למנהל עסקים ולכלכלה (שנקרא בשנת 1999 ע"ש רוברט קוגוד), ב-1957 נוסד בית הספר לממשל ולשירות הציבורי וב-1958 נוסד בית הספר לשירות הבינלאומי.
בשנות השישים נעזרו זרועות הממשל האמריקאי (בהן ה-CIA ומחלקת ההגנה של ארצות הברית) באוניברסיטה במסגרת צוותי חשיבה לקביעת מדיניות ומימנו מחקרים לתועלת הממשל.
ב-1979 החלה לשדר תחנת הטלוויזיה (American University Television (ATV, שבה יצרו ושידרו סטודנטים של האוניברסיטה בלבד.
החל מ-2007 משדרת הטלוויזיה של האוניברסיטה באינטרנט.
ב-1986 תרם איל ההון הסעודי עדנאן חשוגי 5 מיליון דולר להקמת מרכז ספורט על שמו, המרכז הוקם ונשא את שמו על אף התפוצצות פרשת איראן-קונטראס, שהכתימה את שמו.
רק עם הפסקת התרומה השוטפת של חשוגי באמצע שנות התשעים הוסר שמו מהמרכז.
הקמפוס המקורי הוותיק תוכנן על ידי פרדריק לו אולמסטד בשדרות מסצ'וסטס בצפון-מערב וושינגטון די.
כאשר מבני האוניברסיטה שוכנים בגן ציבורי המשמש גם כארבורטום.