tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1928, במסגרת מאבקו האנטי-דתי של סטלין החלה המשטרה החשאית הסובייטית לפשוט על כינוסים בהאים באשגבאט, לעצור בהאים מובילים ולהחרים ספרות בהאית.
כמו כן, הוחרם בית הדפוס הבהאי, הוטלו הגבלות חמורות על פעילות האספה הרוחנית הבהאית ופעילות תנועות הנוער הבהאי הופסקה לחלוטין.
בהמשך אותה שנה, ובמסגרת החלטת השלטונות הסובייטים בזיקה למוסדות דת, החרימה הממשלה את בניין בית התפילה הבהאי באשגבאט.
ב-1929 סגרו והחרימו השלטונות הסובייטים את בתי הספר וגני הילדים של הקהילה הבהאית, שקיבלו באותו הזמן קרוב ל-1,000 ילדים ונערים.
בהדרגה, תוך כמה שנים, הפעילויות המוסדיות, התרבותיות והחינוכיות של הקהילה הבהאית צומצמו ולעיתים אף בוטלו לחלוטין.
בהמשך, עם התחזקות החקיקה והפעילות כנגד העדה הבהאית, הוחרמו בתי עסק בהאים, נכלאו מובילי הקהילה, הוגלו לסיביר וגורשו לאיראן, בעוד אחרים מצאו את מותם בנסיבות מסתוריות.
האפליה כנגד הבהאיים לא הסתפקה בהנהגה ובעלי הממון בלבד, בהאים רבים איבדו את עבודתם וסטודנטים בהאים גורשו מהאוניברסיטאות.
לקראת אמצע שנות ה-30 חלה הקלה במדיניות הסובייטית כנגד העדה הבהאית.
ב-1935 חזר בית התפילה לבעלות בהאית מלאה, והתחדשה הפעילות החברתית בו.
הרעה נוספת חלה ב-1936 כאשר תכננו הרשויות הסובייטיות להחרים את הגנים מסביב לבית התפילה הבהאי, מהלך שהמועצה הרוחנית הבהאית הצליחה לבטל.
למרות ההרעה המתמשכת, עודד שוגי אפנדי את העדה הבהאית בטורקמניסטן שלא להגר בחזרה לאיראן.
להפך, אפנדי עודד את חברי הקהילות לקבל אזרחות סובייטית, לבוא בהידברות עם הרשויות הסובייטיות ואף להיכנע לדרישותיהם במידת הצורך.
נכון ל-1938, חיו באשגבאט קרוב ל-1,400 משפחות בהאיות.
הפעילות הסובייטית האנטי-בהאית חזרה בשיא עוצמתה בפברואר של אותה השנה, אז פתחו הסובייטים בגל מעצרים המוני כנגד הקהילה הבהאית באשגבאט בפרט ובברית המועצות בכלל.
על פי הדיווחים, כמעט וכל הגברים הבהאים באשגבאט נעצרו באשמת "סיוע לזרים", מתוכם 500 נכלאו לשנה לפחות, אחרים הוגלו לסיביר.
כ-600 נשים וילדים בהאים גורשו לאיראן, ורבים אחרים לפבלודר שבקזחסטן.
בית התפילה הבהאי הוחרם בשנית, הפעם נעשה לגלריה לאומנויות.
כתוצאה מהרדיפה הקשה נותרו באשגבאט וסביבתה כ-200 בהאים, בערך, והופסקה כל פעילות קהילתית-דתית מאורגנת.
מבנה בית התפילה הבהאי נפגע קשה ברעידת האדמה של 1948, ונחלש עוד יותר אחר הגשמים הכבדים שירדו בשנים הבאות.
לבסוף, ב-1963 הרסו הרשויות הסובייטיות את המבנה הפגוע ובנו במקומו פארק ציבורי.
במסגרת פרויקט מסע הצלב של עשר השנים שהתחיל ב-1953, סימן שוגי אפנדי את הרפובליקות הסובייטיות האסייתיות כמטרה לפעילות בהאית חדשה או מתחדשת.
משום שקהילות בהאיות מצומצמות כבר התקיימו באזורים אלו לא מונו במסגרת מסע-הצלב אבירים שעניינם היה רפובליקות אלו.
החל מ-1956, החלו לחזור חלק מהבהאים שהוגלו וגורשו לסיביר בחזרה לאשגבאט.
בין 1978 ל-1979, על רקע השינויים הפוליטיים ותחילת המלחמה באפגניסטן היגרו לטורקמניסטן בהאים משם.
שקיעת השלטון הסובייטי סימנה התפתחויות חיוביות עבור הבהאים בברית המועצות.
ברידוואן 1989 נוסדה מחדש האספה הרוחנית הבהאית באשגבאט.
זו הייתה האספה הרוחנית המקומית הראשונה שנוסדה בברית המועצות מאז פירוק האסיפות הבהאיות בשנות ה-30 וה-40. 61 בהאים נמצאו מתאימים להצגת מועמדות עבור האספה.
אחד הפרויקטים הראשונים של הקהילה היה הקמת מרכז קהילתי בהאי בעיר.
ב-31 בינואר 1990 קיבלה האספה הכרה רשמית מהשלטון המקומי.
בהמשך אותה שנה, לאחר הקמת האספה הרוחנית של מוסקבה, ביקר יד האמונה עלי אכבר פוּרוּתן באשגבאט במשך שבועיים.
עלי אכבר גדל באשגבאט וגורש לאיראן מברית המועצות ב-1930 על רקע פעילותו בקהילה הבהאית.
ב-23 בספטמבר 1990 התאספו עשרים ושישה בהאים לבחירת אספה רוחנית חדשה במרי.
נכון לספטמבר 1991 חיו בטורקמניסטן כ-125 בהאים, בארבע קהילות (אשגבאט, מרי, בלחאניה ובבירנאלי).
עם התפרקות האספה הרוחנית הלאומית של ברית המועצות בשנת 1992, הוקמה אספה רוחנית אזורית לכל מרכז אסיה (טורקמניסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן) שמושבה באשגבאט.
מצב הקהילה הבהאית בטורקמניסטן לא השתפר לאחר נפילת ברית המועצות וייסוד הרפובליקה.
ב-1994 הכריזה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן על יסוד מועצה רוחנית לאומית חדשה.
ב-1996 קבע הממשל הטורקמני רף של לפחות 500 חברי קהילה עבור קבלת הכרה רשמית, בעקבות החוק, ביטלה הממשלה ב-1997 את מעמדה הרשמי של העדה הבהאית במדינה משום שלא עמדה ברף זה (שתי הדתות היחידות שכן קיבלו מעמד רשמי היו הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית והאסלאם הסוני).
ביוני 1999 ביקרו נציגי השלטון במרכז הקהילה הבהאית באשגבאט והזהירו את חברי הקהילה שלא להפיץ חומרים דתיים.
מאז אוקטובר 2003 קובע החוק הטורקמני כי פעילות קהילות דתיות בלתי רשומות אינה חוקית, אין ביכולתן לנהל או להקים מוסדות קהילתיים, אסור להן לקיים פעילות דתית ציבורית או להחזיק בבתי תפילה.
ב-24 במרץ 2004 שינתה הממשלה בראשות ספרמורט ניאזוב את חוק הקהילות הדתיות והתירה הכרה, בהתאם להרשמה, עבור "קבוצות דתיות" בנות בין 5 ל-50 משתתפים ועבור "ארגונים דתיים" בני מעל 50 חברים וחברות.
בפועל ממשיך הממשל להערים קשיים על תהליכי ההרשמה ולעיתים מתעמר ומאיים על אלו שפונים לרשויות לצורך הכרת קבוצה או ארגון דתי.
ביום שינוי החוק עצמו פלשו המשטרה החשאית הטורקמנית לבית אחד מחברי הקהילה הבהאית בבלקנאבאט.
המשטרה החרימה ספרות דתית ורכוש של הקהילה הבהאית המקומית ואף איימה על בעל הדירה שאם לא יתכחש לאמונתו אשר "מפלגת את החברה הדמוקרטית", ביתו יילקח ממנו.
כפי שמדווחת התקשורת הזרה, אין מדובר באירוע יחידני.
מחלקת המדינה האמריקאית מתחה שוב ושוב ביקורת על ההגבלות של טורקמניסטן על חופש הדת, כולל היחס שלה לקהילה הבהאית.
משקיפים מאמינים שהממשלה רואה באמונה הבהאית ובדתות מיעוטים אחרות מקורות פוטנציאליים להתנגדות פוליטית שעלולה לערער את יציבות המשטר.
נכון ל-2005, העריך ארגון ה-ARDA כי חיים בטורקמניסטן כ-1,000 בהאים.
הקהילה הבהאית ברוסיה היא חלק מהדת הבהאית.
החל מסוף המאה ה-19, הוקמו תחת השלטון הרוסי מספר רב של קהילות בהאיות.
אלו נפרשו ברוסיה עצמה, כמו גם בטריטוריות סובבות, אשר נשלטו בעבר על ידי האימפריה הרוסית או ברית המועצות.
הקהילה הבהאית הראשונה מבין אלו החלה להתאגד כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי בהאים שהיגרו מהאימפריה הפרסית עקב היחס המפלה והתנכלויות שחוו תחת שליטתה.
קהילה זו ונוספות התבססו והמשיכו לצמוח ולהתפתח בעשורים העוקבים הן תחת משטר המלוכה הרוסי, הן תחת הרפובליקה הסובייטית שעלתה אחריו ואף בשנותיה הראשונות של ברית המועצות.
מצב הקהילות הבהאיות באזור הידרדר עם עליית סטלין לשלטון.
הן נרדפו רבות במסגרת המאבק האנטי-דתי שניהלה המפלגה הקומוניסטית ואף נאסרו רשמית ב-1938. רק שנים רבות לאחר מכן, כאשר החלו המגבלות הדתיות להצטמצם עם נפילת ברית המועצות והשלטון הקומוניסטי, הן הוקמו מחדש.
עוד בטרם נוצרה וצמחה קהילה בהאית תחת השלטון הרוסי, התעניינו דיפלומטים רוסים בהתפתחות הבאבים והבהאים בפרס.
תחילה, כבר ב-1844, בעת הכרזת הבאב על שליחותו, נכחה בטהראן קונסוליה רוסית אשר הייתה אחת משתי הקונסוליות האירופאיות היחידות בטהראן באותה עת.
הקונסוליה אפשרה העברת מידע, תדירה יחסית, לשלטונות הרוסים על המתרחש באזור ובפרט, הפכה את רוסיה לאחת המדינות המעודכנות ביותר בהתפתחות התנועה הבאבית.
גורמים נוספים שתרמו להעברת מידע ועדכונים על הבאבים והבהאים היו למשל הנסיך והדיפלומט הרוסי דימיטרי איבנוביץ' דולגורקוב אשר התעניין רבות בדיווחים פרסיים או לחלופין, גיסו של בהאא-אללה, אשר שימש כמזכיר בקונסוליה הרוסית.
התעניינות נוספת של דיפלומטים רוסים בדת הבהאית התרחשה ב-1869, לאחר הוצאתו להורג של שליח בהאי, אשר ניסה להעביר מכתב מבהאא-אללה לשאה.
נציגי הקונסוליה הרוסית בפרס רכשו טקסט זה, העבירו אותו למכון לשפות המזרח בסנט פטרסבורג והוא נשמר והופץ בהרחבה.
כבר בתקופה מוקדמת זו, מצאו מספר מזרחנים מסנט פטרסבורג עניין בתנועה הדתית החדשה ופרסמו מאמרים וסקירות אודותיה.
תקשורת ישירה בין בהאא-אללה לגורמי השלטון הרוסי, עולה גם היא בשלב מסוים.
למשל, לאחר שהוגלה עם קרוביו ומאמיניו לעכו, שלח בהאא-אללה מסר לצאר הרוסי.
במסר זה, רמז כי הוא מודע לתפילות שהשמיע הצאר בסתר עבור ניצחון צבאי על האימפריה העות'מאנית ואף טען כי הסיוע האלוהי הוא שהוביל לניצחון זה.
יתרה מכך, בהאא-אללה העלה סברה, כי את הסיוע האלוהי קיבל הצאר מכיוון שאחד משריו ניסה לסייע לו בזמן שנכלא בטהראן ב-1852. המאמץ שהשקיע השר הרוסי, הנסיך דולגורקוב, להוכיח את חפותו של בהאא-אללה, תואר בהמשך בכתביו של שוגי אפנדי, כאחד ממספר גורמים משמעותיים שהובילו לשחרורו של בהאא-אללה.
בנוסף למאמץ זה, לאחר שהתוודע השר הרוסי להחלטה להגלות את בהאא-אללה, הציע לקחת אותו תחת חסות שלטונו, הצעה אשר נענתה בשלילה.
ישנן סברות שונות על מניעיו של דולגורקוב לעניין.
יש הטוענים כי מאמצים אלו הושפעו מבתו של דולגורקוב, או, לחלופין, מגיסו של בהאא-אללה בקונסוליה הרוסית, בעוד שאחרים גורסים, כי רצונו היה לייצר תמיכה עתידית ברוסיה בקרב קהילה זו.
גם בשנים מאוחרות יותר סייעו דיפלומטים רוסים להגן על הקהילה הבהאית, למשל על ידי מתן מקלט או עתירה בשמם לשלטונות הפרסים.
הקמת הקהילה תחת שלטון המלוכה הרוסית
בבחינת תנאי התקופה, מלבד התקשורת הראשונית בין ההנהגה הרוסית ונציגיה עם הבהאים, ראויה לציון גם הקרבה הגאוגרפית בין רוסיה לפרס.
יתרה מזאת, בתקופת בית המלוכה הרוסי של שושלת רומנוב, קיבלו הבהאים יחס נייטרלי ולא מפלה מהשלטונות הרוסים.
יחס זה משך בהאים רבים, אשר סבלו מרדיפות והתנכלויות בפרס, צפונה לשטחי השליטה הרוסים.
רבים מבהאים שהיגרו לרוסיה היו בנאים או סוחרים אשר הצליחו להתפרנס היטב באזור הגבול באשגבאט ועל פי תיאוריו של שוגי אפנדי, תחת היחס הטוב של השלטונות הרוסים, הוקמה באשגבאט קהילה בהאית משגשגת.
כך, מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1890, כבר מנתה הקהילה באשגבאט מעל אלף בהאים.
קהילת אשגבאט הפכה מוכרת ומשמעותית לתרבות הבהאית אף יותר בשנת 1902. אז, עבר חאג'י מירזא מחמד תקי, בן דודו של הבאב ואדם בעל עושר רב לאשגבאט והחל את בנייתו של בית התפילה הבהאי ה-'משרק אל-אדכאר' (Mashriqu'l-Adhkár) על חלק מהקרקעות שרכש באזור.
אל הקמת מבנה קודש בהאי זה, אשר נעשתה בהוראת הבאב, מתייחס חאג'י מירזא כאל פעולת השיא של חייו הדתיים.
שוגי אפנדי אף תיאר מעשה זה כ-"אחד ההישגים המבריקים והמתמשכים ביותר בהיסטוריה של המאה הבהאית הראשונה".
הדרך שבה עיצבו הבהאים באשגבאט את קהילתם ומוסדותיהם על פי העקרונות בכתבים הבהאים זכתה להערצה ולסיקור רב מהבהאים במערב.
יתרה מכך, הייתה זו אחת הקהילות הבהאיות הראשונות בכל מקום בעולם שהפעילה בתי ספר, מתקנים רפואיים ובית קברות, והחזיקה בית דפוס שהוקדש כולו לפרסום ספרות בהאית.
הקהילה כללה מספר חברים בולטים בתרבות הבהאית העולמית, הנהגה שעמדה איתנה מול התנגדויות, ואינטלקטואלים רבים, אשר הפכו את האזור למרכז למידה ולחיים אינטלקטואליים.
קהילות נוספות תחת השליטה הרוסית
ידוע היה, כי עם מותו של בהאא-אללה ב-1892, התפרשו חסידיו לא רק בפרס ובאימפריה העות'מאנית אלא גם עד מזרח הודו ובורמה.
ואמנם, ברוסיה הרעיונות הבהאים והבאבים היו מוכרים למעמד האינטלקטואלים והחוקרים אך נעלמו כמעט לחלוטין מעיני כלל הציבור, אשר עסק במוקדי עניין תקופתיים אחרים.
לעומת זאת, מעבר לגבולות רוסיה עצמה, בשטחי שליטתה החיצוניים, החלו לצוץ כבר בעת ההיא ניצני קהילות בהאיות נוספות מלבד קהילת אשגבאט.
בסמרקנד הוקמה אספה רוחנית בהאית (גוף קבלת ההחלטות וניהול ענייני הקהילה הבהאית באזור), בשרוד, קונגנד, באטומי, קוקנד, טביליסי וסלסיה, כמו כן הוקמו מרכזים בהאים ואף בבאקו היה מספר מועט של מעורבים בקהילה הבהאית, אשר ההשתייכות אליה הייתה כרוכה בסיכון.
נראה, כי בין קהילות ומרכזים אלו ובין קהילות בהאיות מערביות, תועדו התכתבויות ותקשורת רבה.
הקהילה הבהאית תחת השלטון הקומוניסטי
המהפכה הקומוניסטית מהווה אבן דרך מכוננת ומעצבת בסקירת התפתחות הקהילה הבהאית תחת השלטון הרוסי.
בתחילת המהפכה, התמקד המאבק האנטי-דתי של המפלגה הקומוניסטית בנצרות ונראה היה כי השפעתה על הבהאים זניחה יחסית.
כך, למרות החוקים האנטי-דתיים הרבים שהעבירו השלטונות, פעילות הקהילות הבהאיות ברוסיה המשיכה לשגשג עשור נוסף והם נותרו חופשיים לפעילויות פולחן, ודת שאינן פוליטיות.
יתרה מכך, נמשכה הפצת הדת בקווקז, טורקסטן ופרס.
אולם, כמו שאר המדינה הרוסית, התמודדו הבהאים עם סכסוך אזרחי, מלחמה חיצונית, הפקעה חלקית של הרכוש, מיסוי מופרז וצמצום זכויות פרט מסוימות.
מצב הקהילה המקומית הדרדר ב-1928, כאשר יזם סטלין תוכנית להרחבת המתקפה על הדת וגם הבהאים החלו לחוות קיפוח והטרדות חוזרות – נערכו חיפושים בבתיהם, שובשו פגישות והגעת פריטי דואר, נערכו חקירות ומעצרים ובוטלו אסיפות רוחניות.
כמו כן, כללו הנהלים והפקודות המדיניות, גם הלאמת מבני דת, השעיית מפגשים דתיים, איסור על גיוס כספים, סגירת מסגרות בהאיות לנוער וילדים, צנזורה על התכתבויות ועיתונים וגירוש גורמים בכירים בדת ובקהילה.
כשפקודות אלו הובאו לידיעתו, התערב שוגי אפנדי בניסיון למנוע את הלאמת בית התפילה הבהאי ולברר מה מצב הקהילה המקומית.
לאחר מספר חודשים הצליח לגבש חוזה, המתיר את השכרת המבנה על ידי הקהילה הבהאית.
ב-1929, התבטא שוגי אפנדי כי המגבלות על הקהילות הבהאיות הפרסית והרוסית הן המכשול האחרון שנותר על מנת להקים את בית הצדק העולמי.
העוינות כלפי הבהאים נמשכה, בין היתר, בהוצאות ספרות אנטי-בהאית ב-1930. במקביל, מעט היה ידוע במערב על גורלם של הבהאים הרוסים, אשר פורסם כי נכלאו או הוגלו והידיעות אשר הביאו עולי הרגל מהאזור היו גם הן על גירוש ודיכוי.
התפיסה הבהאית, כפי שכתב שוגי אפנדי, על האידאולוגיה הקומוניסטית, הייתה כי בשלב כלשהו יתברר כי הקומוניזם איננו מסוגל לפתור את כלל משברי האנושות כפי שהוא מתיימר ומכך, סופו בלתי נמנע.
בשל כך, המשיך בקריאתו לבהאים הנרדפים כי על אף הלחץ והסבל שבמאבקם הנוכחי, עתיד הקהילה ברוסיה הוא לפרוח.
בניסיון לעודד הסביר, כי בית התפילה הבהאי יחזור לגדולתו ומסגרות הדת והפצתה ייפרשו בקנה מידה רחב.
ב-1935, נראה היה כי המצב משתפר - מבני הדת הוחזרו לבעליהם ובית התפילה הבהאי חזר לרשות הבהאים, בנוסף, החלו גם הבחירות לאספה ופעילויות להוראה וחינוך.
אלא שסלחנות זו שרדה שנים בודדות בלבד, עד שב-1938 נעצרו כלל חברי האספה הרוחנית, כמו גם 500 בהאים נוספים וכלל הרישומים הבהאים הוחרמו.
כתוצאה מכך, מאות נשים וילדים בהאים ברחו דרומה.
האסיפות הרוחנית בקווקז וטורקסטן פורקו גם הן, מאות נעצרו או הוגלו, ובית התפילה הבהאי הוחרם פעם נוספת והפך לגלריה לאמנות.
עד 1946 נותרו בקווקז רק קהילות באקו, באטומי וטביליסי, בעוד בטורקסטן, המשיכו רק קהילות אשגבאט, סמרקנד וטשקנט.
במדינות הבלטיות – לטביה, אסטוניה וליטא, ישנם רשמים מינימליים מהקהילות הבהאיות ונראה כי האיחוד הכפוי של ברית המועצות עמן ב-1940, שם קץ להזדמנויות לקידום רעיונות דתיים בהן במשך כמה עשורים.
התייחסויות לקהילה במסגרת "מסע הצלב" של שוגי אפנדי
עד שנת 1953, היו בהאים בלא יותר מ-5 מתוך 16 הרפובליקות של ברית המועצות והשלטון הסובייטי היה בין המכשולים העיקריים בהפצת תורתו של בהאא-אללה.
באותה העת, הצליח חזונו של שוגי אפנדי לעולם בהאי, לשכנע חלוצים בהאים להתפזר ברחבי העולם ל-"מסע צלב עולמי".
על אף ההתנגדות המאורגנת לדת בברית המועצות והמגבלות החמורות הנגזרות ממנה, התווה שוגי אפנדי יעדים בשטחים רבים בה.
למעשה, מתוך 12 אסיפות רוחניות עולמיות שדנו בהתרחבות הדת והפצת המסר של בהאא-אללה לכל רחבי העולם, 3 עסקו ייעודית בשטחי ברית המועצות.
מכאן שהבהאים הפרסיים היו אמורים לגבש את הקהילות הבהאיות שכבר היו קיימות בחמש מהרפובליקות של ברית המועצות: אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן והתאמצו לשלוח נציגים לבנות קהילות בקירגיסטן וטג'יקיסטן.
בנוסף, הבהאים הגרמנים והאוסטרים נשלחו לסייע בבניית קהילות באסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, והבהאים האמריקאים נשלחו לאוקראינה, אך משימות אלו לא צלחו.
התפתחות איטית נוספת שהתרחשה במהלך שנות "מסע הצלב" הייתה בקידום הספרות הבהאית, אשר תורגמה לרוסית, אסטונית ואוקראינית.
ובשנים לאחר מכן גם לבלארוסית, ליטאית, לטבית וקזחית.
לאחר סיום "מסע הצלב" נשלחו עוד חלוצים מעטים לשטחים רוסים שונים, ואלו, על אף שתיעודיהם לוקים בחסר, מהווים גם הם פרק מכריע בהתפתחות הקהילה הבהאית.
פירוק השלטון הקומוניסטי והתבססות מחודשת
נקודת המפנה המשמעותית, עבור התפתחות הקהילות הבהאיות המקומיות, הייתה בפירוק השלטון הקומוניסטי ב-1989. פירוק זה הביא, בין היתר, להסרת המגבלות החוקיות על פעילות דת, ואפשר להקים לתחייה מספר רב של קהילות בהאיות רדומות.
הקהילות הבהאיות של מספר מדינות אירופאיות סייעו בשיקום קהילות אלו וקבוצות בהאים הופיעו במהירות החל מהאזור הבלטי ועד סיביר.
יתרה מכך, בית הצדק העולמי הקים תוכנית פעולה לשנתיים להקמת אסיפות רוחניות בשטחי ברית המועצות וספרות בהאית הופקה שוב באזור.
כך, עד 1990 הוקמו 14 אסיפות רוחניות מקומיות בשטחי ברית המועצות לשעבר.
ב-1991 הוקמה האספה הרוחנית הלאומית של הקהילה הבהאית של ברית המועצות בכנס שהתקיים במוסקבה.
לאחר מכן, ב-1992, בעקבות השינויים הפוליטיים שהתרחשו במדינה, הוחלפה האספה הרוחנית הלאומית של ברית המועצות בארבע אסיפות חדשות – אחת עבור רוסיה, גאורגיה וארמניה, שנייה עבור אוקראינה, בלארוס ומולדובה, שלישית עבור מרכז אסיה הכוללת את קזחסטן, קירגיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן ורביעית ואחרונה עבור אזרבייג'ן.
לבסוף, ב-1995 נכללה רוסיה באספה רוחנית לאומית נפרדת.
לאחר פירוק ברית המועצות, הקהילות הבהאיות ברוסיה הצליחו במידה רבה לטפח קשרים חיוביים עם רשויות הממשלה.
בעקבות כך, ב-12 באפריל 1993, קיבלה האספה הרוחנית הלאומית תעודה רשמית, המכירה בה כמוסד המרכזי של האמונה הבהאית ברוסיה.
הקהילה הבהאית באוזבקיסטן היא חלק מן הדת הבהאית, וכוללת את מאמיני הדת במדינה.
בשנת 1885 הגיע מאמין בהאי ראשון, מירזא מחמד אל-פצ'ל גולפאיגאני, לסמרקנד במטרה להפיץ את הדת הבהאית כחלק ממסעו ברחבי העולם.
הוא התחיל בהקמת קהילה בהאית בסמרקנד וכתב ספר בשם "פסל אל-חטאב" שעוסק בהוכחת קיומם של ישות אלוהית ונביאי אמת.
עבודתו של גולפאיגאני הפכה את סמרקנד למקום חשוב עבור התרבות והספרות הבהאית.
בתחילת המאה העשרים היו בטשקנט, בירת אוזבקיסטן, כ-1,900 בהאים.
תחת השלטון הסובייטי חוותה הקהילה הבהאית בסמרקנד התנכלויות רבות ועל כן חברי הקהילה נאלצו להסתיר את דתם ואת אמונתם.
בעקבות כך, הקהילה הבהאית באוזבקיסטן התכווצה משמעותית ובשנות השישים נותרו רק מעט חסידים.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ולאחר התפרקה ברית המועצות, והקהילה הבהאית בסמרקנד התאחדה מחדש.
אנשי הקהילה התחילו לקיים שוב את אמונתם בגלוי ולחזק את הקהילה.
בשנת 1992 הוקמה אספה רוחנית לאומית אזורית למרכז אסיה שמושבה באשגבאט, טורקמניסטן.
בשנת 1994 נבחרה האספה הרוחנית הלאומית של אוזבקיסטן.
נכון לשנת 2008, היו שמונה אסיפות רוחניות מקומיות של בהאים או קבוצות קטנות יותר הרשומות בממשלת אוזבקיסטן, אם כי מספר הבהאים בפועל במדינה ככל הנראה היה גבוה יותר.
כיום, הקהילה הבהאית באוזבקיסטן מונה כ-1,000 חברים, עם קהילות בטשקנט, אחנגארן, סמרקנד, דז'יזק, בוכרה ונבוי.
הקהילה פועלת כדי לחנך אנשים למגוון דתי ולשמור על יחס סובלני כלפי דתות שונות.
בתקופה הסובייטית נרדפו חסידי האמונה הבהאית יחד עם נציגי דתות אחרות.
הקהילה הפסיקה את פעילותה הציבורית לשנים הבאות.
ב-1991, בעקבות חקיקת חוק חופש הדת וארגוני דת וריבונות, התקבלה האמונה הבהאית באופן רשמי.
בשנת 2018 הוקמה ועדה לאמונה בוועדה לענייני דת באוזבקיסטן, הכוללת נציגים של הקהילה הבהאית יחד עם כ-16 קבוצות דתיות רשומות נוספות.
לדברי חברי הקהילה, הפעילות המשותפת שלהם עוזרת להם לשמור על יחס סובלני זה כלפי זה ולחנך אנשים על מגוון הדתות באוזבקיסטן.
הקהילות הבהאיות ממומנות על ידי תרומות אך רק חברי קהילה רשאים לתרום כספים, מי שאינו מאמין באמונה הבהאית אינו רשאי לתרום.
התרומות עוזרות לשמור על עצמאות האמונה.
כל נציג של האמונה הבהאית משוכנע שככל שהם תורמים יותר לקהילה, כך הם מקבלים יותר מאלוהים.
התכלית היא לשמור על חיסיון הסכום שנתרם, אף אחד לא מתעניין בכמה אדם תורם, אם בכלל.
בשנת 1992 שטחה של אוזבקיסטן פוצל עקב עליית אומות עצמאיות מרפובליקות סובייטיות.
הוקמה אספה רוחנית אזורית למרכז אסיה אשר כללה את אוזבקיסטן עם ארבע מדינות נוספות ממרכז אסיה.
אספה לאומית נפרדת נבחרה לאוזבקיסטן בשנת 1994 עם רוחיה ח'אנום, אשתו של שוגי אפנדי, שייצגה את בית הצדק האוניברסלי.
היחס בין הקהילה הבהאית להנהגה
הדת הבהאית התמודדה עם רדיפות והגבלות באוזבקיסטן, בדומה למדינות אחרות באזור.
דו"חות משרד החוץ של ארצות הברית לשנת 2020 ו-2022 על חופש דת בינלאומי באוזבקיסטן מצביעים על כך שבעוד שהחוקה קובעת חופש דת, הממשלה הציבה מגבלות על הקהילה הבהאית.
ראשית, באוזבקיסטן, הבהאים היו נתונים לפשיטות וגירושים בעבר.
שנית, הממשלה המשיכה להגביל את הגישה לספרות ופרסומים בהאים, ורק אפשרה לקבוצות דתיות מסוימות שאושרו לפרסם ולהפיץ חומרים דתיים.
בנוסף, בעוד שהממשלה רשמה קהילה בהאית, היא לא אפשרה לבהאים את אותן זכויות כמו קבוצות דתיות רשומות אחרות.
הדיווחים מצביעים על כך שממשלת אוזבקית שומרת על שליטה הדוקה על פעילויות ומוסדות דתיים, ומעדיפה צורות מסורתיות של אסלאם על פני אמונות מיעוט כמו האמונה הבהאית.
נראה שהממשלה רואה בתורה הבהאית כלא עולה בקנה אחד עם האמונות האסלאמיות המסורתיות ונקטה צעדים להגבלת הנוכחות והפעילויות של הקהילה הבהאית במדינה.
מערכת היחסים בין הדת הבהאית להנהגת הממשלה האוזבקית היא של הגבלה ורדיפה, כאשר הממשלה מבקשת להגביל את ההשפעה והפעילות של הקהילה הבהאית באוזבקיסטן.
ההשפעה התרבותית והחברתית של הקהילה
הקהילה הבהאית באוזבקיסטן שמה דגש על חינוך והרמוניה בין-דתית.
כמו כן, פעילות הקהילה תומכת בסובלנות כלפי דתות אחרות ומחנכת למגוון דתי.
בתחילת המאה העשרים הוקם בסמרקנד בית ספר בהאי בו נהגו להיפגש אנשי הקהילה.
מעבר לחינוך, הקהילה הבהאית באוזבקיסטן מעורבת בפרויקטים שונים של שירותים חברתיים והומניטריים.
מחויבות זו לשרת את הקהילה, במיוחד לנוער, היא חלק מרכזי באמונה הבהאית.
הקהילה היהודית במרגיטה (גם מרגרטן, מארגארעטן) התקיימה כ-220 שנה עד השואה.
בשיא ההתפתחות של הקהילה היהודית היא מנתה למעלה מרבע מתושבי העיר.
בעת שואת יהודי צפון טרנסילבניה נספו כ-80% מ-2,100 יהודי העיר, ושרידי הקהילה היגרו לישראל ולמערב.
לא ידוע על ראשית הקהילה היהודית במרגיטה, אך מה שברור הוא שהמתיישבים הראשונים הגיעו מהכפר פֶּטְרִי.
העדות הראשונה היא בדו"ח מ-1 בנובמבר 1721, בו מדווח שהיהודים המקומיים נמלטו מאימת המורדים הוולאכים.
בשנות ה-1840 נוסדה חברה קדישא.
בתעודה מיוני 1872 מוזכר שהיו בעיר 700 יהודים.
ב-1885 הפכה הקהילה היהודית במרגיטה למרכז ליהודי הסביבה ורבה של מרגיטה היה לרב מרגיטה והגליל.
בניית בית הכנסת הגדול הסתיימה בתרכ"ג (1863), והוא היה בית התפילה היהודי היחיד במשך כיובל שנים (הבניין נהרס על ידי השלטונות ב-1977).
בעשור הראשון של המאה העשרים הוקם בית המדרש של חסידי סיגט שככל בית מדרש, שימש גם כמקום תפילה.
בהמשך הוקמו בתי מדרש ובתי כנסת נוספים.
הרב הלל ליכטנשטיין הקים בעיר ישיבה באמצע המאה ה-19, שמנתה 130 בחורים לפני השואה.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בשורות הצבא המלכותי אחד-עשר מיהודי העיר.
החלו מאות פליטים חסידים מאזורי החזית להתיישב בעיר, למורת רוחה של הקהילה האשכנזית, והשפעתם גברה.
ב-1918 סופחה טרנסילבניה לרומניה, והשלטון הרומני העדיף את היהודים כמיעוט לאומי נפרד, לא כהונגרים בני דת משה.
בתקופה שבין מלחמות העולם גברה הפוליטיזציה של הקהילה היהודית, גם בשל האנטישמיות של הממשל הרומני.
הופיעו בקרבה אנשי אגודת ישראל, ציונים וחברי "המזרחי", סוציאליסטים וקומוניסטים.
בתחילה, רק אדם אחד בשם יצחק (לאיוש) פולק נמנה עם הציונים.
הוא הקים שתי תנועות נוער ציוניות במרגיטה: "בריסיה" לבחורים ו"אביבה" לבחורות, כשלכל אחת מהתנועות הצטרפו כעשרים נפשות.
לאחר מכן הוקם קן קטן של תנועת "השומר", שהצטרף לבסוף לתנועת "הנוער הציוני".
בתרצ"ה (1935) נוסד סניף של תנועת בית"ר.
ב-1932 נפתח, בתמיכת הרב, סניף של צעירי אגודת ישראל.
ב-1924 נפתח בית-ספר עממי יהודי, שנסגר ב-1932. כמו כן פעל במרגיטה בית ספר בית יעקב לבנות.
כמחצית מהיהודים התפרנסו במסחר, מהם בסיטונאות, מהם בקמעונאות, חלקם בתיווך ואחרים ברוכלות.
כרבע מיהודי העיירה היו בעלי מקצוע כמו נגרים, חייטים וכדומה.
השפעת היהודים במסחר הייתה כה רבה, עד שהוא הושבת בשבתות וחגים.
מתוך 120 חברי לשכת המסחר במרגיטה, 108 היו יהודים.
לפני השואה, שלושה בנקים, שני בתי מרקחת, שני בתי קולנוע, טחנת קמח, תחנת חשמל ובית-מלון היו בבעלות יהודית.
גם רוב עורכי-הדין והרופאים היו יהודים.
ב-6 בספטמבר 1940 הושבה טרנסילבניה הצפונית להונגריה, בחסות גרמניה הנאצית.
השלטון החדש נקט במדיניות אנטישמית חריפה, אך זו מותנה על ידי האילוצים הכלכליים של ימי המלחמה.
לאחר תקופה קצרה של רדיפה ומעצרים עם כניסת הצבא ההונגרי, חלה רגיעה עד 1942. באותה שנה החל גיוס המוני של כל הגברים ללעבודות כפייה בחזית המזרחית.
רובם גוועו בתנאים הקשים, חלק נרצחו על ידי קציניהם.
ב-19 במרץ 1944 פלשה גרמניה להונגריה והשתלטה עליה.
החלו גירושים המוניים למחנות המוות בפולין.
איסוף יהודי מרגריטה והסביבה החל ב-3 במאי, בגטו אוראדיה.
תוך פחות מחודש גורשו כולם למחנות עבודה, ריכוז ולאושוויץ-בירקנאו.
מ-2,100 יהודים תושבי מרגיטה, כ-1,650 נספו באושוויץ 2. רובם, כולל הרב מרדכי עזריאל ויינברגר, נרצחו בג' בסיוון, 25 במאי 1944, והתאריך נקבע כיום הזיכרון לקהילה.
ב-20 באוקטובר נכנס לעיירה הצבא האדום.
עד סתיו 1945 כבר חזרו למרגיטה כ-400 יהודים.
רובם היגרו לישראל או למדינות המערב עד סגירת השערים ב-1951. נותרו כ-90 משפחות יהודיות.
בסתיו 1958 שוב אופשרה הגירה לישראל, אם כי באיטיות רבה ותוך עיכובים של שנים.
עד סוף שנות ה-70 היו במרגיטה רק שישה יהודים.
הרב הראשון הידוע של יהודי מרגיטה היה הרב שלמה זלמן מינצנט, שכיהן מ-1825 ועד 1845. ב-1850 מונה הרב הלל ליכטנשטיין, שכיהן עם הפוגות עד 1862 והקים את הישיבה העירונית.
אז הגיע ידידו הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר, מהריא"ץ ("מורנו הרב יהושע אהרן צבי"), שכיהן ברבנות מרגרטן והגליל כ-30 שנים עד לפטירתו ב-1891. בנו הרב שמואל זלמן כיהן בתפקיד 40 שנים עד פטירתו בי"ד בכסלו ה'תרצ"ד (1933).
אחרי מותו נתגלע סכסוך ירושה בין שני בניו, מרדכי עזריאל הצעיר ויהושע פנחס הבכור, שהגיע לבית-דין אך נפתר בוויתור של המבוגר על המשרה.
מרדכי עזריאל נספה עם בני קהילתו באושוויץ.
לאחר השיקום כיהן לזמן קצר הרב אברהם קליינמן, שהוחלף בימי השלטון הקומוניסטי בידי אלעזר קליין ששימש גם כמזכיר הקהילה.
ידוע על שניים בלבד שכיהנו בוודאות כדיינים במרגיטה: הרב מרדכי בריסק, ששימש בתפקיד הדיין כ-8 שנים עד 1919, והרב יעקב צבי קאופמן שמונה ב-1926 וכיהן ברצף עד השואה.
בנוסף להם, התגוררו בעיר לפרקים הרב חיים צבי וינקלר מראצפט, הרב שלמה זלמן אולמן, הרב מאיר קליין מהאלמין, ושני אדמו"רי חסידות ראזלה (או רוזדול) משושלת קאליב: הרב פנחס מנחם טאוב ובנו הרב יהודה יחיאל טאוב, אביו של יליד העיר רבי מנחם מנדל טאוב.
מאיר מאן, מעשירי היהודים, היה ראש הקהילה הידוע הראשון.
הוא שימש בתפקיד למעלה מ-20 שנים.
בנו אברהם מאן כיהן אחריו כ-25 שנים.
ב-1922 הד"ר ועורך-הדין משה פרידמן שנשא בתפקיד 10 שנים.
בתקופתו נקלעה הקהילה לחובות כבדים בשל הקמת מקווה יקר.
ב-1932 נבחר לראשות הקהילה משה גולדברגר ששימש בתפקיד 4 שנים.
בשנים 1942-1936 כיהנו בתפקיד משה וולבוביץ, צבי קליין ויהודה לייב וינקלר.
ב-1942 נבחר שוב משה גולדברגר לתקופה של שנתיים.
לאחר השואה נבחר כראש הקהילה זאב טלצ'ר, ואחריו יצחק לרנר.
לאחר מכן התמנו ראשי קהילה מטעם המפלגה הקומוניסטית.
מראשיתה נהגו יהודי מרגיטה לפי מנהגי החת"ם סופר ותלמידיו והתפללו בנוסח אשכנז, ועד ראשית המאה ה-20 בתאריך האזרחי לא הכירו את מנהגי החסידות.
החסידות החלה להתפשט בהונגריה במאה ה-19 לאחר שהגיעה אליה בסוף המאה ה-18 עם בואו לקאליב של יצחק אייזיק טאוב, והגיעה לטרנסילבניה בתקפ"ג (1823) עם מינויו של רבי יחזקאל פנט, תלמידו של רבי מנחם מנדל מרימנוב, לרבה של קרלסבורג ושל טרנסילבניה כולה.
אך למרגיטה הגיעה רק כ-80 שנים לאחר תחילת תפוצת החסידות בטרנסילבניה.
החסיד הראשון שהגיע לעיירה היה אברך חסידי ומגדולי חסידי סיגט, הרב אברהם חיים גליק שבא להתגורר בה.
הוא היה נכדו של הרב משה אריה פריינד ותלמידו של הרב חנניה יום-טוב ליפא טייטלבוים, שניהם מגדולי הרבנים החסידיים.
כשהגיע כעשר שנים לפני מלחמת העולם הראשונה, חיו בקהילה כ-150 משפחות.
כשראו מתפללי בית הכנסת הגדול אותו עם שטריימל וקפוטה בשבת הראשונה לבואו הייתה השתוממות רבה, והגבאים ניגשו אליו וביקשוהו שלא יופיע יותר בבית הכנסת בלבוש הזה בחושבם שפריטי לבוש כמו שטריימל וקפוטה מתאימים רק לרבנים ולא ליהודים מן השורה.
הרב גליק ניסה להסביר כיכל החסידים לבושים כך.
הוא המשיך ללכת בלבוש החסידי שלו, ואחד ממתפללי בית הכנסת שרצה "לקדש את השם ברבים" זרק את השטריימל מראשו החוצה.
הרב גליק תבע את האיש לדין תורה שהגיע לבית משפט אזרחי הונגרי שפסק שלושה חודשי מאסר בפועל ל"מקדש השם ברבים" על פגיעה בקדושת בית הכנסת ופגיעה ברכוש פרטי.
לאחר כמה זמן הגיעו חסידי סיגט נוספים להתגורר בעיירה בעקבות הרב גליק.
כשהגיעו החסידים למניין פתחו בית מדרש חסידי.
בתחילה שכרו חדר, וכשהתאפשר להם רכשו מגרש בסמטת היהודים ובנו עליו בית מדרש מפואר.
בית המדרש נרשם בספרי האחוזה כ"סינגוגה ספרדית" וכונה בפי הציבור הרחב "דאס ספרדישע בית מדרש" ("בית המדרש הספרדי"), מפני שהיה מקום התפילה הראשון במרגיטה שהתפללו בו בנוסח ספרד.
לבית המדרש באו להתפלל מכל הסביבה, ולא מעט מהמפללים לא היו חסידי סיגט או אף לא מהחסידים כלל.
בהמשך הגיעו להתגורר במקום קבוצה של חסידי ויז'ניץ וספינקא וגם הם התפללו בבית המדרש החסידי.
כאן התפלל הרב יהודה יחיאל טאוב מראזלה במשך 24 שנות מגוריו בעיירה עד פטירתו, וכן אביו הרב פנחס חיים ב-8 השנים שגר כאן.
החסידים הזמינו לשבתות, מועדים ושמחות את האדמו"רים שלהם או אדמו"רים חשובים אחרים, וכמעט כל יהודי מרגיטה וחסידים רבים מהסביבה באו לתפילות, לדרשות ולעריכת השולחנות המסורתית.
רב מרגיטה והגליל, שהיה אז הרב שמואל זלמן, היה מתפלל בית המדרש החסידי פעם בשנה, בשבת שירה שבה קוראים בתורה את פרשת בשלח שבחומש שמות.
החסידים מצידם כיבדו אותו בכבוד רב והקדימו את זמן תפילת שחרית בשבת שובה ושבת הגדול כדי שהמתפללים יוכלו ללכת לשמוע את דרשת הרב בבית הכנסת הגדול.
במשך הזמן התרבות החסידים מכל הזרמים ועם המתפללים הלא מעטים שאינם חסידים, המקום היה צר מלהכיל את הבאים בשעריו, ובתרפ"ז הורחב והוגבה הבניין כך שיוכל להכיל למעלה ממאתיים מתפללים קבועים.
חסידי ויז'ניץ החליטו בתרפ"ח לפתוח לעצמם שטיבל נפרד.
אך כיוון שלא היה להם כסף לבניית בניין חדש, הם פנו להנהלת תלמוד התורה וביקשו חדר למקום תפילה בשבתות וחגים.
בימי חול המשיכו להתפלל בית המדרש של חסידי סאטמר (חסידי רבי חיים צבי מסיגט עברו לאחר פטירתו להיות מחסידיו של אחיו רבי יואל מסאטמר).
החסידים היו הראשונים לכל דבר של צדקה וחסד, והצטיינו בייחוד במתן בסתר ובהכנסת אורחים.
בימי השואה הגרמנים השתמשו בבית המדרש החסידי כאורוות סוסים.
לאחר השואה כשהקהילה התארגנה מחדש חידשו את פעילות בית המדרש.
אחרי העלייה ההמונית לארץ בשנים תש"ט-תש"י (1950-1949) עברו המעטים שנותרו ממתפללי בית המדרש הגדול ולומדיו לבית הכנסת הגדול, ופעילות בית המדרש נפסקה.
בשנת תשי"ב (1952) התקלקלו מכונות המקווה ולא ניתן היה להפעיל אותו.
אנשי הקהילה המעטים שנותרו לא יכולים היו לעמוד בהוצאה הכספית של התיקונים, ובקשה לסיוע אל הפדרציה של הקהילות היהודיות שבבוקרשט לא נענתה.
בינתיים נודע להם שהשלטונות מתכוונים להלאים את בית המדרש ולהפוך אותו למועדון לנוער.
הנהלת הקהילה החליטה שכדי למנוע את ביזיון המקום וגם לממן את תיקון המקווה, יש להרוס את בניין בית המדרש ולמכור את העצים והאבנים.
הבעיה ההלכתית של הריסת מקום קדושה נפתרה בכך שהעידו אנשים שכשייסדו את בית המדרש חתמו המייסדים על מסמך שבו הם מצהירים כי בטלה קדושת המקום אם ירצו למוכרו למטרה אחרת.
היו קשיים בהשגת היתר הריסה מהשלטונות, ובסופו של דבר, גוי מחסידי אומות העולם בשם לאיוש בורדאש שהיה ממונה על ענייני הבנייה במחוז הבין שמדובר על מניעת חילול מקום קדוש ליהודים ובהשגת כסף להפעלת המקווה מחדש, הוציא צו הריסה בנימוק שבניין בית המדרש מט ליפול ומהווה סכנה לעוברים ושווים.
כן פקד על הקהילה להתחיל בהריסה מיד אחרי הוצאת הצו כדי שפקיד ממשלתי אחר לא יוכל לבטלו.
הבניין אכן נהרס והמגרש גודר, והמקווה תוקן ושופץ.
המקווה המשיך לשמש את היהודים במשך כ-15 שנים, עד שכמעט כולם עזבו את המקום, והמבנה עבר לידי המועצה המקומית שהפכה אותו לבית מרחץ.
למרגרטן היו כפופים 46 כפרים שבהם התגוררו כ-500 יהודים (כמאה משפחות) שכמחצית מהן התרכזו בכפרים הגדולים ביותר, סיפלאק וטויטי, שבכל אחד מהם התגוררו כ-25 משפחות.
בשניהם היו שוחט קבוע, מקווה ובית כנסת שהיה פעיל כל הזמן.
גם בכפרים הגדולים האחרים כמו באליוק, סוניוגד, אבראני ובודסלוי, היו בתי כנסת, אך תפילה בציבור התקיימה רק בשבתות וחגים כאשר המתפללים באו מכמה כפרים וחוות בסביבה הקרובה יותר לבית הכנסת.
וכן היו בכפרים הגדולים שוחטים שנדדו בין יהודי הסביבה הקרובה לכפר.
יהודי היישובים הקטנים יותר בסביבות מרגיטה כמו בשאר יישובי הפזורה בהונגריה עשו מאמצים לא להתבולל בסביבה הנוכרית ומי שיכול היה עזב את כפרו ועבר למרגיטה.
אלו שלא יכולים היו לעזוב את הכפר, השתדלו והתאמצו לקיים את מצוות התורה בכל יכולתם.
קבוצות של משפחות התחברו ושכרו מלמד לילדיהם שהיה גר בכפר עד שסיים את תפקידו.
לטבילה במקווה, לאמירת הסליחות ולקריאת מגילת אסתר בפורים, נסעו המשפחות בעגלות לסיפלאק וטויטי או למרגיטה עצמה.
רוב תושבי יישובי הסביבה שהיו רובם ככולם כפריים עסקו בחקלאות, אך נמצאו ביניהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
הכפר הגדול סיפלאק נמצא בקצה אזור מרגיטה ושנים רבות לא הייתה שם קהילה מסודרת ועצמאית עם רב.
בשנות העשרים של המאה העשרים רצו יהודי הכפר להיות קהילה מסודרת כמו הכפר הנמצא שנים עשר קילומטרים מזרחה, נאגי-פאלו שבאזור שימלוי קרוב למחוז סילאגי שגרו בו כחמישים משפחות יהודיות.
ייחודה של קהילה זו בכך שלמרות היות קהילה קטנה שלא שכנה במרכז אזורי זכתה להיות קהילה עצמאית עם תקנות מאושרות.
הסיבה לכך היא כי הקהילה התארגנה לפני שהקהילות היהודיות בהונגריה קיבלו מעמד חוקי.
ליישובים שהיו בתחום שיפוט של יישובים גדולים יותר לא היה פשוט לקבל מעמד עצמאי.
היה צורך בקבלת הסכמת קהילת האם או פסק דין של שלושה רבים או של בית משפט מחוזי שבו נכתב כי הקהילה האזורית אינה מסוגלת לספק כראוי את הצרכים הדתיים של הקהילה המבקשת עצמאות.
קהילת סיפלאק פטרה את העניין באופן פשוט: היא מינתה לתפקיד הרב את הרב יהושע פנחס ויינברגר, בנו הבכור של הרב שמואל זלמן, שוויתר לבנו על סיפלאק ואף הוסיף לו כעשרים כפרים סמוכים.
לאחר פנייה לבית המשפט שבה צוין שאפיית המצות הייתה חוקית כיוון שהיא נעשתה על ידי בני קהילת סיפלאק שמספקת שירותי דת בהסכמתה המלאה של הקהילה האזורית מרגיטה, שוחררו המצות.
הרב החדש ייסד את "חברה קדישא" במקום, הקים ישיבה ודאג לחינוך הילדים והנוער.
לאחר ויתורו של הרב יהושע פנחס והמינוי הסופי של אחיו הצעיר הרב מרדכי עזריאל לרבה של מרגיטה, המשיך הרב יהושע פנחס להיות רבה של סיפלאק והסביבה עם 45 כפרים נוספים תחת סמכותו הרבנית.
ראשיתה של הקהילה היהודית באפינגן (Eppingen, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה) במחצית הראשונה של המאה ה-14. לאחר מלחמת שלושים השנים התרחבה הקהילה, וב-1839 כללה 220 אנשים ובית כנסת, בית ספר יהודי (1825-1868) ובית קברות יהודי נפרד.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חלה ירידה דמוגרפית בקהילה, הקהילה נכחדה עם רדיפות היהודים בתקופת הנאציזם.
יישוב יהודי התהווה לראשונה באפינגן במאה ה-14. עם הרדיפות בזמן "גזירות המגפה השחורה" (1348) חרבה הקהילה והיהודים נדדו לאופפר והיילברון.
במרוצת המאות הבאות ישבו במקום יהודים אחדים שקיבלו חסות משליטי העיר.
בסוף המאה ה-17 כבר ישבו בעיר 16 משפחות.
הקהילה הייתה מסונפת לרב ולקהילה בוורמס, ואנשיה נקברו בבית העלמין היהודי בעיר, עד פתיחת בית העלמין באפינגן (1738) ששימש גם את הקהילות הסמוכות.
התפילות התקיימו בתחילה בבניין באוניברסיטה העתיקה, המכונה עד היום אצל תושבי המקום Alte Judenschule, "בית הספר היהודי הישן".
לאחר סדרת הטרדות מצד נוצרים מקומיים עברו התפילות להתקיים בביתו של חבר הקהילה לב מאייר, ובשנת 1772 נבנה בית כנסת בעיר שכלל שתי דירות מגורים למורה ולשמש.
עם התרחבות הקהילה נחנך באוקטובר בשנת 1873 בית הכנסת החדש באפינגן.
בשנת 1827 נוסד בית ספר יסודי יהודי בעיר, שבראשו עמד במשך 45 שנים רצופות יחזקאל שלזינגר, תלמידו של 'רב המדינה' יעקב אטלינגר.
יהודי אפינגן בתחילת המאה ה-20 התפרנסו בעיקר מסחר בבקר, טבק, חנוונות ומתוצרת חקלאית.
עם ראשי הקהילה במחצית השנייה של המאה נמנה מאייר שטראוס, שהנהיג חידושים ברוח הרפורמה למגינת לב חברי הקהילה החרדים, שתלו בו את אשמת ההידרדרות הרוחנית והמוסרית בקהילה.
בשיאה מנתה הקהילה 222 נפשות בשנת 1842 (7 אחוז מתושבי העיר).
לאחר שנת 1880 החל תהליך התמעטות בקהילה שנמשך ביתר שאת במאה ה-20. עם עליית היטלר לשלטון נשארו באפינגן 60 יהודים בלבד.
הנטישה מהעיר שהייתה מתונה למדי בשנים הראשונות, הלך וגדל עם החרפת הרדיפות.
17 מיהודי העיר היגרו לארצות הברית ו-23 התפזרו לערים בגרמניה.
לאחר ליל הבדולח שבמהלכה הועלה בית הכנסת באש היגרו מהעיר רוב התושבים היהודים, לבד מארבעה שגורשו וכן שתי יהודיות שנישאו לגרמנים.
כזכר ושריד לקהילה היהודית עדיין נותרו על תילם בניין בית הכנסת הישן, המקווה במרתף, ואבן נישואים בחזית הבניין.
בבית העלמין היהודי בעיר, שחולל קשות בשנת 1982, השתמרו מצבות עתיקות רבות.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים באפינגן.
לאופולד רגנסבורג (1834-1900), עורך דין נודע שפעל בבאדן במחצית השנייה של המאה ה-19
הלל זונדהיימר (1840-1899), היה רב ומחבר ספרים על החינוך הדתי היהודי
הקהילה היהודית בעיר רקסינגן (גרמנית: Rexingen) שבווירטמברג, גרמניה התקיימה מאז המאה ה-16, עד לשנת 1942. בית הכנסת הראשון בעיר נחנך בשנת 1710, והוחלף בבניין נאה ומרווח בשנת 1835. בשנת 1824 ייסדה הקהילה בית ספר יסודי.
היהודים הראשונים שהתיישבו דרך קבע ברקסינגן בשנת 1649, וולף פולאק ודוד בוכבינדר, נמלטו אליה עם משפחותיהם מפולין מפחד הפרעות ת"ח ות"ט.
בשנת 1710 הגביל השלטון ברקסינגן את מספר המשפחות היהודיות ל-18. על היהודים, שהיו במעמד יהודי חסות, הוטל לשלם דמי-חסות חד פעמיים כגון מסי לידה, פטירה ונישואים, פטור משירות צבאי בנוסף למיסים מיוחדים כגון מימון אווזים לשליטי העיר לחג מרטין הקדוש.
בשנת 1790 פרצה שרפה גדולה בעיר ממנה נפגעו בעיקר תושבי הרובע היהודי, שנשארו ללא מקום מגורים.
למרות מצבם, הכפיל מושל העיר את דמי החסות פי 10. על יהודי העיר נאסר בשנת 1803 להחזיק במקרקעין שלא לצורכי מסחר, ואלו ששכרו בתים של נוצרים הצטוו לפנות את מקום מגורים.
יהודי רקסינגן התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בקר ועורות, ועם פרסום "חוק היהודים" בשנת 1828 , גם מחקלאות ונדל"ן.
הקהילה היהודית שהיוותה שליש מאוכלוסיית המקום, נשאה אופי אורתודוקסי ואנשיה הרבו לקבוע עיתים ללימודים תורניים.
במשך שנים רבות פעלו בה האגודות "תלמוד תורה" ו"אומרי תהילים", וכן קופת "עזרה בצרה" שסייע למשפחות יתומות.
אנשי הקהילה התייחסו יפה לעוברי אורח יהודים ממזרח אירופה וגם תמכו בגובי כספי החלוקה בירושלים.
כמו כן תרמו בעין יפה למגביות ציוניות.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 66 מצעירי הקהילה, מתוכם 14 לא חזרו.
בהם הסגן יוסף צינדרפר, מהטייסים היהודיים הראשונים בגרמניה.
באותה עת התקיימה בעיר אספה אזורית של "האיגוד לשמירת האינטרסים של היהדות החרדית".
בשנת 1938 עלו במרוכז כ-38 מצעירי רקסינגן והקהילות הסמוכות, והקימו את המושב השיתופי שבי ציון.
בליל 9 בנובמבר 1938 פלשו אנשי האס אה לבית הכנסת, עקרו את הנברשות והעלו באש ערימה של ספרי תורה ותשמישי קדושה.
לאחר מכן העלו גם את הבניין באש.
הבניין שופץ לאחר המלחמה ומשמש את הכנסייה האוונגלית.
מבין 128 יהודי רקסינגן שגורשו למחנות ריכוז, שרדו את השואה צעיר אחד ו-3 נשים.
174 מיהודי העיר הספיקו להגר לפני המלחמה, רובם לישראל (שם הקימו את היישוב 'שבי ציון') ולארצות הברית.
תולדות הקהילה היהודית באמסטרדם הם חוט השידרה של תולדות יהודי הולנד בכלל.
בשל הסובלנות ששררה בעיר במהלך מלחמות הדת שנפוצו באירופה ומחמת הרדיפות של דתות אחרות על ידי הכנסייה הקתולית, הגיעו פליטים רבים לאמסטרדם, ובהם יהודים עשירים שנמלטו מספרד ומפורטוגל, וכן סוחרים הוגנוטים שנמלטו מאנטוורפן ומצרפת.
על פי כמה היסטוריונים, דון שמואל פאלאג'י ואחיו יוסף פאלאג'י הם היהודים הראשונים שישבו באמסטרדם, ב-1596 שמואל ארגן את המניין הראשון בביתו לתפילות יום הכיפורים והקים גם את בית הכנסת הראשון בעיר.
ב-1640 רכשו להם בית כנסת ראשון.
מספרם גדל, במיוחד אחרי גזירות ת"ח ות"ט ופלישת השוודים לפולין (1655), ועלה עד מהרה על מספר יוצאי ספרד ופורטוגל בעיר.
ב-1660 ייסדו קהילה משלהם שעמדה בקשרים עם "ועד ארבע הארצות".
בית כנסת אשכנזי מפואר נחנך ב-1671 ותוך מאה שנה נוספו לעדה האשכנזית עוד שלושה בתי כנסת גדולים.
הקהילה היהודית הפורטוגלית תרמה תרומה חשובה להתפתחות התרבותית והכלכלית של הולנד, ואילו הולנד העניקה לה חופש דת, הבולט בייחודו בהיסטוריה היהודית.
מהקהילה היהודית הפורטוגלית יצאו רבנים, מלומדים, הוגי-דעות, אמנים, בנקאים, ובעלי עסקים חובקי עולם.
תסיסה שבתאית שטפה את הקהילה באמצע המאה והשלכותיה הורגשו בה גם בתחילת המאה ה-18. בני אמסטרדם היו בין הראשונים שסיגלו לעצמם שיטות מסחר ברוח הזמן החדש ורבים מהם צברו עושר רב.
הם עסקו בסחר בינלאומי, בתעשיית הטבק, הספנות ובפרט ביהלומים ולקראת סוף המאה ה-17 השתלבו גם בבורסה המקומית והחזיקו רבע ממניות חברת הודו המזרחית.
המשברים הכלכליים החוזרים במאה ה-18 פגעו קשות בציבור היהודי-ספרדי בעיר, ומצבו עוד החריף כתוצאה מן הכיבוש הצרפתי ב-1794.
באמסטרדם יצא לאור העיתון הראשון ביידיש, (1686-1687), בשם "דינסטאגישע אונד פרייטאגישע קוראנט", העיתון הופיע פעמיים בשבוע בשנים 1686 ו-1687. ובשנים 1690-1675 יצא לאור העיתון הראשון ליהודים בלשון הספרדית בשם "גאזטה דה אמסטרדם".
בשנת 1691 החל להופיע כתב העת הראשון בעברית, פרי עץ חיים, שכלל תשובות הלכתיות מחכמי בית המדרש.
מן המאה ה-17 פעל באמסטרדם מרכז לאיסוף כספים למען ארץ ישראל (מן המאה ה-19 נקרא בשם "פקידים ואמרכלים של ערי-הקודש בא"י") שתרם רבות לשיפור תנאי החיים ביישוב הישן.
מרוכלות וממסחר בבגדים ישנים עברו האשכנזים בהדרגה לקשרי מסחר עם גרמניה וארצות מזרח אירופה ורבים מהם נעשו סוכני הלוואות ויהלומים בשיתוף עם "יהודי החצר" במדינות הגרמניות.
בסוף המאה ה-18 נפגעו קשות מן המשברים הכלכליים, רובם התרוששו ונזקקו לתמיכת אחיהם האמידים, פרנסי הקהילה.
במאבק בין תומכי המהפכה הצרפתית וחסידי בית המלכות בהולנד שמרו רוב יהודי שתי העדות אמונים לבית אורנז', מחשש שמא תוביל האמנציפציה מידי המהפכנים לביטול האוטונומיה הקהילתית, אולם חלק קטן מהם התאגדו בארגון פליקס ליברטטה ותמכו בצרפתים.
הצרפתים כבשו את הולנד ב-1795 וב-2 בספטמבר העניקו שוויון זכויות ליהודים וכעבור שנתיים נכנס היהודי הראשון, משה מורסקו, כחבר המועצה העירונית.
עם החזרת המלוכה ההולנדית ב-1815 נשארו זכויות היהודים.
בשנת 1796 פרשו חלק מבני הקהילה האשכנזית והקימו את קהילת עדת ישורון שבראשה עמדו הרב יצחק גראנבום ודוד פרידריכספלד.
פרישתם הובילה לפולמוס נרחב בינם לבין הקהילה הוותיקה, ובעלונים בשם "דיסקוהרש" שהודפסו משני הצדדים הטיחו האשמות שונות אלו באלו.
בינתיים גברה הטמיעה של היהודים בחברה הכללית, בפרט בקרב העדה הפורטוגזית.
ביישוב האשכנזי החריף המאבק בין החרדים לבין תומכי הרפורמה נוסח גרמניה.
הרוחות נרגעו בתקופת כהונתו של יוסף הירש דינר כרב ראשי (משנת 1874), שהעלה את רמת הלימודים בבית המדרש לרבנים וקירב להנהגה גם יהודים חילוניים מסוגו של הבנקאי וראש הליברליים באמסטרדם אברהם קארל ורטהיים.
יהודים עלו לעמדות חשובות בציבור, ביניהם המשפטן יונאס דניאל מאיר (1834-1780), בני משפחת אסר, שר המשפטים מ"ה גודפרוי והרופא הכלכלן שמואל צרפתי (1866-1813) שתרם רבות לפיתוח התעשייה והתרבות בעיר.
חוג לעברית כשפה חיה, בשם "תועלת" הוקם בעיר בידי קבוצת סופרים במחצית הראשונה של המאה ה-19, ותנועת נוער ציונית חזקה פעלה באמסטרדם בשנים 1939-1929.
ב-1900 מנתה האוכלוסייה היהודית באמסטרדם 60,000. עד 1932 חלה ירידה תלולה במספר הלידות ועלייה מקבילה במספר הזוגות המעורבים, אולם הקהילה לא פחתה כיוון שקלטה תמיד מהגרים חדשים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 התארגן באמסטרדם ועד למען פליטי גרמניה.
במהלך המאה ה-17 נוסדו בעיר שלוש קהילות פורטוגזיות:
קהילת "בית-יעקב", אשר קיים תיעוד על קיומה כבר בשנת 1610 ומשערים שנוסדה בשנים 1598–1602. הקהילה נקראה על שמו של האנוס יעקב טיראדו, שכונה דשימ'ס לופיס דה-קוסטה.
קהילת "נווה-שלום", שנוסדה בשנת 1608 בערך, על ידי יצחק פרנקו מדיירוס.
קהילת "בית-ישראל" שנוסדה בשנת 1618, בידי פורשים מקהילת נווה שלום, שהתקשו לעמוד בדרישות ההלכתיות המחמירות שבה.
שלוש הקהילות שימשו את בני ספרד ופורטוגל, אך כל קהילה החזיקה מוסדות צדקה וחסד וישיבות משלה.
בשנת 1639 התאחדו שלוש הקהילות, לקהילה אחת גדולה בשם "תלמוד תורה", וכרב שלוש הקהילות התמנה רבי שאול מורטירה.
בשנת 1612 יצא לאור באמסטרדם, במימונו של יצחק פרנקו ממנהיגי הקהילה, סידור בשלושה כרכים, ובו תפילות החול, השבת, החגים והמועדים בתרגום לספרדית.
בשער הכרכים מתנוססת דמותו של הפניקס, עוף החול העולה בלהבות אש, וסביבו הכתובת: Neve Salom – Mi Camocha.
ב-1675 חנכו את בית הכנסת החדש והמפואר של הקהילה הצומחת והמשגשגת, בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
הקהילה נאבקה בבעלי דעות מנוגדות למסורת ולהלכה, בין השאר גם בגלל חשש מתגובת הנוצרים, ואף החרימו את אוריאל אקוסטה (ב-1640), ואת ברוך שפינוזה (ב-1656).
בית הקברות של הקהילה "בית חיים", הוא בית העלמין היהודי-פורטוגזי הגדול בהולנד.
אתר הקבורה ידוע בזכות המצבות המפוארות המנציחות קהילה יהודית עשירה וגאה, פעיל משנת 1614, ומשמש עד היום את העדה הספרדית בהולנד.
בין השנים שס"ו-ש"ע (1606-1610) הגיע לאמסטרדם רבי יצחק עוזיאל, בן למשפחת מגורשים מהעיר פאס שבמרוקו, וכעבור זמן קצר מונה לרב קהילת בית הכנסת "נווה שלום".
הוא היה ראשון הרבנים המפורסמים שהגיעו מבחוץ לכהן בקהילה, וזקן רבני אמסטרדם עד מותו ב-1622.
אצלו למדו מנהיגי הקהילה בדור הבא: רבי יצחק אבוהב, שהיה דיין וראש ישיבה, ובהמשך לתקופה מסוימת הרב הראשון שכיהן בקהילה בעולם החדש ; רבי מנשה בן ישראל, צאצא של מגורשי ספרד שהגיע לאמסטרדם בגיל 6, אף המשיך אותו בהנהגת הקהילה, לאחר פטירתו בשנת שפ"ב (1622).
בשנת 1627 ייסד את הדפוס העברי הראשון באמסטרדם, ולימים הפכה העיר לאחד ממרכזי הוצאת הספרים החשובים בקהילות ישראל בגולה.
גם רבי שאול מורטירה, שהגיע לאמסטרדם בגיל 20 (1616) כדי לכהן כרב קהילת בית יעקב, למד בבית מדרשו של רבי יצחק עוזיאל.
רבי שאול עמד גם בראשות ישיבת "כתר תורה", ובהמשך פתח את ישיבת "עץ חיים" ועמד בראשה.
בימיו פעלו באמסטרדם למעלה מעשר ישיבות, ומוסדות צדקה וחסד רבים.
נוסעים שעברו דרך העיר, כדוגמת בנו של ישעיה הלוי הורוביץ, הביעו בכתב את התפעלותם הרבה מסדרי הלימוד המופתיים.
אחרי פטירתו של רבי שאול מורטירה בשנת 1660, התמנה כאב בית דין הקהילות רבי יעקב ששפורטש.
בימי כהונתו של מורטירה, הגיעו לעיר גם גולים רבים מאשכנז ומפולין, גם בעקבות גזירות ת"ח ת"ט.
בני פולין נכנעו לקהילה הספרדית-פורטוגזית ששלטה בעיר, אך בני אשכנז מיאנו בכך.
אחרי פטירתו של ששפורטש בשנת 1698, מילא את מקומו רבי שלמה די אוליוירה.
אחרי פטירתו של אוליוירה בשנת 1708, התמנה לאב"ד הקהילה רבי שלמה אאיליון עד מותו, משך 20 שנה.
בינתיים התמסדה גם הקהילה האשכנזית בעיר, מינתה רבנים ופתחה ישיבות.
בין הבולטים שברבני הקהילה האשכנזית היו הדיין ר' משה פרנקפורט, רבי צבי הירש אשכנזי, חתנו רבי אריה לייב ונכדו רבי שאול שימשו אף הם כרבני הקהילה האשכנזית בעיר.
הרמח"ל, בבורחו מאיטליה מפני רודפיו שמנעו ממנו לעסוק בתורת הקבלה, עבר לגור באמסטרדם, ובה הגה בתורה בישיבת "עץ חיים" הספרדית, כשלצד לימודיו עסק בליטוש יהלומים והוסיף להתכתב עם תלמידיו בפדובה.
בעיר זו חיבר והדפיס את ספריו "דרך ה'" ו"מסילת ישרים".
בשנת 1743 עזב רמח"ל את אמסטרדם עם אשתו ובנו בדרכו לארץ ישראל.
יהודים מפורסמים נוספים בעיר: משה קוריאל, אוריאל ד'אקוסטא, ברוך שפינוזה, שמואל צרפתי, אברהם שמשון אונדרוויזר, גבריאל פולק ואחרים.
סופרים ואמנים מבין יהודי אמסטרדאם השתלבו בחיי התרבות בהולנד, ביניהם הרמאן היירמאנס (1921-1864), ישראל קרידו (1932-1872), יעקב ישראל דה האן (1924-1881) ואחותו קארי ואן ברוגן (1932-1881).
המשפטן טוביאס מיכאל קארל אסר זכה בפרס נובל לשלום (1911).
במלחמת העולם השנייה כבשו הנאצים את העיר.
רוב יהודי העיר - יותר מ-100,000 במספרם, בהם רב הקהילה היהודית בעיר אליעזר סרלואיס ורב הקהילה הספרדית בעיר אליהו פרנסיס נשלחו למחנות ההשמדה.
אחת מהן הייתה אנה פרנק שנתפסה ונשלחה לברגן-בלזן לאחר שהתחבאה יחד עם משפחתה במחסן שהיה שייך למשפחתה.
יומנה של אנה פרנק מתאר תקופה זו במחבוא.
מאחר שמרבית הסחר ביהלומים באמסטרדם בוצע בידי סוחרים יהודים, אמסטרדם, שהייתה המובילה בסחר ביהלומים באירופה אבדה את מעמדה כעיר מסחר ביהלומים (הסחר ביהלומים היה אחד ענפי הסחר העיקריים של העיר בסוף המאה ה-19).
בשנת 1940 בתחילת הכיבוש הגרמני, חיו בהולנד 140 אלף יהודים, מתוכם 120 אלף באמסטרדם.
4,300 מהם היו יהודים ספרדים.
ב-16 במאי 1940 נכנסו הגרמנים לאמסטרדם, וכעבור זמן קצר פתחו נאצים מקומיים בהפגנות ובהתפרעויות ברובע היהודי.
קמה מחתרת יהודית שפעלה נגד נאצים הולנדיים.
מושל העיר מינה מועצה יהודית בראשות שני ראשי הוועד למען הפליטים, ותפקידה הראשון היה לפרק את היהודים מנשקם.
בימים 22–23 בפברואר 1941 נאסרו בפקודת הימלר 425 מיהודי אמסטרדם ונשלחו לבוכנוואלד ומשם למוות במאטהאוזן.
ב-25 בפברואר נערכה בעיר שביתת מחאה כמעט בכל השירותים הציבוריים ובמפעלים פרטיים רבים.
שלטונות הכיבוש היו מעוניינים שיהודי הולנד יתרכזו באמסטרדם, בחלקים מסוימים של העיר.
כשהגיעה שעת הפתרון הסופי "נתבקשו" היהודים להתנדב לעבודה במזרח אירופה.
בשלושה מצודים ענקיים (בחודשים מאי, יוני וספטמבר 1943) נאסרו כ-13,000 יהודים והועברו לווסטרבורק ומשם לאושוויץ ולסוביבור.
בפברואר 1944 נעצרו כל היהודים הפורטוגזיים ונשלחו לווסטרבורק, בדרך לאושוויץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לא ניזוק בית הכנסת הפורטוגלי.
מהסיבה שלפני מלחמת העולם הוכרז כאתר שימור היסטורי.
עובדה זו תמוהה מאוד ובהחלט יוצאת דופן בהולנד הכבושה.
אחרי המלחמה נותרו בהולנד כ־20,000 יהודים, מתוכם 800 יהודים ספרדים.
בשנת 1968 היה מספר תושבי אמסטרדם כ-850,000. ב-1973 נאמד מספר תושביה היהודים ב-15,700, מהם נמנו 5,000 על הקהילה האשכנזית, 600 על הקהילה הספרדית וכ-750 על העדה הליברלית; הליברלית חנכה בית-כנסת משלה ב-1967.
אמסטרדם היא העיר היחידה בהולנד שפועלים בה בית חולים יהודי ורשת חינוך יהודית - ארבעה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון (ע"ש הרמב"ם).
במוסדות החינוך למדו ב-1969 450 תלמידים.
בעיר יוצא לאור השבועון היהודי היחיד במדינה.
תעשיית היהלומים, שהתנהלה לפני המלחמה כמעט באופן מוחלט על ידי היהודים, עברה לידיים לא יהודיות; אולם יהודים מיוצגים היטב בתעשיית הטקסטיל ובמקצועות החופשיים, בפרט ברפואה.
ספריית רוזנטל- המדור למדעי יהדות בספריית אוניברסיטת אמסטרדם, מפרסמת פעמיים בשנה (מאז 1966) כתב עת לחקר היהדות.
עיריית אמסטרדם הקימה יד זיכרון לקורבנות הנאצים מיהודי המקום, וקרן פרטית מקיימת את בית אנה פרנק.
הרובע היהודי של אמסטרדם נהרס בידי שלטונות העיר מטעמי תחבורה.
בכיכר ע"ש יונאס דניאל מאיר עומדים על תילם שלושה בתי כנסת גדולים; שניים מהם לא נפתחו מחדש בתום המלחמה ונמכרו לעירייה (1955) ושלישי, של הפורטוגזיים, בשימוש כולל ספריית "עץ חיים" שלידו.
בשנת 1997 חיו 15,000 יהודים באמסטרדם; מספר זה הוא כמחצית יהודי הולנד, ואמסטרדם משמשת מרכז ליהודי הולנד כולה.
פועל בה מוזיאון יהודי המתעד את תולדות יהודי הולנד ושוכן בבניין הישן של בית הכנסת האשכנזי.
משנת 2012 קבוצה של ישראלים הגרים בסביבת אמסטרדם מקיימת מסגרת בשם "קהילה עברית" עבור פעילות חברתית בשפת העברית כולל העשרה וחינוך לילדיהם "ברוח שיתופית, פלורליסטית ודמוקרטית".
הקהילה הפורטוגלית מונה כ-600 חברים, ורוב חבריה, כמו רוב חברי הקהילה האשכנזית, גרים מחוץ למרכז העיר.
ראשיתה של הקהילה היהודית בלבוב, שנקראה למברג בפי היהודים, בגליציה המזרחית בפולין, לוטה בערפל.
ראשוני היהודים הגיעו לאזור נסיכות רייסן כבר במאה העשירית.
בלבוב נתקיימו שלוש קהילות יהודיות: קראים, קהילה יהודית שישבה בתוך חומות העיר, וקהילה יהודית שישבה מחוצה להן.
ערב מלחמת העולם השנייה, הייתה לבוב הקהילה היהודית השלישית בגודלה בפולין, לאחר קהילות ורשה ולודז', ובה היו יותר ממאה אלף יהודים.
ראשוני המתיישבים היהודיים הידועים לנו באו ללבוב בשנת 1256, והם הפכו לחלק חשוב מחיי התרבות בעיר, תוך שהם תורמים תרומה של ממש למדע ולתרבות.
מלבד היהודים הרבניים היו בעיר יהודים קראים רבים, שהתיישבו בעיר מהמזרח וביזנטיון.
לאחר שקזימיר השלישי כבש את לבוב בשנת 1349, קיבלו האזרחים היהודים זכויות שוות לשאר אזרחי פולין.
בלבוב היו שני רבעים יהודיים נפרדים, אחד בתוך חומות העיר ואחד מחוץ לפאתיה.
לכל רובע היה בית כנסת נפרד, אולם שניהם חלקו את אותו בית קברות, ששימש גם את הקהילה הקראית.
הקהילה היותה אחת הקהילות המרכזיות בוועד ארבע ארצות, ובו היא ייצגה את כל יהדות גליציה.
הקהילה היהודית, כמו שאר הקהילות היהודיות, סבלה בפרעות ת"ח ת"ט.
כמו כן, היא נחשפה להשפעות שבתאיות ופרנקיסטיות.
לאחר מכן, הגיע הט"ז לכהן בה כרב.
בתחילת המאה ה-18 עמד בראש הקהילה הרב צבי הירש רוזאניס.
במאה ה-19 הייתה לבוב למרכז תרבותי יהודי.
בשנת 1834 הודפסו בו שירי אריה לייב קינדרפרוינד שנכתבו בעברית.
היה בה תיאטרון יידיש מפורסם.
תיאטרון זה נודע ברבים בזכות תקליטים שהוקלטו בלמברג והופצו בכל העולם היהודי, והם מהתקליטים הקדומים ביותר, מהשנים 1906 עד 1911. בין 1839 ל-1857 שלטו בעיר אנשי תנועת ההשכלה, וזאת על פי חוק משנת 1836 שחייב את רב העיר להיות בעל תואר אקדמי.
ככזו הפכה העיר לאבן שואבת ליהודים מרחבי גליציה שעקרו ללבוב (בנוסף למיעוט שרכשו בה בית מגורים בנוסף על בית המגורים הקבוע שלהם).
עובדה זו הביאה לעליית מספרם של יהודי העיר ועלייה בכוח הקהילה.
בין החרדים למשכילים קמו מריבות רבות.
המשכילים הצליחו לשלוט בוועד הקהילה, פעלו בקרב השלטונות נגד הלבוש המסורתי ובכך הצליחו להצר את רגליה של הקהילה החסידית.
לאחר מהפכת מרס בשנת 1848, החלו החרדים לטעון שהוועד אינו מייצגם וכי הוא פוגע בזכויותיהם, אך לא הצליחו בכך.
בשנת 1855 התחלף השלטון באזור, והוא נענה לדרישות החרדים לוותר על תואר אקדמי לרבנים וכך, כעבור שנתיים, חזרו הרבנות וועד הקהילה לידי האורתודוקסים.
בסוף 1918 התנהלו בעיר קרבות ביו הפולנים לאוקראינים על השליטה בגליציה המזרחית.
על אף מאמציה של הקהילה היהודית להוכיח נייטרליות, סבלה הקהילה במהלך תקופת הלחימה מפורעים משני הצדדים הלוחמים ובנובמבר 1918, לאחר כיבוש העיר על ידי הכוחות הפולנים, בוצע הפוגרום בלבוב, שתוצאותיו ההרסניות הכו גלים ברחבי העולם היהודי.
לבוב הייתה גם מרכז ציוני; באביב 1920 נערכה שם ועידת השומר הצעיר.
יהודי העיר היוו שליש מאוכלוסיית העיר לפני השואה (יותר מ-100 אלף ערב מלחמת העולם השנייה), והתקיימו בה 97 בתי כנסת.
שלושה שבועות לאחר פרוץ המלחמה, נכנסו הסובייטים ללבוב וסיפחו אותה לתחום שליטתם, יחד עם גליציה המזרחית.
בעיר הצטופפו באותה השעה יותר מ-100 אלף פליטים יהודיים ממערב פולין הכבושה בידי הנאצים, אך בקיץ 1940 הוגלו רבים מהם לירכתי ברית המועצות.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 היה אזור העיר אחד מהראשונים שנכבשו על ידם.
עם הפלישה ברחו מלבוב כעשרת אלפים יהודים בעקבות הצבא הסובייטי אל תוככי ברית המועצות.
6,000 יהודים נרצחו כבר בימים הראשונים לכיבוש העיר על ידי נאצים ומשתפי פעולה בשני פוגרומים.
בנובמבר 1941 הוקם גטו בעיר; ראש היודנרט שלו, יוסף פרנס, נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה.
בשׁורה של גירושים להשמדה שהתרחשו במהלך השנים 1942–1943 גורשו דרך מחנה ינובסקה קרוב ל-80 אלף מיהודי גטו לבוב אל מותם במחנות השמדה, רובם בבלז'ץ ומיעוטם בסוביבור ובאושוויץ.
רבבות אחרים הומתו במחנה ינובסקה או במהלך פעולות טרור בגטו.
חלקים גדולים מהאוכלוסייה המקומית שיתפו פעולה בהשמדת היהודים, ולכן מעטים ביותר שרדו עד לסוף המלחמה.
אלה שטיינרט פעלה להצלת יהודים וקיבלה על פעילות ההכרה כחסיד אומות העולם.
ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את העיר, והוקם בה "ועד יהודי", שהוכר על ידי השלטון הסובייטי.
בשבוע הראשון נרשמו ברשומותיו 823 יהודים, ועד אמצע נובמבר הגיע מספר הנרשמים ל-2,571 מבוגרים ו-134 ילדים.
רק מעטים מהנרשמים היו תושבי לבוב לפני המלחמה.