tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונדום בגרסאות פרימיטיביות היה ידוע למצרים כבר באלף השני לפני הספירה, כפי שניתן ללמוד מאיורי קיר המתארים את לבישתו.
הקונדום, שהומצא מחדש במאה ה-17, היה עשוי מהחומר הדק והגמיש הזמין ביותר: מעי של כבש.
קוטלי זרע: פפירוסים מצריים וכתבי רופאים הלניסטים מספקים רשימות ארוכות של קוטלי זרע טבעיים.
כתבי רפואה ממצרים הפרעונית ממליצים על משחות מגללי תנינים ודבש היוצרים מחסום מכני לזרימת הזרע מהנרתיק אל הרחם.
פפירוס אחר ממליץ על שרף עץ השיטה הידוע היום כגומי ערבי – חומר צמיגי המפריש חומצת חלב.
חומצת חלב היא אחד החומרים הפעילים בקוטל זרע גם בימינו.
ברומא, זכה לפופולריות תכשיר המבוסס על שמן קיק ודבש.
שיקויים אחרים שהומלצו בספרות הרפואית המצרית וההלניסטית כללו יין, חומץ, מלחי עופרת, שמן, רוק גמלים וחומרים אחרים.
אמצעי מניעה דרך הפה: לפי המסורת, אמצעי מניעה לאישה המכונה "כוס עיקרין" היה בשימוש עוד משחר האנושות.
את הפסוק המספר על עדה וצילה, שתי נשותיו של למך (בראשית פרק ד'), מפרש רש"י "כך היה דרכן של דור המבול אחת לפריה ורבייה ואחת לתשמיש, זו שהיא לתשמיש משקה כוס של עקרין כדי שתעקר".
ההרכב של הגלולה הנוזלית הקדומה הזו המובא בגמרא הכיל שרף, עשבים ומינרלים.
ייתכן שתכשירים צמחיים המכילים תרכובות דמויות הורמונים (פיטואסטרוגנים) היו אכן יעילים במניעת היריון.
לפי המיתולוגיה היוונית, נחטפה אלת האביב פרספונה לשאול, שם סירבה לאכול דבר מלבד גרגרי רימון.
תפריט זה הביא לאובדן הפוריות במשך החורף ואכן רימון הוא אחד מאמצעי המניעה העתיקים.
נשות אתונה חגגו את שובה של פרספונה מכלאה אל אמהּ דמטר בהילולה שהייתה סגורה בפני בעליהן.
הצמחים שקישטו חגיגות אלו: רימון, מנטה (שמן מנטה ידוע כגורם להפלות), אורן ו"שיח אברהם" (Vitex), הידועים אכן כבעלי תכולת פיטואסטרוגנים גבוהה ומשמשים ברפואה העממית לטיפול בהפרעות גינקולוגיות.
הידוע שבמונעי ההיריון בעולם העתיק היה שרף הצמח סילפיום Silphium שצמח בצפון אפריקה ועליו התבססה כלכלתה של העיר קִירֵנֵה (לוב של ימינו), שהצמח אף קישט את מטבעותיה.
קטיף נמרץ מדי של הצמח גרם להכחדתו במאה הרביעית לספירה.
אמצעי מניעה מודרניים שננקטים לפני קיום יחסי המין
השיטות הנפוצות ביותר להגבלת ילודה מבחירת הפרט הן שימוש קבוע באמצעי מניעת היריון - פיזיים, הורמונליים וטבעיים.
אמצעי מניעה אלו שונים במידת ההגנה שהם מספקים ממקרה של היריון בלתי רצוי, אך בכל מקרה אינם אפקטיביים בכל המקרים.
למעט אם צוין אחרת, כל האמצעים שיפורטו ניתנים לשימוש בכל גיל וללא תלות בהאם האישה כבר ילדה או לא.
קונדום גברי - יעיל גם נגד מחלות מין העלולות להיגרם כתוצאה מיחסי מין לא מוגנים.
קונדום נשי - יעיל גם נגד מחלות מין העלולות להיגרם כתוצאה מיחסי מין לא מוגנים.
דיאפרגמה - מעין כיפה עשויה מגומי גמיש או מסיליקון המוחדרת לנרתיקה של האישה ומכסה את פתח צוואר הרחם כדי לחסום מעבר של זרע אל הרחם.
כובעון צווארי (Cervical Cap) - מכסה את צוואר הרחם באופן דומה לדיאפרגמה.
הכובעון הצווארי קטן יותר מדיאפרגמה.
התקן תוך רחמי עם נחושת - אמצעי מניעה מהיעילים ביותר לטווח ארוך, אשר ניתן להפסיק את השימוש בו בכל עת.
יעיל נגד היריון גם כשהוא מוכנס עד חמישה ימים לאחר קיום יחסי מין בלתי מוגנים.
הדימום הווסתי עלול להיות ממושך כבד וכואב יותר, וקיים סיכון קטן לניקוב הרחם בעת החדרת ההתקן.
ספוגית למניעת היריון - עשויה לרוב מקצף פוליאוריתן רך וספוגה בקוטלי זרע.
הספוגית חוסמת לזרעונים את הדרך לצוואר הרחם וסופחת אותם.
קוטל זרע - פוגע בתנועת הזרעונים; נהוג להשתמש בו יחד עם הקונדום, הדיאפרגמה, הכובעון הצווארי והספוגית.
אצל אוכלוסייה חרדית נפוץ השימוש בדף הספוג בחומר קוטל זרע, כיוון שהשימוש בו אינו עובר על חוקי ההלכה אך היעילות שלו עומדת על 70% בלבד.
גלולה משולבת - הנפוצה ביותר מבין האמצעים ההורמונליים.
מכילה את שני הורמוני המין הנשיים, אסטרוגן ופרוגסטרון.
גלולה למניעת היריון המכילה גם חומצה פולית: הגלולה "יאז פלוס" כוללת גם מינון יומי של חומצה פולית החיונית למניעת מומים מולדים בתעלה העצבית בעוברים.
הגלולה פותחה במיוחד על מנת לספק את הרמה הנחוצה של חומצה פולית ולבנות "מאגר" הנשאר בגוף האישה עד שלושה חודשים גם לאחר הפסקת נטילת הגלולה, כך שבמקרה של היריון לא מתוכנן או שנקלט מהר מהצפוי, לא יהיה חוסר של חומצה פולית בגוף האם .
טבעת נרתיקית (נוברינג) - עשויה מסיליקון.
האשה מלבישה את הטבעת סביב צוואר הרחם, והטבעת נשארת במקומה לשלושה שבועות ומפרישה הורמונים.
מדבקות למניעת היריון (אוורה Evra) - מכילות אסטרוגן ופרוגסטרון.
התקן תוך-רחמי הורמונלי - אמצעי מניעה הן לטווח ארוך והן למניעת היריון לאחר קיום יחסי מין לא מוגנים.
התקן תוך-רחמי נמצא אמין יותר מאמצעים שיש ליטול, להחדיר או להפעיל שוב ושוב.
ההתקן משחרר אל תוך הרחם את ההורמון לבונוגסטרל, אשר יוצר ריר צמיגי בצוואר הרחם ובכך מונע כמעט באופן מוחלט את כניסת תאי הזרע לתוך הרחם.
התקנים מסוג זה משווקים תחת המותגים מירנה, קיילנה, וג'נס, שהוא התקן קטן יותר ויעיל רק למשך שלוש שנים.
צפויה ירידה משמעותית בכמויות הווסת עד לאפשרות של אל וסת, וקיים סיכון קטן לניקוב הרחם בעת החדרת ההתקן.
גלולת פרוגסטרון - גלולות המכילות פרוגסטרון בלבד.
מתאימות לנשים מבוגרות, נשים שסובלות ממיגרנות, ונשים שסובלות מקרישיות יתר בדם.
ארגסט-דפו (דפו פרוברה) - פרוגסטגן המוזרק לתוך השריר ומשתחרר לאט.
נורפלנט - השתלה תת-עורית של קפסולות פרוגסטגן בלבד.
אמצעי מניעה מודרניים שננקטים לאחר קיום יחסי המין
גלולת היום שאחרי - גלולה זו מהווה אמצעי חירום למניעת היריון לאחר קיום יחסי מין לא מוגנים.
הגלולה מכילה מינון גבוה של הורמונים ובשל כך עלולה לגרום לתופעות לוואי כגון בחילות והקאות.
התקנים מסוג זה משווקים תחת המותגים מירנה וג'נס, שהוא התקן קטן יותר ויעיל רק למשך שלוש שנים.
שיטות מניעה התנהגותיות מתאפיינות בכך שאינן מצריכות שימוש בחומרים או אביזרים, אלא רק הקניית הרגלים.
שיטת "הימים הבטוחים" – שיטה זו מתבססת על פרק הזמן שבו תא הביצה לא יכול להיות מופרה (ימים 1–10 וימים 17–28 למחזור סדיר של האישה), כך שבימים 10–17 למחזור בני הזוג נמנעים יחסי מין.
שיטה זו אינה ודאית כי מחזור אינו בהכרח סדיר ועל-פי מספר ההריונות שדווחו נקבעה אינדקס פרל (שהוא מדד יעילות של אמצעי מניעה) של 9–20. לפי מאמר של לאבוק וקוינן משנת 1989 כי שיטה זו יעילה ב-60%.
שיטה דומה היא אמצעי מניעה מבוססי לוח שנה.
שיטת החום הבסיסי (BBT) – בשיטה זו האישה מאתרת את תום תקופת הפוריות לפי חום גופה, כאשר מתאפיין בעלייה של כ-0.5°C.
תום תקופת הפוריות היא כ-3 ימים לאחר עליית החום (וכאן מתחילים "הימים הבטוחים"), אך שיטה זו אינה מדויקת ונקבע לה אינדקס פרל של 3–20.
שיטת המודעות לפוריות (שמ"פ) – שיטה המתבססת על מעקב ורישום יומיומיים אחר שלושה סימני פוריות: מדידת חום הגוף בזמן היקיצה; מעקב אחרי הפרשות מהנרתיק או מצוואר הרחם לפי קריטריונים של סמיכות, צבע וריח; מעקב אחר מיקום צוואר הרחם.
שיטת המודעות לפוריות מורכבת יותר ליישום אך נועדה להגביר את רמת הוודאות בזיהוי שלבי המחזור השונים - לפני ביוץ, במהלך ביוץ, לאחר ביוץ ולקראת קבלת הווסת.
אישה המעוניינת להשתמש בשיטה זו למניעת היריון, תלמד לזהות את "חלון הפוריות" שלה ותשתמש בימים אלו באמצעי מניעה חוצצים, כגון קונדומים, דיאפרגמה עם קוטל זרע או ספוגית.
מחשבוני פוריות – מבוססים על מדידת טמפרטורת הגוף ופיענוח של ימי הפוריות באמצעות אלגוריתם המוטמע במכשיר המדידה.
האשה מודדת בכל בוקר את חום השחר ומזינה את ימי הווסת.
המחשבון נותן לה את תחזית הפוריות ליום הקרוב, על ידי סימון של אור ירוק או אדום.
כאשר השימוש במחשבון נעשה בהקפדה מוחלטת על מדידה ותיעוד יומיומיים ועל תזמון יחסי המין לפי נתוני המעקב, רמת הוודאות של השיטה היא 99.3%.
אולם נתונים ממחקר שהתפרסם בכתב העת הרפואי Contraception הראו כי אצל המשתמשת הטיפוסית רמת הוודאות של השיטה היא 93% (כלומר 7 מתוך 100 נשים ייכנסו להיריון תוך שימוש בשיטה זו בתוך שנה).
המאמר מציין שנשים רבות - 54% - מפסיקות להשתמש בשיטה בתוך שנה.
שיטת ריר צוואר הרחם – בשיטה זו האישה מזהה את השינויים המחזוריים בריר צוואר הרחם, המשתנה עקב ההפרשות המשתנות של אסטרוגן ופרוגסטרון לדם.
שינויים אלה מאפשרים לדעת מתי יחסי מין אינם צפויים להוביל להיריון.
בשיטה זו תקופת הימנעות ארוכה ואף היא איננה מדויקת.
אינדקס פרל שנקבע עבורה הוא 20–25.
שיטת בדיקות השתן – בשיטה זו משתמשים באינדיקטורים לאסטרוגן ופרוגסטרון המופרשים בשתן לזיהוי סיום תקופת הפוריות.
שיטה זו זולה , נוחה לשימוש ומקצרת את תהליך ההימנעות, אך אינה מדויקת .
שיטת המשגל הנסוג – בשיטה זו, הפין מוצא מהנרתיק לפני השפיכה.
בשיטה זו תמיד קיים החשש שהנסיגה לא הייתה בזמן, ולכן היא פוגעת בהנאה מיחסי המין ומהווה מטרד מנטלי עבור בני הזוג.
שיטה זו אינה מדויקת כלל וכלל ומהווה הימור גדול המבוסס על יכולת השליטה של הגבר על גופו.
אינדקס פרל שנקבע לה הוא 4–18.
הערכת יעילותם של אמצעים ושיטות למניעת היריון
אינדקס פרל (Pearl Index) הוא המדד הנפוץ ביותר להערכת יעילותם של אמצעים ושיטות למניעת היריון, מדד זה שפותח על ידי ריימונד פרל בשנת 1933 נותר שימושי עד ימינו בשל פשטות החישוב.
אינדקס פרל הוא הערכת מספר ההריונות ל-100 שנות שימוש באמצעי הזה (למשל־10 נשים המשתמשות בו 10 שנים כל אחת).
הסבר יותר פשוט לאינדקס זה הוא מספר ההריונות למאה נשים העושות שימוש באמצעי המניעה שנה אחת כל אחת.
מדד פרל נמוך פירושו פחות סיכוי להיריון בלתי רצוי עבור אמצעי מניעה נבדק.
בקשירת החצוצרות נחסם חלל החצוצרות באופן שמונע מפגש בין ביצית לבין זרעונים.
בחתך צינור הזרע (וזקטומיה) מנותקים בהליך כירורגי צינורות הזרע וכך נמנע מהזרע להגיע לשופכה.
בפרקטיקות שונות למניעת היריון העוצרות את הזרע ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן.
במניעת היריון על ידי סירוס הורמונלי זמני של האשה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים, אולם איסור זה הוא קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אשה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
באנציקליקה "Casti connubii" , שפרסם האפיפיור פיוס האחד עשר ב-31 בדצמבר 1930, נקבע שהשימוש באמצעי מניעה הוא חטא חמור.
בעקבות זאת נקבע בחקיקה באירלנד בשנת 1935 איסור על מכירה וייבוא של אמצעי מניעה.
איסור זה הוגמש בשנת 1980, עם התרת מכירתם של אמצעי מניעה על ידי רוקח, לפי מרשם רפואי.
בשנת 1985 הותרה מכירה לבוגרים של קונדומים וקוטלי זרע, גם ללא מרשם.
מניפה היא כלי המשמש לקירור באמצעות הזרמה של אוויר.
ההיסטוריה של המניפה החלה בתקופת העת הקדומה.
למניפה היו שני שימושים, כסמל סטטוס וכקישוט שימושי.
במהלך התפתחותן, יוצרו מניפות ממגוון חומרים, ושילבו בהן עיצובים אומנותיים.
הסוגים הפשוטים ביותר הם עלים או חפצים שטוחים, אשר מנופפים בהם כדי להשיב אוויר קר יותר.
אביזרים ידניים אלו, קשיחים או מתקפלים, משמשים לקירור, להסעת אוויר, כחפץ טקסי או כפריט לבוש מן הזמנים העתיקים ועד ימינו אנו.
המניפות הקדומות ביותר שידוע עליהן קרויות "מניפות מסך" או "מניפות עלה קבוע".
נעשה בהן שימוש ידני כדי להזרים אוויר קר על הגוף ולסלק חרקים.
הן היו עשויות מעלי דקלים או נוצות בדרך כלל.
כמה מן המניפות העתיקות ביותר מגיעות מקברים מצריים.
מצרים ואשור הקדומות העסיקו משרתים ועבדים כדי לתפעלן.
בתבליטים מצריים, המניפות היו מן הסוג הקשיח.
בקברו של תות אנך אמון היו מניפות זהב עם נוצות יען, שתאמו את התמונות על הקירות.
מניפות דמויות דיסקה, בעלות ידית ארוכה, קושרו עם טקסים מלכותיים ודתיים.
באמריקה הקדומה, האצטקים, המאיה והתרבויות הדרום האמריקאיות השתמשו בנוצות במניפותיהם, והיו לכך הקשרים דתיים.
המילה ההינדית למניפה היא פנקהא, ששורשה במילה "נוצה" או במילה "כנף".
עדויות מאוירות מעידות כי היוונים, האטרוסקים והרומיים השתמשו במניפות לקירור ולטקסים.
ביוון, נמתח בד על מסגרות דמויות עלה.
ברומא השתמשו במניפות מוזהבות וצבועות מעץ.
גבירות רומיות בכל רחבי האימפריה השתמשו במניפות עגולות.
מקורות יפניים מקשרים את המניפה עם דמויות מיתיות והיסטוריות.
בסין, מניפות מסך שימשו בכל שכבות החברה.
המניפות הסיניות הקדומות ביותר המוכרות כיום הן צמד מניפות מבמבוק ארוג מן המאה השנייה לפנה"ס.
הסימן הסיני עבור המילה מניפה מורכב אטימולוגית מתמונה של נוצות ודלת.
מניפות היוו חלק מסמלי המעמד החברתי בסין.
מעמד ומגדר מסוימים הגדירו סוג מסוים של מניפה.
המניפה המתקפלת הומצאה ביפן במאה השישית והובאה לסין במאה התשיעית.
מניפות אלו הוחזקו בידי אצילים בתקופה ההאיאנית כאשר היו לבושים בלבוש רשמי.
הן יוצרו באמצעות קשירה של רצועות הינוקי (שרובין יפני) דקות בחוט.
מספר פסי העץ השתנה כתלות בדרגתו של האדם.
כיום משתמשים בהן כוהני שינטו בתלבושתם הרשמית, והן צבועות בצבעים בהירים.
מניפת הריקוד הסינית פותחה במאה השביעית.
הצורה הסינית למניפת היד הייתה שורת נוצות מחוברות לקצה של ידית.
בסין, המניפה המתקפלת הפכה אופנתית בתקופת שושלת מינג, בין השנים 1368 ו-1644, והנגזו הייתה מרכז לייצור מניפות מתקפלות.
למאי אוגי (מניפת הריקוד הסינית) יש עשרה מוטות וחיפוי נייר עבה, המציג את הסמל המשפחתי.
ציירים סיניים עיצבו מגוון עיטורים למניפות.
שלד המניפה, משנהב, עצם, מיקה, דר או שריון צב, גולפו וצופו נייר או בד.
תפעול המניפה הפך במזרח הרחוק לאומנות נשית מוערכת.
מניפות שימשו אף כנשק, ונקראו אז מניפת הברזל - "טיאשן" בסינית, "טסן" ביפנית.
עלי מניפה מודפסים ומניפות מצוירות היו מבוססות בדרך כלל על נייר.
הנייר היה בדרך כלל עבודת יד, והציג סימני מים טיפוסיים.
מניפות נייר המיוצרות במכונה, אשר הופיעו במאה ה-19, הן חלקות יותר ובעלות מרקם אחיד.
מניפות מתקפלות ("סנסו" ביפנית, "שנזי" בסינית) מהוות עדיין סמלים תרבותיים ומזכרות נפוצות לתיירים במזרח אסיה.
באירופה, בימי הביניים, נעדרה המניפה.
המניפה המערבית הקדומה ביותר היא מניפה טקסית מן המאה השישית.
מניפות יד הגיעו שוב לאירופה במאה ה-13 ובמאה ה-14. צלבנים הביאו מניפות יד מן המזרח התיכון.
במאה ה-15, סוחרים פורטוגזים הביאו לאירופה מניפות מסין ומיפן, והמניפות הפכו לפופולריות.
במאה ה-17 הפכה המניפה המתקפלת, שהגיעה מסין, לפופולרית באירופה.
במאות ה-17 וה-18, המניפות הגיעו לרמה גבוהה של אומנות, ויוצרו בכל רחבי אירופה.
מניפות מתקפלות מתחרה, משי או קלף קושטו ואוירו ביד אמן.
באותה עת גם ייבאו חברות מזרח הודו מניפות מסין.
בספרד היו המניפות חלק מסמלי המעמד החברתי.
מעמד מסוים יוצג על ידי סוג מסוים של מניפה.
המניפה המתקפלת (שהומצאה ביפן במאה השישית) הוחזקה בידי אנשי אצולת החברה הספרדית כאשר היו לבושים בלבוש רשמי.
תפעול המניפה הפך בספרד (וכן מזרח הרחוק) לאומנות נשית מוערכת.
שימוש במניפה Tpar אפשר לראות לא רק במחולות ספרדיים, אלא גם בבלט הקלאסי ובמחול היפני.
עלי המניפה מודפסים בשלל צבעים ודוגמאות, ויש בהם גם ציור של נופים ומקומות בספרד.
מניפות בעלות עיטור מתחרה, נחשבו למניפות נדירות משום שנהגו לייצר תחרה בעבודת יד, מה שהביא מניפות אלה למעמד גבוה מבין המניפות.
מניפות המשמשות לריקוד הן ללא הדפס כל שהוא, ומאופיינות בכך שהחומר שממנו עשויה המניפה הוא במרקם אחיד, והן מותאמות בדרך כלל לצבעי שמלת פלמנקו ולשאר הקישוטים המתווספים ללבוש: פרח בשיער, עגילים, מסרק.
המניפה המכנית המתועדת הראשונה הייתה מניפת הפאנקה, שהייתה בשימוש במזרח התיכון במאה ה-16. מסגרת מצופה קנבס תלתה מן התקרה.
משרתים משכו חבל שחובר למסגרת כדי לטלטלה.
בסוף המאה ה-19 הביאה עמה המהפכה התעשייתית מניפות המונעות על ידי רצועה, שמקור כוחה הוא גלגלי-מים.
במחצית המאה ה-18 החלו ממציאים לתכנן מניפות מכניות.
מניפות מבוססות קפיץ נמתח (בדומה לשעונים מבוססי קפיץ) היו נפוצות במאה ה-18. במאה ה-19, האופנה האירופאית הביאה למגוון עיצובים וגדלים של מניפות.
מניפתה של ליידי וינדרמיר הוא מחזה קומי בארבע מערכות מאת אוסקר ויילד.
המחזה עובד להצגת תיאטרון לראשונה ב-22 בפברואר 1892 בתיאטרון סנט ג'יימס שבלונדון, והועלה לראשונה על הבמה בשנת 1893. בדומה לקומדיות אחרות של ויילד, גם כאן מדובר בסאטירה עוקצנית על המוסר והאתיקה בחברה הוויקטוריאנית, ובעיקר באופן שהם באים לידי ביטוי במסגרת מוסד הנישואין.
הסיפור מספר את קורותיה של ליידי וינדרמיר, שהחלה לחשוד שמא בעלה מנהל רומן עם אישה אחרת.
לאחר שבחרה להעמיד בפניו את חשדה, הזמין בעלה את האישה האחרת (היא גברת אירלין) למסיבת יום ההולדת שלה, וליידי וינדרמיר, בכעס רב, החליטה בתגובה לעזוב את בעלה לטובת גבר אחר.
משהבינה גברת אירלין במה הדברים אמורים, החלה לעקוב אחר ליידי וינדרמיר בניסיונות לשכנע אותה לחזור לבעלה.
על אף שהשתלשלות העניינים העמידה אותה במצב מביך, היא המשיכה להקריב את עצמה ואת שמה הטוב במטרה להציל את נישואיה של ליידי וינדרמיר.
דמויות רבות במחזה קיבלו את שמם ממקומות אמיתיים בצפון אנגליה- ליידי וינדרמיר מאגם וינדרמיר, הדוכסית מבֶּריק, מבריק על הטוויד, לורד דרלינגטון מדרלינגטון.
ב- 5 בפברואר 1893 הוצג המחזה לראשונה בתיאטרון פלמר שבברודוויי בהופעה שהייתה גם הופעתה הראשונה בברודוויי של שחקנית התיאטרון והקולנוע ג'וליה ארתור שגילמה בתפקיד הראשי את ליידי וינדרמיר.
תחילתו של המחזה בבוקרו של יום בסלון ביתם של ליידי וינדרמיר ובעלה שבלונדון.
השעה היא שעת התה האנגלית המפורסמת, וליידי וינדרמיר, שיום זה הוא יום הולדתה, זוכה לביקורו של חבר העונה לשם לורד דרלינגטון.
היא מציינת בפניו את דאגתה לנוכח המחמאות הרבות שהוא מרעיף עליה, אף על פי שברור לכל שהיא כלל לא מודעת לאהבתו הרבה כלפיה.
גם הדוכסית מבריק ובתה, ליידי אגאת'ה, באות לבקרה ביום זה ומתוודעות באותה ההזדמנות ללורד דרלינגטון שעוזב זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שהדוכסית שילחה את בתה מהחדר, היא מפנה את תשומת לבה של ליידי וינדרמיר שייתכן ובעלה בוגד בה, היות שנפוצו שמועות בכל רחבי לונדון שהוא מבקר לאחרונה פעמים רבות בביתה של מישהי בשם גברת אירלין, ובזאת גם לא די, וייתכן שהוא גם תומך בה מבחינה כספית.
לאחר עזיבתן של הדוכסית ובתה מחליטה ליידי וינדרמיר לבדוק את דפי החשבון של בעלה ולאחר שערכה חיפוש בספר החשבונות שבשולחן הכתיבה שלו ולאחר שלא מצאה בו שום דבר מחשיד, צץ לנגד עיניה ספר חשבונות אחר, ספר חשבונות נעול.
לאחר שפרצה את המנעול ועיינה בספר החשבונות היא מגלה שאכן נעשו העברות כספיות גדולות למישהי בשם גברת אירלין.
בשלב הזה נכנס לורד וינדרמיר לחדר ומגלה שרעייתו מעיינת בספר החשבונות.
בין השניים מתפתחת מריבה ואף על פי שלורד וינדרמיר לא הכחיש את קשריו עם אותה גברת אירלין, הוא טען שהוא לא בגד בה מאחר שכל עניינו וכל רצונו היו אך ורק להגן עליה (על ליידי וינדרמיר) מפני סוד שעלול היה להמיט עליה חרפה גדולה.
המערכה השנייה נפתחת מאוחר יותר בערב, בחדר האורחים של משפחת וינדרמיר, במהלך מסיבת יום ההולדת.
האורחים נכנסים, ופארקר, רב המשרתים, מכריז על הגעתם.
לורד וינדרמיר נכנס ומבקש מאשתו לשוחח עם גב' אירלין, אך ליידי וינדרמיר לא מתייחסת לבקשתו.
לורד אוגוסטוס לורטון (הידוע בכינויו "טאפי"), חברם המשותף של הזוג וינדרמיר, נכנס, ובשיחה שהוא מנהל ביחידות עם לורד וינדרמיר הוא מבקש לדעת פרטים אודות גב' אירלין, אותה הוא מכיר זה לא מכבר.
לורד וינדרמיר מציין בפניו שאף על פי שהוא נפגש פעמים רבות עם גב' אירלין, אין שום דבר פסול בקשר שלו עימה.
גב' אירלין מגיעה למסיבה וזוכה לקבלת פנים מאוד קרירה מצידה של ליידי וינדרמיר.
לורד וינדרמיר ומספר חברים נוספים עורכים הכרה בין גב' אירלין לאורחים נוספים בשעה שרבות מהנשים המתוודעות אליה מודעות לסיפורים אודותיה מצד אחד, אך מצד שני, נשבות מקסמה ומאישיותה.
ליידי וינדרמיר ולורד דרלינגטון משוחחים ביניהם על הגעתה של גב' אירלין למסיבת יום הולדתה, ולורד דרלינגטון, שזעם על הזמנתו של לורד וינדרמיר את גב' אירלין בניגוד לרצונה של ליידי וינדרמיר, חושף בפניה את אהבתו אליה.
ליידי וינדרמיר מופתעת מגילוי הלב שלו ונעצבת עוד יותר לאחר הודעתו שהוא עתיד לעזוב למחרת לצמיתות ושככל הנראה לא יהיה באפשרותם להיפגש בשנית.
הוא מתחנן בפניה שתצטרף אליו ועוזב מיד לאחר מכן.
בצידו השני של החדר באותה עת, משוחחת גב' אירלין עם לורד וינדרמיר על מספר דברים, ומודיעה לו שברצונה להתחתן עם הלורד אוגוסטוס (טאפי), אלא שהיא תהיה זקוקה למעט עזרה כספית ממנו.
ליידי וינדרמיר, שחשה מצד אחד התרוממות רוח מהבעתו של לורד דרלינגטון את אהבתו כלפיה אך גם כעס רב מצד שני על עצם נוכחותה של גב' אירלין במסיבת יום הולדתה, מגיעה לידי החלטה לעזוב מיד את הבית ומשאירה לבעלה מכתב בו היא מציינת בפניו שהיא עוזבת אותו.
כשגב' אירלין שואלת את פארקר לאן הלכה ליידי וינדרמיר, הוא עונה לה שהיא עזבה את הבית והשאירה מכתב ללורד וינדרמיר.
גב' אירלין, שחשה אי נחת בשל כך, פתחה את המכתב, ונזכרה כי עשתה מעשה דומה לזה של ליידי וינדרמיר, עשרים שנה קודם לכן.
היא לוקחת את המכתב ועוזבת את המסיבה במטרה לאתר את ליידי וינדרמיר ולהצילה מהטעות שהיא בעצמה עשתה.
ליידי וינדרמיר מופיעה לבדה בביתו של לורד דרלינגטון תוך ניסיונות להצדיק את מעשיה לעזוב את בעלה.
גב' אירלין מגיעה ומנסה לשכנע את ליידי וינדרמיר לחזור לביתה אל בעלה ובנם, ואף על פי שליידי וינדרמיר מגלה התנגדות בתחילה, תחנוניה של גב' אירלין לחזרתה של ליידי וינדרמיר לבנה, גורמים לה בסופו של דבר להסכים להצעתה.
אלא שבשעת התארגנותן לצאת הן שומעות ברקע את קולותיהם של לורד דרלינגטון וחבריו, לרבות לורד וינדרמיר, והן בתגובה, מתחבאות מפניהם.
בזמן שהחברים משוחחים ביניהם, מבחין אחד החברים בשם "ססיל גראהם" שהמניפה של ליידי וינדרמיר (זו שניתנה לה על ידי בעלה כמתנת יום הולדת) מונחת על השולחן.
בדומה לאחרים, הוא מרשה לעצמו להניח שבביתו של לורד דרלינגטון מבקרת אישה, ושבשעת הכנותיו של לורד וינדרמיר לחזור לביתו, הוא מפנה את תשומת לבו אל המניפה.
לורד וינדרמיר, מזדעזע לגלות כי מדובר במניפה של רעייתו, דורש לדעת מלורד דרלינגטון אם הוא מסתיר את רעייתו במקום כלשהו תוך סירובו לעזוב את הבית עד לעריכת חיפוש יסודי אחריה בבית.
לורד דרלינגטון מסרב לעשות כן, ובשעה שלורד וינדרמיר דורש זאת בשנית, חושפת גב' אירלין את עצמה להפתעתם של הנוכחים, ובייחוד להפתעתו של לורד אוגוסטוס, תוך טענה שהמניפה נלקחה על ידה בטעות.
המערכה האחרונה נפתחת כשליידי וינדרמיר שוכבת על הספה בסלון ביתה תוך ניסיונות לבחור באופן שבו עליה לספר לבעלה על אירועי הערב הקודם.
בעלה נכנס והם משוחחים ביניהם על האפשרות לעזוב את לונדון, בטרם התחילו לשוחח על גב' אירלין שליידי וינדרמיר מצד אחד סלחה לה על מעשיה ואף הביעה את רצונה להזמינה אליהם בשנית, ושלורד וינדרמיר מצד שני מציין את סלידתו המוחלטת ממנה.
בשלב הזה נכנס רב המשרתים פארקר כשהוא נושא מגש עם מניפתה של ליידי וינדרמיר ופתק מגב' אירלין שממתינה בכניסה לבית.
ליידי וינדרמיר מתעקשת לפגוש אותה למרות מחאותיו של בעלה.
ליידי וינדרמיר מזמינה את גב' אירלין להיכנס לסלון.
גב' אירלין מציינת בפניה שהיא נוסעת לחוץ לארץ אך מבקשת ממנה שתיתן לה תמונה שלה ושל הילד שלה, ג'רארד.
גב' אירלין התחננה בפני לורד וינדרמיר שלא יחשוף את זהותה האמיתית אך גם ביקשה שיתיר לה לשמור את המניפה לעצמה.
ליידי וינדרמיר חוזרת עם התמונה המבוקשת ומוסרת אותה לגב' אירלין.
בזמן שלורד וינדרמיר בודק אם הנהג של גב' אירלין חזר, גם ליידי וינדרמיר וגב' אירלין החלו לשוחח אודות אירועי הערב הקודם וגב' אירלין מתחננת בפני ליידי וינדרמיר שלא תחשוף את סיפור התחבאותן בביתו של לורד דרלינגטון, בקשה שליידי וינדרמיר ניאותה לשמור בסוד.
בטרם עזיבתה של גב' אירלין, מכריז רב המשרתים על הגעתו של לורד אוגוסטוס שלאחר כניסתו מבקשת ממנו גב' אירלין ללוות אותה לכרכרה שלה, והוא ניאות לבקשתה.
לאחר חזרתו לליידי וללורד וינדרמיר הוא מציין בפניהם את גרסתה של גב' אירלין לאירועי הערב הקודם ואת האופן שבו היא יישרה לדבריה את ההדורים עם הנוכחים, וזאת, בנוסף להסכמתה להצעתו להינשא לו ולעזוב יחדיו את אנגליה.
גם לורד וינדרמיר וגם ליידי וינדרמיר לא מגלים את הסוד שהבטיחו לשמור אך ורק לעצמם.
המחזה זכה לעיבודים רבים בקולנוע ובטלוויזיה.
בסרט האילם שהופק בשנת 1925 כיכבו רונלד קולמן, מיי מק'אווי, ברט ליטל, אירין ריץ' ואדוארד מרטינדל.
הוא עובד על ידי ג'וליאן ג'וספסון ובוים על ידי ארנסט לוביטש.
גם רשות השידור הבריטית (ה-BBC) הפיקה את גרסתה למחזה בשנות השבעים.
עיבוד חדש שיצא היה הפקת סרט הקולנוע בשם "אישה טובה" שיצא לאקרנים בשנת 2004. שם הסרט לקוח מכותרת המשנה של המחזה "מחזה על אישה טובה", שיכולה להיות מכוונת באותה מידה ממש גם לליידי וינדרמיר מצד אחד וגם לגב' אירלין מצד שני, דבר הנתון לשיקולם ולטעמם של הצופים והמבקרים.
הבדל משמעותי נוסף בין המחזה לעיבוד הקולנועי של 2004 הוא הרקע לאירועים: בסרט הרקע אינו אנגליה של סוף המאה ה-19, כי אם חופי אמאלפי באיטליה של שנות השלושים.
במאי הסרט הוא מייק ברקר.
בסרט מככבים הלן האנט שמגלמת את דמותה של גב' אירלין, סקרלט ג'והנסון שמגלמת את דמותה של ליידי וינדרמיר, וטום וילקינסון שמגלם את דמותו של "טאפי" הוא לורד אוגוסטוס.
מניפה של לידי וינדרמיר, מעשה באישה הגונה, מחזה בארבע מערכות, תרגם מאנגלית - י"ח טביוב, שטיבל ורשה, תר"ף 1920.
כל המחזות - אוסקר ויילד.
מניפור (הינדי: मणिपुर) היא מדינה בהודו, אחת משבע מדינות בצפון-מזרח הודו.
היא גובלת בצפון בנאגאלנד, במערב באסאם, בדרום במיזוראם ובמזרח במיאנמר (בורמה).
הקבוצה האתנית העיקרית במדינה היא המאיטי.
שפתם היא מניפורית (מאיטילון), שפה המשמשת כלינגואה פרנקה במדינה והחל מ-1992 מוכרת כאחת השפות הלאומיות הרשמיות בהודו.
קבוצות אתניות מרכזיות נוספות החיות במדינה הן קוקי צ'ין (שכמה מאות מהם רואים את עצמם כבני שבט מנשה), ושבטי נאגה בצפון המדינה.
מניפור היא מולדת משחק הפולו והמקום בו החל להתפתח הריקוד הקלאסי ראסלילה, הנפוץ ברחבי צפון מזרח הודו, בכל מקום בו מעריצים את האל קרישנה - מהריקודים ההודיים הקלאסיים.
שטח מניפור הכולל הוא כ-22,347 קמ"ר.
אנשי מאיטי מאמינים שמוצא בית המלוכה שלהם הוא בטאנג-שאנג מייסד שושלת שאנג הסינית, לפני כ-3500 שנה.
אחד מאנשי האצולה הסיניים ירד דרומה והקים ברכס הפאת'קאי את ממלכתו בשנת 1379 לפנה"ס, לאחר שהתחתן עם נסיכה מבני המקום.
היסטוריה כתובה מתעדת את 76 המלכים האחרונים, החל משנת 33 לספירה.
תיעוד זה עשוי להיות מוטל בספק מכיוון ששלושת המלכים הראשונים מתועד שמלכו 100–120 שנה כל אחד.
החל מהמאה ה-13 יש תיעוד מוצלב עם ממלכת אחום ששלטה מצפון למניפור, והיו יחסי גומלין מסוימים איתה.
מקשרים אלה הגיע ההינדואיזם לממלכה והפך ב-1717 לדת הממלכה, שעיקרה היה בעמק אימפאל בלבד.
קשרים ראשונים עם חברת הודו המזרחית הבריטית החלו ב-1764, מספר שנים קטן לאחר תחילת השליטה הבריטית על שטחים בהודו.
בין השנים 1819–1826 חלה השואה הגדולה של צפון מזרח הודו בהשתלטות האלימה של הבורמים על האזור - דבר שהביא ב-1824 לתגובת הנגד ולהמלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה בה לקחו חלק משמעותי גם אנשי המאיטי.
באמנת ינדאבו 1826 (Treaty of Yandabo) שנחתמה בין הבורמזים לבריטים הוסכם שמלך מניפור יוכל להמשיך ולשלוט בממלכתו, אם כי מזמן החתימה, השליטה בפועל הייתה מניפורית והשליטה בכוח בריטית.
המאיטי מילאו גם תפקיד חשוב במלחמה האנגלו-בורמית השלישית, אולם לאחריה, ב-1891 מרדו המאיטי בבריטים, מאבק שנמשך כחודש ונגמר בכיבוש אימפאל ותליית הנסיך והמפקד הצבאי של המורדים.
מכאן השליטה הבריטית הפכה למוחשית יותר.
הבריטים התירו למלכים למלוך אך גייסו כוחות עזר למבצעי סלילה ובינוי ולחימה ככל שחפצו.
בסוף המאה ה-19 החלו להגיע מיסיונרים בפטיסטים למניפור, ובהדרגה המירו את דתם של אנשי הגבעות האנימיסטים לנצרות, דבר שלא חדר לעמק אימפאל.
ב-1904 פרצה "מלחמת הנשים הראשונה", עקב גיוס כפוי של הגברים לפעולות סלילה ובינוי על ידי הבריטים.
גיוס דומה של כוח אדם נערך במלחמת העולם הראשונה, כשאנשי הקוקי והנאגה, גויסו לעבודת תמיכת לחימה בגזרת צרפת (ובודדים בגזרת מסופוטמיה).
בעוד שגיוס ראשון של כ-2,000 איש עבר בשקט, גיוס שני גרם לפרוץ מרד הקוקי שהתקיים בשנים 1916-1919. בין השבים מהמלחמה היה היפו ג'אדונאנג לתחום מחייתו בקרב הנאגה בצפון מניפור, החל להפיץ פולחן אנימיסטי משיחי שתפס במהרה, כשהוא מכוון גם נגד הנצרות והבריטים.
ג'אדונאנג נכלא ונתלה ב-1931 והוחלף על ידי נערה בת 16 בשם גואידילו, שהמשיכה להוביל את "פולחן הארקה" עוד עשרות שנים גם לאחר שנכלאה ב-1932. בשנת 1939 נערכה מלחמת הנשים השנייה, ושוב כמחאה נגד הבריטים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נסלל כביש אסטרטגי ממניפור לבורמה (כביש טידים) כשבירת מניפור הפכה למרכז הצבאי של בעלות הברית.
ב-1944 הצבא היפני הקיסרי שכבש את בורמה, תקף את הודו הבריטית.
כוחות משולבים של האימפריה היפנית וצבא השחרור ההודי של צ'אנדרה בוס הסתערו על הערים קוהימה בנאגאלנד ואימפאל במניפור.
שלושה חודשי מאבק נדרשו לצבא הבריטי ויחידותיו ההודיות להביס את הצבא היפני עם היחידות ההודיות של בוס.
לקראת חלוקת הודו העניק המהראג'ה של מניפור ב־26 ביולי 1947 חוקה חדשה לממלכתו, שהבטיחה לתושביה זכויות יסוד והפרדת רשויות, תוך הכרזת המהראג'ה כראש המדינה החוקתי.
בשנת 1948 החליט המהראג'ה להצטרף להודו, כשהמדינה מסופחת למדינת אסאם, תמורת מעמד וכסף רב לו ולמשפחתו.
בינואר 1972 נפרדה מניפור מאסאם והוכרזה כמדינה נפרדת בהודו.
שפתה הוכרה כאחת מהשפות ההודיות הרשמיות.
אולם שתי בעיות עיקריות לא נפתרו בקבלת השלטון העצמי, והן היותה של המדינה על כביש טידים הראשי, שהפך לאוטוסטרדה של הברחות סחורות וסמים להודו, והיות כל צפון מניפור מיושבת על ידי שבטי נאגה המעדיפים להיות חלק ממדינת נאגאלנד השכנה.
מאבקי כוח והתארגנויות של עשרות מחתרות אידאולוגיות וחומריות הפכו את המדינה לשטח בסיכון גבוה, תחת משטר צבאי אלים.
ב-1992 פרצה מלחמת קוקי-נאגה שהייתה בחלקה בין מחתרות ובחלקה בין אזרחים.
פשעי מלחמה רבים ומעשי לינץ' אירעו בלחימה זאת שנמשכה כעשר שנים ועדיין קיימת ברקע.
בעשור השני של המאה ה-21 המדינה שקטה, ולניסיון הוסרה דרישת אשרת שטח מוגבל שנדרשה כדי להיכנס לתחומה החל מ-1873, ונותרה בתוקף גם לאחר העצמאות.
התמ"ג המקומי של מניפור עמד בשנת 2012 על כ-1.6 מיליארד דולר.
הכלכלה מבוססת בעיקר על חקלאות, זאת בעיקר בזכות הפוטנציאל הגדול של האדמה המתאימה לגידולים חקלאיים.
התוצרים החקלאיים הבולטים כוללים לימונים, אננס, תפוזים, פפאיה, פסיפלורה, אפרסקים, אגסים, קשיו וליצ'י.
מניפור היא אחת המדינות המרכזיות בהודו בייצור החזרן\במבוק – זאת בזכות 3,000 קמ"ר של יערות במבוק.
מיקומה של מניפור ליד הגבול עם מיאנמר תורם לכלכלה בכך שיש סחר רב בין שתי המדינות.
עם זאת, מצב הכבישים לעיתים אינו טוב.
בשנת 2010 הודיעה ממשלת הודו כי היא שוקלת להקים נתיבי תחבורה ממניפור לווייטנאם.
אם מיזם מסילת הברזל הטרנס-אסיאתית אכן יבוצע, יחבר את הודו (דרך מניפור) לבורמה, תאילנד, מלזיה וסינגפור.
נמל התעופה הבינלאומי הקטן, ביר-טיקנדרג'יט, בעמק אימפאל, מקושר למספר ערים בצפון-מזרח הודו, לקולקטה, ניו דלהי ובנגלור, וכן למנדליי במיאנמר.
מערכת הכבישים כוללת 7,170 ק"מ, ומקשרת את כל הערים והכפרים במדינה.
במניפור גרים כ-2,721,756 תושבים, כאשר 58.9% חיים בעמק אימפאל ו-41.1% הנותרים באזורי ההר.
רוב מוחלט של המדינה מורכב משבטים שונים.
ריבוי השבטים במדינה גורם באופן ישיר לריבוי שפות.
ההינדואיזם (41% מהאוכלוסייה) נפוץ בעיקר בעמק אימפאל.
ישנו אחוז דומה של נוצרים כתוצאה ממיסיונריות שפעלה במדינה במהלך המאה ה-19. במאה ה-20 כבר נפתחו כבתי ספר נוצרים רבים.
הנצרות נפוצה בעיקר באזורים ההרריים.
שכיחות הדתות בשנת 2011 הייתה כך:
מניפנית מצויה (שם מדעי: Ptyodactylus guttatus) היא מין של מניפנית, סוג במשפחת הפילודקטיליים.
המניפנית המצויה היא שוכנת קרקע באזורי סלעים ומצוקים.
צבעה חום בהיר עם נקודות לבנות וחומות, אשר נותנים לה יכולת הסוואה.
בכל אצבע ישנן שערות המתחלקות לשעריות משנה.
כל אחת ממיליוני השעריות יוצרת אינטראקציה (קשרי ואן דר ואלס) עם משטח קשה, המאפשר למניפנית להיצמד לקירות או לתקרה כנגד כוח המשיכה.
מניפות הצמדה אלו, הנראות כמניפות (ומכאן שמה), מאפשרות לה לברוח מעלה בשעת סכנה.
ייתכן וזו הסיבה שרוב המניפניות הבוגרות בורחות למעלה לצורך התגוננות או למסתור כגון חריץ בסלע, אך הן לא יסרבו למסתור בשיחים בשעת סכנה.
בשעת דחק המניפנית (כמו שממיתיים אחרים) משילה את זנבה, שנותר מפרפר בידי הטורף.
לאחר זמן צומח זנב חדש, אם כי מנוון מעט יחסית לזנב המקורי (בתמונה ניתן לראות את ההבדל בין הזנב לשאר הגוף).
נפוצה בגליל, צפון הנגב, יהודה ושומרון, מישור החוף והשפלה, הכרמל והגולן.
פעילה בשעות הערב, עד לשעות הלילה המוקדמות.
לנקבות החיות עם אותו זכר בטריטוריה משותפת יש לרוב אתר הטלה משותף.
המניפנית מטילה כ-2 ביצים, באדמה או בחריצי סלעים, ומדביקה אותן לתקרת הסלע.
ביצי המניפנית הן בעלות קליפה רכה וגמישה, המתקשה לאחר ההטלה.
כל נקבה חוזרת להטיל באותו מקום עד ארבע פעמים בשנה, וכך מצטברות על התקרה ביצים כדוריות רבות שקוטרן כ-15 מילימטרים.
יכולת מלאכותית דומה (ביומימיקרי) הודגמה עבור בני אדם תוך שימוש בעזרים חיצוניים הבנויים ככפות רגלי המניפנית ומאפשרים לאנשים לטפס על קירות.
הזכר טריטוריאלי, ומכריז על נחלתו בנקישות קצובות המושמעות באמצעות החך.
מניפנית אילתית (Ptyodactylus hasselquistii hasselquistii) – הגדולה במניפניות בארץ, אורכה כ-18–19 ס"מ, תפוצה בהרי אילת.
מניפנית גלילית (Ptyodactylus puiseuxi) – צבעה אפור עד שחרחר ועל גופה כתמים בהירים בגוון אפור עד לבן.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 43-45
מניפסט ברצלונה הוא מנשר שהוציא מיגל פרימו דה ריברה ב-23 בספטמבר 1923 בו הכריז על נטילת השלטון בספרד לידי הצבא שבראשותו, הסביר את הסיבות לכך ודרש מהאזרחים ציות.
במניפסט ברצלונה טען דה ריברה שהוא נאלץ ליטול את השלטון בידיו, למרות שאין לו שאיפות, בגלל שחיתות הפוליטיקאים, אנדרלמוסיה שמתבטאת ברציחות ומעשי שוד שכיחים, תעמולה ללא הפרעה של גורמים קומוניסטים ומהפכניים אחרים וקריאות של גורמים מתבדלים להתנתק מספרד.
ריברה מציין מעשה חיובי אחד של הפוליטיקאים, מאבק בהימורים, אך מציין שהפעילות בתחום זה אינה מספיקה.
במניפסט מכריז ריברה שבכל אזור במדינה יתפוס את השלטון המושל הצבאי של האזור והוא יתפוס שליטה בנקודות מרכזיות ובמרכזים של מהפכנים קומוניסטים ואחרים.
המניפסט מציין שלא יינתן שימוש בטלפון ובאמצעי תקשורת אחרים לפקידים אשר לא ישרתו את השלטון החדש.
רבירה קורא להימנע משפיכות דמים ומדגיש שלא יהסס לנקוט אמצעים כלפי מי שיפעל נגד שלטונו.
פתיחת המנשר וסיומו מדגישים את הלאומיות הספרדית בהתאם לסיסמה: "תחי ספרד, יחי המלך".
ריברה מדגיש שהוא זוכה לתמיכה רחבה בעם, שמכל המעמדות בעם וכל דרגי הצבא תמכו בו גם אם לא דיברו איתם לפני כן.
המניפסט מסתיים באמירה שאת המהלך שעשה ישפטו העם וההיסטוריה.
התערבות גוברת של הצבא בחיים הפוליטיים
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד התגברה מעורבות הצבא בחיים הפוליטיים של ספרד.
הצבא ראה בעצמו מי שמבטא את "רצון העם" ומגן על "האינטרס הלאומי", מעבר לאינטרסים מפלגתיים או חלקיים.
שני אירועים מרכזיים ששיקפו את הפראטוריאניזם הזה היו אירועי Cu-Cut!
חוסה לואיס גומס-נבארו הדגיש כי "מאז תחילת המאה ה-20, ובמיוחד לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפשטו בצבא הספרדי תחושות של אנטי-פרלמנטריזם ודחייה של הפוליטיקה המפלגתית.
הצבא שם דגש על ערכים כמו סדר, היררכיה, משמעת וסמכות, שהיו חלק בלתי נפרד מהמקצועיות הצבאית, אך חשיבותם גברה על רקע המשברים.
במקביל, הצבא התחזק כמי ששומר על יסודות הסדר החברתי ועל המלוכה, שהייתה המוסד המרכזי שהבטיח את המשכיות המערכת החברתית והפוליטית".
"שלוש השנים הבולשביקיות" באנדלוסיה ו"מלחמה חברתית" בקטלוניה (1918–1923)
לאחר משבר ספרד של 1917, התפתח משבר חברתי חריף בקטלוניה ובאזורי הכפר של אנדלוסיה.
בקטלוניה התחוללה "מלחמה חברתית" של ממש, שכללה התקפות של אנרכיסטים מצד אחד ושל שכירי חרב מטעם המעסיקים מצד שני.
באנדלוסיה, השפעות המהפכה הרוסית עוררו התקוממות של פועלי יום במשך שלוש שנים.
אף ששני ארגוני העובדים הגדולים בספרד, CNT ו-PSOE-UGT, לא הצטרפו לתנועה הקומוניסטית, המהפכה הרוסית הפכה למיתוס רב-עוצמה שהלהיב את מעמד הפועלים, השפיע על מנהיגיו והלהיט את ההמונים שאותם ניסו לארגן.
באנדלוסיה, בין 1918 ל-1920, התחזקו ההתקוממויות שזכו לכינוי "שלוש השנים הבולשביקיות".
פועלי יום שובתים התעמתו עם תגובות קשות מצד בעלי האדמות והרשויות.
במהלך השביתות הם השתלטו על חוות, אך פונו מהן בכוח על ידי המשמר האזרחי והצבא, תוך דיווחים על חבלות והתקפות.
בקטלוניה, הסכסוך פרץ בפברואר 1919 עם שביתת לה קנדנסה, שביתה בחברת החשמל Barcelona Traction, Light and Power (המכונה "לה קנדנסה"), שהותירה את ברצלונה ללא חשמל, מים וחשמליות.
ממשלתו הליברלית של הרוזן רומנונס ניסתה לפתור את המשבר במשא ומתן, תוך אישור צו לשמונה שעות עבודה ומערכת ביטוח חברתי חדשה, אך נכנעה ללחץ המעסיקים שדרשו דיכוי נוקשה.
תמיכה לכך הגיעה מהקפטן הכללי של קטלוניה, חואקין מילאנס דל בוש, ומהמלך אלפונסו השלושה-עשר.
כתוצאה מכך, המאבק של העובדים הקטלונים הפך ל"מלחמה חברתית" שבמרכזה ברצלונה, שבה התנגשו אלימות של שכירי חרב מטעם המעסיקים עם פעולות טרור של קבוצות אנרכיסטיות.
ממשלתו השמרנית של אדוארדו דאטו מינתה את הגנרל סבריאנו מרטינס אנידו למושל אזרחי, והוא החריף את הדיכוי נגד ה-CNT.
הוא הנהיג מדיניות טרור שכללה שימוש באיגודים "חופשיים", רדיפת מנהיגי CNT ויישום חוק הבריחות – הוצאה להורג של עצורים תחת תירוץ שניסו לברוח.
בין 1920 ל-1923 התגברה האלימות ברחובות בין אנרכיסטים לכוחות "חופשיים" ופרה-משטרתיים.
גל האלימות פגע גם בדאטו עצמו, שנרצח במדריד ב-8 במרץ 1921 על ידי שלושה אנרכיסטים.
ב-1923 נרצחו גם סלבדור סגוי, מנהיג CNT שתמך בדרכים לא אלימות, והארכיבישוף של סרגוסה, חואן סולדבילה.
מניפת סחף היא הצטברות של סחף בצורת מניפה שנוצרה כאשר נחל שזרימתו מהירה מאט, נעשה רדוד, ומתפשט בצורה אופיינית של משולש במוצא של קניון למישור שטוח, כאשר קודקוד המשולש בשער המוצא של הקניון ובסיסו פונה אל בסיס הסחיפה של הנחל.
התלכדות של כמה מניפות סחף שכנות לכדי משטח רצוף של סחף הצמוד למדרון מכונה "בחאדה" (bajada), או מניפת סחף משולבת.
בשל האטה בזרימה שוקע כל חומר מוצק הנישא על ידי המים (טעונת).
מכיוון שתופעה זו גורמת להקטנת הקיבולת של ערוץ הנחל, ישנה הערוץ בסופו של דבר את מסלולו, כשהוא בונה בהדרגה תצורה חרוטית דמוית מניפה, שטוחה, או מוגבהת מעט.
המוצקים השוקעים הם בדרך כלל ממוינים רע (כלומר הם בעלי גדלים שונים).
ניתן להסביר צורת מניפה זו בעזרת התרמודינמיקה: מערכת ההרבדה שב"ידית" המניפה שואפת למצב המביא למינימום את סך אנרגיית ההסעה הכרוכה בהזזת המשקעים והאנרגיה הפוטנציאלית הנובעת מהכבידה של החומר בחרוט.
צורת קווי אנרגיית ההסעה היא של קשתות קונצנטריות שמרכזן נקודת פליטת החומר ב"ידית" המניפה.
לכן החומר יטה להיות מרובד באופן שווה על פני קווים אלו, כשהוא יוצר את תצורת החרוט האופיינית.
בתוך מניפת הסחף מופיעים לעיתים ערוצים מסועפים מרובים כאשר יש זרימת מים.
מניפות סחף מצויות בדרך כלל באזורים מדבריים כשהן ניזונות משיטפונות שמקורן בסופות גשם בהרים הסמוכים.
מניפות סחף נפוצות סביב שולי אגן ההשקעה של האזור הגאולוגי המכונה "פרובינציית אגן ורכס" (Basin and Range province) שבדרום מערב אמריקה הצפונית.
בישראל יש מניפות סחף בשולי הערבה.
לערוצי נחלים האופייניים לאקלים צחיח יש אגן היקוות גדול דמוי משפך המוביל למעבר צר ועמוק הנפתח למניפת סחף בתחתיתו.
פריאטופיטים (Phreatophyte מיוונית פריאטו - באר, פיט - צמח) הם צמחים, המרוכזים לעיתים קרובות בבסיס מניפות הסחף, שיש להם שורשים ארוכים מאוד (בין 10 ל-15 מטרים) המאפשרים להם להגיע לשכבת מים.
מקור המים בעומק זה הוא מים שחלחלו דרך המניפה ונעצרו בשכבה אטומה למים (אקוויקלוד) שניתבה את המים לבסיס המניפה, שם הם מתרכזים.
לעיתים, אם המים קרובים מספיק לפני השטח, הם יוצרים מעיינות.
קבוצות שיחים אלו נצמדות לקרקע בבסיסן ולאורך זמן, כאשר פעולת הרוח מעיפה חול מסביבם יוצרים שיחים אלו אי של בית גידול לבעלי חיים רבים.
בתורת המשחקים, מניפולציה היא מצב בו שחקן במשחק שיתופי יכול לשנות את תוצאת פונקציית בחירה חברתית לטובתו (כלומר, כך שהתוצאה תהא עדיפה יותר על פי יחס ההעדפות שלו) על ידי בחירה בניגוד ליחס ההעדפות שלו.
תהליך הבחירה החברתית בנוי כך שכל פרט אמור לדווח מה הוא יחס ההעדפות החזק שלו על קבוצת האפשרויות הנתונות ופונקציית הבחירה החברתית תחזיר אפשרות אחת שמוגדרת כאפשרות העדיפה על החברה כולה.
בתהליך הזה ישנה הנחה שהפרט מדווח באופן אמיתי על יחס ההעדפות החזק שלו.
אך, יכול להיות מצב שבו לפרט יש אינטרס לשקר בנוגע לפרופיל ההעדפות החזק שלו, ולדווח על פרופיל העדפות חזק אחר, ועל ידי כך להביא למצב שבו תיבחר אפשרות שעדיפה לו.
אם מצב כזה אפשרי נאמר שתהליך הבחירה החברתית ניתן למניפולציה.
למונח מניפולציה שימוש עיקרי במשפט Gibbard-Satterthwaite.
פונקציית בחירה חברתית תיקרא ניתנת למניפולציות אם עבור קבוצת השחקנים קיימים:
כאשר הוא פרופיל ההעדפות .
כלומר, פונקציית בחירה חברתית G ניתנת למניפולציה אם ישנו פרופיל העדפות חזקות כלשהו שבו יש פרט שיכול לדווח על יחס העדפות חזק שונה ממה שיש לו באמת ועל ידי כך לגרום לאפשרות טובה יותר עבורו להיבחר.
אלמלא היה בוחר לשקר הייתה נבחרת האפשרות הפחות טובה עבורו.
פונקציית בחירה חברתית שתרחיש כזה לא יכול להתקיים בה נקראת עמידה למניפולציות.
פונקציית בחירה חברתית דיקטטורית היא בהכרח עמידה למניפולציות.
לדיקטטור אין אינטרס לדווח על יחס העדפות חזק שונה מהאמת משום שבכל מקרה האפשרות הנבחרת היא העדיפה עליו.
אם ידווח על יחס העדפות שונה הוא לא ירוויח.
לכל שאר הפרטים גם אין אינטרס לדווח על יחס העדפות שונה מכיוון שבכל מקרה יחסי ההעדפות שלהם אינם משפיעים על בחירת האפשרות העדיפה.
משפט Gibbard-Satterthwaite גורס כי עבור פונקציית בחירה חברתית המקיימת:
הטווח של מכיל לפחות שלוש אפשרויות
מכך נובעת המסקנה החזקה כי אם פונקציית בחירה איננה דיקטטוריות אזי בהכרח קיימים מצבים בהם עדיף לפחות לשחקן אחד להצביע בשונה מיחס ההעדפות האמיתי שלו;כלומר, להפעיל מניפולציה.
ולדימיר (נסמנו ב-1), איליץ' (נסמנו ב-2) ולנין (נסמנו ב-3) הם חברי הסובייט של הכפר, הנדרשים לבחור באיזה צבע יצבעו כל בתי הכפר: a-אדום,b-בורדו,c-כחול.
כל אחד מדרג את הצבעים מהאהוב עליו ביותר, לאהוב עליו פחות.
הצבע נבחר לפי דירוג בורדה (צבע מקבל K נקודות מבוחר מסוים אם הבוחר דירג K צבעים כעדיפים פחות מצבע זה-הצבע בעל סך הנקודות הגבוהה ביותר מנצח), ובמקרה של תיקו הצבע הנבחר הוא אדום.
אם כולם מדווחים על פרופילי ההעדפות האמיתיים שלהם, אזי בתי הכפר יצבעו באדום (תיקו על פי דירוג בורדה a=3, b=3, c=3).
אולם, אם לנין ידווח כי וקטור ההעדפות שלו הוא כדלהלן:
אזי הצבע הנבחר יהא כחול (על פי דירוג בורדה a=3, b=2, c=4);המדורג גבוה יותר מאדום על פי יחס ההעדפות האמיתי של לנין.
לכן, פונקציית בחירה חברתית זו היא ניתנת למניפולציות.
מניעה הדדית היא מונח במדעי המחשב, בעיקר בתחום מערכות ההפעלה שאומר שלכל היותר תהליך אחד משתמש במשאב מסוים בכל רגע נתון בקטע קריטי.
זוהי דרישה בסיסית בבקרת מקביליות, שמטרתה היא למנוע מצב של מרוץ תהליכים.
קטע קריטי הוא קטע קוד שעושה שימוש במשאב שמשותף לגורם נוסף והשימוש במשאב המשותף בזמן שקטע הקוד לא סיים לרוץ יכול להביא לתוצאות לא רצויות.
מדען המחשב אדסחר דייקסטרה תיאר זאת במאמרו משנת 1965 - "פתרון בעיית השליטה בתכנות מקבילי", כבעיה שמוכרת כבר משנת 1962 והוא אף מנסה להתמודד איתה במאמר הזה.
את הבעיה הזאת (הנקראת לרוב "מרוץ תהליכים") היה ניתן למנוע באמצעות מניעה הדדית אשר הייתה מונעת מפעולה על הרשימה להתבצע לפני שהקודמת הייתה מסתיימת.
בנוסף למניעה הדדית בדרך כלל גם דורשים מהפתרון שימנע הרעבה של תהליכים ושהמשאב ישתחרר כמה שיותר מהר לאחר סיום הקטע הקריטי.
במחשבים ניתן לממש מניעה הדדית בשני רבדים: חומרה ותוכנה.
במערכות בעלות יחידת עיבוד מרכזית אחת (למשל ליבה אחת במעבד של מחשב), הפתרון הפשוט ביותר למימוש מניעה הדדית הוא על ידי ניטרול פסיקות בזמן שתהליך נמצא בקטע קוד קריטי.
כך בקר הפסיקות לא יפסיק את פעולת התהליך באמצע ויאפשר לשגרה אחרת לשנות קטע זיכרון משותף.
אף על פי שפתרון זה מאוד פשוט הוא יכול להוביל לבעיות רבות.
אם הקטע הקריטי של התהליך הוא ארוך, שעון המערכת (המקודם על ידי פסיקות מבקר הפסיקות) יאבד דיוק בכל פעם שהשגרה תרוץ, כיוון שהשגרה המקדמת את השעון לא תופעל בזמן, ולכן מעקב אחר הזמן לא יהיה אפשרי בזמן ריצת התהליך.
בנוסף, אם התהליך יעצור בזמן ריצת הקטע הקריטי, השליטה על יחידת העיבוד לא תועבר לתהליך אחר, מה שלמעשה יעצור את פעולת המערכת.
מלבד פתרונות חומרתיים, קיימים מס' פתרונות תוכנתיים שבהם כל קוד שרוצה להיכנס לקטע קריטי נכנס לפונקציית כניסה שגורמת לו לחכות עד שמכניסה אותו ללא שיש עוד קודים אחרים בקטע הקריטי, וכשהוא יוצא משם הוא נכנס לפונקציית יציאה שבה הוא מסמל שהוא כבר לא בקטע הקריטי.
פתרונות אלו ממומשים על ידי פעולות אטומיות כגון סמפור או מנעול.
כמו כן ישנם אלגוריתמים שלא דורשים פעולות אטומיות מיוחדות, דוגמאות לכך ניתן למצוא באלגוריתמים הבאים:
האלגוריתם של דקר (באנגלית "Dekker")
לרוב עדיף לתוכנות להסתמך על פתרונות המניעה ההדדית הניתנים על ידי החומרה או מערכת ההפעלה כגון הפעולות האטומיות.
שימוש במנעולים אלו יאפשר לתהליך לבדוק האם המשאב פנוי.
אם המנעול "פתוח" המשאב פנוי, והתהליך ינעל את המנעול ובכך יסמן לכל תהליך אחר שהמשאב אינו פנוי.
אם המנעול "סגור", אזי תהליך אחר משתמש במשאב בזמן זה, ולכן לרוב הוא יאפשר החלפת הקשר ובכך יפנה את המעבד לתהליכים אחרים שיכולים לרוץ.
ההלכה מתמודדת עם רצונם של זוגות יהודים במניעת היריון באמצעות הגבלות חלקיות, במטרה לשמור על רוח המצוות הנוגעות להעמדת צאצאים.
בעקבות התפתחויות תרופתיות וטכנולוגיות, הפך הנושא בדורות האחרונים לנפוץ ומדובר יותר בציבור.
ישנן שיטות מניעה שנהגו בעבר וחלפו מן העולם, וישנן שיטות שהתחדשו ומתחדשות בשנים האחרונות.
מניעת היריון גובלת ב"ביטול עשה" של פריה ורבייה, שכן המצווה הראשונה בתורה, היא ברכה שמברך אלוהים את האדם: "ויאמר להם אלוהים פרו ורבו", חוזרת ונשנית לנח אחרי צאתו מהתיבה: "ואתם פרו ורבו, שרצו בארץ ורבו בה", עיקרה הוא להוליד בן ובת הראויים בעצמם להוליד, וכך להמשיך את יישוב העולם.
יש הסבורים שדחיית ילודה לצרכים שונים איננה נחשבת כביטול מצווה זו.
בנוסף, הגמרא ביבמות מביאה ברייתא המזהירה את האדם להוסיף ולהוליד ילדים גם לאחר קיום החובה מדאורייתא, חובה זו נדרשה על ידי רבי יהושע מהפסוק בקהלת: "בבוקר זרע את זרעך ולערב אל תנח ידך...".
הרמב"ם הסביר את תוספת החיוב "שכל המוסיף נפש אחת בישראל כאילו בנה עולם", בעוד שהמצווה מדאורייתא מוגדרת בספרות ההלכה, המצווה מדרבנן איננה ברורה ומוגדרת דיה.
כמו כן בפרקטיקות שונות למניעה העוצרות את הזרע ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן.
במניעת היריון על ידי סירוס הורמונלי זמני של האישה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים, אולם איסור זה הוא קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אישה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
בשנים האחרונות נשאלת השאלה האם ניתן לדחות קצת את ההיריון הראשון.
השאלה בדרך כלל נשאלת על ידי בני זוג שטרם הגיעו לעצמאות כלכלית, ורוצים לחכות לסיום הכשרתם המקצועית, ולעיתים, היא אף נשאלת מתוך רצון לבסס את הקשר הזוגי לפני כניסת הילדים לתא המשפחתי.
ישנו כלל הלכתי הקובע כי מצוות עשה שאין להן זמן קבוע, יש לקיימן בהזדמנות הראשונה האפשרית, כאשר דחיית קיום מצווה נחשבת כביטולה.
לפי כלל זה, יש מן הפוסקים המתנגדים בצורה חד משמעית לדחייה כלשהי של מצוות פריה ורבייה, כפי הנלמד מהרמב"ם "חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה".
לפי שיטות אלה סיבות, כגון פרנסה וסיום לימודים ואפילו לימוד תורה, כשלעצמן, אין בהן היתר מספיק לדחיית ההיריון לפני קיום המצווה מדאורייתא.
מנגד, ישנם פוסקים שכתבו, שבימינו ניתן להתיר דחיית היריון לאחר החתונה בהסכמת שני בני הזוג, כיוון שאין מתחתנים היום בגיל שלוש עשרה, וממילא מצוות פרייה ורבייה נדחתה כבר, ומניעת היריון לאחר הנישואין עדיפה על דחיית הנישואין עצמם.
פוסק נוסף מתיר דחיית פרייה ורבייה לתלמידות העשויות להפסיק לימודיהן אם תלדנה אבל אך ורק אם כבר התחילו קיום מצוות פרו ורבו בלפחות לידה אחת
, ויש המתירים לדחות את קיום המצווה כאשר עסוקים במצווה אחרת, כתלמוד תורה.
כאשר ניתן היתר למניעת היריון הוא בדרך-כלל ניתן לתקופה מוגבלת של בין שישה חודשים לשנתיים.
הרמב"ם כותב: "אבל אם לא קיים (פריה ורבייה), חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה".
אולם, למרות דבריו מתיר החיד"א לבעל להימנע באופן פאסיבי מגרימת היריון, על ידי פרישה חלקית וזמנית מאשתו ורק בהסכמתה, ולדעתו הבעל אינו עובר על מצות "לערב אל תנח ידך" כל עוד הוא משמש עם אשתו בעת מן העתים, אף על פי שאינו מקפיד על כל עונה.
מקובל גם לצטט בשם החזון איש שאחרי לידה מותר להשתמש בכל אמצעי המניעה המותרים כדי להרחיק את ההיריון הבא לתשעה חודשים עד שנה, גם בלי שום בעיות רפואיות גופניות או רוחניות, מפני שהתכיפות בלידות נחשבת גם כן לספק סכנה.
כן מובא גם בשם הרב דוד אוירבך מטבריה שכאשר קיימת סיבה חשובה מותר להשהות את הלידה הבאה גם לפני קיום פרו ורבו, כגון כאשר תכיפות הלידות קשה לבני הזוג.
אמנם אביו הגרש"ז אוירבך, מסופק אם החזון איש מקל כל כך גם אחרי לידה ראשונה, אך למעשה הוא עצמו מקל לזמן מוגבל על פי שיקול דעתו של הפוסק בכל מקרה לגופו.
נשמע מפוסקים חשובים בירושלים שהמנהג להקל גם יותר מזה, ואפשר לגרום לכתחילה שהמרווח בין ילד לילד לא יפחת משנה וחצי עד שנתיים, גם לאחר הלידה הראשונה.
כאמור לעיל, חכמים למדו מהפסוק בקהלת "ולערב אל תנח ידך" שיש להוסיף ולהוליד עוד ילדים, מעבר לבן ולבת עליהם מצווים מהתורה.
כבר ראשוני הפוסקים נחלקו אם לברייתא זו יש תוקף ככל מצוות דרבנן, או שזו הדרכה והנהגה שאינה בעלת תוקף הלכתי חיובי מלא.
רבים מן הפוסקים האחרונים נטו לדעה הראשונה, שזו מצווה גמורה, אך הגבילו את עוצמת החיוב במקרים מסוימים.
כך החיד"א שסובר שמצוות "לערב" אינה מונעת מן האדם לרווח בין הלידות, וכך גם החתם סופר שאף צעד צעד נוסף ופסק שאין לאישה חובה לצער את עצמה צער גדול כדי להרשות לבעלה לקיים את מצות "לערב" ויכולה במקרה כזה לשתות כוס של עקרין.
האפשרות להקל נובעת מהעובדה שהאישה עצמה אינה מצווה במצות פריה ורבייה וגם לא בתוספת המצווה, "לערב".
אולם על פי רוב הפוסקים גם האישה מצווה לתרום את חלקה ביישובו של עולם, כפי הנלמד מהפסוק "לא תוהו בראה לשבת יצרה".
יש פוסקים שהתירו למנוע היריון כאשר יש לזוג ילדים רבים, ובמיוחד כאשר המשך הילודה מביא לקטטות בין בני הזוג, ולקשיים נוספים.
פיקוח נפש דוחה כמעט את כל המצוות שבתורה, ואין ספק שדוחה את מצות פרו ורבו.
מקובל למשל על רופאים רבים להמליץ לאישה שהפילה להימנע מלהיכנס להיריון לתקופה של כשלושה חודשים וזאת על מנת שרירית הרחם הזקוקה לתקופת התחדשות, תאפשר מאוחר יותר השרשה טובה של היריון נוסף, תקופה של כחודשיים שלושה מקובלת על רוב הפוסקים.
מבחינה הלכתית אין ספק שדין הפלה כדין כל בעיה גופנית אחרת, וכל עוד יש הצדקה רפואית לדחיית ההיריון יש גם היתר הילכתי לכך.
בכלל סכנה נמנו גם נשים לאחר ניתוח קיסרי, כאשר יש חשש לדיכאון אחרי לידה ועוד.
במנעד שבין סכנה ממשית לאישה ובין רצון למניעת היריון משיקולי נוחות או ירידה ברמת החיים, נמצאים מצבי ביניים רבים, כגון: עייפות קיצונית, אי יציבות נפשית, תנאי מצוקה כלכליים וחברתיים ועוד.
בזוגות שכבר קיימו "פרו ורבו", ישנה נטייה להתיר מניעת היריון גם כאשר ישנו צורך רפואי או נפשי קל אף על פי שאין סכנה ממשית לבריאותה של האישה.
מלבד השאלה העקרונית, האם מותר למנוע היריון?
חלק מאמצעי המניעה מעלים בעיות הלכתיות נוספות כגון: איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור סירוס, ועוד.
לדעת רוב הפוסקים הגלולה היא אמצעי המניעה העדיף, בתנאי שאין סכנה לאישה.
כובעון (או קונדום) נחשב לאחת מהשיטות הבעייתיות ביותר מבחינה הלכתית, שכן הזרע אינו נוגע בגוף האישה ויש בכך משום הוצאת זרע לבטלה.
רבים מן הפוסקים פסקו שאין להתירו גם במקום סכנה, ויש שהתירו רק במקרים חריגים כגון כשישנה סכנה ואין דרך אחרת ו/או כאשר הבעל קיים כבר פרייה ורבייה.
כיפה או דיאפרגמה, נחלקו הפוסקים בהסבר דין המשמשת במוך המוזכר בגמרא על פי הדעות המקלות במחלוקת זו ישנם פוסקים המתירים להשתמש בדיאפרגמה, לדעתם אישה השתמשת בדיאפרגמה אינה שונה בהרבה מאישה הרה, שצוואר הרחם שלה סתום ועוד שאין בה שאלה של השחתת זרע.
לדעת רוב הפוסקים המתירים להשתמש בדיאפרגמה אין שום איסור להוסיף משחה או קצף, קוטלי הזרע, המגבירים את יעילותה מבחינה רפואית השימוש באמצעים מכניים הוא הבטוח ביותר לאישה, וכמעט שאינו קשור בסיבוכים כלשהם, ולכן יש שהעדיפו שימוש בדיאפרגמה על פני אמצעים אחרים.
הגלולה למניעת היריון נחשבת בעיני הפוסקים ככוס של עקרין ואף עדיפה עליו כיוון שהיא מונעת היריון רק באופן זמני.
בנוסף, אמצעי מניעה זה אינו גורם להשחתת זרע, אינו גורע מקיום מצוות עונה ולכן מעיקר הדין אין איסור להשתמש בו.
יש שהסתייגו ממנו בשל הסיבוכים הרפואיים האפשריים, ויש שחששו בשל הדימומים הבין-ווסתיים.
שני החששות פחתו במידה ניכרת בגלולות החדישות.
אמצעים נוספים הפועלים באותו עיקרון הם הטבעת הנרתיקית, המדבקה וסוגים שונים של פרוגרסטרון בשחרור אטי.
התקן תוך רחמי, נראה שמעיקר הדין אין איסור לאישה להשתמש בו כיוון שאין בו השחתת זרע, הוא אינו פוגם ביחסי האישות והוא הפיך.
אלא שיש מהפוסקים שחששו שמא מנגנון מניעת ההשרשה נחשב כהפלה מוקדמת ולכן אסרו את השימוש בו.
כיום סוברים המדענים שההתקן התוך רחמי, פועל על מנגנונים אחרים, הקודמים להשרשה, ולכן, פחתו ההסתייגויות ממנו.
החיסרון בהתקן הם הדימומים הבין-ווסתיים, הבעיה מחריפה בהתקן ההורמונלי המכיל פרוגסטרון בשחרור אטי.
קוטלי-זרע, בנרות, קצף או ספוגיות אינם נחשבים כהשחתת זרע, האסורה, כיוון שאינם משפיעים ביחסים שבינו לבינה ואינם יוצרים חסימה בדרכם של תאי הזרע.
אך יש שהעדיפו לא להשתמש בהם, שכן לדעתם יש בשימוש בקוטלי-זרע משום השחתת הזרע.
עיקור הגבר נחשב כבלתי הפיך ועל-כן נאסר אפילו באופן זמני, לרוב הפוסקים.
עיקור האישה על ידי קשירת חצוצרות, נחשבת כשיטה שכמעט ואיננה הפיכה, ולכן לא רצויה, אם יתברר שאמצעי זה הוא הפיך ברוב המקרים, ייתכן ולא יחשב יותר כעיקור.
בהינזרות מיחסי אישות במועדים בהם האישה עשויה להתעבר אין חשש לאיסורי סירוס או השחתת זרע, ובהסכמת שני בני הזוג היא מותרת בכל מקרה בו מותר להם למנוע היריון.
השיטה הוותיקה יותר היא שיטת 'הימים הבטוחים', המתבססת על מועדי המחזור החודשי ההיסטוריים.
'שיטת המודעות לפריון' מתבססת גם על בדיקות ועשויה לצמצם את מספר ימי הפרישה הנדרשים.
שיטה טבעית אחרת היא משגל נסוג, שיטה האסורה משום השחתת זרע.
מניפולציה (פסיכולוגיה) היא סוג של השפעה חברתית הנועד לשנות את תפיסת המציאות, הרגשות או ההתנהגות של אדם אחר, באמצעים עקיפים, מרמתיים או מנצלים, מתוך כוונה לקדם את האינטרסים של המפעיל (המניפולטור) על חשבון טובתו של הזולת.
המניפולציה נבדלת מצורות השפעה גלויה יותר (כגון שכנוע ישיר או עימות) בכך שהיא מבוססת על הסתרת כוונות, הפעלת לחץ רגשי, ניצול חולשות, עיוות מידע או יצירת בלבול ותלות.
המושג "מניפולציה פסיכולוגית" קשור לערכים כגון מניפולציה רגשית, התעללות רגשית, גזלייטינג, מניפולציה על המונים והנדסת תודעה, אך מתמקד בעיקר בדינמיקות בין־אישיות – ביחסים זוגיים, משפחתיים, חברתיים או מקצועיים.
בספרות הפסיכולוגית אין הגדרה אחידה אחת למונח "מניפולציה", אך מספר הגדרות מציינות כי מדובר בהשפעה חברתית מנצלת (exploitative social influence), המכוונת לשינוי התנהגות או תפיסה של אדם אחר באמצעות טקטיקות מרמתיות, כפייה סמויה או ניצול רגשי, תוך פגיעה פוטנציאלית באוטונומיה שלו.
הגדרות רבות מדגישות מספר מאפיינים חוזרים:
כוונה מודעת או חצי־מודעת לקדם את טובת המפעיל, לעיתים תוך מודעות לסבל או לנזק האפשרי לקורבן.
חוסר שקיפות – הצגת המניע האמיתי באופן מוסתר, חלקי או מטעה; לעיתים תוך עטיפת המסר בדאגה לכאורה, מחמאה או "טובה".
ניצול חולשות – שימוש בפחדים, אשמה, הצורך באישור או בתלות רגשית של האדם המושפע.
חוסר הדדיות – חוסר סימטריה ביחסי הכוחות, שבו צד אחד מחזיק במידע, בשליטה או בגישה למשאבים, ומשתמש בהם כדי להשפיע על האחר.
חוקרים שונים ניסו להגדיר מהם התנאים המבדילים מניפולציה מסוגי השפעה אחרים.
פער מידע – המניפולטור יודע יותר מן הקורבן על מטרות ההתנהלות או על ההשלכות האפשריות שלה.
הסתרת סיבות ומטרות – אי־חשיפת השיקולים האמיתיים, או הצגתם באופן מסולף.
היעדר הסכמה מודעת – הקורבן אינו יכול להביע הסכמה חופשית ומודעת, משום שהוא אינו מבין את טיב ההשפעה.
פגיעה באינטרס של הקורבן – התוצאה משרתת בעיקר את המפעיל ופוגעת בצרכים, ברצונות או בערכים של הצד השני.