tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1971 סיים את עבודת הדוקטורט בהצטיינות יתרה, התזה שלו הייתה: "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות האידאולוגיים והשיטה המדינית", בהדרכת פרופסור משה מישקינסקי; העבודה ראתה אור בשנת 1975, כספר ועליה קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם יד יצחק בן-צבי.
משנת 1971 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב – בכל הדרגות, לפי הסדר, עד לדרגת פרופסור מן המניין.
באוניברסיטה מילא מגוון תפקידים: ראש המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן במהלך שתי קדנציות; ראש תוכנית הב"א הכללי בפקולטה למדעי הרוח; ראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג; וממונה על הקתדרה לחקר יהודי אירופה על-שם משפחת שפיגל; וכן ראש הוועדה האקדמית של המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר.
במקביל לכך הוא משמש זה שנים מספר יו"ר ההנהלה במכללת בית ברל, וראש המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב, המוציא לאור את כתב העת קשר.
נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
יוסף גורני עוסק בתנועה הלאומית היהודית במאה השנים האחרונות.
הוא מתבונן בשתי פניה: מאיחד, הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל ומאידך הבונד - התנועה המרקסיסטית הלאומית והאנטי-ציונית.
יוסף גורני בודק תופעה זו של הזרמים הלאומיים היהודיים והמנהיגים הלאומיים כדוגמת הרצל, חיים ויצמן, ז'בוטינסקי, ודוד בן-גוריון.
הוא בוחן את עולם המחשבה שלהם ואת הניסיון שלהם ליישם את חזונם והגותם במציאות.
קרי, הוא משלב בין היסטוריה אינטלקטואלית להיסטוריה פוליטית וחברתית.
מן ההיבט החברתי הוא עוסק באוטופיות.
הוא עוסק ברעיונות האוטופיים של אנשי המדינה והרוח הציונים שניסו ליישם אותם במציאות.
דהיינו, אין הוא עוסק באוטופיה כבדמיון או חלום, אלא באוטופיה שמנסה להיות ריאלית.
הוא חוקר את הנטיות האוטופיות אצל המנהיגים הציוניים והקבוצות האליטיסטיות השונות מן המושבות הראשונות ועד לקיבוצים.
גורני מכנה זאת הגישה הריאליסטית-האוטופית, כשהדגש הוא על הריאליזם ולא על האוטופיה.
בין חוקרי ההוויה היהודית הלאומית בזמן המודרני, משלב יוסף גורני במחקריו יותר מחוקרים אחרים את ארץ ישראל ומדינת ישראל עם תפוצות ישראל.
הדבר התבטא גם במחקרו האחרון שהתפרסם זה עתה בעברית ובאנגלית - העורך השוואה בין תפיסת "כלל ישראל" של תנועת העבודה בארץ ישראל ושל מפלגת הבונד.
השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ ישראל בשנים 1948-1882
ספר שהתפרסם בשנת 1985 בעברית ובשנת 1987 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
מחקר יסודי העוסק בגישות השונות בתנועה הציונית של הבעיה הערבית מאז ראשית המאה העשרים ועד הקמת המדינה.
בספר מבחין יוסף גורני בין ארבע גישות:
1) הגישה הליברלית-האלטרואיסטית: בה דגלו קבוצת אינטלקטואלים שעלו לארץ, אשר האמינו בהשתלבות היהודים בתרבות המזרח.
בגישה זו דגל יצחק אפשטיין, שכתב את המאמר הידוע "השאלה הנעלמה" ב-1907.
2) הגישה הלאומית-בדלנית: אשר טענה לזכותם הבלעדית של היהודים על ארץ ישראל.
עמה נמנו אנשי ניל"י אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג וכן משה סמילנסקי בפרק זמן מסוים, שלאחריו שינה את דעתו.
3) הגישה הלאומית-ליברלית: שמייצגה היה ארתור רופין, דגלה בשיבה הדרגתית ומתונה של היהודים לארץ ישראל, תוך חיפוש מתמיד של פשרה עם האליטות של הערבים-פלסטינים.
4) הגישה הסוציאליסטית-הקונסטרוקטיבית: בה האמינה תנועת העבודה בת העלייה השנייה, אשר נאבקה על העבודה העברית והתיישבות יהודית.
שני עקרונות אלה העבודה העברית ובעיקר ההתיישבות, העמידו אותה באורח פרדוקסלי בחזית הראשונה של העימות הערבי-פלסטיני.
הדבר היה פרדוקסלי כי הם היו סוציאליסטים והאמינו באינטרס משותף של הפרולטריון ובאחוות העמים.
אולם, דרישותיהם (שלא תמיד הצליחו ליישמן) פירושן היה להביא פועלים יהודים במקום הפועלים הערבים ועל ידי ההתיישבות לבצר את שליטתם של היהודים לפחות על חלק מארץ ישראל.
הם לא התכוונו לגרש את הערבים, אבל טענו כפי שניסח זאת בן-גוריון "ארץ ישראל שייכת לעם היהודי ולערבים היושבים בתוכה".
הפתרון לעימות זה בין שני העמים, יבוא לדעתם על ידי יצירת איזון כוחות בין החברה היהודית לבין החברה הערבית-פלסטינית בארץ ישראל.
החיפוש אחר הזהות הלאומית: המחשבה הציבורית היהודית אחרי השואה והקמת המדינה
ספרו זה של יוסף גורני עסק בזרמים הרעיוניים והפוליטיים בקרב יהדות ארצות הברית ביחסם למדינת ישראל.
הנושא טומן בחובו מספר בעיות אותן גורני מנסה ללבן: האם ההזדהות עם המדינה אינה נוגדת את הנאמנות האזרחית של היהודים בארצות הברית, מה שמכונה "הנאמנות הכפולה".
האם יש סדק בתפישה הציונית המסורתית של שלילת הגולה ובקשר לכך האם ארצות הברית היא גלות מבחינת היהודים והאם בכלל ניתן לדבר היום על גלות כאשר קיימת מדינה והמדינה הזאת על פי חוק השבות פתוחה לכל יהודי באשר הוא.
באורח פרדוקסלי המדינה הפכה את היהודי לאדם החופשי ביותר בעולם הפתוח, מפני שלכל יהודי באשר הוא יהודי ניצבות בפניו שתי אפשרויות פתוחות: האחת - להישאר כאזרח בארץ הולדתו; השנייה - להגר ולעלות לארץ ישראל.
אין אדם שאינו יהודי ועומדות בפניו שתי אופציות אוטומטית.
זה הדבר שחולל חוק השבות.
הספר עוסק בפרובלמטיקה הזאת והשינויים שחלו בה מהקמת המדינה ב-1948 ועד שנות התשעים.
בעיה נוספת אותה מעלה הספר היא הוויכוח בעניין מרכזיותה של ישראל בקרב העם היהודי בעולם, כאשר נשמעת יותר ויותר הטענה שבתוקף המציאות היהודית בתפוצות ובעיותיה של מדינת ישראל בתחומים שונים, אין היא עוד מרכזם של היהודים, כי אם אחד המרכזים.
יוסף גורני טוען בספר כי נכון שישראל איננה מרכז במובן התרבותי אותה הגדיר אחד העם כמפיצת תרבות.
היהודים בתפוצות לא הפכו את העברית לשפה שנייה שלהם כפי שהייתה התקווה והוא מסכים עם הטענה שישראל שקועה בבעיות שכיום התפוצות האחרות ובעיקר זו בארצות הברית משוחררות ממנה.
בצורה פרדוקסלית הוא רואה את החיים בישראל כמסוכנים ליהודים כיהודים.
לא כן בתפוצות ששם יש גילויים של אנטישמיות גרידא.
אולם הסוגיה אותה מעלה הספר היא שישראל היא מרכז פוליטי של העם היהודי.
כלומר, היא יכולה לפתור בעיות פוליטיות שהתפוצה לא תוכל לפותרן.
דוגמה לכך היא שארצות הברית, למרות ההשפעה הרבה של היהודים על הממשל, לא הייתה מוכנה לפתוח את שערי ההגירה בפני יהודי אתיופיה.
באופן פרדוקסלי הדבר חשוב ליהודי ארצות הברית מבחינה הומנית, אבל הם לא יכולים להביא לכך שהיהודים יצאו ויעלו מאתיופיה לארצות הברית.
בדומה לכך מברית המועצות לשעבר יצאו שני מיליון יהודים.
ארצות הברית וגרמניה לא היו מרשות לעצמן לקלוט את כל ההגירה הזו.
כיום החוגים שקשורים יותר ויותר לישראל הם החוגים הדתיים בתפוצות, בין המודרניים הציוניים ואפילו החרדים האנטי-ציונים.
חלופות נפגשות: מפלגת הבונד ותנועת הפועלים בארץ ישראל, 1985-1897
ספרו זה של יוסף גורני עוסק במקביל בתנועת הבונד הסוציאליסטית-מרקסיסטית והאנטי-ציונית ובתנועת העבודה.
הבסיס המשותף לדיון בין שתי תנועות מנוגדות אלה, שלכאורה אין שום דבר משותף ביניהן, היה תפישתן הלאומית, שתי התנועות הכירו בקיומו של עם יהודי.
עם כל הפרובלמטיקה של הדבר, ובמיוחד בהתייחס לבונד שכתנועה סוציאליסטית מרקסיסטית הגיעה לעימות עם רוב התנועות הסוציאליסטיות באירופה, במיוחד עם ההנהגה של הסוציאל-דמוקרטיה הרוסית - לנין ופולכאנוב, אשר התנגדו לתפישה של הבונד, משום שלא הכירו ביהודים כאומה.
הם לא הכירו ביהודים כאומה משום שחסרו את המאפיינים האובייקטיביים של אומה: טריטוריה משותפת, שפה משותפת (לא לכל היהודים בעולם הייתה שפה משותפת), היסטוריה משותפת (כי היו מבוזרים) וכלכלה משותפת - אלה המאפיינים האובייקטיביים של הלאומיות.
אלו היו שתי החלופות: הבונד ותנועת העבודה הציונית.
גורני מכנה אותן חלופות נפגשות מכיוון שאחרי השואה הכירו שרידי הבונד בזכותם של היהודים למדינה לאומית משלהם.
כלומר, הסכימו בלית ברירה לנוכח הטרגדיה שפקדה את העם היהודי ואת תנועתם, כי הציונים צדקו במאבקם להקמת ישות לאומית יהודית בארץ ישראל.
מדיניות ודמיון: תוכניות פדרליות במחשבה המדינית הציונית, 1948-1917
ספר זה הוא המשך לספר הציונות והשאלה הערבית ועניינו הוא התוכניות השונות להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי.
מ-1920 החל בז'בוטינסקי ועד לעצם ימינו אלה בשנות השמונים ושנות התשעים לאריה אליאב ושמעון פרס.
המצע המשותף לכל התוכניות הללו במשך למעלה מחמישים שנה היה החיפוש אחר הסדר קונפדרטיבי בין הישות היהודית לישות הערבית-פלסטינית.
זוהי הבעיה שאנחנו מתלבטים בה עד עצם היום הזה, גורני סבור כי נמשיך להתלבט בה ביתר שאת בעתיד.
זוהי בעיה היסטורית הנמשכת עד להווה, גורני קרא לתהליך הזה תהליך של מרוץ שליחים.
המקל הזה מועבר מקבוצה לקבוצה ומאישיות לאישיות.
מויידמן וז'בוטינסקי בהתחלה אל דוד בן-גוריון וברל כצנלסון, ומהם אל מרטין בובר ומנהיגי השומר הצעיר ובימינו אלה אל אריה אליאב ושמעון פרס.
הקשר הדו-משמעי: הלייבור הבריטי ויחסו לציונות
בספר זה מבליט יוסף גורני את הקשר של הסוציאליזם המערבי, שלא הכיר את הבעיה הלאומית היהודית, כמו הסוציאליזם הבריטי והציונות.
כלומר, מצד אחד בבריטניה לא הייתה תנועה אנטישמית המונית, כמו שהייתה למשל במזרח אירופה.
אולם מצד שני, מטעמים של הומניזם סוציאליסטי - תמך הסוציאליזם עד עלותו לשלטון בציונות כתנועת התיישבות שבאה לפתור חלק מהמצוקה היהודית במזרח אירופה.
שותפות ומאבק: חיים ויצמן ותנועת העבודה
ספר זה עוסק בקשרים שבין חיים ויצמן ותנועת העבודה.
הוא דן בשותפות זו בשני מישורים: האחד הוא המישור הערכי-אידאולוגי והשני הוא המישור הפוליטי.
במישור האידאולוגי-ערכי היה ויצמן קרוב לתנועת העבודה ובמיוחד להתיישבות השיתופית.
היו לו שלוש אהבות בארץ ישראל: נהלל, משמר העמק ומכון ויצמן.
היה זה צירוף אוטופי בין ההתיישבות השיתופית לבין המדע, זאת על אף שויצמן בהשקפת עולמו ובתרבותו לא היה סוציאליסט, ואפילו היה מתנגד חריף למרקסיזם, זה מצד העיקרון.
בעניין הפוליטי ניתן לראות שתי תקופות: בסוף שנות העשרים ובשנות השלושים התקיימה ברית פוליטית-מדינית בין ויצמן לבין תנועת העבודה.
בשנות הארבעים נוצר קרע בינו לבין דוד בן-גוריון, ממנהיגי תנועת העבודה, שעיקרו היה מחלוקת פוליטית לגבי הסמכויות של נשיא התנועה הציונית, דהיינו ויצמן, ויושב ראש ההנהלה הציונית, דוד בן-גוריון.
ויצמן דגל במשטר נשיאותי לפיו מדיניות החוץ היא בידי הנשיא כמו בארצות הברית.
ואילו בן-גוריון דגל במשטר של ממשלה אשר בו הממשלה היא הריבון והיא הקובעת (ממשלה דהיינו ההנהלה הציונית).
המאבק ביניהם נסוב סביב השאלה עד כמה יש להעביר את הדגש של המדיניות הציונית מאנגליה לארצות הברית.
ויצמן היה נאמן של בריטניה ואילו בן-גוריון תבע את המעבר לארצות הברית.
כתוצאה ממאבק זה, לאחר הקמת מדינת ישראל, התמנה אומנם ויצמן לנשיאה, אלא שסמכויותיו כנשיא קוצצו רק לעניינים טקסיים וזאת כתוצאה מדרישתו של בן-גוריון.
הספר עוסק בעיתונות היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא מתאר את העיתונות בארבע ארצות: ארץ-ישראל, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות.
1975 – פרס יצחק בן-צבי, על הספר "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות הרעיוניים והשיטה המדינית".
1994 – פרס הספר היהודי הלאומי על הספר "מדינת ישראל במחשבה הציבורית היהודית: החיפוש אחר הזהות המשותפת (אנגלית).
2006 – פרס ביאליק לחכמת ישראל.
2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי, מאיר חזן ועופר שיף (עורכים), היהודים בהווה: כינוס ופיזור, בהוקרה ליוסף גורני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009
אחדות העבודה 1919–1930: היסודות העיוניים והשיטה המדינית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1973
שותפות ומאבק: חיים ויצמן והתנועה הציונית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל-ביב, 1976
(עורך): מדינאי בעתות משבר: חיים ויצמן והתנועה הציונית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1976
הקשר הדו-משמעי: הלייבור הבריטי ויחסו לציונות, תל אביב, 1980
מראש פינה ודגניה עד דימונה: תולדות הציונות הקונטרוקטיבית, משרד הביטחון אוניברסיטה משודרת, תל אביב, תשמ"ג 1983
השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים-אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ-ישראל בשנים 1948-1882, עם עובד, תל אביב, תשמ"ו 1985
החיפוש אחר הזהות הלאומית: המחשבה הציבורית היהודית אחרי השואה והקמת המדינה, עם עובד, תל אביב, תש"ן 1990
מדיניות ודמיון: תוכניות פדרליות במחשבה המדינית הציונית, 1948-1917, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ג 1993
יוסף גורני ויצחק גרינברג, תנועת העבודה הישראלית: היסודות הרעיוניים, המגמות החברתיות והשיטה הכלכלית - אסופה מוערת, כרכים א-ב, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ט 1997
בין אושוויץ לירושלים, עם עובד, תל אביב, תשנ"ח 1998
חלופות נפגשות: מפלגת הבונד ותנועת הפועלים בארץ-ישראל, 1985-1897, מוסד ביאליק, ירושלים, תשס"ה 2005
(עריכה) הישג היסטורי בתמורותיו: ההתיישבות הקיבוצית והמושבית, 1990-1910, עורכים: אביגיל פז-ישעיהו, יוסף גורני, קריית שדה בוקר, 2006
קריאה באין אונים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ט 2009
אנשי כאן ועכשיו, שדה בוקר: מכון בן-גוריון, 2015
תעודת זהות: זיכרון אישי והשקפה לאומית, הוצאת כרמל, 2018
יוסף גולדשמידט (30 באפריל 1907 – 25 ביולי 1981) היה איש ציבור ישראלי, חבר הכנסת השביעית מטעם מפד"ל, סגן שר הפנים וסגן ראש העיר ירושלים.
כיהן כסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות.
גולדשמידט נולד בשנת 1907 ללאה ולרב יעקב אליעזר, ממייסדי קהילת "עדת ישורון" האורתודוקסית של ר' שמשון רפאל הירש בפרנקפורט שבגרמניה.
בעיר הולדתו למד בישיבת ברויאר ובאוניברסיטת פרנקפורט.
לאחר מכן למד במינכן ובלונדון והוסמך להוראה במקצועות ביולוגיה, כימיה וגאוגרפיה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ועד לשנת 1942 שימש מורה בבתי הספר התיכוניים "חורב" ו"אוולינה דה רוטשילד" בירושלים.
לאחר מכן מונה למפקח על בתי הספר היהודיים בארץ, תפקיד בו שימש עד קום המדינה.
עם הקמת משרד החינוך והתרבות מונה גולדשמידט למפקח הארצי על בתי הספר של תנועת "המזרחי".
בשנת 1952 קודם לתפקיד סמנכ"ל המשרד וכעבור כשנה מונה למנהל האגף לחינוך דתי (1953–1968).
בשנת 1969 הושבע כחבר הכנסת בכנסת השביעית, בעקבות פרישתו של יוסף בורג מהמפד"ל.
כעשרה חודשים, במהלך 1969–1970, היה סגן שר הפנים משה חיים שפירא.
לאחר פטירתו של שפירא סיים את תפקידו ומונה ליו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
עם סיום כהונתו בכנסת נבחר בשנת 1973 למועצת העיר ירושלים ומונה לסגן ראש העיר, תפקיד בו כיהן עד שנת 1978.
רעייתו הראשונה הייתה אלישבע גולדשמידט.
לשניים נולדו בן ובת: אליעזר גולדשמידט, פרופסור למדעי הצמח, וימימה בן מנחם, פרופסור לפילוסופיה וכלת פרס ישראל.
אלישבע נפטרה ב-1970, וב-1973 נשא לאשה את הספרנית רות לבית להמן, שעלתה באותה שנה לישראל מבריטניה.
נכדתו שירה, בתה של ימימה בן מנחם, נישאה למשה שפירא, נכדו של השר חיים משה שפירא (שקרוי על שמו), שתחתיו גולדשמידט כיהן כסגן שר הפנים.
נינו, ענר אליקים שפירא, בנם של שירה ומשה, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
יוסף גרוס (נולד ב-28 בפברואר 1934) הוא עורך דין ישראלי, פרופסור מן המניין (אמריטוס) בפקולטה למשפטים ובפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מייסד ויו"ר משרד עורכי הדין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג, שנהב ושות'.
גרוס, יליד תל אביב, בעל תואר ראשון מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בת"א (1955), תואר שני מטעם אוניברסיטת תל אביב (1958), תואר שלישי (1962) מטעם בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
גרוס נחשב לאורים ותומים של המשפט העסקי-מסחרי בישראל, וכמי שהנחיל בישראל את התובנות העכשוויות לגבי אחריות דירקטורים בחברה, בדגש על המגזר הציבורי.
המהפכה שהוביל בנושא התבטאה הן בכתיבתו הרבה בתחום, הן בהקמת מסלול להכשרת דירקטורים בכירים באוניברסיטת תל אביב, והן במישור החקיקתי כחבר בוועדת ברק לרפורמה לחוק החברות בשנות השמונים.
חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1959, ובלשכת עורכי הדין במדינת ניו יורק משנת 1989.
בין השנים 1964–1977 כיהן כיועץ המשפטי הראשי של דיסקונט השקעות (דסק"ש).
בשנת 1978 הוזמן כפרופ' חוקר (אורח) לאוניברסיטת הרווארד ארצות הברית (משפטים).
עם שובו בשנת 1979 ייסד משרד עורכי דין העוסק בדיני חברות, שוק ההון ומיסוי והיה מראשוני ומובילי ההנפקות הישראליות מחוץ לישראל.
גרוס היה מהראשונים שפיתחו את תעשיית ההיי-טק הישראלית, ובתחילת שנות השבעים הנפיק את חברת אלסינט, אלרון אלביט ועוד בנאס"דק ובבורסה לני"ע בניו יורק.
בתחילת שנת 2001 מיזג המשרד את משרד קלינהנדלר הלוי ושות', ובשנת 2019 מיזג את משרד שנהב.
המשרד קרוי היום גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג, שנהב ושות'.
גרוס מונה למרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן ב-1968 ובאוניברסיטת תל אביב בשנת 1969 לפרופסור חבר.
בשנת 1989 מונה כפרופסור מן המניין (בפקולטה למשפטים ובפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב).
בשנת 1978 כיהן חוקר (אורח) באוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית.
מכהן כמרצה בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן (EXMBA) ובבית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
מכהן כמנהל האקדמי של תוכנית להב לדירקטורים ונושאי משרה בכירים בפקולטה לניהול ע"ש קנולר, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 מונה על ידי שר המשפטים כחבר הוועדה המייעצת לבדיקת נוסח חדש של פק' סימני מסחר.
בשנת 1980 מונה על ידי הממשלה כיו"ר ועדה ציבורית למשק הדלק.
בשנת 1981 מונה על ידי הממשלה כיו"ד לבחינת ההשלכות הפיזיקלאיות והחברתיות בתחום המיסוי.
בשנת 1986 מונה על ידי רוה"מ כיו"ר ועדה ציבורית להמליץ על זכויות העולים החדשים.
בשנת 1989 מונה כחבר ועדה לבחינת הגדרת הקלות המס למטרות ציבוריות.
בשנת 1989 מונה לצוות מומחים לקביעת הקריטריונים החברות העירוניות בת"א.
בשנת 1990 מונה על ידי שר הביטחון כיו"ר צוות להאצת הפרטת החברות הממשלתיות.
בשנת 1991 מונה על ידי הממשלה כחבר צוות למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה.
בשנת 1991 היה לשותף להקמת קרן הון הסיכון תעוזה ורישומה בבורסה לני"ע בת"א, בעל מניות בחברת הניהול של הקרן והיועץ המשפטי מיום הקמתה.
כיהן כיו"ר הוועדה המייעצת לרשות החברות הממשלתיות.
בשנת 1978 מונה כדירקטור בבורסה לניירות ערך בת"א.
בשנת 2011 קיבל את אות יקיר לשכת עורכי הדין, ובשנת 2014 זכה בעיטור Honoris Causa של לשכת עורכי הדין.
בשנת 2018 הוכתר בבורסה לני"ע כאיש השנה בשוק ההון על ידי איגוד החברות הציבוריות.
בשנת 2015 פורסם לכבודו ספר יובל, ה-80 ה"ספר יוסף גרוס - מחקרים בדיני חברות ומשפט עסקי", בעריכתם של אהרן ברק, יצחק זמיר ודוד ליבאי.
פרסם למעלה מ-15 ספרים, בין האחרונים: "דירקטורים ונושאי משרה בעידן הממשל התאגידי" (מהד' 2018), "חוק החברות" א' ב' (מהד' 5–2016), עקרונות דיני המיסים (מהד' 3).
לאחר סיום לימודי התיכון, גויס לעבוד כמורה בבית הספר היסודי עמיאל בשכונת התקווה בתל אביב.
לאור הצורך במורים באותה תקופה דחה הצבא את שירותו הצבאי לשלוש שנים.
שירת בפרקליטות הצבאית, סיים קורס קצינים, שירת כתובע וכסנגור פיקודי.
כל תקופת המילואים כיהן כשופט בביה"ד הצבאי בחברון ובשכם.
בשנת 1960 הוענקה לו מלגת לימודים מקיפה באוניברסיטת לונדון LSE, שם השלים את עבודת הדוקטורט (ph.D) בהנחייתו של פרופ' גים גאואר, מהמובילים בתחום דיני החברות בעולם.
נשוי לצביה גרוס, כיהנה כיועצת המשפטית של משרד הביטחון.
לזוג שלושה ילדים - ד"ר רז גרוס פסיכיאטר בשיבא, אייל גרוס, פרופ' באוניברסיטת תל אביב ובלונדון (משפטים); ורדית גרוס, מנהלת מרכז האמנות ארטפורט.
בשנים 1965 עד 2005 כיהן כפרופ' מן המניין בפקולטות למשפטים ולמנהל עסקים, אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1975–1979 כיהן כסגן דיקן הפקולטה למשפטים.
יסד את הקורסים להכשרת דירקטורים בכירים של להב באוניברסיטת תל אביב, המכשיר מדי שנה מאות דירקטורים מהמגזר הפרטי והציבורי ומכהן בה עד היום כמנהל האקדמי.
עורך בפועל של כתב העת "הפרקליט" בהוצאת לשכת עורכי הדין, 1962–1978
חבר מערכת "תאגידים" כתב עת משפטי לענייני תאגידים, מ-2005
פרסם מאות מאמרים ב"רואה החשבון", "הפרקליט" ו"תאגידים" ופרסומים מובילים במשפטים באנגליה ובקנדה וכן מאות מאמרים בעיתונות הישראלית.
חבר ועדת המינויים האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 1975–1979
יו"ר ועדת המשנה של המל"ג למכללות למנהל עסקים, 1979–1982
נשיא בית הדין לענייני משמעת, המכללה האקדמית ת"א יפו 1979–2001
נשיא בית הדין לענייני משמעת סטודנטים באוניברסיטת תל אביב, 1980–1983
נשיא ערכאת ערעור ושיפוט סגל אקדמי באוניברסיטת תל אביב, 1983–1989
יו"ר הוועדה לתואר שני ושלישי אוניברסיטת תל אביב, 1983–1997
חבר ועדת המחקרים לפרויקט השלום, אוניברסיטת תל אביב 1980–1995
יו"ר ועדת המל"ג להענקת תואר שני במקרקעין במכללת נתניה, 2012–2013.
פרופ' גרוס כיהן בוועדות ציבוריות רבות וביניהן:
חבר ויו"ר הוועדה המייעצת לרשות החברות הממשלתיות.
חבר הוועדה לניסוח חוק החברות החדש, בראשות אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון.
יו"ר הוועדה למיזוג חברות במסגרת חוק ההגבלים העסקיים.
יו"ר הוועדה לקביעת שכרם של עובדי המיסים.
חבר הוועדה לרפורמה במס הכנסה ("ועדת רבינוביץ'"), שבעקבות המלצותיה נחקק תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה.
יו"ר הוועדה המפקחת על מכללות ומנהל עסקים מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
חבר נשיאות כבוד של האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית
יו"ר שבי"ל, שקיפות בינלאומית (ישראל).
יו"ר ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין בישראל.
חבר בית הדין להגבלים עסקיים.
חבר ויו"ר מועצת המנהלים של ערוץ 2
חבר דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
חבר הנאמנים יו"ר (משותף) של הוועדה המשפטית של חבר הנאמנים אוניברסיטת תל אביב.
חבר בדירקטוריונים רבים של חברות ציבוריות.
חברות – החוק ותקדימיו (תאגידים, 1970).
דיני ניירות ערך ובורסה (אוני' ת"א, 1973).
הדירקטור בחברה הממשלתית (משרד האוצר – רשות החברות הממשלתיות, מהד' ראשונה 1977, מהד' שנייה 1982).
מיסוי חברות - חברת מעטים וחברה משפחתית (המכון למחקר עסקים, אוני' ת"א, (מהד' ראשונה 1979, מהד' שנייה 1980, מהד' שלישית 1986).
תכנון המס בניירות ערך ובהשקעות (המכון למחקר עסקים, אוני' ת"א, 1984).
מס ערך מוסף (יחד עם ד"ר אבי אלתר) (אגודת הסטודנטים אוני' ת"א, 1987).
דירקטורים ונושאי משרה (אוני' ת"א והוצאת כתר, 1989).
הדירקטור - החוק והפרקטיקה (עורך) (המרכז הישראלי לניהול, (מהד' ראשונה 1992, מהד' שנייה 1997).
עקרונות דיני המיסים (תאגידים, 1999).
דיני המס החדשים (תאגידים, 2003).
דירקטורים ונושאי משרה בעידן הממשל התאגידי (לשכת עורכי-הדין, מהד' ראשונה 2010, מהד' שנייה 2011, מהד' שלישית 2017).
עקרונות ועיקרים במיסוי הכנסה - 3 כרכים (יחד עם שגיא גרשגורן) (האוני' הפתוחה, 2011).
פרסם למעלה מ-170 מאמרים מקצועיים בישראל, אנגליה וקנדה.
יוסף גולדשטיין (14 באפריל 1926 – 27 ביולי 2020) היה איש חינוך ישראלי, ממקימי ארגון המורים ואוניברסיטת חיפה, מנהל מחוז במשרד החינוך, מקים מרכז חינוך מחוזי חיפה.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח ומטעמו נשלח כאחד ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה השתחרר מהצי הבריטי, .חזר, לשורות ההגנה ושירת בגזרת ירושלים.
בה בעת החל את לימודיו בבית המדרש העברי למורים בירושלים.
במהלך לימודיו נשלח להורות בטבריה ולהשתתף בהגנה על העיר.
במהלך מלחמת העצמאות נמנה עם ראשוני הקשרים של חיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר גולדשטיין לעיר הולדתו ומונה למורה ולאחר מכן למנהל חטיבת כיתות היסוד של בית הספר "חוגים".
עם סגירת החטיבה המשיך בתפקידי הוראה וכסגן המנהל בחטיבה התיכונית של בית הספר.
תוך כדי עבודתו השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1960 יצא בשליחות מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית יחד עם משפחתו כמורה לעברית בקהילה היהודית של העיר מיניאפוליס בארצות הברית.
בעת שהותו בחו"ל סיים את לימודי התואר השני במינהל חינוך באוניברסיטה של מינסוטה.
עם שובו לישראל בשנת 1963, התמנה כסגן מנהל בבית המדרש למורים וגננות ע"ש א.ל.
לוינסקי וכעבור שנה מונה למפקח על הכשרת מורים במשרד החינוך והתרבות.
ב-1966 זכה במכרז לניהול בית הספר התיכון "עירוני א'" בחיפה.
בית הספר היה באותה תקופה, ושנים אחרי כן, בית הספר היחיד בישראל ששילב באותן כיתות תלמידים יהודים, מוסלמים ונוצרים מהעיר חיפה וסביבותיה ותלמידים דרוזים מהכפרים שעל הכרמל.
בתקופת ניהולו הגיע בית הספר למעמד מוביל באחוזי ההצלחה של תלמידיו בבחינות הבגרות.
במקביל לתפקידו כמנהל בית ספר, השלים גולדשטיין את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית, בנושא "ניתוח השוואתי של תוכניות להכשרת מורים במדינת ישראל בין השנים 1948–1965".
באותה עת נמנה ד"ר גולדשטיין עם מקימי אוניברסיטת חיפה ויחד עם ד"ר חנן ברין ייסדו את החוג לחינוך בה.
משום העיקרון שהנחה אותו, כי לא ניתן להיות מרצה בתחום ממשי כמינהל חינוך מבלי להיות איש שטח בראש ובראשונה, נמנע מלעזוב את תפקידי הניהול ולעבור לעסוק בהוראה אקדמית בלבד.
במסגרת פעילותו באוניברסיטת חיפה כיהן כראש המסלול למינהל החינוך, הקים את המרכז למינהל החינוך וייסד בשנת 1973 את כתב העת "עיונים במינהל ובארגון החינוך", תוך שהוא משמש כעורכו.
כתב העת היה הראשון בישראל לעסוק בסוגיות של מינהל ומנהיגות חינוכית.
המרכז וכתב העת ממשיכים לתפקד עד היום (2016).
בשנת 1970 נתמנה למנהל מחוזות חיפה והצפון של משרד החינוך והתרבות.
מאוחר יותר, משהופרדו המחוזות, כיהן כמנהל מחוז חיפה עד צאתו לגמלאות בשנת 1991. בתפקידיו אלה היה חבר בהנהלה המצומצמת של משרד החינוך והתרבות.
בעת כהונתו כמנהל המחוז פעל גולדשטיין בתחומים:
הגה את רעיון ריכוז מערך ההשתלמויות למורים תחת קורת גג אחת והקים את בית הספר הראשון להשתלמויות עובדי הוראה בארץ.
הגה ומימש לראשונה את רעיון המחויבות האישית, אשר הפך לפרויקט ארצי, באמצעותו משרתים תלמידי החטיבה העליונה בתפקידים תורמים בקהילתם, כחלק מהתנאים לקבלת תעודת בגרות.
הגה ומיסד את תפקיד "רכז השכבה" בבית הספר העל יסודי - תפקיד המסייע בביזור סמכויות הניהול, בעיקר בבתי הספר המקיפים בהם לומדים לעיתים למעלה מאלף תלמידים.
יזם הקמתם של צוותי עבודה מקצועיים בבתי הספר תחת הנהגתו של מי שלימים יכונה "רכז מקצוע" – מהתפקידים הפדגוגיים המשמעותיים בבית הספר.
הגה ויזם את פרויקט "ארץ ישראל שלי" שבו, לראשונה, הוצג דגל הלאום בכל כיתה ופתיחת יום הלימודים הוקדשה, כדבר שבשגרה, לעשר דקות שיחה אודות העם ומולדתו.
בשנת 1979 נעתר לבקשתו של אריה גוראל, ראש העיר חיפה, לקבל על עצמו להקים ולנהל את "המינהל לחינוך, תרבות ורווחה" בעירייה.
בשנת 1981 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לאנגליה, כנציג המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה.
עם צאתו לגמלאות, בחר להקדיש את זמנו להקמתו של "מרכז חינוך מחוזי חיפה", לצורך ריכוז, תחת מטרייה ארגונית אחת, של כל שירותי ההכשרה והתמיכה במערכת החינוך במחוז חיפה של משרד החינוך.
עד אותה עת, היו מוסדות ההכשרה, ההשתלמויות וההנחיה מפוזרים במקומות שונים בעיר.
גולדשטיין כינס אותם תחת קורת גגה של המכללה לחינוך ע"ש א.ד.
בנוסף, כמנהל מכללת גורדון בשנים 1996-1989, הצעיד אותה להכרה אקדמית ולגידול מתמיד של מספר המבקשים ללמוד בה.
כאשר מונתה הוועדה לבדיקת מצבו של החינוך הבדואי במדינת ישראל, נתבקש לעמוד בראשה.
עד לחודש ינואר 2012 כיהן גולדשטיין כיו"ר פעיל של הוועד המנהל של "מרכז חינוך מחוזי חיפה".
ושימש כיועץ לתוכניות הלימודים במינהל החינוך של האוניברסיטה הפתוחה וכחבר הוועדה האקדמית של תוכנית "אלון" של הסוכנות היהודית להחדרת לימודי היהדות באמריקה הלטינית.
במשך השנים יזם ופרסם מחקרים רבים הנוגעים כולם למערכת החינוך של ישראל.
גולדשטיין התגורר בחיפה, בה זכה להכרה כיקיר העיר.
במאי 2012 התאלמן מרות, מי שהייתה בת כיתתו בבית הספר היסודי בחיפה, חברתו לשולחן הלימודים בבית המדרש למורים בירושלים ומורה בגמלאות.
הברון יוסף (אוסיפ) יווזל גברילוביץ' גינצבורג Гаврилович Гинцбург; 1812, ויטבסק – 12 בינואר 1878, פריז) היה בנקאי ונדבן יהודי-רוסי, ראש משפחת גינצבורג.
יוסף גינצבורג נולד בעיר ויטבסק שבמערב האימפריה הרוסית וגדל בתחום המושב היהודי.
צבר עושר רב במלחמת קרים, ובשנת 1859, בהיותו בן 47, פתח בעיר סנקט פטרבורג בנק גדול בשם "יוסף יווזל גינצבורג", שעד מהרה הפך לאחד מן המוסדות הפיננסיים החשובים ברוסיה.
במהלך השנים תרם הבנק רבות להקמת מסילות ברזל ולפיתוח כריית זהב בסיביר.
בסנקט פטרבורג פעל לטובת הקהילה היהודית.
בשל עושרו ומעמדו היה גינצבורג בעל השפעה אצל השלטונות, ופעל לשיפור מעמד היהודים ולהתרת מגוריהם כתושבי קבע גם מחוץ לתחום המושב.
בשנת 1863 הקים גינצבורג בית כנסת ראשון בעיר.
כן תרם לתלמוד תורה בווילנה, עיר מוצאו של אביו גבריאל.
הודות למאמציו של גינצבורג, התקנות ביחס לשירות יהודים בצבא הצאר הושוו בשנת 1874 לאלה האמורות ביחס לשירותם של בני עממים אחרים.
גינצבורג היה פילנתרופ שנודע בתמיכתו באמנים ובאנשי רוח יהודים, בהם למשל הפסל מרק אנטוקולסקי, ובביתו היה מצוי תמיד מקבץ שלהם.
בשנת 1872 קיבל מידי הדוכס הגדול של הסן את התואר ברון.
ב- 1874 קיבל אישור של הצאר להשתמש בתואר זה בתחומי האימפריה הרוסית, הודות לתרומה שהעניקה המשפחה לרוסיה.
יוסף גינצבורג נפטר בפריז בחורף 1878, באמצע שנות ה-60 לחייו.
בנו של יוסף גינצבורג, נפתלי הרץ (הוראצי) גינצבורג (Гораций; 1833–1909), היה אף הוא בנקאי, נדבן ומנהיג ציבור.
יוסף גטניו (1939 – 9 בפברואר 2016) היה צייר ישראלי ומורה לאמנות וציור.
יוסף נמנה עם ראשי קבוצת "קבוצת +10", ביניהם רפי לביא ומשה גבעתי.
עלה לישראל ב-1940 ובשנת 1963 נשלח מטעם משרד החינוך לביאנלה של הצעירים בפריז.
ב-1965 זכה בפרס רכישה מטעם מוזיאון תל אביב בתערוכת צעירים ונשלח שוב לביאנלה בפריז.
גטניו זכה במלגת קרן שרת להשתלמות בחו"ל מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
במסגרת לימודיו בפריז, השתלם בבתי הספר הנחשבים: אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר ו-Ecole superieure des metiers d'art.
עם שובו לישראל, באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, החל ללמד ציור במכונים שונים, ביניהם מכון "אבני", המכון לאמנות בת-ים והאוניברסיטה "העממית".
ב 9 בפברואר 2016 נפטר גטניו בביתו ברמת גן עקב מחלת סרטן הלבלב.
בנו, דוד גטניו, הוא קצין בקבע.
תערוכת יחיד בביתן אגודת הציירים והפסלים, תל אביב.
תערוכת "צורת היום", מוזיאון בצלאל, ירושלים.
תערוכת יחיד בגלריה לאמנות בבית לייויק, תל אביב.
תערוכת יחיד במוזיאון העירוני של חולון.
תערוכת יחיד בגלריה שלוש, תל אביב.
תערוכת יחיד בגלריה אפרת, תל אביב.
תערוכה קבוצתית, Centre Berger, פריז.
תערוכת יחיד בגלריה Yves Brun, פריז.
תערוכת יחיד בגלריה De Sfinx, אמסטרדם.
תערוכת יחיד בחסות ובארגון הברון דה רוטשילד, צרפת.
תערוכת יחיד בגלריה Ardeche Torrier, צרפת.
יוסף גלנץ (18 ביולי 1921 – 29 באוקטובר 1990) היה פרופסור לחינוך ולפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
יוסף גלנץ נולד בווינה לחוה ולרב ברוך גלנץ-צימר.
בילדותו עברה המשפחה לעיר הבירה של רומניה, בוקרשט, ואביו הפך לאחד מראשי הרבנים בקהילת יהודי העיר.
בשנת 1946, בהיותו בן 25, קיבל את התואר Licencie en Philosophie, המקביל לתואר שני.
כשנה לאחר מכן קיבל בבוקרשט תואר דוקטור לפילוסופיה, על חיבורו "מההיגיון אל שפיטה בתאוריה של האמת".
במשך השנים הוא למד במקביל גם בבית הספר הפדגוגי-אוניברסיטאי של אוניברסיטת בוקרשט, עובדה שאיפשרה לו לעבוד בבית הספר התיכון היהודי.
בשנת 1949 עלה לישראל, התגורר תחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב.
בשנת 1954, לאחר נישואיו לסימה לבית בן ברוך, השתקע ברמת גן.
בישראל עסק גלנץ בהכשרת מורים בסמינר תלפיות ובגבעת ושינגטון.
בשנת 1964 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן.
ב-1969, לקראת שנת הלימודים תש"ל, הועלה בדרגה והיה לפרופסור חבר לחינוך.
בהמשך היה לפרופסור לחינוך, מנהל בית הספר לחינוך, חבר הסנאט של האוניברסיטה ופרופסור אמריטוס לחינוך, עד לפטירתו בשנת 1990 ממחלה קשה.
ספרו הראשון של גלנץ, על לאו פינסקר, פורסם בבוקרשט בשפה הרומנית.
אמנם הספר לא עסק בתחום העיסוק המרכזי של גלנץ, אך הוא מהווה ציון דרך המבליט את היותו של גלנץ ציוני מושבע.
בתחילת דרכו המחקרית התמקד גלנץ בשניים מגדולי החשיבה הפסיכולוגית-פדגוגית - קרל גוסטב יונג וז'אן פיאז'ה.
בין חיבוריו הראשונים היה ספר על יונג ותורתו הפסיכולוגית, אולם כאשר נודע לו שיונג היה קרוב מבחינה פילוסופית ורעיונית לתורת הגזע הנאצית, החליט להשמיד את חיבורו זה.
במקביל עסק ברעיונותיו של פיאז'ה, התעניין בתהליכי החשיבה של הפרט, וכתב שני ספרים בתחום זה.
בשנת 1961 הוציא לאור בהוצאת אחיאסף את הספר "יסודות הפסיכולוגיה ההתפתחותית", אשר מתאר את מקורותיה, התפתחותה ושיטותיה של הפסיכולוגיה ההתפתחותית עם דגש על משמעויות מעשיות לחינוך ילדים.
ספר זה יצא במספר מהדורות.
בשנת 1966 הוא פרסם את ספרו "המבחנים בפסיכולוגיה".
במסגרת עיסוקיו האקדמיים-מחקריים, עסק גלנץ גם בתחום האבחון הפסיכולוגי-חינוכי.
הוא חיבר ותקנן מספר כלי הערכה ואבחון בשפה העברית, וכן תקנן כלי הערכה בינלאומיים, כגון מבחן RAVEN.
את פרי עבודתו פרסם בספרו "חמד - מערכת לבדיקה מקיפה" ב-1989. הספר פורסם מאז במספר מהדורות, ומשמש פסיכולוגים ומאבחנים דידקטיים.
ספרו האחרון - "החשיבה כתפקוד תלת כווני", פורסם חודשים ספורים לפני פטירתו והוא מסכם ומרכז את עבודתו המדעית בתחום הפסיכולוגיה והחשיבה.
יסודות הפסיכולוגיה ההתפתחותית, הוצאת אחיאסף, 1961
המבחנים בפסיכולוגיה: מבחני אינטליגנציה, הוצאת אחיאסף, 1966
תהליכי היגיון במיבחן הפסיכולוגי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1974
מוקדים בחיי הילד, הוצאת הקתדרה ע"ש לוננפלד-קונין - אוניברסיטת בר-אילן, 1975
חמ"ד (חרדה, חברתיות, מחשבה, דימוי עצמי): מערכת לבדיקה מקיפה, הוצאת "ברק" - מערכות מידע ממוחשבות, 1995
החשיבה כתפקוד תלת כווני, הוצאת צ'ריקובר, 1990
יוסף גרפינקל (נולד ב־23 ביולי 1956 בחיפה) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה בארכאולוגיה מקראית ובתקופה הפרוטו-היסטורית.
גרפינקל ניהל מספר רב של חפירות באתרים מן התקופה הנאוליתית של המזרח הקרוב, ופרסם 15 ספרים וכמאה מאמרים על מגוון נושאים בארכאולוגיה של ארץ ישראל, שבמרכזם אומנות, פולחן וריקוד.
גרפינקל השלים לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1981, ולימודי תואר שני בארכאולוגיה מקראית בשנת 1987.
בין השנים 1987–1983 שימש גרפינקל כעוזר מחקר באוניברסיטה העברית וניהל את החפירות באתר הארכאולוגי שביפתחאל בגליל התחתון.
גרפינקל חשף חמישה מפלסי התיישבות, רצפות טיח, בורות, קברים, אתרי קבורה ועצמות בעלי חיים מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'.
בחפירות נתגלו זרעי פול, שהם העדות הקדומה ביותר בעולם לביות קטנית מסוג זה, וכן כמויות גדולות של זרעי עדשים.
בין השנים 1986–1987 ניהל גרפינקל את החפירות הראשונות באתר הארכאולוגי בגשר בעמק הירדן.
החפירות הובילו למסקנה על קיומו של כפר קטן מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א' ששכן באזור.
בין היתר נחשפו בחפירות ממצאים נדירים שלא הופיעו באתרים אחרים מאותה תקופה, ביניהם בית מלאכה לייצור כלי בזלת.
בשנים 1989–1990 ניהל גרפינקל חפירות באתר הארכאולוגי שליד שער הגולן, בו שוכן הכפר הירמוכי המתוארך לתקופה הנאוליתית הקרמית.
גרפינקל ניהל חפירות נוספות באותו אזור במהלך 2004–1996. בחפירות נחשפו ממצאים רבים הקשורים לתרבות הירמוכית, ובנייה בהיקף נרחב שאין לו אח ורע באותה תקופה.
בנוסף ניהל גרפינקל בשנים 1989–1990 שתי חפירות בתל עלי שמדרום לכנרת, בעמק הירדן.
בשנת 1992 השלים את הדוקטורט תחת הדרכתם של פרופ' אמנון בן תור ופרופ' נעמה גורן-ענבר בנושא "התרבות החומרית בעמק הירדן בתקופות הנאוליתית הקרמית והכלקוליתית הקדומה".
לאחר מכן השלים באותה שנה (1992) גם את הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
במהלך השנים שימש גם כחוקר במכון אולברייט לארכאולוגיה (1985–1993) וכעוזר מחקר במרכז הצרפתי למחקר בירושלים (1987–1992).
בשנת 1994 מונה גרפינקל לאוצר מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות שבקיבוץ שער הגולן.
בין השנים 1995–1998 שימש כראש המחלקה לארכאולוגיה בשלוחה של האוניברסיטה העברית ברחובות, כאשר בין השנים 1997–1998 ניהל גרפינקל חפירות באשקלון הנאוליתית, השוכנת מצפון לתל אשקלון, לחופי הים התיכון.
בחפירות נחשפו כ-100,000 עצמות בעלי חיים ואלפי פריטים מאבני צור.
בשנת 2004 ערך גרפינקל סקר ארכאולוגי בתל צף יחד עם יורק ראון.
בשנים 2007-2005 חפר באתר בהיקף נרחב וחשף מבני חצר גדולים ובהם ממגורות עגולות מאורגנות בשורות.
באתר נתגלו קשרים ארוכי טווח לאנטוליה (אובסידיאן), למסופוטמיה (כלי חרס של תרבות עובייד) ולמצרים (צדף נילוטי).
בין השנים 2004–2006 שימש כראש המדור לארכאולגיה מקראית, ולאחר מכן החל לכהן כפרופסור בקתדרה על שם יגאל ידין לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
כמו כן, גרפינקל זכה בשנת 2006 ב"פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח" מטעם האוניברסיטה העברית.
משנת 2007 ועד 2013 ניהל גרפינקל חפירות בחורבת קייאפה בסמוך לעמק האלה יחד עם הארכאולוג סער גנור.
בחפירות נחשפה עיר קדומה המתוארכת לתקופת בית ראשון ביהודה (כ-1000 לפנה"ס), ובה נמצאו ממצאים חריגים שאינם מוכרים מאתרים אחרים באזור יהודה.
בנובמבר 2008, הודיעו הארכאולוגים כי חשפו אוסטרקון (שבר של קנקן חרס) שעליו כתובת בעברית בכתב פרוטו-כנעני הכתובה בדיו, וכתובת זה היא הטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה.
בין השנים 2013–2017 ניהל את משלחת החפירה הרביעית בתל לכיש.
ביולי 2019 זיהה פרופ' גרפינקל, יחד עם סער גנור מרשות העתיקות ופרופ' קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה את צקלג באתר חורבת אל-ראעי שבשפלת יהודה – בין קריית גת ללכיש.
גרפינקל נשוי לטל אילן, פרופסור ללימודי מגדר מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בחפירות באתר הארכאולוגי בשער הגולן מצא גרפינקל ממצאים רבים בכפר הירמוכי, ששינו את הידוע על התרבות הירמוכית שהתקיימה באותו מקום לפני 8,000 שנה, על גדות נחל הירמוך בסמוך לכנרת.
נתגלה כי האזור היה מרכז תרבותי שהשפיע רבות על התפתחות התרבות בתקופה הנאוליתית, וכי הוא אחד מן היישובים הקדומים הגדולים בעולם.
באתר נמצא המכלול הגדול ביותר של חפצי אומנות מהתקופה הפרה-היסטורית בארץ ישראל.
בין הממצאים שנחשפו באתר היו חלוקי נחל, חלוקי בזלת מחורצים בדגמים גאומטריים שונים, כלי אבן מלוטשים, שברי כלי חרס וצלמיות אדם.
בין היתר נמצאו כ-300 פסלונים בדמות אשה שהיקף ירכיה גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופה.
כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה – יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב.
פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ובנחל הירקון בתל אביב.
לדברי גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי הפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד.
בנוסף סובר גרפינקל כי גם מינה של הדמות מתאים לרוח אותה תקופה, בה הפולחן הדתי התחלק לשתי רמות – ברמה הקהילתית, במקדשים, סגדו לרוב לדמויות גבריות; ואילו ברמה הביתית, במשפחה, שלטה הדמות הנשית.
ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים לעשר שנים במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק.
כמו כן נחשפו באתר בתי חצר גדולים (בין 250 מ"ר ל-700 מ"ר), אשר ביניהם מפרידה מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ.
ממערכת הרחובות ומסממנים נוספים שנחשפו המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לעירוני ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם.
לדברי גרפינקל, ייחודם של הבתים שנמצאו הוא גם בגודלם ובמספר הרב של החדרים אותו הם מכילים, לעומת בתים ביישובים עירוניים מתקופות מאוחרות בהם נמצאו שניים או שלושה חדרים בלבד.
משנת 2007 מנהל גרפינקל יחד עם גנור חפירות ארכאולוגיות בחורבת קייאפה אותה הוא מציע לזהות עם העיר המקראית שעריים.
בחפירות חשפו החוקרים מבצר המוקף חומה באורך של כ-700 מטר וסביבה ביצורים רבים.
לדברי החוקרים, העובדה כי האתר נמצא על ציר התנועה הראשי בעמק האלה, הביצורים במקום והעדר הממצאים הפלשתיים מעידים כי חורבת קייאפה הייתה עיר מבצר חזקה בגבולה המערבי של ממלכת יהודה.
ביולי 2008, בעונה השנייה של חפירות במבצר, גילו גרפינקל וגנור אוסטרקון (שבר קנקן חרס) ברצפת אחד המבנים, שעליו חמש שורות של טקסט עברי כתוב בדיו בכתב פרוטו-כנעני.
שפוענח מאוחר יותר כטקסט עברי מובהק, המכיל פעלים שאינם קיימים בשפות אחרות.
על פי אחת הדעות, בטקסט מופיעה קריאה בעלת מאפיינים סוציאליים להגן על המעמדות החלשים, להתייצב לצידם ולתמוך בהם.
תיארוך פחמן-14 של השכבה בה נמצאה הכתובת שנעשה באמצעות חרצני זית שנמצאו באתר, מראה כי הכתובת נוצרה בערך בשנת 1000 לפנה"ס.
האוסטרקון תוארך לתקופה קדומה אף יותר מאבן תל זית, דבר ההופך אותו לטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה, ולתגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות גבוהה.
לדברי גרפינקל וגנור, גילוי המבצר, חשיפת האוסטרקון ושאר הממצאים באתר, מספקים עדות חד משמעית לקיומה של ממלכה בימי דוד המלך ולקיומן של ערים בצורות ביהודה כבר במאה ה-10 לפנה"ס.
מכאן כי לא ייתכן שהמעבר מחברה כפרית (תקופת הברזל I) לחברה עירונית (תקופת הברזל II) בישראל ויהודה התרחש רק בסביבות שנת 900 לפנה"ס, כגישת הכרונולוגיה הנמוכה.
שער הגולן – אמנות קדומה בעמק הירדן, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשיתוף מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות בקיבוץ שער הגולן, והמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, 184 עמ', 2002
יחד עם עופר בר יוסף, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב, ירושלים, הוצאת אריאל בשיתוף מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות, 2008
יחד עם סער גנור ומייקל היזל, עקבות דוד המלך בעמק האלה, הוצאת ידיעות ספרים, 216 עמ', 2012
יוסף גיליס היה מתמטיקאי ישראלי, ממקימי הפקולטה למתמטיקה במכון ויצמן למדע אשר כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית במוסד.
מחקריו עסקו בקומבינטוריקה ובמשוואות דיפרנציאליות חלקיות ויישומיהן לתורת הזרימה.
למד באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1935 סיים תואר דוקטור בהנחיית אברהם בסיקוביץ'.
במלחמת העולם השנייה היה חבר בצוות המתמטיקאים של המודיעין הבריטי בראשותו של אלן טיורינג בבלצ'לי פארק, שעסק בפענוח הצפנים של גרמניה הנאצית.
בשנים 1937–1947 נמנה עם סגל אוניברסיטת המלכה בבלפסט.
בשנת 1948 עלה לישראל ועמד בראש צוות מפצחי צפנים ביחידה ש.מ.2 (לימים יחידה 8200).
על תרומתו ליחידה בראשית דרכה מסופר:
בהמשך הצטרף למכון זיו (לימים מכון ויצמן) והיה ממקימי הפקולטה למתמטיקה.
לתקופה מסוימת כיהן כיו"ר המועצה המדעית של המכון.
בין השנים 1954 ל-1955 היה חוקר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, כחלק מצוות המחשב האלקטרוני שבראשות ג'ון פון נוימן.
עסק רבות בקידום החינוך המתמטי.
עמד בראש המחלקה להוראת המדעים שייסד עמוס דה-שליט במכון.
הוא יזם ואימן במשך שנים את המשלחת הישראלית לאולימפיאדות המתמטיות, וערך את כתבי העת המתמטיים לנוער "גליונות מתמטיקה" ו"אתגר".
במשך שנים רבות כיהן כיושב ראש ועדת המקצוע העליונה למתמטיקה במשרד החינוך.
יזם את האולימפיאדה הארצית במתמטיקה, שכיום נקראת על שמו אולימפיאדת גיליס, שעם הזוכים בה נמנים נערים שהפכו לפרופסורים למתמטיקה, ובהם מיכה שריר, נוגה אלון ויוסף עזר.
בשנת 1951 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים ביחד עם פרופ' ישראל דוסטרובסקי ופרופ' דונלד ריס לוולין.
נשא לאישה את אולגה קירש, משוררת שכתבה באפריקאנס ובאנגלית, והיה אב לשתי בנות.
נטמן בית העלמין ברחובות .
יוסף גרודזינסקי (נולד ב-1953) הוא מתרגם, פסיכולוג, פובליציסט, בלשן וחוקר מח ישראלי.
פרופסור מן המניין במרכז אדמונד ולילי ספרא לחקר המוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור אורח במכון לרפואה ומדעי עצב, מרכז המחקר יוליך, גרמניה.
מחקריו עוסקים בקשרים בין מבנה המוח ליכולות השפה האנושית.
גדל בחיפה, ולאחר שירות צבאי התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית אותה סיים בשנת 1981. משם המשיך לדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1985. נושא עבודת המחקר שלו, שנעשתה בהנחייתם של פרופ' אדגר זוריף ופרופ' נועם חומסקי (מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס) היה "Language deficits and linguistic theory".
משם עבר להשתלמות פוסט-דוקטורט במרכז למדעי הקוגניציה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחייתו של חומסקי.
ב-1987 התקבל כמרצה באוניברסיטת תל אביב, בה שימש כפרופסור מן המניין במחלקה לפסיכולוגיה.
במקביל, לימד ושימש כפרופסור מחקר במחלקה לנוירולוגיה (נוירופסיכולוגיה) בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון.
בתחילת המאה ה-21 עבר לאוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה, בה עמד בראש קתדרת קנדה לנוירו-בלשנות במחלקה לבלשנות, ובמחלקה לנוירולוגיה/נוירוכירורגיה, עד ששב לישראל ב-2013. במשך השנים היה גם פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות באסיה, אירופה וצפון ודרום אמריקה.
מחקריו עוסקים בפסיכו-לינגוויסטיקה וחקר הבסיס הביולוגי של השפה והוא נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום.
הוא ערך מחקרים העוסקים באפאזיה, מחלה נוירולוגית הגורמת לאובדן או פגיעה של יכולת השימוש בשפה.
ערך מחקרים המנסים לשפר את הטיפול הניתן לאנשים הסובלים מבעיות מוחיות על ידי בדיקת הבסיס הנוירולוגי של הפגיעות.
כיום הוא חוקר את הקשר המוחי בין יכולת לשונית ויכולת לוגית בעזרת שיטות דימות מוחי מסוגים שונים, ומפתח אמצעים לבדיקת היכולת הלשונית תוך כדי ניתוחי מוח בעֵירוּת יחד עם פרופ' מיכאל זאבל, .
זכה במלגת אלון לחוקרים מצטיינים, בפרס הומבולדט למחקר לחוקרים בכירים, ובעוד מספר פרסים.
היה בין יוזמי מכתב הקצינים (1978), יוזמת הסירוב הקולקטיבית הראשונה בתולדות מדינת ישראל שנמסר ללשכת ראש הממשלה ב-21 באוגוסט 1978 במחאה על הוצאת שאלת עתיד ההתנחלויות מההסכם השלום עם מצרים על ידי ממשלת בגין.
בשנת 1998 יצא ספרו "חומר אנושי טוב: יהודים מול ציונים".
ספר הבוחן את יחסה של התנועה הציונית ליהודי אירופה בשנים שבין תום מלחמת העולם השנייה להקמת המדינה.
פסיכולוגיה ושפה - הקשרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
הרב יוסף גרינוולד (כ"ד באלול תרס"ג, 1903 - י"ג באב תשמ"ד, 11 באוגוסט 1984) היה ראש ישיבת "קרן לדוד" בסאטמר ורבה האחרון של פאפא שבהונגריה.
לאחר השואה שימש כאדמו"ר ואב"ד פאפא, רב הקהילה וראש ישיבתה בברוקלין.
נולד בברזוביץ לרב יעקב יחזקיה גרינוולד, רבה וראש ישיבתה של פאפא ובנו של רבי משה גרינוולד, ה"ערוגות הבושם".
למד אצל אחי סבו, הרב אליעזר דוד גרינוולד בעל "קרן לדוד", ובשנת תרפ"ה (1925) נישא לבתו המאומצת, שהייתה בתו של רבי יעקב יחזקיה אחיהם של רבי אליעזר דוד וסבו רבי משה.
לאחר נישואיו התגורר בסאטמר, שבה כיהן הרב אליעזר דוד גרינוולד כרב וכראש ישיבה.
זמן קצר לאחר נישואיו התמנה כדיין בסאטמר.
הוא היה מקורב לרבו וחותנו-החורג ועסק בהדפסת ספריו.
לאחר פטירת הרב אליעזר דוד גרינוולד, בשנת תרפ"ח, עמד רבי יוסף בראש ישיבת "קרן לדוד" בסאטמר.
בשנת תרצ"ח (1938) כשהוטל בניו יורק חרם כלכלי [באיקאיט] על מוצרים של רומניה, כתב רבי יוסף מכתב ליהודי ניו יורק, שלא להכניס את השליבוביץ בין המוחרמים כי זה פוגע ביהודייה.
בשנת תש"א (1941), לאחר פטירת אביו הרב יעקב יחזקיה, עבר להתגורר בפאפא ומילא את מקום אביו ברבנות ובראשות הישיבה.
לאחר שלוש שנים, לאחר חג השבועות תש"ד, החלו הנאצים לשלוח את יהודי פאפא לאושוויץ.
רבי יוסף גם נשלח לעבודות כפייה, במהלכן התעללו בו הנאצים.
אשתו ועשרת ילדיו נרצחו בשואה.
נישא בשנית למרים, בת רבי ישכר וובר, חתן דודו רבי דוד אויש מפאקש.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב הרב גרינוולד לפאפא בניסיון לשקם את חיי הקהילה, אולם לאחר שנכשלו מאמציו עזב את הונגריה יחד עם עשרות תלמידי הישיבה.
במשך מספר שנים התגורר באנטוורפן שבבלגיה.
בשנות ה-50 עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם כונן את "קהלת יעקב - פאפא" ושימש בה רב, אדמו"ר וראש ישיבה.
היה חבר בארגון התאחדות הרבנים ומשנת תש"מ נשיא.
הוא ואביו היו נוסעים לאדמו"רי בעלז ונמנה עם חסידיו של האדמו"ר מבעלז.
גם לאחר המלחמה, נסע לארץ ישראל לאדמו"ר מבעלז, שכיבדו ועמד לכבודו.
בויליאמסבורג עבד יד ביד עם האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר (שהיו בידידות מעת אשר שימש כדיין וכמו"ץ בעיר סאטמאר באונגארן) להקמת ושגשוג היהדות אחרי המלחמה.
רבים מפסקיו מובאים בספרי נטעי גבריאל.
בניו: רבי יעקב יחזקיה - ממלא מקומו כאדמו"ר מפאפא בוויליאמסבורג; רבי ישראל מנחם - האדמור מתולדות יוסף פאפא בבורו פארק; רבי אהרן - דיין הקהילה בוויליאמסבורג.
חתניו: הרב משה רוזנר (בן הרב יהודה רבה של טרצאל) - אב"ד טרצאל - מונסי, בעבר אב"ד הקהילה במונסי; הרב יעקב שלמה מייזליש - אב"ד לימנוב.
שו"ת ויען יוסף - על ד' חלקי שו"ע, שישה חלקים
ויחי יוסף - על התורה
ויחי יוסף - על מועדים
ויחי יוסף - על חנוכה
ויחי יוסף - על הגדה של פסח
ויחי יוסף - על מסכת מקוואות
חידושי שמעתתא - על מסכת פסחים
שירי מצווה - נדפס בתוך ספרי אביו ויגד יעקב
קונטרס קלח של אזוב - נספח אל הגדש"פ אגודת אזוב
קונטרס קנה בשם - נספח אל ספר ערוגת הבשם על סוגיית אין איסור חל על איסור
פתח טוב - פתיחות לבני הישיבה
דרכי יוסף - ענייני מוסר ויראת ה'
הרב יוסף מאיר גליקסברג (י' בניסן ה'תרצ"ג, 6 באפריל 1933 – ו' בטבת ה'תשפ"ה, 5 בינואר 2025) היה רבה הראשי האשכנזי של גבעתיים, יו"ר חבר הרבנים בישראל וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד בפולין לרב שמואל יעקב גליקסברג, שהיה רב בפולין ולאחר מלחמת העולם השנייה כיהן כרב ראשי בבואנוס איירס.
במלחמת העולם השנייה הוגלה לסיביר.
נמנה עם קבוצת הילדים שאיתם ייסד הרב מפוניבז' את מוסדותיו.
המשיך את לימודיו בישיבת חברון בירושלים.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יחזקאל סרנא, הרב ראובן כ"ץ והרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
בשנת תשט"ו (1955), עם נישואיו לאילה פרנקל, עבר לתל אביב, למד בכולל, וכן שימש כרב בית כנסת בעיר.
בשנת תשי"ז (1957) הוזמן לייסד ישיבה בסאן פאולו שבברזיל ועסק בחינוך ובהוראה בקהילה היהודית בעיר.
בשנת תש"ך (1960) מונה לר"מ בידי הרב צבי יהודה מלצר ולמנהל רוחני בישיבת הדרום ברחובות.
כיהן כחבר הרבנות ברחובות ורב שיכוני הפועל המזרחי במזרח העיר, והקים בית כנסת לנוער בעיר.
בתחילת שנת תשכ"ז (1967) נבחר בידי חברי המועצה הדתית בעיר גבעתיים לחבר לשכת הרבנות בעיר, וכעבור כחצי שנה נבחר לרבה הראשי של העיר, לצד הרב הספרדי יהושע משה.
ייסד בית מדרש גבוה לתלמוד ולפוסקים, שעמד בנשיאותו.
בשנת תש"מ (1980) הוסמך לדיינות, ובאותה שנה נבחר לראשונה למועצת הרבנות הראשית לישראל, בה כיהן עד תשע"ט.
לאורך השנים שימש במגוון תפקידים ברבנות הראשית.
היה יו"ר ועדת חינוך והסברה, ריכז ועדה שבדקה הסדרי גיור, וכמו כן היה מתאם בין הרבנות הראשית לישראל לבין רבנים בחו"ל בענייני כשרות.
כיום הוא יו"ר ועדת הכשרות הארצית, חבר ועדת בחינות לרבני עיר וחבר הוועדה להכנת חוק המועצות הדתיות.
יצא לחו"ל פעמים רבות בשליחויות רבניות וציבוריות.
הרב גליקסברג היה יו"ר חבר הרבנים בישראל.
במסגרת זו פעל לשיבוץ רבנים בישראל, יזם וערך השתלמויות לרבנים.
בשנת 1999 (תש"ס) זכה בפרס הסובלנות מטעם התנועה למען ארץ ישראל טובה, על פעילותו למען סובלנות ודו-קיום בין דתיים לבין חילוניים במדינת ישראל.
היה ראשון מקבלי אזרחות כבוד של העיר גבעתיים.
פרסם מאמרים רבים בהלכה ובאגדה.
בשנת 2024 ראה אור ספרו "דרכי יוסף", בהוצאת יפה נוף.
עורך הספר: ד"ר חיים שלם.
הספר מתאר את הביוגרפיה של הרב גליקסברג ומכיל חלק מתוך המאמרים הרבים שכתב.
היה נשוי לאשת הציבור ד"ר אילה גליקסברג.
ילדיו: הרב אפרים גליקסברג, רב צבאי וכיום טוען רבני ומגשר; הבמאי נפתלי גליקסברג; הרב איתיאל גליקסברג (חתנו של האדמו"ר מחסידות אשלג הרב יעקב גרנירר) המכהן כרב שכונה בגבעתיים; וציפה פינקל, אשת הרב אהרן פינקל, בנו של הרב משה פינקל, שכיהן כר"מ בישיבת מיר.
נכדתו היא העיתונאית אפרת פינקל.
הרב יוסף גרשון הורביץ (תרכ"ט, 1869-י"ד בניסן תשי"א, אפריל 1951) היה רבה של שכונת מאה שערים וראש ישיבת מאה שערים בירושלים במשך כ-46 שנים.
נולד בעיירה ירמיץ' בפלך מינסק ברוסיה הלבנה לר' אברהם הורביץ.
נתחנך אצל אחי אמו, הרב שאול חיים הלוי הורוויץ שהיה אב"ד דוברובנה שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה.
באלול תרמ"ג עלה לארץ ישראל עם דודו.
הרב שאול חיים הקים בתרמ"ה את הישיבה המרכזית במאה שערים, שבתחילה נודעה כישיבת "פרי עץ חיים", והביא את אחיינו ללמוד בה.
בהמשך למד בבית המדרש "ישועות יעקב" בשכונת מאה שערים שדודו כיהן גם כרבה.
בשנת תרמ"ו נשא לאישה את מלכה, בתו הבכורה של הסוחר והלמדן ר' אברהם קרצ'מר שעלה מביאליסטוק ליפו, והיה ממקימי הקהילה האשכנזית ביפו ומייסדי השכונות נווה שלום ונווה צדק.
גיסיו היו הרבנים נפתלי הירץ קרצ'מר מחבר הספר "נועם המצוות"; ויונה ראם, לימים חבר מועצת הרבנות הראשית הראשונה.
היה סמוך על שולחן חותנו ושקד על תלמודו.
כן לימד את בני שרה איטה פלמן שהתגוררו בקצה הכפר הערבי סומייל, כשהם מנהלים חווה חקלאית שכללה פרדס הדרים.
פעל עם חותנו להקמת תלמוד תורה ובחירת רב לקהילה היהודית ביפו.
לאחר שנבחר הרב נפתלי הרץ הלוי וידנבוים כרב הראשון של יפו והמושבות, הפך הרב יוסף גרשון לתלמידו בתורת הנגלה ובתורת הנסתר.
לאחר הקמת תלמוד תורה שערי תורה מינהו רבו למחנך ומשגיח במקום.
בשנת תרנ"ה שב עם חותנו לירושלים, ושם המשיך בלימודיו.
למד בישיבת תורת חיים כשלצידו למדו בין השאר הרבנים יונה ראם וצבי פסח פרנק.
בתרס"ה נבחר לרב שכונת מאה שערים וראש הישיבה הגדולה שבה, במקום דודו שהיה אז בן 81.
לצד פעילותו בהרבצת תורה לתלמידיו ובדאגה לתרומות לישיבה כשנסע לשם כך פעמיים לארצות הברית, ופעילותו כרב השכונה, עסק גם בפעילות ציבורית ענפה.
לצד דוד פינשטיין ומרדכי אדלמן שהיו מראשי ארגון בני ברית, השתתף בהקמת חברת "למען ציון" שיסדה מרפאת העיניים בירושלים.
היה מרבני ירושלים הראשונים שהצטרפו ל"תנועת המזרחי" וממייסדי סניף ה"מזרחי" בירושלים שהיה הראשון בארץ ואת הקמתו הוביל הרב יצחק צבי ריבלין, ונשיא הוועידה הראשונה של הסניף שהתקיימה בהיכל ישיבת "מאה שערים".
משום שבעת פטירתו לא ניתן היה להיקבר בחלקת הרבנים בהר הזיתים, הוא ביקש בצואתו להיקבר לצד חותנו ר' אברהם קרצמר בבית הקברות בטבריה.
שיינה ליבא - אשת ר' יעקב ליב לוי.
בנם הוא העיתונאי לוי יצחק הירושלמי.
שירקה (חיה) - אשת הרב בנימין טרכטמן (רב בארצות הברית).
נינו - הרב יוסף כרמל
יוסף גֶרהַרד לִיבֶּס (Liebes; 25 באוגוסט 1910 – 3 באוגוסט 1988) היה מתרגם עברי וחוקר ספרות קלאסית ישראלי.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום מופת (1955).
ליבס נולד בשנת 1910 בסאן סלוודור לאיש עסקים יהודי-גרמני.
הוא גדל והתחנך בהמבורג, ולמד שם בגימנסיה לטינית ויוונית עתיקה.
הוא היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "בלאו-וייס" ('כחול-לבן').
בשנת 1928 נסע ללמוד יהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא חזר לגרמניה לאחר שנה, מכיוון שרמת החוג ללימודים קלאסיים לא הייתה גבוהה מספיק לטעמו.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטאות היידלברג וברלין.
הוא עבר הכשרה חקלאית בלטביה, ושם נשא לאישה את מרים גרינשפן.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נקטעו לימודיו לדוקטורט והוא סולק מהאוניברסיטה בשל חוקי הגזע.
הוא הצליח לקבל סרטיפיקט לפלשתינה לאחר שהוכיח שיש ברשותם הון מספיק.
בני הזוג הגיעו לקיבוץ בית אלפא, שם נולדה בתו רוחמה ולאחר כשנה רכשו פרדס ובית בפרדס חנה ועסקו בחקלאות.
לזוג נולדו שתי בנות רוחמה ומיכל.
מאוחר יותר הם התגרשו וגרושתו מרים נישאה לשמואל סמבורסקי.
בשנת 1941 נשא לאישה את מירה ליבוביץ, דודניתו של ישעיהו ליבוביץ.
ליבוביץ נולדה בריגה והתחנכה בברלין.
היא למדה קרמיקה אצל חוה סמואל ולאחר מכן נסעה להשתלם בפריז ובפראג.
השניים הכירו עוד בברלין, אבל הקשר ביניהם התהדק רק בארץ.
לזוג נולדו שני ילדים, שניהם מרצים באוניברסיטה העברית: תמר ליבס, פרופסור לתקשורת, לשעבר ראש החוג לתקשורת (נשואה לאדריכל אולריק פלסנר ואמו של חבר הכנסת יוחנן פלסנר), ויהודה ליבס, פרופסור אמריטוס למחשבת ישראל.
בשנת 1943 עברו לירושלים והתגוררו בקריית שמואל.
שם החל ליבס במפעל חייו: תרגום התרבות הקלאסית לעברית.
תרגם שירה גרמנית, יצירות מהספרות היוונית והלטינית וכן מיצירות שייקספיר.
מפעלו המפורסם הוא תרגום כל כתבי אפלטון לעברית: ליבס תכנן בתחילה לתרגם רק מספר דיאלוגים, אולם לאור ההתלהבות שבה התקבלו בציבור החליט להמשיך ולתרגם את היתר.
כל ספריו של ליבס יצאו לאור בהוצאת שוקן, וכוללים לרוב מבואות פרי עטו.
בשנת 1955 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום מופת, על תרגום כתבי אפלטון ו"אנשי רומי" לפלוטרכוס.
משנת 1961 ועד 1964 כיהן כסגן-נשיא האוניברסיטה העברית בצמוד לנשיאים יואל רקח ואליהו אילת, עד שפרש כדי להתמסר לעבודת התרגום.
בשנת 1968 פרסם את ספרו "אפלטון: חייו ואישיותו".
בהמשך תרגם את "אתיקה ניקומכית" לאריסטו, והשלים את תרגום כתבי אפלטון, ב-5 כרכים.
ליבס נפטר בירושלים בשנת 1988, לאחר שסבל מאלצהיימר.
ליבס המשיך לתרגם גם בשנותיו האחרונות ותרגם את הומרוס, אך לא הצליח לסיימו.
לאחר מותו החל בנו, יהודה ליבס, לתרגם מהספרות הקלאסית היוונית והלטינית.
אפלטון: חייו ואישיותו, ירושלים – תל אביב: הוצאת שוקן, 1968.
אריסטו, אתיקה: מהדורת ניקומאכוס, הוצאת שוקן, 1973.
ורגיליוס, איניאיס, פרקים נבחרים, מבוא וביאורים: יוחנן לוי, הוצאת שוקן, 1946.
פלוטרך, חיי אישים: אנשי רומי, מוסד ביאליק, 1954.
ויליאם שייקספיר, יוליוס קיסר, הוצאת שוקן, 1951.
ויליאם שייקספיר, אנטוניוס וקלאופטרה, הוצאת שוקן, 1952.
קארל וולפסקהל, הקול מדבר, הוצאת שוקן, 1942 (יחד עם פרנץ ברגבור).
פרידריך הלדרלין, שירים נבחרים, הוצאת שוקן, 1945.
יוסף גולדשטיין (29 במרץ 1932 – 1 בנובמבר 2020) היה כדורגלן ישראלי, קשר קבוצת מכבי תל אביב במהלך שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, אשר כבש במדיה 31 שערי ליגה.
גולדשטיין הצטרף למכבי תל אביב לאחר שהלך בדרכו של אחיו, חיים גולדשטיין, אשר שיחק בקבוצה לפני קום המדינה ונהרג במלחמת העצמאות.