tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חזיר שנורה בראשו מטווח אפס.
היסטוריון הקולנוע אנדרו דהווס טען כי מקרי ההרג נידונו בחומרה על לא עוול בכפם הודות לסיווג הסרט תחת סוגת הניצול, בזמן שהתאכזרות לבעלי חיים ביצירות קולנועיות הנתפשות כסרטי פולחן או אינה זוכה לדברי גנאי דומים.
דהווס נקב במספר דוגמאות, ביניהן חוקי המשחק, , ואפוקליפסה עכשיו.
הוועדה הבריטית לסיווג קולנועי הגיעה למסקנה דומה ביחס לצנזורה שהטילה על מספר סצנות בהן מתו בעלי החיים במהירות וללא כאב והוסיפה, .
החדשנות של הסרט באה לידי ביטוי במבנה העלילתי שלו, ובייחוד רעיון הפאונד פוטאג', קרי צילומיו של צוות ההפקה אשר כביכול אבדו בג'ונגל והושבו חזרה לעולם בידי מונרו.
ניתן למנות מספר סרטים הוליוודים בולטים אשר השתמשו בטכניקה דומה, כגון ופרויקט המכשפה מבלייר; כל אחד מהסרטים עוסק בצוות הפקה נעדר אשר צילומיו האבודים חושפים את שאירע לו; פרסומות הסרט פרויקט המכשפה מבלייר אף ניסו לקדם את הטענה כי הצילומים האבודים הם אמיתיים.
דאודטו הכיר בדמיון שבין שני הסרטים, ואמר שאף על פי שאינו נוטר טינה כנגד המפיקים, הוא עדיין חש תסכול בשל הפרסום שצבר הסרט בתור הפקה מקורית.
מפיקי השידור האחרון הכחישו את הטענות כי ההשראה לסרטם הגיעה משואת הקניבלים; עם זאת, במאי הסרט אמר שהשתמש בשיטת הפאונד פוטאג' עבור שני סרטים אחרים, ו-.
הסרט נחשב בעיני רבים כשיאה של סוגת סרטי הקניבלים, והוא נושא נקודות דמיון רבות לסרטי קניבלים אחרים שנוצרו באותה תקופה.
רוברט קרמן ופרי פירקנן הופיעו גם בסרט , בו אחד השחקנים האחרים, ג'ובאני לומברדו רדיס, אמר כי הוא נעשה על בסיס ההצלחה של שואת הקניבלים.
בין שני הסרטים נעשתה השוואה בכדי להצביע על הדמיון האנטי-אימפריאליסטי המתעורר עם הצגת האלימות המערבית כלפי התרבויות הפרימיטיביות.
בביקורת מעורבת, אמר היסטוריון הסרטים ג'יי סלייטר כי, .
מספר סרטי המשך לא רשמיים יצאו לאקרנים בשנים שלאחר הקרנת הבכורה של הסרט.
לעיתים קרובות שונו שמותיהם זמן מה לאחר יציאתם בכדי שיזוהו עם שואת הקניבלים בשוקי הקולנוע השונים.
הסרט בבימויו של מ-1985 הופץ גם תחת השם שואת הקניבלים 2: סיפורה של קתרין מיילס.
אנטוניו קלימטי, אשר הכיר את סוגת סרטי המונדו זה מכבר, ביים את הסרט ב-1988 שיצא לאקרנים גם תחת השם שואת הקניבלים 2 בממלכה המאוחדת.
להקת הדת' מטאל הוציאה ב-2001 את השיר "שואת הקניבלים" במסגרת מיני-אלבום .
שואת יהדות חבל הסודטים הוא רצח עם בו טבחו השלטון הנאצי בסיוע משתפי פעולה ובעלי בריתם ממדינות הציר באלפי יהודים צ'כים כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה.
עקב הטרדות ואלימות, כולל במהלך ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938), רבים מהיהודים כבר עזבו את חבל הסודטים באמצע 1939. שאר היהודים היו נתונים להחרמת רכוש ולבסוף לגירוש ולרצח.
במהלך שנות המלחמה המאוחרות, עשרות אלפי יהודים היו עובדי כפייה ברשת של מחנות ריכוז בחבל הסודטים.
קהילות יהודיות גדולות התקיימו בערים ליברץ, טפליצה וקרלובי וארי.
יהודי חבל הסודטים היו ברובם אנשי עסקים ותעשיינים.
שפת האם של רובם הייתה גרמנית, והם ראו עצמם כגרמנים.
במקביל, מפגינים למען הסיפוח לגרמניה תקפו חנויות בבעלות יהודים.
ב-1 באוקטובר החל צבא צ'כוסלובקיה לסגת, והוורמאכט הקים ממשל צבאי.
עקב האלימות נגד יהודי אוסטריה לאחר הסיפוח הגרמני במרץ 1938, היו יהודי חבל הסודטים מודעים לסכנות הכרוכות בשלטון הנאצי.
כ-2,000 מתוך 3,000 יהודי קרלובי וארי נמלטו לפראג מיד לאחר הסיפוח.
יחידות האיינזצגרופן החלו במעשי ונדליזם ואלימות נגד יהודים מיד עם הסיפוח, ועד תחילת שנת 1939 נעצרו כ-10,000 יהודים.
חלקם הוחזקו במרכזי מעצר בחבל הסודטים, בעוד שאלפים גורשו למחנות ריכוז בגרמניה.
יהודים רבים שטרם ברחו, לרוב קשישים או בעלי רכוש משמעותי שלא רצו לנטוש, זכו לביקור מהגסטפו זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית ונאלצו לחתום על מסמכים בהם הבטיחו לעזוב תוך שישה ימים, וסבלו מחיפוש במגוריהם באמתלת חיפוש אחר "חומר חתרני" ו"סחורה גנובה".
יהודים רבים ברחו עם חפצי ערך אישיים ולעיתים גם מכונות ממפעלים שבבעלותם.
במהלך ליל הבדולח נהרסו רוב בתי הכנסת בחבל הסודטים, אך מספר היהודים שנרצחו אינו ידוע.
כ-12,000 יהודים נמלטו מחבל הארץ לאחר ליל הבדולח, ובחודש מאי 1939 נותרו בחבל הסודטים רק 2,363 אנשים שהוגדרו כיהודים "מלאים" על פי חוקי נירנברג (כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בטרם המלחמה), כ-2,183 "מִישְׁלִינְגים" מדרגה ראשונה וכ-1,396 מישלינגים מדרגה שנייה.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה מדינת סלובקיה על עצמאות בתמיכה גרמנית.
תוך כדי ביצוע תוכניות שנעשו מאז אוקטובר 1938, פלשה גרמניה למדינת התחתית הצ'כית, והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ובכך נכנסו רוב הפליטים מחבל הסודטים תחת השלטון הנאצי.
אלו שלא הספיקו להגר גורשו מהפרוטקטורט, בעיקר לגטו לודז'.
משנת 1939, יהודים מעל גיל 14 נדרשו לעבוד בפרויקטים של עבודת כפייה, אף על פי שמספרם לא הספיק לבלום את המחסור בכוח האדם המקומי.
בשל מספריהם הנמוכים, לא הוקם בחבל הסודטים אפילו מחנה עבודה בכפייה אחד ליהודים מקומיים, למרות המערכות הנרחבות שהיו קיימות במקומות אחרים.
ניצול עבודת הכפייה של יהודים לא-גרמנים על ידי ארגון שמלט הפך לרווח מרכזי של ה-SS.
בתחילת 1943 היו תשעה עשר מתוך 177 מחנות שמלט באזור חבל הסודטים; העצורים שוכנו בתנאים דומים לאלו שבמחנות הריכוז.
בסוף 1942, יותר מאלף נשים יהודיות הועסקו בכפייה במפעלי טקסטיל מקומיים.
בפוסטלברג היה מחנה עבודה בכפייה מ-1943 ועד 1945, ובדצמבר 1944 הוקמו שני מחנות ליד חומוטוב.
בשנת 1942 החלו לקום בחבל מחנות משנה של פלוסנבירג, גרוס-רוזן וראוונסבריק, רבים מהם בעזרת ארגון שמלט.
בשנת 1944 הורחב השימוש במחנות בחבל, בשל העובדה שהוא הופצץ מעט על ידי בעלות הברית, ובכך יכול היה להמשיך להתנהל בבטחה המאמץ המלחמתי הנאצי.
אחד ממחנות המשנה הגדולים ביותר בחבל הסודטים היה לייטמריץ, תת-מחנה של פלוסנבירג שבשטחו היה מפעל למטוסים, והיו בו כ-18,000 אסירים (כולל 3,600 יהודים), מתוכם 4,500 מתו.
שבעה מחנות משנה לנשים של גרוס-רוזן בחבל הסודטים הכילו 4,000 נשים יהודיות.
אלפי יהודים הגיעו למחנות אלו בשנה האחרונה של המלחמה, גם יהודים הונגרים שגורשו בקיץ 1944 וגם יהודים אחרים שפונו מאושוויץ, גרוס-רוזן ומחנות ריכוז אחרים ב-1945. צעדות מוות נרחבות התקיימו בצפון בוהמיה בשבועות האחרונים של המלחמה, ומאמצע אפריל 1945 הועברו מהחבל לטרזיינשטט 12,829 אסירים.
ב-14 באוקטובר 1938 הוציא הרמן גרינג צווים ל"אריזציה" של הרכוש היהודי, שהשפיע על הרייך כולו, כולל חבל הסודטים שסופח באותם ימים.
בתוך שבועות נאסר על יהודים להניף את דגל גרמניה, לעבוד כעיתונאים ולהפעיל חנויות קמעונאיות.
לאחר ליל הבדולח, הם נדרשו לשלם מס של 20% על כל הנכסים, ובדצמבר חוקי נירנברג הורחבו לארץ הסודטים.
היהודים נדרשו להצהיר על נכסיהם עד 31 בינואר 1939. הסיפוח המוחלט של חבל הסודטים לרייך ובריחה של האוכלוסייה היהודית אפשרו לתהליך להתקדם מהר יותר מאשר במקומות אחרים, והוא הושלם ברובו עד סוף 1939. סכום הכסף הכולל שהושג על ידי האריזציה הוערך בכמיליארד רייכסמרק.
אף על פי שהחוק הצ'כוסלובקי שלאחר המלחמה ראה את כל עסקאות האריזציה כפסולות, ניצולים יהודים התמודדו עם קשיים בהחזרת רכושם.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה התנגדה להשבה, והעדיפה במקום זאת להלאים עסקים.
אזרחותם של היהודים שהכריזו על אזרחות גרמנית במפקד 1930 נשללו, והם נאלצו להגיש בקשה חוזרת לקבלתה, כשבינתיים הם לא היו זכאים לחלוטין להשבה או להטבות סוציאליות כלשהן, מה שהותיר רבים שקועים בעוני.
כתשעים אחוז משלושת מיליון הגרמנים שבצ'כיה גורשו במהלך גירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה לאחר המלחמה, ובהם גם היהודים שאיבדו את אזרחותם הגרמנית.
גירוש היהודים הופסק בפתאומיות בספטמבר 1946 עקב סיקור תקשורתי לא חיובי והתנגדות המושל הצבאי של אזור הכיבוש האמריקאי של גרמניה.
שואף כמו עבד הוא פיוט רשות לנשמת מאת רבי שלמה אבן גבירול, הנאמר בשחרית יומו הראשון של ראש השנה בקהילות הספרדים.
הפיוט כתוב במשקל הכמותי־קלאסי "המתפשט" (מתפעלים/נפעל מתפעלים/נפעל) חמישה בתים ועשרים צלעיות – 17 מאורגנות לפי וריאציה של המשקל הארוך – נפעל/מפועלים ו-3 לפי שיטת מתפעלים/נפעל – וריאציה של משקל המתפשט.
בראש הבתים חתום שמו הפרטי של הפייטן באקרוסטיכון.
הפיוט הוא "שיר פרט", כלומר שיר שנושאיו הם "ההתבוננות הפילוסופית או החתירה אל קרבת ה'" (בניגוד לשירים שנושאם כיסופי האומה לגאולה) שאחד ממאפייניו הוא "גשר המעבר" שבראש הבית האחרון: המצביע על כך שהפיוט נועד להיאמר כרשות לתפילת נשמת כל חי.
בדורות האחרונים יש שנהגו משיקולים הלכתיים לאומרו לאחר חזרת הש"ץ או לפני ברכת ברוך שאמר.
הפיוט פותח בכך ששליח הציבור, או כל יחיד ויחיד בבית הכנסת, מצפה לחסד האל כעבד השואף למתת ידו של אדונו, ומבקש שיבטל את עונותיו.
בבית השני מבואר, כי לולא הבטחתו של האל, היה הוא כקברניט שספינתו נטרפה במים, והוא נואש מהצלה.
בבית השלישי מבקש שליח המתפלל שיפתח אדונו עבורו את דרך התשובה בטרם יסדיר את תפילתו.
בבית הרביעי מתואר או מאוים המתפלל בדמות אדם בימי זקנתו שלא שב בתשובה, ולבו שהיה שוחה עד עתה בים חטאיו, ישחה במי עצבו כלומר בים דמעותיו.
הפיוט נחתם בבקשה או הבטחה של המתפלל שנשמתו לא תחטא שנית אחרי ששב אל אדוניו וחזר בתשובה.
בפיוט שני דימויים מרכזיים המופיעים לסירוגין:
הים – בבתים ב' (רב החובל המיואש בעת הסערה) וד' (ים החטאים וכן ים הדמעות של החוטא).
החוקרים שיערו כי הרשות נועדה להוות תפילה לחזן, בשל הדימוי לרב החובל, "העריכה", כלומר התקנה של התפילה על ידי שליח הציבור בבית השלישי, ועוד.
יחס הפרט אל בוראו בשיר, אופייני לחדשנותו של אבן גבירול, שהיה מהראשונים להתייחס במרכז הפיוט למאוייו של הפרט בשירת הקודש ולא כמושא חובות.
כרשויות אחרות של רשב"ג, הפיוט מציג פתרון לשאלה הפילוסופית: מהו הערך של שבחיו את הבורא לאור הפער העצום ביניהם.
בפיוטינו, התשובה הניתנת לכך היא תחושת הקרבה והאינטימיות בין האדם לבין האל, אשר מסייעת לו לגשר על פער זה, ולשבור את המחיצה המבדילה ביניהם:
שואת יהודי פולין הוא רצח עם בו טבחו השלטון הנאצי בסיוע משתפי פעולה ובעלי בריתם ממדינות הציר במיליוני יהודים פולנים כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה.
כ-88.5% מיהודי פולין נרצחו בשואה וכמחצית מהנרצחים בשואה היו יהודי פולין.
פולין במלחמת העולם השנייה הייתה מוקד של תעשיית ההשמדה של הנאצים: כל ששת מחנות ההשמדה הגדולים שהוקמו על ידי הנאצים הוקמו על אדמתה - חלמנו, בלז'ץ, סוביבור, טרבלינקה, אושוויץ-בירקנאו ומיידנק, ויהודים מכל רחבי אירופה הוסעו להשמדה במחנות אלה.
יהדות פולין הייתה, הגדולה בקהילות ישראל בעולם.
היהודים חיו בפולין למעלה מאלף שנים, שבהם היו תקופות שונות - תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית ותקופות של אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים.
במפקד של 1931 נספרו בפולין 3.1 מיליון יהודים, והם היוו 9.8% מן האוכלוסייה הכללית.
באוכלוסייה העירונית היה שיעורם כ-30%.
בשנות ה-1920 מרבית יהודי פולין עסקו במסחר, רוכלות ותעשייה זעירה בבתי מלאכה קטנים.
בשנות השלושים חל תהליך של מעבר היהודים למקצועות חופשיים והם הפכו לכוח גדול ומשמעותי במקצועות הרפואה, המשפטים והעיתונות.
מצבם של היהודים בפולין בעשורים לפני המלחמה היה גרוע למדי עקב אנטישמיות מצד השלטונות והאוכלוסייה ועקב השפל הגדול.
אנטישמיות בפולין הייתה קיימת במשך מאות שנים על רקע דתי ועל רקע כלכלי - והאשמות מול יהודים שהם "בלתי יצרניים" מפני שלא עבדו בחקלאות, ובגלל הלוואות בריבית.
על רקעה מלחמת העצמאות הפולנית ב-1918 בוצעו פוגרומים שונים בהם השתתפו גם שוטרים וחיילים, נהרגו מעל 200 יהודים, דבר שהוביל לדו"ח מורגנטאו.
חוזה ורסאי, וחוקת פולין החדשה הבטיחו שניהם שוויון זכויות ליהודים.
כתוצאה מכך היגרו לפולין מאות אלפי יהודים נוספים מהשטח הסובייטי.
ממשלות פולין החלו לרדוף את היהודים.
ולדיסלב גרבסקי, הטיל את "גזירות גרבסקי" שכללו מיסים ו"נומרוס קלאוזוס" בלתי רשמי שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות ל-10%.
דברים אלה הובילו לעזיבה של יהודים אמידים רבים את פולין.
מצב היהודים השתפר מעט עם עלייתו לשלטון של המנהיג השמרן יוזף פילסודסקי בשנים 1926–1935, שהחליש מאוד את הפרלמנט.
לאחר מותו שוב הורע מצב היהודים.
מספרם של הסטודנטים היהודיים באוניברסיטאות הופחת בכוונה תחילה, והם הופרדו לספסלים נפרדים.
משרות ממשלתיות היו חסומות בפני יהודים, ובשנת 1937 הגבילו האיגודים המקצועיים של הרופאים ועורכי הדין את חבריהם החדשים לפולנים נוצרים בלבד ושירות המדינה כבר חדל לחלוטין להעסיק יהודים.
בין 1935 ל-1937 נערכו 500 תקריות אנטישמיות בהן נרצחו 79 יהודים.
לכך נתלוו בעיות כלכליות עקב חרם כלכלי מתמיד (בתמיכת הממשלה) על עסקי היהודים, פגיעה בחנויות יהודים יחד השפעות השפל הכלכלי הגדול על פולין.
כל אלה צמצמו מאוד את רמת החיים של יהודי פולין שהגיעה לרמה הנמוכה ביותר בעולם היהודי.
לאנטישמיות בפולין היה בהמשך תפקיד מסייע לשואה.
למרות מקרים מסוימים של סיוע מצד פולנים, חלק גדול מהאוכלוסייה היה עוין ליהודים, ולא היססו להסגיר אותם לשלטונות, לסייע ב"ציד" של יהודים, להשתלט על רכושם, ואף במקרים מסוימים לרצוח אותם.
למשטרה הפולנית היה תפקיד חשוב בנושא זה.
האנטישמיות הפולנית והגזרות גרמו לחלק מהיהודים להימלט, עוד לפני פלישת גרמניה הנאצית.
רבים מהיהודים שנמלטו מפולין הצילו בכך את חייהם.
חלקם היגרו למדינות אירופה, אחרים נדדו לאמריקה, וחלקם ברחו מזרחה תוך כדי המלחמה לכיוון ברית המועצות.
כמעט כל היהודים שניצלו ברחו מהמרחב הפולני-גרמני, ורק מעטי מעט ניצלו עקב הסתתרות בפולין גופא, או במסגרת עבודות כפייה אצל הגרמנים.
ביישובים רבים בפולין נרצחו כל היהודים שלא ברחו.
משפחות רבות נמנעו מלברוח עקב הצורך לטפל בילדים או הורים מבוגרים.
ב-1 בספטמבר 1939 (י"ז באלול תרצ"ט), כוחות גרמניה הנאצית פלשו לפולין, ובכך החלה מלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש פולין בידי גרמניה החלה מיד רדיפת הקהילה היהודית שם, אם כי תוכנית הפתרון הסופי לא התגבשה אלא במהלך 1941 (תש"א), במועד שעליו חלוקים ההיסטוריונים.
כיבוש פולין היה חלק מהאידאולוגיה של "מרחב מחיה" בה דגלו הנאצים.
פולין חולקה לשלושה אזורים על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובכל אזור היה גורל היהודים שונה:
אזור כיבוש גרמני במערב פולין.
אזור כיבוש גרמני במרכז פולין באזור ה"גנרלגוברנמן".
זהו המקום בו יוקמו מרבית מחנות ההשמדה, ואשר בו התגוררו מרבית יהודי פולין, כשני מיליון איש.
אזור כיבוש סובייטי במזרח פולין.
איגרת הבזק של היידריך היא איגרת הוראות שהוציא ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לקציני הכוחות שלו.
היא פורסמה ב-21 בספטמבר 1939, עם כיבוש פולין בידי גרמניה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
האיגרת מפרטת כיצד להתייחס ולטפל ביהודי פולין.
ריכוז יהודי פולין בגטאות ובמחנות ריכוז, שיוקמו בערים הגדולות (כמו לודז' וורשה) שסמוכות למסילות-ברזל.
ביטול ההתיישבויות היהודיות הקטנות שמנו פחות מ־500 נפש.
בכל קהילה תוקם מועצת-זקנים יהודית (יודנראט), שתורכב מאישים סמכותיים ומרבנים.
היא תמנה עד 24 גברים (לפי גודל הקהילה).
היא תהיה אחראית לביצוע מדויק ומתוזמן של כל הוראות הנאצים.
אם לא יבוצעו ההוראות ינקטו אמצעים חריפים.
על היודנראטים לערוך מפקד ומיון של האוכלוסייה היהודית, לפי גיל ולפי מקצוע עיקרי.
יוגבלו האזורים והזמנים שבהם יורשו היהודים להסתובב בערים.
יינתן ליהודים לקחת את רכושם הנייד אם הדבר אפשרי טכנית.
ליהודים שלא ממלאים את פקודת הפינוי תינתן הארכה קצרה.
עונש חמור יוטל אם לא תמולא הפקודה גם לאחר ההארכה.
יש לנקוט בכל האמצעים תוך תיאום ושיתוף פעולה מלא עם המנהל האזרחי ושלטונות הצבא.
יש לדאוג שהשטחים הכבושים לא ייפגעו כלכלית.
ישנם מפעלים וסוחרים החשובים לקיום, למלחמה ולתוכנית ארבע השנים, לכן יש להשאירם זמנית אך לחתור בהקדם להשלמת ההגירה היהודית.
שטחים חקלאיים של יהודים יועברו לידי איכרים פולנים וגרמנים שימשיכו את עיבודן.
בבעיות מיוחדות יכריע היידריך עצמו.
בחודשים שלאחר "איגרת הבזק" הוטלו על יהודי פולין גזירות רבות:
יהודים בגילאי 14–65 נשלחו לעבודות כפייה בתנאים קשים.
הפיקדונות היהודיים רוכזו בבנק והוקפאו, וחל איסור להחזיק מזומנים מעל 2,000 זלוטי.
באוקטובר 1939 חויב כל יהודי לענוד טלאי צהוב שבמרכזו מגן-דוד במקום בולט.
יהודים נדרשו לסמן את חנויותיהם ולרשום את רכושם.
הקהילות היהודיות חויבו בתשלומי מס כבדים, ולהבטחת פירעונם נלקחו בני-ערובה.
נאסר על יהודים להחזיק במקלטי רדיו, והוטל עליהם עוצר משעות הערב עד עלות השחר.
כל זכויותיהם הסוציאליות בוטלו, ועסקיהם הוחרמו.
חוקי נירנברג חלו גם עליהם.
בדצמבר 1939 נשלחה הודעה רשמית של היינריך הימלר, ראש האס אס, לכל מוסדות המפלגה הנאצית, לרשויות הערים, למשטרה ולמפקדות האס.
אס, להקים גטאות ולרכז בהם את היהודים.
הגטאות היו שלב בתוך תוכנית כוללת, שמטרתה הייתה סילוק היהודים.
הגטו הראשון הוקם בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי, ואחריו הוקם גטו ורשה.
כמה רחובות גודרו, וחל איסור על היהודים לצאת אל מחוץ לגדר.
חלק מהגטאות הוקפו חומה גבוהה ואטומה, וחלק רק גדרות.
הגטו היה מעין מדינה קטנה בפני עצמה, שתושביה הופרדו מהחברה הסובבת כאשר רמת ההפרדה משתנה בין גטו לגטו.
בגטו לודז' למשל ההפרדה הייתה מוחלטת.
לעיתים הונהג בו מטבע מיוחד.
היהודים נותקו מפיקוחן של המערכות האזרחיות במדינה, הועברו לפיקוחו של הגסטאפו והוצאו למעשה אל מחוץ לחוק.
לקראת 1941 נותק הגטו לחלוטין, ועל כל יושביו נאסר לצאת.
הגטו שימש את הגרמנים לכמה מטרות:
מקום ריכוז נוח, שממנו אפשר להוציא את היהודים במרוכז לעבודות הכפייה, שעבורן לא קיבלו מעולם שכר.
מאוחר יותר שימש הגטו כמקום ריכוז נוח לארגון המשלוחים למחנות ההשמדה.
מגמת הנאצים הייתה לשבור את רוחם של היהודים.
מטרות אלה בוצעו בכמה דרכים:
השפלה בלתי פוסקת: הנאצים טענו שהיהודים הם גזע נחות עם תכונות שליליות, המהווה מפגע חברתי לאנושות.
משום כך השפילו הנאצים את כבוד היהודים, וניסו להסיר מהם צלם אנוש.
הרעבה: הגרמנים אסרו להכניס מזון לגטו.
בשלבים הראשונים הגיעו משלוחי מזון מאורגנים ממדינות נייטרליות, אך במהרה הם פסקו.
היהודים החלו למות בהמוניהם מרעב, ממחלות ומגפות.
עבודות הכפייה מחוץ לגטו הפכו למושא כיסופים, משום שהעובדים קיבלו בסוף היום צלחת מרק.
בחורף 1939–1940 הכינו הגרמנים את "תוכנית לובלין", תוכנית שמטרתה הייתה ליצור אזור מגורים יהודי במזרח פולין באזור העיר לובלין, אותו ראו הגרמנים כ"מרכז הרוע היהודי".
באוקטובר 1939 הובלו 95 אלף יהודים ברכבות סגורות משטחים במערב פולין שסופחו לגרמניה, מווינה, מגרמניה ומצ'כיה לאזורים שוממים ליד לובלין.
תנאי המעבר היו קשים וכ-25 אלף יהודים נספו בדרך.
בניסקו, עיירה ליד לובלין, הם נצטוו להקים מחנה אך רק חלקם נשארו בו.
חלק נמלטו לרוסיה וחלק אף חזרו לגרמניה.
מטרת התוכנית הייתה לטהר את אירופה מיהודים ולרכז אותם במקום אחד כדי שיהיה ניתן לפקח עליהם ולנצל את כוח עבודתם עד אשר ימותו מרעב ובמחלות.
בשלב זה עדיין לא התגבש רעיון ההשמדה הכוללת, אך בתוכנית זו, כמו גם בתוכנית מדגסקר היו אלמנטים השמדתיים.
הסברה הייתה שאופיו הביצתי של האזור יחולל מחלות ויביא למוות המוני.
התוכנית הופסקה עקב חיכוכים על סמכויות בשלטון הנאצי וחוסר אמצעים לביצועה.
גרמניה סברה כי היא עומדת לנצח במלחמה ותכננה לפתור במהלכה את הבעיה היהודית באירופה.
ביולי 1940, החזיק הצבא הגרמני במערב צרפת.
האי מדגסקר אמור היה להימסר ליהודים על ידי ממשלת וישי, ממשלה שקמה בדרום צרפת ושיתפה פעולה עם הנאצים.
התוכנית, שיוזמה הוא אדולף אייכמן, דרשה שלום כדי שתתבצע, שכן בריטניה שלטה בים התיכון ויכולה הייתה לסכל אותה על נקלה.
מכיוון שכך היא הפכה ללא מעשית.
יש הסוברים כי התוכנית הייתה בעצם שם לפתרון הסופי לבעיית היהודים.
טענה זו מתבססת על כך שהתוכנית לא הייתה ריאלית מבחינה מעשית.
היטלר התנגד לריכוז גדול של יהודים במקום אחד בשל החשש ממרד אזרחי.
בנוסף, על האי לא ניתן היה להחזיק כמות כה גדולה של אנשים והאקלים בו קשה.
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, במבצע ברברוסה ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים שנכבשו, ולהרוג יהודים, לרוב בירי ליד בורות ירי.
עם זאת, ההמתות הראשונות בגז, תחילה במשאיות גז, החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה, והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי הממשל הכללי.
שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים.
ביולי 1942 פתחו הנאצים במבצע ריינהרד, שבו עברו לביצוע רצח המוני בצורה שיטתית יותר.
"האקציה הגדולה" היה מבצע חשאי של הנאצים בו הם פינו את היהודים שכלאו בגטו ורשה, אוכלוסייה של כ-400,000 נפשות, לעבר מחנה ההשמדה טרבלינקה ממזרח לגטו ולמחנות השמדה נוספים.
קהילות יהודיות בפולין שנחרבו בשואה
ורשה, עיר הבירה של פולין, נכבשה על ידי הצבא הנאצי ב-28 בספטמבר 1939, אחרי קרוב לחודש של לחימה ושל מצור שאזרחים רבים נהרגו בהם.
באותה עת נותרו בעיר כ-360,000 יהודים.
מרבית מנהיגי הקהילה היהודית נמלטו מן העיר בתחילת ספטמבר 1939 ובהם גם ראש הקהילה מאוריצי מייזל.
החיילים והשוטרים הנאצים החלו מיד לפגוע ביהודים ולהתעלל בהם, בייחוד ביהודים בעלי חזות דתית מובהקת או מי שלבושם העיד על מעמד חברתי גבוה.
חנויות, בתי עסק ואוספי אמנות נשדדו.
בתי מגורים של היהודים הוחרמו.
ב-4 באוקטובר 1939, כחלק מהתארגנות הממשל האזרחי בעיר, הורו הנאצים לאדם צ'רניאקוב להקים יודנרט של 24 חברים ומינו אותו לעמוד בראשו.
בנובמבר 1939 החלו הנאצים לפרסם צווים נגד היהודים, כולל חובת ענידת סרט לבן ועליו מגן דוד כחול, הקפאת חשבונות בנקים, פיטורין ללא פיצויים ועוד.
בתוך זמן קצר הידרדרו 95,000 מתוך 175,000 המפרנסים היהודים בוורשה לעוני ונאלצו למכור את רכושם כדי להתקיים.
בינואר 1940 פרסמו הנאצים שהמזון יחולק בהקצבה על סמך כרטיסי מזון שיונפקו לכלל האוכלוסייה, כמות המזון שהוקצבה ליהודים, שהייתה קטנה מלכתחילה, הורדה עוד ועוד בהדרגה.
צווים נוספים הגבילו את התנועה וההתכנסות של יהודים.
ביוזמת הנאצים, כנופיות פושעים פולנים תקפו בתקופה זו יהודים.
שום מוסד פולני מאורגן לא הביע התנגדות לתקיפות אלה.
במרץ 1940 הוחל בהקמת חומות לאורך גבולות "אזור מוגבל הנגוע במחלות מידבקות".
מימון הבנייה הוטל על היודנרט.
בקיץ 1940 הוקדמה שעות העוצר ליהודים שגרו מחוץ לאזור זה לשעה שבע בערב.
ביום הכיפורים תש"א, 12 באוקטובר 1940, שודרה ברדיו פקודה מטעם מפקד מחוז ורשה כי יהודי ורשה אינם רשאים לגור בעיר פרט למקום שיועד להם.
הנאצים הקציבו ליהודים פחות משלושה שבועות כדי לעבור אליו.
היהודים נאלצו לנטוש מאחור רכוש רב.
הגטו נחתם ב-15 בנובמבר 1940 ואז גילו תושביו כי על רובם נאסר לצאת מתחומו, והם נותקו מכל פרנסה או קשר אישי עם העולם החיצוני.
אוכלוסיית היהודים, שמנתה 30% מאוכלוסיית העיר, הצטופפה בשטח של פחות מ-3.5 קילומטרים רבועים - שהיווה 2% בלבד משטחהּ.
בגטו היו פחות מ-1,700 בניינים, רק 1,380 מהם היו בנייני מגורים, והיו בהם פחות מ-14,000 דירות בסך הכל.
על-פי נתוני הנאצים הצטופפו בכל חדר בגטו ורשה בין שש לשבע נפשות בממוצע.
הרעב, הקור ותנאי התברואה הקשים, גרמו להתפרצות של מגפות ואת מותם של רבים.
מסוף קיץ 1941 ועד אפריל 1942 מתו בגטו בכל חודש בין 4,000 ל-5,000 בני אדם, אך ממאי 1942 ירד שיעור התמותה החודשי ירידה ניכרת.
בסך הכל גרמו תנאי החיים האיומים בגטו את מותם של כ-80,000 בני אדם.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב החלה האקציה הגדולה בגטו ורשה.
כוחות צבא רבים הקיפו את הגטו.
הנאצים הודיעו ליודנראט על פינוי הגטו למזרח.
המבצע נמשך עד ליום כיפור, 21 בספטמבר 1942. במועדים אלו, כמות המשלוחים שיצאה מהגטו הייתה גדולה באופן ניכר לעומת ימים רגילים.
אסירי גטו ורשה נלקחו לאומשלגפלאץ ("מגרש המשלוחים") שבגטו ומשם הועלו בכוח על גבי רכבות מסע לבהמות.
הנאצים שיקרו לקורבנותיהם וסיפרו להם שהם נלקחים מזרחה כדי "ליישב מחדש" שטחים באזורה המזרחי של פולין.
הנאצים הורו שכל מפונה ייקח מטען של עד 15 ק"ג ומזון לשלושה ימים.
במסגרת האקציה הגדולה, במשך חודשיים בקיץ של שנת 1942, נשלחו בין 254,000 ל-265,000 אסירי הגטו, גברים נשים וטף, למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצחו בו.
בשלבים המאוחרים של האקציה הגדולה הבינו היהודים שבגטו לאן נוסעות הרכבות ומה עלה בגורלם של המגורשים לפניהם.
אנשי הגטו התלכדו והחלו לעסוק בפעילות מחתרתית תוך כדי שהם מקבלים סיוע מהמחתרת הפולנית.
אל תוך הגטו הוברחו מצרכים, נשק ותחמושת לשימוש המחתרת בגטו.
ב-18 בינואר 1943 החל גירוש נוסף בגטו ורשה אליו התנגדו היהודים.
החיסול הסופי של הגטו החל בערב פסח תש"ג, 19 באפריל 1943, ובתאריך זה החל מרד גטו ורשה בראשו עמד מרדכי אנילביץ'.
מרד גטו ורשה היה המרי העירוני הראשון באירופה הכבושה ומעשה ההתנגדות הגדול ביותר של היהודים בימי השואה.
הידיעות על המרד נפוצו בכל רחבי פולין הכבושה ובעולם כולו עוד בימי המלחמה, ועד עצם היום הזה הוא מהווה, ליהודים וללא-יהודים כאחד, סמל של גבורה נואשת.
גטו ורשה נחרב סופית במאי 1943.
כמה מאות יהודים חיו בין חורבות הגטו אבל רק מעטים מהם הצליחו לשרוד.
רבבות יהודים גורשו מוורשה למחנות בלובלין שם עבדו בתנאים קשים ורובם נרצחו בנובמבר 1943, ב"מבצע ארנטפסט" (Erntefest; "חג הקציר").
כמה אלפים מהמגורשים ששולחו לאושוויץ או למחנות עבודה במערב פולין לפני "מבצע ארנטפסט" נותרו בחיים לזמן מה.
רובם נספו לקראת סוף המלחמה, בעבודת פרך, בסלקציות ובצעדות המוות.
כ-20,000 יהודים, שרבים מהם התגוררו קודם לכן בגטו, נותרו אחרי חיסולו בצד הארי של ורשה, חלקם הסתתרו וחלקם התערבו באוכלוסייה הפולנית בזהות בדויה.
יהודים אלו קיבלו סיוע מארגון מחתרת פולני בשם ז'גוטה.
בתחילת 1944 הובאו לוורשה אסירים יהודים מיוון, מהונגריה ומאיטליה כדי להרוס את שרידי החורבות שנותרו בגטו.
בקיץ 1944 החל בוורשה המרד הפולני, ובו נהרגו יותר מ-23,000 לוחמים ויותר מ-150,000 אזרחים.
עם ההרוגים נמנו יהודים רבים, ובהם לוחמים שהשתתפו בקרבות.
חיילי הצבא האדום עמדו מנגד.
על-פי פקודה ישירה של היטלר הוחרבה ורשה עד היסוד.
יותר מ-80 אחוזים מבתיה נהרסו, ותושביה גורשו ממנה.
רק כמה מאות מיהודי ורשה שרדו את המרד הפולני, ופחות מ-2,000 חזרו מן המחנות.
היהודים היוו כשליש מאוכלוסיית העיר.
ב-8 בפברואר 1940 הגרמנים הגבילו את מגורי היהודים לרחובות מסוימים בעיר העתיקה של לודז' והרובע הסמוך (גיטו פתוח), האזורים שהפכו מאוחר יותר לגטו.
יהודים הוחתמו באופן רשמי גטו לודז' ב-1 במאי 1940. עד לזמן זה ברחו מהעיר כ-25% מהיהודים.
גטו לודז' הכיל 165,000 אלף יהודים מהעיר לודז' וסביבתה.
ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי, ראש היודנרט בגטו, כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד.
פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש, דבר שעורר מהומה.
רומקובסקי היה משוכנע כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך.
הוא פנה להורי הילדים בגטו בפניה נרגשת למסור את הילדים וכך נעשה.
קצב החיסול הואט בשל פרוק מחנה חלמנו עקב התקרבות הצבא האדום.
עד ב-28 באוגוסט 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו.
כמה מאות אנשים נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר.
עם התקרבות נסיגת הגרמנים מהמקום נחפרו עבור קומץ יהודים אלו שמונה בורות של קברי-אחים לעתיד בקצה בית הקברות היהודי, אך הסתתרותם הצילה אותם מגורלם הצפוי להם מידי הגרמנים.
כ-110,000 יהודי לבוב היוו כשליש מאוכלוסיית העיר.
ב-1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, והעיר עברה לריבונות סובייטית.
ביוני 1941 נכבשה לבוב על ידי הנאצים במסגרת פלישתם לברית המועצות (מבצע ברברוסה).
גטו לבוב הוקם בנובמבר 1941 ונכלאו בו כ-120,000 יהודים.
הכלואים בגטו סבלו רעב ורציחות ספורדיות.
כ-1,600 יהודים נבררו לעבודה במחנה ינובסקה, כ-1,000 נורו עוד בתחומי הגטו (ביניהם ילדי בית היתומים והחולים מבתי החולים), והיתר – כ-50,000 בני אדם – נשלחו להשמדה בעשרה משלוחים לבלז'ץ.
לאחר האקציה בגטו נותרו בו כ-35,000 איש, מהם כ-15,000 "שוהים בלתי חוקיים".
החיסול הסופי של גטו לבוב התרחש בחודש יוני 1943. בין היהודים התארגנה התנגדות חמושה, שהצליחה להסב מספר אבדות בקרב כוחות אלה.
אחרוני יהודי לבוב רוכזו בינובסקה והוצאו להורג ב-18 בנובמבר 1943. כאשר נכנס הצבא האדום לעיר לבוב ב-26 ביולי 1944, נמצאו בלבוב וסביבותיה בין כ-200 לכ-300 יהודים ששרדו במסתור.
לפני המלחמה חיו בקרקוב 60 עד 80 אלף יהודים, שחיו בעיר מהמאה ה-13. בנובמבר 1940 החל הגירוש בכוח של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה.
גטו קרקוב הוקם רשמית ב־20 במרץ 1941 בשכונת העוני פודגוז'ה (Podgorze).
הגטו פעל כאזור מתוחם וסגור במשך שנתיים עד לחיסולו הסופי במרץ 1943, עם משלוח אחרוני היהודים בו למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
לפני מלחמת העולם חיו בביאליסטוק כמעט 60,000 יהודים.
באוגוסט 1941, הורו הנאצים על הקמת גטו ביאליסטוק.
ב-16 באוגוסט 1943, החל חיסולו הסופי של הגטו.
כ-300 עד 500 אסירים בראשם עמדו מרדכי טננבוים ממייסדי אי"ל ועמיתו דניאל מושקוביץ ארגנו את מרד גטו ביאליסטוק אך זה נכשל כמעט לגמרי.
כ-150 לוחמים הצליחו לברוח ליערות המקיפים את ביאליסטוק, והם הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של הארמייה קריובה וארגונים אחרים ושרדו את המלחמה.
רק כמה מאות יהודים מביאליסטוק שרדו את השואה.
בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, חיו בלובלין כ-42 אלף יהודים, שיהוו כשליש מכלל אוכלוסיית העיר.
ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, ונמנו בו 37,054 יהודים.
הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן עקורים ממקומות שונים בפולין.
בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שאף על פי שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי.
גטו לובלין היה אחד הגטאות הראשונים שהנאצים הועידו לחיסול.
ב-16 במרץ 1942 הודיע מפקד האס אס במקום, גלובוצניק, על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, דבר שהחל את מבצע ריינהרד.
הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של 17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים.
בתוך פחות מחודש, עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו בקרונות בקר, ברכבת המזרחית אל מחנה ההשמדה בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
כ-4000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני.
בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. כמה אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהנאצים נחושים בדעתם להשמיד את כל האוכלוסייה היהודית בפולין.
מתוך האכולוסיה שחיה בעיר בתחילת המלחמה, רק על 200–300 יהודים מלובלין שרדו את השואה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיר ראדום כ-30,000 יהודים, שהיוו אז כשליש מהתושבים, בקהילה יהודית משגשגת, חלק גדול מהם חסידים.
עם רבני העיר במשך השנים נמנו גם הרב שמואל מוהליבר והרב אברהם צבי פרלמוטר.
העיר נכבשה בידי הנאצים בספטמבר 1939, והיגרו אליה פליטים יהודים מיישובי הסביבה מחוזות פוזנן ולודז'.
בתקופת ראש השנה ויום הכיפורים חולל בית הכנסת בידי הנאצים.
בדצמבר 1939, בעקבות דרישת הנאצים, הוקם יודנראט בראשות יוסף דיאמנט, אשר שימש את כל מחוז ראדום.
לפי מפקד אוכלוסין מתחילת 1940 התגוררו במחוז ראדום כ-280,000 יהודים.
במהלך חודש מרץ 1941 הוקמו בעיר שני גטאות – גדול בן 25 אלף תושבים, וקטן בן 8000 תושבים.
גבולות הגטו סומנו בשלטים במקום בגדר.
ב-6 באוגוסט 1942 החלה אקציה בה גורשו 8000 יהודים (ברובם מהגטו הקטן), ברכבת בקר בת 60 קרונות למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
הם הועסקו בעבודות כפייה שונות ורוכזו בשני רחובות.
מעל 200 קהילות יהודיות שחיו בפולין במשך מאות שנים סבלו מגורל דומה של גרוש, התעללות ורצח.
להלן סיפורן של חלק מהקהילות.
כמה מאות יהודים נותרו בגטו שרודאלה, שחוסל בינואר 1944. במהלך הגירוש הסופי באוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בבנדין וסוסנוביץ קיים מרד נגד הגרמנים, כאקט אחרון של התרסה, אך הוא לא צלח, ומרבית הלוחמים היהודים נהרגו מול הכוחות הגרמניים העדיפים.
באפריל 1941 הוקם גטו קיילצה, שהכיל בשיאו כ-27,000 יהודים, לאחר שגם יהודים מהסביבה ואפילו מווינה הועברו אליו.
ההתיישבות היהודית בקרשוביץ החלה בתקופת דוכסות קרקוב הגדולה בין השנים 1818-1846 ונמנו בה כ-20 יהודים.
על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, כמעט כולם נרצחו.
התיישבות היהודים בעיר זֶ'שוּב (בפי היהודים: ריישא), החלה במאה ה-15. בפרוץ מלחמת-העולם השנייה היה מספרם היהודים בעיר - 14,000, והם היו כשליש מכלל אוכלוסיית העיר.
ב-17 בדצמבר 1941 הוקם גטו ז'שוב, שאליו נשלחו יהודים מהערים והכפרים הסובבים את ז'שוב.
ב-7 ביולי 1942 נערכה סלקציה בגטו ז'שוב: מתוך 23,000 היהודים שהיו כלואים בגטו, נשלחו 2,000 אל בורות הירי של יער רודנה, שם חוסלו ביריות אל תוך הבורות שהוכנו מראש; כ-14,000 נוספים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
טרם המלחמה, חיו במיינדזיז'ץ פודלסקי כ־12 אלף יהודים, שהיוו כשלושה רבעים מתושבי העיר.
באוקטובר 1939 מסרה ברית המועצות את העיר לגרמניה כחלק מן הסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
לאחר האקציה, ריכזו הגרמנים את יהודי העיר הנותרים בגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, בו הוחזקו למעלה מ-17,000 יהודים, רובם מיישובי הסביבה, וחלקם מסלובקיה.
יהודים התיישבו בפוזנן במאה ה-13. בעקבות העברת המרחב לשליטת פולין ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו רוב יהודי העיר, בעלי התרבות הגרמנית, את האזור, והיגרו לליבה של גרמניה כולל לברלין הבירה.
טרם מלחמת העולם השנייה חיו בעיר בידגושץ' כ-3,000 יהודים.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובתגובה על פגיעת פולנים מהעיר בחלק מתושביה הגרמנים, רצחו חיילי הוורמאכט כ-3,000 מתושבי העיר, פולנים ויהודים.
זמן קצר לאחר מכן גורשו יהודי העיר הנותרים לגנרל גוברנמן, ורכושם הוחרם.
גירוש היהודים מהעיר לווה במעשי התעללות והשפלה, ולאחר השלמתו, הוכרזה העיר באופן רשמי כ"נקייה מיהודים".
בעיר ידוובנה במזרח פולין חיו לפני המלחמה כ-1000 יהודים.
ב-10 ביולי 1941 נטבחו יהודי העיירה על ידי שכניהם הפולנים בטבח בידוובנה על ידי ירי בגברים ושריפת האחרים בתוך אסם.
במשך שנים יוחס המעשה לגרמנים, אך בשנת 2001 חשף ההיסטוריון יאן טומאש גרוס כי הפולנים הם שביצעו את הטבח.
העיתונאי חיים הכט יצר את הסרט "שני אסמים" (ישראל, 2014) על הטבח בידוובנה, ומעשי טבח רבים הדומים לו שהתרחשו ברחבי פולין ביוזמה של פולנים באותה התקופה, ולעומתו מעשה באסם אחר בעיר בוריסלב בו ניצלו חיי שבח וייס ומשפחתו בזכות משפחה פולנית.
יחס הפולנים לרדיפה ולהשמדה של יהודים
לפני המלחמה היווה המיעוט היהודי, בן שלושת מיליוני האנשים, כעשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בשלהי שנות השלושים צברה האנטישמיות הפולנית תנופה, אך היא מעולם לא לבשה פנים קיצוניות כמו אלה של עמיתתה הגרמנית.
במהלך הכיבוש הגרמני חלק משמעותי מהפולנים היו נתונים במאבק על עצם קיומם.
הנאצים רדפו את הפולנים וראו בהם חלק מ"הגזע הנחות הסלאבי".
הנאצים ראו בפולין חלק ממרחב המחיה לו זקוק הרייך הנאצי.
במצב זה יכולתם של הפולנים להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים הייתה מוגבלת.
בשנת 1942 נוסד בפולין ארגון חשאי בשם "זגוטה" (ראשי תיבות בפולנית של "הוועד לסיוע ליהודים") בידי סופיה קוזאק.
אין לדעת כמה הצליח הוועד לסייע ליהודים, אך בנקודת זמן אחת, ב-1943 היו תחת השגחתו 2,500 ילדים יהודים בוורשה לבדה.
קיימת מחלוקת האם הפולנים מיצו אף חלק קטן מיכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדה.
משום כך לא חפצו הנאצים בגיוס האוכלוסייה המקומית לעזרתם כמשתפי פעולה.
כך, עובדי הכפייה הלא יהודים במחנות הריכוז היו לרוב פולנים.
תנועות המחתרת – "ארמייה קריובה" הלאומית, ו"ארמייה לודובה" הקומוניסטית, אסרו על השתתפות בהשמדת היהודים, והענישו את המשתתפים בעונש מוות.
בשנת 1943 נשלח נציג ה"ארמייה קריובה", יאן קרסקי לדווח לבעלות הברית על השמדת היהודים בפולין.
עם כל זאת, היה היחס הפולני לשואה מצד האוכלוסייה בכללותה לעיתים אדיש, ולעיתים אף משתף פעולה, אף כי היו גם כאלה שסיכנו את חייהם וסייעו ליהודים.
הגרמנים ניצלו את הרגשות האנטישמיים של חלק מהאוכלוסייה.
רבים הסגירו את שכניהם היהודים, ויש שעשו לעצמם מחיה כ"ציידי היהודים".
באזורים המזרחיים של פולין הייתה האנטישמיות חזקה במיוחד, ורבים האשימו את היהודים בסיוע למשטר הקומוניסטי במהלך הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין בשנים 1939–1941, האשמה שהיה לה על מה להתבסס לגבי חלק מהיהודים.
האנטישמיות הייתה חזקה במזרח פולין ובכללה בפולין גם לפני הסיוע למשטר הקומינסטי של חלק מהיהודים.
בעיירה ידוובנה במחוז ביאליסטוק הושמדו יהודי העיירה על ידי האוכלוסייה המקומית בסמוך לאחר כיבושה מן הגרמנים, ביולי 1941.
יש הסכמה נרחבת כי לפחות עשרות אלפי יהודים הוסגרו לנאצים או נרצחו בידי פולנים.
להערכת ההיסטוריון הפולני פרופ' יאן גרבובסקי, משנת 2017, יותר מ-200 אלף יהודים נרצחו בידי פולנים.
הערכה מחודשת משנת 2020 בידי גרבובסקי שהתייחסה גם למעורבת המשטרה הפולנית ברצח היא שמדובר במספר גבוה בהרבה.
קיימת מחלקות בשאלה עד כמה הממסד הפולני השתתף ברצח יהודים, בין היתר על רקע המחלוקת הפוליטית הקיימת בפולין המודרנית.
פרופסור דניאל בלטמן מהאוניברסיטה העברית וההיסטוריון הראשי של המוזיאון לתולדות יהודי פולין טען בשנת 2019 כי אף שהרבה פולנים הסגירו יהודים בתקופת השואה, הרי הפולנים כאומה (ולא כבודדים), ובניגוד לממשלת וישי, לא שיתפו פעולה עם הנאצים בתקופת השואה
לעומתו, העיתונאי יואב קרני כתב כי "לגופו של עניין, האנטישמיות בפולין לפני 80 שנה אינה השערה, או הגזמה.
היא עמדה בסימן התפשטות ממאירה עוד לפני פלישת היטלר.
היא אכלה כל חלקה טובה, והייתה נחלת המדינה והממשלה והמפלגות הפוליטיות והכנסייה הקתולית רבת העוצמה.
חרם כלכלי מסיבי על סוחרים יהודיים הביא מאות אלפים עד סף העוני.
סטודנטים יהודיים עמדו על סף גירוש מן האוניברסיטאות."
ספר של גרבובסקי שהתפרסם בשנת 2020 מתאר את חלקם של שוטרים פולנים בשואה בפולין.
לטענת גרבובסקי השוטרים הפולנים היו גורם חשוב במדיניות ההשמדה הגרמנית.
השוטרים שמרו על גטאות, מנעו הברחות מזון, ונטלו חלק בחיסול הגטאות.
מלבד מתי מעט כמעט כל השוטרים הפולנים סייעו לנאצים למצוא ולרצוח יהודים.
הגרמנים הסתייעו בפולנים בציד יהודים מסתתרים בעיקר מפני שללא טלאי צהוב הם התקשו להבחין בין פולנים יהודים לבין פולנים נוצרים.
גרבובסקי מביא גם דוגמאות רבות לשוטרים פולנים שרצחו יהודים בצורה עצמאית ללא מעורבות הגרמנים.
לדוגמה יהודי בשם אלכנדר קמפף תיאר בעדות לאחר המלחמה כיצד 3 שוטרים פולנים, פרצו לאסם שבו הסתתרו ילדיו ואשתו בשנת 1943. אחד מהם, פיוטר בינצ'יצקי ירה באשתו על המקום, לקח את הילדים לתחנת המשטרה, שם עינה אותם כל היום וכל הלילה ולמחרת הרג אותם.
בסוף מלחמת העולם השנייה פולין הייתה תחת שליטה סובייטית.
על פי הערכות שונות, בין 40,000 ל-100,000 יהודים שרדו את השואה על אדמת פולין.
כ-150,000 פליטים יהודיים שבו אליה משטחי ברית המועצות, וכן ניצולים מגרמניה וארצות אחרות.
בסך הכל, נמצאו בפולין לאחר המלחמה כ-240,000 יהודים.
מצוקת היהודים הפליטים גברה והם שוכנו בצפיפות במחנות פליטים.
בפולין החלה תנועת הבריחה שנוסדה על ידי אנשי מחתרת ופרטיזנים יהודים וגדלה לאחר מכן למדינות נוספות.
הניצנים הראשונים להתארגנות יהודית קהילתית החלו להופיע בלובלין בסוף שנת 1944, מיד לאחר שחרורה של פולין מידי גרמניה הנאצית.
בין המייסדים הבולטים היו יצחק (אנטק) צוקרמן, סגן מפקד המרד בגטו ורשה, וכן אבא קובנר, מנהיג קבוצת פרטיזנים.
אותן קבוצות יהודים החלו בפעילות עזרה וסעד, והיוו גרעין לתנועת "האיחוד" שהתפשטה בכל ריכוזי יהדות פולין.
בעזרתן הוקם "הוועד היהודי המרכזי" ולאחר שחרורה של ורשה הוקמו גם "הוועדה ההיסטורית המרכזית" ו"ארגון הסופרים, העיתונאים והאמנים היהודים".
מעגל האנשים האלה, שנפשם הייתה קשורה מימים ימימה במפעל החלוצי הארץ-ישראלי, התרחב עם התקדמותו של הצבא האדום מערבה.
נוספה עליו הקבוצה החשובה של לוחמי גטו ורשה, ובהם יצחק (אנטק) צוקרמן, ועד מהרה הצטרפו לגרעין זה גם פליטים "אסיאתים".
פליטים אלו היו ראשוני הרפטריאנטים ששבו מברית-המועצות ותרמו רבות להפעלתן של התחנות בדרך "הבריחה" ולשיקום גרעינים מאורגנים של תנועות הנוער הציוניות והחלוציות בפולין, וכן להשבתם של ילדים שהוסתרו בקרב לא-יהודים לקרוביהם או למסגרת יהודית מאורגנת.
בפולין שרר באותה תקופה אי-שקט פוליטי והיהודים בה סבלו מהתנכרות ומאנטישמיות.
עד סוף שנת 1945 נרצחו ברחבי המדינה 350 יהודים.
אלפי יהודים הצטרפו לארגונים הציוניים שנציגיהם היוו את "ועד הבריחה" כדי לצאת מן המדינה.
בתחילת שנת 1945 נפתח נתיב בריחה ליהודים מפולין לרומניה, ומספר הפליטים בה הלך וגדל.
מרומניה המשיך המסלול לגרמניה, לאוסטריה (לעיתים דרך הונגריה) ולאיטליה, אל מחנות העקורים.
באוגוסט 1945 הגיע לפולין שליחו הראשון של היישוב, איסר בן צבי, והמוסד לעלייה ב' החליט לסייע למפעל זה.
בשנת 1946 אירע פוגרום קיילצה, בו נרצחו 42 יהודים ו-80 נפצעו מתוך 143 היהודים ששהו בעיר, לאחר שבעיר נפוצה עלילת דם על היהודים.
פוגרום זה היה אחד הגורמים החשובים להתפכחות ניצולי השואה, שקיוו להשתלב בחזרה בפולין, והמונים מהם הצטרפו להגירה מהמדינה.
רבים מהפולנים היהודים עלו לארץ ישראל.
אחרים היגרו לארצות אירופה, לארצות הברית, ולמדינות נוספות.
זיכרון השואה בפולין ומחלוקת פוליטית
בפולין יש הנצחה לשואה בדמותן של אנדרטאות ומוזיאונים.
בשטח מחנה טרבלינקה הוקם אתר הנצחה לאומי של פולין, בצורת בית עלמין.
מחנה בירקנאו נשאר עומד על תילו, מלבד המשרפות שפוצצו על ידי אנשי הזונדרקומנדו (הריסות המבנים עומדות כפי שהיו ביום ההפצצה).
ב-1947 החליטה ממשלת פולין על שיחזור מחנה אושוויץ I, כמוזיאון לזכר קורבנות הפאשיזם; אושוויץ II, שבו היו המבנים עשויים מעץ, חומר לא עמיד, שומר אך לא שוחזר.
בעיר ורשה ובמתחם גטו ורשה לשעבר נמצאים כיום אתרי זיכרון ואנדרטות אחדים המספרים על אנשי הגטו ומרידתם כולל אתר הנצחה באומשלגפלץ.
ב-2017 הכריז שר התרבות הפולני פיוטר גלינסקי שיוקם מוזיאון גטו ורשה , בשיתוף עם המכון ההיסטורי היהודי, במבנה בו שכן בגטו בית החולים לילדים ברסון ובאומן .
באתר תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז' קיימת אנדרטה לשואה שהוקמה בשנת 2004. עם זאת בערים ועיירות רבות שגרו בהם יהודים בעבר אין אתרי הנצחה.
כך לדוגמה בלבוב (כיום בשטח אוקראינה) שבה חיו יהודים מזה כ-800 שנים ושהגטו בה הכיל 120 אלף יהודים, אין אתר הנצחה.
בפולין שלאחר המלחמה החלה מחלוקת בדבר תפקידם של הפולנים בהשמדת היהודים.
כחלק ממגמה זו התפרסם ספרו של הסוציולוג יאן טומאש גרוס שכנים, שעורר מחלוקת וכך גם הסרט אחרי הקציר המבוסס עליו.
ביולי 2001 התנצל נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי על הטבח בידוובנה.
בשנים האחרונות התגלו עוד עדויות על חלקם של פולנים בסיוע לנאצים בשואה.
במקביל החלה ממשלת פולין לטעון כי פולנים לא השתתפו באופן ממוסד ברצח יהודים, אלא עשו זאת כיחידים, מעין "עשבים שוטים" שהיו מחוץ לחברה הפולנית.
הפולנים מדגישים את העבודה כי הגרמנים לא היססו לרצוח פולנים, וכי פולין הייתה תחת משטר כיבוש אכזרי שבו הגרמנים קבעו את התנאים וביצעו את הרדיפה והרצח.
ראיה זו מצניעה צדדים אחרים של החברה בפולין של שיתוף פעולה עם הנאצים ברדיפת יהודים, של רציחות עצמאיות של יהודים, וכן הסיוע הנרחב שסיפקה המשטרה הפולנית לרדיפה ולרצח.
חוקרים פולנים שמתארים את חלקם של פולנים בשואה נתונים לביקורת ולמתקפות מצד גורמים בימין הפולני.
כך לדוגמה העיתון Do Rzeczy מאשים את ההיסטוריון יאן גרבובסקי שהוא משקר, והוא מקבל שיחות ומכתבי נאצה רבים.
ההיסטוריון יאן טומאש גרוס מותקף גם הוא על ידי גורמים בפולין.
בניגוד למגמה שלא לעסוק בפצעי העבר, עוררו הפולנים את המחלוקת על הביטוי "מחנה מוות פולני", מפני שלטענת הפולנים מציגים את חלקה של ארצם בהשמדת יהודים בצורה שגויה.
בתחילת 2018 אישר הפרלמנט הפולני הצעת חוק שתאסור לייחס "לעם הפולני או לממשלת פולין" אחריות לרצח העם היהודי, וכן תאסור על שימוש בביטוי "מחנה השמדה פולני".
עבירה על החוק הייתה צפויה לעונש של עד שלוש שנות מאסר הצעת החוק עוררה סערה וזעם בישראל, מכיוון שהיא פורשה ככזאת האוסרת להזכיר את חלקם של הפולנים ברצח היהודים בשואה.
בעקבות הביקורת על החוק הוסרה ממנו ביוני 2018 הענישה הפלילית על הפרתו.
ביולי 2018 חתמו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת פולין מטאוש מורבייצקי על הצהרה משותפת בעניין חלקם של הפולנים בשואה.
סעיף אחד בהודעה טען כי הסבל של העם היהודי מקביל לסבלו של העם הפולני.
סעיף אחר הסיר את אחריותם הפולנים למעשי משתפי הפעולה עם הנאצים.
על הצהרה זו נמתחה ביקורת חריפה, בין השאר על ידי ההיסטוריון פרופ' יהודה באואר, "יד ושם", הודעת יד ושם טענה כי אף שהחוק רוכך, מהותו נותרה על כנה, וכי יש בו אפשרות לפגיעה ממשית בחוקרים, במחקר החופשי ובזיכרון ההיסטורי של השואה.
כמו כן נטען כי ההודעה מחזקת נרטיב שקרי לפיו ממשלת פולין בגולה וזרועותיה המחתרתיות פעלו באופן מתמיד למנוע את השואה.
ביקורת נשמעה גם מטעם שר החינוך נפתלי בנט, שרת המשפטים איילת שקד, יו"ר "יש עתיד" ח"כ יאיר לפיד ויו"ר מרצ ח"כ תמר זנדברג, בנימוק שההצהרה מעוותת את ההיסטוריה ופוגעת בזיכרון השואה.
בפברואר 2019 חל משבר דיפלומטי עם פולין לאחר שהשר ישראל כ"ץ, כמ"מ שר החוץ, ציטט את יצחק שמיר על כך ש"הפולנים ינקו אנטישמיות מחלב אמם".
בעקבות כך עלה לדיון חלקם של הפולנים בשואה.
שׁוּבָה הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מצפון מערב לנתיבות, המשתייך לארגון יישובי הפועל המזרחי, ומשתייך למועצה האזורית שדות נגב.
שם המושב הוצע על ידי זאב וילנאי והוא מתבסס על הפסוק בספר תהילים: .
המושב נוסד בשנת 1950, על ידי עולים מטריפולי (בירת לוב), ובשנת 1957, המושב חולק לשניים, וחלקו השני שימש להקמת מושב זמרת.
בשנת 2009 הצטרף למושב גרעין משפחות צעירות שהגיעו מרחבי הארץ שהוסיפו למקום גוון אקולוגי-חסידי-ארצישראלי, בנו במקום בתי קבע והקימו מוסדות חינוך דתי אלטרנטיבי.
באדר ב' התשפ"ב נבחר פה אחד הרב רפאל חדאד לשמש בתפקיד רב המושב.
באירועי טבח שבעה באוקטובר, ביום שבת כ"ב בתשרי התשפ"ד, 7 באוקטובר 2023 חג שמחת תורה, מחבלי חמאס לא חדרו ליישוב בזכות 2 מסוקים עם 100 חיילי צנחנים שבלמו את המחבלים בפרדסים שהיו בדרכם לעבר המושב.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, עליה הכריזה ישראל בתגובה למתקפת הפתע, תושבי המושב פונו למלונות ברחבי הארץ.
שובבי"ם הוא כינוי לשישה שבועות שבהם קוראים את שש הפרשות הראשונות בספר שמות: שמות, וארא, בא, בשלח, יתרו, משפטים.
תקופה זו מתחילה כשבועיים אחרי חנוכה ומסתיימת לקראת ראש חודש אדר.
בשנה מעוברת תקופה זו מתארכת אל תוך חודש אדר א' ונקראת שובבי"ם ת"ת על שם שתי הפרשות הבאות: תרומה, תצוה.
יש שנוהגים רק מנהג שובבי"ם ת"ת, ובשנה פשוטה לא נוהגים ימים אלו כלל.
ישנו מנהג לצום בימי השובבי"ם או בחלקם.
וכן קיים מנהג לקיים בימים אלו תענית דיבור.
המקור הראשון לתענית בימי השובבי"ם הוא מעדות של הרב יוסף יוזל אוסטרייכר בספר לקט יושר, שהעיד שהמנהג באוסטרייך להתענות בשנה מעוברת שמונה תעניות בכל יום חמישי, בפרשיות אלו.
הרב אוסטרייכר העיד כי רבו, רבי ישראל איסרלין בעל תרומת הדשן, היה צם בימים אלו.
גם בספר המנהגים לר' יצחק טירנא נכתב שנוהגים להתענות ביום חמישי בכל שבוע בימי השובבי"ם בשנים מעוברות.
מנהג זה הובא בספר מגן אברהם על השולחן ערוך.
כבכל תענית ציבור, נהגו גם לומר סליחות בשחרית של ימי התענית.
יש לציין שבמקורות הקדומים, המנהג מופיע רק בשנה מעוברת, אך בשנה פשוטה משתמע שלא צמו כלל.
על פי הקבלה, תקופת השובבי"ם מסוגלת מאוד לכפרת עוונות ולכל שבוע יכולת לתקן עוון מסוים באופן מפורט: שמות – תיקון הברית (נקרא גם "תיקון שישים ריבוא"); וארא – תיקון נידה; בא – תיקון גויה; בשלח – תיקון כעס; יתרו – תיקון גאווה; משפטים – תיקון כיבוד אב ואם.
לשם תיקון החטא נדרש על פי הסוד לצום כמות מסוימת של צומות (לדוגמה: על הוצאת זרע לבטלה יש לצום פ"ד תעניות, על רצח יש לצום תתש"י תעניות וכיוצא בזה).
כדי למלא את פ"ד התעניות ממש נהוג לצום בכל ימי השבוע, ופעמים במהלך תקופת השובבי"ם לצום יומיים רצוף (צום כפול כזה הוא שווה ערך לכ"ז תעניות) - סה"כ פ"ד תעניות (54 משני הצומות הכפולים ועוד 30 יום בכל השבועות).
בישיבות מקובלים בירושלים ובראשם 'שער השמים' 'השלום' ו'נהר שלום', ובבתי כנסיות בנשיאות הרב ציון בוארון נהגו לערוך תענית ותפילת "תיקון השובבים" על פי הרש"ש, יומיים בשבוע ימים שני וחמישי בפרשיות שובבי"ם, מעמד מיוחד כשלעצמו.
בודדים בלבד צמים בכל הימים (למשל, המקובלים הרב שלמה משה עמאר הרב נתן בן סניור הרב ציון בוארון הרב דוד בצרי) וחכמי ישיבת המקובלים שער השמים, אולם מרבית הצמים נוהגים להתענות רק בימי שני וחמישי או רק תענית דיבור, כפי שהנהיג בייחוד הגר"א).
ימי השובבי"ם מסוגלים לפדיון התעניות גם בכסף (בסכום של מספר שקלים לתענית) שיינתן לצדקה.
את הפדיון לתענית עורכים בתפילת מנחה של השבוע המתאים ובה מוסיפים את תפילת "עננו" של הרש"ש.
התפילה מלאה יסודות קבליים שבהם מבקש האדם לצרף ולזכך ולתקן את נפשו מכל סיגיה וחטאיה.
במהלך התפילה והתענית תוקעים בשופרות, לומדים תורה ומתוודים על העוונות.
בתנועת החסידות נהוג להמעיט בהיבט הקבלי והמעשי של הצום, מכיוון שאדם צם יכול ללמוד פחות מחמת חולשתו.
במרבית החסידויות נהוג להרבות בשעות הלימוד והתפילה ולהשתדל שלא לדבר בהן כלל.
החל מחמש שעות לימוד רצופות רק בימי חמישי (כמו בחסידות ערלוי) ועד לקבלת תעניות בכל הימים והגברת הלימוד.
בין החסידויות הבולטות במנהגי התקופה (עד כדי דמיון לחודש אלול) היא חסידות סאטמר וכן חסידות סלונים, שלרבה הראשון, רבי אברהם וינברג, מיוחסת ההחלטה להמיר את התעניות בלימוד תורה חמש שעות ברציפות, ללא הפסקה באוכל, שתייה או דיבור.
בישיבת חסידות סלונים (ישיבת בית אברהם) נהוג ללמוד מדי יום פעמיים 5 שעות ברציפות ופעם נוספת 3 שעות ברציפות.
בשנים האחרונות קמה תנועה ללימוד הלכות טהרת המשפחה בימי השובבי"ם.
מדי שנה בתקופה זו, מפעל השובבי"ם העולמי מסדר ומפרסם שיעורים ברחבי העולם.
הלימוד מתמקד בחזרה על הלכות נידה שבשולחן ערוך יורה דעה, אשר לדעת התנועה אלו הלכות הרלוונטיות לימינו אנו ולכן יש צורך לחזור עליהן מפעם לפעם.
בעקבות היוזמה משתתפים בשיעורים אלו למעלה מ-50,000 איש.
שואת יהודי רומניה התרחשה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מאות אלפי יהודים נרצחו או מתו בקרה, רעב, מחלה ועבודת כפייה בשטחים שנשלטו על ידי רומניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שלטה רומניה על טריטוריה הנמצאת כעת בתחומי רפובליקת מולדובה ובתחומי אוקראינה, ועל כן התייחסות ליהדות מולדובה תהיה כאל חלק מיהדות רומניה.
בסך הכול נרצחו באזורים שבשליטת רומניה דאז, תחת השליט הדיקטטור יון אנטונסקו, 380,000 עד 400,000 יהודים, כולל יהודי טרנסניסטריה.
נתונים סטטיסטיים על שואת יהודי רומניה
105,000 עד 120,000 יהודים רומנים נוספים מתו כתוצאה מהגלייתם לטרנסניסטריה, שם נחשפו לתנאי מזג אוויר קשים ללא דיור וביגוד מתאים, הורעבו וחיו בתנאים סניטריים שאיפשרו התפתחותן של מגפות.
השלטונות הרומניים רצחו גם 115,000 עד 180,000 יהודים אוקראינים, בפרט באזור אודסה.
פרט למספרים גדולים אלה היו עוד רציחות בתחום הרגאט בפרעות דורוחוי, בטבח בגאלאץ, בפרעות בוקרשט ובמקומות נוספים, אך במספרים קטנים מאלפים.
בשנת 1942 נשארו ברומניה (לא כולל צפון טרנסילבניה, שעברה לידי ההונגרים, והקדרילטר, שעבר לידי הבולגרים) 275,068 יהודים.
לאחר העברת צפון טרנסילבניה לשלטון הונגרי ב-30 באוגוסט 1940, נשארו תחת שלטון רומני כ-600,000 יהודים שכמחציתם חיו בבסרביה ובצפון בוקובינה.
דוחות גרמנים ומסמכים רומנים מובילים למסקנה שמתוך 300,000 יהודי בסרביה וצפון בוקובינה, כ-100,000 הוגלו לסיביר על ידי שלטונות ברית המועצות או גויסו לצבא האדום או שנסוגו יחד עם השלטונות הסובייטים לפני כניסת כוחות הכיבוש הרומנים-גרמנים.
תוך כדי יישום התוכנית הרומנית של טיהור אתני של מחוזות אלה עשרות אלפי יהודים הוצאו להורג על ידי ז'נדרמים רומנים ויחידות צבא רומניות וגרמניות במהלך החודשים הראשונים של המלחמה.
היהודים ששרדו את ההוצאות להורג הוגלו לטרנסניסטריה, הגליה שכללה, על פי דוחות של המפקח הכללי של הז'נדרמריה, 126,000 יהודים רומנים ו-51,000 מתוכם היו עדיין בחיים באחד בספטמבר 1943. לעומת נתונים אלה, על פי דוחות של השגרירות הגרמנית בבוקרשט, 160,000 עד 185,000 יהודים הוגלו לטרנסניסטריה.
בין המוגלים לטרנסניסטריה היו גם 12,000 יהודי דורוחוי והסביבה, שהיו חלק מהרגאט, ומתוכם שרדו את ההגליה רק 5,000. לטרנסניסטריה הוגלו גם יהודי דרום בוקובינה ועוד כ-2,000 מיהודי הרגאט ודרום טרנסילבניה.
בהסכמת השלטונות הרומנים העבירו השלטונות של גרמניה הנאצית למחנות השמדה כ-4,500 יהודים רומנים ששהו באוסטריה, בצרפת, בגרמניה ובבלגיה ובעוד ארצות אירופאיות, שנכבשו על ידי הגרמנים.
מחקרו המקיף של אביגדור שחן אודות שואת יהודי טרנסניסטריה, שראה אור ב-1988, תחת הכותר "בכפור הלוהט: גיטאות טרנסניסטריה" הביא לראשונה להכרה מימסדית שמספר הנרצחים בטרנסניסטריה הגיע ל-400 אלף יהודים.
שואת יהודי צפון טרנסילבניה (בשלטון הונגרי)
השלטון ההונגרי הפשיסטי, שקיבל את השלטון על צפון טרנסילבניה בספטמבר 1940 בעקבות תכתיב וינה, השליט בהדרגה משטר של איסורים ומגבלות כנגד היהודים, בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות, בהתאם לחקיקה ההונגרית.
מיומו הראשון של השלטון ההונגרי נאסרה פעילותה של עיתונות יהודית בפרט ופעילות ציונית בכלל.
היהודים פוטרו מהמשרות המשפטיות והציבוריות ומספר התלמידים היהודים הורד מתחת ל-4%.
הארגונים היהודים נקטו באמצעים משלהם כדי להתמודד עם המצב החדש והקימו שני בתי ספר תיכוניים, אחד בקלוז' והשני באורדאה.
הקהילות האורתודוקסיות והקהילות הנאולוגיות שיתפו פעולה במרכזי סיוע.
בשנת 1942 גייסו שלטונות הונגריה 50,000 איש, 15,000 מהם מצפון טרנסילבניה, מבין הגברים היהודים הכשרים לעבודה (גילאי 18–52), ומרביתם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, באוקראינה.
מבין המגויסים נשאר בחיים אחד משבעה והיתר מתו מרעב, קור, מכות, ירי ושריפה.
בשנת 1944 נשלחו למחנה אושוויץ כ־150,000 מיהודי צפון טרנסילבניה.
כ־70 עד 75 אחוזים ולפעמים גם 80 אחוזים מהנשלחים הועברו מהקרונות ישירות למתקני ההריגה.
הנותרים נשלחו למחנות ריכוז ועבודת כפייה.
על סמך מספרים אלה ההערכה היא שבתקופה זו הושמדו יותר מ־146,000 יהודים, שהגיעו לאושוויץ מצפון טרנסילבניה.
יתרת חבל טרנסילבניה, שלא עברה לידי הונגריה במסגרת תכתיב וינה, נשארה בידי רומניה וזכתה לכינוי הלא רשמי "דרום טרנסילבניה".
מעמד יהודי דרום טרנסילבניה, 40,937 לפי מפקד מ-1941, היה כמעמד יתר יהודי רומניה, אולם בגלל היותם דוברי הונגרית ומזדהים תרבותית עם ההונגרים, שלטונות רומניה לא ראו אותם בעין טובה.
מסיבות אלה ומסיבות נוספות החליטו שלטונות רומניה בקיץ 1942 שיהודי דרום טרנסילבניה יהיו הראשונים מבין יהודי רומניה, שיגורשו למחנות ההשמדה.
תוכנית גירוש יהודי דרום טרנסילבניה התפרסמה ויהודי רומניה יצאו למאבק נגדה על ידי הפעלת קשריהם והזעקת ידידיהם.
היהודי המומר, הברון פרנץ נוימן מארד תרם למשרד החימוש הרומני ארבע מאות מיליוני ליי, כדי לקנות רצון טוב.
הגזירה נדחתה ולבסוף, אחרי המפלה בקרב סטלינגרד, בוטלה.
ביום 23 באוגוסט 1944 הודח השליט הרודן יון אנטונסקו, ורומניה, שהייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, החליפה צד ועברה למחנה בעלות הברית שלחמו נגד גרמניה.
לאחר הכיבוש נעצרו כל 127 יהודי סרמאשו והסביבה והועברו לגטו מאולתר שם הוחזקו כלואים, בעוד רכושם ובתיהם נשדדו.
האנטישמיות הרומנית נבעה מסיבות מגוונות, סיבות דתיות, סיבות לאומיות, סיבות כלכליות, סיבות פוליטיות, סיבות גזעניות ואפילו מתוך רצון להתנהג בהתאם לאופנה שהכתיבה גרמניה הנאצית.
מדיניות הרומניזציה, שהתחילה לפני מלחמת העולם השנייה, התעצמה עם עלייתו לשלטון של יון אנטונסקו והקמת המדינה הלאומית-לגיונרית.
שלטון זה שם לו למטרה לסלק מרומניה את היהודים, מבלי לברור באמצעים, תוך כדי שדידת רכושם.
אנטונסקו והלגיונרים שאפו לאותה מטרה, אך היו חילוקי דעות בין השותפים האלה, לגבי השיטה ובעיקר לגבי הנהנים מרכוש היהודים.
שלטון זה מצא שפה משותפת עם בני הברית הנאצים, אך גם איתם היו חילוקי דעות לגבי הדרך המתאימה לסילוק/חיסול היהודים ושוב, לגבי חלוקת השלל, רכוש היהודים.
אנטונסקו היה מודע לתפקיד החיוני שמילאו היהודים בכלכלה הרומנית, לכן חיפש מעבר הדרגתי של דחיקת רגליהם ומילוי מקומם על ידי רומנים נוצרים.
אנטונסקו דגל בחקיקה ומעשים שלטוניים וראה ברכוש היהודי אוצר של המדינה שהיהודים השתלטו עליו ועכשיו צריך להשיבו לחזקת המדינה הרומנית.
הלגיונרים פעלו בצורה פחות מאורגנת ויותר יצרית.
היו מקרים רבים בהם פגעו הלגיונרים ביהודים, פגיעות גופניות (כולל רצח ועינויים) לשם סיפוק יצרים סדיסטיים.
הלגיונרים ניסו והצליחו במידה בלתי מבוטלת, לנתב את רכוש היהודים אל קופת תנועתם ואל כיסי או בתי חבריהם.
ביום 8 ביולי 1941 אנטונסקו נאם לפני מועצת השרים של רומניה ואמר: "...אני בעד הגירה כפויה של היסוד היהודי מבוקובינה ומבסרביה, צריכים להשליך אותם מעבר לגבול.
הטלאי הצהוב הוא צורת מגן דוד מבד צהוב, ידוע כסימן מזהה ואות קלון ליהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית ובחלק מהטריטוריות של בעלות הברית שלה בתקופת השואה.