tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת נאמר כי שני הצדדים נמצאים בעיצומם של סגירת העסקה ובמקביל אושר כי סניידר כבר לא מעורב בהפקה.
ב-19 בספטמבר 2017, דווח כי החלו כתיבת התסריטים עבור הסדרה.
יום לאחר מכן "HBO" הכריזה כי היא הזמינה מההפקה פיילוט באופן רשמי והזמינה גם תסריטי גיבוי נוספים.
ב-30 בינואר 2018 הוכרז כי ניקול קאסל תביים ותפיק את הפיילוט, שנכתב על ידי לינדלוף.
ב-22 במאי 2018, לינדלוף פרסם מכתב פתוח בן חמישה עמודים למעריצי הרומן ובו חשף כי סדרת הטלוויזיה לא תהיה עיבוד ישיר לחומר המקור או המשך לו, אלא במקום זאת תגולל סיפור מקורי.
עם זאת, הסיפור החדש אכן מתרחש אחרי אירועי הרומן המקורי.
ב-17 באוגוסט 2018, הוכרז כי "HBO" הזמינה מההפקה עונה ראשונה שתעלה לשידור לראשונה במהלך שנת 2019. ב-20 בספטמבר 2018 דווח שהפסקול של הסדרה תולחן על ידי טרנט רזנור ואטיקוס רוס.
ב-20 ביולי 2019, במהלך כנס הקומיק-קון השנתי בסן דייגו, נחשף כי הסדרה עתידה לעלות לשידור במהלך אוקטובר 2019.
ב-23 במאי 2018, הוכרז כי רג'ינה קינג, דון ג'ונסון, טים בלייק נלסון, לואיס גוסט ג'וניור, אדלייד קלמנס ואנדרו הווארד הצטרפו לצוות השחקנים עבור הפיילוט.
במקביל דווח כי לפחות אחד השחקנים לוהק לתפקיד שעשוי להיות משני.
ביוני 2018 דווח כי ג'רמי איירונס, טום מייסון, פרנסיס פישר, ג'ייקוב מינג-טרנט, יאיא עבדול-מאטין השני, ושרה ויקרס לוהקו לפיילוט.
ב-7 באוגוסט 2018 פורסם כי דילן שומבינג, אדלין ספון ולילי רוז סמית' לוהקו לפיילוט.
בנובמבר 2018, דווח כי ג'ין סמארט לוהקה לתפקיד ראשי וכי ג'יימס וולק יופיע בסדרה בתפקיד משני.
במהלך הפאנל של "HBO" שנערך ב-17 ביולי 2019 בכנס הקומיק-קון, נחשף כי דמותו של דוקטור מנהטן תופיע במהלך הסדרה.
על אף שמועות כי את תפקיד הנשיא רוברט רדפורד - יגלם רוברט רדפורד, בסופו של דבר הדבר לא קרה מכיוון שהנשיא אינו מופיע בפרקי העונה.
צילומי הפיילוט החלו ב-1 ביוני 2018 באטלנטה, ג'ורג'יה.
לאורך החודש הצילומים התקיימו גם בערים ועיירות נוספות בג'ורג'יה, בהן מייקון, פייטוויל, נינן, פלמטו, ברוקס וטאקר.
באוקטובר 2018 החלו צילומי ההמשך עבור שאר העונה הראשונה.
המקומות בהן הצילומים התרחשו באותו החודש כללו את פלמוטו, ברוקאבן, פיטרי סיטי, דקטור ותחנת MARTA בצ'מבלה.
בנובמבר 2018, הצילומים התקיימו ביישובים כמו פלמטו, קמבלה, מקדונו ותחנת MARTA בווסט לייק.
בדצמבר 2018, הצילומים התקיימו מחוץ ליוניון סיטי, ניונן ומרכז הקונגרס העולמי בג'ורג'יה.
דקות ארוכות מפרק הפיילוט מוקדשות לתיאור הטבח הגזעי בטלסה משנת 1921. מפיק הסדרה, דיימון לינדלוף, קיבל השראה לפתוח את הסדרה בתיאורי המהומות ולבסס את הסדרה על מתחים גזעיים לאחר שקרא את מאמרו של קואטס בנושא.
היבטים רבים של עלילת הסדרה מתבססים על המאורעות בטלסה כבסיס היסטורי לאלימות הגזעית לאורך הסדרה.
השופטת ליטל היא תוכנית טלוויזיה קומית ישראלית לילדים, ששודרה בכאן חינוכית החל מדצמבר 2019 בהנחיית ליטל שוורץ בתפקיד שופטת.
התוכנית כללה עונה 1 ו-30 פרקים.
מדי פרק בבית המשפט, דנים במקרה בו ילד או ילדה תובעים את ההורים שלהם או את אחיהם או את המורים שלהם או את החברים שלהם והשופטת ליטל מנסה לפענח את התיק באופן קומי בעזרת עורכי הדין הקומיקאים.
התכנית דומה במבנה לתוכנית "מרגול שופטת" בהנחיית מרגלית צנעני ששודרה בקשת ולתוכנית הקומדיה מחוץ לחוק שהנחה רועי לוי.
הצגת המקרה (הטביעה) - עורך הדין מטעם התביעה מציג את המקרה
שלב הצגת המקרה (ההגנה) - עורך הדין מטעם ההגנה מציג את המקרה
שלב הטיעונים (הטביעה) - עורך הדין מטעם התביעה מציג את טיעוניו
שלב הטיעונים (ההגנה) - עורך הדין מטעם ההגנה מציג את טיעוניו
שלב ההוכחות (מופיע בחלק מהפרקים) - אחד מעורכי הדין עורך מעין מבחן לתובע או לנתבע, בדרך כל בעזרת שעשועון
שעשועון/משחק (מופיע בחלק מהפרקים) - לאחר שלב ההוכחות, התובע או הנתבע עושים שעשועון שמסביר למה הם צריכים לנצח או להפסיד
המומחה לענייני דברים (מופיע בחלק מהפרקים) - יאיר פיש (פיש) מסביר את מה שהמשפט דן בו
פסק הדין - השופטת ליטל פוסקת את פסק הדין
ליטל שוורץ - השופטת ליטל
אילן קובץ' - עורך דין סטנדאפיסט
נגה ד'אנג'לי - עורכת דין סטנדאפיסטית
לילך לשם ברנע - עורכת דין סטנדאפיסטית
דרור טייכנר - עורך דין סטנדאפיסט
חגי טוריסקי - עורך דין סטנדאפיסט
נועה מנור - עורכת דין סטנדאפיסטית
יאיר אורבך - עורך דין סטנדאפיסט
השוק החופשי של הרעיונות (Marketplace of ideas) הוא אלגוריה או ביטוי המשמשים לחיזוק חופש הביטוי.
הביטוי "שוק הרעיונות" מבוסס על אנלוגיה לתפיסה הכלכלית של שוק חופשי.
תאוריית שוק הרעיונות גורסת כי האמת תצמח מתחרות בין הרעיונות בשיח ציבורי חופשי ושקוף, ומסיקה כי מידת תפוצתם של רעיונות ואידאולוגיות תהיה על פי מידת עליונותם או נחיתותם.
ביטוי זה - שוק הרעיונות - מיושם לעיתים קרובות בדיונים בדיני פטנטים כמו גם בנושאי חופש העיתונות ואחריות התקשורת בדמוקרטיה ליברלית.
תמיכה בתחרותיות של רעיונות זה בזה ובאופן התדיינות אינטנסיבי ניתן למצוא בפילוסופיה של ג'ון מילטון בעבודתו אראופגיטיקה משנת 1644 וגם בהגותו של ג'ון סטיוארט מיל בספרו על החירות משנת 1859. מילטון הציע כי אין צורך בהגבלת הדיבור משום שהאמת "במפגש חופשי ופתוח" תשלוט.
לרעיון הכללי שיש לסבול את חופש הדיבור מכיוון שהוא יוביל אל האמת יש היסטוריה ארוכה.
הנשיא תומאס ג'פרסון טען כי ניתן לסבול "דעה שגויה [...] כאשר התבונה נותרה חופשית להילחם בה".
ב-Four Theories of the Press טען פרדריק זיברט שחופש הביטוי מתקן את עצמו: "תנו לכל מי שיש לו משהו לומר, להיות חופשי לבטא את עצמו.
הממשלה צריכה להישאר מחוץ לקרב ולא לשקול את הסיכויים לטובת צד זה או אחר".
כותבים אלה לא הסתמכו על האנלוגיה הכלכלית לשוק.
לראשונה הופיעה המטפורה של שוק רעיונות באופן מילולי בפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ההתייחסות הראשונה ל"סחר חופשי ברעיונות" במסגרת "התחרות בשוק" מופיעה בדעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן בפסק הדין אברמס נגד ארצות הברית (1919).
הביטוי "שוק הרעיונות" הופיע לראשונה בחוות דעת מטעם הרוב של השופט ויליאם אורוויל דגלאס בהחלטת בית המשפט העליון בתיק ארצות הברית נגד ראמלי ב-1953: "כמו אלה שמוציאים לאור עיתונים, כתבי עת או ספרים, גם המו"ל הזה מציע את דעתם של אנשים בשוק הרעיונות".
התיקים הקודמים שעסקו בנושא שוק הרעיונות, עסקו בזכויות הביטוי של אנשים ולא בעקרונות המופשטים, אך החלטת מועצת הרוקחות של מדינת וירג'יניה נגד המועצה הצרכנית לאזרחי וירג'יניה ב-1976 הרחיבה את זכות חופש הביטוי לתאגידים על ידי יצירת זכות דיבור מסחרית, וביטלה את הרגולציה הממשלתית על הפרסום.
זכות זו לא הועמדה בספק מאז בפסיקה בארצות הברית, אך החלטות אלה יצרו מורשת שהובילה להחלטות עוקבות כמו פסק דין Citizens United נגד FEC, שצמצם את יכולת הממשלה לבקר את חופש הביטוי של תאגידים ואת מסעות הפרסום המסחריים והפוליטיים הנרחבים בהרבה מכפי שהאמריקאים חוו בעבר.
אם אמונות כמו דתות נחשבות כרעיונות, לפי מושג שוק הרעיונות, עדיף שוק של דתות במקום דת מדינה כפויה, או במקום איסור אמונות שאינן תואמות.
במובן זה, מספק מושג שוק הרעיונות רציונל לחופש הדת.
בשנים האחרונות התעוררו שאלות בנוגע לקיומם של שווקים ברעיונות.
חוקרים ציינו הבדלים בין האופן בו מיוצרים ונצרכים רעיונות לבין האופן בו מיוצרים ונצרכים מוצרים מסורתיים יותר.
נטען גם כי יישומו של רעיון שוק הרעיונות על הדת, "מניח באופן שגוי שוויון באופן הדיון" בקרב הדתות.
בנוסף, הרעיון של שוק הרעיונות יושם בחקר המחקר המדעי עצמו, הממסד המדעי, כמוסד חברתי הנתון תחת הדינמיקה של שוק הרעיונות.
שוק הרעיונות כמפתח לצמיחה כלכלית
ההיסטוריון הכלכלי יואל מוקיר טוען בספרו "תרבות צמיחה: מקורות הכלכלה המודרנית" משנת 2017, כי פיצול פוליטי באירופה (נוכחותן של מספר גדול של מדינות אירופיות) איפשר לרעיונות הטרודוקסיים לשגשג, כשיזמים, ממציאים, אידאולוגים וכופרים יכלו לברוח בקלות למדינה שכנה אם מדינה אחת הייתה מנסה לדכא את רעיונותיהם ופעילותם.
זה מה שמייחד את אירופה מהאימפריות היחידות הגדולות שהיו מתקדמות טכנולוגית כמו סין והודו.
לסין היו גם מכונות דפוס וגם דפוס נייד, והודו הייתה בעלות הישגים מדעיים וטכנולוגיים דומים לאלה של אירופה בשנת 1700, אולם המהפכה התעשייתית התרחשה באירופה, לא בסין או בהודו.
באירופה, הפיצול הפוליטי הצטרף ל"שוק רעיונות משולב" שבו האינטלקטואלים של אירופה השתמשו בלטינית כשפה שאיחדה את כולם (lingua franca), והיו בעלי בסיס אינטלקטואלי משותף במורשת הקלאסית של אירופה ובמוסד הפן-אירופי של רפובליקת המכתבים.
השוק האירופי האחיד הוא שוק פנימי ומשותף, המורכב מ-27 המדינות החברות באיחוד האירופי, שווייץ (באמצעות אמנות דו-צדדיות), איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה באמצעות ההסכם על האזור הכלכלי האירופי.
השוק האירופי האחיד מבקש להבטיח תנועה חופשית של סחורות, הון, שירותים ואנשים, המכונים יחד "ארבע החירויות".
למספר מועמדים פוטנציאליים להצטרפות לאיחוד יש הסכמי ייצוב והתאחדות עם האיחוד האירופי, המאפשרים השתתפות מוגבלת במגזרים נבחרים בשוק האירופי האחיד, כולל אלבניה, בוסניה והרצגובינה, קוסובו, מונטנגרו, צפון מקדוניה וסרביה.
בנוסף, באמצעות שלושה הסכמים פרטניים על אזור סחר חופשי עמוק ומקיף () עם האיחוד האירופי, מדינות ברית המועצות לשעבר, גאורגיה, מולדובה ואוקראינה, קיבלו גישה מוגבלת לשוק האחיד בסקטורים נבחרים.
לטורקיה יש גישה לתנועה חופשית של כמה סחורות באמצעות חברותה באיחוד המכס האירופי – טורקי.
השוק נועד לתרום להגברת התחרות, להגברת ההתמחות, לחיסכון בקנה מידה גדול יותר, המאפשר לסחורות ולגורמי ייצור לעבור לאזור בו הם בעלי הערך הרב ביותר, ובכך לשפר את יעילות הקצאת המשאבים.
כמו כן, הוא נועד להניע אינטגרציה כלכלית לפיה הכלכלות הנפרדות של המדינות החברות בשוק משתלבות בכלכלה אחת בכל רחבי האיחוד האירופי.
מחצית מהסחר בסחורות באיחוד האירופי מכוסה על ידי חקיקה להרמוניזציה על ידי האיחוד האירופי.
יצירת השוק הפנימי כשוק ללא מגבלות הוא תהליך מתמשך, ששילוב ענף השירותים עדיין לא הושלם.
יש בו גם אלמנט בינלאומי הולך וגדל, כאשר השוק מיוצג כגוף אחד במשא ומתן על הסכמי סחר בינלאומיים.
הממלכה המאוחדת עזבה את השוק האירופי האחיד, בנוסף לאיחוד האירופי, ב-31 בדצמבר 2020 (אף על פי שהייתה לה אפשרות להישאר בו כמו שווייץ, איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה שאינן חברות באיחוד האירופי אך חברות בשוק האירופי האחיד).
אחת ממטרות הליבה של הקהילה הכלכלית האירופית, עם הקמתה בשנת 1957, הייתה פיתוח שוק משותף המציע תנועה חופשית של סחורות, שירותים, אנשים והון.
תנועה חופשית של סחורות התאפשרה באותה עת באופן עקרוני באמצעות איחוד המכס בין שש המדינות החברות של הקהילה הכלכלית האירופית.
עם זאת, הקהילה הכלכלית האירופית התקשתה לאכוף שוק יחיד בגלל היעדר מבנה חזק וברור לקבלת החלטות.
ובגלל פרוטקציוניזם של המדינות החברות, היה קשה להחליף חסמים בלתי מוחשיים בתקנים המוכרים הדדית ותקנות אחידות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר כלכלת הקהילה הכלכלית האירופית החלה להישאר מאחורי שאר העולם המפותח, שלחה מרגרט תאצ'ר את ארתור קוקפילד, הברון קוקפילד, לוועדת דלור (בראשות ז'אק דלור) להעלות יוזמה לנסות להפעיל מחדש את השוק האירופי האחיד.
קוקפילד כתב ופרסם ספר לבן בשנת 1985 המזהה 300 צעדים שיש לטפל בהם כדי להשלים את הקמתו של שוק אחיד.
הספר הלבן התקבל היטב והוביל לאימוץ "החוק האירופי האחיד" (Single European Act), אמנה שביצעה רפורמה במנגנוני קבלת ההחלטות של הקהילה הכלכלית האירופית וקבעה מועד אחרון ליום 31 בדצמבר 1992 להשלמת השוק האחיד.
בסופו של דבר הוא הושק ב-1 בינואר 1993.
הגישה החדשה, שהוצעה בוועדת דלור, שילבה אינטגרציה חיובית ושלילית, בהסתמך על הרמוניזציה מינימלית ולא ממצה.
שילוב שלילי מורכב מאיסורים המוטלים על מדינות חברות האוסרות על התנהגות מפלה ופרקטיקות מגבילות אחרות.
שילוב חיובי מורכב מקירוב חוקים וסטנדרטים.
חשוב במיוחד מבחינה זו הוא אימוץ חקיקה הרמונית לפי סעיף 114 לאמנה על תפקוד האיחוד האירופי (TFEU).
הנציבות האירופית הסתמכה גם על הפסיקה של השופט קסיס דה דיז'ון (פסק דין קסיס דה דיז'ון) בבית הדין האירופי לצדק, לפיה מדינות חברות היו מחויבות להכיר בסחורות שיוצרו כחוק במדינה חברה אחרת, אלא אם כן המדינה החברה תוכל להצדיק את ההגבלה על ידי התייחסות לחובה מסוימת.
הרמוניזציה תשמש רק כדי להתגבר על מחסומים שנוצרו על ידי הגבלות סחר ששרדו את מבחן דרישות החובה של קסיס, וכדי להבטיח סטנדרטים חיוניים כאשר קיים סיכון למירוץ לקרקעית.
לפיכך נעשה שימוש בהרמוניזציה כדי להבטיח עמידה בתקני בריאות ובטיחות בסיסיים.
בשנת 1992 כ- 90% מהנושאים נפתרו ובאותה שנה נוסחה אמנת מאסטריכט שמטרתה להקים איחוד כלכלי ומוניטרי כשלב הבא לאינטגרציה.
העבודה על יצירת שוק אחיד במגזר השירותים ארכה זמן רב יותר, והייתה החופש האחרון שיושם, בעיקר באמצעות הוראת הצבת העובדים, שאומצה בשנת 1996 (Posted Workers Directive 19969) וההנחיה לשירותים בשוק הפנימי שאומצה בשנת 2006 (Directive on services in the internal market).
בשנת 1997 ביטלה אמנת אמסטרדם חסמים פיזיים ברחבי השוק הפנימי על ידי שילוב אזור שנגן בתחומי האיחוד האירופי.
אמנת שנגן יישמה את ביטול פיקוח ביקורת הגבולות בין מרבית המדינות החברות, ויישמה כללים משותפים בנושא אשרות ושיתוף פעולה בין משטרות ובתי משפט.
אולם גם עם כניסת אמנת ליסבון לתוקף בשנת 2009, נותרו נושאים מסוימים הנוגעים לחלקים מארבע החירויות (במיוחד בתחום השירותים) שטרם נפתרו לחלוטין.
אלה, לצד עבודה נוספת בנושא האיחוד הכלכלי והמוניטרי, יקדמו את האיחוד האירופי לעבר יישום שוק הבית הפנים אירופי באופן מלאה.
הוא "ארבע החירויות" של השוק האירופי האחיד הם:
טווח ה"סחורות" (או "המוצרים") המכוסה במונח "תנועה חופשית של סחורות" רחב כמו טווח הסחורות הקיים.
טובין מכוסים רק אם יש להם ערך כלכלי, כלומר ניתן להעריך אותם בכסף והם מסוגלים להוות נושא לעסקאות מסחריות.
יצירות אמנות, מטבעות שכבר אינם במחזור ומים מצוינות כדוגמאות ל"סחורה".
דגים הם סחורות, אך פסק דין של בית הדין האירופי לצדק בשנת 1999 קבע כי זכויות דיג אינן סחורה.
איחוד המכס של האיחוד האירופי מסיר חסמי מכס בין המדינות החברות ומפעיל מדיניות מכס משותפת כלפי מדינות חיצוניות, במטרה "להבטיח תנאים רגילים של תחרות ולהסיר את כל המגבלות בעלות אופי פיסקלי המסוגלות לעכב את התנועה החופשית של סחורות.
היבטים של איחוד המכס של האיחוד האירופי חלים על מספר מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי, כמו אנדורה, מונקו, סן מרינו וטורקיה, במסגרת הסדרים נפרדים.
בריטניה הסכימה על עסקת סחר עם האיחוד האירופי ב-24 בדצמבר 2020.
סעיף 30 לאמנה על תפקוד האיחוד האירופי ("TFEU") אוסר על היטל גבול בין המדינות החברות הן על תוצרת איחוד המכס של האיחוד האירופי והן על תוצרת שאינה EUCU (מדינה שלישית).
על פי סעיף 29 לאמנת EUF, המכס החל על מוצרים ממדינה שלישית מוטל בנקודת הכניסה ל- EUCU, ופעם בתוך האיחוד האירופי יכולות סחורות להסתובב חופשי בין מדינות חברות.
במסגרת הפעלת החוק האירופי האחיד, בקרת גבולות המכס בין מדינות חברות ננטשה במידה רבה.
בדיקות פיזיות ביבוא וייצוא הוחלפו בעיקר בביקורת וניתוח סיכונים.
תנועה חופשית של הון נתפסה באופן מסורתי כחופש הרביעי, אחרי סחורות, עובדים ושירותים.
אמנת רומא המקורית דרשה כי הגבלות על תזרימי הון חופשיים יוסרו רק במידה הדרושה לשוק המשותף.
לאחר אמנת מאסטריכט, כיום בסעיף 63 של ה-TFEU, "אסורת על מגבלות על העברת הון בין מדינות חברות ובין מדינות חברות למדינות שלישיות".
משמעות הדבר היא כי בקרות הון מסוגים שונים אסורות, כולל מגבלות על קניית מטבע, מגבלות על קניית מניות או נכסים פיננסיים, או דרישות לאישור ממשלתי להשקעה זרה.
לעומת זאת, מיסוי הון, לרבות מס חברות, מס רווחי הון ומס עסקאות פיננסיות, אינו מושפע כל עוד הם אינם מבדילים בין בעלי לאום שונה.
על פי הוראת תנועת ההון משנת 1988, נספח I מכוסות 13 קטגוריות הון שעליהן לעבור באופן חופשי.
ניתן להעביר הון בתוך האיחוד האירופי בכל סכום ממדינה למדינה אחרת.
כל ההעברות בתוך האיחוד האירופי ביורו נחשבות כתשלומים מקומיים ונושאות בעלויות ההעברה המקומיות המקבילות.
זה כולל את כל המדינות החברות באיחוד האירופי, גם אלה שמחוץ לגוש היורו כאשר העסקאות מבוצעות ביורו.
חיובים של כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוב ומשיכות מזומנים מכספומטים בגוש האירו מחויבים גם הם כמקומיים.
ההבנק המרכזי האירופי הקים גם מערכת סליקה, TARGET, לעסקאות יורו גדולות.
בנוסף ליצירת זכויות לעובדים שבדרך כלל חסרים כוח מיקוח בשוק, האמנה על תפקוד האיחוד האירופי מגנה גם על "חופש ההתבססות" בסעיף 49, ועל "חופש אספקת השירותים" סעיף 56.
"החופש לספק שירותים" לפי סעיף 56 של ה-TFEU חל על אנשים המספקים שירותים "בתשלום", במיוחד פעילות מסחרית או מקצועית.
לדוגמה, ב-Van Binsbergen נגד Bestuur van de Bedrijfvereniging voor de Metaalnijverheid עורך דין הולנדי עבר לבלגיה תוך ייעוץ ללקוח בתיק ביטוח לאומי, ואמרו לו שהוא לא יכול להמשיך כי החוק ההולנדי אומר שרק אנשים שגרים בהולנד יכולים לתת ייעוץ משפטי.
בית המשפט קבע כי החופש לספק שירותים חל, והכלל ככל הנראה אינו מוצדק: די בהיותה כתובת במדינה החברה כדי להשיג את המטרה הלגיטימית של ניהול צדק משפטי טוב.
הפסיקה קובעת כי הוראות האמנה הנוגעות לחופש אספקת שירותים אינן חלות במצבים בהם השירות, נותן השירות ועובדות רלוונטיות אחרות מוגבלים במדינה חברה אחת.
הוראת הנציבות האירופית מיום 26 ביולי 1971 קבעה ביטול מגבלות על חופש אספקת שירותים בגין חוזי עבודות ציבוריים.
בית המשפט קבע כי השכלה תיכונית איננה כלולה בתחום סעיף 56, מכיוון שבדרך כלל המדינה מממנת אותה, אם כי השכלה גבוהה כלולה.
שירותי בריאות נחשבים בדרך כלל כשירות.
התנועה החופשית של אנשים פירושה שאזרחי האיחוד האירופי יכולים לנוע בחופשיות בין מדינות החברות מכל סיבה שהיא (או ללא כל סיבה), ורשאים להתגורר בכל מדינה חברה, אם הם אינם מכבידים על מערכת הרווחה החברתית או על ביטחון הציבור במדינה בו בחרו להתגורר.
עיקרון זה הצריך צמצום הפורמליות המינהלית, והכרה רבה יותר בכישורים מקצועיים של אזרחי מדינות אחרות.
טיפוח תנועה חופשית של אנשים מהווה מטרה עיקרית של תהליך האינטגרציה האירופי מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
באופן נרחב, חופש זה מאפשר לאזרחי מדינה אחת החברות לנסוע למדינה אחרת, להתגורר ולעבוד שם (באופן קבוע או זמני).
הרעיון העומד בבסיס חקיקת האיחוד האירופי בתחום זה הוא כי יש להתייחס לאזרחים ממדינות חברות אחרות באופן שווה לאזרחי פנים ולא להפלות אותם.
ההוראה העיקרית של חופש התנועה של אנשים היא סעיף 45 של ה-TFEU, האוסר על הגבלות על בסיס לאום.
שילוב מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי
רק 27 המדינות החברות באיחוד האירופי נמצאות במלואן בשוק האירופי האחיד, בעוד שמספר מדינות ושטחים אחרים קיבלו דרגות שונות של גישה אליו.
השוק האירופי האחיד הורחב, למעט חריגים, לאיסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה באמצעות ההסכם על האזור הכלכלי האירופי (EEA) ולשווייץ באמצעות אמנות דו-צדדיות.
היוצאים מן הכלל, כאשר מדינות EEA אלה אינן מחויבות לחוק האיחוד האירופי, הן:
המדיניות החקלאית המשותפת ומדיניות הדיג המשותפת (אם כי ההסכם מכיל הוראות בדבר סחר במוצרי חקלאות ודייג);
תחום המשפטים וענייני הפנים (אם כי כל מדינות EFTA הן חלק מאזור שנגן); אוֹ
בהסכם הייצוב וההתאחדות עם מדינות מערב הבלקן (צפון מקדוניה, קרואטיה, אלבניה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, סרביה וקוסובו) יש "מסגרת מקיפה כדי להתקרב לאיחוד האירופי ולהתכונן להשתתפותן העתידית בשוק היחיד".
טורקיה שותפה באיחוד המכס האירופי–טורקי מאז 1995, המאפשר לה להשתתף בתנועה חופשית של סחורות (אך לא של חקלאות או שירותים, וגם לא של אנשים) עם האיחוד האירופי.
באמצעות ההסכם של אזור הסחר החופשי העמוק והמקיף (DCFTA), שלוש מדינות, מולדובה ואוקראינה קיבלו גישה ל"ארבע החירויות" של השוק האירופי האחיד: תנועה חופשית של סחורות, שירותים, הון ואנשים.
אולם תנועת אנשים היא בצורה של משטר ללא ויזה לנסיעות לשהות קצרה, ואילו תנועת עובדים נותרה בתחום האחריות של המדינות החברות באיחוד האירופי.
זה כולל חקיקה בנושא תקנים סניטריים ובקרה וטרינרית, כללים על ייצור / שיווק חקלאי, מע"מ ובלו בגין סחורות וכללי סיוע ממלכתי.
הדבר הביא למספר הגבלות על זרימת הסחורות בין צפון אירלנד לבריטניה.
על פי תנאי הסכם הברקזיט, לאספה של צפון אירלנד יש סמכות ברוב פשוט לצאת מהסדרי הפרוטוקול.
במקרה שלא תינתן הסכמה, ההסדרים יפסיקו לחול לאחר שנתיים.
הוועדה המשותפת תגיש הצעות אלטרנטיביות לבריטניה ולאיחוד האירופי כדי למנוע יצירת ביקורות גבול בתוך האי אירלנד.
השועל בלול התרנגולות הוא סרט סאטירה ישראלי משנת 1978 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של אפרים קישון, עם שייקה אופיר וספי ריבלין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספרו של קישון "עין כמונים" (1954) שיצא בפעם השנייה בשם "השועל בלול התרנגולות" (1968).
הסרט הוא סאטירה על תקופת שלטון ההסתדרות ומפא"י.
עסקן הסתדרותי מגיע בחלומו לכפר קטן ושלו, הנדמה בעיניו כה נחשל עד ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם", והוא ודואג להפוך את הכפר לבוקה ומבולקה של יצרים ומריבות.
רוב השחקנים מופיעים בתפקידים כפולים - במציאות ובחלום.
הסרט הופק לאחר המהפך כשמפא"י כבר לא הייתה בשלטון, והקהל לא התעניין בסאטירה הזאת.
הסרט שהושקעו בו 5,500,000 ל"י נחל כישלון חרוץ.
בעקבות הכישלון, האשים קישון את הציבור הישראלי בכך שלא הבין את מהות הסרט, וכן את מבקרי הקולנוע.
לאחר סרט זה הוא הפסיק לביים סרטים, ולאחר מכן ירד מישראל לתקופת זמן קצרה.
הסרט צולם באולפני הרצליה, שם הוקם לצורך הצילומים הכפר "עין כמונים".
נורית הירש הלחינה את פסקול הסרט.
הפסקול מכיל מכיל שני שירים למילותיו של קישון ובביצוע דודו זכאי: "שיר עין כמונים" (לחן: בוריס מוקרואוסוב) ו"שיר אהבה לפרה" (לחן: נורית הירש).
אפרים קישון מופיע בתחילת הסרט בתפקיד קמע קצר בתור חבר כנסת.
אמיץ דולניקר (שייקה אופיר) הוא חבר כנסת ועסקן הסתדרות ותיק, ידוע בכושרו לנאום נאומים חוצבי להבות על סוציאליזם ושוויון אבל למעשה לא הקים דבר בחייו.
עוזרו הנאמן הוא זאב (ספי ריבלין) המלווה אותו בכל המקומות ומייעץ לו איך לא לטעות.
בתחילה נואם דולניקר בפתיחת כביש ומברך את הנהגים התקועים במקום על פתיחת תערוכת הפרחים וזאב מתקן אותו והנהגים צופרים בעצבנות עד שעוזרו (אברהם סלקטר) מגיש לו מספרים לגזירת הסרט.
לאחר זאת הוא ממהר לכנסת ומתווכח בלהט עם יושב ראש הכנסת (יוסף באשי) כשלידו חבר כנסת מנומנם (אפרים קישון).
כחבר ועדת הספורט הוא מתכבד לבעוט בעיטת פתיחה במשחק כדורגל אך מתקשה בכך.
לאחר זאת הוא נואם בכנס של חברות הסתדרות עד שאשתו (זהרירה חריפאי) קוטעת אותו והוא ממהר למפעל בו הוכרזה שביתה.
בעל המפעל (מוסקו אלקלעי) לא רוצה להעלות את שכר הפועלים ודולניקר מתחיל לנאום להם על חשיבות העבודה.
הם צועקים לעברו והוא מרגיש חולשה ומתמוטט.
הוא מועבר לאמבולנס בו נמצאים הנהג (שלמה וישינסקי), אחות (ניצה שאול), רופאו ד"ר הרמנוביץ (גדעון זינגר), אשתו וזאב.
תוך זמן קצר הוא שוקע בחלום.
דולניקר וזאב נוסעים במשאית המובילה אספקה ליישוב "עין כמונים" הנהג (אברהם רונאי) מסביר להם כי השם נובע מגידול כמון ובמקום אין עיתונים או תקשורת והוא מביא אספקה פעם בחודשיים לפי דרישה שמגיעה בפתק צמוד ליונת דואר.
דולניקר רוצה להיות "איקוגניטו" ומופתע שאף לא אחד מזהה אותו.
הם שוכרים חדר בבית של בעל הפונדק אליפז הרמנוביץ (גדעון זינגר) ואשתו (זהרירה חריפאי).
בלילה מתבלבל דולניקר ונכנס למיטתם של בני הזוג ונאלץ לברוח על נפשו.
הוא מתחיל לפתח רומן עם אשת הרמנוביץ.
זאב מפתח רומן עם דבורה גורביץ' (ניצה שאול) בתו היפה והאילמת של הסנדלר גורביץ' (מוסקו אלקלעי).
דולניקר מתפלא שאין במקום ראש כפר.
הוא נפגש עם הספר זלמן חסידוב (יעקב בודו) שממלא בהתנדבות את תפקיד הממונה על האספקה וממנה אותו "דה פקטו" להיות ראש הכפר תמורת רכב צמוד בצורת עגלה עם סוס נהוג בידי עגלון הכפר (היינץ ברנרד).
אשתו של חסידוב (שושיק שני) נהנית מהמעמד החדש שלה, נוסעת ברכב הצמוד וכולם מקנאים בה.
התושבים מכונסים בפונדק ושרים את "עין כמונים" ו"שיר אהבה לפרה".
דולניקר ממנה את השוחט (יוסף באשי) לרב הכפר.
הוא מבקר בסנדלריה ומשכנע את הסנדלר הזקן (מרדכי בן זאב) לעמוד על זכויותיו ולבקש תוספת שכר אך מתברר לו שהזקן הוא אביו של הסנדלר גורביץ'.
בינתיים ראש הכפר ואשתו נהנים ממטעמי המעמד.
חסידוב ממנה את שוטה הכפר (אברהם סלקטר) למזכירו והוא מחלק אישורים לפי קרבת המבקשים לראש הכפר.
דבורה גורביץ' נכנסת להיריון וזאב נאלץ להתחתן אתה בנוכחות כל אנשי הכפר.
דולניקר מחליט לערוך בחירות למועצת הכפר ומיד מתגבשות מפלגות ומתחילים ריבים.
דולניקר ממנה את רועה הכפר (שלמה וישינסקי) לשוטר.
ביום הבחירות מתחוללת בכפר מהומה גדולה עם מכות ופיצוצים ודולניקר וזאב נמלטים משם כל עוד רוחם בם.
כעת מתעורר דולניקר ומכיר בעובדה שהוא כעת זקן ללא תועלה ומורה לנהג להגיע לבית אבות.
השופט דרד הוא סרט פעולה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1995 המבוסס על קומיקס בעל אותו שם.
הסרט בוים על ידי דני קאנון ומככב בו סילבסטר סטאלון בתור השופט דרד.
הסרט צולם כולו באולפני שפרטון בבריטניה, והופץ על ידי Buena Vista Pictures ב-30 ביוני 1995.
עלילת הסרט מתרחשת במאה ה-22 בעולם דיסטופי פוסט-אפוקליפטי בו, בעקבות אסון לא מוגדר אשר הפך חלק גדול מכדור הארץ לשממה בה לא ניתן לגור.
בעקבות כך האנושות עברה לגור במגה ערים ענקיות רוויות פשע.
על מנת לשמור על הסדר הוקם חיל "שופטים" אשר סמכויותיו משלבות את הסמכויות המסורתיות של השוטרים, השופטים, חבר המושבעים, והתליין.
העלילה מתמקדת באחד מאותם קציני אכיפת החוק הבכירים אשר מכונה השופט דרד (מגולם על ידי סילבסטר סטאלונה) אשר הופלל ברצח שלא ביצע על ידי אחיו למחצה ריקו שזומם להשתלט על העיר מגה-סיטי אחת באמצעות צבא משובטים על-אנושיים.
סילבסטר סטאלון בתפקיד השופט ג'וזף דרד
דיאן ליין בתפקיד השופטת הרשי
רוב שניידר בתפקיד הרמן "פרגי" פרגוסון
יורגן פרוכנוב בתפקיד השופט גריפין
מקס פון סידוב בתפקיד השופט העליון פארגו
ג'ואנה מיילס בתפקיד השופטת מקגרודר
ג'ואן צ'ן בתפקיד ד"ר אילזה היידן
בלת'זר גטי בתפקיד הצוער נתן אולמאייר
מיטשל ראיין בתפקיד ורטיס האמונד
בראדלי לאוול בתפקיד השופט העליון האנטר
סקוט וילסון בתפקיד פא אנג'ל
כריסטופר אדמסון בתפקיד Mean Machine Angel
יואן ברמנר בתפקיד ג'וניור אנג'ל
פיל סמטון בתפקיד לינק אנג'ל
בשנת 2012 יצא לשווקים סרט אתחול של השופט דרד בכיכובו של קארל אורבן, אשר נחשב בעיני רבים לנאמן יותר לקומיקס.
השופט הוא סרט דרמה משפטית אמריקאית משנת 2014 בבימויו של דייוויד דובקין ובכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור ורוברט דובאל.
הסרט עוסק בעורך דין מצליח ששב לעיירת הולדתו כדי להגן על אביו, שופט ותיק, שנאשם ברצח.
הסרט מציג עימות בין שתי הדמויות המרכזיות, שהיחסים ביניהם מתוחים עקב סיבות משפחתיות מורכבות.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 באוקטובר 2014. הוא זכה לביקורות מעורבות; המבקרים שיבחו את הביצועים של דובאל ודאוני ותומס ניומן .
עם זאת, הם מתחו ביקורת על האופי הנוסחאי של התסריט שלו ועל חוסר הפיתוח של דמויות משנה.
דובאל קיבל מספר מועמדויות לפרסים על הופעתו כשופט ג'וזף פאלמר, כולל פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ופרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תומאס ניומן קיבל מועמדות לפרס סטלייט עבור היצירה המקורית.
האנק פאלמר (רוברט דאוני ג'וניור) הוא עורך דין מצליח משיקגו שנאלץ לחזור לעיירת הולדתו הקטנה באינדיאנה לאחר מות אמו.
בעיירה, האנק מגלה שאביו, ג'וזף פאלמר (רוברט דובאל), שופט ותיק ומכובד, נאשם ברצח לאחר שנמצא כי הרכב שלו פגע והרג אדם, ואביו אינו זוכר דבר מהאירוע.
האנק מחליט להישאר בעיירה ולהגן על אביו במשפט, למרות מערכת היחסים המורכבת ביניהם.
עם התקדמות החקירה והמשפט, מתגלים סודות משפחתיים ומתחוללים עימותים רגשיים עמוקים בין האב לבן.
רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד האנק פאלמר - עורך דין מצליח המגן על אביו במשפט רצח.
רוברט דובאל בתפקיד ג'וזף פאלמר - שופט ותיק הנאשם ברצח ואביו של האנק.
ורה פרמיגה בתפקיד סמנתה פאוול - אהובת נעוריו של האנק, שמחזקת את הקשר איתו לאחר חזרתו לעיירה.
בילי בוב תורנטון בתפקיד דווייט דיקאם - עורך דין שמייצג את התביעה במשפט נגד ג'וזף פאלמר.
וינסנט ד'אונופריו בתפקיד גלן פאלמר - אחיו הגדול של האנק.
ג'רמי סטרונג בתפקיד דייל פאלמר - אחיו הצעיר של האנק, הסובל מנכות מנטלית.
הסרט "השופט" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
רוברט דובאל זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד השופט ג'וזף פאלמר ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
גם רוברט דאוני ג'וניור זכה להערכה על תפקידו, אך חלק מהמבקרים ציינו כי הסרט נמשך לאורך זמן רב מדי והסיפור אינו ממצה את הפוטנציאל הרגשי והדרמטי שלו במלואו.
הסרט קיבל ציון של 49% באתר Rotten Tomatoes וציון של 48 מתוך 100 באתר Metacritic.
השועלים הוא ציור משנת 1913 מאת הצייר הגרמני פרנץ מארק.
הציור היה בבעלות מוזיאון קונסטפאלאסט (Museum Kunstpalast) בדיסלדורף, עד שהוחזר ליורשיו של קורט גראווי בשנת 2022 ונמכר על ידם במכירה פומבית.
לפני שצייר את "השועלים" בשנת 1913, הושפע מארק מהקוביזם הצרפתי ומסגנון האורפיזם של רובר דלונה.
הציור משקף את פירוק הדימוי של בעלי החיים לצורות מופשטות, המשתלבות בצבעים הרמוניים.
הקומפוזיציה הקריסטלית של היצירה מזכירה חלונות ויטראז' בכנסיות מימי הביניים.
הציור נרכש בשנת 1928 על ידי הבנקאי היהודי קורט גראווי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, גראווי נאלץ למכור חלק גדול מאוסף האמנות שלו ונכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר כמה שבועות שוחרר והצליח להימלט לצ'ילה, אך עדיין החזיק בבעלותו את היצירה.
בשנת 1940 מכר את הציור לבמאי הקולנוע הגרמני-אמריקאי ויליאם דיטרלה.
בשנת 1961 נרכש הציור על ידי איש העסקים הגרמני הלמוט הורטן, אשר תרם אותו לאוספי האמנות של העיר דיסלדורף בשנת 1962.
בשנת 2017 הגישו יורשיו של קורט גראווי תביעה להשבת הציור.
בשנת 2021 קבע הוועד הגרמני המייעץ להשבת אמנות שנבזזה בידי הנאצים כי הציור יוחזר למשפחת גראווי ממוזיאון קונסטפאלאסט.
באותה עת הוערך שווי הציור בין 15 ל-30 מיליון אירו.
עם זאת, על פי דיווחים בשבועון דר שפיגל, עיריית דיסלדורף לא רצתה להשיב את הציור, ובזמן שהתחייבה להחזירו, טענה במקביל כי המכירה הייתה מרצון וכי משפחת גראווי הייתה מסוגלת לשלם את המיסים המיוחדים שהוטלו על יהודים, מה שעשוי להעיד כי עדיין נותרו לה משאבים כלכליים.
לאחר חודשים של מחלוקת משפטית, הוחזר "השועלים" ליורשי גראווי בינואר 2022. במרץ 2022 נמכר הציור במכירה פומבית בבית המכירות כריסטי'ס תמורת 42.6 מיליון ליש"ט.
השושלת האוטונית הוא שמה של שושלת שליטים גרמנית, הנחשבת לעיתים לשושלת הראשונה של האימפריה הרומית הקדושה.
הקיסרים האוטונים קרויים על שם השם המוביל במשפחתם (אוטו).
כשליטי סקסוניה שהתעצמו במהלך המאה העשירית, ביקשו להיחשב ממשיכי הקיסרות הרומית, שחודשה כבר בידי קרל הגדול עם הפיכתו לקיסר בשנת 800. השושלת ידועה גם בשם השושלת הסקסונית.
דוכס סקסוניה, היינריך הצפר, היה מייסד השושלת, משום שבחירתו כמלך גרמני אפשרה לבנו, אוטו הגדול להפוך לקיסר.
המשפחה עצמה ידועה לעיתים כליאודולפינגים (Liudolfinger) על שם הגראף ליאוּדולף (מת בשנת 866).
בסיס כוחה של השושלת נשאר סקסוניה, מיינץ, בוואריה, שוואביה ואאוגסבורג.
בשנת 814 נפטר קרל הגדול ולואי החסיד (Louis the Pious) חלק את הממלכה בין יורשיו.
נכדו לואי הצעיר ירש את סקסוניה ונישא לבתו של ליאוּדולף (Liudolf), דוכס סקסוניה.
לאחר שנים, פרצו מלחמות ירושה ונינו של ליאודולף, אוטו הגדול, הוכתר כקיסר גרמניה והשושלת האוטונית החלה.
לאחר מותו של לואי הצעיר, אחרון צאצאיה של השושלת הקרולינגית מפרנקיה המזרחית, בחרו האצילים במזרח פרנקיה את קונראד למלך.
גרמניה בתקופה זו הייתה קונפדרציה של שבטים גרמנים: הפרנקים, הבווארים, האלמנים והסקסונים, שמנהיגיהם בחרו את היורש העתידי.
בשנת 939, נהרג קונראד בקרב והיינריך הראשון נבחר למלך.
על פי ענייני הסקסונים (Res Gestae Saxonicae) של ווידוקינד (Widukind of Corvey), קונראד, בהיותו על ערש דווי שכנע את אחיו הצעיר, דוכס אברהרד (Eberhard), להציע את הכתר להיינריך.
בשנת 962, בנו, אוטו הראשון הוכתר כקיסר גרמניה.
עוד לפני כן, פלש אוטו לבורגונדי במענה לבקשת אדלאיד .
אדלאיד, בתו של רודולף השני מבורגונדי התחתונה נחטפה בידי ברנגר מאבריאה (Berengar of Ivrea), שדרש לשלוט באיטליה באמצעות נישואים בינה לבין בנו אדלברט מאיטליה.
בשנת 951 התחתנו אדלאיד ואוטו.
הנישואים עוררו את מלחמות האזרחים באוטו הראשון.
הנישואים השניים של אוטו לאדלאיד, העניקו לאוטו את זכות הלגיטימציה לתבוע בעלות על איטליה שכן, אדלאיד הייתה אלמנתו של מלך איטליה לשעבר.
בשנת 962 פלש אוטו לאיטליה לדרישת האפיפיור יוחנן השנים-עשר ונתחם הסכם ה"דיפלומה אוטוניאנום" (Ottonianum) לפיה הכנסייה מקבלת עצמאות בשטחיה ואילו הקיסר מאשר את בחירת האפיפיורים.
הסכם זה לא החזיק מעמד ורק אחרי פלישות נוספות והפעלת כוח על הכנסייה, התנהלו הדברים כרצונו של אוטו.
בשנת 955 הצליח אוטו לגרש סופית את המדיארים.
בנם של אוטו ואדלאיד ירש את הממלכה שמרכז כוחה היה סקסוניה ושטחים ממיינץ, מבווארה, משוואביה ומאאוגסבורג.
הסלאבים חיו בגבולותיה של גרמניה וחלקם היו תחת הכיבוש של השושלת האוטונית.
מערכת היחסים של הסלאבים עם שכניהם הדרדרה בעקבות עליית האוטונים למלוכה והניסיון להמיר את דתם לנצרות.
הם תוארו כברברים, חסרי תרבות, ששורפים וטובחים, בניגוד לגרמאני שלוחם למען הכבוד.
זהו מוטיב שחזר על עצמו, שהרי השבטים הפולשים לרומא ובניהם הגרמאנים, תוארו באופן זהה בידי טקיטוס.
ייתכן כי דובר בתעמולה או בפער תרבותי ולשוני של הגרמאנים.
המרידות של הסלאבים היו מרובות.
חלק מהקושי להילחם בהם נבע מכך שהם לא לחמו ככובשים, אלא כשודדים.
תחילה היינריך הצליח להשתלט על הסלאבים באזור, אולם באותה שנה (929), באזור נהר האלבה הם התמרדו כנגדו.
היינריך שלח שניים מדוכסיו להדוף את המורדים והם הצליחו לעשות זאת בקרב לנזן (Battle of Lenzen).
בשנת 933, לאחר הצלחותיו של היינריך מול הסלאבים, הוא הורה לבטל את התשלום לשבטים המדיארים.
התשלום היה חלק מהסכם שלום שנמשך בתשע השנים האחרונות.
כתגובה התרחש קרב ראיד (Riade) והיינריך ניצח.
לפיכך, חלק מהסלאבים היו תחת השלטון האוטונים.
בשנת 936, לאחר מותו של היינריך מתחילות מרידות מחודשות.
לצד אוטו הראשון עמדו גרו (Gero), בנו של הרוזן תיטמר (Thietmar) והרמן בילונג (Hermann Billung).
גרו הצליח להדוף את הסלאבים ומונה כרוזן ספר של האזור כפי שנכתב בכרוניקה של ווידוקינד, וקיבל את הכפר טריביון (Tribunice) באזור זיטיק (Zitice), שממוקם בשטחי הגבול (March).
לאורך הגבול נבנו מבצרים נוספים כמו ברנדנבורג.
הרמן יסד את אלבין מרס (Elbain March), הגבול הצפוני, מנהר אלבה, דרך הולשטיין ולמקלנבורג (Mecklenburg).
גרו יסד את "נחלת הגבול הגדולה של גרו" (Great March of Gero), צמוד לגבול אלבין.
ב-16 באוקטובר 955 ניצחו הגרמנים את הסלאבים, ניצחון שהוביל לשלושים שנה של רוגע.
בזמן היעדרותו של אוטו הראשון (962-963) המשיך גרו להילחם בסלאבים וכבש שטחים נרחבים.
ב-982, החל המרד הסלאבי הגדול, תחת שלטונו של אוטו השני בעקבות ניסיונות לנצרם.
ארכיבישופים כאלברט, עודדו את התנצרותם מחדש, שכן חלקם התנצרו בנוסח הביזנטי או חזרו לדתם המקורית.
אוטו הראשון, הגדול, מלך 936-973. משנת 962 גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
השושלת האטלידית הייתה שושלת הלניסטית ששלטה בממלכת פרגמון בתקופה ההלניסטית לאחר מותו של ליסימכוס, ממצביאי צבאו של אלכסנדר הגדול.
אחד מקציניו של ליסימכוס, פילטאורוס השתלט על העיר בשנת 282 לפנה"ס.
אטלוס הראשון הכריז על עצמו כמלך לאחר מלחמתו בגאלים בשנת 230 לפנה"ס.
האטלידים שלטו בפרגמון עד מותו של אטלוס השלישי שהוריש את הממלכה לרומאים.
השור הזועם הוא סרט קולנוע משנת 1980, אשר בוים על ידי מרטין סקורסזה והקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
זהו סרט ריאליסטי המתבסס על חייו האמיתיים של ג'ייק למוטה, שהיה אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני.
למוטה היה חם מזג ופרנואיד והתנכר לחבריו ולמשפחתו, אולם בזירה היה מתאגרף העשוי ללא חת.
רוברט דה נירו מגלם את למוטה ועל תפקידו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בסרט מככבים גם ג'ו פשי (שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר) וקת'י מוריארטי (שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר) המגלמת את אשתו של למוטה בה הוא מתעלל.
הסרט מציג גם הופעה של ניקולאס קולאסנטו (שגילם שנים לאחר מכן את המאמן בקומדיית המצבים הטלוויזיונית חופשי על הבר).
שיחקו בו גם תרזה סלדנה ופרנק וינסנט, המשחק בקביעות בסרטיו של סקורסזה.
תחילת הסרט בשלב מאוחר בחייו של ג'ייק למוטה, בעודו מתרגל דרך שגרה קטע סטנד-אפ אותו יציג במועדון הלילה שבבעלותו, כשהוא נזכר בקריירה הקודמת שלו כמתאגרף.
למוטה (רוברט דה נירו) הוא מתאגרף חזק, אכזרי ואמיץ לב שמוצאו מהברונקס.
אחיו ג'ואי (ג'ו פשי) משמש כמנהלו.
למוטה מטפס באיטיות בסולם (מחמת עיכובים מרובים שנגרמו מצרות בחייו האישיים ובעיקר מסירובו לשתף פעולה עם ראש המאפיה שמנהל את הענף ומארגן את הקרבות) עד הגיעו לפסגת עולם האגרוף.
הוא מחזר אחרי ויקי (קת'י מוריארטי), נערה בת חמש עשרה, אותה הוא פוגש בשכונה.
לאחר שאשתו הראשונה עוזבת אותו, הוא פותח במערכת יחסים עם ויקי שמובילה לבסוף לנישואים וילדים.
אולם לאחר נישואיו, הוא נהפך להיות פרנואידי ואובססיבי יותר ויותר לגבי אשתו ולבסוף הוא חושד בה בחוסר נאמנות.
מאוחר יותר סובר למוטה כי אחיו מנהל מערכת יחסים עם אשתו מאחורי גבו ומחצין את זעמו המתפרץ.
הוא מכה באכזריות את אחיו, שכתוצאה מכך מנתק את הקשר עימו.
למוטה מפסיד לבסוף את תואר האליפות ליריבו לזירה שוגר ריי רובינסון ופורש מאגרוף שנים לאחר מכן.
הוא פותח מועדון לילה ומככב בו כקומיקאי סטנד-אפ.
אשתו מארגנת בשלב זה את חייה, מתגרשת ממנו ולוקחת חסות על ילדיו.
למוטה מאידך יושב זמן מסוים בכלא בשל פיתוי קטינות.
אז מתברר לו איזה טיפוס הוא היה, וכי ללא מאמצי שינוי עצומים הוא יוותר כשהיה.
מאוחר יותר, לאחר שחרורו מן הכלא, פוגש למוטה בג'ואי אחיו ומחבק אותו לאות התנצלות.
הסרט מסתיים בסצנת הפתיחה כשג'ייק מתרגל דרך שגרה אל מול הראי ומתחיל את דרכו לבנייה עצמית.
מנהלי האולפנים מיאנו בתחילה לממן את הפרויקט כיוון שהם חששו שהוא לוקה בחילול קודש חמור וכי האלימות בסרט לא תעבור את ביקורת ה-MPAA (איגוד הסרטים האמריקאי).
על כל פנים, סקורסזה ודה נירו עבדו מחדש על התסריט ועלה בידם להמשיך.
על מנת להתאים לתפקיד ולהעלות 27 קילוגרמים שנדרשו על מנת לגלם את למוטה המזדקן, צרך רוברט דה נירו מדי יום תריסרי דונאטס מזוגגים, פיצות שלמות, חצי גלון גלידה וגלונים של בירה, עד שהשיג את המשקל המיוחל.
רוברט דה נירו הוא שהביא לחברו ושותפו מרטין סקורסזה את פרויקט השור הזועם.
דה נירו גילה את הספר שהסרט התבסס עליו ורצה לשחק את הגיבור הראשי.
את התסריט הראשוני כתב חברו של סקורסזה מרדיק מרטין, שהיה כותב משותף של הסרט רחובות זועמים.
דווח כי הייתה זו דרמה דמוית הסרט רשומון, ובה נקודות מבט שונות על אותו סיפור.
לבסוף, ננטשה גישה זו לטובת סיפור פשוט יותר שנכתב בידי פול שרדר, שכתב את התסריט של "נהג מונית".
הסקיצה הסופית של התסריט נכתבה, מבלי שניתן עליה קרדיט, על ידי דה נירו וסקורסזה בעצמם.
סקורסזה הודה כי הוא היה שקוע עמוקות בסמים טרם עשיית הסרט.
הוא הצהיר שרוברט דה נירו הציל את חייו, בכך שהוא התעקש שסקורסזה ימשיך להיות מעורב בהפקה.
סקורסזה אף טען כי איכות הרגשות הגלומים בסרט ונושא הגאולה היו תוצאה של מאבקו לשקם את חייו באמצעות בימוי הסרט.
רוב הסרט, ובכלל זה כל סצנות האגרוף, צולמו בתחילה.
לאחר מכן, נסגרה ההפקה למשך מספר חודשים, במהלכם העלה דה נירו את המשקל הדרוש על מנת לגלם את ג'ייק למוטה בחלק המאוחר יותר של הסרט.
כפי שנמסר הוסיף דה נירו כעשרים ושבעה קילוגרמים למשקל גופו באמצע הצילומים והפך עצמו מלמוטה המתאגרף הצעיר והשרירי ללמוטה השמן והמבוגר יותר.
ניתן להבחין בדבר בעיקר באחת מהסצנות האחרונות בסרט, שבה ישן למוטה עם חולצה פתוחה ונחשפת כרסו הגדולה.
סקורסזה סיפר כי הסצנות הללו צולמו במהירות ובמינימום טייקים, משום המאמץ הפיזי הניכר שהם גרמו לדה נירו.
טכניקת המשחק הקיצונית של דה נירו, תהפוך להיות אחד משינויי הצורה הפיזיים המפורסמים ביותר בקולנוע המודרני.
סצנה הראויה לציון צולמה בג'ימיס, אחד מן הפאבים המקומיים הבודדים שנותרו בטיימס סקוור.
סקורסזה והצלם מייקל צ'פמן החליטו לצלם את הסרט בשחור-לבן, למרות חששם בתחילה שהדבר יראה יומרני.
צעד זה ננקט על מנת לשוות לתקופה אותנטיות (צ'אפמן וסקורסזה נזכרו בתחרויות האגרוף של שנות הארבעים ובצילומי השחור-לבן בכתבי העת).
סיבה נוספת היא להבדיל את הסרט מסרטי אגרוף אחרים שנעשו באותה עת, במיוחד סרטי רוקי.
סקורסזה שטם את הדרך בה צילמו בסרטי אגרוף קודמים סצנות מנקודת ראותו של הצופה ובכך בידלו את הקהל מהאכזריות של הזירה.
במהלכם של הצילומים חזרה ונשנתה המנטרה של סקורסזה "הישאר בזירה".
הוא גמר אומר בדעתו ללכוד את האכזריות הגולמית של כל אגרוף ולגרום לצופה לחוש את רגשותיהם של המתאגרפים.
לכל קטע מורכב של כוריאוגרפית קרבות סגנון שונה, המשקף את המצבים המגוונים שבהם היה שרוי למוטה במהלכם של הקרבות השונים.
סקורסזה שרטט כל קטע על גבי נייר לפני שהחלו הצילומים, והוא וצ'פמן דיווחו על הקשיים המרובים בהם נתקלו בשל ההיערכות המורכבת.
מלאכת העריכה של הסרט התבצעה בדירתו של סקורסזה בעיר ניו יורק, בעיקר בלילה.
לפי מה שנמסר, היה סקורסזה דקדקן באופן אובססיבי במהלכה של העריכה שבאה לאחר סיום ההפקה.
הוא וחברתו תלמה סקונמייקר עבדו במשך זמן רב באופן יוצא מגדר הרגיל לצורך עריכת הסרט והפסקול המורכב שלו.
דקדקנות זו גרמה לו לחיכוכים רבים עם מפיקי הסרט, שחשו שסקורסזה היה איטי שלא לצורך.
סקורסזה טען שהוא נקט בתשומת לב רבה במיוחד במהלך העריכה, מכיוון שסבר שהשור הזועם יהיה סרטו האחרון, והוא לא רצה להתפשר על הפרויקט האחרון שלו.
על כל פנים, סקורסזה ציין גם שהסרט הוא כמו הלידה מחדש הקולנועית שלו.
הוא בחר לסיים את הסרט בהקדשה אישית להייג מוני מנוגיאן, שהיה הפרופסור שלו לקולנוע במכללה: "באהבה ובנחישות".
מנוגיאן סייע לסקורסזה להפיק את סרטו הראשון באורך מלא.
הסרט הופץ בידי יונייטד ארטיסטס.
הפסקול של שני ה-CP's שוחרר להפצה רק בשנת 2005, עשרים וחמש שנה לאחר הפצתו של הסרט, זאת מחמת הקשיים המוקדמים שהיו כרוכים בהשגת ההיתר של רבים מן השירים אותם בחר סקורסזה, אשר היו מבוססים על זכרונות ילדותו עת גדל בעיר ניו יורק.
השור הזועם זכה בתחילה לביקורות מעורבות.
מבקרים רבים נרתעו מאלימותו של הסרט ומהדמות המרכזית הלא סימפתית שלו.
למרות שהצילום והעריכה קצרו שבחים ברחבי תבל, הרי שכמה מן המבקרים סברו שהסרט הוא תרגיל חלול בסגנון.
הסרט הופק בתקציב של 18 מיליון דולר וגרף הכנסות של 23 מיליון דולר.
הוא בוים בריאליזם אמיץ לב שנדמה שלא היה חלק מן האווירה התרבותית שבה סרטי הפנטזיה של סטיבן ספילברג וג'ורג' לוקאס שלטו ברמה בתעשיית הסרטים.
כמה מבקרים בולטים כגון רוג'ר איברט, הצהירו מיד שהסרט הוא קלאסיקה והבאה לשיא של ההבטחה המוקדמת יותר שהייתה גלומה במרטין סקורסזה.
איברט יכריז לאחר מכן כי זהו הסרט הטוב ביותר של שנות השמונים ובמשאל נפרד, כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר של כל הזמנים.
דה נירו זכה בפרס האוסקר כשחקן הטוב ביותר, האוסקר השני בקריירה שלו (לאחר זכייתו ב-1974 בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור "הסנדק חלק שני") ובפעם הראשונה לתפקיד הראשי.
הסרט אף זכה לפרס האוסקר עבור העריכה, בה זכתה תלמה סקונמייקר, שסגנונה המהפכני היה שונה לחלוטין מקטעי הקרב בסרטי אגרוף אחרים, כמו סדרת סרטי רוקי.
השור הזועם היה גם מועמד לפרס האוסקר בקטגוריות שחקן המשנה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
סקורסזה הפסיד את פרס הבמאי הטוב ביותר לרוברט רדפורד על סרטו "אנשים פשוטים".
דעתם של מנהלי יונייטד ארטיסטס הוסחה מעקת הצרות הכספיות שניחתו עליהם בשל כישלונו של הסרט "שערי החופש" ולכן לא היה בידם לקדם את הסרט כיאות על מנת שיזכה בפרסים רבים יותר.
כשזכה דה נירו באוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור הופעתו בשור הזועם, הוא הודה לג'ייק למוטה, וגם לאחיו ג'ואי: "למרות שהוא תובע אותנו".
בשלהי שנות השמונים ביצר השור הזועם את המוניטין שלו כקלאסיקה מודרנית.
הוא נבחר כסרט הטוב ביותר של שנות השמונים במשאלי מבקרים רבים ומציינים אותו דרך שגרה הן כסרטו הטוב ביותר של סקורסזה, הן כאחד מן הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
הסרט הוגדר על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית כ"בעל חשיבות תרבותית" ונבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי.
נבחר למקום העשרים וארבע ברשימת מאה הסרטים האמריקאיים הגדולים ביותר של AFI's, ומקום חמישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים בשבועון אנטרטיינמנט ויקלי.
השור הזועם הוא סרט עשיר מבחינת מגוון הנושאים בהם הוא דן.
רוג'ר איברט מכנה אותו ברשימת הסרטים הגדולים שלו, כסרט הגדול ביותר שהתמודד אי פעם עם קנאה ואפילו העניק לו את השם "אותלו בן זמננו".
מבקרים רבים מציינים כי לסרט יש נקודות דמיון רבות למחזה אותלו מאת ויליאם שייקספיר.
ג'ייק למוטה חושד תכופות שוויקי אינה שומרת לו אמונים ומאוחר יותר בסרט הוא חושד שאחיו ג'ואי מקיים עמה קשר רומנטי.
על כל פנים, שלא כמו במחזה השייקספירי, אין שום יאגו שמוליך אותו שולל.
במקום זאת לוקה ג'ייק בחוסר ביטחון, קנאה ותסביך רדיפה.
מבקרים אחרים ראו את הסרט כביקורת על הגבריות.
הסרט דן באגרוף אשר נחשב זה מכבר כספורט גברי.
ג'ייק ובמידה פחותה אחיו ג'ואי, הם שתלטנים בנישואיהם.
למוטה נפטר מאשתו הראשונה ונושא אשה צעירה ויפה יותר.
בתחילה הוא מתייחס לוויקי בכבוד אולם לאחר מכן מתעוררים בקרבו ספקות הולכים וגדלים באשר לנאמנותה לו.
לבסוף, עוזבת ויקי את ג'ייק וג'ייק אפילו מתנכר לאחיו.
המילה "Fuck" על כל נגזרותיה מושמעת 114 פעמים בסרט, נתון שהיווה שיא לאותה עת.
השוקולד של צבא ארצות הברית הוא מרכיב תקני במנות המזון של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החל משנת 1937 השוקולד הונפק לכוחות כחלק ממנות הקרב הבסיסיות ובאריזות מגוונות.
מנות השוקולד שימשו לשתי מטרות, שבהתאם להן יוצרו סוגי שוקולד שונים: כתמריץ למורל, וכמנת חירום קטנה עתירת אנרגיה.
מנות השוקולד הצבאי מוכנות לעיתים קרובות בייצור מיוחד על פי מפרט צבאי למשקל, לגודל ולעמידות.
רוב השוקולד המיוצר עבור אנשי הצבא הוא תוצרת חברת הרשי.
הסוג הראשון של השוקולד, מזון שנועד לשיפור המורל, אינו שונה בדרך כלל בטעמו או בהרכבו מן השוקולד הנמכר בחנויות.
לעומת הסוג הראשון, הסוג השני של השוקולד, מזון שנועד להיות מנת חירום עתירת אנרגיה, שונה מאוד מן השוקולד הנמכר בחנויות.
מכיוון שמטרת השוקולד הייתה לספק מנת אנרגיה מהירה בעת חירום, דרש הצבא בתחילה שהוא לא יהיה ממתק טעים, כדי שהחיילים לא יאכלו ממנו לפני שיזדקקו לו באמת.
בהמשך, ויתרו בצבא על דרישה זו.
אף על פי כן, הדרישה שהשוקולד יהיה עמיד בחום, גרמה לסיכול הניסיונות לשיפור טעמו, והחיילים לא הראו התלהבות ניכרת ממנו.
טבלאות השוקולד של מנות החירום היו עשירות באנרגיה, היו קלות לנשיאה ועמדו בטמפרטורות גבוהות.
לעמידות השוקולד בחום הייתה חשיבות גבוהה במיוחד, מכיוון שחיילי הרגלים שהו מחוץ למבנים, לעיתים בתנאים טרופיים או בתנאים מדבריים, כשטבלאות השוקולד בכיסיהם וצמודות לגופם.
תנאים אלה היו גורמים לטבלת שוקולד רגילה לעבור התכה בתוך דקות.
חברת הרשי כיצרנית השוקולד הצבאי
טבלת שוקולד החירום הראשונה שהוזמנה עבור צבא ארצות הברית הייתה טבלת Ration D.
קולונל פול לוגאן מחיל האפסנאות פנה בבקשת ייצור לחברת הרשי באפריל 1937 ונפגש עם ויליאם מורי (William Murrie), נשיא החברה, ועם סאם הינקל (Sam Hinkle), הכימאי הראשי שלה.
מילטון הרשי, מייסד החברה, היה מעוניין מאוד בהצעת הייצור כשדווח לו עליה, ולכן כבר בעת הפגישה הראשונה הוחלו התכנונים לייצור הניסיוני הראשון של טבלת Ration D.
לקולונל לוגאן היו ארבע דרישות מטבלת ה-Ration D:
עליה לשקול ארבע אונקיות (כ-110 גרם).
עליה להיות בעלת ערך אנרגטי גבוה.
טעמה צריך להיות "מעט טוב יותר מטעמם של תפוחי אדמה מבושלים".
לוגאן האמין שאם טבלת השוקולד תהיה טעימה, החיילים יאכלו אותה מיד, במקום להמתין שיזדקקו לה כארוחת חירום.
הינקל, הכימאי הראשי, נאלץ לפתח שיטות ייצור חדשות לחלוטין על מנת לייצר את טבלאות השוקולד: בציוד הייצור 'האזרחי' השוקולד הועבר אוטומטית לתבניות יציקה מוכנות כשהוא נוזלי.
לעומת זאת, הרכבו של השוקולד ב-Ration D הבטיח שהשוקולד יהיה משחה צמיגה שלא תזרום בשום טמפרטורה.
לכן, כדי לייצר את הטבלאות הצבאיות היה הכרח לוותר על היציקה המכנית האוטומטית, ולבצע באופן ידני, עבור כל טבלה וטבלה, את הלישה, את השקילה ואת הדחיקה לתוך התבנית.
תוצרו הסופי של תהליך הייצור היה גוש קשה של שוקולד חום כהה, שהתפורר רק בהפעלת מאמץ.
קולונל לוגאן היה שבע רצון מהמשלוח הקטן הראשון של הדוגמאות.
ביוני 1937 הזמין צבא ארצות הברית 90,000 "טבלאות לוגאן" ובחן אותן בתנאי שדה בבסיסים שבפיליפינים ובפנמה, על גבול טקסס ובבסיסים נוספים ברחבי ארצות הברית.
כמה מהחפיסות מצאו דרכן למלאי האספקה של מסעו השלישי של האדמירל ריצ'רד בירד לאנטארקטיקה.
הניסויים בתנאי שדה אלו היו מוצלחים והצבא החל להזמין באופן בלתי סדיר את חפיסות השוקולד.
בתחילת מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, אחרי המתקפה על פרל הארבור, התקבלה הוראה לארוז את השוקולד כך שיהיה חסין בפני גז רעיל.
באריזה נעשו בין 1941 ל-1945 כמה שינויים ששיקפו לעיתים מחסור בחומרי גלם ולעיתים דרישות משתנות של הצבא.
ב-1943 פנו ממחלקת הרכש של צבא ארצות הברית להרשי, בבקשה לייצר טבלאות שוקולד שיעמדו בחום גבוה אלא שיהיו בטעם משופר מטעמן של "טבלאות לוגאן".
לאחר תקופה קצרה של ניסויים החלה החברה לייצר את טבלאות השוקולד הטרופיות של הרשי.
אף שטבלאות שוקולד אלו היו קרובות בצורתן ובטעמן לטבלאות השוקולד ה'אזרחי', ואף שהניסיונות לשמר את טעמן המתוק היו מוצלחים במידת מה, חיילים רבים מצאו שהשוקולד קשה מאוד ובלתי טעים.
עם זאת, הוא היה מושלם כחטיף מהיר בשדה או כחפץ לסחר חליפין.
משערים כי בין 1940 ל-1945 יוצרו מעל ל-3 מיליארד טבלאות שוקולד Ration D וטבלאות שוקולד טרופיות, ואלו חולקו לחיילים ברחבי העולם.
ב-1939 היו כל מפעלי הרשי מסוגלים לייצר כ-100,000 טבלאות שוקולד צבאי ביום.
בסוף מלחמת העולם השנייה, ייצרו כל מפעלי הרשי טבלאות שוקולד צבאי בקצב של 24 מיליון לשבוע.
עבור שירותו במהלך מלחמת העולם השנייה העניק הצבא להרשי חמישה פרסי ייצור E.
הפרסים הוענקו להרשי משום שהיא עלתה על ציפיות הצבא בכמותן ובאיכותן של טבלאות השוקולד Ration D ושל טבלאות השוקולד הטרופיות.
טבלאות השוקולד היו "מטבע עובר לסוחר" בתקופת המחסור שלאחר המלחמה.
חיילים השתמשו בהן באזורים שבהם שהו, כאמצעי חיזור אחרי נערות וכן כאמצעי לסחר חליפין.
ייצור טבלאות Ration D הופסק עם תום מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, טבלת השוקולד הטרופית של הרשי נשארה מנה תקנית עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בטבלת השוקולד הטרופית נעשה שימוש בזמן מלחמת קוריאה ובזמן מלחמת וייטנאם.
טבלת השוקולד הטרופית זכתה לרגע קצר של תהילה כשנעשה בה שימוש בטיסת אפולו 15 ביולי 1971.
בזמן מלחמת המפרץ, בדקה חברת הרשי שוקולד חדש ועמיד לטמפרטורות גבוהות, שאותו כינו "טבלת המדבר".
הרשי סיפקה כ-144,000 טבלאות מדבר לחיילי ארצות הברית, כמעבדת ניסוי לטבלת השוקולד החדשה.
לטענת הרשי, טבלת השוקולד עמידה בחום גבוה מ-60°C.
בעוד שדובר הצבא אמר כי טעמו של השוקולד הוא טוב, תגובת החיילים הייתה מעורבת וסוג שוקולד זה לא עבר לייצור מסחרי.
השורש הריבועי של 2, ידוע גם כקבוע פיתגורס, לרוב מסומן כ- , הוא המספר הממשי החיובי שכאשר יוכפל בעצמו, תהיה התוצאה שווה ל-2. זהו ככל הנראה המספר האי-רציונלי הידוע הראשון.
השורש הריבועי של 2, מעוגל ל-50 הספרות הראשונות הוא:
על-פי משפט פיתגורס, השורש הריבועי של 2 הוא אורך האלכסון בריבוע שאורך צלעותיו הוא 1.
הקירוב בשברים עבור שורש 2 מדויק עד לספרה הרביעית אחרי הנקודה העשרונית.
המספר נקרא לפעמים "יחס הכסף".
לוח חרס בבלי (המתוארך ל-1800 עד 1600 לפנה"ס) נותן קירוב של בדיוק של ארבע ספרות סקסגסימליות שהן כשש ספרות דצימליות:
אזכור קדום נוסף של בקירוב מופיע במסמך הודי עתיק הנקרא "שולבא-סוטרא": "הגדילו את אורך הצלע בשליש ממנה, הוסיפו רבע מן השליש שלה והפחיתו אחד חלקי שלושים וארבע של הרבע שהוספתם" - שזה אומר:
הקירוב ההודי העתיק הוא למעשה המספר השביעי בסדרת פל, והמספרים הבאים בסדרת פל משמשים לקירוב יותר מדויק של השורש הריבועי של 2.
בתלמוד מוזכר כי (הקירוב 1.4), ובעל התוספות במקום מוכיח שהחישוב אינו מדויק.
גילוי המספרים האי-רציונליים מיוחס להיפאסוס, מחברי האסכולה הפיתגוראית, שמצא הוכחה שהשורש הריבועי של 2 הוא מספר אי-רציונלי.
אולם, דבר הגילוי נשמר בסוד על-מנת שלא לסתור את טענת האסכולה הפיתגוראית שהעולם כולו ניתן לתיאור כיחסים בין מספרים טבעיים, והיפאסוס סולק מן האסכולה הפיתגוראית (ולפי גרסאות אחרות הוטבע על ידי פיתגורס ותלמידיו).
עם זאת, אין לסיפור זה סימוכין.
חוקרים בני זמננו סבורים כי גילויים של המספרים האי-רציונליים, לא זעזע את עולמו של פיתגורס.
הם מסבירים שהמקור לאגדה זו הוא שהיוונים בתקופתו של פיתגורס, השתמשו באותה מילה כדי לתאר מספרים אי-רציונליים וכדי לתאר תופעה "לא רציונלית" - תופעה שהיא בבחינת "לא תיאמן".
קיומם של מספרים אי-רציונליים מוזכר לראשונה אצל אפלטון, יותר ממאה שנים לאחר מות פיתגורס.
ישנן דרכים רבות לחישוב השורש הריבועי של 2 - ניתן להיעזר בשיטות למציאת שורש ריבועי, שהשיטה הבבלית היא אחת מהן.
שיטה נוספת היא להיעזר בסדרת פל - ככל שנתקדם בחישוב איברים נוספים של הסדרה נקבל ערך מדויק יותר של השורש הריבועי של 2. למעשה, ניתן לבטא זאת באמצעות שבר משולב:
מן השבר הזה מתקבלת סדרה של קירובים בשברים: .
בשנת 1996 חושב הערך של השורש הריבועי של 2 עד כדי 137,438,953,444 (כ-137.4 מיליארד) ספרות לאחר הנקודה, על ידי היפני יאסומסה קאנאדה.
בשנת 2006 נשבר השיא של חישוב ספרות לאחר הנקודה של השורש הריבועי של 2 והגיע ל-200 מיליארד ספרות לאחר הנקודה; החישוב, במחשב ביתי, נמשך 13 ימים ו-14 שעות.
למעשה, בין הקבועים המתמטיים האי-רציונליים (שאינם שבר מחזורי), רק הקירוב של פאי חושב יותר ספרות לאחר הנקודה.
ישנן הוכחות רבות לאי-רציונליות של שורש 2. ההוכחה המפורסמת ביותר ניתנה על ידי אוקלידס והיא ניתנת כאן:
נניח בשלילה כי קיימים מספרים טבעיים זרים כך ש:
לו היה m אי-זוגי, גם היה אי-זוגי; מכאן ש- זוגי, ולכן כאשר מספר טבעי.
נציב ונקבל , כלומר .
באותו אופן גם זוגי, ולכן זוגי - בסתירה להנחה ש- ו- זרים.
לכן אין ל-2 שורש רציונלי.
שורש 2 משמש תפקיד מרכזי בדוגמה מפורסמת להוכחה לא בונה (הוכחה המראה קיומו של עצם מבלי להראות כיצד ניתן להשיגו).
ההוכחה מראה קיום מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי הנותן תוצאה רציונלית.
נתבונן בשורש 2 בחזקת שורש 2, כלומר: .
אחרת, נעלה מספר זה בחזקת שורש 2 ונקבל את התוצאה הרציונלית 2.
בזכות משפט גלפונד-שניידר ידוע כי במקרה הזה מספר טרנסצנדנטי ולכן גם אי-רציונלי.
השורש הריבועי של 2 הוא מספר אלגברי, ויתר על כן, הוא שלם אלגברי, שכן הוא שורש של הפולינום המתוקן .
בחזקת עצמו אינסוף פעמים שווה ל-2 .
לגליונות נייר בתקן ISO 216 יחס של בין אורכי צלעותיהם.
כך יחס הצלעות נשמר בקיפול מדויק של הגיליון לשניים.
לדוגמה, מידות דף A4 הן 210 על 297 מילימטרים – יחס מדויק עד הספרה הרביעית אחרי הנקודה העשרונית.
סדרות הגליונות בתקן זה מוגדרות כך שכל דף קצר פי במידות האורך מקודמו בסדרה (A4 קצר פי מ-A3), וכך תוצאת קיפול או חיתוך גיליון לשניים מתקבלת במידותיו של הגיליון הבא בסדרה.
היחס בין תווים מוזיקליים שהמרווח ביניהם הוא טריטון בתדר שלהם הוא 1:.
בשוק ההון ובמימון, השוק הראשוני או השוק להנפקות חדשות הוא השוק שבין התאגיד המנפיק עצמו ובין רוכשי ניירות הערך המונפקים.
זאת, להבדיל מהשוק המשני, שהוא השוק למסחר בין אנשים שאינם כוללים את המנפיק, לאחר שניירות הערך כבר הוקצו.
הנפקה לציבור והקצאה פרטית של ניירות ערך הן פעולות בשוק הראשוני.
לעומת זאת, לאחר ההנפקה, החברה המנפיקה אינה עוד צד למסחר; ניירות הערך מחליפים ידיים בשוק המשני – השוק שבין המחזיקים השונים הסוחרים בהם (בעיקר דרך הבורסה).
כאשר חברות מצליחות להנפיק יותר ניירות ערך, גדלים סך האמצעים העומדים לרשותן לביצוע השקעות, במפעלים קיימים או חדשים.
בתקופות בהן קשה להשיג הון בשוק הראשוני, בין השאר בשל מצבו של השוק המשני, החברות נתקלות בבעיה בבואן לגייס הון בצורה של ניירות ערך ונאלצות לגייסו (אם בכלל) בתנאים עדיפים פחות, למשל דרך בנקים.
החברה המנפיקה נהנית ממחיר ניירות הערך שלה רק בשוק הראשוני, קרי, רק במועד בו היא מנפיקה אותם ומקבלת את התמורה עבורם.
לאחר מכן, ניירות הערך ממשיכים להיסחר בשוק המשני ומגיעים למחירים שונים, שאינם קשורים בהכרח למחיר ההנפקה; ייתכן והחברה הנפיקה במחיר גבוה או נמוך יחסית למחירים העתידיים של נייר הערך.
לרוב גם אין בשינוי התנאים בשוק המשני כדי להשפיע על מהות החיוב החוזי של החברה כלפי המחזיקים (לדוגמה, יחידה אחת של אג"ח מזכה את בעליה בהחזר קרן של 1 ש"ח מצד המנפיק; זאת, אף אם מחיר האג"ח עלה ל-1.5 ש"ח או ירד ל-0.5 ש"ח במסחר בבורסה).