tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2010 - הפסטיבל השלישי התקיים בין התאריכים 3–4 בספטמבר בחוות ספינת המדבר.
בפסטיבל הופיעו אמן הרגאיי הבינלאומי General Levy שהגיע מאנגליה.
מסורת ההרכבים, הסאונד סיסטמים, מהארץ נשמרה ולצידם הופיעו גם הזמרת קרולינה, לוס כפרוס, אקסום, זבולון דאב סיסטם ורגאייסטן.
בפסטיבל לקחו חלק למעלה מ-1,500 חובבי רגאיי מכל חלקי הארץ.
2011 - הפסטיבל הרביעי התקיים בין התאריכים 16–17 בספטמבר.
המיקום של הפסטיבל הועבר בשנה זו לחאן השיירות אשר ממוקם בסמוך לקיבוץ שדה בוקר.
בפסטיבל הופיעו שני אמנים בינלאומיים - אמן הדאנסול Million Stylez שהגיע משוודיה המוכר בלהיטו Miss Fatty וזמרת הרגאיי הבינלאומית הגמייקנית Sister Nancy המוכרת בלהיטה Bam Bam.
לצדם לקחו חלק תומר יוסף ומספר נוסף של אמני רגאיי מהארץ.
תוספת חדשה הייתה בימת הרוטס רגאיי (Roots) בה ניתן דגש למוזיקת רגאיי שורשית בסגנון הרוטס והדאב.
בשנה זו פקדו את הפסטיבל כ-2,000 משתתפים.
2012 - הפסטיבל החמישי התקיים בין התאריכים 21–22 בספטמבר בחאן השיירות.
בפסטיבל החמישי הופיעו הרכב T.O.K מג'מייקה אליו הצטרף הסאונד סיסטם הגרמני הידוע בעולם Sentinel sound.
מהארץ לקחו חלק בפסטיבל להקת שבק ס', קרולינה, לוס כפרוס, זבולון דאב סיסטם, קוזמו ודורי בן זאב לקחו גם הם חלק לצד הרכבי הסאונד סיסטמים שהרקידו את הקהל בין הופעה להופעה.
לפסטיבל הגיעו כ-2,500 מאוהבי הרגאיי בארץ.
2013 - הפסטיבל השישי התקיים בין התאריכים 4–5 באוקטובר בחאן השיירות.
בפסטיבל הופיעו פעם הראשונה להקה בינלאומית בהרכב מלא אשר הגיע מג'מייקה.
PROTOJE and the INDDIGNATION בנוסף לקחה חלק זמרת הרגאיי QUEEN OMEGA שהגיעה ארצה מטְרִינִידַד.
השיירה האווירית ארצה המשיכה עם MAD PROFFESOR מאנגליה ו-ADUBTA+ JoneC Fyah מגרמניה.
בשנה זו נכחו בפסטיבל כ-3,000 מחובבי הז'אנר.
2014 - הפסטיבל השביעי התקיים בין התאריכים 5–6 בספטמבר.
עוד על הבמה המרכזית הופיעו התקווה 6 שאירחו את תומר יוסף, אסתר רדא, הזמרת קרולינה שמלווה את הפסטיבל זו השנה הרביעית, נצי נצ' אירח את הצמד קפה שחור חזק, להקת קוזמו, אסף תלמודי דאב, להקת שיבת ציון ועוד אמנים וסאונדי סיסטמים רבים וטובים.
בפסטיבל זה נכחו כמעט 4,000 אנשים.
2015 - בשנה זט החליטו מפיקי הפסטיבל שלא לקיים את הפסטיבל.
ההודעה על ביטול הפסטיבל בשנה זו פורסמה בדף הפייסבוק של הפסטיבל
הבמה המרכזית – בה מופיעים האמנים המרכזיים מישראל ומחו"ל.
במת ה-Roots – מביאה את תרבות הסאונד סיסטם לצד מערכת הגברה ייחודית מסוגה בישראל של חברי ההרכב One a way.
החל מהפסטיבל השלישי שילבו המארגנים מחתמים ופעילויות על מנת לחבר עוד יותר את הבאים לעולם הרגאיי והנפש.
ג'מייקה הקטנה - מתחם הרצאות, סדנאות סרטים העוסקים בתרבות שחורה וקאריבית, מוזיקת הרגאיי ונושאים חברתיים העומדים על סדר היום.
בין הסדנאות תיפוף ניאבנגי ושיעורי ריקוד אפריקאי.
עולם הילדים - עולם של יצירה ופעילויות לילדים בכל הגילים.
מאהל הוליסטי - מגוון סדנאות טיפולים לגוף ולנפש, באווירה מדברית מרגיעה.
רפלקסולוגיה, הרפיה ומסאז' מסוגים שונים הם חלק מהטיפולים המוצאים במאהל.
"כיכר" הפסטיבל - בלב האירוע בין במות ומתחמים, כיכר הפסטיבל מרחב משותף המכיל מופעי רחוב וקרקס לוחות מודעות ומידע.
מתחם מזון ובאז'ר ססגוני המציע למכירה דיסקים של האמנים המשתתפים, תקליטים, מזכרות וביגוד.
הפסטיבלים (בלטינית Fasti, "פאסטים"), הוא חיבור אטיולוגיה בעל שישה ספרים, שנכתב על ידי המשורר הרומי אובידיוס ופורסם כנראה בשנת 8 לספירה.
החיבור מציג את לוח השנה הרומי בצורה פואטית, כשכל ספר מוקדש לחודש אחד.
הפסטיבלים נכתב על ידי אובידיוס ופורסם כנראה בשנת 8 לספירה בצורה של שירי אלגיה, בצורת הקופלט האלגי.
נראה שאובידיוס רצה לכתוב על כל חודשי השנה אך כאשר נשלח לגלות, היצירה עדיין לא הייתה גמורה.
כיום נמצאים רק ששת הספרים הראשונים, מינואר עד יוני, כאשר הספר האחרון מסתיים באמצעו.
ייתכן שאובידיוס עבד על 'גלגולי צורות' וה'פסטיבלים' במקביל, בשנים בין 2 ל-8 לספירה.
בפתיחת היצירה ישנה הקדשה לגרמאניקוס היורש האימפריאלי ואחיינו של טיבריוס, ובספר השני נוספת לה הקדשה לאוגוסטוס עצמו.
הפואמה מסבירה את המקורות והמנהגים של הפסטיבלים הרומים החשובים בסדר כרונולוגי, יחד עם אזכורים של סיפורי מיתולוגיה, ומידע על אסטרונומיה וחקלאות בהתאם לעונות.
בנוסף הוא מתאר מנהגים פלביים (plebs) למדי, אשר חלק מהמבקרים מתקופתו פירשו כחתרניים תחת החקיקה המוסרית של אוגוסטוס.
עם זאת, השנים האחרונות של שלטון אוגוסטוס ידעו כישלונות צבאיים מחוץ, וחוסר שביעות רצון מקומי, וניסיונות מתגברים של אוגוסטוס להגביל את חופש הדיבור.
ספר זה נפתח בפרולוג, הקדשה של הפואמה לגרמאניקוס, ותיאור של הספר כולו כלוח שנה רומי הכולל פסטיבלים, אירועים שנתיים הקשורים לאסטרונומיה, ולאחריו תיאור של המצאת לוח השנה הרומי על ידי רומולוס ונומא.
הפרק הראשון הוא מעין דיאלוג בין המשורר, הכותב בגוף ראשון, לבין האל יאנוס לגבי הטבע של השני כאל יוצר ולאחר מכן על החגים של חודש ינואר.
בהמשך מסופר על חג האגונאליה , ישנו הסבר על החיות שמשמשות כקורבן, הסיפור של אריסטיוס, וסיפורם של לוטיס ופריאפוס.
הפרק השלישי מוקדש לפסטיבל הקרמנטאליה , עם סיפורים על דמויות כגון אוגוסטוס וליוויה, המיתוס של הרקולס וקאקוס , ומסתיים בהלל למשפחת אוגוסטוס.
הפרק הרביעי והאחרון של ספר זה מתמקד בחג לאלה קונקורדיה, חגי הסמנטיבאה , ותפילות לחקלאות, והסבר על הסעודה בארה פקיס.
הספר מתחיל עם הסבר למקור שם החודש פברואר מהמילה febura.
הוא ממשיך עם מספר סיפורים קצרים כמו סיפורו של אוריון והדולפין, שמו של אוגוסטוס כאבי המולדת (pater patriae).
המיתוס של קליסטו, נפילת הפאבים במלחמת קרמרה, והסיפור של מערכת הכוכבים של הנחש, העורב והמכתש.
החלק הגדול הבא הוא דיון בחג הלופרקאליה .
לאחר מכן יש הסבר של הפיכתו של רומולוס לאל קווירינוס, וממשיך לדיון בחג הפראליה .
החלק האחרון דן בחג הרגיפוגיום ומנהגים וסיפורים סביב חג זה.
את הספר השלישי מקדיש אובידיוס לאל מארס, הפטרון של החודש.
בקשר לאל, אובידיוס מספר את סיפור אונס ריאה סילביה , לידתם של רומולוס ורמוס, ומסיים את החלק הראשון בדיון על כך שמרץ היה החודש הראשון לשעבר של השנה הרומית.
בהמשך הספר מארס מספר על חטיפת הנשים הסביניות כדי להסביר מדוע נשים סוגדות לו.
לאחר מכן יש שני סיפורים קצרים על האסילום של רומולוס ומקדש יופיטר ויוביס, והסבר על מערכת הכוכבים שנוצרה על ידי הכתר של אריאדנה.
לאחר מכן יש חלק ארוך המתאר את החגיגות לכבוד הישות האלוהית אנה פרנה באידס, והתמקדות בסיפור של וריגיליוס על בריחת אנה פרנה מקרתגו, מסעה לאיטליה והפיכתה לנהר נומיקוס, והאגדה על ההונאה של אנה פרנה לאחר שמארס ניסה לחזר אחר מינרווה.
החלק מסתיים ברצח יוליוס קיסר.
סוף הספר מכיל גילוי הדבר על ידי בכחוס לכבוד חג הליברליה , התפילות למינרווה בשביל חג הקווינקווטריוס , והסיפור של פריקסוס והלה לכבוד הטובילוסטריום.
הספר מתחיל עם הופעתה של ונוס, שנוזפת באובידיוס על כך שהוא נטש את סגנון האלגיה הארוטית.
אובידיוס ממשיך בהסבר הגנאלוגיה של המלכים הרומים ואוגוסטוס, ומסתיים בחגיגות לכבוד ונוס כאלה בוראת.
לאחר מכן יש דיון בפסטיבל לכבוד קיבלי, המגנה מאטר.
לשם כך אובידיוס מספר את סיפור לידת ילדיה של ריאה, הסירוס של אטיס , העברת האלה לרומא, והסיפור של קלאודיה קווינטה.
לאחר מכן יש תיאור חג הקריאליה , חטיפת פרספונה, הנדידה של קרס, וחזרת פרספונה לאולימפוס.
החלק הבא מוקדש לחג הפריליה , שכולל תפילות חקלאיות, הסברים על מנהגים, ומותו של רמוס.
החלק האחרון מספר את סיפור מצנטיוס , המלך האטרוסקי, וזיקתו לחג הוינאליה, ומכיל את התפילות החקלאיות לחג הרוביגאליה.
הספר מתחיל עם הצגת המוזות את שלושת ההסברים לשם החודש; האלה מאיסטאס, הזקנים הרומים (maiores) ומאיה, אמו של מרקוריוס.
אובידיוס לא מצליח להחליט איזה מההסברים הוא הנכון.
בחלק הבא פלורה מופיעה ומדברת על המקור שלה, על העזרה שלה בהריון יונו, והמקור הפוליטי למשחקים שלה.
החלק הבא מדבר על הטקסים סביב פסטיבל הלמוריה, והלווייתו של רמוס.
לאחר מכן סיפור לידתו של אוריון, סיפור בניית מקדש מארס אולטור (פורום אוגוסטוס), סיום הקרבות האדם ברומא, הפולחן למרקוריוס, ומוות קסטור ופולוקס.
הספר מתחיל בפרולוג, בו האלות יונו ויובנטס (הבה) מתווכחות על מקור השם של החודש.
החלק הגדול הבא מתייחס לסיפורים, האירועים והמנהגים סביב חג הוסטאליה , לכבוד האלה וסטה.
לאחר מכן יש הסבר על חג המטראליה , והסבר על האלה מאטר מטוטה.
החלק האחרון מוקדש לעונש של אסקלפיוס.
פסטיבלי אי קנגס (באלבנית: Festivali i Këngës) הוא תחרות שירים אלבנית שעורכת ה-RTSH, רשות השידור והרדיו האלבנית הלאומית.
מאז ראשיתו בשנת 1962 הפך לחלק מהזירה המרכזית והנחשקת ביותר בסצנת המוזיקה האלבנית.
מאז 2004 הוא משמש לבחירת השיר שייצג את אלבניה באירוויזיון.
ההתחלה עד השתתפות אלבניה באירוויזיון
תחרות פסטיבלי אי קנגס שעונה על הפורמט האיטלקי של פסטיבל סן רמו המאחד כל שנה את תרבות המוזיקה האיטלקית (ממנו התפתחה תחרות האירוויזיון).
בין שתי התחרויות ישנם קווים מקבילים - התחרות התחילה ככלי שבו השתמש שלטון המפלגה הקומוניסטית של אלבניה בקידום האידיאלים שלו.
לאחר התחרות בשנת 1972 הדיקטטור אנוור הוג'ה העמיד לדין את מארגני הפסטיבל לאחר שהם הוכרזו "אויבי הציבור".
הם הואשמו בכך שהתחרות מסכנת את המדינה.
לאחר מכן מפלגת השלטון הקומוניסטית הטילה סנקציות רבות על נושאי השירים של התחרות, עם צנזורה קפדנית על כל דבר שנחשב בלתי הולם על ידי הממשלה.
לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה בשנת 1991 המשתתפים בתחרות הורשו שוב לגוון את הנושאים של השירים המתחרים.
עד 1999 פסטיבלי אי קנגס התחרות הייתה אירוע המוזיקה הגדול ביותר באלבניה, אך הפופולריות שלו החלה להתערער לאחר כניסתן של תחרויות מקבילות אחרות כמו פסטיבל אפ, ופסטיבל 'קנגה מז'יק'.
אולם עם כניסתה של אלבניה לאירוויזיון בשנת 2004, פסטיבלי אי קנגס שוב הפך למרכז תשומת הלב לאחר שזוכת 'אלבניין אידול' אנייז'ה שהיני הגיעה למקום גבוה בתחרות.
פסטיבלי אי קנגס החל ב-21 בדצמבר 1962 באצטדיון ILA טירנה, אלבניה.
20 שירים התחרו בסיבוב חצי הגמר שלה, אבל רק 12 שירים הגיעו לגמר.
הזוכה הייתה הזמרת האגדית וצ'ה זלה עם השיר - 'הילד הראשון'.
וצ'ה הפוריות והאהובות בתחרות שניצחה עשר פעמים.
לפני 1972, השירים היו בעלי אופי נייטרלי, וכיסו תחומים רבים של החיים.
הדיקטטור אנוור הוג'ה העמיד לדין את מארגני התחרות והכריז עליהם "אויבי הציבור".
הם הואשמו בכך שהם מסכנים את המדינה ב"היבטים לא מוסריים "בשיריהם ובביצועיהם.
בעקבות התפתחות זו הטילה המפלגה הקומוניסטית השלטת סנקציות רבות על היצירתיות של התחרות, תוך צנזורה קפדנית על כל דבר שנחשב בלתי הולם על ידי הממשלה.
בשנת 1998 אלברייה הארודגייאן הפכה לזמרת הראשונה מקוסובו שזכתה בתחרות, עם הבלדה "Miresia DHE E Verteta".
אלבניה מעולם לא ניצחה באירוויזיון אבל לפחות הרוויחה ביושר את התואר "המדינה המשדרגת ביותר בתולדות התחרות".
הקשר בין השיר שנבחר לייצג את המדינה ובין התוצאה המוגמרת חצי שנה לאחר מכן על בימת האירוויזיון הוא מקרי בהחלט - בין אם מדובר בתרגום לאנגלית או עיבוד שמשווה לשירים אפקט מערבי יותר, אלבניה יודעת איך ללוש כל שיר לכדי פזמון חדש.
אנייז'ה שהיני, נערה בת 17, זכתה בדצמבר 2003 להיות הנציגה האלבנית הראשונה באירוויזיון.
מעריצי התחרות בכל אירופה ציפו להופעה מביכה וכישלון בתחרות שכן לשיר צולם בחופזה וידאו קליפ על רקע מפות שולחן שנתלו ברישול מעל לבמה מאולתרת, אבל אלבניה עשתה היסטוריה והתברגה במקום השביעי והמכובד.
שנה לאחר מכן, לאדינה צ'לו לא הצליחה לשחזר את אותה הצלחה בתחרות.
שנה לאחר מכן לדינה שרה שיר שעורר נגדו לא מעט ביקורת חריפה שכן מילות השיר מספרות על נערה שמבקשת להתחתן בלי ברכת הוריה.
בדצמבר 2005 לואיס אילי זכה בתחרות ה-44 עם שיר אלבני מסורתי שנשלח ליוון.
בתחרות של שנת 2006 ניצח הזמר פרדריק נדוצא עם שיר בשם "בלדה על האבן".
בשנת 2007 ניצחה בתחרות הזמרת אולטה בוקה, נערה בת 17, ונשלחה לבלגרד, סרביה.
באותה שנה הותנה קיום התחרות בבלגראד כל עוד אלבניה תוכל להשתתף (שנת 2012 צפויה להיערך באזרבייג'ן ללא ערבות לאפשרויות אירוח ישראל או ארמניה).
אולטה המסכנה עלתה לבמה לצלילי קראות בוז שניכרו על פניה.
לבסוף ההופעה החיה סומפלה עם הקלטת הקול של אולטה מהחזרה הגנרלית אנג'זה שהיני זכתה במהדורה ה-42 של Festivali i Këngës, והעמידה במקום השני את הזמרת המקצועית מלאת התקווה מריזה איקונומי.
מריזה החרימה את הבמה בה הוכרזו התוצאות בסימן אכזבה.
במהדורה זו היה הרבה על הפרק, שכן המנצח יהיה הנציג הראשון אי פעם של אלבניה באירוויזיון.
אנז'זה המשיכה לשיר באירוויזיון 2004, ונחתה את עצמה במקום ה-7 המכובד עם השיר "The Image Of You".
מאז, התגלה עניין בינלאומי יותר סביב הפסטיבל, כאשר מעריצי האירוויזיון מאירופה ומעבר יותר ויותר בעקבות התחרות דרך זרמי אינטרנט חיים והזנות לוויינים.
שנה אחר שנה, תגיות FIK נטו במקומות הראשונים של מדינות רבות באירופה בטוויטר במהלך מופע הגמר החי.
Festivali i Këngës הוא בדרך כלל תהליך הבחירה הלאומי הראשון שקפיץ את עונת האירוויזיון, שם מדינות חושפות את הרשומות המתחרות שלה לתוכנית במאי.
בגלל זה בדרך כלל נערך סביב חג המולד, האוהדים מתייחסים לתקופת זמן זו בשם "FIKmas".
ב-2024 נבחרה לינדיטה חלימי כמנהלת האמנותית של הפסטיבל כשהצעד הראשון שעשתה היה לבקר ברשת הטלוויזיה האיטלקית RAI כדי ללמוד על ההפקה של פסטיבל סן רמו כדי לשפר את הפסטיבל האלבני.
חלימי הצליחה והפסטיבל האלבני היה ברמה גבוהה והשירים קיבלו ביקורות טובות יותר.
בנוסף, ב-2024 במקום צילום באמצעים ישנים, כמו בשנים עברו, צולם הפסטיבל ברשת מצלמות רחבה (בדומה לפסטיבל סן רמו) וזכור כפסטיבל האלבני הטכנולוגי והטוב ביותר.
במהדורות המוקדמות של פסטיבלי אי קנגס כל שיר הושר פעמיים או שלוש פעמים על ידי זמרים שונים.
בשנת 1980 שמועות עקשניות טענו שהזוכה נבחר בידי החלטה ממשלתית.
בשנת 1987, קוזמה דושי עם השיר "ty o djale" עמד לנצח את התחרות עד שאשת הרודן נעימה הוג'ה החליטה לבחור במקומו שיר אחר.
בשנת 1994, מריזה איקונומי הפכה לזמרת הצעירה ביותר בתולדות התחרות עם השיר "Telefonate zemrash" (מתקשרת ללבך).
בשנת 1995, השיר "EDashurine" על ידי לואן ז'גו ולאדינו צילו קיבל זמן תשואות בסך של 7 דקות ו-11 שניות.
בשנת 1997, לזמרת אלמה בקאשתי הייתה תקלה לא נעימה כאשר שמלתה נפלה והחזה שלה נחשף.
המצלמות הצליחו למנוע את התקרית, אך הקהל קיבל מבט מלא של האירוע.
בשנת 1963, באסניק טרוושי היה הזמר הראשון שהועמד לדין על ידי הדיקטטורה הקומוניסטית.
זה היה בשל הפרשנות של הגיה לא נכונה של מילה בשיר "Djaloshi DHE".
בשנת 1964, ראש חבר המושבעים לאזר סילקי החליט כי אין זוכה במקום הראשון בשל איכות נמוכה של השירים.
השיר "Dritaren kerkoj" שהושר על ידי ווצ'ה זאלה זכה במקום השני, ושני שירים נוספים זכה במקום השלישי.
בשנת 2006, זמרת בשם גרטה קוצ'י הייתה כל כך מאוכזבת מן המקום החמישי - היא פרצה בבכי, בעוד אמה החלה להתווכח עם השופטים של הפסטיבל.
פסטיבל שלוש המקהלות , ובמקור הציג את שלוש המקהלות שלהן, שעומדות גם כיום במרכז התוכנית בת השבוע.
את הרפרטואר המקהלתי רחב היריעה מבצעת כיום מקהלת הפסטיבל, אבל הפסטיבל מציג גם הרכבים אחרים חשובים וסולנים בינלאומיים.
הפסטיבל של 2011 התקיים בווסטר מ-6 עד 13 באוגוסט.
הפסטיבל של 2012 בהרפורד התקיים במועד מוקדם מן הרגיל, בין 21 ל-29 ביולי, כדי למנוע התנגשות עם האולימפיאדה של קיץ 2012. האירוע מתנהל כיום בקביעות בשבוע האחרון של יולי.
יובל ה-300 לפסטיבל שלוש המקהלות המקורי נחוג במהלך הפסטיבל של 2015, שהתקיים בין 25 ביולי ל-1 באוגוסט בהרפורד (מועד הכינוס ה-300 של שלוש המקהלות יחול רק לאחר 2027, משום שבשנות מלחמת העולם הראשונה והשנייה ומגפת הקורונה לא התקיים הפסטיבל.) הפסטיבל של 2023 התקיים בגלוסטרשייר מ-22 עד 29 ביולי.
הפסטיבל מזוהה במידה רבה עם הקריירות המוזיקליות של המלחינים הבריטים אדוארד אלגר וראלף ווהן ויליאמס.
נגני העוגב של שלוש הקתדרלות (המתפקדים כמנהל מוזיקלי ומנצח הפסטיבל כשמגיע תור הקתדרלה שלהם לארח את הפסטיבל) הם ג'ריינט בוון (הרפורד), אדריאן פרטינגטון (גלוסטרשייר) וסמיואל הדסון (וסטרשייר).
הפססטיבל, שהתקיים במקור במשך יומיים בספטמבר, הוא אחד מפסטיבלי המוזיקה הקלאסית למקהלה הוותיקים בעולם.
שמו היה בתחילה "כנס המוזיקה השנתי של שלוש המקהלות", והסברה היא שהוא התקיים לראשונה בגלוסטר בשנת 1715. פרסומת לכנס בשנת 1719 פנתה אל "חברי הכינוס המוזיקלי השנתי באזורים אלה".
המוזיקה שבוצעה בו הייתה כנסייתית במובהק.
בכנסים המוקדמים, נכללו בקביעות ברפרטואר "טה דאום" ו"יובילאטה" של הנרי פרסל עד 1784, והנדל משל בכיפה בתוכניות המאה ה-18 עם אורטוריות כגון "משתה אלכסנדר", שמשון, יהודה המכבי ומשיח.
בריאת העולם מאת יוזף היידן בוצעה לראשונה בפסטיבל של 1800. משנת 1840 בוצעה האורטוריה אליהו של פליקס מנדלסון מדי שנה עד 1930.
המאה ה-19 הביאה עמה את רוסיני, מוצרט ובטהובן, והכנסות הפסטיבל גדלו הודות להופעת הרכבת.
עם זאת, מסילות הברזל הביאו עמן גם קהל המונים, תופעה שלא הייתה תמיד לרוח שלטונות הכנסייה, אף כי אולמות מלאים הכניסו כספים.
בשנות ה-70' של המאה ה-19, צומצם הפסטיבל לשלוש מקהלות הקתדרלות,
וכך הסתיים לתקופת מה תור הזמר האורח רב-התהילה, כיון שסיעה בכנסייה ביקשה לשים דגש על טבען ה"נאות" של הפעילויות המותרות בקתדרלות.
מכל מקום, הרשויות האזרחיות דנו בנושא עם רשויות הכנסייה והפסטיבל התחדש כבעבר.
יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, לא הושמעו בפסטיבל עד שנות ה-70' של המאה ה-19, ומיד אחריהן הגיע המלחין המקומי, בן וסטרשייר, אלגר, שיצירותיו החלו להופיע בפסטיבל ושלטו בו במשך רוב המאה ה-20, ככל שהדגש ברפרטואר נע בכיוון מוזיקאים בריטים.
הרברט סמסיון, נגן עוגב בגלוססטר בין 1928 ל-1967, בלט בקידום יצירותיהם של מלחינים אנגלים, כולל ביצועי בכורה של יצירות מאת הרברט האולס, ג'רלד פינצי ועוד.
יצירותיו של פארי בוצעו גם הן בקביעות.
"דה פרופונדיס" שלו הייתה אחת היצירות הראשונות, שהוזמנה במיוחד לפסטיבל ובוצעה בשנת 1891.
פרדריק דיליוס היה עוד מלחין שהושמע או ניצח על יצירות חדשות בשנת 1901, עם "רפסודיית מחול מס' 1" שלו.
מלחין אחר היה ראלף ווהן ויליאמס, שיצירתו "פנטזיה על נושא מאת תומאס טאליס" בוצעה לראשונה בשנת 1910, ובעקבותיה "חמישה שירים מיסטיים" בשנת 1911 ו"פנטזיה על מזמורי חג-מולד" ב-1912, זאחריה תפס מקום מרכזי, יחד עם אלגר, בהכנת הרפרטואר המוזיקלי.
סמסיון טיפח קשר עם המלחין ההונגרי זולטאן קודאי ושילב יצירות מאת קודאי בשישה פסטיבלים של גלוסטרשייר.
עוד שמות היו גוסטב הולסט, ארתור סאליבן, הרברט האולס, ג'רלד פינצי, ויליאם וולטון, ארתור בליס ובנג'מין בריטן, וכן, לאחרונה, לנוקס ברקלי, ג'ון מקייב, ויליאם מתיאס, פול פטרסון וג'יימס מקמילן.
אנתוני בודן ערך רשימה של כמה מן האירועים המשמעותיים ביותר בתולדות הפסטיבל משנת 1709 עד ימינו:
ב-1995 הוקמה "אגודת הפסטיבל" כאמצעי לחסידיו להשתתף באופן פעיל בתמיכה בפסטיבל שלוש המקהלות.
מימון הפסטיבל מקורו במכירת כרטיסים, תרומות ותמיכת פטרונים.
בשנת 2010 נוצרה המקהלה הצעירה של פסטיבל שלוש המקהלות, המורכבת מזמרים בני 16–25. מאז משתתפת המקהלה בכל פסטיבל, תחת שרביטיהם של מנצחים שונים.
ב-2012 ביצעה המקהלה הצעירה בהרפורד בביצוע בכורה את "Centuries of Meditation", מוזיקה מאת דוברינקה טאבאקובה למילים מאת תומאס טראהרן.
בשנת 2012 החלה תזמורת פילהרמוניה תקופה בת שלוש שנים כתזמורת הבית של הפסטיבל.
ביולי 2019 דווח, ששיבוץ האודה לשמחה של בטהובן לסיום הפסטיבל עורר זעם בקרב תומכי הברקסיט, עקב השימוש בה כהמנון האיחוד האירופאי.
לקונצרט זה, שלא כשאר אירועי המוזיקה הגדולים בפסטיבל, לא נמכרו כל הכרטיסים.
פסטיבל רוסקילדה (בדנית: Roskilde Festival) הוא פסטיבל מוזיקה דני המתקיים מדי שנה דרומית לעיר רוסקילדה אשר במזרח דנמרק.
זהו אחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים באירופה ופסטיבל המוזיקה הגדול ביותר במדינות הנורדיות.
בפסטיבל מנוגנת מוזיקה בז'אנרים שונים.
הפסטיבל נוסד ב-1971 על ידי שני תלמידי תיכון ויזם.
הפסטיבל הראשון נערך ב-1971 והוא משך 10 אלף משתתפים אשר צפו בהופעות של להקות מקומיות שונות.
משנת 1972 ואילך הפסטיבל מאורגן על ידי ארגון המלכ"ר קרן רוסקילדה.
רווחי הפסטיבל מדי שנה הולכים ליוזמות תרבות שונות ומטרות הומניטריות שונות ברחבי העולם.
בשנים האחרונות עובדים בפסטיבל אלפי אנשים בהתנדבות וללא שכר.
עם השנים הפך הפסטיבל לאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים ביותר באירופה בו מופיעים גם אמנים בינלאומיים פופולרים וכמו גם כישרונות מתפתחים.
• בת' גיבונס • מגדלנה ביי
פסטיבל רחובות הבינלאומי לפסלים חיים הוא פסטיבל פסלים חיים הנערך באופן שנתי ברחוב יעקב שבעיר רחובות מאז שנת 2010.
בשנת 2010, לקראת ציון 120 שנים לרחובות מאז הקמתה כמושבה בשנת ה'תר"ן/1890, החליטה עיריית רחובות על כינון פסטיבל בין-לאומי לפסלים חיים ברחוב יעקב ההיסטורי, הקרוי על שם יעקב ברוידא, ממייסדי המושבה.
הרעיון לייסד פסטיבל לפסלים חיים הגיע מערן פישר, שותפו של ג'קי בכר, המפיק האמנותי שעיריית רחובות גייסה, בהשראה מהפסלים החיים בשדרת לה רמבלה המרכזית בברצלונה שבספרד.
מאז הקמתו, הפסטיבל מופק על ידי בכר, בניהולו האמנותי של ג'רום ארוס מתיאטרון ברמוזה.
מאז הקמתו, הפסטיבל נערך בעונת הקיץ, בדרך כלל בתחילת חודש יולי.
האירוע נמשך לאורך שלושה ימים, והוא מתקיים בשעות הערב.
בעת האירוע, רחוב יעקב נסגר לתנועת כלי רכב והופך למדרחוב.
הפסלים החיים המוצגים בפסטיבל הם מקוריים, ומכינים אותם באופן בלעדי עבורו.
בפסטיבל משתתפים אמנים ישראליים ומקומיים מהעיר, וכן אמנים מחוץ לישראל.
ביום הראשון לפסטיבל מתקיים אירוע פתיחה במעמד ראש עיריית רחובות, וביום השלישי נערך טקס חלוקת פרסים לאמנים המשתתפים, בחלוקה לקטגוריות שונות.
האמנים הזוכים נבחרים על ידי ועדת שופטים פנימית.
היצירות הזוכות בפסטיבל לאורך השנים:
מספר פסטיבלשנהכלליקבוצות הנוער1️⃣2️⃣3️⃣1️⃣2️⃣3️⃣112022הפורטרט (אנה קוגן)הנגרית (אודליה ליברמן)אחרון בשדה הקרב (אחיה זלייט)הסיפון ("במת החוצות": נדב איילון, יותם בן נעים והלל פיליפיס)המטיילים (תיאטרון ברמוזה)ואולי יבוא יום – ונהפוך שווים?
"פסטיבל שירי משוררים לילדים", היה תחרות שירים לילדים שהתקיימה בין השנים 1974 –1975, במקביל לפסטיבל המתחרה "פסטיבל שירי הילדים".
בשנת 1960 נערך "פסטיבל הזמר והפזמון" הראשון.
כעשור לאחר מכן נוספו לו עוד שלושה פסטיבלי זמר שנתיים חדשים, "פסטיבל הזמר החסידי", "פסטיבל הזמר המזרחי", ו"פסטיבל שירי הילדים".
ארבעת הפסטיבלים הגדולים זכו להצלחה גדולה.
בעקבות זאת החלו בהמשך שנות השבעים יוזמות לפסטיבלים ייעודיים נוספים לצידם, וכך נוסדו "ערב שירי משוררים", "פסטיבל שירי התנ"ך", "פסטיבל שירי יידיש", "פסטיבל שירי לאדינו", ו"פסטיבל שירי ירושלים".
בשנת 1974, היה מעין ניסיון לאיחוד בין "ערב שירי המשוררים" לבין "פסטיבל שירי הילדים".
מצד אחד הטקסטים היו של משוררים ידועים כמו ב"ערב שירי המשוררים", ומצד שני התקיימה תחרות בין המבצעים השונים, כשלכל ביצוע של המבצעים המקצועיים היה ביצוע של ילדי הפסטיבל כמו ב"פסטיבל שירי הילדים".
הפסטיבל, שזכה לשם "פסטיבל שירי משוררים לילדים" התקיים בחג הפורים של אותה השנה, כשהשירים בוצעו בלי להסגיר את שמות המלחינים השונים.
הפסטיבל השני והאחרון התקיים בשנת 1975 בחג הפסח של אותה השנה.
המשתתפים הקבועים של הפסטיבל היו יפה ירקוני, עוזי פוקס, שולה חן וגליה ישי.
פסטיבל שירי משוררים לילדים מס' 1
"פסטיבל שירי משוררים לילדים" הראשון התקיים בשנת 1974.
אבי טולדנו – ידידי טינטן (מקום ראשון)
ריקי גל – על הדרך עץ עומד
גליה ישי – איה (מקום שני)
גבי שושן – אני אוהבת לנסוע
עודד תאומי – לא יאומן כי יסופר
החלונות הגבוהים – אלישבע מה נחמדת
שלישיית שבר ענן – לו הייתי מלך
יפה ירקוני – אני אוהב לשרוק ברחוב
עוזי פוקס – קשת בענן (מקום שלישי)
ג'וזי כץ – אמנון ותמר
פסטיבל שירי משוררים לילדים מס' 2
"פסטיבל שירי משוררים לילדים" השני התקיים בשנת 1975.
יפה ירקוני – ה"אין שן" של סיגל" (מקום ראשון)
עוזי פוקס – בלבל ובלבלת (מקום שלישי)
אופירה גלוסקא – דוד קוסם מארץ כשף
אסתי כץ – הבובה גלדיולה
שולה חן – קוף ברח מגן חיות
חנן יובל – שיר ערש (מקום שני)
נסים סרוסי – שיר ידעתי
גליה ישי – הציפור פמפלה
פסטיש (Pastiche) היא טכניקה אמנותית שמחקה באופן קליל, ומבלי שלחיקוי זה תהיה חשיבות פרשנית, סגנון או עלילה של ספר אחר (בשונה מפרודיה או סאטירה).
למרות שהפסטיש לרוב היתולי באופיו, לעיתים הוא נעשה מתוך כבוד לטקסט המחוקה, למשל בספרות חובבים.
בשלהי המאה ה־19 באנגליה, נעשה שימוש בפסטיש עם אלמנט נוסף של משמעות: יצירה תוארה כפסטיש אם צירפה יחדיו סגנונות של כמה יצירות מקוריות.
כפי שמגדיר זאת מילון אוקספורד פסטיש: "עירוב של מרכיבים שונים: תערובת, בליל, ערבוביה".
משמעות מוקדמת זו חופפת למשמעות האטימולוגית של המילה: פסטיש הוא הגרסה הצרפתית למילה האיטלקית pasticcio: סוג של פאי העשוי ממרכיבים רבים.
במהלך המאה העשרים, המילה "פסטיש" שינתה את משמעותה, כך שכעת היא משמשת במשמעות שתוארה קודם, ללא קונוטציות הכרחיות לעירוב סגנונות.
בעוד השנייה נוטלת פסוקים ממקור ספרותי אחד ומעוותת אותם במטרה להגחיך את הנושא שבו היא דנה ולצקת משמעות חדשה, הראשונה פועלת בשיטת ההטלאה, מייבא פסוקים ממקורות אחרים, מבלי להיות מחויב ליציקת משמעות.
לפי פרדריק ג'יימסון, הפסטיש הוא פרודיה ריקה השייכת לאסתטיקה של הפוסטמודרניזם, שבו הפרודיה מוצאת עצמה ללא ייעוד, משום שהמציאות עצמה, שאותה היא אמורה להלעיג, כבר התפרקה מלכידותה.
יצירות רבות בסוגות מסוימות, במיוחד בפנטזיה, הן במהותן פסטיש.
ספרות מעריצים רבה כתובה בפסטיש.
דוגמאות ניתן למצוא בסיפורים הרבים המציגים את שרלוק הולמס, שלא נכתבו על ידי ארתור קונאן דויל.
צ'ארלס רוזן תיאר חלק ניכר מיצירותיו של מוצארט כפסטיש של סגנון הבארוק.
הפסטיש החל לתפוס את מקומו גם בקולנוע, בשני העשורים האחרונים, כאשר התחילו לצאת סרטים פוסטמודרניים.
הפסטיש תפס חלק נכבד מתרבות הפוסטמודרניזם שעיקריה היו קלילות וגיחוך על השאלות הקיומיות שהציגו במאי המודרניזם.
הפסטיש, יחד עם ערבוב הסגנון וצורת הבימוי הקלילה הפכו את הקולנוע הפוסטמודרני לחוויה שלא נראתה כמוה בתולדות הקולנוע.
הפסטיש, בקולנוע הפוסטמודרני, משמעותו 'הדבקת' (Paste - Pastich) רעיון המוכר לכל ושימוש בו עד כדי שחיקת הרעיון.
יודגש כי מדובר בהדבקה מלאכותית, אחת שלא תראה טבעית ושיהיה ידוע לנו כי הרעיון לקוח ממקום אחר.
דוגמאות לפסטיש בקולנוע הפוסטמודרני ניתן למצוא בסרטיו של קוונטין טרנטינו ובסרטיהם של האחים כהן.
הפסטיש בולט גם באדריכלות פוסט-מודרנית, למשל באתרים כמו Piazza D'Italia בניו אורלינס של האדריכל צ'ארלס מור ().
התכנון כולל צירוף גרוטסקי של פיאצה איטלקית, עמודי דקור נאו-קלאסיים ואורות ניאון.
דוגמה אחרת היא המלונות של חברת וולט דיסני באורלנדו, פלורידה, שעיצב מייקל גרייבס.
בפסטיש נעשה גם שימוש בפרסומות, שמחקות סגנונות ונושאים פופולריים למטרות שיווק.
פַּסְטֵל הוא מקלון צבע נוקשה למחצה המורכב מפיגמנט וחומר מעבה, ולעיתים תוספים אחרים.
קיימים מגוון של פסטלים שנבדלים זה מזה בסוג החומר המעבה, כמו גם בתוספים השונים.
קיימים סוגים שונים של פסטלים, חלקם בעלי פופולריות גבוהה ואחרים נדירים יחסית.
החלוקה המקובלת כיום היא לשלוש קטגוריות:
פסטלים קשים, הקרויים גם גירי פסטל, ומורכבים משעווה, גיר ופיגמנט.
פסטלים רכים, המורכבים משעווה, מים, חומר מאגד רך (בדרך כלל גומי ערבי) ופיגמנט.
פסטלי שמן (מכונים בעברית "צבעי פנדה" על שם מותג בשם זה), המורכבים משעווה, שמן ופיגמנט.
בתוך כל קטגוריה קיימות תתי-קטגוריות, בהתאם למינונים השונים של המרכיבים והשפעתם על אופי הציור.
היות שהמרכיב העיקרי בפסטלים כולם הוא הפיגמנט הטהור, היחס שלו לשאר המרכיבים יקבע באופן כמעט ישיר את איכותו.
נהוג לחלק את הפסטלים מכל הסוגים לשלוש דרגות איכות: לימוד, סטודנט ואמן, כאשר ההבדל העיקרי הוא מטען הפיגמנט בפסטל - ככל שהוא גבוה יותר, כך הפסטל איכותי יותר וגוונו חד וברור.
שמם של פסטלי הצבע נובע מהמילה האיטלקית פסטלו (Pastello) שמשמעותה גליל לחם קטן.
באופן דומה, השם פסטלים "משודך" גם למתאבנים קטנים, שלהם צורת גליל.
צבעי פסטל מצויים בשימוש כבר מהמאה החמש עשרה, וכאשר הפיגמנט עצמו יציב (כלומר, לא נוטה להתכהות או להתבהר עם הזמן) ציור בצבעי פסטל עמיד לאורך זמן, וציורים בני מאות שנים יראו רעננים כביום בו צוירו.
ציורי פסטל מבוצעים באמצעות העברת המקלונים על פני משטח נייר או בד, שאינו חלק לחלוטין, כך שמעט מן הצבע במקלון הפסטל נותר על פניו.
כאשר משטח הציור מכוסה כולו בצבע, הוא נקרא ציור פסטל.
כאשר רק חלקים מסוימים מכוסים, הוא נקרא רישום או סקיצה.
הפסטל אוזכר לראשונה ככלי אמנותי על ידי הצייר האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1495. ציור בצבעי פסטל הפך אופנתי במאה השמונה עשרה בציורי דיוקן, לעיתים קרובות תוך שילוב עם ציור בצבעי גואש.
יש חוקרים הסוברים שהציירת הוונציאנית רוֹזָלבָּה קַרִיאֶרָה היא זו שהפיצה אופנה זו.
ציירים כמו ז'ורז' דה לה טור וז'אן-אטיין ליוטאר עשו בו שימוש, וידועים במיוחד איורי הפסטל של אנטואן ואטו.
במאה התשע עשרה עשה אדגר דגה שימוש רב בציור בצבעי פסטל, כמוהו כבת חסותו מרי קאסאט.
פָּסְטרַמָה היא מוצר בשר מעושן, המוגש קר או חם ופרוס.
ברוב העולם מכינים פסטרמה מבשר בקר.
בישראל רווחת פסטרמה דלת שומן מבשר הודו ומבשר עוף.
להכנת פסטרמה כובשים נתח בשר במשרה של מי מלח ולאחר מכן מייבשים אותו, מתבלים בעשבי תיבול ותבלינים שונים כשום, פלפל שחור, פפריקה, מיורן ואחרים, ולאחר מכן מעושן הנתח.
פרט לשימוש בפלפל ובעישון, התהליך דומה למדי לתהליך הכנת קורנד ביף.
במטבח האמריקאי, המטבח הבריטי והמטבח היהודי נהוג להשתמש בחזה בקר, אשר מבושל בין שלב הכבישה לייבוש.
שלא כמו בסגנון היהודי והאמריקאי, הדוגל בשימוש בבשר בקר שמן מהחזה, במסורת הרומנית רווח השימוש בבשר כבש או חזיר.
פסטרמה מוגשת לרוב בפרוסות קרות כמילוי לכריכים.
המסורת של ה"דלי'ס" הניו יורקיים היהודיים דוגלת בהגשת הפסטרמה חמה בכריכי לחם שיפון עם סלט קולסלו ורוטב רוסי המכיל חזרת, מיונז, צלפים ופלפלים.
מקור שם המאכל כפי הנראה בטורקית, שכן שפות בלקניות רבות כרומנית ובולגרית כוללות מילה זו.
מהן הגיעה המילה ליידיש (פּאַסטראָמע) ורוסית, והתגלגלה לארצות הברית ולשפה האנגלית על ידי המהגרים היהודים מרומניה שהביאוה עמם בסוף המאה ה-19. המילון הגסטרונומי ליידיש של ד"ר מ.
שכטר והמילון האטימולוגי הרשמי לרומנית (Dicţionarul explicativ al limbii române) מגדירים שורשי מילה זו ב"בסטירמה" הטורקית ("בשר כבוש" בטורקית), ואכן קיים במזרח התיכון ובארמניה מאכל דומה הקרוי "בסטורמה".
האזכורים הראשונים של "פסטרמי" באנגלית הם אודות חנות בבעלות יהודית המוכרת את המוצר בעיר ניו יורק ב-1887.
פַּסְטֵל שמן (מכונה בישראל "צבע פנדה") הוא גליל קטן ונוח לאחיזה, המורכב משעווה, שמן ופיגמנט.
צבע הפסטל משמש בעיקר כאמצעי ציור, ונחשב נוח לשימוש.
ניתן להשתמש בפסטל שמן על מצעי ציור שונים, אך השימוש המקובל בימינו הוא על נייר.
פסטל שמן הוא גליל צבע מוצק למחצה, וחלק מקטגוריה של מדיומים לציור בשם זה (הכוללת גירי פסטל, פסטלים רכים ועוד).
שמה של הקטגוריה נובע מהמילה האיטלקית פסטלו (Pastello) שמשמעותה גליל.
בעברית טרם סופק שם תואם, אם כי היו מספר ניסיונות, שכשלו מסיבות שונות.
גיר מייצג את המחצב, או מקלות קטנים המיוצרים ממנו; מקלון מרמז על הצורה ואופי האחיזה, אך בעל הקשר של עץ; עיפרון מרמז על אופן האחיזה והשימוש ככלי-ציור, אך מהווה בעיה במושג "עפרון פסטל".
לפיכך, על מנת לא ליצור בלבול, השימוש כיום הוא במושג הלועזי.
פסטלי שמן הם פיתוח של גירי פסטל, אשר היו בשימוש אמנותי זה מספר מאות שנים, והורכבו משעווה, גיר ופיגמנט.
הפיתוח הראשוני של פסטל השמן היה ביפן במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כחלק ממהפכה בחינוך לגיל הרך, במטרה לייצר כלי ציור זול ונוח לשימוש, ולדרבן את הילדים להבעה עצמית.
לאחר הצלחה מקומית נדדו פסטלי השמן לאירופה, שם הופצו לראשונה על ידי חברת Talens ההולנדית, תחת המותג המערבי Panda (בישראל השם "פנדה" הפך לשם גנרי לפסטל שמן).
הודות למחיר זול לייצור, חיי מדף ארוכים ופופולריות בכל הגילאים, פסטלי שמן מיוצרים כיום במדינות רבות ברחבי העולם, כולל בישראל.
הם נחשבים כמדיום המייצר ציורים אקספרסיביים, צבעוניים וקלים לשימור.
ניתן לצייר בפסטלי שמן בטכניקות שונות, החל ממריחה ישירה של הפסטל על דף מחוספס ועד המסה חלקית של הפסטלים בטרפנטין ומשיחת הצבע הנוזלי במכחול.
ציור בפסטל שמן עשוי לכלול שימוש בפסטלי השמן (בתצורה מלבנית או גלילית), עפרון לבן ושחור (נטולי גרפיט) לסימון קווי מתאר, חרטים וספוגיות למריחה וערבוב של גוונים על הדף, ממס כגון שמן פשתן או טרפנטין לאפקטים נוזליים, ושימוש רב באצבעות על מנת למזג את השכבות זו בזו.
את הציור הסופי יש לשמר בוורנית או בספריי קיבוע כמו ציור שמן, היות שמרבית פסטלי השמן ברמת אמנים אינם מתייבשים לחלוטין, וההגנה עוזרת למנוע מריחה של הציור, ושומרת על הצבעים.
מקובל בנוסף למסגר ציורים בפסטל שמן מתחת לזכוכית כדי להגן מפני אבק, לחות, ונזקים אחרים.
פסטלי שמן מורכבים משלושה מרכיבים עיקריים, אך שינוי במינון החומרים או תכונותיהם יכולים ליצור מגוון מוצרים.
השעווה בפסטל אחראית על מידת רכותו ואופן מריחתו, ושימוש בשעווה מסוגים שונים יכולה להשפיע על תגובת הפסטל לחום, עמידות של המריחה על הדף ועובי המריחה.
מטרתו של השמן היא לתת לפסטל אפשרות מריחה חלקה, לאפשר מסיסות בממיסים שונים (לרוב טרפנטין או ספירט), להבליט את הגוונים השונים ולהשפיע על זמן הייבוש של הציור.
יש שימוש בשמנים רבים בתעשיית פסטלי השמן, ושילוב של מספר שמנים במינונים שונים הוא נפוץ מאוד, על מנת להשיג פסטל רך, קל לערבוב במגע, ושאינו מתייבש במהירות (ולעיתים, אינו מתייבש כלל).
ולבסוף, השימוש בפיגמנט במינונים שונים קובע את איכות הפסטל, את מידת דהייתו עם הזמן, ואת גוונו.
פַּסְטֵל רך הוא מקלון פסטל, המיועד לציור ורישום.
כמו מקלוני פסטל אחרים, הוא מורכב מתערובת של צבען וחומר מילוי, כגון גומי ערבי.
אין הבדל מהותי בזהות המרכיבים בין גירי פסטל (או "פסטל יבש") לבין פסטל רך, וההבדל בין השניים הוא ברכות המקלון ואופי מריחתו על הדף.
פסטל רך חלק יותר במרקמו וקל למריחה, אך הוא משאיר יותר פירורי אבק מגיר פסטל, והרכבו כולל יותר פיגמנט ופחות חומר מילוי.
בפסטלים רכים איכותיים, חומר המילוי לא יכלול כלל חימר וחומרים כבדים נוספים, ולרוב יהיה מסיס במים.
חומר המילוי לעולם אינו שמנוני, בניגוד לפסטל שמן.
פסטלים רכים הם סוג הפסטל הנמכר ביותר לשימוש אמנים, היות שהוא נוח יותר לציור מגירי פסטל, ולרוב עולה מעט פחות מפסטל שמן באיכות דומה.
ניתן למרוח את הפסטל בשכבות, ולהגיע לדקויות עדינות וסגנון ציור ריאליסטי; מנגד, ניתן ליצור תמונות אבסטרקטיות ואקספרסיביות בקלות על ידי מריחה גסה, שימוש בממיסים ומריחת השכבות לאחר הנחתן על הנייר באמצעות מרית ציירים.
עבודה עם פסטל רך כוללת את המקלונים (המגיעים בצורה של מלבנית או גלילית), עפרונות לבנים ושחורים נטולי גרפיט לסימון קווי מתאר, מספר מריות וחרטים לערבוב עדין של הפסטל המרוח, ושימוש רב באצבעות להשגת אפקטים נוספים.
סוגים שונים של פסטל רך
פסטל רך מגיע במספר קטגוריות שונות:
פסטל רך למתחילים כולל כמות גדולה יחסית של חומר מילוי ותוספת של צבען גיר לריכוך, ובהתאם גווניהם בהירים וחיוורים יחסית.
פסטל רך לאמנים כולל כמות מוגדלת של צבען, צמצום של חומר מילוי ושילוב של חומרים מאגדים קלים יותר, לרוב ללא שעווה.
פסטל שעווה (Crayon): פסטל בו חומר המילוי כולל בעיקר שעווה, פחם וגיר.
משמש כעפרון צביעה ראשון לילדים בכיתות הנמוכות, היות שאינו רעיל ורך מאוד לשימוש.
אינו משאיר אבק הודות לשעווה, אך מנגד לא ניתן למריחה באמצעות האצבע.
ניתן לערבוב רק בחימום מוקדם, או שימוש בממיסים כימיים.
קיימים פסטלי שעווה מסיסים במים (לרוב על מנת להקל על ניקיון כתמים לא רצויים מקירות).
פסטר ביזימונגו (Pasteur Bizimungu; נולד ב-1950 או 1951) הוא מדינאי רואנדי, שכיהן כנשיא רואנדה בין 19 ביולי 1994 ל-23 במרץ 2000.
ביזימונגו הוא בן לקבוצה האתנית הוטו, קבוצת הרוב ששלטה ברואנדה מאז קבלת עצמאותה.
הוא מילא תפקידים בממשל הרואנדי הנשלט בידי ההוטו, עד 1990, עת הצטרף לחזית הפטריוטית הרואנדית, ארגון שהתבסס על בני המיעוט הטוטסי.
כאשר השתלטה החזית הפטריוטית על המדינה ב-1994 ועצרה את רצח העם שביצעו ההוטו בטוטסי, מונה ביזימונגו לנשיא, מתוך כוונה לתת ייצוג בהנהגה הבכירה לבני הוטו, המהווים רוב במדינה.
בתקופת כהונתו נטען לעיתים כי בעל הכוח האמיתי הוא סגנו, פול קגאמה, מנהיג החזית הפטריוטית, ששימש גם כשר ההגנה.
במרץ 2000 התפטר ביזימונגו מתפקידו, לאחר סכסוך על מדיניות הממשלה ובמחאה על קיפוח בני הוטו בשלטון.
ב-2001 ייסד ביזימונגו מפלגת אופוזיציה, "מפלגת הדמוקרטיה וההתחדשות", שנאסרה על ידי הממשלה בטענה שהיא מפלגה רדיקלית המסיתה לגזענות.
ב-2002 הושם ביזימונגו במעצר בית וב-2004 נשלח ל-15 שנות מאסר לאחר שהורשע בניסיון להקים מיליציה, בהסתה לגזענות ובעבירות שחיתות.
באפריל 2007 העניק לו הנשיא קגאמה חנינה.
פַּסְטֵל (בספרדית: Pasteles; בפורטוגזית: Pastéis) הוא מאפה מטוגן וממולא, הנפוץ בעיקר במדינות דרום אמריקה ואסיה.
הפסטל עשוי ממעטפת בצק דקה הממולאת בבשר טחון, קטופירי, עוף או חסילונים ומטוגן בטיגון עמוק ומזכיר בטעמו את מאפה הסמוסה והסמבוסק.
לפסטל גרסאות שונות ומלבד המלוחה קיימת גם גרסה מתוקה במילוי גבינה, קינמון וג'לי.
במטבח המרכז האמריקאי, הפסטל דומה יותר לקלצונה איטלקי ובמדינות רבות הוא נחשב למנוח כללי למאפים.
פסטל ברזילאי נחשב לאוכל רחוב פופולרי המטוגן בשמן עמוק או נאפה בתנור.
פסטל דה אנגו - מאפה מקמח תירס במילוי גבינה או בשר.
לפסטל הפורטוגלי גרסאות שונות והוא יכול להיות מתאבן או קינוח.
פסטל דה בקליאו - מאפה פריך שעשויים מדג בקלה.
פסטל דה פייז'או - מאפה בצק עלים במילוי ריבת שעועית כהה.
פסטל דה נאטה - מאפה בצק עלים במילוי קרם וניל.
פסטל דה טנטוגל - מאפה בצק עלים מתוק.
מדינות דרום אמריקה - ארגנטינה, צ'ילה, פרגוואי ואורוגוואי
פסטל דה צ'וקלו - עוגת תירס אפויה העשויה מגרגירי תירס, בשר טחון ותבלינים.
פסטל פיליפיני הוא מאפה ממולא ורך.
פסטל פורטו ריקני הוא בצק מבושל שעשוי מבננה ירוקה הממולא בבשר חזיר, תפוחי אדמה, פלפל וזיתים.
פסטל כף ורדי הוא בצק מטוגן שעשוי מבטטות וקמח תירס, ממולא בדגי טונה ונחשב לחריף במיוחד.
הפסטל נקרא "פסטל עם שטן בפנים" (Pastel Com o Diabo Dentro).
פסטל דה גלוריה (Pastel de Gloria) הוא בצק עלים המכיל רסק או ג'לי גויאבה.
במטבח היהודי-ספרדי, הפסטל מבוסס על מחית תפו"א ובשר טחון.
צורת הכנה נוספת של הפסטל היא כמתאבן מבצק פילו, ממולא בתפוח אדמה, מעוצב בצורת משולש ומטוגן בשמן עמוק.
פסטל (ברומנית: Pastel) הוא השם שניתן לסוגה ייחודית של השירה הרומנית.
המושג "פסטל" הוכנס לשימוש על ידי המשורר הרומני וסילה אלכסנדרי, כהגדרה לשירים המהווים תיאור טבע.
אלכסנדרי פרסם בשנים 1867–1869, בכתב העת של החוג ז'ונימיה, שיחות ספרותיות, סדרה של פסטלים שזכו לביקורות טובות.
המבקר הספרותי טיטו מאיורסקו, ב-1872, בספרו Direcţia nouă în poezia şi proza română (כיוון חדש בשירה ובפרוזה הרומנית) ציטט במלואם שני פסטלים של אלכסנדרי וקבע בהערותיו כמה מהפרמטרים של הפסטל והם:
תחושה חזקה ונקייה של הטבע.
עוד לפני אלכסנדרי היו התחלות של משוררים דוגמת גאורגה אסאקי, יון הליאדה רדולסקו וגריגורה אלכסנדרסקו.
בעקבות אלכסנדרי, ניסו משוררים רומנים נוספים (בהם ג'ורג'ה קושבוק, אלכסנדרו מצ'דונסקי, יון פילאט, וסילה וולקולסקו, דימיטריה אנגל וג'ורג'ה טופרצ'אנו) את ידם בכתיבת פסטלים.
פסטר לויד , היה השם של שני כתבי עת בשפה הגרמנית, שאין כל קשר ביניהם פרט לשם, שהופיעו בהונגריה בשתי תקופות שונות.
חשיבות העיתון המקורי הייתה גדולה בשל העובדה שהוא פנה לקהל קוראים דובר גרמנית (בנוסף להונגרית), שהורכב בעיקר מיהודים במעמד הביניים ומהאינטליגנציה ההונגרית והיהודית, שדיברו אז בשתי השפות בהונגריה ברמת שפת אם.
לפחות מחצית מהעורכים הראשיים של העיתון במשך תשעים שנות הופעתו היו יהודים.
היומון "פסטר לויד" הופץ לראשונה ב-1 בינואר 1854, ונקרא בעיקר על ידי הבורגנות של פשט, שקראה גם גרמנית.
העורך הראשון שלו היה יאנוש וייס.
הוא ייצג את האינטרסים של חוגי התעשייה והמלאכה (הסקטור היצרני) של החברה ההונגרית, הפיץ רעיונות של ליברליזם והעביר את הממלכתיות והתרבות ההונגרית באזור דובר הגרמנית לקוראים שידיעותיהם על הונגריה נמסרו על ידי עיתונים אוסטריים וגרמניים, לא תמיד חסרי משוא פנים, ולעיתים קרובות אנטי-הונגריים במובהק.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, מיקשה פלק הפך לעורך הראשי של העיתון.
העורך הכלכלי היה אנטל דויטש (יהודי גם הוא).
גם מקס נורדאו היה בין כתבי העיתון במשך כעשר שנים.
בשנת 1872 הצטרף ל"פסטר לויד" כסגן העורך הראשי לאו פייגלסברג.
לפני מלחמת העולם הראשונה פורסמו בו מאמרים מאת ברטה פון זוטנר, זוכת פרס נובל לשלום האוסטרית ומאת בנימין זאב הרצל, והבנקאי היהודי-הונגרי, מעשירי המדינה, לאו לאנצי היה מכותבי המאמרים הכלכליים הקבוע.
בין שתי מלחמות העולם היה יוז'ף טורוצ'י-טרוסטלר היהודי מכתביו החשובים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כתבו בעיתון תומאס מאן, דז'ה קוסטולאני, פרנץ מולנר, שטפן צווייג, יוזף רוט, אגון ארווין קיש היהודי-צ'כי, אלפרד פולגאר (פולאק), פרנץ ורפל ופליקס זאלטן.
באפריל 1945 הפסיק העיתון את פעילותו.
מערכת העיתון שכנה בארמון לויד, שבו שכנו (בקומת הקרקע) בורסת התבואה ומועדון החברים פסטר לויד, שהיה מרכז אינטלקטואלי חשוב.
הארמון נהרס במלחמת העולם השנייה, ולא שוקם.
ב-7 בספטמבר 1994 הושק שוב כעיתון שבועי עצמאי בשפה הגרמנית עם המספר הגבוה ביותר של עותקים בשפה זרה בהונגריה.
מאז יוני 2009 הוא מתפרסם באופן בלעדי באינטרנט.
כיוונו הוא ביקורתי כלפי ממשלת ויקטור אורבן, ששולטת ומנהלת את הונגריה מאז 2010.
חברי מערכת ידועים מאז 1854
מתוך רשימת 16 עורכים ראשיים/עמיתי מערכת בכירים, 11 היו יהודים וגם רבים מכתביו כמו יוז'ף טורוצי-טרוסטלר ואחרים.
כתבי עת הונגריים במאה ה -19
פסטיץ (), ברבים פסטיצי הוא מאפה פילו מסורתי מהאי מלטה.
פסטיצי מגיעים בדרך כלל במילוי ריקוטה (pastizzi tal-irkotta) או במילוי קרם אפונה (pastizzi tal-piżelli).
הפסטיץ הוא אחד המאכלים המזוהים ביותר עם מלטה, וניתן למצוא פסטיצריות (בתי עסק המוכרים פסטיץ) רבות בכל רחבי הרפובליקה של מלטה.
הפסטיץ בדרך כלל מגיע בצורת יהלום או עיגול, וממולא בשני המילויים המסורתיים.
למילה פסטיצי משמעויות רבות בשפה המלטזית: היא משמשת כסלנג לאיבר המין הנשי, בעקבות צורתו, והיא משומשת בניבים ופתגמים רבים בשפה המלטית.
פסטל דה נאטה (בפורטוגזית: Pastel de Nata) הוא מאפה פורטוגזי מתוק במילוי רפרפת וקינמון הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
נהוג לצרוך את הפסטל כארוחת בוקר בצירוף כוס תה, או קפה.
מלבד שמו המקורי, לקינוח שמות נוספים המוכרים בעולם, פסטל דה בֶּלֶן (Pastéis de Belém), מגדנאות בית לחם (Pastries of Bethlehem) ופו-טה (葡撻) בשפה הקנטונזית.
פסטל דה נאטה מוזכר לראשונה במאה ה-18, לאחר שנוצר במנזר ז'רונימוש על ידי נזירים קתולים בעקבות סחר של חלבוני ביצה עבור עימלון בגדי כמורה ונזירות.
חלמוני הביצה שלא נמכרו, שמשו את הנזירים ליצירת מתכונים שונים להכנת עוגות ומאפים שאותם חילקו ברחבי המדינה.
בעקבות פירוקם של המסדרים הדתיים וסגירתם של מנזרים רבים בזמן המהפכה הליברלית, החלו נזירים למכור את הקינוח לבית הזיקוק לסוכר על מנת לייצר הכנסות.
בשנת 1834, נסגר מנזר ז'רונימוש והמתכון של הקינוח נמכר לבית הזיקוק לסוכר, שבעליו פתחו בשנת 1837 את מאפיית פבריקה פסטל דה בלן (Fábrica de Pastéis de Belém) שפעיל עד היום.
מאז שנת 1837, נשמר המתכון המקורי של הקינוח בחדר סודי ומאפיית פבריקה היא המקום הפופולרי ביותר בפורטוגל לקניית פסטל דה נאטה, המוכרת יותר מ-20 אלף יחידות ביום.
בשנת 2009, הכריז הגרדיאן על הקינוח כאחד מחמישים הדברים הטובים ביותר לאכילה.
בשנת 2011, הוכרז הקינוח כאחד משבעת פלאי הגסטרונימיה של פורטוגל ובכך חיזק את מעמדו כאחד ממאכליה הלאומיים של המדינה.
פסטל דה אנגו (בפורטוגזית: Pastel de Angu) הוא מאפה ממולא הנפוץ בקרב תושבי העיר מצ'אדו בברזיל.
המאפה מורכב מבצק אנגו, העשוי מקמח תירס ומים וממולא בבשר וגבינה שאותם אופים או מטגנים.
מלבד שמו המקורי, המאכל נקרא גם פסטל דה פובה (Pastel de Fubá).
פסטל דה טנטוגל (בפורטוגזית: Pastel de Tentúgal) הוא מאפה ממולא ומתוק הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
המאפה מורכב מבצק העשוי מקמח ומים וממולא בחלמון ביצה וסירופ סוכר שאותם מערבבים יחד ולאחר מכן אופים או מטגנים.
למאפה צורת אצבע ישרה, ירח או חצי ירח.
המאפה מוזכר לראשונה במאה ה-16 לאחר שנוצר במנזר נוסה סניורה דה נאטיבידאדה (Nossa Senhora da Natividade) על ידי אחריות מהמסדר הכרמליתי שחיו שם.
בעקבות פירוקם של המסדרים הדתיים וסגירתם של מנזרים רבים בזמן המהפכה הליברלית, החלו נזירים למכור את הקינוח על מנת לייצר הכנסות.
בעקבות הביקוש הרב, החל המנזר להעסיק נשים מהיישוב על מנת שיעזרו בהכנת המאפים.
בשנת 1898, נסגר המנזר אך מתכוניו נשמרו ביידי משפחות הפועלות שעבדו במנזר.
פסטל דה צ'וקלו (בפורטוגזית: Pastel de Choclo) הוא מאפה צ'יליאני העשוי מתירס או צ'וקלו ונפוץ במדינות דרום אמריקה.
הקינוח מורכב מתירס מתוק או תירס פרואני הנקרא צ'וקלו, בשר בקר, עוף, צימוקים, זיתים, בצל וביצה קשה שאותם מערבבים, טוחנים ואופים עם חלב ושומן חזיר.
נהוג להגיש את המאכל כארוחה עיקרית.
פסטל דה בקליאו (בפורטוגזית: Pastel de Bacalhau) הוא מאפה העשוי מדג בקלה הנפוץ בדרום פורטוגל.
המאפה מורכב מדג בקלה, תפוחי אדמה, ביצים, פטרוזיליה, בצל ואגוז מוסקט שאותם מערבבים יחד, טוחנים ואופים או מטגנים בשמן עמוק.
מלבד שמו המקורי, המאכל נקרא גם בוליניוס דה בקליאו (Bolinhos de Bacalhau).
נהוג להגיש את המאפה כמתאבן או כארוחה עיקרית כשהוא בליווי אורז, סלט וזיתים.
פסטל דה פייז'או (בפורטוגזית: Pastel de Feijão) הוא מאפה העשוי משעועית נייבי הנפוץ בדרום פורטוגל.
המאפה מורכב מבצק העשוי מקמח ומים במילוי ריבת שעועית נייבי, סוכר, ביצים ושקדים.
המאפה מוזכר לראשונה במאה ה-16 לאחר שנוצר במנזר בעיר טורש ודרש.
פסטל דה פאפה (בספרדית: Pastel de Papa) הוא מאפה ארגנטינאי העשוי מתפוחי אדמה ובשר, נפוץ במדינות דרום אמריקה ומבוסס על המאכל הבריטי פאי רועים.
המאפה מורכב משכבת תפוחי אדמה שעליה מניחים בשר טחון, עגבניות, פלפלים, ביצה או בצל ירוק, מכסים עם שכבה עליונה של פירה וגבינה מגורדת ואופים למשך כשעה.
למאפה גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות על בסיס גבינה, ביצים, זיתים או צימוקים.
ארגנטינה: המאפה נאכל לרוב בתקופת החורף ומכיל עדשים, אך נהוג להכינו גם עם צימוקים, ביצה מבושלת, גבינה מגורדת וזיתים.
צ'ילה: המאפה מזכיר את המקור ולעיתים מחליפים את בשר הבקר בעוף.
קוסטה ריקה: מאפה הממולא בגבינה, בשר טחון, בצל, צ'ילי מתוק, שום, טימין, חרדל, זיתים, צלפים, אורגנו ועגבניות.
פרו: מאפה המכיל שכבות של תפוחי אדמה פרוסים דק שעליהם מוסיפים חלב, ביצים, חמאה וגבינה.
אורוגוואי: מאפה המכיל שכבה ראשונה של תפוחי אדמה, לאחר מכן מוסיפים תערובת של ביצים וחלב ומכסים עם שכבה שלישית של תפוחי אדמה וגבינה מגורדת.
פסטינה (באיטלקית: Pastina, מילולית: פסטה קטנה) היא מגוון של פסטות אשר מכילות חתיכות קטנות של פסטה, בדרך כלל בעלות צורה עגולה (לא סדירה) עם קוטר של כ-1.6 מילימטרים.
פסטינה היא סוג הפסטה הקטן ביותר אשר מיוצרת.
היא עשויה מקמח חיטה ואפילו יכולה לכלול ביצה.
באיטליה, פסטינה היא מונח כללי המתייחס לעוד הרבה סוגים קטנים של פסטה, אך בצפון אמריקה, למעשה, משתמשים במונח פסטינה בדרך כלל כדי לתאר סוג אחד של פסטינה: "סטלינה".
פסטינה נמצאת בשימוש בדרכים רבות ושונות במטבח האיטלקי, כולל כמרכיב של מרק, קינוחים, מזון לתינוקות וגם, לבד, כמנת פסטה בפני עצמה.
פסטפרולה או פסטה פרולה שמקורה הרחוק אולי ביוון , הוא סוג של טארט מתוק.
הטארט נפוץ במדינות: איטליה, ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי, מצרים ויוון.
זוהי קלתית מכוסה, מלאה ריבה, והיא עשויה בעיקר מקמח, סוכר וביצה.
מילויים נפוצים כוללים גבינת חבושים, דולסה דה בטטה (ריבת בטטה), ריבת חלב (דולסה דה לצ'ה), גויאבה או ריבת תות שדה.
כיסוי הטארט הוא סריג פסים דק המציג את המילוי שמתחתיו בחלקים מעוינים או מרובעים.
פסטפרולה לרוב אפוייה בתנור בתבנית מעגלית.
רוב הגרסאות היווניות של המנה הזו מלאות בריבה מתוקה.
היא נחשבת שם לקינוח בוקר.
שמה של המנה מגיע מהמילה בצק פריך pasta frolla באיטלקית.
זוהי קילתית שדומה ל-crostata האיטלקית.
מהגרים איטלקים הביאו אותה לארגנטינה ולארוגוואי.
מנות דומות כוללות את הלינצר טורטה האוסטרי וטארטים שווייצרים במילוי פירות מתובלים.
ביוונית, המילה פרולה התפרשה בצורה לא נכונה כמילה האיטלקית פלורה 'פרח' (היפוך אותיות).
המנה מוגשת כקינוח אחר הצהריים (מרינדה) או עם מאטה (משקה דרום אמריקאי), אך ניתן לאכול אותה בכל שעה ביום.
מילוי ריבה (הנפוץ ביותר הוא ריבת חבושים, ריבת בטטה, ריבת חלב, גויאבה או תות)
פסטילה הוא קריש פירות מסורתי מהמטבח הרוסי.
המוצר מתואר כ"ריבועים קטנים של משחת פירות דחוסים" ו"פחזניות קלות ואווריריות עם טעם תפוח עדין".
באימפריה הרוסית, הוגשו "הממתקים הקטנים עם הג'לי" לתה "עם חלק עליון לבן מוקצף, קצת כמו מרשמלו, אבל בטעם של פירות טהורים".
האזכורים הראשונים של פסטילה במקורות הכתובים הרוסיים מתוארכים למאה ה-16. השם הוא כנראה מילת השאלה מ-pastello או pastiglia האיטלקית או מ-pastille הצרפתית שבאים שניהם מהלטינית pastillus (שפירושה כיכר, או פשטידה).
במאה ה-19, הפסטילה הוכן מתפוחים רוסיים חמצמצים כמו אנטונובקה או פירות יער צפוניים מעוכים (לינגונברי, רוואן, דומדמניות) שהומתקו בדבש או בסוכר והולבנו או הובהרו בחלבוני ביצה.
העיסה נאפתה בתנור הרוסי במשך שעות רבות, לאחר מכן סודרה בכמה שכבות בתוך קופסת אלנוס ולאחר מכן הושארה לייבוש באותו תנור.
ברוסיה הצארית, פסטילה נחשב לפינוק יקר.
הוא נמכר במחיר של רובל וחצי ויוצר באחוזות אצילים על ידי עבודת צמיתים.
הפסטילה הזול ביותר נעשה עם דבש במקום סוכר.
התנור הרוסי העניק יומיים של חום שהלך ופחת לאפיית משחת הפירות.
סוג טטארי סונן דרך מסננת דקה, שעזרה לשמור על זרעי תפוח שלמים.
בתקופה הסובייטית, פסטילה הופק באמצעות טכנולוגיה שעברה אופטימיזציה תעשייתית.
לפי ויליאם פוקליובקין, הפסטילה הזה בסגנון סובייטי אינו דומה בתכונות הייחודיות למוצר של תנור האיכרים והמוצר הסובייטי היה נחות במידה ניכרת מקודמותיו תוצרת הבית.
בסופו של דבר הפופולריות שלו עומעמה על ידי המאכל זפיר, שעשוי ממרכיבים דומים אך עם חלבונים מוקצפים וחומרים מסמיכים.
בשנות ה-2010, הפסטילה המסורתי חזר לפופולריות שלו, כאשר גרסאות העיר קולומנה ובמיוחד של העיר בלייוב (Белёв) זמינות באופן נרחב באופן מסחרי.
העיר קולומנה מתיימרת להיות מקום הולדתו של הפסטילה "קצף לבן" המקורי ומחזיקה מוזיאון ומפעל מוזיאוני המוקדש להיסטוריה ולמסורות של ייצור הפסטילה.
המוזיאון שוכן בבית סוחר שמתוארך בערך לשנת 1800, בעוד מפעל המוזיאון ממוקם בבניין המפעל ההיסטורי.
פסטיצ'ריה בוצ'ונה (באיטלקית: Pasticceria Boccione) היא מאפייה וקונדיטוריה כשרה באזור גטו רומא.
בוצ'ונה, שהוקמה בשנת 1815 על ידי משפחת לימנטאני, ידועה בעיקר בזכות טארט הדובדבנים החמוצים וטארט הריקוטה שלה (באיטלקית: crostata di ricotta e visciole) והפיצה ברידה (מכונה גם פיצה יהודית - pizza ebraica), לחם מתוק במילוי שקדים קלויים, זנגביל מסוכר, מרציפן, צנוברים, ביצה, דובדבני מרסקינו וצימוקים.
זוהי חנות קטנה ולא מסומנת ברחוב הראשי של האזור, הניו יורק טיימס תיאר את הקרוסטטה (טארט) של בוצ'ונה כ"הכי טובה ברומא".
הפיצה ברידה הייתה הקינוח האהוב על האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
משפחת לימנטאני מפעילה את פסטיצ'ריה בוצ'ונה מאז הקמתה.
המאפייה-קונדיטוריה ידועה בצוות ה"נרגן" שלה - גרציאלה לימנטאני, שלוש מנכדותיה, ואחייניתה.
בשנת 2019 היא הייתה המאפייה הכשרה האחרונה שנותרה באזור הגטו.
תור של שעות מתחיל להיווצר באופן קבוע לפני פתיחת הבוקר של פסטיצ'ריה בוצ'ונה.
פְּסַי (אות גדולה: Ψ, אות קטנה: ψ) היא האות העשרים ושלוש באלפבית היווני.
האות מייצגת את הצליל "פְּסְ" במילים יווניות.
בלטינית לעומת זאת, מילים שמתחילות בפסי נהגות כ-ס', עם פ' שקטה.
השינוי נשמר ברוב השפות שמכילות מילים לטיניות, כגון אנגלית (לדוגמה, "psychology" שנהגית ללא ה-p).
שינוי זה גם השפיע על האיטלקית העתיקה.
בעברית לעומת זאת, צליל ה"פס" נשמר, ונאמר פסיכולוגיה ולא "סיכולוגיה".
באלפביתים של כרתים, תרה, מלוס ו האות פסי ושלוש האותיות האחרות לא התקיימו כלל.
באלפביתים של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה, Ψ ייצגה kh, והצירוף ps יוצג על ידי האותיות ΦΣ.
באטיקה ובחלק מהאיים האגאיים היוניים לא התקיימה Ψ, וגם שם הצירוף ps יוצג על ידי ΦΣ, בעוד באלפביתים של , חלק מהאיים האגאיים היוניים, קורינתיה וארגוס שימשה Ψ ל־ps, מה שהתקבע לבסוף באלפבית האטי הקלאסי.
בספרות יווניות האות מסמלת את המספר 700.
Ψ מייצגת את מדע הפסיכולוגיה.
בפיזיקת חלקיקים ומכניקת קוונטים Ψ משמשת את פונקציית הגל במשוואת שרדינגר.
במכניקת הזורמים האות Ψ מייצגת את פונקציית הזרם ואילו האות φ את פונקציית הפוטנציאל.
בחישוביות, הפונקציה על תוכנית P כלשהי, מייצגת את הערך המוחזר Y של תוכנית זו.
בביולוגיה, האות Ψ מייצגת פוטנציאל מים.
בביולוגיה מולקולרית, האות Ψ מייצגת נוקלאוטיד המבוסס על פסאודואורידין.
בסדרת האנימה "חייו הרי האסון של סאיקי ק." האות Ψ משמשת כאייקון הרשמי של הסדרה.
פַּסֵי בֵּירָאוֹת ('בֵּירָאוֹת' היא צורת ריבוי של 'בֵּירָא', בארמית 'באר') היא תקנה הלכתית בהלכות ערובין המיועדת להתיר שאיבת מים מבאר ציבורית בשבת לבהמות עולי הרגל הנמצאים בדרכם לבית המקדש וחונים בשטח פתוח על ידי הקפת הבאר במחיצות מינימליות ("פסים").
כיום היתר זה אינו תקף, היות שאין עלייה לרגל לבית המקדש.
בזמן שבית המקדש היה קיים, הייתה מצווה לעלות לרגל לירושלים ולבית המקדש בשלושת הרגלים.
לעיתים ארך המסע לירושלים מספר ימים, ועולי הרגל היו חונים בשבת מחוץ למקום ישוב, או בשטח ציבורי פתוח בתוך ישוב.
במקרה זה הייתה נוצרת בעיה לשאיבת מים מבאר, שכן הבאר העמוקה נחשבת לרשות היחיד, בעוד הבהמות עומדות בכרמלית או ברשות הרבים, וישנו איסור הוצאה מרשות לרשות בהעברת המים מהבאר אל השוקת ממנה שותים הבהמות, או בהוצאת דלי המים מהבאר (איסור מהתורה כלפי הוצאה לרשות הרבים ואיסור דרבנן כלפי הוצאה לכרמלית).
ניתן אומנם להפוך את השטח מסביב לבאר לרשות היחיד, על ידי הקפתו במחיצות כשרות מארבע רוחות, אולם דבר זה קשה להולכי דרכים העוברים ממקום למקום.
בתלמוד הירושלמי נזכרים אמוראים אשר הורו להמשיך בהיתר זה גם בימיהם: .
(כ־80 ס"מ) השטח הפתוח שבין פינה לפינה צריך להיות באורך של עד 13 אמות ושליש האמה.
אם השטח הפתוח גדול יותר, יש להעמיד באמצע פסים נוספים בשיעור מחיצה (רוחב של לפחות ד' טפחים וגובה של לפחות י' טפחים), על מנת שלא יהיה שטח פתוח רצוף בשיעור 13 אמות ושליש.
היתר זה הוא לצורך השקאת הבהמות, אולם אסור לשאוב מים מהבאר ולהוציאם החוצה לשתיית האדם, שכן הוא יכול להיכנס בעצמו לבאר ולשתות שם.
אולם אם קשה להיכנס לבאר מותר גם לשאוב מים ולהוצאים מהבאר לשתיית האדם.
וכן היתר זאת מיועד אך ורק לעולי רגלים, ולא לאחרים, ודווקא מבאר מים ציבורית, ולא מבור מים או באר מים פרטית.
בכל מקרה אחר יש צורך בארבע מחיצות גמורות על מנת להקיף שטח כרשות היחיד.
במקרה ויבשה הבאר באמצע השבת - בטלו המחיצות, ואין השטח נחשב יותר לרשות היחיד, היות שכל המחיצות נעשו בשביל המים.
(אין אומרים את הכלל 'שבת הואיל והותרה - הותרה' היות שאלו מחיצות מינימליות מיוחדות ולא מחיצות רגילות) וכן להפך, אם באו מים לבאר יבשה שהייתה מוקפת בפסי ביראות באמצע השבת - ניתן לשאוב מים להבאר להשקאת הבהמות.
בפסי ביראות הוכשרה מחיצה אף שבשטח הכללי של המחיצות השטח הפרוץ מרובה על העומד, ואף שיש בה פרצה הגדולה מ-10 אמות, (עד 13 אמות ושליש) דבר הפוסל מחיצה רגילה.
העיקרון העומד מאחורי היתרים אלו הוא שמדין התורה, אם ישנו שיעור מחיצה משני צדדים וביניהם שטח פתוח, השטח הפתוח נידון כפתח שאינו פוסל את המחיצה, אפילו אם הוא רחב יותר מ-10 אמות, ולא כפרצה הפוסלת את המחיצה, אולם מדרבנן גם פתח הרחב יותר מ-10 אמות פוסל את המחיצה מדין פרצה.
אך במקרה זה של פסי ביראות לא אסרו חכמים את הדבר, והשאירו את ההלכה כדין התורה מפני תקנת עולי הרגלים.
אך הוסיפו חכמים דין במקרה זה, שלא תהיה הפרצה בשיעור גדול מ-13 אמות ושליש.
באופן דומה, מדין התורה פרצות הפוסלות את המחיצה מדין פרוץ מרובה על העומד הם דווקא פרצות ולא פתחים, ורק מדרבנן גם פתחים נחשבים כפרצה לחישוב כלל השטח הפרוץ מול השטח העומד, ובמקרה זה של פסי ביראות לא גזרו חכמים מפני תקנת עולי הרגלים.
היקף פסי ביראות במקום שאין באר
כיוון שמחיצות פסי ביראות נחשבות מחיצות להקפת רשות היחיד מדין התורה, אם סתם שטח באמצע רשות הרבים הוקף באמצעות פסי ביראות - השטח נחשב לרשות היחיד מהתורה, והמוציא חפץ ממנו לרשות הרבים עובר על מלאכת הוצאה מרשות לרשות.