tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזג האוויר היבש והחם שהוא תוצאה של השפעת זרם הומבולדט על האקלים, מייבש את הלשלשת וכך נוצר הדשן הטבעי העשיר ביותר, הגואנו, שהיה מקור הכנסה משמעותי לפרו במאה ה-19.
מן הדגים ניזונים עופות רבים:
שקנאים, כדוגמת שקנאי פרואני (Pelecanus thagus).
סולות, כדוגמת סולה כחולת-רגל (Sula nebouxii) או סולה פרואנית (Sula variegata).
שחפיות, כדוגמת שחפית האינקה (Larosterna inca).
פינגווינים, כדוגמת פינגווין הומבולדט (Spheniscus humboldtii).
כמו כן ניזונים מהדגים גם יונקים ימיים רבים:
אריות ים, כדוגמת אריה ים דרום-אמריקני (Otaria byronia).
לווייתנים, כדוגמת לווייתן מקור ננסי (Mesoplodon peruvianus).
קיומו של זרם הומבולדט הקר באיי גלאפגוס הוא המאפשר הימצאותם של אריות ים ופינגווינים במקום כה צפוני כמו קו המשווה.
כאשר מתרחשת תופעת אל ניניו (ENSO: El Niño-Southern Oscillation), זרם הומבולדט מוחלף בזרם ימי חמים, דל בחומרי מזון, הגורם להעלמות הפלנקטון, וכתוצאה מכך למוות המוני של דגי האנשובי וכל בעלי החיים התלויים בהם למחייתם.
במים פושט ריח ריקבון עז והדיג נפגע קשה.
מצד שני גורמת התופעה לממטרים כבדים יוצאי דופן באזורי החוף הצחיחים בדרך כלל.
זרם הגולף הוא זרם ימי חם, שמוצאו במפרץ מקסיקו, ומכאן נובע שמו זרם הגולף.
ואשר המשכו מגיע לחופי מערב אירופה וצפונה ומחמם את האזורים האלה בקרבת החוף.
זרם הגולף הוא קריטי לאקלים ולמזגי האוויר של כדור הארץ.
מחקרים מהשנים האחרונות (2020') מראים כי זרם הגולף נחלש עקב ההתחממות הגלובלית והמסת קרחוני גרינלנד.
ראשיתו של זרם הגולף באזור מפרץ מקסיקו.
משם הוא עולה לאורך חופה המזרחי של ארצות הברית עד לקו הרוחב 43 צפון לערך, שם הוא מתפצל לשניים: חלק אחד שלו, המכונה בשם הזרם הקנרי, נוטה מזרחה, מגיע לחופי ספרד, יורד דרומה ואז מערבה וחוזר למפרץ מקסיקו; בתוך "טבעת" זו נמצא ים סרגסו.
חלקו השני, הנקרא הזרם הצפון אטלנטי ממשיך "לטפס" צפונה, מוסט מזרחה ליד ניופאונדלנד על ידי זרם לברדור הקר, חוצה את האוקיינוס האטלנטי, מגיע לאירופה וזורם עד לנורווגיה.
המים החמים של זרם הגולף נבדלים משאר מימי האוקיינוס האטלנטי בצפיפותם, מליחותם וצבעם.
ז'ול ורן תיאר את זרם הגולף כ"נהר בתוך האוקיינוס".
בשל האנרגיה הרבה שהוא צובר באזור החם של מפרץ מקסיקו, זרם הגולף הוא זרם עצום בעל הספק של כ-1.4 פטא-ואט (מיליארד מגה-ואט).
בזרם עצמו עוברים בין 30 ל-80 מיליון מטרים מעוקבים של מים בשנייה, כמות הגדולה פי כמה וכמה מסך המים הזורמים בכל הנהרות הנשפכים לאוקיינוס האטלנטי.
אף על פי שחלק נכבד מהמים הזורמים בזרם הגולף מתאדים עם זרימתו והוא עצמו מתקרר בהשפעת סביבתו, השפעתו מורגשת ביותר באזורים שהוא מגיע אליהם – דרום מסצ'וסטס, בריטניה ונורווגיה.
כך, בחורף בערי החוף של בריטניה וצרפת הטמפרטורה אינה יורדת מתחת לאפס, מי הים אינם קופאים והנמלים פעילים כל השנה.
אפילו בעיר הצפונית נרוויק שבצפון נורווגיה מי הים אינם קופאים בחורף וכך גם סביב החופים של קבוצת איי פארו.
לעומת זאת, זרם הגולף אינו מגיע לים הבלטי, ושם בחודשי החורף קופאים מי הים ומתכסים בשכבה עבה של קרח.
הספינות אינן יכולות להפליג בים, והנמלים בו – נמל סטוקהולם שבשוודיה ונמל סנקט פטרבורג שברוסיה – מושבתים.
דוגמה נוספת שמראה את השפעתו של זרם הגולף היא שלמרות שקנדה ונורווגיה נמצאות באותם קווי רוחב לערך, הפרש הטמפרטורות ביניהן מגיע לכ-30 מעלות צלזיוס.
לאור הפשרת הקרחונים המואצת בשל ההתחממות הגלובלית קיים חשש כי זרם הגולף ישנה את אופיו ואולי אף את כיוונו, כפי שקרה כמשוער בסוף תקופת הקרח האחרונה.
עלו טענות שלשינוי כזה תהא השפעה מהותית על האקלים במערב אירופה, שעשויה להוביל אף להיווצרות עידן קרח חדש באירופה, אך מדובר במיתוס לא מבוסס.
מקורו של המיתוס הוא קביעתו של איש הצבא האמריקאי מת'יו מוריי במאה ה-19 שזרם הגולף הוא הגורם לאקלים החמים יחסית במערב אירופה לעומת צפון אמריקה.
בפברואר 2024 פורסם כי מחקרי סימולציות על פי נתונים קיימים מראים כי קיימים שינויים בעוצמת הזרם, על פי אחד התרחישים אף הזרם נעצר.
המדענים מזהירים כי שיבוש בזרם יוביל לשינויי מזג אוויר ואקלים, יוביל להתקררות של מערב אירופה ויגביר את החום בחצי הכדור הדרומי, ועקב כך למחסור במים ומזון.
זרם אוויר חם או תרמיקה הוא זרם אוויר עולה.
הזרם עולה במעין "עמוד" אוויר.
זרם האוויר החם מסייע לתעופה ועלייה לגובה של ציפורים, כמו גם מטוסים וכלי תעופה שונים.
טייסי דאונים, גלשני אוויר ומצנחי רחיפה לומדים לזהות את מיקום התרמיקה על פי סימנים שונים כגון: סוגי עננים מסוימים, להקות ציפורים או טופוגרפיה.
לאחר זיהויה, ניתן לטוס במעגלים בתוך זרם האוויר העולה, וכך לצבור גובה המאפשר "דילוג" לתרמיקה הבאה.
זריעת עננים היא שיטה מלאכותית להגברת ירידת גשמים והיא חלק מפעולות שינוי מזג אוויר.
הדבר נעשה על ידי פיזור באמצעות תנורים או מטוסי ריסוס של החומרים יודיד הכסף הגורם לזירוז תהליך הקיפאון או אירוסולים המזרזים את יצירת טיפות המים.
ישנן שתי שיטות עיקריות לזריעת עננים:
הוספת גרעיני התעבות - בשיטה זו מפזרים אירוסולים הידרופיליים, חלקיקים מיקרוסקופיים המרחפים באוויר, סביבם נוצרת הטיפה.
חלקיקים אלו יכולים להיות אבקנים של צמחים, חלקיקי אבק, מלח ולעיתים קרובות גם מזהמים הנפלטים על ידי האדם לאטמוספירת כדור הארץ כמו פיח.
ברוב העולם, כולל בישראל, אין מחסור בגרעיני התעבות באטמוספירה, אך כדי לעודד ירידת גשם יש צורך בגרעיני התעבות שיגרמו ליצירת טיפות גדולות יחסית.
טיפות אלה ישקעו במהירות גדולה יחסית לשאר הטיפות ויאספו טיפות נוספות עד שיגיעו לגודל של טיפות גשם.
פיזור כמות גדולה מידי של גרעיני התעבות תגרור תוצאה הפוכה, ייווצרו הרבה טיפונות קטנות שיתחרו ביניהן על הלחות ויהיה להם יותר קשה להגיע לגודל הקריטי להמטרה ולכן הענן ימטיר פחות.
בפן המחקרי, ניסו לפזר באופן מלאכותי חלקיקים בעננים זאת כדי להגביר את כמות הגשמים.
לאחר מספר ניסיונות בעולם, הוחל גם בישראל פרויקט גדול בשם "ניסויי ישראל" בו גילו כי החומר הנקרא יודיד הכסף (תרכובת של כסף ויוד) הוא היעיל מכולם עבור ישראל לצורך השגת מטרה זו.
בשנות ה-50 ועד שנות ה-70 זרעו עננים על ידי הפצת יודיד הכסף באמצעות תנורים, רקטות ומטוסים.
הפיזור על ידי מטוסים הוכח כיעיל.
הממצאים שהתקבלו ב"ניסויי ישראל" מראים את התועלת הפוטנציאלית שיש לזריעת עננים בזמן הנכון ובדרך הנכונה, אך גם את העובדה שעדיין ארוכה הדרך להבנה מלאה של הנושא.
בשלב זה מוסב הדגש המחקרי להבנת הדרך שהאבק המדברי ונבטי הקיפאון משפיעים על תהליכי יצירת הגשם בעננים.
בעבר פעלה ישראל רבות בתחומי הורדת גשם מלאכותי.
כמות הגשם השנתית עלתה בישראל בממוצע ב-13% בעקבות זריעת העננים.
אף על פי כן, אם זורעים יותר מדי יודיד הכסף או שיש כמות גדולה של אירוסולים באוויר, גודל הטיפות לא יעלה על 1 מילימטר ולא ירד גשם כלל.
כמות גדולה מאוד של יודיד הכסף עלולה לגרום לארגיריה אולם הכמות בה משתמשים בזריעת עננים היא כמות מזערית והפיזור על ידי מטוסים הוא פיזור יעיל הגורם לכך שמשתמשים בכמות קטנה של יודיד הכסף אשר לא מסוכנת לבריאות.
כחלק מניסוי ישראל 4 נבדק הפיזור של יודיד הכסף בגשם ולא נמצאו הוכחות לריכוז גבוה במדי הגשם שנבדקו.
הגשם היורד על האדמה לרוב מסונן מיודיד הכסף וההשפעה של זריעת העננים זניחה.
בעולם, בנוסף לניסיונות להגביר את כמות המשקעים, השיטה של זריעת עננים משמשת גם לבקרה על גודל גושי הברד היורדים בסופות ברד ולהקטנה של הערפילים בסביבות שדות תעופה.
השיטה של זריעת עננים משמשת לפעמים גם בידי מפעילים של אתרי סקי כדי להשפיע על כמות וזמן ירידת השלג באתר.
בשנות השישים נערכו בארצות הברית מחקרים כדי לבדוק את ההשפעה של זריעת עננים על סופות הוריקן.
הצלחת המחקר לא הייתה ברורה ונמצאה השפעה זמנית.
הגורמים להפסקת הניסויים היו החשש שזריעת העננים עלולה להסיט את ההוריקן וכן חשש להגברת העוצמה של הסופה.
במישור המשפטי, הסטה של הסופה או הגברתה עלולים להיות עילה לתביעת פיצויים.
זריעת עננים ביודיד הכסף, מחייבת השקעה כספית גדולה, לעיתים גדולה מהרווח שנוצר מעצם ירידת הגשם או מעלויות התפלת מים.
הוערך שזריעת עננים הוסיפה רק 1.8% בממוצע לכמות הגשם בעשור שקדם להחלטה.
אלכסנדר חיין, ניר בן משה ובארי לין הציעו לזרוע עננים בריכוז גבוה של אירוסולים הידרופיליים (כמו מלח) מעל הים, ובגלל אפקט התחרותיות בין האירוסולים תהליך יצירת הגשם יתעכב, ולכן הרוח המערבית הבסיסית בישראל ברוב אירועי הגשם תביא את הממטרים לתוך שטח ישראל.
אלכסנדר חיין ויורי פלדמן הציעו לטעון את העננים במטען חשמלי ממטוס (ניסוי מעבדה וסימולציות כבר בוצעו), אשר יגרום למשיכה בין הטיפות (ע"ב הכוח החשמלי) וכך יאיץ את תהליכי ההתנגשויות בין הטיפונות, התהליך העיקרי ביצירת טיפות גשם.
חוקרים באוניברסיטת ז'נבה טוענים כי ניתן ליצור ענני גשם באמצעות קרני לייזר.
בשנת 1996 פרסם פרופ' זאב לוין מאוניברסיטת תל אביב מאמר בו הראה שהתנאים בארץ לא מתאימים לזריעת עננים ביודיד הכסף.
באותה השנה, התפרסם דו"ח של מבקר המדינה, אשר התריע על אי תקינות המחקרים בנושא זריעת עננים: .
עוד כתב מבקר המדינה כי .
בפברואר 2006 פורסם על ידי ד"ר אבנר קסלר דו"ח שהוזמן על ידי נציבות המים, בו נכתב כי "התועלת בזריעת עננים עדיין לא הוכחה מעל לכל ספק".
הדו"ח מתח ביקורת גלויה על שיטות העבודה של החוקרים שפעלו בנושא, ואף רמז כי תוצאות מחקרים "הוטו" מאינטרסים כלכליים.
זריקת רעל או "זריקה קטלנית", היא שיטת הוצאה להורג הנמצאת בשימוש מאז 1982, הנחשבת לעונש מוות "הומניטרי".
שיטה זו באה לכאורה להחליף שיטות המתה הגורמות סבל רב, כאב ופחד למוצא להורג.
ההוצאה להורג נעשית באמצעות הזרקת עירוי המכיל תרכובות שבה שילוב משולש של חומרים במינון גבוה: חומר הרדמה, חומר לשיתוק השרירים ורעל.
התרכובת זורמת בכלי הדם של המוצא להורג ובאופן זה מביאה למותו.
עלותה המשוערת של זריקת רעל המשמשת להוצאה להורג אחת יקרה משיטות אחרות.
השיטה משמשת בעיקר ברוב מדינות ארצות הברית.
המוצא להורג הראשון שהומת בדרך זו היה צ'ארלס ברוקס ג'וניור.
גזר דינו בוצע ב-7 בדצמבר 1982.
הנידון למוות נאזק לאלונקה בשכיבה ומחובר אליו מכשיר א.ק.ג.
על מנת לפקח על כך שהמוות התבצע.
כהכנה לעירוי, לאחר חיטוי מקומי, מוחדרת לוריד באמת ידו מחט עבה בציפוי פלסטיק ("ונפלון").
לעיתים גם לזרוע השנייה מוחדר צינור המשמש כגיבוי במקרה של תקלה בצינור העירוי העיקרי.
עם קבלת הודעה המאשרת להתחיל בביצוע ההמתה, מפעיל הסגל הממונה על התהליך את המתג המזרים את העירוי אל מחזור דמו של הנידון למוות.
מתקן העירוי בנוי כמעין שלוש מבחנות, בכל אחת מהן תמיסה שונה.
אופן ביצוע ההמתה נעשה בשלושה שלבים:
בזה אחר זה ניתנים שלושת הסמים בזריקה לתוך הווריד באופן איטי:
תיופנטל סודיום (נתרן) (נקרא גם סודיום פנטוטל) - משמש להרגעה.
סמי הרגעה גורמים לירידה בערנות וההכרה של האדם עד כדי הרדמות.
מחקרים הראו כי לעיתים הכמות המוזרקת ממרכיב כימי זה קטנה, ובמצב זה אינה גורמת לאיבוד הכרה, אלא למצב של "עירפול" בלבד בו הנידון למוות מודע לסביבתו ויכול להרגיש לחלוטין בקורה לו לרבות כאב חזק הנובע מצריבת כלי הדם בזמן ההזרקה.
למרות ערעורים רבים בנושא זה החליט בית המשפט העליון בארצות הברית על כך שההליך חוקי.
פנקורוניום ברומידי - המשתק את מערכת השרירים ומערכת הנשימה.
כשישנו מצב של רפיון השרירים, הנידון למוות אף אינו יכול לצעוק בקול רם.
פוטסיום כלוריד (אשלגן כלורי) - המפסיק את פעולת הלב, וכך גורם למוות.
בדרך כלל גורמת זריקת רעל לשינוי גוון העיניים והעור לצהבהב ולעיתים אף להקאה.
זמן ההוצאה להורג בזריקת הרעל נמשך בדרך כלל כשבע דקות, אך לעיתים יכול התהליך להמשך אף עד לשעתיים.
לאחר ההכרזה על שעת מותו של הנידון למוות נשלחת גופתו לנתיחה שלאחר המוות.
לכאורה, החדרת העירוי וקביעת המוות הם עיסוק רפואי, אך הממסד הרפואי מתנגד בתוקף להשתתפותם של רופאים בתהליכי הוצאה להורג.
זאת עקב ה"קו המנחה" בשבועת היפוקרטס, כי על פי כללי האתיקה הרפואית, תפקיד הרופא הוא לעזור לשפר את בריאותו של האדם ולא לעסוק בהמתתו.
ביקורת ודיון על זריקת הרעל
ההוצאה להורג בזריקת רעל מעלה עניין רב ותהיות בקרב מגזרים שונים.
ארגונים לזכויות האדם מתנגדים ומפגינים בנחרצות כנגד הוצאה להורג בדרך זו בפרט וכנגד הוצאות להורג בכלל.
בשנת 2006 בלבד, הוצאו להורג בזריקת הרעל 53 נידונים למוות בארצות הברית, ואילו בשנת 2007 בוצע גזר דינם של 42 אסירים שנידונו לעונש מוות בשיטה זו.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, ממתינים לביצוע הריגתם מעל לשלושת אלפים אסירים רק בארצות הברית.
בשנת 2010 התעורר דיון בארצות הברית כי ייתכן ששתי הזריקות הראשונות הניתנות לנידונים למוות ומטרתן להרדים לשתק ולמנוע כאב אינן יעילות.
נוירולוגים ורופאים אחרים העוסקים בנושא סברו כי ייתכן והאסירים המקבלים את הזריקות מרגישים כאב וסבל מסוים עם קבלת הזריקה השנייה והשלישית, וכי הזריקה השנייה שמטרתה לשתק את מערכת השרירים אינה גורמת לאובדן תחושת כאב אלא רק גורמת לחוסר יכולת להגיב לכאב.
עם התעוררות הדיון מספר ארגוני זכויות האדם טענו כי מקורה של הזריקה הוא בגרמניה הנאצית והשימוש בה כדרך הוצאה להורג מעביר את האסיר סבל וכאב רב והיא איננה הומנית.
כתוצאה מהתעוררות הדיון, מספר רב של אסירים בארצות הברית ערערו על גזר דינם וביקשו שהוא יבוצע בדרך אחרת, ברוב המקרים דחו בתי המשפט בארצות הברית את הערעור בטענה שמטרתו לדחות את מועד ההוצאה להורג.
בפסק דין שניתן בבית המשפט הפדרלי בקליפורניה על ידי השופט ג'רמי פוגל נקבע, כי "היישום של זריקת רעל הוא פגום, אך ניתן לתיקון" והרעל גורם לכאב שניתן לכנותו "עונש אכזרי ויוצא דופן".
ב-2006 ניתן פסק דין דומה בבית משפט פדרלי במיזורי, שקבע כי עונש מוות בזריקת רעל נוגד את החוקה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית לא פסל הוצאה להורג באמצעות זריקת רעל (כמו גם באמצעים אחרים, כגון הכיסא החשמלי, ירייה, תלייה או תא הגזים) אך לא דן בסוגיית הכאב הכרוך בהוצאה להורג בדרך זו.
השימוש בזריקת הרעל מופיע בסרטי קולנוע עלילתיים רבים.
"פשע אמיתי", בו מגלם קלינט איסטווד עיתונאי המגלה שאסיר הנידון למוות באשמת רצח הוא חף מפשע ומנסה להוכיח את חפותו.
"החיים של דייוויד גייל", בו מגלם קווין ספייסי פרופסור לפילוסופיה הפועל נחרצות לביטול עונש המוות, אך נידון לעונש מוות בזריקת רעל בעצמו.
"אזרח שומר חוק" בכיכובם של ג'יימי פוקס וג'רארד באטלר, בו מתבצעת חבלה במינון הזריקות - דבר הגורם עינוי לנידון למוות.
"גבר מת מהלך" בו מגלם שון פן אסיר אשר נידון למוות ונזירה אשר מגלמת סוזן סרנדון מנסה לגרום לו להתחרט על מעשיו.
כמו כן ישנם סרטים תיעודיים רבים העוסקים בנושא.
זריעה היא הטמנת זרעים בקרקע על מנת שיגדלו מהם צמחים.
בימי קדם הייתה הזריעה נעשית בצורה ידנית: הזורע היה עובר בשדה עם שק זרעים, ומפזר את הזרעים ביד בצורה אחידה.
בשלב ההתפתחותי הבא, היה הזורע נושא מעין תיק עם חור, דרכו היו נופלים הזרעים מעצמם תוך כדי הליכה.
יותר מאוחר נכנסו לשימוש מזרעות המחוברות למחרשה, גם אלו היו מעין כלי עם חור דרכו נפלו הזרעים.
מזרעות אלו היו זורעות מיד אחרי החריש, שהתבצע על ידי בעלי חיים.
כיום זורעים במזרעות חדישות ("דריל") הנמשכות על ידי טרקטור.
מזרעות אלו עוקבות אחר גובה הקרקע בכל נקודה, פולחות את האדמה, זורעות מספר רב של שורות בו זמנית, מפזרות דשן מיד עם הזריעה ומכסות את הזרעים תוך שהן מקפידות על גובה כיסוי אחיד.שיטת זריעה נוספת היא זריעה בהתזה, ללא צורך בפליחה מוקדמת ובכיסוי הזרעים בעפר.
בשיטת הזריעה בהתזה מתיזים על הקרקע עיסה של מים וסיבי תאית ועץ בתוספת דשן כשבתוכה זרעים, הזרעים נובטים בתוך העיסה ומשתרשים לקרקע.
שיטה זו נפוצה בעיקר בזריעת צמחים מונעי סחיפה, על גדות נחלים ועל חולות נודדים.
לזריעה יש להקדים מספר עיבודים:.
קלטרת: רצוי לקלטר את הקרקע, על מנת לפורר את גושי האדמה ולהטמין את שאריות העשבים והצמחים מהעונה הקודמת.
חרישה: בגידולים מסוימים מקובל לחרוש את האדמה חריש עמוק בטרם הזריעה.
דישון: לעיתים מדשנים את הקרקע טרם הזריעה, בעיקר כשמשתמשים בדשן אורגני.
הדברה: בשנים האחרונות נכנסו עיבודי הדברה לפני הזריעה.
בעיקר הדברה כימית של עשבייה, ועיקור הקרקע באש לקטילת זרעי באשה ומזיקים.
לאחר הזריעה יש לכסות את הזרעים באדמה, כשחשובה מאוד האחידות בכיסוי, על מנת שהזרעים ינבטו ויציצו בצורה אחידה.
צמחים מסוימים נזרעים במשתלה ולא בשטח.
זורעים את הזרעים בעציצים קטנטנים, בתוך תערובת קרקע נקייה ומאווררת, ומנביטים אותם בתנאים מבוקרים.
את השתילים המוכנים מוכרים לחקלאי, השותל אותם בשטח.
יתרונה העיקרי של הזריעה בשטח על פני שתילה, הוא בכך שהיא זולה - ההובלה של החומר לשטח והעבודה שלא כוללת חפירת בורות.
במקרים אלו מקובל להרכיב ענפים של עץ שתכונות הפרי שלו רצויות, על כנות של זריעים.
מלאכת הזריעה הייתה מהמלאכות העיקריות בימי קדם.
הזריעה היא סמל ההשקעה לטווח הרחוק, ופסוקים ופתגמים רבים נכתבו ברוח זו, כגון: "הזורעים בדמעה, ברינה יקצורו" ().
הלכות רבות ביהדות קשורות בה, כגון:
מלאכת הזריעה נאסרה בשבת ובשנת השמיטה, בימינו מקובל לזרוע יבולי חורף בזריעה מוקדמת לפני שנת השמיטה, על-מנת שיהיה יבול בשמיטה.
נאסר לזרוע מספר זרעים שונים בתערובת (כלאי זרעים) וכן לזרוע בקרבת כרם (כלאי הכרם).
אסור לזרוע במקום שבו נערפה עגלה ערופה, לאחר מקרה רצח לא מפוענח.
זריקת דיסקוס, ענף ספורט אולימפי, אחד ממקצועות הזריקה שבמסגרת ענף האתלטיקה.
זריקת דיסקוס הוא אחד מענפי הספורט העתיקים ביותר והחל עוד במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
בתחרות זריקת דיסקוס המתחרים זורקים דסקה עגולה מעל מגרש מסומן.
למנצח מוכתר מי שזורק למרחק הגדול ביותר.
יש הבדל בין משקל הדיסקוס בין תחרות הגברים לתחרות הנשים.
משקל הדיסקוס של הגברים הוא 2 ק"ג, ושל הנשים הוא ק"ג אחד.
זורק הדיסקוס אוחז בו ביד אחת מתוחה כאשר היא מורמת לצד גופו, מסתובב סביב עצמו, כדי לתת לדיסקוס תנופה, וזורק את הדיסקוס.
צידיו של הדיסקוס התקני עשויים אחד החומרים הבאים: פלסטיק, עץ, מתכת, פיברגלס או סיבי פחמן.
לעיתים משתמשים בדיסקוס מגומי קשיח.
שולי הדיסקוס עשויים ממתכת, ופנים הדיסקוס אף הוא מתכת, שמהווה את משקל הדיסקוס.
שולי הדיסקוס וצידיו מוכרחים להיות חלקים, ללא בליטות, קצוות חדים, חריצים או שקעים, שעלולים לשמש כאמצעי אחיזה לאצבעות.
את הדיסקוס זורק מתחרה העומד בתוך מעגל בקוטר 2.5 מטר.
המעגל נמוך מהרצפה ב-20 מילימטר, ורצפתו בטון.
לזורק אסור לצאת מתחום המעגל או לגעת ברגליו ברצפה המוגבהת לפני נחיתת הדיסקוס.
על הדיסקוס לנחות בשטח הנוצר מזווית של 34.92 מעלות- ה"סקטור".
אזור הזריקה מוקף גדר גבוהה על מנת להבטיח את ביטחון הסובבים.
לא קיימים חוקים לגבי אופן הזריקה של הדיסקוס.
לאחר נחיתת הדיסקוס, נמדד המרחק בין קצהו הקדמי של תחום המעגל, למקום הנחיתה הראשוני של הדיסקוס.
למקום שבו נעצר הדיסקוס בסוף אין משמעות.
ברוב התחרויות מוקצבים שלושה או שישה ניסיונות זריקה לכל מתחרה.
המתחרה שזרק את הדיסקוס למרחק הגדול ביותר באחד מן הניסיונות מוכרז כמנצח.
לשאר ניסיונות הזריקה יש משמעות רק במצב של שוויון (תיקו).
במקרה כזה, ישמשו הזריקות האחרות כשוברי שוויון, ובתחרות ינצח המתחרה שהוא גם בעל הזריקה השנייה בטיבה.
שיא העולם לנשים בזריקת דיסקוס שייך לגבריאלה ריינש () – 76.80 מטר (1988)
שיא העולם לגברים בזריקת דיסקוס שייך למיקולאס אלקנה () – 75.56 מטר (2025)
האלופה האולימפית בזריקת דיסקוס היא ולארי אולמן () - 69.50 מטר.
האלוף האולימפי בזריקת דיסקוס הוא רוג'ה סטונה () - 70.00 מטר.
אלופת העולם בזריקת דיסקוס היא לאולאוגה טאוסאגה () - 69.49 מטר
אלוף העולם בזריקת דיסקוס הוא דניאל סטול () - 71.46 מטר
סיוון ג'אן ממכבי בני הנגב באר שבע קבעה ב-16 בפברואר 2008 שיא ישראלי חדש של 59.92 מטר
איגור אברונין ממכבי תל אביב קבע ב-1 ביוני 1991 שיא ישראלי חדש של 62.24 מטר
עשר זורקות הדיסקוס הטובות בכל הזמנים
עשרת זורקי הדיסקוס הטובים בכל הזמנים
האלופות והאלופים האולימפיים בזריקת דיסקוס
האלופות והאלופים העולמיים בזריקת דיסקוס
זריקה היא החדרה מכוונת של נוזל אל רקמה חיה או אל מחזור הדם בעזרת מחט חלולה ומחודדת המחוברת אל מכל שבו נמצא הנוזל.
המכל והמחט מהווים על פי רוב מזרק או חלק מערכת עירוי.
ניתן להזריק לאדם, לחיה, לצמח, לפטריה או לחלקים שבותרו מהם.
לזריקות שונות יש מטרות שונות: מתן תרופה או חיסון, מתן סם משכר, הרעלה, מחקר רפואי או ביולוגי, או שיפור מראה, טעם או השתמרות של מזון.
כעיקרון, ניתן להזריק כמעט לכל סוג רקמה בכל מקום בגוף החי.
אולם, המיומנות הדרושה להזרקה מוצלחת של חומרים שונים לרקמות שונות במיקומים שונים בגוף בעל החיים והאדם, אינה דומה.
על כן, לבעלי מקצועות רפואיים שונים יש סמכויות שונות לביצוע זריקות.
הזרקת תרופות אל השומן, לדוגמה, היא הזרקה פשוטה וניתן להסמיך חולי סוכרת, בלא ידע מוקדם ברפואה להזריק תרופות לעצמם.
לעומת זאת, הזרקה לשריר מותרת, על פי רוב לאחיות, פרמדיקים ורופאים, אך לא לאנשים חסרי הסמכה.
מאז תחילת המאה העשרים, חובשים קרביים של צבאות רבים צוידו בסירטות להזרקת מורפין לשריר.
הסירטות היו מזרקים עם גוף פח, שבעת הזרקה נסחטות כמו משחת שיניים, אך בשנים האחרונות הסמכות לחובשים היא רק לפתיחת וריד (I.V).
הזרקות מסובכות מעט יותר הן הזרקת חומרים אל בין רקמות העור במסגרת מבחן לגילוי גורם אלרגיה, הזרקת מורפין, חיסונים ותרופות לשריר והחדרת עירוי מסוג הרטמן (תמיסת מי מלח וסוכר סטרילית) לווריד המצוי בגפיים.
הזרקה לווריד (IV) מצריכה מיומנויות גבוהות יותר בהשוואה לדרכי הזרקה אחרות.
לחובשים והעוסקים במקצוע הסיעוד יש סמכות להזריק זריקות אלה.
הזרקת תרופות לווריד המצוי בגפיים, הזרקה לווריד שאינו בגפיים, אל תוך עורק או אל תוך מח העצם היא בסמכותו של כל רופא אך לא בסמכותו של בעל מקצוע פארא-רפואי.
הזרקות מסובכות יותר ונדירות יותר הן בסמכות רופאים בעלי מומחיות מסוימת בלבד.
דוגמאות: הזרקה אל תוך שריר הלב היא בסמכות קרדיולוג בלבד, הזרקה אל תוך גלגל העין בסמכות מנתח עיניים, הזרקה אל תוך נוזל השדרה היא בסמכות נוירולוג ורופא מרדים.
זריקה יכולה לשמש לצורך החדרת תרופה למחזור הדם.
הזרקה תוך ורידית IV היא הדרך המהירה ביותר, משום שהחומר הפעיל מוחדר למחזור הדם באופן מיידי ומופץ ברחבי הגוף בתוך שניות מעטות בלבד.
דבר זה יכול להיות בעייתי אם קיימת רגישות כלשהי לתרופה, משום שבמקרה זה יש מעט מאוד זמן למתן של חומר שיסתור את פעילות התרופה.
במקרים אלה, יחפשו הרופאים דרכים אלטרנטיביות להשפיע על מערכת העצבים המרכזית, בהתאם למצב בו רוצים לטפל.
לשימוש בזריקה יש השלכות עבור ניסויים בבעלי חיים.
רוב המחקרים אודות השפעתם של חומרים שונים, אשר מתבצעים על בעלי חיים, משתמשים בהזרקה של החומר הנבדק לגוף החיה.
חוויית ההזרקה יכולה להיות בלתי נעימה עבור החיה ולעורר את מערכת העצבים האוטונומית שלה.
במקרים אלו יש צורך בקבוצת ביקורת המשתמשת בפלצבו, כדי להפריד בין השפעת החומר להשפעה של תגובת מערכת העצבים האוטונומית.
זרם העתיד הוא תנועה פוליטית לבנונית בהנהגת סעד חרירי, בנו הצעיר של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי שנרצח ב-14 בפברואר 2005.
התנועה היא השותפה הבכירה ביותר בקואליציית 14 במרץ, שזכתה ברוב המושבים בבחירות 2005 וכן בבחירות יוני 2009, בפרלמנט הלבנוני, בהם זכתה ב-30 מושבים.
המפלגה הוקמה רשמית באוגוסט 2007, אך ההצהרה על כך הגיעה רק ב-5 באפריל 2009, בוועידה בביירות.
מטרות המפלגה, על פי המצע שלה, הם כדלהלן:
חופש, ריבונות ועצמאות ללבנון, כישות ריבונות ומאוחדת למען תושביה באדמותיה ע"פ הגבולות המוכרים.
לבנון בעלת זהות ערבית ובעלת מחויבות למטרות ערביות וסולידריות ערבית.
מערכת פרלמנטרית דמוקרטית המבוססת על כבוד לחופש הפרט, ובייחוד חופש הדעה והאמונה, צדק חברתי ושוויון בזכויות ובחובות ללא אפליה או העדפה.
ביטול העדתיות והפצת אחדות פוליטית באדמת לבנון, וזכותו של כל לבנוני לחיות בכל אזור במדינה תחת שלטון החוק.
רוב התמיכה במפלגה באה מהתושבים המוסלמים הסונים, כשהתמיכה בקואליציה שלה כוללת גם את המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, הדרוזית ברובה, וכן הכוחות הלבנוניים ומפלגת הפלנגות הנוצרים.
יריבתה העיקרית של הקואליציה היא קואליציית 8 במרץ, שחבריה העיקריים הם הזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון, והתנועות השיעיות חזבאללה ואמל.
לזרם העתיד יש נוכחות תקשורתית מרשימה בלבנון ובעולם הערבי.
אמצעי התקשורת שמפיצים את דעות התנועה כוללים ערוץ טלוויזיה (Future tv) אותו השיק רפיק אל-חרירי בשנת 1993 ,ערוץ החדשות Future news, שהוא ערוץ המשדר 24 שעות ביממה והושק בשנת 2007, וכן תחנת רדיו (Radio orient) שהושקה בשנת 1995, הידועה יותר בשמה הערבי أذاعة الشرق (תחנת המזרח) ועיתון יומי "אלמסתקבל".
העיתון הושק בשנת 1995 גם כן על ידי רפיק אל-חרירי, והוא נועד להפיץ את מסרי התנועה לתומכי המפלגה והקואליצייה.
בהלכות קרבנות, זריקת דם הקורבן, על ידי כהן מבני אהרן על המזבח, היא אחד משלבי הקרבת הקרבן, ומבחינות מסוימות החשוב שבהם.
הזריקה היא אשר מכפרת על החוטא, ולכן היא חשובה יותר משאר שלבי ההקרבה: שחיטה, קבלה, הולכה.
בנוסף, אף על פי שגם קבלת הדם והולכתו למזבח צריכים להיעשות על ידי כהן, אין עונש מיתה אם נעשו על ידי זר שאינו כהן, ורק זר הזורק את הדם חייב מיתה בידי שמים.
זריקת הדם על המזבח היא החלק המרכזי בהקרבה, בהיותו מייצג את נפש הבהמה, ככתוב:
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו - הקרבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו.
הלכה זו מדגישה את המשמעות הרעיונית של הקורבן, שעיקרו מסירת נפש הבהמה, ולא מסירת מזון למזבח.
דוגמה נוספת, הממחישה שזריקת הדם היא השלב העיקרי בהקרבה: לעיתים די במחשבה לא נכונה של האדם המבצע את תהליך ההקרבה כדי לפסול את הקרבן.
שלוש מחשבות פוסלות את הקרבן: האחת - מחשבת פיגול, לאכול מן הקרבן או להקריב ממנו לאחר הזמן המיועד לכך.
השנייה - מחשבת "חוץ למקומו", לאכול או להקריב מחוץ לגבולות המקום המיועד לכך.
השלישית - מחשבה "שלא לשמה", כלומר, הקרבת הקרבן לשם קרבן אחר (למשל: קורבן חטאת שהכהן חושב בשעת הקרבתו לשם קורבן שלמים), או לשם כפרה על אדם שאינו בעל הקרבן.
מחשבה זו פוסלת רק בשני קרבנות: חטאת ופסח, בהם הקפידה התורה במיוחד על כך שהקרבן ייעשה לשם יעודו המקורי.
בשאר הקרבנות, המחשבה לעשות את הקרבן לשם קרבן אחר או אדם אחר איננה פוסלת את הקרבן, ויש להמשיך את הקרבתו כסדרה, אבל בעליו לא יצאו ידי חובה, ועליהם להביא קרבן חדש במקומו.
כל התקלות הללו, אם התרחשו לפני או בשעת זריקת הדם - פוסלות את הקורבן, ובעליו צריך להביאו שוב.
לעומת זאת, אם זריקת הדם הייתה כהלכתה ולאחר מכן התרחש הפסול, למשל, כאשר בשר קדשי הקדשים הוצא אל מחוץ לעזרה - הבשר נפסל, ולא יוקטר או ייאכל, אבל בעליו יצאו ידי חובתם, שכן עיקרו של הקורבן הוא זריקת הדם, המייצג את הקרבת נפש הבהמה.
ישנן חמש צורות לזריקת הדם:
זריקה – התזה של הדם בכח מתוך הכלי (המזרק).
נתינה – מריחת דם על המזבח ישירות מאצבע הכהן.
הזאה – התזת הדם למרחק מאצבע הכהן
שפיכה – שפיכה של הדם מהמזרק ישירות אל יסוד המזבח.
מיצוי – סחיטת הדם מגוף העוף ישירות על קיר המזבח.
צורת הזריקה המדויקת ומקומה משתנים מקורבן לקורבן:
בעולה, שלמים ואשם, הכהן עומד ליד המזבח וזורק את הדם מן הכלי בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית.
הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע").
בבכור, מעשר ופסח, הכהן שופך שפיכה אחת, אשר יכולה להיעשות בכל מקום במזבח מעל היסוד.
לפי רבי יוסי הגלילי גם בקרבנות אלו הכהן נותן שתי מתנות שהן ארבע כמו בעולה, שלמים ואשם.
בחטאת, הכהן עולה בכבש אל הסובב שבחציו העליון של המזבח, מקיף את המזבח, ונותן מעט דם באצבעו על כל אחת מארבע קרנות המזבח.
בחטאות פנימיות הכהן מזה מהדם שבע פעמים על הפרוכת בתוך ההיכל (בקרבנות יום הכיפורים הכהן מזה שמונה פעמים על הפרוכת ושמונה פעמים בין בדי הארון) לאחר מכן הכהן נותן מן הדם על קרנות המזבח הפנימי.
בקרבנות העוף, הכהן ממצה את הדם על המזבח.
בחטאת העוף, הכהן קודם מזה ישירות מגוף העוף על המזבח ולאחר מכן ממצה את שאר הדם, ובעולת העוף, הכהן ממצה את כל הדם.
זריקת דם רגילה, המכפרת על המתכפר, ומתירה את הבשר באכילה לכהנים.
זריקה המכפרת על מביא הקרבן, אך אינה מתרת את הבשר באכילה.
למשל אם הוזרקה שלא כנגד יסוד המזבח אלא במקום אחר על המזבח.
במקרה כזה, לא ניתן לחזור ולבצע את זריקת הדם, מכיוון שלפי הסבר הגמרא, זריקה שאינה מכפרת אינה מתרת את הבשר באכילה.
בנוסף, בזריקה כזו, לא ניתן לבצע מחשבת פיגול.
לפי הסבר רבי חיים סולובייצ'יק נראה מכאן, שדין מחשבת פיגול בזריקה, אינו משום אכילת מזבח, אלא דין בעבודה של הזריקה עצמה מצד הכפרה שמכפרת על המתכפר.
לכן גם, בחטאת בה יש שלושה מיני זריקות דם, אם חשב על אחד מהם לא פסל, למרות שהוכשרה רק בזריקה אחת, מכיוון שלא הושלמה עבודת הזריקה.
לאחר זריקת הדם, אם נשאר דם בכלי, הכהן שופך אותו לחורים הנמצאים בפינה הדרום מערבית של היסוד, ודרכם היה הדם זורם דרך תעלה אל נחל קדרון.
בקרבנות שדמם נזרק על המזבח החיצון (כל הקרבנות חוץ מחטאות פנימיות), הכהן היה שופך את הדם בחור הדרומי.
בקרבנות שדמם נזרק על המזבח הפנימי (חטאות פנימיות), הכהן היה שופך את הדם בחור המערבי.
בכדורגל, זריקת חוץ היא הדרך לחידוש המשחק לאחר יציאת הכדור מתחומי המגרש לאורכו של המגרש.
הכללים לזריקת חוץ רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 15: זריקת חוץ:
ישנם מספר חוקים שעליהם השחקן המבצע את זריקת החוץ חייב להקפיד.
במידה והשחקן המבצע את זריקת החוץ עובר על אחד מהחוקים, ביצוע זריקת החוץ עובר לקבוצה היריבה.
לא ניתן להבקיע שער ישירות מזריקת חוץ.
על השחקן המבצע את זריקת החוץ חל איסור לגעת בכדור בשנית לפני ששחקן אחר נוגע בו.
בעת ביצוע זריקת החוץ, על כל שחקני הקבוצה היריבה לעמוד במרחק של 2 מטרים לפחות מהכדור בזמן זריקת החוץ, ובתוך תחומי המגרש.
בהלכות מקווה, זריעה היא אחת מהדרכים שבהן מכשירים מים שאובים לטבילה, על ידי חיבורם למי גשמים שבמקווה שיש בו ארבעים סאה מי גשמים.
בתלמוד מובא מספר פעמים עניין הזריעה, בקשר לטהר מים שנטמאו.
כך למשל מסופר בתלמוד, כאשר ניסוך המים המתבצע בבית המקדש בחג הסוכות על גבי המזבח, היה חל בשבת, היו ממלאים את המים ממעיין השילוח בערב שבת, שהרי אסור לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת, ומעיין השלוח היה מחוץ לתחום.
כאשר המים נטמאו ביממה שבין שאיבתן לניסוך המים, היו משיקים אותם במי המעיין שהיו מחוברים לאמת המים שבעזרה, ובכך היו מטהרין אותם.
ברש"י מסביר את ההשקה ב"זריעה", - .
הזריעה מתבצעת בכך שפותחים את ברז המים לתוך בור שבו ישנם ארבעים סאה של מי גשמים.
המים נשפכים אל עבר בור הזריעה, מתחברים אליהם ומקבלים דין של "מי גשמים", ולאחר מכן דינם כמים כשרים לכל דבר ועניין, וניתן לטבול בהם ללא כל הכשר נוסף.
בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיוון שדי בכמות של שלושה לוגין כ-1200 מ"ל בקירוב כדי לפסול את המקוה.
אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה.
(למרות שהזריעה כשרה כמובן גם ללא "המשכה", נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה".
מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחלחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה כיום נהוג להשתמש בשתי הצורות, גם בזריעה וגם בהשקה).
לעומת זאת בבור השקה, מי הגשמים אינם מתערבים כל כך, ואחרי התיישנם הם עלולים להזדהם, דבר העומד בסתירה לאחד מכללי המקוואות, כי המקווה צריך להיות נקי ככל האפשר לרווחת הטובלות.
מלבד זאת, יש להקפיד ביותר על נקיות המקווה שלא למנוע טבילת נשים שרחוקות מהיהדות ועלולות להימנע מטבילה במקווה כזה.
אחת מהבעיות החמורות העומדות בפני אלו המכשירים את המקווה בבור זריעה היא דעת הפוסקים האומרים, שמכיוון שמים ש"זוחלין" (אינם "אשבורן" – מכונסים ועומדים במקום אחד) אינם נחשבים למים כשרים, אז גם כאשר מכשירים מים שאובים או טמאים במים "זוחלין", הזריעה לא תועיל.
הסברא בזה היא, שכדי להכשיר מים שאובים, יש להקפיד שיחול בשעת ההכשרה על המים הכשרים שם הלכתי של "מקווה" (מים שנקוו וכונסו ואינם זוחלין ממקומם), ולכן ברור שמים שאינם נחשבים למקווה אינם מערבים מקווה.
לבעיה זו מצא החזון איש פתרון, שיפתחו את ברז לתוך תחתית מי הבור הגשמים הקרוי "בור זריעה", כך שהמים השאובים "נזרעים" לתוך החלק התחתון של המקווה שהוא אינו נחשב ל"זוחלין", ורק החלק העליון נחשב לזוחלין.
הבעיה במצב זה הוא הכלל שמקווה צריך להיות הוויתו על ידי טהרה.
כאשר אדם פותח את נקב המקווה, הוא גורם שהמקווה יעשה על ידי אדם, שהוא כידוע מקבל טומאה.
לפי חלק מהראשונים, גם ההמשכה מועילה להכשיר את פסול המים השאובים מדין "זריעה".
כך כותב המקור הראשוני להלכה זו, שהוא הרוקח.
זרם אויאשיו (ביפנית: 親潮), הידוע גם בשמות זרם אויה סיוו, זרם אוחוצק וזרם קוריל, הוא זרם ים קר סוב-ארקטי בצפון האוקיינוס השקט.
מקורו של זרם זה הוא במצר ברינג והוא זורם לכיוון דרום כשהוא נושא עמו מים קרים מאוקיינוס הקרח הצפוני לאוקיינוס השקט.
סמוך לחופה המזרחי של יפן זרם אויאשיו מתנגש עם זרם קורושיו ליצירת הזרם הצפון פסיפי.
לזרם אויאשיו חשיבות בהשפעתו על האקלים של המזרח הרחוק הרוסי, בעיקר בקמצ'טקה ובצ'וקוטקה, שם קו העצים מוסט בכ-10° דרומה לעומת הקו בעומק היבשה בסיביר.
מימיו של זרם אויאשיו עשירים בדגה בשל תכולת חומרי המזון הגבוהה שיש במים קרים ובשל השינויים הגדולים בפני הים, אשר יכולים להגיע לכ־10 מטרים באזורים מסוימים ותורמים לזמינות חומרי המזון.
עם זאת, הזרם גורם לוולדיווסטוק להיות הנמל הקרוב ביותר לקו המשווה שמימיו קופאים בעונת החורף, דבר הדורש שוברות קרח על מנת להשאירו פתוח בעונה זו.
אולם, לכך יש השפעה מועטה על יבול הדגה בים אוחוצק משום שהשינויים בפני הים גורמים לכך שקפיאת המים לא מתרחשת בקלות.
זריקת פרסה הוא משחק המתקיים בשטח פתוח בין שני אנשים (או לחלופין: בין שני צוותים של שני אנשים) באמצעות ארבע פרסות ושתי מטרות השלכה הממוקמות בארגז חול.
המשחק משוחק על ידי שחקנים מתחלפים, הזורקים פרסות סוסים לעבר יתדות הנמצאות באופן מסורתי במרחק 40 רגל (12 מטר) זו מזו.
במשחקים המודרניים המתקיימים כיום, מקובל להשתמש בפרסות מסוגננות יותר, הגדולות פי שניים מגודלן של פרסות רגילות בפועל.
משחק זריקת פרסה משוחק בעיקר בתחומי ארצות הברית ומנוהל על ידי האגודה - NHPA האחראית על כללי המשחק.
וולטר ריי ויליאמס הבן הוא בין השחקנים הבולטים וזכה במספר אליפויות לנועד ולבוגרים.
באתלטיקה, ענפי הזריקה הם אלה שבהם המטרה היא זריקתו של עצם מסוים למרחק רב ככל האפשר.
הדיפת כדור ברזל: ספורט שבו אדם הודף כדור ברזל במשקל כבד (7.26 קילוגרם לגברים ו-4 קילוגרם לנשים).
הטלת כידון: ספורט שבו אדם מטיל כידון, אובייקט דק וארוך העשוי ממתכת, פיברגלס, ולעיתים גם מסיבי פחם.
זריקת דיסקוס: ספורט שבו אדם זורק דיסקוס (דסקה עגולה) במשקל שני קילוגרם לגברים וקילוגרם אחד לנשים.
יידוי פטיש: ספורט שבו אדם זורק כדור ברזל המחובר לתיל שבקצהו ידית, המכונים "פטיש".
שם הענף נובע מתחרויות מוקדמות יותר בהיסטוריה, במהלכן נזרק פטיש של ממש.
זריקת אלה: ספורט שבו אדם זורק אלה מעץ.
זריצ'נה (באוקראינית: Зарічне, בפולנית: Pohost Zarzeczny) היא עיירה במחוז רובנה במערב אוקראינה, סמוך לגבול אוקראינה–בלארוס.
עיירה זו מהווה מרכז של ראיון זריצ'נה שגובל עם ראיון דוברוביצקי וראיון ולדימירץ של מחוז רובנו.
היישוב נוסד ב-27 בספטמבר 1480, בשם פוהוסט זז'צ'ני (באוקראינית: Погост-Зарічний).
כך עולה מכתב צ'רטר שנתן קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לסוחרים ביישוב, כתב שקיים עד היום בארכיון רשמי אוקראיני.
היישוב היה חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ועם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי ב-1569 - חלק מאיחוד זה.
אחרי חלוקת פולין השלישית, ב-1795, סופח האזור לאימפריה הרוסית.
במפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1897 נמנו ביישוב 647 תושבים.
הם התפרנסו מחקלאות, מלאכה ומסחר.
כמו כן היו ביישוב כנסייה אורתודוקסית, בית כנסת ומזקקה.
בינואר 1918 כבשו כוחות סובייטיים את היישוב וביישוב הוקמה מועצת איכרים, אך כוחות אוסטריים וגרמנים כבשו את היישוב מהסובייטים.
מתחילת 1919 השתייך היישוב לרפובליקה העממית של אוקראינה אך בשנת 1921 כבשו אותו כוחות של הרפובליקה הפולנית השנייה.
בתקופה זו שרר ביישוב מחסור במצרכי מזון בסיסיים, ואת היישוב פקדו רעב ומגפות.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, בהתאם לנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941 נסוגו הסובייטים מהעיירה ומקומיים אוקראינים השתלטו עליה והנהיגו בה שלטון אוקראיני.
באוגוסט 1941, עם כיבוש העיירה על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה, הוקם שלטון של רשות גרמנית בעיירה.
כ-260 היהודים שחיו בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה נרצחו בספטמבר 1942 מחוץ לעיירה על ידי יחידות מזוינות גרמניות, ככל הנראה האיינזצגרופן.
האזור שוחרר על ידי הצבא האדום באביב 1944.
בשנת 1946 שונה שמו של היישוב, והוא נקרא "זריצ'נה".
בשנת 1959 הוענק ליישוב מעמד של יישוב עירוני.
משנת 1991 מהווה זריצ'נה חלק מאוקראינה העצמאית.
זריקת אלה הוא ענף ספורט פאראלימפי מתחום האתלטיקה שבו המטרה לזרוק כמה שיותר רחוק אלה מעץ, הענף הוא אחד מארבעת ענפי הזריקה יחד עם הענפים: זריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל ויידוי פטיש.
הענף הוצג לראשונה גם לגברים וגם לנשים במשחקים הפאראלימפיים שנערכו ברומא בשנת 1960. הענף הורד מהמשחקים הפאראלימפיים רק לנשים במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה שנערכו בשנת 1992, הענף הוחזר במשחקים הפאראלימפיים בלונדון שנערכו בשנת 2012.
כמו ענפי זריקה אחרים גם בענף הזה המטרה היא לזרוק כמה שיותר רחוק, אבל כשהתחרות משוחקת עם נכים בין רמות נכות שונות התוצאה מוחלפת בנקודות.
האלה שוקלת לפחות 397 גרם, לרוב האלה מיוצרת מעץ על בסיס מתכת.
לפני הזריקה על האתלטים להיכנס לתוך עיגול מסומן.
אחוזי נכות עד 31, קבע: מוארד אידודי, תוצאה: 35.77 מטר.
אחוזי נכות עד 31, קבעה: קיוקו סאטו, תוצאה: 21.39 מטר.
אחוזי נכות עד 51, קבעה: קתרין אוניל, תוצאה: 15.83 מטר.
זרם בוקע הוא מונח באוקיינוגרפיה פיזיקלית לתיאור זרם תת-מימי ממוצע שנע אופשור (offshore), כלומר החוצה מהחוף, כאשר גלים מגיעים לחוף.
הזרם הבוקע הוא מאפיין הכרחי ואוניברסלי של התנהגות שדה הזרימה בסמוך לחוף: זהו זרם חזרה המקזז את זרם האונשור (זרם אל החוף) המושרה על ידי גלים בשכבת המים העליונה.
מהירויות הזרימה של הזרם הבוקע הן בדרך כלל חזקות ביותר באזור הגלישה (surf zone), כאשר המים רדודים והגלים גבוהים אודות לתהליך ההחפה שעברו.
בשימוש הנפוץ, במונח "זרם בוקע" נעשה לפעמים שימוש מוטעה כדי להתייחס לזרמי סחף (rip currents).
זרם בוקע נוצר בכל מקום בתחתיתם של גלים שמתקרבים לחוף, בעוד שזרמי סחף הם זרמי אופשור מקומיים צרים הנוצרים במקומות ספציפיים לאורך החוף.
שלא כמו זרמים בוקעים, זרמי סחף הם חזקים יותר בפני המים מאשר בסמוך לקרקעית.
"זרם בוקע" הוא זרם אופשור יציב, הנוצר מתחת לגלים בסמוך לחוף.
מבחינה פיזיקלית, בסמוך לחוף, שטף המסה שמשרים הגלים בין שיא לשפל הוא לכיוון אונשור.
הובלת המסה הזו מתרחשת בעיקר בחלק העליון של השכבה הגלית, ודועכת מהר עם העומק.
כדי "לפצות" על כמות המים המועברת אל החוף, זרם אופשור ממוצע מסדר שני (כלומר פרופורציונלי למשרעת הגל בריבוע) מתפתח בחלק העמוק יותר של השכבה הגלית.
זרם זה, הזרם הבוקע, משפיע על הגלים בכל מקום בסמוך לחוף, שלא כמו זרמי סחף הממוקמים במיקומים מסוימים לאורך החוף.
במונח "זרם בוקע" נעשה שימוש במאמרים מדעיים העוסקים באוקיינוגרפיה של חופים.
ההתפלגות של מהירויות הזורם בזרם הבוקע היא חשובה שכן היא משפיעה באופן חזק על תהליכי הובלת המשקעים שמתרחשים בחוף.
ממש לפני הגעת הגלים לאזור הגלישה (ומחוצה לו) ישנו זרם אונשור סמוך לקרקעית הנגרם מהאפקט של סחיפת סטוקס.
בתוך אזור הגלישה, זרמים בוקעים חזקים מייצרים זרמי אופשור סמוכים לקרקעית.
הזרמים המנוגדים הללו עשויים להביא ליצירת שרטונים היכן שהזרמים מתכנסים - בסמוך לנקודת השבירה של הגלים (או קרוב אליה - איפשהו באזור הגלישה), שמייצגת את נקודת המפנה בכיוון הזרימה הממוצעת.
במכניקת הקוונטים, זרם ההסתברות (לפעמים נקרא גם שטף ההסתברות) הוא גודל מתמטי המתאר את זרימת ההסתברות במרחב ביחידות מידה של הסתברות ליחידת זמן ליחידת שטח.
אם מדמים את החלקיק כזורם הטרוגני שצפיפותו בכל נקודה היא צפיפות ההסתברות למצוא את החלקיק באותה נקודה, אז זרם ההסתברות הוא קצב הזרימה של הזורם הזה.
גודל זה אנלוגי לזרימת מסה בהידרודינמיקה ולזרמים חשמליים בתורת האלקטרומגנטיות.
נצא ממשוואת הרציפות של צפיפות ההסתברות:
כאשר צפיפות ההסתברות מוגדרת כ-:
וננסה לקבל ביטוי לזרם ההסתברות j במונחי פונקציית הגל.
נגזור לפי הזמן את הביטוי לצפיפות ההסתברות ונקבל:
כעת ניעזר במשוואת שרדינגר ונקבל את הביטויים הבאים לנגזרות הזמניות של פונקציית הגל והצמודה שלה:
אם נציב את הביטויים הללו בביטוי לנגזרת הזמנית של צפיפות ההסתברות יתקבל ביטוי שלא מערב את הפוטנציאל V:
ביטוי זה הוא למעשה הגרדיאנט של זרם ההסתברות j, לכן על מנת לקבל את j יש למצוא את האינטגרל הלא מסוים שלו:
אינטגרציה בחלקים מאפשרת למצוא את הפונקציה הקדומה שלו, וכך מתקבלת הנוסחה לזרם ההסתברות החד-ממדי j:
במקרה של חלקיק הפוגע בפוטנציאל מדרגה, שנייצגו על ידי פונקציית המדרגה הסטנדרטית, מטריצת S של הפיזור היא:
כאשר ו- הם מספרי הגל של החלקיק בכל אחד מהתחומים.
איברי המטריצה אינם מייצגים את זרמי ההסתברות, שכן זרם ההסתברות יחסי לריבוע משרעת פונקציית הגל ולמהירות החלקיק.
ניתן לראות שאכן מתקיים , כלומר זרם ההסתברות הנכנס שווה לסכום הזרמים היוצאים.
בתורת האלקטרומגנטיות, זרם העתקה הוא "זרם" מושרה הנובע משדה חשמלי משתנה בזמן.
לזרם העתקה יש את אותן יחידות מידה כמו לזרם חשמלי (אמפר), והוא מהווה מקור של שדה מגנטי בדיוק כשם שזרם אמיתי של מטענים חשמליים יוצר שדה מגנטי.
אף על פי כן, הוא אינו זרם אמיתי של מטענים נעים, אלא זרם "דמיוני" המקושר לשדה חשמלי משתנה בזמן.
זרם העתקה הוא האיבר השני שמופיע בצורה האינטגרלית של חוק אמפר המתוקן – המשוואה הרביעית מבין ארבע משוואות מקסוול:
צפיפות זרם העתקה היא האיבר השני שמופיע בצורה הדיפרנציאלית של חוק אמפר המתוקן:
הרעיון שזרם העתקה יוצר שדות מגנטיים בדומה לזרם חשמלי אמיתי נהגה לראשונה על ידי ג'יימס קלארק מקסוול במאמר מ-1861, שהבחין בחוסר שלמות בתיאור הפיזיקלי והמתמטי של שדות חשמליים ומגנטיים.
מקסוול הוסיף את זרם ההעתקה לחוק אמפר, במה שמכונה מאז תיקון מקסוול לחוק אמפר.
במאמרו "תאוריה דינמית של השדה האלקטרומגנטי" מ-1865, עשה מקסוול שימוש בגרסה מתוקנת זאת של חוק אמפר כדי לגזור את משוואת הגל האלקטרומגנטי.
גזירה זאת מוכרת כיום כנקודת ציון היסטורית בפיזיקה משום שהיא ליכדה את תורות החשמל, המגנטיות והאופטיקה לכדי מקשה מושגית אחת, תאוריה מאוחדת הנקראת בשם "אלקטרומגנטיות".
איבר זרם ההעתקה הוא תוספת חיונית שהשלימה את משוואות מקסוול והכרחית להסברת תופעות רבות, במיוחד את קיומם של גלים אלקטרומגנטיים.
מקסוול בחר את המונח "זרם העתקה" על בסיס האנלוגיה המתקיימת בין האיבר שהוסיף לבין שדה הקיטוב המופק מפעולתו של שדה חשמלי על חומר דיאלקטרי.
השדה החיצוני גורם להפרדת מטענים בקנה המידה האטומי, שיוצרת דיפולים חשמליים ומחוללת מעין העתקה של חשמל לרוחב התווך הדיאלקטרי.
כלומר, בדיוק כשם ששדה חשמלי משתנה בזמן גורם לזרם קיטוב (Polarization current) בתווך דיאלקטרי (תודות לשדה הקיטוב המשתנה בזמן), כך שדה חשמלי משתנה בזמן גורם לזרם העתקה בריק; האנלוגיה היא להעתקה של המטען החשמלי המתרחשת בתווך דיאלקטרי.
הדרישה לקיום זרם העתקה תואמת תצפיות ניסיוניות, והיא גם תולדה של הדרישה לעקביות לוגית־מתמטית של תורת האלקטרומגנטיות.
דוגמה שממחישה את הצורך בזרם העתקה עולה בהקשר של קבלים ללא תווך חומרי בין לוחותיהם.
הקבל הוא חלק ממעגל חשמלי שמוליך מטענים שווים והפוכים בסימנם מן הלוח השמאלי ללוח הימני, מה שטוען את הקבל ומגדיל את השדה החשמלי בין לוחותיו.
שום מטען אמיתי לא עובר דרך הריק שבין הלוחות, ולכן הזרם החשמלי ביניהם שווה לאפס.
אף על פי כן, שורר שדה מגנטי בין הלוחות ממש כאילו נמצא גם שם זרם.
עובדה זו עומדת בסתירה לחוק המקורי של אמפר, הטוען שהשדה המגנטי על לולאה סגורה תלוי בסך הזרמים בתוכה.
ההסבר שמציע מקסוול לכך, הוא שזרם העתקה "זורם" בין הלוחות, וזרם זה מפיק את השדה המגנטי שבאזור בין הלוחות בדיוק כמו חוק אמפר:
הוא האינטגרל הקווי מסביב לעקום סגור מסוים .
היא מכפלה סקלרית בין שני וקטורים.
הוא אלמנט אורך אינפיניטסימלי לאורך העקום , שכיוונו ניתן על ידי כיוון המשיק לעקום .
הוא הקבוע המגנטי המכונה פרמאביליות הריק.
הוא זרם העתקה שעובר דרך משטח קטן התחום על ידי העקום .
השדה המגנטי בין הלוחות צריך להיות זהה לזה שמחוץ ללוחות, כך שזרם ההעתקה חייב להיות זהה לזרם ההולכה בתיל, כלומר,
זרם ההעתקה מרחיב את מושג הזרם מעבר להסעה נטו של מטענים.
בעזרת זרם ההעתקה ניתן לנתח מבחינה מגנטית את תהליך טעינת הקבל.
הזרם העובר במשטח הגלילי הדמיוני שמקיף את הלוח השמאלי , , יוצא מהבסיס השמאלי של הגליל, אבל אין זרם הולכה (הסעה של מטענים אמיתיים) לא חוצה את הבסיס הימני .
השדה החשמלי בין הלוחות גדל ככל שהקבל נטען.
כלומר, באופן המתואר על ידי חוק גאוס, ובהנחת היעדר תווך דיאלקטרי בין הלוחות, מתקיים:
כאשר הוא שטח הפנים של הגליל הדמיוני.
בהנחה שמדובר בקבל לוחות מקבילים עם זרם חשמלי אחיד, ובהזנחת אפקטי שפה בסביבת קצות הלוחות, גזירה נותנת:
כאשר הוא שטח הבסיס .
הסימן השמאלי הוא שלילי משום שמטען עוזב את הלוח הזה (המטען עליו פוחת), והסימן הימני שלילי מכיוון שהשדה נכנס פנימה בניגוד לאוריינטציה של משפט גאוס.
השדה החשמלי בניצב לבסיס הוא אפס בקירוב מפני שהשדה שנוצר מהלוח השמאלי מתבטל במלואו על ידי השדה שנוצר מהלוח הימני, ולכן קיבלנו בביטוי הסופי רק אחד, של בסיס הגליל הימני.
תחת ההנחה של שדה חשמלי אחיד בתוך הקבל, צפיפות זרם ההעתקה ניתנת לקביעה על ידי חלוקת הביטוי שהתקבל בשטח של :
כאשר הוא הזרם האמיתי שזורם מהמשטח הגלילי.
משילוב התוצאות הללו נקבל את משוואת אמפר-מקסוול, כתיקון לחוק אמפר.
השדה המגנטי מחושב דרך הצורה האינטגרלית של חוק אמפר באמצעות בחירה שרירותית של לולאה ובהינתן שאיבר צפיפות זרם ההעתקה נוסף לצפיפות זרם ההולכה:
פירוש המשוואה הוא שהאינטגרל של השדה המגנטי מסביב ללולאה שווה לסך הזרם דרך כל משטח שהלולאה היא חלק משפתו, ועוד איבר זרם ההעתקה דרך המשטח.
דוגמה לכך שהחוק מאפשר חישוב זהה עבור כל משטח החולק את אותה שפה ניתן למצוא באיור משמאל.
באיור זה, הזרם דרך הוא זרם הולכה לחלוטין.
יישום משוואת אמפר-מקסוול למשטח נותן:
עם זאת, הזרם שחולף דרך הוא לגמרי זרם העתקה.
יישום החוק הזה למשטח , אשר תחום על ידי בדיוק אותו עקום אולם נמצא בין הלוחות, מניב:
עבור כל משטח שחותך את התיל ישנו זרם שעובר דרכו כך שחוק אמפר ללא התיקון נותן את השדה המגנטי הנכון.
עם זאת, ניתן לשרטט גם משטח שני התחום על ידי אותה הלולאה ועובר בין הלוחות, כך שלא עובר דרכו שום זרם.
ללא איבר זרם ההעתקה חוק אמפר ייתן שדה מגנטי אפס עבור המשטח הזה.
במילים אחרות, ללא מושג של זרם העתקה, חוק אמפר מספק תוצאות לא עקביות והשדה המגנטי יהיה תלוי במשטח האינטגרציה שנבחר.
לכן איבר זרם ההעתקה הוא הכרחי כמקור שני של השדה המגנטי, אשר נותן את השדה המגנטי הנכון כאשר משטח האינטגרציה עובר בין לוחות הקבל.
לצורך השלמת הדיון בדוגמת הקבל הנטען, נשים לב לאי-התאמה לכאורה בין השדה המגנטי הנוצר בין לוחות הקבל לבין השדה המגנטי הנוצר מחוץ ללוחות הקבל (כתוצאה מהזרם האמיתי העובר בתיל הטוען את הקבל).
השדה החשמלי בין לוחות הקבל משתנה בזמן אך הוא אחיד במרחב ביניהם (בהנחת קבל אידיאלי); לפי הגדרת זרם ההעתקה, פירוש הדבר הוא שבמרחב בין לוחות הקבל שורר זרם העתקה בצפיפות אחידה.
לפי משוואת אמפר-מקסוול בצורתה האינטגרלית, ותוך שימוש בסימטריה הגלילית של הבעיה, נקבל שמופיעים בין לוחות הקבל קווי שדה מגנטי מעגליים ומקבילים ללוחות, כשעוצמת השדה המגנטי בנקודה מסוימת פרופורציונלית למרחק של הנקודה מציר הסימטריה הגלילית (הציר שעובר דרך מרכזי הלוחות).
לעומת זאת, השדה החשמלי של קבל אידיאלי מחוץ למרחב שבין לוחות הקבל הוא אפס, ולכן גם זרם ההעתקה הזורם שם הוא אפס.
לפיכך, מחוץ ללוחות הקבל שורר שדה מגנטי בעל סימטריה גלילית הנובע אך ורק מהזרם האמיתי העובר דרך התיל, אשר עוצמתו דועכת לפי (שדה מגנטי של חצי תיל-אינסופי).
כלומר בהכרח מתקבלת אי-רציפות בגודל השדות המגנטיים במעבר דרך לוחות הקבל.
הפתרון לסתירה נעוץ בעובדה שעל גבי לוח הקבל המוליך זורם זרם חשמלי רדיאלי, זאת שכן על מנת שיתקבל שדה חשמלי אחיד בין הלוחות צריכים הלוחות להיטען בצפיפות משטחית אחידה.
זרם רדיאלי זה (שהוא בעל סימטריה גלילית) מסביר את הקפיצה בערך השדה המגנטי משתי צידי לוח הקבל.
חישוב מדוקדק העושה שימוש בהנחה שבכל רגע לוח הקבל טעון בצפיפות מטען משטחית אחידה, מגלה שוויון מושלם בין ערך הקפיצה בשדה המגנטי המחושב בשתי הדרכים, באופן שממחיש את שלמות מערכת משוואות מקסוול.
באופן מתמטי יותר, אותן התוצאות יכולות להיות מושגות ממניפולציות על המשוואות הדיפרנציאליות השלטות.
לשם פשטות, ניתן להתייחס לתווך לא-מגנטי בו הפרמאביליות המגנטית היא אחד, כלומר הסיבוכים הקשורים בזרם מגנטיזציה (זרם קשור) אינם קיימים, מכיוון שהמגנטיזציה מתאפסת.
לכן סך צפיפות הזרם בחומר היא צפיפות הזרם החופשי.
בחומר כזה מתקיים שימור מטען חשמלי, כלומר הזרם היוצא מנפח נתון חייב להיות שווה לקצב התרוקנות המטען החשמלי התחום באותו נפח.
בצורה דיפרנציאלית, משוואת רציפות זאת מקבלת את הצורה:
כאשר אגף שמאל הוא דיברגנץ צפיפות הזרם החופשי ואגף ימין הוא קצב השינוי של צפיפות המטען החופשי.
חוק אמפר בצורתו המקורית קובע כי:
מהזהות הווקטורית הכללית (שקובעת כי עבור כל שדה וקטורי, הדיברגנץ של הרוטור מתאפס) נקבל שהדיברגנץ של איבר הזרם מתאפס, בסתירה למשוואת הרציפות:
הסתירה הזאת מיושבת על ידי הוספת זרם ההעתקה כדלהלן:
מה שמתיישב עם משוואת הרציפות, בגלל חוק גאוס:
זוהי התחזית המובהקת ביותר של רעיון זרם ההעתקה - קיומם של גלים אלקטרומגנטיים.
נתייחס כעת לגל אלקטרומגנטי מישורי המתקדם בכיוון ציר , אשר לו וקטור שדה חשמלי שמצביע בכיוון ציר ווקטור שדה מגנטי שמצביע בכיוון ציר .
ננסה לקבל ביטוי למהירות ההתקדמות של הפרעות רוחביות כאלו בשדה האלקטרומגנטי.
ראשית נרשום את המשוואות הקושרות בין הנגזרות הזמניות לנגזרות המרחביות של השדות.
כאשר לשני האגפים סימן חיובי בהתאם לכלל יד ימין.
בדומה לכך, לפי התיקון של מקסוול לחוק אמפר (איבר זרם ההעתקה) מתקיים:
לפי מודל של גל המתקדם בכיוון ציר (משוואת הגלים), הנגזרת הזמנית של כל שדה בנפרד קשורה לנגזרת המרחבית שלו על ידי פקטור של מהירות הגל :
מהצבת שתי המשוואות האחרונות בשתיים הראשונות נקבל:
זוהי מהירות התקדמותם של גלים אלקטרומגנטיים בריק (או מהירות האור בריק).
איבר זרם ההעתקה של מקסוול נקבע כהנחת יסוד בחלק השלישי של מאמרו מ-1861 "על קווים פיזיקליים של כוח".
מעט נושאים בפיזיקה מודרנית גרמו לבלבול וחוסר הבנה כה רב כמו רעיון זרם ההעתקה.
בלבול זה נבע מכך שמקסוול נעזר ב"ים של מערבולות מולקולריות" בגזירה שלו, מעין מודל מכני מתוחכם ומסורבל ביותר לתווך המגנטו-חשמלי המסתורי הממלא את המרחב - האתר.
דבר זה עומד בניגוד להצגת הנושא כפי שמופיעה בטקסטים מודרניים, שנסמכת על העובדה שזרם העתקה יכול להתקיים במרחב ריק.
מודל "האתר התאי" של מקסוול דימה את המרחב למרחב המרוצף על ידי תאים בצורת פאונים (או תריסרונים, בגרסאות מסוימות של המודל) המלאים בחומר אלסטי, בעוד שקירות התאים הורכבו משכבה של חלקיקים כדוריים קטנים, אשר פעלו כמעין מסבים כדוריים המתגלגלים ללא החלקה.
בתפיסה של מקסוול, עוצמת השדה המגנטי באזור קטן נמדדת על ידי קצב הסיבוב של התא המתאים.
כאשר במרחב שורר שדה מגנטי לא אחיד, תאים סמוכים יסבבו בתדירויות שונות, וכתוצאה מכך המסבים הכדוריים ינועו בכיוון התא המהיר יותר, בנימה דומה לעקרון של גלגלי שיניים דיפרנציאליים.
מקסוול פירש את התנועה של החלקיקים הללו כמייצגת תנועה של מטענים חשמליים (זרם חשמלי) ואת הקשר בין קצב סיבוב לא אחיד של התאים לתנועת החלקיקים כתקביל המכני של חוק אמפר המקורי .
כדי לדמות את זרם ההעתקה במעגלים פתוחים (כמו בדוגמת הקבל הנטען) הוא קבע תכונה של מעוות אלסטי המתקדם של התאים בתרחישים כאלה.
זרם הקרח אוונס הוא זרם קרח גדול, המנקז את ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח נשפך אל חלקו המערבי של מדף הקרח רון, בין כף זומברג ומעלה הקרח פאולר.
קרחון מילס זורם במקביל לזרם הקרח אוונס, מדרום מערב לו.
זרם הקרח צולם לראשונה ב-5 בפברואר 1974 בתמונות של לווין לנדסאט.
שמו של זרם הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
זרם הקרח נקרא על שמו של סטנלי אוונס (Stanley Evans) פיזיקאי בריטי, אשר בשנת 1961 פיתח מנגנון הד רדיו, לבדוק ממטוסים את עומקם של כיפות קרח וקרחונים; כמו כן הוא חקר מהאוויר את מדף הקרח בראנט בין השנים 1956–1957.
זריקת עונשין בכדורסל, היא זריקה המבוצעת מ"קו העונשין", אשר במגרש כדורסל סטנדרטי ממוקם במרחק של 4.6 מטרים מהסל.
ככלל, זריקות עונשין מוענקות לקבוצה אשר נעשתה על אחד משחקניה עבירה.
קליעת זריקת עונשין מזכה את קבוצת השחקן הזורק בנקודה אחת.
במרבית ליגות הכדורסל הבכירות, שחקנים קולעים בממוצע כ-75% מזריקות העונשין, כאשר קלעים טובים במיוחד קולעים כ-90% מהזריקות, וקלעים גרועים במיוחד קולעים כ-50% מהן.
העבירות המזכות את הקבוצה היריבה בזריקות עונשין הן: עבירת מגן במהלך זריקה, עבירת מגן כאשר הקבוצה מעבר לתחום העבירות הקבוצתיות, עבירה טכנית ועבירה בלתי-ספורטיבית.
עבירת תוקף לא מזכה את קבוצת ההגנה בזריקות עונשין (גם אם היא מעבר לתחום העבירות הקבוצתיות), אלא רק במעבר הכדור אליה.
עבירה של קבוצת ההגנה על שחקן בעת זריקה מהשדה מזכה את השחקן במספר זריקות עונשין בהתאם לערך הזריקה שלקח; אם העבירה נעשתה בעת זריקת שלשה – מוענקות לשחקן שלוש זריקות עונשין, ואם השחקן זרק זריקה מתוך קשת השלוש – מוענקות לו שתי זריקות עונשין.
בכל מקרה, אם השחקן קלע את הזריקה על אף העבירה שנעשתה עליו – הסל נספר לזכות הקבוצה, והשחקן זוכה לזריקת עונשין אחת.
עבירת מגן יכולה לזכות את קבוצת ההתקפה בזריקות עונשין גם אם העבירה לא נעשתה במהלך זריקה, במקרה בו קבוצת ההגנה נמצאת מעבר ל"תחום העבירות הקבוצתיות".
תחום העבירות הקבוצתיות הוא מספר מוגדר של עבירות, אשר כל עבירה מעבר לו מזכה את הקבוצה עליה נעשתה העבירה בשתי זריקות עונשין.
בליגות של פיב"א וביורוליג, תחום העבירות הוא 4 עבירות בכל אחד מרבעי המשחק, ובליגת ה-NBA התחום הוא 5 עבירות בכל רבע.
לעניין זה, עבירה על שחקן בזמן שהכדור לא נמצא בשליטה של אף שחקן ("Loose ball"), נחשבת כעבירת מגן ועשויה לזכות את השחקן בזריקות עונשין, באם הקבוצה היריבה נמצאת מעבר לתחום העבירות שלה.
ב-NBA, תחום העבירות הקבוצתיות בשתי הדקות האחרונות של כל משחק הוא אחד, כלומר העבירה השנייה בתוך שתי הדקות האחרונות מזכה את הקבוצה היריבה בשתי זריקות עונשין, גם אם הקבוצה שביצעה את העבירות לא נמצאת מעבר לתחום 5 העבירות באותו הרבע.
בליגות של פיב"א וביורוליג אין תחום עבירות נוסף במקרה של הארכה, כך שהקבוצות ממשיכות עם הגבלת העבירות הקבוצתיות שלהן מהרבע הרביעי.
ב-NBA, בתחילת כל הארכה מתאפס תחום העבירות הקבוצתיות, ועומד מחדש על 4 עבירות.
כאשר שחקן, מאמן או חבר אחר בצוות הקבוצה מבצע "עבירה טכנית" (Technical Foul), הקבוצה היריבה זוכה בזריקות עונשין; בליגות פיב"א וביורוליג מוענקות שתי זריקות, וב-NBA מוענקת זריקת עונשין אחת.
עבירה טכנית נשרקת לחובת חבר אחת הקבוצות בשל התנהגות בלתי-נאותה, כגון צעקה על שופט, עיכוב המשחק, ואלימות מילולית בוטה כלפי שחקן יריב.
הקבוצה לה הוענקו זריקות העונשין יכולה לבחור בכל אחד מחמשת שחקניה שעל המגרש לזרוק את זריקות העונשין.
לאחר זריקות העונשין מקבלת את הכדור הקבוצה אשר החזיקה בו בעת שריקת העבירה, ועל כן שחקני הקבוצות לא נעמדים בצדי "אזור הצבע", מכיוון שאין הזדמנות לאסוף ריבאונד.
ב-NBA קיים מצב נוסף אשר נשרק כעבירה טכנית: בשתי הדקות האחרונות של כל מחצית, אם קבוצת ההגנה מבצעת עבירה על שחקן רחוק מהכדור, כאשר היא נמצאת מעבר לתחום העבירות הקבוצתיות – ניתנת לקבוצת ההתקפה זריקת עונשין אחת, ולאחריה היא מקבלת את הכדור.
כאשר שחקן מבצע "עבירה בלתי-ספורטיבית" (Flagrant Foul), הקבוצה היריבה זוכה בשתי זריקות עונשין, ולאחריהן היא מקבלת את הכדור.
עבירה בלתי-ספורטיבית נשרקת לחובת שחקן אשר ביצע עבירה אלימה במיוחד, בין אם נעשתה במכוון ובין אם בשוגג.
בניגוד לעבירה טכנית, במקרה של שריקת עבירה בלתי-ספורטיבית מחויב השחקן עליו התבצעה העבירה לזרוק את זריקות העונשין.
בעת זריקת עונשין, שתי רגליו של הזורק חייבות להיות מאחורי "קו העונשין", אשר במגרש כדורסל סטנדרטי ממוקם במרחק של 4.6 מטרים מהסל.
מותר לשחקן לקפוץ במהלך הזריקה, כל עוד גופו נמצא מאחורי קו העונשין לכל אורך הזריקה, עד לנגיעת הכדור בטבעת הסל.
לפני זריקות העונשין, עד חמישה שחקנים רשאים לעמוד בצידי "אזור הצבע" – שלושה שחקני הגנה ושני שחקני התקפה (מקבוצת השחקן הזורק).
שני שחקני הגנה זוכים למקום הקרוב ביותר לטבעת (אחד מימין ואחד משמאל), ולצדם נעמדים שני שחקני התקפה.
שחקן ההגנה הנוסף שרשאי לעמוד בתוך קשת השלוש יכול להתייצב מצד ימין או מצד שמאל של הסל (לצד אחד משחקני ההתקפה), לפי בחירתו.