tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגרסה הלא-אסוציאטיבית של השערת קתה אינה נכונה: באלגברה הלא-אסוציאטיבית הנוצרת על ידי שני איברים תחת היחסים: , האיברים ו- יוצרים אידיאלים שמאליים ניליים, אך סכומם אינו נילי.
השערת קתה מתקיימת בחוג אם לכל אידיאל נילי שמאלי , האידיאל הדו-צדדי הוא נילי.
השערת קתה מתקיימת בחוגים מהמהחלקות הבאות:
בחוגים נתריים (לפי משפט הופקינס-לויצקי: בחוג נתרי, כל אידיאל חד-צדדי נילי הוא נילפוטנטי).
בכל חוג עם זהויות (בחוג עם זהויות הנוצר סופית מעל חוג קומוטטיבי נתרי, אפילו , משפט Razmyslov-Kemer-Braun).
בחוגים שבהם רדיקל ג'ייקובסון נילי (משום שכל אידיאל שמאלי נילי מוכל ברדיקל ג'ייקובסון).
תכונה זו מתקיימת במקרים הבאים (שאת כולם הוכיח עמיצור):
באלגברה שממדה מעל קטן ממש מהעוצמה של ;
בחוג אם היא אלגברה מעל שדה שאינו בן-מניה (בהקשר זה מעל כל שדה בן-בניה, יש אלגברה נילית כך ש- אינו נילי; סמוקטונוביץ', 2000).
באלגברה מונומיאלית נוצרת סופית (משום שרדיקל ג'ייקובסון הוא נילפוטנטי מקומית, Beidar and Fong, 1998).
לפי משפט של עמיצור, רדיקל ג'ייקובסון של כל חוג הוא מהצורה כאשר אידיאל נילי.
מכאן שאם הוא חוג שאין בו אידיאלים ניליים, אז .
בביקורת הברית החדשה, השערת שני המקורות או השערת שתי הבשורות היא השערה שמסבירה את מקורותיהן של הבשורות הסינופטיות – הבשורות על פי מתי, על פי מרקוס ועל פי לוקאס.
לבשורות אלה דמיון רב זו לזו מצד אחד, ומצד שני יש ביניהן הבדלים ברורים.
ההשערה מסבירה מצב זה בכך שמתי ולוקאס התבססו על שני מקורות עיקריים קדומים להם: הבשורה על פי מרקוס ומקור נוסף, היפותטי, המכונה "מסמך Q" או "מקור Q", שאבד.
התאוריה התפרסמה ב והמשיכה להתפתח ב, והיא התאוריה השלטת והמקובלת ביותר בתחום.
קיימת ביקורת מחקרית על ההסבר, וגם הכנסייה הקתולית עודה מצדדת בגישה המסורתית שלפיה סדר הבשורות בברית החדשה הוא הסדר הכרונולוגי של כתיבתן.
הברית החדשה היא אוסף כתבי הקודש הקאנוניים של הדת הנוצרית.
ארבעת החיבורים הראשונים באוסף מספרים את סיפור חייו של ישו ונקראים על שמות מחבריהם: הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי לוקאס והבשורה על-פי יוחנן.
על פי המסורת, כותבי הבשורות, המבשרים, היו תלמידי ישו שראו במו עיניהם את המאורעות שהם מתארים או ששמעו מפיו של עד ראייה, והתכוונו לבשר לעולם על בואו של המשיח הנוצרי.
שלוש הבשורות הראשונות דומות למדי זו לזו, הן בתוכנן והן בניסוחן, ואילו הבשורה הרביעית, על פי יוחנן, שונה מהן בהיבטים אלו.
הדמיון בין שלוש הבשורות העניק להן את הכינוי "הבשורות הסינופטיות", מהמילה היוונית συνοπτικός (synoptikos), שמשמעה "לראות הכול יחד", כיוון שאפשר להציב את שלושתן זו בצד זו ולהשוות ביניהן בקלות באופן זה.
בין שלוש הבשורות הסינופטיות יש דמיון רב בחלק מהתיאורים של מעשי ישו ובציטוט דבריו, עד כדי זהות של משפטים שלמים.
עם זאת, במקרים אחרים קיימים הבדלים משמעותיים.
הדמיון העיקרי קיים בין לוקאס ומתי למרקוס: לוקאס ומתי מתארים אירועים שהוזכרו אצל מרקוס, אך לעיתים חלוקים בינם לבין עצמם במידה כזו שמוכח שהם לא היו חשופים זה לעבודתו של זה.
ודאי גם שלא היו עדי ראייה בעצמם למאורעות שהם מתארים.
בנוסף לתיאורים הדומים, קיימים אירועים שמתוארים אצל לוקאס ומתי, אך לא אצל מרקוס, וגם חומרים עצמאיים שמוזכרים רק אצל כל אחד מהמבשרים.
כך נוצר צורך להסביר מה הקשר בין שלוש הבשורות ומה מקור נקודות המחלוקת וההסכמה ביניהן.
במחקר מכונה סוגיה זו "הבעיה הסינופטית".
דוגמה לדמיון בין שלוש הבשורות היא בעת קריאת ישו למתי והסעודה עם המוכסים:
הדמיון בין התיאורים רב מכדי שיהיה מקרי.
כדוגמאות נוספות ניתן למנות את תיאור מאסרו של ישו, בו נישק יהודה איש קריות את ישו על מנת לסמן לאוסרים את מי לאסור, ואת סיפור הרפואה בשבת.
דוגמה להבדל בין הבשורות היא הדרשה על ההר המצוטטת באריכות בבשורה על פי מתי, בעוד אצל לוקאס אותה דרשה, אומנם בקיצור משמעותי, מתרחשת במקום שונה ונקראת "הדרשה על המישור".
אצל מרקוס הדרשה ותוכנה לא מופיעים כלל.
קיים גם חומר שנמצא במרקוס לבדו ולא בשתי הבשורות האחרות, כגון משל הזורע והנער ההולך אחריו לאחר מאסרו ובורח עירום, אולם אלו מקרים מעטים וקצרים מאוד.
פתרון הבעיה על ידי ההשערה
ההשערה מניחה שמרקוס קדם למתי וללוקאס, ושהם הכירו את הבשורה שלו, אך לא זה את עבודתו של זה.
ההנחה מתבססת על ביקורת המקורות, שהיא שיטת המחקר המתחקה אחר חיבורם של טקסטים מהביבליה בזיקה למקורותיהם הספרותיים המשוערים.
בחקירת אמרות או מעשים של ישו שמוזכרים אצל מרקוס ואצל שתי הבשורות האחרות או אחת מהן (כגון מרקוס ומתי לבדו או מרקוס ולוקאס לבדו), אפשר להראות כי השינויים בניסוח בין מרקוס למתי ולוקאס או החלפת מילה מסוימת של מרקוס באחרת, נעשו פעמים רבות מתוך מניעים תאולוגיים.
כלומר, אם אצל מרקוס מתוארות מגבלות אנושיות של ישו או תכונות שליליות כמו כעס, אצל לוקאס ומתי השתנה הנוסח והעלים אותן.
המניע התאולוגי של שכתוב כזה הוא ברור ומובן, שכן הוא נועד להאיר את דמותו של ישו באור חיובי יותר וכדמות אלוהית ולא אנושית.
לעומת זאת, אם נניח שמרקוס הוא שהעתיק ושינה מאחד המקורות שלפניו, אי אפשר להסביר מדוע מבשר הבשורה על ישו כמשיח וכבן האלוהים, ישנה מן הנוסח כדי להוסיף מגרעות כאלו.
כמו כן, אם נניח שמרקוס הוא שהשתמש בבשורות של מתי או של לוקאס, לא יהיה מובן מדוע שמרקוס ישמיט אמירות רבות של ישו ודרשות הכוללות את עיקרי הנצרות.
מרקוס, שהכיר את פאולוס, נצמד יותר לתיאור האנושי של ישו כפי שחוו אותו האנשים שהיו סביבו, בעוד לוקאס ומתי ראו לנגד עיניהם כמטרה דתית את הפצת הבשורה ולא את אמיתותו ההיסטורית של הסיפור.
תמיכה נוספת להנחה מגיעה מחקירת השפה והסגנון הלשוני של הבשורות.
שפתו של מרקוס ארכאית יחסית לשתיים האחרות, והוא נוטה להשתמש בתיאורים כפולים, בה בשעה שמתי ולוקאס מסירים את הכפילות ומפשטים את התיאור.
לדוגמה, לאחר צליבת ישו חילקו החיילים את בגדיו על פי גורל שהטילו ביניהם, וכך מתואר הדבר בבשורות:
נראה שסוף הפסוק של מרקוס, "לקבוע מה ייקח כל אחד", היה מיותר בעיני שני המבשרים האחרים ולכן הוסר על ידיהם כשעדיין המשמעות ברורה לקורא.
כמו כן, מילים בארמית שמופיעות אצל מרקוס הושמטו על ידי לוקאס ומתי מכיוון שהבשורות שלהם היו מכוונות ליותר קוראים שלא דיברו ארמית, כפי שכל הבשורות נכתבו ביוונית.
כדי להסביר את השינויים בין מתי ולוקאס בפרטים שאינם מופיעים אצל מרקוס, מניחה ההשערה את קיומם של מקורות נוספים על חיי ישו.
ייתכן שהמקורות התקיימו רק כסיפורים בעל-פה וייתכן שהועלו על הכתב בצורה זו או אחרת.
כל הפרטים הזהים אצל לוקאס ומתי עובדו ושולבו ממקור אחד משוער, המכונה "מקור ה-Q" (מגרמנית: Quelle - מקור), ואילו כל הפרטים הייחודיים לכל אחת מהבשורות הגיעו ממקורות אחרים.
בהתייחסות למקורות הנוספים, הייחודיים ללוקאס (מקור L) ולמתי (מקור M), מכונה לפעמים ההשערה - "השערת ארבעת המקורות".
כך לדוגמה סיפור לידת ישו מופיע רק אצל מתי ואצל לוקאס, אולם בשינויים רבים המוכיחים שהם לא שאבו אותם ממקור אחד.
שני המקורות הייחודיים M ו-L מספקים את ההסבר לעובדה זו.
הבשורה על-פי מרקוס מהווה מקור לרוב התיאור הכרונולוגי של חיי ישו ולמעשיו, כגון ניסים שונים שביצע, ואילו ממקור Q שאבו בעיקר את אמרותיו ודרשותיו של ישו.
התיארוך המודרני של הבשורות, המקובל על רוב החוקרים, קובע כי הבשורה על-פי מרקוס נכתבה בערך בשנת 70 לספירה, זמן קצר אחריה נכתבה הבשורה על-פי מתי ומעט מאוחר יותר הבשורה על פי לוקאס.
על פי דעות אחרות קדמה הבשורה על פי לוקאס שנכתבה בערך בשנת 85 לזו של מתי שנכתבה בערך בשנת 90, אולם אין עוררין על כך שמרקוס קדם להם ועל כך שיוחנן כתב את הבשורה שלו זמן מה לאחריהם, בערך בשנת 110.
מקור Q, או מסמך ה-Q , הוא קובץ היפותטי של דברי ישו.
על פי השערת שני המקורות, הקובץ היה ידוע ללוקאס ולמתי כותבי הבשורות והם השתמשו בו כמקור, בנוסף לבשורה על-פי מרקוס.
על פי הסברה, קיימת עדות קדומה לקיומו של המסמך בדבריו של פפיאס, אותו מצטט אוסביוס מקיסריה: "מתי כתב את דברי ישו בעברית וכל אחד פירש אותם בהתאם ליכולתו".
דברי ישו האמורים כאן הם על פי הסברה אותו אוסף אמירות המכונה כיום מקור Q.
התפתחות התאוריה על קיומו של Q
כבר בראשית המאה ה-19 נעשתה הבחנה בין הסיפורים על חיי ישו בברית החדשה לבין אמרות, דרשות ומשלים שנאמרו על ידו.
הראשון שעסק בנושא באופן מסודר היה הבישוף והתאולוג האנגלי הרברט מארש.
ב-1832 פרסם פרידריך שליירמאכר מאמר ובו הפרשנות החדשנית לדברי פפיאס שהעידו לדעתו על מקור קדום שהכיל את דברי ישו.
עם פרסומה של השערת שני המקורות בצורה מגובשת על ידי כריסטיאן הרמן וייס ב-1838 והתמיכה לה זכתה, נעשה מקור Q למוסכמה מקובלת בקרב חוקרי הברית החדשה.
היינריך יוליוס הולצמן, מהתומכים הגדולים של התאוריה, סימל את החיבור התאורטי באות היוונית למדא (Λ), כקיצור למילה "לוגיה", בה השתמש פפיאס בהתייחס לדברי ישו.
לאחר שחוקרים אחרים לא קיבלו את הפרשנות לדברי פפיאס, אך תמכו ברעיון המקור הנעלם כשלעצמו, החליף וייס את השם המקובל למקור באות Q, כקיצור למילה הגרמנית Quelle שמשמעה "מקור".
החל מאמצע המאה ה-20 נעשו ניסיונות להרכיב את תוכנו של Q.
כיוון שההנחה היא שכל אמירה או נאום של ישו שנמצאים אצל מתי ולוקאס, ולא נמצאים אצל מרקוס, מקורם ב-Q, ניתן לכאורה להרכיב את המקור.
עם זאת, שום גרסה שהוצעה לא התקבלה על דעת החוקרים.
גילויה של הבשורה על פי תומאס שמורכב מאוסף אמירות של ישו, בדיוק כמו Q, יצר מחדש התעניינות וניסיונות הרכבה של המקור הקדום.
נטען גם שהבשורה על פי תומאס היא מקור Q עצמו, אולם טענה זו לא התקבלה על ידי החוקרים.
עם זאת, הוכיחה עצם מציאת הבשורה שכתבים מהנצרות הקדומה שנעלמו ולא היו ידועים במשך שנים רבות אכן היו קיימים בעבר, ולכן מציאותו של Q אפשרית.
במסגרת הניסיונות המחודשים להרכיב או לשער את תוכנו של Q, נדרשו החוקרים לשאלה האם היה תוכנו קיים כמסורת בעל פה או כקובץ כתוב.
כמו כן היה צורך לתארך את המסמך: האם הדברים נמסרו בעל פה כבר בזמנו של ישו, או שזו התפתחה רק לאחר מותו, ולפני כתיבת הבשורות.
אחד מהעוסקים החשובים בתחום הוא הפרופסור לדתות (John S.
Kloppenborg), שפיתח השערה לפיה Q לא נכתב או הושלם בעל פה בבת אחת, אלא במשך תקופה, כשהוא נבנה רובד אחר רובד.
התוכן הקדום ביותר היה אמרות חוכמה כמו אלו שמרכיבות את ספר משלי או בן סירא והתוכן שעוסק ביהדות או מתנצח ישירות עם הפרושים הוא מאוחר יותר.
השערה זו דומה להשערות אחרות שמצדדות בעמדה לפיה המקור העלום עליו הסתמכו כותבי הבשורות לא היו בהכרח קובץ אחד שלם, אלא אוסף של אמירות וסיפורים שעברו כמסורת, חלקם בעל פה וחלקם בכתב.
השערה זו מתבססת על העובדה שהיא גם הסיבה הראשונית להנחת קיומו של Q, דהיינו הדמיון הרב בין הבשורות.
קשה להניח שדמיון כזה יכול להיווצר ללא מקורות כתובים, שמאפשרים לשני המבשרים לכתוב את אותם סיפורים כמעט מילה במילה ובאותו סדר.
מצד שני קיימים ביניהם הבדלים שהימצאותם יכולים להיות מוסברים על ידי קיומם של מסורות בעל פה, שעוברות שינויים ממספר למספר.
כמו כן, כיוון שהבשורות נכתבו ביוונית, סביר יהיה להניח שגם מקור Q נכתב בשפה זו ולא תורגם משפה אחרת, כיוון שלא סביר שתרגומים שונים ישתמשו באותן מילים בדיוק.
קיימות שתי השגות עיקריות על ההשערה.
ההשגה הראשונה נקראת טיעון "ההסכמות הקטנות" (Minor agreements) והיא עוסקת בפרטים הקיימים אצל מתי ולוקאס בצורה זהה, אך נעדרים אצל מרקוס.
ההשגה השנייה היא בדבר עצם קיומו וזהותו של מקור Q.
הערעור על ההשערה תוקף את ההנחה שמתי ולוקאס הכירו את הבשורה של מרקוס, אך לא זה את זה, ואת ההנחה שהם לקחו ממרקוס בעיקר את סיפור חייו של ישו.
בהתאם להנחות אלו, קשה להסביר את העובדה שמתי ולוקאס חולקים גרסה זהה של סיפור מחיי ישו שלא הגיע ממרקוס ולא ממקור Q (שמורכב על פי ההשערה רק מאוסף אמרות של ישו).
דוגמה למקרה כזה היא תיאור חקירת ישו בידי הסנהדרין.
על פי מתי ולוקאס, בחקירה הכו את ישו, לגלגו עליו ושאלו אותו מי הוא המכה אותו.
אצל מרקוס, לעומת זאת, לא מופיעה שאלה זו.
מצדדי ההשערה מספקים מגוון תשובות אפשריות, שהמרכזית שבהן היא ההנחה שהייתה קיימת גרסה קדומה יותר של הבשורה של מרקוס ועליה הסתמכו מתי ולוקאס.
הגרסה הקדומה עברה שינויים והשמטות קלות עד שהגיעה למצב הנוכחי.
שינויים או הרכבה של גרסאות שונות במרקוס המאוחר ניתן גם לראות לדוגמה בסיפור נס הלחם והדגים החוזר אצלו פעמיים, בפרק ו עם חמשת אלפים איש ובפרק ח עם ארבעת אלפים איש.
אם אכן היה מקור נוסף, שהיה חשוב וידוע מספיק כדי ששני כותבי הבשורות יכירו אותו וישתמשו בו, קשה להבין כיצד הוא נעלם לחלוטין, בעוד חיבורים קדומים לא קאנוניים רבים אחרים קיימים עד היום.
המערערים טוענים שאין צורך להניח את קיומו וניתן להסביר שכל מקום בו דומים לוקאס ומתי, מקורו בהעתקה של אחד מהשני.
תומכי ההשערה עונים על כך שכתבים קדומים רבים אכן נעלמו, וכי ידוע רק על אלו שאכן שרדו, אך לא על אלו שנעלמו.
כמו כן, ייתכן שמהרגע ששולב מקור Q לתוך הבשורות של מתי ולוקאס לא נותר עוד צורך לשמור אותו כספר נפרד.
במשך שנים החזיקו רוב התאולוגים הקתולים במסורת לפיה סדר המבשרים השתמר בסדר הבשורות בברית החדשה, כלומר מתי הוא המוקדם, אחריו מרקוס ולבסוף לוקאס.
ראש התומכים המוקדמים בהשערה זו הוא אוגוסטינוס ולכן היא נקראת ההשערה האוגוסטינית.
גם אוגוסטינוס מזהה קווי דמיון בין הבשורות ולכן קובע שמתי השפיע על מרקוס.
את הסתירות והשינויים בין הבשורות הוא מסביר בכך שכל מבשר העדיף מסורות שונות או להרחיב נושאים אחרים.
התאולוג האנגליקני הנרי אוון (Henry Owen) העלה ב-1764 את הסברה שסדר הכתיבה וההשפעה הוא מתי, לוקאס ומרקוס.
ההשערה לא התקבלה בהתלהבות בארצו, אך צברה יותר תמיכה אצל תאולוגים גרמנים פרוטסטנטים והתגבשה במהלך המאה ה-19.
בעיני הכנסייה הקתולית, קבלת התאוריה איימה על המסורת ועל אמינות המידע שנמסר על ידי הבשורות ולכן שללה אותה מכל וכל.
ב-1893 יצא האפיפיור לאו השלושה עשר בהודעה המגנה את ההשערה וטען שהיא לא תסייע להבין את כתבי הקודש, אלא רק תעורר מחלוקות.
ב-1902 ייסד את ועדת המקרא האפיפיורית (Pontifical Biblical Commission) במטרה להרחיב את לימוד המקרא וכדי להתמודד עם המחקר המודרני.
יורשו, פיוס העשירי, המשיך בקו זה והכריז ב-1907 שהוועדה האפיפיורית היא הסמכות היחידה בכתבי הקודש ושאין לחרוג ממסקנות המחקר שלה.
הוועדה המשיכה להחזיק בהשערה האוגוסטינית.
אף על פי שהתירה לחלוק עליה, אסרה על הוראת שיטה אחרת.
עמדת הוותיקן לא השתנתה מאז והיא נשמעת בדברי אפיפיורים וחשמנים כל אימת שהם נדרשים לנושא.
ההשערה הוצגה לראשונה בצורה מגובשת ב-1838 על ידי התאולוג והפילוסוף הגרמני כריסטיאן הרמן וייסה (Christian Hermann Weisse).
את עיקר פרסומה היא קיבלה לאחר שהתאולוג הגרמני היינריך יוליוס הולצמן (Heinrich Julius Holtzmann) סמך עליה את ידיו.
ב-1880 זכתה ההשערה להכרה גם באנגליה, בעיקר על ידי התאולוג וחוקר המקרא הבריטי ויליאם סנדיי (William Sanday), כשברנט הילמן סטריטר (Burnett Hillman Streeter), שעסק רבות בחקר ובביקורת המקרא, תמך בה והמשיך לפתחה.
הוא שהוסיף את ההשערה על שני המקורות הייחודיים למתי וללוקאס, והעלה את האפשרות שמרקוס השתמש גם הוא במקור Q.
כיום ממשיכות להתפתח השערות על בסיס השערת שני המקורות, או השערות נפרדות לחלוטין.
השערה אחת מציעה שמרקוס היה מאוחר יותר למתי וללוקאס והוא תמצת את דבריהם.
אחרת מסכימה שמרקוס הוא המוקדם, אך טוענת שמתי קדם ללוקאס והשפיע עליו יחד עם מרקוס.
בתורת המספרים, השערת לז'נדר קובעת שיש מספר ראשוני בין כל שני מספרים ריבועיים.
ההשערה הוצעה לראשונה על ידי אדריאן-מארי לז'נדר וקרויה על שמו בסוף המאה ה-18 והיא לא הוכחה עד היום.
היא נחשבת לבעיה מהותית וחשובה בתורת המספרים, ומתמטיקאים רבים ניסו להוכיח או להפריך אותה במהלך השנים.
למרות מאמצים רבים, ההשערה נותרה בלתי פתורה והיא עדיין תחום מחקר פעיל.
השערת לז'נדר קרובה לטענה שיש תמיד ראשוני בתחום .
ביקר, המרמן ופינץ הוכיחו שאם x גדול מספיק, אז קיים מספר ראשוני בתחום .
בנוסף לכך, הוכח שקיימים אינסוף מספרים , כך ש:
כאשר היא פונקציית המספרים הראשוניים.
אם ההשערה תוכח כנכונה, יהיו לכך השלכות משמעותיות על הבנת התפלגות המספרים הראשוניים, שהם מהאובייקטים הבסיסיים והמסתוריים ביותר במתמטיקה.
מספרים ראשוניים נחקרו במשך מאות שנים ויש להם יישומים חשובים בתחומים שונים של מתמטיקה ומדעי המחשב.
הוכחה להשערת לז'נדר תספק תובנות חדשות לגבי המבנה של מספרים ראשוניים ויכולה להוביל לטכניקות חדשות למציאתם ולניתוחם.
בנוסף, להוכחה של ההשערה עשויות להיות השלכות אחרות על חקר משטחים מעוקלים שליליים והגאומטריה של צורות מודולריות.
מצד שני, אם ההשערה תופרך, זו גם תהיה תוצאה חשובה, שכן המשמעות היא שהבנתנו את התפלגות המספרים הראשוניים אינה שלמה ושישנם גורמים נוספים שמשפיעים על התפלגותם.
זה יכול להוביל לפיתוח של טכניקות חדשות להבנת התפלגות המספרים הראשוניים ויכול להיות בעל השלכות גם על תחומים אחרים במתמטיקה.
בתורת המספרים, השערת פוליה, הנקראת על שם ג'ורג' פוליה, אומרת שלכל n, לרוב מהמספרים הטבעיים שקטנים מ-n יש מספר אי זוגי של גורמים ראשוניים.
ניתן לנסח את ההשערה באמצעות פונקציית ליוביל באופן הבאה:
ההשערה הוצגה על ידי ג'ורג' פוליה ב-1919 והוכחה כשגויה על ידי סי.
בריאן הסלגרוב ב-1958. זוהי דוגמה להשערה שנכונה עבור מספר גדול של מספרים, אך לא עבור כולם.
ההשערה אינה נכונה עבור רוב המספרים בתחום .
הערך המקסימלי של L בתחום הוא .
השערת משוב הפנים אומרת כי תנועת שרירי הפנים יכולה להשפיע על החוויה הרגשית.
לדוגמה, אדם שחייב לחייך במהלך אירוע חברתי, יגלה שהוא מרגיש רגשות חיובים כלפי המאורע ויחווה חוויה של הנאה.
צ'ארלס דרווין היה בין הראשונים שהציעו כי שינויים פיזיולוגיים קשורים בצורה ישירה להבעת רגש, והם אינם רק תוצאה של רגש.
מצד אחד, הבעות חיצוניות שמציינות רגש מסוים מעצימות אותו: מצד שני, ההדחקה של אותן הבעות חיצוניות אשר מציינות רגש מסוים מחלישות אותו.
אפילו ההמחשה של רגש יכולה לגרות את המוח שלנו.
בהמשך לרעיון של דרווין, ויליאם ג'יימס הציע כי בניגוד לדעת הרוב, המודעות לשינויים הגופניים שמפעיל הגירוי "היא הרגש": אם לא מרגישים את השינויים הגופניים, קיימת רק המחשבה האינטלקטואלית של הרגש, ללא החום המוחשי של הרגש.
ב"עקרונות הפסיכולוגיה" כתב ג'יימס: "תתנגד להביע תשוקה, והיא תמות."
התגלה כי קשה להוכיח וקיימות מעט מאוד הוכחות להשערה זו (מספר מחקרים שנעשו על בעלי חיים, ומחקרים שנעשו בקרב אנשים הסובלים מקושי להביע רגשות).
הרעיון של השערת משוב הפנים, שעל פיו "התגובה של שרירי הפנים להבעות פנים משחקת תפקיד יום יומי המווסת את החוויה הרגשית וההתנהגותית של האדם", התפתח כמעט עשור אחרי השערתו של דרווין.
בעוד שג'יימס התייחס להשפעה של כל השינויים הגופניים ליצירת רגש, "הכוללים השפעות של איברים פנימיים, והשפעות שריריות ועוריות" 252, מחקרים מודרניים מתמקדים בעיקר בהשפעה של פעילות שרירי הפנים.
אחד מהחוקרים הראשונים שהתעסקו בנושא היה סילבן טומקינס אשר כתב בשנת 1962 "אפקט הבעת הפנים, ביחס לאחרים ולעצמך בעזרת משוב, היא חוויה שכיחה המגרה יותר מכל גירוי של האיברים הפנימיים.
שתי גרסאות להשערת משוב הפנים הופיעו למרות, "שההפרדה בין שתי הגרסאות לא הייתה קיימת תמיד".
הגרסה "החלשה" לפי דרווין רואה את המשוב כמעצים או מחליש רגש קיים.
תומאס מקני וג'ודית אנדרסון (1987) הורו למשתתפים להעצים או לדכא את השריר הזיגומטי או הקורגטורי בזמן שהם מדמיינים מראות נעימים או לא נעימים.
התגלה שינוי ברגשות לאחר מעשה.
הגרסה "החזקה" מציעה כי משוב הפנים עצמו יכול ליצור רגש.
לפי ג'פרי בראונדאיק, "ההוכחה המשמעותית ביותר להשערת משוב הפנים מגיעה מהמחקרים של לנזטה (1976)".
(ראה למטה "מחקרים שנעשו בעזרת בוטוקס להוכחות משמעותיות ועדכניות יותר).
משתתפים הראו מוליכות חשמלית נמוכה של העור בזמן שהביעו בצורה מופנמת כאב שחוו ממכות חשמל לעומת משתתפים שהביעו את הכאב בצורה מוחצנת, אשר התאפיינו במוליכות גבוהה.
לעומת זאת, בכל המחקרים חוו קושי במדידת האפקט ללא יידוע המשתתף על מטרת הניסוי ולא היה ניתן להוכיח את הקשר בין תנועות הפנים לרגש שהופיע בניסוי.
במקור, השערת משוב הפנים חוקרת את ההעצמה או הדיכוי של הבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים לעומת רגש ספונטני ו"אמיתי" הנוצר כתוצאה מגירויים.
לירד (1974) השתמש במחקרו במדידת תנועות פנים בעזרת אלקטרודות במטרה למדוד תנועות ספציפיות של שרירי הפנים במשתתפי הניסוי מבלי לציין שום מצב רגשי בפניהם.
לעומת זאת, השימוש בסרטים מצוירים כדי לעורר רגשות אצל משתתפים "הוליך" אותם לחוות את אותו רגש ולהביעו, ולכן התקבלו תוצאות גבוהות בהבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים וקישורה לרגש שהוצג בפניהם.
הדבר הוביל למחשבה ש"מכניזם ההכנה העצמית" לפי לירד (1974) הוא השורש לתופעת משוב הפנים.
אנשים מרגישים צורך "למלא את החסר" מבחינה רגשית ובעקבות זאת הם מתאימים את עצמם לרגש שקיים סביבם.
במחקרים הראשונים, לירד היה חייב להרחיק 16% מן המשתתפים במחקר הראשון ו-19% מן המשתתפים במחקר השני משום שהם היו מודעים לקשר בין תגובה פיזיולוגית לרגש עצמו.
קושי נוסף שהתגלה היה המחשבה שתהליך ניצול שרירי הפנים יוצר שחיקה נפשית ועייפות אצל המשתתפים עקב שינויים פסיכולוגיים ורגשות תת-הכרתיים.
לבסוף התגלה כי שינויים פסיכולוגיים התערבו בתהליך הקוגניטיבי.
בניסיון לספק הוכחה להשערה כי השינויים בשרירי הפנים מובילים לרגש עצמו, סטרק, מרטין וסטפר (1998) בנו סיפור רקע שימנע מהמשתתפים בניסוי להבין את מטרתו וכך להשפיע על התוצאות הסופיות.
החוקרים סיפרו למשתתפים כי הם משתתפים בניסוי הבודק עד כמה קשה לאנשים ללא ידיים לבצע משימות יומיומיות פשוטות.
המשתתפים החזיקו עט בעזרת הפה באחת משלוש הדרכים הבאות:
השפתיים מחזיקות את העט בעזרת שריר ה-Orbicularis oris, מה שמוביל לפרצוף זועף.
השיניים מחזיקות את העט, מה שגורם לתנועה של הזיגמוטיקוס או שריר הריסוריוס המובילה לחיוך.
האנשים בקבוצת הביקורת מחזיקים את העט ביד הלא-דומיננטית שלהם.
ניתנו למשתתפים שתי מטלות: הראשונה למלא שאלון ולאחר מכן לדווח כמה קשה הייתה החוויה.
המטלה השנייה, שהייתה המטרה האמיתית של הניסוי, הייתה לדווח לאחר שצפו בסרטים מצוירים עד כמה הם היו מצחיקים.
התוצאות ענו על ציפיות החוקרים, והמשתתפים שהחזיקו את העט בעזרת השיניים דיווחו על רמת הנאה גבוהה יותר מאשר המשתתפים אשר החזיקו את העט בעזרת השפתיים.
הניסוי הצליח יותר ביחס לקודמיו משום שלא הייתה שום הוראה או הקדמה או רמיזה לרגש שעל המשתתפים להרגיש.
עם זאת, ייתכן שהעובדה שהמשתתפים שהיו צריכים להחזיק את העט בעזרת השפתיים היו צריכים להשקיע יותר מאמץ ולכן רמת ההנאה שלהם הייתה פחותה.
במטרה להימנע משלילה על פי מתודולוגיה, זאנג'וק, מרפי ואנגלארט (1989) ביקשו מהמשתתפים בניסוי לחזור על הברות שונות, מה שגרם לגירוי לחיוך עם ההברה "הא" ולארשת זועפת עם ההברה "או".
כפי שציפו החוקרים, התגלה אפקט של משוב פנים.
נמצא כי ההברות שגרמו לחיוך העבירו חוויה נעימה יותר לעומת ההברות שגרמו לארשת זועפת.
מחקרים אלה פתרו את "הבעיה" שיצרו מתודולוגיות רבות שמתקשרות להשערת משוב הפנים.
התאוריה של דרווין מוכחת במחקרים אלה וכך גם התאוריה המודרנית.
בנוסף, הם פותחים דלת למחקרים רבים בתחום של תאוריות המתקשרות לרגשות.
ב-2016 התעוררו ספקות בנוגע לאמינות ממצאי העבר, כאשר סדרת ניסויים ב-17 מעבדות שונות לא הצליחה לשחזר את תוצאות המחקר של סטרק, מרטין וסטפר.
שנתיים לאחר מכן הוצע הסבר חלופי לכישלון ניסיונות השחזור.
ניתוח תאורטי של נוח, שול ומאיו טען כי ייתכן שהבדל מרכזי בין ניסיונות השחזור למחקר המקורי, דהיינו צילום הניסוי באמצעות מצלמות וידאו, הוא הגורם להבדלים בתוצאות.
מאחר שהבעות פנים דורשות מכניזם סנסורי ומוטורי, ניתן לשער שמשוב הפנים הוא תגובה מכניסטית או העברה מכניסטית בלבד.
לאחרונה נתמכה טענה זו באמצעות ניסויים שבדקו את המכניזם דרך שימוש בבוטוקס במטרה לשתק זמנית את שרירי הפנים.
מספר ניסויים בדקו את הקורלציה של הזרקות בוטוקס לרגש.
ניסויים אלו מעלים את ההשערה שאפשר לטפל בדיכאון באמצעות בוטוקס.
ניסויים נוספים בדקו את ההשפעה של בוטוקס על עיבוד רגשות.
הועלתה השערה שטיפול בבוטוקס בשרירי האף יפחית את היכולת של אדם להיגעל, מה שיכול להפחית את כמות ועוצמת הסימפטומים של אנשים הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD).
אנדרס הנלוטר ביקש ממשתתפים בניסוי לבצע תרגיל חיקוי להבעות פנים בזמן שהם עוברים בדיקת fMRI - לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר האחראי על הבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס, וכפי שהוא ניבא, הבוטוקס השפיע על הצורה שבה המשתתפים הרגישו וחוו כעס.
ממצאים אלה מראים כי משוב הפנים מדמה את העיבוד העצבי של התכנים הרגשיים והבוטוקס משנה את התגובה האמוציונלית לסיטואציה.
במחקר על עיבוד קוגניטיבי של תוכן רגשי, דיוד אווס ביקש מהמשתתפים בניסוי לקרוא משפטים אמוציונליים המתקשרים לכעס, עצב, שמחה וכו' לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר המעורב בהבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס.
זמן הקריאה למשפטים המתקשרים לכעס ועצב היה ארוך יותר אחרי הזרקת הבוטוקס ואילו זמן קריאת המשפטים המתקשרים לשמחה לא השתנה כלל.
ממצאים אלה מראים כי לשיתוק שרירי הפנים יש אפקט סלקטיבי על עיבוד התוכן הרגשי.
בנוסף הם מראים שאפקטים קוסמטיים של בוטוקס משפיעים על ההבנה הקוגניטיבית הבינאישית (בעיקר הבנת שפה).
במתמטיקה, השערת ליטלווד היא השערה הנקראת על שם המתמטיקאי האנגלי ג'ון אדנזור ליטלווד אשר שיער אותה בשנת 1930. ההשערה עוסקת בקירובים דיופנטים של מספרים, ומנוסחת כך: לכל שני מספרים ממשים α ו-β מתקיים:
כאשר מסמל את המרחק מהמספר השלם הקרוב ביותר.
בהינתן זוג מספרים ממשים α ו-β, נסתכל על הנקודה (α,β) ועל הסדרה הבאה:
לכל נקודה כזו נסתכל על הנקודת הסריג, על ידי מכפלת המרחק הקו הקרוב ביותר עם ערך שלם בקואורדינטת ה-x במרחק מהקו הקרוב ביותר עם ערך שלם בקואורדינטת ה-y.
המרחק הזה לא יהיה גדול מ-1/4. ההשערה אומרת כי קיימת תת-סדרה שמתכנסת בקצב של (o(1/n.
על ידי שימוש בשיטות ארגודיות, הצליחו המתמטיקאים אילון לינדנשטראוס, מנפרד אינסידלר ואנטול קאטוק, להוכיח שלכמעט כל α,β ההשערה נכונה.
למעשה הם אף הראו שמימד האוסדורף של כל הזוגות שאינם מקיימים את התוצאה הוא 0.
השערת קטלן או משפט מיהילסקו הייתה השערה בתורת המספרים, שנקראת על שם המתמטיקאי אז'ן שרל קטלן (על אף שהועלתה שנים רבות לפני לידתו) ונותרה כבעיה פתוחה עד שהוכחה על ידי פרדה מיהילסקו בשנת 2002.
ההשערה טוענת שאין זוג מספרים עוקבים (חוץ מ-8 ו-9) ששניהם חזקות בהן המעריך גדול או שווה 2.
ההשערה הוכחה חלקית בשלבים במשך מאות שנים, כשאת השלב הראשון הוכיח המתמטיקאי היהודי הרלב"ג.
הוא הוכיח שזהו זוג החזקות היחידות העוקבות שבבסיסן 2 ו-3. ההשערה הייתה בעיה פתוחה בתורת המספרים במשך שנים רבות, עד שהוכחה סופית על ידי המתמטיקאי הרומני פרדה מיהילסקו בשנת 2002.
משערים שלכל מספר טבעי N, יש רק מספר סופי של זוג חזקות שלמות שהרווח ביניהם הוא N.
ל N=1, יש רק פתרון 1 (החזקה הקטנה יותר היא 8) וזוהי השערת קטלן.
השפה המיוחדת של אוּרי הוא ספר ילדים עברי מאת הסופר הישראלי דויד גרוסמן אשר ראה אור בשנת 1989 בהוצאת מסדה (משנת תשנ"ו נדפס בהוצאת הקיבוץ המאוחד).
האיורים לספר, מעשה ידיה של אורה איל, זיכו אותה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער (1990).
הספר, העוסק בתהליך רכישת השפה, נכתב בהשראת (1985–2006), השני משלושת ילדיו של גרוסמן.
אורי הפעוט הוא כמעט בן שנתיים (חוגג יום הולדת במהלך הסיפור) ורק לומד לדבר, ולכן יש לו שפה מיוחדת משלו – מכל מילה הוא מבטא רק צליל אחד.
הסביבה (הורים, דודים, סבא וסבתא) מפרשת אותו באופן מוטעה, ולפעמים נבהלת מדבריו.
למרבה המזל עומד לרשותו אחיו הגדול, יונתן בן החמש – "שזה בדיוק באמצע בין להיות קטן ולהיות גדול, ובגלל זה הוא יכול להבין גם תינוקות וגם גדולים" – והוא משמש מתורגמן, שמסביר לכולם מה אומר אורי.
בספר מובאים עשרה משפטים קטועים שאומר אורי הקטן.
פעם, כשאבא חזר הביתה אחרי שהילדים אכלו את ארוחת הערב, רץ אליו אורי וסיפר לו בהתרגשות: "פיל אוס חת בר!
"מה אתה אומר?!", התפלא אבא, "פיל אוס חת בר?!
פיל עם מטוס נחת על עכבר?!
"לא, אבא!", צחק יונתן, "אתה לא מבין את אורי.
אורי רק מספר שהוא הפיל כוס וצלחת, והכל נשבר!
"הבנתי!", אמר אבא, "ואני הייתי בטוח שפיל ענקי...
נו, טוב, איזה מזל שיש לנו מתורגמן כמוך, יונתן!"
חוקרת ספרות הילדים מירי ברוך עמדה על כך שגרוסמן, "בספרו המשעשע [...] שומר על האיזון בתיאור הדברים בין שני האחים.
לא עוד האח הקטן במרכז ולא האח הגדול המקופח, אלא שניהם יחד".
הספר ממוקד בשפה המצחיקה של אורי, אך ה'מושיע' הוא דווקא יונתן ה'גדול'.
הספר אינו מתעלם מן הקנאה העשויה להתעורר בין האחים, ולהפך.
באחת הסיטואציות, כשהגיע יום ההולדת של אורי, קנו לו כולם מתנות ובסוגריים מצוין כי "גם ליונתן קנו, שלא יקנא".
המגמה הבולטת ביותר היא האיזון באהבה שנותנים ההורים לשני האחים.
המחמאות ניתנות לאורך כל הספר לאח הגדול.
ההתמוגגות היא אמנם מן הקטן המצחיק והשוגה, אבל במקביל מפוזרים ביטויים כגון "איזה מזל שיש לאורי אח גדול שמבין כל מה שאורי אומר", ושוב "איזה מזל שיש לנו מתורגמן כמו יונתן".
[...] המתח שבין האחים מתפוגג הן על ידי היסודות הקומיים הנוצרים מן ההבנה המעוות של המבוגרים את הפעוט והן על ידי תמיכת המשפחה וביטויי ההערצה שלהם ליונתן.
דומה כי גרוסמן מצא את המינון הנכון בעיצוב נושא קנאת האחים, וכן בהנחיית הקוראים המבוגרים בדרך שבה יש לנהוג עם האחים כדי שלא ליצור קיפוח ורגשות קנאה, שהרי אלה אינם נוצרים בחלל הריק.
לדברי יותם שווימר באתר "הפנקס", שמזכיר את "ספר הילדים הנפלא" של גרוסמן, "בדומה לשאר ספרי הילדים, המספר-האב מכיל, מקבל, משתאה, נסחף ומתרגש אחר השפה הלא-ברורה, אחר המבע הלשוני המיוחד של הילד וההמצאות הלשוניות.
הוא מכיל ומבין את הפרובלמאטיקה (בעיית התקשורת), אך היא עצמה ניצבת במרחב חיובי, דינאמי וחי.
כאן השפה אמנם קטועה, חתוכה, אינה מושלמת, אך היא אינה שבורה.
כל כולה זועקת התרגשות והתחלה של מסע לשוני מופלא".
השפה הבין-סלאבית (Medžuslovjansky; Меджусловјанскы) היא שפה מתוכננת אזורית, המבוססת על השפות הסלאביות.
מטרתה לשמש כלי עזר לתקשורת בין דוברים בקרב עמים סלאביים, ולאפשר לאנשים שלא דוברים שפה סלאבית כלשהי לתקשר עם סלאבים.
ניתן לסווג את השפה הבין-סלאבית כשפה מתוכננת למחצה.
השפה ביסודה היא המשך מודרני של סלאבית כנסייתית עתיקה, השפה היא גם סוג של דרך מאולתרת שסלאבים השתמשו בה מאות שנים כדי לתקשר עם עמים סלאבים אחרים.
למשל במקומות בהם יש יותר מעם סלאבי אחד ובאינטרנט, ובכך מספקת להם ביסוס מדעי.
לפיכך, אוצר המילים של השפה וגם הדקדוק מבוססים על המאפיינים המשותפים בין השפות הסלאביות, ואמצעים לא סלאבים בדרך כלל נמנעים.
השפה מתמקדת יותר בהבנה מיידית מאשר בלמידה קלה.
ניסיונות קודמים של בין-סלאבים בעלי היסטוריה ארוכה וקדמו לשפות כמו וולאפיק ואספרנטו במאות שנים.
התיאור הישן ביותר נכתב על ידי כומר קרואטי, בין השנים 1659-1666. בצורה הנוכחית שלה השפה הבין-סלאבית נוצרה ב-2006 בשם Slovianski.
ב-2011 סלוביאנסקי עברה רפורמה והתמזגה עם שני פרויקטים אחרים, בו-זמנית שינתה את ל-"Interslavic", שם שהוצע לראשונה על ידי איגנס הושק ב-1908.
השפה הבין-סלאבית יכולה להיכתב הן באלפבית הלטיני והן באלפבית הקירילי.
ההיסטוריה של השפה הבין-סלאבית קרובה מאוד לזו של התנועה הפאן-סלאבית, אידאולוגיה שתומכת באיחוד פוליטי ותרבותי של כל הסלאבים.
אמונה זו מבוססת על הקו המנחה שכל הסלאבים הם חלק מאומה סלאבית אחת יחידה.
ביחד עם אמונה זו בא הצורך בשפה סלאבית אחת שתובן על ידי כולם.
מועמדת חזקה לכך הייתה הרוסית, השפה של המדינה הסלאבית הגדולה ביותר וגם שפת האם של יותר מחצי מהסלאבים.
אפשרות זאת הייתה מועדפת על ידי אוכלוסיית רוסיה וגם על ידי הפאן-סלאבים מחוץ לרוסיה, כמו הסלובקי ליודוביט שטור.
אחרים האמינו שסלאבית כנסייתית עתיקה היא אפשרות טובה יותר וטבעית יותר.
במאות הקודמות השפה הזאת שימשה כשפה המרכזית לרוב העולם הסלאבי, ועדיין נעשה בה שימוש בספרות הדתית, שם היא שימשה כמקבילה ללטינית.
סלאבית כנסייתית עתיקה נהנתה גם מהיתרון של היותה דומה לכל השפות הסלאביות, מכיוון שכולן התפתחו ממנה.
למרות זאת, לסלאבית הכנסייתית העתיקה היו חסרונות רבים, לדוגמה: היא נכתבה בצורה מאוד עתיקה של האלפבית הסלאבי; הדקדוק שלה היה מאוד מסובך; באוצר המילים שלה היו חסרות מאות מילים שיש לשפות הסלאביות היום.
רוב הניסיונות להקמת שפה בין-סלאבית בעבר התמקדו בניסיון החייאתה של הסלאבית הכנסייתית העתיקה והפיכתה לשפה יומיומית.
ספר הדקדוק הבין-סלאבי הראשון, Gramatíčno izkâzanje ob rúskom jezíku, נכתב בשנת 1665 על ידי הכומר הקרואטי יוראי קריז'אניץ.
הוא התייחס לשפה כ-רוסקי (רוסית), אך במציאות התכוון לשילוב של רוסית וקרואטית.
קריז'אניץ השתמש בשפה הזאת לא רק ליצירת ספר הדקדוק הזה אלא גם לכתיבת המאמר "Politika".
לפי המחקר של חוקר השפות הסלאביות ההולנדי תום אקמן, 59% מהמילים שנכתבו במאמר בעלות שורשים סלאביים משותפים לכל השפות הסלאביות, 10% מהמילים באו מרוסית, 9% מקרואטית, ו-2.5% מפולנית.
קריז'אניץ לא היה הראשון שניסה לכתוב בשפה שתהיה מובנת לכל הסלאבים.
ב-1583 כומר קרואטי אחר, שימה בודיניץ, תרגם מאמר מלטינית לשפה מאולתרת סלאבית אחרת, שבה השתמש הן באלפבית הלטיני והן באלפבית הקירילי.
אחרי קריז'אניץ, מאמצים בודדים אחרים בוצעו להמצאת שפה שתובן על ידי כל הסלאבים.
דוגמה בולטת היא ה"אוניברסליס לינגוה סלאביקה" שפה שנכתבה על ידי יאן הרקל, עורך דין סלובקי, השפה פורסמה ב-1826. לעומת קריזאניץ' השפה הזאת הייתה דומה יותר לשפות סלאביות מערביות.
במשך החצי השני של המאה ה-19 שפות פאן-סלאביות היו בפיתוח של סלובנים וקרואטים.
בעידן הלאומנות, האימפריה הרוסית הייתה המדינה היחידה שניתן היה לראותה כמדינת לאום סלאבית (וגם זה לא לגמרי מדויק, שכן היו בה מיעוטים לא-סלאביים ניכרים).
שאר העמים הסלאבים אכלסו מדינות גדולות ובדרך כלל לא סלאביות, וגבולות ברורים בין העמים הסלאבים לא היו בדרך כלל, בקרב המאמצים ליצירת סטנדרטים כתובים לשפות הסלאביות הדרומיות, היו גם מאמצים בהקמת שפה סלאבית דרומית משותפת - אילירית, שיכלה לשמש כשפה בין-סלאבית לכל העמים הסלאבים בעתיד.
תרומה מיוחדת ליצירת השפה הבין-סלאבית היא עבודתו של מטיא מיאר פאן-סלאבי סלובני שב-1865 פרסם את מאמר Uzajemni Pravopis Slavjanski, במאמרו סבר שהדרך הטובה ביותר לסלאבים לתקשורת עם סלאבים אחרים היא לקחת את שפתם בהתחלה ולהתחיל לשנות אותה בצעדים.
הם היצטערו על כך שהניבים הללו התפצלו מכדי הבנה משותפת, והשפה הפאן-סלאבית שאותה חזו הייתה אמורה להפוך את התהליך הזה חזרה.
המטרה שלהם לטווח הארוך הייתה שהשפה שהם ממציאים תחליף את השפות או הניבים הסלאביים.
מאיאר למשל, השווה את הפאן-סלאבית לשפות סטנדרטיות כמו יוונית עתיקה.
כתוצאה מכך, המחברים הללו לא החשיבו את הפרויקטים שלהם כשפות מתוכננות.
ברוב המקרים הם סיפקו רק השוואה דקדוקית בין השפות הסלאביות.
לפעמים אך לא תמיד גם סיפקו פתרונות, להם קראו "פאן-סלאבית".
מה שמשותף לכל הפרויקטים הללו הוא שלאף אחד מהם היה דקדוק מאוד קשוח או אוצר מילים שונה ברובו.
בתחילת המאה ה-20 זה נהיה ברור שתהליך התפצלותן של השפות הסלאביות הוא בלתי הפיך והקו המנחה של שפה פאן-סלאבית לא היה ריאלי יותר.
החלום הפאן-סלאבי איבד את מרבית כוחו, והרבה פאן-סלאבים נדרשו להסתפק בהקמתן של שתי מדינות סלאביות חדשות: צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
למרות זאת, הצורך בשפה משותפת לתקשורת בין הסלאבים עדיין הורגש, וכיוון שהורגשה ההשפעה של שפות מתוכננות כמו אספרנטו, מאמצים נוספים נערכו ליצירת שפה שלא הייתה אמורה להחליף את השפות הסלאביות הקיימות אלה לשמש כשפה שנייה לתקשורת בין-סלאבית.
באותה התקופה, המערכת של הפעילת הבין-סלאבית נדדה צפונה, במיוחד לצ'כיה.
ב-1907 הדיאלקטולוג איגנס הושק, פרסם את הדקדוק ל-נויסלאביש, הצעה לשפה ספרותית משותפת לכל הסלאבים באוסטרו-הונגריה.
חמש שנים לאחר מכן צ'כי אחר, יוסף קונצ'ני פרסם את סלאבינה, סוג של אספרנטו סלאבית, אף על פי שלא היה דמיון בינה לבין האספרנטו, ובמקום הייתה מבוססת על צ'כית.
אף על פי ששני הפרויקטים הללו נחשבו כטבעיים, את זה אי אפשר היה לומר על 2 הצעות אחרות שנכתבו על ידי מחברים צ'כים, סלובאנשטינה, שנכתבה על ידי אדמונד קולקופ וסלאבסקי יאזיק, שנכתבה על ידי בוהומיל הולי.
שני הפרויקטים האלה פורסמו ב-1912 ו-1920 הראו נטייה יחסית לפישוט השפה, למשל, על ידי העלמת המינים הדקדוקיים.
במשך שנות ה-50 המשורר הצ'כי והאספרנטי לשעבר לאדיסלאב פודמלה (1920–2000), ידוע גם בכינויו הספרותי ירי קארן, עבד מספר שנים עם קבוצה של בלשנים על פרויקט משותף,Mežduslavjanski jezik (מז'דוסלאביאנסקי יאזיק), הם כתבו לשפה דקדוק, אוצר מילים אספרנטו-סלאבי, מילון וספר ללמידת השפה.
אף על פי שאף אחד מהם באמת פורסם, הפרויקט קיבל תשומת לב רבה מבלשנים במדינות שונות.
כנראה בגלל המציאות הפוליטית באותו זמן, השפה הזאת התבססה על רוסית.
אף על פי שהתנועה הפאן-סלאבית לא מילאה תפקיד חשוב מאז התפרקות ברית המועצות והתפרקות יוגוסלביה, גלובליזציה ומדיה חדשה כמו האינטרנט, הובילו להעניינות מחודשת בשפה שתהיה מובנת על ידי כל הסלאבים באשר הם.
מיזמים ישנים ליצירת השפה נשכחו, אך זה נהיה קל יותר למחברים חדשים לפרסם את עבודתם, כמה מהם תפסו תאוצה.
רובם הגיעו מקבוצות של מהגרים סלאבים.
במשך השנים הראשונות של המאה ה-21, במיוחד מיזם Slovio (סלוביו) של מארק הוצ'קו התפרסם.
בשונה מההצעות הקודמות, סלוביו לא הייתה שפה טבעית, ותפקידה להיות שפה שנייה לסלאבים.
הדקדוק של השפה מבוסס ברובו על האספרנטו.
בין היתר, סלוביו התכוונה להיות לא רק שפה בשביל הסלאבים, אלה גם כשפה עולמית כמו אספרנטו.
לשם מטרה זו השפה קיבלה יותר הבנה וקבלה מסלאבים: עצם זה שהשפה פשוטה מאוד הפכה את השפה לקלה מאוד ללמידה על ידי לא-סלאבים.
חיסרון גדול של השפה הוא שלפעמים היא נשמעת מלאכותית.
במרץ 2006 הוחל בפרויקט סלוביאנסקי על ידי קבוצה של אנשים ממדינות שונות, שהרגישו את הצורך בשפה לסאבית פשוטה ונייטרלית שסלאבים יוכלו להבין בלי למידה קודמת.
השפה שהם חזו צריכה להיות טבעית ולהיות מורכבת ממילים וחוקים דקדוקיים הקיימים כבר בשפות סלאביות, בלי תוספות מלאכותיות.
במקור, סלוביאנסקי הייתה בפיתוח לשתי גרסאות שונות: גרסה אחת נייטרלית הידועה גם בשם Slovianski-N (שיוזמה על ידי יאן ואן סטינברגן ופותחה אחריו על ידי איגור פוליאקוב).
וגרסה שנייה פשוטה אשר ידועה כ-Slovianki-P (יוזמה על ידי אונדריי רצ'ניק וגבריאל סובודה).
ההבדל ביניהן הוא שלסלוביאנסקי N היו 6 יחסות דקדוקיות ובסלוביאנסקי P כמו באנגלית, בולגרית ומקדונית - משתמשים בכינויי גוף ושמות עצם במקום.
חוץ מ-2 הגרסאות האלה לשפה, גרסה אחרת סכמטית שנקראה Slovianski-S, נבחנה אך ננטשה בשלבי פיתוח מוקדמים.
ב-2009 הוחלט כי רק הגרסה הנייטרלית תישאר בשם סלוביאנסקי.
אף על פי שבשפה היו 3 מינים דקדוקיים (זכר, נקבה ונייטרלי), 6 יחסות ומערכת הטיית פועל שלמה - דבר שבדרך כלל לא היה בשפות מתוכננות בינלאומיות - רמה גבוהה של פישוט הושגה על ידי סיומות פשוטות ומינימום של יוצאים מן הכלל.
סלוביאנסקי שומשה בעיקר באינטרנט ובעיתון "סלוביאנסקה גזטה".
בפברואר ומרץ 2010 לאחר פרסום כתבות על השפה בפורטל אינטרנט פולני והעיתון הסרבי Večernje Novosti השפה קיבלה פרסום גדול.
קצת לאחר מכן, כתבות על סלוביאנסקי נכתבו בעיתון הסלובקי Pravda, באתר החדשות של רשות השידור הצ'כית, ובבלוגוספרה הסרבית וגם עיתונים רבים ופורטלים אינטרנטיים בצ'כיה, סלובקיה, הונגריה, סרביה, מונטנגרו, בולגריה ואוקראינה.
סלוביאנסקי שיחה תפקיד גם בפיתוחם של מיזמים אחרים.
(Rozumio (2008 ו(Slovioski (2009 היו ניסיונות לבניית גשר בין סלוביאנסקי וסלוביו.
במקור, סלוביוסקי פותחה על ידי הפולני-אמריקאי סטיבן רדז'יקובסקי, התכוון אך ורק לעשות רפורמות בסלוביו, אך לאט לאט הוא פיתח שפה נפרדת.
כמו סלוביאנסקי, זה היה מיזם שיתופי שהתקיים בשתי גרסאות: גרסה מלאה וגרסה מופשטת.
בינואר 2010 שפה חדשה התפרסמה, ניוסלאבונית (Novoslovienskij) היא הומצאה על ידי וייטק מרונקה הצ'כי והתבססה על דקדוק סלאבי כנסייתי עתיק אך השתמשה באוצר מילים סלוביאנסקי.
ב-2011, סלוביאנסקי, סלוביוסקי ונובוסלובנסקי התמזגו למיזם אחד בשם בין-סלאבית (Medžuslovjanski).
הדקדוק בה היה סלוביאנסקי והאוצר מילים הורחב וכלל את כל האפשרויות גם של נובוסלאבית, ובכך נהפכה לשפה יותר גמישה שמתבססת על אב טיפוסים יותר מחוקים קבועים.
מאז סלוביאנסקי ונובוסלאבית לא פותחו כשפות נפרדות אלה כמיזם אחד.
אף על פי שכיום משתמשים בהם כדי להתייחס לניבים שונים של בין-סלאבית.
באותה השנה, הצורות הפשוטות של סלוביאנסקי וסלוביוסקי שהיו אמורות להתחשב בצרכים של לומדים מתחילים ולא סלאבים, עובדו מחדש לצורה חדשה וקלה במיוחד של בין-סלאבית, סלוביאנטו.
אחרי כנס השפה הבין-סלאבית של 2017, המיזם של איחוד שני הסטנדרטים של הבין-סלאבית הועברו לאחריותם של מרונקה וואן סטינברגן, עם דקדוק יחיד חדש ואורתוגרפיה.
מספר הדוברים של בין-סלאבית הוא קשה למציאה: החוסר במידע דמוגרפי הוא בעיה נפוצה בקרב שפות מתוכננות, כך שההשערות הן תמיד נמוכות.
אילייב ציין מספר של כמה מאות דוברי סלוביאנסקי.
ב-2014, עמוד הפייסבוק של השפה ספר 4600 דוברים.
בהשוואה לכך, 320,000 הכריזו שהם יודעים אספרנטו באותה השנה.
אף על פי שלא ניתן לסמוך על המספרים הללו, אמרי וונדל החשיב אותם כשימושיים לחישוב מספר דוברי האספרנטו בכל העולם, 1,920,000 דוברים.
אם היה נעשה אותו חישוב על הבין-סלאבית השיטה הייתה נותנת מספר של 27,600 דוברים.
מספר יותר ריאלי ניתן ב-2017, נשער כי מספר דוברי הבין-סלאבית הוא 2000.
לבין-סלאבית יש קהילה אינטרנטית פעילה הכוללת שלוש קבוצות פייסבוק שבהן יש בקירוב 8000 חברים, פורום אינטרנטי עם 470 חברים בנובמבר 2019. כמובן, לא כל אדם שחבר בקבוצות הפייסבוק או בפורום או שנרשם לקורס למידת השפה הופך אותו לדובר השפה, אך לא כל דובר הוא אוטומטית חבר בקהילה.
חוץ מזה, חברות בקהילה האינטרנטית באופן מסורתי משמשת לחישוב מספר דוברי שפת האספרנטו.
בהתחשב בכך שלקהילה של השפה הבין-סלאבית יש 8000 חברים, הדבר הופך אותה לקהילה השנייה בגודלה של שפה מתוכננת אחרי האספרנטו.
למיזם יש שני פורטלי חדשות אינטרנטיים, ביטאון מקצועי המתמקד על הבעיות של העמים הסלאבים כיום ו-ויקיפדיה המאחדת גם קולקציה של כתבים וחומרים בבין-סלאבית.
ביוני 2017 נערך כנס בינלאומי של השפה בעיירה הצ'כית סטארה מסטו ליד אוהרסקה הרדישטה.
המצגות שם היו בבין-סלאבית או שתורגמו אליה.
כנס שני נערך ב-2018. באותה השנה, ויט ידליצ'קה הנשיא של האומה המיניאטורית ליברלנד הביע עניין בכוונה שלו לארח קונגרס בנושא השפה הבין-סלאבית.
אחד מהעקרונות המרכזיים של הבין-סלאבית היא שהיא יכולה להיכתב בכול מקלדת סלאבית.
הגבול בין השימוש בכתב הלטיני לקירילי עובר באמצע הטריטוריה הסלאבית, ומכאן שני האלפביתים שימושיים.
מכיוון שההבדל בין למשל האלפבית הפולני ואלפביתים לטיניים אחרים, כמו כן בין האלפבית הקירילי הסרבי/מקדוני ואלפביתים קיריליים אחרים, לבין-סלאבית אין אלפבית רשמי, אך היא משתמשת באב טיפוס לאורתוגרפיה במקום מה שאומר שצלילים יכולים להיכתב בהרבה אפשרויות.
מה שמשותף לכול הגרסאות של הבין-סלאבית הוא סט בסיסי של צלילים שניתן למצואו בכול השפות הסלאביות:
לטיניקירילידרכים חלופיות להמחשההגייהA aA а ~ B bБ бC cЦ цČ čЧ чLat.
חוץ מהאלפבית הבסיסי הנ"ל, אותיות אחרות משמשות גם כן, בדרך כלל עם סימן דיאקריטי, השימוש שלהן הוא לא חובה.
יש שלוש מטרות לאותן אותיות:
הן מאפשר הגייה מדויקת יותר
הן יכולות להתכוון לצליל מסוים שיש בשפה סלאבית אחת ואין באחרות.
הן יכולות להיות מובנות יותר על ידי האוכלוסייה תלוי במיקום.
לטיניקיריליחלופותהגייהÅ åӐ ӑבדרך כלל: a, ó, Cyr.
האות "X" היא גם אפשרית לשימוש, אף על פי ששימושה הוא לא אותו דבר.
ברוב השפות הסלאביות חוץ מצ'כית וסלובקית כותבים אותו כ-"ks"
לבסוף, אפשר לפגוש את הליגטורות הללו בכמה טקסטים בין-סלאביים, יותר קל למצוא אותם בשפות סלאביות מזרחיות כי בשפות הללו הליגטורות קיימות בשפות המקוריות.
ההגייה שלהם היא לא חובה, ולפעמים קוראים אותם בגרסתם ה"קשה".
עיצורים רכים בדרך כלל מיוצגים על ידי אקיוט או האצ'ק, דרכים אחרות לכתיבה שלהן הם: 'nj,n כדי להימנע מטקסטים עמוסים בסימנים דיאקריטיים, מומלץ שלפני תנועות, עיצורים רכים נכתבים כמו בצורתם ה"קשה" עם תוספת j למשל: konja במקום końa.
ב-28 במרץ 2018 נקבע שהסטנדרט המומלץ לכתיבת נ' רכה יהיה בכל מקרה nj, לא משנה מיקום התנועה לפני.
האות ń יכולה גם לשמש כחלופה.
הדקדוק הבין-סלאבי מבוסס על המכנה המשותף הגדול ביותר בשפות הסלאביות הטבעיות, ולפעמים פישוט שלהן.
הדקדוק מכיל גם אלמנטים שאפשר לפגוש בכל או ברוב השפות הסלאביות.
ב-בין סלאבית לשמות עצם יש שלושה מינים דקדוקיים, שני מספרים (יחיד ורבים), כמו כן יש גם שש יחסות.
מכיוון שלחלק מהשפות הסלאביות יש שבע יחסות היא בדרך כלל נחשבת כחלק מהבין-סלאבית.
המערכת המסובכת של שמות העצם בבין-סלאבית צומצמה לחמש הטיות.
שמות עצם גבריים (נגמרים ב-a - בדרך כלל עיצור קשה): dom - בית, mųž - גבר.
שמות עצם נשיים נגמרים ב-a: למשל: žena - אישה, zemja - כדור הארץ.
שמות עצם נשיים נגמרים בעיצור רך: kosť - עצם.
שמות עצם נייטרלים נגמרים ב-o או -e: למשל: slovo - מילה, morje - ים.
שמות עצם נייטרלים מקבוצת -mę/-men- למשל: imę/imene -שם
שמות עצם נייטרלים מקבוצת -ę/-ęt למשל: telę/telęte - עגלה
שמות עצם נייטרלים מקבוצת -o/-es- למשל: nebo/nebese - שמיים
שמות עצם גבריים מקבוצת -en- למשל: kameń/kamene -אבן
שמות עצם נשיים עם הסיומת -òv למשל: cŕkòv/cŕkve - כנסייה
שמות עצם נשיים עם הסיומת -i/-er- למשל: mati/matere -אמא
שמות תואר הם תמיד רגילים.
הם מותאמים עם שם העצם במגדר, יחסה ומספר, והם בדרך כלל נמצאים לפני שם העצם.
בטור עם הצורות זכריות, הטור הראשון הוא לשמות עצם חיים, השני לדוממים.
יש שינוי בין עיצור רך לקשה למשל: dobry - טוב וsvěži - טרי.
חלק מהכותבים לא מבדילים בין עיצורים רכים לקשים.
אחד יכול לכתוב dobrego במקום dobrogo.
כאשר התואר מתאר השוואה יש לו את הסיומת -ěj)ši) למשל: slabši -חלש יותר
כאשר מתאר השוואה קיצונית, מוספת לו התחילית naj- למשל: najslabši - חלש ביותר
תואר יכול להפוך לתואר הפועל עם הסיומת -o למשל: dobro - טוב.
תוארי השוואה יכולים להפוך גם לתוארי הפועל עם הסיומת -ěje למשל: slaběje - חלש יותר (ממנו).
כינויי הגוף הם: ja - אני, ty - את.ה, on - הוא, ona- היא, ono- זה, my- אנחנו, vy-אתם.ן oni- הם.ן
כינויי קניין moj - שלי, tvoj - שלך, naš - שלנו, vaš - שלכם
מספרים גדולים מכך נוצרים על ידי הוספת -nadsęť למספרים 11–19, desęt לעשרות, -sto למאות.
ההטיה של המספרים המונים נראית בטבלה הנ"ל.
מספרים סודרים נוצרים עם הוספת סיומת התואר -y .
אך יש יוצאים מן הכלל.
שברים נוצרים בהוספת הסיומת -ina למספרים סודרים: tretjina - שליש, četvŕtina - רביעית, היוצא מן הכלל היחיד הוא polovina - חצי
לבין-סלאבית יש קטגוריות אחרות של מספרים:
שמות מספרים: dvoje - זוג, troje - שלישייה, četvero - רביעייה וכו'..
מספרים מולטיפליקטיביים: jediny - יחיד, dvojny - שניים (יחידים) וכו'...
מילים בבין-סלאבית מבוססות על השוואה של אוצר מילים של השפות הסלאביות המודרניות.
מילים מסלובנית, מקרואטית, מסרבית, ממונטנגרית ומבוסנית
הקבוצות האלה מטופלות באופן שווה.
לפעמים אפילו שפות קטנות יותר כמו קשובית, רוסינית והשפות סורביות נכללות.
אוצר המילים הבין-סלאבי לוקט כך שהמילים יהיו מובנות לכמה שיותר שפות סלאביות.
הדרך שבה מחליטים על מילה היא שמשווים איך היא נשמעמת בכל השפות הסלאביות, הצורה של המילה שתהיה אותו דבר ברוב השפות הסלאביות תיבחר.
ניתן לשמוע את השפה הבין-סלאבית בסרטו של וצלאב מרהול - הציפור הצבועה, שם השפה משחקת תפקיד של שפה סלאבית לא מצוינת, זה הסרט הראשון בו השתמשו בבין-סלאבית.
השפל הגדול היה משבר כלכלי כלל עולמי, שהתחיל בארצות הברית בשנת 1929 ונמשך עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.
המשבר היה קשה ורב השפעות במיוחד בצפון אמריקה ובאירופה.
השפל ערער את היציבות הפוליטית במדינות רבות ונחשב לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
השפל הכלכלי הגדול נחשב לאסון הכלכלי החמור ביותר בתולדות ארצות הברית.
הוא בא אחרי תקופה של הקדמה ורקע, הוא פרק הזמן החובק את מלחמת העולם הראשונה, השפל בעקבותיה, והפעולות שנקטו הממשל האמריקני והבנק הפדרלי במהלך השנים 1921–1929.
במהלך תקופה זו הייתה גאות אינפלציונית בארצות הברית, רובה ביוזמת הבנק הפדרלי של ארצות הברית, עם עידוד של בנקים להלוות סכומי כסף הולכים וגדלים, גם כאשר הכיסוי לאותן הלוואות לא היה מובטח או ברור.
הצמיחה שהתבססה על הגדלת אשראי אינפלציונית הגיעה לקיצה בסוף שנת 1928, כשנה לפני פרוץ המשבר באופן רשמי, והשפל הכלכלי החל, באופן לא מוכרז, כבר ביולי 1929.
הבנק הפדרלי בארצות־הברית כונן ב-1913, כשהיעד העיקרי שנקבע לו היה חיזוק מערכת הבנקאות והזרמת כספים לבנקים, ומהם לתעשייה ולחקלאות, בריבית נמוכה יחסית.
השיקול המרכזי של הממשלים הרפובליקניים והדמוקרטים כאחד, לאורך כל התקופה, היה לעשות שימוש בהזרמת כספים לשוק כדי לרצות את השדולות רבות־העצמה של החקלאים, התעשיינים והסוחרים, אך רווחה אצלם גם ההנחה כי הכלכלה ניתנת לניהול מתוכנן, יעיל ו"מדעי" באמצעות השגת שיתוף פעולה מצד גורמים כלכליים מרכזיים.
מדיניות הבנק הפדרלי התבטאה במיוחד בהזרמת אשראי זול במשברים הקלים שהתרחשו לאורך שנות ה-20, עם הפחתה ניכרת של הבטוחות הנדרשות להלוואות לבנקים ולהלוואות למדינות מעבר לים.
הזרמה זו הביאה לגידול ניכר בהשקעה הבורסאית, ולמיחזור הלוואות כושלות של בנקים בהלוואות חדשות.
צעדים אלו הביאו להתערערות ביציבות המערכת הבנקאית, ולצורך הולך וגדל בהזרמת אשראי גדולה יותר מבעבר כדי להשיב מראית עין של יציבות.
צעד חשוב בהקשר זה היה הנמכת הדרישות לצורך הלוואות קצרות־מועד למדינות שמעבר לים.
הלוואות אלו, שהיו אמורות לשמש הלוואות גישור קצרות טווח לסוחרים, שימשו בעיקר למימון מדיניות חברתית מרחיבה של מדינות במרכז אירופה, ובראש ובראשונה מדיניותה של גרמניה, אך הכיסוי שהיה להלוואות היה מפוקפק, ולעיתים קרובות לא היה קיים כלל.
מתחילת שנת 1928, הייתה הבנה אצל גורמים בבנק הפדרלי כי המשך הזרמת הכספים בהיקף הולך וגדל לא יצליח למנוע משבר לאורך זמן, והבנק החל לנקוט מדיניות פסיבית ונמנע מהרחבה יזומה של אשראי.
מסוף שנת 1928, אחרי שהוכרעו הבחירות לנשיאות, החל הבנק בפעולה זהירה ואיטית של צמצום האשראי.
משמעות שינויים אלו בפעולת הבנק הייתה התרחשות בלתי־נמנעת של משבר בתוך כשנה.
ב-25 במרץ 1929 הפדרל ריזרב הזהיר את המשקיעים מפני ספקולציות מוגזמות בהשקעה בשוק ההון.
למרות זאת ציבור המשקיעים המשיך לקנות מניות, והעליות בדאו ג'ונס המשיכו כמעט ללא הפסקה בחצי השנה לאחר מכן.
יום אחרי כן עלה המדד מעט, אך כעבור כמה ימים, ב-29 באוקטובר, התרחש "יום שלישי השחור", עם מכירות שיא של למעלה מ-16 מיליון מניות וצניחה של כארבעים נקודות במדד המניות התעשייתיות (ה"דאו ג'ונס") של ה"Wall Street Journal".
ב-13 בנובמבר ירד המדד לשיא שלילי מקומי של 198.69 נקודות, כמחצית מגובהו חודשיים לפני כן.
הרברט הובר, שנכנס לתפקיד הנשיא שישה חודשים לפני ההתמוטטות בוול סטריט ב-24 באוקטובר 1929 היה חסיד מובהק של הגישה הפרוגרסיבית בתחום הניהול הכלכלי.
כמהנדס מכרות מצליח, היה הובר משוכנע כי ניתן לנהל ממשל באופן מדעי, מדיד, יעיל ומדויק, ממש כפי שמנהלים מכרה.
לתפיסתו, ניהול כזה יניב שגשוג נצחי וחופש משפל כלכלי.
הובר התבלט בתקופת כהונתו כשר המסחר תחת ממשלי הרדינג וקולידג' בתמיכתו בצעדים ל"תחרות יעילה" ו"שיתוף פעולה" — מילות קוד לתמיכה בקרטליזציה של השוק וכינון מונופולים בחסות ובפיקוח המדינה.
עם פרוץ המשבר דחה הובר את הצעת שר האוצר שלו, מלון, לנקוט במדיניות ריסון תקציבי, הפחתת מיסים והימנעות ממעורבות נוספת, כפי שנהגו נשיאים קודמים בטיפול במשברים דומים.
הובר סבר כי גישה מיושנת זו אינה מתאימה לרוח "הכלכלה החדשה".
במקומה דבק הובר ברעיון כי כדי להבטיח שגשוג לאורך זמן יש לשמר ולהרחיב את הביקוש הצרכני המצטבר.
כדי להשיג זאת נדרש שימור של שכר גבוה והימנעות מפיטורי עובדים, כיוון שהשכר הגבוה והתעסוקה המלאה הם הכלים העיקריים המאפשרים את המשך הצריכה והשגשוג.
הובר השיג את הסכמת כמה מן התעשיינים המובילים במדינה למניעת הורדה בשכר או פיטורין, החל להזרים כספים לשוק, כדי להבטיח את סכומי הכסף הנדרשים לשימור המשרות, והוסיף להם עבודות ציבוריות בהיקף רחב.
בהתאם לגישתו התומכת בקרטליזציה, פעל הובר גם לארגון קרטלים בתחום החקלאות, שיבטיחו תשלום גבוה עבור מוצרים חקלאיים, וכן העניק הלוואות בהיקף עצום לחקלאים.
במהלך שנת 1930 המשיך הובר בהרחבת הפרויקטים הציבוריים ובמאמצים אינפלציוניים.
צעד שנוי במחלוקת שנקט באותה שנה היה חוק המכסים סמוּט-האוּלי, שהעלה באופן ניכר את מכסי הייבוא לארצות הברית והיה אות הפתיחה להעלאת מכסים כללית ברחבי העולם, עובדה שפגעה מאוד בסחר הבינלאומי.
הובר, מצדו, היה משוכנע בסוף 1930 כי הרע מכל כבר חלף, והשתבח בהצלחה להימנע מירידה גדולה יותר בתעסוקה והשמירה על ירידה סבירה בצריכה בחנויות.
תקוותיו של הובר הופרכו זמן קצר אחרי תחילת שנת 1931, כאשר בעקבות התמוטטות הבנק הגדול באוסטריה החלה שרשרת אירועים שהובילה לנטישת תקן הזהב על ידי אוסטריה, גרמניה ובספטמבר גם בריטניה.
ההשפעה הישירה של התרחשויות אלה על ארצות הברית הייתה מוגבלת, כיוון שהיצוא והיבוא שלה היו מצומצמים ביחס לתוצר הכולל, אך נטישת התקן השפיעה במידה ניכרת על האופטימיות הכלכלית במדינה.
לקראת סוף שנת 1931 החל המצב הכלכלי להחמיר במידה ניכרת, וכפה אפילו על אילי התעשייה, שהצטרפו להובר במאבקו לשמר את גובה השכר והתעסוקה, להוריד את השכר ולפטר עובדים.
התפתחויות אלו הובילו את הובר לגיבוש תוכנית כלכלית משלו ("הניו-דיל" של הובר), שבליבו "חברת אשראי לאומית" שתסייע לבנקים קטנים בהלוואות, מערכת כלל ארצית שתאפשר מתן הלוואות משכנתא, והרחבה נוספת של העבודות הציבוריות.
בנקודה זו, כאשר המשבר נראה הולך ומחריף, גברו מאוד הקריאות ל"מוסוליני כלכלי": מנהיג "חזק" שידאג לחלוקת השוק למגזרים, כשבכל אחד מהם שולט מונופול או קרטל אחד, תוך חיסול העסקים העצמאיים שאינם שייכים לקרטלים.
הובר, אף שהיה מתומכי ה"תחרות היעילה", הסתייג מתוכניות מסוג זה, כמו זו שהעלה ראש ג'נרל אלקטריק, ג'ררד סְווֹפּ.
התוכניות מומשו בסופו של דבר במסגרת "חוק ההתאוששות הלאומי" (NRA) של רוזוולט.
בסוף שנת 1931 הכריז הובר על התוכנית הכלכלית החדשה שלו, שכללה יצירת "חברה למימון בנייה מחדש" שתעניק הלוואות לחקלאים, תעשיינים, בנקים, וחברות רכבות, קרטליזציה של חברות הרכבות ושל חומרי גלם מרכזיים, הקמת "מנהל עבודות ציבוריות" עתיר תקציבים, הגבלה חמורה של ההגירה, וחקיקה המחלישה את מעמדו של הנושה בעת פשיטת רגל.
כדי לממן את ההוצאות הנוספות — ההוצאות בתקציב היו יותר מכפולות מהתקבולים בו — העלה הובר את המיסים לגובה חסר תקדים, ונטל התקציב הממשלתי על התוצר הפרטי התקרב ל-30 אחוזים, כפול משיעורו לפני תחילת השפל.
העלאת המיסוי עוררה זעם רב, גם משום שסתרה את התפישה המקובלת, לפיה כדי להיחלץ ממיתון יש להפחית את נטל המיסים.
במקביל, הלכו והתרחבו הקריאות להובר להמשיך ולהרחיב את ההוצאות הממשלתיות, באמצעות מדיניות אינפלציונית, וליצור פרויקטים רחבים בהרבה של עבודות ציבוריות.
הנוסחה הקלאסית למדיניות זו הייתה, כניסוחו של וירג'יל ג'ורדן, כלכלן ה"ביזנס ויק": "כפי שחסכנו את דרכנו למיתון, עלינו כעת לבזבז את דרכנו אל מחוצה לו".
בשלב זה, סבר הובר כי הפרויקטים הממשלתיים היזומים אינם מניבים תועלת וגם הצלחת פעולות ה"חברה למימון בנייה מחדש" שכונן לא הניבו את הפירות המבוקשים.
ה"חברה למימון בנייה מחדש" אמנם העניקה הלוואות בהיקף של 2.3 מיליארד דולר בשנת 1932, אך חלק ניכר מהן חולק והגיע לידי מושחתים, מקורבים לצלחת ובנקים גדולים — הזרמת הכספים לא הניבה תוצאה חיובית ניכרת לעין.
בשנת 1932 בלט מאוד איבוד האמון של הציבור בבנקים.
הכסף שבמחזור — כמות הכסף והזהב שהציבור החזיק בידיו ולא בבנקים — הוכפלה ביחס לשיעורה לפני השפל.
הבנקים עצמם —אחרי 5,096 התמוטטויות של בנקים, עם אובדן של 3.86 מיליארד דולר (שווה ערך של 6 אחוז מהתמ"ג) — איבדו את האמון גם בציבור הלווים וגם בחוסנם הם, והקטינו את כמות הכספים שהיו מוכנים להלוות (כלומר, הלוו פחות מהתקרה המותרת ביחס לרזרבות שבידם).
הובר פתח במסע ציבורי נגד "צברנים לא פטריוטיים" (אזרחים שמשכו את כספם מבנקים) ונגד בנקים "טפילים", שסירבו להרחיב את הלוואותיהם, אך התופעה נמשכה ואף החריפה ככל שקרבה כהונתו לסיומה.
הכלכלן ברנרד לונדון כתב בשנת 1932 מסמך בשם סיום המשבר הכלכלי באמצעות התיישנות מתוכננת ובו הציע לחוקק "חוק התיישנות מתוכננת מראש" לכל מוצרי הצריכה, כדי לעודד את הכלכלה ולספק עבודה להמונים המובטלים.
בנובמבר 1932 הובס הובר בבחירות על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית, מושל מדינת ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט, במערכת בחירות שנסובה כולה סביב כישלונו של הנשיא המכהן והתקוות שנתלו ב"ניו דיל" שהבטיח רוזוולט.
בין בחירתו של רוזוולט וכניסתו לתפקיד, במרץ 1933, החל המצב להידרדר משפל לצניחה חופשית, כשאלפי בנקים מתמוטטים במהלך חודש פברואר, ומביאים מושלי מדינות רבות להכריז על "חופשות בנקים" כפויות כדי למנוע פשיטת רגל של בנקים נוספים.
כשעזב הובר את הבית הלבן, מלווה ברחש של בוז ושנאה, הייתה ארצות הברית נתונה בעומקו של השפל הקשה בתולדותיה.