tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו ראש הממשלה, כך גם כל ממשלתו צריכה להיות מאושרת על ידי הסיים הפולני ובכפוף לאישור סמלי של הנשיא.
השרים בדרך כלל מהווים את ראשי המפלגות החברות בקואליציה, אך לעיתים כמה מהם גם אנשי מקצוע מחוץ למערכת הפוליטית.
מעמד מערכת המשפט לאחר העצמאות
הרשות השופטת ממלאת תפקיד חשוב בתהליך קבלת ההחלטות בפולין.
המוסדות העיקריים שלה כוללים את בית המשפט העליון (Sąd Najwyższy), בית המשפט העליון המנהלי (Naczelny Sąd Administracyjny), בית הדין לחוקה (Trybunał Konstytucyjny), ובית הדין המדינתי (Trybunał Stanu).
בית המשפט העליון הוא הערכאה העליונה של המשפט הפולני, ובמקרה של ערעור על פסיקותיהן של ערכאות נמוכות יותר, בתי המשפט המחוזיים והאזוריים, הערעור מובא לבית המשפט העליון.
שופטי בית המשפט העליון מתמנים על ידי המועצה לבחירת שפוטים (Krajowa Rada Sądownictwa) ומתמנים לכל ימי חייהם.
בית המשפט העליון המנהלי מהווה את הערכאה העליונה בענייני משפט אזרחי, ובמקרה של ערעור על פסיקותיהן של ערכאות נמוכות יותר, בתי המשפט המחוזיים והאזוריים המנהליים, הערעור מובא לבית המשפט העליון המנהלי.
בית הדין לחוקה הוא הסמכות הראשית בפרשנות החוקה, ותפקידו לוודא שחוקי בתי הפרלמנט אינם סותרים את החוקה, ואם הם כאלו, בסמכותו לבטל חוקים סותרים אלו.
שופטי בית הדין לחוקה נבחרים על ידי הסיים לכהונה בת תשע שנים.
בית הדין המדינתי הוא מוסד משפטי ייחודי יחסית.
תפקידו המרכזי הוא לשפוט את הנהגת המדינה ואישים בכירים בה במקרה ועברו על החוק.
מדובר באנשים כמו הנשיא, חברי הממשלה, אנשי הבנק המרכזי, ועוד.
מלבד שפיטה וענישה פלילית, לבית הדין סמכויות מיוחדות: ביכולתו לקדם הליך הדחה לבעל התפקיד, לשלול פרסים ואותות רשמיים שקיבל הפושע, ועוד.
סמכויות מיוחדות אלו נועדו לבצע מעין "הרשעה ציבורית" לפושע.
המחלוקת סביב מעמד מערכת המשפט
מחד, לאחר הצטרפות פולין לאיחוד האירופי קיבלה על עצמה את עליונותו של בית המשפט האירופי.
מאידך, מעמד הרשות השופטת אל מול הרשות המבצעת נחלש בהדרגה בסוף שנות העשרה ותחילת שנות ה-20.
משנת 2015 שלטה בפולין מפלגת חוק וצדק, שביצעה שינויים במוסדות החוק, שהרחיקו את פולין מאופייה הדמוקרטי.
בדצמבר 2017, ממשלת פולין בראשותה של "חוק וצדק" החליטה להעביר סדרת רפורמות שמטרתם להעניק לה שליטה מוחלטת על כל מוסדות השלטון, התקשורת ובעיקר בתי המשפט.
אושר חוק שקבע כי פוליטיקאים יוכלו לבחור את חברי 'המועצה הארצית השופטת' הממנה את שופטי בית המשפט החוקתי בפולין.
בשנת 2023 התרחש מהפך פוליטי, וקואליציה פרו-מערבית וליברלית בהנהגת דונלד טוסק הרכיבה ממשלה שרצתה לבטל שינויים אלו ולהוביל להתאוששות דמוקרטית.
עם זאת, הנשיא דודה, שלו סמכות להטיל וטו, לא שיתף פעולה עם ניסיונות אלו של הממשלה.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ביוני 2025 ניצח נברוצקי ביתרון של פחות משני אחוזים את צ'אסקובסקי המייצג את מי שרוצה לבטל את השינויים ולחזור לכיוון ליברלי יותר.
נברוצקי מייצג את המשך דרכו של דודה ואת המשטר הישן שהוביל לנסיגה דמוקרטית.
נסיבות אלו הובילו לכך שמערכת המשפט הפולנית עמדה מספר פעמים בלב מחלוקות בין פולין לאיחוד האירופי.
בין היתר, נכנסה פולין למחלוקת מול האיחוד כאשר הקימה את הלשכה למשמעת שופטים, שמטרתה לאפשר סנקציות על גורמים ברשות השופטת שלא עמדו בתקנות.
גורמים באיחוד האירופי טענו שזוהי הפרה של עקרונות הבסיס של האיחוד האירופי מכיוון שהמהלך מסכן את עצמאות מערכת המשפט של פולין.
מחלוקת נוספת ניצתה כאשר ניסתה פולין לבסס עליונות של המשפט המקומי על פני המשפט של האיחוד, בניגוד להסכמי ההצטרפות של האיחוד.
החלוקה המנהלית הנוכחית של פולין הוחלה בשנת 1999 והיא מבוססת על שלוש רמות של חלוקה: שטחה של פולין מחולק ל-16 פרובינציות (województwa), דרגת החלוקה המנהלית הגבוהה ביותר.
הפרובינציות מחולקות ל-380 מחוזות (powiaty), אשר כוללות 314 מחוזות רגילים לצד 66 ערים ברמת מחוז.
המחוזות, מהווים את דרגת החלוקה המנהלית השנייה, ותחתיהן נמצאות המועצות האזוריות, 2,459 הגמינות.
כחלק מהצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי, קיבלה על עצמה פולין הסכמים לפיה חלק מההחלטות הפוליטיות במדינה יהיו כפופות למנגנונים הפוליטיים של האיחוד האירופי, כאשר מרבית ההחלטות עדיין מנוהלות באופן עצמאי.
בשנותיה באיחוד הייתה שותפה פולין להסכמים שונים כחלק מהאיחוד, אולם גם השמיעה ביקורת מול האיחוד האירופי בטענה להתערבות יתר בעצמאות מערכת המשפט הלאומית, ומחאות נגד אחד מעקרונות המשפט האירופי, עליונות הדין האירופי.
כאשר ייסדה פולין את הלשכה למשמעת שופטים שמטרתה לאפשר סנקציות על גורמים ברשות השופטת שלא עמדו בתקנות, טענו גורמים באיחוד האירופי שזוהי הפרה של עקרונות הבסיס של האיחוד האירופי מכיוון שהמהלך מסכן את עצמאות מערכת המשפט של פולין.
בשנת 2020 ניסתה הנציבות האירופית למנוע קיומם של השינויים המתוכננים, אולם טענותיה נדחו על ידי ממשלת פולין.
בקיץ 2021 חייב בית הדין העליון של האיחוד האירופי את פולין להשהות את פעילות לשכת המשמעת לשופטים, ופולין התחייבה לממש זאת, אם כי לא התחייבה על מועד.
בחודש אוקטובר פסק בית הדין לענייני חוקה בפולין שבמקרים מסוימים ישנה עליונות לחוק הפולני מול החוק האירופי, זאת בניגוד לעקרונות המשפט האירופי.
בהמשך החודש טענה הנציבות האירופית שפולין לא עמדה בהתחייבותה ובית הדין האירופי הטיל על פולין קנס של מיליון אירו ליום עד לפירוק הסופי של הלשכה.
בהמשך הודיע האיחוד האירופי כי יגבה מפולין קנסות, באופן חסר תקדים עד אז, באמצעות הפחתת התקציבים שאמורה פולין לקבל מהאיחוד.
הכוחות המזוינים של פולין מורכבים מארבע זרועות: כוחות היבשה (Wojska Lądowe), הצי (Marynarka Wojenna), חיל האוויר (Siły Powietrzne) וזרוע הכוחות המיוחדים (Wojska Specjalne).
הכוחות המזוינים כפופים לשר ההגנה בממשלת פולין, אך פורמלית המפקד העליון של הצבא הוא נשיא פולין.
החוקה מגדירה את המשימה החשובה ביותר של הכוחות המזוינים: הגנה ושמירה על שלמותה הטריטוריאלית של פולין והבטחה של האינטרסים הפולניים מחוץ לגבולותיה.
הכוחות המזוינים מורכבים מ-65,000 חיילים בסדיר ועוד 14,000 חיילים במילואים.
מאז הפלת המשטר הקומוניסטי והקמת הרפובליקה השלישית, עוברות זרועות הצבא מודרניזציה וחימוש בנשק אמריקני חדיש.
הצי הפולני הוא אחד הציים הגדולים בים הבלטי והוא ממלא תפקיד חשוב גם בעניינים אזרחיים, לרבות משימות חיפוש והצלה ומחקר הידרוגרפי.
החל משנת 1999, פולין חברה בברית הצבאית נאט"ו.
במסגרת זאת הצבא הפולני משתתף לעיתים קרובות בתרגילים צבאיים רב-צדדיים, וכן במשימות צבאיות שונות מעבר לים.
בעשור הראשון של המאה ה-21, עם ראשיתה של המלחמה העולמית בטרור, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה חזר הצבא הפולני לפעילות צבאית.
אלפי חיילים הוצבו באפגניסטן ובעיראק, עשרות מטוסי קרב נשלחו לחזית, וגם הצי הפולני מילא תפקיד משמעותי.
סקוטלנד מהווה חלק מארבע אומות הבית של הממלכה המאוחדת, לצד אנגליה, וויילס וצפון אירלנד.
סקוטלנד נכנסה לאיחוד פוליטי עם אנגליה בשנת 1707 ומאז שלחה נציגים לפרלמנט בלונדון.
כיום ישנם 59 חברי פרלמנט המייצגים את סקוטלנד בפרלמנט הבריטי.
בשנת 1999 הוקם באדינבורו הפרלמנט הסקוטי, אשר נהנה מסמכויות חקיקה נרחבות בנושאי פנים.
סקוטלנד מיוצגת בממשלת בריטניה בידי מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד והשר הראשון של סקוטלנד.
ראש המדינה בסקוטלנד הוא המונרך הבריטי, כיום צ'ארלס השלישי.
בעקבות עליית ממשלת הלייבור בבריטניה בשנת 1997, נערך משאל עם בנושא הקמת פרלמנט סקוטי אוטונומי.
63.5% מהציבור הסקוטי תמך בהקמת הפרלמנט.
הפרלמנט נוצר מכוח חוק סקוטלנד (1998) של הפרלמנט הבריטי.
בחוק נקבעו "עניינים שמורים", אשר לפרלמנט הסקוטי אין סמכויות בהם, כגון:ביטחון, יחסים בינלאומיים, תקציב ומדיניות כלכלית.
חברי הפרלמנט הסקוטי נבחרים מדי 5 שנים, 73 מהם במחוזות בחירה ו-56 מהם ברשימות ארציות.
חברי הפרלמנט נקראים בקיצור MSP.
במסגרת חוק סקוטלנד (1998), הועברו סמכויות המשרד הסקוטי לממשלת סקוטלנד, שבראשה עומד השר הראשון של סקוטלנד.
כיום המשרד הממונה על סקוטלנד בממשלת בריטניה הוא משרד סקוטלנד, שבראשו עומד מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד.
סקוטלנד מיוצגת בבית הנבחרים הבריטי על ידי 59 חברי פרלמנט.
באופן מסורתי, מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד הוא אחד מהם.
כיום (2015), חברי הפרלמנט מסקוטלנד שייכים לארבע מפלגות:
סקוטלנד מהווה מחוז בחירה לפרלמנט האירופי.
המחוז שולח כיום שישה נציגים לפרלמנט.
השלטון המקומי בסקוטלנד מאורגן ב-32 רשויות מקומיות.
כל רשות מקומית נשלטת על ידי מועצה המורכבת מחברי מועצה הנבחרים מדי ארבע שנים.
כיום הרשות המקומית הגדולה ביותר היא העיר גלאזגו (593,200 תושבים) והרשות המקומית הקטנה ביותר היא איי אורקני (21,400 תושבים).
פוליטיקו הוא ארגון תקשורת העוסק בנושאים פוליטיים.
הארגון בבעלות Axel Springer SE, חברת הוצאה לאור הממוקמת בגרמניה אך נמצאת בבעלות אמריקאית, ובין השאר מוציאה לאור את עיתון Die Welt השמרן.
הארגון מתחזק את אתר האינטרנט politico.com, וחינמון המופץ באזור וושינגטון די.
ומנהטן, מגזין, פודקאסט ותכנים המועברים באמצעי מדיה נוספים.
את פוליטיקו ייסדו העיתונאים ג'ון האריס וג'ים ונדהיי שפרשו מה"וושינגטון פוסט".
המהדורה הראשונה של העיתון יצאה ב-23 בינואר 2007.
בשנת 2012 זכה פוליטיקו לראשונה בפרס פוליצר.
בשנת 2014 הושק עיתון ואתר אינטרנט בשם פוליטיקה אירופה, מיזם משותף של פוליטיקו ואקסל שפרינגר.
נכון לשנת 2017, פוליטיקו טענה כי יש בממוצע 26 מיליון מבקרים ייחודיים בחודש באתר האמריקאי שלה, ולמעלה מ-1.5 מיליון מבקרים ייחודיים באתר האירופי שלה.
באוגוסט 2021 נמסר שחברת ההוצאה לאור הגרמנית "אקסל שפרינגר" רוכשת את "פוליטיקו", כשהעסקה מותנית באישורים רגולטוריים.
במסגרת העסקה, "אקסל שפרינגר" תרכוש את חמישים אחוזי הבעלות הנותרים על אתר החדשות "פוליטיקו אירופה" , מיזם משותף לשתי החברות מאז שנת 2014, וכן תרכוש את אתר חדשות הטכנולוגיה "פרוטוקול" מידיו של רוברט אולבריטון , המייסד והבעלים של חברת "קפיטול ניוז" , החברה האם של "פוליטיקו".
פוליטיקו מתמקד בפרסום תחקירים וחשיפות.
היה הראשון לדווח על קרע בין הנשיא דונלד טראמפ לתורם העיקרי שלו שלדון אדלסון.
פרסם תחקיר באפריל 2017 שארגון חב"ד העולמי נמצאה בלב מערכת הקשרים בין טראמפ לפוטין.
בינואר 2018, חשף כי ראש המרכז למניעה ובקרה של מחלות, ברנדה פיצג'רלד, האחראית על בריאות הציבור בממשל טראמפ, רכשה מניות של חברות טבק לאחר כניסתה לתפקיד.
היא התפטרה לאחר החשיפה, מאחר שהמרכז שבראשו היא עמדה אחראי לתוכניות נגד עישון של הממשל.
ביולי 2018, חשף שחברת בלאק קיוב הישראלית עמדה מאחורי הקמפיין להכפשת ארגוני שמאל בבחירות בהונגריה.
בספטמבר 2019, דיווח כי שלושה בכירים לשעבר בממשל האמריקאי טוענים כי ישראל נמצאת מאחורי מכשירי המעקב שנמצאו בבית הלבן ובאזורים רגישים נוספים ברחבי וושינגטון די.סי.
במאי 2022 פורסמה באתר טיוטת החלטה מודלפת של בית המשפט העליון בארצות הברית מאת סמואל אליטו, לפיה הסתמן רוב לביטול פסק דין רו נגד וייד בתיק דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון.
בניו יורק טיימס הוגדרה החשיפה כ"סקופ היסטורי".
פוליטיקה של פוסט-אמת (מאנגלית: post-truth politics), נקראת גם פוליטיקה פוסט-עובדתית (מאנגלית: post-factual politics) היא תרבות פוליטית שבה חלק ניכר מן השיח הציבורי מבוסס על פנייה אל הרגש ועל דעות אישיות, במקום שהאמת והעובדות יעצבו את דעת הקהל, ובלי להתייחס באופן קונקרטי לפרטיה של המדיניות הציבורית.
המונח "פוסט-אמת" נבחר על ידי מילון אוקספורד כמונח השנה לשנת 2016. ההבדל העיקרי בין דיונים בפוליטיקת פוסט-אמת לבין דיונים פוליטיים מסורתיים הוא בהתמקדות בדעות אישיות והענקת חשיבות משנית בלבד לעובדות.
טביעת המונח מיוחסת לבלוגר דייוויד רוברטס, שהשתמש בו בטור שכתב עבור המגזין האמריקאי "Grist" בשנת 2010. במונח נעשה שימוש נרחב על ידי פרשנים פוליטיים שסקרו את פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי ואת ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות בארצות הברית.
במאמר באקונומיסט זוהו מקרים של שימוש בפוליטיקה של פוסט-אמת במגוון רחב של תרבויות פוליטיות, בין השאר באוסטריה, רוסיה, סין, ארצות הברית, אוסטרליה, הממלכה המאוחדת, הודו, יפן וטורקיה.
על פי מילון אוקספורד השימוש הראשון במונח "פוסט-אמת" נעשה בשנת 1992 במאמר על ידי המחזאי האמריקאי-סרבי סטיב טשיץ' בשבועון "האומה" (The Nation).
טשיץ' כתב כי בעקבות האמת המחפירה שהתגלתה בפרשת ווטרגייט, בא סיקור עיתונאי מרוכך יותר לפרשת איראן-קונטראס ולמלחמת המפרץ, אשר הדגים כי "אנו, כאנשים חופשיים, החלטנו ללא כפייה כי אנו רוצים לחיות בעולם פוסט-אמת." בשנת 2004 הסופר האמריקאי רלף קיז השתמש בביטוי "עידן פוסט-אמת" בספר בעל שם זהה.
עוד באותה שנה כתב העיתונאי אריק אלטרמן על "אווירה פוליטית של פוסט-אמת" וטבע את המונח "נשיאות הפוסט-אמת", בעת שניתח את ההצהרות המטעות של ממשל בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
את המונח "פוליטיקה של פוסט-אמת" טבע הבלוגר דייוויד רוברטס בפוסט שפרסם במגזין Grist ב-1 באפריל 2010, שם הגדירו: "תרבות פוליטית שבה הדיון הפוליטי (דעת הקהל והנרטיבים שבתקשורת) מנותקים כמעט לגמרי מהעשייה הפוליטית (חקיקה פרלמנטרית)".
השימוש במונח זה התרחב בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016 ובמשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי בשנת 2016. מילון אוקספורד בחר במונח "פוסט-אמת" כמילת השנה לשנת 2016 וקבע כי בשנה זו הייתה עליה של 2,000% בשימוש במונח.
ג'ניפר הוכשילד, פרופסור לממשל באוניברסיטת הרווארד, תיארה את צמיחתה של פוליטיקת הפוסט-אמת כחזרה למנהגי הפוליטיקה והתקשורת האמריקאית והבריטית במאה ה-18 וה-19. לדבריה, בתקופה זו נוהלו בארצות אלה מסעות תעמולה נרחבים שכונו "מלחמת העלונים", בהם הודפסו בעלות נמוכה עלונים מכפישים ורוויי שטנה והופצו לקהלים רחבים.
התגובות להן זכו בציבור הובילו למהפכות בהן מלחמת האזרחים האנגלית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית.
רק בתחילת המאה ה-20 התקשורת הפכה למאוזנת ומתונה, ופחת מקומה של הרטוריקה.
סימן היכר מובהק של פוליטיקה של פוסט-אמת הוא שהמתדיינים חוזרים שוב ושוב על המסרים שלהם, אף אם הופרכו ונמצא שאינם נכונים על ידי מומחים עצמאיים.
נתון זה, המתעלם מן ההחזר שקיבלה הממלכה המאוחדת מן האיחוד ומגורמים נוספים, תואר כ"בעל פוטנציאל להטעות" על ידי רשות הסטטיסטיקה הבריטית, רשות ממשלתית שנוסדה על פי חוק.
הנתון תואר כ"בלתי הגיוני" על ידי המכון למחקרים כלכליים בלונדון ואף נמצא לא נכון בבדיקה עובדתית שנוהלה על ידי חדשות ה-BBC וחדשות ערוץ 4. למרות פרסומים אלה המשיכו מנהיגי המצדדים בפרישה מן האיחוד להשתמש בנתון זה בנאומיהם עד ליום משאל העם.
מיד לאחר שנערך משאל העם הם ניסו להפחית מחשיבות הנתון וטענו כי מדובר בדוגמה בלבד.
חברת המפלגה השמרנית בבריטניה וממנהיגות התנועה לפרישה מן האיחוד, שרה וולסטון, פרשה מן התנועה בעיצומו של הדיון שקדם למשאל, וטענה כי מדובר בפוליטיקה של פוסט-אמת.
מייקל דיקון, הכתב הפרלמנטרי הקומי של הדיילי טלגרף סיכם את המסר העיקרי של פוליטיקה של פוסט-אמת: "עובדות הן שליליות.
עובדות אינן פטריוטיות." הוא הוסיף כי פוליטיקה של פוסט-אמת יכולה לטעון שהיא מתנגדת לקיטוב מפלגתי ולמסע בחירות שלילי.
במסגרת כזו יכולים מנהלי מסעות בחירות לקדם מסע בחירות "חיובי" אוטופי, שאת הניסיונות להפריך את טענותיו אפשר לדחות כניסיונות להכפיש ולזרוע בהלה בציבור, ואת המתנגדים אפשר לתאר כמבקשים להגביר את הקיטוב בציבור.
קיימת חפיפה ניכרת בין שימושים בפוליטיקת פוסט-אמת לתאוריות קשר, בהן מופץ מידע שקרי ש"אויב" חזק כלשהו, בדרך כלל "הממסד" או "כלי התקשורת", מעוניין כביכול להסתיר.
מי שמנסה להביע ביקורת על ידי בדיקה עובדתית של הטענות, מואשם בכך שהוא בעצמו שייך לאויב רב-העוצמה, ומטרתו היא בעצם הטיית קולות הבוחרים.
כך לדוגמה נפוצו תאוריות הקשר על פיגועי 11 בספטמבר, וקמו תנועות להכחשת שינויי האקלים ותנועות נגד תורת האבולוציה.
קיומן של ראיות נרחבות וזמינות השוללות תאוריות אלה לא צמצם את צמיחתן.
במסע הבחירות לנשיאות של מיט רומני בשנת 2012 נטען שברק אובמה קיצץ בהוצאות ההגנה של ארצות הברית ושהוא יצא ל"מסע התנצלויות" בפני אירופה ויפן.
אנשי רומני המשיכו לומר דברים אלה גם לאחר שהטענות הופרכו.
הניו יורק טיימס התייחס לכך במאמר דעה שכותרתו "קמפיין פוסט-אמת".
פוליטך הוא מועדון קטרגל רוסי מהעיר סנקט פטרבורג.
מאז הקמתו הוא הספיק להתמודד בליגת העל הרוסית בקטרגל מספר פעמים ותחילה הוקם ב-1995 כקבוצת "פוליטכניק" בחסות מכון טכנולוגי מקומי.
בשנת 2018 נקלע לקשיים פיננסיים ופורק.
בגאולוגיה או בהנדסת החומרים, פולימורפיזם או פולימורפיות (מילולית: ריבוי צורות.
מיוונית: πολύ, פּוֹלִי = הרבה, μορφή, מוֹרְפֶה = צורה) היא יכולתו של חומר להתקיים בצורות גבישיות שונות, ללא שינוי בהרכבו הכימי.
למשל, לקלציט מבנה גבישי טריגונלי, אבל קיים לו פולימורף בשם ארגוניט שצורתו הגבישית היא אורתורומבית.
דוגמה נוספת היא גביש הקווארץ, שיש לו מספר פולימורפים כמו טרידימיט וקריסטובליט.
מדעי כדור הארץ מונים מספר סיבות למציאות הפולימורפים.
הסיבה השכיחה היא יציבותו של הפולימורף בתנאים המאפיינים את מעמקי כדור הארץ, כמו לחץ גבוה וטמפרטורה גבוהה.
כאשר מתרחש אירוע, שמשנה בצורה קיצונית את תנאי הסביבה של הגביש הפולימורפי, אין די זמן לפולימורף לעבור למצב הגבישי השכיח, והוא שומר על צורתו המקורית.
הפוליטיקה ברומניה מתרחשת ברפובליקה חצי מייצגת-נשיאותית, בה ראש הממשלה משמש כראש הרשות המבצעת.
הנשיא הוא ראש המדינה ובין תפקידיו לאשר חוקים שהעביר הפרלמנט.
המערכת המפלגתית ברומניה היא רב-מפלגתית, עם סמכות חקיקה לממשלה ולשני בתי הפרלמנט-הסנאט (הבית העליון) ולבית הנבחרים (הבית התחתון).
חוקת רומניה שנחקקה בשנת 1991 הכריזה על רומניה כרפובליקה דמוקרטית וחברתית השואבת את ריבונותה מהעם.
החוקה קובעת את סמכויות הנשיא, הפרלמנט, בית המשפט לחוקה, זכות הצבעה לכל אזרח שמלאו לו 18 שנה, מערכת בית משפט עצמאית.
ה'אקונומיסט' סיווג את רומניה כדמוקרטיה לקויה.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות לקדנציה של חמש שנים ברוב מוחלט, ומוגבל לשתי קדנציות (עד לשנת 2004 כהונה ארכה ארבע שנים).
הנשיא הוא ראש המדינה ותפקידיו הם שמירה על החוקה, אחריות על ענייני החוץ, המפקד העליון של הכוחות המזוינים ויו"ר המועצה העליונה להגנה לאומית.
הוא משמש כמתווך בין מרכזי הכוח של המדינה ובין המדינה לעם.
הנשיא ממנה את ראש הממשלה לאחר התייעצות עם מפלגה המחזיקה ברוב מוחלט בפרלמנט.
אם אין מפלגה שמחזיקה ברוב מוחלט בפרלמנט, הנשיא מתייעץ עם כלל המפלגות.
בשל עמימות בחוקה (סעיפים 81\1 ו-103\1), יכולים להיווצר מצבים בהם קואליציה עם רוב או מפלגה עם רוב יחסי בפרלמנט לא יוכלו להרכיב את הממשלה בגלל סירוב הנשיא.
הרשות המחוקקת ברומניה מורכבת משני בתי מחוקקים, הסנאט המשמש כבית העליון, המונה 176 חברים.
ובית נבחרים שמשמש כבית התחתון ומונה 412 חברים.
שיטת הבחירות היא רשימתית, אזורית, מחוזית כשכוחות המחוזות נע בין 4 ל-29. אחוז החסימה עומד על חמישה אחוזים.
+יושבי ראש בתי המחוקקיםביתשםמפלגהמשך כהונהנשיא הסנאטמירצ'אה אברודאןהמפלגה הליברלית לאומית (PNL)12 בפברואר 2025-מכהןנשיא בית הנבחריםקיפריאן-קונסטנטין סרבאןהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD)23 בדצמבר 2024-מכהן
שם המפלגהשם המפלגה-רומניתאידאולוגיהמנהיגיםהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתPartidul Social Democrat (PSD)סוציאל-דמוקרטית, מרכז שמאל.ויוריקה דנצ'ילההמפלגה הליברלית הלאומיתPartidul Național Liberal (PNL)שמרנית-ליברלית, מרכז ימין.לודביק אורבןשומרים את רומניה מאוחדתUniunea Salvați România (USR)מרכזדן ברנההברית הדמוקרטית של הונגרי רומניהUniunea Democrată Maghiară din România (UDMR)מיעוט הונגרי, מרכז-ימין.קלמן הונורברית ליברלים ודמוקרטיםAlianța Liberalilor și Democraților (ALDE)מרכזצלין פופסקו-טריסיאנומפלגת התנועה העממיתPartidul Mișcarea Populară (PMP)מרכז-ימיןאוגן טומאצ'
תוצאות הבחירות שנערכו בשנת 2024 נפסלו על ידי בית המשפט העליון עקב חשדות וממצאים, שהצביעו על מעורבות מדינה זרה לטובת המועמד המוביל.
הבחירות נידחו למאי 2025 ובסיבוב השני שהתקיים לאחר שאף אחד מהמועמדים בסיבוב הראשון לא השיג יותר מ-50% מהקולות, זכה ניקושור דן, המועמד הפרו-אירופי שהביס את מועמד הימין הקיצוני, ג'ורג' סימיון.
בבחירות קודמות לנשיאות בסיבוב השני ב-16 בנובמבר 2014 היו התוצאות:
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו ב-11 בדצמבר 2016.
פוליטיקלי קוראת הוא אתר אינטרנט ישראלי, הפועל כעיתון מקוון פמיניסטי.
העיתון מפעיל גם עמוד פייסבוק פעיל, עמוד טוויטר ועמוד אינסטגרם ויוזם קמפיינים בנושאים פמיניסטים.
לאתר יש גם גרסה באנגלית הפועלת בשם "The Readeress".
את הקמת האתר יזמה הפעילה הפמיניסטית ליאן רם בשנת 2012, לאחר שעברה על עיתון חינמון וראתה שאף כתבה "לא מדברת אליה".
רם החליטה להקים כלי תקשורת פמיניסטי, ארגנה אירוע בשם 'מקימות עיתון פמיניסטי' בבית קפה בתל אביב.
לאירוע הגיעו כ-40 נשים מכל הארץ, חמש מהם החליטו להמשיך לפעול להקמתו, בהמשך נשים נוספות הצטרפו והאתר עלה לאוויר ב-2013.
בשנת 2016, יזם האתר את הקמפיין "יותר מבוכריס" בעקבות עסקת הטיעון המקלה שנחתמה עם קצין צה"ל אופק בוכריס.
האתר ממומן ברובו מתרומות גולשים, ובשנת 2018, יזם קמפיין הדסטארט לגיוס מימון, להקמת אתר תוכן חדש ומקיף שכלול טורי דעה, כתבות ותחקירים.
בפברואר 2021 פרסם האתר תחקיר, שחשף התכתבויות בעלות אופי מיני פוגעני של השחקן ארז דריגס עם נשים, כ-10 שנים קודם לכן, אחת מהן קטינה.
דריגס התנצל, הודה שהוא סובל מהתמכרות למין ונמצא בתהליך שיקום.
בתחילת שנת 2021 התפרסמה באתר סדרת כתבות בשם "נשים בתקשורת".
סדרת הכתבות, שנערכה על ידי מאיה בואנוס, אבקילש קולץ' ויעל לניר, סקרה את מצבן של נשים בתקשורת הישראלית - בטלוויזיה, בעיתונות הכתובה וברדיו.
סדרת הכתבות כוללת ארבע כתבות כשהראשונה עוסקת בייצוג פיזי של נשים בעולם התקשורת, השנייה עוסקת באופן הסיקור של נושאים הקשורים לפמיניזם או לנשים בתקשורת הישראלית ובקשר בין ייצוג פיזי של נשים לאופן הסיקור הזה.
הכתבה השלישית עוסקת בעיתונות הנשים בישראל ומתמקדת במגזינים "את" ו"לאישה" והכתבה הרביעית עוסקת בנשים ובפמיניזם בעולם העיתונות הכלכלית בישראל בדגש על שלוש העיתונים הגדולים - "גלובס", "כלכליסט" ו"דה מרקר".
את סדרת הכתבות ליוו טורים של נשות תקשורת מובילות: טלי ליפקין שחק, מרב בטיטו, קרן נויבך, נורית כהנא ואבירמה גולן
החל מיוני 2021 התפרסמה באתר סדרת תחקירים על פגיעות מיניות במהלך טיפולים נפשיים אלטרנטיביים.
את סדרת הכתבות הובילה הכתבת שני קדר.
הראשון ביניהם היה התחקיר על ארז ארג'ונה, מטפל אלטרנטיבי מפרדס-חנה שפגע מינית בעשרות נשים, כך על פי התחקיר.
ארג'ונה התאבד בטרם פורסם התחקיר.
בספטמבר 2021 התפרסם התחקיר על דוד אטון, מטפל אלטרנטיבי שפגע מינית ופיזית בגברים ובנשים, כך על פי התחקיר.
בשנת 2022 התפרסמה באתר כתבה מקיפה על טיפול באמצעות פסיכדליים.
בינואר 2022 התפרסם בגוף התקשורת תחקיר גל"צ.
התחקיר התפרסם בשני חלקים כשבחלקו הראשון עדויות על הטרדות מיניות והתעמרויות בעבודה שבוצעו על ידי "טאלנטים" בתחנה, רובם אזרחים עובדי צה"ל.
בחלק השני של התחקיר עלו עדויות על הטרדות מיניות והתעמרויות מצד עובדים זוטרים בתחנה: טכנאים, אנשי סאונד, מפקדים, חיילים בשנתם השנייה והשלישית וכו'...
לאחר פרסום התחקיר תבע את האתר העיתונאי אבנר הופשטיין, בטענה שפרסם טענות לא מבוססות נגדו על הטרדה מינית.
בדצמבר 2024 דחה בית המשפט השלום בתל אביב את התביעה וחייב את הופשטיין לשלם הוצאות משפט.
עם הכותבות באתר במשך השנים נמנו בין השאר: תמר עמית יוסף, רג'אא נאטור, ירדן סקופ, רחל בית אריה.
העורכת ראשית של האתר היא נועה בורשטיין חדד, עורכת הרשתות החברתיות (ניו מדיה) היא שרון אורשלימי.
באוגוסט 2022 העלה אתר "פוליטיקלי קוראת" סדרת כתבות העוסקת בפגיעות מיניות שהתרחשו ב"אשראם במדבר".
סדרת הכתבות זכתה להדהוד מסיבי בעולמות הטיפול האלטרנטיבי וצוות האשראם החדש הודיע על חשיבה מחודשת במתחם בעקבות התחקיר.
מאז שנת 2020 מכשיר צוות העיתון נשים לעבודת עיתונות בהכשרת כותבות שנתית.
בשנת 2022 הפכה ההכשרה להכשרה דו-לאומית המתמקדת בסיקור פמיניסטי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בשיתוף ארגון "אעלאם" - המרכז הערבי לחירות המדיה, פיתוח ומחקר.
מנהלת ההכשרות היא לירון לביא.
מטרת ההכשרה היא לפתח עיתונאיות פמיניסטיות המתמחות בסיקור הסכסוך.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הפכה ההכשרה למעשית.
במהלך המלחמה, קיבלו העיתונאיות תעודות עיתונאי מלשכת העיתונות הממשלתית.
התוכנית ממומנת על ידי שגרירות ארצות הברית.
מאז מהפכת התיקונים בשנת 1970 ועד נפילת משטר אל-אסד בשנת 2024 נשלטה המערכת הפוליטית בסוריה על ידי משפחת אל-אסד ומפלגת הבעת'.
באופן רשמי תפקדה המדינה כרפובליקה נשיאותית אשר מורכבת ממספר גורמים מבצעים: הנשיא, שני סגני נשיא, ראש ממשלה, קבינט והרשות המחוקקת של סוריה, מועצת העם הסורית.
בפועל תפקדה סוריה כדיקטטורה העוברת בירושה ואשר בה הזכויות והחירויות הפוליטיות של האזרחים מוגבלות מאוד.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה חוותה המדינה יותר מעשור של מלחמה ואי-יציבות, ששיאה בנפילת בית אסד.
נכון לדצמבר 2024, קיימת בסוריה ממשלת מעבר, אך עדיין לא ידוע כיצד תתעצב המערכת הפוליטית של המדינה לאחר נפילת המשטר.
החוקה הסורית משנת 2012 מחייבת את הנשיא להיות מוסלמי אך אינו הופך את האסלאם לדת הרשמית של המדינה.
מערכת המשפט בסוריה היא מיזוג של חוקים עות'מאניים, צרפתיים ואסלאמיים ומכיל כ-3 סוגים של בתי משפט: בתי משפט לערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים ובית המשפט החוקתי, בנוסף, קיימים גם בתי משפט דתיים שמטפלים בדיני משפחה.
משטר משפחת אסד החזיק בשלטון תקופה ארוכה כיוון ששמר על היציבות הפוליטית, אותה השיג בין השאר על ידי הענקת זכויות לקבוצות מיעוט אתניות.
כמו כן, ניתן לזקוף את כוחו של הנשיא לנאמנות המתמשכת של הצבא עליו ולדיכוי האכזרי של האופוזיציה הפנימית, וכן חקיקת חוקים שבעזרתם תתרחב הבירוקרטיה הממשלתית שתיצור גם מעמד של אנשים נאמנים למשטר בכלל ולמשפחת אסד בפרט.
על פי חוקת סוריה שאושרה ב־1973, מפלגת השלטון במדינה היא מפלגת הבעת'.
בתאוריה המפלגה אמורה לחלוק את השלטון עם מפלגות נוספות במסגרת החזית הפרוגרסיבית הלאומית, אך בפועל הדבר לא נעשה.
לאחר מהפכת התיקונים ב־1970, החלה מפלגת הבעת' לאפשר את פעילותן של מפלגות נוספות במדינה.
במועצת העם שהוקמה בפברואר 1971 נתנו 87 מושבים למפלגת הבעת', 40 לנאצריסטים ו־8 לקומוניסטים.
במרץ 1972 הוקמה חזית פרוגרסיבית לאומית שכללה את אנשי הבת' ומחוצה לה.
הנהגת החזית כללה 17 איש, מהם 9 בעת'יסטים.
שנה לאחר מכן התקיימו בחירות פרלמנטריות במדינה, לראשונה מזה עשור.
מפלגת הבעת' ובעלות בריתה זכו ברוב של שני שלישים בבחירות.
במדינה נערך בתחילת 2000 משאל עם אשר אישר את המשך כהונתו של בשאר ברוב של כ-97%, אסד נבחר מחדש לתפקיד נשיא סוריה גם בבחירות לנשיאות שנערכו במאי 2007 והפעם ברוב של כ-97.62%.
המתמודד היחידי בבחירות אלו היה אסד ותוצאות מערכות הבחירות במדינה החלו לספוג גינויים ממדינות מכל רחבי העולם בטענה כי סוריה לא באמת מדינה דמוקרטיות.
ב-26 בינואר 2011 החל גל מחאות והפגנות בסוריה וזאת כחלק מאפקט הדומינו של גל ההתקוממויות בארצות ערב ב-2011. התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך יותר משנה, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף.
ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של אסד, שמתבסס על בני העדה העלווית, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הביטחון הסוריים.
במאי 2011 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לראשונה, על הרחבת הסנקציות שהוטלו על בכירי השלטון בסוריה, כך שיכללו גם סנקציות אישיות נגד בשאר אל-אסד, סגנו, ומספר בכירי שלטון נוספים אשר היו מקורבים לו.
בשאר נכנס לאקדמיה הצבאית בחומס שנמצאת מצפון לדמשק ועם השנים נסק בסולם הדרגות עד לקבלת דרגת קולונל (דרגה שמקבילה לאלוף-משנה) בינואר 1999.
ביוני 2014 זכה אסד בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה וניצח ברוב של 88.7% מול שני מתמודדים שנחשבו אלמונים, והחל את כהונתו השלישית.
הבחירות נערכו רק באזורים שבשליטת ממשלו וגם ללא השתתפות המורדים.
בסוף מאי 2021 הוכרז שוב אסד כמנצח בבחירות שוב מול מתחרים אלמונים והפעם ברוב של 95.1%.
ב-8 בדצמבר עם כיבוש הבירה דמשק על ידי המורדים ונפילתו של משטר אל-אסד הודיע ראש ממשלת סוריה, מוחמד ראזי אל-ג'לאלי, כי ממשלת סוריה תמסור את השלטון לממשלה חדשה, ממשלת המעבר הסורית, בעקבות עזיבתו של אסד מדמשק, ואחמד א-שרע הודיע עוד כי אל-ג'לאלי "יפקח על מוסדות המדינה עד למסירתם".
למחרת, הוא מונה רשמית על ידי הפיקוד הכללי הסורי לראש ממשלת המעבר הסורית.
ב-29 במרץ 2025, הוכרזה הממשלה הזמנית הסורית על ידי א-שרע בטקס בארמון הנשיאות בדמשק, בו הושבעו השרים החדשים ונשאו נאומים בהם פרטו את תוכניותיהם.
הממשלה החליפה את ממשלת המעבר הסורית שהוקמה לאחר נפילת משטר אסד.
באוקטובר 2025 נערכו הבחירות הפרלמנטריות הראשונות לאחר נפילת משטר אל-אסד.
פוליטיקת ימין מוגדרת בדרך כלל כתמיכה בדעה כי סדרים חברתיים והיררכיות חברתיות מסוימות הן בלתי נמנעות, טבעיות, נורמליות או אף רצויות, והתמיכה בעמדה זו בדרך כלל מתבססת על משפט הטבע, הכלכלה, או על מסורות.
ניתן לראות היררכיות ומצב של אי־שוויון כתוצאה טבעית מההבדלים החברתיים המסורתיים, או כתוצאה של תחרות בכלכלות השוק.
פוליטיקת ימין נחשבת כמקבילה לפוליטיקת שמאל, והספקטרום הפוליטי של שמאל-ימין הוא אחד מהספקטרומים הפוליטיים הנודעים ביותר.
הימין כיום הוא כינוי למחנה הפוליטי שמאמין בשמרנות, לאומיות וליברליזם כלכלי, והשמאל הוא, בניגוד לזאת, כינוי למחנה הפוליטי שמאמין בפרוגרסיביזם, בשוויון מגדרי, בזכויות האישה, בזכויות להט"ב ובאידאולוגיות סוציאליסטיות ולעיתים מתנגד לרעיון הלאומיות.
בדרך כלל כאשר אדם או גורם כלשהו משתייך לצד הימני של המפה הפוליטית הוא נוהג לתמוך במפלגה או במערכת פוליטית הדוגלת ביוזמה חופשית, בעלות פרטית, ואשר לרוב תומכת בעמדות מסורתיות מבחינה חברתית.
הימין כולל הן אנשים אשר שמרנים מבחינה חברתית והן אנשים שתומכים בשמרנות פיסקלית, בעוד שבדרך כלל רק מיעוט מתנועות הימין, כגון פשיסטים, נוטים להיות אנטי-קפיטליסטיים.
הימין כולל גם קבוצות מסוימות אשר נוטים לתמוך בליברליזם על אף שהם תומכים בשמרנות פיסקלית, למשל ליברטריאנים ימניים .
פוליטיקת שמאל מוגדרת בדרך כלל כתמיכה בשוויון חברתי ובאיגליטריאניזם, לעיתים רבות תוך כדי התנגדות להמשך קיומן של היררכיות חברתיות.
הפוליטיקה השמאלנית בדרך כלל ממוקדת בדאגה לאנשים בחברה שנתפסים כמקופחים ביחס לאחרים וכן באמונה שיש מצב של אי שוויון לא מוצדק שצריך לחתור לצמצם או לבטל.
במהלך המאה ה-18 המונח "שמאל" החל להיות מיוחס לתנועות פוליטיות שונות, ובמיוחד לתנועות רפובליקניות בצרפת במהלך המאה ה-18, אך במהלך המאות ה-19 וה-20 המונח החל להיות מיוחס גם לתנועות סוציאליסטיות, תנועות אנרכיסטיות, תנועות קומוניסטיות, תנועות פועלים, תנועות מרקסיסטיות, תנועות התומכות בסוציאל-דמוקרטיה, ותנועות התומכות בסינדיקליזם.
מאז ואילך המונח מיוחס למגוון רחב של תנועות פוליטיות, כולל תנועות לזכויות האזרח, תנועות פמיניסטיות, תנועות לזכויות להט"ב, תנועות אנטי-מלחמתיות, התנועה לאיכות הסביבה, וכן מגוון רחב של מפלגות פוליטיות.
מבחינה כלכלית, השמאל תומך בעקרונות הסוציאליזם או בחלקם.
הסוציאליזם מאמין כי קניין האדם וחלוקת המשאבים צריכים להיות נתונה לפיקוח חברתי ורגולציה, וזאת על מנת לצמצם את פערי החברה ולהביא לשוויון.
יש גם עמדות שמאל קיצוניות כלכליות שהן כוללות את גישת הקומוניזם, שהיא דוגלת בפיקוח והתערבות מקסימלית להבאת שוויון מוחלט בחברה.
בעמדות שמאל כלכליות, אמצעי הייצור נמצאים בבעלות ציבורית, לעומת העמדה הימנית שדוגלת בהפרטה של אמצעי הייצור, והפיכתם לרכוש של ידיים פרטיות.
זאת על מנת להפוך את אמצעי הייצור ליותר נגישים לציבור, קולקטיבים, שיתופים ושוויוניים.
שותפות חברתית בכלכלה היא המרכיב משותף בולט למרבית התיאוריות, מה שמסביר את הרצון לא להפריט את אמצעי הייצור או להביא למצב שבו אמצעי הייצור נתונים בידי יחיד או יחידים.
הסוציאליזם נולד לאחר שהמהפכה הצרפתית הביאה עימה עוני רב, מה שאילץ את ההוגה קרל מרקס לגבש את עקרונות הסוציאליזם והקומוניזם.
מרקס למעשה ראה בעצמו כקומוניסט והתנגד לסוציאליזם מכוון שלטענתו הייתה שיטה מתונה מדי, אך לאחר נפילתם של כמה מדינות ובניהן ברית המועצות, רוב השמאלנים תומכים בזרמים של השיטות המתונות, ביניהן הסוציאל-דמוקרטיה שאף חלה במדינות רבות.
מדינות רבות שהיו סוציאליסטיות עברו הפרטה כתוצאה מהשפעותיה של הגלובליזציה, כגון ישראל ואוסטרליה, מה שמצד אחד העלה את הכנסת התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) של המדינה, אך מצד שני גרם לפערי הון גדולים יותר בחברה.
השמאל תומך בעקרונות הסביבתנות ואף נוהג לשלב אותם עם עקרונות סוציאליסטים (כגון באידאולוגיה אקו-סוציאליזם) או עם עקרונות אחרים יותר רדיקליים של השמאל (כגון באידאולוגיה אקו-אנרכיזם).
היא אידאולוגיה שדוגלת בשימור, שיקום או שיפור הסביבה הטבעית, בעזרת שינוי טכנולוגי, חוקי או מדיני על מנת לשנות את המאזן האקולוגי על פני כדור הארץ.
עוד בתחילת המאה ה-20, המשמעות של החשיבה הסביבתית הייתה בעיקר ההתמודדות עם בעיות בריאותיות מקומיות שנגרמו עקב התיעוש הכבד - לעובדים בתעשייה ולתושבי הערים, כמו גם הקמתן של שמורות טבע.
מאז היציאה של הספר אביב דומם שהוציאה רייצ'ל קרסון, הרעיון התחיל לצבור יותר תאוצה בציבור.
הספר התמקד בהרס נהרות, כריתת יערות הגשם, הכחדת מינים, התחממות עולמית, הידלדלות שכבת האוזון ועוד.
בניסיון להתמודד מול הבעיות הללו, קמו ארגונים רבים בעולם, כמו הסוכנות להגנת הסביבה, כדור הארץ תחילה!
ב-2019, האקטיביסטית השוודית גרטה טונברי, זכתה בשלל פרסים, ביניהם איש השנה של המגזין "טיים", על פעילותיה להתמודדות כנגד משבר האקלים.
במהלך תקופת המהפכה הצרפתית, הייתה מחלוקת רבה בפורום השמאלני האם לאומנות היא דבר טוב ובריא למדינה או לשטח מסוים.
השמאל הרפובליקני תומך במדינת לאום מדינתית וטוען שהעם יותר מאוחד תחת מדינת לאום, בעוד שפורומים אחרים בשמאל כגון השמאל הליברלי, טוען שהדבר מביא לאי-צדק בחברה.
במשך ההיסטוריה היו ויכוחים רבים בשמאל על לאומנות והאם היא צודקת או לא.
מרקס האמין כי לאומנות מרקסיסטית תוכל "לרסק" את העקרונות הקפיטליסטים של המדינה, מנגד (בפורומים של השמאל האנרכיסטי), טענו כי המדינה לא יכולה "לרסק" את הקפיטליזם באמצעות הלאומנות, מכוון שלאומנות ומדינתיות מעודדות קפיטליזם.
כיום קיימות מפלגות שמאל לאומניות, כגון All India Forward Bloc בהודו והקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה.
במהלך המהפכה הצרפתית, מפלגות השמאל הצרפתי היו מאוד אנטי-קלריקליות, והתנגדו נחרצות להשפעתה של הכנסייה הקתולית ותמכו באתאיזם ובהפרדת הכנסייה והמדינה, והוביל למדיניות המכונה.
קרל מרקס טען כי "הדת היא אנחתו של היצור המדוכא, הלב של עולם חסר לב, ונשמה של תנאים חסרי נשמה.
בברית המועצות, הבולשביקים בפיקודו של ולדימיר לנין אימצו במקור עיקרון אידאולוגי שטען כי כל הדתות יתנוונו בסופו של דבר והחליטו למגר את הנצרות המאורגנת ומוסדות דתיים אחרים.
בשנת 1918, אנשים ב-10 כנסיות רוסיות אורתודוקסיות הוצאו להורג על ידי כיתת יורים, והילדים נשללו מכל חינוך דתי מחוץ לביתם.
כיום, השמאל ברובו תומך בחילוניות ובהפרדת הדת מהמדינה.
השמאל בארצות הברית (המפלגה הדמוקרטית) תומכים בהפרדת הדת מהמדינה, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ביחד עם די לינקה תומכות ברובן בעקרונות חילוניים.
בפוליטיקה, המונח "שמאל" נולד במהפכה הצרפתית, שם הקבוצות הפוליטיות אשר התנגדו לזכות הווטו המלכותית (המונטניארדים באספת המעמדות של 1789) ישבו בדרך כלל משמאל לכיסא הנשיא בפרלמנט בעוד אלו בעד זכות הווטו המלכותית ישבה מימינה.
ההרגל הזה התחיל באחוזות הצרפתיות של 1789. לאורך המאה ה-19, הקו העיקרי המפריד בין ימין לשמאל היה בין תומכי הרפובליקה הצרפתית לאלו שתמכו במלוכה ובשימור מצבה של צרפת אז.
מרד ימי יוני במהלך הרפובליקה הצרפתית השנייה היה ניסיון של השמאל לבסס את עצמו מחדש לאחר מהפכות 1848 בצרפת, אך רק חלק קטן מהאוכלוסייה תמכו במרד.
באמצע המאה ה-19, הלאומיות, הסוציאליזם, הדמוקרטיה והאנטי-קלריקליזם הפכו למאפיינים מרכזיים של השמאל הצרפתי.
לאחר ההפיכה של נפוליאון השלישי ב-הפיכת 2 בדצמבר 1851 והקמת האימפריה השנייה לאחר מכן, החל המרקסיזם להתחרות ברפובליקניזם הרדיקלי ובסוציאליזם האוטופי ככוח בתוך הפוליטיקה השמאלנית.
המניפסט הקומוניסטי רב ההשפעה מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס, שפורסם בתוך גל המהפכות של 1848 ברחבי אירופה, טען כי כל ההיסטוריה האנושית מסתכמת במאבק מעמדי.
הם חזו שמהפכה פרולטרית תפיל בסופו של דבר את הקפיטליזם הבורגני ותיצור חברה קומוניסטית חסרת אזרחות, כסף ומעמד.
בתקופה זו צורפה המילה "wing" גם לשמאל וגם לימין.
הסתדרות הפועלים הבינלאומית, שנקרא לפעמים האינטרנציונל הראשון, ריכז אנשים ממדינות רבות ושונות, עם דעות רבות ושונות לגבי איך להגיע לחברה חסרת מעמדות ומדינה.
בעקבות פיצול בין תומכי מרקס ומיכאיל באקונין, אנרכיסטים הקימו את איגוד העובדים הבינלאומי (IWA–AIT).
האינטרנציונל השני (1888–1916) התפלג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אלו שהתנגדו למלחמה, ביניהם ולדימיר לנין ורוזה לוקסמבורג, ראו את עצמם כשמאלנים יותר.
בארצות הברית, שמאלנים סוציאל-ליברלים, פרוגרסיבים ואיגודים מקצועיים הושפעו מיצירותיו של תומאס פיין, אשר הסביר כי שוויון חברתי אפשרי על ידי חלוקתם של משאבים מחדש.
לאחר עידן השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, הביטוי "השמאל" שימש לתיאור אלו שתמכו באיגודים מקצועיים, בתנועת זכויות האזרח ובתנועה נגד המלחמה.
בעת האחרונה, "שמאל" ו-"ימין" שימשו כמילים נרדפות למפלגות הדמוקרטיות והרפובליקניות, או כמילים נרדפות לליברליזם ושמרנות, בהתאמה.
מכיוון שהימין היה פופוליסטי, הן בגוש המערבי והן בגוש המזרחי כל מה שנראה כאמנות אוונגרד נקרא שמאלני ברחבי אירופה, ולכן החשיבו את הגרניקה של פיקאסו כ"שמאלנית" באירופה.
וגינו את האופרה של המלחין הרוסי שוסטקוביץ' (הליידי מקבת' ממחוז מצנסק) בפראבדה באופן הבא: "כאן יש לנו בלבול 'שמאלני' במקום מוזיקה טבעית, אנושית".
הפוליטיקה של סין היא השלטון ב (רע"ס או סין) כמדינה סוציאליסטית חד-מפלגתית מרקסיסטית-לניניסטית הנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין (מק"ס).
המערכת הפוליטית הסינית היא אוטוריטרית.
אין מנהיגים לאומיים הנבחרים בבחירות חופשיות, האופוזיציה הפוליטית מדוכאת, כל הפעילות הדתית נשלטת על ידי המק"ס, התנגדות אסורה, וזכויות האזרח מצומצמות.
בחירות ישירות נעשות ברמה מקומית בלבד, לא ברמה לאומית, וכל המועמדויות נשלטות על ידי המק"ס.
המשילות ברע"ס נעשית דרך המק"ס, דרך ממשלת העם ודרך הרשויות האזוריות והמקומיות שלה.
בהונג קונג ובמקאו, שני אזורים מנהליים מיוחדים של סין, יש מערכות פוליטיות אוטונומיות, הפועלות בנפרד מהמערכת החד-מפלגתית של סין היבשתית.
הליך הבחירות מוגבל על ידי מונופול המק"ס על השלטון, על ידי ה ועל ידי שליטה מפלגתית בבחירות.
לפי רורי טרוקס מבית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים בפרינסטון, שולטת המק"ס בהליכי הבחירות והמינוי בכל רמה ב.
הליך הבחירות המדורג והבלתי ישיר בקונגרס מוודא שהצירים ברמות הגבוהות ביותר לא יתמודדו עם שום מראית עין של אחריות אלקטורלית כלפי האזרחים הסינים.
מיום הקמת הרע"ס ב-1 באוקטובר 1949, טוענת הממשלה בבייג'ינג שהיא הממשלה הלגיטימית היחידה של סין, כולל סין היבשתית וכולל טאיוואן.
טאיוואן (רפובליקת סין) חולקת על כך מיום נסיגתה של מפלגת קוומינטנג לטאיפיי ב-1949. מאז עברה הרע"ס רפורמות פוליטיות.
, והמגוון החברתי בסין פועלים נגד שלטון בייג'ינג.
הרפורמה בכלכלת סין בשנות ה-80 והאצלת קבלתן של החלטות ממשלתיות מרכזיות, לצד רצונם של פקידי המק"ס המקומיים להעשיר את עצמם ויצירת שוק שחור, הקשו על הממשל המרכזי לשמור על סמכותו.
בפועל, צריכים מנהיגי הממשל המרכזי לבנות קונצנזוס למדיניותם בקרב חברי המפלגה, המנהיגים המקומיים והאזוריים, מקורבים שאינם חברי המפלגה, ואוכלוסיית המדינה.
עם זאת, לעיתים קרובות נשמרת השליטה על הקבוצה הגדולה יותר על ידי שליטה במידע.
נשיא סין הוא ראש המדינה, ונבחר לחמש שנים על ידי הקונגרס העממי.
לפי חוקת סין מ-1982, תפקידי וסמכויות הנשיא דמו למונרכיה חוקתית או לראש מדינה ברפובליקה פרלמנטרית, והוא היה דמות ייצוגית.
ב-14 במרץ 2013 נבחר שי ג'ינפינג כנשיא הרע"ס, אחרי שב-15 בנובמבר 2012 נבחר כמזכ"ל המק"ס.
במרץ 2018 הסיר הקונגרס את המגבלות על כהונת הנשיא.
במדינה חד-מפלגתית, מחזיק מזכ"ל המק"ס בכוח ובסמכות מוחלטים על הממשלה ועל המדינה.
מ-1993 שולט הנשיא דה יורה ודה פקטו על סין.
מזכ"ל המק"ס הוא המנהיג העליון של הקונגרס, של הממשלה, של , של , של בית המשפט העליון ושל התובע הכללי.
בתגובה, מתח העולם המערבי ביקורת על שי על כך שנטל לעצמו כוח רב מדי.
חוקת סין כוללת מבוא, המתאר את היסטוריית סין, את נפילת הקיסרות ועליית הקומוניזם, וטוען כי טאיוואן היא חלק מסין.
אחרי המבוא לחוקה, מגדיר סעיף 1 בחוקה את שיטת הממשל בסין כ.
לצד החוקה, יצרה המק"ס הגדרות נוספות כדי לתאר רשמית את שיטת הממשל של סין, כמו "דמוקרטיה מייעצת סוציאליסטית", "דמוקרטיית אנשים כוללת" ו"צנטרליזם דמוקרטי".
לפי Qiusi ("מחפש האמת"), בטאון המק"ס הדו-חודשי, "נוצרת הדמוקרטיה המייעצת על ידי המק"ס ועל ידי העם הסיני כצורה של דמוקרטיה סוציאליסטית.
היא לא רק מייצגת מחויבות לסוציאליזם, אלא נושאת את המסורות הפוליטיות והתרבותיות של סין.
לא רק מייצגת מחויבות לעקרונות הארגוניים ולאופן ההנהגה של ריכוזיות דמוקרטית, אלא גם מאשרת את תפקיד הציבור הרחב בדמוקרטיה.
לא רק מייצגת מחויבות להנהגת המק"ס, אלא מאפשרת ביטוי למפלגות, לארגונים פוליטיים ולאנשים מכל הקבוצות האתניות ומכל מגזרי החברה".
מגזין המק"ס החודשי "סין היום" הגדיר את השקפת המק"ס: "דמוקרטיה מייעצת מבטיחה השתתפות נרחבת ואפקטיבית בפוליטיקה באמצעות התייעצויות הנעשות על ידי מפלגות פוליטיות, ארגוני עמים, קונגרסי עמים, מחלקות ממשלתיות, הוועידה הפוליטית העממית המייעצת, קהילות וארגונים חברתיים".
המק"ס שולטת בנוף הפוליטי הסיני.
הגוף העליון של המפלגה הוא קונגרס המפלגה, המתכנס כל חמש שנים.
לפני מהפכת התרבות, הפגישות היו לא סדירות, אבל מאז הן תקופתיות.
הקונגרס בוחר את הוועד המרכזי של המק"ס ואת הוועדה המרכזית לפיקוח על משמעת (CCDI).
לאחר בחירתו, בוחר הוועד המרכזי את המזכיר הכללי, פקיד המפלגה הבכיר ביותר, והוא בדרך כלל המנהיג העליון של סין.
הוועד בוחר גם את הפוליטביורו, המונה 22 חברי מפלגה מלאים, כולל חברי הוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
הוועד בוחר את הוועדה המתמדת של הפוליטבירו (PSC), הגוף החזק ביותר המקבל החלטות בסין.
נכון ליוני 2020 מונה הוועדה שבעה חברים, כולל שי ג'ינפינג.
הוועד בוחר את המזכירות, המנגנון המנהלי העיקרי של המק"ס, בראשות המזכיר הכללי.
הוועד בוחר את הוועדה הצבאית המרכזית.
כשהייתה ליברליזציה יחסית בסין, גברה השפעתם של אנשים וקבוצות מחוץ למבנה המפלגה הפורמלי, בעיקר בתחום הכלכלי.
בכל מקרה, לוועדות המפלגה תפקיד רב-עוצמה ומכריע בכל המוסדות הממשלתיים בסין.
לפי המלומד רוש דושי, המפלגה יושבת מעל המדינה, פועלת במקביל למדינה, ושבויה בכל רמה של המדינה.
שליטת המפלגה המרכזית במשרדי הממשלה המרכזיים, בכלכלה העירונית, בהגדרות התעשייתיות ובהגדרות תרבותיות היא הדוקה ביותר.
שליטתה רופפת יותר בממשלה ובמוסדות המפלגה באזורים הכפריים, שבהם חיים רוב תושבי סין.
המק"ס התייחסה לסוגיה זו בבחירה וקידום של כוח אדם, המוודא שננקטות הנחיות המפלגה והמדינה, ושמי שאינם חברי המפלגה אינם יוצרים ארגונים אוטונומיים העלולים לערער על שלטון המפלגה.
קבוצות מובילות מרכזיות, או בשמן השני – קבוצות קטנות מובילות, מתאמות פעילויות של גופים שונים.
כך נדרשים מפעלים בבעלות המדינה, חברות פרטיות ועסקים בבעלות זרה לקיים ועדות פנימיות של המק"ס.
בפוליטיקה הסינית מתחרות ביניהן סיעות פנים-מפלגתיות בהצבה של בני בריתן בעמדות כוח במק"ס ובממשלה הסינית.
תחת המזכירים הכלליים ג'יאנג דזה-מין וחו ג'ינטאו, שתי הסיעות העיקריות היו טואנפאי בראשות חו וכנופיית שאנגחאי בראשות ג'יאנג.
בטואנפאי היו מתמחים ופקידים מליגת הנוער הקומוניסטית של סין, ובכנופיית שאנגחאי היו פקידים שעלו לגדולה תחת ג'יאנג כשהיה ראש עיריית שאנגחאי, ולאחר מכן מזכיר ועדת המק"ס של שאנגחאי.
שי ג'ינפינג, שנבחר כמזכ"ל המק"ס ב-2012, ריכז אצלו את הכוח, הסיר את השפעת הסיעות הקודמות וקידם את בעלי בריתו, שנקראים לפעמים "סיעת שי ג'ינפינג".
עקב כך, נחשבות הסיעות הוותיקות, כולל טואנפאי, כנכחדות, בעיקר מאז קונגרס המק"ס ה-20, שבו שלטו בני בריתו של שי בפוליטביורו החדש ובוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
חוקת סין קבעה כי הסמכות העליונה ברע"ס היא הקונגרס הלאומי העממי (NPC ,National People's Congress).
הקונגרס מתכנס מדי שנה למשך כשבועיים כדי לבדוק ולאשר כיווני מדיניות משמעותיים חדשים, חוקים, תקציב סין ושינויים גדולים בכוח אדם.
הקונגרס בוחר וממנה תפקידי מפתח בסין כמו הנשיא, סגן הנשיא, יו"ר וחברי הוועדה הצבאית המרכזית, ראש הממשלה ושריה, נשיא בית המשפט העממי העליון, התובע הכללי ופרקליטות העם העליונה.
הקונגרס בוחר גם ועדה מתמדת (NPCSC ,Standing Committee of the National People's Congress), ועדת הקונגרס שמתכנסת באופן קבוע בין ישיבות הקונגרס.
רוב החקיקה הלאומית בסין נעשית בוועדה המתמדת.
היוזמות מוצגות בפני הוועדה המתמדת, ומועברות לבחינת הממשלה, אחרי אישורן המוקדם בוועדה המתמדת של הפוליטביורו של המק"ס.
חברי הממשלה כוללים את ראש הממשלה, מספר משתנה של סגני ראש הממשלה (ארבעה ב-2023), חמישה חברי ממשלה (במעמד שווה לסגני ראש הממשלה, אך עם תיקים מצומצמים יותר), ו-29 שרים וראשי ועדות בממשלה.
בשנות ה-80 היה ניסיון להפריד בין תפקידי המק"ס למדינה, כאשר הראשונה קבעה מדיניות כללית והשנייה ביצעה אותה.
ניסיון זה נזנח בשנות ה-90, וכתוצאה מכך מנהיגי המק"ס הם גם ההנהגה הפוליטית של המדינה.
בסין אין מפלגות אופוזיציה חוקיות.
יש שמונה מפלגות קטנות, הפועלות ב עם המק"ס.
הן משתתפות בוועידה הפוליטית העממית המייעצת (CPPCC ,Chinese People's Political Consultative Conference) אך צריכות לתמוך ב"תפקיד הראשי" של המק"ס כדי שתמשכנה להתקיים, והנהגתן מתמנה על ידי מחלקת העבודה של החזית המאוחדת (UFWD ,United Front Work Department) של המק"ס.
התיאום בין שמונה המפלגות הקטנות לבין המק"ס נעשה בוועידה הפוליטית העממית המייעצת, המתכנסת מדי שנה בבייג'ינג בחודש מרץ, בערך באותו זמן שבו מתכנס הקונגרס הלאומי העממי.
תפקידן המקורי של המפלגות הקטנות היה ליצור רושם שהרע"ס נשלטת על ידי חזית לאומית מגוונת, ואיננה דיקטטורה של מפלגה אחת.
בפועל, תפקידן הוא בעיקר לשמש אטרקציה לאזרחי הרע"ס ולקלוט נישות חברתיות בעלות נטיות פוליטיות, כמו באקדמיה.
לצד מפלגות מוכרות אלו, יש שמונה מפלגות פוליטיות אסורות, המדוכאות באופן פעיל על ידי הממשלה.
אחת מהן היא , שהוקמה בסין ב-2008 בתגובה לרפורמות הכלכליות שהנהיגה המק"ס בשנות ה-1980 בראשות דנג שיאופינג.
המפלגה המאואיסטית הקומוניסטית טענה שהרפורמות היו קפיטליסטיות, והוצאה מחוץ לחוק.
מפלגה נוספת היא , שנוסדה בסין ב-1998 והוצאה מחוץ לחוק על ידי המק"ס.
, נוסדה בנאנג'ינג ב-2007. אחרי מעצר היושב ראש שלה גואו קוואן ב-2008, פועלת המפלגה בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו.
מטות המפלגות האסורות נמצאים מחוץ לסין.
במתמטיקה, פונקציית הפולילוגריתם היא פונקציה רב ערכית של שני משתנים מרוכבים s,z.
הפונקציה מוגדרת על ידי הטור
כאשר הערך המוחלט של z קטן מ-1 ומוגדרת לשאר הערכים על ידי המשכה מרומורפית.
באופן כללי, אם n מספר טבעי, אז היא פונקציה רציונלית של z.
3. הפונקציה נקראת פונקציית הדילוגריתם.
בגאומטריה היפרבולית תלת־ממדית, הנפח של ארבעון אידיאלי שלקדקדיו יחס כפול שווה ל-z הוא .
הפוליטיקה של רודזיה הייתה מבוססת על משטר פרלמנטרי, תחילה כממלכה לא מוכרת בחבר העמים הבריטי ומאוחר יותר כרפובליקה.
להלכה הייתה נהוגה במדינה דמוקרטיה, אך לנוכח היעדר ייצוג יחסי לרוב השחור במדינה, אפשר לתאר את המשטר ברודזיה כדמוקרטיה למיעוט בלבד.
מ-1899 עד 1962, האספה המחוקקת החד-ביתית כללה חברים שנבחרו לייצג אזורי בחירה על פי עקרון "המנצח לוקח הכל".
בשלבים מסוימים היו אזורי בחירה עם שני חברים, ובשנים הראשונות היו גם חברים ממונים.
תחת החוקה, הייתה הוראה להקמת בית עליון שייקרא מועצת החקיקה, אך הוא לא הוקם אף פעם.
חוקת 1961 אימצה מערכת מורכבת יותר שנועדה להרחיב את זכות הבחירה לקהלים רחבים יותר, כולל לא-לבנים – אך מבלי לסיים את שלטון הלבנים באופן מיידי.
בזמן הכרזת העצמאות, החוקה המתוקנת של 1961 (שצורפה להכרזה) כללה הוראה למינוי קצין מנהל הממשלה על ידי הפרלמנט באם המלכה לא תמנה מושל כללי.
לבסוף הכוח הפוליטי נשאר בידי האספה המחוקקת.
תחת חוקת 1961, היו באספה המחוקקת 65 חברים נבחרים: 50 מחוזיים ו-15 אזוריים.
רשימות הבוחרים היו עם דרישות השכלה, רכוש והכנסה.
הרשימה העיקרית הייתה עבור אזרחים שעמדו בדרישות גבוהות ו-95% מחבריה היו לבנים ו-5% שחורים או אסיאתים.
הרשימה השנייה הייתה עם דרישות נמוכות יותר ו-90% מחבריה היו שחורים ו-10% לבנים או אסייתים.
גודל הרשימה השנייה היה כעשירית מהרשימה הראשונה.
שתיהן הצביעו בבחירות למחוזות ולאזורים, אך בבחירות למחוזות, ההצבעה מהרשימה השנייה הוגבלה ל-20% מהסך הכולל, ובבחירות לאזורים ההצבעה מהרשימה הראשונה הוגבלה ל-20% מהסך הכולל.
הליך זה נקרא 'הצבעה מוצלבת'.
בפועל, 50 החברים המחוזיים היו לבנים ו-15 החברים האזוריים היו בעיקר שחורים.
הבחירות הכלליות של 1962 היוו נקודת מפנה למדינה, מכיוון שהן הביאו לבחירת ממשלת החזית הרודזית בראשות וינסטון פילד, שהייתה מחויבת לעצמאות ללא שלטון רוב ולהמשך פיתוח נפרד של קהילות לבנות ושחורות ברודזיה.
מפלגת הפדרציה המאוחדת המובסת בראשות אדגר וייטהד הייתה מחויבת להתקדמות הדרגתית לעבר שלטון רוב.
לא הייתה אפליה גזעית מפורשת במערכת הפוליטית של רודזיה לפני 1969. נטען כי לו הקהילה השחורה הייתה משתתפת יותר בתהליך הפוליטי, תוצאות הבחירות של 1962 היו שונות והכרזת העצמאות הייתה נמנעת.
קבוצות לאומיות אפריקניות התנגדו לחוקת 1961 וקראו לזכאים להצביע שלא להירשם, ולמי שנרשם לא להצביע.
מספר קטן יחסית של אפריקנים זכאים נרשם להצביע, ושיעור ההצבעה של רשימת B בבחירות של 1962 היה פחות מ-25%.
הרודזים טענו שמערכת הבחירות הייתה הוגנת באופן כללי מכיוון שחלוקת הכוח 50:15 שיקפה את התרומות היחסיות של הקהילות הלבנות והשחורות לקופת המדינה (המיסים).
התקדמות לשלטון רוב שחור הייתה אפשרית במסגרת חוקת 1961 כתוצאה מהתקדמות בעושר וחינוך השחורים, אם כי זה היה לוקח שנים ודורש מהקהילה השחורה לקבל תקופה ממושכת של שלטון מיעוט לבן ואחריה תקופה ממושכת של חלוקת כוח.
פוליטיקאים שחורים בתחילת שנות ה-60 לא נטו לקבל סידור כזה.
בכל מקרה, דרישות ההכנסה והרכוש לרשימת הבוחרים הפכו לאנכרוניסטיות.
בשנת 1965 הועברו תיקונים לחוקה ששיקפו את הסטטוס החדש של המדינה לאחר הכרזת העצמאות.
התיקונים מחקו את זכויות ממשלת בריטניה לחוקק ולפעול בשם רודזיה, וקבעו תיקונים חוקתיים נוספים ברוב של שני שלישים מהפרלמנט.
קצין מנהל הממשלה היה אמור להיות מפקד הכוחות המזוינים.
חוקת 1969 שינתה את הסעיפים המפורטים בנוגע לרשימות הבוחרים והמושבים בבית הנבחרים.
השינויים המשמעותיים ביותר של 1969 היו ביטול ההצבעה המוצלבת והקדשת רשימת הבוחרים B ללא-אירופאים.
מחוזות הבחירה של בית הנבחרים הוקצו מחדש כך שהיו 50 מושבים ברשימת הבוחרים A ו-8 מושבים ברשימת הבוחרים B.
נקבע שהמספר של מושבי רשימת הבוחרים B יעלה עם הזמן בהתאם לשיעור סך כל מס ההכנסה האישי שמשלמים השחורים עד להגעה ל-50 מושבים לשחורים.
בנוסף למושבי רשימת הבוחרים B, ראשי השבטים האפריקאים היו יכולים לבחור עוד 8 חברים.
התוצאה המיידית של סידור זה הייתה ש-270,000 לבנים קיבלו 50 מושבים ו-6 מיליון אפריקאים קיבלו 8 מושבים בבית הנבחרים, יחד עם קומץ של ראשי שבטים אפריקאים שקיבלו 8 מושבים נוספים.
החוקה החדשה נתנה אינדיקציה ברורה לגבי הכיוון הפוליטי שהאדריכלים של הכרזת העצמאות חשבו שרודזיה צריכה ללכת בו.
רעיון ה"פיתוח הנפרד" עבור שחורים ולבנים נכנס לתוך החוקה.
הרעיון של שוויון ייצוגי בפרלמנט בין הגזעים אומץ גם הוא.
תכונה אחרונה זו תמכה ברעיון של 'שותפות שווה בין שחור ולבן' כאלטרנטיבה לשלטון הרוב.
עם זאת, מנהיגי הכרזת העצמאות הבהירו כי שוויון בייצוג יכול להידחות ללא הגבלת זמן, אם לא לנצח.
נתוני ההגירה הלבנה בשנות ה-60 עודדו אותם להאמין שאולי ניתן לשנות משמעותית את המאזן הדמוגרפי, בהינתן מספיק זמן.
מושל רודזיה הדרומית היה נציג הכתר הבריטי ומילא את התפקיד הרם ביותר בממשל הקולוניאלי של רודזיה הדרומית, שהייתה קולוניה בריטית מאז שנת 1923. תפקיד המושל כלל סמכויות ביצועיות, ייצוג המלוכה הבריטית, ופיקוח על יישום המדיניות הקולוניאלית.
במהלך השנים, פעלו המושלים בתיאום עם הממשלה הבריטית בלונדון, אך גם עם ממשלות מקומיות שנבחרו על ידי המתיישבים הלבנים.
המושלים היו אחראים לניהול ענייני המושבה, שמירת הסדר הציבורי, והבטחת האינטרסים של הכתר הבריטי.
במשך רוב התקופה הקולוניאלית, נתקלו המושלים בקונפליקטים בין השלטון הבריטי למתיישבים הלבנים, ששאפו לאוטונומיה רחבה יותר ולעיתים גם לשלטון עצמאי.
על אף המתחים הללו, המושלים היו צריכים לשמור על איזון בין דרישות המתיישבים הלבנים לבין מדיניות הממשלה הבריטית.
בין המושלים הבולטים ניתן להזכיר את סר ג'ון רוברט מוריסון, שהיה המושל הראשון, ואת סר ג'ון קנדי, שפעל לחיזוק מבני הממשל והכלכלה המקומית.
בעקבות הכרזת העצמאות, הסמכות של המושל הבריטי בוטלה, ובפועל ניתנה לממשלה המקומית.
המושלים שהיו בתפקיד במהלך התקופה שקדמה להכרזת העצמאות, כגון סר המפרי גיבס, ניסו לשמור על הסדר ולהניא את הממשלה המקומית מהכרזת העצמאות, אך ניסיונות אלו לא צלחו.
נשיא רודזיה היה תפקיד פוליטי מרכזי שנוצר לאחר הכרזת העצמאות של רודזיה מבריטניה ב-11 בנובמבר 1965. הכרזה זו הובילה ליצירת תפקיד חדש שנועד להחליף את המושל הבריטי ולסמל את ריבונותה החדשה של המדינה.
הנשיא הראשון של רודזיה היה קליפורד דופונט, ששימש כנשיא בפועל מ-1965 עד 1970. דופונט נבחר על ידי ראש הממשלה איאן סמית' וממשלתו על מנת להנהיג את המדינה בתקופה הסוערת הזו.
בשנת 1970, בעקבות אימוץ חוקה חדשה שהפכה את רודזיה לרפובליקה, מונה דופונט לנשיא רשמי, וכיהן בתפקיד עד 1975.
התקופה בה שימש דופונט כנשיא הייתה מאופיינת במתיחות פוליטית ובינלאומית רבה.
הכרזת העצמאות לא הוכרה על ידי הקהילה הבינלאומית, ורודזיה הייתה נתונה לסנקציות כלכליות ולחץ דיפלומטי מצד האו"ם ומדינות אחרות.
הממשל הרודזי, נאבק בתנועות גרילה שחורות כמו זאנ"ו וזאפ"ו, שניהלו מלחמת גרילה במטרה לסיים את השלטון הלבן.
מלחמת הסבך הרודזית הסתיימה בהסכמי לנקסטר האוס בשנת 1979, שהובילו לקיום בחירות דמוקרטיות בפיקוח בינלאומי ולהקמתה של זימבבואה העצמאית בשנת 1980. עם הקמת זימבבואה, תפקיד נשיא רודזיה בוטל, ורוברט מוגאבה, מנהיג זאנ"ו, הפך לראש הממשלה הראשון של זימבבואה העצמאית.
האספה המחוקקת של רודזיה הייתה הגוף המחוקק המרכזי של רודזיה הדרומית, שהוקמה בשנת 1899 כאשר האזור היה תחת שליטתה של חברת דרום אפריקה הבריטית.
הקמת האספה הייתה חלק ממסגרת השלטון הקולוניאלי הבריטי באפריקה, שנועדה לספק מידה מסוימת של שלטון עצמי למתיישבים האירופאים באזור.
האספה המחוקקת הורכבה בתחילה ממושבים שהוקצו בעיקר למתיישבים האירופאים, עם ייצוג מצומצם בלבד לאוכלוסייה האפריקאית המקומית.
מצב זה יצר חוסר שוויון משמעותי וגרר מתחים חברתיים ופוליטיים.ב-1923, בעקבות סיום המנדט של חברת דרום אפריקה הבריטית, הפכה רודזיה הדרומית למושבה תחת שלטון עצמי בריטי.
בתקופה זו, האספה המחוקקת הפכה לגוף המרכזי לקביעת מדיניות וחוקים.
האספה כללה 30 חברים, מתוכם 20 נבחרו על ידי בעלי הרכוש והלבנים, ו-10 על ידי קבוצות אחרות, כולל האוכלוסייה השחורה.
עם זאת, האוכלוסייה הלבנה המשיכה להחזיק ברוב המושבים ובכוח הפוליטי, בעוד שהייצוג של האוכלוסייה השחורה נותר מוגבל.
מצב זה נמשך גם לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר התנועות לשוויון זכויות החלו לתפוס תאוצה ברחבי אפריקה.
בשנת 1965, בהנהגת ראש הממשלה איאן סמית', הכריזה רודזיה על עצמאות מבריטניה.
הכרזה זו נעשתה במטרה לשמר את שלטון המיעוט הלבן, ונעשתה ללא הסכמת הממלכה המאוחדת.
כתוצאה מכך, לא הוכרה רודזיה כמדינה עצמאית על ידי הקהילה הבינלאומית.
אך האספה המחוקקת המשיכה לפעול תחת התנאים החדשים, גם כאשר המצב הפוליטי הפנימי והבינלאומי הפך למורכב ומאתגר יותר.
ב-1970, על רקע הכישלון להשיג הכרה בינלאומית ולנוכח הלחצים הפנימיים והבינלאומיים, פורקה האספה המחוקקת של רודזיה.
היא הוחלפה בגוף מחוקק חדש במסגרת הרפובליקה החדשה של רודזיה, שנשארה בלתי מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית.
האירועים הללו סימנו את סופה של תקופה והיוו אתגר משמעותי בדרך להקמת מדינה עצמאית וריבונית תחת שלטון רוב.
ב-1970, רודזיה הכריזה על עצמה כרפובליקה, והפרלמנט עבר שינוי מבני.
הוא הפך לדו-ביתי וכלל את בית הנבחרים (House of Assembly) והסנאט (Senate).
בית הנבחרים כלל 66 חברים, רובם הגדול נבחרו על ידי אוכלוסייה לבנה, תוך שמירה על מספר קטן של מושבים לנציגים אפריקאים, שנבחרו על ידי ראשי שבטים או מתוך גלגלי בחירות מוגבלים.
הסנאט כלל 23 חברים, כאשר 10 נבחרו על ידי בית הנבחרים 10 מונו על ידי ראשי שבטים אפריקאים ו-3 מונו על ידי הנשיא.