tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבלנגדוק-רוסיון כבנם של אנטואן פרוספר מרפן, רופא, ושל אדלאיד לבית טורי (Thuries).אביו כיהן ב-1888 כראש העיירה ובשנים 1898-1894 היה נציג של המחוז אוד בפרלמנט.
אנטואן מרפן הבן למד בתיכון בעיר הולדתו וסיים את מבחני הבגרות במגמת ספרות ומדעים.
כשהודיע לאביו שרוצה גם הוא ללמוד רפואה, ניסה הלה להרתיע אותו ולשכנע אותו לבחור במסלול של הנדסה ולהירשם באקול פוליטקניק.
בסופו של דבר, באישור אביו, נרשם מרפן ב-1877 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טולוז.
הוא למד שם את שנתיים הראשונות ללימודי רפואה, זמן שבמהלכו ליווה את אביו בביקורים אצל מטופליו.
בספטמבר 1879 עבר להמשך לימודי הרפואה בפריז ונכנס דרך מבחן כסטאז'ר-חוץ (externe) בשירות הרפואי של ארנסט-שארל לאסג בבית החולים לה פיטייה.
במשך שנה עבד בקליניקה של אוז'ה בבית החולים לאנק, אחר כך חזר בינואר 1881 לקליניקה של לאסג.
בדצמבר 1881 התקבל כסטאז'ר-פנים (interne) במחלקה הכירורגית של בית החולים קושן אחר כך במחלקה לדרמטולוגיה של ז'אן-בטיסט אמיל וידאל וסיים את הסטאז' באוטל- דייה .
ב-1886, אחרי הפסקה בלימודים בגין שירותו בצבא, סיים מרפן את לימודיו בהצטיינות, עם מדליית כסף.
ב-1887 הוא זכה לתואר דוקטור לרפואה עם עבודה בנושא "הפרעות ונגעים בקיבה בשחפת הראות".
בהמשך היה מדריך במעבדה לאנטומיה פתולוגית, ב-1891-1889 כיהן בניהל קליניקה רפואית בבית החולים נקר, אחר כך היה למנהל מעבדה.
ב-1892 הוכר כמוסמך לתחום ההוראה (aggregé) וכ"רופא של בתי החולים" בפריז ומרצה.
עד 1901 בחודשי החורף החליף את ז'אק-ז'וזף גראנשה בבית החולים לילדים (Hôpital des Enfants Malades) לימים בית החולים נקר-לילדים והתמחה תוך כדי כך ברפואת ילדים.
ב-1901 התמנה למנהל היחידה לדיפטריה בבית החולים ילדים ועבד בתפקיד זה למשך שש שנים.
הוא לימד בו זמנית היגיינת ילדים ורפואת ילדים וערך לראשונה במוסד זה בדיקת תינוקות.
ב-1903 התמנה מרפן לפרופסור ל"היגיינת תינוקות" בקליניקה לרפואת ילדים שהייתה מסונפת לאוניברסיטת פריז.
ב-1908 התמנה למנהל השירות לרפואת ילדים ולראש הקתדרה לטיפול רפואי בפקולטה לרפואה של פריז.
ביוני 1914, בגיל 56, נבחר לאקדמיה לרפואה של צרפת.
באוקטובר 1914 כשהוקמה באוניברסיטת פריז קתדרה להיגיינה ולרפואת תינוקות מרפן הועמד בראשה.
מרכז עבודתו היה בית החולים לילדים ברחוב סוור בפריז אולם ב-1920 עבר עם הקליניקה לרפואת תינוקות לבית מחסה תומך (בצרפתית של אז :"אוספיס") לילדים יתומים ונטושים בשדרת דנפר-רושרו בפריז.
ב-1914 העסיק לראשונה עובדת סוציאלית בשם אלקר (Oelcker).
שם זכה מרפן לפרסום רב ורבים היו הסטודנטים והרופאים שהתחנכו אצלו.
מרפן נאבק נגד התמותה העצומה שאפיינה את המוסדות לתינוקות יתומים ונטושים (pouponnières).
על ידי שיפור התזונה -בעיקר בשיטות מתן החלב - ושינויים בתנאי התברואה הוא השיג ירידה בתמותת הילדים במוסדות אלה מ-500‰ ב-1920 ל 70‰ ב-1931.
מרפן היה חבר מייסד של האגודה להגנת התינוקות מפני השחפת על שם גראנשה.
ביום מותו אגודה זו טיפלה ב-6000 תלמידים בשנה בכל רחבי צרפת.
ב-1928 כשפרש לגמלאות הפרופסור פייר לרבולה ( Lereboullet) התמנה במקומו.
מרפן נשאר מאוד מחובר לחבל הולדתו ודאג לשימור בית הוריו בקסטלנודארי בו ביקר לעיתים קרובות בזמנו הפנוי.
הוא נפטר ב-1942 בביתו בפריז.
בנוסף לכישוריו המקצועיים, היה מרפן אדם בעל תרבות רחבה, עם ידע רב באמנות, במוזיקה ובספרות.
אהב לנסוע באיטליה וגילה עיניין מיוחד באמני ונציה.
בזמנו הפנוי כתב ביוגרפיה על ידידו אמיל ברוקה ועל אביו.
מרפן הוריש נכסים ניכרים לבית החולים לילדים שבו עבד.
כתיבת עבודתו לתואר דוקטור לרפואה "ההפרעות והנגעים בקיבה בשחפת הראות" עוררה את עניינו בשחפת הראות.
על בסיס עבודה זו נוסח מה שנקרא "חוק מרפן" שציין את נדירות התפתחות שחפת הראות אחרי ריפויים של נגעים שחפתיים מקומיים, זאת בעקבות התפתחות כושר חיסון.
מרפן כתב: "לעיתים רחוקות נרשמים מקרים של שחפת ראות אצל אנשים שבילדותם לקו כבר בשחפת אך נגעיהם התרפאו לפני גיל 15" או במילים אחרות
"כל ילד הנגוע מלכתחילה בשחפת חוץ-ראתית, יהיה חסין בעתיד מפני שחפת ראות"
מחקר מסוג זה הוביל לפתוח החיסון BCG נגד שחפת.
מרפן נמנה עם הראשונים שהכירו בחשיבות התגובות העוריות וכאשר קלמנס פון פירקה פיתח את שיטתו למבחן עורי לשחפת, מרפן אימץ אותה מהר במחקריו הקליניים שהפכו לקלאסיים.
מרפן פרסם מאמרים וספרים רבים בתחום רפואת הילדים.
ב-1897 היה מחבר שותף של ספר לימוד מקיף למחלות ילדים שזכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא חקר את הנזקים של הזנת תינוקות בחלב עזים וערך מחקרים ממקיפים על הרככת.
מרפן היה מייסדו ועורכו של כתב העת Le Nourisson (התינוק) ויחד עם ז'אן מרטן שרקו ואחרים עורך שותף של כתב העת System of Medicine.
ב-1896 הציג מרפן מקרה של ילדה בת חמש, גבריאל (ה) פ.
בפני ישיבה של החברה הרפואית של בתי החולים של פריז.
מרפן ציין את הגפיים ארוכות בצורה חריגה ואת המבנה האסטני של גופה.
אמה שמה לב לאפיונים אלה עוד אחרי הלידה.
האצבעות בידיים וברגליים היו ארוכות ודקות מעבר לרגיל, "כמו של עכביש".
מרפן קרא לתופעה זו "גפיים של עכביש" ("pattes d'araignée") או לפי היוונית - דוליקוסטנומֶליה
מרפן ציין ב-1938 כי הפגמים הבולטים במערכת השלד של גבריאל הלכו והחמירו עד למותה טרם העת בהתבגרותה המוקדמת (ייתכן עקב שחפת).
לא ידוע עד היום אם אכן הייתה גבריאל נגועה ממש בתסמונת מרפן הקלאסית.
לפי Hecht and Beals (1972) ייתכן כי סבלה מארכנודקטליה מכווצת מולדת.
ב-1902 אנרי מרי (Méry) (1927-1872) ולאון בבונקס (Babonneix ) חקרו את אותה ילדה, הפעם תוך שימוש בשיטת האבחון החדשה - רדיוגרפיה.
הם שמו לב ליישור לקוי של עמוד השדרה הגבי, אסימטריה של בית החזה, וקראו למחלה - היפרכונדרופלזיה., כאילו מצב הפוך מאכונדרופלזיה.
במחקרים נוספים תועדו עוד ליקויים כולל ארכנודקטיליה (אצבעות ארוכות, כמו "של עכביש"), פגמים במערכת הלב וכלי הדם, ודיסלוקציה של העדשות בעיניים.
סיבוך שכיח ולעיתים קרובות מסכן חיים הוא בתירת אבי העורקים.
כיום היא ידועה כבעלת תורשה אוטוזומלית.
גם ב-1902 תיאר אשאר (Achard) ילדה אחרת עם תופעות דומותו וקרא למקרה "ארכנודקטיליה" בגלל אצבעותיה הארוכות.
אשאר התרשם גם מההיפרמוביליות של המפרקים ומהאופי המשפחתי של המחלה.
במחקרים אחרים על מקרים שבהם הפנוטיפ הורחב כדי לכלול גם פגמים במערכת הלב וכלי הדם וכן בעיניים, התחילו להשתמש במונח "תסמונת מרפן".
דווקא המקרה שתואר על ידי אשאר נחשב היום כטיפוסי לתסמונת מרפן, בעוד שהמטופלת הראשונה של מרפן, גבריאל, סבורים שלא סבלה מתסמונת מרפן אלא ממחלה גנטית אחרת דומה, עם נטייה לכיווצי שרירים - "ארכנודקטיליה מכווצת מולדת"
הראשון שהנהיג ב-1931 את המונח "תסמונת מרפן" היה הרופא ההולנדי הנריקוס יאקובוס מארי ובה (Weve) (1962-1888) שפעל באוטרכט.
לפעמים נקראת התסמונת "מרפן-אשאר" או "מרפן-ארב" או "דיסטרופיה מזודרמית מולדת היפופלסטית ע"ש ובה".
קיימים עוד שמות נרדפים מיושנים:דיסמזקטופיה על שם לאוואל, אקרומקריה פפאונדלר או דוליקומורפיה.
ויקטור אלמון מקיוזיק (McKusick) (יליד 1921) כתב סקירה מקיפה של תסמונת מרפן בספרו הקלאסי "מחלות תורשתיות של רקמת החיבור".
מונחים רפואיים הנקראים על שמו ("אפונימים")
תסמונת מרפן- מחלה גנטית תורשתית דומיננטית, שנוצרה מפגיעה בגן הפיברילין החיוני ליצירת רקמות החיבור.
היא מתאפיינת בפגמים בשלד, כמו גפיים ארוכות מהרגיל, פגמים בריאות, בעיניים (תת פריקה של העדשה), בלב ובכלי דם - צניחה של המסתם הצניפי, באבי העורקים עם סיכון לבתירת אבי העורקים.
תסמונת דני-מרפן (Dennie–Marfan) - תסמונת עם צירוף של פרפלגיה ספסטית של הגפיים התחתונות ופיגור שכלי אחר כך תהליך של קיהיון בילדים עם עגבת מולדת.
ישנן גם הפרעות ראייה - קרטיטיס אינטרסטיציאלי, אניזוקוריה, אישון ארגיל-רוברטסון, תגובות דם חיבויות לעגבת.
היא מאובחנת לרוב אצל ילדים בני 15-4
תוארה על ידי צ'ארלס קלייטון דני ב-1929 ואנטואן מרפן ב-1936
תסמונת ההיפרמוביליות על שם מרפן- תסמונת של מראה "מרפנואידי" עם הירמוביליות של המפרקים והתרחבות יתר של העור, שחורגים בהרבה לעומת תסמונת מרפן, - מופיעה סדרך כלל עם תסמונת מרפן עצמה.
ללא פגיעה באב העורקים או העתקה של העדשות בעיניים.
לפעמים היו בהפרעות במסתמי הלב.
החוק מרפן הוא כלל פרגנוסטי בשחפת של קשריות הלימפה בגרון (טוברקולומה של הלוע).חיסון נרכש בעת ההחלמה של נגעי השחפת נראה כי מעניק הגנה.
מקרים שסבלו מצורה זו של שחפת בילדות לוקים נדיר בשחפת הראות בגיל מבוגר ואם כן מהלך המחלה הוא שפיר.
אותו כלל חל גם על סקרופולוזיס ועל השחפת של העצמות והמרפקים.
הסימן מרפן - משולש אדום על לשון עמוסה אצל ילד חולה עם חום גבוה - מצביע על טיפוס
התסמין מרפן - התנפחות רככתית אפיפיזלית בפטישון הפנימי של הגף התחתונה.
מתבטא במעין "מפרק כפול" ומורגש במישוש כמעין "מדרגה"
תסמונת מרפן-מדלונג לפי מרפן ואוטו וילהלם מדלונג
היא שילוב של תסמונת מרפן I ועיוות מסוג מדלונג
התסמונת הטוקסית מרפן המשנית לדיפתריה החמורה
מופיעה במהלך דיפתריה חמורה, אחרי הקלה בתופעות המקומיות, מתלווה בהפרעות בלב - דופק מואץ, רעש של דהירה, עימום דפיקות הלב.
הרוב רובו של המקרים מובילה לקריסת המערכות ודום לב
1914 - חבר באקדמיה לרפואה של צרפת
1934 - חבר כבוד של החברה המלכותית לרפואה בממלכה המאוחדת.
(ספר לימוד מקיף של מחלות הינקות)
(ספר מקיף ללימוד על הנקתם והזנתם של התינוקות)
(שיעורים קליניים על הדיפטריה ועוד כמה מחלות של דרכי הנשימה הראשונות)
(ספר לימוד שימושי במחלות הילדים)
Paris, 1867. (הפרעות ונגעים בקיבה בשחפת הראות)
מקרה של עיוות מולד של ארבע הגפיים, יותר מודגש בקצוות, המאופיין בהארכת העצמות עם דרגה מסוימת של הדלדלות
אנטואן פּוּאַדבּאר (Antoine Poidebard; 11 באוקטובר 1878, ליון, צרפת – 17 בינואר 1955, ביירות, לבנון) היה ארכאולוג צרפתי, כומר ומיסיונר ישועי, מחלוצי והימית.
פואדבאר נולד בעיר ליון וב־1897, בגיל תשע־עשרה, החל את דרכו במסדר הישועים כפרח כמורה בעיר אקס-אן-פרובאנס.
ב־1904 נשלח לטורקיה לשירות במיסיון הארמני של המסדר.
בשש השנים הבאות מילא תפקידים במסגרת המיסיון באמסיה וטוקט בצפון אנטוליה ובסיוואס שבמזרחהּ, ובמהלכן למד ארמנית וטורקית.
ב־1910 הוסמך לכמורה ובשנים 1911–1914 המשיך בפעילותו המסיונרית בטורקיה ב ובסיוואס.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין דת בחזית המערבית.
בזכות ידיעת שפות האזור והכרת השטח ותושביו צורַף ב־1917 על ידי הגנרל מקסים וגאן למשלחת הצבאית הצרפתית לקווקז כמתורגמן.
ב־1918 סופַּח ל"דַנסטֶרפֿוֹרס" – כוח משימה בריטי במסופוטמיה שנשלח לאתֵר ולמפות דרכים המחברות בין לים הכספי.
ב־1920 שימש כנציג המשלחת הצרפתית הצבאית לרפובליקה הראשונה של ארמניה, והיה האחרון באנשי המשלחת הצרפתית לעזוב את בתומי בעת פלישת הצבא האדום לגאורגיה ב־1921. בשנים הבאות התמקד בסיוע לפליטים הארמנים בסוריה ובלבנון, שבהן שרר המנדט הצרפתי, השתקע בביירות והועסק בהוראה באוניברסיטת סן-ז'וזף.
ב־1925 התבקש מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית ליצור מפה של מקורות מים ושל דרכי תעבורה ב, בדומה למטלה שבה עסק ב־1918 בצפון־מערב איראן.
הוא הועלה לדרגת סגן־אלוף ואת הסקרים ביצע באמצעות טייסת 39 של חיל האוויר הצרפתי (39e Régiment Aérien d'Observation) מבסיסו בריאק.
במהלך הטיסות צפה את תרומת התצפיות והצילום מן האוויר לחקר הארכאולוגיה.
אף על פי שלא היה ארכאולוג בהכשרתו, טיפח עניין בקדמוניות האזור והחל בסקרים שיטתיים מן האוויר של אתרים ארכאולוגיים, שבהם המשיך עד 1942 ובמהלכם גילה אתרי עתיקות רבים במדבר הסורי, רובם ככולם רומיים, לפי פרשנותו.
כינון המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ב־1921 לווה בהקמת מחלקת עתיקות שתמכה במחקר הארכאולוגי בסוריה ובלבנון, והתמיכה הממשלתית אפשרה את סיוע חיל־האוויר הצרפתי למחקריו של פואדבאר.
בשנים 1925–1932 ביצע גיחות צילום מעל סְְפר המדבר הסורי, מבוסרה בדרום־מערב סוריה ועד לג'יזרה שעל החידקל, בקצה משולש הגבולות טורקיה-עיראק-סוריה.
עיקר גילוייו היו שרידי המצודות הרומיות של הלימס המזרחי.
הסקר האווירי לוּוה בסקר קרקעי של שרידי המבנים והדרכים שאותרו, והתוצאות פורסמו בחיבורו מ־1934 "עקבות רומא במדבר הסורי: הלימס של טראיאנוס עד הכיבוש הערבי; מחקרים מן האוויר".
פואדבאר איתר במחקרו 116 מתחמים מבוצרים שאותם הגדיר באורח גורף כמצדים רומיים.
במחקרים מאוחרים, שהסתמכו על תצלומי לוויינים אמריקאים משנות המלחמה הקרה, נמצאו קרוב ל־400 אתרים דומים במדבר הסורי.
לנוכח התפרוסת המרחבית של האתרים הללו והמרחקים ביניהם עלתה שאלת תפקידם – כקו הגנה צבאי בגבול המזרחי של האימפריה הרומית או כתחנות על דרכי מסחר שבוצרו כדי להעניק מחסה לשיירות סוחרים ונוסעים.
ב-1945 פרסם עם עמיתו למסדר ולמחקר, האב רנה מוּטֶרד , את תוצאות עבודתם בשנים 1934–1942 על הלימס הרומי בחלקיס , .
פואדבאר לקח חלק במחקרים דומים בצפון אפריקה – באלג'יריה, תוניסיה וצפון הסהרה.
עבודתו היוותה ציון דרך בתחום המחקר הארכאולוגי מן האוויר, ותוצריה משמשים את חוקרי העתיקות במזרח התיכון.
פואדבאר היה גם מחלוצי הארכאולוגיה הימית.
הוא ניהל סקר בנמל העתיק של צור וכן בנמל צידון.
לשם כך הסתייע בתצלומי אוויר ובאמצעות צוללנים של הצי הצרפתי הפיק גם תצלומים מתחת למים.
אחרי מלחמת העולם השנייה המשיך במחקר ובתיעוד מן האוויר ומתחת לפני הים.
ב-1948 השתתף בסקרים באתר קרתגו העתיקה ובאתר הספינה הטרופה במהדיה שבתוניסיה.
וב-1946–1949 השתתף בעונות מחקר תת-ימי בצידון ובהן השלים תיעוד תצלומים שבו החל ב-1936.
אנטואן פואדבאר מת ב-17 בינואר 1955 בביירות ונקבר בה בכנסיית סן ז'וזף של המסדר הישועי.
אנטואן סזאר בקרל היה מדען צרפתי שפעל במאה ה-19 ונחשב חלוץ בתחום חקר החשמל והלומינסנציה.
הוא סבו של זוכה פרס נובל לפיזיקה, אנטואן אנרי בקרל.
בקרל נולד ב-1788 בעיירה שטיון-קוליני שנקראה אז "שטיון-סור-לואה" (Châtillon-sur-Loing).
בנעוריו למד באקול פוליטקניק אותו סיים ב-1808 עם תואר מהנדס וקצין.
עם סיום לימודיו התגייס בקרל לצבא הקיסרי הצרפתי ובשנים 1810–1812 השתתף במלחמת חצי האי האיברי במהלכה נלחם צבא צרפת נגד אנגליה וספרד על השליטה בחצי האי האיברי.
ב-1814 חזר לצרפת ופרש מהצבא.
מחקריו הראשונים של בקרל התמקדו בתחום המינרולוגיה אך בהמשך עבר לתחום החשמל ובמיוחד בתחום המשולב אלקטרוכימיה.
ב-1820, לאחר שחקר את עבודותיו המדעיות של רנה ז'יסט אאיאי בתחום הקריסטלוגרפיה, מצא שלחץ מכני המופעל על חומרים יוצר אינטראקציה חשמלית על פני השטח של החומר שאינה חלק מהתופעה הפיאזואלקטריות.
ב-1825 המציא גלוונומטר דיפרנציאלי למדידה מדויקת של התנגדות חשמלית.
ב-1829 המציא תא אלקטרוכימי בעל זרם קבוע (תא גלווני) שקדם לתא דניאל.
ב-1837 מונה לפרופסור לפיזיקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז.
ב-1839 גילה, יחד עם בנו אלכסנדר אדמונד בקרל, את השפעת האפקט הפוטו-וולטאי על אלקטרודה טבולה בנוזל מוליך.
בקרל התמקד במחקריו בייצור חומרי גלם באמצעות אלקטרוליזה, כמו למשל ייצור גופרית מתכתית וגופרית טהורה בשיטה זו והיה הראשון שהכין יסודות מתכתיים מעפרותיהם בשיטת האלקטרוליזה.
ב-1837 התקבל כחבר ב שמושבה בלונדון כשבאותה שנה הוענקה לו מדליית קופלי על פרסומיו בתחום החשמל ובמיוחד בתחום האלקטרוליזה והפקת יסודות כימיים.
ב-1851 התקבל כחבר לאקדמיה המלכותית לאמנות ומדע של הולנד
נכלל ב-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל
בקרל נישא לאיימה ססיל אן (Aimée Cécile Anne) לבית דארלוי (Darlui) ולזוג נולדו שלושה ילדים: לואי אלפרד בקרל, אלכסנדר אדמונד בקרל ואן פאולין.
לואי ואלפרד היו גם הם מדענים.
בנו של אדמונד, אנטואן אנרי בקרל עסק גם הוא בפיזיקה וזכה בפרס נובל לפיזיקה על מחקריו בתחום הקרינה הרדיואקטיבית.
אָנָטוֹל פְרָאנְס הוא שם העט של הסופר הצרפתי אנטול פרנסואה תיבּוֹ (Anatole François Thibault; 16 באפריל 1844 – 12 באוקטובר 1924), חתן פרס נובל לספרות לשנת 1921.
נולד בפריז לאב שהיה בעל חנות ספרים על רציף בגדה השמאלית, שהתמחתה בתחום המהפכה הצרפתית.
אנטול פראנס הצעיר ירש מאביו את אהבתו לספרים ובמיוחד לתקופת המהפכה (רקע לרבות מיצירותיו).
הוא למד במגמה ללימודים קלאסיים בבית הספר התיכון הקתולי קולג' סטאניסלס בפריז וקיבל תעודת בגרות צרפתית (Baccalauréat) בגיל 20. הוא שימש בתפקידים שונים עד שנתמנה לספרן של ספריית הסנאט (1876), משרה בה עבד במשך 14 שנה.
ב-1881 זכתה הנובלה שלו "פשעו של סילבסטר בונאר" בפרס האקדמיה הצרפתית.
השקפתו על החיים באה על ביטויה בכל כתביו, אך במיוחד בלקט המימרות והמאמרים "גנו של אפיקורוס" (1895).
ב-1896 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית.
אנטול פראנס התעניין בשאלות חברתיות ונטה לסוציאליזם.
הוא מחה על פסק הדין במשפט דרייפוס ויחד עם אמיל זולא דרש לערוך משפט חוזר.
תשובתו לאחד הטוענים שדרייפוס אשם משום ששלושים מיליון צרפתים חושבים כך, , הייתה לאמרה היסטורית שרבים משתמשים בה.
הוא היה אחד המייסדים של הליגה למען זכויות האדם ולחם להפרדת הדת מהמדינה.
ב-1920 נאסרו ספריו לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית.
אף על פי כן זכה ב-1921 בפרס נובל לספרות.
אנטול פראנס כתב במשך יותר מחמישים שנה רומנים, נובלות, מאמרים ואמרות בנושאי החברה וההיסטוריה.
הוא נפטר ב-1924 ונקבר בכפר סן-סיר שעל גדות הנהר לואר.
אנטול פראנס נאבק נגד הקלריקליזם, המיליטריזם והאנטישמיות.
בספרו "אי הפינגווינים" הוא נאבק במושגי האלוהים, הרכוש הפרטי, המולדת והסגידה לאישים גדולים.
הוא היה בחייו כופר-אפיקורוס שלגלג על האמונה ודגל בחיי הנאה, למרות היותו סוציאליסט וחבר האינטרנציונל השלישי.
המשורר המקומי; מצרפתית: חיים הררי, תל אביב: קופת-הספר (חוברת יז), [תרפ"-]
תאיס; תרגם מצרפתית: דוד פרישמאן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ב.
האלים צמאים: רומן; תרגם: א[שר] בן-ישראל, ירושלים: מצפה, תרפ"ז.
החבצלת האדֻמה; תרגם מצרפתית: ח"ש בן אברם, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תרפ"ט.
(הדפסה נוספת: תל אביב: עידית, תשט"ו) (Le Lys rouge)
ספר הזכרונות לידידי; מצרפתית: יעקב קופליביץ [=ישרון קשת], ירושלים – תל אביב: מצפה, תרפ"ט.
הנציב ביהודה; גברת דה לוצי; תרגם: י[צחק] לבנון, תל אביב: י' טן-פי ('ספריית השעות'), תש"ד.
ילדים וילדות: סִפורים מן השדה ומן העיר; תרגם: יעקב פיכמן, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה.
קרנקביל; תרגום מצרפתית: אליהו מייטוס, חיפה: ידיעות אחרונות (דפוס אות), 1947. (Crainquebille)
פרשת קרנקביל ועוד שני סיפורים על "צדק", תרגום מצרפתית: ראובן מירן, הוצאת נהר, 2021
בית המצלה של המלכה פדוק; רומן; מצרפתית חיים אברבאיה, תל אביב: עם עובד, 1961. (La Rôtisserie de la reine Pédauque)
מעשה באדם שנשא אִלמת: מחתלה בשתי תמונות; עברית: יורם מטמור, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – אִגוד בימות החובבים, [תשי"-].
אי הפינגווינים; מצרפתית: א[הרן] ראובני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"א.
(הופיע בהדפסות נוספות, בהן: "אי הפינגווינים", תל אביב: הקיבוץ המאוחד; המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות – המפעל לתרגום ספרי מופת, תשל"ה) (L'Île des Pingouins)
פייר הקטן: סיפור; מצרפתית: ח[יים] גליקשטיין, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1951. (Le Petit Pierre)
בית המִּצלֶה של המלכה פדוק; תורגם מצרפתית בידי ח' אברבאיה, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"א 1961. ()
פשעו של סילבסטר בונאר; תרגמה מצרפתית: דליה טסלר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ו 1976. (Le Crime de Sylvestre Bonnard)
אנטול שְׁטֶרְן (סְטֶרְן) (בפולנית: Anatol Stern; 24 באוקטובר 1899 – 19 באוקטובר 1968) היה משורר יהודי-פולני, בלשון הפולנית, במאי סרטים, סופר ילדים, מתרגם ואמן רב תחומי.
אביו, שמואל שטרן, היה בנו של הרב יוסף זכריה שטרן משאולאי.
הוא קיבל חינוך חופשי, והשלים לימודיו בבלשנות פולנית באוניברסיטה של וילנה.
בהיותו סטודנט הסתפח לחוגים הפוטוריסטים, והפך לאחד מראשי המדברים בפוטוריזם הפולני.
מעמדו התבסס כראש האסכולה עם הופעת ספר שיריו הראשון "פוטוריזיה", שיצא לאור בשנת 1919. בשנת 1921 התמנה לעורך כתב העת הרב תחומי "נובה שטוקה", אמנות חדשה.
בכתב העת הזה ניסח את המניפסטים הפוטוריסטיים שלו ושל הזרם הפולני שעמד בראשו.
בשנת 1939, עם הפלישה הנאצית לפולין, נמלט אנטול שטרן לברית המועצות.
הוא נעצר שם, נשפט ונידון לשנת מאסר.
בתום מאסרו, ולאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, התגייס בשנת 1941 לצבא פולין החופשית ("צבא אנדרס") איתו נדד והגיע בשנת 1942 לארץ ישראל.
כאן התעכב ושהה כשש שנים, עד לאחר המלחמה.
בשש שנות ישיבתו בארץ ניסה ללא הצלחה ללמוד עברית.
הוא יצר בארץ יצירה ספרותית פורייה בלשון הפולנית.
סיפורי הילדים שלו תורגמו לעברית ונדפסו ב"דבר לילדים", ולימים כונסו בספריו.
בשנת 1948 שב אנטול שטרן לפולין.
בעשר שנותיו האחרונות ישב בוורשה, כתב ופרסם שירה סיפורת ודברי תרגום.
הוא נפטר ב-1968 ונקבר בורשה.
אנטול שטרן התחבב על קוראי העברית בעת ישיבתו בארץ.
הוא גם זכה במתרגמים מעולים.
יצירותיו עסקו בנוף הארץ ובאנשיה, ובצורות החיים שפגש כאן.
אמנם בשובו לפולין "הסב" את זירת יצירותיו מארץ ישראל לזירה בינלאומית לא מוגדרת, אבל טעמן המקורי נשתמר בתרגומים העבריים.
ספריו של אנטול שטרן (סטרן) בעברית
אחריתו של נאצי: רומן, תרגם: דב שטוק (סדן), תל אביב, עם עובד, 1944.
יהודי מפולין, תרגם: שמשון מלצר, מרחביה: ספרית פועלים, 1946.
היפה שבעולם מהו?: לילדים, תרגם: דב שטוק (סדן), ציירה: לאה גרונדיג, עם עובד, 1945.
על כנרת התכלת: לילדים, תרגם שמשון מלצר, ציירה: לאה גרונדיג, עם עובד, 1947.
עלילות הפלא של זגנדן: לילדים, תרגם: מנשה לוין, הציורים: אריה נבון, ספרית פועלים, אנקורים, מרחביה, 1945.
אנטולי אלכסנדרוביץ' טימושצ'וק (באוקראינית: Анатолій Олександрович Тимощук; נולד ב-30 במרץ 1979) הוא כדורגלן עבר ומאמן אוקראיני.
טימושצ'וק הוא שיאן ההופעות של נבחרת אוקראינה עם 144 הופעות.
אנטולי טימושצ'וק נולד בעיר לוצק למשפחה ספורטיבית.
אביו שיחק כדורגל כחובבן ואחותו הגדולה שיחקה בקבוצה בקייב ואף שימשה כקפטן נבחרת הנערות, עד שנאלצה לפרוש בשל פציעה.
בגיל 6 החל טימושצ'וק ללכת לאימונים.
מאמנו הראשון היה ולדימיר באיסרוביץ', והוא התאמן תחתיו במשך שמונה שנים.
בקבוצת הילדים שיחק בין היתר בטורנירים אזוריים.
בהמשך עבר לבית ספר רגיל ושם למד עד סיום לימודיו.
בהמשך טימושצ'וק למד לתואר ראשון ב"ספורט אולימפי ומקצועי" באוניברסיטה.
לאחר שסיים את הלימודים בפנימייה בקייב, טימושצ'וק שיחק בקבוצת ווהלין לוצק בשל הקרבה לבית.
במשחקו הראשון נכנס כמחליף כאשר קבוצתו הייתה בפיגור 1:0, כבש את שער השוויון ובישל את שער הניצחון במשחק.
לאחר מכן, קיבל מספר הצעות מצ'רנומורץ אודסה ומטירול מאוסטריה.
בטירול לא הושגה הסכמה כספית והוא חזר לאוקראינה.
טימושצ'וק הגיע לשחק בקבוצת שחטאר דונצק, שם שיחק כחלוץ וכקשר ועם השנים אף התמנה לקפטן שלה ועמה זכה בשלוש אליפויות אוקראיניות ושלושה גביעים.
בשנת 2007 עבר טימושצ'וק לרוסיה לקבוצת זניט סנקט פטרבורג, עמה זכה באליפות ובגביע אופ"א.
ב-20 במאי 2009 חתם טימושצ'וק בקבוצת באיירן מינכן הגרמנית, במדיה זכה בשתי אליפויות, שני גביעים ובליגת האלופות.
בתום עונת חזר לקבוצת זניט סנקט פטרבורג.
ב-5 ביולי 2015 חתם בקאיראט אלמטי הקזחית במדיה זכה בגביע הקזחי ב-2015 ובסופר הקזחי ב-2016.
ב-10 בפברואר 2017 פרש ממשחק פעיל וכחודש לאחר מכן מונה לעוזר המאמן הראשי של זניט סנקט פטרבורג.
ב-9 במרץ 2022, החליטה ההתאחדות לכדורגל באוקראינה לשלול מטימושצ'וק את תעודת המאמן שלו ואת תואר שיאן ההופעות של הנבחרת , בעקבות החלטתו להישאר לעבוד ברוסיה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הסופר קאפ האוקראיני – 2005
הסופר קאפ האירופי – 2008
אנטולי ואסילייביץ' דמיאננקו (באוקראינית: Анатолiй Васильович Дем'яненко; נולד ב-19 בפברואר 1959) הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת המגן בקבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק ודינמו קייב.
הוא שיחק גם תקופה ארוכה בנבחרת .
אחרי פרישתו ממשחק פעיל הוא החל לאמן את קבוצת דינמו קייב, בהמשך אימן נפטצ'י באקו, נאסאף האוזבקית ואת ווהלין לוצק
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1985
אנטול טשפורנוף (בפינית: Anatol (Anatoly) Tschepurnoff (Tchepurnoff, Chepurnov, Czepurnow); 19 בדצמבר 1871, לוביזה – 29 באפריל 1942, הלסינקי) היה שחמטאי פיני שניצח באליפות פינלנד בשחמט בשנת 1922.
לפני מלחמת העולם הראשונה שיחק טשפורנוף בתחרויות רבות בסנקט פטרסבורג.
בשנת 1903 הגיע למקום החמישי, בשנת 1904 הגיע למקום התשיעי (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי), בתחרות אחרת הגיע למקום השני (ניצח: הלבך), בתחרות אחרת חלק מקום 4-5 (ניצח: קוילוביץ').
בשנת 1908 חלק מקום 7-8 (ניצחו: סרגיי פון פריימן ורוזנקרנץ).
בשנת 1909 הגיע למקום ה-14 (ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום 7-8 (ניצח: גריגורי לבנפיש).
בשנת 1911 הגיע למקום השמיני (ניצחו: אז'ן זנוסקו-בורובסקי ופיודור דוס-חוטימירסקי), חלק מקום 5-6 (ניצחו: איליה רבינוביץ ופלאץ).
בשנת 1913 הגיע למקום השלישי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח טשפורנוף באליפות פינלנד הראשונה שהתקיימה בשנת 1922.
טשפורנוף שיחק בנבחרתה האולימפית של פינלנד בשתי אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1924, באולימפיאדה הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה בפריז, חלק מקום 4-6 באופן אישי (ניצח: הרמניס מטיסונס) ; נבחרת פינלנד הגיעה למקום ה-13 אך טשפורנוף ניצח בבית 7 במשחקי המוקדמות.
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +4 -7 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) נבחרת פינלנד הגיעה למקום ה-14.
טשפורנוף היה אחד מבין 15 המייסדים של ארגון פיד"ה שנוסד ב-20 ביולי 1924.
בשנת 1926 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט.
בשנת 1928 חלק מקום 12-14 בתחרות האג (אליפות העולם השנייה לחובבים, ניצח : מקס אויבה).