tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משהושלמו פיצוץ הצוללת והטבעת אוניות החסימה נקראו הנוחתים לעלות חזרה, כאשר האות לכך ניתן על ידי הצופר של "וינדיקטיב".
ניתוק המגע, אשר נעשה בשעה 1:10, והעלייה חזרה לאוניות נעשו תחת אש גרמנית כבדה, אשר ניתכה גם על הספינות בהתרחקן.
הבריטים נעזרו לצורך ניתוק המגע במסך עשן, כאשר הרוח, אשר בעת הנחיתה הייתה בעוכריהם, הייתה כעת בעזרם.
הנזק שגרמה הפשיטה לנמל לא היה חמור ביותר: תוך כמה ימים הגרמנים הסיטו ממקומם שני מזחים וכך התאפשר בדוחק מעבר בתעלה למרות הספינות שהוטבעו בה.
אף על פי כן התעמולה הבריטית האדירה את הפשיטה כניצחון, ותרמו לכך צלבי ויקטוריה שהוענקו לשמונה מהנוטלים חלק בפשיטה.
מבין 1,780 משתתפי הפשיטות על זבריחה ואוסטנד, הבריטים סבלו 176 הרוגים, 412 פצועים ו-49 נעדרים, ש-35 מהם נהרגו כמעט בוודאות.
אבדות הגרמנים היו שמונה הרוגים ו-16 פצועים.
הפשיטה על אוסטנד נכשלה כליל, עת שתי אוניות החסימה: "בריליאנט" (Brilliant) ו"סיריוס" (Sirius), לא הגיעו כלל למקומן המיועד, כיוון שהמצוף המסמן את הכניסה לנמל הוזז ממקומו זמן קצר קודם לכן, מבלי שהבריטים יהיו מודעים לכך.
כמו כן, כמו שאירע בזבריחה, שינוי כיוון הרוח חשף אותן לאש גרמנית עזה.
הן הטביעו עצמן כמה מאות מטרים מיעדן, וצוותן חולץ על ידי כמה סירות מצי הפשיטה.
נוסף ל"נורת' סטאר", כאמור, טבעו גם שתי סירות מנוע בריטיות.
במתמטיקה, הפשטה (בלועזית: אבסטרקציה) היא הליך מרכזי של זיקוק התכונות העקרוניות של אובייקט נחקר וזניחת תכונות אחרות ממשיות שלו שבמסגרתן נחקר במקור.
ההפשטה מפשטת את העיסוק באובייקט ומאפשרת להכליל אותו.
מרבית תחומי המתמטיקה נולדו מתוך עיסוק בבעיות מציאותיות.
על אף שהמציאות היא המוטיבציה הראשונית להולדתו של תחום מסוים, התמקדות בעצמים ממשיים עשויה לעיתים רק להפריע.
מתמטיקאי יעדיף להפשיט את העצמים שהוא חוקר – למצוא אוסף פשוט ככל הניתן של תכונות המתארות את העצמים הנחקרים במידה שתספק כל צורך של המחקר.
התהליך ההפוך של לקיחת אובייקט מופשט וחקירתו דרך מופע ממשי שלו נקרא הצגה (רפרזנטציה) של האובייקט.
בעיית הגשרים של קניגסברג היא בעיה שהטרידה את תושבי קניגסברג, שביקשו לדעת האם קיים מסלול בעיר שחוצה את כל שבעת הגשרים בעיר בדיוק פעם אחת.
המתמטיקאי לאונרד אוילר הוכיח שהדבר בלתי אפשרי.
הוא עשה את זה על ידי הפשטה שהזניחה את הגאומטריה של העיר והתייחסה רק ליחסים בין חלקי העיר .
פתרון זה נחשב למאמר הראשון בתורת הגרפים, תורה החוקרת גרפים – עצמים מופשטים המדמים עצמים מציאותיים רבים, החל בגשרים וכלה בחברויות ברשת חברתית.
תורת החבורות, שהיא תחום באלגברה מופשטת, חוקרת מבנה אלגברי מופשט הקרוי חבורה, שמאופיין על ידי מספר מצומצם של תכונות.
תורת החבורות נולדה בתחילת המאה ה-19 מתוך העיסוק בפתרון משוואות פולינומיות.
משוואות אלו נחקרו באמצעות התכונות של אוסף התמורות על פתרונותיהן.
בסוף המאה ה-19 התגבשה ההבנה שהתוצאות שהתקבלו על אוספים של תמורות תקפות למגוון רחב יותר של אובייקטים (כגון הסימטריות של גבישים), ונוסחו התכונות הבסיסיות שמאפשרות הכללה זו.
אמנם משפט קיילי קובע שהעיסוק בחבורות כלליות שקול לעיסוק בתמורות, אולם מתמטיקאים העדיפו להמשיך את המחקר דרך החבורות המופשטות, המאפשרות לראות דברים בבהירות רבה יותר.
תורת המודלים היא תחום בלוגיקה מתמטית החוקר עצמים מתמטיים באשר הם דרך הבנת המבנה הלוגי המאפיין אותם.
תחום זה מאפשר להפשיט עצמים וטענות ממגוון רחב של תחומים אחרים במתמטיקה ולחקור אותם כמעט במנותק לחלוטין ממקורם.
כך למשל ההוכחה של משפט אקס-גרותנדיק, העוסק בשדה המספרים המרוכבים, מבוססת על תורת המודלים וכמעט ולא עושה שימוש בתורה האלגברית והאנליטית הענפה המאפיינת את השדה.
הפשיטה על סן-נאזר, הנקראת גם מבצע מרכבה , הייתה מבצע בריטי שנערך ב-28 במרץ 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בסן-נאזר (Saint-Nazaire), אשר בצרפת, בחלקה הכבוש על ידי גרמניה הנאצית, מוקמו מתקנים בעלי חשיבות רבה לקריגסמרינה, הצי הגרמני, שאפשרו את פעולתן של אוניות מערכה גרמניות וצוללות.
מטרת הפשיטה הייתה הוצאת אותם מתקנים מכלל פעולה כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי.
הפשיטה, בפיקודו של אוגוסטוס צ'ארלס ניומן, הסתיימה בהצלחה, אם כי באבדות כבדות לפושטים.
בתום המערכה על צרפת אשר הסתיימה בניצחון הגרמנים, נותר חלק מצרפת תחת שלטון בובות צרפתי בפיקוח גרמני (ממשלת וישי), אשר כלל את חלקיה הדרומיים מזרחיים של הארץ.
חלק אחר, ובו כל החוף האטלנטי, נותר, מן ההיבטים הצבאיים, תחת כיבוש גרמני ישיר (לצרפתים נותרו סמכויות אזרחיות מסוימות).
בסן-נאזר, אשר נמצאת שמונה ק"מ במעלה שפך הלואר, היה ממוקם המבדוק היבש הגדול ביותר בעולם בעת גמר בנייתו ב-1932. מבדוק זה היה היחיד מדרום לתעלת למאנש, שבו ניתן היה לתקן את הגדולות שבין אוניות המערכה הגרמניות.
בין אלה ניתן היה למנות את הביסמרק, למשל (וזו אכן טובעה בדרכה אליו, לאחר קרב מצר דנמרק), ואחר כך גם טירפיץ.
באופן פרדוקסלי, מתקנים חיוניים אלה הפכו סן-נאזר לנקודת תורפה בהיערכות הקריגסמרינה.
היו בו בנוסף למבדוק, בתוך אגן פנימי (Bassin de St.
Nazaire בשרטוט), מעגן מקורה לצוללות (Submarine Pens בשרטוט), חלק מאלה אשר תקפו את ספינות בעלות הברית במרחבי האוקיינוס האטלנטי.
נוסף לאלה היה במקום נמל חיצוני.
רעיונות לחבל במתקנים שבמקום עלו כבר בסוף שנת 1941. כניסתה של אוניית המערכה הגרמנית 'טירפיץ' לשירות בערך באותה העת, והחשש הבריטי מפני הגעתה למימי האוקיינוס האטלנטי, הקנו דחיפות, כמו גם משנה חשיבות, להוצאת מתקני סן-נאזר מכלל פעולה, מה גם שמספר ניסיונות להטביע את ה'טירפיץ' מן האוויר - נכשלו.
חשיבות אחרת לעיתוי הייתה נעוצה בכך שהמערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה אז קרובה לשיאה.
מטה המבצעים המשולבים הבריטי בחן מספר אפשרויות להוצאת המתקנים בסן-נאזר מכלל פעולה.
אחת האפשרויות, הפצצה אסטרטגית אווירית, נפסלה כיוון שברמת הדיוק דאז, ייתכן מאוד כי היו נגרמות אבדות כבדות בקרב אזרחים.
חבלה על ידי סוכנים או אנשי מחתרת, נפסלה כלא מעשית, כיוון שכמויות חומרי הנפץ הדרושות עלו בהרבה על כושר הנשיאה של בני אדם.
תקיפה ימית הוצאה מכלל חשבון בשל מיקומה של סן-נאזר שמונה עד עשרה ק"מ במעלה הנהר, דבר המקל מאוד על המגינים לגלות ולהשמיד כל ספינה תוקפת זמן רב בטרם הגיעה.
כיוון שכך, נבחרה כשיטת הפעולה פשיטת קומנדו לפיצוץ המתקנים.
משחתת שפורקה מחלק גדול מציודה תוכננה לשאת את רוב חומרי הנפץ הדרושים למבצע.
המשחתת תוכננה לנגוח ולפרוץ את שערי המבדוק.
או אז היה על אנשי הקומנדו לרדת מן האוניה ולחבל במתקנים השונים.
המשחתת העמוסה בחומרי נפץ תוכננה להתפוצץ לאחר השהיה, לאחר שאנשי צוותה ואנשי הקומנדו יעזבוה, ולאחר שהכוח הפושט יעזוב את הנמל.
כדי שהגרמנים לא יוכלו לגרור ולהרחיק את המשחתת הנטושה, תוכנן כי אנשי הצוות יטביעוה טרם נטישתם, על ידי פתיחת השסתומים לחדירת מים מבחוץ.
משחתת שנייה תאסוף את אנשי הקומנדו ואנשי הצוות.
כיוון שהצי המלכותי לא ראה בעין יפה אובדן משחתת, ואולי שתיים, נבחרה לצורך הפיצוץ משחתת ישנה של צרפת החופשית, ולצורך ההסעה והפינוי הוקצו גם סירות מנוע.
בסופו של דבר, כדי שלא להרחיב את מעגל השותפים בסוד הפשיטה, הוחלט בכל זאת לוותר על שיתוף הצרפתים, והוקצתה משחתת בריטית, ה'קמבלטאון' (Campbeltown), משחתת מימי מלחמת העולם הראשונה, שנתקבלה מארצות הברית בעסקת משחתות תמורת בסיסים.
כן תוכננה הפצצת הסחה של חיל האוויר המלכותי, ה-RAF באותו מועד.
התוכנית אושרה ב-2 במרץ 1942. על פי התוכנית האמורה, הסתברות הצלחת הכוח הפושט להיחלץ בשלום לא הייתה גבוהה.
ה'קמבלטאון' עברה הסבה לצורך הפשיטה.
זו כללה הקלת המשקל לשם הקטנת השוקע של המשחתת, אשר נועדה לעבור בדרכה את שפך הלואר מרובה השרטונות.
חלק גדול מתכולתה, זה שאינו רלוונטי למשימה, הוסר או הוחלף לשם כך.
בין השאר, התותחים המקוריים הוחלפו בתותחים קלים מהירי ירי, והספינה נעטפה מסביב בשריון להגנת נוסעיה וחלקיה החיוניים למשימה.
חזותה שונתה כך שדמתה יותר למשחתת גרמנית.
היא הוטענה ב-4.5 טון חומר נפץ אשר הוכנס ליציקת בטון כך שלמקרה שדבר הפשיטה יתגלה ושהספינה תיתפס, לא יוכלו הגרמנים להוציא את חומרי הנפץ מכלל פעולה והפיצוץ יתרחש בכל מקרה.
שתי משחתות נועדו ללוות את הכוח הפושט אל היעד וממנו.
ספינת תותחים יועדה לאכלס את מטה המבצע, וספינת טורפדו יועדה להרוס, על ידי ירי טורפדו בעלי השהיה, את השער החיצוני למבדוק (Normandie Dock בשרטוט).
אם שער זה יימצא פתוח, תהרוס הספינה באותה שיטה את השער הדרומי, הישן (Old Entrance בשרטוט), לאגן הפנימי.
ירי הטורפדו שימש גם כגיבוי למקרה שה'קמבלטאון' לא תגיע ליעדה.
14 סירות מנוע חמושות בתותחים קלים, בנוסף למקלעים, נשקן המקורי, הוקצו להסעת אנשי הקומנדו.
כן הוקצתה צוללת לצורך סיוע בניווט בשפך הלואר מרובה השרטונות והקשה לשיט.
למבצע נבחרו 265 חיילי קומנדו בפיקוד לוטננט-קולונל אוגוסטוס צ'ארלס ניומן, מפקד גדוד קומנדו מס' 2. אלה חולקו לשלוש קבוצות.
הקבוצה הראשונה והשנייה נועדו לשוט על סירות המנוע, והקבוצה השלישית על ה'קמבלטאון'.
תפקיד הקבוצה הראשונה היה להשתלט על הרציפים הדרומיים וכן להשמיד את תותחי הנ"מ הממוקמים בסביבתם.
משם היה עליהם לנוע אל העיירה ולפוצץ את תחנת הכוח הממוקמת בה.
תפקיד נוסף היה פיצוץ הגשרים והסוגרים של הכניסה המערבית (New Entrance בשרטוט) לאגן הפנימי.
עם זאת, תפקידם העיקרי היה תפיסת המזח הבולט דרומה מן הרציפים הדרומיים (Old Mole בשרטוט), אשר נועד להיות נקודת הפינוי.
הקבוצה השנייה נועדה לנחות באזור השער הדרומי לאגן הפנימי, ולהגן עליו מפני התקפות נגד מאזור מעגן הצוללות.
הקבוצה השלישית נועדה להגן על האזור הסמוך לקמבלטאון, וכן להרוס את משאבות המים של המבדוק.
כן הוטל עליה להרוס את מנגנוני שער המבדוק ומכלי הדלק הסמוכים.
כל אחת מן הקבוצות חולקה לשלוש תת-קבוצות: הסתערות, חבלה ואבטחה.
בשל חשיבותה, סן-נאזר הייתה ככל הנראה הנקודה המוגנת ביותר בשטח הכיבוש הגרמני במערב אירופה.
לגרמנים היו, על פי הערכות המתכננים, כ-5,000 חיילים בסן-נאזר ובקרבתה.
על הנמל הגנו 28 תותחים בקטרים שנעו מ-75 מ"מ ועד מספר קנים של תותח רכבת בן 280 מ"מ.
אלה תוגברו ב-43 תותחי נ"מ דו-שימושיים, בני 20 עד 40 מ"מ.
כמו כן, ספינות משמר פטרלו בהתמדה בנמל ובסביבתו, ובנוסף, היו בנמל ובסביבתו ספינות מלחמה של הקריגסמרינה, בין אם כיוון שזה היה מקום מעגנן, בין אם באקראי.
ב-26 במרץ בשעה 14:00 יצאו מפולמאות' (Falmouth) שבקורנוול שלוש משחתות ו-16 כלי השיט הקלים יותר.
אלה הסתדרו בשיירה ובה שלושה טורים.
סירות המנוע, שטווחן לא הספיק להגעה ליעד, נגררו על ידי שתיים מן המשחתות.
בשעה 7:20 ביום המחרת נתגלתה צוללת גרמנית והמשחתת שגילתה אותה פתחה באש.
הצוללת מיהרה לצלול, ושתי משחתות הליווי פנו לתקוף אותה בפצצות עומק, ללא הצלחה, אם כי נראה כי הצוללת ניזוקה, וחזרו למקומן בשיירה בשעה 9:00. כיוון שנתיב השיירה לא הצביע באותה העת על יעדה, השיירה המשיכה בדרכה.
בהמשך נתקלה השיירה בשתי ספינות מכמורת צרפתיות.
כדי למנוע סכנת גילוי, הספינות הוטבעו לאחר שצוותן הושם במעצר.
בשעה 17:00 התקבל שדר לפיו נמצאות בסביבה חמש ספינות טורפדו גרמניות, אשר הוזעקו ככל הנראה על ידי הצוללת, ושעתיים אחר כך התקבלה ידיעה נוספת, כי עוד שתי משחתות ליווי החלו לעשות את דרכן, על מנת להצטרף לשיירה.
ב-21:00 השיירה פנתה, כעת בשני טורים, לכיוון סן-נאזר בהשאירה שתי משחתות לפטרל בים כאבטחה.
באותו שלב אחת מספינות המנוע התקלקלה וננטשה.
בשעה 22:00 החלה לאותת הצוללת ששוגרה כדי להנחות את השיירה בשפך הלואר, ו'קמבלטאון' הניפה, לשם הטעיה, דגל הדומה לזה של משחתת גרמנית.
בשעה 23:30 החל חיל האוויר המלכותי בהפצצת הסחה, בה השתתפו 62 מטוסים, שמטרתה הייתה מיקוד רוב תשומת הלב של הגרמנים לכיוון מעלה, ולא לכיוון הים.
כך, התבקשו המטוסים שלא לרדת מגובה 6,000 רגל (כ-1,800 מ'), להטיל פצצה אחת בכל יעף, ולשהות מעל היעד וסביבתו שעה אחת.
כיוון שמזג האוויר היה מעונן, והצוותים קיבלו הוראות להפציץ רק מטרות צבאיות שזוהו בבירור, רק ארבעה מטוסים הפציצו בסן-נאזר, ועוד שישה בסביבתה הקרובה.
ההתנהלות המוזרה של המפציצים דווקא הניעה את המפקד הגרמני במקום לתהות האם אין בה משום הסחה, אלא שמחשבתו נסבה תחילה לכיוון של הצנחה.
הוא הורה להפסיק לירות ולכבות את הזרקורים, כיוון שחשב כי אלה עשויים לסייע להתמצאות של האויב.
כן הורה לאלה שתפשו מחסות מפני התקפה אווירית לצאת מהם, ועל כולם להקפיד על ערנות גבוהה.
הדרך משפך הלואר אל המבדוק
בשעה 00:30, אור ליום ה-28 במרץ, חלפה השיירה על פני השפך ונכנסה לנהר הלואר.
תוך כדי כך ה'קמבלטאון' נחבטה פעמיים בקרקעית, ובשתי הפעמים נחלצה בכוחותיה שלה.
בשעה 1:22 השיירה הוארה על ידי זרקורים משתי גדות הלואר, ונתבקשה להזדהות על ידי פנס איתות.
הבריטים ענו לדרישה תוך איתות בקוד גרמני אשר נתפס בפשיטה קודמת, אך בכל זאת נפתחה על הפושטים אש.
הם שידרו כי נורית עליהם אש ידידותית, ונראה כי הרוויחו כך זמן מה.
בשעה 1:28, כשנראה היה כי ההונאה מיצתה את עצמה, הפושטים הורידו את הדגל הגרמני, והניפו במקומו דגל בריטי, וכעת נפתחה עליהם אש חזקה יותר, ממנה נפגעו עשרות מאנשי הקומנדו, בעיקר בספינות המנוע.
אחד ממקורות האש, ספינת משמר גרמנית, שותק עת חלפה על פניה השיירה.
ה'קמבלטאון' הגבירה מהירותה עד לכ-35 קמ"ש (19 קשר), ותוך כדי כך ספגה מספר פגיעות ואבדות ראשונות.
ההגאי נהרג ומחליפו נפצע, והוחלף אף הוא.
המשחתת חלפה על פני רשתות ההגנה מפני טורפדו והתנגשה בשערי המבדוק בשעה 1:34. בשל התנופה שצברה, המשחתת המשיכה עוד כעשרה מ' עד שנעצרה.
אנשי הקומנדו של ה'קמבלטאון' ירדו מן המשחתת, וכמוהם גם אנשי הצוות, אם כי חלקם נפגעו מאש הגרמנים תוך כדי ירידה.
צוותי חבלה פנו להרוס את מערכת המשאבות ומתקנים קשורים של המבדוק.
כוח אחר מה'קמבלטאון' פנה להשמיד עמדות תותחים ולהשתלט על גשר על מנת להבטיח דרך לפינוי.
אלה גם אלה השלימו את משימותיהם בהצלחה, אם כי ספגו אבדות קשות.
לעומת זאת, כמעט כל סירות המנוע אשר הובילו את יתר אנשי הקומנדו נפגעו עוד בטרם הגעתן ליעדן, ורק מעטות הצליחו להנחית את אנשיהן.
רק סירה אחת הצליחה להנחית את הפושטים על המזח הדרומי (Old Mole).
סירה אחרת הצליחה להגיע לשער הדרומי (Old Entrance) לאגן הפנימי, שם השמידו אנשי הקומנדו שתי גוררות.
אותה סירה המשיכה אל ה'קמבלטאון', אספה 30 אנשי צוות, ביניהם כמה פצועים, אך טובעה בעת שעשתה דרכה החוצה.
עד מהרה התברר כי אין מספיק סירות מנוע נוספות כדי לפנות את כל היוצאים לפשיטה.
אנשי הקומנדו ניסו לצאת משטח הנמל, אך עד מהרה רובם נתפסו.
בעת הסריקות שערכו אחריהם הגרמנים נורו ונהרגו כמה מתושבי העיירה סן-נאזר.
מעטים הצליחו להתחמק: חמישה אנשי קומנדו הצליחו בסופו של דבר להגיע לספרד ומשם לחזור לבריטניה.
הספינה שיועדה לכך ירתה טורפדו על השער הדרומי, אך גם היא הושמדה בעת שניסתה לצאת.
רק ספינת התותחים ששימשה כמטה המבצע, יחד עם שתי סירות מנוע, הצליחו לצאת לים הפתוח, תוך פיזור עשן כדי להסתירן מאש האויב, אשר גרמה לאבדות בקרב הצוותים.
כל יתר הסירות, חוץ משלוש, טובעו, בין אם בדרכן אל הנמל, בין אם תוך כדי הפשיטה, בין אם בתחילת דרכן חזרה, בשפך הנהר או בים, בקרבתו.
לאחר זמן מה, עוד שלוש סירות, חלקן פגועות, הצליחו לחמוק חזרה.
בשעה 6:30 בבוקר ה-28 במרץ שתי המשחתות הבריטיות, אשר נשארו לפטרל בים מחוץ לשפך הלואר, הבחינו בחמש ספינות הטורפדו הגרמניות עליהן דווח בערב הקודם, ואשר הכוח הפושט לא נתקל בהן בעת מסעו אל היעד.
המשחתות פתחו באש מטווח של כ-11 ק"מ, ולאחר כעשר דקות ספינות הטורפדו נסוגו בחסות מסך עשן.
מיד לאחר מכן הבחינו המשחתות בספינות התותחים ובשתי סירות המנוע ששרדו, ואלה האחרונות העבירו אל אחת המשחתות את הפצועים.
כיוון שהן המחלצים, הן המחולצים, סברו שאין עוד נסוגים, פנו אלה גם אלה לכיוון אנגליה.
בשעה 9:00 נפגשו החוזרים בשתי המשחתות אשר נשלחו לתגברם, וזמן קצר אחר כך הבחין בהם מטוס ים גרמני.
בהמשך, התקרב אליהם מטוס קרב גרמני, אלא שמטוס בריטי התקרב אף הוא, ובקרב שהתפתח, שני המטוסים התרסקו.
מטוסים גרמניים נוספים שהתקרבו לספינות הורחקו משם על ידי מטוסים בריטיים שעשו דרכם למקום אף הם.
בינתיים הוחמרו תנאי הים ולבסוף הוחלט להעלות את כל נוסעי כלי השיט הקטנים על המשחתות, ולהטביע את כלי השיט הריקים.
שלוש סירות נוספות שנחלצו בסופו של דבר התגלו ב-7:30 על ידי מטוס גרמני, ירו בו והפילו אותו.
הן המתינו בנקודת המפגש עד 10:00, ולבסוף עשו דרכן לאנגליה ללא ליווי.
בדרך הותקפו על ידי מטוס ים גרמני, השיבו אש ופגעו בו.
למחרת הגיעו אף הן לאנגליה.
השלמת המשימה - התפוצצות ה'קמבלטאון'
אף על פי שה'קמבלטאון', העמוסה חומרי נפץ, תוכננה להתפוצץ ב-4:30, היא התפוצצה רק בשעות הצהריים.
המבדוק נהרס, וכן ניזוקו קשות שתי מכליות שעגנו בסמוך.
360 גרמנים נהרגו, ביניהם כארבעים איש - קצינים גרמנים ואזרחים - אשר שהו על ה'קמבלטאון' באותה העת.
פועלים מארגון טודט נשלחו לתקן את הנזק.
יומיים אחר כך, ב-30 במרץ בשעה 16:30, התפוצצו גם הטורפדו בעלי ההשהיה בשער הדרומי.
רבים מן הפועלים נמלטו מן המקום, וחיילים, אשר המדים שהפועלים לבשו הטעו אותם, חשבו ששוב המדובר בבריטים וירו.
מן הירי נהרגו כמה מהפועלים.
המבדוק יצא מכלל פעולה עד סוף המלחמה.
'טירפיץ' נותרה במימי נורווגיה עד להטבעתה בנובמבר 1944, והפשיטה הוכתרה בהצלחה.
עם זאת, ההישג עלה במחיר אבדות יקר לבריטים, ורק 228 מתוך 612 - מעט יותר משליש - מבין החיילים ואנשי הצי שיצאו למשימה, חזרו לאנגליה.
105 אנשי צי ו-64 חיילי קומנדו נהרגו או נעדרו.
כן נפלו בשבי עוד 106 אנשי צי ו-109 חיילי קומנדו.
הבריטים העניקו בעקבות מבצע זה 85 אותות ועיטורים צבאיים.
בין אלה חמישה צלב ויקטוריה, שאחד מהם הוענק ללוטננט-קולונל ניומן, ארבעה אות השירות המצוין, 17 צלב השירות המצוין (בריטניה), 11 הצלב הצבאי, ועוד אחרים.
הצרפתים העניקו עוד ארבעה עיטורים נוספים.
אדולף היטלר זעם על כך שהבריטים הצליחו להשיט ספינות באופן גלוי במעלה נהר הלואר ללא הפרעה, והוא הדיח את גנרל-אוברסט קרל הילפרט.
בעקבות הפשיטה ביצרו הגרמנים ביתר שאת את החוף האטלנטי בכלל, ואת הנמלים בפרט.
הפשיטה לחַ֫לְתַא התבצעה על ידי סיירת גולני בלילה שבין 4 ל-5 בספטמבר 1969, לאחר שכמה ימים קודם לכן נהרגו שני אזרחים בקריית שמונה.
במהלך הפשיטה פוצצו 12 מבנים ונהרגו חמישה מחבלים.
לכוחות צה"ל היו ארבעה פצועים.
לקראת סוף שנת 1969 הייתה התבססות מוגברת של ארגוני מחבלים בשטחים של מורדות החרמון ועד לנהר החצבני.
המחבלים בנו את בסיסיהם בתוך הכפרים ועל ההרים שבסביבותיהם והתערו בין האזרחים מתוך ידיעה שבאופן זה, צה"ל יימנע מלהפגיזם או לתקוף אותם מן האוויר.
מתוך בסיסים אלו יצאו המחבלים כדי לבצע מארבים ופיגועים וכדי לחבל בעבודות החקלאות ביישובים הישראליים על גבול הצפון.
ב-2 בספטמבר 1969 נורו ארבע רקטות קטיושה (קוטר 240 מ"מ) לעבר כפר גלעדי וקריית שמונה.
כתוצאה מהירי נהרגו ילד בן תשע וצעיר בן 26, ונפצעו חמישה אזרחים.
הקטיושות לאצבע הגליל נורו מאזור כפר חלתא אשר למרגלותיו המערביים של החרמון.
הכפר נמצא בוואדי כשמונה ק"מ מצפון לקיבוץ דן, ותושביו בעת ההיא היו מוסלמים שהשתייכו למספר מצומצם של חמולות, שכולן תמכו ונתנו סיוע למחבלים שהתבססו בכפר.
בעקבות ירי הקטיושות והרג האזרחים נשלחה סיירת גולני בלילה שבין 4 ל-5 בספטמבר 1969 לטהר את קיני המחבלים בכפר.
משימת הפשיטה הוטלה על סיירת גולני עם כוח משנה של גדוד 17, בית הספר למ"כים של גולני.
מפקד הפעולה היה מפקד הסיירת שרק נכנס לתפקידו, סרן דוד כץ.
האימונים לכיבוש חלתא החלו בסיירת חודשים אחדים קודם לכן, כך שלאורי שגיא לא הייתה כל בעיה להיכנס מיידית למשימה.
סגנו של דוד כץ ומפקד החוד של הכוח הצפוני היה סג"ם שלומי כהן אשר רק חודשיים קודם לכן סיים כחניך מצטיין את קורס הקצינים.
סגנו של אורי שגיא ומפקד החוד של הכוח הדרומי היה סגן אברהמי קול.
התכנון היה לתקוף במקביל, אלא אם כן אחד הכוחות ייתקל באויב לפני כן.
הסיירת התארגנה למשימה בחורשה סמוך לקיבוץ דן, שאליה הגיעו מפקד חטיבת גולני, אל"ם יקותיאל (קותי) אדם ואלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר (דדו).
אלעזר חשש מפגיעה בנשים וילדים, הנחיותיו היו לנסות ולהתקרב בשקט ככל שניתן לעבר היעדים ואם יצליח הכוח להגיע לבתים ללא התגלות, לוודא שאין אזרחים בבתים לפני הסתערות וירי.
בשיחה עם מפקד החוד של הכוח הצפוני, סג"ם שלומי כהן, הורה דדו לנצור אש עד סמוך מאוד לבתים ורק אם מסתבר באמצעות משקפות לילה שאכן הכפר שורץ מחבלים לפתוח באש באישור המח"ט יקותיאל אדם.
עם חשיכה חצה הכוח את הגבול ונע צפונה בשקט מוחלט על מנת להפתיע ולהגיע סמוך מאוד לבתי הכפר לקראת חצות.
בחפ"ק בקיבוץ מנרה ישבו הרמטכ"ל חיים בר-לב וסגנו אלוף עזר ויצמן.
כקילומטר לפני הכפר התפצלו הכוחות כאשר את חוד הכוח הדרומי מוביל סגן אברהמי קול ואת הצפוני סג"ם שלומי כהן.
לאחר הליכה ממושכת בשטח הררי וקשה לתנועה, כאשר דווח ברשת שהכוח הדרומי של אורי שגיא הגיע ליעד, ביקש מוביל הכוח הצפוני, דוד כץ, מהמח"ט קותי אישור להסתער, זאת כאשר גם בעין בלתי מזוינת ניתן היה לראות מחבלים חמושים המתהלכים על גגות הבתים.
החוד של הכוח הצפוני הסתער לכיוון מבנה מרכזי וחיסל את המחבלים שהיו על הגג.
בכניסה למסדרון בין שני חלקי המבנה המרכזי הבחין שלומי כהן במחבל לא חמוש שמגן על גופו עם שני ילדים כבני 3. כהן הורה לחייליו לבדוק את החדרים שבשני צידי המסדרון וכאשר דווח שהשטח נקי ניגש עם נשק שלוף למחבל על מנת להפרידו מהילדים ולעוצרו.
שלומי כהן, ששלט בערבית, הספיק לומר למחבל להוריד את הילדים, כאשר מחבל אחר שהסתתר מתחת למיטה באחד החדרים הסמוכים ולא זוהה בבדיקה, פתח באש מקלע RPD ועל פי חלק מהעדויות גם נזרק רימון יד.
כתוצאה מהירי נפצע שלומי מכדור בירכו ונפצעו קל עד בינוני חיילים נוספים מהכוח של שלומי, סמל מוקי ידין, סמל מנחם שר ורב"ט יגאל דפנה.
הכוח הדרומי, אשר לא נתקל באויב ופוצץ שישה בתים, חבר לכוח הצפוני וטיהור הכפר הושלם ללא נפגעים נוספים.
עם סיום הטיהור, הואר אחד הוואדיות עם פגזי תאורה של אגד ארטילרי, והונחתו שני מסוקי סופר פרלון אשר חילצו את הפצועים לבית החולים רמב"ם.
הכוחות פוצצו כ-12 בתים שזוהו כבתי מחבלים וההערכה היא שנהרגו כעשרה מחבלים בפשיטה.
נשק רב נלקח שלל והושמד ריכוז ואספקה של המחבלים שכלל חומרי חבלה.
שני הילדים שחולצו שוחררו במקום והמחבל שאחז בהם נלקח לחקירה בישראל.
בין הלוחמים היה גם סמל הסיירת אשר נהרג ביולי 1975 בפיגוע בכפר יובל.
בתחקיר עם סיום הפעולה, הביעו הרמטכ"ל, סגנו ואלוף הפיקוד את שביעות רצונם המלאה מכך שהמשימה הושלמה ללא פגיעה באזרחים חפים מפשע.
דוד אלעזר, אלוף הפיקוד, הודה אישית למפקד החוד סג"ם שלומי כהן בביקור בבית החולים רמב"ם והעניק לו כתשורה אקדח שנלקח שלל בפעולה.
פציעתו של שלומי כהן כתוצאה ישירה מכך שרצה להימנע מפגיעה בילדים הפכה לסמל של שמירה על טוהר הנשק גם במחיר של פגיעה בכוחות צה"ל.
בשיחות בבית החולים, עם אלוף הפיקוד דוד אלעזר ועם מפקד הפשיטה, אורי שגיא, הסביר שלומי כהן כי הערכים של שמירה על טוהר הנשק, ספג לא רק בסיירת אלא גם בבית-אבא, הרופא הצפתי ד"ר אלי כהן.
הפשיטה הערבית-מוסלמית על רומא התרחשה בשנת 846 לספירה.
הפולשים המוסלמים בזזו את כנסיית סנט פטרוס הקדוש ואת בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות אך נמנעו מלפלוש לתוך העיר עצמה שהייתה מוגנת על ידי חומת אורליאנוס.
בשנות ה-20 של המאה ה-9 האע'לבים המוסלמים ששלטו על חלקים מצפון אפריקה (כונו סרצנים על ידי האיטלקים בימי הביניים) החלו את כיבוש סיציליה.
ב-842, כוחות ערביים בפיקודו של מוחמד אבו אלעבאס כבשו את מסינה הסיציליאנית.
ישנה מחלוקת בין המקורות השונים לגבי מוצאם של הפולשים שתקפו את רומא על אף שמרבית המקורות גורסים שמדובר בסרצנים.
בסביבות שנת 842 לספירה, מתארים המקורות את כיבושם של איי פונטיין ושל האי ליקוזה על ידי סרצנים מסיציליה אך הללו נהדפו על ידי שליט נאפולי סרג'יוס ה-I וקואליציה של הערים אמלפי, גאטה וסורנטו.
עם זאת הסרצנים הצליחו להשתלט על נמל מיסנום סמוך לנאפולי, משם ישגרו את מתקפתם על רומא.
ב-846 נחת כוח מוסלמי גדול באוסטיה על שפך הטיבר והשמיד את צבאה.
המוסלמים התקדמו לכיוון רומא כאשר הכוחות הרומאיים נסוגים בחיפזון אל תוך רומא ומסתגרים מאחורי חומותיה הבטוחות.
באותו הזמן כוחות ערביים נוספים נוחתים בצ'יוויטווקיה משם הם מתקדמים לכיוון רומא.
חלק מהכנסיות, כגון כנסיית סנט פטרוס וכנסיית סנט פאולוס היוו מטרות קלות משום ששכנו מחוץ לחומות רומא.
המוסלמים חיללו את הכנסיות ובזזו את אוצרותיהן שהבולטים שבהם היו צלב הזהב שניצב מעל הקבר המיוחס לפטרוס ושולחן הכסף שנתרם לכנסייה על ידי קרל הגדול, המעוטר בתצוגה של קונסטנטינופול.
חלק מההיסטוריונים סבורים שלפולשים היה מידע מדויק היכן למצוא את האוצרות היקרים ביותר.
בינתיים התקדם צבאו של הדוכס הלומברדי גיא הראשון מספולטו במטרה לסייע לרומא המותקפת.
הצבא תקף את הערבים בסמוך לחומות העיר כשהוא לוקח שלל ושבויים רבים ורדף אחרי חלק מהכוחות המוסלמים עד צ'יוויטווקיה, בעוד חלקם מנסים להגיע למיסנום דרך היבשה.
הסרצנים הצליחו לעלות על ספינותיהם בנמל אוסטיה, אולם סערה הטביעה רבים מהם ואל החוף נסחפו גופות רבות, חלקן עטויות בתכשיטים שנבזזו.
לאחר מכן הצבא הלומברדי פנה דרומה, ובגאטה התחולל קרב נוסף.
בסופו של דבר הגיעה תגבורת של צזאריוס בנו של סרג'יוס דוכס נאפולי שהכריעה קרב זה לטובת הנוצרים.
זמן קצר לאחר הפשיטה, האפיפיור ליאו הרביעי הקים את החומה הליאונינית בגדה הימנית של הטיבר המקיפה ומגינה על כנסיית סנט פטרוס.
הטריטוריה המוקפת המוגנת על ידי מבצר סנט אנג'לו נקראה "ליאונינה" על שם האפיפיור ונחשבה לעיר נפרדת עם מנהל משלה.
במאה ה-17 היא צורפה לרומא והפכה לרובע ה-14 של העיר.
ב-849 התחולל ניסיון פלישה נוסף של הערבים על נמל אוסטיה אך ניסיון זה נהדף ומאז לא הותקפה העיר שוב על ידי צי מוסלמי.
ביזת רומא על ידי המוסלמים מתוארת ברומן ההיסטורי "האפיפיורית יוהנה" משנת 2009 שנכתב על ידי דונה וולפולק קרוס.
הפשיטה על זאותר א־שרקיה ומזרעת אל־חמרה הוא מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי כוחות מחטיבת גולני ב-30–31 באוקטובר 1987.
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, הוחלט לפשוט על בסיסי החזבאללה בכפרים זאותר א-שרקיה ומזרעת אל-חמרה , ששימש בסיס פעילות לפעילי הארגון בדרום לבנון.
המבצע הוטל על חטיבת גולני, עליה פיקד אל"ם גבי אשכנזי.
את מזרעת אל-חמרה נועד לתקוף כוח מהחטיבה, ואת זאותר א-שרקיה תקף כוח מגדס"ר גולני, עליה פיקד רס"ן ארז גרשטיין.
כוח גולני, בפיקוד אשכנזי, נע רגלית לעבר היעדים ממוצב הבופור ועד לנקודת הפיצול, שבה נע הכוח בפיקוד גרשטיין לעבר זאותר א-שרקיה והכוח השני לעבר מזרעת אל-חמרה.
לאחר שהכוחות קרבו ליעדים, התגנב כוח החוד של הסיירת לעבר פעיל חזבאללה ששמר על בסיס הארגון בזאותר א-שרקיה והרג אותו מטווח קרוב.
עם פתיחת האש ביעד השני, ניתן האות גם לכוח שתקף את בסיס החזבאללה במזרעת אל-חמרה לפעול.
הכוח פגע במספר פעילי חזבאללה בשני היעדים ונסוג לישראל ללא נפגעים.
הפשיטה על סנטוריני התרחשה ב-24 באפריל 1944, כחלק מהמערכה על הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
הפשיטה נערכה על ידי שירות הסירות המיוחד (SBS) הבריטי, נגד חיל המצב המשולב של כוחות גרמניים ואיטלקיים ששהה באי סנטוריני (תירה) בים האגאי.
הפשיטה בוצעה במקביל לפעולות דומות באיוס, מיקונוס ואמורגוס, שמטרתן הייתה להרוס עמדות תצפית ימיות ותחנות רדיו של כוחות מדינות הציר באיים הקיקלאדיים.
במהלך חורף 1943 הבטיחו הגרמנים את שליטתם על האיים האגאיים, ובאביב 1944 עדיין החזיקו הגרמנים חילות מצב באיים.
הבריטים רצו לשמור על חזית משנית ב ולכן, לאחר נפילת האיים קוס ולרוס, הטיל פיקוד המזרח התיכון על שירות הסירות המיוחד לתקוף את הכוחות הגרמניים ששהו באיי יוון הכבושים, כגון סנטוריני.
ב-19 באפריל יצא כוח של 19 חיילי הקומנדו הבריטי, בפיקודו של מייג'ור אנדרס לאסן (קצין דני שהצטרף ליחידת הקומנדו הבריטי), ממחבוא במפרץ באליסו, טורקיה, על סיפונן של שתי ספינות מסוג סקונר.
לאחר מסע בן שלושה ימים, שכלל עצירות ביניים באיים סירנה ואנידרוס, נחתה הקבוצה בחוף המזרחי של סנטוריני, ליד קייפ קולומבו, בלילה שבן 22 באפריל ל־23 באפריל.
הקבוצה צעדה לכיוון הכפר וורבולוס ולאחר שיצרה קשר עם המקומיים הסתתרה במערה סמוכה.
שתי ספינות הסקונר חיפשו מחסה באיי כריסטיאניה הסמוכים, דרומית מערבית לסנטוריני.
אחד מחברי קבוצת הקומנדו היה הלוטננט היווני סטפנוס קאסוליס .
ב-23 באפריל הובל קאסוליס על ידי מקומיים לבירתה של סנטוריני, פירה, כדי לאסוף מידע מודיעיני.
לאחר שקיבל מידע מקאסוליס, החליט לאסן לחלק את כוחו לשלושה כוחות משנה: כוח אחד נועד לתקוף את מגורי החיילים הגרמניים בפירה; כוח שני יפשוט על מעונו של מפקד חיל המצב הגרמני בפירה, לוטננט הסה, וילכוד אותו; וכוח שלישי ינטרל את תחנת הרדיו באימרוביגלי, כ-2 קילומטרים מצפון לפירה.
לתחנה זו היה טווח ארוך, והיא שימשה כתחנת ממסר לקשר בין אתונה לכרתים.
שעת הפעולה נקבעה לשעה 00:45 ב-24 באפריל, ושלושת כוחות המשנה הובלו למטרותיהם על ידי מדריכים מקומיים.
מגורי החיילים היו ממוקמים במרכז פירה, בקומה השנייה של בניין שבו פעל בנק.
הכוחות התוקפים הגיעו משני כיוונים שונים ולמרות נביחות של כלבי השמירה, הצליחו להפתיע את חיל המצב שמנה 40 חיילים ולהרוג את רובם.
במהלך התקיפה נפגע קאסוליס מכדור בחזה ומת מיד.
גם סמל פרנק קינגסטון נורה בבטנו ומת מפצעיו כמה שעות לאחר מכן.
הניסיון ללכוד את המפקד הגרמני נכשל מכיוון שהוא וכמה אחרים הצליחו להימלט ללא פגע.
הבניין שבו נמצא מתקן הרדיו פוצץ בפצצות זמן.
חיילי הקומנדו נמלטו באמצעות שתי ספינות הסקונר שלהם, ולקחו עמם כמה מהתושבים המקומיים שעזרו להם.
ב-29 באפריל הקיפה תגבורת גרמנית מהאי מילוס את וורולוס.
הם אספו את כל הגברים המקומיים בני 14 ומעלה ואיימו עליהם בפעולת תגמול אם לא יחשפו את התושבים שסייעו לחיילי הקומנדו הבריטי.
כמה מתושבי הכפר הודו שסייעו לחיילי הקומנדו הבריטי במשימתם והוצאו להורג על ידי כיתת יורים.
בסך הכל הוצאו להורג חמישה גברים, ביניהם ראש עיריית הכפר.
לא ברור מדוע ניצלו שאר תושבי הכפר מענישה ומדוע הגרמנים לא הסבו נזק לכפר עצמו.
נטען כי זו הייתה תוצאה של מכתב שכתב מייג'ור לאסן למפקד חיל המצב הגרמני, הסה, שבו הזהיר אותו ששמו ידוע לבעלות הברית שישפטו אותו כאחראי על כל פעולת תגמול שיורה לבצע.
בוורוולוס הוקמה אנדרטה לזכר הקורבנות.
שני חיילי קומנדו בריטים נהרגו במבצע וחמישה אזרחים נורו כנקמה לאחר מכן.
עוד 13 אזרחים מאימרוביגלי, שקיוו לאסוף דברים מהאספקה גרמנית בבניין הרדיו, מתו כאשר פצצות הזמן שהותקנו בו התפוצצו.
מספר ההרוגים הגרמנים היה בסביבות 40 ו-19 נלקחו בשבי.
בשל האלימות שבה לווה, נודע המבצע בשם "מרחץ הדמים של לאסן".
הפשיטה, ופעולות דומות לה, אילצו את הגנרל הגרמני אולריך קלימן להורות לחייליו כי "(הם) חיים במדינת אויב" ולתגבר את כוחות המצב בים האגאי ב-4,000 איש.
כוחות אלו נותרו במקומם עד סוף המלחמה, ולא סייעו בחזיתות אחרות.
באוגוסט 1944, לאחר מותו, זכה קאסוליס בעיטור צלב הגבורה היווני.
הפשיטה על מפרץ סודה הייתה תקיפה של סירות נפץ מהצי המלכותי האיטלקי על כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי, במפרץ סודה כרתים, בשעות הראשונות של 26 במרץ 1941. סירות הנפץ שוגרו על ידי המשחתות "פרנצ'סקו קריספי" ו"קווינטינו סלה" בקרבת הכניסה למפרץ.
לאחר חדירת מצופי החסימה, תקפו סירות הנפץ את הסיירת הכבדה "אה"מ יורק", את המכלית הנורווגית "פריקלס" וכלי שיט נוספים.
כלי השיט הוטבעו במים רדודים על ידי מטעני הנפץ ולבסוף אבדו.
סודה הוא נמל מוגן באופן טבעי בחוף הצפון מערבי של האי.
הוא נבחר כמטרה על ידי השייטת העשירית מספר חודשים קודם לכן בגלל הפעילות הימית הכמעט רציפה של בעלות הברית שם.
סיור אוויר איטלקי הבחין במספר אוניות מלחמה וספינות עזר עוגנות במפרץ סודה, כרתים.
ב-25 במרץ 1941 יצאו המשחתות האיטלקיות פרנצ'סקו קריספי וקווינטינו סלה מהאי לרוס בים האגאי בלילה, כל אחת נושאת שלושה סירות לחימה של השייטת העשירית שזכו לכינוי באיטלקית "ברצ'ינו" - סירה קטנה.
כל "סירה קטנה" נשאה 300 ק"ג מטען נפץ בחרטומה.
סירות הנפץ צוידו במיוחד כדי לפלס את דרכם דרך מכשולים כגון רשתות נגד טורפדו.
הנהג היה מנתב את כלי השיט במסלול התנגשות לספינת המטרה, והיה עליו לקפוץ מסירתו לפני פגיעה ופיצוץ ראש נפץ.
בשעה 23:30 שוגרו סירות הנפץ על ידי המשחתות במרחק 10 מיל ימי ממפרץ סודה.
לאחר שנכנסו למפרץ, זיהו הסירות, בפיקודו של סרן לואיגי פאג'יוני, את מטרותיהן: הסיירת הכבדה "אה"מ יורק", מכלית גדולה "פריקלס" הנורווגית של 8300 טון, מכלית נוספת וספינת משא.
בשעה 4:46, פגעו שתי סירות נפץ במרכז "אה"מ יורק", והציפו את הדוודים והמחסנים האחוריים שלה.
הסיירת הונחתה לחוף על ידי הצוות שלה כדי להימנע מהתהפכות.
שני ימאים בריטים נהרגו מהפיצוצים.
המכלית "פריקלס" ניזוקה קשות ושקעה לקרקעית.
המכלית השנייה וספינת המשא הוטבעו, על פי מקורות איטלקיים.
על פי דיווחים בריטיים, החטיאה אחת מסירות הנפץ את המטרות המיועדות ונתקעה על החוף.
התותחים נגד מטוסים של הבסיס פתחו באש באופן אקראי, מתוך מחשבה שהבסיס נמצא תחת מתקפה אווירית.
המשחתות האיטלקיות התרחקו וכל ששת המלחים האיטלקים: לואיג'י פאג'וני, אלסיו דה ויטו, אמיליו ברברי, אנג'לו קבריני, טוליו טדשי ולינו בקטי, נפלו בשבי הבריטי.
"אה"מ יורק" הושבתה והועלתה לחוף במים רדודים.
תותחים הנ"מ שלה עדיין סיפקו הגנה אווירית לנמל.
ב-21 במרץ נהרגו שני צוללנים, בעת שהעריכו נזק, כתוצאה מפיצוץ קרוב במהלך תקיפה אווירית.
פעולת ההנצלה כללה הפעלת צוללת "אה"מ רובר", שנשלחה מאלכסנדריה כדי לסייע ל"יורק" עם חשמל, אך עקב עוצמת התקיפות האוויריות, נאלצה הצוללת לחזור למצרים.
השייטת פונתה מסודה ותותחי האונייה נהרסו עם מטעני פיצוץ על ידי הצוות לפני הכיבוש הגרמני של כרתים.
המכלית "פריקלס" נלקחה בגרירה לאלכסנדריה על ידי משחתות בריטיות.
אך ב-14 באפריל 1941, במהלך סערה בהיותה בדרך, נשברה לשניים וטבעה.
טביעת "אה"מ יורק" הייתה מקור למחלוקת בין הצי המלכותי האיטלקי וחיל האוויר הגרמני על הקרדיט על טביעתה.
העניין נפתר על ידי רישומי מלחמה בריטיים ועל ידי יומן מלחמה של הספינה עצמה, שנתפס על ידי קציני הצי האיטלקי שעלו על הסיירת הטבועה למחצה.
האיטלקים תפסו את ההודעה הימית הבאה מקפטן פורטל לקצין ההנדסה הראשי שלו:
לאחר המלחמה, הוצף הגוף של "אה"מ יורק" ונגרר לבארי באיטליה.
שם נגרטה על ידי מחדש אוניות איטלקי במרץ 1952.
ויליאם שופילד, "קרבות ראשונים של אנשי צפרדע" ספרו של אל"ם בדימוס מצי ארצות הברית.
ג'ק גרין ואלסנדרו מסיגני, "המלחמה הימית בים התיכון, 1940-1943", הוצאת צ'טהם, לונדון, 1998.
יוניו ולריו בורגזה, "שדי ים", הוצאת מערכות, 1979. ספר זה חולק למסיימי קורס לוחם ימי בשייטת 13.
מארק אנטוניו ברגדין, "הצי האיטלקי במלחמת העולם השנייה" הוצאת המכון הימי של ארצות הברית, אנאפוליס, 1957.
ג'יימס סדקוביץ', "הצי האיטלקי במלחמת העולם השנייה" הוצאת גרינווד 1994
הפשיטה על גטו רומא התרחשה ב-16 באוקטובר 1943. סך הכל 1,259 בני אדם, בעיקר בני הקהילה היהודית - המונים 363 גברים, 689 נשים ו-207 ילדים - נעצרו על ידי הגסטפו.
מתוך העצורים הללו, 1,023 זוהו כיהודים וגורשו למחנה הריכוז אושוויץ ומביניהם שרדו רק חמישה עשר גברים ואישה אחת.
גטו רומא הוקם ב-1555. בזמן הפשיטה, הוא היה בן כמעט 400 שנה והיה מורכב מארבעה בלוקים צפופים מסביב לפורטיקו ד'אוטביה, דחוסים בין תיאטרון מרקלוס, פונטנה דלה טרטארוגה, פאלאצו צ'נסי ונהר הטיבר.
כשגרמניה הנאצית כבשה את רומא יומיים לאחר הכניעה האיטלקית ב-8 בספטמבר 1943, 8,000 יהודים איטלקים שהו ברומא, חמישית מכלל היהודים באיטליה.
רבים מאלה עברו דרומה לאחר נחיתת בעלות הברית, בתקווה למצוא ביטחון מפני רדיפות הנאצים.
המפקד הצבאי הגרמני של רומא, הגנרל ריינר שטאהל, חשש בתחילה שכל פעולה נגד יהודי רומא תגרור גינוי מהאפיפיור פיוס ה-12, שממנו הוזהר על ידי הבישוף אלויס הודאל, רקטור הכנסייה הגרמנית ברומא.
אולם גינוי זה מעולם לא קרה.
שטאהל החליט שלא להורות על גירוש היהודים ללא סמכות רשמית ממשרד החוץ הגרמני.
הקונסול הכללי של גרמניה, איטל פרידריך מולהאוזן, הרחיק לכת וכתב לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ כדי להציע ליהודים הרומאים להיות כלואים במחנות איטלקיים במקום לגרש אותם, אך ריבנטרופ מעולם לא העז לפעול נגד האס דה, ממנו שטאהל קיבל את פקודותיו.
תפקידו של שגריר גרמניה בוותיקן, ארנסט פון ויצקר, באירועים אלה נותר שנוי במחלוקת.
ב-26 בספטמבר הודיע הרברט קאפלר, מפקד האס אס והגסטפו ברומא, לקהילה היהודית בעיר כי 200 ראשי משפחות יהודים יגורשו אלא אם ימסרו לו זהב.
הקהילה מסרה את הסכום הזה במועד אחרון, 28 בספטמבר, בסיועם של אזרחי רומא שאינם יהודים.
אירוע זה הותיר את הקהילה היהודית עם הרושם שהגרמנים מחפשים רק שלל ובמיוחד את האוצרות היקרים של ספריית הקהילה היהודית.
בבוקר 16 באוקטובר 1943, 365 אנשי כוחות הביטחון והמשטרה הגרמניים (המשטרה האיטלקית נחשבה ללא אמינה) סגרו את הגטו, שהכיל אז חלק גדול מהקהילה היהודית, והפכו אותו לכלא וירטואלי.
תיאודור דנקר, שמונה באותה תקופה לראש היודנרפראט באיטליה ועליו הוטל ליישם את הפתרון הסופי, רצח העם של היהודים באיטליה, הורה לפנות את הגטו.
כמה יהודים בגטו הצליחו להימלט מעל הגגות.
לאחר מכן שוחררו האסירים הלא יהודים ו-1,023 יהודים נלקחו ל- מכללה הצבאית בפאלאצו סלוויאטי בטרסטוורה.
יומיים לאחר מכן, לפחות 1,035 אסירים הועלו על רכבות השואה בתחנת טיבורטינה וגורשו לאושוויץ.
בזמן הפשיטה, חוקי הגזע האיטלקיים, כבר פורסמו על ידי מועצת השרים באיטליה הפשיסטית.
החוקים הוחלו משנת 1938, על מנת לאכוף אפליה והפרדה גזעית בממלכת איטליה.
הם הגבילו את זכויות האזרח של יהודי איטליה, אסרו לפרסם ספרים שנכתבו על ידי סופרים יהודים, והוציאו יהודים ממשרדים ציבוריים, מחינוך ומרוב המקצועות וגם נאסרו נישואים של יהודים עם איטלקים.
חוקים נוספים שללו מיהודים את נכסיהם, הגבילו את נסיעותיהם ולבסוף, קבעו את כליאתם בגלות פנימית.
גירוש היהודים באיטליה החל ב-8 בספטמבר 1943, לאחר שכוחות גרמנים השתלטו על צפון ומרכז איטליה שחררו את בניטו מוסוליני מהכלא והציבו אותו כראש ממשלת הבובות של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
בתקופת הכיבוש הגרמני, המשיכו יהודי רומא לחיות במחבוא, תחת איום מתמיד במעצר ובגירוש, עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית ב-4 ביוני 1944. בסך הכל גורשה רבע מאוכלוסיית רומא היהודית - למעלה מ-2,000 איש, מתוכם רק 102 שרדו את השואה.
בנוסף, עוד 75 יהודים רומאים נרצחו בטבח הארדיאטין, כאשר 335 אזרחים הוצאו להורג כגמול על מתקפת הפרטיזנים על חיילי SS.
המשטרה האיטלקית ברומא, שלא כמו בחלקים רבים אחרים של איטליה הכבושה על ידי הגרמנים, לא השתתפה במעצרים של יהודים, והציבור הרחב התנגד למעצרים כאלה.
מסיבות אלה, חלק ניכר מהיהודים ברומא לא נעצרו ושרדו את השואה, ולעיתים קרובות הסתתרו בוותיקן או במוסדות קתוליים אחרים.
מבין המבצעים הבכירים, תיאודור דנקר התאבד בעקבות לכידתו בדצמבר 1945. הרברט קפלר נידון על ידי בית משפט צבאי ב-1948 למאסר עולם בגין תפקידו בטבח הארדיאטין, נמלט מהכלא ב-1977 ומת פחות משנה לאחר מכן.
תפקידו של האפיפיור פיוס ה-12 באירועים היה נושא למחלוקת ניכרת, בשל קרבתם של הוותיקן והגטו הרומי.
לדברי מייקל פייר, "שאלת שתיקת האפיפיור הפכה למוקד של ויכוח וניתוח היסטורי אינטנסיבי" מכיוון שהגירושים התרחשו "מתחת לחלונות שלו".
המונח "מתחת לחלונות שלו" שימש ככותרת של ספר בנושא מאת ההיסטוריונית האמריקאית סוזן זוקוטי.
הביטוי מבוסס על ציטוט מהדו"ח של ארנסט פון ויזסקר, שגריר גרמניה בוותיקן, שדיווח לברלין שהפשיטה המשטרתית התרחשה "מתחת לחלונות האפיפיור".
ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו כתב כי "מחאה חזקה וחד משמעית של האפיפיור הייתה עשויה להרתיע את הכובשים הגרמנים ולמנוע את גירוש היהודים שהם יכלו לשים עליהם את ידם.
מספר לוחות אבן נחשפו בגטו הרומי ובתחנת הרכבת טיבורטינה לזכר המעצר והגירוש של יהודי רומא באוקטובר 1943.
הפשיטה על אל-ח'יאם הוא מבצע של צה"ל שנערך ב-31 בינואר 1971, במסגרתו פשט כוח מסיירת אגוז, בפיקוד סא"ל אורי שמחוני, על מפקדת הפת"ח בעיירה אל-ח'יאם שבדרום לבנון.
בינואר 1971 הוטל על סיירת אגוז, בפיקוד סא"ל אורי שמחוני, לפשוט על מפקדת הפת"ח בעיירה אל-ח'יאם שבדרום לבנון.
הכוח בפיקודו, שכלל כ-40 לוחמים, נע בלילה בציר תנועה ארוך ומפותל, צלח את החצבאני, ועקף את המרחב שבו שלט כוח צבא לבנון, שהוצב במבצר באל-ח'יאם.
עם הגיעם ליעד, הוצבו כוח רתק וכוח חילוץ.
כוח נוסף, שכלל את המ"פים דוד אגמון, מיכאל סופר ומוקי בצר, תקף את המפקדה.
לאחר מכת אש של כוח הרתק, הסתער הכוח על המפקדה.
בחילופי האש נהרג סגן ונפצעו אגמון ושני קצינים נוספים.
אגמון ובצר השליכו רימונים לעבר המחבלים, הסתערו לעבר המבנה והרגו שלושה מחבלים.
סגן מפקד פלוגה בסיירת, סגן יוסף דירהלי, שהיה ברתק, חבר תחת אש לכוח וחילץ את גופתו של אדר, בעת שלוחמי כוח התקיפה הטמינו מטעני חבלה במפקדה.
הכוח פוצץ את המפקדה ונסוג.
מסוק חילץ את הפצועים וההרוג.
הכוחות שבו לשטח ישראל לאחר שהרסו את המפקדה והרגו עשרה מחבלים.
בפעולה נפצעו שלושה קצינים ונהרג קצין נוסף, סגן דב אדר.
על האומץ שהפגין דירהלי בחילוץ אדר תחת אש הוא עוטר
קְדַם־פשיזם או הפשיזם הנצחי (באיטלקית: Ur-Fascismo או Il fascismo eterno; באנגלית: Ur-Fascism או Eternal Fascism) היא מסה שחיבר הפילוסוף, הסופר והסמיוטיקאי האיטלקי אומברטו אקו.
החיבור פורסם לראשונה ב-1995, ומספק דיון מקיף בפשיזם, בקשיים בהגדרתו, בעקרונותיו, ובמחויבות האנטי-פשיסטית להתנגד לו.
המסה תורגמה לעברית בשם "הפשיזם הנצחי" ב-2019 בהוצאת תשע נשמות, בידי יונתן פיין ובליווי אחרית דבר מאת מרדכי בר-און.
המסה מתחילה בתיאור חוויתיו האישיות של אקו, יליד 1932, שגדל בילדותו באיטליה תחת המשטר הפשיסטי של מוסוליני.
בלב החיבור, אקו דן בשימוש במונח "פשיזם" ובקושי להגדירו.
לטענת אקו, לא ניתן להצביע על מהות אחת אחידה המאפיינת את כל התנועות הפשיסטיות, ולכן הוא טובע את המונחים Ur-Fascismo (קְדַם־פשיזם) או fascismo eterno (פשיזם נצחי).
מונחים אלו מאפשרים לו לתאר מעין ארכיטיפ של הפשיזם, שאומנם לא התקיים במלואו באופן היסטורי בתצורה פוליטית אחת, אך דרכו ניתן לזהות תנועות החולקות מאפיינים דומים באופן חלקי, כמו במושג "דמיון משפחתי" של לודוויג ויטגנשטיין.
אקו מציג את הרעיון באופן הבא:
אקו מציע רשימה של ארבעה־עשר מאפיינים של ה"קדם־פשיזם", וטוען כי:
"פולחן המסורת" – פשיסטים טוענים שכל האמת כבר נחשפה על ידי המסורת.
פולחן המסורת מאופיין בסינקרטיזם שמוכן להכיל סתירות פנימיות.
אם ישנן גישות שונות במסורת, זה מפני שכולן מצביעות באופן סמלי על אמת ראשונית אחת, ולנו נותר רק לפרש את המסר המעורפל שלה.
"דחייה של המודרנה" ו"אי-רציונליות" – פשיסטים רואים בהתפתחות הרציונליסטית של תרבות מערבית מאז עידן הנאורות דקדנס והשחתה.
אקו מבדיל זאת מדחיית קידמה טכנולוגית שטחית, שכן משטרים פשיסטים רבים מציינים את כוחם התעשייתי כהוכחה לחיוניות המערכת שלהם.
"פעולה לשם פעולה" כנגד "התרבות החשודה מראש" – כנגזרת מהתנגדות לרציונליות ולאינלקטואליות, פשיסטים גורסים שלפעולה יש ערך כשלעצמה ויש לנקוט בה ללא הרהור או מחשבה מראש.
עיקרון זה מתבטא לעיתים קרובות בהתקפות על התרבות, המדע והאינטלקטואלים המודרניים.
אקו מתייחס בין היתר לאמירה המיוחסת להרמן גרינג "כשאני שומע את המילה תרבות אני מושיט יד לאקדח שלי".
"אי־הסכמה פירושה בגידה" – פשיסטים אינם מקבלים ביקורת.
שיח ביקורתי יוצר הבחנות, והמדע המודרני רואה במחלוקת כלי להתקדמות ולהתפתחות.
הפשיזם מתנגד לזאת, גם מתוך חשש שניתוח ביקורתי יחשוף את הסתירות הגלומות באמונתם הסינקרטיסטית והמאוחדת לכאורה.
"הפחד מהשונה" – פשיסטים מנצלים ומחריפים את הפחד הטבעי מהשונה, לעיתים קרובות בצורה של גזענות כלפי מהגרים ופליטים, אותם מסווגים כ"פולשים מסיגי גבול".
זאת גם כאמצעי נוסף להימנע מאי־הסכמות.
"פנייה למעמד ביניים מתוסכל" – פשיסטים מונעים לרוב מתסכול אישי או חברתי.
לכן רבים מהם משתמשים בחשש ובלחץ כלכלי של מעמדות נמוכים, לרוב בעקבות משבר כלכלי או תחושת השפלה פוליטית.
"אובססיה של מזימה להפלת השלטון" – הפשיסטים מציעים את הלאומנות כפתרון למי שמשולל זהות חברתית, כמכנה משותף בסיסי ביותר, כלומר השגבת העובדה המקרית שנולד במדינה מסוימת.
זהות זו מתבססת כנגד אויבי הלאום, המואשמים בתאוריות קשר.
הדרך הקלה לעורר פחד זה היא פנייה לשנאת זרים, והדהוד החשש מחוסר נאמנות מצד קבוצות שוליים שחיות בתוך החברה.
אנטישמיות כלפי היהודים היא מטרה נוחה לצורך כך, משום שהם נתפסים כגורם פנימי וחיצוני בעת ובעונה אחת.
אקו גם מציין את ספרו של פט רוברטסון "סדר עולמי החדש" כדוגמה בולטת לאובססיה למזימות כאלו.
"האויב חזק מדי וחלש מדי בעת ובעונה אחת" – מצד אחד, פשיסטים מאדירים את עוצמתו של האויב, כדי לעודד אצל חסידיהם את תחושת ההשפלה.
מצד שני, מנהיגים פשיסטים חייבים לשכנע את תומכיהם כי ביכולתם להביס את האויב.
אקו רואה בעיקרון זה נקודת תורפה של הפשיזם, שכן היא מונעת ממנו להעריך באובייקטיביות את כוחו של היריב.
"פציפיזם הוא חבירה לאויב" כי "החיים הם מלחמה קבועה" – הפשיסטים אוחזים בסתירה מהותית, אותה אקו מכנה "תסביך גוג ומגוג", הנובע מחוסר ההתאמה בין הדרישה לניצחון אולטימטיבי או פתרון סופי שיוביל לתקופת שלום, לבין הקביעה כי המלחמה מתמדת.
"בוז כלפי החלשים" – ככל אידאולוגיה ריאקציונרית, גם הפשיזם חש בוז למי שהוא מגדיר כ"חלש", אך בגלל סלידתו מאליטיזם הוא נאלץ להסתפק ב"אליטיזם עממי", שבו כל חבר בחברה נעלה על זרים מתוקף השתייכותו לקבוצה הפנימית.
אקו רואה בעמדות אלו את שורש המתח העמוק במבנה ההיררכי ביסוד הפוליטיקה פשיסטית, שכן הן מעודדות מנהיגים לבזות את הכפופים להם, עד למנהיג האולטימטיבי, אשר צריך להציג את המדינה עצמה כחלשה, ושכתצואה מחולשתה זקוקה לו כרודן.
"כולם מתחנכים לאור הגבורה" ו"פולחן המוות" – הגיבור הפשיסטי
"מאצ'ואיזם" ו"קנאת פין מתמדת" – בגלל הקשיים לעמוד ברף המלחמה המתמדת וחיי הגבורה, פשיסטים מסיבים את ממרצם לזירה המינית בצורה של מאצ'ואיזם, הכולל בוז לנשים (שוביניזם ומיזוגניה) ולהרגלים מיניים "לא שגרתיים" על הספקטרום הלהט"בי (הומופוביה).
בנוסף, הנשק מהווה תחליף פאלי למשחק המיני, ומשחקי מלחמה הופכים למעין קנאת פין מתמדת.
"פופוליזם איכותני" ו"חובה לצאת נגד ממשלות פרלמנטריות רקובות"– בשונה מדמוקרטיות בהן יש לאזרחים זכויות פרט אך השפעה כמותית מוגבלת בלבד (הכרעת הרוב), הפשיסטים לא רואים ביחידים בעלי זכויות, אלא רק ל"עם" יש איכות של "רצון משותף" אחיד, אותו המנהיג מתיימר לפרש באופן פופוליסטי.
אקו מציין כי למנהיגים פשיסטים עכשוויים קל יותר לייצר תיאטרליות פופוליסטית דרך שיווק בטלוויזיה ובאינטרנט.
הפשיסט מטיל ספק בבחוקיות הפרלמנט, ומציג את עצמו כיחיד שיכול לייצג את "קול העם".
"שיחדש" – פשיסטים מקדמים אוצר מילים דל ובערות על מנת להגביל חשיבה ביקורתית.
אקו משתמש במונח שטבע ג'ורג' אורוול בדיסטופיה והסאטירה הפוליטית "1984".
למהדורה העברית נוספה כאחרית דבר מסה נוספת תחת הכותרת "מבחן ערכים", מאת ההיסטוריון, איש הצבא והפוליטיקאי הישראלי מרדכי בר-און.
בחיבור זה נבחנים עקרונות ה"קדם־פשיזם" כפי שניסחם אקו, למול המציאות הפוליטית והחברתית בישראל במאה ה-21.
הפשיטה על שגרירות מקסיקו באקוודור התרחשה ב-5 באפריל 2024, כאשר כוחות משטרת אקוודור פרצו לשגרירות מקסיקו בקיטו, בירת אקוודור, תך הפרת אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים.
בפשיטה נעצר חורחה גלאס, סגן נשיא אקוודור לשעבר, שנמלט אל השגרירות ב-17 בדצמבר וביקש ממקסיקו מקלט מדיני.
חורחה גלאס כיהן כסגן נשיא אקוודור תחת הנשיא רפאל קוראה, בין השנים 2013 עד 2017. בהמשך הואשם והורשע בשתי פרשות של שוחד ושחיתות, על שתי הפרשות יחד נגזרו עליו 14 שנות מאסר.
בשנת 2022 שוחרר לפני תום שנות המאסר שנגזר עליו.
ב-17 בדצמבר 2023 ברח גלאס לשגרירות מקסיקו, אחרי שזומן לחקירה חדשה בנושא פרשת שחיתות נוספת, בזמן כהונתו כסגן הנשיא בזמן רעידת האדמה ב-2016. הוא ביקש מקלט מדיני ממקסיקו, כיון שעל פי טענתו מתנהלת מולו רדיפה פוליטית.
בקשתו אושרה על ידי מקסיקו.
בתחילה ביקשה אקוודור ממקסיקו את הסגרתו, לאחר הבחירות בהן נבחר דניאל נובואה התבטא נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור כי הבחירות באקוודור, "לא היו מוצלחות".
בתגובה להתבטאות הורה משרד החוץ של אקוודור לשגרירת מקסיקו לעזוב את אקוודור.
ב-6 באפריל 2024 פרצו שוטרים חמושים בנשק חם לשגרירות מקסיקו דרך הגדר ועצרו את סגן הנשיא לשעבר חורחה גלאס, אחרי שביקש מקלט מדיני במקסיקו.
בנוסף הם פצעו כמה דיפלומטים מקסיקניים במצב קל.
כמה ימים אחרי הפריצה תבעה מקסיקו את אקוודור בבית הדין הבינלאומי על ידי בקשה של צו ביניים על שמירה של שטחה בשגרירות באקוודור.
אקוודור טענה בעצמה לבין דין בתביעה משל עצמה כי הסכמת בקשת המקלט של מקסיקו לגלאס היא בעצמה לא חוקית.
ב- 23 במאי 2024 דחה בין הדין את צו הביניים בגלל שאקוודר הבטיחה להגן על השגרירות, לכן החליט השופט נוואף סלאם לדחות את בקשת הצו.
: נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור, הגדיר את המעשה כ"הפרה בוטה של החוק הבינלאומי ושל ריבונותה של מקסיקו".
בנוסף הודיע על ניתוק הקשרים עם אקוודור.
גם ניקרגואה הודיעה על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם אקוודור.
ממשלת מקסיקו הודיעה על כוונתה להגיש תלונה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
: נשיא אקוודור, דניאל נובואה, הגיב ואמר שהחוק הבינלאומי אינו אמור להעניק מקלט מדיני לאנשים עם כתבי אישום.
: ארצות הברית גינתה את אקוודור על הפרת אמנת וינה ועודדה את שתי המדינות לפתור את הסכסוך על פי הנורמות הבינלאומיות.
הפשיטה הוא סרט מותחן פעולה אינדונזי משנת 2011, שנכתב בוים ונערך בידי גארת' אוונס .
הסרט מתאר חוליה של המשטרה הלאומית של אינדונזיה שפושטת על מתחם דירות של ברון סמים בשכונת העוני של ג'קרטה, מוקפת בידי פושעים ונאלצת להילחם במתחם.
בהקרנת הבכורה הבינלאומית של הסרט בפסטיבל הסרטים של טורונטו, הסרט קיבל ביקורות חיוביות.
שם הסרט שונה ל-The Raid: Redemption (הפשיטה: הגאולה) בארצות הברית כי החברה המפיצה לא הצליחה להשיג זכויות על השם.
השינוי גם אפשר לאוונס לתכנן סרטים עתידיים בסדרה.
סרט המשך בשם הפשיטה 2 יצא לאקרנים ב-2014. הפקתו של סרט שלישי נשקלה, אך הוחלט שלא להתקדם עם הפרויקט.
ראמה, קצין בחיל החטיבה הניידת, מצטרף לחוליה בת 20 איש בראשות סמל ג'אקה וסגן וואהיו לפשיטה על מתחם דירות במטרה לעצור את ברון הפשע טאמה ריאדי.
ריאדי מנהל את המתחם יחד עם סגניו אנדי ומאד דוג, ומאפשר לפושעים ומכורים לשכור חדרים תחת חסותו.
הצוות מצליח לחמוק ללא שיתגלו אל הקומה הראשונה ונלחם בהצלחה בדיירים שונים.
הם פוגשים גם דייר שומר חוק בשם גופר שמעביר תרופות לאשתו החולה.
כאשר הם ממשיכים לקומה הששית הצוות מתגלה בידי שני תצפיתנים צעירים, שאחד מהם מספיק להפעיל את האזעקה לאחר שהשני נורה.
זוג צלפים מחסל את השוטרים השומרים על החלק החיצוני של הבלוק, וקבוצת חמושים הורסת את הרכב בו הגיעה החולייה.
כשהם מנצלים את הכאוס שמשתרר, אנשיו של טאמה משיבים לידיהם את השליטה בחמש הקומות הראשונות.
לאחר מכן מודיע טאמה במערכת הכריזה כי השוטרים הנותרים ממוקמים בחדר המדרגות בקומה הששית, ומבטיח מגורי קבע למי שיחסל אותם.
וואהיו מתוודה בשלב זה בפני ג'אקה כי הוא זה שיזם את המשימה לחסל את טאמה, שנמצא בקשרים קרובים עם בכירי משטרה כולל וואהיו עצמו.
המשימה אינה מאושרת בידי הפיקוד של המשטרה, ולא תבוא תגבורת לחלץ אותם.
מרבית חברי הצוות הנותרים מחוסלים בידי חמושים שאורבים להם מלמעלה.
השוטרים הנותרים נסוגים לדירה ריקה, וראמה משתמש בגרזן כדי על מנת ליצור חור ברצפה כדי שהצוות יוכל לעבור לקומה שמתחת.
לאחר שהם נופלים לקומה למטה הצוות נאבק באנשים של טאמה, מאבד שלושה אנשים, ושוטר בשם בואו נפצע קשה.
ראמה משתמש במקרר ומכל פרופאן כדי לבנות מטען חבלה מאולתר שהורג את אנשיו של טאמה הנוכחים במקום.
כשקבוצה נוספת מתקרבת, אנשי הצוות הנותרים מתחלקים לשתי קבוצות: ג'אקה, וואהיו ושוטר בשם דאגו נסוגים לקומה השלישית, בעוד ראמה ובואו ממשיכים מעלה.
לאחר שנלחמו בקבוצת חמושים, ראמה ובואו מצליחים לאתר את דירתו של גופר, שנעתר בחוסר רצון להסתיר אותם.
כנופיה סורקת את הדירה, אך לא מצליחה למצוא אותם.
ראמה מטפל בפצעיו של בואו, ויוצא כדי לחפש את הקבוצה של ג'אקה.
הוא נתקל בכנופיה שחפשה אחריהם בדירה, והורג את כולם לאחר קרב ממושך.
בקומה הששית הוא פוגש באנדי, שהרג שנים מאנשיו של טאמה.
מתברר שאנדי הוא אחיו המנוכר של ראמה, שנרשם למשימה בהוראתו של אביו כדי לחפש אחריו.
ראמה מסרב לעזוב את הבניין ללא חבריו, ואילו אנדי מסרב לנטוש את חיי הפשע להם הורגל.
ראמה נפרד מאחיו כדי לחפש את יתר חברי הצוות.
'מאד דוג' מגלה את ג'אקה וחבורתו בקומה הרביעית.
וואהיו ודאגו נמלטים, ומאד דוג מאתגר את ג'אקה לקרב ללא כלי נשק, בסופו הוא מחסל את ג'אקה.
טאמה מגלה את בוגדנותו של אנדי באמצעות מצלמות האבטחה, תוקף ופוצע אותו.
ראמה מתאחד שוב עם וואהיו ודאגו, והם עולים לקומה ה-15 כדי להילחם בטאמה.
במהלך הדרך ג'אקה נפרד מהם כשהוא מגלה שמאד דוג מענה את אנדי.
מאד דוג מאפשר לראמה לשחרר את אנדי ונלחם בשניהם, והם מצליחים להרוג אותו בסיומו של קרב ארוך.
בינתיים, וואהיו ודאגו מתעמתים עם טאמה.
וואהיו הורג במפתיע את דאגו, ולוקח את טאמה כבן ערובה.
טאמה מתגרה בוואהיו ומספר לי כי ידע שהם עתידים לפשוט על הבניין, כי יוזם הפשיטה הוא מפקדו המושחת וואיהו ראזה, ושוואיהו עתיד להיהרג גם אם ייברח מהבניין.
וואיהו הנואש הורג את טאמה ומנסה להתאבד, אך מגלה כי הכדורים באקדחו נגמרו.
אנדי מסייע לראמה לברוח עם וואהיו עצור בידיו, ואף מספק לו הקלטות של הפקידים המושחתים אתם היה טאמה בקשר.
ראמה מבקש מאנדי לחזור הביתה, אך אנדי מסרב וטוען שממקומו בעולם הפשע הוא יכול להגן עליו.
אנדי חוזר אל הבלוק ומחייך.
איקו אוואיס - ראמה אחד מחבריי החוליה שפושטת על הבניין של טאמה
ג'ו טאסלים - ג'אקה הסמל שמוביל את היחידה בפשיטה
ריי סאטפי - טאמה ריאדי ברון סמים והבוס של המתחם אליו מתבצעת הפשיטה
יאיין רוחיאן - מאד דוג לוחם מיומן ואחד משני סגניו של טאמה
דוני אלמסיה - אנדי אחד משני סנגיו של טאמה, אחיו הגדול של ראמה
יאנג דרמוואן - גופר דייר בבניין שמטופל באישה חולה
פייר גראנו - וואהיו הסגן שמארגן את הפשיטה
אקה רחמדיה - דאגו לוחם מיומן וחבר החוליה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זוכה ל-87 אחוזי טריות המבוססים על 172 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.5. באתר Metacritic עומד על ציון ממוצע משוקלל של 73, המבוסס על 31 מבקרים.
פיטר בראדשו מהגרדיאן העניק לסרט חמישה כוכבים וכתב: "פסטיבל הכדורים האלים, האינטנסיבי והמבריק הזה מאינדונזיה, מבייש את סרטי האקשן המערביים".
רוברט קוהלר מוראייטי שיבח את הבמאי: "לוקח את הזא'נר לרמה גבוהה יותר של אינטנסיביות".
רוג'ר איברט העניק לסרט כוכב אחד מתוך ארבעה, וציין כי: "אוונס יודע שיש קהל מעריצים לנוסחה שלו, שבה אפקטים מיוחדים מגבירים את המהומה בקטל חסר היגיון".
אורון שמיר כינה את הסרט בהארץ "אחד האירועים הקולנועיים של השנה", והכריז: "הקליימקס האמיתי הוא משהו שבכל שנותיי לא ראיתי בקולנוע – ועל כמה סרטים אפשר לכתוב היום דבר כזה?"
דורון פישלר סיכם את הסרט בקצרה באתר עין הדג, והכתיר אותו: "אחד מסרטי האקשן הטובים ביותר שראיתי".
הפשטה (ההר הכחול) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני כריסטיאן רולפס, שנוצר בשנת 1912. היצירה מציגה פירוק חזותי של נוף הררי לשטחים צבעוניים שטוחים, והיא מדגימה את המעבר של רולפס מאמנות ייצוגית לעבר הפשטה צורנית ורעיונית.
בציור זה, רולפס מדגיש את הצבע, הקומפוזיציה והמשטח הציורי על פני תיאור נאמן למציאות, ובכך תורם להתפתחות השפה האמנותית של האקספרסיוניזם והאמנות המופשטת.
ההר הכחול, שמעניק ליצירה את שמה, מתפרק לצורות טריזיות של צבע שמתמזגות עם השמים והנוף הסמוך בתנועה שואפת מעלה.
התוצאה יוצרת תחושת מונומנטליות לצד פירוק צורני כמעט גבישי.
רולפס, שפעל במינכן בשנים 1910–1912, עמד בקשר עם אמני קבוצת הפרש הכחול והתנסה בעיבוד נופים לשטחים של צבע טהור – מהלך שנחשב רדיקלי לאותה תקופה.
בשנת 1911 הצהיר: "אינני מצייר על פי הטבע", ביטוי לעמדתו נגד הייצוג הריאליסטי.
רולפס היה בין הדמויות המרכזיות של האוונגרד הגרמני, חבר בליגת הסונדרבונד מאז 1909, ותרם להתפתחות האמנות המודרנית בריינלנד ובגרמניה בכלל.
הציור נרכש בשנת 1952 ומוצג כיום באוסף הקבוע של מוזיאון קונסטפלאסט בדיסלדורף.
הפתן השחור היא קומדיית מצבים, שהופקה על ידי רשת BBC הבריטית.
הסדרה כוללת 24 פרקים בני חצי שעה ששודרו בארבע עונות, בשנים 1983–1989, שלושה פרקים מיוחדים (ספיישלים) ששודרו בשנים 1988 ו-2000 ותשע הופעות נוספות.
העונה הראשונה נכתבה על ידי קרטיס ואטקינסון.
הפרקים הבאים נכתבו על ידי קרטיס ובן אלטון.
מפיק הסדרה היה ג'ון לויד.
השחקנים הראשיים בסדרה היו רואן אטקינסון, אשר גילם את האנטי-גיבור הציני והשנון, אדמונד בלקאדר, וטוני רובינסון, אשר גילם את הסיידקיק של בלקאדר, בולדריק.
בסקר טלוויזיוני שנערך בשנת 2004 במטרה למצוא את הסיטקום הבריטי הטוב ביותר, נבחרה הסדרה לסיטקום הבריטי השני הטוב ביותר, אחרי הסדרה "על שוטים ואנשים".
עלילת כל אחת מהעונות מתרחשת בתקופה שונה של ההיסטוריה הבריטית, החל בשנת 1485 וכלה בשנת 1917 (כאשר ישנו יוצא מן הכלל, בערב המילניום החדש, בשנת 1999).
כל עונה כללה שישה פרקים בני חצי שעה.
העונה הראשונה הופקה בשנת 1983, ונקראה "הפתן השחור" .
העונה השנייה הופקה בשנת 1986, תחת השם "הפתן השחור 2" .
בשנת 1987 הופקה העונה השלישית, "הפתן השחור השלישי" .