tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה השתתף בסרטי הבלט, "אליס בארץ הפלאות" ו"פטר והזאב".
ב-2014 שיתף פעולה עם הצלם דייוויד לה-שאפל בפרויקט צילום סרטון ריקוד.
ב-2016 הופק הסרט התיעודי "רקדן" העוקב אחר קריירת הריקוד שלו וחושף פרטים על חייו.
בשנת 2020 כיכב בסרט הדרמה הצרפתי "תשוקה צרפתית"; המבוסס על האוטוביוגרפיה באותו שם מאת אנני ארנו.
סרגיי ויקטורוביץ' קולוטובקין הוא כדורגלן עבר סובייטי ורוסי ומאמן.
קולוטובקין החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הנוער של קבוצת מטאלורג והיה גם חבר בהרכב נבחרת הנוער של ברית המועצות.
ב-1982 נשלח לבית הספר לכדורגל מספר 62 בלנינגרד ושיחק במועדון הכדורגל זניט לנינגרד, תחת המאמן פאבל סאדירין.
הוא שיחק בליגת העל הסובייטית, תחילה במדי זניט ולאחר מכן בצסק"א, עמה זכה באליפות ברית המועצות בעונת 1990 וזכה עמה גם בגביע הסובייטי בכדורגל בעונת 1990/1991.
הוא שיחק גם בליגת העל הרוסית בכדורגל במדי צסק"א ובקבוצות דינמו מוסקבה, טיומן וברוסטלמאש.
בעונת 1993/1994 הצטרף לבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית כשבהמשך עבר להפועל צפרירים חולון.
הוא שיחק במדי נבחרת רוסיה בכדורגל בשני משחקים בלבד בשנת 1992 — במשחקים נגד ו.
מרבית קבוצות הכדורגל שסרגיי אימן היו קבוצות מליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה, כדוגמת קבוצת ראוטוב ו"זבזדה סרפוחוב", או קבוצות חובבניות כדוגמת "סטוליצה" מליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה, שפורקה בעונת 2015.
סרגיי אולגוביץ' סירוטקין הוא נהג מרוצים רוסי שהתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצת ויליאמס.
משמש כנהג מחליף בקבוצת רנו.
סירוטקין החל להתחרות בקארטינג בשנת 2008 והשתתף במספר סדרות בינלאומיות.
בגיל 15 עבר להתחרות במכוניות חד-מושביות והצטרף לאליפות הפורמולה אבארת', שנוסדה באותה שנה באיטליה.
הוא התחרה בששת המרוצים האחרונים של העונה, בחמישה מתוכם צבר נקודות וסיים את העונה במקום ה-18 מתוך 40 נהגים.
הוא המשיך להתחרות באליפות גם בעונתה השנייה, בה התפצלה האליפות לשתיים: אליפות אירופה ואליפות איטליה.
באליפות האירופית הוא ניצח חמישה מרוצים וזכה בתואר, בעוד שבאליפות האיטלקית סיים במקום השני.
בשנת 2012 עבר להתחרות באליפות Auto GP (לשעבר אליפות הפורמולה 3000 האירופאית).
במקביל התחרה באותה שנה גם באליפות הפורמולה 3 האיטלקית אותה סיים במקום החמישי.
בעונת 2013 עבר להתחרות עבור קבוצת ISR Racing בפורמולה רנו 3.5 וסים את העונה במקום התשיעי.
שנה לאחרח מכן המשיך להתחרות באליפות הפעם עבור קבוצת Fortec Motorsport עימה סיים במקום החמישי.
בשנת 2015 התקדם לאליפות ה-GP2, בה התחרה עבור קבוצת Rapax.
את הניצחון הראשון בעונה השיג במסלול סילברסטון, בו לא התחרה מעולם.
למרות שהיה רוקי סיים את העונה במקום השלישי בדירוג הכללי.
הוא המשיך באליפות עונה נוספת, אך עבר להתחרות עבור קבוצת ART, שהחזיקה בתואר האליפות.
גם בעונה זאת סיים שלישי בדירוג הכולל.
ביולי 2013 הצטרף סירוטקין לנסיעות מבחן בקבוצת סאובר מתוך מחשבה שיהפוך לנהג קבוע בעונת 2014. בשנת 2014 שימש כנהג מבחן בקבוצה.
הוא השתתף במבחנים שנערכו באפריל בבחריין וצבר ניסיון של 300 ק"מ, דבר שהקנה לו את הזכות לקבלת רישיון-על.
לקראת עונת 2015 עברה קבוצת סאובר שינוי מבני והחתימה נהגים שנתנו לקבוצה גב פיננסי, דבר שהותיר את סירוקטין מחוץ לתוכניות.
באפריל 2016 הצטרף סירוטקין כנהג פיתוח לקבוצת רנו.
בעונת 2017 קודם לתפקיד נהג מחליף בקבוצה.
פליפה מאסה, נהגה של קבוצת ויליאמס, הודיע בסיום עונת 2017 על פרישה.
בינואר 2018 הודיעה הקבוצה על החתמתו של סירוטקין כמחליף למאסה, לאחר שזה גבר על רוברט קוביצה שהצטרף לקבוצה כנהג מחליף.
במהלך העונה התקשתה הקבוצה לצבור נקודות.
את נקודת הבכורה באליפות צבר סירוטקין בגרנד פרי איטליה, המרוץ ה-14 בעונה.
הוא סיים את המרוץ במקום ה-11, אך קודם למקום העשירי בעקבות פסילה של רומן גרוז'אן.
בסיום העונה הודיעה הקבוצה על החתמתו של רוברט קוביצה במקומו של סירוטקין, שנותר ללא קבוצה.
סרגיי סרגייביץ' לאפוצ'קין הוא שופט כדורגל רוסי, בעל רישוי מפיפ"א לשמש כשופט במשחקי ליגת העל הרוסית.
בנו של השופט והמפקח סרגיי קונסטנטינוביץ' לאפוצ'קין.
לאפוצ'קין סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית הרוסית על שם הרצן והחל את קריירת השיפוט שלו בשנת 1995. ב-1998 שימש כעוזר השופט בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה ומאז שנת 2000 — כשופט ראשי.
הוא עבד במשחקי ליגת הנוער, הליגה השנייה וליגת המשנה.
הוא משמש כשופט ליגת העל הרוסית מאז 17 באפריל 2011, כששפט במשחק המחזור החמישי "לוקומוטיב מוסקבה" — "וולגה" (ניז'ני נובגורוד).
המפגש הסתיים בניצחון המוסקבאים 1-0 כשלאפוצ'קין שלף במהלך המשחק שני כרטיסים צהובים.
ב-27 בנובמבר 2014 שפט במשחק שלב הבתים של הליגה האירופית במשחק של "אסטרה" (מג'ורג'ו, רומניה) נגד "דינמו" (מזאגרב, קרואטיה).
סרגיי גנאדייביץ' פריאדקין (נולד ב-17 באוגוסט 1961, אסטרחן, רוסיה, הסובייטית, ברית המועצות) הוא מנהל ספורט רוסי, חבר הוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית, שימש כנשיא מינהלת הפרמייר ליג הרוסי משנת 2007 עד 2021, חבר מועצת המנהלים של ההתאחדות האירופית לליגות המקצועניות, חבר אסטרטגי למועצה לכדורגל מקצועי.
כיהן כנשיא בפועל של התאחדות הכדורגל הרוסית מ־19 בדצמבר 2018 עד לבחירתו של אלכסנדר דיוקוב לנשיא ההתאחדות, ב-22 בפברואר 2019.
בעבר שירת בגופי אבטחת מידע בשירותי ביטחון הפנים בק.ג.ב., בסוכנות הפדרלית לתקשורת ממשלתית ובשירות הביטחון הפדרלי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתקשורת שבאוריול של הק.ג.ב (OVVKUS).
בשנת 1982 למד גם במכון המחוזי של מוסקבה לתרבות גוף.
ובסוכנות הפדרלית לתקשורת ממשלתית ואז הלך לעבוד בהתאחדות "דינמו".
ב-1994 (על פי פריאדקין עצמו, ב-1995) ייסד בשרלוטנבורג, גרמניה, את סוכנות "GiRRus", העוסקת בפרט, בתמיכה בשחקני כדורגל.
אחד ממייסדי הסוכנות היו קונסטנטין סרסאניה.
מאז 2001 עובד במינהלת הליגה הרוסית.
מ-14 בנובמבר 2007 מכהן כנשיא הפרמייר ליג הרוסי.
מ-2 באפריל 2005 — יועץ לנשיא התאחדות הכדורגל ובחודשים אוגוסט—נובמבר 2006 כיהן כממלא מקום מנכ"ל ההתאחדות, מ-15 נובמבר 2006 עד 14 בנובמבר 2007 כיהן כממלא מקום נשיא ההתאחדות לכדורגל ועמד גם בראש הוועדה של ההתאחדות לענייני פעילויות סוכני כדורגל.
מ-19 בדצמבר 2018 עד 22 בפברואר 2019— כיהן כנשיא בפועל של התאחדות הכדורגל הרוסית.
הוא נכלל בהרכב המועצה הציבורית של ועדת החקירה של הפדרציה רוסית.
במרץ 2020, נבחר בישיבת נציגי קבוצות הליגה לקדנציה נוספת בת 5 שנים כנשיא מינהלת הפרמייר ליג הרוסי.
עם זאת, בשל ביקורת על התנהלותו בעניין זכויות השידור של הליגה החליט להתפטר מתפקידו כנשיא מנהלת הליגה, ב־5 באוקטובר 2021.
בקיץ 2011 הסתדרות שחקני הכדורגל והמאמנים בראשות ולדימיר לאונצ'נקו ומיקולה גרמטיקוב, הגישה תלונה בדבר ניגוד עניינים בעבודתו של סרגיי פריאדקין כשכיהן גם כמנכ"ל ההתאחדות, כראש ועדת ההתאחדות לפעילות סוכני הכדורגל וכנשיא מנהלת הליגה, לטענת ההסתדרות, אחיו הצעיר של פריאדקין, אנדריי, עובד כסוכן כדורגל.
ההסתדרות הסתמכה על מסמכים החתומים על ידי אנדריי פריאדקין, באשר לאופי התשלומים על העברת השחקנים ברנקו איליץ' ומגומד אוזדוייב.
ברם, ועדת האתיקה לא ראתה בעבודתו של סרגיי פריאדקין כל הפרה.
ב-28 בדצמבר אותה שנה, הכדורגלן האוקראיני יבגני לבצ'נקו הכריז כי פנה לבית הדין לבוררות בספורט בלוזאן כדי לבחון מחדש את התיק על ניגוד עניינים בעבודתו של נשיא הפרמייר ליג הרוסי סרגיי פריאדקין.
כמו כן, בריאיון לפורטל sports.ru יבגני אמור שבעזרתו חתחת חסותו של סרגיי פריאדקין, אחיו הצעיר אנדריי "הלבין" 400,000 דולר במהלך מעברו של יבגני לבצ'נקו עצמו למועדון "סאטורן" בקיץ 2009.
סרגיי איוואנוביץ' פורגאל הוא מדינאי רוסי, שכיהן כמושל מחוז חברובסק מ-28 בספטמבר 2018 ועד מעצרו ב-9 ביולי 2020. קודם לכן היה חבר בדומה הממלכתית החמישית, השישית והששית.
חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית (מאז 2007).
בשנת 2008 הוענקה לו תעודת כבוד מטעם יו"ר הדומה הממלכתית על תרומתו המשמעותית להתפתחות החקיקה והפרלמנטריזם בפדרציה הרוסית.
בדומה השישית מילא את תפקיד יו"ר הוועדה להגנת הבריאות החל מ-16 באוקטובר 2015 ועד אוקטובר 2016. בשנים 2005–2007 היה סגן יושב ראש הדומה של מחוז חברובסק באופן זמני.
הוא בעל תואר שני בכלכלה.
פורגאל השתתף בבחירות 2018 לראשות מחוז חברובסק.
בסיבוב הראשון רשם פורגאל 35.81% ואילו המתחרה העיקרי שלו, המושל המכהן ויאצ'סלב שפורט, מטעם מפלגת השלטון, גרף 35.62%.
בסיבוב השני נבחר סרגיי פורגאל למושל המחוז כשהוא זוכה ל-69.57%.
הוא נכנס לתפקיד רשמית ב-28 בספטמבר 2018. שנה לאחר מכן, בבחירות 2019, המפלגה הליברל-דמוקרטית זכתה גם במרבית המושבים בדומה המחוזית.
ב-9 ביולי 2020 נעצר על ידי ועדת החקירות הפדרלית במסגרת חקירה שבה היה מעורב בהזמנת רצח של יריביו.
מאסרו עורר הפגנות רחבות היקף בחברובסק, בטענות תושבים להתערבות ממשלת רוסיה בפוליטיקה המקומית.
ב-10 בפברואר 2023 בית המשפט המחוזי של מוסקבה גזר על סרגיי פורגאל 22 שנים בכלא.
בנו אנטון פורגאל (נולד ב-2 באוגוסט 1991) הוא גם חבר במפלגה הליברל-דמוקרטית (LDPR).
סרגיי סלין הוא שחקן רוסי.
בצבא ברית המועצות הוא שירת בתזמורת צבאית.
לאחר שחרור הוא ניסה להתקבל לבית הספר לשחקנים במוסקבה אך ללא הצלחה.
סרגיי סלין חזר לוורונז' והחל ללמוד הנדסה.
לאחר שנתיים הוא עזב את הלימודים והתקבל לבית הספר לשחקני תיאטרון, קולנוע ומוזיקה בלנינגרד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 סרגיי סלין החל להצטלם בסרטים שצולמו בלנפילם.
הוא זכה לפופולריות לאחר השתתפותו בסדרות רחובות הפנסים השבורים וכוח קטלני.
בשנת 2008 הוא צולם בסרט פעולה בלארוסי כומתת הארגמן.
בשנת 2004 הוא השתתף בגרסה הרוסית של תוכנית ריאליטי המבצר.
על הישגיו בתחום הקולנוע הונק לסרגיי סלין תואר "השחקן הכבוד" בשנת 2006, פרס בתחום הקולנוע ו"עיטור ידידות" בשנת 2011.
סרגיי מיכאילוביץ' סמירנוב הוא קצין בכיר בשירותים החשאיים הרוסים, בדרגת גנרל הצבא, כיהן כמשנה ראשון למנהל שירות הביטחון הפדרלי (2000–2020).
הוא נולד בצ'יטה במשפחה צבאית.
בשנת 1952 עברה המשפחה ללנינגרד והוא סיים את בית הספר התיכון מספר 211 בלנינגרד (חברם לכיתה של ניקולאי פטרושב ובוריס גריזלוב).
הוא התחנך במכון לתקשורת אלקטרונית בלנינגרד על שם בונץ'-ברוייביץ' בשנת 1973 (שם למד עם בוריס גריזלוב).
הוא עבד במכון המחקר המרכזי לתקשורת.
הוא סיים את הקורסים הגבוהים של הק.ג.ב במינסק בשנת 1975 ומשנת 1975 שירת בסניף הק.ג.ב.
במחוז לנינגרד בתפקידים מבצעיים וניהוליים.
בשנת 1997 מונה לראש מחלקת העיר קינגיספ של מנהלת שירות הביטחון הפדרלי במחוז לנינגרד.
בשנת 1998, לאחר שפוטין מונה למנהל שירות הביטחון, הוא עבר למוסקבה ומונה לתפקיד ראש המינהל לביטחון פנים של שירות הביטחון הפדרלי.
עם בחירת פוטין לנשיאות רוסיה, מונה ביולי 2000 לסגן מנהל שירות האבטחה הפדרלי, הגוף האחראי לאבטחת בכירים.
בינואר 2001 נשלח לנהל את השלוחה של שירות הביטחון הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד.
ביוני 2003 חזר למוסקבה ומונה לסגן הראשון של מנהל שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
בסוף ינואר 2015 גילתה נובאיה גאזטה כי לאשתו של סמירנוב, סרגיי, יש דירה בשטח של 144 מ"ר, הממוקמת במתחם מגורים יוקרתי בסנקט פטרבורג, שלא צוינה בהצהרות המס.
זמן קצר לאחר הפרסום, סוכנות הרישום הפדרלית הסירה את רישומי הזיהוי מהארכיון.
לטענת משרד התובע הכללי, הייתה טעות טכנית בתהליך פרסום ההצהרות.
בסוף מאי 2019 הודיעה רוסבלט כי סמירנוב צפוי להתפטר מתפקיד סגן המנהל וכי ראש שירות הביטחון הכלכלי של הארגון, סרגיי קורוליב, יתפוס את מקומו.
לדברי כתב נובאיה גאזטה אנדריי סוכוטין ב-21 ביוני 2019, השערורייה עם מעצרו של איוואן גולונוב הביאה לתיקון טיוטת הצו הנשיאותי על מתן דרגות צבאיות, שתוזמן לחפוף ליום רוסיה כאשר שמו של קורוליוב לא הופיע בצו שפורסם ב-11 ביוני.
בקיץ 2019 הוזכר בתקשורת סמירנוב בקשר לתיק הפלילי נגד עובדי מחלקת הבנקאות במחלקת "K" של שירות הביטחון הכלכלי של שירות הביטחון הפדרלי, קיריל צ'רקלין, דמיטרי פרולוב ואנדריי וסילייב, ושמו נקשר גם לרצח משנת 2006 של סגן יו"ר הבנק המרכזי של רוסיה, אנדריי קוזלוב.
הוא עזב את התפקיד בשנת 2020 עקב יצאה לגמלאות ובהמשך במקומו מונה סרגיי קורוליוב.
סרגיי אלכסנדרוביץ' צֶ'רֶפְּנין הוא מלחין ובונה כלי נגינה אלקטרוניים צרפתי-אמריקאי, ממוצא רוסי-סיני.
צ'רפנין נודע ביצירת הסרגיי מודולר סינתיסייזר.
סרגיי צ'רפנין נולד באיסי-לה-מולינה, סמוך לפריז, בנו של המלחין אלכסנדר צ'רפנין ונכדו של המלחין ניקולאי צ'רפנין.
אמו הייתה הפסנתרנית סינית לי הסיין מינג.
סרגיי החל את לימודי ההרמוניה אצל נדיה בולאנז'ה ומ-1958 עד 1963 למד באוניברסיטת הרווארד אצל לאון קירשנר ובילי ג'ים לייטון.
הוא התאזרח בארצות הברית בשנת 1960. ב-1961 למד בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט אצל לואיג'י נונו.
בהמשך למד באירופה אצל פייר בולז, הרברט איימרט וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
מ-1968 עד 1970 השתתף בתוכנית האינטרמדיה באוניברסיטת ניו יורק
כמדריך ב"קאל-ארטס" בהנחיית מורטון סובוטניק, נחשף סרגיי לכמה מן הסינתיסייזריים המודולריים המוקדמים שעיצב דון בוצ'לה.
סביבה זו הוליכה את סרגיי לפתח מערכת סינתיסייזר מודולרית הקרויה על שמו, "סרגיי מודולר".
כלים אלקטרוניים יוצרו על ידי החברה שלו, "סרגיי מודולר מיוזיק סיסטמס", שנוסדה באופן רשמי בשנת 1974 ושכנה במקומות שונים בקליפורניה, בהם הוליווד וסן פרנסיסקו.
אחרי סגירת החברה ב-1986, חזר סרגיי לצרפת.
מאז 2018 חזר סרגיי לעסוק בסינתזה מודולרית, לאחר שמונה כ"אחראי ראשי לחדשנות" בחברה גרמנית, המתמקדת בעיקר בבנייה מחודשת של "סרגיי מודולר" תוך שימוש בטכניקות ייצור מודרניות.
אחיו של סרגיי, איוואן צ'רפנין, היה גם הוא מלחין בעל-שם, וגם בניו של איוואן, סטפאן (נולד ב-1977) וסרגיי (נולד ב-1981) עוסקים בהלחנה.
"קדיש" (טקסט מאת אלן גינסברג, לקריין, חליל, אבוב, קלרינט, כינור, פסנתר, שני כלי הקשה (1962)
"קטע הבוקר שאחרי" לסקסופון ופסנתר (1966)
"שני סרטי הקלטה (רקע לג'וזפה II-I)" לסרט הקלטה של 4 רצועות (1966)
"עוד שני סרטי הקלטה (חיבור וחיסור)" לסרט הקלטה של 2 רצועות (1966)
"יום שקט אצל באך", לכלי סולו וסרט הקלטה (1967)
"חתיכת עץ" קטע מולטי-מדיה לנגנים ושחקנים (1967)
"חתיכת עץ עם אשה בוכה", קטע מולטי-מדיה לנגנים, נשים, פועלי במה וסרט הקלטה (1967)
"סרט", לכלי נגינה של האחים באשה, כלי נגינה מסורתיים, מכונות הקלטה, הגברה בארבעה ערוצים, וסתי צליל טבעתיים, תיאטרון, במה ותאורה (1967)
מוזיקת מוות מוחלט", לסקסופון מוגבר והרכב קאמרי (1968)
"כובע לג'וזף בויס", לשחקן וסרט הקלטה (1968)
סרגיי קולוקולוב (11 באפריל 1962 בחרסון, ברית המועצות – 25 בספטמבר 2008, חרסון, אוקראינה).
היה חותר קיאקים שהתאמן והתחרה בנבחרת הקיאקים של ברית המועצות.
קולוקולוב זכה מספר מדליות באליפויות העולם לרבות מדליות זהב.
סרגיי קולוקולוב נולד בחרסון והחל להתאמן בקיאק בגיל צעיר.
בשנת 1981 הוא ניצח באליפות ברית המועצות ובעקבות כך הצוות נשלח לאליפות העולם.
באליפות העולם בנוטינהאם הוא זכה במדליית זהב במרחק 10,000 (ביחד עם אלכסנדר ירמילוב) ובמדליית כסף ב-1,000 מ'.
בשנת 1982 הוא זכה באליפות ברית המועצות ב-500 מ' ו-1,000. באליפות העולם של אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ב-500 מ'.
גם באליפות ברית המועצות 1983 סרגיי קולוקלוב זכה בתחרויות 500 מ' ו-1,000 מ'.
באליפות העולם הוא זכה במדליית כסף וארד.
לסרגיי קולוקלוב היו סיכויים טובים להופעה מוצלחת באולימפיאדת 1984, אך מסיבות פוליטיות משלחמת ברית המועצות לא השתתפה.
בשנת 1987 קולוקולוב ניצח בפעם האחרונה באליפות ברית המועצות, עזב את הספורט התחרותי והחל לעבוד כמאמן.
הוא נפטר בשנת 2008 ונטמן בעיר הולדותו.
סרגיי וולודימירוביץ' פרחון (באוקראינית: Сергій Володимирович Перхун; 4 בספטמבר 1977 – 28 באוגוסט 2001) היה כדורגלן אוקראיני ששיחק בעמדת השוער בנבחרת אוקראינה ובמספר מועדונים באירופה.
בין השנים 1993–1998 שיחק פרחון בדניפרו דניפרופטרובסק מליגת העל האוקראינית, כשבמשך תקופה קצרה הושאל למטאלורג נובומוסקובסק מהליגה הרביעית.
בין השנים 1999–2000 שימש כשוער ראשון עבור קבוצת שריף טירספול מליגת העל המולדובית, עמה זכה גם בגביע המולדובי.
בשנת 2001 שימש כשוער הראשון של קבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
נכון לחודש אוגוסט 2020, פרחון הוא השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ליגת העל האוקראינית לערוך את הופעת הבכורה שלו, כששיחק נגד קריוובס במדי דניפרו דניפרופטרובסק בגיל 16 שנים ו-34 ימים, ב-8 באוקטובר 1993.
ב-15 באוגוסט 2001, ארבעה ימים לפני התקרית שהביאה למותו, ערך פרחון את הופעתו היחידה בנבחרת אוקראינה, כשנכנס במחצית הניצחון 1-0 על נבחרת לטביה במשחק ידידות.
ב-19 באוגוסט 2001, במהלך משחק נגד אנז'י מחצ'קלה במדי צסק"א מוסקבה, במהלך ניסיון להגיע לכדור פגע שחקן היריבה בודון בודונוב בטעות עם הפקקים בנעלו בראשו של פרחון לאחר שיצא מהרחבה לעצור אותו ופצע אותו בראשו.
פרחון דימם מראשו ופונה לבית החולים שם מת לאחר תשעה ימים מדימום מוחי.
צסק"א מוסקבה הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 16 על-מנת לכבד את זכרו.
סרגיי מיכאילוביץ' סליאנוב הוא במאי קולנוע סובייטי-רוסי, תסריטאי ומפיק.
ראש חברת הסרטים CTB, מייסד שותף של אולפן האנימציה מלניצה.
נולד ב-21 באוגוסט 1955 באולונץ (שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית).
בשנים 1972—1975 למד במכון הפוליטכני של העיר טולה שהפך בהמשך לאוניברסיטת טולה, שם צילם סרטים באולפן קולנוע חובבני.
בשנת 1980 סיים את לימודיו במחלקה לתסריטאות של המכון לקולנוע על שם גרסימוב, בשנת 1989 למד בימוי אצל רולאן ביקוב.
הוא צילם את סרט הבכורה שלו "יום המלאך" עם ניקולאי מקרוב ב-1980 (הסרט יצא לאקרנים ב-1988).
בשנת 1992 יזם את הקמת חברת הסרטים CTB, שהפיקה יותר מ-40 סרטים עלילתיים ותיעודיים שהוקרנו בפסטיבלי קולנוע רוסיים ובינלאומיים.
הוא הפיק תוכניות טלוויזיה לרשת ORT בתחום הקולנוע.
בפברואר 2003, המגזין הכלכלי "אקספרט" כינה את סרגיי סליאנוב "המפיק הרוסי היחיד ששמו הפך למותג בתחום הפקת הסרטים".
במרץ 2013, מגזין "פורבס" התבטא בחריפות נגד הצעות חוק של הדומה, לפיהן תוכנן לבטל את הפטורים ממע"מ על הכנסות מהפצת סרטים זרים בבתי הקולנוע הרוסיים ולקבוע מכסות של 20% להפצת סרטים מתוצרת רוסיה.
לדברי סליאנוב, חוקים אלו, אם יתקבלו, "יובילו לבידוד תרבותי של המדינה, לעלייה במחירי הכרטיסים ולסגירת בתי קולנוע".
1995 - זמן העצב עדיין לא הגיע
1995 - רעיון רוסי (סרט תיעודי)
סרגיי פוסקפליס היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי, זכה בפרס ניקה עבור תפקידיו בקולנוע ובפרסים נוספים.
סרגיי פוסקפליס נולד בקורסק למשפחה בעלת שורשים ליטאים-בולגרים.
בהיותו ילד הוא לעיתים קרובות נסע בתקופת הקיץ לאזור קובנו והיה דובר ליטאית.
בשנת 1980 המשפחה עברה לסרטוב.
בשנת 1985 פוסקפליס סיים לימודי משחק בסרטוב.
בשנת 1988, לאחר סיום שרות בצי של ברית המועצות הוא חזר לעירו.
במשך כ-10 שנים הוא עבד בתיאטרון מקומי.
בשנת 1999 הוענק לו תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2001 הוא סיים לימודי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד כבמאי תיאטרון בתיאטראות שונות ברוסיה.
במקביל לעבודה זו, פוסקפליס המשיך להצטלם בסרטים וסדרות טלוויזיה.
סרגי פוסקפליס החל לשחק בקולנוע בשנת 2003. בשנת 2007 על משחקו בסרט "דברים פשוטים" הוא זכה בפרס ניקה, בפרס בפסטיבל קרלובי וארי ובפרס בפסטיבל "קינוטאבר".
בשנת 2010 הוא זכה בפרס דוב הכסף על תפקידו בסרט אחר.
בשנת 2018 הוא קיבל פרס נשר הזהב על תפקידו בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2022 הוקרנו הסרטים "מריה: להציל את מוסקבה" ו"כנפיים מעל ברלין" בכיכובו, שהוקדשו לאירועי מלחמת העולם השנייה.
היה ידוע בתרומתו האזרחית הגדולה לאוכלוסיות שונות במצוקה ברוסיה, היה פעיל בארגונים התנדבותיים רבים ותורם נלהב למפעלים לאומיים שונים, בין היתר, עזרה הומניטרית במלחמה בדונבאס ובמלחמת האזרחים בסוריה.
ב-20 בספטמבר 2022 נהרג פוסקפליס בתאונת דרכים כשהיה בדרכו להעביר סיוע ללוחמים רוסים בדונבאס.
הסרט האחרון בהשתתפותו היה האפוס ההיסטורי "לב פרמה".
איך סיימתי את הקיץ (2010)
מריה: להציל את מוסקבה (2021)
סרגיי סטרוגנוב היה אציל רוסי, מדינאי, היסטוריון אמנות, ארכאולוג, אספן ונדבן.
הוא היה בן למשפחת סטרוגנוב המפורסמת.
הוא נולד בסנט פטרסבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשנת 1794 לברון גריגורי סטרוגנוב (1770–1857) ולנסיכה אנה טרבטסקיה (1765–1824).
כנער ובוגר צעיר לחם למען רוסיה במלחמות נפוליאון והתבלט בקרב בורודינו ובקרב לייפציג.
ב-1815 נשא סטרוגנוב לאישה את נטליה פבלובנה סטרוגנובה (1796–1872), בתה של סופי גוליצין, איתה נולדו לו ארבעה בנים ושלוש בנות.
לאחר מכן השתתף סטרוגנוב במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1828–1829 ובמלחמת קרים.
הרוזן סרגיי סטרוגנוב מילא תפקיד גדול בהתפתחות החינוך והתרבות הרוסית במהלך המאה ה-19. בשנת 1825, סטרוגנוב ייסד את האקדמיה הפרטית הראשונה לאמנות ברוסיה (במוסקבה) באמצעות כספו.
האקדמיה לאמנות לימדה אומנויות ומלאכות ל-360 אנשים, כולל ילדים וצמיתים.
מ-1835 עד 1847, סטרוגנוב היה הממונה על החינוך במחוז מוסקבה, שכלל את אוניברסיטת מוסקבה אשר פרחה אז כמקום מרכזי בחיי האינטלקטואלים הרוסיים.
בשנת 1860 שונה שם האקדמיה לאמנות לבית הספר סטרוגנוב והיא חינכה אדריכלים ואמנים בולטים רבים.
מ-17 באפריל 1859 עד 8 בספטמבר 1859, כיהן הרוזן סטרוגנוב כמושל הכללי של מוסקבה.
החל משנת 1860, סטרוגנוב היה המורה של בנו הבכור של הקיסר אלכסנדר השני, וכן של בניו הצעירים.
סטרוגנוב כיהן גם במועצת המדינה של האימפריה הרוסית והיה יו"ר האגודה להיסטוריה ועתיקות ברוסיה בין השנים 1837 ל-1874, וכן ייסד את הוועדה לארכאולוגיה, שניהלה חפירות בערים עתיקות ברוסיה.
כבעל אדמות, סטרוגנוב התנגד לשחרור הצמיתים הרוסים על ידי הצאר אלכסנדר השני ב-1861.
לאחר רצח אלכסנדר השני ב-1881, הצליח סטרוגנוב ואחרים, לשכנע את הצאר הרוסי החדש, הרוזן אלכסנדר השלישי, לגנוז את הצעתו של מיכאיל לוריס-מליקוב לשינוי הדומא והחוקה הרוסית.
סטרוגנוב נפטר בשנת 1882 בביתו בסנט פטרסבורג, בן 87.
סרגיי ויקטורוביץ' פוגצ'וב הוא בנקאי רוסי לשעבר, בעלים של מז'פרומבנק , איש עסקים, משקיע בינלאומי ומדינאי, דוקטור למדעים טכניים.
מתגורר בצרפת, לאחר שוויתר על אזרחות רוסית בשנת 2012.
פוגצ'וב נולד ב-4 בפברואר 1963 בקוסטרומה.
ב-1991 הקים פוגצ'וב את בנק הסחר הצפוני, שהפך לאחד הבנקים השיתופיים הראשונים בברית המועצות.
בין 1991–1994 פוגצ'וב התגורר בארצות הברית (ביקר ברוסיה בנסיעות עסקים), מאז 1994 הוא מתגורר בצרפת.
הוא ניהל את הפרויקטים העסקיים הגדולים ביותר שלו בצרפת, לוקסמבורג, ארצות הברית, רוסיה, בריטניה.
בשנת 1992, סרגיי פוגצ'וב הקים את הבנק התעשייה הבינלאומי.
בשנים 2001–2011 היה חבר במועצת הפדרציה של רוסיה.
במאי 2025 סרגיי פוגצ'וב נידון שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה ל-14 שנות מאסר על גניבה בקנה מידה גדול וניצול לרעה של סמכות.
פוגצ'וב קיבל אזרחות צרפתית ב-2009. ב-2011 התנהלה נגדו חקירה של ממשלת רוסיה בגין מעילה בהלוואות מהממשלה לבנק שלו.
פוגצ'וב טען שהאישומים היו ממניעים פוליטיים, עזב את רוסיה ועבר לגור בלונדון, שם היה לו בית עם בת זוגו אלכסנדרה טולסטוי וילדיהם.
למרות שחי בבריטניה, פוגצ'וב לא היה חופשי ממאבקים משפטיים, מכיוון שממשלת רוסיה השתמשה בבתי המשפט בלונדון כדי לתבוע כסף שהיא טענה ששייך לה.
רוב הונו, 15 מיליארד דולר, הוקפא בשנת 2014, בתוקף צו עולמי שהוצא על ידי בתי משפט בריטיים.
למרות צו בית משפט שהורה לו להישאר בבריטניה, ברח פוגצ'וב לניס שבצרפת.
לפוגאצ'ב שני בנים מנישואיו הקודמים לגלינה ארכיפובה.
יש לו שלושה ילדים (שני בנים ובת אחת) עם בת זוגו לשעבר אלכסנדרה טולסטוי (בתו של ההיסטוריון והפוליטיקאי הבריטי הרוזן ניקולאי טולסטוי).
סרגיי אלכסנדרוביץ' קובליוב הוא מתאגרף רוסי מקצועי המתחרה בקטגוריית משקל קל כבד ובינוני כבד.
מתאגרף השנה לשנת 2014 לפי מגזין "הזירה", WBO, "ספורטס אילוסטרייטד", "USA Today".
הרוסי הראשון והיחיד, שהוכר כמתאגרף השנה על פי המגזין "הזירה".
מוביל דירוג המתאגרפים הטובים ביותר במשקל קל כבד לפי מגזין "הזירה" (2016-2015).
סרגיי אנטולייביץ' סטארוסטין (רוסית: Сергей Анатольевич Старостин; 24 במרץ 1953 – 30 בספטמבר 2005) היה בלשן ופילולוג היסטורי רוסי.
הוא ידוע בעיקר בשל שיחזור שפות הפרוטו היפותטיות, עבודתו על התיאוריה האלטאית השנויה במחלוקת, ניסוח השערת דנה-קווקזית, וההצעה שישנה שפה בוריאנית מתאריך מוקדם עוד יותר מהידוע.
בשנת 1986 הציעו סטארוסטין ואיגור מ' דיאקונוב כי השפות ההורו-אוררטיות שייכות למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות.
סטארוסטין היה גם גורם מרכזי בשחזור של השפות פרוטו-קירנטי, פרוטו-טיבטו-בורמן, פרוטו-יניסי, פרוטו-צפון-קווקזי ופרוטו -אלטאי.
הוא פיתח את ההשערה לפיה השפה יפנית קשורה לשפה הטורקית והמונגולית דרך המשפחה האלטאית.
ההשערה הדנה-קווקזית מציעה כי השפות צפון-מערב קווקז, צפון-מזרח קווקז, יניסיאנית, סינית-טיבטית ונא-דנה נוצרו ממשפחת שפות אחת, מסדר גבוה יותר.
על פי סטארוסטין, ניתן לקשר עוד בשלב מוקדם יותר את המשפחות המאקרו דנה-קווקזיות והאוסטריות, יחד עם משפחת המאקרו נוסטרטית, בשלב מוקדם יותר, שסטארוסטין כינה הבוריאן (כלומר.
מאז 1985, סטארוסטין פיתח את STARLING, מערכת ניהול מסד נתונים שתוכננה עבור האתר שלו "מגדל בבל".
בעבודתו הוא נעזר במורי גל-מאן, פיזיקאי זוכה פרס נובל.
בזמן מותו, הוא היה פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של רוסיה למדעי הרוח, פרופסור אורח במכון סנטה פה, ומרצה אורח תדיר באוניברסיטת ליידן בהולנד, שם הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ביוני 2005.
סטארוסטין מת בעקבות התקף לב, ב-30 בספטמבר 2005, במוסקבה, לאחר הרצאה באוניברסיטה הממלכתית של רוסיה למדעי הרוח.
בנו, ג'ורג'י סטארוסטין, הוא גם בלשן.
סרגיי מקסימוביץ' פינאייב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה ובנבחרת רוסיה.
פינאייב גדל במחלקות הנוער של טורפדו סראטוב, לוקומוטיב מוסקבה ומרכז החינוך צ'רטנובו.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של צ'רטנובו במסגרת הליגה הרוסית הראשונה.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-23 ביולי 2021 חתם פינאייב בקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית.
הוא ערך 39 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-28 בדצמבר 2022 חתם פינאייב על חוזה לארבע שנים בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך פינאייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת טג'יקיסטן במשחק ידידות, ובגיל 18 שנים ו-15 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק בנבחרת רוסיה, כשהוא שובר את שיאו של איגור אקינפייב.
ב-26 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת עיראק במשחק ידידות.
סרגיי ואדימוביץ' פשקוב הוא עיתונאי רוסי, ראש מדור המזרח התיכון בתאגיד הלאומי הרוסי לרדיו וטלוויזיה, המתגורר בישראל מאז 2003.
פשקוב נולד במוסקבה ב-12 ביוני 1964. למד היסטוריה באוניברסיטה.
בינואר 1990 עד 1996 שימש כמרצה במכון להיסטוריה וארכיונים ואחרי זה שימש כפרשן ושדרן בתחנת הרדיו הממשלתית רדיו רוסיה.
בינואר 1997, שימש ככתב של רשת רוסיה-1, שימש כפרשן במהדורת החדשות וסטי.
בשנת 2000, הנחה את תוכנית הטלוויזיה "פרטים", בערוץ RTR והנחה את מהדורת החדשות הלילית.
באוגוסט 2003, מונה לעמוד בראש לשכת המזרח התיכון של מהדורת "וסטי" ושימש כשליח הערוץ לישראל.
הוא סיקר עבור הרוסים את מלחמת לבנון השנייה, את האביב הערבי וכן את המבצעים השונים.
בסיקוריו הוא נוטה לצדד בפלסטינים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נפתחה נגדו עצומה, הקוראת לגירושו מהארץ, בעקבות דיווחיו המוטים.
נשוי לאליה סודקובה, העובדת ככתבת ערוץ 9.
סרגיי סרגייביץ' סלניקוב היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות ספרטק מוסקבה, דינמו מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
לאחר סיום הקריירה כשחקן אימן מספר קבוצות בברית המועצות ובאפגניסטן.
סרגיי סלניקוב נולד בעיר קראסנודר שבצפון קווקז.
זמן קצר לאחר לידתו עברה משפחתו לעיירה טרסובקה שבמחוז מוסקבה.
בגיל 15 החל לשחק בקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה.
בגיל 17 שיחק תקופה קצרה בקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לא מצא בה את מקומו ועבר לזניט לנינגרד (באותה תקופה שהו שחקני זניט בעיר קלינינגרד במחוז מוסקבה, לאחר שפונו מלנינגרד הנצורה.
סלניקוב הפך במהרה לשחקן מפתח בקבוצה.
בשנת 1944 זכה עם קבוצתו בגביע ברית המועצות, כאשר בדרך אל הגביע ניצחה זניט בחצי גמר את ספרטק מוסקבה (סלניקוב בישל את שער הניצחון) ובגמר את צסק"א מוסקבה (סלניקוב הבקיע שער במשחק).
לאור הצלחותיו בזניט זומן סלניקוב חזרה אל ספרטק מוסקבה בתום עונת 1945. שיחק בקבוצה עד לשנת 1950, אז עבר לדינמו מוסקבה מסיבות אישיות.
בעונת 1955 שב לספרטק ושיחק בו עד סוף הקריירה שלו בשנת 1960.
בשנת 1954 זומן סלניקוב לראשונה לסגל בחרת ברית המועצות.
משחקו הראשון במדי הנבחרת היה ב-8 בספטמבר 1954 מול נבחרת שוודיה.
במשחק זה הבקיע 2 שערים.
בשנת 1956 היה סלניקוב חבר סגל הנבחרת האולימפית שזכתה במדליות זהב באולימפיאדת מלבורן (1956).
סלניקוב לקח חלק ב-4 מתוך 5 משחקי הנבחרת באולימפיאדה והבקיע 2 שערים.
בשנת 1958 היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1958. לקח חלק ב-3 מתוך 5 משחקי הנבחרת בתחרות.
משחקה של נבחרת ברית המועצות נגד נבחרת שוודיה ברבע גמר מונדיאל היה גם משחקו האחרון של סלניקוב במדי הנבחרת.
לאחר סיום הקריירה כשחקן החל סלניקוב באימון קבוצת שחטיור שאחטי מהליגה הנמוכה בברית המועצות.
בהמשך אימן את קבוצת פאקל וורונז'.
בשנת 1964 הצטרף אל צוות האימון של ספרטק מוסקבה והיה עוזר המאמן הראשי במשך 5 שנים.
בשנת 1971 נסע לאפגניסטן, שם אימן במשך שנתיים את קבוצת מאארף מקאבול.
בהמשך היה עוזרו של מאמן נבחרת הנוער של ברית המועצות.
בשנת 1976 נסע שוב לאפגניסטן ועזר לאמן את הנבחרת הלאומית של המדינה.
בשנת 1978, שב מאפגניסטן לברית המועצות ואימן תקופה קצרה את קבוצת קרסניה פרסניה.
לאחר פרישה מאימון הקבוצות עבד סלניקוב כפרשן ברדיו ובטלוויזיה, כתב טורי פרשנות בעיתוני ספורט.
ב-9 במאי 1984 השתתף סלניקוב במשחק כדורגל של וותיקי מועדון ספרטק מוסקבה.
בתום המשחק, בחדר ההלבשה, לקה בליבו ומת במקום.
סלניקוב בוגר פקולטה לעיתונות של אוניברסיטת מוסקבה.
היה נשוי פעמיים ואב ל-5 ילדים (4 בנות ובן אחד).
אחת מבנותיו, יוליה, הייתה אלופת ברית המועצות בטניס.
אחד מנכדיו של סלניקיוב, הוא הטניסאי היווני סטפנוס ציציפס (נכון לשנת 2023 הוא מדורג במקום השלישי בעולם בסבב ה-ATP).
סרגיי פרוקופייב הוא קוסמונאוט רוסי.
סרגיי פרוקופייב נולד ביקטרינבורג בשנת 1975. אביו היה טייס וביחד עם אשתו הם היו חובבי צניחה חופשית.
בהיותו בבית ספר סרגיי היה פעיל במועדון תעופה.
בשנת 1992 הוא התחיל ללמוד בבית ספר לטייסים של חיל האוויר הרוסי.
לאחר סיומו עם הסמכה "מהנדס טייס" הוא החל את השירות ביחידות החיל.
פרוקופייב היה טייס "טופולב Tu-22M" ו-"טופולב Tu-160".
ניסיון טיס מסתכם בכ-1000 שעות טיסה.
בפברואר 2011 פרוקופייב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
ביוני 2018 פרוקופייב היה מפקד טיסת סויוז MS-09 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 56 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אנדרו פויסטל היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת פרוקופייב עבר למשלחת מס' 57 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של אלכסנדר גרסט.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 15.5 שעות.
בספטמבר 2022 פרוקופייב היה מפקד טיסה סויוז MS-22 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 67 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אולג ארטמייב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת הוא עבר למשלחת מס' 68 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד המשלחת.
הוא פיקד גם על משלחת מס' 69 לתחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעילות חוץ רכבית 6 פעמים באורך של כ-40 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז MS-23 לאחר 370 ימים בחלל.
סרגיי אלכסנדרוביץ' פוקין הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת המגן בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
היה בסגל הנבחרת האולימפית של ברית המועצות, אשר זכתה במדליות זהב באולימפיאדת סיאול.
פוקין נולד בעיר אוליאנובסק, וזמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לבישקק.
הוא למד בבית ספר לכדורגל ובגיל 17 התחיל לשחק במועדון אלגא מליגת המשנה הסובייטית, ותפס במהרה מקום בהרכב הקבוע של הקבוצה.
בשנת 1984 עבר פוקין לקבוצת צסק"א מוסקבה במדיה שיחק 8 שנים וזכה עמה באליפות ובגביע ברית המועצות.
בשנת 1992 עזב את רוסיה לגרמניה, שם חתם בקבוצת איינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה, בה שיחק עד שנת 2000, אז פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו מכדורגל נשאר להתגורר עם משפחתו בגרמניה.
בשנת 1987 זומן פוקין לנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
הוא הצטיין במשחקי מוקדמות אולימפיאדת סיאול, לכן נכלל בסגל הנבחרת לאולימפיאדה עצמה.
בטורניר האולימפי שותף במשחק אחד בלבד - משחק רבע גמר נגד נבחרת .
בשנת 1989 זומן לנבחרת הבוגרת.
השתתף בשלושה משחקי ידידות (אחד מהם נגד נבחרת ישראל).
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1990, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
מקום ראשון באולימפיאדת סיאול - 1988
אליפות ליגת העל הסובייטית - 1991
גביע ברית המועצות - 1991
סרגיי ויקטורוביץ' סטריקוב הוא מאמן הוקי קרח ושחקן עבר רוסי, שהתחרה כמגן עבור נבחרת ברית המועצות.
סטריקוב זכה בתשעה תארים לאומיים בברית המועצות.
הוא השתתף בשלושה טורנירים אולימפיים וזכה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
הוא הופיע על שער ספורטס אילוסטרייטד, והפך לאחד השחקנים הסובייטים הראשונים שלבשו מדי NHL כאשר הצטרף לניו ג'רזי דווילס ב-1989 יחד עם חברו ושותפו להגנה מהנבחרת הסובייטית, ויאצ'סלב פטיסוב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL, ב-5 באוקטובר 1989.
הוא גר בניו ג'רזי וכיום הוא מדריך ב-ProSkate Ice Rink.
סרגיי מאמן כיום את באריס מה-KHL בקזחסטן.
בהמשך חתם על חוזה לשנה בתור עוזר מאמן עבור סיביר נובוסיבירסק ב-KHL.
סרגיי מירונוביץ' קירוב היה מדינאי סובייטי וממקורביו של יוסיף סטלין.
היה ראש העיר לנינגרד משנת 1926 עד רציחתו בדצמבר 1934.
נולד בשם סרגיי קוסטריקוב בעיר אורז'ום שבמחוז ויאטקה (כיום מחוז קירוב).
היה פעיל מפלגה החל משנת 1904. במרוצת השנים קיבל כמה תפקידים.
בשנת 1926 נשלח ללנינגרד במטרה להחליף את גריגורי זינובייב בראשות הממסד העירוני.
במשך שמונה השנים האחרונות לחייו היה קירוב מזכיר המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בלנינגרד, והיה למעשה השליט הכול יכול של לנינגרד.
קירוב היה עושה דברו של סטלין ופעל בנאמנות לחיסול מתנגדי סטלין.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח קירוב בן ה-48 בלנינגרד.
הרצח בוצע על ידי צעיר בשם לאוניד ניקולאיב .
היה זה רצח פוליטי שהיווה ציון דרך בבניית שלטון האימים של סטלין.
בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית ב-1956 סיפר ניקיטה חרושצ'וב, בנאומו המפורסם על פשעי סטלין - "הנאום הסודי", כי קירוב נרצח בפקודת סטלין.
המהלך כלל הגליית מיליונים למחנות כפייה בסיביר ובחוג הקוטב, וחיסול צמרת הצבא האדום, דבר שהביא לתוצאות הרות אסון בחודשים הראשונים של פלישת הנאצים לברית המועצות.
במהלך שנת 1935 מלנינגרד עצמה הוגלו מעל 36 אלף תושבים, מערכה זו נקראה זרם קירוב.
סיבת הרצח המשוערת היא כי קירוב, שהיה דמות כריזמטית, החל להאפיל על סטלין וגרם לסטלין החשדן לחשוש מפניו כמי שמסכן את מעמדו.
מאידך קיימת גם גרסה כי קירוב יצר אופוזיציה אמיתית לסטלין והיווה סכנה ממשית לשלטונו.
הוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
מספר ערים ועיירות שינו את שמן כדי להנציחו.
החשובה בהן היא קירוב שנושאת את שמו, קרופיבניצקי נקראה קירובוגרד, ונדזור נקראה קירובוקאן וגנג'ה נקראה קירובאבד אולם שמן הוחזר לשם המקורי לאחר נפילת ברית המועצות.
כן הונצח שמו בשמן של סדרת סיירות מתקופת מלחמת העולם השנייה וסדרת סיירות קרב בעלות הנעה גרעינית.
סיירות המערכה מסדרת קירוב הן מספינות המלחמה הגדולות בעולם.
קירוב תמך בתיאטרון מריאינסקי ששמו הוסב לאחר מותו לתיאטרון קירוב (עד 1992) ושלהקת הבלט שלו מוכרת עד היום בשם "בלט קירוב".
בנוסף, אחד ממפעלי המתכת הגדולים ברוסיה והחשוב ביותר בעיר בסנקט פטרבורג נקרא היום "מפעל קירוב".
סרגיי אלכסנדרוביץ' (סרג') קוּסֶביצקי (רוסית: Сергей Александрович Кусевицкий; באנגלית: Serge Koussevitzky; 26 ביולי 1874 – 4 ביוני 1951) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין יהודי אמריקאי יליד רוסיה.
נודע בעיקר בתקופת כהונתו הארוכה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, מ-1924 עד 1949.
קוסביצקי נולד בעיירה ברוסיה כבן למשפחה מוזיקלית.
אביו ניגן בכינור, אמו בפסנתר ואחיו, אדולף, היה מוזיקאי מוכר, מורה ומנצח במוסקבה.
כשהיה בן שלוש נפטרה אמו.
קוסביצקי ושאר הילדים סבלו תחת החינוך הנוקשה והמשמעת החמורה של האב.
בגיל שמונה, לקחה אישה מקומית, מריה פדורובנה רופנברג, את קוסביצקי תחת חסותה והחלה ללמדו נגינה בפסנתר.
רופנברג שימשה גם כגורם ממתן בבית קוסביצקי.
זמן קצר לאחר מכן החל קוסביצקי להלחין מוזיקה לתיאטרון המקומי ויצא עם הלהקה להופעות ברחבי המחוז.
בשנת 1891 החל בלימודי מוזיקה בבית הספר הפילהרמוני במוסקבה.
בראשית דרכו היה נגן קונטרבס וירטואוזי, שכתב קונצ'רטו לכלי זה בשנת 1902 וניגן בתזמורת מוסקבה בין 1894 ל-1905. הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בשנת 1908 בברלין.
כעבור שנה ייסד תזמורת משלו וניצח עליה עד 1915. משנת 1917 עד 1920 ניצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית בפטרוגרד.
הוא עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1920 ושהה בפריז, שם ניהל את קונצרטי קוסביצקי לפני שהמשיך לארצות הברית בשנת 1924 (בשנת 1941 היה לאזרח ארצות הברית).
בשנת 1924 התמנה קוסביצקי למנצח התזמורת הסימפונית של בוסטון.
במשך עשרים וחמש השנים הבאות המשיך לבנות את שמו של ההרכב כתזמורת המובילה באמריקה ולפתח את מופעי הקיץ בטנגלווד, שכללו קונצרטים ותוכניות חינוכיות.
עם הסימפונית של בוסטון עשה מספר רב של הקלטות, שרבות מהן אפשר להשיג כיום על תקליטורים; רוב הקלטותיו התקבלו בעין יפה מצד המבקרים.
בין תלמידיו ובני חסותו היה ליאונרד ברנשטיין.
קוסביצקי היה תומך נלהב במוזיקה מודרנית, שהזמין מספר רב של יצירות אצל מלחינים בולטים, ביניהן סימפוניית תהילים של איגור סטרווינסקי (לכבוד יובל החמישים של הסימפונית של בוסטון).
בשנת 1942 הקים את קרן קוסביצקי להזמנת יצירות חדשות וביצוען - בין תוצאות המפעל הזה היו האופרה "פיטר גריימס" של בנג'מין בריטן, קונצ'רטו לתזמורת של בלה בארטוק, הסימפוניה השלישית של אהרן קופלנד ו"סימפוניה טורנגלילה" של אוליביה מסיאן.
הגיע בערוב ימיו פעמיים לביקור בישראל.
אלמנתו של קוסביצקי העניקה את קונטרבס האמאטי שלו לגארי קאר, סולן קונטרבס נודע בן-זמנו.
סרגיי פַּאבלוֹביץ' קוֹרוֹליוֹב (; 12 בינואר 1907 [לפי הלוח היוליאני: 30 בדצמבר 1906] – 14 בינואר 1966) היה ראש מהנדסי ומתכנני הטילים והמשגרים הסובייטיים במהלך המירוץ לחלל בין ארצות הברית וברית המועצות בשנות החמישים ובשנות השישים של המאה העשרים.
בניגוד למקבילו בארצות הברית, ורנר פון בראון, תפקידו החשוב בתוכנית החלל הסובייטית נשמר בסוד עד לאחר מותו.
בכל תקופת עבודתו על התוכנית היה ידוע רק כ"מתכנן ראשי".
על אף שהוכשר כמתכנן כלי טיס, קורוליוב הצליח בתפקידי ניהול: הוא התבלט כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20 ביכולותיו האסטרטגיות והארגוניות.
כקורבן הטיהורים הגדולים של סטלין, היה אסיר במשך שש שנים, ומתוכן שהה מספר חודשים במחנה גולאג סיבירי.
לאחר שחרורו הפך קורוליוב למתכנן טילים ולדמות מפתח בתוכנית פיתוח הטילים הבליסטיים הסובייטית.
לאחר מכן מונה להוביל את תוכנית החלל הסובייטית ופיקח על תוכנית ספוטניק ועל תוכנית ווסטוק בזמן הצלחותיהן הראשונות.
באופן אירוני, רק לאחר מותו הבלתי צפוי ב-1966, בעקבות הליך כירורגי כושל, קודמו תוכניותיו להתחרות באמריקאים בניסיון להציב את האדם הראשון על הירח.
קורוליוב נולד בז'יטומיר, עיר במרכז אוקראינה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוריו, מריה ניקולייבנה מוסקאלנקו ופבל יאקובלביץ' קורוליוב, נישאו באמצעות "שידוך", אך הזיווג לא היה מוצלח במיוחד.
שלוש שנים לאחר לידתו נפרדו בני הזוג עקב קשיים כספיים.
אמו של סרגיי סיפרה לו כי אביו נפטר, ורק לאחר שנים נודע לו שאביו חי עד 1929. למעשה, סרגיי לא ראה את אביו לאחר גירושי הוריו, על אף שפבל כתב למריה כי הוא מעוניין להיפגש עם בנו.
אמו של סרגיי שאפה לרכוש השכלה נוספת, ועל כן נעדרה מביתה לתקופות ממושכות לצורך לימודיה.
סרגיי גדל בניז'ין תחת טיפולם של סבו ושל סבתו.
סרגיי, שהצליח בלימודיו (במיוחד במתמטיקה), גדל כילד יחיד עם חברים מעטים.
ב-1916 התחתנה אמו עם מהנדס החשמל גריגורי מיכאילוביץ' באלאנין.
אביו החורג התגלה כבעל השפעה טובה עליו.
גריגורי העביר את המשפחה לאודסה ב-1917, לאחר שקיבל משרה במסילת הברזל האזורית.
בשנת 1918 התחוללה מלחמת אזרחים ברוסיה שהחלה במהפכת אוקטובר.
בתי הספר המקומיים נסגרו וסרגיי הצעיר נאלץ להמשיך את לימודיו בבית.
במהלך שנת 1919 היו תקופות של מחסור חמור במזון, וסרגיי סבל ממחלת טיפוס.
גם לאחר מכן סבלה המשפחה תקופות קשות, כרוב האוכלוסייה במדינה.
קורוליוב המשיך את לימודיו בבית ספר מקצועי לבנייה באודסה, שם רכש הכשרה מקצועית בנגרות, כמו גם במקצועות אקדמיים שונים.
עם זאת, תחום העניין העיקרי שלו היה תעופה, ייתכן שבהשפעת מפגן אוויר שבו נכח ב-1913. קורוליוב ערך מחקר עצמאי אודות תורת הטיסה, ועבד במועדון דאונים מקומי.
כאשר פלוגת מטוסי ים צבאיים הוצבה באודסה, הוא גילה עניין רב בפעולותיהם.
ב-1923 הצטרף קורוליוב לחברת התעופה האווירית של אוקראינה וחצי האי קרים (OAVUK).
אפילו קבוצה קטנה זו הייתה ארגון של המפלגה הקומוניסטית, וכחבר בה נחשף סרגיי לתעמולה.
עם הצטרפותו לטייסת ימית של אודסה, עבר שיעור ראשון בטיסה, והיו לו הזדמנויות רבות לנכוח בטיסות כנוסע.
ב-1924 תכנן בעצמו דאון בשם K-5, אשר התקבל על ידי OAVUK כפרויקט בנייה.
בערך באותו הזמן, הוכשר קורוליוב להיות מדריך ספורט.
דעתו הוסחה מהעבודה האקדמית לתחומי עניין נוספים, וכדי להתמקד בתעופה, החליט ב-1924 להצטרף למכון הפוליטכני של קייב, שבו היה ענף תעופה.
בקייב חי עם דודו יורי, והרוויח כסף מעבודות מזדמנות כדי לשלם על הקורסים שבהם למד.
תוכנית הלימודים התמקדה בצד הטכני, וכללה קורסי הנדסה, פיזיקה ומתמטיקה.
ב-1925 התקבל לכיתה מצומצמת לבניית דאונים.
הוא הורשה להטיס את דאון האימון שעליו עבד, אך סיים את ניסיון הטיסה שלו עם שתי צלעות שבורות.
הוא המשיך ללמוד בקורסים, וסיים את שנתו השנייה ב-1926. ביולי באותה השנה התקבל לבית הספר הטכני הגבוה באומאן של מוסקבה (MVTU).
עד 1929 למד קורוליוב נושאי התמחות בתעופה בבית הספר הזה.
הוא חי עם משפחתו, שהיגרה למוסקבה.
בנוסף ללימודיו, נהנה קורוליוב מהזדמנויות נוספות להטיס דאונים וכלי טיס ממונעים.
ב-1928 תכנן קורוליוב דאון שאותו הטיס שנה לאחר מכן בתחרות.
במהלך 1929 הוציאה המפלגה הקומוניסטית צו שהורה על זירוז ההכשרה של מהנדסים, וזאת עקב הצורך הדחוף של המדינה בכישוריהם.
קורוליוב יכול היה לקבל תעודת גמר באמצעות הצגה של דגם מעשי לכלי טיס, והדגם שלו אושר והושלם בסוף השנה.
המנחה שלו היה לא אחר מאשר אנדריי טופולב.
לאחר שסיים את לימודיו, החל קורוליוב לעבוד בלשכה לתכנון מטוסים, שסימונה OPO-4 או "המחלקה הניסיונית הרביעית".
בראשה עמד צרפתי בשם פול רישאר ובה עבדו כמה מהמתכננים הטובים ביותר של רוסיה.
קורוליוב לא בלט בקבוצה זו, אך בזמן שהועסק עבד באופן פרטי גם על זוג מיזמי תכנון אישיים.
אחד מהם היה תכנון דאון בעל כושר אווירובטי.
ב-1930 הפך קורוליוב למהנדס מוביל בצוות שעסק בתכנון המפציץ הכבד טופולב TB-3.
ב-1930 קיבל קורוליוב לבסוף את רישיון הטיס שלו.
שנה לאחר מכן, ב-6 באוגוסט 1931, נישא סרגיי לקסניה וינסנטיני, שעמה היה בקשר מ-1924. הוא הציע לה נישואים עוד אז, אך היא דחתה את ההצעה משום שרצתה לרכוש חינוך גבוה.
במהלך 1930 התעניין קורוליוב במנועי דלק נוזלי.
היות שתחום העניין העיקרי שלו היה כלי טיס, ראה את הפוטנציאל הגלום בשימוש במנועים כאלו להנעת מטוסים.
ב-1931 הקים יחד עם פרידריך זאנדר קבוצת מחקר בנושא הנעה סילונית (GIRD).
במאי 1932 הפך קורוליוב לראש קבוצת המחקר הזו.
במהלך השנים שלאחר מכן פיתחה קבוצת GIRD שלוש מערכות הנעה שונות, כל אחת מוצלחת מקודמתה.
ב-1932 החל הצבא להתעניין בניסיונותיה של הקבוצה והחל לספק לה מימון.
ב-1933 שיגרה הקבוצה לראשונה רקטות המונעות בדלק נוזלי, שנקראו GIRD-9 ו-GIRD-X.
שיגור זה בוצע שבע שנים לאחר השיגור הראשון של טיל המונע בדלק נוזלי, שתוכנן על ידי רוברט גודרד ושוגר ב-1926, אך זכה לפרסום מועט.
ב-1934 פרסם קורוליוב את עבודתו בספר "טיסת טיל בסטרטוספירה".
עם התגברות העניין הצבאי בטכנולוגיה החדשה, החליטה הממשלה ב-1933 לאחד את ארגון GIRD עם מעבדת דינמיקת גז בלנינגרד.
בעקבות המיזוג נוסד מכון המחקר להנעה סילונית (RNII), שבראשו עמד המהנדס הצבאי איוואן קליימיונוב.
הקבוצה הממוזגת הזו כללה מספר אנשים שהיו חסידים נלהבים של רעיון הטיסה לחלל, ביניהם ולנטין גלושקו.
קורוליוב היה לסגן ראש המכון.
הוא הוביל את פיתוח טילי השיוט ופיתוח של דאון מאויש ממונע רקטית.
ב-10 באפריל 1935 ילדה אשתו של קורוליוב את בתם, נטשה.
ב-1936 הם יכלו להעתיק את מקום מגוריהם מבית הוריו של סרגיי לדירה משלהם.
לשני ההורים היה עיסוק, וקורוליוב נהג לבלות שעות רבות במשרד התכנון שלו.
באותה התקופה הוא היה מהנדס ראשי ב-RNII.
בצוות ארגון RNII נמשכה עבודת הפיתוח של טילים, שהתמקדה במיוחד בתחום היציבות והבקרה.
הצוות פיתח מערכות ייצוב גירוסקופ אוטומטיות, שאפשרו טיסה יציבה בכיוון המסלול המתכונן.
קורוליוב היה מנהיג כריזמטי ששירת בעיקר כמנהל פרויקט התכנון.
הוא היה איש תובעני שעבד קשה עם סגנון ניהול נוקשה.
קורוליוב פיקח באופן אישי על כל שלבי המפתח של התוכניות והקדיש תשומת לב דקדקנית לפרטים.
ב-22 ביוני 1938, במהלך הטיהורים הגדולים, נכנסו אנשי נ.ק.ו.ד.
הוא נאשם בחתרנות, לכאורה עקב רצונו לעבוד על כלי טיס ממונעי דלק נוזלי יותר מאשר על טילי דלק מוצק.
ככל הנראה בזבז יותר מדי כסף על פרויקט שה-RNII לא החשיב כבעל עדיפות עליונה.
קורוליוב הוכה על ידי חוקריו וכך חולצה ממנו "הודאה".
הוא נידון לעשר שנות מאסר.
קורוליוב גילה מאוחר יותר שמתכנן המנועים הרקטיים, ולנטין גלושקו, השמיץ אותו, והדבר הוביל לאיבה ממושכת בין שניהם, כמו גם לחשדנות רבה של קורוליוב במתכננים הראשיים האחרים.
לאחר חודשי התעללות והעברה ממקום למקום (בין השאר גם בכלא נובוצ'רקסק) הגיע קורוליוב לבסוף לגולאג המפורסם, קולימה , שבסיביר.
התנאים במחנה היו אכזריים, עם יחס קשה ואוכל דל, ובנוסף לכך, היה מחסור בביגוד הולם ובמחסה מפני התנאים הקשים.
שיעורי התמותה במחנה היו כ-30% מאוכלוסיית הכלא מדי שנה (עשרות אלפי אנשים מתו בו מדי שנה).
חברים אחרים ב-RNII נעצרו אף הם, ונותן החסות הצבאי לקבוצה, המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי, הוצא להורג.
רוב האישים החשובים שעבדו במכון הוצאו להורג במהלך השנים 1937–1938, וקורוליוב היה מהבודדים בקבוצה שהצליחו לשרוד.
התוכנית נותרה שנים מאחור והרחק מאחורי ההתקדמות המהירה שנעשתה בגרמניה.
הטיהורים של סטלין במהלך התקופה הזו החלישו באופן חמור את הצבא זמן קצר לפני הפלישה הגרמנית של 1941.
קורוליוב שרד בגולאג, אך איבד את כל שיניו, זרועו נשברה והוא פיתח מחלת לב.
הוא נשאר חמישה חודשים במחנה, שהיה בנוי סביב מכרה זהב, ובילה את זמנו שם בעבודת כפיים.
במוסקבה החליטו לבדוק מחדש את עניינו, והוא הועבר חזרה מערבה.
בעת הנסיעה ברכבת הוא חלה בצפדינה וכמעט מת.
בעקבות החקירה החוזרת הוקל עונשו של קורוליוב למאסר של שמונה שנים.
בנקודת הזמן הזו מספר אנשי מפתח ברוסיה התערבו למענו, והוא לא הוחזר למחנה הגולאג.
במקום זאת הועבר קורוליוב ל"שאראשקה" - סוג מחנה שבו נכלאו מדענים ואנשי מקצוע, והועסקו בפרויקטים שהוקצו על ידי הנהגת המפלגה הקומוניסטית.
שירתה כמתקן התכנון של טופולב, וקורוליוב הובא לשם כדי לעבוד עבור מדריכו מהעבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה תכננו בשאראשקה הזו הן את המפציץ טופולב Tu-2 והן את מטוס התקיפה איליושין Il-2. הקבוצה הועברה מספר פעמים במהלך המלחמה, כשהסיבה שעמדה מאחורי ההעברה הראשונה הייתה חשש מכך שייתפסו על ידי הכוחות הגרמניים המתקדמים.
ב-1942 הצליח קורוליוב לעבור לשאראשקה אחרת תחת חסותו של מתכנן מנועי הטילים גלושקו.
בשאראשקה הזו עסקו בתכנון טילים להשמדת מטוסים.
קורוליוב הוחזק בשאראשקה מנותק ממשפחתו עד 1944. הוא חי בפחד מתמיד שיוּצא להורג בשל הסודות הצבאיים שהיה חשוף אליהם, והושפע עמוקות מתקופת מאסרו בגולאג, שהפכה אותו לאדם מאופק וזהיר.
ב-27 ביוני 1944 שוחרר לבסוף קורוליוב (יחד עם טופולב, גלושקו ואחרים) באמצעות צו ממשלתי מיוחד, והרשעותיו הקודמות בוטלו.
לשכת התכנון הועברה משליטת הנ.ק.ו.ד.
לידי תעשיית התעופה המוסמכת הממשלתית.
קורוליוב המשיך לעבוד בלשכה במשך שנה, שירת כסגן מתכנן תחת גלושקו וחקר מגוון סוגיות הקשורות לתכנון טילים.
ב-1945 הוענק לקורוליוב העיטור הראשון שלו, אות כבוד עבור עבודתו בפיתוח מנועי טילים למטוסים צבאיים.
הוא מונה לקולונל בצבא האדום.
יחד עם מומחי טילים נוספים הוא נשלח לגרמניה כדי לאסוף מידע על טיל ה-V-2 הגרמני.
הסובייטים נתנו עדיפות לשחזור תיעוד אבוד על ה-V-2 ולחקר חלקים שונים שנתפסו במתקני ייצור.
ב-1946 החליטה הממשלה הסובייטית לחטוף כ-5,000 עובדי טילים גרמנים לרוסיה, אך הם טופלו בכבוד יחסי.
סטלין החליט להעמיד בעדיפות לאומית את פיתוח הטילים, וה"מגויסים" הגרמנים הוצבו במכון חדש שנוצר לצורך כך, ה-NII-88. פיתוח הטילים הבליסטיים הושם תחת שליטת הצבא של דמיטרי אוסטינוב, וקורוליוב שירת כמתכנן ראשי של הטילים לטווח הארוך.
קורוליוב הפגין את יכולותיו הארגוניות במתקן החדש והצליח להפעיל בהצלחה ארגון ממודר ובעל תפקוד לקוי.
הגרמנים במתקן הוחזקו במה שהיה כלא-בית מלאכה, שהיה מוקף בתיל ונתון תחת שמירה חמושה.
בעזרת המסמכים המשוחזרים וטילי ה-V-2 המפורקים, הקבוצה החלה לייצר העתק מדויק של הטיל.
העתק זה סומן כ-R-1 ונוסה לראשונה באוקטובר 1947. בסך הכול שוגרו אחד עשר טילים, עם חמש פגיעות במטרה.
זה היה דומה למידת ההצלחה הגרמנית והציג את חוסר המהימנות הבסיסית של הטיל.
הרוסים המשיכו לנצל את מומחיות הגרמנים לטובת דגמי הטילים שלהם עד 1952 לערך, כשהקבוצות הראשונות החלו לחזור לבתיהן; הקבוצה האחרונה שבה לגרמניה ב-1954.
ב-1947 קבוצת ה-NII-88 בהנהגת קורוליוב החלה לעבוד על דגמים מתקדמים יותר, עם שיפורים בטווח ובמשקל הנשיאה.
ה-R-2 הכפיל את הטווח של ה-V-2 והיה הדגם הראשון שניצל ראש נפץ נפרד.
לאחריו בא ה-R-3, שהיה בעל טווח של 3,000 ק"מ, כך שיכול היה להגיע לאנגליה.
עם זאת, גלושקו לא יכול היה לקבל מנועים לפיתוח הדחף הדרוש והפרויקט בוטל ב-1952.
באותה שנה החלה העבודה על R-5 שהיה בעל טווח צנוע יותר של 1,200 ק"מ.
זה השלים את טיסתו המוצלחת הראשונה ב-1953. עם זאת הטיל הבליסטי הבין יבשתי האמיתי הראשון היה ה-R-7 סמיורקה.
היה זה טיל דו שלבי שיכל לשאת עד 5.4 טון.
די כדי לשאת את פצצת האטום המגושמת לטווח של 7,000 ק"מ.
לאחר כמה ניסויים כושלים, שוגר ה-R-7 בהצלחה באוגוסט 1957 ונשא מטען דמה לחצי האי קמצ'טקה.
ב-1952 הצטרף קורוליוב למפלגה הקומוניסטית.
היה זה צעד טקטי שבעקבותיו היה לו נוח יותר לבקש כסף הממשלה לפרויקטים העתידיים שלו.
שמו "טוהר" לחלוטין רק ב-19 באפריל 1957, והממשלה הכירה בכך שהמשפט שנעשה לו לא היה צודק.
בחייו האישיים התחולל שינוי בתקופה זו.
בשנת 1946 נישואיהם של סרגיי וקסניה החלו להתפרק.
קסניה הייתה עסוקה בעבודתה, בזמן שלסרגיי הייתה פרשית אהבים עם אישה בשם נינה קוטנקובה.
קסניה החליטה להיפרד ממנו בעקבות הבגידה, והם התגרשו ב-1948. סרגיי ונינה התחתנו ב-1949, אך היו לו פרשיות אהבים נוספות גם לאחר נישואיו השניים.
חרף ההתקדמות הסובייטית בטכנולוגיית הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים, קורוליוב היה עסוק בשימוש בטילים למסע לחלל.
ב-1953 הציע לראשונה שימוש בדגם R-7 לשיגור לוויין למסלול.
הוא דחף את רעיונותיו עם האקדמיה הרוסית למדעים וביניהם רעיון שיגור כלב לחלל.
היה עליו גם להתגבר על ההתנגדות מצד הצבא ומצד חברי המפלגה.
ב-1957 במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית, עלה בתקשורת האמריקנית רעיון שיגורו של לוויין לחלל.
ממשלת ארצות הברית לא ראתה לנכון לבזבז מיליוני דולרים על רעיון זה, ולפיכך הרעיון הוקפא לתקופה.
קבוצתו של קורוליוב עקבה אחר התקשורת המערבית, וסברה כי ניתן לגבור על ארצות הברית בנושא זה.
לבסוף הצליח קורוליוב לזכות בתמיכה בשל התחרות עם ארצות הברית, בהציעו שברית המועצות צריכה לנסות להיות המדינה הראשונה לשגר לוויין.
הפיתוח המעשי של ספוטניק בוצע במשך פחות מחודש.
היה זה דגם פשוט מאוד, שהיה מורכב מקצת יותר מכדור מתכת מלוטשת, משדר, מכשירי מדידה תרמית וסוללות.
קורוליוב פיקח באופן אישי על ההרכבה, והעבודה נעשתה בקדחתנות.
לבסוף ב-4 באוקטובר 1957 שוגר הלוויין על משגר לוויינים והוצב במסלול בחלל.
על הישג זה הוא זכה בפרס לנין.
השפעת שיגור זה הייתה רבה.
ניקיטה חרושצ'וב היה שבע רצון מההצלחה, והחליט שהישג זה צריך להיות מגובה בהישג נוסף לקראת יום השנה ה-40 למהפכת אוקטובר.
תאריך זה היה במרחק של פחות מחודש, ב-3 בנובמבר.
התוצאה הייתה ספוטניק 2. ספוטניק 2 שקל פי שישה ספוטניק 1, ונשא את הכלבה לייקה.
ספוטניק 2 נבנה משרטוט תוך ארבעה שבועות, ללא זמן לניסוי ולבדיקות איכות.
הוא שוגר בהצלחה ב-3 בנובמבר.
הכלבה מתה בלוויין מהתחממות יתר.
רצף הצלחות השיגור נקטע בעת שיגורו של ספוטניק 3 .
המכשור שנישא בחללית נשלח למסלול ב-15 במאי 1958. הרשמקול שתפקידו היה לאגור את המידע כשל לאחר השיגור, וכתוצאה מכך המיפוי של חגורת ואן אלן לא יכול היה להתבצע ולהפוך להישג סובייטי.
האמריקנים הצליחו ביולי של אותה שנה למפות את חגורת ואן אלן בעזרת אקספלורר 4 .
קורוליוב הפנה עתה את מרצו להגעה לירח.
לשם כך נעשה שימוש בגרסה מותאמת של כלי שיגור ה-R-7, עם שלב חדש.
המנוע עבור השלב החדש היה הראשון שתוכנן לשיגור בחלל החיצון.
שלוש הגשושיות הראשונות שנשלחו לירח ב-1958 כשלו.
משימת לונה 1 ב-1959 הייתה לפגוע בפני השטח של הירח, אך היא החטיאה את מטרתה בכ-6,000 ק"מ.
גשושית נוספת כשלה אבל לונה 2 פגעה בפני הירח בהצלחה וסיפקה לסובייטים פריצת דרך נוספת, בהיותה החללית הראשונה שנחתה על פני הירח.
בעקבות הישג זה הגיע הישג גדול אף יותר, לונה 3. לונה 3 שוגרה רק שנתיים לאחר ספוטניק והייתה החללית הראשונה שצילמה את הצד החשוך של הירח.
קבוצתו של קורוליוב עבדה גם על תוכניות שאפתניות למשימות למאדים ולנוגה, הכנסת אדם למסלול בחלל, תקשורת שיגור, לווייני ריגול ומזג אוויר וביצוע נחיתה רכה על הירח.
היה צורך בבניית מרכז לתקשורת רדיו בחצי האי קרים כדי לשלוט על החללית.
תוכניותיו של קורוליוב למשימה מאוישת החלו עוד ב-1958 כשנבחן תכנון חללית ווסטוק העתידית.
היה עליה לשאת נוסע אחד בחליפת חלל ולהיות ממוכנת לגמרי.
בתא החללית היה מנגנון מילוט למקרה של תקלה בטרם השיגור ומערכות נחיתה רכה ופליטה לעת החזרה.
ב-15 במאי 1960 אב טיפוס לא מאויש ביצע 64 מסלולים סביב כדור הארץ, אך לא הצליח לחזור.
לאחר מכן נעשו ארבעה ניסויים שנשלחו לחלל כשעל סיפונם כלבים, שני האחרונים מביניהם בוצעו בהצלחה מלאה.
לאחר שהשיגו את אישור הממשלה, גרסה מותאמת של R-7 שימשה לשיגור יורי גגארין לחלל ב-12 באפריל 1961, שבכך הפך לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בחלל.
בעקבות טיסה זו נעשו עוד טיסות ווסטוק, שהגיעו לשיאן עם 81 הקפות שהושלמו על ידי ווסטוק 5, ושיגור הקוסמונאוטית הראשונה ולנטינה טרשקובה בווסטוק 6.
לאחר ווסטוק תכנן קורוליוב להתקדם עם חללית הסויוז שתהיה מסוגלת לעגון עם חללית אחרת במסלול ולהחליף צוותים.
עם זאת הוא הונחה על ידי חרושצ'וב להוביל בזול עוד פריצות דרך בתוכנית המאוישת.
דווח שקורוליוב התנגד לרעיון, היות שהיה נטול טיל בעל יכולת מספיקה להעלאת קפסולה לשלושה אנשים לחלל.
חרושצ'וב לא גילה עניין בתירוצים הטכניים והתפרסם שאם קורוליוב לא יוכל לעשות זאת, חרושצ'וב יפקיד את המשימה בידיו של יריבו, ולדימיר צ'לומי.
כדי להשלים את משימה זו קבוצתו תכננה את ווסחוד שהתבססה על חללית הווסטוק.
אחד הקשיים בתכנון הווסחוד היה הצורך להנחית אותה באמצעות מצנח.
צוות בן שלושה אנשים לא היה יכול להימלט מהחללית ולנחות באמצעות מצנח היות שהגובה לא איפשר הישרדות.
לכן נדרשו לחללית מצנחים גדולים בהרבה כדי לנחות בבטחה.
עם זאת, מספר ניסויים עם החללית הסתיימו בכישלונות שגרמו למותן של כמה חיות ניסוי.
זה נתן לקורוליוב הפוגה, אך הבעיה נפתרה באמצעות שימוש בחומר מצנח חדש.
כתוצאה מכך חללית הווסחוד הייתה כלי רכב "מופשט" שהוסר ממנו כל משקל עודף.
אפילו הקוסמונאוטים נדרשו לדיאטה מיוחדת כדי להוריד את משקלם.
החללית שוגרה לחלל במשקל הקרוב למשקל השיגור המרבי שטיל הווסטוק היה יכול לשאת, דבר שצרך את כל מלאי הדלק.
בטרם שיגור הקוסמונאוטים התבצעה טיסת ניסוי לא מאוישת בעזרת קוסמוס 47. ב-12 באוקטובר 1964 שוגר צוות של 3 קוסמונאוטים לחלל וביצע 16 הקפות בווסחוד 1. חללית זו תוכננה לבצע נחיתה רכה, כך שלא היה עוד צורך במערכת פליטה.
מהלך מסוכן נוסף במשימה היה שליחת הצוות למסלול ללא חליפות חלל.
בעקבות תכנוניהם של האמריקנים לבצע הליכת חלל במסגרת תוכנית ג'מיני, החליטו הסובייטים להקדים אותם פעם נוספת על ידי ביצוע הליכת חלל בשיגור השני של ווסחוד.
לאחר שהוסף במהירות תא אטים לאוויר, שוגרה ווסחוד 2 ב-18 במרץ 1965 ואלכסיי ליאונוב ביצע את הליכת החלל הראשונה.
הטיסה כמעט נגמרה באסון ומשימות ווסחוד עתידיות נדחו.
בינתיים, השינוי בהנהגה הסובייטית ונפילת חרושצ'וב גרמו לכך שקורוליוב חזר לקבל העדפה בניסיון לגבור על האמריקנים בהנחתת אדם על הירח.