tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרקסון תיאר את הטטרלוגיה כדמות ה"יושבת לבד בחדר שינה עם ראש מלא בכל מה שהוא אי פעם קרא".
דייוויד אוליבר סאקס הוא יזם, סופר ומשקיע יהודי אמריקאי יליד דרום אפריקה.
סאקס הוא שותף בקרן ההון סיכון Craft Ventures ומשמש כמנחה שותף של הפודקאסט All In , יחד עם דייוויד פרידברג ויזמים נוספים.
בדצמבר 2024 מונה על ידי הנשיא הנבחר דונלד טראמפ לתפקיד הממונה על תחומי הקריפטו והבינה המלאכותית.
בעבר שימש כמנהל תפעול ראשי ומנהל מוצר ב-PayPal, והיה מייסד ומנכ"ל חברת Yammer .
בשנת 2016 מונה למנכ"ל זמני של Zenefits למשך עשרה חודשים.
סאקס השקיע במספר חברות בולטות, בהן פייסבוק, אובר, SpaceX, פלנטיר טכנולוגיות ו-Airbnb.
סאקס נולד למשפחה יהודית בקייפטאון והיגר לטנסי עם משפחתו כשהיה בן חמש.
הוא מספר שליזמות הוא קיבל השראה מסבו שהקים מפעל ממתקים בשנות ה-20, בניגוד למקצוע של אביו, שהיה אנדוקרינולוג.
סאקס למד בבית ספר בממפיס, קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת סטנפורד ב-1994 ותואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו ב-1998.
בשנת 1999 עזב סאקס את עבודתו כיועץ ניהול במקינזי ושות' והצטרף למקס לבצ'ין , פיטר טיל ולוק נוסק בהקמת סטארט-אפ המסחר האלקטרוני Confinity .
סאקס המשיך לעבוד ב-PayPal כמנהל תפעול ראשי והיה אחראי על ניהול ועיצוב מוצרים, מכירות ושיווק, פיתוח עסקי, שירות לקוחות, פעולות למניעת הונאה ומשאבי אנוש.
בפברואר 2002 ביצעה PayPal הנפקה ראשונה לציבור, שהייתה אחת ההנפקות הראשונות לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
מניית החברה זינקה ביותר מ-54% ביום המסחר הראשון.
באוקטובר של אותה שנה נרכשה PayPal על ידי EBay תמורת 1.5 מיליארד דולר.
סאקס היה חלק מקבוצה שכונתה "מאפיית PayPal" , קבוצת מייסדים ועובדים בכירים ב-PayPal שהמשיכו לייסד ולהוביל שורה של חברות טכנולוגיה מצליחות, ובהן יוטיוב, טסלה, לינקדין, פלנטיר טכנולוגיות ועוד.
לאחר רכישת PayPal הפיק ומימן סאקס את סרט הסאטירה הפוליטית Thank You for Smoking .
הסרט נרכש על ידי אולפני המאה ה-20 ב-2006 והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב.
סאקס הפיק גם את הסרט הביוגרפי על האמן סלבדור דאלי Dalíland .
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו בשנת 2022.
בשנת 2006 הקים סאקס את אתר הגנאלוגיה Geni.
בשנת 2008 פיתחו סאקס ואדם פיסוני את כלי התקשורת הפנימי ששימש באתר לחברה עצמאית בשם Yammer .
בשנת 2008 השיקה Yammer את הרשת החברתית התוך ארגונית הראשונה, שהציעה פתרון מאובטח לתקשורת ארגונית ושיתוף פעולה פנימי.
המערכת זכתה בפרס הגדול בכנס TechCrunch 50.
ביולי 2012 רכשה מיקרוסופט את Yammer תמורת 1.2 מיליארד דולר.
בדצמבר 2014 השקיע סאקס ב-Zenefits .
בינואר 2016, בעקבות משבר רגולטורי בחברה, ביקש ממנו דירקטוריון החברה להתמנות למנכ"ל זמני במקומו של פרקר קונרד .
סאקס סיים את תפקידו לאחר עשרה חודשים.
בסוף 2017 היה סאקס שותף להקמת חברת Craft Ventures וגייס הון ראשוני של 350 מיליון דולר.
בשנת 2021 גייסה Craft יותר ממיליארד דולר, מה שהביא את סך הנכסים המנוהלים על ידי החברה ל-2 מיליארד דולר.
בשנת 2021 הקים סאקס יחד עם שותף את חברת Glue, שפיתחה צ'אט בינה מלאכותית לסביבת עבודה שניתן להפעיל בפלטפורמות כמו גוגל מיט וזום.
ב-5 בדצמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ שימנה את סאקס לממונה הבינה מלאכותית והקריפטו של הבית הלבן, תפקיד חדש שנוצר במטרה לבנות מסגרת חוקית לתעשיית הקריפטו.
טראמפ גם מינה אותו ליו"ר מועצת היועצים של הנשיא למדע וטכנולוגיה .
לפי ניו ריפבליק "סאקס משתמש בעושרו ובכוחו כדי לאחד שמרנים ושמאלנים לשעבר בתנועה ריאקציונרית נגד הליברליזם".
בשנת 1995 לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, כתב סאקס יחד עם פיטר טיל את הספר The" Diversity Myth : Multiculturalism and the Politics of Intolerance at Stanford" בהוצאת המכון העצמאי .
הספר מבקר את התקינות הפוליטית בהשכלה הגבוהה וטוען שדרוש יותר גיוון אינטלקטואלי בקמפוסים.
בשנה שלאחר מכן יצא סאקס במגזין סטנפורד נגד אפליה מתקנת בארצות הברית, ואמר כי היא פגעה ב"מקופחים" והובילה להגברת ההפרדה באוניברסיטת סטנפורד.
לפי ועדת הבחירות הפדרלית, תרם סאקס 50,000 דולר לקמפיין של מועמד המפלגה הרפובליקנית מיט רומני ב-2012. בשנת 2016 תרם כמעט 70,000 דולר לקמפיין של מועמדת המפלגה הדמוקרטית הילרי קלינטון.
סאקס הנחה את טקס השקת הקמפיין של רון דה-סנטיס לנשיאות, שהוקרן בשידור חי בטוויטר ב-24 במאי 2023. הוא שיבח את דה-סנטיס ותרם 50,000 דולר לקמפיין שלו.
ביוני 2023 אירח סאקס אירוע גיוס תרומות עבור רוברט פ.
קנדי ג'וניור, שבו כל מקום עלה 10,000 דולר.
בנוסף, הוא אירח גיוס תרומות שגייס כ-12מיליון דולר עבור דונלד טראמפ ביוני 2024. סאקס נאם בוועידה הלאומית הרפובליקנית (2024) והצביע לטראמפ בבחירות לנשיאות ב-2024.
במהלך קריסת סיליקון ואלי בנק במרץ 2023, תמך סאקס בפעולה דחופה של הממשלה להבטחת הפיקדונות של לקוחות הבנק.
סאקס נשוי לג'קלין טורטוריס ולהם שתי בנות ובן.
ביוני 2024 אירחו בני הזוג בביתם אירוע גיוס תרומות עבור דונלד טראמפ שכרטיסי הכניסה אליו עלו בין 50,000 ל-300,000 דולר לאדם.
דייוויד מרגוליס היה צייר יהודי-אמריקאי שנודע בציורי הקיר שלו בניו יורק.
נודע בציורי קיר ובפיסול במתכות.
מרגוליס נולד ב-1911 במשפחה יהודית מוולוצ'יסק באוקראינה, אז במסגרת האימפריה הרוסית.
הוריו היו ישראל מרגוליס ושיינדל לבית רוסמן.
היה לו אח יותר גדול בשם בוריס.
ב-1931 הוא היגר לארצות הברית
עד 1929 הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של אודסה ואחר כך ב"אקול דה בוז אר" במונטריאול (1931), כמו כן באקדמיה הלאומית לאמנויות בניו יורק (1932).
- 1934 חבר באגודת הסטדונטים לאמנות.
מרגוליס נודע במיוחד בפרסקו בקיר הרוטונדה שבכניסה לבית החולים בלוויו.
עבד אז עם עוד שני ציירים שהרוויחו 26.50 דולר לשבוע.
את הציורים הקדיש ל"תולדות קדמת האנושות", לטבע, לחקלאות ותעשייה.
הפנלים המרכזיים הציגו את הנושאים "בנייה, הריסה ושיקום"
ב-1945 האטריום שבו נמצאו הציורים נעזב והפרסקואים יחד איתו.
בזמנים שונים שימש האטריום כמחסן, כמזנון, משרדים ושוב פעם מחסן לבגדי המטופלים שהיו דיירי רחוב.
כמה ציורים חדשים כיסו את הישנים.
אחרים כוסו בשכבות של גריז למטבח או טפטים.
ב-1985 הציג 27 פסלים במוזיאון לאמנון בויצ'יטה.
ב-1991 בית החולים בלוויו עבר עיצוב מחדש מבחינה אדריכלית והאטריום הפך לכנסייה הראשית לבניין.
חפירות ברוטונדה חשפו מחדש את ציורי הקיר של מרגוליס שחלקם כוסו על ידי האמן עצמו בשעוות מגן.
בעת חשיפתם של הציורים כשהיה בן 80 השתתף בשיפוצם יחד עם האמנית לורטה קילר והוסיף להם תמונות בהם מופיעים הוריו, כלב מילדותו, יחיד שנלחם במלחמת האזרחים בספרד, אוצר אמנות מפורסם, ואחיות ורופאים שהכיר בעת עבודתו המקורית.
מרגוליס השתתף בסלון הנשפים סבוי Savoy Ballroom בחברתו של הצייר האקספרסיוניסטי המופשט שהשפיע על סגנונו.
בשנות ה-1930 היה מרגוליס עוזרו של דייגו ריברה בעת תערוכתו במרכז רוקפלר
הוא היה חבר באגודת האמנים של ברוקלין
מרגוליס נפטר ב-2003 בגיל 92 בגריניץ' וילג' בניו יורק.
היה נשוי לרות ואב לשלוש בנות:יוג'ניה, הלן ואדריאן.
1995 - הפרס לעיצוב של ועדת העיצוב הציבורי של העיר ניו יורק - עבור ציורי הקיר שיצר עבור מינהל קידום העבודות
1936 - בתיכון לטקסטיל בניו יורק
1941 - בית החולים בלוויו בניו יורק
1936 - בגלריית מרצ'ה במוסקבה
1969 - מוזיאון קולג' בברוקלין
1972 - אוניברסיטת ניו יורק
1980 - גלריית סמואל דורסקי,
1984 - מוזיאון האמנות בויצ'יטה
1986 - גלריית האדסון, ניו יורק
1988 - גלריית האדסון, ניו יוק
1977 - בבית הספר פרסונס לעיצוב בניו יורק
1979 = תערוכת האגודה האמריקאית לאמנים עכשוויים
1981 - במוזיאון האמנות Provincetown Art Museum במדינת מסצ'וסטס
1989 - האיגוד האמריקאי לאמן העכשווי
1989 - בגלריית אניטה שפולסקי בניו יורק
1989 = גלריית קתרינה ריץ' פזלו בניו יורק
1980 - מוצג לסירוגין במוזיאון לאמנות של תל אביב, אוסף סמואל דורסקי,
1989 - במוזיאון המחוזי נאסאו לאמנויות יפות
1989 - במוזיאון לאמנות ויצ'יטה, מחלק בתי הבחולים
דייוויד "דייב" סולומון , הוא שחיין יהודי-אמריקאי בעבר, אלוף ושיאן המכביה השמינית (1969) בעל 9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
בשיאו דורג במקום חמישי בארצות הברית.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו ביולי 1973 זכה ב-9 מדליות, 4 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
ב-3 מדליות הכסף בהן זכה הוא סיים אחרי מארק ספיץ אלוף האולימפי ושיאן העולם.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא יסוד חדש של 2:21.7 דקות, לפני פול כץ מארצות הברית (2:23.0 דקות) ודן שטרן מישראל (2:23.4 דקות) ובשלושת משחי השליחים 4x100 מטר חופשי, 4x200 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.2 דקות, אחרי פול כץ שקבע שיא מכביה חדש של 2:12.2 דקות ואברהם מלמד (2:12.7 דקות).
סולומון נבחר לשחיין העשור באוניברסיטת אוהיו בין השנים 1960 ל-1970.
דייוויד מריוות'ר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנטקי ומושל טריטוריית ניו מקסיקו.
מריוות'ר נולד ב-30 באוקטובר 1800 במחוז לואיזה שבווירג'יניה, ועבר עם הוריו בשנת 1803 למחוז ג'פרסון שבקנטקי.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, ובשנת 1818 עסק במסחר בפרוות באזור שבו נמצאת כיום העיר קאונסיל בלאפס, איווה.
מאוחר יותר עסק בחקלאות במחוז ג'פרסון.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע.
מריוות'ר היה חבר בבית הנבחרים של קנטקי בין השנים 1832–1845. בשנת 1847 ניסה להתמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־30. בשנת 1849 שימש כנציג בוועידה החוקתית של המדינה, וב־1851 מונה למזכיר המדינה של קנטקי.
בשנת 1852 מונה מריוות'ר, מטעם המפלגה הדמוקרטית, לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הנרי קליי שנפטר.
הוא כיהן בין ה־6 ביולי ל־31 באוגוסט 1852, אז נבחר ארצ'יבלד דיקסון כיורשו.
מריוות'ר לא ביקש להיבחר מחדש.
בשנת 1853 מינה אותו הנשיא פרנקלין פירס למושל טריטוריית ניו מקסיקו, לאחר שסולון בורלנד דחה את המינוי.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1855. בתקופה שבין אפריל ליולי 1854, כשמריוות'ר שהה מחוץ לטריטוריה, שימש מזכיר הטריטוריה, ויליאם ס.
לאחר מכן חזר מריוות'ר לחיים הפוליטיים בקנטקי, וכיהן שוב בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1858–1885. בשנת 1859 נבחר לשמש כיושב ראש הבית.
לאחר מכן פרש לחוותו הסמוכה ללואיוויל שבקנטקי.
מריוות'ר נפטר ב־4 באפריל 1893, בגיל 92, ונקבר בבית העלמין "קייב היל".
דייוויד סאלאי הוא סופר יהודי-קנדי.
הרומנים שלו, ו-, ידועים במבנה הנרטיבי הייחודי שלהם, והם אוספים של סיפורים קצרים שזורים זה בזה.
הראשון היה מועמד לפרס בוקר לשנת 2016 וזכה ב באותה שנה.
הרומן השישי שלו, , זכה בפרס בוקר לשנת 2025.
סאלאי נולד במונטריאול בשנת 1974 למשפחה יהודית, לאם קנדית ואב הונגרי.
משפחתו עברה לאחר מכן להתגורר בביירות, אך הם נאלצו לעזוב את לבנון לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית.
לאחר מכן עברו ללונדון, שם למד ב.
הוא למד אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר שסיים את לימודיו, עבד בעבודות שונות במכירות בלונדון.
בהמשך עבר לבריסל, ואז לפץ' שבהונגריה כדי להגשים את שאיפתו להיות סופר.
סאלאי כתב מספר דרמות רדיו עבור ה-BBC.
ספר הסיפורים הקצרים שלו משנת 2018, Turbulence, נוצר בסדרת תוכניות של 15 דקות ברדיו.
12 הסיפורים הכלולים בספר עוקבים אחרי אנשים שונים בטיסות ברחבי העולם, ובוחנים את הגלובליזציה של המשפחה במאה ה-21.
הוא זכה ב על רומן הבכורה שלו, לונדון ודרום-מזרח, יחד עם .
אוסף הסיפורים הקצרים שלו 'כל מה שהאדם הוא' היה מועמד לפרס בוקר וזכה בפרס גורדון ברן בשנת 2016. בספקטייטור נכתב כי "אף אחד לא מצליח ללכוד את העצב העל-אנושי של אירופה המודרנית כמו סאלאי".
סאלאי נכלל ברשימת 20 הסופרים הבריטיים המובילים מתחת לגיל 40 של הדיילי טלגרף לשנת 2010, ובמהדורת 2013 של פרס גרנטה לסופרים צעירים בריטים.
בשנת 2025, הרומן של סאלאי, בשר, זכה בפרס בוקר, והפך אותו לסופר ההונגרי-בריטי הראשון שקיבל את הפרס.
בנובמבר 2025 פורסם כי הספר יעבור עיבוד לקולנוע.
סאלאי מתגורר בווינה, אוסטריה, עם אשתו.
דייוויד מריוות'ר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
חבר הקונגרס ג'יימס מריוות'ר היה בנו.
דייוויד מריוות'ר נולד ב־10 באפריל 1755 באחוזת 'Clover Fields' – בית משפחת מריוות'ר – סמוך לשארלוטסוויל שבמושבת וירג'יניה.
בשנותיו הראשונות בווירג'יניה פיתח ידידות אישית עם תומאס ג'פרסון, שהיה שכן של המשפחה במטע סמוך.
כעבור זמן מה שכר ג'פרסון את אחד מבני דודיו של מריוות'ר, מריוות'ר לואיס, לשמש כמזכירו האישי, ובהמשך מינה את הקפטן הצעיר לצאת למסע חקר של שטחי רכישת לואיזיאנה החדשים יחד עם ויליאם קלארק.
מריוות'ר הצטרף לצבא הקונטיננטלי בשנת 1776 במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר שהצטרף לכוחות ממדינת מולדתו וירג'יניה, הוענקה לו דרגת לוטננט בניו ג'רזי ב־15 במאי 1779. זמן קצר לאחר מכן צעדו הכוחות מווירג'יניה דרומה כדי להשתתף במצור על סוואנה.
במהלך הצעדה מווירג'יניה אל פאתי סוואנה עברה יחידתו במחוז וילקס שבג'ורג'יה.
ביומנו כתב כי הנוף באזור זה של ג'ורג'יה היה נעים במיוחד בעיניו.
במהלך המצור על סוואנה נשבה בידי הבריטים ושוחרר על תנאי זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שחרורו שב למחוז וילקס, שם נשא לאישה את פרנסס וינגפילד.
לזוג נולדו שבעה בנים ובת אחת.
מריוות'ר המשיך לשרת בצבא עד תום המלחמה בשנת 1783. בשנת 1785 השתקעו בני הזוג במחוז וילקס, שם הוענקה למריוות'ר קרקע כהוקרה על שירותו בצבא הקונטיננטלי.
בתקופה זו עיסוקו היה 'בעל מטע'.
ב־21 בספטמבר 1797 מינה אותו מושל ג'ורג'יה ג'ארד אירווין לבריגדיר גנרל במיליציה של ג'ורג'יה.
בשנת 1804 עברה המשפחה למחוז קלארק, סמוך לעיר את'נס, שם התגורר הגנרל עד סוף ימיו.
בשנת 1794 שימש מריוות'ר גובה המסים של מחוז וילקס, ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שבו כיהן כיושב ראש בין השנים 1797 ל־1800. בהמשך נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס השביעי כדי למלא את המושב שהתפנה של בנג'מין טליאפרו בעקבות התפטרותו, ונבחר מחדש לקונגרסים השמיני והתשיעי.
כהונתו נמשכה מ־6 בדצמבר 1802 ועד 3 במרץ 1807. בשנת 1806 לא התמודד לבחירה מחדש לקונגרס העשירי ופרש למטע שלו סמוך לאת'נס, ג'ורג'יה.
לאחר כהונתו בקונגרס מונה בשנת 1804 לנציב לענייני שבט הקריק, ומונה שוב ושוב כדי לנהל משא ומתן עם שבטים נוספים.
מריוות'ר שימש כחבר בחבר האלקטורים של ג'ורג'יה במערכות הבחירות לנשיאות בשנים 1816 ו־1820, והצביע בעד ג'יימס מונרו.
דייוויד מריוות'ר נפטר סמוך לאת'נס, ג'ורג'יה, ב־16 בנובמבר 1822, ונקבר בבית העלמין הפרטי שבמטעו.
מחוז מריוות'ר שבג'ורג'יה נקרא על שמו.
דייוויד רנדולף "דייב" סקוט הוא אסטרונאוט אמריקני לשעבר בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו שהיה השביעי ללכת על הירח.
באפולו 9 היה טייס מודול הפיקוד, ומפקד המשימה באפולו 15.
דייוויד הוא בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, מוסמך במדעים ומהנדס באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בוגר בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי ובית הספר לטייסי מחקר אירוספייס.
סיים את המכללה הצבאית ווסט פוינט בהצטיינות ובחר בשירות בחיל האוויר.
סיים קורס טיס בבסיס חיל האוויר ווב (Web), טקסס, ב-1955, והמשיך ללימודי תותחנות בבסיס חיל האוויר לאפלין (Laughlin), גם הוא בטקסס, ובבסיס לוק (Luke) באריזונה.
הוצב בטייסת הקרב הטקטית ה-32 בהולנד, מ-1956 עד 1960. לאחר מכן חזר לארצות הברית ללימודים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא פרש מחיל האוויר במרץ 1975, בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
נמנה עם הקבוצה השלישית של אסטרונאוטים, שגויסה לנאס"א באוקטובר 1963.
היה מפקד תא הפיקוד במשימת אפולו 9, ששוגרה ב-3 במרץ 1969. במהלך הטיסה נעמד מחוץ לחללית למשך שעה ו-17 דקות.
לאחר מכן, היה מפקד הגיבוי של אפולו 12.
טיסת החלל השלישית שלו הייתה במשימת אפולו 15, ששוגרה ב-26 ביולי 1971. במסגרת משימה זו נחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין, והיה האדם השביעי ללכת על פני הירח.
בין הפעילויות שביצע במשימה זו, הוא הפיל מידיו במקביל פטיש ונוצה, כדי להראות את תקפות חוק הכבידה של גלילאו גליליי.
בהיעדר התנגדות אוויר, שני העצמים הגיעו לקרקע באותו זמן למרות הפרשי המשקלים ביניהם.
במהלך השהות על הירח ביצע 4 פעילויות חוץ רכביות: הראשונה למשך 33 דקות, במהלכה נעמד מחוץ לרכב הנחיתה הירחי.
לאחר שהוציאו ניסויים מרכב הנחיתה, הורידו את רכב הנדידה הירחי והשתמשו בו לנסיעה אל מכתש אלבו, שם אספו ותיעדו דגימות.
בסך הכול נסעו בפעילות זו 10.3 ק"מ.
סך הכול נסע הרכב כ-27.9 ק"מ, ונאספו דגימות קרקע במשקל כולל של 77 ק"ג.
משך כל הפעילויות על פני הירח היה 18 שעות ו-34 דקות.
סך הכול השהות על הירח הייתה יומיים, 18 שעות, 54 דקות ו-53 שניות.
משימה זו הייתה כרוכה בשערורייה שגרמה למבוכה רבה לנאס"א.
הורסט אירמן, נציג של קבלן שהועסק על ידי נאס"א בכף קנברל, ביקש מסקוט לקחת איתו לחלל 398 מעטפות דואר (Postal covers), בתמורה לקרן נאמנות על סך $7,000 דולר על שם ילדיו של סקוט, וקרן דומה עבור ילדיהם של שותפיו למשימה, אירווין ואלפרד וורדן.
מאוחר יותר חלק מן המעטפות נמכרו בגרמניה תמורת $1,500 האחת.
כאשר נאס"א גילתה את הדבר, סקוט וחבריו ננזפו רשמית ואולצו להחזיר את הכספים.
למרות שנשאר בתוכנית החלל, הוא לא טס יותר מאז.
ביולי 1972 מונה לעוזר מיוחד לפעולות משימה של מיזם המבחן של אפולו-סויוז.
באפריל 1975 מונה למנהל מרכז מחקר הטיסה על שם דריידן של נאס"א.
הוא התפטר מנאס"א ב-30 באוקטובר 1977.
בתום שירותו בנאס"א פנה סקוט לעסקים פרטיים.
כיום הוא מתגורר בטוסון, אריזונה.
דוקטור לשם כבוד במדע אסטרונאוטי מאוניברסיטת מישיגן, 1971
קיבל פעמיים את מדליית השירות המצוין של נאס"א
מדליית השירות יוצא הדופן של נאס"א
קיבל פעמיים את מדליית השירות המצוין של חיל האוויר
דייוויד סימן הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער, המשמש כיום כמאמן השוערים של מועדון החובבים האנגלי, אף.
סימן שיחק כשוערה של קבוצת ארסנל ב-564 משחקים במשך 13 עונות, בהן זכה בתשעה תארים.
הוא נחשב לשוער המוצלח ביותר בתולדות ארסנל, אך מזוהה עם כישלונותיה הגדולים ביותר של הנבחרת הלאומית של אנגליה בשנות התשעים.
סימן לבש את מדי הנבחרת ב-75 משחקים.
דייוויד ג'ואל סטרן היה עורך דין יהודי-אמריקאי שהיה נציב (קומישנר) ליגת ה-NBA משנת 1984 ועד שנת 2014. נחשב בעיני רבים לאחד הנציבים המצליחים והמשפיעים בתולדות הספורט המקצועני בצפון אמריקה.
סטרן בילה את ילדותו בעיר טינק שבניו ג'רזי.
בשנת 1963 סיים לימודי היסטוריה באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי, ובשנת 1966 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
באותה שנה החל לעבוד במשרד עורכי דין שייצג את ליגת ה-NBA.
בשנת 1978 מונה ליועץ המשפטי של הליגה, ובשנת 1980 מונה לסגן נשיא בכיר של הליגה.
ב-1 בפברואר 1984 מונה לנציב הרביעי של הליגה, אחרי פרישתו של לארי או'בריין.
באותה שנה התקבלו לליגה השחקנים מייקל ג'ורדן, צ'ארלס בארקלי, ג'ון סטוקטון והאקים אולאג'ואן.
בשנות ה-80, הגיעה הליגה בניהולו של סטרן לשיאים של רווחיות ופופולריות בכל העולם, בעיקר בזכות השחקנים הבולטים מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון ולארי בירד.
משחקי הליגה משודרים במעל 200 מדינות בכל העולם, וחברות בה 30 קבוצות - 29 מארצות הברית ואחת מקנדה.
בשנת 1996 הוקמה ליגת הכדורסל המקבילה לנשים - ליגת ה-WNBA.
סטרן נחשב לנציב קפדן בענייני משמעת, והתנגד בתוקף להימורים על משחקי הליגה.
בשנת 2005 אישר לקבוצות הליגה תקרת שכר גמישה של 49.5 מיליון דולר, במטרה להימנע מסכסוך שיוביל להשבתה של הליגה.
הסכם פשרה זה עורר ביקורת מצד התומכים בהגבלת שכר השחקנים ובעידוד התחרותיות.
ב-1998 הונצח סטרן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח אנשי ספורט יהודיים שזכו להישגים יוצאי דופן.
ב-26 באוקטובר 2012 הודיע סטרן שיעזוב את תפקיד הנציב ב-1 בפברואר 2014, 30 שנה בדיוק לאחר שנכנס לתפקיד.
סטרן המליץ על סגנו בעשר השנים האחרונות אדם סילבר, והוא החליפו בתפקיד הקומישינר.
דווח כי בשנותיו האחרונות כנציב משכורתו השנתית עמדה על 9 מיליון דולר.
ב-12 בדצמבר 2019 עבר סטרן אירוע של דימום מוחי,נותח ואושפז בבית חולים במנהטן.
הוא נפטר ב-1 בינואר 2020 בגיל 77. לאחר מותו, כל קבוצות הליגה עלו עם סרט שחור על הזרוע של השחקנים כהוקרה לפועלו.
סטרן היה נשוי לדיאן, הם התחתנו ב-1963 ולזוג היו 2 בנים: אריק ואדוארד.
הם התגוררו בסקרסדייל במדינת ניו יורק.
סר דייוויד סטרלינג היה בן למשפחת אצולה סקוטית, מטפס הרים, וקצין בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה, שהקים את יחידת הקומנדו הבריטית SAS.
סטרלינג נולד בעיירה דיון שבמחוז פרת'שייר (ליד העיר סטרלינג) כארצ'יבלד דייוויד סטרלינג, למשפחת אצולה סקוטית קתולית, ענף קייר של שבט סטרלינג.
אביו ארצ'יבלד סטרלינג האב היה קצין בדרגת בריגדיר גנרל בצבא הבריטי, אימו הייתה בת למשפחת פרייזר והוא היה בן דודו של סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15. סטרלינג הבן התחנך במכללת אמפלפורת' שבצפון יורקשייר, ולאחר מכן במכללת טרינטי היוקרתית באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו נמשך סטרלינג דווקא למרוצי הסוסים בניומרקט וסולק מהלימודים.
סטרלינג ניסה את מזלו כאומן בפריז, וכשנכשל חזר לסקוטלנד לעסוק באדריכלות, שוב ללא הצלחה.
הוא החליט לנסות את כוחו ולהיות הראשון לכבוש את האוורסט, ולשם כך החל להתאמן בטיפוס בהרי הרוקי.
מלחמת העולם השנייה וייסוד יחידת ה-SAS
באוגוסט 1939, בעקבות החדשות על מלחמה קרבה, קטע את אימוניו, שב לסקוטלנד והתגייס למשמר הסקוטי כקצין זוטר.
לאחר זמן מה, בשנת 1940, התנדב לגדוד "קומנדו מספר 8" תחת פיקודו של סגן-אלוף רוברט לייקוק.
יחידה זו הפכה מאוחר יותר לחלק מ"כוח Z" (שכונה בהמשך "ליי-פורס").
ב-1 באוגוסט 1941 פורקה היחידה, אך סטרלינג נותר משוכנע ביתרונות לוחמת הקומנדו: לדעתו יכול היה כוח קטן האוחז ביתרון ההפתעה לגרום נזק גדול יותר מפלוגה שלמה.
סטרלינג פנה עם רעיון זה לראש שרשרת הפיקוד.
הוא התגנב למשרדי פיקוד המזרח התיכון בקהיר בניסיון לפגוש את מפקד הצבא במזרח התיכון, גנרל קלוד אוקינלק.
במשרד פגש סטרלינג את סגן המפקד, גנרל ניל ריצ'י, שהתלהב מרעיונו והתיר לסטרלינג להרכיב לעצמו כוח מיוחד תחת השם המטעה "חטיבת שירות האוויר המיוחדת" (SAS).
ניסיונו הראשון לבצע פעולת תקיפה באמצעות צניחה היה כושל למדי; לוחמים רבים נהרגו ונפצעו, והמשימה לא בוצעה.
סטרלינג חזר לבסיס היחידה ב'כברית', הסיק את המסקנה ושינה את שיטת העבודה: מעתה היחידה לא תגיע ליעדה בצניחה אלא בנסיעה על ידי שימוש-קבע בשירותיה של קבוצת המדבר ארוכת הטווח, יחידת עילית אחרת שהתמחתה בפשיטות עמוקות מעבר לקווי האויב במדבר, בדרך כלל למטרות מודיעין.
הוא פנה במהירות לארגן פשיטות על שדות תעופה ונמלים בשיטה פשוטה זו.
לוחמי היחידה לא התחפשו לחיילים גרמניים ואיטלקים אלא לעיתים רחוקות, ובדרך כלל הם פשוט הגיחו מהמדבר, הסתננו לתוך שדה תעופה או מתקן צבאי אחר, הניחו את פצצותיהם ונעלמו כלעומת שבאו.
פעם או פעמיים נסעו לוחמי היחידה ישירות דרך עמדות ביקורת של האויב, כשהם משתמשים בכישוריהם הלשוניים של לוחם זה או אחר כדי להטעות את השומרים.
סטרלינג זכה להערכה רבה מפקודיו ומפקדיו.
דייוויד לויד-אוואן מן הקמא"ט אשר היה לבסוף למפקדה וולדימיר "פופסקי" פניאקוב, מפקדו של צבאו הפרטי של פופסקי העריכו אותו ואת כישוריו כמפקד עד מאוד, ושמחו להצטרף לכל מבצע ומפעל שהוציא אל הפועל.
כן זכה סטרלינג להערכה מצד הגנרל ארווין רומל שכתב עליו ביומנו כי .
כן זכה סטרלינג להערכתם של הגנרל מונטוגומרי ווינסטון צ'רצ'יל.
זה האחרון המליץ, לאחר שפגש בסטרלינג בקהיר, לגנרל אלכסנדר להפוך את היחידה לרגימנט של קבע.
בינואר 1943 נפל סטרלינג בשבי הגרמנים.
רומל כתב על כך ביומנו כי .
הוא נמלט ונתפס ארבע פעמים עד שהגרמנים העבירו אותו לטירת קולדיץ השמורה, שם נשאר עד סוף המלחמה.
לאחר נפילתו בשבי, תפסו אחיו ביל וסגן-אלוף פאדי מיין את הפיקוד על יחידת הקומנדו שלו.
בחמישה עשר החודשים לפני נפילתו בשבי השמידה יחידתו מעל 250 כלי טיס בעודם על הקרקע, מאות כלי רכב, ועשרות מצבורי אספקה, כבישים ומסילות ברזל.
סטרלינג שוחרר מהשבי באפריל 1945 ובשנת 1946 הוא היגר לדרום רודזיה, בה עבד כמהנדס השקיה ותייר את האזור בחיפוש אחר פתרונות פוליטיים לאזור.
בשנת 1949 הוא הקים את ארגון הקפריקורן שפעל לשיתוף פעולה בין גזעי באפריקה.
בשנת 1950 הוא פרסם ביחד עם וילסון חוברת שתיארה את המצב באפריקה מדרום לסהרה וקרא לפיתוח כלכלי של האזור על ידי הגירה מסיבית של לבנים אליה, תוך שמירה על אזורי מחיה עבור השחורים.
לטענתם, פתרון זה היה שונה מהותית מהאפרטהייד אותו הם גינו בחריפות.
בשנת 1954 פרסם מודעה גדולה בעיתונות שקראה לסיום ההפרדה הגזעית, לדבריו לא משום שהיא לא הייתה מוצדקת בעבר, כאשר השחורים המשכילים היו מעטים, אלא משום שהנסיבות השתנו.
בשנת 1959 פרש מנשיאות הקפריקורן לאחר שאחיו התרושש ולא יכול היה לתמוך בו כלכלית.
סטרלינג חשש מכוחם של איגודים מקצועיים, וב-1975 הקים ארגון מתנדבים בשם "GB75" אשר נועד לעזור למדינה במקרים של שביתה.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1990 ומת כשנה לאחר מכן, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-75.
מצבת זיכרון של ה-SAS, בדמותו של סטרלינג, הוצבה בשנת 2002 קרוב לעיר מולדתו.
מייסד סיירת מטכ"ל, רב-סרן (לימים תא"ל) אברהם ארנן קרא את הספר "מפקד הרפאים" שכתבה הסופרת וירג'יניה קואלס והתרשם ממנו עמוקות.
דמותו של סטרלינג, כפי שעלתה מדפי הספר, ויחידת ה-SAS אותה הקים והוביל בפשיטות על עורף האויב במדבר המערבי, הרשימו אותו עמוקות, והשפיעו על חזונו לגבי סיירת מטכ"ל אופייה וייעודה.
ארנן קבע את המוטו שטבע סטרלינג - "המעז מנצח" כמוטו של היחידה, ואף תלה כרזה הנושאת את המשפט במשרדו.
גם מפקדים אחרים ביחידה ובצה"ל הושפעו מן הספר, ובהם אהוד ברק ועוזי דיין וכן יוני נתניהו שעליו סופר כי ידע את הספר בעל- פה.
דני רהב וולף, מוותיקי הצנחנים אשר פיקד על סיירת שקד סיפר לידיד כי שאף להידמות לסטרלינג.
הספר "מפקד הרפאים" ניתן במשך שנים רבות כשי לבוגרי מסלול הלוחם בסיירת מטכ"ל וביחידת שלדג, שמייסדה ומפקדה הראשון, מוקי בצר, הושפע אף הוא מדמותו של סטרלינג.
עם השנים ניתן הספר כשי גם למפקדים בחיל הרגלים וללוחמים ביחידות מובחרות אחרות.
רולנד דייוויד סמית' , פסל וצייר אמריקאי, מחשובי האמנים האמריקאים במחצית השנייה של המאה ה-20 המזוהה עם סגנון האקספרסיוניזם המופשט.
דייוויד סמית נולד בעיר דיקייטר (Decatur), שבמדינת אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1906, למשפחה דתית-מתודיסטית.
בהיותו בן 15 עברה משפחתו אל העיר פולדינג (Paulding), שבמדינת אוהיו, שם אמו עבדה כמורה, ואילו אביו שימש כמהנדס חברת הטלפונים המקומית.
בשנת 1923 נרשם לקורס בהתכתבות לציור קריקטורות, ובעקבות ניסיון אמנותי ראשון זה למד באוניברסיטת אוהיו ובאוניברסיטת נוטרדאם, אולם בשנת 1925 פרש מלימודיו והחל לעבוד כרתך במפעל לייצור מכוניות.
בין השנים 1926–1927 למד ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" בניו יורק (Art Students League of New York).
שם, בעזרת מורהו ין מטולקה (Jan Matulka), התוודע סמית אל האמנות המופשטת האירופית, ובייחוד אל הקוביזם ואל עבודותיהם של פיקאסו וחוליו גונזאלס.
בשנת 1927 נשא לאישה את דורות'י דנר.
ב-1929 רכשו בני הזוג בית בבולטון לנדינג, שבצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 1932 יוצר סמית את פסליו הראשונים, באיי הבתולה.
היצירות נשאו את ההשפעה הגדולה של הקוביזם והסוריאליזם, אליהם נחשף מהתבוננות בתצלומי עבודות של פיקאסו ושל אלברטו ג'אקומטי, אשר פורסמו במגזינים לאמנות באותה עת.
פסלים אלו נוצרו כאסמבלאז' של חפצים שונים, ואף מאלמוגים, שאוחדו ואחר כך נצבעו.
בנוסף, המשיך סמית ליצור ציורים בעלי אופי סוריאליסטי.
בעקבות הכרותו עם הצייר ממוצא אוקראיני ג'ון גרהם, התוודע סמית, במהלך שנת 1934-1933, לאמנים כגון ארשיל גורקי, וילם דה קונינג, ג'קסון פולוק ואחרים.
בשנת 1935 נסע לאירופה וביקר בפריז, אתונה, כרתים, נאפולי, מלטה, מרסיי ולונדון.
לאחר מכן הפליג לביקור בן 12 יום בלנינגרד ובמוסקבה.
במסעו חווה את האמנות הקלאסית ואת האמנות האוונגרדית של תקופתו.
בשובו מתחיל לעבוד על סדרה של "מדליות הקלון", קבוצה של תבליטים המציגים את תחלואי המלחמה ואת תוצאותיה.
הקבוצה, נוצרה בעקבות סדרת מדליות מלחמה גרמניות, בהן צפה בתערוכה במוזיאון הבריטי.
סמית עבד על הסדרה במשך שלוש שנים.
בשנת 1938 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בעיר ניו יורק.
בנוסף, הצטרף לכמה ארגוני אמנים כגון ארגון האמנים האמריקאים המופשטים ("American Abstract Artists") והציג בתערוכותיהם הקבוצתיות.
בשנת 1940 עבר סמית להתגורר באופן קבוע בביתו בבולטון לנדינג.
שם, בסמוך לאגם ג'ורג', הוא מקים סדנת עבודה בשם "הטרמינל לעבודות ברזל".
הסטודיו החדש אפשר לסמית להגדיל את קנה המידה של עבודתו באופן משמעותי.
מלחמת העולם השנייה פוגעת באספקת הברזל לעבודתו וכן בדרישה לאמנות ואמנות מופשטת בפרט, וסמית משקיע זמן רב יותר בציור וברישום.
בנוסף, הופך הנוף לאחד מן הנושאים המרכזיים של עבודתו.
לפרנסתו הועסק סמית בעבודה עבור "חברת הקטרים האמריקאית", ואף הצטרף בשנת 1942 לאיגוד פועלי הפלדה של אמריקה.
בשנות החמישים שבו וגדלו ממדי עבודותיו בצורה ניכרת.
הדבר התאפשר על ידי מלגות אותן קיבל מקרן סלומון ר.
מלגות אלו, אפשרו לסמית רכישה של חומרי גלם רבים יותר לעבודותיו.
הוא יצר סדרות של עבודות כגון "אגריקולה" (Agricolas, איכר בלטינית), העושות שימוש בחלקי ציוד חקלאי, ו"טוטם-מכל" (Tanktotem).
את הראשון בסדרת הפסלים "קובי" (Cubi) יצר סמית בשנת 1963. הסדרה כולה, אשר הורכבה מקוביות העשויות פלדת אל-חלד, הדגישה את אופיו של החומר ואת יכולתו לשקף את השתנות האור על ידי ליטוש של המתכת.
סמית לא סיים את הסדרה בשל מותו בתאונת דרכים ליד העיר בנינגטון שבורמונט, ב-23 במאי 1965.
דייוויד ראסל סטראתיירן הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2005 על תפקידו בסרט "לילה טוב ובהצלחה".
סטראתיירן נולד בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
סטראתיירן למד בתיכון רדווד ובמכללת ויליאמס שבמסצ'וסטס שם סיים את לימודיו בהצלחה.
לאחר שסיים את לימודיו עבד סטראתיירן כליצן בקרקס מקומי.
סטראתיירן נישא ללוגן גודמן, אחות במקצועה.
לזוג נולדו שני ילדים, האחד הוא טיי שחקן ומוזיקאי.
את הופעת הבכורה שלו בסרט מקצועני ערך סטראתיירן ב-1980 בדרמה "השיבה של שביעיית סיקוקוס", לאחר מכן הופיע בדרמת המתח הביוגרפית מועמדת 5 פרסי האוסקר של מייק ניקולס "סילקווד".
ב-1987 שיחק בדרמה ההיסטורית "מאטאוון" ובדרמה ההיסטורית זוכת פרס אמי "היום הראשון" בה גילם את דמותו של אבי פצצת האטום רוברט אופנהיימר.
במהלך שנות ה-90 שיחק סטראתיירן בדרמת המלחמה "ממפיס בל", בדרמת הספורט הקומית "ליגה משלהן", במותחן הפשע "סניקרס", בדרמה מועמדת 2 פרסי האוסקר "דג התשוקה", בדרמת המותחן של סידני פולאק "הפירמה" ובמותחן ההרפתקאות "נהר הפרא".
בשנת 1997 השתתף סטראתיירן באחת הדרמות המצליחות ביותר בשנות ה-90 זוכת 2 פרסי האוסקר "סודות אל איי", השתתפותו בסרט תרמה רבות להמשך הקריירה שלו ועל משחקו קיבל שבחים רבים.
בסרט גילם סטראתיירן את דמותו של פירס פצ'ט.
בשנת 1999 גילם סטראתיירן את דמותו של תסאוס בדרמה הרומנטית "חלום ליל קיץ", לאחר מכן שיחק בסרטים "לימבו" ו"הנאשמת".
בשנת 2005 גילם סטראתיירן את דמותו של העיתונאי האמריקאי אדוארד מורו בדרמה ההיסטורית מועמדת 6 פרסי האוסקר של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה".
על משחקו בסרט קיבל סטראתיירן מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אותה הפסיד לפיליפ סימור הופמן, כמו כן קיבל סטראתיירן מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בשנת 2007 שיחק סטראתיירן בתפקיד ראשי בחלק השלישי זוכה 3 פרסי האוסקר של פול גרינגראס בסדרת סרטי "ג'ייסון בורן", "זהות כפולה".
בסרט גילם סטראתיירן את נוח וסן, סוכן CIA המנסה לאתר את ג'ייסון בורן לאחר פרשיית ירי מסתורית שאירעה במוסקבה.
בנוסף שיחק סטראתיירן בתפקיד ראשי במותחן הפשע "עדות שבורה".
בשנת 2008 השתתף בפנטזיה המשפחתית "עלילות ספיידרוויק" בה גילם את ארתור ספיידרוויק.
בשנת 2009 שיחק במותחן הבלשי "מעשיה על שתי אחיות" לצד אליזבת' בנקס.
בשנת 2010 זכה בפרס אמי על משחקו בסדרה "טמפל גרנדין".
דייוויד פיימר הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
פיימר נולד בפרבר אושנסייד שבניו יורק לסילביה ומרווין פיימר.
הוא יהודי מצד אמו שברחה מבלגיה לארצות הברית במהלך הכיבוש הנאצי.
פיימר סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן עם תואר בפסיכולוגיה.
את הופעתו הראשונה בסרט מקומי ערך ב-1979 בסרט "חותנים צמודים לדולר".
לאחר תפקידים משניים בהם הופעה בקומדיית המערבונים המצליחה "תעצרו את העיר אני רוצה לרדת!", הגיע פיימר לשיאו מבחינה מקצועית כשהיה בשנת 1992 מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמה הקומית של בילי קריסטל "מר מוצ"ש".
בסרט גילם פיימר את דמותו של סטן אחיו ומנהלו האישי של הקומיקאי באדי יאנג (בילי קריסטל).
לאחר מכן הופיע בדרמה הקומית "לחפש את בובי פישר" ובדרמה ההיסטורית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של רוברט רדפורד, "חידון האשליות", בו גילם את דן אנרייט.
ב-1995 השתתף בדרמה הביוגרפית שהייתה מועמדת לארבעה פרסי אוסקר של אוליבר סטון, "ניקסון", בדרמה הקומית רומנטית "הנשיא מאוהב" ובקומדיית הפשע "תפוס את שורטי".
ב-1996 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "פשע המדינה".
ב-1997 גילם את דמותו של המדינאי ג'ון פורסית' בדרמת המסתורין ההיסטורית מועמדת ארבעה פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד".
ב-2003 שיחק בסדרה "קו האש", בכיכובה של לסלי ביב.
בסדרה שלא האריכה ימים וירדה מהאוויר לאחר 13 פרקים, גילם פיימר את ג'ונה מלוי, ראש מאפייה מריצ'מונד, וירג'יניה.
ב-2004 הופיע בדרמה הרומנטית "בחברה טובה".
ב-2009 שיחק במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום", שם גילם את דמותו של ג'ים ג'אקס.
בשנת 2012 שיחק בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור", לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט.
מסע בין כוכבים: פיקארד - ד"ר מוריץ בניון (פרק אחד, 2020)
יו דייוויד פוליצר הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004.
פוליצר נולד בניו יורק להורים יהודים ממוצא סלובקי.
בשנת 1966 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים.
בשנת 1969 סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1974 השלים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
על מחקריו בתחום כרומודינמיקה קוונטית זכה בשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו מאוניברסיטת פרינסטון, דייוויד גרוס ופרנק וילצ'ק.
דייוויד פוסטר וולאס היה סופר אמריקאי שזכה בפרסים ספרותיים רבים.
הרומן "מהתלה אינסופית" פרי עטו, בן 1,079 העמודים, נכלל ברשימת השבועון "טיים" כאחד ממאה הרומנים הגדולים שראו אור בין השנים 1923–2006.
דייוויד פוסטר וולאס נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק לאב דוקטור לפילוסופיה ולאם מורה לאנגלית.
בנערותו היה שחקן טניס ודורג בין המקומות הגבוהים בליגת הנוער האמריקאית.
וולאס למד תואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה, והתמחה בלוגיקה מודלית ומתמטיקה.
על עבודת הגמר שלו בפילוסופיה זכה בפרס ע"ש גייל קנדי.
עבודת הגמר שלו באנגלית הפכה מאוחר יותר לרומן הראשון שפרסם, "The Broom of the System".
בשנת 1985 סיים את לימודיו בהצטיינות, ובשנת 1987 סיים את התואר השני בכתיבה יוצרת, באוניברסיטת אריזונה.
בשנים שלאחר מכן לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטאות ובקולג'ים שונים בבוסטון, אילינוי, ובלוס אנג'לס.
בשנת 1989, כשעבר מאריזונה לבוסטון, שקע בדיכאון ובדחפים אובדניים ובעקבות כך אושפז לטיפול פסיכיאטרי, והחל ליטול תרופה נוגדת דיכאון ששמרה על איזונו הנפשי בשנים הבאות.
ביוני 2008 ניסה וולאס לשים קץ לחייו.
בעקבות כך אושפז שוב בבית חולים פסיכיאטרי וקיבל טיפולים בנזעי חשמל.
ב-12 בספטמבר יצאה אשתו מן הבית למספר שעות והשאירה את וולאס לבדו.
כשחזרה בלילה גילתה כי התאבד.
המוות והפחד הקיומי הם נוכחים קבועים ביצירתו של וולאס.
עם זאת, כתיבתו מאופיינת בהומור חריף ומיוחד ובתפיסת עולם עמוקה ובסיסית של חמלה.
הוא מציג ביצירותיו התבוננות חודרת ומעמיקה על החיים המודרניים המערביים בכלל ועל החברה האמריקאית בפרט.
בתוך מצבי קיצון של ניכור הוא מציג את הרגש העז, את החום האנושי ואת הכמיהה להכלה.
בראיונות עמו ציין וולאס את סרטו של דייוויד לינץ' קטיפה כחולה מ-1986 כסרט מכונן שהשפיע עליו השפעה מכרעת.
כמו כן סיפר על הערצתו לסופר ג'ון בארת ועל השתחררותו מהשפעתו של בארת מאוחר יותר.
וולאס דיבר בהערכה על הסופר דון דלילו ועל כתביו המוקדמים של ג'ון אפדייק.
יצירתו אופיינה לעיתים כפוסט-פוסטמודרנית וכחלק ממגמת "הכּנוּת החדשה" (New Sincerity).
The Pale King - 2011 (רומן לא גמור שנמצא בעיזבונו לאחר מותו).
1999 - ראיונות קצרים עם גברים נתעבים
ילדה עם שיער מוזר, ספרית פועלים, 2011. תרגום סיפורים: אלינוער ברגר, תרגום מסות: אסף גברון.
בחרה, ערכה והוסיפה אחרית דבר: נגה אלבלך.
משהו כיפי לכאורה שלא אחזור עליו לעולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 2012. תרגום: אלינוער ברגר.
עורכת הספר: נגה אלבלך, בשיתוף עם דבי אילון.
ראיונות קצרים עם גברים נתעבים, ספרית פועלים, 2013. תרגום: אלינוער ברגר.
אקספרס הדיבור הישיר, ספרית פועלים, 2015. תרגום: דבי אילון.
בחירת המאמרים: נגה אלבלך ודבי אילון.
מיסטר סקווישי, ספרית פועלים, 2016. תרגום: אלינוער ברגר.
אלו הם מים, ספרית פועלים, 2017. תרגום: אסף גברון.
טבעו של הכיף, תרגמה דבי אילון, ספרית פועלים, 2018.
מהתלה אינסופית, תרגמה מאנגלית: מיכל ספיר, עורכת התרגום: דבי אילון.
אפ, סימבה, תרגמה מאנגלית: דבי אילון, הוצאת ספרית פועלים, 2024
קטעים מתוך ספריו שראו אור בעברית
ניאון ותיק וטוב מתוך הספר 'ילדה עם שיער מוזר', באתר הקיבוץ המאוחד
אלו הם מים מתוך הספר 'ילדה עם שיער מוזר', באתר כלכליסט
קחו בחשבון את הלובסטר, קטע מהמאמר המלא, מתוך הספר 'ילדה עם שיער מוזר', באתר כלכליסט
מסע תענוגות לכאורה, קטע מתוך הספר 'משהו כיפי לכאורה שלא אחזור עליו לעולם', באתר כלכליסט
דייוויד סיידלר היה תסריטאי ומחזאי בריטי-אמריקני ממוצא יהודי.
סיידלר כתב מאמצע שנות השמונים למעלה מתריסר תסריטים להפקות טלוויזיה, בעיקר דרמות, וזכה למוניטין בשנת 2010 בעקבות התסריט זוכה פרס האוסקר שכתב לסרט "נאום המלך".
סיידלר נולד בלונדון כבן יחיד לסוחר הפרוות ברנרד סיידלר, שהוריו נספו מאוחר יותר בשואה.
הוריו השתייכו למעמד הבינוני בבריטניה, והוא גדל רוב הזמן אצל אומנת.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה משפחתו לעיירה הקטנה לינגפילד, מחשש להתקפות הבליץ על לונדון, ולאחר מכן הפליגה בספינה לניו יורק, שם המשיך אב המשפחה במסחר הפרוות במשרד שפתח.
במהלך הנסיעה באוקיינוס האטלנטי הותקפה הספינה על ידי צוללת גרמנית, ודייוויד החל לסבול מאז מגמגום.
במטרה לשקם את בנם, נהגו הוריו לעקוב ולהשמיע לו נאומים ברדיו של מלך בריטניה ג'ורג' השישי, שסבל בעצמו מגמגום כבד.
במקביל השלים דייוויד בביתו סדרת טיפולי ריפוי בדיבור בשנות ה-40. לאחר מספר כישלונות, הצליח בגיל 16 להשתלט על הגמגום, בין היתר גם בסיוע של שימוש בקללות.
סיידלר למד בבית הספר בניו יורק יחד עם הבמאי לעתיד פרנסיס פורד קופולה, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קורנל, שם התיידד עם הסופר תומאס פינצ'ון, והחליט לעסוק בכתיבה.
הוא החל לעבוד בתרגום הדיבוב האנגלי של סרטי אימה יפניים, ולאחר מכן כתסריטאי עבור הסדרה "הרפתקאותיהם של הסיספריי", שצולמה בפיג'י בדרום האוקיינוס השקט.
סיידלר התיישב בפיג'י ושימש כיועץ פוליטי לראש הממשלה במדינה.
סיידלר הגיע להוליווד בסוף שנות השבעים, והחל בכתיבת תסריט ל"טאקר: האיש וחלומותיו", אודות חייו של פרסטון טאקר (1903-1956 ,Tucker), יצרן ומעצב מכוניות אמריקאי חלוצי.
הסרט שיצא לאקרנים רק בשנת 1988 היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר אך לא זכה להצלחה מסחרית.
סיידלר אף נקלע לסכסוך עם הבמאי של טאקר, קופולה, לגבי הקרדיט על חלקו בכתיבת התסריט.
בעשורים הבאים עסק סיידלר יחד עם אשתו השנייה ז'קלין פדר בכתיבת סרטי טלוויזיה ומיני סדרות, בעיקר סרטי ביוגרפיה כמו "מליסה בארץ הפלאות" ו"אונאסיס: האיש עשיר ביותר בעולם".
הצלחתו הגדולה כתסריטאי קולנוע באה עם התסריט שכתב לדרמה ההיסטורית "נאום המלך", אודות המלך ג'ורג' השישי שהתגבר על הגמגום ממנו סבל בעזרתו של ליונל לוג (בגילומו של ג'פרי ראש, ששובץ לתפקיד על ידי סיידלר עצמו).
סיידלר החל בתחקיר על הסרט עשרות שנים לפני מימושו.
הוא יצר קשר בתחילת שנות השמונים עם בנו של ליונל, ולנטיין לוג שהחזיק ביומנים שאביו השאיר, והבטיח לו לסייע בפיתוח התסריט, בתנאי שהמלכה האם אליזבת תיתן את הסכמתה.
סיידלר פנה לאלמנתו של ג'ורג' השישי, אך היא ביקשה ממנו לא לפרסם את הסיפור כל עוד היא בחיים, כי הזכרונות כואבים מדי עבורה.
התסריטאי כיבד את הבקשה ושב לעבוד על הסרט רק בסוף שנת 2005, שלוש שנים לאחר מות המלכה בגיל 101. באותה שנה אובחן סיידלר כחולה בסרטן הגרון, ממנו החלים לבסוף.
דודו של סיידלר שסבל אף הוא מגמגום, נשלח על ידי אביו (סבו של סיידלר) לפגוש את קלינאי התקשורת ליונל לוג.
1989: פרס גילדת הסופרים האמריקאים עבור אונאסיס: האיש העשיר בעולם
2010: פרס הקולנוע הבריטי העצמאי עבור נאום המלך
2010: פרס מבקרי הקולנוע בסן פרנסיסקו עבור נאום המלך (התסריט המקורי הטוב ביותר)
2010: פרס איגוד מבקרי הקולנוע של סאות'איסטרן עבור נאום המלך (התסריט המקורי הטוב ביותר)
2011: מועמדות לפרס גלובוס הזהב על נאום המלך (התסריט הטוב ביותר)
2011: מועמדות לפרס באפט"א על נאום המלך (התסריט המקורי הטוב ביותר)
2011: פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
דייוויד האוול פטראוס הוא איש צבא אמריקאי בדרגת גנרל.
כיהן כראש ה-CIA מ-6 בספטמבר 2011 ועד 9 בנובמבר 2012. קודם לכן היה מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, מפקד הכוח הרב-לאומי בעיראק ומפקד כוחות נאט"ו והכוחות האמריקאים באפגניסטן.
פטראוס פיקד על כוחות הקואליציה בעיראק במהלך מבצע הנחשול, במהלכו הצליח להפחית את הלחימה והאלימות הבין-עדתית והמיליטנטית בצורה חסרת תקדים.
האסטרטגיה שלו הביאה לרמת יציבות גבוהה יותר במדינה ויצרה את התנאים שאפשרו לכוחות האמריקנים לסגת מעיראק ב-2011. בהמשך, במהלך פיקודו על המלחמה באפגניסטן בוצע מבצע חנית נפטון – חיסול אוסאמה בן לאדן.
פטראוס החל דרכו הצבאית כצוער בווסט-פוינט.
הוא מילא מגוון תפקידי פיקוד, הדרכה ומטה.
תפקידי הפיקוד שלו בעיקר היו ביחידות חי"ר קל, ובמסגרת תפקידי המטה שלו התלווה לעיתים קרובות לאנשי צבא בכירים.
בתפקידי הדרכה פטראוס יזם הגות צבאית חדשה באשר להתמודדות מול איומי גרילה והתקוממות אזרחית, וניחן בראייה אסטרטגית רחבה.
עם עלייתו לתפקידי מפתח במלחמת עיראק, הפך גם לדמות בולטת בציבור האמריקאי.
בתחילת הלחימה במלחמת עיראק, פטראוס פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוא הוביל את האוגדה בלחימה בבגדאד ובכרבלא.
לאחר מכן פיקד על המתקפה המוסקת על מחוז נינווה בצפון עיראק.
פטראוס הצליח לקדם קשרים טובים עם האוכלוסייה המקומית ולחזק את מוסדות הממשל, במסגרת מדיניות שיישם תחילה בצפון עיראק, בהמשך על כל עיראק במהלך מבצע הנחשול ומאוחר יותר ניסה להעתיק גם באפגניסטן, בהצלחה חלקית בלבד.
בתום שירותו הצבאי מונה לראש ה-CIA, אך כהונתו נקטעה כאשר התפרסמה עבירת פריצת מידע שלו.
מאז פרישתו, פטראוס מרבה לשמש פרשן צבאי בפורומים שונים.
פטראוס נולד במדינת ניו יורק בכפר קורנוול שעל ההדסון.
אביו, סיקסטוס, היה רב חובל הולנדי אשר היגר לארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אמו, מרים לבית האוול, הייתה ספרנית.
פטראוס התקבל ב-1970 ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
פטראוס היה בקבוצות הכדורגל והסקי הבין-מכללתית, היה קפטן צוערים בסגל החטיבה, והיה "צוער מכובד" לפי האקדמיה, שסיים את לימודיו בשורות העשירון העליון של הכיתה של 1974 (מקום 40 בסך הכל).
בשנתון הכיתתי, חבריו זכרו אותו כאחד ש"תמיד נמצא בראש בספורט, בלימודים, במנהיגות ואפילו בחיי החברה שלו".
בעודו צוער, פטראוס החל לצאת עם בתו של גנרל הצבא ויליאם א.
קנולטון (המפקח של ווסט פוינט באותה תקופה), הוליסטר "הולי" נולטון.
חודשיים לאחר שפטראוס סיים את לימודיו, הם נישאו.
הולי, שהיא רב-לשונית, זכתה במלגת הצטיינות לאומית בתיכון, וסיימה בהצטיינות את לימודיה במכללת דיקינסון.
יש להם בת ובן, אן וסטיבן.
בעת ההסמכה של בנו לצבא ב-2009, פטראוס ניהל את טקס שבועת השירות שלו.
טרם התגייס בנו למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בנו המשיך לשרת כקצין באפגניסטן בשורות צוות הקרב של חטיבה מוטסת 173. מעונו הרשמי של פטראוס בארצות הברית הוא נכס קטן בעיירה הקטנה ספרינגפילד, ניו המפשייר, שאשתו ירשה ממשפחתה.
פטראוס אמר פעם לחבר שהוא מזדהה פוליטית בתור רפובליקני של רוקפלר.
פטראוס סיים את לימודיו בווסט פוינט בשנת 1974, וקיבל תואר ראשון במדעי הצבא.
הוא זכה בפרס הגנרל ג'ורג' מרשל כבוגר המצטיין של מללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית לשנת 1983 בפורט ליונוורת', קנזס.
לאחר מכן סיים תואר שני ב-1985 ודוקטורט ביחסים בין-לאומיים בשנת 1987 מבית הספר וודרו וילסון לעניינים ציבוריים ובין-לאומיים של אוניברסיטת פרינסטון, שם למד תחת פרופסור ריצ'רד ה.
באותה תקופה שימש גם כעוזר פרופסור ליחסים בין-לאומיים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בין השנים 1985–1987. עבודת הדוקטורט שלו הייתה "הצבא האמריקני והלקחים של וייטנאם: מחקר על השפעה צבאית ושימוש בכוח בעידן הפוסט-וייטנאמי".
הוא השלים מלגה צבאית בבית הספר לשירות חוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1994–1995.
מסוף 2005 ועד פברואר 2007, פטראוס שימש כגנרל המפקד על פורט ליונוורת', קנזס, ועל מרכז הנשק המשולב של צבא ארצות הברית (CAC) שנמצא שם.
כמפקד CAC, פטראוס היה אחראי על הפיקוח על מכללת הפיקוד והמטכ"ל ועוד שבעה עשר בתי ספר, מרכזים ותוכניות הכשרה וכן על פיתוח המדריכים הדוקטרינרים של הצבא, הכשרת קציני הצבא ופיקוח על מרכז הצבא לאיסוף והפצת לקחים.
בתקופתו ב-CAC, פטראוס ולוטננט גנרל ג'יימס פ.
אמוס פיקחו יחד על פרסום מדריך שדה לאנשי צבא, שנכתב על ידי קבוצה מגוונת במיוחד של קציני צבא, אקדמאים ועיתונאים שנבחרו על ידי פטראוס.
הן בפורט ליונוורת' והן בכל בתי הספר ותוכניות האימונים של הצבא, פטראוס שילב את חקר ההתקוממות העממית והגרילה במערכי שיעור ובתרגילי אימון.
מתוך הכרה בעובדה שלעיתים קרובות חיילים בעיראק ביצעו תפקידים שונים בהרבה מאלו שלשמם הם התאמנו, הדגיש פטראוס את החשיבות של ללמד חיילים איך לחשוב ואיך להילחם, ואת הצורך לטפח גמישות וכושר הסתגלות אצל מנהיגים.
פטראוס החשיב את השינוי הזה כחלק המשמעותי ביותר במבצע הנחשול, ואמר ב-2016, "הזינוק החשוב ביותר היה גל היוזמות.
זה היה שינוי האסטרטגיה, ומבחינות רבות, זה ייצג שינוי משמעותי למדי ביחס למה שעשינו לפני הזינוק." פטראוס כונה "המומחה המוביל בעולם בלוחמה נגד התקוממות עממית".
עם סיום לימודיו בווסט פוינט ב-1974, פטראוס הוסמך לקצין חי"ר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לריינג'רס (כבוגר כבוד מצטיין), פטראוס שובץ לצוות הקרב של הגדוד המוטס 509, יחידת חי"ר קלה שהוצבה בויצ'נזה, איטליה.
מאז, החי"ר הקל עמד בליבת הקריירה שלו, בעוד שלעיתים היה מעורב במשימות ליחידות ממוכנות, עבודת מטה, מטלות ומוסדות הדרכה.
לאחר שעזב את גדוד 509 בדרגת לוטננט ראשון, פטראוס החל השתלמות קצרה ביחידות ממוכנות כאשר הפך לעוזר קצין מבצעים בסגל של חטיבה 2, דיוויזיית חי"ר 24 (ממוכנת), בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה.
בשנת 1979 קיבל על עצמו את הפיקוד על פלוגה באותה דיוויזיה: פלוגה בגדוד 2, רגימנט חי"ר 19 (ממוכן), ולאחר מכן שירת כקצין המבצעים של אותו גדוד, תפקיד בדרגת מייג'ור.
בשנת 1981, פטראוס הפך לעוזר של הגנרל ג'ון גאלבין, אז מפקד על גנרל דיוויזיית הרגלים ה-24 (ממוכן).
הוא הקדיש את השנים הבאות לקידום השכלתו הצבאית והאזרחית.
לאחר שרכש את הדוקטורט שלו ולימד בווסט פוינט, פטראוס המשיך במעלה שלבי סולם הפיקוד, ושימש כעוזר צבאי לגנרל גאלבין כשהאחרון שירת בתפקיד המפקד העליון של בעלות הברית באירופה.
משם הוא עבר לדיוויזיית הרגלים השלישית (ממוכנת).
במהלך השנים 1988–1989, הוא שירת כקצין מבצעים בגדוד החי"ר ה-30 של הדיוויזיה השלישית.
לאחר מכן הוצב כעוזר ראש המטה של צבא ארצות הברית, גנרל קרל וונו, בוושינגטון הבירה.
הוא נלקח למרכז הרפואי של אוניברסיטת ואנדרבילט, בנאשוויל, טנסי, שם נותח על ידי הרופא והסנאטור האמריקאי לעתיד ביל פריסט.
בית החולים שחרר אותו מוקדם מהצפוי לאחר שעשה בדיקת כושר פשוטה: חמישים שכיבות סמיכה ללא מנוחה, ימים ספורים בלבד לאחר התאונה.
במהלך השנים 1993–1994, המשיך פטראוס את הקשר הארוך שלו עם הדיוויזיה המוטסת ה-101 כעוזר ראש המטה של החטיבה, האחראי על תוכניות מבצעיות, תפעול והדרכה, ושימש גם אחראי אימונים וגיוס בדיוויזיה.
בשנת 1995, הוא הוצב במטה הצבאי של האו"ם בהאיטי כקצין המבצעים הראשי שלה במהלך מבצע משמר הדמוקרטיה במסגרת תעסוקה מבצעית.
בשנת 1999, כבריגדיר גנרל (גנרל נושא כוכב אחד), חזר פטראוס לדיוויזיה 82, שימש כעוזר מפקד הדיוויזיה למבצעים ולאחר מכן, לזמן קצר, כממלא מקום המפקד.
בתקופתו בשורות הדיוויזיה ה-82, הוא נפרס עם הכוחות בכווית בתעסוקה מבצעית במסגרת מבצע "אביב מדברי", כחלק מכוח המשמר שהוצב במדינה דרך קבע לכל אורך שנות התשעים לאחר מלחמת המפרץ.
הסופר טום קלנסי ערך עמו באותה עת ראיון ארוך לצורך כתיבת ספרו "צנחנים: סיור בכוח משימה מוצנח (1997)".
מה-82, הוא עבר לשרת כראש הסגל של הקורפוס המוטס ה-18 בפורט בראג במהלך השנים 2000–2001. בשנת 2000, פטראוס סבל מפציעתו הגדולה השנייה, כאשר במהלך קפיצת צניחה חופשית אזרחית, המצנח שלו קרס בגובה נמוך עקב פניית וו מהרוח, וכתוצאה מכך ספג נחיתה קשה ששברה את האגן שלו.
בשנת 2001 הוחלט לקדמו בדרגה למייג'ור גנרל (גנרל שני כוכבים; מקביל לאלוף בצה"ל).
במהלך 2001–2002, השתתף פטראוס במבצעי שמירת השלום בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב שהוקם בעקבות מלחמות יוגוסלביה.
הוא שהה בחבל הבלקן בפעילות מבצעית בת עשרה חודשים.
בבוסניה, הוא היה עוזר ראש המטה למבצעים של כוח הייצוב של נאט"ו וכן סגן מפקד כוח המשימה הבין-ארגוני ללוחמה בטרור של ארצות הברית, פיקוד שנוצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר כדי להוסיף יכולת סיכול טרור לכוחות ארצות הברית המצורפים לפיקוד נאט"ו בבוסניה.
ב-2004 הועלה לדרגת לוטננט גנרל (גנרל שלושה כוכבים; מקבילה לרב-אלוף).
ב-2007 הועלה לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
ב-23 באפריל 2008, מזכיר ההגנה רוברט גייטס הודיע שהנשיא ג'ורג' בוש הבן החליט למנות את הגנרל פטראוס לפקד על פיקוד מרכז של ארצות הברית (CENTCOM), שמפקדתו בטמפה, פלורידה.
בשנת 2010, פטראוס היה מועמד לפקד על כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי באפגניסטן, מינוי שדרש את אישור הסנאט.
מינויו אושר ב-30 ביוני 2010, והוא קיבל את הפיקוד מידי המפקד הזמני לוטננט-גנרל ניק פארקר ב-4 ביולי 2010.
בשנת 2003, פטראוס, אז גנרל, היה שותף בפעילות מבצעית קרבית בפעם הראשונה כאשר פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך תנועתו של קורפוס החמישי לבגדאד.
במערכה הצבאית פטראוס הוביל את הדיוויזיה שלו בקרבות עזים מדרום לבגדד, בכרבלא, אל-חלה ובנג'ף.
לאחר נפילת בגדאד, הדיוויזיה ביצעה את התקיפה המבצעית המוסקת הארוכה ביותר במלחמה על מנת להגיע למחוז נינווה, שם היא נותרה לפקח ולאבטח את השליטה לאורך רוב שנת 2003. הבריגדה הראשונה הייתה אחראית על האזור שמדרום למוסול, הבריגדה השנייה על העיר עצמה והבריגדה השלישית על האזור המשתרע לעבר הגבול הסורי.
במוסול, עיר בת כמעט שני מיליון תושבים, פטראוס וה-101 השתמשו בשיטות קלאסיות נגד התקוממות עממית כדי לבנות ביטחון ויציבות, כולל ביצוע פעולות ממוקדות ושימוש מושכל בכוח, הזנקה מחדש של הכלכלה, הרכבת כוחות ביטחון מקומיים, ופיקוח על קיומן של בחירות.
מועצת העיר תוך שבועות מרגע הגעתם, פיקחה כבר על תוכנית של עבודות ציבוריות, החייתה מחדש את התהליך המדיני, והשיקה עם התקציב שלה 4,500 תשתיות של שיקום האזור.
ניתן לייחס גישה זו לפטראוס, אשר היה ספוג בבניית אומה ומוסדות שלטון תקינים במהלך פעולותיו הקודמות במדינות כמו בוסניה והאיטי ובכך ניגש לבניית האומה העיראקית מחדש כמשימה צבאית מרכזית ו"היה מוכן לפעול בזמן שהרשות האזרחית בבגדאד עדיין התארגנה", לפי מייקל גורדון מהניו יורק טיימס.
חלק מהעיראקים העניקו לפטראוס את הכינוי 'דוד המלך', שאומץ מאוחר יותר על ידי כמה מעמיתיו.
ב-2004, ניוזוויק הצהיר כי "הדעה הרווחת המקובלת היא שאף כוח לא עבד קשה יותר כדי לזכות בלב ובמוחות עיראקים מאשר הדיוויזיה המוטסת ה-101 בראשות פטראוס".
בתומו של תהליך, הרשויות ומוסדות הממשל בצפון עיראק, באזור כורדיסטן העיראקית, שבו פעל פטראוס, הצליחו לשוב לפסים של תקינות ותפקוד סדיר בעוד שאר המדינה דשדשה מאחור.
אחת העבודות הציבוריות המרכזיות של הגנרל הייתה שיקום ופתיחה מחדש של אוניברסיטת מוסול.
פטראוס תמך בתוקף בשימוש בתקציבים שהופקדו לשיקול דעתם של המפקדים המרחביים למען מימון עבודות ציבוריות, ואמר למנהל הרשות הזמנית של הקואליציה פול ברמר "כסף הוא תחמושת" במהלך ביקורו הראשון של המנהל במוסול.
פטראוס נהג לשוב על הביטוי מספר פעמים, ולבסוף הוא הופיע בחוברות הדרכה רשמיות ושולב בסופו של דבר גם במדריך השדה נגד ההתקוממות של צבא ארצות הברית שנוסח בפיקוחו של פטראוס.
בפברואר 2004, ה-101 הוחלף במוסול על ידי חלק ממפקדת הקורפוס הראשון, אך הכוחות המבצעיים כללו אך ורק יחידה של כרבע מגודלה של הדיוויזיה – בריגדת סטרייקר.
בקיץ שלאחר מכן, נרצח מושל מחוז נינווה, ורוב חברי מועצת המחוז הערבי הסוני החרימו את בחירת המושל החדש לאחר מכן, והותירו את החברים הכורדים אחראים על מחוז ערבי סוני ברובו.
מאוחר יותר באותה שנה ערק מפקד המשטרה המקומית ונעשה לנאמנו של שר הפנים הכורדי באירביל לאחר ניסיונות התנקשות חוזרים ונשנים נגדו, התקפות על ביתו וחטיפת אחותו.
המשטרה הערבית הסונית ברובה קרסה תחת התקפות מורדים שפתחו בהתקוממות בזמן שכוחות הקואליציה הוקצו לפעילות בפלוג'ה בנובמבר 2004.
ישנם הסברים שונים לקריסה לכאורה של כוח המשטרה במוסול.
עיתון הגרדיאן ציטט דיפלומט אמריקאי אנונימי שאמר: "מוסול בעצם קרסה לאחר שהוא [פטראוס] עזב".
הדיפלומט לשעבר פיטר גלבריית' מתח ביקורת על הפיקוד של פטראוס על ה-101, ואמר שהישגיו והמוניטין שלו היו מנופחים.
גלבריית' טען כי פטראוס מינה את האנשים הלא נכונים לתפקידי המפתח בממשל המקומי ובמשטרה של מוסול.
מצד שני, כתב הוושינגטון פוסט, טום ריקס, טען כי "מוסול הייתה שקטה בזמן שהוא (פטראוס) היה שם, וסביר להניח שהייתה נשארת כך אילו היו ליורשו כוח האדם בחיילים כמו שהיו לו – וכמה שיותר הבנה של טכניקות נגד ארגוני הטרור המתקוממים".
ריקס המשיך ואמר כי "הגישה מכוונת האוכלוסייה שפטראוס נקט במוסול ב-2003 היא זו שכל צבא ארצות הברית בעיראק ניסה לאמץ ב-2006".
בעל הטור בטיים, ג'ו קליין, הסכים במידה רבה עם ריקס, וכתב שבריגדת הסטרייקר שהחליפה את ה-101 "לא ביצעה שום דבר מניהול הממשל המקומי שפטראוס עשה".
כתב הניו יורק טיימס מייקל גורדון והגנרל בדימוס ברנרד טריינור הדהדו את דבריהם של ריקס וקליין ושיבחו את פטראוס על חלקו במערכה.
ביוני 2004, פחות משישה חודשים לאחר חזרת ה-101 לארצות הברית, פטראוס הועלה לדרגת לוטננט גנרל והפך למפקד הראשון של הפיקוד הזמני של הכוחות הרב-לאומיים בעיראק (Multi-National Security Transition Command Iraq).
לפיקוד החדש שנוצר הייתה אחריות לאימון, לציוד ולהדרכה של הצבא, המשטרה וכוחות הביטחון האחרים הגדלים של עיראק, כמו גם לפיתוח מוסדות הביטחון של עיראק ולבניית תשתית קשורה, כגון בסיסי אימונים, תחנות משטרה ומבצרי גבול.
תפקידו העיקרי היה העברת כובד האחריות לביטחונה של עיראק חזרה לידי זרוע הביטחון של הממשלה החדשה שהוקמה בבגדאד.
במהלך 15 החודשים של פטראוס בראשות הפיקוד, הוא עמד ראשון בתפקיד בראש פיקוד שהוקם כמעט מאפס ובעיצומם של קרבות קשים מול התקוממויות עממיות וארגוני טרור במקומות כמו פלוג'ה, מוסול ונג'ף.
עד סוף פיקודו, אומנו כ-100,000 איש לכוחות הביטחון העיראקיים; הצבא והמשטרה העיראקית הועסקו בלחימה; בוצעו אינספור תשתיות שיקום; ומאות אלפי כלי נשק, שריונות גוף וציוד אחר חולקו במה שתואר כ"מאמץ הרכש וההפצה הצבאי הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה", בעלות של למעלה מ-11 מיליארד דולר.
בספטמבר 2004 כתב פטראוס מאמר ל"וושינגטון פוסט" שבו תיאר את ההתקדמות המוחשית שנעשתה בבניית כוחות הביטחון של עיראק מהיסוד, תוך שהוא מציין את האתגרים הרבים הקשורים בכך.
"למרות שהיו קשיים – שלא לדבר על התקפות טרור מחרידות", כתב פטראוס, "חלה התקדמות במאמץ לאפשר לעיראקים לשאת יותר מהעומס למען ביטחונם, דבר שהם מעוניינים לעשות".
חלק מהאתגרים הכרוכים בבניית כוחות הביטחון היו קשורים לביצוע משימה זו בעיצומה של התקוממות קשה – או, כפי שכתב פטראוס, "להפוך את המשימה לדומה לתיקון מטוס בזמן טיסה – ותוך כדי ירי לעברו".
אתגרים אחרים כללו האשמות בשחיתות וכן מאמצים לשפר את הליכי אחריות האספקה הצבאית של עיראק.
לדוגמה, לדברי חבר מועצת השלטון הזמנית לשעבר, עלי א.
עלאווי: "תחת אפו של הפיקוד הזמני, היו פקידים במשרד ההגנה (העיראקי) ומחוצה לו, שתכננו למעול ברוב תקציב הרכש של הצבא, אם לא בכולו".
הוושינגטון פוסט הצהיר באוגוסט 2007 כי הפנטגון איבד את עקבותיהם של כ-30% מכלי הנשק שסופקו לכוחות הביטחון העיראקיים.