tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1989 החל קבקוב לעבוד עם אמיליה, בת דודה רחוקה שלו, אשר מאוחר יותר הייתה לאשתו השלישית.
אִילִיָה דָוִידוֹבִיץ' סֵפִּיאַשְוִילִי היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיירה לאילשי במשפחת איכרים יהודים שם גם סיים שבע שנות לימוד בבית ספר.
בשנת 1929 עבר לעיר כותאיסי ועבד שם במפעל לייצור משי.
ביוני 1941 גויס משם לצבא האדום שם נרשם במסמכים כגרוזיני וביולי אותה השנה הגיע לחזית בריאנסק.
הגיע לחזית הדרום-מערבית ביולי 1943 משם הגיע לחזית המרכזית ואחר כך לחזית הבלארוסית].
בקיץ 1944 היה למכווין תותח ברגימנט הקל מס' 279 של חטיבת התותחנים הקלים מס' 23. בין 2 ל-4 באוגוסט אותה השנה בצליחת נהר ויסלה לאחר תפיסת שטח בגדה הנגדית בהדיפת 6 התקפות נגד פגע בעמדת מרגמה ושלושה תת-מקלעים.
על כך קיבל מדליית העוז.
במהלך הקרב ליד רוש'פ צפונית מערבית לוולומין בשטח פולין בהיותו כבר בדרגת סמל במהלך מתקפת נגד של וורמאכט חיסל כיתת חיילים גרמניים, נפגע אך המשיך להפעיל את התותח וחיסל גם תותח נגד טנקים וגם שתי כיתות חיי רגלים נוספות.
בפקודה מ-13 בספטמבר לגבי דיוויזיית התותחים החמישית קיבל על הפעולות הללו עיטור התהילה מדרגה שלישית.
טרם המבצע ויסלה-אודר הועלה לדרגת סטרשינה של הסוללה.
ב-31 בינואר 1945 במהלך מתקפת הנגד של הגרמנים ליד יישוב בראוזנדורף בגרמניה הוא חיסל עם נשקו האישי 8 חיילי וורמאכט ותפס שישה בשבי.
על הפעולות הללו קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה ב-8 במרץ.
במהלך הקרב על ברלין ין 26 ל-27 באפריל במהלך הקרבות בעיר סיפק תחמושת לתותח וכשנגמרו הפגזים המשיך מתקפה עם תת-מקלע.
במהלך הקרב נפגע שלוש פעמים ובעקבות הפגיעה הקשה פונה לבית חולים שדה בלודז'.
עיטור התהילה מדרגה ראשונה הוענק לו בפקודה מתאריך 15 במאי 1946 אך הוא קיבל אותו רק בשנת 1968.
שוחרר מן השירות ביוני 1945 עקב נכות בעקבות הקרבות וחזר להתגורר בעיר כותאיסי שם המשיך לעבוד במפעל לייצור משי.
איליה ולנטינוביץ' סגלוביץ' (13 בספטמבר 1964, גורקי — 27 ביולי 2013, לונדון) היה מייסד שותף של פורטל האינטרנט ומנוע החיפוש יאנדקס, כמו גם מערכת המידע "הקורפוס הלאומי של השפה הרוסית".
היה מתכנת ופעיל חברתי יהודי-רוסי שיחד עם חברו לכיתה, ארקדי וולוז', ניהלו את חברת יאנדקס.
נהג לתרום ולהיות פעיל בסיוע ליתומים ולילדים חולים.
הוא נולד בעיר גורקי (כיום נקראת ניז'ני נובגורוד) שברוסיה הסובייטית.
אביו, ולנטין איליץ' סגלוביץ' (נולד ב-1936), היה גיאו-פיזיקאי, חתן פרס ברית המועצות על תגליות בשטחי קזחסטן הסובייטית של אבני כרומיט.
הוא בוגר בית הספר הרפובליקני לפיזיקה ומתמטיקה באלמטי, לאחר מכן למד במוסקבה במכון מחקר גאולוגי (1981-1986), בפקולטה הגיאופיזית.
לאחר סיום הלימודים, סגלוביץ' עבד כמתכנת במכון הסובייטי למשאבים מינרליים, היכן שכתב על מערכות מידע גיאופיזיות בפורטרן.
ב-1991, הוא החל לעבוד עם ארקדי וולוז'.
יחד עם אשתו, מרי, איליה היה עוסק באופן פעיל בפילנתרופיה (באמצעות ארגון "ילדי מריה"), ארגן את ביקורו ברוסיה לצורך בידור הילדים החולים על ידי הצוות הבינלאומי של הליצנים, פאץ' אדמס, ולעיתים קרובות הוא עצמו היה מופיע עם הקבוצה.
הוא היה גם חבר מועצת המנהלים של קרן "שושלת", אשר עד לשנת 2015 עסקה בפופולריזציה של המדע ברוסיה.
בספטמבר 2012 הוא אובחן בסרטן הקיבה, ואז נתגלה כחולה בגידול מאוד אגרסיבי וממאיר במוחו.
ב-25 ביולי 2013, דווח כי ארקדי וולוז' הודיע על פטירת עמיתו, אבל אחר-כך המידע הזה הופרך, והובהר כי סגלוביץ' נמצא בלונדון בתרדמת אך לא-נצפתה פעילות מוחית.
סגלוביץ' נשאר מונשם במשך כיומיים, בתקווה לאבחון שגוי.
עם זאת, לא-חל שיפור במצבו וב--27 ביולי 2013, סגלוביץ' הלך לעולמו.
הוא נקבר בבית הקברות טרויקורובסקי שבמוסקבה, רוסיה.
איליה אולגוביץ' קוטפוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולז' מוסקבה.
קוטפוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים דינמו סטברופול.
בהמשך קוטפוב הצטרף לקבוצת ShBFR גנלדז'יק ושנתיים לאחר מכן הצטרף לאקדמיית קונופליוב.
בנובמבר קיבל הצעה מזניט סנקט פטרבורג, אך לבסוף הוא לא חתם.
ב-11 ביוני 2012 חתם בספרטק מוסקבה.
ב-10 בדצמבר 2012 קוטפוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד רובין קאזאן.
לאחר מכן, קוטפוב הצטרף לקבוצת המילואים.
ב-1 בנובמבר 2015 קוטפוב חזר לקבוצה הראשונה במשחק ההפסד 0–1 לאורל.
ב-8 באפריל 2018 קוטפוב הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד אנז'י מחצ'קלה.
ביולי 2022 חתם לעונה אחת בטורפדו מוסקבה, שאך זה העפילה לליגה הבכירה.
ב-6 בספטמבר 2023 קוטפוב חתם בוולז' מוסקבה.
באוגוסט קוטפוב זומן סגל נבחרת רוסיה לקראת המשחקים נגד ו.
ב-9 באוקטובר 2016 קוטפוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
קוטפוב נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2017 ומונדיאל 2018.
אליהו (איליה) מושקין היה מהנדס יהודי ממינסק, ששימש כיושב ראש היודנראט בגטו מינסק.
מושקין היה בקשר עם המחתרת בגטו וסייע להברחתם של יהודים מתוך הגטו ולהעברת בגדים, ציוד רפואי, כסף וזהב שנאספו בשביל הגרמנים ליחידות הפרטיזנים.
מושקין יליד מינסק, היה גבה קומה, איש משכיל, דובר רוסית ויידיש, מהנדס.
בנוסף עבד בעירייה והיה פעיל באיגוד המקצועי.
העידו עליו שהיה ממלא מקום המנהל של ארגון הסחר התעשייתי ומנהל המחלקה לשיווק מוצרים תעשייתיים בעיר.
לפי הגרסה השנייה, מישהו שעבד במועצת העיר בימי השלטון הסובייטי ולאחר מכן בעייריה שהוקמה על ידי הגרמנים המליץ על מושקין שהכירו מאז היותו המהנדס העירוני ועל יסוד המלצה זו נהיה ליושב ראש היודנראט.
בזכות הקשר שנוצר בין מושקין והמחתרת היהודית, סמכותו האישית של מושקין קבעה במידה רבה את דרכם של אנשי היודנראט, שהפך לגוף מבצע של החלטות המחתרת.
בתור יושב-ראש מושקין קיבל רישיון יציאה מהגטו פעם אחת בשבוע, בלוויית חבר נוסף מהיודנראט, כדי לקבל במנהלת העיר את קצבת המזון לגטו.
יש הערכה חיובית לפעולת היודנראט בתקופת מושקין, ולמושקין האיש בתפקידו כיושב ראש.
עדויות רבות מדברות בשבחו של מושקין.
אמרו עליו שהיה מוכשר והגון, דאג לאסוף תרופות עבור תושבי הגטו ולהזהיר אותם מפני פעילות גרמנית.
יחסו של מושקין למחתרות בגטו
בתוך העיר קמה מחתרת בהנהגת קומוניסטים יהודים, ויצרה קשר עם מחתרת קומוניסטית (גם כן בפיקודו של יהודי) בחלק הלא יהודי של העיר.
המחתרת העירונית נפלה, נבגדה, פוזרה, בעוד המחתרת בגטו המשיכה לפעול ואף הצילה אחר כך לוחמים לא יהודים ביערות הסביבה כמו גם בתוך העיר.
המחתרת, בעזרתו התקיפה והיעילה של היודנראט, תחת הנהגתו של מושקין, הצליחה להבריח יהודים מתוך הגטו אל היערות.
את פעולת החבלה הראשונה ביצעו שני נערים יהודיים מהגטו.
הם הציתו על דעת עצמם בית מלאכה לבד.
ראש המשטרה היהודית אסר אותם וחקרם, כי הוא רצה בעזרתם ליצור קשר עם המחתרת.
אבל המחתרת הסתפקה אז בהפצת ידיעות בלבד ולא ביצעה שום מעשי חבלה.
הודות לצעיר יהודי "פדיה" (שדלצקי) שהגיע בראשית ספטמבר 1941 נוצר הקשר הראשון בין הפרטיזנים והיודנראט.
הוא היה הפרטיזן הראשון שהופיע בגטו מינסק.
הוא בא למושקין ללא ידיעת המחתרת בגטו ודרש ממנו בתוקף, שחלק מן הבגדים, התרופות, הציוד הרפואי, הכסף והזהב שנאספו בשביל הגרמנים, יימסר לו בשביל הפרטיזנים.
הקשר היה רופף בהתחלה, ואז התהדק.
מושקין נתן מלוא עזרתו לארגון המחתרת וליוצאים ליער.
בפברואר 1942 נאסר מושקין, על ידי הגרמנים לפי גרסה אחת – באשמת שיחוד קצין גסטאפו כדי שהלה ישחרר יהודי ממעצר ; לפי גרסה אחרת, אחרי שהלשינו לגסטאפו שהיודנראט מעביר בגדים ותרופות לפרטיזנים; ולפי גרסה שלישית – באשמת הסתרת קצין שסירב להילחם בחזית, ואותו קצין הסגירו.
מושקין עונה, וכחודש אחרי מאסרו, נתלה.
בני משפחתו הוצאו להורג באחת האקציות הליליות.
אחרי רציחתו של מושקין, מונה סגנו משה יפה כיושב ראש היודנראט.
איליה סוצקבר (נולד ב־1986) הוא מדען ישראלי־קנדי בתחום מדעי המחשב.
מתמחה בתחום הבינה המלאכותית ומייסד שותף של חברת Safe Superintelligence, קודם לכן כיהן כמדען הראשי של חברת OpenAI.
תרם רבות להתפתחות תחום למידת מכונה בדגש ללמידה עמוקה - רשתות נוירונים רבודות.
היה מפתח שותף לרשת AlexNet, הוא נחשב כממציא הרשתות שעוסקות בפתרון "מידע סדרתי" - כלומר, מידע שבו יש חשיבות לסדר ההופעה של הנתונים ב"ממד הזמן" - כמו טקסט או מוזיקה.
היה בצוות המפתחים של AlphaGo - התוכנה שניצחה את אלוף העולם במשחק ה"גו", יותר מעשור לפני התחזיות האופטימיות ביותר של המדענים (במסגרת חברת DeepMind).
היה גם בצוות המפתחים של TensorFlow - סביבת פיתוח לרשתות נוירונים, מתוצרת "גוגל".
סוצקבר נולד בניז'ני נובגורוד ברוסיה, שנקרא אז "גורקי", באותה תקופה חלק מברית המועצות.
בגיל 5 עלה עם משפחתו לישראל, ואת שנותיו המעצבות בילה בירושלים.
בין השנים 2000–2002 למד באוניברסיטה הפתוחה, בישראל.
את התואר הראשון, השני והדוקטורט השלים באוניברסיטת טורונטו שם למד אצל ג'פרי הינטון, מי שנחשב ל"אבי הבינה המלאכותית המודרנית".
ב 2012, לאחר שסיים את לימודיו, עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שם עבד, במסגרת פוסט דוקטורט עם אנדרו אנג.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת טורונטו והצטרף לחברה שג'פרי הינטון הקים.
חברת גוגל קנתה את החברה בה עבד וכך הפך לחוקר ב"גוגל" בקבוצת מחקר שנקראת Google Brain.
במסגרת עבודתו ב"גוגל" פיתוח את הרשתות שמטפלות במידע סדרתי, ביחד עם החוקרים Oriol Vinyals ו-Quoc Le.
ב-2015, המגזין של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הכריז על איליה כאחד מ-35 היזמים המובילים בעולם, שגילם מתחת ל-35.
בסוף 2015, החל סוצקבר לנהל את מיזם OpenAI.
במאי 2020, במסגרת סדרת הראיונות המצולמים של לקס פרידמן מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, איליה ולקס פרידמן ניהלו שיחה מקיפה בנוגע לאפשרות שתהיה "בינה מלאכותית כללית" בטווח הזמן הקרוב.
איליה הציג דרך מחשבה מאוד אופטימית ובמסגרתה הוא הציע שאפשר לחשוב על יחסים בין בני האדם ל-AGI כאילו שבני האדם הם חברי הדירקטוריון ואילו ה-AGI יהיו המנכ"לים.
בני האדם יוכלו להצביע בעד איזה AGI הם רוצים לבחור כמנהיג-מבצע מטעמם ותהיה בכך הרחבה לשיטה הדמוקרטית.
לדבריו, אין סיבה שלא נצליח להטמיע ב-AGI "ערכים עמוקים" כמו שצורך בהגנה על בני האדם הוא ערך בסיסי כמו שהורים אנושיים דואגים לילדים שלהם.
ב 17 בנובמבר 2023, החליט דירקטוריון OpenAI להדיח את סם אלטמן מכס המנכ"ל, כאשר איליה סוצקבר היה אחד התומכים במהלך.
ב 15 במאי 2024 סיים סוצקבר את תפקידו ב-OpenAI.
ב 19 ביוני 2024, איליה, ביחד עם שני מייסדים נוספים (דניאל גרוס ודניאל לוי), הכריזו על הקמת חברה חדשה שנקראת Safe Superintelligence (סופר אינטליגנציה בטוחה).
לחברה אמורים להיות שני מרכזי פיתוח, האחד בפאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית של אמריקה והשני בתל אביב, ישראל.
לדברי המייסדים, מבנה החברה אמור להבטיח שבכל נקודת זמן, להנהלת החברה יהיו תמריצים לפעול לפיתוח בינה מלאכותית בטוחה ולאו דווקא להשיא את רווחי החברה - אם כי הם לא ציינו איך זה יבוצע.
בשנת 2025 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
איליה פוליצ'וק הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל במחלקה להנדסה כימית.
מחקריו עוסקים בעיקר בנושאי תרמודינמיקה ומשוואות מצב.
במסגרת מחקריו העיקריים פוליצ'וק עוסק בפתרון תאורטי של תופעות תרמודינמיות, עם דגש על דיאגרמת פאזות, קיבולת חום, צפיפות, צמיגות וקבוע מהירות הקול בגזים, תחום בעל יישומים תעשייתיים רבים וגם נושא שיש בו עניין מדעי בסיסי.
מאז גילוי קשרי מקסוול המתארים את המטמורפוזות ההדדיות של תכונות תרמודינמיות, התפתח רעיון למצוא משוואה אנליטית מדויקת המתאימה באופן אוניברסלי שתחזה את כל מערכי הנתונים של חומרים טהורים ותערובותיהם.
מחקריו העוסקים בפיתוח ויישום של מודלים לחיזוי נתונים תרמודינמיים הנחוצים לתכנון תהליכים, במיוחד בתעשיית הנפט.
כמו כן פוליצ'וק פותר סוגיות תרמודינמיות, תוך התחשבות שכל התכונות התרמודינמיות בכל מרחב הפאזות קשורות זו בזו.
בשלבים המוקדמים של המחקר שלו בעבודת הדוקטורט בהנחיית פרופסור חיימה ווישניאק באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובפוסט-דוקטורט עם פרופסור חואן ורה באוניברסיטת מקגיל בקנדה, החל לעבוד על הרעיון של דיאגרמת פאזות גלובליות, ההופכת פופולרית יותר ויותר במחקר שיווי המשקל הפאזי.
בחוד החנית של מחקריו האחרונים באוניברסיטת אריאל בשומרון נמצא חקירה שוטפת של הגישות המולקולריות מבוססות המכניקה הסטטיסטית ויישומן בהנדסה כימית.
איליה איבנוביץ' משקוב היה אמן רוסי, מהציירים המשמעותיים ובו בזמן האופייניים ביותר בחוג האוונגרד במוסקבה, עד המהפכה ב 1917.
הוא נולד בכפר קוזקים על נהר דון ליד וולגוגרד, 29 ביולי 1881 במשפחת איכרים.
לאחר שהגיע למוסקבה בשנת 1900, למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה, שבין מוריו היו קונסטנטין קורובין ולנטין סרוב.
ב-1909 גורש מבית הספר בגלל החשיבה החופשית האמנותית שלו.
הוא נסע הרבה כסטודנט, ביקר במספר מדינות במערב אירופה, וגם בטורקיה ובמצרים.
הוא היה חבר באגודות "Mir iskusstva" ("עולם האמנות") וקבוצת אוונגרד במוסקבה, לפעמים ביקר בכפר שלו.
עבודתו היצירתית שיקפה את מהפכת הצבע של המאה ה-20. החידושים האמנותיים של פול סזאן ואנרי מאטיס ניכרו בציוריו שהכילו את האנרגיה המלאה של אמנות עממית.
ביטוי צבע סוער, עם אנרגיה חיונית, משולב בחוקי הסימטריה הראשונית האופייניים לסצנות עירוניות.
האמן השיג אקספרסיביות מיוחדת בטבע דומם, הז'אנר האהוב עליו.
הוא תיעד את העולם החומרי, עיבה צורות, השתמש בניגודי צבעים והגזים את הטקסטורה ויצר נוסחאות ציוריות חזקות.
בנוסף לז'אנר הראשי של טבע דומם, יצר משקוב פורטרטים תיאטרליים.
בשנות ה-1920 -1930 ניסה האמן למזג את הישגיו החדשניים עם עידון הציורים של מאסטרים ותיקים.
מאוחר יותר האמן פעל לפי עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי.
בהיותו נאמן לאהבתו הגדולה לטבע, המשיך לייצר יצירות מופת (טבע דומם.
איליה משקוב החל להציג בתערוכות מאז 1906.
בשנת 1913 הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית של סרקל דה ל'ארט מודרני באמסטרדם ב-1924 הוצגו עבודותיו של משקוב בארצות הברית ובוונציה.
ביוני 2013 במהלך שבוע האמנות הרוסית בלונדון, כריסטי'ס מכרה את טבע דומם עם פירות של משקוב תמורת שיא של 7.3 מיליון דולר.
הציור, בהופעת הבכורה שלו בשוק האמנות, הוערך במקור ב-1.5-2.3 מיליון דולר.
טבע דומם עם פירות תואר כ"דוגמה הטובה ביותר של נאו-פרימיטיביות רוסי."
איליה ארנסטוביץ' מרקובסקי (באוקראינית: Ілля Ернестович Марковський; נולד ב-6 ביוני 1997 באודסה שבאוקראינה) הוא כדורגלן יהודי-אוקראיני-ישראלי, המשחק בעמדת המגן/כנף.
מרקובסקי שיחק ברודאר ולניה מליגת העל הסלובנית, באתניקוס אחנס ובאנוסיס נאון פאראלימני מליגת העל הקפריסאית, ובאיגיניאקוס וטריקלה מהליגות הנמוכות ביוון, אליהן הושאל מפאוק סלוניקי.
ב-30 ביולי 2021 חתם ברודוס מהליגה היוונית השנייה.
ב-24 במרץ 2022 שוחרר מהמועדון.
ב-4 ביוני 2022 חתם מרקובסקי על חוזה לעונה אחת בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
מרקובסקי בן ה-24, מחזיק בתעודת זהות ישראלית.
איליה חאג'יטומאקב צאנוב (בבולגרית: Илия Хаджитомакев Цанов; 27 ביולי 1835, וידין, האימפריה העות'מאנית – 27 במרץ 1901, סופיה, נסיכות בולגריה) היה משפטן, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1894–1896 כיהן כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה.
רכש השכלה תיכונית בסבישטוב ובהמשך הועסק כפקיד ממשל במנגנון העות'מאני.
מ-1968 הועסק כעורך דין בבית המשפט המסחרי בסופיה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), השתלב במנגנון הממשל הזמני בבולגריה של האימפריה הרוסית.
בהמשך, נמנה עם מייסדי ומנהיגי המפלגה הליברלית של בולגריה.
כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה.
בין השנים 1883–1884 כיהן כנציג דיפלומטי לאימפריה העות'מאנית.
בין 1884–1886 כיהן כשר החוץ והדתות בממשלתו של פטקו קרבלוב.
בתפקידו כשר החוץ והדתות, נקלע צאנוב לראשיתו של המאבק בקהילה היהודית בין צעירי הקהילה לדור הוותיק (נוטאבלים).
צעירי הקהילה דרשו לפטר את הרב הראשי הראשון גבריאל אלמושנינו ולמנות רב צעיר ומשכיל מקהילות מרכז אירופה.
צאנוב דחה בתקיפות את הבקשה למנות רב זר מחוץ לבולגריה, ואף איים על הפונים וציין שאם הדרישה תישאר על כנה תפסיק ממשלת בולגריה לשלם את משכורתו של הרב הראשי.
איליה צאנוב הלך לעולמו בסופיה ב-1901.
איליה איסקוביץ' לזרסון הוא שף רוסי-יהודי, מנחה טלוויזיה ורדיו, וידאובלוגר, מחבר ספרי בישול.
איליה לזרסון נולד ב-8 במרץ 1964 בעיר רובנו שבאוקראינה.
הוא למד בבית ספר תיכון עם לימוד מעמיק של השפה האנגלית.
לאחר כיתה ח' למד מקצועות קולינריים בבית הספר הטכני של רובנו למסחר סובייטי בשנים 1979–1983 (בהצטיינות).
בשנים 1984–1986 שירת בצבא הסובייטי, שם שירת כטבח ביחידה צבאית.
בשנת 1991 סיים בהצטיינות את לימודיו במכון הטכנולוגי של לנינגרד לתעשיית הקירור עם תואר בטכנולוגיה של ייצור לחם, פסטה וממתקים.
בתקופה שבין 1994 ל-2003. עבד כשף במלון גרנד אירופה, מסעדות "סנט פטרסבורג" ו"פלורה".
בשנת 2007 ערך סמינר קולינרי לילדים הנופשים במחנה ארטק.
ב-13 באוקטובר 2008, פתח בית ספר-סטודיו משלו לקולינריה, שם מתקיימים שיעורים הן למומחים בתחום הקולינריה והן לטבחים חובבים.
לזרסון הוא מחברם של ספרים ומאמרים רבים בנושא בישול.
ערך מספר ארוחות ערב של מטבח רוסי מודרני בארצות הברית, גרמניה, נורווגיה, בריטניה, צרפת ופינלנד.
מחברם של למעלה מ-150 ספרי בישול.
איליה מלינין הוא מחליק אמנותי אמריקאי, פעמיים ברציפות אלוף העולם (2024 ו-2025), 4 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (2023–2026) בהחלקה אמנותית על קרח ליחידים.
המחליק היחיד בעולם שביצע בתחרות בינלאומית, קפיצת ארבע אקסל, quadruple Axel (הקפיצה הקשה ביותר לביצוע), ונחת היטב על הקרח.
מלינין נולד וגדל בפיירפקס, וירג'יניה.
הוא בנם של טטיאנה מלינינה ורומן סקורניאקוב מחליקים אמנותיים על הקרח רוסים שהתחרו עבור אוזבקיסטן.
אמו סיימה במקום שמיני במשחקים האולימפיים (נאגנו 1998) ורביעי באליפות העולם (הלסינקי 1999) ואביו סיים פעמיים במקום 19 במשחקים האולימפיים (נאגנו 1998 וסולט לייק סיטי 2002) ו-14 באליפות העולם (מיניאפוליס 1998).
באליפות ארצות הברית שנערכה בנשוויל, טנסי בתחילת ינואר 2022 זכה במדליית כסף בתחרות ליחידים בתוצאה של 302.48 נק', אחרי נייתן צ'ן (328.01 נק') ולפני וינסנט ג'ואו (290.16 נק').
באליפות העולם שנערכה במונפלייה, צרפת במרץ הוא סיים במקום תשיעי בתחרות ליחידים בתוצאה של 263.79 נק'.
באליפות העולם לנוער שנערכה בטאלין, אסטוניה באפריל 2022 זכה במדליית זהב בתחרות ליחידים בתוצאה של 276.11 נק', לפני מיכאיל שיידורוב מקזחסטן (234.31 נק') וטאצויה צובוי מיפן (233.82 נק').
בתחרות הבינלאומית הראשונה לעונת 2022/2023 שנערכה בלייק פלאסיד, ניו יורק בספטמבר 2022 הוא קפץ ארבע אקסל (quadruple Axel) ונחת היטב על הקרח ובכל היה למחליק הראשון בהיסטוריה שמבצע קפיצה זו באופן מושלם בתחרות בינלאומית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסאן חוזה, קליפורניה בסוף ינואר 2022 זכה במדליית זהב בתחרות ליחידים בתוצאה של 287.74 נק', לפני ג'ייסון בראון (277.32 נק') ואנדרו טורגשב (255.56 נק').
באליפות העולם שנערכה בסאיטמה, יפן במרץ הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 288.44 נק', אחרי שומה אונו מיפן (301.14 נק') וצ'ה ג'ון-הוואן מקוריאה הדרומית (296.03 נק').
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה במרץ הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 333.76 נק' (בתרגיל החופשי הוא קבע שיא עולם חדש של 227.79 נקודות), לפני יומה קג'יאמה מיפן (309.65 נקודות) ואדם סיאו הים פה מצרפת (284.39 נקודות).
במהלך התרגיל הוא ביצע 6 קפיצות שונות של 4 סיבובים באוויר כולל את ארבע אקסל.
איליה פדייביץ' ציון היה פיזיולוג ורופא יהודי רוסי וצרפתי מומר.
ציון שלח ידו גם בפובליציסטיקה וחיבר כתבים כלכליים ופוליטיים פולמוסיים.
הוא היה הרפתקן ונחשד גם כרמאי פיננסי.
הוא נחשב גם לאחד המקורות האפשריים לטיוטות המקור של "הפרוטוקולים של זקני ציון".
למד בגימנסיה לגברים בצ'רניגוב ובאקדמיה לרפואה וכירורגיה בוורשה.
ב-1859 עבר לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סנט ולדימיר בקייב אך לא סיים את הקורס כי העדיף להשלים את לימודיו בחו"ל.
ב-1864 השלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין, כעבור שנה שב לרוסיה, הגן על התזה שלו באקדמיה לרפואה וכירורגיה בסנקט פטרבורג וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
כדי להסיר את המגבלה הלא־רשמית על יהודים בתפקידי רפואה, התנצר ציון באותה שנה.
בהמשך נשלח על ידי משרד החינוך הרוסי לשליחות מדעית.
תחילה עבד בברלין עם הפיזיולוג אמיל דו בואה רמון , משם עבר לעבוד עם קרל לודוויג במכון שלו בלייפציג.
יחד עם לודוויג זיהה עצב הקרוי על שמם (עצב ציון-לודוויג ) והסבירו את אחד מהמנגנונים הרפלקטיביים של ויסות לחץ הדם.
על עבודתו זו זכה בפרס מונטיון שהקנה לו פרסום רב והביא את הרופא והפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר שעמד בראש ועדת הפרס להזמין אותו לפריז.
ציון חזר לרוסיה והחל שם בפעילות אקדמית ענפה שכללה חיבור ספר הלימוד הרוסי המקורי הראשון בפיזיולוגיה.
עד מהרה נתקל ציון בקונפליקטים קשים עם הממסד האקדמי, חשדו אותו בגניבות ספרותיות, זלזלו בעבודותיו כחסרות ערך מדעי וביכרו מועמדים אחרים על פניו לתפקידים שונים.
ציון תלה את ההתנהלות נגדו באנטישמיות מושרשת ופנה לשר המלחמה הרוסי דמיטרי מיליוטין שכפה את מינויו והעיר לאנשי האקדמיה על שיקולים לא ענייניים.
פעולה זו לא הטיבה את יחסיו של ציון עם אנשי האקדמיה ובשלב מסוים הם עלו על שרטון, אנשי מחלקת המלחמה הצליחו לפטר אותו משירות המדינה והוא עזב את רוסיה לנצח.
המשך הקריירה המדעית שלו בוצעה מחוץ לרוסיה והוא פרסם מכאן ואילך רק בצרפתית ובגרמנית.
כשהגיע לצרפת, נאלץ ציון להגן בשלישית על עבודת דוקטורט כדי לקבל תואר דוקטור קביל במדינתו החדשה.
הוא התמודד על קתדרה בקולג' דה פראנס וכישלונו במרוץ, גרם לו לעזוב את המדע ולעסוק בעיתונות.
הוא שמר על קשרים גם עם העיתונות הרוסית ובמקביל השקיע בבורסה והתעשר.
הרשויות בצרפת ראו בו סוכן של ממשלת רוסיה הצארית וחשבו שהוא מרגל אחרי קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה שהיגר אז לפריז.
שנים לאחר מותו הועלתה השערה כי הטיוטות הראשונות והעלומות של "הפרוטוקולים של זקני ציון" נכתבו בידי ציון ונמצאו בווילה שלו בחיפוש שנערך בידי מי שלימים יעמוד בראש האוכרנה, פיוטר רצ'קובסקי האנטישמי, שלפי התיאוריה הזו עיבד מהמסמכים שמצא את הפרוטוקולים המפורסמים.
הטקסט המקורי של ציון מעולם לא הוצג ולכן אין לדעת מי היו יעד המתקפה הספרותית שלו, כלל היהודים או מספר מצומצם של אנשי כספים בינלאומיים.
כתביו הרשמיים והמוכרים של ציון לא מאפשרים לבסס כי הוא נעשה אנטישמי בשלב כלשהו בחייו.
איליה ולדימירוביץ' פונומריוב הוא מדינאי אוקראיני-רוסי, חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 2007–2016. היה חבר הפרלמנט היחיד ברוסיה שהצביע נגד החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית ונגד סיפוח קרים על ידי רוסיה.
בשנת 2015, בעודו בארצות הברית, הואשם על ידי הרשויות ברוסיה במעילה.
בשנת 2016, הפרלמנט הרוסי נישל ממנו את החסינות הפרלמנטרית והוא גלה לאוקראינה.
ב־2019 נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו העניק לו אזרחות אוקראינית.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, הוא הצטרף לכוחות ההגנה הטריטוריאלית בקייב.
הוא פעל להקים ערוץ טלוויזיה ברוסית בשם "בוקר פברואר" המיועד להסביר את עמדת האופוזיציה הרוסית.
לאחר ההתנקשות בדריה דוגינה, טען כי ההתנקשות בוצעה על ידי הצבא הרפובליקני הלאומי, שלדבריו הוא הזרוע הצבאית של ארגוני האופוזיציה הרוסית, אם כי רבים הטילו ספק במהימנות הטענות.
בנובמבר 2022 יזם את המפגש הראשון של קונגרס צירי העם של רוסיה בוורשה.
פגישה שנייה נערכה בפברואר 2023. הקונגרס נועד לשמש כממשלת מעבר ליום שאחרי פוטין.
פונומריוב תומך בביצוע פעולות חמושות נגד משטרו של פוטין.
באוגוסט 2022 פרסם מניפסט בעקבות הריגתה של דריה דוגינה ובו טען כי הצבא הרפובליקני הלאומי היה מעורב בהריגתה.
הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת מוסקבה ותואר שני במנהל ציבורי מהאוניברסיטה הרוסית החברתית.
הוא התחיל את הקריירה שלו כשהיה בן 14 במכון לבטיחות גרעינית (IBRAE), של האקדמיה הרוסית למדעים.
הוא היה אחד מהמייסדים של שני סטארט-אפים מצליחים בתחום ההייטק ברוסיה, הראשון (RussProfi) כשהיה בן שש עשרה.
בשנים 1995 ו-1996 פעל כנציג של חברת תוכנת הרשת Banyan Systems ברוסיה, ויצר את אחת הרשתות המבוזרות הגדולות ביותר ברוסיה עבור חברת הנפט יוקוס.
בסוף שנות ה-90, הוא הפך ליזם טכנולוגי מצליח.
מ-2002 עד 2007, שימש פונומריוב כאחראי המידע הראשי של המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
פונומריוב כיהן בתפקיד סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, בתקופה שבה היה תאגיד הנפט והגז הרוסי הגדול ביותר.
במהלך ארבע השנים הללו מונה למנכ"ל חברת הבת של יוקוס, ARRAVA IMC, שהתמחתה בטכנולוגיות ובשירותים מתקדמים של שדות נפט.
מאוחר יותר ייסד את חברת האינטרנט הסיבירית, שהייתה מקורם של פרויקטי אינטרנט בולטים ברוסיה כמו Gazeta.ru.
הוא גם שימש כמנהל לפיתוח עסקי ושיווק של שלומברגר, Oilfield Services וסגן הנשיא לאסטרטגיה, פיתוח אזורי וקשרי ממשל ב־IBS, שהייתה באותה תקופה החברה הרוסית הגדולה ביותר לאינטגרציה של מערכות וייעוץ תוכנה.
משנת 2006 עד 2007 שימש כמתאם לאומי של "כוח המשימה של פארקי ההיי-טק", פרויקט פרטי-ציבורי בסך 6 מיליארד דולר לפיתוח רשת של קהילות קטנות ברחבי הארץ כדי לטפח חדשנות ופעילויות מוחקר ופיתוח.
בדצמבר 2007, פונומריוב נבחר לדומה הממלכתית, מטעם מחוז נובוסיבירסק.
בדומה, פונומריוב עמד בראש ועדת המשנה לחדשנות והון סיכון של הוועדה לפיתוח כלכלי ויזמות, והיה חבר ועדת המשנה לפיתוח טכנולוגי של הוועדה לטכנולוגיות מידע ותקשורת.
הוא הציג והבטיח העברת לגליזציה של שותפויות באחריות מוגבלת ברוסיה, חוק עסקים נטו והקלות מס לחברות טכנולוגיה.
מ-2012 עד 2014, פונומריוב היה מעורב בפיתוח עסקי בינלאומי, מסחור והעברת טכנולוגיה עבור קרן סקולקובו, וניהל את הפרויקט שיזם הנשיא דמיטרי מדבדב להקמת Skoltech: אוניברסיטה שהוקמה במשותף על ידי רוסיה ו-MIT.
באפריל 2014, ארגן פונומריוב קואליציה של קבוצות אופוזיציה לבחירת ראש עיריית נובוסיבירסק והסיר את מועמדותו שלו כדי לתמוך במועמד הקואליציה: הקומוניסט אנטולי לוקוט, שניצח לבסוף בבחירות.
הוא היה חבר באגודת מהנדסי הנפט (IT), במועצה למדיניות חוץ והגנה ובמועצה לאסטרטגיה לאומית, ועמית בקרן רוסיה הפתוחה, של מיכאיל חודורקובסקי, הוא גם עמד בראש מועצות הנאמנים של המכון למחקרי חדשנות (צוות חשיבה שעבד על חקיקה לתעשיות היי-טק) וקרן פרויקטים פתוחים (אמצעי השקעה לפרויקטים במימון המונים, מיקור המונים וממשל פתוח).
בשנת 2010 הוא ייסד את המועצה העסקית הקוריאנית-רוסית (KRBC).
בשנת 2014 הקים את המכון לסיביר, מרכז אנליטי המתמקד בפיתוח האזורי של סיביר.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית מ-2002 עד 2007 וחבר בוועד המרכזי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית "רוסיה הוגנת" מ-2007 עד 2013. באביב 2014, הוא השתתף ביצירת ברית בין הירוקים לסוציאל-דמוקרטים.
בשנת 2012, יחד עם חבר הפרלמנט דמיטרי גודקוב לקח לעצמו תפקיד מנהיגותי בארגון ההפגנות נגד שלטונו של פוטין.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-4 במרץ, שבהן נבחר פוטין לכהונה שלישית כנשיא, האשים פונומריוב את הממשלה בזיוף הבחירות, בטענה שהן היו צריכות להיות קרובות מספיק לסיבוב שני.
בחודש מאי מתח ביקורת על החלטת פוטין להשאיר את איגור שובאליוב בקבינט שלו למרות שערוריית שחיתות.
בחודש שלאחר מכן, פונומריוב וגודקוב הובילו מחאה נגד הצעת חוק של מפלגת רוסיה המאוחדת של פוטין שאפשרה הטלת קנסות גבוהים על מפגינים נגד הממשלה; למרות שזה לא הצליח, הפעולה משכה תשומת לב רחבה.
מאוחר יותר, פונומריוב הצטרף למנהיגים פוליטיים אחרים במאבק נגד משטר פוטין.
ביוני 2012 נשא פונומריוב נאום בדומה שבו כינה את חברי רוסיה המאוחדת "נוכלים וגנבים", ביטוי ששימש במקור את הפעיל נגד השחיתות אלכסיי נבלני.
בספטמבר של אותה שנה, חברי הדומה הצביעו בעד הקפאת פונומריוב מחברותו בפרלמנט ומנעו ממנו לנאום למשך חודש אחד.
גם חברי רוסיה המאוחדת הציעו להאשים אותו בהכפשה.
ביולי, הוא מתח ביקורת חריפה על תגובת הממשלה להצפות הנרחבות בדרום רוסיה ובקרימסק, שבמהלכן נהרגו 172 בני אדם.
יחד עם עוד כמה פעילים אזרחיים, כולל איליה פופוב, מיטיה אלשקובסקי, דנילה לינדלה ומריה ברונובה, הוא ארגן קמפיין ארצי לגיוס כספים שהניב כמעט מיליון דולר בתרומות קטנות לסיוע לנפגעי השיטפונות.
בדצמבר 2012, פונומריוב היה המבקר הקולני ביותר נגד חוק דימה יאקובלב, שהגביל אימוץ בינלאומי של יתומים רוסים (הוא היה חבר הפרלמנט היחיד שהצביע נגד הצעת החוק בקריאה ראשונה, ואחד משמונה מתנגדים בלבד בקריאה הסופית).
ב-2013, הוא היה חבר הפרלמנט היחיד שסירב לתמוך בחוק התעמולה הגאה.
ב-20 במרץ 2014 היה חבר הדומה היחיד שהצביע נגד סיפוח חצי האי קרים לפדרציה הרוסית.
פונומריוב נימק את עמדתו ואת אי תמיכתו בסיפוח קרים בכך שיש צורך לשמור על יחסי ידידות עם "האומה האוקראינית האחות" ולהימנע מעימות צבאי עמה.
הוא טען שפעולותיה של רוסיה בקרים ידחקו את אוקראינה אל מחוץ לתחום ההשפעה הרוסית ואולי יעוררו התרחבות נוספת של נאט"ו.
לאחר ההצבעה, אנשים רבים קראו להתפטרותו.
הוא היה יעד לדמוניזציה ציבורית כולל שלט חוצות ענק במרכז מוסקבה שתיאר אותו כ"בוגד לאומי".
כמו כן, איימו עליו בגינוי ובגירוש מהמדינה, אך הוא השיב כי לא ניתן להעמיד לדין או להרחיק חברי פרלמנט בשל אופן הצבעתם, והפרלמנט לא נקט צעדים נוספים בנוגע אליו.
באוגוסט 2014, בעת שהותו בקליפורניה, הקפיאו פקידי בית משפט פדרליים את חשבונות הבנק שלו והודיעו כי לא יאפשרו לו לחזור לרוסיה, עקב חקירה מתמשכת.
הוא התיישב בסן חוזה, קליפורניה, וב-2016 קבע את מושבו בבירת אוקראינה קייב.
באפריל 2015 ניסתה הדומה לבטל את חסינותו מהעמדה לדין פלילי.
חוקרים רוסים טענו שפונומריוב היה מעורב במעילה של 22 מיליון רובלים שיועדו למרכז הטכנולוגי של סקולקובו, האשמה שפונומריוב מתאר כבעלת מניע פוליטי.
למרות שלא התגורר ברוסיה, פונומארב המשיך לכהן בתפקידו הפרלמנטרי, ומבחינה טכנית היה נשאר חבר פעיל בדומה עד הבחירות בספטמבר 2016. ב-10 ביוני 2016, הדומה הממלכתית הדיחה את פונומריוב מחברותו בפרלמנט.
אוקראינה העניקה לו אישור שהייה זמני ולטחר מכן ממשלת אוקראינה העניקה לו אזרחות אוקראינית ב-2019. הוא המשיך לדבר עם העיתונות המערבית כפרשן על הידרדרות היחסים בין רוסיה לאוקראינה והתמודדות האופוזיציה עם המשטר ברוסיה.
לאחר שחבר הפרלמנט הרוסי לשעבר דניס וורוננקוב נורה למוות בקייב ב-23 במרץ 2017, פונומריוב קיבל הגנה אישית משירות הביטחון האוקראיני.
וורוננקוב היה בדרכו לפגוש את פונומריוב כאשר נורה.
לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, פונומריוב הצטרף ל.
הוא טען כי הצטרף לכוחות ההגנה הטריטוריאלית והסביר את הצטרפותו לכוחות האוקראיניים כמי ש"לא נלחם נגד [רוסיה], אלא נגד פוטין, פוטיניזם ופאשיזם רוסי", והשווה את שירותו באוקראינה לסיועו של וילי ברנדט לבעלות הברית נגד גרמניה הנאצית.
עם המשך המלחמה, פונומריוב השיק ערוץ טלוויזיה חדשותי ביוטיוב בשפה הרוסית בשם "בוקר פברואר" , שירות חדשות נלווה מבוסס טלגרם בשם "רוספרטיזן" (רוסית: Роспартизан), וכן את אתר utro02.tv.
באמצעות כלי התקשורת הללו הוא מסקר פעילות "מפלגתית" אנטי-ממשלתית ברוסיה, כגון התקפות על מרכזי גיוס צבאיים, כולל הוראות לייצור פצצות ופעולות אחרות.
פונומריוב וכלי התקשורת שלו היו אלה שדיווחו לכלי חדשות מערביים על מעורבות ברצח דריה דוגינה ב-20 באוגוסט 2022. פונומריוב הקריא בעצמו הצהרה המקבלת אחריות למתקפה מקבוצה שלא הייתה ידועה עד אז, הקוראת לעצמה "הצבא הרפובליקני הלאומי" (NRA) ).
ההצהרה גינתה הן את דוגינה והן את אביה, הפילוסוף אלכסנדר דוגין, שכמעט נהרג באותה מתקפה.
פונומריוב דיבר בהתלהבות על ההתנקשות, וכינה אותה "דף חדש בהתנגדות הרוסית לפוטיניזם.
חדש - אך לא האחרון."
פונומריוב גם פרסם את המניפסט לכאורה של הצבא הרפובליקני הלאומי המכריז על ולדימיר פוטין כעל גנב ואויב ציבורי שיש לחסל.
ההצהרה קוראת להפסקת המרד של הצבא הרוסי ב"מלחמת אחים בין העמים הסלאביים".
המניפסט לכאורה קורא גם לאימוץ הדגל הלבן-כחול-לבן במקום הטריקולור הרוסי; מוטיב הדגל הלבן-כחול-לבן אומץ בעבר על ידי הערוצים שלו והדפים שלו ברשתות החברתיות.
סוכנות הידיעות הממשלתית של רוסיה טא"ס ציטטה את שירות הביטחון הפדרלי שטען שהמתנקשת בדוגינה הייתה אזרחית אוקראינית בשם נטליה וובק.
פונומריוב טען כי הוא תרם לבריחתה מרוסיה, וכינה אותה "אדם שראוי להגנה".
בראיון על הצבא הרפובליקני הלאומי הרוסי שערך ג'ייסון ג'יי סמארט עבור ה"קייב פוסט", הודה פונומריוב בתמיכתו בקבוצה תוך שהוא מתנער מחברותו בה והכחיש שהוא ידע מראש על מעשיה.
הוא תיאר את הצבא הרפובליקני כ"רשת" ולא כארגון, המורכב מתאים חשאיים ממוגנים ואוטונומיים.
הוא מתאר את הקבוצה כבעלת "אוריינטציה שמאלנית" ש"מאמצת צדק חברתי, נפטרת מאוליגרכים ומתרחקת מגישות הליברליזם החדש של ילצין ופוטין".
כשנשאל על תגובתם של עמיתים גולים ומתנגדי משטר לתמיכתו בפעילות מפלגתית, טען פונומריוב כי הודח מישיבות האופוזיציה.
מאוחר יותר צוין כי מדובר בפגישה בווילנה באוגוסט 2022, שאורגנה בשיתוף המתנגדים הליברלים הבולטים גארי קספרוב ומיכאיל חודורקובסקי תחת השם של "ועד הפעולה הרוסי" .
פונומריוב הגיב בלעג לכינוס כ"ועדת חוסר המעש".
ב-11 בספטמבר 2024 פורסם שאיליה פונומריוב נידון שלא בפניו על ידי בית משפט ברוסיה ל-10 שנות מאסר.
דעותיו הפוליטיות נחשבו ל"שמאל לא שגרתי": עמדה ליברטריאנית מתקדמת.
שותפיו תיארו אותו כ"נאו-קומוניסט" ומבקרים בתוך המפלגה הקומוניסטית של רוסיה זיהו אותו כ"נאו-טרוצקיסטי".
אמו, לריסה פונומריובה, הייתה חברת פרלמנט בבית העליון של הפרלמנט הרוסי, מועצת הפדרציה, עד ספטמבר 2013, אז נאלצה להתפטר בעקבות הצבעתה הבודדת נגד חוק דימה יאקובלב.
פונומריוב הוא אחיינו של בוריס פונומריוב, מזכיר היחסים הבינלאומיים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
סבו, ניקולאי, היה השגריר הסובייטי בפולין.
איליה ולרייביץ' יאשין הוא פוליטיקאי אופוזיציה רוסי שהוביל את מפלגת החופש העממי מ-2012 עד 2016, ולאחר מכן את הסניף שלה במוסקבה.
הוא היה גם ראש נפת קראסנוסלסקי במוסקבה וכן יו"ר מועצת הנבחרים של נפה זו בין השנים 2017 ל-2021.
ב-1 באוגוסט 2024 שוחרר מהכלא ברוסיה כחלק מעסקת חילופי אסירים בין רוסיה לארצות הברית.
נולד במוסקבה ב-29 ביוני 1983. הוריו מהאינטליגנציה המדעית והטכנית, עבדו במכון המחקר לרדיופיזיקה (מוסקבה).
אביו ולרי אנטולייביץ' יאשין (נולד ב-1960), בשנות ה-90 הוא הקים עסק משפחתי קטן.
אימו, טטיאנה איבנובנה יאשינה (ילידת 1960), עזרה לבעלה בחשבונאות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר לחינוך כללי עם דגש בלימודי השפה והספרות הרוסית ובית ספר לאמנות, בין השנים 2000 ל-2005 למד יאשין בפקולטה למדעי המדינה של האוניברסיטה העצמאית האקולוגית והפוליטית הבינלאומית.
יאשין היה שותף להקמת תנועת הנוער האזרחית אובורונה ב-2005 ולאחר מכן את התנועה הפוליטית סולידארנוסט ב-2008, שהוא עדיין אחד ממנהיגיה.
בשנת 2010 פורסם סרטון בו יאשין ודמיטרי אורשקין נותנים לכאורה שוחד לשוטר תנועה.
עד מהרה התברר שמדובר בסרטון ערוך.
הוא היה שותף פעיל במצעד המתנגדים ובמחאות הרוסיות 2011–2013. ב-2012 הוא נבחר למועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית.
על רקע התגברות התקיפות הממשלתיות נגד האופוזיציה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, היו שסברו כי יאשין היה בעל המצע הגדול ביותר מכל פוליטיקאי אופוזיציה שלא עזב את המדינה, נכלא או נהרג.
עם זאת, ביוני 2022, הוא נעצר, ולאחר מכן הואשם על פי חוקי הצנזורה החדשים במלחמה בהפצת חדשות מזויפות על הכוחות המזוינים.
ב-12 ביולי, יאשין הואשם על ידי ועדת החקירות של רוסיה בהכפשת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ובביתו נערך חיפוש.
ב-13 ביולי, בית משפט הורה על מעצרו לפני משפט; יאשין נשפט על רקע סרטון יוטיוב שפורסם באפריל 2022 ובו דן בגילוי של אזרחים אוקראינים שנרצחו בעיירת הפרברים בוצ'ה, ליד קייב.
פרקליט המדינה ביקש תשע שנות מאסר על יאשין.
אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים נוספים קראו לממשלה לשחררו לאלתר, בנוגע לעניינו כחלק מהדיכוי של מבקרי מלחמה.
ב-9 בדצמבר 2022 גזר בית משפט במוסקבה על יאשין שמונה שנים ושישה חודשי מאסר על הצהרותיו על נסיבות טבח בוצ'ה באשמת "הפצת מידע כוזב" על הכוחות המזוינים.
עונשו היה החמור ביותר שניתן במסגרת החוקים החדשים המפלים הפצת מידע "שקרי" על הכוחות המזוינים.
בדברי הסיכום שלו לבית המשפט לקראת פסק הדין אמר יאשין: "כאילו יתפרו לי את הפה ויאסר עליי לדבר לנצח.
אני מבודד מהחברה כי הם רוצים אותי.
אני מבטיח כל עוד אני בחיים שלעולם לא אהיה בשקט.
המשימה שלי היא לומר את האמת.
אני לא אוותר על האמת אפילו מאחורי סורג ובריח.
אחרי הכל, אם לצטט את הקלאסיקה: 'שקר הוא הדת של עבדים.'"
הוא אמר עוד בפנייה לפוטין: "הבאת חוסר מזל נוראי לעם האוקראיני, שכנראה לעולם לא יסלח לנו."
איליה מרטינוביץ' (בסרבית: Илија Мартиновић; נולד ב-31 בינואר 1994 בצטיניה שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת מונטנגרו.
מרטינוביץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו בפ.ק.
לובצ'ן מליגת העל המונטנגרית, במדיה ערך 74 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
הוא הושאל למשך תקופה קצרה לפ.ק.
צטיניה מליגת המשנה המונטנגרית, במדיה ערך 12 הופעות ליגה.
אלומיני מליגת העל הסלובנית, במדיה ערך 63 הופעות ליגה.
ב-19 ביוני 2020 חתם מרטינוביץ' במריבור מליגת העל הסלובנית.
הוא ערך 27 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-14 בינואר 2022 חתם מרטינוביץ' בצ'רנומורץ אודסה מליגת העל האוקראינית.
אך עם פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה הושאל לדצ'יץ' מליגת העל המונטנגרית, במדיה ערך שש הופעות ליגה.
ב-21 ביולי 2022 חתם מרטינוביץ' בפחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית.
הוא ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 בינואר 2023 חתם מרטינוביץ' בסרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים, וב-1 ביולי 2023 שוחרר מהמועדון.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם מרטינוביץ' בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
ב-27 במרץ 2021 ערך מרטינוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 4-1 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
איליה בוריסוביץ' קאטונין היה טייס יהודי-סובייטי, גיבור ברית המועצות.
נולד בעיר הומל שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (כיום שייכת העיר למדינת בלארוס) במשפחת פועלים.
עבד כמסגר בבית חרושת בעיר הולדתו.
בשנת 1932 התגייס לצי הסובייטי.
עבד כמדריך טיסה בבית ספר לטיס אזרחי בעיר בריאנסק.
ביוני 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, התגייס שוב לשירות הצבאי.
הוצב כמדריך בבית הספר לטיסה.
במשך שנה וחצי הגיש בקשות לעבור לשרת בתפקיד קרבי.
הוא נשלח לקורס הסבה למטוסי איליושין-2.
החל ממרץ 1943 לחם במסגרת רגימנט מפציצי סער מס' 46 של הצי הצפוני.
ב-9 ביולי 1943 השתתף בתקיפת בסיס גרמני בכף קיבירגנס (אזור פינמרק).
מטוסים מיחידתו של קאטונין הצליחו לפגוע במכלי דלק ובעמדות תותחי חוף.
ב-9 בספטמבר 1943 הוביל רביעיית מטוסי IL-2 לתקיפת ספינת משא גרמנית שהייתה מלווה בטרפדת.
קאטונין הצליח להטביע את ספינת המשא ופקודיו פגעו קשות בספינת הליווי.
ב־27 בספטמבר הטביע ספינת משמר גרמנית.
ב-6 במרץ 1944, השתתף בתקיפת שיירת ספינות משא גרמניות, שהייתה בדרכה לנמל קירקינס.
ב-5 במרץ 1944 הוביל שישיית מפציצי IL-2 לתקיפת שיירה גרמנית נוספת.
במהלך התקיפה נפגע מטוסו מאש נ"מ, אך הוא הצליח למשוך את המטוס אל החוף ונחת נחיתת אונס.
ב־15 במרץ 1944 הוביל איליה קאטונין רביעיית מפציצים לתקיפת בסיס ימי בצפון נורווגיה.
במהלך התקיפה הוטבעו שלוש ספינות משמר וזוהו פגיעות במחסני דלק ותחמושת בבסיס.
ב-24 באפריל 1944 כוח של 8 מפציצי IL-2 בפיקודו של סגן מפקד טייסת, קפיטן איליה קאטונין, תחת חיפוי של 8 מטוסי יירוט קרטיס P-40 וורהוק ו-6 מטוסי יירוט בל P-39 איירקוברה תקף שיירה של 15 ספינות גרמניות, שהו בדרכם אל נמל קירקינס.
במהלך התקיפה נפגע מטוסו של קאטונין מאש נ"מ והחל לבעור.
הוא כיוון את מטוסו הבוער לעבר אחת מספינות השיירה ווהתנגש בה.
על פועלו ואומץ ליבו עוטר איליה קאטונין (לאחר מותו) בתואר גיבור ברית המועצות.
על שמו נקרא אחד הרחובות בעיר הולדתו - הומל.
כמו כן, אחת העיירות במחוז ארכנגלסק נקראה על שמו - עיירת "קאטונינו".
יליה ליפשיץ היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא מתמחה בפיזיקה של מצב מוצק.
הפיזיקאי יבגני ליפשיץ היה אחיו.
איליה ליפשיץ נולד בשנת 1917 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד פיזיקה במכון הפוליטכני של חרקיב אותו סיים בשנת 1938. לאחר סיום הלימודים הוא עבד במכון לפיזיקה תחת לב לנדאו.
בשנת 1944 הוא מונה לראש קתדרה לפיזיקה באוניברסיטה הלאומית חרקוב.
בשנת 1969 ליפשיץ הוזמן למוסקבה על ידי פיוטר קאפיצה.
הוא מונה למנהל מחלקה במכון לבעיות פיזיקליות שלב לנדאו ניהל עד לפטירתו.
במקביל ליפשיץ החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה וכיהן בה כפרופסור.
התמחות של ליפשיץ הייתה בתחום פיזיקה של מצב מוצק.
בשנת 1948 הוא פיתח תאוריה על סיבות ליצירת גבישים תאומים.
הוא חזה מעבר פאזה מסוג 2 1/2.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ליפשיץ עבד בתחום חקר פולימרים.
בתחום פיזיקה של מצב מוצק ופולימרים ליפשיץ גידל מדענים רבים לרבות מרק אזבל.
בשנת 1960 ליפשיץ נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1970 קודם למעמד של חבר.
על תרומה לקידום המדע לליפשיץ הוענק פרס לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
ליפשיץ התקבל לשורות של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
איליה מויסייב היה כימאי יהודי סובייטי - רוסי.
איליה מויסייב נולד בשנת 1929 במוסקבה למשפחה יהודית.
הוריו היו בעלי השכלה גבוהה.
אביו היה מהנדס ואמו הייתה מורה.
בשנת 1952 מויסייב סיים לימודי כימיה במכון לכימיה וטכנולודיה במוסקבה.
הוא עבד כמהנדס במספר מקומות.
בשנת 1958 הוא השלים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1963 מויסייב החל לעבוד במכון לכימית כללית ואי-אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
תוך כדי עבודה במכון הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט בשנת 1967.
בשנת 1990 מויסייב התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1992 קיבל מעמד של חבר בפועל של אקדמיה למדעים הרוסית.
בשנת 1994 הוא התקבל לאקדמיה אירופיאה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מויסייב היה מוזמן ללמד אוניברסיטאות בהולנד, איטליה וגרמניה.
במקביל לעבודה מחקרית במכון מויסייב היה מלמד ובשנת 2003 מונה לפרופסור באוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין.
מויסייב היה מומחה לקינטיקה כימית ותהליכים ליצירת חומרים מורכבים.
הוא פרסם כ-600 מאמרים והיה בעל של כ-100 פטנטים.
על הישכים בפעילותו הוא קיבל מספר פרסים ועיטורים.
בשנת 2013 הוא קיבל מדליית זהב על שם מנדלייב של האקדמיה הרוסית.
מויסייב נפטר בשנת 2020 ונטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה במוסקבה.
איליה פרז היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1989 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
איליה פרז (רבינוביץ') נולד בשנת 1909 ברוסלבל למשפחה יהודית.
כאשר הוא היה בן 12 אמו נפטרה ואביו התחתן שנית.
למשפחה לא היה קשר לאמנות, אך ילדים היו כישרוניים בתחום.
אחיו הבכור גריגורי רבינוביץ' היה שחקן תיאטרון הבימה והגיע עם הסגל לתל אביב (הופיע בשם במה צבי רפאל).
אחיו הצעיר אלכסנדר אברמוב היה במאי ב"לנפילם".
בשנת 1927 איליה הצעיר נסע למוסקבה במטרה להתקבל ללימודי קולנוע, אך לא הצליח להתקבל ללימודים.
הוא עבר ללנינגרד והתחיל לעבוד בחריטה (Fräser בגרמנית שבהמשך היה בסיס לשם במה).
בערב הוא שיחק בתיאטרון של חובבים.
בשנת 1928 הוא החל לימודי משחק אצל גריגורי קוזינצב.
בשנת 1931 פרז החל לעבוד כעוזר במאי ב"לנפילם".
בשנת 1935 הוא סיים לימודי בימוי.
הוא המשיך לעבוד לצד גריגורי קוזינצב ולאוניד טראוברג בסרטים של במאים אלו.
באביב 1941 פרז פונה מלנינגרד לאלמטי.
בשנת 1943 הוא עבר לעבוד ב"אולפני גורקי".
סרט עצמאי ראשון של פרז היה סרט לילדים שצולם בשנת 1945. בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות פרז פוטר מעבודה.
עד לשנת 1953 הוא עבר בתחום סרטי תעודה במוסקבה ובקייב.
בשנת 1953 פרז חזר ל"אולפני גורקי" והיה בין הבמאים המובילים בתחום סרטים לילדים ונוער.
סרטיו זכו בפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
בשנת 1981 סרטו זכה בתואר "סרט השנה של ברית המועצות".
בסך הכול הוא היה במאי של כ-20 סרטים.
בחלק מסרטיו הוא היה שותף לתסריט.
פרז ניסה להיות סופר ילדים, בשנת 1949 יצא לאור יצירה משותפת עם יבגני שוורץ.
על פעילותו בתחום הקולנוע פרז קיבל פרס ברית המועצות (1974) ומספר עיטורים.
פרז היה נשוי 3 פעמים.
פרז נפטר בשנת 1994 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
איליה ולדימירוביץ' צימבלר היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי, אוקראיני ורוסי.
איליה צימבלר נולד באודסה ומגיל 7 שיחק בקבוצות הילדים של מועדון צ'רנומורץ אודסה.
מגיל 15 עד גיל 17 התחנך בפנימיה לספורטאים מחוננים בקייב.
בגיל 18 הצטרף לקבוצת סק"א אודסה, שם שיחק במשך שתי עונות.
לאחר מכן זומן לקבוצה הבוגרת של צ'רנומורץ אודסה.
הוא היה לאחד משקני מפתח בקבוצה, וזכה עם הקבוצה בגביע הפדרציה הסובייטי בשנת 1990 ובגביע אוקראינה ב־1992 (במשחק הגמר הבקיע את שער הניצחון).
בתחילת 1992 זומן לסגל של נבחרת אוקראינה.
בשנת 1993 עזב צימבלר את צ'רנומורץ וחתם בקבוצת ספרטק מוסקבה הרוסית.
בספרטק שיחק צימברל במשך 6 שנים.
הוא זכה עם הקבוצה בשש אליפויות ובשני גביעי רוסיה.
בשנת 1995 זכה בפרס כדורגלן השנה ברוסיה.
בשנים 1997–1999 היה צימבלר קפטן הקבוצה.
בעקבות יכולתו של צימבלר במדי ספרטק הוא זומן לסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 1994, בו נטל חלק בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
צימבלר זומן גם לסגל הנבחרת ליורו 1996, בו לקח חלק בכל משחקי הנבחרת והבקיע שער אחד.
בסוף 1999 עזב את ספרטק, בשל חילוקי דעות עם המאמן אולג רומנצב.
הוא עבר ללוקומוטיב מוסקבה שם שיחק עונה אחת, במהלכה זכה עם הקבוצה בגביע רוסיה, תוך שהוא כובש את שער הניצחון במשחק גמר גביע.
בהמשך שיחק שתי עונות בקבוצת אנז'י מחצ'קלה.
בשנת 2002 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה צימבלר לקריירת האימון.
הוא היה בסגל המאמנים של ספרטק מוסקבה, לאחר מכן היה עוזר מאמן של קבוצת חימקי.
בהמשך אימן קבוצות חדשות שנוסדו ברוסיה - ספרטק ריאזן וניז'ני נובגורוד.
איליה צמבלר מת מדום לב בעת ביקורו באודסה, ב-28 בדצמבר 2013, שם גם נקבר.
כדורגלן השנה ברוסיה - 1995
איליה ויקטורוביץ' נאישולר הוא במאי קולנוע ומוזיקאי רוסי.
הוא ידוע בבימוי סרטי האקשן הארדקור הנרי (2015) וסתם אחד (2021).
כמו כן, הוא המייסד של חברת ההפקות הקולנועיות Versus Pictures ולהקת הרוק האינדי Biting Elbows.
נאישולר נולד במוסקבה, בנם של טטיאנה רוסקובה, מנתחת, ואיש העסקים ויקטור נאישולר, שהיה "אחד האנשים העשירים ברוסיה בתחילת שנות ה-90" והיה ממוצא יהודי.
בין הגילאים שבע עד ארבע עשרה התגורר בלונדון ולמד בבית ספר פרטי.
לאחר שובו לרוסיה, סיים את לימודיו בבית הספר הבינלאומי הבריטי (מוסקבה) ביאסנבו, מוסקבה.
הוא נשר מהמכון הארצי הרוסי לשידורי טלוויזיה ורדיו.
לאחר מכן למד בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, שם פגש מספר יוצרי קולנוע שעמם שיתף פעולה בהמשך.
נאישולר עזב את הלימודים כדי להתמקד במוזיקה ולא השלים תואר אקדמי.
ב-2008 ייסד נאישולר את להקת הרוק Biting Elbows, שבה שימש כסולן וגיטריסט.
ב-2011 הוציא את המיני-אלבום Dope Fiend Massacre ואת אלבום הבכורה Biting Elbows.
ב-2011 ביים וערך את הקליפ לשיר The Stampede, מתוך המיני-אלבום Dope Fiend Massacre.
הקליפ צולם כולו בזווית POV והיווה השראה והכנה לקליפ Bad Motherfucker, שהופק עבור הסינגל המצליח.
הקליפ, שיצא ב-2013, הפך ללהיט ויראלי ברשת וצבר למעלה מ-150 מיליון צפיות.
הקליפ משך את תשומת לבם של סוכנים וכישרונות בהוליווד, במיוחד של הבמאי דארן ארונופסקי.
ב-2015 ביים נאישולר את סרטו העצמאי Hardcore, ששונה שמו להארדקור הנרי.
בסרט כיכבו שרלטו קופלי, דנילה קוזלובסקי, היילי בנט וטים רות'.
הסרט הופק על ידי טימור בקממבטוב, אינגה ויינשטיין סמית' ואקטרינה קונוננקו, וצולם כולו בזווית POV.
נאישולר שימש כתסריטאי, במאי, מפיק וגם גילם את אחת הדמויות הראשיות.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2015 וזכה בפרס בחירת הקהל של הפסטיבל.
הוא יצא לאקרנים על ידי STXfilms ב-8 באפריל 2016 והכניס 14.3 מיליון דולר אמריקאי בארצות הברית.
במקביל, יצא לאור קומיקס בשם "Hardcore Akan #1", שנכתב על ידי נאישולר, בריאן פיליפסון וויל סטיוארט.
הקומיקס מהווה פריקוול לסרט ומספק את סיפור הרקע של אקאן, נבל הסרט.
ב-2016 ביים את הקליפ לשיר False Alarm של דה ויקנד, שבו כיכבו קריסטין פרוסט ודמיון פואטייה.
ב-2017 ביים את הקליפ לשיר Kolshchik של להקת הרוק הרוסית Leningrad, שזכה בפרסי הקליפים של ברלין ב-2017 והגיע למקום הראשון בקטגוריית "הקונספט הטוב ביותר".
הוא ביים שלושה קליפים נוספים ללהקה: Voyage, Ju-Ju ו-Tsoi.
ב-2021 ביים נאישולר את אף אחד, סרט אקשן אמריקאי שנכתב על ידי דרק קולסטד.
בסרט כיכבו בוב אודנקירק, קוני נילסן, אלקסיי סרבריאקוב, RZA וכריסטופר לויד.
הסרט הוקרן בבכורה כשבתי הקולנוע בארצות הברית החלו להיפתח מחדש לאחר התפרצות המגפת הקורונה.
אף אחד הגיע למקום הראשון בקופות בארצות הברית בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
הוא ביים את ראשי המדינה, שנכתב על ידי ג'וש אפלבאום, אנדרה נמק והריסון קוורי.
בסרט מככבים אידריס אלבה, ג'ון סינה ופריאנקה צ'ופרה.
הסרט נמצא כעת בשלבי פוסט-פרודקשן וצפוי לצאת לאקרנים ב-2 ביולי 2025 בפריים וידאו.
בקיץ 2010 נישא לשחקנית דריה (דריה) צ'ארושה.
שנהשם הסרטהערות2015הארדקור הנריגם תסריטאי, מפיק, צלם ושחקן2021סתם אחדגם שחקן2025ראשי המדינה
שנהשם הפרויקטהערות2016הרופא (The Medic)סרט קצר במסגרת Saatchi & Saatchi's 25x25 – מקבץ סרטים בני דקה שבוימו על ידי במאי עבר מה-New Director's Showcase2018אני מרזהמפיק2020מרתון המשאלותמפיק ושותף לכתיבה2022בחור צעירמפיק2023קנטאור (Centaur)
איליה ליובימוב (נולד ב-4 בנובמבר 2001) הוא מתעמל ישראלי.
ליובימוב נולד ברוסיה למשפחה יהודית.
הוא הגיע לענף התעמלות המכשירים בגיל חמש בעקבות אביו, שהיה מתעמל בעברו.
בשנת 2021 עלה לישראל מתוקף חוק השבות.
ליובימוב מתאמן באגודת מכבי תל אביב.
במכביה העשרים ואחת שנערכה ביולי זכה במדליית זהב קבוצתית יחד עם אנדריי מדבדב, אייל אינדיג, פאבל גולידוב ואורי זיידל.
באליפות העולם 2022 שנערכה בליברפול שבממלכה המאוחדת באוקטובר-נובמבר סיים במקום 116 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 12.500 נקודות.
באליפות אירופה 2023 שנערכה באנטליה שבטורקיה באפריל סיים במקום 28 במוקדמות תחרות הקרב רב בציון משוקלל של 78.265 נקודות.
בהמשך, השתתף בגמר תחרות הקרב רב לאחר ששימש כגיבוי, וסיים במקום 22 בציון משוקלל של 77.599 נקודות, עם תוצאות של 13.433 נקודות בתרגיל המתח, 13.900 נקודות בתרגיל הקפיצות, 13.600 נקודות בתרגיל המקבילים, 11.800 נקודות בתרגיל סוס הסמוכות, 13.033 נקודות בתרגיל הקרקע, ו-11.833 נקודות בתרגיל הטבעות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 13 בציון משוקלל של 239.859 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, פאבל גולידוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
באליפות העולם 2023 שנערכה באנטוורפן שבבלגיה בספטמבר-אוקטובר סיים במקום 24 במוקדמות תחרות הקרב רב בציון משוקלל של 81.398 נקודות, והעפיל לגמר התחרות.
בגמר תחרות הקרב רב סיים במקום 18 בציון משוקלל של 80.165 נקודות, עם תוצאות של 13.700 נקודות בתרגיל סוס הסמוכות, 13.366 נקודות בתרגיל המתח, 13.533 נקודות בתרגיל המקבילים, 13.966 נקודות בתרגיל הקפיצות, 13.200 נקודות בתרגיל הקרקע, ו-12.400 נקודות בתרגיל הטבעות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 16 בציון משוקלל של 245.029 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, פאבל גולידוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
באליפות אירופה 2024 שנערכה ברימיני שבאיטליה במאי סיים במקום 38 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 77.398 נקודות.
במוקדמות קרב רב קבוצתי סיים במקום שביעי בציון משוקלל של 246.061 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, פאבל גולידוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
איליה צ'יוקאן הוא איש צבא רומני מעל גיל 110, הגבר החי השני המבוגר ביותר בעולם אחרי ז'ואאו מרינו נטו מברזיל ולפני קן ויקס, והאדם הרומני המבוגר ביותר בהיסטוריה.
איליה צ'וקאן נולד ב-10 ביוני 1913 בגליציאה , מחוז ולצ'ה שברומניה.
התחיל לעבוד כרועה צאן כדי לשרוד.
בינואר 1932, בגיל 18, הוא נישא לפלוארה אובוגיאנו (נולדה בשנת 1906 נפטרה בגיל 87 בשנת 1992) יחד נולדו להם שישה ילדים, שלוש בנות ושלושה בנים.
בשנת 1935 בגיל 22 איליה צ'וקאן גויס לצבא, לרגימנט הארטילריה השישי בפיטשט הוא היה מקלען במלחמת העולם השנייה ובלידר בחזית המזרחית, באודסה ובמרפק הדון, אך גם יצא לחזית המערבית ואף הגיע עד צ'כוסלובקיה.
איליה צ'וקאן הפך לדרגת מייג'ור בעקבות צווים לקידום כללי שהוצאו לאחר שנת 1990 על ידי משרד ההגנה הלאומי של רומניה.
איליה צ'יוקאן יכל לרכוב על אופניים עד גיל 90. בגיל 93 הוא החליק בשלג ושבר את רגלו, והחלים, למרות שסירב לאפשר לרופאים לגבס את רגלו.
אַיְליה קָפּיטוֹלִינה הייתה עיר רומית, שהוקמה בידי הקיסר הרומי אדריאנוס על חורבות ירושלים בסמוך לפרוץ מרד בר כוכבא, ייתכן כמניע מרכזי לפריצתו או כחלק מהעונש שהושת על יהודה לאחר המרד.
השם 'איליה' נגזר משם משפחתו של אדריאנוס, ו'קפיטולינה' מבטא את שלושת האלים הקפיטוליניים (כלומר: יופיטר, יונו ומינרווה) של רומא.
השם המקוצר איליה (AELIA) המשיך לשמש, במקביל לשם 'ירושלים', לאורך רוב התקופה הביזנטית, ואף בראשית התקופה הערבית הקדומה כעדות הכיתוב על מטבעות ערביים בני התקופה.
על פי שניים, פיענוח כתובת לאדריאנוס (ירושלים) בראשית המאה ה-21 לאחר שנמצאה מחציתה האבודה, וטקס חרישת העיר, סימון רחבת הר הבית, ניקוי הרחבה וחללי ההר בתשעה באב ג'תתצ"ב, 8 ביולי שנת 132, בעת ביקורו של אדריאנוס בירושלים סביב שנת 130 העיר הרומית טרם נבנתה.
גם על פי עדותו של אוסביוס, העיר הוקמה רק בשנת 136, כעונש לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
על פי מחקר מוקדם יותר המסתמך על תמצית מעדותו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, הוקמה איליה קפיטולינה לפני מרד בר כוכבא, ואף שימשה עילה לפרוץ המרד בשנת 132. מטמוני מטבעות של איליה קפיטולינה יחד עם מטבעות בר כוכבא תרמו להשערה שהעיר הייתה קיימת בזמן המרד.
מעמד העיר לאחר חורבן בית שני
קיימות עדויות עמומות הנתונות לפרשנויות שונות הנוגעות למצבה של ירושלים בתקופה שבין חורבן בית שני בשנת 70 ועד ראשיתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
יוסף בן מתתיהו מספר על התקופה שלאחר החורבן בספריו קדמוניות היהודים ומלחמת היהודים ברומאים; כן מופיע מעט מידע על ירושלים, בעיקר בתקופת איליה קפיטולינה, בכתביו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס.
הלה מספר על הקמת איליה קפיטולינה, וכן על הקמת מקדש יופיטר על הר הבית, דבר המשתקף במטבעות שנטבעו בעיר והשתמרו.
רוב המידע על שלהי ימי איליה קפיטולינה, ערב התנצרותה של האימפריה הרומית והפיכתה לאימפריה הביזנטית, מובא בכתבים נוצריים, ובעיקר בכתבי ההיסטוריון ואב הכנסייה אוסביוס.
ליהודים הייתה באיליה קפיטולינה דריסת רגל מועטה בלבד, ובתנאים אלו עלתה ופרחה בה הקהילה הנוצרית, נושאת הדגל של הדת החדשה שעתידה לרשת בסופו של דבר את העיר בתום התקופה הרומית.
קהילה זו החלה את דרכה ככת יהודית-נוצרית, ובהמשך כקהילת נוכרים-ערלים.
הנוצרים ראו בעצם חורבן ירושלים ובית המקדש השני מחד ובבניית איליה קפיטולינה מאידך, עדות לירידת קרנה של היהדות ולצדקתה של הנצרות, אף שהעיר הפגאנית הייתה אנטיתזה לנצרות, והאימפריה הרומית אף רדפה את הנוצרים.
איליה קפיטולינה איבדה ממעמדה החל מאמצע המאה השלישית לספירה, עם פינויו ההדרגתי של הלגיון העשירי פרטנסיס מבסיסו שבעיר.
נראה כי רק בימי הקיסר קונסטנטינוס, בראשית התקופה הביזנטית, עלתה שוב קרנה כעיר קדושה לנצרות, והיא הפכה למרכז דתי חשוב בזכות הקמת כנסיית הקבר וכנסיות רבות אחרות.
הידע ההיסטורי על איליה קפיטולינה מצומצם.
אף על פי שקיימים ממצאים ארכאולוגיים הם נמצאים במשורה - במיוחד על העיר במאה השנייה והשלישית לספירה, לגביהן אין כל מקור המתאר את תולדות העיר או מידע על תושביה והטופוגרפיה שלה.
התקופה עד חורבן בית המקדש מתוארת היטב בידי יוסף בן מתתיהו.
אך עם הפיכת יהודה לפרובינקיה רומית, הולך התיעוד ומידלדל ונסמך בעיקר על אמירות בתלמוד, שכמעט ואינן תורמות מידע היסטורי על העיר.
המקורות העיקריים והבעייתיים המכסים קטע קצר מהתקופה הרומית מסתפקים בפסקאות קצרות ומתמקדים בהקמת איליה קפיטולינה ובמרד בר כוכבא.
המקור הראשון הוא החיבור "היסטוריה אוגוסטה" - אוסף ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284 (מימי קיסרותו של אדריאנוס), שמחברן האמיתי וזמן חיבורן אינם ידועים.
עם זאת ניתן להניח כי החיבור נכתב בסוף המאה ה-4 על ידי מחבר (או מחברים) המשתייך לחוגים הפגאניים של רומא; מהימנות הביוגרפיות מוטלת בספק, אך למרות זאת (עקב מיעוט במקורות אחרים) הן משמשות מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה.
על פי היסטוריה אוגוסטה, הסיבה למרד בר כוכבא היא גזירת הקיסר אדריאנוס האוסרת את מצוות המילה.
החוקר אהרן אופנהיימר קובע בצוותא עם פרופסור בנימין איזק, כי "היסטוריה אוגוסטה" היא מקור בלתי אמין והדברים המוזכרים בו אודות יהודים, כוונתם יותר לבדר, מאשר לתאר מהלכים היסטוריים אמיתיים.