tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד ניתן להבחין בקיומם של שני שערים לפחות, בפאה הצפונית ובפאה הדרומית, בשני שלישים ושליש הפאה כנהוג במחנות מטיפוס זה, שביניהם היה נהוג למתוח את הרחוב הראשי – ה"ויה פרינקיפליס".
ואומנם, הסברה לכך שרחוב זה היה קיים מתחזקת לאור תוצאות החפירה שערך גדעון פרסטר בסמוך למבנה שבו התגלה פסל הקיסר.
יש להניח כי היו שני שערים נוספים במרכז הפאות המזרחית והמערבית.
עוד במחנה מתחם מבונה קטן יותר אך דומיננטי, ובו בית המרחץ שנחפר בשנות השבעים, ואותו ניתן לזהות אולי כפרינקיפיה (מפקדה).
מרבית השברים של פסל אדריאנוס, כ-50 במספר, נחשפו בעומק שבין 30 ל-80 ס"מ במבנה לבנים אשר נחשף רק בחלקו, בצפון המחנה.
שברים נוספים נלקטו במקום גם לאחר החפירות באזור המחנה, הגם שעבר סיקול וחריש עד לעומק 2.10 מ' בשנים עברו.
ב-1984 הצליחו עובדי מעבדת השימור של מוזיאון ישראל לשחזר את חלקו העליון של הפסל ובכך לסווגו כשליט הניצב לבוש שריון ומברך את צבאו, או כשליט ניצב כשבידו האחת שרביט ובידו השנייה אוחז בחרבו.
נראה כי טיפוס זה של פסל, שהיה גדול במעט מממדיו הטבעיים של אדריאנוס ועשוי מארד, ייצג את הקיסר בלגיון הרומי בכל נדודיו והוצב במחנותיו במקדש שהיה צמוד למפקדה.
הזיהוי נעשה בנקל על ידי הקבלות לפסלי שיש ולמטבעות.
על שריונו יש תיאור בלתי-רגיל של שלושה זוגות לוחמים, עירומים, בכוריאוגרפיה של קרב פנים אל פנים כמיטב המסורת היוונית.
אחד הזוגות, במרכז, מתואר כך שדמות אחת מניחה את רגלה על זו שלרגליה, הנכנעת.
בכך יש לראות אולי אלגוריה לניצחונו של אדריאנוס על בר-כוכבא.
בדיון מחודש בפסל טען גרגל כי ראש ארד של ילד קטן שנמצא בתל שלם מצביע על כך שהקיסר דורך על ילד יהודי, בדומה לפסלים דומים משיש שהתגלו במזרח האימפריה הרומית, אך הוא הראשון מסוגו שנעשה בארד.
הדמיון הגדול ביותר לפסל, נמצא בפסל שמקורו בכרתים, וכיום הוא נמצא במוזיאון באיסטנבול.
בפסל זה אדריאנוס דורך על ילד ברברי, ככל הנראה יהודי, ומסמל בזאת את עליונותה של האימפריה הרומית על היהודים המובסים.
כשנה ומחצה לאחר גילוי הפסל, בסוף חודש ינואר ובראשית פברואר 1977, בעת חפירת יסודות לסככת כלים במרחק של קילומטר וחצי מצפון מערב למחנה בתל שלם, באזור של קיבוץ טירת צבי, נחשפו שני קברי ארגז בנויים מאבנים מסותתות וקבר נוסף נחשף באופן חלקי.
מקום התגלית נקרא בפי אנשי המקום "גבעת חילבוני", על שמו של בעל האדמות בעבר, שכיהן כראש עירית בית שאן בתקופת המנדט הבריטי.
מקום זה ששמו הוא תל אל-רקתה, מזוהה עם סומיאס, כפר מתקופת האימפריה הביזנטית, אשר שכן 12 ק"מ דרומית לבית שאן, בכל אחד מקברים היו כ-15 נקברים, והם תוארכו בעזרת מתנות הקבר למאה ה-4 או ה-5.
בעת פתיחת אחד הקברים, התברר כי חלק מן האבנים המסותתות שמהן היה בנוי, הן שברים של לוחות הנושאים שרידי כתובת מונומנטלית בלטינית.
שישה לוחות או חלקיהם שרדו ואוחו מחדש בידי מעבדת השימור של מוזיאון ישראל, והם מהווים כרבע מאורכה המשוער של הכתובת השלמה.
האבנים האחרות נלקחו אולי אף הן מהמונומנט נושא הכתובת.
ממדי הכתובת ואף תוכנה שוחזרו במידה רבה של ודאות.
רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטר; וזו לשונה (לאחר שחזור והשלמה על ידי ורנר אק וגדעון פרסטר):
ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים כי נקבעה בחזיתו של קשת ניצחון לאדריאנוס.
קרבתו למקום התגלית של פסל הארד של הקיסר, מאפשרת להציע בזהירות, כי ייתכן אף שהפסל ניצב על גבי שער זה.
העובדה כי הכתובת כתובה בלטינית ולא ביוונית, הלשון המקובלת במזרח, מחזקת את ההנחה כי הקדשת הכתובת ובניית השער, הן פרי יוזמה של השלטונות המרכזיים והחלטה של הסנאט והעם הרומי, או לחלופין של מפקדת הלגיון.
לצד כתובת זו ראוי להזכיר את כתובת לאדריאנוס (ירושלים), אף היא לכבוד ביקורו של אדריאנוס בארץ.
שלם והבקעה הפורייה שלידה נזכרות גם בתיאור פלישתו של נבוכדנצאר מלך בבל לממלכת ישראל בספר יהודית.
גם אוסביוס, אגריה והירונימוס מזכירים מקום בשם שלם במרחק שמונה מילים מדרום לבית שאן.
מקור השם בערבית - תל א-רדע'ה ("תל הבוץ") קשור בניסיונם של הערבים לפרוץ מהאזור לארץ ישראל בשנת 638 לספירה.
כדי למנוע זאת פתחו הביזנטים את סכרי ההשקיה והפרשים הערבים שקעו בבוץ.
קרב זה מכונה בפי הערבים יום א-רדע'ה (יום הבוץ).
השערת מקום טבילתו של ישו בידי יוחנן המטביל
לפי המסתבר מהבשורה על-פי מתי וכמקובל כיום, המקום שכן ליד יריחו - בבית עברה, אך בבשורה על-פי יוחנן נטען כי היה זה במרחק הליכה בן יום בלבד מקנה שבגליל ויומיים עד שלושה מירושלים: .
דבר זה ממקם את מקום הטבילה צפונה מיריחו, אולי בסמוך לתל שלם.
במהלך מלחמת העצמאות, לאחר שפלש לעמק בית שאן, השתלט חיל המשלוח העיראקי על מספר תלים שולטים.
בניסיון לשוב ולהשתלט על תל שלם ב- 26 בספטמבר 1948, על מנת להוכיח למשקיפי האו"ם שליטה בשטח ערב ההפוגה הראשונה נפגע ונהרג , מ"חברת הנוער" שהתחנכה אז בטירת צבי, חייל בגדוד 13. התל נשאר כעמדה צבאית המסמנת את הגבול עד מלחמת ששת הימים.
המעיין שלמרגלותיו נקרא "מעין אברהם" על שמו.
תל שוכה הוא תל עתיק הנמצא ליד קיבוץ ניר דוד (תל-עמל) על גדת נחל הקיבוצים בעמק בית שאן (עמק המעיינות).
התל לא נחפר ולא ידוע איזה יישוב עתיק נמצא מתחתיו.
בסביבות התל נתגלו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, כגון כלי צור, כלי אבן, מתקנים חצובים בסלע, זכוכית געשית שמקורה באסיה הקטנה ועדויות למסחר בחומר יקר המעיד על חשיבותו של המקום.
הממצאים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה אזורית וים-תיכונית שבגן לאומי גן השלושה.
העיר הנזכרת בדרום הר חברון, העיר הידועה הנזכרת בעמק האלה והעיר הנזכרת באזור עמק חפר בתיאור נפות שלמה המלך, הנציבות השלישית - כולן השתמרו עד ימינו בצורה הייחודית "שְוֵיכָּה" או "ח'רבת שְוֵיכָּה".
כך גם הכפר הערבי הסמוך, תל אל-שוכ ("תל הקוצים"), שימר את השם העתיק.
הכפר תל אל-שוכ הוקם בשנת 1920 בערך.
לאחר ששלושה שומרים יהודים - יהודה פפו מקיבוץ מסילות ומאקס הלר ובנימין מלצקי מקיבוץ ניר דוד (תל-עמל) - נרצחו בדרכם למשימת שמירה במקום בידי חברי כנופיית אבו דורה ב-3 בדצמבר 1938, הוקם על התל מגדל שמירה מבטון בן 3 קומות כדי להגן על ניר דוד.
לזכרם של שלושת ההרוגים בתקרית נקרא התל - מצפה השלושה.
הכפר התרוקן מתושביו ונחרב במהלך מלחמת העצמאות.
התל והמגדל נמצאים בתחום פארק המעיינות.
תל רֶקִּית הוא הגבוה בתיליו של רכס הכורכר הצפון מערבי של תל אביב-יפו ומתנשא לגובה 30 מטר מעל קו החוף, צפונית לחוף תל ברוך.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה התל עמדה הטורקית המערבית בקו שתי העוג'ות אל מול הכוחות הבריטיים שנפרסו מדרום לנחל הירקון.
הצבא העות'מאני הציב מוצב ארטילריה על ראש התל כדי לעצור את התקדמות הבריטים שנעצרו מדרום לנחל הירקון.
התל נכבש לבסוף בקרבות צליחת מעברות הירקון.
בראש התל שכן בסיס צה"ל.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מופיע התל בשם "Tell er Rekkeit" ופירושו "תל החוף"; שם נוסף הוא "el Hndabeh".
ייתכן שמקור השם רקית הוא בשם "רקון" שמופיע בספר יהושע כגבול בין נחלת שבט דן עם שבט מנשה: .
תל רֶגֶב הוא תל בגובה של 27 מטרים, השוכן בכניסה לכפר חסידים בעמק זבולון בסמוך לכביש 70, מדרום לאפיק נחל ציפורי.
מיקום התל הוא בכניסה לנחל ציפורי ובכך הוא חולש על האזור.
שמו של התל בערבית ניתן לו על שמו של שיח' הרבאג' שנקבר כאן לפי המסורת הערבית.
התל נחפר בתקופת המנדט הבריטי על ידי ג'ון גרסטנג.
הוא חפר בצפון-מערב התל חפירה בצורת בור עמוק, 30X30 מ.
בשכבה נמצאו שרידי עיר מבוצרת וקברים.
תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת ברזל א - נמצאו שרידי עיר מבוצרת, בתקופה הביזנטית ובתקופה העות'מאנית נמצאו שרידי יישוב כפרי.
בחפירה נוספת שנערכה בשנת 1993 נחשפו שתי שכבות ארכאולוגיות, בשכבה הקדומה התחתונה נמצאו שרידי דרך, בשכבה העליונה המאוחרת יותר נמצאו שרידי מבנים מהתקופה הביזנטית.
היישוב בתל היה חלק ממערך יישובים שהתקיים בתקופה הברונזה המאוחרת בדרום עמק עכו הכוללים את תל פר תל נמוך וקטן הנמצא בסמוך לצומת זבולון בין כביש 70 לכביש 780 המוביל לקריית אתא, תל א-נחל, תל אדהאם ותל אבו הואם.
ייתכן שהעיר ששכנה על התל הייתה בירתה של ממלכה שכללה חלק מהתלים הנזכרים לעיל או כולם.
רוב החוקרים מזהים את תל רגב עם העיר חֶלְקַת המופיעה בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר .
כשתל כיסון מזוהה עם אכשף, תל פר מזוהה עם "בטן", תל א-נחל היא כנראה מִשְׁאָל ותל עליל (ח'רבת ראס עלי) מזוהה עם חלי השוכן כששה ק"מ צפון מזרחית לתל רגב.
חלקת מופיעה גם בספר יהושע כאחת הערים שהוקצו ללויים: .
צבי גל בספרו "הגליל התחתון : גאוגרפיה יישובית בתקופת המקרא" מזהה את חלקת עם תל מעמר, הוא לא נותן הצעת זיהוי לתל רגב.
יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל רגב עם העיר אכשף.
כשהוא מציין שהייתה העיר החשובה ביותר בעמק עכו בתקופת המקרא.
פרופ' ג'ון גרסטנג הציע ב-1931 לזהות את חרושת הגויים בתל רגב, אולם הצעתו לא התקבלה.
בית הקברות תל רגב שוכן דרומית מזרחית לכביש 70, צפונית מזרחית ליישוב איבטין וממערב לאל-חוואלד.
בית הקברות משרת את התושבים של מטרופולין חיפה: הערים חיפה, קריית אתא, קריית ביאליק, קריית מוצקין, קריית ים, רכסים וחלק מישובי מועצה אזורית זבולון.
בית הקברות נמצא בקרבת התל הארכאולוגי תל רגב, השוכן ליד כפר חסידים.
בית הקברות נפתח בשנת 2004, לאחר שנוצרה מצוקת קבורה בבית הקברות "שדה יהושע" בחיפה ובבית הקברות "צור שלום", המשמש את הקריות.
"תל רגב" הוא בית הקברות הראשון בישראל שתוכנן מלכתחילה לקבורה שאינה צמודת קרקע, אלא קבורה רוויה.
אחוז גדול מהנקברים בו קבורים בכוכים במבני קומות או בקברי סנהדרין, שהיא קבורה בכוכים שנחפרו במורדותיו של הר.
בנוסף מתקיימת בבית הקברות "קבורת מכפלה", שבו בשטח של קבר אחד נקברים שני נפטרים זה על גב זה.
הקבורה מיועדת בדרך כלל לבני זוג.
קיימת גם אפשרות של קבורת שדה.
הקבורה בקברי קומות או סנהדרין היא בחינם למשלמי ביטוח לאומי, בכל קבורה אחרת נדרש תשלום בהתאם לסוג הקבורה.
בית הקברות הוותיק בחיפה, שדה יהושע, אמור היה להיסגר עם פתיחת בית הקברות בתל רגב.
למרות זאת, הקבורה בו ממשיכה, וכל מי שרוצה להיקבר שם נדרש לשלם סכומים של עשרות אלפי שקלים.
שטחו הכולל המתוכנן של בית הקברות הוא כ-630 דונם.
הפיתוח של בית הקברות נעשה בשלבים, והוא מתוכנן לשמש כבית קברות למשך 70 שנים.
הקיבולת המתוכננת לבית הקברות היא 430,000 נפטרים.
משלב ב' עיקר הקבורה נעשית במבנים.
בית הקברות נבנה תוך תכנון סביבתי.
בית הקברות מחולק לאזורים שונים, כשלכל אזור יש היכל נפרד שבו נעשה טקס האשכבה.
בשנת 2009 הופקדה תוכנית בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה לבניית 25 מבנים בעלי שמונה קומות בכל מבנה.
התוכנית עוררה את התנגדותה של המועצה האזורית זבולון.
בית הקברות מופעל על ידי 14 חברות קדישא.
בית הקברות מרוחק מהיישובים אותם הוא משרת, וההגעה אליו קשה בגלל מיעוט תחבורה ציבורית המגיעה למקום, ובעיית הנגישות לנכים באתר, יש מקומות חנייה מסומנים לנכים.
אל בית הקברות מוביל כביש 7621 שנסלל במיוחד לשם כך.
תחילתו בכביש 762, מול הכניסה לכפר חסידים, והוא מקיף את איבטין ממערב, וממשיך אל הכפרים הערביים-בדואים רומיחאת ואל-חוואלד.
כביש זה שיפר את הגישה גם ליישובים אלה, כי הוא מאפשר גישה דרומה אל צומת זבולון, ומייתר את הצורך לנסוע לצומת סומך.
ב־2015 האשימה הנהלת בית העלמין קבוצה מתושבי היישוב איבטין הסמוך בהתנכלות שיטתית לבית הקברות, בגרימת נזקים לרכוש ובהטלת אימה, על רקע פיטוריהם מתפקידי שמירה במקום.
על רקע אירועים אלו אף הושבתה הקבורה במקום לזמן קצר.
בעקבות האירועים נעצרו על ידי משטרת ישראל מספר מתושבי איבטין בחשד למעורבות באירועים.
תל תאו הוא תל ארכאולוגי שגובהו 77 מטרים מעל פני הים.
התל הוא אתר פרהיסטורי בשוליים המערביים של עמק החולה, שמונה קילומטר מדרום לקריית שמונה, ממערב לכביש 90 בקטע הכביש ראש פינה–קריית שמונה.
התל ממוקם מדרום לעין תאו ושטחו כ-30 דונם.
הגישה לתל היא באמצעות דרך עפר היוצאת צפונה מכביש 899 קצת אחר צומת כ"ח.
תל תאו התגלה בעת הרחבת כביש 90 על ידי הארכאולוג יוסי סטפנסקי.
באתר נערכה חפירה ארכאולוגית בשנת 1986 ונחשפו בה 13 שכבות יישוב ששויכו לתקופות הבאות (מהקדום למאוחר): התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב', התקופה הנאוליתית הקרמית, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה הקדומה 1א', תקופת הברונזה הקדומה 2.
תל תאו התגלה על ידי מפקח רשות העתיקות, יוסי סטפנסקי, במהלך עבודות להרחבת כביש 90 ראש פינה – קריית שמונה בשנים 1985–1986. חפירות ההצלה באתר נערכו במשך שבעה חודשים בניהול הארכאולוג עמנואל אייזנברג.
חלק מהכביש הישן פורק, ונסלל מעקף זמני מערבית לתל, על מנת לאפשר את חפירות ההצלה.
שטח החפירות השתרע על פני 625 מ"ר.
שטח חפירות ההצלה הורחב בעוד 500 מ' דרומה לכיוון צומת כח, בעקבות גילוי חרסים מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה המוקדמת.
בשנת 2007 נערכה במקום חפירת הצלה על ידי אמאני אבו חמיד, מטעם רשות העתיקות, לקראת הרחבת כביש 90 על שוליו המזרחיים של התל בשולי האתר.
בחפירה זו נפתחו שני ריבועים בגודל של 2×2 מ' ו-5×5 מ' ואותרו בה שלוש שכבות:
שכבה 1 – ממצאים מהתקופה הכלקוליתית ובעיקר מתקופת הברונזה הקדומה השנייה.
שכבה 2 – ללא ממצאים.
שכבה 3 – ממצאים מהתקופה הנאוליתית ומהקדם קרמית ב'.
תל תאו נמצא בשוליים המערביים של עמק החולה, במצר צר בין המדרונות התלולים של הרי נפתלי במערב, לביצות החולה במזרח.
שלוש מאות מטרים מצפון לתל נמצא עין תאו (עין בלטה), אחד המעיינות הגדולים בעמק החולה.
ייתכן וזו הייתה הסיבה העיקרית לייסוד יישוב במקום זה.
שפע מקורות המים באזור, המשקעים הרבים והטמפרטורות המתונות, בצירוף יער אלונים קדום על מורדות הרי נפתלי, היוו כר גידול שופע לבעלי חיים ותנאים טובים לחקלאות.
תחילת החפירה בארבעה ריבועי חפירה בגודל 5X5 מטרים כל אחד, שמוקמו בטור מכיוון דרום לכיוון צפון.
בהמשך הורחב שטח החפירות לכיוון מערב.
שטח החפירה בתל גדול מאוד, אך כמו באתרים רבים אחרים, הולך ומצטמצם ככל שיורדים כלפי מטה.
השכבות התחתונות בתל נחפרו בשטח מצומצם.
תל תאו מאופיין מצד אחד על ידי שכבות ארכיטקטוניות, שניתן בקלות יחסית להבדיל ביניהן, ומצד שני השרידים התרבותיים שנמצאו שם הם מעטים ביחס לאתרים פרה-היסטוריים אחרים.
תיאור כללי של מבנה השכבות 13–1
השכבות בתל תאו מחולקות ל 4 תקופות פרה-היסטוריות עיקריות:
תקופת הברונזה המוקדמת – שכבות 3–5
התקופה הכלקוליתית – שכבות 6–7
התקופה הנאוליתית – שכבות 8–10
התקופה הנאוליתית פרה-קרמית שכבות 11–13.
שכבה 1 – פני השטח (התקופה העות'מאנית); הממצא העיקרי הוא בית אבן גדול.
עם זאת, ממצאים רבים על פני הקרקע שויכו לתקופות קדומות, שעליהן מפורט בסעיף 3 שלהלן.
שכבה 2 – (תקופת ימי הביניים); נמצאו חלקי בניינים, קירות ושני חדרים.
שכבה 3 – (תקופת הברונזה הקדומה ב); אין שרידים ארכיטקטוניים, אבל נמצאו חפצים שמתארכים את השכבה.
שכבות 4 ו-5 – (תקופת הברונזה הקדומה א); הממצאים העיקריים בשכבות אלו הם שני קירות, קיר מבודד, ושרידים של בנין נוסף.
כמו כן, נמצאו שלושה מבנים אובאליים, קבר, ולוחות אבן.
שכבות 6 ו-7 – (התקופה הכלקוליתית); בשכבות אלו נמצאו מספר מבנים, שני קברים, חדר שככל הנראה שימש לבישול, שרידי אח ותנור, ושלוש ממגורות גליליות קטנות.
שכבות 8, 9 ו-10 – (התקופה הנאוליתית); הממצאים העיקריים הם חלקי קיר, מספר קברים ויסודות של בניין, מספר ממגורות, שתי במות עגולות, ריכוז כלי צור ועצמות בעל חיים.
שכבות 11, 12 ו-13 – (התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית); נמצאו מספר קירות ושרידי מבנים ושכבת אפר.
ממצאי החפירות באתר מלמדים על טכנולוגיות שונות שהשתמשו בהן במהלך התקופות לצורך יצירת כלי חרס ועיטוריהם.
באתר נמצאו חרסים מתקופת הברונזה הקדומה ב (שכבה 3) ביניהם: חרסים, קערות ללא שפה וקערות בהן השפה נכנסת פנימה.
נמצאו גם חביות, סירי בישול, צנצנות אחסון, צנצנות קטנות וקנקנים.
באתר נמצאו חרסים מתקופת הברונזה הקדומה א (שכבות 4 ו-5), שהנפוצים שבהם הם הכלים האפורים.
נמצאו קערות עמוקות וקערות שטוחות, רובן עוטרו בתבליטים.
נמצאו קערות מזווה, בעלות שוליים מופנים החוצה, וקערות עם שפה פשוקה.
צלחות שנמצאו, היו בעלות שפה פשוקה אף הן, והגביעים בעלי ידית מעוקלת.
הקדרות היו עם דופן שהתעקלה מעט בסופה.
נמצאו גם כדים חסרי צוואר ולהם שלושה סוגים:
בעת החפירות נמצאו על פני השטח גם אבני טחינה, אבן משחזת, אבן שלוטשה ושברי קערות.
ממצאי חרסים מהתקופה הכלקוליתית (שכבות 6 ו-7) הגיעו משני מקורות גאוגרפיים:
כלי החולה: קערות חמר המעוטרות בשלושה שלבים: בשלב הראשון, כשהחומר עוד רך, חרטו את העיטור.
בשלב השני, כשהחומר התקשה, צבעו אותו בצבע הרצוי.
בשלב השלישי, אחרי הצריפה בתנור, עברו על החריטות בגיר לבן להדגשה.
לכלים המעוצבים היו מספר דפוסים אופייניים: קווים אופקיים ישרים או גליים, מקבץ של חיתוכים אלכסוניים זהים, עיצוב מנומר ודפוסים משולשים.
המקור השני לכלי החרס באתר הם כלי הגולן: הקערות יוצרו מחומר בזלתי אדום והמשטחים בצבע אפור חום.
כמו כן, בעת החפירות נמצאו ממצאים נוספים על פני השטח מהתקופה הכלקוליתית.
ביניהם: אבני שחיקה לעיבוד מזון, קערות בזלת, ומעמדים לקערות.
מרבית החרסים מהתקופה הנאוליתית (שכבות 8, 9 ו-10) יוצרו בעבודת יד מחומר בהיר עם אחוז קטן של חרסית כהה.
צורות הכלים פשוטות: צורת V, חצי עיגול או עם צוואר דק.
עיטורי הכלים בתקופה הנאוליתית התבצעו באמצעות חריטה (כנראה בעזרת צדף).
באתר נמצאו שרידי קבורה אנושיים, שמלמדים אותנו על מנהגי הקבורה שהיו נהוגים בתקופות השונות.
נמצאו שלדים שלמים קבורים מתקופות הברונזה הראשונה והשנייה (שכבות 3–5) ומהתקופה הכלקוליתית (שכבות 6–7).
נמצאו מספר קנקנים ובהם שרידים של שלדי ילדים ותינוקות מהתקופה הנאוליתית (שכבות 8–10).
מהתקופה הניאולותית הפרה-קרמית (שכבות 11–13) נמצאו מספר עצמות אנושיות בודדות, כך שלא ניתן להסיק על מנהגי הקבורה באותה עת.
מתקופת הברונזה הקדומה 2 ועד לתקופה הכלקוליתית נמצאו בעיקר עצמות בעלי חיים מבויתים, ביניהן עז, כבשים ובקר.
לעומת זאת, רוב העצמות מהשכבות הקדומות יותר, הנאוליתית הקרמית והקדם-קרמית שייכות לחיות בר.
כלומר, תזונת התושבים התבססה על ציד ולא על בעלי חיים מבויתים.
תל שאע'ר בזאר הוא תל ואתר ארכאולוגי שנמצא 35 ק"מ צפונית לעיר אל-חסכה בצפון-מזרח סוריה, באזור חטין.
משנת 1935 עד שנת 1937 נערכו בתל חפירות ארכאולוגיות על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן ורעייתו, הסופרת אגאתה כריסטי.
בחפירות של המשלחת הארכאולוגית הסורית-בלגית-בריטית המשותפת בתל שאע'ר בזאר בשנים מאוחרות יותר, נחשפו השכבות הארכאולוגיות של התל, שתוארכו בין האלף ה־5 לפנה"ס והאלף השני לפנה"ס.
נתגלו חלקים של מבנה ממשל שנבנה מלבנים באלף השני לפנה"ס (התקופה הבבלית הקדומה) וקבוצת מבני מגורים שבתוכם נתגלו מספר קברים.
בין המבנים מפרידים רחובות ותעלות ניקוז שפכים.
אורכו של אחד הרחובות מגיע ל-35 מטר ורוחבו מטר אחד.
הוא מרוצף באבנים ובשברי חרסים, ומשני צדדיו מספר מבנים מהאלף השני ומהאלף השלישי לפנה"ס.
זוהו גם שכבות ארכאולוגיות מהאלף הרביעי ומהאלף החמישי לפני הספירה.
כמו כן נתגלו בו מספר לוחות חרס בכתב יתדות וחותמות מהתקופה הבבלית הקדומה (המאה ה־18 לפנה"ס).
החותמות היו בכניסה למבנה הממשל הבבלי שחלקים ממנו נתגלו.
ממצאים חשובים נוספים היו פסל-בובה מטין של האלה אשתר מהאלף השני לפנה"ס ופסל של האלה האם (האלה הסורית הקדומה) מתרבות חלף, כלומר מהאלף ה־5 לפנה"ס.
המשלחת המשותפת גילתה גם מספר כלי חרס וכלים מברונזה, שהחשובים שבהם מתקופת נינוה, מספר חרוזים ובובות דמויות בני אדם ובעלי חיים וכלים מבזלת מאחת מתקופות השגשוג של התרבויות הסוריות באלף השני ובאלף השלישי לפנה"ס.
הממצאים בתל שאע'ר בזאר מעידים על הקשרים הכלכליים, על הלידות והפטירות ועל היחסים בין תרבות שאע'ר בזאר לבין התרבויות הסוריות באזורים הסמוכים.
בממצאים הוזכר שמו של המלך האשורי ממוצא אמורי שמשי־הדו הראשון, ששלט במאה ה-18 לפנה"ס.
תל שייח' חמד הוא אתר ארכאולוגי במזרח סוריה במחוז דיר א-זור, בעמק נהר החבור התחתון.
האתר מזוהה על ידי החוקרים עם מקומה של העיר האשורית העתיקה דור-כתלימו.
לאחר נפילת האימפריה האשורית בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, שם העיר היה מגדלו, שם אשורי-ארמי ששונה בתקופה הרומית-פרתית למגדלא.
הממצאים המוקדמים ביותר שזוהו באתר, התגלו באזור המצודה, ומתוארכים לסוף האלף ה-4 לפנה"ס.
באלף השני לספירה העיר התפתחה לכיוון מזרח והיו בה יסודות בבליים.
התקופה החשובה של העיר הייתה בתקופה האשורית בין המאה ה-13 עד המאה ה-6 לפנה"ס.
בחפירות בין השנים 1978–1983 נחפר על המצודה מבנה המושל של דור-כתלימו.
הוא היה כנראה מתקופתו של שלמנאסר הראשון, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס.
בנוסף נחפר מקדש מאותה עת.
במאה ה-13 לפנה"ס העיר הייתה מרכזו של המחוז.
באותה עת נקרא בפי האשורים, האזור בו שכנה העיר דור-כתלימו, "חניגלבת", והמושל האשורי ששלט במקום שהיה משושלת בית המלוכה האשורי "מלך חניגלבת".
העיר דור כתלימו, שימשה בתקופה מסוימת, כעיר הבירה של האזור.
בתקופת נפילתה של האימפריה האשורית, לאחר נפילת הערים אשור, נמרוד ונינוה, נסוג צבאה של אשור בפיקודו של אשור-אובליט השני מערבה לעיר חרן, שנפלה בידי כוחות בבל בפיקודו של נבופלאסר בשנת 609 לפנה"ס.
שרידים מהממשל והצבא האשורי הצליחו לשרוד סביב דור-קוטלימו.
הם העבירו לשם חלק מהארכיון האשורי המלכותי והמשיכו לשרוד באזור מספר שנים נוספות.
בחלק הצפון-מערבי נחפר מבנה אדום גדול בשטח של 5,400 מ"ר.
הבית נבנה לאחר נפילת האימפריה האשורית.
על רצפת הבית נמצאו 4 לוחות בכתב יתדות אשוריות שמתוארכות לשנתו השנייה והחמישית של המלך הבבלי נבוכדנצר השני, השנים 605 לפנה"ס ו-602/603 לפנה"ס.
הבית התקיים והיה מיושב בתקופה הנאו-בבלית.
הארכיטקטורה האשורית של הבית והשרידים בו מעידים שחלק מהאליטות האשוריות המקומיות שרדו את קריסת האימפריה.
באתר נמצאו שרידים של התיישבות מהמאה ה-3 לפנה"ס, מהתקופה הפרתית, המעידים על המשך השימוש באתר בתקופות מאוחרות יותר.
בשנת 1879 התגלה באתר שבר של אסטלה של המלך האשורי אדד ניררי השלישי, שמלך בין השנים 783-811 לפנה"ס.
הארכאולוג הורמוזד רסאם בדק את הנושא, אבל תוצאות בדיקתו לא התפרסמו.
הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים ביקר בתל ב-1911 והארכאולוג האנגלי מקס מלוואן ביקר בו בשנת 1934. בדיקת פני שטח שיטתית נערכה לראשונה ב-1975 על ידי משלחת מחקר של אוניברסיטת טיבינגן הגרמנית.
ב-1977 מצאו כפריים מהאזור מספר לוחות בכתב יתדות.
החפירות הארכאולוגיות החלו לאחר שנה ב-1978, בהנהלתו של הרטמוט קינה (Hartmut Kühne) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
עד שנת 1984 נמצאו באתר לוחות נוספים.
בשלב השני של החפירות, שהתמשך עד 1987, הושקע מאמץ להכיר את המבנה של העיר.
לאחר שלוש שנות הפסקה בחפירות, החלו עונה חדשה של חפירות ב-1990. הבית האדום נחשף בין השנים 1993–1998.
ב-1998 נמצאו בתוך מבנה 550 לוחות ושברי לוחות בכתב יתדות בשפה האכדית ו-40 לוחות בכתב ארמי.
שתי השפות, כולל השפה הבבלית והפיניקית היו בשימוש במקביל באותה עת.
הלוחות היו מתוך ארכיונו הפרטי של שומר ראשו של אשורבניפל, שמלך בין השנים 669 לפנה"ס - 631 לפנה"ס.
הצפייה הייתה למצוא בה מבני מגורים פשוטים, אולם נמצאו מספר מבנים מפוארים.
בנוסף נמצאו קברים רבים מתקופת האימפריה הפרתית.
זוהו באתר 800 קברים כשמתוכם 500 קברים נחפרו.
ממצאים מהאתר הועברו למוזיאון דיר א-זור והוצגו שם, עד מלחמת האזרחים בסוריה.
הצבא הסורי העביר את הממצאים למקום לא נודע.
בעקבות המלחמה, האתר נפגע מביזה ושוד של מקומיים.
תל תלפיות היה כתב עת תורני שיצא לאור בואץ' שבהונגריה בין השנים 1892–1938, על ידי הרב דוד צבי קצבורג (בכתיב מסורתי: קאטצבורג).
נכתבו בו מאמרים, הלכות ודברי תורה בידי תלמידי חכמים ורבנים, מהונגריה, ומאירופה כולה, ואף מהעולם כולו.
הוא נועד להיות במה לדיונים תורניים במיוחד עבור רבנים שכיהנו באזורים מבודדים ומרוחקים, ופעמים רבות רבנים העלו בו שאלות ובעיות שנתקלו בהן וביקשו את עזרת הקוראים בפתרונן.
כתב העת הופץ במדינות רבות בעולם בהן ארצות הברית, צרפת, בריטניה, הולנד ורומניה.
לצד העורך, הרב קצבורג, שהרבה לכתוב ולהגיב לכותבים, היה גם רבה של ואץ' הרב ישעיהו זילברשטיין רב הקהילה האורתודוקסית בואץ' מעורב מאוד בכתב העת וגם הוא הרבה להגיב לכותבים.
שיתוף הפעולה ביניהם היה הדוק.
כותרת המשנה שלו היה "מכתב אשר ההוגים בתורת ה' אליו פונים, וקוראים דרור איש לרעהו לבקר באמרים, עד אשר יצא כנגה צדקם להעלות פנינים"
כתב העת תפקד כבמה מרכזית לדיונים תורניים, במיוחד עבור רבני הונגריה, ומשכך היה במה גם לכמה פולמוסים מרכזיים:
בשנת תרנ"ד התקיים בכתב העת פולמוס נרחב אודות תוקפם ההלכתי של נישואים אזרחיים.
הרקע לדיון היה שינוי חוק הנישואין בהונגריה, המחייב מעתה כל זוג להרשם לנישואים מטעם המדינה.
גיור של נכריות הנשואות ליהודים בנישואים אזרחיים - פולמוס חשוב שהתעורר בכרך ט' (שנת תרס"א) בעקבות קונטרס 'חקור דבר' אותו פרסם הרב משה שמואל גלזנר, רבה של קלויזנבורג, ומכתב תגובה שכתב לו הרב ישעיהו זילברשטיין העונה לשם 'משיב דבר'.
רבנים רבים השתתפו בפולמוס, שהתמקד בסוגיית 'הנטען על הנכרית ונתגיירה' ובעמדתה של ההלכה כלפי 'גיור לשם אישות', כלומר גיור שנועד להכשיר נישואין בין דתיים.
בשנת תרס"א התעורר פולמוס נרחב אודות יחסה של ההלכה כלפי שריפת גופות, והאם יש לקבור את האפר בבית קברות יהודי.
שאלת היחס לציונות - בכרך י"ב הרב קצבורג פרסם סדרה של שלושה מאמרים בהם קרא לתמיכה נלהבת בתנועה הציונית ובפעולות מעשיות לעידוד ישוב ארץ ישראל.
הרב זילברשטיין הגיב לדברים בחריפות ופרסם סדרת מאמרים התוקפים בחריפות את שיתוף הפעולה עם הציונות, וטוענים כי הציונות היא מזימה ללכוד נפשות של יהודים חרדים.
כפי הנראה, בהוראת הרב זילברשטיין, הרב קצבורג נאלץ לחדול מכתיבה בעד הציונות.
ביטול קידושין על ידי תנאי מקדים - בשנת תרס"ז התעורר דיון בתל תלפיות אודות רעיון שהעלו רבני צרפת הקובע כי יקבע תנאי שכל מי שיתגרש בגירושין אזרחיים קידושיו יתבטלו מעיקרא, וכך תימנע בעיית העגינות והממזרות הנובעת ממנה.
ככלל, רבני הונגריה פרסמו בתל תלפיות את התנגדותם הנחרצת להצעה והביאו לביטולה.
בשנת תרע"ד הוקדש חלק מהגיליון לדיונים הלכתיים סביב שאלות הלכתיות של יהודים חרדים שהתגייסו לצבא הונגריה למלחמת העולם הראשונה, ונתקלו בשורת בעיות הלכתיות, בהם ענייני כשרות דיני תפילה, שמירת שבת ועוד.
העורך, הרב קצבורג, הסביר את העיסוק של העיתון בנושא, ויצא בהצהרה נחרצת אודות שותפותה של היהדות החרדית ההונגרית במלחמה: .
חלק מהמאמרים נדפסו על ידי רבנים ששירתו כקצינים בצבא וכתבו מן החזית.
לאחר פטירתו של העורך, הרב קצבורג, בשנת תרצ"ו, עבר כתב העת לידיו של הרב ישראל וועלץ, ראש בית דין בבודפשט.
הכוונה הייתה להמשיך להוציאו לפחות עד הכרך החמישים, אולם האנטישמיות באותה תקופה גאתה ונאסר על היהודים להוציא עיתונים במדינה.
השלטונות ביקרו בבית הדפוס כדי לוודא שאכן הופסקה ההדפסה.
כך, סופו של 'תל תלפיות' כרוך בסופה הטראגי של יהדות הונגריה.
תל שושן, המוכר גם כתל זן המזרחי, הוא תל הממוקם בעמק בית שאן הצפונית, כ-2 קילומטר מצפון לקיבוץ נווה אור, וכחצי קילומטר מדרום מזרח לתל זן.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שיצאה לאור במהדורתה הראשונה בשנת 1880, התל מצוין בשם "תל אבו אל גמל" (Tell Abu el Jemel).
תל שושן הוא אחד ממספר רב של תלים הסמוכים לנתיבו של נחל תבור בכלל, ולשפכו לנהר הירדן בפרט (תלים כגון תל שמט, תל זן ותל כיתן).
במהלך סיור שנערך באתר מטעם נציגי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ב-1922, נמצאו שרידי דרך סלולה, אתר קבורה ערבי, וחרסים מהתקופה הרומית ומהתקופה הערבית על קודקוד התל ועל קצה שלוחתו המזרחית.
תל שוש, או תל אבו שושה, הוא תל עתיק הממוקם על קו הגבול שבין מערב עמק יזרעאל, לבין המורדות המזרחיים של רמות מנשה, כקילומטר מצפון לקיבוץ משמר העמק.
שמו הערבי של התל, "אבו שושה" הוא שמו של כפר ערבי ששכן בחלקו על התל וננטש על ידי תושביו במהלך מלחמת העצמאות.
השם העברי של התל נובע מהשם הערבי וקרוי, ככל הנראה, על שם צמח השוש, צמח בר מצוי בארץ ישראל.
התל ניצב על גבעת קירטון נמוכה, המחוברת באוכף רחב לשלוחה מערבית, ונתחם על ידי נחל פגה בצפון, כביש 66 במזרח, כביש 6953 ונחל משמר העמק בדרום, ושלוחותיה של גבעת קיפוד במערב.
שטח התל עומד על כ-40 דונם, והוא מתנשא כ-50 מטר מעל מפלסו של עמק יזרעאל.
מספר רב של סקרים ארכאולוגיים נערכו באתר, החל מהסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1883 (סקר ארץ ישראל המערבית), ועד הסקר הנרחב של 2007, שבוצע במסגרת הרחבת כביש 66, בין צומת יקנעם לצומת מגידו.
בסקרים אלו, ובמהלך סלילת הכבישים הגובלים את התל, התגלו ממצאים רבים הכוללים חומה מן התקופה הרומית, עדויות לתעשיות זכוכית ומתכת קדומות, ומערת קבורה מן המאה ה-2 ברגלי התל.
בקיץ 2020 החלה חפירה מחקרית מסודרת בניהולו של ד"ר אבנר אקר מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ממצאים נוספים שנתגלו הם שרידי סוללת עפר בהיקף התל, מחסנים תת-קרקעיים המיוחסים לתקופה הצלבנית, מטבעות רבים, וכן מגוון חרסים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה רומית, התקופה ביזנטית, התקופה ערבית, התקופה הצלבנית, התקופה הממלוכית, והתקופה העות'מאנית.
על בסיס מיקומו של התל והממצאים הארכאולוגיים הרבים שנמצאו באתר, חוקרים כגון זאב ספראי ומיכה לין הציעו לזהות את תל שוש כגבע פרשים, עיר מימי הורדוס, המאוזכרת בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
לעומת זאת, בנימין מזר זיהה את גבע פרשים כאתר במצד שער העמקים, ואת תל שוש כגבע הפיליפית, עיר מהתקופה הרומית והביזנטית.
זיהוי אפשרי נוסף של התל היא גבע, עיר מהמאה ה-15 לפנה"ס, המוזכרת ברשימה הגאוגרפית של תחותמס השלישי, מלך מצרים העתיקה.
תֵּל שׁוֹר, הידוע גם כתֵּל תּוֹרָה או תֵּל תּ'וֹרָה הוא תל ארכאולוגי קטן במרכזו של עמק יזרעאל השוכן כקילומטר מצפון-מזרח לנחל קישון.
בתל נמצאו חרסים המעידים על התיישבות בו בכל תקופה מאז תקופת הברונזה המאוחרת (הכנענית), תקופת הברזל (הישראלית) ועד שלהי המאה ה-19 (העות'מאנית).
שטחו של התל כ-3 דונם וגובהו כ-5–6 מטר מעל המישור שמסביבו.
בין התל לאפיק נחל קישון נובעים מעיינות היוצרים סביבה ביצתית.
על ראשו של התל מפוזרות אבני בנייה בודדות.
בין הממצאים נמצאה צלמית חרס מקינית מתקופת הברונזה המאוחרת ופריט מאבן גיר הנראה כמו ראש של אלה.
בסוף ימי ההתיישבות בתל, בשלהי המאה ה-19, הייתה בתל התיישבות עונתית של רועי צאן טורקמנים.
מדרום לתל נמצאה באר בנויה אשר הייתה בשימוש עד ימי השלטון הבריטי בארץ ישראל.
באתר נמצאו חרסים מהתקופות הבאות: הברונזה המאוחרת, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הערבית הקדומה, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
תל שוקת הוא תל ארכאולוגי בצפון הנגב, בין באר שבע למיתר, צמוד לכביש 60 ממזרח ולמחלף שוקת, הקרוי על שמו.
כיום פעיל במקום בית קברות מוסלמי, המשרת את האוכלוסייה הבדואית באזור.
חרסים שנמצאו בתל מעידים על התיישבות במקום בתקופה הכלקוליתית, ולאחר מכן יושב האתר ברצף מהתקופה הישראלית ועד התקופה הרומית.
יש המזהים בתל שוקת את היישוב המקראי 'לְבָאוֹת' (הנקרא גם 'בֵית לְבָאוֹת' או "בֵית בִּרְאִי"), המוזכר ברשימת הערים שקיבלו בני שבט שמעון בתוך נחלת שבט יהודה.
כמו כן, יש המזהים במקום את היישוב 'בֵית פָּלֶט' המוזכר בספר נחמיה כאחד היישובים הדרומיים שבהם גרו אנשי יהודה בתקופה הפרסית.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, התמקמו בתל שוקת כ-1,100 חיילים עות'מאנים מדיוויזיית הפרשים ה-3. כאשר התקרבו כוחות אנזא"ק לכיוון תל באר שבע כהכנה לקרב באר שבע, הם נתקלו באש מסיבית מכיוון העמדות העות'מאניות המבוצרות שחלשו על הדרך מבאר שבע לחברון וירושלים.
בית הקברות משמש את תושבי חורה והפזורה הבדואית באזור והוא עודנו פעיל.
קבורים בו גם מספר חיילי צה"ל בני המגזר הבדואי, וכן סאמר טלאלקה שנחטף מקיבוץ ניר עם ונהרג בשוגג מירי חיילי צה"ל.
מחלף שוקת נמצא כחצי קילומטר מדרום מערב לתל, והוא מחבר את כביש 60 עם כביש 31. במקום נבנה "צומת שוקת" עם סלילתו של כביש 31, באמצע שנות החמישים, כחלק מההכנות להקמת העיר ערד, מתוך כוונה לחבר את העיר למרכז הארץ מצד אחד ולאזור ים המלח מצד שני.
בספטמבר 2016 נפתח לתנועה מחלף שנבנה עם פתיחתו של כביש 6 בינו לבין מחלף לקייה.
מדרום מערב לצומת נמצאת תחנת המשטרה "העיירות", המעניקה שירותי שיטור לעיירות האזור: חורה, לקייה, מיתר, עומר וליישובי הפזורה הבדואית הסמוכים.
סמוך אליה ישנה תחנת דלק.
מצדו המערבי של הצומת, על כביש 31 לכיוון לקייה וכביש 6, נמצאת תחנת דלק נוספת, ועל ידה מתחם מסעדות.
תל רועים הוא אתר ארכאולוגי בעמק החולה.
האתר ממוקם על גבעה עשויה אבן גיר המוקפת בשדה חקלאי, ממערב לכביש 90 בקטע שבין קריית שמונה למטולה.
האתר נחקר במהלך סקר מפת מטולה בין השנים 1990–1996 מטעם האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל ורשות העתיקות.
בשוליים המזרחיים של הגבעה קיימות כשמונה מערות חצובות בסלע שחלקן התמוטטו.
באחת המערות זוהו שרידים של כוכים.
בגלל היעדר ממצאים, ניתן לקבוע תארוך כללי של המערות לתקופה הרומית–ביזנטית בין המאה ה-1 לפנה"ס ל לספירה.
אותן מערות שימשו בתחילת המאה ה-20 כמקום מגורים זמני לאיכרי מטולה לפני הקמת החצר בתל חי.
במדרון הדרומי של התל נמצאו ערימות אבנים ומספר חרסים המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה, שבין המאה ה-20 למאה ה-16 לפנה"ס.
תל רועים מערב הוא אתר ארכאולוגי פרה-היסטורי במורדות המזרחיים של רכס הרי נפתלי, סמוך לעמק החולה, בין קריית שמונה למטולה.
באתר התקיימה חפירת הצלה בשנת 2004 לפני סלילת כביש באתר.
החפירה התמקדה בשני אזורים, בהם נמצאו ארבע שכבות יישוב מהתקופה הנאוליתית הנאוליתית קדם קרמית ב' (7000–9000 לפנה"ס) לתקופה הנאוליתית הקרמית (4500–6400 לפנה"ס).
האתר מציע גישה רחבה למשאבים מהחי והצומח בגלל מיקומו בין ההר לעמק, והוא מוקף באדמה פורייה ממזרח ומדרום.
הממצאים באתר מייצגים תרבות חומרית מצפון הלבנט המעידים על האזור כגבול תרבותי בין תרבויות ארץ ישראל ובין התרבויות שבצפון.
האתר נבדל מתל רועים שבעמק הסמוך, בו נמצאו מערות מהתקופה הרומית ומספר חרסית מתקופת הברונזה.
תל ריסים (בערבית קרוי תל אל מוואג'ה, تل المواجهة) הוא אתר ארכאולוגי בעמק יזרעאל השוכן בקצהו המערבי של רכס ישי בשטחי המועצה המקומית רמת ישי.
מיקום התל הוא על רכס ישי, שלוחה של גבעות אלונים-שפרעם שתחילתה בבית לחם הגלילית וסיומה בכפר יהושע.
התל הוא מאפיין בולט יחסית בשטח וניתן להבחין בו ממרחק רב.
התל מסומן במפות רבות כנקודת ציון בשל כך, ובמפה טופוגרפית מודרנית מצוין כנקודת גובה של 93 מטרים מעל פני הים.
מהתל נשקף נוף לבקעת נחל בית לחם.
על גבי התל שביל עפר החוצה אותו ממזרח למערב ומגיע לפסגתו.
התל נמצא בגבול הדרומי של רמת ישי ובתי היישוב נבנו בסמיכות אליו, על מדרונו הצפוני של התל נמצא בית הקברות של היישוב.
על מדרונו הדרומי נמצא בית הקברות של מושב כפר יהושע הסמוך ומעבר לו שדות ופרדסים.
למרגלות התל עובר כביש האספלט שמחבר בין רמת ישי לכפר יהושע.
החוקרים נחמן אביגד ובנימין מזר שייכו את התל לעיר המקראית ידאלה שמוזכרת בספר יהושוע כחלק מנחלתו של שבט זבולון: .
במקורות חז"ל מובא שם העיר בצורה "יראלה", וגם בתרגום השבעים נזכר השם בגרסה עם האות רי"ש במקום האות דל"ת.
על פי חוקרים, השם ידאלה הושאל ליוונית כ"יודילה" ולאחר כך ללטינית כ"ג'דאלה".
עם הכיבוש הערבי כונה על ידי הערבים כ"ג'דה", שמו של היישוב הערבי שעל אדמותיו הוקמה רמת ישי.
החוקרים זאב ייבין, יוחנן אהרוני ובנימין מזר שייכו את התל גם לעיר הקדומה אדר שנכבשה על ידי שישק מלך מצרים.
משמעות השם אדר לפי מזר הוא במילה הארמית "אדרא" שמשמעותה גורן.
האתר זוהה וסוקר לראשונה ב-1881 במסגרת סקר מפת הקרן לחקר ארץ ישראל ובשנית בשנות ה-60 בסקר מפת נהלל שנערך על ידי אבנר רבן במסגרת סקר ישראל.
בסקרים ארכאולוגיים שונים נמצאו בתל ובסביבתו שברי חרס רבים המתוארכים לתקופות שונות.
על פני התל ניתן לראות שרידי חומת אבן, קירות ובורות מים.
ב-2001 התקיימה חפירה ראשונה בתל מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת חיפה.
חפירות בדיקה באתר התקיימו מטעם רשות העתיקות ב-2006 וב-2007, ולאחר מכו התקיימו חפירות הצלה ב-2010 וב-2016 לפני הקמת שכונות מגורים בסמוך לתל.
מתקופת הברונזה נמצאה בחפירה שנערכה ב-2010 מערת קבורה מתקופת הברונזה הביניימית שנחפרה בסלע הקירטון מזרחית לתל, גובה המערה כ-1.2 מטרים.
עם החפירה התגלה שהמערה נשדדה והתמלאה באדמת סחף, בתוכה נמצאו חרסים מאותה תקופה.
בנוסף, על גבי התל נמצאו כלי חרס מתקופה זו.
בחפירה שנערכה ב-2016 נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברונזה שאבני מבניו נהרסו בעקבות עבודת חקלאות.
ביישוב התגלו שרידי כלי חרס, צור ובזלת וכן נמצאו עצמות בעלי חיים מסוג בקר, עז, חזיר, חמור וכלב.
בחפירה זו התגלה מכלול לייצור כלי צור שלא ניתן לתארך לתקופה מסוימת, אך בתוכו נמצאו תשעה כלי צור, שמתוכם 2 הם מגל כנעני המאפיין את תקופת הברונזה.
מתקופת הברזל נמצא בחפירה שנערכה ב-2010 מבנה שרצפתו נחצבה בסלע הקירטון ועליו הושתת גיר כתוש, מסביבה נבנו קירות תמך.
בתוך המבנה ועל גבי התל נמצאו כלי חרס רבים שתוארכו לתקופת הברזל.
בחפירה נוספת מדרומית לתל שנערכה ב-2017 על ידי קבוצת תלמידי תיכון עירוני ה' בחיפה בשילוב עם רשות העתיקות וקרן קיימת לישראל נמצאה קערה בת 3,500 שנים שתוערכה לתקופת הברזל.
מהתקופה הפרסית נחשפו בחפירה שנערכה ב-2010 בסמוך לתל 12 קברי שוחה מלבניים.
באחד הקברים נמצא כד חרס מעוטר מסוג לקיטוס שככל הנראה שימש כמנחת קבורה.
ממצאים מהתקופה ההלניסטית כוללים מבני תעשייה וייצור שתוערכו לתקופה שנחפרו ב-2010, ביניהם כבשן שנבנה מאבני נארי ששימש ככל הנראה לייצור כלי חרס, ומחסן הבנוי מאבן שברצפתו נמצאו שרידי חומרי גלם לייצור כלי חרס.
באותה חפירה נמצאו 6 קברי שוחה שדודים שתוערכו לתקופה הרומית וגדר שנראית כאילו הקיפה את התל כולו, וככל הנראה הפרידה בין שטח המיושב לשטח החקלאי שמסביבו.
תל שָלָף (או תל אֶ-שַׁלַאף) הוא תל בתחום העיר רחובות, ממערב לשכונת כפר גבירול, אשר יש המזהים אותו עם אלתקה, מערי הלויים של נחלת שבט דן.
התל יושב על גבעת כורכר נמוכה המתנשאת 18 מטר מעל סביבתה, דרומית מערבית לשכונת כפר גבירול ברחובות, בצדו השני של כביש 411. התל נמצא מצפון למושב גאליה שבמועצה אזורית גן רווה, וממזרח לנחל גמליאל.
בסקר ארכאולוגי נמצאו בתל ובסביבתו ממצאים החל מתקופת הברונזה הקדומה.
באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הכנענית (ברונזה תיכונה) כולל חרסים ושבר משקוף עם הירוגליפים.
כן נמצאו ממצאים מהתקופה הישראלית (ברזל), בהם כתובות עבריות מתקופת מלכי יהודה ושרידי בנייה הכוללים חומה רחבה.
בתל נמצאו ממצאים גם מהתקופה הפרסית.
על גבעה נוספת במרחק של כ-600 מטר מצפון מערב לתל שָׁלָף נמצאו ממצאים נוספים מתקופת הברונזה והברזל.
על התל נמצאים כיום בתי פרדס ומטעים מסביבו.
כן נמצאים על התל, סמוך לכפר גבירול, שני בתים נאים שנבנו בתקופת המנדט הבריטי על ידי שני אחים בני משפחת שהין הנכבדה מהכפר קובייבה הסמוך, אשר ננטש ונהרס במהלך מלחמת העצמאות.
בחזיתו של המבנה הדו-קומתי היפה, שפונה מערבה, בנויה מרפסת ענקית שמקושטת בקשתות ובעמודים.
הבתים הוכרזו על ידי המועצה לשימור אתרים כמבנים לשימור.
בשנת 1976 זיהה בנימין מזר את התל עם אלתקה, אשר מתאים מבחינת מקומו, ושנמצאו בו ממצאים מתאימים לתקופת המקרא.
בהתאם לזיהוי זה, משערים שהגבעה הנוספת הייתה פרבר או עיר בת של אֶלְתְּקֵה.
תל רִ֫פְעַת היא עיר בצפון-מערב סוריה הממוקמת כ-40 ק"מ צפונית לחלבּ.
היישובים הסמוכים כוללים את אַעְזַ֫אז מצפון, מַ֫ארֶע ממזרח, כפר נאיא מדרום, דיר ג'מאל ועוקייבה מדרום-מערב ואיבין סמעאן ממערב.
במפקד האוכלוסין של 2004 מנתה תל רפעת 20,514 תושבים.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, תל רפעת נכבשה ב-2012 על ידי הצבא הסורי החופשי, ב-2014 על ידי המדינה האסלאמית, וב-2015 על ידי החזית האסלאמית.
במהלך תקופה זו, העיר הופצצה מספר פעמים על ידי ממשלת סוריה ובני בריתה.
תל רפעת נתפסה על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ב-16 בפברואר 2016, לאחר תקיפות אוויריות אינטנסיביות של רוסיה, שהרסו את כל שלושת מתקני הבריאות בעיר.
בעקבות מתקפת מורדים הסורים בדצמבר 2024, העיר שוב נפלה לשליטת כוחות המורדים.
העיר תל רפעת הייתה מיושבת מאז תקופת הברזל, כשהיא נודעה בשם ארפד ונזכרה מספר פעמים במקרא לצד העיר חמת.
העיר הפכה לבירת מדינת ביט אגוסי שבצפון סוריה הארמית שהוקמה על ידי גאס מיהן במאה ה-9 לפני הספירה.
ביט אגוסי השתרע מאזור עזז בצפון ועד חמת בדרום.
מאוחר יותר הפכה ארפד לעיר ואסל גדולה בממלכת אוררטו.
בשנת 743 לפנה"ס, במהלך מלחמת אורארטו-אשור, הטיל המלך הנאו-אשורי תגלת-פלאסר השני מצור על ארפד בעקבות תבוסת הצבא האוררטואני של סארדורי השני בסמסט.
המצור הסתיים עם כיבוש העיר האשורית בשנת 743 לפנה"ס.
לאחר מכן שימשה ארפד בירה פרובינציאלית.
שרידי חומות ארפד קיימים עדיין בתל רפעת, ומתנשאים לגובה של 8 מטרים.
בתל רפעת של ימינו התקיים יישוב בתקופה הסלאוקית (301 לפנה"ס – 63 לפנה"ס).
מטמון מטבעות מתקופה זו התגלה בשנת 1967. תל עַרן הסמוך הוא התל הגדול ביותר באזור ג'בל סמעאן (הר שמעון) .
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה במרץ 2011, נקלע תל רפעת למצור על ידי כוחות הביטחון הסוריים.
במהלך המצור, התושבים לא יכלו לקבל אספקת מזון מהעיר חלבּ, כולל לחם.
בתחילת קיץ 2012 רשויות ממשלת סוריה נסוגו מתל רפעת בעקבות לחימה עם הצבא הסורי החופשי (FSA).
בעקבות זאת, הוחלפו רשויות הממשל בעיר במועצה שהורכבה מחוקרים מקומיים, שופטים וקציני צבא סוריה לשעבר.
מאז שהעיר נפלה לידי ה-FSA, מורדי האופוזיציה העבירו קמח ללחם לתל רפעת מטורקיה הסמוכה.
ב-8 באוגוסט 2012 תל רפעת הופצץ על ידי חיל האוויר הסורי, והביא למותם של 6 בני אדם, כולם בני משפחה אחת.
פעילי אופוזיציה שבסיסם בחלב טענו שכוחות צבא סוריה ניסו לנתק את נתיב התחבורה של ה-FSA בין תל רפעת לחלב.
עד נובמבר 2013 העיר עברה לשליטה של המדינה האסלאמית, לאחר שכוחות דאעש הביסו את חטיבת א-תווחיד המקומית.
בינואר 2014 נסוגו כוחות דאעש מאזור צפון חלב, ולוחמי המורדים, בעיקר אנשי ג'בהת אל-נצרה והחזית האסלאמית, הביסו את חמושי דאעש בעיר.
עד ינואר 2015, תל רפעת היה בשליטת חטיבת הכיבוש של החזית האסלאמית.
ב-15 בפברואר 2016, העיר נכבשה על ידי היחידות להגנת העם (YPG) הכורדית והכוחות הסוריים הדמוקרטיים, בראשות צבא המורדים.
בעקבות תקיפות אוויריות רוסיות, שקדמו לתקיפה של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, רוב אוכלוסיית העיר נמלטה.
מאז שהכוחות הסוריים הדמוקרטיים השתלטו על תל רפעת, הפכה העיירה למפקדה של צבא המורדים.
לאחר שצבא טורקיה וקבוצות המורדים בעלות הברית כבשו את עפרין במהלך מבצע ענף זית, התגייסו תושבי תל רפעת באַעְזַ֫אז כדי לדרוש את גירוש הכוחות הסוריים הדמוקרטיים מהעיר.
בסוף מרץ 2018, המשמר הרפובליקאי הסורי והכוחות המזוינים הרוסים נכנסו לעיר.
ב-2 בדצמבר 2019 במתקפה ארטילרית טורקית נהרגו שמונה ילדים, כולם מתחת לגיל 15, בהליכתם לבית הספר.
ב-1 בדצמבר 2024, הצבא הלאומי הסורי, בגיבוי טורקי, בפתח במבצע שחר החירות שבמהלכו השתלט על תל רפעת ועל הכפרים הסובבים אותה.
כיבוש העיר הותיר את הקהילה הכורדית שחיה שם מבודדת משאר האזורים הכורדיים הסמוכים.
בשל העובדה כי תל רפעת היה מובלעת כורדית ללא גישה למנבג' – מובלעת כורדית נוספת בצפון סוריה, נחפרו בסתר מנהרות ענק בין תל רפעת למנבג', חלקן באורך כ-40 ק"מ, על מנת לחבר בין שתי הטריטוריות הכורדיות.
תְּלוּם-קַשְׂקַשִּׂים מָצוּי (שם מדעי: Malpolon insignitus) הוא נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים ומהגדולים שבנחשי ישראל.
זה הוא נחש פעיל-יום, זריז תנועה ובעל חוש ראייה מפותח.
תלום-קשקשים מצוי נפוץ סביב אגן הים התיכון, דרום אירופה, במערב אסיה ובצפון אפריקה.
השם המדעי הלטיני שלו Malpolon נגזר משמה של העיר מונפלייה, שנמצאת בדרום צרפת.
בישראל הוא נפוץ בכל החבל הים-תיכוני מקו באר שבע וצפונה אולם תצפיות מצביעות על הימצאו גם בחולות חלוצה באזור רביבים וגם בנגב ובאזורים מדבריים אחרים הרחוקים יחסית מהחבל הים-תיכוני.
צבעו חום אדמוני עד חום אפור אחיד, הגחון בצבע חום כהה או כתום.
הצבעים שונים בצעירותו של הנחש, צבע הבסיס אפור או חום אפרפר ועליו זרועים כתמים חומים בעלי שוליים בהירים.
הכתמים קטנים ולא מסודרים, ולפעמים יוצרים קווי רוחב.
לאורך מרכז כל אחד מהקשקשים שלגופו יש שקע המזכיר תלם ומכאן שמו העברי – תלום-קשקשים מצוי.
בשל כך הוא נראה ומרגיש מחוספס למגע.
העיניים גדולות מאוד ביחס לראש ועגולות וה"גבות" בולטות מאוד ומסוככות על העין.
הוא מהגדולים שבנחשי הארץ ומגיע עד 2 מטר וזנבו כרבע מגודלו הכללי, הוא שני באורכו רק לזעמן שחור מנחשי הארץ, ומשקלו עד 2 ק"ג.
אזורי מחייתו עשירים בצמחייה וככל הנראה תהליך העיור בישראל אינו משפיע באופן דרמטי על האוכלוסייה.
תלום-קשקשים מצוי הוא נחש שוכן קרקע הנמצא לרוב בין שיחים ועשבים.
כאשר הוא מאוים, הוא מתגונן בנשיפות רמות ובנשיכות.
הוא נחש פעיל וזריז תנועה.
תהליך רביית תלום-קשקשים מצוי מתחיל מייד לאחר היקיצה מתרדמת החורף, כאשר מתחיל החיזור.
ההזדווגות מתקיימת בין אפריל ליוני.
הנקבה מטילה 4–18 ביצים שבוקעות לאחר כחודשיים, בסביבות החודשים יולי–אוגוסט.
הביצים מוטלות במקום חם, לפעמים בערימת עשב נרקב.
האבקועים נשארים יחד עד הנשל הראשון (כשבוע), הם יגיעו לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים.
תוחלת החיים של הזכר מגיעה לגיל 25 שנה, ושל הנקבה ל-16 שנה.
זהו נחש הפעיל ביום הניזון ממכרסמים, לטאות, ציפורים ונחשים אחרים.
תלום-קשקשים מצוי נוהג לארוב לטרפו קרוב לשיחים כאשר פלג גופו הקדמי זקור לגובה של כחצי מטר ומוסווה בין הענפים.
טרפו כאמור כולל גם נחשים אחרים וישנם עדויות לטריפת צפע מצוי בוגרים ונחשי שלוון קווים, אולם תלום-הקשקשים המצוי טורף בעיקר חרדונים וזיקיות.
את טרפו הוא מאתר באמצעות חוש ראייה מפותח מאוד.
את טרפו הוא הורג באמצעות חניקה באמצעות גופו השרירי והגדול ובאמצעות ארס הניגר לאורך שיני הארס המרזביות הארוכות מיתר שיניו האחרות, כאשר הוא נושך בחוזקה בבשר הטרף ממושכות.
שיני הארס הללו נמצאות בחלק הפנימי של פיו.
אף על פי שתלום-קשקשים הוא נחש ארסי, מקרי הכשה שבהם הצליח הנחש להעביר ארס לבני אדם הם נדירים מאוד.
מקרה כזה התרחש באוקטובר 2000 בדרום צרפת, כאשר חובב נחשים הבחין במאבק שועל מצוי בתלום-קשקשים מצוי על אם הדרך.
חובב הנחשים אסף את הנחש המוחלש מהמאבק אל שק ושם אותו ברכבו.
הנחש התאושש, נמלט מהשק, ונכנס אל לוח השעונים של רכבו.
תוך כדי ניסיון לכידה, הנחש נשך/הכיש את אצבעו של חובב הנחשים שחדרה בטעות אל עומק פיו של הנחש, וכך נגרמה הכשה יעילה שבה הועבר הארס.
תלום-קשקשים מצוי נמנה עם הנחשים הנקראים חצי-ארסיים או תת-ארסיים, הלחץ שבלוטות הארס מסוגלות להניב הוא חלש בהשוואה לנחשים ארסיים.
נחשים תת-ארסיים הם בעלי שיני ארס מרזביות הנמצאות בחלק הפנימי של הלסת העליונה קרוב למפרק הלסתי.
מבנה זה מחייב את הנחש לנשוך את טרפו מבלי להרפות כדי להעביר את הארס ביעילות אל הפצע שנגרם כתוצאה משיני הארס.
שיני הארס האחוריות מפחיתות את הסיכוי להחדרה יעילה של הארס בשל העובדה שמבנה זה יעיל נגד יונקים ויצורים קטנים שהנחש מסוגל להכניס אל עומק פיו וכך להעביר את הארס בנשיכה, ולא מתאים ליונקים גדולים מסיבה זו.
אף על פי שלא בוצעו מחקרים מעמיקים על ארס תלום-הקשקשים המצוי ידוע כי הוא מסוג נוירוטוקסין (רעלן עצבי) והוא חלש יחסית.
החדרת ארס אפשרית (אם כי נדירה) בנשיכה של פרטים גדולים בעלי מִפתַח פה גדול יחסית.
בדרך כלל טיפול תסמיני מספיק כדי לטפל בהכשה.
ככל הנראה ארס תלום-קשקשים מצוי אינו יכול להמית אדם, אך יגרום לנפיחויות וחוסר תחושה זמנית באיבר המוכש.
השפעת הארס תעבור תוך כמה שעות עד כמה ימים.
עם זאת, יש לזכור כי ישנם אנשים אלרגיים לסוגי ארס שונים, בדומה לרגישות לארס דבורים העלול להסתיים במצבים קיצוניים אף במוות.
על כן יש מקרים היוצאים מן הכלל ויש לנהוג במשנה זהירות גם בבעלי חיים בעלי ארס שאינו נחשב לקטלני.
ראיות גנטיות מצביעות על כך שמוצאו של המין תלום-קשקשים הוא במדינות המגרב, ושהמין היגר לדרום מערב אירופה ומערב אסיה לפני כ-83,000 עד 168,000 שנה.
הקשר המשפחתי הקרוב ביותר שלו הוא למין הצפון אפריקאי תלום-קשקשים מדברי ולמין מאובן מתקופת הפליוקן של ספרד (Malpolon mlynarskii), כאשר שלושת המינים מהווים את הסוג תלום-קשקשים (Malpolon) כולו.
לסוג תלום-קשקשים יש מאובנים המתוארכים לתקופת הפליוקן גם בדרום מערב אירופה וגם צפון אפריקה, אולם רבים מהמאובנים הם חוליות בודדות וקיים קושי לשייכם למין ספציפי של תלום-קשקשים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 213–215
תלויים באוויר היא סדרת נוער שנכתבה על ידי יובל זמיר ויוני להב ושודרה בערוץ הראשון ב-1994. קדמה לה הסדרה "לא כולל שירות" ואחריה נוצרה הסדרה "צעירים בדרך".
עלילת הסדרה גוללה את סיפורם של בני נוער טיפוסיים שגויסו למשימת חלל ישראלית ראשונה והם מחולקים במסגרתה לארבעה צוותים: הנדסה, לוגיסטיקה, יומנאים ואחזקה.
משימתם ללמוד להסתדר אחד עם השני תקופה ממושכת תוך כדי ריחוף אל הלא נודע.
שיר הנושא של הסדרה, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי יובל זמיר ויוני להב, הולחן על ידי אילן גלבוע ובוצע על ידי להקת צעירי תל אביב.
בכל פרק בוצעו שלושה שירים, חלקם קאברים לשירים ישראלים מוכרים, חלקם עיבודים בעברית לשירים לועזיים מוכרים וחלקם נכתבו במיוחד עבור הלהקה.
לסדרה יצא דיסק עם כל 16 השירים שבוצעו בה בהוצאת "הד ארצי".
רוית ואלון (רוית הראל ואלון יוספסון) – צוות ההנדסה, מדים שחורים.
אוהד ויעל (אוהד חיטמן ויעל פוליאקוב) – צוות הלוגיסטיקה, מדים כתומים.
נתנאלה ועידו (נתנאלה אברהמי ועידו מוסרי) – צוות היומנאים, מדים אדומים.
תומר ונטע (תומר גוטליב ונטע רודשבסקי) – צוות האחזקה, מדים כחולים.
אילור (אילור הרפז) - מפקדת המעבורת ונדב (נדב תם) – סגן המפקדת, מדים כסופים.
עופרה (עפרה בר-אל) - מסתננת סמויה ושני (שני בר-עוז) – יציר חלומותיו של עידו, שתיהן נטולות מדים.
טל (טל מוסרי) – מפקח על המשימה מכדור הארץ, מדי קצין בכיר.
תֵּלַאווִי (בגאורגית: თელავი) היא העיר הראשית של המחוז המזרחי ביותר של גאורגיה, קאחתי.
העיר מהווה את בירת המחוז והמרכז המנהלתי של הנפה שנקראת על שמה, נפת תלאווי, ואוכלוסייתה מונה 19,629 איש נכון ל-2014. העיר ממוקמת לרגלי רכס הרים ציב-גומבורי בגובה 490 מטר מעל פני הים.
תלאווי הוכרזה כעיר בשנת 1801.
קבוצת הכדורגל של העיר, קאחתי תלאווי, משחקת בליגת העל הגאורגית.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר באתר הם מתקופת הברונזה.
אחת מהתעודות המוקדמות ביותר לגבי תלאווי היא מהמאה ה-2, של הגאוגרף תלמי, שהזכיר את השם "טֶלֶדה" בהתייחסו לתלאווי.
תלאווי הפכה לעיר גדולה וחשובה למדי מבחינה פוליטית ומרכז מנהלתי מהמאה ה-8. הגאוגרף הערבי, אל מוקאדיס, מהמאה ה-10, סיפק ידיעות מעניינות על תלאווי.
הוא ציין אותה כאחת מהערים החשובות בקווקז, ברמה שווה לטביליסי, שמכור (כיום שמקיר Şəmkir), גנג'ה, שמאחה ושירוואן.
כשהתייחס למספר תושבי תלאווי, ציין אל מוקאדיס כי ברובם הם נוצרים.
מהמאה ה-10 ועד למאה ה-12 שימשה תלאווי כבירת ממלכת קאחתי-הרתי.
בתקופת הזהב של הממלכה הגאורגית המאוחדת, המאות ה-12 וה-13, הפכה תלאווי לאחת מהמרכזים הכלכליים והפוליטיים של הממלכה הגאורגית.
לאחר התפרקות הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה ה-15, החלה תלאווי לשקוע, והעיר הפכה בסופו של דבר לעיר מסחר רגילה.
במאה ה-17 חזרה תלאווי והפכה לעיר חשובה מבחינה פוליטית.
עד לשנת 1762, היא הפכה להיות הבירה השנייה לאחר טביליסי של הממלכה המזרח גאורגית המאוחדת, ממלכת כארתלי-קאחתי.
תקופה שלטונו של המלך ארקלה השני הייתה עידן מיוחד בהיסטוריה של תלאווי.
במהלך תקופה זו (1744-1798) צמחה תלאווי למרכז תרבותי ואסטרטגי.
ארקלה קבע את תלאווי כבירה השנייה, לאחר טביליסי, של ממלכת כארתלי-קאחתי, וייסד סמינר דתי אקסיולוגית ותיאטרון.
ארקלה השני נודע כמי שפעל בכיוון של עצמאות ואיחוד גאורגיה, ערך רפורמות שנגעו לכל מרכיבי החיים של התושבים הגאורגים, וגרם לשינויים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים, יסודיים בכארתלי קאחתי.
בסופו של דבר גם של כל גאורגיה.
בשנת 1801, לאחר שממלכת כארתלי-קאחתי הפכה למדינת חסות של האימפריה הרוסית, איבדה תלאווי את מעמדה כעיר בירה.
במאה ה-19 ניתן לעיר מעמד של מרכז מנהלתי בתת-מחוז גאוגרפי קטן בפלך טביליסי.
במהלך אותה תקופה, כלכלת העיר הייתה מורכבת מתעשייה קלה (צביעת עורות, ייצור כלי חרס, עשיית יין ועוד), מסחר וחקלאות.
כיום מחוברת העיר לטביליסי בשני כבישים ראשיים.
הנוף של תלאווי מספק תמונה ציורית של העיר וסביבותיה.
מדרומה ודרום-מערבה, רכס הרי ציווי-גומבורי ומצפונה עמק נהר האלזני.
את הרי הקווקז הגדול, שמתנשאים מצפון לנהר האלזני, ניתן לראות כמעט מרוב תלאווי.
בעקבות נופיה של תלאווי ואתריה ההיסטוריים, משופעת העיר בתיירות, ותושביה הם גאורגים מכניסי אורחים.
ב-7 בנובמבר מדי שנה חוגגים תושבי תלאווי את חגיגות "ארֶקלֶאוֹבָּה" (על שם ארקלה השני) ו"תֶלאווכּאלאכּוֹבָּה".
סביבת תלאווי עשירה באתרים היסטוריים, ארכאולוגיים ומונומנטים טבעיים.
בין יתר אתרי המורשת החשובים נכללים:
"דזבֶלי גַלַבאני" ("חומות ישנות") - מצודה של המלכים הקאחים הראשונים במאות ה-9 - ה-10;
"כנסיית מריה הקדושה" מהמאה ה-16;
"כנסיית השילוש הקדוש" מהמאה ה-6;
"מצודת בתוניס ציחה ("מצודת האדון") אשר נבנתה במאה ה-17 היא המצודה היחידה שנשתמרה בצורה טובה מהמבנים המלכותיים של גאורגיה מימי הביניים;
"קוֹרצ'יבּאשווילֶבּיס ציחה" - מצודת משפחת אצילים מקומית, קורצ'יבאשווילי, מהמאה ה-16 - ה-18;
"ואחוואחיסשווילֶבּיס ציחה" - מצודת משפחת אצילים מקומית ואחוואחיסשווילי, מהמאה ה-18;
גיאורגי השנים עשר, מלך גאורגיה
הסרט הגאורגי המפורסם, מימינו, צולם בתלאווי.
ישנו קטע בסרט בו מימינו מבקש מהטלפנית בשדה התעופה לחייג לתלאווי, ובטעות היא מחייגת לתל אביב, ועונה לו בחור ממוצא גאורגי.
בכך הסרט נותן ביטוי לכמיהה של העולים מגאורגיה באותם ימים, בהם מסך הברזל מנע מהם כל קשר עם ארץ מוצאם.
תֶלאסי (בגאורגית: თელასი) היא החברה המספקת חשמל לטביליסי בירת גאורגיה.
בשנת 1998 הפרטה החברה, וחברת AES קורפוריישן האמריקאית קנתה את מניותיה.
לאחר ההפרטה החלה החברה בתהליך של מודרניזציה של רשת החשמל בטביליסי.
התהליך המודרניזציה תועד בסרט דוקומנטרי, "מסע החשמל" Trip) .
בשנת 2003 מכרה AES את תלאסי לחברה הרוסית "אינטר RAO UES", חברת-בת משותפת של יונייטד אנרג'י סיסטם (RAO UES) ורוסאנרגואטום (РосЭнергоАтом).
החברה הרוסית שילמה 26 מיליון דולר עבור תלאסי ומצד שני שילמה AES 60 מיליון דולר לכיסוי חובותיה של תלאסי, כך שלמעשה שילמה AES 34 מיליון דולר כדי ל"הפטר" ממניות תלאסי.
המכירה התרחשה פחות משנה לאחר שמנהל הכספים הראשי של החברה, ניקו לומינדזה, נרצח ונמצא מת בדירתו, ולאחר איומים רבים אחרים שקיבלה הנהלת AES-תלאסי.
בסופו של דבר איבדה AES מעל ל-300 מיליות דולר בגין האפיזודה של תלאסי.
תלוליות ע'סול או תוּלֵילַאת אל-עַ'סוּל הוא אתר ארכאולוגי בירדן, באזור ערבות מואב, 14 ק"מ צפונית מזרחית לים המלח ליד הכפר כפריין.
האתר מורכב מקבוצה של תלוליות קטנות ומכאן שמו.
האתר נחפר ונמצאו בו שרידים מהתקופה הכלקוליתית.
הוא נחשב לאתר הגדול מסוגו ועל שמו מכונה התרבות הכלקוליתית בשם "התרבות הע'סולית", כשם המקום בערבית.
בין היתר נמצאו באתר ציורי קיר מרהיבים שמקצתם נפגעו קשות בעת הוצאתם מהאתר.
האתר התגלה לראשונה על ידי שני כמרים ישועים שהתעניינו בארכאולוגיה תנ"כית, אלכסיס מאלון (Alexis Mallon) ורוברט קפל (Robert Koeppel) מהמכון האפיפיורי למקרא בירושלים.
הם גרו בירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20. סופר להם שבאזור שהיה צפון מזרחית לים המלח יש שרידים רבים על פני הקרקע.
הם חיפשו את סדום ועמורה שהיו בין חמש "ערי הכיכר" (בראשית פרק י"ט).
לצורך כך ארגנו שיירה לבדיקת האתר.
מאלון וקפל ראו שהקרמיקה של המקום שונה וכי יש לתת לה שם חדש.
מאלון וקפל זיהו שמדובר בתקופת מאוחרת לנאוליתית, הם נתנו לתקופה את השם התקופה הכלקוליתית.
האתר נחפר על ידם, בשיתוף הפרהיסטוריון רנה נוויל (Neuville), בין השנים 1929–1938, חפירות נוספות התנהלו על ידי רוברט נורת' (Robert North) בין השנים 1959 – 1960, ובשנת 1967 בראשות הארכאולוג האוסטרלי הֶנֶסי (Hennessy).
באתר קבוצה של 40 תלוליות קטנות המהוות את היישוב הקדום, מתוכן 3 עיקריות.
קומפלקס – מכלול של מספר מבנים באתר קיים.
טיפוס הבית האופייני נקרא בית רוחב.
הבית חולק בפרופורציות של 2/3 ו-1/3, כאשר החלק הגדול שימש למגורים ואילו החלק הקטן שימש לאחסון.
לא הייתה דלת כניסה מהבית למחסן.
ההשערה היא שהכניסה למחסן נעשתה באמצעות סולם עץ, וזאת כדי להקשות על הכניסה למחסן.
במחסן נמצאו כדים גדולים מאוד אשר שימשו לאחסון.
לכל בית הייתה חצר צמודה.
החצר הייתה פתוחה ומרוצפת בעפר כבוש.
בחצרות נמצאו מתקנים להבערת אש, תנורים, בורות, ממגורות, משטחי עבודה וכלי כתישה קטן לקרמיקה, או בסיס הכדים שנמצאו היו גדולים בגובה של 2.0-1.8 מטר, הם היו מעוטרים בעיטורי חבל.
הימצאות הכדים הגדולים מצביעה על התיישבות קבע, הכד הגדול אינו נייד.
כדים גדולים גם מצביעים על אגירת מזון, ייצור מזון בכמות הגדולה מצרכי האכילה והזריעה.
לא נמצאו באתר מבני ציבור.
כל המבנים היו שווים בגודלם.
הבתים נבנו על יסודות מאבן ועליהן לבני חומר לא שרופות.
הגג היה עשוי מענפים ועל הענפים אדמה כתושה אשר מנעה מהגשם לחדור פנימה.
התמיכה לגג הייתה מעמוד עץ שהוצב במרכז החדר.
הרצפות בחדרים היו מאדמה כתושה קשה.
מכלול הבתים כלל מבנים שהיו מחוברים אחד לשני במכלול של עיגול אשר יצרו מתחם הגנה שאי אפשר להיכנס אליו.
נמצא כי הפרט האחד החורג מרמת הבניה הפשוטה של הבתים, הוא הטיח הלבן שבו טויחו הבתים מבפנים וציורי הקיר שצוירו עליו.