tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריטאי/במאי קווין סמית' הופיע בהופעת קמע קצרה בסרט, במהלך הסצנה שבה סופרמן עוצר את טוימן.
בזמן שסופרמן נושא את טוימן, אדם שדוגמן ומדובב על ידי סמית' מעיר, "כאילו באמת היינו צריכים אותו כדי לפוצץ עכביש מכני, נכון?
גרוע!" זוהי התייחסות לפרויקט סופרמן של האחים וורנר שעליו שיתפו פעולה הוא ומפיק הסרטים ג'ון פיטרס, שמעולם לא יצא לפועל.
לפי סמית', פיטרס רצה שסופרמן יילחם בעכביש ענק במערכה השלישית של הסרט.
סמית' גילה בראיון לסרט "ערב עם קווין סמית'" שהוא שילב את הרעיון הזה ואת רעיונותיו האחרים של פיטרס בתסריט שלו.
טים ברטון גויס בסופו של דבר לפרויקט, וזנח את התסריט של סמית', מתוך רצון להעסיק תסריטאי אחר.
עכביש מכני ענק שימש בסופו של דבר בשיאו של הסרט "פרוע על המערב" של האחים וורנר משנת 1999, אותו היה שותף להפקה של פיטרס.
הסרט הופץ לאקרנים ב-DVD וב-Blu-ray ב-18 בספטמבר 2007, על ידי חברת ההפצה וורנר הום וידאו.
לפני יציאת ה-DVD, הסרט הוקרן לראשונה בכנס קומיק-קון, סן דייגו ב-26 ביולי 2007. הסדרה שודרה בבכורה בארצות הברית בערוץ Cartoon Network ב-12 ביולי 2008, בפורמט שעבר עריכה רבה.
אחת העריכות שהוזכרו מופיעה רק בגרסה הדרום קוריאנית, שבה נראה סופרמן עף מעל דרום קוריאה ומברך את באן קי-מון על מינויו למזכ"ל השמיני של האומות המאוחדות.
הסרט היה זמין באופן בלעדי ב-DVD עם אריזת אספנות המתארת את סופרמן פורץ דרך לוגו הסרט.
זה היה הסרט היחיד בסדרה שיצא במקור ללא מהדורה מיוחדת.
שנה לאחר מכן יצאה מהדורה מיוחדת של DVD בת שני דיסקים.
הפיצ'רים המיוחדים כללו מבט רטרוספקטיבי על איך נוצר הקומיקס "מותו של סופרמן", מבט על שחקני קול, כמו גם משחק "הביס את דומסדיי" עם הצצה בת 10 דקות לסרט ההנפשה הבא, "ליגת הצדק: הגבול החדש".
הפצת גרסת בלו-ריי הוכרזה עם תאריך יציאה של 26 בפברואר 2008, אך נדחתה.
וורנר הום וידאו הוציאה בלו-ריי ו-DVD חדשים "מהדורה מיוחדת", הכוללים חומרי בונוס חדשים ב-25 בנובמבר 2008.
האלימות והשפה הגסה של הסרט זכו לדירוג PG-13 מטעם ה-MPAA.
זוהי הפעם הראשונה שפרויקט מונפש של סופרמן קיבל דירוג גבוה.
רוב מקרי המוות הקשים יותר מתרחשים מחוץ למצלמה; עם זאת, קטעי הקרבות אינטנסיביים.
במהלך סצנת הקרב בין יום הדין לסופרמן, סופרמן משתעל שלולית דם על הקרקע, אולי השימוש החזותי ביותר בדם בסרט.
זה סימן את תחילתם של סרטי הנפשה של DC שהכילו יותר תוכן למבוגרים בהשוואה לפרויקטים קודמים, ורוב סרטי ההנפשה המקוריים של יקום DC הבאים קיבלו דירוג PG-13 או R.
לאחר ההקרנה בקומיק-קון, סן דייגו והפצתו ב-DVD, הסרט זכה לביקורות חיוביות ברובן, כאשר חלק מהמבקרים ציינו שהוא שיפור ניכר בהשוואה לעיבודים מונפשים אחרים של DC; חלקם ציינו שהוא העלה את הרף עבור הסרט הבא לסרט הלייב-אקשן "סופרמן חוזר" שיצא בקיץ הקודם.
רבים הסכימו גם שהוא היה טוב יותר בהשוואה לסרטי ההנפשה האחרונים שאולפני מארוול הוציאו המבוססים על דמויותיהם (כגון "הנוקמים: האיחוד"), בין היתר בשל הסיפור הבוגר והעמוס יותר באקשן, בהתאם לדירוג PG-13 שלו.
ביקורות רבות דיבבו את דיבובם של ג'יימס מרסטרס ואדם בולדווין בתור לקס לות'ר וסופרמן, בעוד שהביקורות על גילומה של אן הייש את לויס ליין היו מעורבות.
לא כל הביקורות על הסרט היו חיוביות.
DVDTalk.com, בעודו משבח את מראה הסרט ואת ההצגה הטכנית שלו, כינה את הסרט "אכזבה עצומה" וגם הגיב בצורה שלילית על משך הסרט הקצר ועל חוסר היצמדות שלו לעלילה של קומיקס "מותו של סופרמן".
ג'יימס דו מאתר Earth-2.net נתן לסרט ציון של 5.5 מתוך 10, בטענה שהסרט היה מוגזם מדי והתוצאה לא הייתה רעה, אלא מוצר בינוני עם "מקרים רבים של...
כתיבה עצלנית, אנימציה מבלבלת, כמה חורים בעלילה בולטים וכמה משחק קולי בינוני".
הוא גם מתח ביקורת על שם הסרט בהתחשב בכך של"יום הדין" יש תפקיד כה מינימלי בסרט.
טבלת 100 מכירות ה-DVD המובילות בין התאריכים 18–23 בספטמבר 2007 חשפה כי הסרט דורג במקום הרביעי, והיה שני מקומות לפני יציאת העונה השישית של סמולוויל, סדרת טלוויזיה הקשורה לסופרמן.
שלושה חודשים לאחר יציאת ה-DVD פורסם במגזין וראייטי דיווח על סרטי DTV שהפכו פופולריים מאוד, וחשפו כי ה-DVD מכר 600,000 עותקים, 30% יותר ממה שחזה האולפן.
נכון לעכשיו, זהו הסרט הנמכר ביותר מסדרת הווידאו הישיר של DC, שנמכר ביותר מ-680,000 יחידות.
סופרנובה (בלועזית: Supernova) היא תופעה שבה כוכב מסיבי מתפוצץ משום שהלחץ שההיתוך הגרעיני יוצר בו כלפי חוץ אינו מספיק כדי לאזן את כוח הכבידה העצמי החזק שלו כלפי פנים.
הצופה בתופעה כזו ממרחק של שנות אור רבות, יבחין כי בהירות הכוכב גדלה במהירות ובחדות (היא יכולה לגדול פי מיליון ויותר, ואף לעלות על בהירותה של גלקסיה שלמה).
ב־10 השניות הראשונות של התהליך, האנרגיה שמופקת גדולה יותר מהאנרגיה שמפיקים כל הכוכבים בכמה גלקסיות גדולות.
פליטת הנייטרינו מאותו כוכב בזמן הסופרנובה מוגברת באותה מידה.
הסופרנובה היא שלב הסיום במחזור החיים של כוכב כבד.
כאשר אוזל הדלק הגרעיני בכוכב (כלומר, כלים היסודות שיכולים להתמזג בהיתוך גרעיני ליסודות כבדים יותר תוך שחרור אנרגיה), אין כוח שיתנגד למשיכת הכבידה העצמית שלו והכוכב קורס לתוך עצמו.
בשלב זה נדחסת ליבתו במהירות, מתחממת מאוד, והמעטפת החיצונית שלו נזרקת החוצה כתוצאה מהלחץ העצום שנוצר.
החומר מתפשט במהירות עצומה כגז, בעוד מרכז הכוכב הופך להיות כוכב נייטרונים או חור שחור (אם מסתו גדולה דיה).
לשמש לא צפוי עתיד כסופרנובה, שכן כדי להגיע לשלב כזה, מסתה צריכה להיות גדולה לפחות פי 8 או 10 ממסתה הנוכחית.
בניסיון לסווג את הסופרנובות, אסטרונומים הגיעו לחלוקה על פי עקומת האור שלהם ועל פי קווי הבליעה של היסודות הכימיים שבקשת האור של הפיצוץ.
היסוד שלפיו מתבצעת החלוקה הראשונית הוא מימן.
אם בספקטרום מופיעים קווי בליעה של מימן, הסופרנובה מוגדרת כסוג II; אם אין, אז היא מוגדרת כסוג I.
בתוך כל אחד משני הסוגים הללו, הסופרנובות מתחלקות לעוד תתי סוגים, לפי נוכחות חומרים אחרים ועקומת האור שלהם.
נראה קו בליעה חזק של סיליקון מיונן (Si II) קרוב לשיא בהירות.
בדר"כ גם קווי סידן חזקיםתרמו-גרעיניסוג Ib/c
קווי סיליקון חלשים או נעדריםסוג Ib
מראה קו בליעה של הליום לא מיונןקריסת ליבהסוג Ic
קוו הליום חלש או נעדרסוג II
שומר על ספקטרום נורמטיבי של סוג IIסוג II-P/Ls
ללא קווי בליעה צריםסוג II-P
מגיעה למישור בעקומת האור שלוסוג II-L
מראה ירידה ליניארית בעקומת האור שלו.סוג IIn
כמה קווי בליעה צריםסוג IIb
הספקטרום משתנה ונהפך לספקטרום הדומה לסוג Ib
חלוקה אחרת שאליה אסטרונומים מתייחסים היא החלוקה לפי מקור ואופי הפיצוץ:
זו סופרנובה המתרחשת כאשר ננס לבן סופח אליו חומר מכוכב סמוך או כאשר שני ננסים לבנים מתנגשים.
עקב כך מסתו גדלה, עד שהיא עוברת את הסף הקריטי לסופרנובה - גבול צ'נדראסקאר (כ־1.44 מסות שמש).
בעקבות זאת, קורס הכוכב כתוצאה מכוח הכבידה שלו עצמו.
אנרגיית הכבידה שלו הופכת לחום עצום ומתחילות בתוכו תגובות גרעיניות.
אך בשל מסתו הקטנה (ולכן מעט אנרגיה גרביטציונית), אין להן ויסות והכוכב מתפוצץ.
במהלך הפיצוץ נפלט שטף של נייטרינו ויסודות חדשים שנוצרו בתהליך ההיתוך הגרעיני מתפזרים בחלל.
בסופו של דבר, השלבים השונים של התגובות הגרעיניות דומים לסופר נובה "רגילה" (המכונה קריסת ליבה), ולכן הם מובאים בפירוט בהמשך.
מכיוון שלסופרנובות מסוג זה יש מסה אחידה, הן יכולות לשמש נרות תקניים בעלי בהירות אחידה בזמן שהן מתפוצצות, ומכאן חשיבותן הרבה בחקר המרחקים והמהירויות ביקום המוקדם.
זו סופרנובה המתרחשת בכוכב מסיבי (שמסתו פי 8 או יותר ממסת השמש), לאחר מספר שלבים של היתוך גרעיני ולאחר שאוזל ה"דלק" להיתוך הגרעיני של הכוכב.
כל עוד נמשך ההיתוך הגרעיני, הכוכב אינו קורס לתוך עצמו, למרות כוח הכבידה החזק הפועל בין חלקיקים המרכיבים אותו, משום שלחץ האנרגיה הנוצרת בהיתוך הגרעיני מאזן את הכבידה אך זהו תהליך בעל שלבים ברורים, וסוף בלתי נמנע.
בכוכב שמסתו קטנה מתחת ל־0.08 ממסת השמש, היתוך גרעיני לא מתחיל כלל, מאחר שכוח הכבידה אינו מספיק חזק לדחוס את ליבת הכוכב ולהתקרב לחום הנדרש לתחילת היתוך המימן.
במקרה כזה, הכוכב מוגדר כננס חום.
אך בכוכב גדול יותר, התהליך מתחיל כך: היתוך ארבעה אטומי מימן לאטום אחד של הליום.
היתוך זה מייצר אנרגיה גבוהה מאוד יחסית להיתוך אטומים אחרים, ולכן שלב זה הוא הארוך והיציב ביותר במחזור החיים של הכוכב.
מקור האנרגיה היא איבוד קטן יחסית של מסה - מסתו של אטום הליום קטנה בכ־0.71% מזו של ארבעת אטומי המימן, וזו המסה שמומרת לאנרגיה.
ככל שמסת הכוכב גדלה, כמות המימן המתכלה - והאנרגיה המופקת - גדלות באופן לא ליניארי.
לדוגמה, אם מסת הכוכב היא פי 20 ממסת השמש, הוא יכלה את המימן שבליבה בתוך 9 מיליון שנים "בלבד", לעומת תהליך היתוך ליבת המימן של השמש שמוערך בכ־10 מיליארד שנים.
רדיוס ליבת השמש הוא 20% בלבד מרדיוס השמש כולה, אולם במצב "רגיל" של שלב היתוך המימן, רק אזור זה מגיע ללחץ ולטמפרטורה הנחוצה להתכת מימן, ולכן רק הוא מהווה את מקור האנרגיה של הכוכב.
המימן שנותר ב"מעטפת" הכוכב (כ־78%) אינו מותך בשלב זה, והוא ממתין לתורו בשלבים הבאים.
הפסקת היתוך המימן בליבת הכוכב גורמת ל"ניצחון" זמני לכוח הכבידה: התכווצות וקריסת ליבת הכוכב לתוך עצמו, משום שאין יותר אנרגיה גרעינית שתפעל בכיוון הפוך.
בכוכב שמסתו קטנה מתחת לשליש מסת השמש, כוח הכבידה אינו מספיק חזק לדחיסת ליבת הכוכב עד לחום של 300 מיליון מעלות צלזיוס בקירוב, הנדרש לשלב הבא: היתוך ההליום.
במקרה כזה, הכוכב יתקרר וידעך לאיטו, ויהפוך לננס לבן.
היתוך ההליום לפחמן והפיכה לענק או על־ענק אדום
קרוב יותר למסת השמש, כוח הכבידה ממשיך ודוחס את אטומי ההליום שבליבה עוד ועוד, עד שמתחיל שלב ההיתוך השני - שלושה אטומי הליום מתמזגים והופכים לאטום אחד של פחמן תוך שחרור אנרגיה.
מאחר שהאנרגיה המופקת בתהליך זה קטנה משמעותית מהיתוך המימן, שלב זה קצר משמעותית מהשלב הראשון ונאמד במספר עשרות עד מאות אלפי שנים (תלוי במסת הכוכב).
תוך כדי דחיסת אטומי ההליום והיתוכם לפחמן - תהליך המתרחש כזכור בליבת הכוכב - מגבירה הכבידה את אחיזתה.
הליבה מתחממת מהר יותר, ובשולי הליבה מתחיל היתוך המימן שנותר במעטפת הכוכב.
מקור האנרגיה החדש פועל קרוב לפני השטח, רחוק יחסית ממוקד הכבידה שבליבת הכוכב.
הוא מעלה את הבהירות של הכוכב פי 1,000 עד 10,000 מהשלב הקודם ומנפח את מעטפת הכוכב כלפי חוץ, עד פי מאות ואף אלפים מגודלו הקודם.
זה השלב שבו כוכב שמסתו בערך כמסת השמש, יהפוך לענק אדום.
הכוכב הוא בעל שכבות בדומה לבצל ענק - בפנים פחמן, בשכבת מעטפת פנימית הליום, ובשכבה החיצונית מימן.
כוכב שמסתו גדולה מעשר מסות שמש לערך, יהפך בשלב זה לעל־ענק אדום במהלך תקופת התכת ההליום שלו.
לכוכבים אלו רדיוסים גדולים מאוד, בדרך כלל בטווח של פי 200–800 מרדיוס השמש שלנו.
גודלו של על־הענק הגדול ביותר הידוע הוא בערך פי 1,500 מרדיוס השמש.
בכוכב שמסתו קטנה מגבול צ'נדראסקאר (בערך 1.44 ממסת השמש), התהליך נעצר כאן.
כוח הכבידה אינו מסוגל לדחוס את אטומי הפחמן ולהתיך אותם לשלב הבא, ולכן השמש שלנו עתידה להתקרר ולהצטמק בהדרגה, לננס לבן.
מעל גבול צ'נדראסקאר, מתחיל השלב הבא בליבת הענק (או על־ענק) האדום - דחיסת אטומי הפחמן והיתוכם, בעיקר לחמצן.
החום האדיר בליבה גורם ל"בצל" ליצור שכבה נוספת, והתהליך ממשיך.
הענק - או על־הענק - ממשיך לגדול, אך ככל שגדלה המסה האטומית האנרגיה המשתחררת בהיתוך הולכת ויורדת.
שלב היתוך הפחמן, לכן, מפיק הרבה פחות אנרגיה מקודמו, והוא אורך מאות עד אלף שנים בלבד.
שלבי ההיתוך הבאים - עד לברזל
כעת כח הכבידה העצום בליבה דוחס את אטומי החמצן ומתיכם בעיקר לצורן (סיליקון).
שלב זה כבר מוערך בחודשים עד שנים ספורות בלבד, בהתאם למסת הכוכב.
כך ממשיך הכוכב ומייצר שכבות מימן, הליום, פחמן, חמצן, ניאון, צורן, גופרית ולבסוף - ברזל.
תהליך זה הוא למעשה המקור של כל מרבצי המתכות המוכר לנו.
לדוגמה: כוכב בעל 20 מסות שמש יימצא קרוב ל־9 מיליוני שנים בהיתוך מימן להליום ואז יהפוך לעל־ענק אדום, בו ימצא קרוב למיליון שנים בהיתוך הליום לפחמן, קרוב לאלף שנים בהיתוך פחמן לחמצן (וגם לניאון), כ־4 שנים בהיתוך חמצן לצורן (וגם לגופרית), ואז שבועות עד חודשים בודדים בהיתוך צורן לברזל.
הברזל הוא השלב האחרון במחזור ההיתוך שבו יסוד אחד הופך ליסוד שני.
זוהי סופר נובה מסוג II.
האנרגיה האדירה שמשוחררת מעיפה מהליבה הדחוסה את המעטפת, ומה שנשאר - אם מסת הכוכב המקורי הייתה עד 20 מסות שמש - הוא כוכב נייטרונים שקוטרו קילומטרים ספורים בלבד.
מסתו של כוכב נייטרונים לאחר הקריסה והשלת המעטפת היא בין 1.2 פעמים מסת השמש עד 3 מסות שמש (גבול טולמן־אופנהיימר־וולקוף).
צפיפותם של כוכבי נייטרונים עצומה, בסדר־גודל של עשרות מיליוני טון לסמ"ק.
בשונה מחומרים רגילים שבהם גרעין האטום תופס 1 חלקי 10,000 עד 1 חלקי 100,000 ושאר נפח האטום הוא ואקום, בין הנייטרונים לא מפריד ואקום כלל.
כוכב הנייטרונים אינו ממשיך בקריסתו, מכיוון שכנגד כוח הכבידה פועל לחץ הנובע מעקרון האיסור של פאולי בין הנייטרונים שמרכיבים אותו.
אך אם מסת הכוכב המקורי - לפני הסופר נובה - עלתה על 20 מסות שמש - כח הכבידה ממשיך בתהליך גם אחרי הסופר נובה והיווצרות ליבת הנייטרונים, מתגבר על עקרון האיסור של פאולי, ויוצר חור שחור.
הסופרנובה הראשונה שתועדה על ידי בני אדם היא סופרנובה 185 שתועדה על ידי אסטרונומים סינים בשנת 185 לספירה.
מהמאה ה־11 קיים תיעוד של שתי סופרנובות: סופרנובה 1006, שהייתה כנראה האירוע השמימי הבהיר ביותר שנצפה (בבהירות נראית), וסופרנובה 1054, ששרידיה יצרו את ערפילית הסרטן.
שתי סופרנובות אלה תועדו בהרחבה על ידי אסטרונומים סינים וערבים ומוזכרות גם בתרבויות נוספות.
סופרנובות נוספות שאירעו בגלקסיית שביל החלב הן סופרנובה 1572 שתועדה ונחקרה על ידי האסטרונום טיכו בראהה ואחותו סופיה ברהה ב־11 בנובמבר 1572, וסופרנובה 1604, שהייתה הסופרנובה הנצפית האחרונה בשביל החלב.
סופרנובה זו המזוהה כ־SN1604, תועדה ונחקרה על ידי האסטרונום יוהאנס קפלר ב־9 באוקטובר 1604. הסופרנובה הקרובה ביותר שנצפתה בעידן המודרני היא סופרנובה 1987A שהתרחשה באחד מענני מגלן (גלקסיה לוויינית של שביל החלב), ונצפתה ב־23 בפברואר 1987.
סופרנובה יוצרת קרינת גמא המשפיעה על האטמוספירה של כדור הארץ לרעה - נוצרת תגובה בין מולקולות חנקן לשכבת האוזון שגורמות לצמצומה ולהופעת תחמוצות חנקן.
ב־1979 וב־2001 נערכו קידוחים באנטארקטיקה ונמצאו עקבות (בעיקר תחמוצת ניטראט) למספר סופרנובות מהעבר.
התפרצות גמא כתוצאה של סופרנובה סמוכה מדי לכדור הארץ יכולה לגרום לדלדול משמעותי של שכבת האוזון במידה כזו שתחשוף את הביוספירה לקרינה חזקה ותגרום לאירוע הכחדה המונית.
במרץ 2024 התפרסם על ידי צוות מדענים ישראלי, בכתב העת המדעי Nature תיעוד פיצוץ של כוכב בגלקסיה שכנה לשביל החלב, שתועד בטלסקופ החלל האבל.
התפוצצות סופרנובה יוצרת שינויים בסביבתה.
הגז הבין־כוכבי הוא הגז שממנו מתפתחות מערכות שמש ושמשות בכלל, כתוצאה מההדף שיצרה התפוצצות הסופרנובה.
הסחרור שנוצר מגל ההדף יצר כך, בין היתר, את השמש.
חומר שלא הספיק להתאחד לכוכב מתגבש לכוכבי לכת, ירחים, שביטים וגופים קטנים אחרים.
יסודות כימיים כבדים יותר מברזל, שיצירה שלהם על ידי היתוך גרעיני דורשת השקעת אנרגיה, מופצים בחלל אך ורק על ידי סופרנובה; רק בסופרנובה ניתן גם לספק את האנרגיה הדרושה לשם יצירתם, וגם להפיץ אותם בחלל לאחר מכן.
האירוע נתן הזדמנות ראשונה לאסטרונומים מודרניים לצפות מקרוב בסופרנובה, לעקוב אחרי התפתחותה ולמדוד את שטף חלקיקי הנייטרינו שפרץ ממנה.
גילוי הסופרנובה התרחש במקביל במספר מקומות ב־24 בפברואר 1987, יממה לאחר שהאור שלה כבר החל להגיע לכדור הארץ.
יאן שלטון צילם אותה בעזרת הטלסקופ בלאס קמפנס (LCO) שבצ'ילה, ובו בזמן צפה בה בעין בלתי מזוינת עמיתו ממצפה הכוכבים, אוסקר דואלדה.
בימים 4 עד 12 במאי 1987, הסופרנובה נצפתה גם מהחלל על ידי Astron, לוויין סובייטי בה הותקן טלסקופ חלל בתחום העל־סגול.
באותו לילה צפו בה גם מספר אסטרונומים חובבים: קולין הנשהאו מזימבבואה, אלברט ג'ונס מניו זילנד ורוברט מקנאוט מאוסטרליה.
שני האחרונים צילמו את האזור של ערפילית טרנטולה, אשר נמצאת בענן מגלן הגדול, גם בלילה הקודם לכך (23 בפברואר), ועם פיתוח התמונות התברר כי בצילום של אלברט ג'ונס משעה 9:30 UTC, הסופרנובה עדיין לא מופיעה, ואילו בצילומו של רוברט מקנאוט, שנעשה כשעה מאוחר יותר, הסופרנובה מופיעה בבירור.
כלומר, הפוטונים הראשונים מהסופרנובה הגיעו אל כדור הארץ בין השעה 9:30 לשעה 10:30.
התפוצצות הסופרנובה התרחשה במרחק של 51.4 קילופרסק מכדור הארץ, או 167,650 שנות אור, כלומר היא התרחשה לפני 167,650 שנה.
היא מכונה 1987A, משום שהייתה הראשונה שהתגלתה בשנה זו.
לאחר גילוי הסופרנובה בעזרת טלסקופים ובעין בלתי מזוינת, התעורר עניין לבדוק את המדידות שנעשו בגלאיי נייטרינו שונים בעולם.
על פי התאוריה המקובלת, צפויה להיווצר כמות נכבדה של חלקיקי נייטרינו בשלב הראשון של פיצוץ הסופרנובה.
חלקיקי נייטרינו אלו מקורם בתגובה בין אלקטרונים לפרוטונים בליבת הכוכב.
יחד עם חלקיקי הנייטרינו נוצרים גם נייטרונים, אולם בעוד שלנייטרונים יש תגובה חזקה עם חלקיקים אחרים והם לא מצליחים לצאת אל מחוץ לכוכב, הרי שרוב חלקיקי הנייטרינו החמקמקים, שמגיבים רק בהשפעת הכוח הגרעיני החלש והכבידה, מצליחים לחמוק מהסופרנובה ולהתחיל את מסעם במרחבי היקום.
הפוטונים מגיבים בתגובה אלקטרומגנטית חזקה יותר, ולכן מצליחים להשתחרר מהסופרנובה רק מספר שעות מאוחר יותר, כאשר גל ההדף שמקורו במרכז מגיע אל השכבות החיצוניות.
משך התפרצות חלקיקי הנייטרינו הוא מספר עשרות שניות לכל היותר והם נעים במהירות קרובה מאוד למהירות האור, משום שהם נפלטים באנרגיה גבוהה.
לכן הפרש הזמנים בין יציאת חלקיקי הנייטרינו לתחילת יציאת הפוטונים צפוי להישמר גם כאשר שני סוגי החלקיקים יגיעו אל כדור הארץ.
בדיקת הרישומים של גלאיי נייטרינו שהיו מיועדים לגילוי אפשרי של התפרקות פרוטון, הראתה שכשלוש שעות לפני שהגיע האור מהסופרנובה לכדור הארץ, הגיע אליו שטף של חלקיקי נייטרינו וחלקיקי אנטי-נייטרינו שנמשך מספר שניות.
בסביבת השעה 07:35 UTC התגלו עקבותיהם של 11 חלקיקי נייטרינו בגלאי סופר קמיוקנדה שביפן, שמונה ב"IMB" (אירוויין מישיגן ברוקהייבן) שבארצות הברית, וחמישה בבקסאן שברוסיה.
על אף שמדובר רק ב־24 חלקיקים שנמדדו, היה זה אירוע דרמטי.
מספר חלקיקי הנייטרינו שנמדדו אף תאם את המודלים התאורטיים של סופרנובה, על פיהם כ־99% מהאנרגיה של הסופרנובה (כ־ ג'ול) מתפרצים בשטף של כ־ חלקיקי נייטרינו.
הכמות הקטנה שנמדדה נובעת מכך שרק אחד מכל חלקיקי נייטרינו שנפלטים מגיע לכדור הארץ, ואחוז זעיר מתוכם מגיב עם כדור הארץ בכלל ועם הנוזל בגלאי הנייטרינו בפרט; העובדה שכולם הגיעו בו זמנית מאששת את ההנחה שמקורם באירוע קוסמי.
הדיוק של מדידת הזמן בגלאי הנייטרינו ביפן היה נמוך, וניתן לומר רק שכל החלקיקים הגיעו לכדור הארץ תוך דקה.
גם הגלאי האמריקאי לא היה תקין לחלוטין באותו יום - רבע מהגלאים שבו התקלקלו ביום הקודם; אך היה זה במהלך סוף השבוע, ולכן הגלאי לא הושבת לצורך תיקונים, וכך התאפשר גילוי החלקיקים.
הכוכב שהתפוצצותו יצרה את הסופרנובה, Sanduleak -69° 202, נצפה ב־1970 על ידי האסטרונום ניקולס סנדוליק והיה לפני התפוצצותו על־ענק כחול.
אחרי התפוצצותו הפכו שרידיו לנושא מחקר שמתקיים ברציפות עד ימינו.
את מקום הכוכב מקיפה טבעת של חומר במצב גזי וברדיוס של כ־0.7 שנות אור, שכנראה נוצרה לפני התפוצצותו.
טבעת זו החלה לזהור מספר חודשים לאחר התרחשות ההתפוצצות, אחרי שהיא עוררה על ידי שטף הקרינה שנבע ממנה, ובהדרגה זוהרה דעך.
אולם, לאחר כעשר שנים החל גל ההדף מהתפוצצות הסופרנובה להגיע אל הטבעת, והיא החלה לזהור שוב.
בנוסף, בשנת 1994 נתגלו על ידי טלסקופ החלל האבל שתי טבעות חיוורות יותר, שנמצאות במישורים מקבילים לטבעת הראשית מעליו ומתחתיו, כך ששלוש הטבעות יוצרות מבנה של שעון חול.
על פי המודל המקובל של פיצוץ סופרנובה, שארית הכוכב תהפוך לאחר הפיצוץ לכוכב נייטרונים, או לחור שחור.
נכון ל־2012, טרם נמצאו ראיות לגופים כאלו במרכזה של סופרנובה 1987A.
סופרן (באיטלקית: Soprano) הוא הגבוה מבין הקולות הנשיים.
המילה האיטלקית "Soprano" נגזרת מן המילה הלטינית "Superanus" שפירושה "עליון".
המנעד המקובל של קול סופרן ברפרטואר מקהלתי משתרע מדו האמצעי, היינו דו "ראשון", ועד לדו שתי אוקטבות מעליו, כלומר, דו באוקטבה השישית.
בהרמוניה מקהלתית מסורתית בארבעה קולות זהו הגבוה מבין ארבעת הקולות, ונמצא מעל קו האלט.
אף כי לרוב המונח "סופרן" מתייחס לזמרות, ישנם זמרי סופרן זכרים המתחלקים לכמה קבוצות: ילדים או נערים שקולם טרם התחלף ומנעדם מנעד של סופרן (ידועים באנגלית כ-"Boy sopranos" או "Trebles"), גברים שעברו את גיל ההתבגרות השרים בקול סופרן מכונים לרוב
אלה שרים במנעד הסופרן בטכניקת הפלסטו (הידועה גם כ"קול ראש" ובעולם החזנות בשם "קאפ שטימע").
מאמצע המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-18 נהגו לסרס נערים טרם התבגרותם המינית על מנת למנוע את התחלפות קולם.
רבים מאלה היו לזמרי סופרן.
מחוץ להקשר הווקאלי הרווח של המילה, משתמשים במונח "סופרן" אף לתיאור תפקיד מוזיקלי כלשהו ביצירה, אשר לו הקו המוזיקלי הגבוה ביותר במאזן סך הקולות או לתיאור תפקידו של כלי נגינה במסגרת משפחת כלים כלשהי.
כך לדוגמה נוכל לשמוע על "סקסופון סופרן" - הסקסופון המנגן במנעד סופרן מבין משפחת הסקסופונים, או למשל נוכל לומר כי בהרכב של כינור, קלרינט, קרן יער וצ'לו, הכינור הוא זה המנגן את "תפקיד הסופרן".
בתחום האופרות לרוב נכתבים התפקידים הנשיים הראשיים לקולות סופרן.
בתחום זה נהוג לקטלג תפקידי סופרן וזמרות סופרן על פי אופיים (צבע הקול, אופיו של התפקיד והדרישות הטכניות שהוא מציב בפני הזמרת):
סופרן לירי-מלא - מאופיין בקול גדול אך רך ושירתי.
דוגמה לתפקיד מייצג: דמותה של מימי באופרה "לה בוהם", מאת ג'אקומו פוצ'יני.
סופרן לירי-קולורטורה (מכונה אף Leggero, Lirico-leggero, d'Agilità) - מאופיין בקול מעט פחות חזק, אך בעל גמישות וזריזות.
מנעדו בצלילים הגבוהים עולה על שאר סוגי הסופרן וזה אף אחד מסימני ההיכר הבולטים ביותר שלו.
דוגמה לתפקיד מייצג: דמותה של אולימפיה באופרה "סיפורי הופמן" מאת ז'אק אופנבך, וכן של צרבינטה באריאדנה בנקסוס מאת ריכרד שטראוס.
סופרן דרמטי-קולורטורה - סופרן בעל הגמישות והמנעד של סופרן הקולורטורה הלירי אך בעל אופי וצבע קול דרמטיים.
דוגמאות לתפקידים מייצגים: דמויותיהן של מלכת הלילה ב"חליל הקסם", של דונה אנה ב"דון ג'ובאני" ושל קונסטנצה באופרה "החטיפה מן ההרמון", מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, מרגריטה ב"פאוסט", של גונו וויולטה ב"לה טרוויאטה", מאת ורדי.
סופרן ספינטו (מכונה אף Lirico-spinto) - סופרן בעל איכויות קוליות של זה הלירי אך בעל אופי המסוגל אף לביטוי דרמטי.
דוגמה לתפקיד מייצג: דמותה של מנון באופרה "מנון לסקו", מאת ג'אקומו פוצ'יני.
סופרן דרמטי - סופרן בעל עצמה, נוקב ומלא ברק.
דוגמה לתפקיד מייצג: דמותה של אביגיל באופרה "נבוקו", מאת ג'וזפה ורדי, וכן של דונה אלווירה ב"דון ג'ובאני", מאת מוצרט ושל אנטוניה ב"סיפורי הופמן", מאת אופנבך.
סופרן סוּבְּרֶט - סופרן קליל ועדין שעיקר שימושו בחלק האמצעי של המנעד.
לרוב נכתב עבור תפקידי נשים צעירות.
דוגמאות לתפקידים מייצגים: תפקידי סוזאנה וברברינה באופרה "נישואי פיגארו", מאת מוצרט ותפקיד צרלינה באופרה "דון ג'ובאני", אף היא מאת מוצרט.
סופרן וגנריאני (או במינוחו הגרמני: "Hochdramatischer sopran") - קול דרמטי וגדול מאוד, אשר נועד להישמע אף מעל תזמורות גדולות והמסוגל לעמוד בתפקידים ארוכים, כהה וכבד באופיו.
מיועד בעיקר לתפקידים באופרות גרמניות משל ריכרד וגנר וריכרד שטראוס, אך לא בלבד.
דוגמאות לתפקידים מייצגים: דמותה של איזולדה באופרה "טריסטן ואיזולדה", מאת וגנר, דמותה של אלקטרה באופרה הנושאת שם זה מאת ריכרד שטראוס, דמותה של טורנדוט באופרה הנושאת שם זה מאת פוצ'יני.
בפיזיקה, עקרון הסיכום או סופרפוזיציה הם תיאור של מצב פיזיקלי כסכום של מצבים אחרים.
עקרון הסופרפוזיציה ניתן להפעלה במערכת שמתוארת באמצעות משוואות ליניאריות, כי אז הפתרונות מקיימים ביניהם יחסים של צירוף ליניארי.
דוגמאות נפוצות למערכות ליניאריות הן שדות חשמליים, מגנטיים, כבידה ועוד.
בסטטיקה, משתמשים בסופרפוזיציה לפירוק של מבנה או של חלק מורכב, למספר חלקים פשוטים, חישוב מרכז המסה של כל אחד מהם בנפרד, וע"פ נוסחה פשוטה נדע בדיוק היכן ממוקם מרכז המסה של הגוף המורכב.
כמו כן, שיטה זו מנוצלת בהנדסת מכונות לחישוב כוחות על המרכיבים השונים של המכונות.
סופרמרין ספיטפייר היה מטוס קרב חד־מושבי ששימש את חיל האוויר המלכותי של בריטניה במלחמת העולם השנייה.
התפרסם בעיקר בגלל חלקו בקרב על בריטניה.
הספיטפייר היה מטוס בעל כושר תמרון גבוה, שקול בערך בביצועיו לאלו של יריבו העיקרי, מסרשמיט Bf 109 הגרמני.
לספיטפייר היה רדיוס פנייה טוב יותר, ואילו למסרשמיט, קצב טיפוס לגובה טוב יותר.
זה היה אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה (במיוחד בשנים 1940-1941).
למטוס דגמים רבים, ביניהם דגמים בני שני מושבים.
כמה מטוסים נשארו בשירות עד שנות החמישים.
ספיטפייר תוכנן על ידי חברת "סופרמרין" במטרה לענות על דרישתו של מיניסטריון האוויר הבריטי למטוס־קרב לפעולה ביום ובלילה, כתגובה על מאמץ החימוש המוגבר של גרמניה הנאצית.
אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב־5 במרץ 1936, כחצי שנה לאחר טיסת הבכורה של המטוס הגרמני, "מסרשמיט 109".
את תכנון המטוס החל בשנת 1931 R.J.
Mitchell במטרה להגיע למטוס בעל מהירות של 404 קמ"ש.
הדגם הראשון (סופרמרין 224) שהוטס לראשונה בשנת 1934, הונע בעזרת מנוע בעל 600 כוח סוס והיה בעל חופת טייס פתוחה.
תוצאות הניסוי אכזבו את המתכננים שהחלו מיד בתכנון דגם משופר (סופרמרין 300).
בדגם זה נבנתה חופת טייס סגורה.
גם את דגם זה דחו רשויות הצבא אף על פי שהוכנסו בו שינויים רבים, כגון כנפיים משופרות, מנוע חדש V-12 מדגם PV-XII תוצרת רולס-רויס, מערכת חמצן לטייס ועוד.
בדצמבר 1934 הוציא לבסוף מיניסטריון האווירייה חוזה רכישה ראשון.
באפריל 1935 שונה חימוש המטוס משני מקלעי ויקרס "0.303 בכל כנף לארבעה מקלעי בראונינג "0.303 בכל כנף.
ב־5 במרץ 1935 המריא טייס הניסוי הראשי של חברת ויקרס לטיסת ניסוי של האבטיפוס הראשון מספר K5054. לאב טיפוס זה היה מדחף בעל שני להבים.
ספיטפייר תוכנן במקור להיות מטוס תקיפה לטווחים קצרים.
המפתח הראשי מיטשל המשיך בפיתוח הדגמים השונים עד שנת 1937, שבה נפטר מסרטן.
משלב זה המשיך סגנו ג'וזף סמית' כמתכנן הראשי.
המבנה האליפטי של כנפיו אפשר למטוס להגיע למהירות גבוהה מזו של מטוס ההוריקן או של מטוסים דומים באותן שנים.
בראיית המתכננים, מהירות המטוס הייתה עניין עקרוני ביכולת הגנה על בריטניה כנגד מפציצי אויב.
הדגמים המבצעיים הראשונים היו בעלי מדחפים בני 2 ו־3 להבים (דגמים MK I /II).
בהמשך יוצרו המטוסים ולהם מדחף בעל ארבעה וחמישה להבים.
כל להב נוסף הוסיף למהירותו של המטוס.
תכנון הכנפיים בצורה אליפטית נועד ליצור כנפיים שהגרר שלהן מינימלי ושיש להן אפשרות לשאת חימוש ופצצות.
ב־10 במאי 1936 בעקבות שינוי עיצוב המדחף עלתה מהירות המטוס ל־528 קמ"ש.
מאוחר יותר שופרו זוויות המדחף, והן הביאו את המטוס למהירות של 557 קמ"ש.
סאמרס הטיס את אב הטיפוס לבסיס ה־RAF ומסר אותו למפקד הטייסת אנדרסון לניסויים בחיל האוויר.
שם קיבל אותו הטייס אדוארד ג'ונס וניתנה לו הוראה להטיסו ולמסור את חוות דעתו.
אדוארד מסר למיניסטריון האווירייה חוות דעת חיובית יחד עם המלצה להוסיף שעון חיווי של מצב כן הנחיתה.
ב־3 ביוני 1936 הוציא מיניסטריון האווירייה הזמנה ראשונה ל־310 מטוסים.
חברת האם ויקרס הייתה עמוסה בהזמנות של מוצרים אחרים ולא יכלה לפנות קווי ייצור למטוס.
ויקרס לא ראתה בעין יפה את הוצאת המטוס לקבלני משנה, ולכן התעכב הייצור עד 1938. בסופו של דבר יצא המטוס הראשון רק בקיץ 1938, קרוב לשנתיים מקבלת ההזמנה.
על מנת לאפשר ייצור סדרתי בקצב גבוה הוחלט להקים מפעל חדש בבירמינגהם בשם Castle Bromwich, והקמתו מומנה על ידי הממשלה.
המפעל סבל מבעיות רבות, ואלה גרמו לעיכובים בהתחלת הייצור.
במאי 1940 עדיין לא הוחל בייצור למרות ההבטחות שקצב הייצור יהיה 60 מטוסים לשבוע החל מאפריל 1940. ב־17 במאי הוחלט להעביר את ניהול המפעל לחברת ויקרס ארמסטרונג ובעקבות זאת החל הייצור ביוני 1940. בחודש זה יצאו עשרת המטוסים הראשונים מסוג MK-II.
קצב הייצור עלה, וביולי יוצרו 23 מטוסים, באוגוסט 37, ובספטמבר 56 מטוסים.
עד סוף המלחמה ביוני 1945 יוצרו 12,129 מטוסים במפעל זה לפי הסוגים האלה:
כאשר יצא המטוס האחרון מפסי הייצור במפעלי ויקרס בפברואר 1948, יוצרו בסך הכל 20,351 מטוסים מדגמים שונים, כולל מטוסים דו־מושביים לאימון.
חלק מהמטוסים יוצרו במטרה לפעול מנושאות מטוסים ונקראו סיפייר (Seafire).
במטוסים האלה נערכו שינויים התאמות אחדים.
בכל אחד משני המפעלים העיקריים היה צוות טייסים שתפקידו היה לבדוק כל מטוס לפני הכנסתו לשירות מבצעי.
כל בדיקה כללה טיסת ניסוי שארכה כחצי שעה.
על אף שהדגמים המאוחרים היו מהירים יותר, הם גם היו כבדים יותר וקשים יותר לתמרון.
מטוס הספיטפייר היה מטוס הקרב הבריטי היחידי שיוצר לפני מלחמת העולם השנייה במהלכה ואחריה, ומטוסים אחדים המשיכו בשרות מבצעי עד אמצע שנות החמישים.
מטוס הספיטפייר זכה לפרסום נרחב ביותר בתקופת "הקרב על בריטניה", כאשר קומץ מטוסים ניסה בהצלחה לבלום את חדירת מאות המטוסים והמפציצים הגרמניים בהתקפתם על בריטניה.
בפועל תפקידם של מטוסי הספיטפייר היה לתקוף את מטוסי הקרב הגרמניים מסוג מסרשמיט 109 שטסו כליווי למפציצים, בעוד שהמטוסים האיטיים יותר מסוג הוריקן תוכננו לתקוף את המפציצים עצמם.
חודשים ספורים לאחר ניסויי הטיסה המוצלחים, הוחל בייצור סדרתי של המטוס עבור חיל־האוויר המלכותי של בריטניה.
ראשוני המטוסים מדגמי "ספיטפייר I" נכנסו לשירות מבצעי באוגוסט 1938, ומספרם הלך וגדל בקצב מהיר.
המטוס עבר בתקופה זו גם מקצה שיפורים שכלל בין השאר החלפת מדחפי העץ הדו-להביים במדחפים תלת-להביים ממתכת בעלי פסיעה משתנה.
עם תחילת הקרב על בריטניה בקיץ 1940 היו כבר בידי חיל־האוויר המלכותי הבריטי 19 טייסות של מטוסי "ספיטפייר", והן מילאו תפקיד מכריע בניצחון על חיל האוויר הגרמני.
ביצועיו המעולים של ה"ספיטפייר" הם עדות לתצורתו האווירודינמית המעולה ולמבנהו היעיל.
המטוס היה נוח להטסה ולשליטה, ותחום אפשרויות הפעלתו היה רחב.
בשל נתונים אלו הטיל ה"ספיטפייר" מורא בקרב הטייסים הגרמנים.
מסופר כי בעת קרב התמלאו רשתות הקשר הגרמניות בצמד המילים !Achtung Spitfire (זהירות!
ספיטפייר!) - וזכה לתואר "המטוס לטייס קרב".
אולם המטוס לא היה חף מבעיות - למשל המנוע צויד בתקופה זו במאייד (קרבורטור) שהיה מפסיק את העברת הדלק למנוע כאשר הופעלו עליו כוחות G שליליים חזקים.
דבר זה מנע מהטייסים את האפשרות לצלול במהירות בקרב אוויר - בעיה זו תוקנה בדגמים המאוחרים יותר, לאחר שהמטוס צויד במערכת הזרקת דלק.
המטוס הראשון שהיה בשימוש בפעילות מבצעית היה מדגם MK-I, מספר K9789. המטוס השתייך לטייסת מספר 19 משדה התעופה דקספורד (Dexford) באוגוסט 1940. במשך 14 שנה רצופות שימש הספיטפייר כמטוס קו־ראשון בחיל־האוויר הבריטי.
עד שנת 1947 נבנו, כ־22,760 מטוסים, מהם כ־2,000 מטוסים מהדגם הימי "סיפייר" (Seafire), שנועד לפעול מסיפון נושאת מטוסים.
טייסי ספיטפייר התפרסמו בשנות המלחמה בהקשר למספר הפלות רב של מטוסי אויב.
Johnson הבריטי - 34 הפלות;
דאגלס באדר הבריטי - 20 הפלות (נפל בצרפת והפך לשבוי מפורסם);
"Bob" Tuck הבריטי - 27 הפלות (נפל בצרפת והפך לשבוי מפורסם);
Malan הדרום אפריקאי - 27 הפלות;
אלן דיר מניו זילנד - 17 הפלות;
Gray מניו זילנד - 27 הפלות;
Hugo Armstrong האוסטרלי - 12 הפלות.
עקב מהירותו הפך המטוס לכלי פופולרי ביחידות המודיעין לצורכי צילום מערכי אויב.
רוב הצילומים שנעשו בשנות המלחמה בוצעו על ידי מטוס זה.
בשנים 1941–1942 סיפקו מטוסי הספיטפייר צילומים ראשונים של מערכות הרדאר הגרמני.
בשנת 1943 סייעו לוודא שהגרמנים אכן בונים את טילי השיוט מסוג V1 ו־V2 באתר פנמינדה שלחופי הים הבלטי.
לאחר הפלישה לנורמנדי היו מספר מטוסי ספיטפייר שהעבירו חביות בירה לחיילים שבחזית הפלישה.
החביות הורכבו במקום מכלי דלק נתיקים או במקום פצצות הטלה שמתחת לכנפי המטוס.
הבירה הגיעה קרה וצוננת עקב שהיית החביות באוויר הקר בגובה הטיסה.
בחיל האוויר המצרי במלחמת העצמאות
בפברואר 1945 צוידה טייסת מצרית מספר 2 במטוסי ספיטפייר מדגם VC ובכך הייתה לטייסת הקרב המרכזית בחיל האוויר המצרי.
מאוחר יותר הוחלפו המטוסים בדגם 9-E המתקדם יותר.
עקב סיבות פוליטיות וחילוקי דעות קשים בין המלך המצרי לשלטונות הבריטיים היה בקיפאון בחיל האוויר המצרי ערב מלחמת העצמאות - היה מחסור כללי בחלפים למטוסים; לא הייתה תוכנית מסודרת לאימון הטייסים, שהיו זוטרים ובלי ניסיון קרבי.
לפי הערכות המודיעין הישראלי, מנה חיל האוויר המצרי המלכותי ערב המלחמה 93 מטוסים, מהם 37 מטוסי ספיטפייר מדגם V ו־IX.
ב־29 באפריל הגיעו לאל-עריש 17 מטוסי ספיטפייר של טייסת 2 בליווי טייסים ומכונאים.
עקב המחסור הכרוני בצוותים כשירים ובמטוסים שמישים נמצאו בטייסת טייסים ומטוסים שלוקטו מארבע טייסות הספיטפיירים במצרים (טייסות מספר 1, 2, 5, 6).
מפקד יחידות הטייס היה מפקד הכנף מחמוד צדקי אל־מליגי.
ב־15 במאי הפיל תותח נ"מ שהוצב ליד שדה דב מטוס ספיטפייר מצרי תוקף, וזה נאלץ לנחות בחוף ימה של הרצליה.
הטייס שנשבה נחשב לטייס קרב מנוסה, סיפר בחקירתו שלא השתייך כלל לטייסת 2 שחנתה באל-עריש, אלא יצא למשימתו מבסיס אל־מאזה ליד קהיר.
בתחקיר הוסיף וסיפר שבטייסת אל-עריש היו רק שמונה מטוסים שמישים (ייתכן והמידע היה מטעה בכוונה).
מטוסו היה מצויד ב־6 פצצות תבערה.
פרט לפצצות תבערה הטילו המטוסים המצריים פצצות רסק במשקל 15, 25 ק"ג ו־50 ק"ג.
הפינוי הבריטי מארץ ישראל תוכנן להתבצע בשלבים: דרום הארץ עד מחצית אפריל 1948, מרכז וגליל עד 15 במאי 1948. בסיס התעופה הבריטי ברמת דוד (RAF Ramat David) היה אמור להמשיך בפעילות עד ל־1 באוגוסט 1948. בבסיס זה היו טייסות מטוסי האוורו אנסון, מטוסי בוסטון והספיטפיירים הבריטים.
הספיטפיירים תוכננו לשהות שם ולחפות על הכוחות המתפנים.
המצרים לא ידעו על כוונת חיל האוויר הבריטי להישאר בבסיס רמת דוד עד אוגוסט.
ב־22 במאי 1948 תקפו המצרים את רמת דוד, פגעו בכמה מטוסים בריטים ובמספר חיילים בריטים.
היה מרדף בריטי אחר התוקפים אולם ללא תוצאות.
מרסיסי הפצצות ומארבע הפצצות שלא התפוצצו, התבררה לבריטים זהות התוקפים.
כשרביעיית מטוסים מצריים נוספת תקפה את הבסיס הבריטים היו מוכנים, תקפו, יירטו והפילו שני מטוסי ספיטפייר מצריים שהתרסקו בשדות עמק יזרעאל והשניים הנותרים נעלמו בדרך לאל-עריש.
הספיטפייר בשירות חיל האוויר הישראלי
עם הקמת מדינת ישראל, הצטייד חיל האוויר הישראלי במטוסי ספיטפייר (לאחר שבתחילה השיג מטוסי "מסרשמיט" מסוג אוויה S-199).
הם הספיקו להפיל כמה מטוסי אויב בקרבות אוויר בסוף מלחמת העצמאות ואחריה.
מטוס הספיטפייר הראשון שנכנס לשימוש בחיל־האוויר הישראלי זכה לכינוי "ישראל 1".
הוא נבנה בארץ מחלפים וחלקי מטוסים שהשאירו אחריהם הבריטים כאשר חלקי החילוף הללו הספיקו לבניית מטוס שלם מלבד שני חלקים חשובים - המנוע ומכסה המנוע.
המנוע נמצא לאחר שבקיבוץ רוחמה הופל מטוס ספיטפייר מצרי מאש נ"מ שירה אחד מחברי הקיבוץ במקלע מסוג "בזה".
מכסה המנוע נמצא לאחר שאחד מטכנאי המטוס ראה בדרך לביתו שלט פרסומת שעשוי פח, לאחר שבדק את השלט הבין כי הוא מתאים לשמש כמכסה מנוע, עקר אותו ממקומו והרכיב אותו על המטוס.
ב־15 ביולי 1948 הודיעו הצ'כים על נכונותם למכור לישראל 59 מטוסי ספיטפייר.
הצ'כים רצו להיפטר מכל ציוד מערבי ולהתחיל להצטייד בציוד רוסי או תוצרת מקומית של דגמים רוסיים.
בפועל עקב בעיות רבות נדחתה העסקה והמצב בארץ החמיר.
רוב טייסי חיל האוויר העדיפו את הספיטפיירים והמוסטנגים אותם הכירו משרותם בחילות האוויר המערביים על מטוסי המסרשמיט.
המטוסים היו מפוזרים בשלושה שדות שונים ומצבם התחזוקתי היה לא טוב.
בניגוד למסרשמיטים שהובאו לארץ מפורקים, טווח הטיסה של הספיטפיירים היה גדול יותר והבדיקה העלתה שניתן יהיה להטיסם לארץ ישירות לאחר התקנת מכלי דלק חיצוניים.
ב־25 בספטמבר 1948 המריאו שישה מטוסים ראשונים מצ'כיה במסע מדורג לארץ עם חנית ביניים ביוגוסלביה מהם הגיעו רק שלושה לרמת דוד.
מטוס אחד נחת על הגחון ביוגוסלביה ושנים נוספים נאלצו לחזור ולנחות ברודוס.
תקופה קצרה לאחר הכנסת שלושת המטוסים לשירות, הגיעו 47 מטוסים נוספים בדרך הים והאוויר במסגרת "מבצעי ולוטה".
עד סוף 1949 הגיעו עוד תשעה "ספיטפיירים", שגם הם נרכשו מצ'כוסלובקיה ולאחר המלחמה הגיעו 30 נוספים מאיטליה.
ב־15 באוקטובר 1948, ליוו שלושה מטוסי ספיטפייר שני מפציצי בופייטר לתקיפת אל־עריש, וביום המחרת יצא מטוס ספיטפייר אחד ללוות שני מפציצי B-17 לתקיפת פלוג'ה.
בקרבות האוויר שניהלו בזמן מלחמת העצמאות, הפילו הספיטפיירים בסך הכל כ־12 מטוסים (מספר חסר תקדים לאותה לתקופה).
ב־28 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, תפסו חיילי פלוגת הסיור של גדוד 9 מחטיבת הנגב מטוס מצרי בבסיס התעופה באל-עריש במצב טוב.
הם קשרו את זנבו לג'יפ והצליחו לגרור אותו עד אבו עגילה.
בהמשך הגיע לשם הטייס בוריס סניור וניסה להתניעו.
לאחר שלא הצליח הועמס לבסוף המטוס על משאית שהחלה לנוע ארצה.
בשלב זה זיהו מטוסי סיור בריטים את המטוס.
בתחילת שנות ה־50 שירתו הספיטפיירים בשלוש טייסות, ושימשו לליווי מטוסי הפצצה ולמשימות מודיעין.
מספר מטוסים, ובהם ה"ספיט השחור", הושארו בארץ ביוזמת עזר ויצמן.
שניים מהם מוצבים במוזיאון חיל האוויר בחצרים, מתוכם אחד במצב טיסה.
"הספיט השחור" הוא אחד ממטוסי הספיטפייר הספורים שנשארו בעולם במצב טיסה.
כשיצא מטוס הספיטפייר משימוש בחיל האוויר ניגש עזר ויצמן למפקד חיל האוויר באותן השנים, דן טולקובסקי, והבהיר לו כי לא ייתכן שלא ישמר מטוס ספיטפייר אחד למען הדורות הבאים והמורשת.
למעשה, רצה ויצמן מטוס לשימושו האישי בדיוק כפי שהיה למדריך הטיסה שלו בחיל האוויר הבריטי.
טולקובסקי הסכים לשמור מטוס אחד שנצבע לשחור (מספר רישום: 57), וויצמן המשיך לטוס על המטוס גם לאחר שחרורו מחיל האוויר.
המטוס הוטס בחגיגות חצי יובל לטייסת הקרב הראשונה ביולי 1973. כיום מטוס הספיטפייר מוחזק במצב טיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים וניתן לראותו באוויר בחגים וטקסי סיום קורס הטיס.
דני שפירא השווה בין 3 המטוסים: המוסטנג, המסרשמיט והספיטפייר:
סופרמן חוזר הוא סרט גיבורי על שיצא בקיץ 2006, אשר מבוסס על אחת הדמויות המצליחות בעולם DC קומיקס, סופרמן.
הסרט בוים על ידי בריאן סינגר (אקס-מן וX-מן 2) ומככבים בו ברנדון ראות', קייט בוסוורת' וקווין ספייסי.
התסריט נכתב על ידי מייקל דוהרטי ודן האריס, לפי הסיפור אותו כתבו יחד עם סינגר.
ההפקה החלה בפברואר 2005, והסרט יצא למסכי הקולנוע בארצות הברית ב-28 ביוני 2006, אחרי 16 חודשים של הפקה וצילום.
סופרמן חוזר הוא הסרט באורך מלא הראשון זה 19 שנים מאז הסרט סופרמן 4: השאיפה לשלום שיצא ב-1987. הסרט קיבל ביקורות חיוביות, ונכון ל-2 בנובמבר 2006 הוא גרף כ-391 מיליון דולר ברחבי העולם.
בריאן סינגר אמר שאפיון דמותו של לות'ר בסרט זה דומה לזו שהייתה בסרטיו של כריסטופר ריב.
דמותו של השחקן מרלון ברנדו, בתור אביו הביולוגי של סופרמן ג'ור-אל, נוספה בעזרת CGI מתוך צילומים מהסרטים הקודמים בסדרה.
פניו של ברנדו מופיעות בתור דמות וירטואלית במבצר הבדידות של סופרמן.
הסרט זכה בחמישה מתוך עשרה פרסי סאטורן בקטגוריות השחקן הראשי, הבימוי, המוזיקה, הכתיבה וסרט הפנטזיה הטוב ביותר.
בנוסף, היה מועמד לפרס אוסקר ופרס באפט"א על האפקטים הוויזואליים, אולם הפסיד את שניהם לטובת שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת.
סופרמן חוזר לכדור הארץ, לאחר שנעלם למשך חמש שנים ארוכות בחיפושיו אחר כוכב הבית שלו, קריפטון.
הוא מגלה שהעולם צריך מושיע, והוא שב ללבוש את חליפתו הכחולה בעלת הגלימה האדומה כדי להושיע את העולם.
הוא מתגלה חזרה לעולם כאשר הוא מציל את אהובתו לויס ליין ממטוס שכמעט מתרסק לתוך מגרש פוטבול אמריקאי.
באמצעות זהותו הסודית כקלארק קנט, הוא חוזר למטרופוליס מתוך כוונה לפתח קשר רציני עם לויס, אך מגלה כי זו התארסה לטייס הצעיר ריצ'רד וייט, ולהם ילד בן חמש בשם ג'ייסון שהוא הבן של סופרמן שנטש את הילד שלו בלי כוונה.
במקביל מגיח לקס לות'ר ודורש נקמה בסופרמן על כי שלח אותו לכלא.
הוא מתכנן דרך חדשה לחסל את סופרמן ולהשתלט על העולם.
לאחר שהוא פורץ ל"מבצר הבדידות", לות'ר גונב את הקריסטלים שמשמשים את סופרמן ומשתמש בהם כנשק, בצירוף עם קריפטונייט שאותו גנב ממוזיאון.
הוא יוצר הפסקת חשמל בעיר מטרופוליס ומתכנן להקים יבשת חדשה שתוקם מתוך האוקיינוס ותציף את יבשת אמריקה.
ברנדון ראות' - קלארק קנט/סופרמן
קייט בוסוורת' - לויס ליין
קווין ספייסי - לקס לות'ר
ג'יימס מרסדן - ריצ'רד וייט
טריסטן לייק לאבו - ג'ייסון וייט
פרנק לנגלה - פרי וייט
פרקר פוזי - קיטי קוולסקי
סאם הנטינגטון - ג'ימי אולסן
אווה מארי סיינט - מרתה קנט
נואל ניל - גרטרוד ונדרוורת', האלמנה הזקנה שמורישה ללות'ר את הונה.
ניל גילמה את לויס ליין בסרטוני הטלוויזיה של שנות ה-50 של המאה ה-20
ג'ק לארסון - מוזג בבר.
לארסון גילם בסרטוני הטלוויזיה של שנות ה-50 את ג'ימי אולסן
ריצ'רד ברנסון - טייס מעבורת החלל
ההפקה של "סופרמן חוזר" החלה בפברואר 2005 באוסטרליה, במיקום שכולל חווה מחוץ לעיירה גונהאדה בצפון מערב ניו סאות' ויילס, ובסידני.
סצנות אחרות צולמו בארצות הברית.
הסרט כולו צולם בטכנולוגיית HDTV, כאשר יש שימוש רב במצלמות פנוויז'ן ג'נסיס.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב ג'ון אוטמן, אשר הלחין את המוזיקה לסרט X-מן 2 והלחין מוזיקה לסרטיו הקודמים והרבים של בריאן סינגר ובנוסף ערך את הסרט.
סופרמן חוזר: מוזיקה מתוך הסרט
לצד ביקורות חיוביות, שהיללו את עדכונה של מיתולוגיית סופרמן אל תוך שנות ה-2000 בעזרת אפקטים ממוחשבים, היו אלה שלא אהבו את הסגנון הקודר והתסריט המאולץ.
סוּפֶּרְקַאלְיפְרַגֶּ'לְיסְטְיקְאֶקְסְפִּיאַלִידּוֹשְס הוא שיר המופיע בסרט "מרי פופינס" של אולפני וולט דיסני.
בתרגום לעברית של הסרט, המילה נכתבת כ"ענקעצוםמדהיםנפלאאדירבעולם".
מרים ילן שטקליס תרגמה אותה ל"מיליו-טב-קלי-רב-חמו-דמקסי-דשופרתיים".
השיר מופיע בסצנת ההנפשה של הסרט, בה זוכה מרי פופינס במרוץ הסוסים ונשאלת על ידי כתבי עיתון כיצד היא מרגישה.
כאשר אחד מהם אומר שאין בוודאי מילה אחת המתארת את הרגשתה, מציינת מרי כי יש מילה כזו - והיא "סופרקאליפרג'ליסטיקאקספיאלידושס".
במחזמר "מרי פופינס", כפי שהופיע בווסט אנד של לונדון ובברודוויי בניו יורק, בהיעדר סצנת ההנפשה, השיר מושר בסופה של שיחה בין מרי והילדים, כאשר הילדים משחקים משחק איות של מילים, ומרי מצליחה ליצור את המילה הארוכה ביותר.
המילה משמשת גם את מר בנקס בסוף הסרט כאשר מנהלי הבנק, מר דאוז הבן ומר דאוז האב, מבקשים לשוחח עמו אודות התנהגותו המחפירה של מייקל בנו.
לאחר השמדת הסממנים של מעמדו החברתי, נכנס בנקס לדיכאון שגורם לו אי-יציבות רגשית, מנהל הבנק שואל אותו האם יש מילים בפיו, וזה עונה: "סופרקאליפרג'ליסטיקאקספיאלידושס".
המנהל מגחך כי לא קיימת מילה זו, ובנקס עונה לו: "אתה לא קיים!" ופורץ בשמחה פתאומית.
"השתבש לו המוח", מגיב מנהל הבנק.
לאחר שעולמו הישן של בנקס נחרב, הוא מבין את שמחת החיים והולך לתקן את העפיפון של ג'יין ומייקל.
בעקבות הצלחת הסרט והשיר, הפכה המילה מקובלת (אם כי אינה בשימוש) ומשמעותה כיום "משהו שהוא מדהים בצורה יוצאת מהכלל", או כדי להביע התלהבות ילדותית.
שרמן, כותב השיר, המילה נוצרה משילוב של מספר מילים:
expiali - כפרה או לכפר
משמעות המילה יחד נועדה לתאר את מרי פופינס עצמה, שהיא "מכפרת על יופייה הרב והעדין ביותר בה בעת שהיא בעלת השכלה גבוהה".
בשיר אומרת מרי פופינס (המגולמת על ידי ג'ולי אנדרוז) את המילה גם בהיפוך: "dociousaliexpilisticfragicalirupus" - "דושסאליאקספיליסטיקפרג'יקאלירופוס": מדובר בהיפוך ההברות ולא בהיפוך האותיות, כאשר היפוך זה נעשה באופן שגוי במספר הברות.
היפוך זה לא היה בתסריט המקורי של הסרט והומצא על ידי בעלה של אנדרוז באותה עת - טוני וולטון.
בשנת 2004 השיר נכלל ברשימת מאה שנים...
מאה שירים של מכון הסרטים האמריקאי במקום 36.
בפברואר 2000 פרסם הצהובון הבריטי "סאן" כתבת ספורט שכותרתה - Super Caley go Ballistic, Celtic are Atrocious - היינו "סופר קאלי מפציצים, שחקני סלטיק מגעילים" - לאחר משחק הגביע הסקוטי בו ניצחה אינברנס קלדוניאן ת'יסטל את סלטיק 1–3.
הזמר פרינס יצר שיר בהתבסס על שיר זה בשם Superfunkycalifragisexy שהופיע באלבום השחור שלו.
בסדרה הסימפסונים היה פרק בשם "Simpsoncalifragilisticexpiala(Annoyed Grunt)cious" שהיה פרודיה על הסרט מרי פופינס.
שם השיר מוזכר בקומיקס סאנדמן של ניל גיימן.
הלהקה The Vandals הפיקה גרסת כיסוי לשיר, תוך שמירת מילות השיר ושינוי המנגינה.
כותב שירי הפארודיה Spaff כתב שלושה שירים בהתבסס על שיר זה:
גרסה נוספת של השיר הופקה בשנת 2006 על ידי אורלנדו בראון.
בשנת 1966 קיבלה הלהקה Alvin and the Chipmunks את פרס גראמי עבור ביצוע שיר זה.
ציפי שביט ומייק בורשטיין שרו שיר בשם זה בעברית, למילותיה של פנינה אבני.
ציפי שביט ביצעה את השיר בעצמה, אך בתרגום של יורם טהרלב.
גרסה נוספת של השיר בוצע בתוכנית "הקרנבל של מיכל" על ידי מיכל ינאי עצמה.
אזכור לשיר מופיע בסרט "המשאלה".
גרסה נוספת בעברית אבל בתרגום של שרון כהן.
במאי 2025 הוציא הזמר טונה את האלבום ראפ מטורף ובו מזכיר את הביטוי בשיר "ציוד כבד" על הביטים והורסים שלו.
ארגוןרשימהמיקוםמקורבילבורד100 שירי דיסניוורס הגדולים בכל הזמנים37
G1.9+0.3 היא שארית הסופרנובה המוכרת הצעירה ביותר (מנקודת מבט של צופה מכדור הארץ) בגלקסיית שביל החלב.
שארית הסופרנובה התגלתה לאחרונה על ידי שילוב נתונים מטלסקופ החלל צ'נדרה ומהמערך הגדול מאוד (VLA).
מעריכים כי הקרינה מהסופרנובה הגיעה לכדור הארץ בערך בשנת 1868, כאשר העצם עצמו נמצא במרחק של כ-25,000 שנות אור מאיתנו.
קודם לגילוי זה, שארית הסופרנובה הצעירה ביותר הייתה קסיופאה A, אשר הקרינה ממנה הגיעה לכדור הארץ בסביבות שנת 1667.
G1.9+0.3 נצפתה לראשונה ב-1985, כמקור רדיו בהיר בתוך גלקסיית שביל החלב, באמצעות המערך הגדול מאוד (VLA).
אירוע הסופרנובה עצמו לא תועד על ידי אסטרונומים בזמן התרחשותו, מכיוון שהיא ממוקמת קרוב למרכז הגלקסיה ומוסתרת על ידי ענני אבק.
רק תחילת התצפיות בגלי רדיו ורנטגן אפשרו לאסטרונומים לעבור מכשול זה ולהתחיל לחקור את המתרחש במרכז הגלקסיה.
הגילוי פורסם במאי 2008 במסיבת עיתונאים של נאס"א.
סופרנובה 1604 (מסומנת SN 1604) הנקראת גם הסופרנובה של קפלר הייתה התפוצצות סופרנובה שאירעה בגלקסיית שביל החלב, בחלק השמיים שמזוהה עם קבוצת הכוכבים נושא הנחש.
נכון ל-2013, זו הסופרנובה האחרונה שנצפתה בגלקסיית שביל החלב בזמן התרחשותה, במרחק של כ-13,000 שנות אור מהשמש.
בזמן האירוע, הייתה הסופרנובה בהירה מכל כוכב אחר בשמי הלילה ומכל כוכבי הלכת (מלבד נוגה), עם בהירות נראית של 2.5- בשיאה.
הסופרנובה נצפתה לראשונה ב-9 באוקטובר 1604. האסטרונום הגרמני יוהאנס קפלר צפה בה לראשונה ב-17 באוקטובר, ומאוחר יותר היא נקראה על שמו.
כמו כן, קפלר כתב ספר אודות האירוע, "אודות הכוכב החדש על רגלו של נושא הנחש" ("De Stella nova in pede Serpentarii").
הייתה זו הסופרנובה השנייה שנצפתה בתוך דור (הקודמת הייתה סופרנובה 1572 בקסיופאה אשר בה צפה טיכו ברהה).
באוקטובר 2004, במלוא 400 שנה לגילוי הסופרנובה, יצא פרסום עדכני של צוות אסטרונומים מארצות הברית אודות העצם ומאפייניו.
הסקירה התבססה על מידע שהגיע ממספר מצפי כוכבים וטלסקופים גדולים - ביניהם האבל, צ'נדרה ושפיצר.
אחת התוצאות של מחקר זה היא הערכה מדויקת יותר של מרחק העצם מהשמש: כ-13,000 שנות אור, לעומת הערכה קודמת של 20,000.
מידע נוסף מפרסום זה הוא לגבי גל ההדף של החומר שנזרק מהכוכב המקורי בסופרנובה וממשיך להתפשט במהירות גבוהה - כ-6 מיליון קמ"ש (כ-1,700 ק"מ לשנייה).
מעריכים כי מיד לאחר פיצוץ הכוכב, מהירות זו הייתה גדולה פי חמישה.
החומר המתפשט פוגע בדרכו בגז ואבק בין-כוכבי ומחמם אותם לטמפרטורות גבוהות.
החומר ממש מאחורי חזית גל ההדף זוהר בקרינת X, והטמפרטורה שלו היא כ-2 מיליון מעלות.
קוטר העצם, נכון לשנת 2004, הוא 14 שנות אור.
שארית סופרנובה זו נחשבת לאחד העצמים האופייניים מסוגם, ומהווה נושא למחקרים אסטרונומיים רבים עד היום.
בסך הכל, נצפו בשביל החלב שש סופרנובות שונות במהלך אלף השנים האחרונות.
מתוכן, רק לאירוע זה טרם ידוע איזה סוג כוכב התפוצץ.
סופרנובה 1181 (מסומנת SN 1181) היא סופרנובה אשר נצפתה בין ה-4 ל-6 באוגוסט 1181 על ידי אסטרונומים סינים ויפנים, ותועדה על ידם בשמונה טקסטים שונים.
הסופרנובה הופיעה בקבוצת הכוכבים קסיופאה וניתן היה לראות אותה בשמי הלילה למשך 185 ימים.
היא אחת משמונה סופרנובות בלבד אשר התרחשו בשביל החלב וניתן היה לצפות בהן בעין בלתי מזוינת.
מעריכים כי פולסר הרדיו והרנטגן J0205+6449 (המוכר גם כ-3C 58) המסתובב בקצב של 15 סיבובים לדקה, הוא שארית סופרנובה שלה.
אם הסופרנובה והפולסר קשורים, קצב הסיבוב של הכוכב קרוב יחסית לקצב ההתחלתי שלו.
זאת בהשוואה לפולסר במרכז ערפילית הסרטן, שמהווה שריד של סופרנובה 1054, ואשר איבד שני שלישים מהאנרגיה הסיבובית שלו בתקופת זמן דומה.
סופרסטראדה די סן מרינו (איטלקית Superstrada di San Marino) הוא הכביש הראשי ברפובליקה של סן מרינו.
אורכו של הכביש הוא 8.9 ק"מ, והוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית המובילה אל סן מרינו מהעיר רימיני.
הכביש מתחיל בגבול בין סן מרינו לאיטליה, בפינתה הצפון-מזרחית של המדינה, ליד היישוב דוגאנה, חוצה את שתי עריה הגדולות של המדינה, סראוואלה ובורגו מג'ורה, ומוביל עד לבירה סן מרינו.
למרות שמו, הכביש אינו כביש מהיר, ולאורכו צמתים ומעגלי תנועה לצד מחלפים.
הוא נסלל החל בשנת 1959 במקביל לסלילת המשכו באיטליה, ונחנך ב-25 בנובמבר 1965. בשל הנוף הגבעי הכביש מפותל למדי, ובחלקו הוא עובר בתוואי של מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ופורקה בסוף שנות ה-60.
קטעי הכביש נקראים על שמם של תאריכים חשובים בתולדות הרפובליקה (ממזרח למערב):
דרך ה-3 בספטמבר - יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי.
דרך ה-4 ביוני - יום חגו של קווירינוס הקדוש מסיסק וניסיון כיבוש כושל של המדינה ב-1543.
דרך ה-5 בפברואר - יום חגה של אגאתה הקדושה ויום השחרור מכיבושו של הקרדינל אלברוני ב-1740.
דרך ה-25 במרץ - יום סיום המשטר האוליגרכי ברפובליקה ב-1906.
דרך ה-28 ביולי - יום ההפגנה האנטי-פשיסטית ב-1943.
סופרנובה 1054 (גם SN 1054 או סופרנובת הסרטן) הייתה סופרנובה אשר נצפתה על ידי עמים רבים על כדור הארץ בשנת 1054. תיעוד של אסטרונומים סינים וערבים מספר על עצם שניתן היה לצפות בו באור יום במשך 23 ימים ובשמי הלילה - במשך 653 יום (קרוב לשנתיים).
האירוע התרחש בגלקסיית שביל החלב במרחק כ-6,300 שנות אור מהשמש, ובסבירות גבוהה מדובר בסופרנובה מסוג II.
הבהירות נראית המרבית של הסופרנובה בשיאה מוערכת כיום ב-6.0-.
קיימות עדויות כי גם מספר עמים אינדיאניים במרכז אמריקה צפו באירוע ותיעדו אותו.
כמו כן נטען כי רשומה נשכחת של נזירים אירים התייחסה במקור ל-SN 1054 אך הושחתה מאוחר יותר והפכה לפנטזיה אלגורית המבוססת על אגדת האנטיכריסט.
שארית הסופרנובה מוכרת היום כערפילית הסרטן, ונקראת גם M1, בהיותה אובייקט מסיה הראשון שנכנס לקטלוג המפורסם של שארל מסיה ב-1774.
קרינת רנטגן מהעצם התגלתה באפריל 1963, באמצעות טיל מגביה טוס מסוג אירובי (Aerobee).
למקור קרינת הרנטגן ניתן השם Taurus-1. כמות האנרגיה הנפלטת מערפילית הסרטן בקרינת X גדולה פי 100 מהאנרגיה בתחום האור הנראה.
ב-9 בנובמבר 1968, מקור גלי רדיו פועם, שידוע כיום כפולסר ערפילית הסרטן, התגלה ב-M1 על ידי אסטרונומים ממצפה ארסיבו, באמצעות טלסקופ המצפה, בקוטר 300 מטר.
הפולסר מסתובב בקצב של 30 סיבובים בשנייה.
סופרנובה 1572 (מסומנת SN 1572), הידועה בכינויה הסופרנובה של טיכוֹ, הייתה סופרנובה מטיפוס Ia שהתרחשה במרחק כ-7,500 שנות אור מהשמש בקבוצת הכוכבים קסיופאה ואורה הגיע לכדור הארץ בנובמבר 1572 ונראה בשמי הלילה עד מרץ 1574.
האירוע נצפה ותועד על ידי אסטרונומים רבים של אותה תקופה, ביניהם טיכו ברהה.
דיווחים אמינים בני אותה תקופה מספרים כי הסופרנובה הופיעה בין ה-2 ל-6 בנובמבר ועקפה בבהירותה את נוגה, מה שמתאים לבהירות נראית של 4-, ובהירות מוחלטת של 15.8-.
הסופרנובה נותרה נראית לעין הבלתי מזוינת במשך כ-16 חודשים כשהיא דועכת בהדרגתיות, עד שנעלמה במרץ 1574.
סופרנובה זו הייתה אירוע משמעותי מאוד בהיסטוריה של האסטרונומיה: באותה תקופה הייתה מקובלת תמונת העולם האריסטוטלית, לפיה הספרות השמימיות, בהן נמצאים הכוכבים, הן נצחיות ובלתי משתנות.
לכן אסטרונומים רבים שצפו באירוע טענו כי הוא התרחש באחת הספרות הארציות, הנמוכות יותר, מתחת לזו של הירח.
טיכו ברהה, לאחר תצפיות ראשוניות בלבד, שם לב כי העצם אינו משנה את מיקומו מיום ליום, וכך קבע כי הוא מרוחק יותר מהירח.
לאחר תצפיות של מספר חודשים הוא שם לב שהעצם גם לא נע לעומת כוכבי הרקע ולכן טען שלא מדובר בכוכב לכת אלא אחד מכוכבי הרקיע.
בשנת 1573 הוא אף פרסם ספר קטן בנושא, בשם "הכוכב החדש" ("De Nova Stella"), ובו למעשה גם טבע את המונח "נובה" עבור כוכב חדש.
החיפוש אחר שארית סופרנובה הניב תוצאות שליליות עד 1952, אז דווח על ממצפה הכוכבים ג'ודרל בנק על גילוי מקור רדיו ב-158.5 מה"צ (אורך גל של 1.9 מטר).
העצם זוהה באופן לא ודאי בקטלוג הרדיו השני של קיימברידג' תחת השם "2C 34" ובאופן יותר ודאי בקטלוג השלישי תחת השם "3C 10".
בשנות ה-60 של המאה ה-20, נצפתה שארית הסופרנובה בתחום האופטי על ידי מדענים במצפה פאלומר כערפילית חיוורת מאוד.
מאוחר יותר היא צולמה בעזרת הטלסקופ שעל לוויין ROSAT הבינלאומי.
הסופרנובה אושרה כסוג Ia, בה ננס לבן ספח חומר מבן לוויה עד שהגיע לגבול צ'נדראסקאר והתפוצץ.
סוג זה של סופרנובה בדרך כלל לא יוצר ערפילית מרשימה, אשר אופיינית יותר לסופרנובות מסוג II
מעטפת החומר החיצונית ממשיכה להתפשט במהירות גבוהה מאוד של כ-9,000 ק"מ לשנייה, והיא בטמפרטורה של כ-20 מיליון מעלות צלזיוס, גבוהה פי שניים מזו של החומר הפנימי יותר.
באוקטובר 2004 פורסם בכתב העת המדעי "Nature" מכתב שדיווח על גילוי כוכב מסיווג ספקטרלי G2, הדומה לשמש.
כוכב זה נחשב כיום לבן הלוויה שתרם את המסה לננס הלבן, תהליך שגרם בסופו של דבר להתפרצות הסופרנובה.
מחקר עוקב, אשר פורסם במרץ 2005, חשף פרטים נוספים על אודות כוכב זה: מסומן כיום כ-Tycho G, היה כנראה כוכב הסדרה הראשית טרם ההתפוצצות, אך חלק ממסתו נקרעה ממנו באירוע הסופרנובה ושכבותיו החיצוניות התחממו על ידי גל הלם.
מהירותו הנוכחית של הכוכב היא כנראה העדות החזקה ביותר שבן זוגו הוא ננס לבן, מכיוון שהוא נע במהירות של כ-136 ק"מ לשנייה, מהיר פי יותר מ-40 מהמהירות הממוצעת של כוכבים אחרים בסביבתו.
בספטמבר 2008, צפה טלסקופ סוברו בספקטרום האופטי של סופרנובה 1572 בבהירות הקרובה למקסימלית דרך הד מפוזר.
ניתוח המידע אישר כי האירוע השתייך לקבוצת הסופרנובות הנורמליות מסוג Ia.
כיום 3C 10 הוא השם הנפוץ בספרות עבור מקור הרדיו של הסופרנובה 1572, למרות שיש המשתמשים בסימון הגלקטי G120.7+2.1 של גרין מ-1984 או פשוט בשם "הסופרנובה של טיכו".
מכיוון שקרינת הרדיו מהעצם התגלתה ראשונה, הסימון 3C 10 משמש לעיתים לציין את שארית הסופרנובה בכל אורכי הגל.
סופרנובה 185 (מסומנת כ-SN 185) הייתה סופרנובה אשר נצפתה על פני כדור הארץ בשנת 185, מכיוון מערכת הכוכבים אלפא קנטאורי, בין קבוצות הכוכבים מחוגה וקנטאור, כלומר בתוך גלקסיית שביל החלב עצמה.
הסופרנובה נצפתה על ידי אסטרונומים סינים ותועדה בספרי ההיסטוריה של שושלת האן המזרחית מהמאה ה-5, שם הוצגה כ"כוכב אורח".
ישנן עדויות לכך שהסופרנובה תועדה גם בכתבים רומיים.
הסופרנובה, בה ניתן היה לצפות זוהרת בשמי הלילה במשך כשמונה חודשים, נחשבת כסופרנובה הראשונה המתועדת על ידי המין האנושי.
על פי מספר הערכות, הערפילית RCW 86 היא שארית סופרנובה של האירוע.
המרחק בינה לבין כדור הארץ מוערך בכ-8,200 שנות אור, ועל פי מחקרים עדכניים שנערכו באמצעות מדידות קרני X קיימת התאמה בין מרחק זה לבין מועד הסופרנובה.
סופרמרקט בקליפורניה הוא שיר מאת המשורר היהודי-אמריקאי אלן גינסברג, שנכתב בשנת 1955 ופורסם לראשונה בשנת 1956 בספרו של גינסברג "Howl and Other Poems" ("יללה ושירים אחרים") ונחשב לאחד השירים החשובים של דור הביט.
גינסברג כתב את "סופרמרקט בקליפורניה" בזמן ששהה בברקלי הסמוכה לסן פרנסיסקו במדינת קליפורניה בשנת 1955, כמחווה למשורר האמריקאי הקאנוני וולט ויטמן במלאת מאה שנים לפרסום ספרו עלי עשב.
גינסברג קרא בצעירותו את שירתו של ויטמן והיא השפיעה רבות על כתיבתו, בהתאם השיר "סופרמרקט בקליפורניה" כתוב בסגנון המאפיין את ויטמן.
המשורר הישראלי רוני סומק סיפר על שיחה שהייתה לו עם גינסברג ב-1995 אודות "סופרמרקט בקליפורניה":
בשיר יוצא גינסברג למסע קניות לילי מדומיין עם ויטמן ועם המשורר הספרדי פדריקו גארסיה לורקה (שכתב גם הוא אוֹדָה לויטמן, וכלל אותה בספרו משורר בניו יורק שראה אור ב-1940 אחרי הירצחו) בסופרמרקט שוקק חיים בקליפורניה - שניהם היו משוררים הומוסקסואלים, כמו גינסברג עצמו.
עוד מוזכר בשיר כארון - משיט המעבורת של אל השאול האדס במיתולוגיה היוונית.
מקובל לראות ב"סופרמרקט בקליפורניה" ביקורת על אמריקה הקפיטליסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, המתמקדת בהיבטים צרכניים, ועומדת בהנגדה לדורו של ויטמן.
תרגומים לעברית ואזכורים בשירה העברית
תרגום נתן זך בספר קדיש ושירים אחרים, עם עובד (1988)