tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שַׁארְל בֶּרְנָאר רְנוּבְיֶה היה פילוסוף צרפתי.
הוא ראה את עצמו כ"סוודנבורג של ההיסטוריה" שביקש לעדכן את הפילוסופיה של הליברליזם והאינדיבידואליזם הקנטיאניים עבור המציאות ה של סוף המאה התשע עשרה, והשפיע על השיטה הסוציולוגית של אמיל דורקהיים.
אביו, ז'אן אנטואן רנוביה (1777–1863), היה עורך דין, חבר פרלמנט ליברלי שייצג את מחוז ארו, תומך מהפכת יולי 1830 וסגן ראש עיריית מונפלייה.
אחיו ז'יל רנוביה (1804–1860) היה גם פוליטיקאי (חבר מועצת העיר במונפלייה) והיסטוריון אמנות לתחריטים.
שארל רנוביה למד מתמטיקה באקול פוליטקניק בפריז מ-1834 עד 1836. בתחילה היה לו עניין בפוליטיקה.
ב-1848 הוא פרסם ספר בשם Manuel républicain de l'homme et du citoyen ("מדריך רפובליקני לאדם ואזרח"), שייצג בחלקו רעיונות סוציאליסטיים, ושהתמיכה ברעיונותיו על ידי הייתה הסיבה לנפילתו כשר החינוך.
בשנת 1851 הוא ואחרים תכננו פרויקט עבור ארגון הקהילה והמרכז לרפובליקה, שייצג רעיונות של דמוקרטיה ישירה.
לאחר מכן חי בהסתגרות והתמסר לכתיבה ולפילוסופיה.
מאוחר יותר הוא עבר להרי הפירנאים כדי להיות ליד תלמידו לואי פרה (Louis Prat), שלימד בקולג' בפרפיניאן.
רנוביה היה הפילוסוף הצרפתי הראשון אחרי ניקולא מלבראנש שגיבש מערכת אידיאליסטית שלמה, והייתה לו השפעה עצומה על התפתחות המחשבה הצרפתית.
המערכת שלו מבוססת על זה של עמנואל קאנט, כפי שמציין המונח שבחר "נאו-ביקורתיות"; אבל זה טרנספורמציה ולא המשך של הקאנטיאניזם.
שני הרעיונות המובילים הם הסלידה מה"לא נודע" על כל צורותיו, והסתמכות על תוקף הניסיון האישי.
הראשון מסביר שרנוביה הסכים עם ה של קאנט, בשילוב עם דחיית הדבר כשלעצמו.
זה גם מסביר את הפולמוס שלו מצד אחד נגד נשמה מהותית, מוחלט בודהיסטי, חומר רוחני אינסופי; מצד שני מול החומר המסתורי או המצע הדינמי לא פחות שבאמצעותו מסביר המוניזם הנטורליסטי את העולם.
הוא טען ששום דבר לא קיים מלבד מצגות, שאינן רק סנסציוניות, ויש להן היבט אובייקטיבי לא פחות מאשר סובייקטיבי.
כדי להסביר את הארגון הפורמלי של הניסיון שלנו, רנוביה מאמץ גרסה שונה של הקטגוריות הקנטיאניות.
ההתעקשות על תקפות החוויה האישית הובילה את רנוביה לסטייה חשובה יותר מקאנט בהתייחסותו ל.
חירות, הוא אמר, במובן רחב הרבה יותר מקאנט, היא המאפיין הבסיסי של האדם.
חירות האדם פועלת במרחב התופעה, לא בספירה נואומנלית דמיונית.
אמונה אינה רק אינטלקטואלית, אלא נקבעת על ידי מעשה רצון המאשר את מה שאנו רואים כטוב מבחינה מוסרית.
בהשקפותיו הדתיות, רנוביה קרוב לגוטפריד וילהלם לייבניץ.
הוא גרס שאנו מוצדקים באופן רציונלי באשרנו את חיי נצח האנושיים ואת קיומו של אלוהים סופי שאמור להיות שליט חוקתי, אך לא עריץ, על נשמותיהם של אנשים.
למרות זאת, הוא רואה באתאיזם עדיף על אמונה באלהות אינסופית.
סלידתו של רנוביה מהבלתי ידוע הובילה אותו גם לנקוט נשק נגד הרעיון של אינסוף ממשי.
הוא האמין שסכום אינסופי חייב להיות שם למשהו לא שלם.
אם מתחילים לספור, "אחת, שתיים, שלוש..." לעולם לא יגיע הזמן שבו אדם זכאי לצעוק "אינסוף"!
אינסוף הוא פרויקט, אף פעם לא עובדה, בתפיסה הנאו-ביקורתית.
רנוביה השפיע מאוד על מחשבתו של הפסיכולוג והפילוסוף האמריקאי ויליאם ג'יימס.
ג'יימס כתב כי "ללא הרושם המכריע שעשה עליי בשנות ה-70 של התמיכה המופתית שלו ב, אולי לעולם לא הייתי משתחרר מהאמונה הטפלה המוניסטית שתחתיה גדלתי".
שארל בורסול היה מהנדס צרפתי וחלוץ בתחום הטלקומוניקציה.
הוא הגה את העיקרון של טלפון המבוסס על אלקטרומגנט, שנים רבות לפני שמכשירים דומים נבנו והוצגו בהצלחה על ידי ממציאים אחרים כמו יוהאן פיליפ רייס, אנטוניו מאוצ'י ואלכסנדר גרהם בל.
שארל בורסול נולד בבריסל, בלגיה, וגדל בדואי (Douai) שבצפון צרפת.
אביו היה קצין בצבא צרפת.
בורסול החל את דרכו המקצועית במנהל הטלגרף הצרפתי (Administration des lignes télégraphiques) ב-1849. הוא עבד כמהנדס טלגרף והתמקד בשיפור מערכת הטלגרף של מורס.
במסגרת עבודתו, פיתח בורסול מערכת טלגרפית מהירה יותר, ששיפרה את יעילות העברת ההודעות.
במהלך ניסוייו בטלגרפיה, החל בורסול לחקור את האפשרות להעביר דיבור אנושי באמצעות זרמים חשמליים.
בשנת 1854, פרסם בורסול מאמר במגזין הפריזאי L'Illustration (בגיליון מ-26 באוגוסט 1854), שבו תיאר את הרעיון העקרוני של מכשיר להעברת דיבור.
במאמרו, שכותרתו "העברה חשמלית של הדיבור" (Transmission électrique de la parole), הציע בורסול מערכת הכוללת:
משדר: דיאפרגמה (דיסק מתכת גמיש) שתנוע בתגובה לגלי הקול של הדיבור.
תנודות הדיאפרגמה יגרמו לפתיחה וסגירה של מגע חשמלי, ובכך ישנו את הזרם החשמלי באופן התואם לתנודות הקול.
מקלט: דיאפרגמה דומה שתנוע בתגובה לשינויי הזרם החשמלי המתקבל מהמשדר, ובכך תשחזר את גלי הקול המקוריים.
בורסול תיאר את המנגנון כך:
הרעיון של בורסול היה פורץ דרך, אך הוא התבסס על מנגנון של "פתיחה וסגירה" של המעגל החשמלי (make-and-break), בדומה לטלגרף.
מאוחר יותר התברר כי שיטה זו אינה יעילה להעברת דיבור באיכות טובה, שכן היא מייצרת צלילים קטועים ולא רציפים.
העברת דיבור איכותית דורשת זרם משתנה באופן רציף (אנלוגי), כפי שיושם מאוחר יותר במכשירי הטלפון של בל ואחרים.
למרות חשיבותו התאורטית של הרעיון, בורסול לא הצליח לבנות אב-טיפוס מתפקד של המכשיר שתכנן.
הוא ציין במאמרו כי "הניסויים עדינים ודורשים זמן וסבלנות".
נראה כי הוא לא מצא את המשאבים או התמיכה הדרושים להמשך מחקרו בתחום זה.
היו שטענו כי מנהליו במנהל הטלגרף לא עודדו אותו להמשיך בכיוון זה, מחשש שהוא יזניח את עבודתו העיקרית בשיפור הטלגרף.
בורסול המשיך בקריירה שלו במנהל הטלגרף.
ב-1852 הועבר לפריז, שם המשיך לפתח שיפורים למערכות הטלגרף הקיימות.
הוא מונה למנהל קווי הטלגרף של מחוז לוט (Lot) ב-1863, ולאחר מכן מילא תפקידים בכירים נוספים, כולל מנהל הטלגרף בקאור (Cahors) ובאלבי (Albi).
הוא פרש לגמלאות ב-1886 בדרגת מנהל שירותי הדואר והטלגרף (Directeur des Postes et Télégraphes).
על תרומתו לשירות הטלגרף הצרפתי, עוטר בורסול בתואר אביר לגיון הכבוד ב-1862, וקודם לדרגת קצין בלגיון הכבוד ב-1883.
עבודתו של בורסול בתחום הטלפון נשכחה במידה רבה במשך שנים רבות.
רק לאחר הצלחתו של אלכסנדר גרהם בל והתפתחות תעשיית הטלפונים, זכה רעיונו של בורסול להכרה מחודשת.
היסטוריונים של הטכנולוגיה, כמו תאודור דו מונסל (Théodore du Moncel), ציינו את מאמרו של בורסול מ-1854 כהוכחה לכך שהרעיון של העברת דיבור באמצעות חשמל הועלה עוד לפני ממציאים אחרים.
עם זאת, מכיוון שבורסול לא בנה מכשיר מתפקד, הקרדיט על המצאת הטלפון ניתן לאלו שהצליחו להדגים בפועל את הטכנולוגיה.
שארל בורסול נפטר ב-23 בנובמבר 1912 בסן-סרה (Saint-Céré) שבמחוז לוט בצרפת, בגיל 83. הוא נקבר בבית הקברות המקומי.
אף על פי שלא השלים את המצאתו לכדי מכשיר מעשי, שארל בורסול נחשב כיום לאחד מחלוצי הטלפוניה.
מאמרו מ-1854 מהווה את אחד התיאורים המוקדמים ביותר של העקרונות העומדים בבסיס הטלפון האלקטרומגנטי.
הערים דואי וסן-סרה קראו רחובות על שמו, וכן בתי ספר טכניים בצרפת.
שארל הרביעי "היפה" היה מלך צרפת בשנים 1322–1328, בן לשושלת הקאפטינגית.
שארל היה בנם הרביעי של פיליפ הרביעי, מלך צרפת וז'אן הראשונה, מלכת נווארה.
הוא הוכתר למלך צרפת ב־1322 בקתדרלה שבריימס.
ב־1327 סייע שארל לאחותו איזבלה להתמרד נגד בעלה אדוארד השני, מלך אנגליה, ולהביא לכליאתו, ולאחר מכן להוצאתו להורג.
במשך שש שנותיו כעוצר ממלכת אנגליה פגע שארל בכל אזרחי הממלכה על ידי כך שהעלה מיסים, החרים נכסים מאויביו וכפה על אנשים לבצע תפקידים קשים.
שארל הרביעי מת בווינסן, ואל-דה-מאר, ונקבר עם אשתו השלישית, ז'אן מאוורה, בבזיליקת סן-דני.
הוא מת ללא בן שיוכל לרשתו, לכן, אחותו איזבלה דרשה את הכתר בעבור בנה שהיה אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
האצולה הצרפתית לא חפצה בזר שישב על כס המלכות הצרפתי, ובמיוחד כאשר המדובר במלך אנגליה.
לכן, רוב הפרשנים של החוק הצרפתי קבעו כי הכתר אינו יכול לעבור בירושה באמצעות בנותיו של מלך צרפת אלא רק באמצעות בניו.
ואם לא השאיר אחריו בנים משמעו של דבר הוא סיומה של השושלת.
כך נסתיימה השושלת הקאפטינגית הישירה.
דודנו של שארל, פיליפ, רוזן ולואה, ירש את כתר צרפת לאחר מותו, והיה ראשון מלכי בית ולואה בשם פיליפ השישי.
את כתר נווארה ירשה אחייניתו ז'אן, בתו של לואי העשירי.
הנישואין נסתיימו ב־1322, כאשר נחשף סיפור בגידתה בו (במקביל לחשיפת בגידתה של מרגיט אשת אחיו הגדול של שארל, לואי, אשר הייתה בת דודתה.
היא נשלחה למאסר ממושך על אף שהייתה בהריון, שארל הכיר בילד שנולד, למרות שהיו ספקות לגבי זהות אביו, במקביל הוא דאג לביטול נישואיו ממנה)
21 בספטמבר 1322 - מארי מלוקסמבורג.
שארל השמיני "החביב" , בן לשושלת ולואה, היה מלך צרפת מ־1483 עד 1498.
שארל היה בנו היחיד של המלך לואי האחד עשר, ועלה לשלטון אחרי מות אביו ב־30 באוגוסט 1483. היות שהיה בן 13 בלבד, מלכה כעוצרת בשמו אחותו, אן, נסיכת בורבון.
בדצמבר 1491 נשא שארל לאישה את הדוכסית אן מברטאן שהייתה בת 15, על מנת לקבל את חבל ברטאן כנחלה של מלך צרפת.
לשארל השמיני היו תביעות לכתר ממלכת נאפולי (שכללה את העיר נאפולי באיטליה ואת האי סיציליה) כירושה מסבתו מארי מאנז'ו, שהייתה בתם של לואיג'י השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון.
ב-1489, האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, שהיה מסוכסך עם פרננדו הראשון, מלך נאפולי, הציע לשארל השמיני את כתר ממלכת נאפולי.
עם מות פרננדו הראשון (25 בינואר 1494) שארל השמיני הכריז על עצמו כמלך נאפולי וירושלים.
לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו שחשש מאלפונסו השני, מלך נאפולי (יורשו של פרננדו הראשון), קרא לשארל השמיני לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי.
(הייתה זו תחילתן של המלחמות האיטלקיות שבהן היו מעורבים גם מלכי צרפת הבאים, לואי השנים עשר ופרנסואה הראשון).
כדי להבטיח את צרפת מפלישה בהיעדרו, חתם שארל השמיני על הסכמים עם אראגון, אוסטריה ואנגליה.
הוא הקדיש כספים רבים כדי להקים צבא גדול, כלי מצור ותותחים.
שארל אסף את צבאו בעיר ליון שבצרפת ויצא למסעו באיטליה במרץ 1494. הוא עבר עם חיל הרגלים שלו ועם פרשיו דרך כל איטליה.
בנובמבר נכנס לפירנצה ובדצמבר לרומא ללא כל התנגדות.
אך לואי השני, דוכס אורליאן (לואי השנים עשר, מלך צרפת לעתיד), שהיה נינו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו ונכדה של ולנטינה ויסקונטי (בתו של ג'אן גלאצו) פלש אף הוא עם צבאו לאיטליה במטרה לכבוש את מילאנו.
לודוביקו ספורצה התחרט עד מהרה על כך שהזמין את הצרפתים לאיטליה והצטרף לליגה של ונציה שבה לקחו חלק במלחמה נגד הצרפתים פרננדו השני, מלך אראגון, מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור אלכסנדר השישי.
ב־6 ביולי 1495 התחולל קרב פורנובו (באזור העיר פארמה באיטליה).
היה זה הקרב החשוב הראשון במסגרת המלחמות האיטלקיות.
כוחות הליגה של ונציה גברו על אלה של שארל השמיני, אבל במחיר של כ־2,000 הרוגים לעומת כ־1,200. בקרב זה איבד שארל השמיני כמעט את כל השלל שלקח במערכה באיטליה, ועד אוקטובר של אותה שנה הוא שב לפריז.
בשנים שלאחר מכן הוא ניסה לשקם את צבאו, אך נקלע לחובות כבדים בשל מעורבותו הצבאית באיטליה.
שארל השמיני מת ב־7 באפריל 1498 כתוצאה מתאונה בטירת אמבואז שבה נולד (על גדותיו של נהר הלואר בצרפת).
היות שכל ילדיו מתו בינקותם ולא היה לו בן שיוכל לרשתו, ירש בן דודו לואי את הכתר והוכתר כלואי השנים עשר.
מנישואיו לאן מברטאן נולדו לשארל ארבעה ילדים:
שארל השישי, מלך צרפת, "האהוב" ומאוחר יותר "המטורף" , היה בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1380 עד מותו.
שארל נולד לשארל החמישי מלך צרפת ולז'אן מבורבון.
היות שבמות אביו הוא היה בן 12 שנה בלבד, שימש דודו פיליפ השני דוכס בורגונדיה כעוצר בשמו.
בראשית ימי שלטונו ידעה צרפת תקופה של מרידות במלכות עקב עול המיסים שהשיתו דודי המלך על המסחר.
שיאן של המרידות היה "מרד הפטישאים" בפריז.
דיכוי המרידות בדרום צרפת, פלנדריה ופריז באביב 1383 ביסס את שלטונו של המלך.
ב-17 ביולי 1385 שארל נשא לאישה את איזבו מבוואריה (1371-1435), שילדה לו שנים עשר ילדים, אך היה לו גם ילד ממאהבתו, אודט דה שמפדיבר.
ב-1388 הוא נטל לידיו את ניהול ענייני המדינה, ומלך בשם שארל השישי.
ב-5 באוגוסט 1392 הוא לקה במחלת נפש שגרמה לו התקפות חוזרות ונשנות של שיגעון שנמשכו עד מותו ב-1422.
בטירופו לא זכר שהוא מלך או שהוא נשוי ואף לא זכר את שמו.
הוא סלד מאשתו ולא הכיר את ילדיו, האמין שהוא עשוי זכוכית והצטנף בפינה או שוטט במסדרונות מיילל כזאב.
רק רעיית אחיו, ולנטינה ויסקונטי הצליחה להרגיע אותו.
במטרה לרפא את המלך משגעונו הילכו בחצר שרלטנים מסוגים שונים שהציעו טיפולים שונים ומשונים, תרופות פלא, תפילות והשבעות.
ב-17 בספטמבר 1394 הוציא צו לגירושם המוחלט של היהודים מכל נחלותיו (שבע שנים לפני שפקעה התקופה של עשרים שנה שבה ניתנה ליהודים ערבות לביטחונם על ידי אביו שארל החמישי).
מפאת מחלתו של המלך שארל השישי, חזר דודו פיליפ השני דוכס בורגונדיה לשמש כעוצר בשמו.
בשל מחלתו לא נכח המלך שארל השישי בקרב, אך נאלץ לחתום על הסכם טרואה (1420), שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת.
כחלק של הסכם זה, נשא הנרי החמישי מלך אנגליה לאישה את קתרין, בתו של שארל השישי מלך צרפת.
ב-31 באוגוסט 1422 מת הנרי החמישי מלך אנגליה כתוצאה ממחלה, ולא זכה לרשת את כתר צרפת.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת ונקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו שארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי.
בשנת 1385 התחתן שארל השישי עם איזבו מבוואריה, בתם של שטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
שארל השביעי "המנצח" , בן לשושלת ולואה, מלך צרפת משנת 1422 עד מותו.
שארל נולד ב-22 בפברואר 1403 בפריז, לשארל השישי מלך צרפת ולאיזבו מבוואריה, בתם של שטפן השלישי, דוכס בוואריה ותדאה ויסקונטי.
שלושת אחיו היו יורשי עצר לפניו, אך נפטרו לפני מות אביהם.
בשנת 1413, בהיותו בן עשר שנים בלבד, נחתם הסכם אירוסים בינו לבין מארי מאנז'ו בת התשע, בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון (ואחותו של רנה מאנז'ו).
בשנת 1414 נלקח שארל לאנז'ו ובשנת 1415 לפרובאנס, שם התחנך בחברת ילדיה של יולנדה.
בשנת 1417 נפטר אחיו ז'אן, ושארל הפך ליורש העצר.
ב־1422 נפטר המלך שארל השישי, ושארל ירש את הכתר בשם שארל השביעי.
מארי מאנז'ו ילדה לשארל תריסר ילדים, שהבכור שבהם ירש את הכתר לאחר מותו ב־1461 בשם לואי האחד עשר.
בשנת 1418 השתלטו אנשי דוכסות בורגונדיה שהיו בני בריתם של האנגלים, על פריז.
שארל יורש העצר הצעיר נמלט אל העיר בורז', שבמרכזה של צרפת, והכריז על עצמו כממלא מקומו של אביו המלך שארל השישי שלקה בהתקפי שיגעון.
בשנת 1419 נרצח ז'אן "ללא חת", דוכס בורגונדי בידי אנשיו של שארל, ופיליפ, בנו של ז'אן, ירש את דוכסות בורגונדיה.
ב-21 במאי 1420 נאלץ המלך שארל השישי לחתום על הסכם טרואה, שבו הוכר הנרי החמישי מלך אנגליה כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת.
ב-31 באוגוסט 1422 נפטר הנרי החמישי, וב־21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת.
שארל יורש העצר ירש את הכתר בשם שארל השביעי, אולם ממלכת אנגליה סירבה להכיר בו והכריזה על הנרי השישי, בנו התינוק של הנרי החמישי, כמלך צרפת על פי הסכם טרואה.
בשנת 1429 הטילו האנגלים מצור על העיר אורליאן.
בנקודה זו הופיעה ז'אן ד'ארק, "העלמה מאורליאן".
בגיל 17 שנה בלבד היא הובילה את ההתקפה הצרפתית על האנגלים וגרמה להתעוררות לאומית בצרפת.
היא שכנעה את שארל השביעי להצטרף אליה למסע אל העיר ריימס שבשמפאן.
ב-17 ביולי 1429 הוכתר שארל השביעי כמלך צרפת בקתדרלת ריימס.
בשנת 1430 נתפסה ז'אן ד'ארק על ידי הבורגונדים שמכרו אותה לאנגלים.
ב-30 במאי 1431 האנגלים העלו אותה על המוקד בעיר רואן שבנורמנדיה.
למרות תרומתה הרבה למלוכתו, לא עשה שארל דבר להצלתה או להנצחת דמותה מתוך החשש שייראה כחייב את מעמדו הרם לבת-אשפתות.
בשנת 1435 חתם פיליפ דוכס בורגונדיה, שהיה בן בריתה של אנגליה, על הסכם שלום נפרד עם צרפת.
בשנת 1436 שוחררה פריז משלטון האנגלים, לאחר שהייתה בידיהם 17 שנה, והמלך שארל השביעי חזר לכס מלכותו בעיר.
בשנת 1439 הוא הקים צבא קבע, ראשון מסוגו באירופה.
באותה שנה הסמיכה אספת המעמדות הצרפתית את המלך ללחום באנגלים ולגרש אותם מאדמת צרפת.
לשם כך הופנו כל המיסים הפיאודליים לקופת המדינה.
המלך שארל השביעי מינה אנשים מוכשרים לניהול המדינה, ובהם שר המסחר ז'אק קר (1395–1456), שמילא תפקיד מרכזי ברפורמה הכלכלית.
הוא ייצב את המטבע, שיקם את הכפרים ההרוסים, עודד את המסחר ואת התעשייה והחזיר לצרפת את חוסנה הכלכלי.
בשנת 1449 פינו האנגלים את נורמנדיה ואת בירתה רואן.
בשנת 1451 הם פינו גם את העיר בורדו שבדרום מערב צרפת.
מכל נחלותיהם בצרפת המשיכו האנגלים להחזיק רק בעיר קאלה שלחופי תעלת למאנש.
ב־1453, לאחר תבוסה מוחצת שנחלו האנגלים מידי הצרפתים בקרב קסטיון, הסתיימה דה פקטו מלחמת מאה השנים.
המלך שארל השביעי נפטר ב-22 ביולי 1461, ובנו בכורו לואי ירש את הכתר בשם לואי האחד עשר.
ב-18 בדצמבר 1422 התחתן שארל עם מארי מאנז'ו, בתם של לואיג'י השני, מלך נאפולי ויולנדה מאראגון, ממנה נולדו לו:
שארל הראשון "הנועז" היה דוכס בורגונדיה מ-1467 עד מותו.
שארל נולד ב-10 בנובמבר 1433, לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה ולאיזבל מפורטוגל.
שארל התחנך בחצר הדוכסות, הצטיין בלימודיו אך אהב בעיקר תרגילי מלחמה.
ב-19 במאי 1440 השיא אותו אביו לקתרין, בתו של שארל השביעי, מלך צרפת, שנפטרה ב-1446. ב-30 באוקטובר 1454 נישא לאיזבל מבית בורבון שילדה לו את מארי מבורגונדיה.
איזבל מבורבון נפטרה ב-1465, וב-3 ביולי 1468 הוא נשא לאישה את מרגרט מיורק.
ב-1465 מסר אביו לידיו את ניהול ענייני דוכסות בורגונדיה.
בשנת 1467 נפטר אביו ושארל ירש את הדוכסות.
מטרתו של שארל הייתה ליצור ממלכה עצמאית שתשתרע בין צרפת לבין גרמניה.
למטרה זו תכנן לספח את דוכסות לורן שחצצה בין נחלותיו בצרפת לבין אלה שבארצות השפלה.
לשם הגשמת תוכניותיו הטיל מסים כבדים על נתיניו והקים צבא שהיה הגדול ביותר באירופה של תקופתו.
ב-1466 פרץ מרד נגד שארל בערים לייז' ודינאן (כיום בדרום מזרח בלגיה).
מרד זה דוכא עד מהרה באכזריות נוראה.
ב-1468 אילץ שארל את לואי האחד עשר, מלך צרפת להכיר בריבונותו על ערי הנהר סום שבצפון צרפת, ובהן אמיין ואבוויל, אחרי שהחזיק בו כאסיר במבצר העיר פרון.
אך ב-1469 האשים המלך את שארל בבגידה, וב-1471 חזר ותפס ערים אחדות לאורך הנהר סום.
בתגובה, שארל פלש עם צבאו לצרפת ועשה טבח באוכלוסייה, אך התקפתו על העיר בובֶה נכשלה והוא נסוג כלעומת שבא.
ב-1474 הוצא להורג בתלייה פטר פון האגנבאך, שנתמנה על ידי שארל למושל חבל אלזס (שמצפון לשווייץ), לאחר שעורר את זעמה של האוכלוסייה בהתנהגותו האלימה.
הקונפדרציה השווייצרית הישנה שחששה לביטחונה, וקיבלה עידוד בצורת זהב מלואי האחד עשר, תמכה בערים החופשיות של חבל אלזס במאבקן נגד שארל.
רנה השני, דוכס לורן, שחשש מסיפוח נחלתו לבורגונדיה, הצטרף גם הוא לאויביו.
שארל ניסה ללא הצלחה לגייס את אדוארד הרביעי, מלך אנגליה כנגד לואי האחד עשר.
ב-30 בנובמבר 1475 כבש שארל את העיר נאנסי, בירת דוכסות לורן.
אך במרץ 1476 נחל מפלה מידי השווייצרים ואיבד שלל רב במערכה.
הוא הקים מחדש צבא של 30,000 איש, אך ביוני של אותה שנה נוצח שוב בידי השווייצרים, שנעזרו בכוחותיו של רנה השני דוכס לורן.
ב-6 באוקטובר 1476 נפלה נאנסי ורנה השני נכנס לעיר הבירה.
שארל עשה מאמץ אחרון לכבוש את נאנסי בקרב על נאנסי, אך ב-5 בינואר 1477 נהרג ליד חומות העיר.
בכך הגיעה לקיצה דוכסות בורגונדיה, שהתקיימה 589 שנה.
שארל השלישי (1361 - 6 בספטמבר 1425, באוליטה), המכונה שארל האציל, היה מלך נווארה בין 1387 עד מותו.
בנוסף, החזיק בתואר "הדוכס מאברה" (Évreux) בין 1387 ל-1404, אז החליף תואר זה בתואר "הדוכס מנמור" (Nemours).
היה בנו של שארל השני, שהיה ידוע גם כ"שארל הרע"; מרבית תקופת שלטונו הוקדשה לתיקון הנזקים שגרם אביו לכלכלה ולתשתיות של הממלכה, ולשיפור היחסים עם צרפת.
ב-1375 נישא לאלאונורה מקסטיליה, בתו של המלך אנריקה השני, מלך קסטיליה, צעד אשר שיפר את היחסים בין שתי הממלכות.
לאחר שהומלך, נטה לצדד בפתרון הסכסוכים שבהם הייתה מעורבת נווארה ובשיפור יציבותה ומעמדה.
שארל השלישי, דוכס בורבון (17 בפברואר 1490 – 6 במאי 1527) היה איש צבא צרפתי.
שארל היה בנו של ז'ילבר, רוזן מונפנסייה וקלרמון (כיום בחבל אוברן שבצרפת).
ב-1496 נפטר אביו וב-1501 נפטר אחיו הבכור לואי השני, מה שהותיר את שארל היורש של כל נחלות המשפחה באוברן.
ב-10 במאי 1506 נישא לסוזאן, דוכסית בורבון, והפך בזכותה לדוכס בורבון.
ב-1507 ליווה שארל השלישי דוכס בורבון את לואי השנים עשר מלך צרפת במסעו לג'נובה (שבצפון מערב איטליה), וב-1512 נשלח על ידי המלך להגן על חבל בורגון בפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1515 נתמנה למפקד העליון של הצבא הצרפתי על ידי פרנסואה הראשון מלך צרפת.
באותה שנה פיקד על חיל החלוץ בקרב מאריניאנו (בצפון איטליה) נגד כוחות האימפריה הרומית הקדושה, ונתמנה למושל העיר מילאנו.
שארל הגן על מילאנו בפני כוחות האימפריה אך ב-1518 נקרא לשוב לצרפת.
ב-1521 נפטרה אשתו והורישה לו את כל נחלות בית בורבון, מה שגרם לסכסוך בינו לבין המלך פרנסואה הראשון שדרש נחלות אלה לעצמו בזכות אמו.
ב-1525 לחם נגד הצרפתים בקרב פאביה (בצפון איטליה) שבו נפל המלך פרנסואה הראשון בשבי כוחות האימפריה ונלקח כאסיר למדריד.
ב-1527 פיקד על צבא שכירים ספרדי-גרמני שנשלח על ידי קרל החמישי כנגד האפיפיור קלמנס השביעי, שנתמך על ידי הצרפתים.
קרל החמישי לא דאג לשלם את משכורות החיילים, שפתחו בשוד ובביזה במדינת האפיפיור (בצפון ובמרכז איטליה) כדי לפצות את עצמם.
ב-6 במאי 1527 הגיע שארל השלישי עם חייליו לרומא וכבש את העיר, אך באותו יום נהרג בידי הצורף והפסל האיטלקי בנוונוטו צ'ליני, שהיה בן חסותו של האפיפיור קלמנס השביעי.
לאחר מותו, בזזו חייליו את העיר (ביזת רומא).
שארל נולד באברה לז'אן השנייה, מלכת נווארה, בתו של לואי העשירי, מלך צרפת, ובעלה פיליפ, רוזן אברה.
מלבד אדמותיה של ממלכת נווארה בהרי הפירנאים, היו לו שטחים נרחבים גם בנורמנדי, שאותם ירש מהוריו שקיבלו אותם כפיצוי על ויתורם על תביעותיהם בצרפת, שמפאן, וברי ב-1328. לפיכך, אברה ואזורים אחרים בצפון צרפת (מורטן, חלקים מוקסן, חלק מקוטנטן) היו שייכים לו.
למעשה, קיווה שארל כי יוכרו תביעותיו לכתר הצרפתי, בהיותו נכדו של המלך לואי העשירי.
כחלק מתביעותיו לאזורים נוספים, היה שארל מעורב בהתנקשות בחייו של המשנה למלך צרפת שארל דה לה סרד, ב-8 בינואר 1354. לה סרד היה מופקד על שמפאן, ברי ואנגולם, שטחים ששארל תבע כיורשה של אימו.
בתגובה, תקף ז'אן השני, מלך צרפת את אברה ונווארה.
שארל כרת ברית עם אויבה של צרפת, אדוארד, הנסיך השחור (בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה).
הסכם שלום נחתם ב-22 בפברואר 1354 (הסכם מנט), והעביר שטחים נוספים לחזקתו של שארל.
הסכם זה, כמו הסכם ואלון, שנה לאחר מכן, לא החזיקו מעמד ושארל המשיך להתכתש עם הצרפתים ולחתור תחת חותנו.
ב-1356 כלא ז'אן את שארל בטירת גלר.
כעבור זמן קצר, בנובמבר 1357, שוחרר במהלך המתקפה האנגלית בקרב פואטייה והצטרף לז'אקרי, המורדים נגד האצילים.
שארל נהרג כאשר נר העלה את חדרו באש והרג את שארל השני.
שארל נישא ב-1352 לז'אן מוולואה, מלכת נווארה, בתו של ז'אן השני, מלך צרפת.
בשנת 1387 מת שארל בעיר פמפלונה.
שארל הראשון, דוכס אורליאן , נכדו של שארל החמישי ואביו של לואי השנים עשר, מלכי צרפת.
שארל היה בנם של לואי הראשון, דוכס אורליאן (בנו של שארל החמישי, מלך צרפת) ושל ולנטינה ויסקונטי, בתו של דוכס מילאנו.
ילדותו עברה בצילם של מעשי האיבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה, שנאבקו על השלטון בצרפת.
ב-1407 נרצח אביו בידי עושי דברו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, ובהיותו בן 14 שנה בלבד, ירש שארל את התואר דוכס אורליאן.
בשנה שלאחריה נפטרה אמו ברוב יגון על רצח בעלה, ושארל נשבע לנקום את מות אביו.
עם מות אמו ירש את התואר רוזן אסטי, שזיכה אותו בנחלותיה של אמו באיטליה.
ב-1415 לקח שארל חלק בקרב אז'נקור, בו הובסה צרפת בידי הנרי החמישי, מלך אנגליה.
הוא נפל בשבי, נלקח לאנגליה והוחזק במבצר ואלינגפורד (שעל נהר התמזה ליד אוקספורד) במשך 25 שנה.
אף כי שוביו אפשרו לו תנאי מעצר נוחים, בהתאם למעמדו הרם, הם סירבו לשחררו תמורת כופר נפש בעקבות צוואתו של הנרי החמישי, שראה בו נצר למלכי צרפת שלחמו נגד אנגליה במלחמת מאה השנים.
בתקופת שביו הארוכה התמסר שארל לכתיבת שירים שביטאו את יגונו, ובהם כינה את שביו "יער של צפייה ארוכה".
ב-1440 השתחרר משביו תמורת כופר נפש, הודות למאמציו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, ששנה קודם לכן חתם על הסכם שלום עם אנגליה.
ב-26 בנובמבר באותה שנה נשא לאישה את מארי דה קלב, אחייניתו של דוכס בורגונדיה, שילדה לו שתי בנות ובן (העתיד להיות לואי השנים עשר, מלך צרפת).
ב-1447 נסע לאיטליה כדי להבטיח את זכותו לנחלותיה של אמו שבחבל לומברדיה, ובשנה שלאחריה שב לצרפת, פרש לארמון בלואה (שעל גדות הנהר לואר), והפך שם לפטרון האמנות.
שארל נפטר בארמון אמבואז ב-5 בינואר 1465, ונקבר בכנסיית סנט סובה שבעיר בלואה.
בשנת 1406 התחתן שארל עם איזבל מוולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ואיזבו מבוואריה, ממנה נולדה לו בת אחת (איזבל מתה בלידתה):
ז'אן מוולואה, דוכסית אלנסון (1409–1432), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס אלנסון
בשנת 1410 התחתן שארל עם בון מארמניאק, בתם של ברנאר השביעי, רוזן ארמניאק ובון מברי, אך לא היו לו ממנה ילדים.
בשנת 1440 התחתן שארל עם מריה מקלווה, בתם של אדולף הראשון, דוכס קלווה ומארי מבורגונדי, דוכסית קלווה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מארי מאורליאן, רוזנת נרבון (1457–1493), התחתנה עם ז'אן מפואה, רוזן נרבון
אן מאורליאן, אם המנזר של פונטוורו (1464–1491)
דוכס אורליאן מופיע במחזהו של שייקספיר "הנרי החמישי" בשם הדוכס מאורליאן.
שארל השני, דוכס אורליאן (22 בינואר 1522 - 9 בספטמבר 1545 צרפתית: Charles II d'Orléans), היה בנו השלישי של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
שארל נולד ב-22 בינואר 1522, לפרנסואה הראשון, מלך צרפת ולקלוד, דוכסית ברטאן, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
בשנת 1536, אחרי מותו של יורש העצר פרנסואה דה פראנס, בנו בכורו של המלך פרנסואה הראשון, קיבל שארל, בנו הצעיר של המלך, את התואר דוכס אורליאן מידי אחיו אנרי שהפך ליורש העצר.
שארל שלקה במחלת אבעבועות שחורות בפניו, שגרמה לו לאבד את ראייתו באחת מעיניו, היה הבן המועדף על אביו המלך.
בשנת 1542, כבש שארל השני את לוקסמבורג במלחמה נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם נטש אותה על מנת לבוא לעזרתו של אחיו אנרי, שהטיל מצור על העיר פרפיניאן (שבדרום צרפת) ללא הצלחה.
ב-19 בספטמבר 1544 נחתם הסכם קרפי בין צרפת לבין הקיסרות הרומית הקדושה, שלפיו שארל השני דוכס אורליאן היה אמור לשאת לאישה את אנה, ארכידוכסית אוסטריה, שהייתה אחייניתו של קרל החמישי, ולקבל לידיו כנדוניה את דוכסות מילאנו.
אולם, הסכם זה לא היה מקובל על אנרי יורש העצר, שהיו לו תביעות לדוכסות מילאנו כצאצאה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של הדוכס הראשון של מילאנו.
התפתח מצב של יריבות בין שארל השני דוכס אורליאן לבין אחיו אנרי יורש העצר, יריבות שקרל החמישי קיווה לנצל על מנת להחליש את כוחה של ממלכת צרפת.
בסתיו של 1545 המלך פרנסואה הראשון ובניו אנרי יורש העצר ושארל השני דוכס אורליאן היו בדרכם אל העיר בולון-סור-מר, שלחופי תעלת למאנש, שהושמה במצור.
אך בדרכם זו נדבק שארל השני במגפה שגרמה למותו.
שארל השני דוכס אורליאן נקבר לצד אחיו, פרנסואה דה פראנס, בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
שארל הראשון, חשמן דה בורבון היה מועמד הליגה הקתולית לכתר צרפת.
שארל היה בנם של שארל דה בורבון, דוכס ונדום ושל פרנסואז ד'אלנסון.
הוא היה דודו של אנרי השלישי, מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, ראשון מלכי בית בורבון).
הוא התקדם מהר מאוד בהיררכיה של הכנסייה הקתולית.
ב-1551 התמנה לממלא מקום של מושל פריז וחבל איל-דה-פראנס.
הוא החזיק גם בתואר ארכיבישוף רואן שבחבל נורמנדי (1550 עד מותו), ובתואר שליח האפיפיור לאביניון (1565 עד מותו).
ב-18 באוגוסט 1572 ערך בפריז את טקס נישואי אחיינו, אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי למרגריט דה ולואה, בתם של אנרי השני מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י.
מאורע זה היה אחת הסיבות לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהחל שישה ימים אחרי נישואים אלה.
עם מות יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו (19 ביוני 1584) הפך שארל הראשון, חשמן דה בורבון למועמד הליגה הקתולית לכתר צרפת.
פיליפ השני מלך ספרד אישר את הסכם ז'ואנוויל (31 בדצמבר של אותה שנה) שלפיו הוכר החשמן דה בורבון כיורש העצר הצרפתי, אם כי אחיינו, אנרי מלך נווארה ההוגנוטי היה יורש העצר החוקי.
ב-23 בדצמבר 1588 החשמן דה בורבון, שהגיע לארמון בלואה יחד עם מנהיגי הליגה הקתולית כדי להשתתף באספת המעמדות הצרפתית, הושם במעצר בידי אנשיו של אנרי השלישי, מלך צרפת.
אחרי מות אנרי השלישי (2 באוגוסט 1589) התבקש שארל מלורן, דוכס מאיין, שהיה ראש הליגה הקתולית במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים, לקחת על עצמו את המלוכה.
אך הוא העדיף לתמוך במועמדותו של החשמן דה בורבון, שהיה אסיר של אנרי מלך נווארה, והוחזק בכלא בארמון שינון.
ב-1590 החשמן דה בורבון נפטר בכלאו, והקתולים הקיצוניים דרשו למנות למלך צרפת מועמד קתולי אחר.
אולם המתונים בקרב הקתולים שחששו מהשתלטות בית הבסבורג על צרפת, ביקשו לקיים שיחות שלום עם אנרי מלך נווארה, יורש העצר ההוגנוטי.
אחרי שקיבל על עצמו את הדת הקתולית ב-25 ביולי 1593, נמשח אנרי מלך נווארה לאנרי הרביעי מלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594.
שארל הראשון לבית אנז'ו, מלך נאפולי וסיציליה או קרלו הראשון לבית אנג'ו היה בנם הצעיר של לואי השמיני, מלך צרפת ושל בלנקה, נסיכת קסטיליה, ואחיו של לואי התשיעי, מלך צרפת.
באמצעות נישואיו לביאטריס , יורשתו של רמון ברנגר החמישי מפרובאנס , קיבל ב-1246 את התואר רוזן פרובאנס.
אחיו, המלך לואי התשיעי, העניק לו ב-1247 את התואר רוזן אנז'ו ומֵן שהיו נחלות הכתר הצרפתי.
ב-1248 השתתף במסע הצלב השביעי, לחם בגבורה בדמייטה ובאל-מנצורה שבמצרים ושב לצרפת ב-1250. בתקופת היעדרו פרץ נגדו מרד בפרובאנס שהוא הצליח לדכא.
ב-1262 קיבל מן האפיפיור אורבנוס הרביעי את התואר מלך נאפולי וסיציליה.
ב-26 בפברואר 1266 הוא ניצח בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה (בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו.
שארל הציע לאחיו, לואי התשיעי, מלך צרפת, לכוון את מסע הצלב השמיני נגד תוניסיה, אך לא יצא למסע צלב זה יחד עם המלך וצבאו.
שארל הגיע לחופי תוניסיה ב-25 באוגוסט 1270, אחרי שהמלך מת כתוצאה מדיזנטריה בבוקר של אותו יום.
הוא לקח לידיו את הפיקוד ואחרי מספר התנגשויות הגיע להסכם שלום עם מוחמד הראשון אל-מונתאסיר, הח'ליפה של תוניסיה, שהסכים לשלם לו מס עובד כוסאל של ממלכת סיציליה.
הוא שב לסיציליה עם צבאו שהוכה במגפה, ורבות מספינותיו נטרפו בים עקב סערה.
ב-1278 נעשה לשליט נסיכות אכאיה שבדרום יוון, שהפכה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה.
לפדרו השלישי, מלך אראגון שנישא לקונסטנצה מסיציליה, בתו של מנפרד, היו תביעות לממלכת סיציליה, והוא זכה לתמיכת מיכאל השמיני פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
הוא נידה את פדרו השלישי, מלך ארגון, והכריז על מסע צלב כדי לנשל אותו מכתרו כמלך סיציליה.
באוגוסט הוא שב לקלאבריה, והמשיך בהכנות לכיבוש סיציליה.
אולם, כל תוכניותיו עלו בתוהו עם מותו בינואר 1285.
שארל הראשון הוריש את כל נחלותיו לבנו, שארל, נסיך סלרנו שהוחזק בקטלוניה כאסיר של פדרו השלישי, מלך אראגון.
ב-1288, אדוארד הראשון, מלך אנגליה שתיווך בין הצדדים, הצליח להביא לשחרורו של שארל, נסיך סלרנו שהפך לשארל השני, מלך נאפולי.
שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה המשיך במסורת הרנסאנס הלטיני באמצעות העסקתם של מלומדים יהודים באוניברסיטה של סלרנו ונאפולי.
מלומדים אלה, ובהם משה מפלרמו, תרגמו מערבית ללטינית עשרות מחקרים פילוסופיים ורפואיים, ובזאת הביאו לאירופה את המורשת הקלאסית של העת העתיקה ואת התרבות המוסלמית הגדולה של ימי הביניים.
שארל הרמיט היה מתמטיקאי צרפתי רב-תחומי שעסק בעיקר בתורת המספרים, באנליזה מתמטית ובאלגברה.
הרמיט נולד בקומונה דיאז, במחוז מוזל שבצרפת.
הוא היה השישי מבין שבעת ילדי הוריו.
אביו היה מהנדס מכרות ששאף להיות אמן.
הרמיט סבל מלידה מנכות ברגלו הימנית שהקשתה על תנועתו.
בשנת 1828 עברה משפחתו להתגורר בנאנסי.
הרמיט רכש השכלתו באוניברסיטת נאנסי ולאחר מכן בבתי הספר היוקרתיים תיכון אנרי הרביעי (Henri-Quatre) ותיכון לואי הגדול (Lycée Louis-le-Grand) שבפריז.
בשנים 1841-1842 למד לבחינות הכניסה לאקול פוליטקניק תחת הנחייתו של קטלן.
הרמיט התקבל למוסד, אך בשל נכותו התקשה לעמוד בחלק מהדרישות הגופניות בזמן הלימודים, שכן לאקול פוליטקניק מאפיינים של מכללה צבאית.
בשל קשיים אלו נאלץ לפרוש בטרם סיים את לימודיו.
לאחר הפרישה מהלימודים הממוסדים, למד באופן עצמאי וב-1847 עמד בהצלחה בבחינות לקבלת תואר בוגר אוניברסיטה (Baccalauréat).
ב-1848 נשא לאישה את לואיז ברטראן, אחותו של עמיתו ז'וזף ברטראן.
באותה שנה חזר לאקול פוליטקניק, הפעם כמרצה ובוחן.
ב-1856 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1869 מונה כפרופסור לאנליזה הן באקול פוליטקניק והן בסורבון.
מהאקול פוליטקניק פרש ב-1876 ואילו מסורבון פרש ב-1897. בין השנים 1862 ל-1873 הרצה גם באקול נורמל סופרייר.
ביום הולדתו השבעים עוטר כקצין גבוה של לגיון הכבוד.
בין תלמידיו המפורסמים נמנים אנרי פואנקרה וז'אק אדמר.
בתו, מארי, נישאה לאמיל פיקאר, שאחרי פרישתו של הרמיט "ירש" ממנו את הקתדרה לאנליזה ולאלגברה מתקדמת בסורבון.
בזמן לימודיו פרסם שני מאמרים, באחד מהם הוכיח שלא תמיד ניתן לפתור בעזרת רדיקלים משוואה ממעלה חמישית.
הרמיט כנראה לא ידע כי הבעיה כבר נפתרה שנים קודם לכן על ידי גלואה ואבל.
הרמיט פרסם מספר תוצאות בחקר פונקציות אליפטיות.
ב-1858 הוכיח כי ניתן לפתור משוואה ממעלה חמישית בעזרת פונקציות אליפטיות.
תוצאה נודעת של הרמיט, משנת 1873, היא ש-e מספר טרנסצנדנטי.
הייתה זו ההוכחה הראשונה של טרנסצנדנטיות של מספר שלא נבנה לצורך ההוכחה מראש (בניגוד למספרי ליוביל).
השיטות שפיתח הרמיט בהוכחה שימשו להוכחת עוד תוצאות רבות בתחום.
הרמיט ניסה להוכיח גם את הטרנסצנדנטיות של פאי, אך ללא הצלחה.
היה זה לבסוף פרדיננד לינדמן שהצליח בכך בהסתמך על שיטותיו של הרמיט .
הרמיט נודע גם בשל תרומותיו לתורת התבניות הריבועיות ולחקר פולינומים אורתוגונליים.
על שמו נקראים פולינומי הרמיט, קבוע הרמיט ותכונת ההרמיטיות (סימטריה ביחס להצמדה) של פונקציות, מטריצות, אופרטורים ועוד.
שארל השלישי, נסיך מונקו (Charles III; 8 בדצמבר 1818 - 10 בספטמבר 1889), היה נסיך מונקו בין השנים 1856–1889 והמייסד של הקזינו המפורסם במונטה קרלו.
שארל נולד בפריז כבנו היחיד של פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו ומארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי.
ב-28 בספטמבר 1846 התחתן שארל בבריסל לרוזנת אנטואנט דה מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן.
בשנת 1848 נולד בנו היחיד אלבר.
בשנת 1856 מת אביו, ושארל עלה לשלטון במקומו.
בתקופת שלטונו, הערים מנטון ורוקברון, אשר היוו כ-80 אחוז משטחה של מונקו, נמסרו באופן רשמי לצרפת, ובכך סללו את הדרך להכרה רשמית של צרפת בעצמאותה של מונקו.
בעקבות מסירת שתי ערים אלה לצרפת, המצב הכלכלי בנסיכות נחלש והמדינה נקלעה לקשיים כלכליים.
בעקבות כך, בניסיון ליצור מקורות הכנסה חדשים לנסיכות ולשפר את הכלכלה שנפגעה, אישר הנסיך שארל את הקמת הקזינו בנסיכות על פי המודל שהיה קיים בגרמניה.
תחילה נפתח הקזינו (שכיום מהווה את המאפיין העיקרי של הרובע) ברובע אחר של הנסיכות אך לאחר מספר מעברים, נפתח במקומו הנוכחי במונטה קרלו.
ההצלחה של הקזינו לא הייתה מיידית עקב מיקומו שהיה יחסית בעייתי מבחינת נגישות עבור אוכלוסיית אירופה.
ההקמה של תחנת הרכבת בשנת 1868 הביאה לזינוק גדול במספר המבקרים במונטה קרלו, וכך זינק גם עושרו של הרובע.
תחת שארל השלישי, הגבירה נסיכות מונקו גם את פעילותה הדיפלומטית, למשל, בשנת 1864 חתם שארל על הסכם-ידידות עם הביי של תוניסיה, מוחמד השלישי א-צאדיק.
בשנותיו האחרונות בריאותו הייתה רופפת ואף נפגעה ראייתו, ובעשור האחרון לחייו התעוור כמעט לחלוטין.
ב-10 בספטמבר 1889, מת שארל בשאטו דה מארשה, ובנו אלבר עלה לשלטון במקומו.
שארל הראשון ממונקו היה הלורד של מונקו ומייסד שושלת בית גרימלדי השולטת בנסיכות עד ימינו.
שארל הראשון החזיק בדרגת אדמירל של צרפת וברון של סן דמטריו מממלכת נאפולי.
שארל הראשון היה בנו הבכור של רנייה הראשון מאשתו הראשונה סלווטיקה דל קרטו.
בשנת 1301 יצא לגלות לאחר המפלה שספגה משפחתו מהרפובליקה של גנואה בקרב ההגנה על צוק מונקו שבו ישבו.
בשנת 1331, לאחר שלושים שנות שליטה של הרפובליקה של גנואה, הצליח שארל הראשון להחזיר לידיו את השליטה בצוק מונקו ושלט בו בחסותו של מלך צרפת עד מותו.
בתקופת שלטונו ניהל מדיניות חוץ מאוזנת ושקולה מול ממלכת פרובאנס והרפובליקה של גנואה הגובלות בנסיכות הזעירה, ומדיניות פנים ליברלית כלפי נתיניו.
בתמורה לכך העמיד שארל הראשון את הצי שלו לשימושה של צרפת, ואביריו שירתו בברכתו כשכירי חרב של שליטים אחרים.
ההכנסות הכספיות הגבוהות של הנסיכות הזעירה אפשרה לשארל לרכוש שטחים בקרבת הצוק מפרובנס וגנואה, ולהרחיב את שטחה.
בתקופה זו נחשב לאציל העשיר ביותר בשטחי הריביירה הצרפתית של ימינו.
בשנת 1346 קיבל את תואר הלורד של מנטון לאחר שכבש אותה, וב-1355 צירף לעצמו את תואר הלורד של רוקברון.
משנת 1352 שלט בנסיכות מונקו במשותף עם דודו אנטוניו שהיה אחיו הצעיר של אביו, ובניו רנייה השני וגבריאל.
הצלחותיו הכלכליות והפוליטיות של שארל הראשון והרחבת שטחים שבשליטתו היו לצנינים בעיני שליטי גנואה שראו בפעולות אלה פרובוקציה.
בשנת 1357 הטילה גנואה מצור ימי ויבשתי על מונקו ושארל נכנע, תוך שהוא מפסיד שטחים וכספים רבים.
זמן קצר לאחר התבוסה מת מסיבות לא ברורות.
בנו רנייה השני ירש אותו כשליט מונקו.
שארל הרביעי, דוכס אלנסון , היה דוכס אלנסון בין השנים 1492–1525, וגיסו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
שארל נולד ב-2 בספטמבר 1489 באלנסון, לרנה, דוכס אלנסון ולמרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו.
בשנת 1492 מת אביו, ושארל קיבל את התארים דוכס אלנסון, רוזן פרש, ארמניאק, פזנסאק, רודז, פזנסגו, איל'ס ז'ורדן, ופרדיאק.
בשנת 1509 התחתן שארל עם מרגריט מאנגולם, אחותו של פרנסואה, דוכס ולואה, אשר בשנת 1515 הפך למלך צרפת, אולם לא היו להם ילדים.
לאחר שגיסו עלה לשלטון מונה שארל כמושל נורמנדי, ותחת פיקודו של גיסו הוא לחם בקרב מריניאנו, ובשנת 1521 בשמפאן בבלימת צבאות האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1525 הוא לחם יחד עם פרנסואה המסע לאיטליה, ולאחר התבוסה בקרב פאביה נסוג עם שרידי הצבא לצרפת.
שארל נתפס כשעיר לעזאזל על התבוסה, וב-11 באפריל אותה שנה הוא מת בליון.
לאחר מותו הייתה אמורה אחותו פרנסואז ד'אלנסון לרשת את נחלותיו, אולם פרנסואה הראשון, מלך צרפת הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אלמנתו של שארל, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים.
שארל הראשון, דוכס בורבון (; 1401 – 4 בדצמבר 1456) היה בן אצולה, פוליטיקאי ואיש צבא צרפתי.
שארל נולד בשנת 1401. היה בנם הבכור של ז'אן הראשון, דוכס בורבון ומארי, דוכסית אוברן.
הוא מונה בידי אביו לרוזן קלרמון-אן-בובאיס בשנת 1424. ב-1415 נפל אביו בשבי לאחר קרב אז'נקור, ושארל הפך באופן זמני לדוכס בורבון.
לאחר שחרורו של אביו הוא תפס בחזרה את השליטה בדוכסות.
ב-1434 מת אביו ושארל ירש אותו כדוכס בורבון.
בהמשך הוא ירש מאמו את דוכסות אוברן.
ב-1425 נישא שארל לאגנס מבורגונדי בתו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
שארך שירת בהצטיינות בצבא המלכותי במהלך מלחמת מאה השנים בקרבות כנגד האנגלים.
עם זאת הוא שמר על הפסקת אש עם גיסו פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה אשר גם הוא נמנה עם אויבי הכתר הצרפתי.
ב-1440 שני הדוכסים אף חתמו על ברית רשמי.
הוא נכח בהכתרתו של שארל השביעי, מלך צרפת שהעניק לו תואר אבירות.
למרות זאת, עוד באותה שנה הוא השתתף במרד הפרגואריה כנגד המלך.
עם התמוטטות המרד הוא התחנן לרחמים מצד המלך, אשר שלל ממנו כמה מאדמותיו.
הוא נפטר במולן ב-4 בדצמבר 1456.
מנישואיו לאגנס מבורגונדי נולדו לשארל 12 ילדים:
כמו כן היו לו מספר בנים לא-חוקיים ביניהם לואי מבורבון-רוסיון ורנו מבורבון.
שארל השני, דוכס לורן , המכונה הנועז היה דוכס לורן מ-1390 ועד מותו וקונסטבל צרפת מ-1418 עד 1425.
שארל הצטרף למסע הצלב הברברי, לחם בניקפוליס וסייע לאבירים הטבטונים בליבוניה.
במהלך מלחמת מאה השנים, הוא חיפש קשרים הדוקים יותר עם משפחת המלוכה הצרפתית, אפילו הפך לקונסטבל על ידי המלכה איזבלה.
בעקבות מלחמה חסרת החלטה נגד אחיינו, הוא מת ב-1431.
שארל נולד ב-11 בספטמבר 1365, שארל היה בנם הבכור של ז'אן הראשון, דוכס לורן, וסופיה מווירטמברג, בתו של אברהרד השני, רוזן וירטמברג.
במהלך נעוריו, הוא היה מקורב לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה, והם היו חברים לנשק בכמה הזדמנויות.
קרבה זו לבורגונדי הייתה בעיקר תוצאה של התרחקותו של אביו מהחצר הצרפתית, החצר שאליו התקרבו דוכסי לורן במאה וחצי האחרונות, כאשר פרשו מהאימפריה הרומית הקדושה, שבתוכה הדוכסות שלהם הייתה עדיין מבחינה טכנית.
שארל התריס מול לואי הראשון, דוכס אורליאן, שתמך באזרחי נפשאטו נגד אביו והקיסר ואצלב כאשר האחרון הואשם על ידי נתיניו בחולשה.
ואצלב הודח בשנת 1400 והוחלף על ידי רופרכט השלישי, רוזן הפלטין על הריין, חותנו של שארל.
שארל היה גם שותף מרכזי בכמה תנועות צלבניות מאוחרות.
הוא הצטרף למסע הצלב הברברי ב-1391 והשתתף בקרב ניקופוליס מוכה האסון ב-1396. שם הוא ליווה את יוחנן חסר הפחד, רוזן נבר ובנו של חברו פיליפ.
בשנת 1399, הוא סייע לאבירים הטבטונים בליבוניה.
צרפת התפרקה לשתי מפלגות: הארמניאק של ברנרד השביעי, רוזן ארמניאק, המורה של שארל הראשון, דוכס אורליאן, והבורגונדים של ז'אן חסר הפחד, יורשו של פיליפ, שנתמך על ידי שארל מלורן.
עם זאת, שארל לא נכנס לסכסוך האנגלו-צרפתי שהשתולל אז, מלחמת מאה השנים, אך אחיו, פרידריך הראשון, רוזן וודמונט, הסתבך ומת בקרב אז'נקור ב-1415. אף על פי כן, המלכה, איסבו מבוואריה, מינתה את שארל לקונסטבל בשנת 1418. בשנת 1425, הוא טען שהעומס גדול מדי עבורו וויתר על התפקיד.
שארל אימץ עמדה חדשה מול צרפת לאחר רצח ז'אן חסר הפחד ב-1419. יורשו של ז'אן, פיליפ השלישי, היה בעל שטח רב בארצות השפלה ורק לורן ושמפניה הפרידו את בורגונדי שלו מרכושו בבלגיה.
מחשש לשאיפות מלחמתיות, שארל חשב שזה נבון לכוון מחדש את נאמנותו וחברותיו הרחק מיריב אפשרי כזה.
באמצעות קשריו הצרפתיים, הוא השיג את עזרתו של שארל השביעי נגד בורגונדי וחיתן את בתו עם רנה מאנז'ו, לימים מלך נאפולי.
שנותיו האחרונות של שארל היו רצופות בעימותים ואומללות.
אחיינו, אנטואן מוודמונט דרש חלק מהירושה ושארל נאלץ להילחם נגדו ב-1425, ללא הצלחה יתרה.
בתחילת 1429, ז'אן ד'ארק עלתה לרגל לסן-ניקולא-דה-פורט.
היא יעצה לדוכס לנטוש את המאהבת שלו, אליסון דו מיי.
תוך התעלמות מעצה זו, שארל נתן לה ליווי ושלח אותה לשינון.
הוא מת שנתיים לאחר מכן בבירתו נאנסי ב-25 בינואר 1431.
שארל התחתן עם מרגרט מפפאלץ, בתם של רופרכט, מלך גרמניה ואליזבת מנירנברג, בשנת 1393, רק שתי בנות שרדו את הילדות:
עם המאהבת שלו, אליסון דו מיי, היו לו חמישה ילדים:
פרי ד'איינוויל (נפטר 1453/56), הלורד של בילשטיין, וילאקור, וקסונקור, פלגני וזינקורט
ז'אן פיליפיל (נפטר ב-1460), לורד דרניאול, התחתן עם פיליפה דה מרש
פרי דה לינוויל (נפטר 1425 בערך).
איזבל (נפטרה לאחר 9 באוגוסט 1457), התחתנה עם אנרי מליוקור.
שארל השני, רוזן אלנסון, המכונה "הגדול" היה רוזן אלנסון ורוזן פרשה (1325 – 1346), וכן רוזן שארטר ורוזן ז'ואיני (1335 – 1336) כבעלה של ז'ואן מז'ואיני.
שארל היה בנם השני של שארל, רוזן ולואה ואשתו הראשונה מרגריט, רוזנת אנז'ו, ואחיו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
באפריל 1314 התחתן עם ז'ואן מז'ואיני שירשה את אביה ז'אן השני כרוזנת ז'ואיני בשנת 1335, אך היא מתה ב-2 בספטמבר 1336. לא היו להם ילדים.
שארל ערך את הופעת הבכורה שלו בגיין בהוראת אביו והפגין אומץ רב במצור הראשון שלו.
עם מות אביו ב-16 בדצמבר 1325 קיבל שארל את רוזנות אלנסון, את אדמות שמפרון, שאטונאף-אן-תימרה וסנונש, וכן את יער פרשה, בהתאם להסכם שערך אביו.
אחיו פיליפ הפך למלך צרפת ב-1328, אך אדוארד השלישי, מלך אנגליה תבע את הכתר וסירב להישבע אמונים.
פיליפ מינה את שארל לוטננט גנרל של הממלכה ושלח אותו לדכא מרד בסנטה, שעוררו האנגלים.
הוא כבש את סנטה ועוד כמה מעוזים.
שארל נכנס למלחמת הירושה הברטונית ב-1340, ולאחר מכן נהרג בקרב קרסי.
כמו אביו, הוא נקבר בכנסייה שנהרסה כעת של קובנט דה ג'קובינים בפריז; הדמות שלו מוצגת כעת בבזיליקת סן-דני.
את נחלותיו ירש אותו בנו הבכור שארל השלישי.
באפריל 1314, הוא התחתן תחילה עם הרוזנת ז'ואן מז'ואיני.
בדצמבר 1336, לאחר מות אשתו הראשונה, נישא שנית למריה דה לה סרדה אי לארה, בתו של פרננדו דה לה סרדה, לורד לארה.
פיליפ מאלנסון (1338 – 1397, רומא), מונה לבישוף של בובאה ב-1356, לימים קרדינל, ארכיבישוף רואן, הפטריארך הלטיני של ירושלים, הפטריארך של אקוויליה, והבישוף של אוסטיה וסבינה
פייר השני, רוזן אלנסון (1340 – 20 בספטמבר 1404), נישא למארי שמאלאר, הויסקונטית מבומון-או-מיין.
שארל השלישי, רוזן אלנסון (1337 – 5 ביולי 1375) היה אציל צרפתי מבית ולואה הקפטינגי.
הוא היה רוזן אלנסון ופרשה מ-1346 עד 1361, אז הפך לנזיר, והארכיבישוף של ליון מ-1365 ועד מותו.
שארל השלישי, נסיך הדם של צרפת, נולד בשנת 1337. נצר לבית ולואה הקפטינגי, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה.
אביו היה אחיו של המלך פיליפ השישי.
הרוזנת מריה, במקור נסיכה ספרדית, גידלה את ילדיה באדיקות רבה.
שארל השני נהרג ב-26 באוגוסט 1346 בקרב קרסי במהלך מלחמת מאה השנים של צרפת נגד האנגלים.
שארל הצעיר, אז בן תשע בלבד, ירש את אביו שנפל כרוזן אלנסון ופרשה.
בגלל שהיה קטין, מריה הייתה זו ששלטה כעוצרת ברוזנויות אלנסון ופרשה.
הנחלות של שארל נפלו מספר פעמים לידי האנגלים, אשר גרמו לנזקים חמורים.
גם הלהקות החמושות של שארל השני, מלך נווארה, ששלט במחוז אברו השכן, בזזו את אדמותיו של הרוזן הצעיר.
פרשה נפלשה לאחר קרב פואטייה ב-1356. בן דודו של שארל, ז'אן השני, מלך צרפת נלכד בקרב; על מנת להבטיח את שחרורו של המלך, אחיו הצעיר של שארל, פייר, נשלח לאנגליה כבן ערובה.
בשנת 1361 ויתר שארל על נחלותיו והפך לנזיר דומיניקני, ובחר ב-Couvent des Jacobins de la rue Saint-Jacques בפריז.
פיליפ, הבכור מבין אחיו הצעירים של שארל, הפך לבישוף בובואה בשנת 1356, ולכן אמם קיבלה אישור מהמלך ז'אן השני לחלק את המחוזות בין האחים הנותרים, פייר ורובר.
פייר קיבל את אלנסון, בעוד שפרשה הוקצתה לרובר.
ב-13 ביולי 1365, מונה שארל לארכיבישוף של ליון בהתעקשותו של בן משפחתו המלך שארל החמישי .
מועצת הקתדרלה הייתה כל כך נחושה לשמור על זכותה לבחור את הארכיבישוף ללא תלות במלך או באפיפיור, עד שנדרשו להם שלושה סבבי הצבעה כדי להסכים על שארל.
עד שנת 1366, שארל התנשא על חוג חוקרים, כולל ניקולס דה מסריו.
שארל היה בין הפרלטים הלוחמים יותר, כמו ארכיבישופים אחרים של ליון שמקורם במשפחות שולטות.
הוא לא היסס להשתמש בהשפעתו בחצר המלוכה כדי לשמור על זכויותיו, גם אם הדבר היה כרוך בשימוש באלימות.
למרות שכל שאר הארכיבישופים של ליון טבעו מטבע אנונימי בלעדי, לשארל הוטבעו מטבעות עם שמו (או ליתר דיוק ה-K הראשונית) עליהם.
הוא עשה זאת בכך שזייף בחוצפה את הכסף עם שם המלך.
כארכיבישוף, שארל התנגד בתוקף לפלישה מלכותית לזכויותיו כפרימאט של הגאלים.
כאשר הפקיד המלכותי, ארצ'מבו דה קומבורט, ניסה לשלול ממנו את כוחו הזמני ב-1372, שארל הגיב בזעם בצו.
האיסור נשאר בתוקף עד מותו של שארל ב-5 ביולי 1375. ירש אותו ז'אן דה טלארו.
שארל מסיה היה אסטרונום צרפתי שקיטלג 110 גרמי-שמיים, ביניהם ערפיליות וצבירי כוכבים.
קטלוג זה קרוי קטלוג מסיה.
מסיה נולד בלורן כבן עשירי מתוך 12 ילדים, אשר 6 מהם מתו בילדותם.
בגיל 11 נפטר אביו והוא עבר להשגחת אחיו הבכור שהיה בן 24. אחיו שעבד עם אוצר מוזיאון הימיה החליט לא לשלחו לבית ספר ולימד אותו בעצמו תוך שהוא נעזר בו בעבודתו.
מנעוריו גילה עניין באסטרונומיה, בעיקר לאחר שבגיל 14 הופיע שביט בעל 6 זנבות (Great Comet of 1744) שעורר עניין רב באותה תקופה וליקוי חמה מלא (טבעתי) שהתרחש בגיל 18 (27 ביולי 1748).
בגיל 20 החל לעבוד כשוליית האסטרונום הנודע במצפה הצי של הקולג' המלכותי.
התצפית הראשונה שלו הייתה המעבר של כוכב הלכת מרקיורי (כוכב חמה) על פני השמש (ב-6 במאי 1753).
ב-14 באוגוסט 1758 טען ששביט שנחשב כשביט האלי לא היה האלי אלא שביט שונה, ושהאלי נצפה כבר ב-26 במאי אותה שנה.
ב-6 ביוני 1761 גילה את מעבר כוכב הלכת נוגה על פני השמש.
ב-1764, מסייר נבחר לעמית של החברה המלכותית, בשנת 1769, הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים, וב-30 ביוני 1770, הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1806, קיבל את "צלב לגיון הכבוד" מידי נפוליאון.
בשנת 1815 קיבל שבץ, והוא נפטר לאחר שנתיים בגיל 87. נקבר בפר לשז.
אחת המטרות העיקריות של תצפיות אסטרונומיות בימיו של מסיה הייתה חיפוש שביטים.
עצמים מסוימים בשמיים היו קבועים במיקומם אך בהירים ובולטים מספיק כדי להפריע למלאכת החיפוש.
כדי לא "לבזבז" זמן מסיה החליט לקטלג עצמים אלה, בעורכו הבחנה על בסיס תנועה נצפית, על ידי מספורם בתוספת האות M.
את ערפילית הסרטן סימן כ-M1.
ב־1774 פרסם מסיה רשימה ראשונית שכללה 45 גרמי-שמיים שונים וב-1781 הוא פרסם קטלוג מעודכן ומקיף יותר, ובו 103 מערכות, המוכר כיום כקטלוג מסיה.
מאוחר יותר M102 זוהה, על ידי מסיה עצמו, כתצפית חוזרת של M101. כמו כן, במהלך העשורים שלאחר מכו נוספו לקטלוג 7 עצמים נוספים, כך שסה"כ הוא מכיל היום 109 גרמי-שמיים המסומנים כ־M1 ועד M110. סימונים אלה שרדו גם במהלך התפתחות האסטרונומיה על כל השינויים שחלו בה מימיו של מסיה.
למשל, בעת שמסיה קטלג ערפיליות, הוא לא הבחין בין ערפילית פלנטרית, שהיא ענן גז בין־כוכבי, לבין גלקסיה שהיא צביר של כוכבים.
על שמו נקראו מכתש מסיה על הירח ואסטרואיד 7359. קבוצת כוכבים שבוטלה Custos Messium נקראה לכבודו.
שארל התשיעי, מלך צרפת , בן לשושלת ולואה, היה מלך צרפת מ-1560 עד מותו בדמי ימיו.
שארל היה בנו של אנרי השני ואחיו של פרנסואה השני.
הוא ירש את הכתר ב-5 בדצמבר 1560 לאחר מות אחיו, אך מאחר שהיה בן עשר בלבד, שימשה אימו, קטרינה דה מדיצ'י, כעוצרת בשמו.
ב-15 בספטמבר 1563 הוכרז שארל כמי שהגיע לפרקו, ואימו ויתרה על התואר "עוצרת", אך למעשה המשיכה לנהל את ענייני המדינה.
ב-26 בנובמבר 1570 נשא שארל לאישה את אליזבט מאוסטריה שילדה לו בת, מרי-אליזבט (27 באוקטובר 1572 – 9 באפריל 1578), אך הייתה לו גם מאהבת, מרי טושה, שילדה לו בן.
בתקופת מלכותו של שארל התשיעי החלו מלחמות הדת בצרפת בין הקתולים לבין ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים מייסודו של ז'אן קלווין).
כדי לשמור על כתר בנה, ניסתה קטרינה דה מדיצ'י לתמרן בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים.
היא חששה מניצחון של אחד הצדדים שהיה מביא להשתלטותו על צרפת ועל הכתר.
במלחמות דת אלה נרצחו חפים מפשע בידי שודדי דרכים שנצלו את ההזדמנות לבזוז את בתיהם של קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
שארל התשיעי היה מלך חולני שסבל מהתקפי עצבים, והיה נתון מצד אחד להשפעתם של ההוגנוטים ומצד שני להשפעת אימו הקתולית.
במלחמת הדת השלישית, הוביל האדמירל גאספאר דה קוליני השני את ההוגנוטים למתקפה על פריז.
על פי הצעת אימו, חתם המלך שארל התשיעי על שלום סן ג'רמן-אן-לה (8 באוגוסט 1570), שהביא לסיומה של מלחמה זו.
בספטמבר 1571 הצטרף דה קוליני לחצר המלכות בארמון בלואה, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר.
המלך כתב לרוזן לואי מנסאו (אחיו של הנסיך ויליאם מנסאו) כי הוא נחוש בדעתו לשחרר את ארצות השפלה מהכיבוש הספרדי.
קטרינה דה מדיצ'י, שהתנגדה לתוכנית זו בכל תוקף, עשתה ככל יכולתה כדי להרחיק מעל המלך את דה קוליני, שראתה בו מתחרה מסוכן למעמדה בחצר המלכות.
הקתולים הזהירו כי ההוגנוטים מתכוננים לחטוף אותה ואת בנה, ובנקודה זו היא נתנה את הסכמתה לרצח האדמירל דה קוליני.
ההוגנטים דרשו להעניש את האשמים, ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4,000 איש.
נפוצה שמועה שההוגנוטים מתכננים מרד.
קטרינה דה מדיצ'י שחששה לחייה ולחיי בניה, החליטה על רצח מנהיגיהם.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש החל ב-24 באוגוסט 1572, לאחר שהמלך, ברגע של התמוטטות עצבים, זעק: , מה שהתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה.
באותו לילה נרצח דה קוליני בביתו שבפריז בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים.
אחרי מאורע זה סבל שארל התשיעי מייסורי מצפון והיה שרוי בדיכאון.
הוא חלה בשחפת ומת בגיל 23 מן המחלה.
אחיו, אנרי, ירש את הכתר בשם אנרי השלישי.
שארל השלישי "התם" היה בן לשושלת הקארולינגים, ומלך פרנקיה המערבית מ-898 עד 922.
שארל נולד חמישה חודשים אחרי מות אביו, לואי השני מלך פרנקיה המערבית.
ב-884, אחרי מות אחיו קרלומן, נמנע ממנו לרשת את הכתר, מאחר שאנשי הכנסייה והאצולה החליטו למסור את כתר ממלכת פרנקיה המערבית לשארל (בנו של הקיסר לואי מגרמניה), שמלך בשם שארל השלישי וכונה "השמן".
אחרי ששארל "השמן" הודח מכתרו בנובמבר 887, הוכתר אודו רוזן פריז למלך פרנקיה המערבית (ב-פברואר 888), ושוב נמנע משארל "התם" לרשת את הכתר.
ב-28 בינואר 893 הוכתר שארל "התם" למלך פרנקיה המערבית בכנסייה של העיר ריימס, אך רק לאחר מות המלך אודו (1 בינואר 898) זכה בכתר, ומלך בשם שארל השלישי (אותו הכינוי שהיה לשארל ה"שמן").
ממלכתו של שארל השלישי הייתה כמעט זהה בשטחה לצרפת של ימינו, מלבד העובדה שנאלץ למסור לנורמנים חבל ארץ בצפון צרפת (נורמנדיה).
ב-911 חתם על הסכם עם רולו מנהיג הנורמנים שלפיו ויתר על העיר רואן ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר בידי הנורמנים.
רולו ואנשיו ניאותו להתנצר והחלו לעבד את הקרקע, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות שבראשה עמד הדוכס רולו שהפך לוסאל של המלך, אך למעשה היה חופשי לחלוטין.
המלך שארל "התם" מינה את הנורמנים לשומרי מבואותיה של פריז.
הם חסמו את הנהר סן ומנעו פשיטות על העיר, אך המשיכו לפשוט על ערים אחרות.
ב-911 בזזו את העיר שארטר, וב-919 פשטו על העיר אנז'ה.
ב-29 ביוני 922 מרדו האצילים בשארל, והמליכו תחתיו את רובר (אחיו של המלך אודו), שמלך בשם רובר הראשון.
מקץ שנה שב שארל התם בראש צבא נורמני והתחולל קרב ליד העיר סואסון שבו נהרג המלך רובר הראשון.
אך לבסוף נוצח שארל התם בקרב זה בידי איג הגדול (בנו של רובר הראשון), נתפס והושם בכלא במצודת טיירי שבעיר פרון (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת).
הכתר נמסר לראול מבורגונדיה בטקס שנערך ב-13 ביולי 923 בכנסייה של העיר סואסון.
ב-929 מת שארל בכלא בפרון, ונקבר שם במנזר סן-פרסי.
שארל לה בּרַן היה צייר ומעצב פנים צרפתי.
היה ממקימי האקדמיה לציור ולפיסול בפריז, לקח חלק בעיצוב ארמון ורסאיי, והתמנה לצייר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר.
נולד בפריז לאב שהיה פסל.
גדל בחברת ציירים שהיו חבריו של אביו ולמד לשרטט בעודו ילד.
בגיל 11 התקבל לסטודיו של הצייר סימון וואה בפריז.
ב-1634 צייר אלגוריה על חיי הקרדינל רישלייה, שהתלהב מן הציור והזמין אצלו ציורים על נושאים מיתולוגיים כדי לעטר בהם את ארמונו בפריז.
ב-1642 התלווה לצייר ניקולא פוסן במסע לרומא, ושם בהדרכתו של פוסן התחקה אחרי הציורים של רפאל ושל אמני הרנסאנס האיטלקי.
ב-1646 חזר לפריז והפך לבן חסותו של ניקולא פוקה.
כמו כן הוזמן בשנה זו (1646) ביחד עם אסטאש לה סואר לקשט את חללי ארמון לַמבֶּר בפריז.
ב-1648, בעזרתם של הקרדינל מאזארן ושל ז'אן-בטיסט קולבר, הקים את האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז.
ב-1655 אקדמיה זו קיבלה מעמד ממלכתי והוסמכה להכשיר אמנים לשירות המדינה.
ב-1662 קנה קולבר עבור בית המלוכה הצרפתי את "גובלן", שהיה מפעל לייצור שטיחי קיר בפריז, ולה ברן מונה ב-1668 למנהלו.
לואי הארבעה עשר הזמין אצל לה ברן ציורים היסטוריים.
הציור "אלכסנדר הגדול ומשפחת דרייווש" שבה את לבו של המלך, שהעניק ללה ברן תואר אצולה ומינה אותו ב-1662 לצייר הראשי שלו.
ב-1663 נתמנה לה ברן למנהל האקדמיה לציור ולפיסול, שאורגנה מחדש על ידי שר האמנות קולבר ב-1664 ונקראה בשם "האקדמיה המלכותית לאמנות".
לה ברן נתמנה לשקם את הגלריה המרכזית בארמון הלובר בפריז, שעלתה בלהבות ב-1661, וצייר שם את "אגדות אפולו" (גלריית אפולו).
במשך 17 שנה (1664–1681) עסק לה ברן בעיצוב הפנים של ארמון ורסאיי, תכנן את "מדרגות השגרירים" וצייר 27 ציורי קיר המתארים את תהילתו של המלך לואי הארבעה עשר מ-"שלום הפירנאים" (1659) ועד "הסכמי ניימכן" (1679).
ב-1677 התלווה אל המלך במסע למערכה בפלנדריה.
משחזר המשיך בעבודתו בוורסאיי: "אולם המראות" (1679–1684) ו"אולם המלחמה והשלום".
אחרי מות קולבר ב-1683 ירד לה ברן מגדולתו.
הוא נפטר במפעל "גובלן" בפריז ב-1690 ונקבר בכנסיית סנט ניקולה דו שארדונה ברובע החמישי שאת החזית שלה עיצב בסגנון קלאסי.
יצירתו של לה ברן הייתה שילוב של ציור, עיצוב פנים, אדריכלות, צורפות, עבודות עץ, עיצוב שטיחי קיר ועבודות שונות הכרוכות בעיטור ארמונות – יצירה שהוגדרה כסגנון לואי הארבעה עשר.
שארל מינש היה מנצח וכנר צרפתי.
בראשית הקריירה שלו היה כנר ראשי בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תחת שרביטם של וילהלם פורטוונגלר וברונו ולטר, משנת 1926 עד 1933, לפני שניצח בהופעת בכורה בפריז.