tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שבעלה של אהובתה של סטיבן מגלה את היחסים ביניהן פורצת שערורייה, אמה של סטיבן מנשלת אותה, וסטיבן נאלצת לגלות ממקום הולדתה ולעבור להתגורר תחילה בלונדון ואחר כך בפריז.
היא מתחילה להתלבש בבגדים גבריים ומקצצת את שערה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שסיפקה הזדמנות נדירה לנשים להתרחק מתפקידיהן המסורתיים ולעסוק בעבודות מוערכות, מתגייסת סטיבן לצבא כנהגת אמבולנס.
בזמן השירות היא מתאהבת במרי ליואלין, המשרתת איתה באותה יחידה, אך אוֹשרן המשותף נמנע עקב נידוי וחרם חברתי המתואר בספר כבעל השפעה מכרעת על חייהן של הומואים ולסביות באותה התקופה.
אחרי המלחמה עוברות השתיים להתגורר יחדיו בפריז (שבה החוק לא אסר על הומוסקסואליות), והספר מתאר את תת-התרבות ההומו-לסבית שם.
בסופו של דבר, בין השאר בעקבות מותן הטראגי של בנות-זוג המיודדות איתן, גם הן בריטיות הגולות בפריז, מגיעה סטיבן למסקנה כי היא גורמת עוול לאהובתה מרי בכך שהיא ממשיכה לחיות איתה ובכך, לתפיסתה, דנה אותה לחיי אומללות.
לפיכך היא מסובבת את הדברים כך שמרי תנטוש אותה ותתנחם בזרועותיו של ידיד משותף, מרטין האלאם.
בסוף הספר היא שוקעת בתהום של יאוש, שממנה בוקעת תחינה כלפי החברה להבין את ההומוסקסואלים והלסביות ולרחם עליהם.
כמעט בכל פעם שנטייתם המינית מתגלה לסביבתם ההטרוסקסואלית עליהם לארוז את מיטלטליהם ולעבור למקום אחר.
כיוון שכך, מבקרים מודרניים האשימו לא פעם את הול בהומופוביה.
אף על פי כן, הספר נחשב לאחד המקורות החשובים ביותר לתיאור הסצנה החד-מינית בפריז של מפנה המאה העשרים.
תהום הבדידות יצא לאור בעברית פעמיים: לראשונה בהוצאת עידית (תשי"ג) בתרגום יצחק סברדליק, ובפעם השנייה בהוצאת עידית (תשל"ו), אלא שהפעם תחת השם "אהבת נשים", ובכריכה רכה שעליה ציור פורנוגרפי-למחצה של נשים מתגפפות.
אף על פי שהטקסט נותר כמעט ללא שינוי, שם המתרגם הופיע כ"א.
תהום הבדידות היה נועז מאוד לתקופתו, והיה אחד הספרים הראשונים בבריטניה שדן באהבה לסבית בגלוי ובמפורש.
הול התקשתה למצוא מו"ל לספר, ובסופו של דבר פנתה למו"ל ג'ונתן קייפ, שהסכים להוציא את הספר לאור.
פחות מחודש לאחר צאתו של הספר לאור (בקיץ 1928) פתח העיתון השמרני "סאנדיי אקספרס" במאבק ציבורי להחרים את הספר השערורייתי ולהסירו מן המדפים, בין השאר כדי שהחברה "תיטהר מן הצרעת של המצורעים הללו".
הוא כתב כי "הייתי מעדיף לתת לנער או לנערה בריאים צפחת של חומצה פרוסית [רעל חזק] מאשר לתת להם את הספר הזה.
רעל קוטל את הגוף, אבל רעל מוסרי קוטל את הנשמה." בסופו של דבר אסר שר הפנים על פרסום הספר בבריטניה, אבל הזכויות נמכרו להוצאה פריזאית שהמשיכה להדפיס אותו ולשלוח אותו בסתר לבריטניה.
כשהבינו השלטונות את המתרחש, קייפ הועמד לדין והפסיד במשפט: כל עותקי הספר הושמדו והוטל עליו קנס.
גם בארצות הברית עמדו מפיצי הספר למשפט ונאלצו להסירו מהמדפים, אך בסופו של דבר התקבל ערעורם והותר להם להמשיך ולהפיץ את הספר.
רק ב-1949, אחרי מותה של הול, הודפס הספר מחדש על אדמת בריטניה.
תהודת שומאן היא תופעה המתרחשת בין קרקע כדור הארץ לבין שכבת היונוספירה באטמוספירה.
בתופעה זו מתחוללת תהודה של גלים אלקטרומגנטיים בין הקרקע ליונוספירה כתוצאה מפריקת ברק במקום כלשהו על פני כדור הארץ.
התופעה התגלתה על ידי הפיזיקאי הגרמני אשר חזה אותה מתמטית בשנת 1952.
תהילה רסלר (1907 – 1959) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה.
מחלוצות המחול המודרני בארץ ישראל.
רסלר נולדה בשנת 1907 בעיר טרנוב שבפולין, בת זקונים למשפחה חסידית.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לברלין שבגרמניה, בקיץ 1923 אמה שלחה אותה ללמוד במחנה הקיץ של המעון היהודי העממי, שם פגשה את הסופר הנודע פרנץ קפקא, התאהבה בו ושוכנעה על ידו להתמקצע במחול, תחום בו עסקה כתחביב.
הספר המשורר והנערה, מתאר את מערכת היחסים בין רסלר לקפקא.
האין זה הרס שליח האלים, ברחפו למטה כדי להעלות את הנשמה מהתהום?..."
בעקבות כך, שנה לאחר מותו של קפקא ביוני 1924 נסעה רסלר לדרזדן ללמוד מחול אצל מרי ויגמן, אשר פיתחה את המחול ההבעתי בתקופת האקספרסיוניזם.
בסוף שנות העשרים הגיעה ללמוד בבית ספרה של גרט פאלוקה בדרזדן, ומהר מאוד עברה רסלר ממעמד של תלמידה למעמד של מורה במקום, ובנוסף יצרה להם ריקודים.
בשנת 1930 מונתה למורה בכירה ולמנהלת.
בשנת 1933, בעקבות הצטרפותה של פאלוקה לאיגוד בתי הספר הנאצי NS-Kulturgemeinde פוטרה רסלר רק משום שהייתה יהודיה.
לאחר פיטוריה עלתה לארץ ישראל, כבר באותה שנה העלתה רסיטל באולם מוגרבי בתל אביב ופתחה בית ספר למחול מודרני ברחוב הירקון.
בבית ספרה זה המשיכה לפתח את שיטת עבודתה של פאלוקה.
בית הספר היה מיועד לתלמידים בגילאים 7-18, שחלקם הופיעו לצידה בכמה מהריקודים שיצרה.
רסלר גם העסיקה תקופות מסוימות בבית ספרה מורים אחרים, אשר לימדו בלט קלאסי וג'אז, על מנת להעשיר את התלמידים בעוד סגנונות.
על השיעורים מספרת אחייניתה ותלמידתה ילטה בונא: "היא הייתה מאוד מאוד קפדנית בשיעורים, השיעור אצלה תמיד התחיל בדיוק ברגע.
וכל התלמידות ידעו להקדים ולבוא ולהספיק להחליף בגדים, כדי לא לאחר ולא להפסיד שום דבר.
והשיעור שלה היה עובר ביעף כי הוא היה כל כך מעניין וכל כך נעים שאני לא חשתי איך הזמן עובר.
בשיעור היא הייתה גם משתתפת איתנו בריקוד היא לא עמדה בצד אלא היא הייתה מדובבת אותנו על ידי דוגמה אישית.
ובדרך כלל גם היו לה מלווים לפסנתר, שנתן עוד יותר עניין לשיעור.
לפעמים היו גם שיעורים ללא פסנתר, גם שיעורי התעמלות יותר על המחצלת.
אבל כל שיעור הייתה חוויה בפני עצמה, אף שיעור לא היה חזרה משעממת והיא גם הייתה כל כך בשיעור שלא חשנו כלל את הזמן...
מלבד תלמידי המחול, לימדה רסלר את קבוצת השחקנים שייסדה את תיאטרון הקאמרי.
הייתה לה קבוצה של חברות קיבוץ שבאו ממשקים ללמוד אצלה, ועמה הופיעה בקיבוצים.
כמו כן, ריכזה מופעים של תלמידים שלה במסגרת בית ספרם.
בשנות הארבעים נסעה לארצות הברית והשתתפה בקורס קיץ של רקדנים מקצועיים אצל מרתה גרהם וחזרה משם מלאת התלהבות, היא רצתה מאוד לקדם את המחול בארץ והחליטה להביא את מרתה גרהם לביקור בישראל.
לשם כך הייתה צריכה להכין את הקהל בארץ שיכירו מי היא גרהם ועשתה תעמולה כדי למלא אולם בבית הבימה.
ב-1943 פתחה רסלר בבית ספרה סמינר להכשרת מורים למחול.
תוכנית הלימודים נמשכה שנתיים, בין שנת הלימודים הראשונה לשנייה נבחנו התלמידות בחינות המקיפות הכוללות: העברת שיעורים לגילאים שונים עם ובלי מוזיקה, טכניקה, סידור הופעות לקבוצות, בניית קומבינציה וחומר עיוני.
מטלה נוספת בסוף השנה הראשונה הייתה כתיבת חיבור על מטרת הגעתן למקום.
מתלמידותיה הבולטות שהמשיכו בהוראת המחול: נועה אשכול, מרים טוטובסקי, נאוה ארזי וחסיה לוי.
על דרך יצירת הכוריאוגרפיות מספרת הפסנתרנית רבקה גוילי-ברוידא, שעבדה איתה במשך שבע שנים: "הצעתי לה מנגינות, בחרתי מוזיקה.
היא בערך אמרה לי מה היא מחפשת.
השמיעה הייתה לה מצוינת וגם טעם טוב, היא ידעה להבחין בין הטוב ובין הפחות טוב, ואחר כך העבודה הייתה כזאת שהייתי באה פעמיים או שלוש פעמים בשבוע ואני הייתי מנגנת לה את המנגינה והיא הייתה מאלתרת כזה.
ואחר כך מזה היא בנתה את הריקודים שלה.
ונסענו ועשינו הופעות מספר די גדול" ב-1937 השתתפה בתחרות הרקדניות הארצית וקבלה את המקום הרביעי מתוך שבע רקדניות.
בין הופעותיה הרבות בארץ ב-1954 רסלר הופיעה עם 14 ריקודים באותו מופע הופיעה גם רינה שחם באולם להקת "ענבל".
בין הריקודים היו "גורל הרעבים" ו "ללא מנוחה".
נושאי הריקוד שלה היו בעיקר ארץ ישראל החלוצית, דמויות מהתנ"ך ומהווי הארץ.
לדוגמה: שואבת מים, תמניה כעולה חדשה וכדומה.
רסלר הייתה נשואה זמן קצר להנס וינר יהודי יוצא גרמניה, אשר הכירה באוניה שעלתה עמה לארץ, אך בשל התמסרותה לעולם המחול, היא לא רצתה ילדים ולכן הם נפרדו.
בשנתיים האחרונות של חייה סבלה ממחלה קשה.
המחלה מנעה ממנה לרקוד, אך לא לקחה לה את שמחת החיים, חוש ההומור והאומנות אשר תמיד קיננה בה.
בימים אלה ניתבה את נפש האומן שבה לכתיבת שירים.
שיר אחד- "הפרידה", תורגם על ידי יוסף אחאי, פורסם בעיתון "דבר" ב-1958.
בחודשיה האחרונים, על אף הסבל חזרה ללמד והעבירה את השיעור בישיבה.
תפיסתה האמנותית ותרומתה להתפתחות המחול בארץ
תהילה רסלר הייתה מהמורות הראשונות והחשובות של מחול ההבעה בישראל.
תפיסתה האמנותית הושפעה ממורתה גרט פאלוקה שנחשבה לאמנית המופשטת ביותר מבין אמני המחול האקספרסיוניסטי.
פאלוקה נחשבה למורה טובה שפיתחה את היכולת הטכנית של תלמידיה, היא יצרה הפרדה בין הטכניקה לבין המשמעות הרגשית של התנועות.
בזכות כך יכלה לתקן את תנועות התלמידים במהלך תרגילי האלתור, שעליהם בעיקר היו מבוססים שיעוריה, מבלי להפריע להם לבטא את המשמעות התנועתית והרגשית אותה בקשו להעביר.
רסלר העריצה את מורתה פאלוקה, ובסטודיו שפתחה בארץ המשיכה לפתח את שיטת עבודתה של פאלוקה.
כרקדנית הושפעה רסלר מהאסכולה הגרמנית של מחול מודרני, דבר שהתבטא בשימוש בגוף ובהבעות פנים לשם ביטוי ישיר של סמלים יום-יומיים.
שאבה ממנעד רחב של רגשות, בטאה אותם בסגנון פנטומימה יותר מאשר בגילוי רקדני.
הריקוד בשביל רסלר היה כל עולמה, על כך כותבת דבורה ברטונוב, רקדנית בתקופתה: "ריקודה של תהילה רסלר היה שמחה ללא גבול בקצב החיים.
היא אהבה לרקוד הואיל וריקוד הוא תכלית האושר.
ודרכה בהוראה הייתה- לפתח אצל התלמיד אותה שמחה, שמתוכו יבוא לידי יצירה...
כל עבודתה לא הייתה מילוי חובה לשרת את אומנות הריקוד יום יום מחדש, אלא שמחת אמת, שהתחדשה יום יום." עליה מוסיפה יהודית אורנשטיין, גם היא רקדנית באותה התקופה: "המחול והאומנות נחשבו אז כאמצעי לעיצוב האופי ופיתוח האישיות.
אף תהילה רסלר לחמה ופעלה ברוח זו, וזאת בלב ובנפש, בהתמסרות רבה, עד ימיה האחרונים.
רבים הכירו את תהילה רסלר כרקדנית ורבבות העריצוה כמורה מסורה ומחוננת."
רסלר הייתה אינטלקטואלית, אישיות מאורגנת ומתודית, דבר שהתבטא בהתנהלות שיעוריה.
השיעורים התחילו בדיוק בזמן, התלמידות היו מוכנות כבר כמה דקות קודם, השיעור היה בנוי בצורה מאורגנת.
רסלר הייתה המורה הראשונה למחול במכון וינגייט, הוא המרכז הלאומי לחינוך גופני ולספורט, משרת את צורכי הכשרת מאמנים ומדריכים ומקדם ספורטאים מחוננים.
בריאיון עם ילתה בונה, תלמידתה ואחייניתה של רסלר, עולה כי רסלר חידשה הרבה בתקופתה.
גם את שיטת ההוראה, ביחסה המיוחד לתלמידותיה, וגם את התפיסה המודרנית, מפני שמה שהכירו אז בארץ היה שמרני יותר.
ירדנה כהן, תלמידתה של רסלר בבית ספרה של פאלוקה מתארת: "אש תמיד יקדה בה, ובכוחה ליבתה ניצוצות חבויים בגופות תלמידותיה".
תהיי איתי הוא האלבום החמישי של המוזיקאי והזמר-יוצר הישראלי גבע אלון (והראשון שהקליט בשפה העברית), אשר יצא בדצמבר 2014 בהפקתו המוזיקלית של עמיר לב.
גבע אלון הלחין וכתב את כל שירי האלבום, כשבחלק מהשירים השתתף בכתיבת המילים גם המוזיקאי עמיר לב שהפיק מוזיקלית את האלבום וחתום עם אלון ונגני האלבום על העיבודים.
שירי האלבום אישיים ומתארים חוויות אישיות של אלון מילדותו ומחייו הבוגרים.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב על האלבום: "גבע אלון בעברית אינו שונה במהות מגבע אלון באנגלית.
החוכמה היא להישמע אותנטי בכל שפה.
לשם כך נזקק לעמיר לב.
הלבבות נפגשו, והתוצאה בסך הכל – עוצמתית ומחלחלת".
הפקת האלבום התבצעה הודות למימון המונים דרך אתר הדסטארט, באמצעותו הצליח אלון לגייס למעלה מ-130 אלף שקלים ששולמו על ידי יותר מ-1,270 תומכים.
לקראת גיוס המימון פרסם אלון: "לאורך כל הזמן הזה, התפתחה אצלי תחושה חדשה.
אולי משהו ששכחתי שהיה בי.
עשיתי כבר הרבה אלבומים, כל אחד מהם משקף נקודה בזמן בשבילי ואני מאד גאה בהם.
אבל עכשיו אני מוצא את עצמי חושב שהם היו כמו חזרות לקראת המופע המרכזי ושהאלבום הזה הוא בעצם האלבום הראשון שאני עושה.
כמו תסריט שמישהו כתב מראש ואני רק מטייל בתוכו בחוסר מודעות".
כל המילים והלחנים: גבע אלון (מלבד היכן שמצוין אחרת)
אבא (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
אין שם חורף (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
ים שקט (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
רמת גן (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
קול קורא (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
מדף לדף (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
תהיי איתי (מילים: גבע אלון ועמיר לב)
ברי סחרוף: קלידים (בשיר "קול קורא")
תהילה שוורץ-אלטשולר (נולדה ב-21 באוגוסט 1973) היא עמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה ובמרכז פדרמן למשפט וסייבר באוניברסיטה העברית.
בעלת טור במגזין "דה-מרקר" ומתבטאת בקביעות בתקשורת הישראלית והבינלאומית.
בנוסף היא ממלאת תפקידים ציבוריים בתחומי תקשורת ודמוקרטיה.
תהילה שוורץ-אלטשולר נולדה ליוכבד וליהודה שוורץ, גדלה באלון שבות ולמדה באולפנת חורב, ולאחר מכן השלימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים (1995).
בשנת 1999 קיבלה רישיון עריכת דין.
עבודת הדוקטור שלה, שנכתבה בהנחייתו של פרופ' דוד קרצמר, עסקה בנושא "בעלות ריכוזית בשוק העיתונות הכתובה" (2003).
עשתה פוסט דוקטורט בבית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד.
במהלך השנים הייתה מרצה במוסדות אקדמיים שונים בישראל (האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית הדסה ירושלים) וחוקרת אורחת במחלקה למזרח הקרוב באוניברסיטת ברנדייס (2006-2007) ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד (2008-2010).
כיום מרצה בבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
בשנת 2011 ניהלה את מחלקת המחקר ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בשנת 2012 הקימה את פרויקט ממשל פתוח במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2014 הייתה חברה בוועדת שכטר לבדיקת עתיד אסדרת הטלוויזיה המסחרית בישראל.
נכון ל-2017 היא מנהלת המרכז לערכים דמוקרטיים וראש התוכנית לרפורמות במדיה ודמוקרטיה בעידן המידע במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בנוסף היא משמשת חברת נשיאות מועצת העיתונות, חברת הוועד המנהל של התנועה לזכויות דיגיטליות וחברת מועצת המרכז לאתיקה בירושלים.
תחומי מחקרה הם: דיני תקשורת, מדיניות תקשורת ומדיה דיגיטלית; חופש מידע וממשל פתוח; הממשק בין טכנולוגיה לדמוקרטיה ובין אדם ומכונה בשירות הציבורי.
נשואה ליאיר אלטשולר ואם לשלושה ומתגוררת באלון שבות.
אחיה הם פרופ' שי שלו-שוורץ, ד"ר רננה איתן, החזן עזי שוורץ והרב אביהוד שוורץ.
כיהנה כחברה בנשיאות מועצת העיתונות בין השנים 2016–2020.
שוורץ אלטשולר כיהנה ומכהנת בהתנדבות במספר ארגונים בנושאי תקשורת וטכנולוגיה.
הייתה חברת מועצת המרכז לאתיקה במשכנות שאננים בירושלים עד לסגירתו ב-2020. מאז 2014 היא חברה בוועד המנהל של Jerusalem Press Club מאז 2016 היא חברה בוועד המנהל של התנועה לזכויות דיגיטליות, ומאז 2020 חברה מייסדת של "פרטיות ישראל".
מאז 2017 מכהנת גם כנציגת ציבור במועצת הארכיונים העליונה – הגוף המייעץ לארכיון המדינה.
בין השנים 2013–2017 שימשה אנליסטית לתחום ישראל במדד חופש העיתונות freedom of the press index של ארגון Freedom House.
שוורץ אלטשולר תהילה וגיא לוריא, תעמולה דיגיטלית והאיום על הבחירות, 2020, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
שוורץ אלטשולר, תהילה (עורכת), עיתונות דוט.
קום – העיתונות המקוונת בישראל, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2007
שוורץ אלטשולר, תהילה ויונתן ארבל, מידע רוצה להיות חופשי: על הטמעת חופש המידע במדינת ישראל, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2009
אם דלת היא, או: מדוע בכה ירמיהו – על טקסט וקונטקסט אצל א.ב.
יהושע, בתוך: ניצה בן דב, זיוה שמיר ואמיר בנבג'י (עורכים), מחקרים לא.ב.
יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
מדיניות ממשל פתוח בישראל בעידן הדיגיטלי, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2012
שוורץ אלטשולר, תהילה ותובל צ'סלר, הסדרת פרסום סמוי בתקשורת הישראלית, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2014
שוורץ אלטשולר, תהילה וגיא לוריא, רפורמה בדיני תעמולת הבחירות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2015
תהילה חכימי (נולדה ב-27 בפברואר 1982) היא משוררת וסופרת ישראלית, מהנדסת מכונות בהכשרתה, זוכת פרס ברנשטיין לשנת 2015 עבור ספר ביכוריה "מחר נעבוד" ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2018.
נולדה בדרום תל אביב וגדלה בגני תקווה.
כיום עובדת כמנהלת פרויקטים בספריית בית אריאלה.
פרסמה לראשונה שירים ב-2013 בכתב העת "מרחב", כתב העת "מעין", אסופת שירי באר שבע ועוד.
ספרה הראשון "מחר נעבוד" בעריכת עודד וולקשטיין ראה אור בקיץ 2014 בהוצאת טנג'יר.
ספרה השני, "במים" - נובלה גרפית, בשיתוף עם האמנית לירון כהן, ובעריכת עודד וולקשטיין, ראה אור בסתיו 2016.
ספרה השלישי, חֶבְרָה, ראה אור בסתיו 2018 בסדרת מעבדה של הוצאת רסלינג לספרות ישראלית מקורית, הסדרה בעריכת נעמה צאל.
חכימי זכתה בפרס לעידוד היצירה של משרד התרבות, בקטגוריית "משוררים בתחילת דרכם", מנימוקי השופטות:
"שיריה מעידים עליה שעינה הפקוחה ומבטה הרגיש לא מחסירים שום פרט ולא עושים הנחות.
הדוברת בשירים חיה את חייה אך היא לא אוהבת את מה שהיא רואה או את מה שקורה לה בתוך העולם שבו היא חיה.
את ביקורתה, גם כלפי עוולות ידועות ומוכרות זה מכבר, היא מבטאת מתוך ראייתה הייחודית, הצלולה."
חכימי ערכה את ספר הילדים "הילדים של הצהריים" מאת אביחי נזרי (כותב) ולירון כהן (מאיירת) שראה אור בהוצאת טנג'יר במרץ 2015, הספר זכה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים לשנת 2015.
2014 - מחר נעבוד, שירה, הוצאת טנג'יר
2016 - במים, נובלה גרפית, הוצאה עצמית
2018 - חֶבְרָה, פרוזה, מעבדה - ספרות ישראלית מקורית, הוצאת רסלינג
2023 - מקשה אחת, נובלה, הוצאת פרדס ומכון ון ליר
2023- יריתי באמריקה, רומן, הוצאת אחוזת בית
2024- אמא איקס, לוקוס (סדרת אידרה)
"החיבור המעניין שהיא יוצרת בין מנגנוני המכונה למנגנוני השפה הוא שנותן לספר את טעמו המיוחד...חכימי פורשת מרחב אפור, כהה ומדכא של מגדלי משרדים, חדרי ראיונות, דלפקי קבלה, בנקים, לשכות תעסוקה, שדות תעופה, מלונות אחידים ומנוכרים, מפעלים ובתי חרושת.
"זה מסע נעדר גבולות בין מציאות להזיה, חלימה ופנטזיה, שבו גם היא הופכת ליעד למעקב.
בעולם שבו מתערערת ההפרדה בין הפנים לחוץ, בין הפרט לחברה, בין האמת לבדיה והכל מתרוקן ממשמעות, מנסחת תהילה חכימי אמירה מדכדכת על הבדידות בעידן הגלובליזציה והריקנות של חברת השפע הקפיטליסטית בת־זמננו, המקדשת את תרבות הצריכה, העונג והמסחור...
"במים" מתכתבת עם יצירותיו המאוירות של הרוקי מורקמי (כדוגמת "שינה", "המתקפה על המאפיה" ו"הספרייה המוזרה"), וכפי שמקובל לומר על כתיבתו "שהיא קלה לקריאה אבל קשה להבנה", גם "במים" מתגלה כמורכבת, חידתית ולא ניתנת לפענוח עד תום.
כדי לא להסתחרר ולא לאבד עוגן סיפורי ביצירה רווית השכבות, הגדושה באי־סדר מכוון, המתענגת על הפירוק והשיבוש, ושזיכרונה של הגיבורה בה מטעה אותה, נדרשים מבט מעמיק וחקרני באיורים המרהיבים של לירון כהן וקריאה חוזרת בטקסט." (ורד לי, ספרים הארץ)
"חכימי מרופפת את המשטור הפוליטי הנכון, ו"הולכת לאיבוד" אחרי המשמעויות החדשות שהיא מוצאת ביחסי העבודה.
הכתיבה שלה נקראת לפעמים כתוואי של בהייה מתמשכת, שתנועתה מרומזת ודקה, ללא נרטיב סגור, ללא פאנץ' (הפרקונים בסיפור הראשון מסתיימים לפעמים באמצע המשפט, אפילו ללא נקודה).
דווקא ברפיון הזה אפשר למצוא התרסה לא פחות החלטית נגד השעבוד להישגיות, ונגד החתירה הבלתי נלאית קדימה של עולם העבודה התאגידי.
מתוך כך, זו גם התנגדות לחלחול של ערכיו לנורמות הספרותיות של ימינו." (קרן דותן, ישראל היום)
"חברות ותאגידים מככבים בספרות ובקולנוע פופולריים — לעיתים כישויות דרמטיות פעילות, ולעיתים כתפאורה וזירת התרחשות של עלילות אבירים רומנטיות שעברו הסבה לעולם העסקים המודרני ובהן גיבור נון־קונפורמיסט נלחם על חירותו מול מערכת דכאנית.
הוא עשוי לצאת כמנצח ...; לעיתים (רחוקות וטרגיות) הוא מובס על ידי קריקטורה קפקאית של מנגנון אטום ואנונימי; ופעמים רבות הוא מסיים בסוג של השלמה ...
2015 - פרס למשוררים צעירים מטעם משרד התרבות
2015 - מקום שני בתחרות 'שירה על הדרך' עבור השיר 'ליעקב', מטעם עיריית תל אביב
2015 - פרס ברנשטיין לספרות עבור ספר ביכוריה "מחר נעבוד"
2018 - מלגת פולברייט לתוכנית הבינלאומית לכתיבה באוניברסיטת איווה, ארצות הברית
2018 - פרס היצירה לסופרים עבריים
2019 - מלגת פרדס של הספרייה הלאומית
2019 - פרס אקום לעידוד היצירה ע"ש שלמה טנאי
2020 - ציון לשבח מטעם פרס קק"ל עבור הספר -חברה
2023 - מועמדות ברשימה הארוכה לפרס ספיר על הרומן 'יריתי באמריקה'
חכימי בזוגיות עם תומר חרוב.
לזוג בן יליד 2021. מתגוררת בתל אביב.
תהילה עופר (5 באפריל 1930 – 8 ביוני 2025) הייתה עיתונאית ועורכת.
מחברת ספרי עיון ותיעוד, חברת פלמ"ח ופעילת ציבור, יקירת העיר תל אביב.
תהילה עופר נולדה בבוקרשט, רומניה, בשם טיטה גרינברג, לרבקה (בקה) לבית גרופר ויצחק (איזאק) גרינברג.
כשהייתה כבת שלוש עברה המשפחה לעיר בקאו, שם מתה האם משחפת.
כעבור שנה נשא אביה את ביאנקה (לימים ברכה זיו), אחותה הצעירה של האם, וזו אימצה וגידלה אותה כבתה היחידה.
המשפחה לא הייתה דתית, אך חגגה את חגי ישראל.
עד 1940 למדה בבית ספר ממלכתי לבנות, אז גורשו יהודים מכל המוסדות השייכים למדינה.
והיא עברה ללמוד בגימנסיה יהודית בעיר.
בתקופת השואה סבלה המשפחה ממחסור כיוון שהאב היה מובטל ונלקח לעבודת כפייה.
בתום המלחמה המשיכה בלימודים בבית ספר תיכון ממלכתי לבנות.
בגיל 10 הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר", שפעלה אז במחתרת, כחניכה ומאוחר יותר כמדריכה.
בשנת 1946 עברה ליוגוסלביה, ומשם הפליגה ארצה באוניית המעפילים "כנסת ישראל", שאת קורותיה חקרה וכתבה לימים.
כאשר הגיעה האונייה לשערי נמל חיפה גורשו העולים למחנה המעצר בקפריסין.
בדצמבר 1946, לאחר תקופה קצרה במחנה בקפריסין, הגיעה לארץ-ישראל, והייתה עצורה במחנה המעפילים עתלית.
עם שחרורה התחנכה במסגרת עליית הנוער בקיבוץ מסילות, שם גם שונה שמה מטיטה לתהילה.
היא למדה עברית, הכירה את הארץ ואת תולדותיה ברוח ערכי תנועת העבודה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדבה לפלמ"ח יחד עם חברי קבוצתה, שהיו בוגרי תנועת "השומר הצעיר", שהפכה להכשרות מגויסות.
במלחמת העצמאות שירתה בפלוגה א' בגדוד הראשון של חטיבת יפתח בחזיתות הגליל, העמק, המרכז והנגב.
בפלמ"ח שאפה לקבל תפקידים קרביים שהיו שמורים לגברים, אך למרות האימונים המשותפים לגברים ולנשים נשלחה לשמירות ולליווי שיירות בנשק.
היא אמנם השתתפה בקורס הנהיגה הראשון בצה"ל, ולמרות שסיימה אותו בהצלחה, לא ניתן לה לנהוג ברכב צבאי.
במקום זאת, בקו החזית והמשלטים לימדה עברית את חיילי גיוס חו"ל שהגיעו היישר מהאונייה לשדה הקרב, והבנת פקודות הייתה עבורם צורך קיומי.
במסגרת שירותה בפלמ"ח נחשפה לאי-שוויון בין המינים וניסתה להיאבק בו, בהשראת הנשים הסובייטיות שהכירה מצפייה בסרטים ומכניסת הצבא האדום לרומניה.
בשני ספרי עיון שכתבה יחד עם בעלה, "הגדוד הראשון" ו"יפתח", במרכזם עמדו תיעוד וראיונות ממלחמת העצמאות ותולדות הגדוד וחטיבת יפתח, הקדישה פרקים נרחבים למקומן של חברות הפלמ"ח בארגון זה.
לאחר מלחמת העצמאות השתחררה מצה"ל, עבדה בשדות של כפר סבא וכמדריכה בכפר הנוער בן שמן על מנת לסייע בקליטת הוריה שהגיעו לישראל ושהו במעברה בחדרה, ולאחר מכן התיישבו בכפר סבא.
היא נישאה לזאב עופר, אותו הכירה בפלמ"ח, ולזוג נולד בן.
בשנת 1951 סיימה סמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים.
שנים אחדות עבדה כמורה במוסדות לנוער עולה ובבתי ספר יסודיים, ובין היתר עבדה כמורה במעברה בכפר סבא.
בעבודתה זו נחשפה לתופעת ריבוי נשים במשפחות תלמידיה, יוצאי תימן.
לימים, כעיתונאית, סייעה בכתיבתה לנשים יהודיות באיראן להיאבק בתופעת ריבוי הנשים, וראיינה עולה מאיראן שניסתה לשכנע את הרבנות בארץ להתערב כדי למנוע את הישנות ריבוי הנשים.
היא נחשפה לנושא בעקבות השתתפותה בכנס נשים בינלאומי בטהראן במאי 1966 כעיתונאית "הארץ".
בהמשך כתבה כמה כתבות על התערבות מועצת ארגוני נשים בישראל גם למען זכויות הירושה של יהודיות איראניות ועל ביקורה בארץ של יו"ר ארגון היהודיות באיראן לאותן מטרות, ודיווחה על פעילות בנושא.
בשנת 1962 החלה לעבוד כמתרגמת מצרפתית במגזינים "עולם האשה" ו"קולנוע".
כעבור זמן קצר החלה לעבוד כעיתונאית ועורכת מדורים בעיתונים יומיים שונים.
הייתה חברת תא העיתונאיות והעורכות באגודת העיתונאים וכיהנה מספר שנים כיו"ר ארגון העיתונאיות הבינלאומי.
שימשה חברת מערכת הירחון "עולם האשה" 1954, "הבקר" 1964–1965 ו"הארץ" 1965–1967. בסוף שנות השישים נהגה לשלוח כתבות מצרפת לגלי צה"ל, למדור לאשה בקול ישראל ולכתבי עת של ההסתדרות.
בשנים 1969–1992 הייתה עיתונאית ועורכת בכירה ב"מעריב".
בעבודתה העיתונאית עסקה בתחומים חברתיים, כלכליים ופוליטיים, צרכנות, חינוך ובריאות וחלק ניכר הוקדש לקידום מעמד האישה.
בראיונות, בכתבות ובתחקירים הציגה מודלים של נשים בארץ ובעולם שפרצו את תקרת הזכוכית בתפקידים ראויים לחיקוי בתחומים שבהם נדרשה השתלבות, כגון מדע, טכנולוגיה, פוליטיקה, וייצוגן בממשל ובמוסדות מפלגה, צבא, שירות לאומי, וגיוס נשים דתיות בחינוך ובתעשייה.
דיווחה על מצב הנשים בעולם, ראיינה נשים שמילאו תפקידי מפתח ציבוריים.
במהלך חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ראיינה את ג'יהאן סאדאת, אשת נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בכתבותיה עסקה בנושא מעמד האישה בידיעות, כתבות במוספים ובמאמרי דעה.
עסקה בגיל הפרישה של נשים מעבודה ודיווחה על פעולות למען קורבנות אונס ותקיפה מינית.
במאמרי דעה ביקרה התייחסות לנשים במרחב הציבורי, בין היתר על האיסור על נשים להתפלל ברחבת הכותל ב-1989:
ב-1985 יצאה נגד תשדיר ייעודי לנשים: "למה הרדיו מטרטר לי משהו נוסח: 'גבירתי הנהגת!
עכשיו, בחורף, אינך יכולה לחזות שינויים במזג האוויר'?
על כן, רק לנו, הנהגות, מופנית הפנייה הנרגשת של הגורם האלמוני.
סתם שוביניסטיים גבריים באמריקה קוראים להם חזירים שוביניסטיים.
האם האדונים שהגו את תשדיר הפרסומת האידיוטי הזה בדקו קודם ומצאו שרק נשים אינן פונות למוסך לשם הכנת הרכב לחורף?"
במעריב ערכה את המדור "סגנון", מדורי צרכנות ובריאות את המוספים "גבר לעניין" והמקומון תל אביב וכתבה בירחון הנשים "את", שימשה כתבת ופרסמה מאמרי דעה.
בין היתר כתבה על ראשית התופעה של חזרה בתשובה, המשברים במושבים, הדתה בשכונות ירושלים, קריירה שנייה של משוחררי צבא הקבע, תנאי העבודה של רופאים צעירים, אפליות בדיני אישות ועוד.
גם לאחר הפרישה לגמלאות המשיכה בכתיבה ובעריכה עיתונאית, ערכה את הירחון "גימלאון", סקרה בקול ישראל את הנעשה בצרכנות ובמעמד הגמלאים בעולם, כתבה על אתרי תיירות בארצות שונות בהן ביקרה מטעם הירחון "רואים עולם", ערכה את ביטאון ארגון חברי ה"הגנה" (1997–2002) ומאז 1999 עורכת כתב העת "עמותת דור הפלמ"ח".
כתבה ערכים אנציקלופדיים לאתר הצנחנים על צנחני היישוב בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהם הערכים על חנה סנש ורפאל (רפי) רייס.
ערכה את כתב העת לחינוך מבוגרים (תהיל"ה) וביימה סרטים דוקומנטריים קצרים לטלוויזיה הקהילתית.
במלחמת יום הכיפורים יצאה לשליחות הסברה מטעם משרד החוץ בארצות הברית.
שימשה כחברת הדירקטוריון של המועצה הישראלית לצרכנות ונבחרה כנציגת ציבור למועצה של שירותי בריאות כללית, משמשת בה יו"ר הוועדה למתנדבים.
הייתה חברת הנשיאות של ארגון חברי ההגנה והוועד המנהל של "אוהלי פלמ"ח" להפקת סרטים תיעודיים.
חברת ההנהלה והמערכת של שי"ר - עמותה לתיעוד תרומת יהודי רומניה לציונות ולישראל.
חברת הנהלת קרן תרבות ע"ש ינקולוביץ'.
חברת ההנהלה של עמותת דור הפלמ"ח ומרצה לנוער, לחיילים וחיילות, למורים ומורות ולקבוצות שונות על הפלמ"ח ועל מעמד החברה בפלמ"ח ובנושאים קשורים בעבודתה ובספריה.
בשנת 2017 נבחרה כיקירת העיר תל אביב.
כתבה ספרי עיון ופרי מחקר, בהם ביוגרפיות.
הבולטת שבהן הביוגרפיה של הצנחנית חביבה רייק שכתבה עם בעלה אל"ם זאב עופר.
דרך ספריה הצליחה להאיר דמויות ומעשים שאינם בשורה הראשונה מבחינת מוּדעות הציבור אך אינם נופלים ואף עולים על המפורסמים.
לדוגמה, חביבה רייק לעומת חנה סנש, אוניית המעפילים כנסת ישראל לעומת אקסודוס.
בספר הייתה התייחסות למשמעות השתתפותן של נשים בצניחה מעבר לקווי האויב: "כישלונו של כל פרט היה עלול להיהפך לכישלון הכלל.
כישלון עשרה אחוזים של בנות עלול היה להכריע לגבי המשך שירות הבנות", צוטטה שוריקה ברוורמן בספר חביבה.
אלי מייזלס, חייו של נכה, הוצאת בוסתן, 1974.
קחי נדוניה (עם סמדר שיר), הומורסקות.
עירא, חייו ונפילתו של טייס חיל האוויר, הוצאת מלוא, 1996.
כל אתר נושא מזכרת, אתרי הפעילות של ההגנה בתל אביב, הוצאת ארגון חברי ההגנה, 1998.
איש חזון ומעש: חייו של פרופ' שמואל אייזנשטדט, הוצאת מלוא, 1999.
נוער ג', הכשרת מסילות, על חברת נוער והכשרה מגויסת.
נולד עם תל אביב: עמישלום גילוץ, הילד השני שנולד בעיר, הוצאת המשפחה, 2000.
מול השער הנעול – האודיסיאה של אוניית המעפילים "כנסת ישראל",(עם הצייר שמואל כץ).
חביבה – חייה, שליחותה ונפילתה של הצנחנית חביבה רייק (עם זאב עופר).
הוצאת ספריית פועלים 2004 (הופיע גם באנגלית ב-2014).
הגדוד הראשון – גדוד העמק ממטולה עד הנגב (עם זאב עופר), הוצאת חברי פלמ"ח, 2008.
יפתח – חטיבת פלמ"ח במלחמת העצמאות (עם זאב עופר).
סמים מסוכנים מאת ניצב (ד') ד"ר יהושע כספי (1996)
ביטחון, תיעוד התרומה של עולי רומניה לביטחון ישראל (1997)
איש חזון והגשמה, חייו ופועלו של יצחק קורן (2004).
בדמי ילדותם, ילדים בגטאות ובמחנות-ריכוז, מאת אינגה דויטשקרון, ספרית מעריב (1979)
יקירת שבט יוצאי רומניה (1994)
פרס קרן התרבות ע"ש ינקולוביץ' על מפעל חיים (2006)
יקירת העיר תל אביב-יפו (2017)
תהום מילווקי, או בשמו הנוסף שקע מילווקי, היא הנקודה העמוקה ביותר באוקיינוס האטלנטי ובשקע פוארטו ריקו.
לתהום זו עומק מקסימלי של 8,380 מטרים.
התהום ממוקמת 122.3 קילומטרים צפונית לאי פוארטו ריקו.
שמה של התהום ניתן לה על שם הסיירת הקלה "מילווקי" של חיל הים האמריקאי שגילתה אותה ב-14 בפברואר 1939, ומדדה לה עומק מרבי של 8,740 מטרים.
עובדת קיום שקע עמוק בצד האוקיינוס האטלנטי של האיים הקריביים הייתה ידועה כמאה שנים לפני גילוי התהום.
הבריג "דולפין" עברה מעל שקע פוארטו ריקו ב-12 ביוני 1852 והעריכה שעומקו 7,000 מטרים.
תהילה מטמון (11 בפברואר 1905 – 3 במרץ 1974) הייתה עורכת דין וכלכלנית, עסקנית ציבור ופעילה למען זכויות נשים ישראלית, ייסדה את הליגה לזכויות הנשים בישראל ועמדה בראשה, יסדה וערכה את הביטאון "האשה במדינה".
מטמון נולדה בשם תהילה אנדלהיים ברודקי שליד לבוב, מזרח גליציה, בתם של שרה חנה לבית בארט וחיים צבי אנדלהיים.
אחרי גמר הלימודים התיכוניים עבדה כפקידה בלבוב.
בנוסף הייתה פעילה בתנועה הציונית, ב"התאחדות צעירי ציון", בקרן היסוד ובהסתדרות הפקידים.
במרץ 1933 עלתה לארץ ישראל.
בשנת 1934 נישאה לרופא ד"ר אברהם מטמון (בנם של יהודה לייב מטמון-כהן ופניה מטמון-כהן).
מטמון סיימה את לימודיה במשפטים ובכלכלה והוסמכה לעורכת דין.
עסקה בעיקר במתן סעד משפטי לנשים במשפטי אישות.
יסדה את "הליגה לזכויות הנשים בישראל" ועמדה בראשה.
הייתה פעילה גם בהיקף בינלאומי בסוגיות של זכויות הנשים, כחברת ההנהלה של ברית הנשים הבין-לאומית וצירה בקונגרסים הבינלאומיים של ברית זו בשנים 1952, 1954, 1957, 1959.
הייתה חברה בוועד התאחדות עולי פולין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה חברת ההנהלה של הוועד למען החייל היהודי.
בהמשך הייתה חברת בית הדין העליון של הסתדרות עורכי-הדין בישראל וחברה באיגוד נשים אקדמיות.
יסדה וערכה את הביטאון "האשה במדינה" שיצא לאור בתל אביב על ידי האגוד לשווי זכויות נשים בישראל.
פרסמה מאמרים רבים בעיקר בענייני התחיקה בנוגע לזכויות האישה, המעמד האישי בישראל ויחסים בינלאומיים במערבת ארגוני הנשים בעולם.
בשנת 1960 ערכה ביחד עם בעלה מסע הרצאות בארצות הברית.
מטמון נפטרה בשנת 1974. נטמנה בבית העלמין הדרום (בת ים).
תהום צ'לנג'ר היא הנקודה הימית הידועה הנמוכה ביותר בעולם, עומקה נע מ-10,898 עד 10,916 מטרים מתחת לגובה פני הים.
נתונים אלה הגיעו מצוללות מאוישות שצללו לתחתיתה, וגם מסריקות סונר שונות.
התהום נמצאת בדרום שקע מריאנה שב, בסמוך למיקרונזיה.
התהום צרה ועמוקה מאוד, רוחבה כ-1.6 קילומטרים ועומקה כ-11 קילומטרים, ממוקמת באזור ההאדלי של שקע מריאנה.
הקרקע הקרובה ביותר לתהום הוא האי יאפ המרוחק ממנה 287 קילומטרים לכיוון דרום-מערב ו-304 קילומטרים צפון-מזרחית לתהום נמצא האי גואם.
התהום נקראת על שם משלחת צ'לנג'ר, משלחת של הצי המלכותי הבריטי שניסתה לאמוד את עומקה בשנים 1872–1876. על פי מדידות עדכניות יותר שמתבצעות מעל התהום באמצעות כלים משוכללים, ייתכן כי התהום עמוקה אף יותר.
ממדידת סונר שנערכה ביוני 2009, עלה כי העומק המרבי של התהום הוא 10,971 מטרים.
באוקטובר 2010 המרכז למיפוי חופים ואוקיינוסים של ארצות הברית סקר את התהום, ולפי מכשירי המדידה שברשותו עומק התהום בשיאו הוא 10,984 מטרים, כלומר מטרים ספורים מעומק של 11 קילומטרים מתחת לפני הים.
במשך שנים, עשרות מדענים וחוקרים מתחום האוקיינוגרפיה ערכו או היו אמונים על מסעות מחקר לתהום צ'לנג'ר.
התהום נמדדה באמצעות רובוטים, צוללות לא מאוישות, מתקני סונר משוכללים ועוד כלי מדידה מתוחכמים נוספים.
ב-23 בינואר 1960 נערכה הצלילה המאוישת הראשונה לתוך התהום.
הצלילה נערכה בבתיסקף "טריאסטה" שתוכננה בשווייץ והורכבה באיטליה.
בתוכה ישבו המהנדס וחוקר הימים ז'אק פיקאר (שתכנן את הבתיסקף יחד עם אביו, הפיזיקאי אוגוסט פיקאר) ודון וולש , קצין מצי ארצות הברית.
את תא הלחץ שבו שהו יצר תאגיד טיסנקרופ מאסן.
הצלילה נערכה חמש שעות ולאחריה וולש ופיקאר היו לחוקרים הראשונים והאחרונים שהצליחו להגיע לעומק כה רב מתחת לגובה פני הים (הם הגיעו לשיא העומק בתהום.
צוללים אחרים פיגרו אחריהם במספר מטרים).
הם שהו בקרקעית התהום במשך עשרים דקות, ולאחר מכן החלו בציפה מעלה שנמשכה 3 שעות ורבע.
הם "הזדרזו" לעלות מפני שחשדו שיש להם סדק בחלון כתוצאה מהפרשי הטמפרטורות שיצרה הצלילה העמוקה.
לפי המדידה שערכו, הם הגיעו לעומק של 10,916 מטרים (עם סטיית תקן של 5 מטרים), אף כלי מאויש לא הגיע לעומק כה רב בים.
ב-25 במרץ 2012, צלל ג'יימס קמרון (במאי סרטי "שליחות קטלנית" ו"שובו של הנוסע השמיני") אל התהום בצוללת משוכללת וחדישה בשם "דיפסי צ'לנג'ר" .
הצלילה החלה בערב, בשעה 19:15 וכעבור שעתיים ו-36 דקות הוא הגיע לתחתית לעומק של 10,898.4 מטרים.
קמרון תכנן לשהות בתהום במשך 6 שעות רצופות, אך הוא החל לעלות לאחר שעתיים ו-34 דקות.
הסיבה לכך הייתה דליפה של נוזלים הידראוליים מהכלי שטישטשו את שדה הראייה.
בשעה שתיים בבוקר של ה-26 במרץ צפה הצוללת מעל פני השטח לאחר ציפה שנערכה כשעה וחצי.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה לאחר הצלילה קמרון אמר: "נחתתי על משטח מאוד רך ושטוח כמו ג'לטין.
ברגע שנגעתי בקרקע, התחלתי לנסוע למשך מרחק מה...ולבסוף עשיתי את דרכי במעלה מדרון".
במשך כל הצלילה קמרון ציין שהוא לא ראה דגים או יצורים חיים שגודלם עולה על אינץ'.
"היצורים הימיים היחידים שראיתי היו מיני סרטנאים קטנים".
ב-7 ביוני 2020 הייתה קתרין סאליבן האישה הראשונה שצללה למעמקי התהום.
בשנת 1984 הייתה סליבאן האישה הראשונה שביצעה הליכת חלל, לאחר שיצאה אל מחוץ למעבורת החלל צ'לנג'ר.
בכך הפכה סליבאן לאדם הראשון שביצע הליכת חלל וגם שהגיע למקום העמוק ביותר בכדור הארץ.
תהום ליטקה היא שקע ימי באוקיינוס הארקטי, הנקודה הימית הנמוכה ביותר בים זה.
התהום, היא השקע הימי ה-20 בעומקו בימי העולם.
התהום ממוקמת דרומית לרכס המרכז-אוקייני "גקל", כ-350 קילומטרים צפון-מזרחית לסבאלברד וכ-220 קילומטרים צפונית לאי נורדאוסטלנדט.
שיא התהום נמצא בעומק של 5,449 מטרים מתחת לגובה פני הים.
עומק המים הממוצע בים הארקטי עומד על כ-1,000 מטרים מתחת לגובה פני הים, כאשר ביותר מ-60% משטחו העומק עומד על כ-200 מטרים בלבד מתחת לגובה הים.
משלחת רוסית על סיפון שוברת הקרח "פיודור ליטקה" גילתה את התהום בשנת 1955. שוברת הקרח והתהום נקראים על שם מגלה הארצות פיודור ליטקה.
תהילה סלע (נולדה בשנת 1948) היא דוגמנית עבר ישראלית.
תהילה סלע "זלצבוך" נולדה לאם רוקחת ואב מהנדס.
בתחרות מלכת היופי של ישראל 1969 הוכתרה כ"נערת ישראל", וסגנית מלכת היופי.
ייצגה את ישראל בטקס בחירת מיס עולם 1969, ועלתה לשלב חצי הגמר של חמש עשרה המועמדות הסופיות.
כדוגמנית בין היתר היא לקחה חלק בתצוגת אופנה שנערכה בחדר האוכל של קיבוץ גניגר.
לאחר שחרורה למדה ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
היא עבדה כמנהלת יחסי הציבור של הקונגרס היהודי האמריקאי, וארגנה מדי שנה מסיבה במלון דן בתל אביב לצעירים יהודים מארצות הברית שבאו לטייל בישראל.
הייתה נשואה לאברהם טמיר עד לפטירתו ב-2010. נולדו להם שני ילדים.
באוקיינוגרפיה פיזיקלית, תהודת גאות מתרחשת כאשר מחזור הגאות והשפל העולמי מעורר את אחד מאופני התנודה הטבעיים של מקווה מים המחובר לאוקיינוס הפתוח.
האפקט בולט במיוחד כאשר אורך המדף היבשתי ועומקו מכתיבים זמן מחזור תנודה טבעי של גוף המים השווה למשך הזמן שחולף בין גאות לגאות העוקבת באותו אזור.
את מקווה המים בכללותו ניתן למדל כמהוד חצי-פתוח של גלי מים רדודים, אשר הטריגר החיצוני לפעולתו הוא הגאות והשפל העולמיים.
דוגמאות מפורסמת לאפקט הזה כוללות את מפרץ פאנדי, שם תנודות הגאות החזקות ביותר בעולם מתחוללות בעקביות, ואת תעלת בריסטול.
רבים מהאזורים הרזוננטיים הללו אחראים לנתחים גדולים מכמות האנרגיה הכוללת של גאות ושפל הנשחקת ואובדת באוקיינוסים.
למשל, מידע לוויני מעיד על כך שהגאות M2 שוחקת אנרגיה בהספק של 2.5 טרה-ואט, אשר מתוכה 261 ג'יגה-ואט נאבדת במפרץ הדסון, 208 ג'יגה-ואט במדפים היבשתיים האירופיים (כולל תעלת בריסטול), 158 ג'יגה-ואט במדף האוסטרלי הצפון-מערבי, 149 ג'יגה-ואט בים הצהוב ו-112 ג'יגה-ואט במדף הפטגוני.
הגאות והשפל נגרמת כתוצאה מהמשיכות הכבידתיות שמפעילים הירח והשמש על מימי כדור הארץ.
בעיני צופה על כדור הארץ המסתובב נדמה שהגאות והשפל מגיעה לחופים במחזוריות של פעמיים ביממה, אף על פי שבפועל הגבעה האוקיינית מתקדמת על כדור הארץ לאט יותר, בקצב שעוקב אחר תנועת הירח.
המהירות v של גלי מים ארוכים (גלי מים רדודים) באוקיינוס תלויה בעומק המקומי h שלו על ידי הנוסחה: .
במאגרי מים סגורים (אגמים) מתרחשות תנודות קולקטיביות של גוף המים כדרך קבע (תנודות אלו מכונות "Seiche"), אשר ניתן למדלן כגלים עומדים - ולכן מחזור התנודה היסודית שלהן שווה לפעמיים אורך האגם L חלקי מהירות הגל האופיינית בו.
במקרה של תהודת גאות, המודל המתאים למצב שונה במקצת, ונקרא "open harbor" - המהוד הוא רק חצי סגור, כלומר יש לו קצה אחד חופשי וקצה סגור.
כתוצאה מכך, זמן המחזור היסודי הוא כזה שאורך גוף המים שווה לרבע אורך גל של תנודת גוף המים:
למשל, לגוף המים במפרץ פאנדי לוקח בערך 13 שעות להשלים תנודה מלאה; מכיוון שהגאות האוקיינית מציפה את המפרץ כל 12 שעות ו-25 דקות, היא מחזקת את התנודות בגוף המים.
תהודת הציקלוטרון הוא מונח בפיזיקה של חומר מעובה, המתאר את האינטראקציה של כוחות חיצוניים עם חלקיקים טעונים בתוך שדה מגנטי, שנעים בתנועה מעגלית.
המונח נקרא על שם הציקלוטרון, מאיץ חלקיקים מחזורי המשתמש בשדה חשמלי המתנודד בהתאם לתהודה כדי להוסיף אנרגיה קינטית לחלקיקים טעונים.
תדר הציקלוטרון הוא התדר של חלקיק טעון הנע בניצב לכיוון של שדה מגנטי אחיד B (גודל וכיוון קבועים).
מכיוון שתנועה זו היא תמיד מעגלית, תדר הציקלוטרון מתקבל בהשוואת הכוח הצנטריפטלי לכוח לורנץ (הכוח המגנטי)
מסת החלקיקים m, מטען q, מהירות v, ורדיוס התנועה המעגלית r :
המהירות הזוויתית של הסיבוב שלו היא אם כן:
לכן ניתן לקבל גם את משוואת תדר הסיבוב (שהוא תדר הציקלוטרון):
ניתן לראות כי תדר הציקלוטרון אינו תלוי ברדיוס ומהירותו ולכן אינו תלוי באנרגיה הקינטית של החלקיק.
כל החלקיקים עם אותו יחס מטען למסה מסתובבים סביב קווי שדה מגנטי באותו תדר.
זה נכון רק בגבול הלא-רלטיביסטי, ומבסס את עקרון פעולת הציקלוטרון.
תדר הציקלוטרון שימושי גם בשדות מגנטיים שאינם אחידים, בהם התנועה היא כמעט סלילית - בכיוון המקביל לשדה המגנטי התנועה אחידה ואילו במישור בניצב לשדה המגנטי התנועה היא מעגלית.
סכום שתי התנועות הללו נותן מסלול בצורת סליל.
עד כה, דברנו על יחידות SI.
במקרים מסוימים תדירות הציקלוטרון ניתנת ביחידות גאוסיות.
ביחידות גאוסיות כוח לורנץ משתנה ב , מהירות האור, שמוביל ל:
עבור חומרים עם מעט מאוד מגנטיות או ללא כלל, אנחנו יכולים למדוד את H (שדה מגנטי הנוצר מזרמים חופשיים בלבד) במקום את B.
יש לשים לב שהמרה של ביטוי זה ליחידות SI, מכניסה גורם של ואקום פרמיאבילי ().
עבור חומרים מסוימים, תנועת האלקטרונים עוקבת אחר לולאות התלויות בשדה המגנטי המופעל, אך לא בדיוק באותה צורה.
עבור חומרים אלו אנו מגדירים מסה אפקטיבית של ציקלוטרון,, כך שמתקבל:
תהילים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בבימויו של רפאל נג'ארי, עם מיכאל מושונוב, לימור גולדשטיין, ושמואל וילוז'ני בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על משפחה דתית בירושלים שמתמודדת עם היעלמו המסתורי של אבי המשפחה.
שני ילדי המשפחה מנסים להתמודד עם המצב הקשה על ידי חלוקת ספרי תהילים ומתן צדקה אך ללא הועיל.
רפאל נג'ארי היה מועמד לפרס הוגו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו, בפרס וולגין בפסטיבל הקולנוע ירושליםו בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הוא זכה בפרס הגדול בפסטיבל FILMeX בטוקיו.
משפחת פרנקל היא משפחה דתית שמתגוררת בירושלים - האב אלי (שמואל וילוז'ני), האם עלמה (לימור גולדשטיין) והבנים מנחם (מיכאל מושונוב) ואחיו הצעיר דוד (יונתן אלסטר).
אלי מקפיד לקיים אורח חיים דתי ולוקח את מנחם לשיעורי גמרא אצל הרב (דב ברקוביץ).
בלילה מסיר מנחם את הכיפה ומבלה עם חברתו דבורה (רעות לב) ועם חברים חילוניים בשתיית בירה.
הסבא שמואל (אילן דר), אביו של אלי, הוא אלמן בעל בית דפוס בו מועסק גם בנו השני אהרון (יואב הייט), גם הם דתיים.
יום אחד מסיע אלי את הבנים לבית הספר.
בדרך הוא חש ברע, פוגע בקיר ומבקש ממנחם להזעיק עזרה.
כשמנחם מגיע עם חובשי מד"א הם לא מוצאים את אלי.
הוא נעלם ובמשך כל העלילה אינו נמצא.
האם עלמה (לימור גולדשטיין), עוברת משבר נפשי וכלכלי קשה.
חברתה אורנה (אילנית בן יעקב) מנסה לעזור לה בבעיות הכלכליות.
פקד קאופמן (רוברט הניג) ממונה על החקירה אך אינו מצליח לפתור את התעלומה.
מנחם מידרדר נפשית, מפסיק להגיע לבית הספר ומנתק את קשריו עם דבורה וחבריו.
אהרון מדפיס ספרי תהילים בכוונה לחלק אותם חינם לאנשים שיתפללו למציאת אלי.
מנחם משכנע את דוד לשתף אתו פעולה, להעלים את הספרים ולחלק אותם במדרחוב בן יהודה לאחר ששם שם שטרות כסף "לצדקה".
את הכסף לקח ללא רשות מקופסה של האם.
אהרון מגלה את המעשה הבלתי חוקי הזה וזעמו יוצא על מנחם אך הסבא שמואל מרגיע אותו.
לבסוף חותמים הקצין והחוקרת (סנדרה שונוולד) על "תעודת נעדר" כדי שהמשפחה תקבל זכויות מהבנק ומהביטוח הלאומי.
עלמה, מנחם ודוד יוצאים מדוכאים, מתיישבים בתחנת האוטובוס ותוהים על העתיד הבלתי ברור המצפה להם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמיכאל מושונובמנחם פרנקלשמואל וילוז'ניאלי פרנקללימור גולדשטייןעלמה פרנקליונתן אלסטרדוד פרנקלאילן דרשמואל פרנקלסבאיואב הייטאהרון פרנקלהדודאילנית בן יעקבאורנהחברה של עלמהרעות לבדבורהחברה של מנחםרוברט הניגפקד קאופמןחוקרדוד ברקוביץ'הרבנעמי צביקאמא של עלמהסנדרה שונוולדחוקרת משטרה
"תהיה בריא מוריס מגי" הוא ספר ילדים שנכתב על ידי פיליפ ס' סטד ואויר על ידי בת זוגו ארין א' סטד הסיפור פורסם לראשונה ב-25 במאי 2010 על ידי הוצאת האור "Roaring Brook Press".
הספר זכה לשבחים רבים ובין היתר הוכתר להיות הספר הנבחר של הספריות הציבוריות של ניו יורק.
הודות לסיפור זכו בני הזוג בשורה של פרסים וביניהם זכתה ארין במדליית קולדקוט.
מחבר הספר פיליפ ס' סטד והמאיירת ארין ס' סטד, גרים באסם משופץ בן 100 שנה, מול תחנת "אמטרק" באן הארבור, מישיגן, יחד עם כלבם.
ארין ופיליפ נפגשו בשיעור אמנות, בבית הספר התיכון בדירבורן, מישיגן.
הם נישאו בספטמבר 2005 ועברו לעיר ניו יורק, שם פיליפ עבד ב וארין עבדה בחנות ספרים שנקראת , כעוזרת למנהל האחראי על העיצוב.
לאחר החזרה לאן ארבור, הם שיתפו פעולה ביצירת הספר "תהיה בריא מוריס מגי".
ארין התייאשה מעבודתה כמאיירת והחליטה להפסיק לאייר ולצייר במשך שלוש שנים.
פיליפ, בעלה, מצא איור של פיל שציירה והחליט לכתוב סיפור במיוחד בשבילה, סיפור שיתאים לציור.
פיליפ לקח את ארין עם ניל פורטר (מי שהפך להיות ברבות הימים העורך של הסיפור) לארוחת ערב, ובה הם ביקשו ממנה לאייר את הסיפור.
סיפור זה היה הראשון שארין איירה, ותהליך האיור הכולל נמשך שנה שלמה.
הזוג עבד יחדיו כדי לחפש ולמצוא היכן ניתן להחליף חלקים מילוליים בחלקים מאוירים.
ליוצרי הספר היו ציפיות נמוכות מן הספר עקב אופיו השקט, ולכן בהדפסה הראשונית של הסיפור', ב-2010, הודפסו רק אלפים בודדים של עותקים.אך להפתעתם המכירות הלכו ופרחו, ואלה הובילו להדפסת מאות אלפי עותקים.
הספר תורגם לשפות שונות וביניהן צרפתית, ספרדית, יפנית, עברית ורוסית, וזכויותיו נמכרו ב־17 מדינות שונות.
מוריס מגי הוא אדם דייקן, וכל יום שלו נראה כיום הקודם לו: הוא קם מן המיטה, לובש את מדי העבודה ועולה על אוטובוס מספר 5, שיוצא בשעה 6:00 בבוקר, כדי להגיע לעבודתו כשומר גן החיות.
מוריס תמיד מפנה זמן ביומו כדי להיות עם חבריו הטובים ותמיד דואג שיקבלו את מה שהם זקוקים לו.
הוא משחק שח-מט עם הפיל (שחושב וחושב לפני כל מהלך שלו), מתחרה בריצה נגד הצב (שאף פעם לא מפסיד), יושב בשקט עם הפינגווין (הביישן מאוד), משאיל ממחטה לקרנף (שֶׁאפו תמיד דולף) ולעת ערב קורא סיפורים לינשוף (שפוחד מן החושך).
יום אחד שומר גן החיות המסור, מוריס מגי, מתעורר עם צינון נוראי ונאלץ להישאר בביתו.
החיות חשות בחסרונו של חברן הנאמן ותוהות היכן הוא.
בדאגה רבה הן מחליטות שעליהן לנסוע אל ביתו ולהנעים את זמנו.
החיות משמחות את מוריס, ואת שגרת יומן ושגרת יומו הקבועה הן מבצעות בביתו – הפיל משחק שח-מט עם מוריס, הצב משחק מחבואים עם מוריס מפני שהוא עייף מכדי לרוץ, הפינגווין יושב על המיטה ומחמם את כפות רגליו, וכאשר מוריס מתעטש, הקרנף מביא לו ממחטה במהירות.
בר חיון, כתב בעיתון הארץ, כתב במאמר ביקורת על הסיפור שהעלילה פשוטה למדי, כמעט דלה, גם בהשוואה לרוב הספרות המיועדת לבני ארבע, אך זהו סיפור שטומן בחובו כמה מתנות נהדרות, חלקן מפתיעות.
לדעתו של בר חיון, סטד ממחיש כי למרות שערבות הדדית היא תנאי לחברות אמת, היא לעולם אינה דבר מובן מאליו.
וכבר כאן הסיפור הקטן והדל לכאורה מצליח להשיג הרבה מאוד.
ד"ר נירה לוין מתייחסת בכתבת ביקורת על הספר באתר הביקורות הספרותיות "דףדף" לצד נוסף של הסיפור: לדעתה, ""תהיה בריא מוריס מגי" הוא סיפור על חברוּת אמת, סיפור על בדידות שסופו אופטימי: מוריס מגי הוא איש בודד, בודד מאוד: הוא גר לבדו בבית קטן התקוע בין שני בתי קומות.
במטבחו יש ספל אחד וקערית אחת וקומקום אחד, וכשהוא מכין לעצמו ארוחת הבוקר – קערית הסוכר היא בת שיחו.
באגרטל רק פרח אחד, ועל הקיר תמונה אחת שנראה בה פינגווין אחד.
אפילו היצורים הנקרים בדרכו הם לבדם: ציפור אחת, עכברון אחד.
גם בגן החיות נראים רק בעלי חיים בודדים – פיל אחד, קרנף, צב, ינשוף...
הסיפור הקטן מראה איך החיבה השוררת בין מוריס לבין כל אחד מבעלי החיים הופכת את הבודדים לחבורה, שחבריה קרובים זה לזה, נוגעים זה בזה, מפגינים חיבה זה כלפי זה ופועלים יחד".
האיורים של הסיפור מכילים פרטים נסתרים שעוזרים להעניק אופי לכל דמות ודמות בסיפור הן מבחינת מבחר הצבעים שבו השתמשה ארין והן בקווים העדינים שיצרה.
האיורים המפורטים עוזרים לנסוך עדינות גם בחיות הגדולות והכבדות כמו הפיל וגם להאנישם.
ארין יצרה את איורי הסיפור באמצעות טכניקת עץ ועפרונות – הֶדפסי עץ שעליהם ארין הוסיפה קווים עדינים ביותר באמצעות עיפרון, וכן השתמשה בפלטת צבעים יחד עם צהוב ואדום שיצרו ניגודיות.
עיצוב הדמויות עצמן גם כן מכיל פרטים קטנים שיוצרים את קסם העדינות של הסיפור.
ביניהם הצורה שבה מוריס והפינגווין יושבים ועומדים כשקרסוליהם מופנים פנימה.
את הקסם הזה ניתן לראות גם בסופו של הסיפור כאשר החיות עומדות מסביב מוריס לקראת השינה – רגלו השמאלית של מוריס נמצאת על האף של הקרנף, וידו השמאלית על החדק של הפיל – מדובר בנגיעות עדינות, קטנות ופשוטות שמכילות אנושיות ורגישות.
אלה יוצרים את תחושת החיבה לדמויות בסיפור ואת ההזדהות איתן.
בתוך האיורים העדינים מסתתרת גם עלילת משנה המתבטאת בסיפורו של הבלון האדום שמלווה את העלילה המרכזית מן ההתחלה ועד הסוף.
בתחילת הסיפור ניתן לראות את הבלון מחלון הבניין השכן של מוריס.
לאחר מכן הוא נראה באוטובוס אחוז, כנראה, על ידי דמות הנוסעת אל גן החיות.
בהמשך, הבלון משוטט באוויר ונתפס על ידי הפינגווין שמביא אותו אל ביתו של מוריס כאשר נסע לשם עם חבריו.
בסצנת הסיום של הסיפור, כאשר כל החברים לנים אצל מוריס, ניתן לראות את הבלון מרחף מחוץ לביתו לאור הירח.
מסע הבלון מתגלה כמעגל סגור שבא לבטא נתינה לאחר וקבלה בתמורה.
נוסף על כן, הוא מבטא גם את עיקרון האהבה ההדדית, אהבה שעוברת בין אחד לאחר ואף פעם לא נפסקת.
המבקרת של מגזין הספר הורן קיטי כינתה את האיורים של הסיפור כמצוירים היטב ומשלימים את הטקסט העדין.
ארין זכתה בשנת 2011 במדליית קולדקוט על האיורים שלה ויו"ר הוועדה, ג'ודי צוקרמן, שיבחה את הספר ואף אמרה: "אפיון חביב ואקספרסיבי באיורי חילוף שניתנו בגוונים עמומים מייחדים את ספר התמונות הנצחי הזה".
הסיפור קיבל ביקורות טובות מ־ ומפבלישרס ויקלי שכינו אותו "הספר הטוב ביותר של השנה" ואף "הניו יורק טיימס" הגדיר אותו כאחד מספרי הילדים המאוירים הטובים ביותר לשנת 2010. שבחים אלה היו הודות לאיורי העץ המיוחדים של הסיפור ולמסר החשוב שמעביר – תמיכה ועזרה לחברים.
בסיפור מוצגים ערכי החברות, הנתינה ההדדית, העזרה ההדדית והתמיכה ההדדית.
בסיפור ערך החברות מוצג כחברות בין שומר גן החיות, מוריס מגי, לבין חיות הגן.
אפשר לראות איך מוריס קם כל בוקר בחריצות לגן החיות ומקדיש זמן ואהבה לכל אחת מחיות הגן (כמו קריאת סיפורים לינשוף).
כאשר מוריס מתעורר חולה, ערך ההדדיות בא לידי ביטוי – כל חיות הגן, להן מוריס מקדיש הרבה מזמנו, דואגות לו ובאות לבקר אותו.
החיות נוסעות לביתו של מוריס כדי לארח לו חברה ולא להשאיר אותו לבד, כפי שהוא לא משאיר אותן לבד.
עוד מוסר השכל הנלמד מן הסיפור הוא יחס אנושי לבעלי החיים.
במשך כל הסיפור מוריס מתייחס לבעלי החיים כאל בני אדם, וכך גם כותב הסיפור.
הדבר בא לידי ביטוי נוכח העובדה שהכותב והמאיירת בחרו להאניש את בעלי החיים כנוסעים באוטובוס לבקר את חברם, את הינשוף כקורא לעמוס סיפור וכדומה.
במקרה של הסיפור הזה לא מדובר רק בהאנשת הדמויות, למשל פינגווין עם גרביים, אלא מתן חיים ונשמה לכל דמות ודמות.
בטסי בירד, מנהלת פיתוח האוסף של , אף כתבה במאמר ביקורת על הסיפור באתר סקול לייבררי ג'ורנל שכאשר היא מסתכלת בעיני הדמויות בסיפור היא רואה חיות שלכל אחת מהן חיים עשירים, כל אחת עברה משהו בחייה וראתה דברים בחייה ויצאה מהן חכמה יותר.
לפי פרשנותה של ד"ר נירה לוין, ניתן ללמוד מן הסיפור גם על בדידות והתחושה הקשה שהיא משרה, שמסתיימת בצורה אופטימית.
הבדידות מתבטאת בחייו של מוריס אשר חי בגפו וכן נוכח העובדה כי כל פריט בביתו הוא פריט בודד מסוגו.
גם בגן החיות נראים בעלי החיים בודדים.
הסיפור מבטא איך חיבה (במקרה הזה בין מוריס והחיות) מחברת בין כל אחת מהחיות והופכת אותן לחבורה.
בחבורה זו כל אחד קרוב לאחר וכל אחד דואג, תומך ומפגין חיבה לזולת.
בחבורה זו תמיד נשארים תמיד ביחד, לטוב ולרע ולא משאירים אף אחד מאחור.
בשנת 2015 הועלה הספר לבמת התיאטרון בתיאטרון הקרון בירושלים.
עיבוד הספר להצגה התבצע על ידי מעין רזניק ואיילת גולן.
העיבוד זכה לשבחים ולביקורות מעולות.
שי בר־יעקב, כתב בידיעות אחרונות: "עיבוד נאה לספר ילדים מקסים...
הבובנאית הצעירה והמוכשרת מעין רזניק והבמאית הרגישה איילת גולן יצרו הצגה הנאמנה מאוד לסגנון האיורים של הספר...
המופע מתרחש על שולחן עבודה גדול שהופך בהדרגה לעולם המופלא של מוריס...
זוהי יצירה מלאה קסם והמצאות, המחיה סיפור קטן, מרגש ומחמם לב.
היא נהנית גם מתרומתו של יהונתן בן חיים, מוותיקי הקרון, שבקולו החם והאירוני מלווה את ההצגה כמספר".
תהיו בריאים היא סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ הופ!, בין השנים 2004–2006. זהו ספין-אוף לסדרה "המופע של גורו וגוגול" ששודרה במקור בערוץ הילדים.
גורה, גוגול וגולי הם להקת חיות אשר מלמדת על בריאות, בפרק הם מדברים של נושא בריאותי ובסוף הפרק הם שרים שיר לקהל המבוסס על אותו נושא.
בשנת 2006, הסדרה קצת שונתה, והלהקה ממריאה בחלל ברחבי הכוכבים ובכל פרק הם נוחתים בכוכב אחר המבוסס על הבריאות, כל עולם מובא בהנפשה.
גורה (איקי גלעד) - קנגורו, הזמרת הראשית של הלהקה והחכמה מביניהם, דמותה מבוססת על "גורו" מהסדרה "המופע של גורו וגוגול".
גוגול (מיכאל וייגל) - פיל, המפיק של הלהקה, נוהג לעשות דברים לא נכונים עד שגורה וגולי מסבירים לו על הנושא.
גולי (אילן סביר) - ארנב, המשורר של הלהקה, מנסה למצוא רעיונות לשירים ומקבל אותן האמצעות מוסר ההשכל של הפרק.
"תהום" הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
"תהום" נכתב והולחן על ידי אדם, שי "שרק" הורביץ ועילי "צוקוש" רביב.
הורביץ ורביב גם הפיקו אותו מוזיקלית לצד גיא דאן.
השיר מתאר אהבה נכזבת, תחושת בגידה וכאב עמוק.
הדובר מספר על הלילות הקרים, שבהם היה מתהפך ומתקשה למצוא מנוחה, ולבו מלא כעס ואכזבה כלפי אהובתו שעזבה אותו.
תחושת האובדן מתעצמת כשהוא מזכיר את המאמצים שעשה עבורה ואת הימים שבהם הרגיש "כמו שייח'", לעומת הפער הנוכחי שבו היא הפגינה זלזול אליו ופנתה לכיוונים אחרים.
בפזמון ובבתים הנוספים, מתוארת תהום שנפערה בין השניים.
היא מסמלת את הנתק הרגשי והפיזי ביניהם.
אהבת הנעורים הטהורה בניהם מתחלפת בכאב ובתחושת חולשה של הדובר הנבגד.
הדימוי של השלכת מסמל את התפרקות היחסים והצלקת שהותירה בו אהבתו הכושלת.
הדובר מצייר תמונה של תשוקה, כאב ותהליך של התפכחות, כשהוא מתאר את עצמו כ"ילד טיפש מאוהב".
"תהום" הפך ללהיט עם יציאת האלבום.
הוא דורג במקום השלישי במצעד "העשירייה", המבוסס על הצבעות מאזיני רדיו כאן גימל, ובמקום הראשון בהיטליסט, הבנוי על פי נתוני הסטרימינג השבועיים בישראל.
תהיה חזק הוא סרט דרמה־מלחמתית ישראלי בבימויו של דורון ערן, המתאר את סיפורם של שלושת הישראלים: אלון שמריז, יותם חיים וסאמר אל-טלאלקה, שנחטפו במהלך מתקפת חמאס ב-7 באוקטובר 2023 בדרום ישראל.
לאחר שנחטפו, הם הוחזקו במנהרות בעזה, הצליחו להימלט, אך נהרגו בשוגג מאש כוחות צה"ל בעת שניסו לשוב לישראל.
הסרט מופק בתמיכת משפחות החטופים, במטרה להביא את סיפורם לתודעה העולמית.
הסרט עלה לאקרנים בנובמבר 2025. זהו אחד הסרטים העלילתיים הראשונים העוסקים באירועי 7 באוקטובר, והראשון שמתמקד בנושא החטופים.
הסרט מתאר את מסעם של אלון שמריז, יותם חיים וסאמר טלאלקה, שלושה ישראלים שנחטפו מבתיהם בטבח שבעה באוקטובר והוחזקו בשבי במנהרות הטרור של חמאס בעזה.
לאחר שהצליחו להימלט מהשבי, הם נהרגו בשוגג (בעקבות טעות בזיהוי) על ידי חיילי גדוד 17 של חטיבת ביסל"ח.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותשחר טבוך נדב חייותם חייםתומר מחלוףאורן שמריאלון שמריזוואל חמדוןאליףסאמר אל-טלאלקהסלמה בליירחטופה אמריקאיתג'אד הירשחטוף אמריקאיסטליו סבנטהמחבל חמאסרוי וונגטאמהצ'אטריחטוף תאילנדיהרצל טובי אבו חליל מחבל חמאסג'וני ערבידמחבל חמאסשחף קהלנימחבל חמאסעלי עלימחבל חמאסיערה עלילני ערןילדה חטופה ישראלית
הסרט מבוסס על סיפורם של יותם חיים, אלון שמריז וסאמר טלאלקה, שנחטפו לרצועת עזה במהלך טבח שבעה באוקטובר.
שמריז וחיים נחטפו מבתיהם בקיבוץ כפר עזה, בעוד טלאלקה, תושב חורה, נחטף ממקום עבודתו בקיבוץ ניר עם.
לאחר כ-70 ימים בשבי, השלושה הצליחו להימלט, לאחר שכוח של סיירת גולני הרג את החוטפים שלהם מבלי לדעת שהם מחזיקים חטופים במבנה.
אך במהלך המנוסה, נהרגו מירי כוח גדוד 17 של צה"ל שזיהו אותם בטעות כמחבלים, ב-15 בדצמבר 2023.
הבמאי דורון ערן אמר לאחר התקרית: "החלטתי שזו חובתי האישית להנציח את סיפורם יוצא הדופן ומעורר ההשראה של שלושת החטופים – אלון, סאמר ויותם – ולחשוף באמצעותו את סיפורה של מדינת ישראל מאז פרוץ המלחמה ...
שלושת החטופים מייצגים בעיני אומץ לב נדיר.
הסרט נועד להנציח את סיפורם הבלתי נתפס ולא פחות מכך לספר לעולם על האתגרים והכאב, עימם מתמודדים אזרחי מדינת ישראל בשנה האחרונה".
לקראת הפקת הסרט, ערך דורון ערן תחקיר שהתבסס על עדותו של חטוף רביעי.
החטוף התאילנדי, ויצ'יאן טמטונג, נחטף ממטע האבוקדו של קיבוץ כפר עזה, ושהה עם שלושת החטופים במשך 51 יום, כמעט עד בריחתם מהשבי.
הוא שוחרר בנובמבר 2023, בעסקת החטופים הראשונה.
בסרט משתתפים שחר טבוך, וואל חמדון ותומר מחלוף בתפקידים הראשיים, לצד ג'אד הירש, סלמה בלייר וסטליאו סוואנט.
בין חברי הקאסט הנוספים נמנים הרצל טובי, ג'וני ערביד, שחף קהלני, לני ערן (בתו בת ה-10 של הבמאי), סבינה שוורצבאום וטליה צוקרמן.
השחקנית סלמה בלייר, שחוזרת למסך בסרט זה לאחר הפסקה שלקחה מעולם המשחק, ציינה: "הסרט הזה הוא לא רק סיפור; הוא עדות לחוסן הרוח האנושית והקשרים המאחדים אותנו מול טרגדיה בלתי נתפסת".
ג'אד הירש אמר, "אני מתכבד להיות חלק מהפרויקט החשוב הזה.
זו אחת החוויות המרגשות ביותר בחיי.
להשתתף בשיתוף הסיפור הזה עם העולם זה משהו כל כך חשוב לי באופן אישי.
יש לי את מרב השבחים והכבוד לצוות הקולנוענים האמיץ הזה".
צילומי הסרט נערכו בגאורגיה ובארצות הברית.
חלק מסצנות השבי צולמו במערכת מנהרות שאורכה כקילומטר וחצי, הממוקמת מתחת למכללה הטכנולוגית של טביליסי.
במהלך הצילומים נכחו בני משפחות החטופים, אשר לקחו חלק בתהליך ההפקה.
בין הנוכחים הייתה איריס חיים, אמו של יותם חיים, אשר הגיעה עם בתה, וכן בני משפחת שמריז.
בני המשפחות הביעו התרגשות ותגובות רגשיות עמוקות לנוכח הצילומים.
הבמאי דורון ערן מספר שחלק מצוות ההפקה והצילום בכה במהלך הצילומים.
הכתב אבי סדרינה, וצוות אולפן שישי של חדשות 12 ליוו את הצילומים לסרט שישודר בתוכנית, כמו כן שם נחשף לראשונה הקאסט של הסרט.