tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר כוונת הפרסום נודע לרב הצבאי יעקב גולדמן ששירת באזור תעלת סואץ אשר מיד הריץ מכתב חריף לגנרל פאג'ט בהוקיעו כוונת הגזירות שעמד להטיל, והתריע על ההשפעה הקשה שיגרמו גזירות אלה למורל החיילים ולמאמציהם המלחמתיים.
הפרסום המוקדם גרם לפאג'ט לחזור בו מכוונתו, אך יחד עם זאת נרשמה הערה שלילית בתיקו של הרב גולדמן ועוכבה דרגתו ומינויו הצפוי לרב צבאי ראשי באזור המזרח התיכון.
שיחות עם החיילים לשם פתרון בעיות אישיות, בייחוד מתחום חיי המשפחה.
חלק מהחיילים השאירו בבית הורים, אישה וילדים.
לרב הייתה אפשרות להמליץ על מתן חופשות מיוחדות להסדר בעיות משפחתיות בביתם.
ביקורים בבתי חולים ובבתי כלא.
במקומות אלה רק לרב הצבאי היה הרשות והפנאי לערוך ביקורים.
טיפול בקשר עם החיילים הלא יהודים ביחידות מעורבות.
הרבנים הצבאיים, שערכו ביקורים תקופתיים ביחידות הצבאיות נתקלו לא פעם ביחס מפלה לגבי החיילים היהודים ביחידות אלה.
חביבה קוטלר מחיל הנשים מסבירה כי לחיילות יש מלחמה גדולה נגד האנטישמיות, "כי רבים שונאים אותנו".
היא מספר על מקרה שהיה בבית חולים, העליבו ופגעו בכבוד החולים היהודיים וכתגובה החיילות - האחיות היהודיות החליטו על נטישת בית החולים.
הרב הצבאי הראשי התערב והמעליבים התנצלו.
עידוד הקמתו של סגל פיקודי.
תפקיד לא שיגרתי היה לרבנים, כאשר הגיעו ליחידות עם פיקוד בריטי בדרגות הנמוכות.
החיילים באו בתלונות על יחס המפקדים הבריטים הזוטרים.
הרבנים הצליחו להסב את תשומת לב המפקדה הבריטית לצורך להכין סגל פיקודי עברי.
וכך בהדרגה, דרגי הפיקוד הנמוכים, שהיו החשובים ביותר לחיילים, היו מורכבים ברובם מיהודים.
חיפוש קרובים היה תחום חדש שנוסף לרבנות בתום המלחמה.
לרוב החיילים היו קרובים באירופה והם היו מודאגים.
במשרדי הרב מולאו טפסים ואלה נשלחו לצלב האדום ולבאי כח מדינות אירופה, שעמדו אז בפני התארגנות מחדש.
כאשר נמצאו קרובי משפחה, המלצת הרב עזרה לקבלת רישיון עלייה לארץ.
עמדתו של הרב הצבאי הייתה תלויה באישיות ובהתנהגות שלו.
גם החיילים שלא הגדירו עצמם כדתיים, ראו בהם כנושאי המסורת היהודית.
הרבנים הצבאיים נטלו חלק בטקסים של הצבא הבריטי, אשר נועדו לתרום לרוח היחידות הצבאיות.
בטקס היה הרב הצבאי מבצע טקס דתי, קורא דברי תורה ואומר דברי פרשנות, בדרך כלל מענייני היום.
ידוע על האירועים המיוחדים שהתקיימו בהזדמנויות הבאות:
בנמל חיפה, לפני הפלגת היחידות של חיילים יהודיים למצרים ולצפון אפריקה.
לאחר קריאה פומבית בתורה, נמסר ליחידה ספר תורה אשר ילווה אותה בדרכה.
בבנגזי שבלוב נערכה תפילה מרכזית ביום הכיפורים על שפת הים, כאשר נודע על ממדי השואה באירופה.
הרב הצבאי הודה לריבונו של עולם כי היחידה הצבאית שלמה ובריאה והוסיף: "בצד שני של הים התיכון נכרעו אחינו ועלינו לזכור את נשמתן".
מספר הרב, כי חיילים רבים, ביניהם גם כאלה מההתיישבות העובדת בכו באותו מפגש.
בארץ ישראל לפני היציאה לחזית אירופה.
יחזקאל שמשא מהגדוד השלישי מספר על נשף פרידה שנערך בנוכחות יצחק בן-צבי שהיה אז יושב ראש הוועד הלאומי.
מדבריו של הרב נהנו חיילים, כמו שאמורים ביידיש "ליקקו את האצבעות".
הוא מסר להם ספר תורה ובקש כי יביאו אותו לגרמניה, שם שרפו את ספרי התורה.
בבריזיגלה, במפקדת החטיבה, בטרם היציאה לקווי החזית, נערך טקס ראשון לכל חיילי הבריגדה.
הטקס אורגן על ידי, מפקד הבריגדה היהודית לוי בנימין ובהשתתפות משה שרת מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
הרב הצבאי נשא תפילה וברך ברכת שהחיינו.
משה שרת שנשא בו נאום להנצחת השואה ולהנצחת קרבותיהם של חיילי הבריגדה העברית.
לפני היציאה לחזית התקיימה תפילה חגיגית לכל חיילי החטיבה.
על שולחן הונח ספר תורה אשר ליוו את החיילים היהודים מאז היציאה מארץ ישראל.
רב החטיבה קרא פסוקים מהתנ"ך, נשא נאום ובו קטעי עידוד ללחימה מהרמב"ם וכן ברך החיילים ברכת כוהנים.
לרבנים הצבאיים היו גם תפקידים לאומיים.
אלה התבטאו בעיקר בתום המלחמה במגעים עם הפליטים היהודים.
אלו הצליחו לקשור קשרים טובים עם הרבנים, שמחציתם באו מקהילות בתפוצות, והבינו את מהות חייהם של יהודי הגולה.
הרבנים הצבאיים סייעו להם בשיקום חייהם היהודים ובתכנון המשך חייהם בגולה על ידי עלייה לארץ ישראל או בשיקומם בגולה וזאת על ידי עידוד פעולותיהם הדתיות, החברתיות והלאומיות.
בשנת 1943 שוחררה לוב מהכיבוש האיטלקי-גרמני.
לקהילה היו בעיות קיום, היה מחסור במזון, ביגוד ותרופות.
כמו כן, סבלו מהיחס העוין של הסביבה שכלל פגיעות פיזיות ביהודים.
בו בזמן, המוסדות הקהילתיים והציבוריים טרם הופעלו מחדש.
הרב אפרים אלימלך אורבך מספר כי בביקורו בלוב הקדיש זמן רב לטיפול בשיקום הקהילה.
הוא הצליח לארגן מפגשים בין ועד הקהילה לבין הממשל הבריטי.
הוקמו מחדש מחלקות הקהילה לעזרה סוציאלית, לעזרה רפואית וענייני עבודה.
וכך, אפילו חלק מהיהודים זכו לתעסוקה במחנות הצבא שבמקום.
אורגנה גם עזרה מארץ ישראל וכך הגיעו אליהם 10 טון מזון, בגדים ותרופות.
בהמשך אפילו הגיעו מהארץ מורים למוסדות החינוך שנפתחו מחדש.
לפעילות זו היה גם הבט חגיגי.
הימים היו ימי הפורים וכך נאספו החיילים בבית הכנסת של הקהילה וקראו את המגילה.
לאחר מכן בבית מכבי המקומי התקיים נשף פורים ליהודי המקום ולחיילים.
הרב יעקב גולדמן מספר, שבתקופת הכיבוש הנאצי נמלטו יהודים רבים מלוב לצ'אד הסמוכה הגובלת ללוב מדרומה.
הם חיו שם בחוסר כל ונזקקו לסיוע דחוף במזון ובתרופות חיוניות.
הרב גולדמן, ששירת במחנה מואסכר שליד אסמאעיליה, נחלץ לעזרתם, כשהזמין ממגן דוד אדום את הציוד הדחוף שנשלח למחנה מואסכר ודאג שהמשלוח יישלח באמצעות הצבא לפליטי לוב השוהים בצ'אד.
הרב משה קספר על מה שהוא מכנה "גולת הכותרת" בפעילותו, שהייתה משותפת עם "ועד הבריגדה", בין שארית הפליטה בגולת אירופה.
הוא השיג את הסכמת המפקדים הבריטים לשחרור חיילי הבריגדה היהודית שיפעלו בנקודות ההכשרה לעליה ארצה בלסוו (lesves) ובבית הנוער במארקין (Marquain) - שניהם בבלגיה.
מאות חניכים ביקרו במקומות אלה והגיעו לאחר מכן לארץ ישראל.
חיילים אחרים ביקרו במקומות אלה באופן שוטף והצליחו להטמיע בנוער את האווירה הארץ ישראלית.
פעולה נוספת של הרב הייתה לסייע באיתור קרובים בארצות אירופה.
לדבריו, הוא זכה לסיוע רב ממפקדת בעלות הברית למשימה זו.
חיילי הבריגדה, שנבחרו למשימה זו, הכירו שפות אירופאיות ונהנו מתנועה חופשית ברחבי אירופה הכבושה והיו זכאים לקבל סיוע משלטונות הכיבוש בכל מקום, לפי הוראה בכתב שהייתה ברשותם.
פעולות דומות נערכו בריכוזים של שארית הפליטה באירופה: באיטליה, בגרמניה ובצרפת.
הרברט באום היה גרמני יהודי חבר בקבוצת מחתרת יהודית קומוניסטית אשר הייתה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
באום נולד בחבל פוזנן על גבול גרמניה ופולין והגיע לבירת גרמניה ברלין בילדותו.
הוא התחנך כשוליה לחשמלאי ועבד במקצוע זה.
החל משנת 1926 החל להיות מעורב בפעילות בקבוצות שמאלניות שונות, כמו גם בארגוני נוער יהודי.
החל משנת 1931 הצטרף כחבר לליגת הנוער הקומוניסטית של גרמניה .
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החל באום, יחד עם אשתו מריאן ובני הזוג קוכמן, אשר היו חברי ילדות והכירו עוד בתנועת הנוער היהודית, לארגן פגישות חשאיות עם חברים נוספים בביתם של הזוג קוכמן כדי לדון באיום השלטון הנאצי.
חוג החברים, אשר רובם היו יהודים, מינו את הרברט באום לעמוד בראשם.
עד למאה חברים צעירים השתתפו בפגישות אלה במועדים שונים, בהן דנו והתווכחו בנושאים מדיניים ותרבותיים, זאת אף על פי שפעילות זו הייתה בלתי חוקית באותה עת.
הקבוצה שיתפה פעולה עם קבוצות התנגדות אחרות, לא יהודיות, ואף יזמה הפצת עלונים כנגד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1940 נאסר באום ונשלח לעבוד כחשמלאי בעבודות כפייה במפעלי חברת סימנס ושוקרט (היום חברת סימנס).
החל משנת 1941 החל מנהיג קבוצת עובדי כפייה במפעל אשר נמלטו וירדו למחתרת בברלין, כדי שלא להישלח למחנות הריכוז.
ב-18 במאי 1942 יזמה הקבוצה מעשה הצתה כנגד תערוכת תעמולה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית בשם "גן עדן לפועלים" אותה יזם יוזף גבלס בלוסטגארטן בברלין.
עיקר הפרטים על פעולה זו נודעו מתוך יומנו האישי של גבלס, רישומי חקירות הגסטפו, עדויות שרידי הקבוצה ומתוך ידיעות שהועברו בעל פה בציבור באותה עת.
העיתונות הגרמנית, בהוראת הצנזורה, לא דיווחה כלל על האירוע.
ידיעה ראשונה על הפעולה בעיתונות העולם התפרסמה רק כחודש לאחר הפעולה, בעיתון הניו יורק טיימס, כאשר נודע על המעצרים ההמוניים וההוצאות להורג כתגמול על הפעולה.
פעולת החבלה של קבוצת באום זכתה להצלחה חלקית בלבד, איש לא נהרג בפעולה, 11 איש סבלו משאיפת עשן והאש כובתה עד מהרה.
למחרת נפתחה התערוכה מחדש, כאילו דבר לא אירע.
בתוך ארבעה ימים נעצרו חלק מן המעורבים בחבלה, חמישה יהודים, שלושה יהודים למחצה ושניים ארים, בין העצורים היה גם הרברט באום, המכונה ביומנו של גבלס "מהנדס בסימנס".
דבר החבלה הובא על ידי גבלס לידיעתו של היטלר וגבלס ביקש מהיטלר לפנות באופן מיידי מתחומי העיר למעלה מ-40,000 יהודים אשר עדיין חיו בברלין.
לפעולה זו התנגד אלברט שפר אשר טען כי היהודים דרושים ככוח עבודה למפעלי החימוש הסמוכים לעיר.
בינתיים גבלס קיבל מהיטלר רשות לפתוח בפעילות נרחבת לאיתור מקור ההתנגדות.
ב-27 במאי 1942 נעצרו 500 יהודים נוספים בפעולת תגמול, מחציתם הוצאו להורג מיד ומשפחותיהם נשלחו למחנות ריכוז, 220 מן העצורים נשלחו למחנות ריכוז ו-30 שוחררו.
באום עצמו מצא מותו עוד בטרם הועמד לדין, ב-11 ביוני 1942, בנסיבות לא ברורות, כנראה עקב עינויים.
חלק מאנשי הקבוצה הוצאו להורג בגיליוטינה ב-18 באוגוסט 1942. חלק נוסף של אנשי הקבוצה ב-4 במרץ 1943 וב-7 בספטמבר 1943, לאחר שנערך להם משפט קצר.
מיעוטה של קבוצת באום נידונו לתקופות מאסר שונות, אולם אף אלה נשלחו למחנות השמדה.
מתוך הפעילים המרכזיים בקבוצה ידוע על ניצול ודאי בודד, אשר הצליח להימלט מיד לאחר הפעולה להונגריה.
באום נקבר בבית הקברות היהודי החדש שברובע וייסנזה.
ב-30 במאי תיעד גבלס ביומנו כי הצליח לשכנע את היטלר בצורך בפינוי מיידי של כל יהודי ברלין מן העיר והיטלר הורה לשפר למצוא כוח אדם חלופי למפעלי הנשק בדמות עובדי כפייה צ'כים.
מעשה החבלה של קבוצת באום שימש לגבלס כדוגמה להוכחת מסוכנות נוכחותם של היהודים בתחומי העיר, לצורך שכנועו של היטלר בצורך המיידי בפינויים.
העיר ברלין התרוקנה מרוב אוכלוסייתה היהודית בתוך שנה ממועד פעולת החבלה והמשלוח האחרון של יהודי ברלין מזרחה, אשר הכיל למעלה מ-100 יהודים, יצא את העיר ב-28 ביוני 1943.
בבית הקברות היהודי הגדול בברלין, בית הקברות היהודי בוייסנזה קיימת כתובת זיכרון לקבוצת באום ורחוב הסמוך לבית הקברות קרוי על שמו (Herbert-Baum-Straße).
בלוסטגארטן בברלין קיימת אנדרטה, אשר הוקמה בשנת 1981 ועליה הכתובת: "לא ישכחו, מעשיה האמיצים ונחישותה של קבוצת התנגדות קומוניסטית אנטי-פשיסטית צעירה בהנהגתו של הרברט באום".
מצידה השני של האנדרטה נחקקה הכתובת: "לנצח קשורים בידידות עם ברית המועצות", אולם כתובת זו נמחקה לאחר איחוד גרמניה ותחתיה נחקקו 34 שמות חברי קבוצת באום וקבוצת שטיינברינק-פרנק שהוצאו להורג.
ממשלת גרמניה המזרחית אף קראה מספר בתי ספר על שם הרברט באום.
פעולות אלה להנצחת זכר הקבוצה נעשו ביוזמת ממשלת גרמניה המזרחית, אשר הדגישה את הזדהות קבוצת באום עם הרעיון הקומוניסטי ודאגה לציין את יום הפעולה באירועים שונים לאורך שנות קיומה.
לעומת זאת, בגרמניה המערבית הוצנע זכר קבוצת באום לאורך השנים, כך למשל, בשנת 1984 דחתה הנהלת האוניברסיטה הטכנית (Technische Universität) במערב ברלין בקשה של סטודנטים שמאלנים באוניברסיטה לקרוא לבניין הראשי על שם הרברט באום.
מספר היסטוריונים (כמו גם שרידי הקבוצה) ציינו כי למרות אימוץ מורשת הקבוצה על ידי המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית, חברי הקבוצה יצגו השקפות מדיניות ותרבותיות מגוונות והנצחת מורשתה בגרמניה המזרחית מתעלמת מחשיבותה של קבוצת באום כהתארגנות יהודית כנגד הנאציזם בגרמניה.
בשנת 1961 השרות הבולאי של גרמניה המזרחית הוציא בול לכבודו.
הרברט (צבי) בנטוויץ' (Herbert Bentwich; 11 במאי 1856 – 25 ביוני 1932) היה משפטן יהודי-בריטי ופעיל ציוני, יועצה המשפטי של התנועה הציונית בשנותיה הראשונות.
בנטוויץ' נולד בשכונת וייטצ'אפל (Whitechapel) שברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון באנגליה למשפחה יהודית שהיגרה ללונדון באמצע המאה ה-19 מהעיר פוזנן שבפולין, בנם של מתתיהו מארקס בנטוויץ (בן-טוב-איש) ורוזה לבית לוי.
בצעירותו למד משפטים באוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן פתח בקריירה משפטית מזהירה.
התמחה בדיני קניין רוחני וזכויות יוצרים, ובמשך עשרים וחמש שנה ערך את כתב-העת המשפטי החשוב "כתב העת למשפטים" (Law Journal).
נחשב לאחד מעורכי הדין המפורסמים באנגליה.
היה מראשוני חובבי ציון באנגליה.
לראשונה נתוודע לרעיון יישוב ארץ ישראל בעת שעבד בשירות משה מונטיפיורי.
היה ממייסדי הפדרציה הציונית האנגלית, ובמשך זמן מה כיהן כסגן היושב-ראש שלה.
נמנה עם ידידיו הקרובים של חיים ויצמן.
בביתו התארחו ישראל זנגוויל ותיאודור הרצל.
הרצל היה בין הדוחפים בו לבקר בארץ ישראל.
בנטוויץ' היה עורך הדין שטיפל בהקמה ורישום של החברות אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה בלונדון עבור התנועה הציונית.
בנטוויץ' ארגן ביקור של משלחת מטעם האגודה הספרותית 'המכבים' שכלל את ישראל זנגוויל בארץ ישראל באביב 1897. הקבוצה פעלה בעידודו של הרצל, ושמה לה למטרה לחקור ולתור את ארץ ישראל.
הוא עמד בראש מסדר המכבים הקדמונים אשר בשנת 1911 רכש קרקעות באזור גזר במטרה להקים את היישוב האנגלו-יהודי הראשון בארץ.
בנטוויץ' עצמו החליף את גיסו סולומון ג'וזף סולומון כנשיא המסדר.
בביקוריו בארץ ישראל נמשך בנטוויץ' לנופיה, ובמיוחד חיבב את נופי הכרמל, ועם שובו לאנגליה כינה את אחוזת הקיץ של משפחתו בעיר קנט בשם "חצר כרמל" (Carmelcourt).
גם לאחת מבנותיו קרא בשם כרמל.
בין השנים 1916–1918 היה חבר המועצה הציונית המדינית שהוקמה בלונדון ביוזמתו של חיים ויצמן.
בשיא פעילותו הציונית שימש עורך דינה של התנועה הציונית, ובמסגרת תפקידו היה בין מנסחי הצהרת בלפור.
בשנות העשרים ביקר בארץ כמה פעמים ותכנן להקים וילה גדולה ומפוארת בסגנון אוריינטליסטי בהר הצופים, בתכנונו של חתנו האדריכל אליעזר ילין (תוכנית שלא יצאה לפועל).
בשנת 1929 הגשים בנטוויץ' את החזון הציוני הפרטי ועלה ארצה.
התגורר באחוזת לנגה בזכרון יעקב, שהקימה בתו ניטה, וכן בביתו בשכונת רחביה בירושלים.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1932, נפטר, ונקבר באחוזת הקבר של משפחת בנטוויץ' בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק, סמוך לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 נישא בנטוויץ' לשושנה (סוזן) לבית סולומון (נפטרה בלונדון בשנת 1915), ממשפחה יהודית ציונית ידועה באנגליה.
כמה שנים קודם לכן הגיעה המשפחה ללונדון מווינה, ועד מהרה התערתה היטב בקהילה היהודית המקומית.
אחיה, שלמה (סולומון) סולומון, היה פעיל ציוני, ועמד בראשות "מסדר המכבים" לפני בנטוויץ'.
היא עצמה הייתה מוזיקאית מחוננת, שבגיל שש עשרה זכתה למדליית זהב על נגינתה בפסנתר, אך לאחר נישואיה ויתרה על התפתחות הקריירה שלה והקדישה עצמה למשפחתה.
בנטוויץ' העניק לילדיו חינוך נוקשה.
מיד אחר נישואיו הכין 'תוכנית חינוכית' לילדים שטרם נולדו.
על פי התוכנית, כל יום מימות השבוע יוקדש ללימודים בתחום מסוים.
יום שישי, למשל, יוקדש ללימודי דת.
בנוסף לכך תוכננו לימודי מוזיקה ואימונים יומיים בנגינה.
נקבע מראש שהילדים יחולקו לשלישיות מוזיקליות.
הילד הראשון שיוולד ינגן בפסנתר, השני בכינור והשלישי בצ'לו.
הרביעי שיוולד יפתח שלישייה חדשה.
כל שלישייה קיבלה אגף מגורים נפרד.
הרברט וסוזן בנטוויץ' הקימו משפחה ובה אחד עשר ילדים, כמה מהם התפרסמו בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל, וכמה מהם נישאו למשפחות ידועות ביישוב הארץ-ישראלי.
שמונה מתוך אחד עשר ילדיהם עלו לארץ ישראל.
הבת הבכורה ליליאן (חבצלת רות) (1882–1954) נישאה לישראל פרידלנדר.
בתם כרמל נישאה לשמעון אגרנט.
ליליאן ירשה מאחותה ניטה את אחוזת לנגה בזכרון יעקב.
בסמוך לאחוזה הקימה את בית דניאל לאמנות ומוזיקה, לזכר בנה דניאל שהתאבד בהיותו בן 18.
נורמן בנטוויץ' (1883–1971), משפטן, שימש בין היתר כיועץ משפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הבת ניטה (רוזלינד) (1884–1922) נישאה למיכאל לנגה, בן למשפחת סוחרים עשירה מגרמניה.
בשנת 1914 הקימו אחוזת ענק בזכרון יעקב (ידועה כיום כאחוזת לנגה) וקראו לה "חצר כרמל", על שם אחוזת הקיץ של משפחת בנטוויץ' באנגליה.
ניטה התאבדה (ויש האומרים נפטרה ממחלה) בשנת 1922, והיא בת 38. כעבור שלוש שנים, ב-24 באוגוסט 1925, שם בעלה קץ לחייו.
הבת דורותי בנטוויץ' (נולדה ב-1885) התנצרה ונעשתה נזירה במנזר בצפון אנגליה.
אביה ישב עליה 'שבעה' ומחק אותה מחייו, אולם אחיה ואחיותיה שמרו עמה על קשר עד מותה.
ניגנה עם גדולי הכנרים ובהם מישה אלמן, שחיזר אחריה.
הנחתה סמינרים למוזיקה קאמרית שנערכו ב"בית דניאל", שהקימה אחותה ליליאן.
הצטרפה אל אביה בעלייתו ארצה ב-1929. לאחר מותו הצטרפה לכת נוצרית בירושלים.
בסוף ימיה עברה לאחוזת לנגה בזכרון יעקב, אך לא התגוררה בבית האבן אלא בבקתת עץ בחורשה בתחומי האחוזה.
הבת מיוריאל ("Budge") בנטוויץ'-מושנזון (1889–1981) הייתה ציירת.
ב-1906 סיימה את בית הספר הגבוה לאמנויות בלונדון.
עלתה ארצה ב-1912. בגיל מבוגר נישאה לברנרד (דב) מושנזון (נפטר ב-1956).
לאחר מות בעלה הצטרפה מיוריאל אל אחותה מרג'ורי באחוזת לנגה.
הבת היבי (Hebe) מאיר (1893–1973) נישאה לד"ר אליהו אויגן מאיר, משפטן, שהיה מראשי הקהילה היהודית בפרנקפורט.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלו ארצה עם שני ילדיהם והתיישבו בירושלים.
בעלה היה האדריכל אליעזר ילין, בנו של דוד ילין, ונולדו להם ארבע בנות.
הבת נעמי בירנברג – סיימה לימודי פילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' ושימשה מזכירה של ג'ון קיינס ואסיסטנטית של ברטראנד ראסל.
נישאה לצ'כי יוהנס בירנברג, ונולדו להם שני בנים.
היא עברה להתגורר באחוזה המשפחתית "חצר כרמל" בקנט, אך נאמנה לעקרונותיה האידאולוגיים הפכה את האחוזה למקום מקלט ומוסד חינוכי לפליטי המלחמה שהגיעו לאנגליה.
יוסף בנטוויץ' (1902–1982) היה איש חינוך בכיר, מנהלו השני של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
נישא לשרה יפה, בתו של הלל יפה, ונולדו להם ארבעה ילדים, אחת מהם היא הציירת רחל שביט-בנטואיץ (בנה הוא העיתונאי ארי שביט).
הבת כרמל בנטוויץ' הייתה מחנכת.
הייתה נשואה לפרופ' לואי פינקלסטיין, חוקר תלמוד והלכה, נשיא בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בשנים 72–1940 ומנהיגה של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
הרברט האגן היה פושע מלחמה ששירת כקצין באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס.
הגיע עם אדולף אייכמן בביקורו החטוף בארץ ישראל בשנת 1937. בתקופת השואה נטל חלק בשילוחם של יהודי פריז למחנות ההשמדה.
הרברט מרטין האגן נולד בעיר נוימינסטר שבגרמניה.
בשנת 1933 גויס לאס אס על ידי קולונל האס אס פרנץ זיקס האידאולוג הנאצי, מי שבעתיד היה מיועד לעמוד בראש שישה איינזצגרופן שיפעלו בבריטניה כשזו תכבש על ידי הנאצים.
בשנת 1936 הועבר האגן לארגון האס דה.
שנה לאחר מכן, ב-1937, התמנה לראש המחלקה היהודית של הארגון - מחלקה II 112, ובגיל 24 היה לאחד מראשי המחלקות הצעירים ביותר של הארגון.
במחלקה זו פגש את אדולף אייכמן שהיה נתון תחת פיקודו.
באוקטובר אותה שנה יצאו האגן ופיקודו אייכמן בספינה הרומנית "רומניה" לביקור בארץ ישראל המנדטורית, כדי לבדוק את אופציית ההגירה של יהודים לארץ ישראל.
הספינה עגנה בנמל חיפה, אולם כיוון שהשלטונות הבריטיים סירבו להעניק להם אשרת ביקור הם ירדו לחוף למשך כ-6 שעות בלבד, במהלכן ביקרו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר ולאחר מכן המשיכו לקהיר.
בשובו לגרמניה יצא האגן למסע ברחבי המדינה לשם גיוס צעירים לשורות האס אס.
לאחר האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה במרץ 1938, הגיעו אייכמן והאגן אל הקהילה היהודית בווינה כדי לקבל נתונים על יהודי וינה, ובעיר נוסדה שלוחה של הלשכה המרכזית להגירת יהודים שמרכזה בברלין.
ביוני 1939, לאחר כיבוש שארית צ'כוסלובקיה והפיכתה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הגיע האגן לפראג כשמטרתו להבהיר לאוכלוסייה שעליה לשים קץ להשפעת היהודים על תרבותם וכלכלתם.
בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת, הועבר האגן, ששלט בשפה הצרפתית, לצרפת ומונה למפקד האס דה בעיר בורדו, שבתחום אחריותו אזור החוף האטלנטי.
מפקדתו מוקמה על גבי היאכטה של מלך בלגיה שנמצאה נטושה בנמל בורדו.
האגן ערך חיפושים בבורדו לשם מעצר יהודים לצורך גירושם למותם.
כן פעל בהוצאות להורג של בני ערובה צרפתים.
ב-5 באפריל 1942 נתמנה האגן לעוזרו האישי של המפקד הראשי של האס אס בצרפת, הגנרל קרל אוברג, שמפקדתו שכנה בפריז.
אוברג היה אחראי לפרסום הצו לנשיאת הטלאי הצהוב על ידי יהודי צרפת ולנקיטת לאמצעים חריפים נגד המחתרת הצרפתית.
אוברג לא שלט בשפה ומנטליות הצרפתית והאגן, שהיה בקיא בשתיהן, הפעיל את אנשי ממשל וישי והמשטרה הצרפתית לצורך שיתוף פעולה במאבק במחתרת וברדיפת היהודים.
ב-16-17 ביולי 1942 השתתף האגן במבצע גירוש היהודים מפריז בו נאסרו ונכלאו באצטדיון בעיר 13,152 יהודים, מתוכם 4,051 ילדים, ולאחר מכן גורשו לאושוויץ.
בשנת 1944 הועבר האגן לאזור קרינתיה באוסטריה כדי להשתתף בפעולות נגד הפרטיזנים היוגוסלבים שפעלו בסלובניה הסמוכה.
ב-13 במאי 1945, מיד לאחר תום המלחמה, נלכד האגן בעיר קלגנפורט בחבל קרינתיה על ידי הצבא הבריטי ונדד במספר מחנות שבויים באיטליה.
במאי 1946 הועבר למחנה מעצר בגרמניה.
בנובמבר של אותה שנה הוא הועבר למעצר בשטח הכיבוש הצרפתי.
בחקירתו הודה כי היה איש האס דה.
בהמשך נעלמו עקבותיו וב-18 במרץ 1955 הורשע בהיעדרו על ידי בית משפט צבאי בפריז ונדון למאסר עולם עם עבודת פרך על חלקו בגירוש היהודים מצרפת.
בתחילת שנות ה-70 הועלה שמו של האגן לתודעה הציבורית על ידי ביאטה קלרספלד שמחתה על כך שפושעים נאצים שהועמדו לדין שלא בפניהם בצרפת מתהלכים חופשיים בגרמניה המערבית.
בתחילת 1975 נחתם הסכם בין צרפת לגרמניה המערבית שאפשר את העמדתם לדין מחדש של הפושעים הנאציים בגרמניה.
באותה עת, היה האגן מנהל מפעל בוסטפאליה.
האגן הועמד לדין ב-1978 בפני בית משפט בקלן, ביחד עם שני פושעי מלחמה אחרים שפעלו בצרפת, קורט לישקה וארנסט היינריכסון ונדון בשנת 1979 ל-12 שנות מאסר, תוך קיזוז תקופת המאסר במחנות השבויים.
בית הדין טען שידע על שילוחי היהודים למזרח וסביר שלקח בחשבון שלפחות חלק מן הנשלחים ימצאו את מותם בדרך או ביעד.
בתקופת פעילותו בצרפת יצאו 70 משלוחים למזרח ובהם למעלה מ-70 אלף יהודים.
הרברט האגן מת בשנת 1999 בעיירה ריטן שבנורדריין-וסטפאליה.
הרברט אדוארד ג'ון קאודרי היה היסטוריון בריטי שהתמחה במסעי הצלב.
מחקרו אודות נאומו של אורבן
קאודרי נעזר בחמישה מקורות משניים כדי לנסות ולהוכיח שאורבן אכן נאם עבור שחרור ירושלים.
שטרות מכירה, מסמכים ותעודות - העברת נכסים של אבירים אל יד שנייה תוך ציון העילה בגינה הם מעברים את הנכס.
את התעודות רשמו נזירים אשר לא היו במסע (ואורבן אף הקשה על נזיר לצאת למסע) ומצד שני, הם היו נאמנים באופן מסוים לאפיפיור ולמניעיו.
כרוניקות בזמן שהותו של אורבן בערים נוספות
מכתבים של אורבן עצמו ופרוטוקול על בישוף בו רשם את החלטות הוועידה
The Encyclical of Sergius - מסמך מזויף שמתאר את הריסת כנסיית הקבר בירושלים ב-1009, אולם בפועל הוא משיק למאי, 1096, זמן שהותו של אורבן השני בעיר.
המסמך רשום בלטינית גבוהה וכנראה יעודו היה להתסיס את אנשי העיר.
הרברט בן-עדי נולד בקיץ 1904 בכפר הקטן בארץ' שבהונגריה (כיום על גבול קרואטיה), בנם של אברהם ואירה לבית שטרן.
בילדותו עבר עם הוריו לבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה למדינה החדשה יוגוסלביה, באזור קרואטיה.
ב-1929, לאחר מות הוריו, נעצר על ידי הממשלה הפאשיסטית בגין השתתפות בפעילות אנטי-פאשיסטית.
הוא נכלא ללא משפט ועונה במשך חמישה חודשים, שבסופם גורש מהמדינה ומצא מקלט בצ'כוסלובקיה.
עם סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, הצליח בן-עדי להגיע לאנגליה בסיועם של הקווייקרים.
הוא שלט במספר שפות: הונגרית, קרואטית, עברית, איטלקית ואנגלית.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ובשלוש השנים האחרונות למלחמה (1944–1946) שימש כמתורגמן לגרמנית ואיטלקית במחנות השבויים הבריטיים.
לאחר מכן שימש כמתורגמן עבור צבא הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה עד 1947. הוא התנדב ל"הגנה", ולאחר קום המדינה, בספטמבר 1948, עלה לישראל והתנדב לשרת במלחמת העצמאות בחיל ההנדסה.
בן-עדי סבל מאסתמה עקב שנים של עבודה במכרות באירופה.
בעת שאושפז בבית חולים בתל אביב הכיר את אורה לַבּוֹק, אחות מוסמכת.
השניים נישאו ביוני 1949, ועברו לבאר שבע, שם התגורר במשך שארית חייו.
במרץ 1950 נולד בנם היחיד, יגאל.
בארץ עבד תחילה בבניין, אך לאור מצבו הבריאותי, נאלץ למצוא את פרנסתו בתחום אחר.
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ב-1949, החל לשמש ככתב ה"ג'רוזלם פוסט" בנגב (הוא רכש שליטה טובה באנגלית במהלך שירותו הצבאי).
בנוסף, שימש ככתב "מעריב" בדרום.
הוא סיקר במיוחד את המתרחש בבאר שבע: את התפתחותה של העיר, את האתגרים שעמה נאלצו תושביה וקברניטיה להתמודד ואת האירועים שהתרחשו בה.
כמו כן, הוא היה מצלמיה הראשונים של העיר בשנים שלאחר קום המדינה, אף שלא היה בעל הכשרה מקצועית בתחום זה.
בעקבות ביקורו בארצות הברית ב-1958, החל לכתוב גם עבור ה-Home News Tribune של ניו ג'רזי ועבור ה-Jewish Journal.
הוא פרסם מאמרים וטורים עד אמצע שנות ה-70. בשנת 1968 ראה אור ספרו Israel's War for Peace: Private Letters of an Israeli Newspaper Correspondent ("מלחמתה של ישראל לשלום: מכתבים אישיים של כתב-קורספונדנט ישראלי", שבו הופיעו רשימותיו על חיי היומיום בתקופת מלחמת ששת הימים.
אוסף של הזמנות לאירועים שהתקיימו בבאר שבע, שאסף בן-עדי בקפידה, נמסר לארכיון לתולדות ההתיישבות בנגב ע"ש דוד טוביהו, שנוסד ב-1975 באוניברסיטת בן-גוריון ביוזמתו של דוד טוביהו; רבים מההזמנות לאירועים שבאוסף הן העדות היחידה שיש בנמצא להתרחשותם.
בן-עדי נפטר בשנת 1977 והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
הוא זכה באות יקיר באר שבע.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב קטן בבאר שבע, לא הרחק מדירת החדר ברחוב סמילנסקי שבה התגורר עם הגיעו לעיר.
בשנת 1980 ראה אור קובץ מרשימותיו.
בנו יגאל מתגורר עם אשתו שרה וילדיהם (שרונה שירלי ודרור) בבאר שבע.
לזכרו של הרברט בן עדי, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב – הפקולטה למדעי הרוח והחברה – הארכיון לתולדות ההתיישבות בנגב ע"ש דוד טוביהו, תשמ"א 1980. (משלו וכן מקצת עליו)
הרבנות הראשית לרוסיה היא מוסד רבני בשטחי הפדרציה הרוסית, המפעילה מערכת כשרות ומעניקה סיוע לקהילות היהודיות החברים בפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה ברחבי המדינה.
בראש הרבנות הראשית עומד הרב ברל לזר.
משרדי הרבנות הראשית שוכנים ב.
במסגרת מוסד הרבנות פועלת מחלקת כשרות תחת השם ועד הכשרות.
ועד הכשרות של הרבנות הראשית ברוסיה, מעניק כשרות לעשרות מפעלי מזון ברחבי רוסיה, כמו גם למספר מסעדות במוסקבה.
סמל הכשרות של הוועד נושא את האותיות KR, "כשרות רוסיה", כשחותמת הכשרות היא "בד"ץ אגודת הרבנים - רוסיא"
הרב הראשי הצבאי של רוסיה הוא תפקיד שהוקם על ידי מוסד הרבנות הראשית, שמינה לכך את הרב אהרון גורביץ', שהוכר על ידי משרד ההגנה הרוסי והוענקה לו דרגת סגן-אלוף (פולקובניק).
הוא מונה בדצמבר 2007 והיה לרב הראשי הצבאי הראשון ברוסיה מאז מהפכת אוקטובר 1917. תוארו הרשמי הוא הרב הראשי של שירות בתי הסוהר הפדרלי והכוחות המזוינים.
בשנת 2000 בעקבות מתחים בין קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה לאיגוד הקהילות היהודיות ברוסיה בחרו האחרונים ברב ברל לזר לתפקיד רבה הראשי של רוסיה מטעמם במקביל לרב אדולף שייביץ'.
אך הם אינם מוכרים כרבנים ראשיים רשמיים על ידי הממשל הרוסי.
הרברט אסקווית' היה משורר, סופר ועורך דין אנגלי.
הרברט אסקווית' היה בנו השני של הרברט הנרי אסקווית', ראש ממשלת בריטניה החל משנת 1908 ועד לשנת 1916 וקיימת נטייה לבלבל בין הבן לבין אביו.
אשתו של הרברט אסקווית', סינתיה אסקווית', הייתה גם היא סופרת.
אסקווית' הושפע בכתיבתו בעיקר מתקופת שירותו ברגימנט הארטילריה המלכותי במלחמת העולם הראשונה.
בין יצירותיו ניתן למנות את השירים "המתנדב" (The Volunteer) ואת "הקצין שנפל" (The Fallen Subaltern).
זה האחרון הוקדש לחיילים שנפלו.
הרברט צ'ארלס בראון () היה כימאי בריטי-אמריקאי יהודי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1979, יחד עם גאורג ויטיג על פיתוח השימוש בתרכובות מבוססות בור וזרחן כמגיבים בסינתזה אורגנית.
בראון נולד בלונדון כהרברט ברוברניק, למשפחת מהגרים יהודים מאוקראינה.
היגר עם משפחתו לארצות הברית ביוני 1914. בשנת 1936 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ובשנת 1938 תואר דוקטור.
בשנת 1937 נשא לאישה את שרה ביילין.
ב-1939 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת ווין.
ב-1947 החל לחקור כימיה אי-אורגנית באוניברסיטת פרדו.
בשנת 1969 קיבל את המדליה הלאומית למדעים ובשנת 1982 את מדליית פרקין.
הרברט ארהרדט היה כדורגלן גרמני ששיחק בגרויטר פירט, בבאיירן מינכן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הבלם.
ארהרדט העביר את רוב הקריירה שלו במועדון הבווארי גרויטר פירט, והעביר במועדון 14 שנים, לפני הקמת הבונדסליגה.
בשנת 1962 חתם ארהרדט בבאיירן מינכן, שם שיחק שנתיים עד לפרישתו בשנת 1964. ארהרדט שיחק בכל עמדות ההגנה ובקישור האחורי, והצטיין בכולן.
לארהרדט 50 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע שער אחד.
ארהרדט ייצג את גרמניה המערבית בשלושה מונדיאלים.
במונדיאל 1954 היה חלק מהסגל של גרמניה המערבית שזכה בטורניר לאחר ניצחון 2–3 במשחק הגמר על נבחרת הונגריה, אך לא שיחק כלל במונדיאל זה.
מאמנו ספ הרברגר תכנן להפתיע ולהשתמש בו במשחק הגמר במקום ורנר קולמאייר, אך זנח את הרעיון ונשאר עם הרכב זהה להרכב שפתח בחצי הגמר מול נבחרת אוסטריה.
במונדיאל 1958 הפך ארהרדט לשחקן משמעותי הרבה יותר, אך ספג תשעה שערים במצטבר בחצי הגמר בהפסד 1–3 לנבחרת שוודיה ובמשחק על המקום השלישי בהפסד 3–6 לנבחרת צרפת.
במונדיאל 1962 ארהרדט שוב היה בסגל של גרמניה המערבית, אך הנבחרת הודחה ברבע הגמר מול נבחרת יוגוסלביה לאחר הפסד 0–1. לאחר מונדיאל 1962, ארהרדט לא שיחק עוד בנבחרת.
בין השנים 1959 ל-1962 שימש ארהרדט כקפטן הנבחרת, תפקיד בו החליף את הלמוט ראן.
לאחר פרישתו של ארהרדט מהנבחרת, מונה במקומו האנס שפר לקפטן.
לאחר פרישתו עסק ארהרדט באימון כדורגל, ואימן בעיקר בקבוצות חובבים, והיו לו גם שתי תקופות קצרות בהן אימן את אאוגסבורג.
הרברט גילה היה אובר-גרופנפיהרר (גנרל) בוואפן אס אס, והיה קצין האס אס המעוטר ביותר במהלך המלחמה.
במהלך מבצע ברברוסה ביצעו חיילי הדיב' אס אס החמישית ויקינג שגילה היה קצין מטה בה ולאחר מכן מפקדה מספר רב של פשעי מלחמה.
לאחר המלחמה גילה נאסר במחנה לפושעי מלחמה אך הצליח לחמוק מהעמדה לדין באשמת פשעי מלחמה, אם כי נידון למאסר באשמת בהשתתפות בארגון פשע (אס אס) שבו היה אחד החברים הראשונים.
זמן רב לאחר מיכן המשיך גילה לפעול באגודת חילי האס אס לשעבר HIAG וטען כי "נלחם להגנת המערב מקלקטיויזם נהליסטי".
גילה נולד ב-8 במרץ 1897 בבאד גאנדרסהים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס גילה לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-55, עמו לחם במהלך המלחמה.
בהמשך המלחמה הועבר גילה לרגימנט הארטילריה ה-30, ובמהלך המלחמה אף הועלה לדרגת אובר לויטננט.
לאחר המלחמה השתחרר גילה מהצבא, ופנה למסחר וניהול אחוזות.
בשנת 1934 הצטרף גילה לוואפן אס אס, ובשנת 1938 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט דר פיהרר.
במהלך הפלישה לפולין והמערכה על צרפת פיקד גילה על הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה אס אס ה-5, וב-30 בינואר 1941 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
במהלך מבצע ברברוסה היה גילה קצין מטה בדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-5, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברפיהרר.
ב-8 באוקטובר 1941 קיבל גילה על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וזמן קצר לאחר מכן מונה למדריך ביחידות הארטילריה.
ב-1 במאי 1943 הועלה גילה לדרגת בריגדפיהרר, ומונה למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-5. גילה פיקד על הדיוויזיה בקרב חרקוב השלישי, ועל פעולותיו בקרב קיבל ב-1 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-9 בנובמבר 1943 הועלה גילה לדרגת גרופנפיהרר.
במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי לחם גילה עם חייליו בחירוף נפש, ובמהלך הבריחה מהכיס, ספגה הדיוויזיה שלו אבדות קשות בנפש וציוד.
אולם גילה לחם תוך דוגמה אישית, נלחם לצד חייליו, והיה בין האחרונים שיצאו מהכיתור, ועל כך קיבל ב-20 בפברואר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקובל, וגילה הצליח לשמור על העיר במשך 22 ימים של כיתור רוסי, ולאחר מכן הצליח לחלץ את כוחותיו, ועל כך ב-19 באפריל 1944 קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-6 באוגוסט 1944 מונה גילה למפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-4, ופיקד עליו בדיכוי מרד ורשה.
בדצמבר כותר באזור בודפשט שבהונגריה קורפוס אס אס הררי התשיעי בפיקודו של קרל פפר-וילדנברוך, והוחלט על פתיחת מבצע קונרד במטרה לשחררו.
קורפוס הפאנצר הרביעי הועבר דרומה ונכלל במסגרת הארמייה השישית שהייתה חוד החנית של המבצע.
הקורפוס נכנס ללחימה בקרבת בודפשט ב-1 בינואר 1945 כנגד ארמיית הטנקים הרביעית, כשהוא זוכה להצלחות ומתקדם באופן מוצלח לשבירת האויב.
אחרי כישלון מבצע קונרד הארמייה השישית נסוגה לאזור אגם בלטון והקורפוס השתתף ונתן חיפוי למתקפת אגם בלטון.
אחרי כישלון המתקפה יחידות הארמייה השישית החזיקו בקווים עד המתקפה הסובייטית במבצע וינה ב-15 במרץ 1945. הקורפוס ניצל אך בקושי מכיתור תודות להתגוננות האמיצה של דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית "הוהנשטאופן".
בסוף החודש נסוג הקורפוס לכיוון וינה, וב-9 במאי נכנע גילה לכוחות צבא ארצות הברית.
בשנת 1948 שוחרר גילה מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר גילה בשטמן והיה חבר בתנועת אנשי האס אס לשעבר HIAG, וב-26 בדצמבר 1966 מת והוא בן 69 שנים.
הרברט אָנְדוֹרְפֶר היה קצין ואפן אס אס בדרגת אובר-שטורמפיהרר בגרמניה הנאצית, אשר בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה פיקד על מחנה הריכוז וההשמדה סיימישטה ביוגוסלביה הכבושה ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד.
בהמשך פעל באיטליה נגד פרטיזנים בראש כוח צבאי שכונה "קומנדו אנדורפר", וביצע פשעים נגד אוכלוסייה אזרחית.
לאחר המלחמה נמלט לוונצואלה בזהות בדויה.
ב-1967 שב לאוסטריה, והתגורר בווינה בזהות בדויה.
לאחר חקירה נעצר, הועמד לדין בדורטמונד שבגרמניה המערבית, וב-1969 הורשע בסיוע לרצח של לפחות 5,500 יהודים בסיימישטה.
הוא נדון לשנתיים וחצי מאסר, אך שוחרר זמן קצר לאחר משפטו, בהתחשב בתקופת מעצרו בגרמניה ובאוסטריה.
ב-2008 נפתחו באיטליה הליכים פליליים נגדו בטענה לאחריותו לטבח שבוצע בעיר באסאנו דל גראפה.
לאחר שהוברר כי אנדורפר הלך לעולמו ב-2003, נסגר התיק נגדו.
גדל עם אם חד-הורית בזלצבורג.
לאחר שסיים לימודים תיכוניים עבר הכשרה מקצועית כעובד מלון, ועבד זמן מה כמוכר מדלת לדלת.
ב-1931 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית וב-20 בספטמבר 1933 לאס אס.
ב-1934 התמנה לראש התנועה בעיירה זולדן (באותה עת הייתה המפלגה אסורה באוסטריה).
עד שנת 1938 עבד כמזכיר במלון בעיירה ואז עבר לאינסברוק, שם קיבל משרה במטה האס אס.
שם התנדב לאס דה והחל בלימודי מדעי המדינה באוניברסיטה.
לאחר ארבעה סמסטרים עזב את הלימודים והועבר ב-1940 לזלצבורג.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
אנדורפר נלווה לכוחות שכבשו את זאגרב במסגרת יחידה מיוחדת שעסקה בביטחון פנים.
בדצמבר 1941 מונה לקצין גסטפו באגף לענייני יהודים במשטרת הביטחון בבלגרד, ובמקביל פיקד על מחנה הריכוז בשאבאץ.
בינואר 1942 נקרא לאוסטריה לבירור בשל עבירת משמעת שביצע.
בשלהי ינואר שב לבלגרד ומונה למפקד מחנה הריכוז וההשמדה סיימישטה, שבו נרצחו כ-8,000 נשים, ילדים וגברים יהודים.
רובם הומתו באמצעות משאית גז.
אנדורפר ניהל אישית את מבצע הטעיית אסירי המחנה, ובמסגרתו הפיץ ידיעות על העתקת מקום המחנה, על העברת האסירים לעבודות באזור לובלין ובכלל זה מגורים בתנאים משופרים, תוך הצגת הנסיעה במשאית הגז כנסיעה קצרה בלבד לתחנת הרכבת בזמון.
מטרת המבצע הייתה העלאת האסירים למשאיות הגז ללא מחאות והתנגדויות.
אף על פי שקיבולת המשאית הייתה של 50 בני אדם, הורה אנדורפר להעלות לנסיעות מספר כפול מזה.
אנדורפר נהג ללוות במכוניתו את נסיעות משאית הגז, עד לפריקת הגופות בכפר יאיינצי.
בסוף מאי 1942 סיים את תפקידו והועבר לאלבניה במסגרת כוח מיוחד, "קומנדו אנדורפר", שעסק בלחימה בפרטיזנים.
בהמשך, ביולי 1943, עבר עם כוחותיו לאיטליה.
הכוחות שהיו תחת פיקודו ביצעו מעשי טבח באוכלוסייה אזרחית, ובהם נרצחו 295 בני אדם.
ב-20 באפריל 1945 נמלט לוונצואלה בזהות בדויה דרך שווייץ, שוודיה וארצות הברית.
ב-1967 שב לאוסטריה בזהות בדויה נוספת ועבד כמדריך טיולים וכמלונאי בשם הנס מאייר .
לאחר זמן קצר נעצר, והועבר לגרמניה המערבית.
בשל היותו אזרח ונצואלה, לא ניתן היה להעמידו לדין בגרמניה.
לאחר משא ומתן הסכימה ממשלת ונצואלה להסגירו.
הוא הועמד לדין, הורשע בעוון סיוע לרצח, ונגזרו עליו 30 חודשי מאסר.
זמן קצר לאחר המשפט שוחרר לאחר ניכוי תקופות המעצר שלו באוסטריה ובגרמניה.
ביולי 2008 החל תובע צבאי איטלקי בחקירת הטבח בבאסאנו דל גראפה ובכלל זה חלקו של הרברט אנדורפר, וזאת בעקבות מידע שהגיע בין השאר ממרכז שמעון ויזנטל.
לאחר שהוברר שאנדורפר הלך לעולמו ב-2003, ונחקר נוסף, קרל פרנץ טאוש (Karl Franz Tausch), שם קץ לחייו, נסגר התיק.
הרברט פרידריך וילהלם בקה (1 במאי 1896 - 6 באפריל 1947) היה פוליטיקאי גרמני ובכיר בגרמניה הנאצית.
תמך באידאולוגיה הגזעית, היה מקורב במשך שנים רבות לריינהרד היידריך וכן לריכרד ולטר דרה.
תכנן והגה את "תוכנית הרעב" בעקבותיה מתו ברעב מיליוני סלאבים ויהודים לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941.
תוכנית הרעב נהגתה במקביל לתכנון הפלישה לברית המועצות עבור הורמאכט, תכליתה הייתה להסב לאויב ולעמים הנחותים לפי הנאצים אבדות כבדות על ידי מניעת אספקת מזון לאוקראינה ולמרכז-צפון רוסיה, וכן להשתמש באספקת מזון זו לטובת הצבא והרייך הגרמני.
תוכנית הרעב הובילה למותם של מיליוני אזרחים בשטחים הכבושים.
בקה נעצר עם תום המלחמה, החלו נגדו הליכים משפטיים כחלק ממשפט השגרירים אך הוא התאבד בתאו בשנת 1947 בטרם הוכרע גזר הדין.
הרברט בקה נולד בבאטומי, גאורגיה, בנו של סגן פרוסי לשעבר שנהיה לאיש עסקים.
אימו הייתה גרמנית ילידת הקווקז, שורשי משפחתו היגרו מוירטמברג לרוסיה בתחילה המאה ה-19. הוא למד בבית ספר בטביליסי משנת 1905 ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכלא כזר שמוצאו מפרוסיה.
חוויה זו של היותו עצור בשל מוצאו הגרמני וכן הצפייה בצמיחת הבולשביזם הפכה את בקה לאנטי קומוניסט.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה בקה עבר לגרמניה הודות לעזרתו של הצלב האדום השוודי.
בגרמניה עבד תחילה בתור פועל פשוט אך המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת גטינגן בתחום האגרונומיה משנת 1920. המשיך לעבוד בתחום החקלאות, נהיה לעוזר מרצה באוניברסיטת הנובר.
בשנת 1926 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בדגנים ברוסיה והשפעתם על הכלכלה הרוסית, לאוניברסיטת גטינגן אך עבודתו נדחתה.
לאחר שגרמניה פלשה לברית המועצות הוא הדפיס את עבודת הגמר ב-10,000 העתקים ומכר אותם.
בקה הצטרף לאס אה בשנת 1922 ובשנת 1925 הצטרף כחבר למפלגה הנאצית.
משנת 1927 בקה פיקח וניהל שטח חקלאי גדול בפומרניה.
בשנת 1928 נישא לזוגתו אורסולה.
באוקטובר 1933 הצטרף גם לאס אס.
במאי 1942 הוא ירש את תפקידו של חברו, ריכרד דארה שהיה שר המזון, ומאפריל 1944 נהיה לשר החקלאות של גרמניה הנאצית.
בקה נמנה עם בכירים נוספים בצמרת הנאצית שכוחם גדל הודות להיותם טכנוקרטים כמו ריינהרד היידריך, ורנר בסט ווילהלם שטוקרט.
למעשה, בקה היה שר החקלאות דה פקטו עוד כשהיה כפוף לדארה בשל בקיאותו הרמה בתחום החקלאות והאגרונומיה.
בקה נבחר על ידי אלפרד רוזנברג, "שר הרייך לענייני הטריטוריות הכבושות במזרח", לכהן כשר לענייני המדינה של נציבות הרייך אוקראינה, שם יכל ליישם את תוכניתו האסטרטגית, "תוכנית הרעב" או בשמה הנוסף "תוכנית בקה".
עיקרי תוכנית הרעב הייתה לשבש את אספקת המזון לעבר ברית המועצות, להסב אבדות קשות בנפש לאזרחים וכן לנתב את המזון לטובת הצבא והעם הגרמני.
שותפו הבולט ביותר של בקה לתוכנית הרעב היה הנס יואכים רייקה.
לדברי ההיסטוריון טימותי סניידר, כתוצאה מתוכניתו של בקה "4.2 מיליון אזרחים סובייטים (בעיקר רוסים, בלארוסים ואוקראינים) הורעבו למוות על ידי כובשיהם הגרמנים בין השנים 1941-1944".
מאפריל ועד מאי 1945, בקה כיהן לזמן קצר כשר המזון (על פי רצונו של היטלר, שבצוואתו הפוליטית הורה להשאירו בתפקיד שר המזון) גם בממשלת פלנסבורג שכהונתה הייתה סמלית, קצרת מועד והונהגה על ידי גרוסאדמירל קרל דניץ.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית, בקה צווה ביחד עם יוליוס דורפמולר להגיע אל המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית בריימס.
הוא הופתע לאחר שנעצר שכן חשב שהאמריקאים יזדקקו לו כדי להתגבר על בעיות הרעב.
בקה התכונן לתחקור שלו מול דווייט אייזנהאואר.
במכתב שכתב לאשתו ב-31 בינואר 1946 הוא הגן על האידאולוגיה הנאצית כ"אחד הרעיונות הגדולים ביותר בכל הזמנים".
הרברט בראונל, הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בשנים 1953–1957 כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
הרברט בראונל נולד ב שבנברסקה, ליד העיירה , כאחד משבעת ילדיהם של הרברט ומאי מילר בראונל.
אביו, הרברט בראונל האב, היה פרופסור וסופר ב לחינוך ולפיזיקה.
לאחר סיום לימודיו ב-1924 באוניברסיטת נברסקה – לינקולן, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא, ובשנת לימודיו האחרונה חבר ב"", המשיך בראונל את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל ב-1927 תואר במשפטים.
בעת לימודיו באוניברסיטת נברסקה הוא הצטרף לאחוות .
בראונל התקבל ל (NYSBA) והחל לעסוק במקצוע בעיר ניו יורק.
בפברואר 1929 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "" בניו יורק, ולמעט התקופות בהן הוא החזיק במשרות ציבוריות, הוא נשאר במשרד זה עד לפרישתו ב-1989. ב-1934 הוא נשא לאישה את דוריס מק'קרטר.
לזוג נולדו ארבעה ילדים והם היו נשואים עד לפטירתה של אשתו ב-1979. ב-1987 הוא נישא בשנית למריון טיילור, אך השניים נפרדו והתגרשו ב-1989.
הלקוח החשוב ביותר של בראונל היה איל הספנות היווני אריסטוטלס אונאסיס.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה אונסיס להוט לשים את ידו על מכליות הנפט מדגם שבמקור נבנו לצורכי המלחמה של צי ארצות הברית.
בסופו של דבר הועמדו המכליות למכירה, אך בשל הערך האסטרטגי שלהן לטובת מלחמה אחרת, הן הוצעו למכירה רק לאזרחים אמריקאים.
בראונל סייע לאונסיס להכין מארג של חברות קש אמריקאיות, וכך לאפשר לו לעקוף את התקנות ולרכוש את המכליות באמצעות תאגידים אלו.
בהמשך, כיועץ המשפטי לממשלה, נאלץ בראונל להחליף צדדים בלחצו של ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר ומחלקת המשפטים בניהולו הגישה כתב אישום נגד אונסיס (בסופו של דבר הגיעו אונסיס וממשלת ארצות הברית להסדר).
לצד עסקי עריכת הדין שלו, הייתה לבראונל קריירה פוליטית פעילה וארוכה במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1933–1937 מטעם מחוז הבחירה העשירי.
ב-1942 הוא היה מנהל מסע הבחירות של תומאס דיואי בבחירות למשרת מושל ניו יורק.
הוא גם ניהל את מסעות הבחירות של דיואי לנשיאות בבחירות של 1944 ו-1948. בשנים 1944–1946 הוא היה יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, שם הוא התמקד בהתאמת פעילותה לשיטות הסקרים וגיוס הכספים החדשות.
רבים זקפו לזכותו את השגת השליטה בקונגרס של הרפובליקנים בבחירות אמצע הכהונה של 1946.
ב-1952 היה לבראונל תפקיד חשוב בשיכנועו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, אז המפקד העליון של הכוחות באירופה, לרוץ לנשיאות, והוא היה פעיל במסע הבחירות של אייזנהאואר.
יחד עם דיואי, הועיל בראונל מאוד בבחירתו של ריצ'רד ניקסון כשותפו למירוץ של אייזנהאואר.
עם השבעתו של אייזנהאואר לנשיאות בינואר 1953, הוא מינה את בראונל כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד אוקטובר 1957. בנובמבר 1953 סיפר בראונל לחברי מועדון המנהלים של שיקגו, " היה מרגל רוסי...
הוא הבריח מסמכים סודיים לסוכנים רוסיים שיעבירו אותם למוסקבה".
בראשית תקופת כהונתו, היה בראונל מעורב בכמה תיקי זכויות אזרח שהיו נקודות ציון בולטות, כמו פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
אף על פי שהוא הוחלש על ידי הסנאט של ארצות הברית, הוא ניסח את הצעת החוק שבסופו של דבר הפכה ל, חוק זכויות האזרח הראשון שנכנס לתוקף מאז 1875. בשל עמדתו הברורה לטובת שיפור זכויות השחורים, הפך בראונל לבלתי אהוד במדינות הדרום.
ב-1957 וב-1958, כאשר התפנו מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, החליט אייזנהאואר באי רצון שלא למנות את בראונל לכס השיפוט, שכן הוא חשש שתומכי ההפרדה הגזעית בסנאט יסכלו את המינוי.
בראונל פרש מתפקידו כתובע הכללי רק לאחר שעצתו בתיקי ההפרדה הגזעית של ליטל רוק קוימה.
, ה, שיקף את תקופת כהונתו של בראונל:
ב-1965, שימש בראונל כיושב הראש של הוועדה לאיתור אזרחים שישרתו ב של משטרת העיר ניו יורק, שהיה גוף הביקורת האזרחי הראשון בארצות הברית על פיקוח המשטרה במדינה.
בראונל סירב לאפשרות להתמנות על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1969 כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ארל וורן ובסופו של דבר התמנה וורן ברגר.
בהמשך שימש בראונל כנציג ארצות הברית לבית הדין הקבוע לבוררות בהאג ובשנים 1972–1974 הוא היה הנציג המיוחד של ארצות הברית למקסיקו בדיונים על נהר הקולורדו.
בנוסף לכיבודים ותפקידים אזרחיים רבים, היה בראונל ב-1982 נשיא (City Bar).
בשנים 1986–1989 הוא שימש כחבר בוועדת יובל המאתיים של חוקת ארצות הברית.
הרברט בראונל נפטר ב שבמנהטן ב-1 במאי 1996 בגיל 92.
הרברט ג'ון גלאדסטון, ויקונט גלאדסטון הראשון היה פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה הליברלית.
שר הפנים בממשלות הנרי קמפבל-באנרמן והרברט הנרי אסקווית' עד שנת 1910 והמושל הכללי הראשון של דרום אפריקה בין 1910 ל-1914. גלאדסטון היה בנו של ויליאם גלאדסטון, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
הרברט ג'ון גלאדסטון נולד בוסטמינסטר, לונדון, בשנת 1854. הוריו היו ויליאם גלאדסטון וקתרין גלאדסטון.
גלאדסטון הצעיר חונך באוניברסיטת קולג' של אוקספורד.
בין השנים 1877–1880 היה גלאדסטון מרצה להיסטוריה בקולג' קבל באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מכן נכנס גלאדסטון לקריירה פוליטית מטעם המפלגה הליברלית שהונהגה בידי אביו.
גלאדסטון היה חבר בית הנבחרים הבריטי במשך שלושים שנה עד 1910. בשנה הראשונה לקריירה הפוליטית שלו עסק בתור מזכיר פרטי של אביו שהיה באותה העת בקדנציה השנייה שלו בתור ראש הממשלה.
בשנת 1881 מונה ללורד הראשון של האוצר (בבריטניה הלורד השני של האוצר הוא שר האוצר).
במהלך אירועי מלחמת הבורים השנייה מילא גלאדסטון תפקיד של מגשר ופעל למנוע מהתפרקות של המפלגה הליברלית בין תומכי למתנגדי המלחמה.
בשנת 1903 הסדיר ברית פוליטית עם מנהיג מפלגת הלייבור, רמזי מקדונלד, אשר השפיעה על תוצאות הבחירות הכלליות ב-1906. במסגרת הקריירה הפוליטית שלו היה מעורב גלאדסטון במספר משרות מנהל בממשלות הליברליות ובשנת 1905 מונה לשר לענייני פנים בממשלתו של הנרי קמפבל-באנרמן.
בתפקיד השר לענייני פנים פעל גלאדסטון לצד דייוויד לויד ג'ורג' להסדר חוק הפיצויים לפועלים משנת 1906 אשר הביא לכך שפועלים שנפצעו בזמן עבודתם יקבלו תמיכה ממשלתית כלכלית.
לאחר קריאה ציבורית ממושכת, גלאדסטון היה האחראי לחקיקת 8 שעות עבודה לפועלים במכרות מתחת לפני האדמה.
לצד מזכירו הרברט סמואל, גלאדסטון העביר 34 חקיקות שונות בתקופת כהונתו בתפקיד השר לענייני פנים.
בשנת 1910 ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת מינה את גלאדסטון לתפקיד המושל הכללי הראשון של דרום אפריקה לאחר הקמתה של מושבת איחוד דרום אפריקה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכנס גלאדסטון, לצד ראש ממשלת דרום אפריקה, לואי בותה, למאבק נגד מרידת מאריץ שהתנגדה למעורבות הדרום אפריקאית במלחמה לצד הבריטים.
חודש לאחר כניסת הממלכה המאוחדת למלחמה הוחלף גלאדסטון בתפקיד המושל הכללי בסידני בוקסטון, הרוזן בוקסטון הראשון.
לאורך מלחמת העולם הראשונה היה מעורב גלאדסטון בארגוני גיוס תרומות שונים בדרום אפריקה.
בשנת 1917 ניתן לגלאדסטון מסדר האימפריה הבריטית.
לאחר המלחמה יצא לגמלאות ונפטר בשנת 1930 בואר, הרטפורדשייר.
הרברט ג'ורג' קליין (1 באפריל 1918 - 2 ביולי 2009), נקרא גם הרב קליין, היה ידוע בעיקר כמנהל התקשורת של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
קליין שימש גם כמזכיר העיתונות בשלושה מהקמפיינים של ניקסון ועורך עיתוני קופלי בסן דייגו לפני ואחרי שהותו בבית הלבן.
קליין נולד ב-1 באפריל 1918 לג'ורג' ג'יי קליין ואיימי מארי קורדס.
הוא נישא למרג'ורי ג'י גלבריית' בלונג ביץ' ב-1 בנובמבר 1941. לזוג נולדו שתי בנות.
הוא מת בגיל 91 ב-2 ביולי 2009 לאחר שלקה בדום לב בביתו.
קליין בוגר ב-1935 בבית הספר התיכון תיאודור רוזוולט (לוס אנג'לס) וקיבל תואר ראשון בעיתונאות ב-1940 מאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה עורך ספורט של ה-"Daily Trojan" .
שנתיים לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא התגייס לצי ארצות הברית שם הפך לקצין ושירת עד שנת עד 1946. לאחר תפקיד זה, הוא הפך לעורך החדשות של "פוסט אדבוקאט" וכתב מיוחד עבור העיתונים של קופלי .
בשנת 1946 מונה קליין לסוכן העיתונות בקמפיין של ריצ'רד ניקסון למושב מחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה .
ניצחונו של המועמד בבחירות אלה חיזק מערכת יחסים עם הפוליטיקאי הצעיר מקליפורניה.
הוא נבחר להיות סוכן העיתונות של ניקסון בקמפיין למושב בסנאט מטעם מדינת קליפורניה, בו הוא התמודד וניצח את הלן גאגן דאגלס ב-1950.
מ-1950 עד 1968 קליין עבד עבור "איגוד סן דייגו" , ושימש תחילה ככותב וכותב מערכת.
הוא קודם לעורך עמודי מערכת, עורך משנה ועורך בכיר, לפני שעלה לבסוף לתפקיד העורך.
לקמפיין הנשיאותי של דווייט אייזנהאואר בקליפורניה ב-1952, קליין נבחר על ידי ניכסון כמנהל הפרסום.
במהלך מסע הבחירות של 1956, ניקסון בחר בו שוב כעוזר מזכיר העיתונות הלאומי שלו.
כאשר ניקסון החליט להתמודד על הנשיאות ב-1960, קליין הפך למזכיר העיתונות הלאומי שלו.
הוא גם היה מזכיר העיתונות של ניקסון במהלך מסע הבחירות שלו לתפקיד מושל קליפורניה ב-1962.
ב-1968, קליין שימש כמנהל התקשורת הלאומי של ניקסון בריצה השנייה שלו לנשיאות.
לאחר ההשבעה ב-1969, נבחר קליין להיות מנהל התקשורת החדש של הזרוע המבצעת, תפקיד שמילא עד להתפטרותו ב-1 ביולי 1973.
קליין הצטרף שוב למגזר הפרטי לאחר מעורבותו בממשל ניקסון.
הוא כיהן בתפקיד סגן נשיא לקשרי תאגידים ב- Metromedia, Inc .
קליין היה עמית ב-American Enterprise Institute וחבר באגודת עורכי העיתונים האמריקאית .
הוא כיהן בדירקטוריון בין השנים 1966 ל-1968.
קליין חיבר את הספר "Making It Perfectly Clear", על יחסי האהבה-שנאה של ריצ'רד ניקסון עם התקשורת.
הספר יצא לאור על ידי Doubleday ב-1980.
הרבעון הרביעי היא תנועה חברתית ישראלית שפועלת ליצירת כוח פוליטי שחזונה "הבטחת עתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, דמוקרטית משגשגת".
התנועה נוסדה בשנת 2022, ושמה מתייחס לטיעון יו"ר התנועה יואב הלר כי מדינת ישראל נמצאת ברבעון הרביעי לקיומה (בין שנת ה-75 למדינה לשנת ה-100 למדינה) רבעון שבמהלכו ממלכת שלמה וממלכת החשמונאים התפרקו, לדבריו, בשל מריבות פנימיות שהחלישו אותן וסייעו לאויביהן להחריבן.
לפיכך, התנועה מבקשת לייצר "הסכמות רחבות" על מנת להבטיח את קיומה של המדינה.
פעילות התנועה התרחבה בימי ממשלת ישראל השלושים ושבע בעקבות השיח הציבורי על הרפורמה המשפטית.
ב-8 ביוני 2023 נערכה ועידת התנועה הראשונה בהשתתפות כ-2,000 פעילים באקספו תל אביב.
התנועה מצהירה שהיא פועלת למעבר ממחלוקת שנועדה להכנעת הצד השני, ל"מחלוקת בונה אמון", לא לבטל מחלוקות אלא לשנות את השיח.
בשיתוף פעולה עם ד"ר דוד ביטון הגדירו בתנועה את פעילותה כיצירת "פוליטיקה של הכנסת אורחים".
באפריל 2024 הציגה התנועה מתווה גיוס שגובש על ידי חרדים וחילונים יחד.
ב-30 ביוני 2024 קיימו ועידה תחת הכותרת 'ועידת האומץ', בה השתתפו כ-5,000 פעילים והושק מסמך 'הסיפור הישראלי' שנכתב בתהליך השתתפותי.
בספטמבר 2024 פתחה בקמפיין הקורא להקמת ממשלת אחדות לאומית על רקע מלחמת חרבות ברזל המתמשכת ומשבר החטופים, ובדצמבר 2024 הציגה הצעה מתווה מדורג לקביעת 'כללי המשחק' של הדמוקרטיה הישראלית, בהתייחס לשיח על הרפורמה המשפטית - ובו קראו לחיזוק הכנסת לצד שורת צעדים להסדרת האיזונים בין הממשלה ומערכת המשפט.
במאי 2025 קיימה התנועה הליך בחירות לראשותה, שהיה פתוח לכלל החברים באמצעות הצבעה דיגיטלית.
יואב הלר נבחר מחדש לאחר שהתמודד מול חבר ההנהגה משה תורג'מן.
כחודש לאחר מכן ערכה ועידה שלישית בהשתתפות למעלה מ-7000 איש.
יו"ר התנועה יואב הלר לא שלל הקמת מפלגה ברוח רעיונות התנועה, והתנועה ערכה סקר שבחן את עמדות הציבור הישראלי ביחס להקמת מפלגה של 'מובילי דעת קהל שמביעים ביקורת כלפי הקיים' ו'שתאחד בין ימין לשמאל'.
בין שאר הפעילות של מובילי התנועה - חוגי בית, סמינרים, דוכנים, סיורים, מפגשי זום והקמת קבוצות מקומיות.
התנועה חותרת לגיבוש הסכמה רחבה על עקרונות היסוד של המדינה בהם היא מונה ציונות, יהדות ודמוקרטית ליברלית וההכרה בתרבותם של ערביי ישראל.
התנועה מקדמת אג'נדה אותה היא מכנה "צופה פני עתיד" הכוללת שלושה נושאים: אומת החינוך והמוביליות; אומת הטכנולוגיה; אומת החסד וההתנדבות.
פעילי התנועה פועלים לשינוי דינמיקה וחיזוק הקשרים בין מוסדות המדינה לשלטון המקומי ובין המגזר החברתי למגזר העסקי על מנת לעודד פתרונות אזוריים, יזמיים וחדשניים לבעיות ציבוריות.
הרברט קיישון "הרב" ג'ונס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
ג'ונס נולד וגדל בעיר גרינסבורו שבאלבמה.
בין השנים 2017–2021 למד באוניברסיטת אלבמה, ולאורך 4 העונות בקבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 7.3 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
בעונת 2020/2021 זכה בתוארי "שחקן העונה" ו"שחקן ההגנה של העונה" במחוז הדרום-מזרחי (SEC).
ג'ונס נבחר בבחירה ה-35 של דראפט ה-NBA 2021, על ידי ניו אורלינס פליקנס.
כבר בעונת הרוקי שלו הפך לשחקן חמישייה קבוע, ובשתי עונותיו הראשונות עם הפליקנס רשם ממוצעים של 9.7 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק.
ב-5 באפריל 2023 קלע שיא קריירה של 35 נקודות, במשחק מול ממפיס גריזליס.
ביולי 2023 חתם על הארכת חוזה בניו אורלינס ל-4 עונות נוספות, עבור כ-54 מיליון דולר.
הרברט אברמס, באנגלית: Herbert Abrams (20 במרץ 1921 - 29 באוגוסט 2003) היה אמן אמריקאי.
הוא היה אחד מאמני הדיוקנאות המובילים בתקופתו, הידועים בסגנון הריאליזם המסורתי.
עבודותיו כללו את הדיוקנאות הרשמיים של הנשיאים מהבית הלבן - ג'ימי קרטר וג'ורג' בוש.
במהלך הקריירה הפוריה שלו, הוא צייר יותר מ-400 דיוקנאות, כולל אלה של הגנרל ויליאם וסטמורלנד, המחזאי ארתור מילר והאסטרונאוט אדווין אי.
דיוקנאות אחרים של אברמס מוצגים בקפיטול (הסנאטור לשעבר הווארד ה.
בייקר), מחלקת האוצר (שר האוצר לשעבר, דונלד טי.
ריגן), הגלריה הלאומית לפורטרטים (מילר) בווושינגטון הבירה ובאקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסט פוינט (וסטמורלנד ואולדרין).
אברמס נולד בגרינפילד, מסצ'וסטס, כילד תשיעי במשפחה בת עשר נפשות.
הוריו היו דור ראשון למהגרים מגרמניה.
ילדותו המוקדמת עברה בחווה, אך בשנות התיכון שלו התגוררה המשפחה בהרטפורד, קונטיקט, שם למד אברמס בתיכון הארטפורד .
הוא נשמע לעצת מוריו בכך שהתמקד בלימודים והמשיך את החינוך שלו.
לאחר התיכון הוא למד בבית הספר לאמנות בנוריץ' (1939–1940) ובמכון פראט.
ב-1942 גויס לצבא והפך לטכנאי הסוואה.
בעמדה זו הוא עיצב מחדש את סמל חיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר מכן הוכשר כטייס והפך למדריך טיסה מתקדם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר אברמס למכון פראט וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1946. לאחר מכן השתתף בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בין השנים 1948–1953, ולמד אצל פרנק דומונד.
אברמס התגורר שנים רבות ברחוב 67 מערב בניו יורק, ומכר ציורים בתערוכת האמנות של גריניץ' וילג'.
הוא גם לימד שיעורים לקצינים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בין השנים 1953 עד 1974. בשנת 1961 הוזמן על ידי מוזיאון וסט פוינט לצייר דיוקן של ויליאם סי וסטמורלנד.
עבודותיו של אברמס כוללות את הדיוקנאות הרשמיים של הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר וג'ורג' בוש דיוקנאות אלו תלויים כעת בבית הלבן, בוושינגטון הבירה.
הוא גם צייר את הדיוקן הרשמי של הגברת הראשונה ברברה בוש.
ב-1995 הוא הפך לאמן הראשון שיש לו דיוקנאות של נשיאים רפובליקנים וגם של נשיאים דמוקרטים בבית הלבן.
אברמס בילה את שנותיו האחרונות בוורן, קונטיקט, ומת מסרטן בקנט הסמוכה.
הוא הותיר אחריו את אשתו לויס, בנו ויליאם, הבת קתרין אן אברמס בינדרט, אחיו ארתור וחמישה נכדים.[2] לויס הייתה לא רק אשתו, אלא גם ניהלה את עסקיו ויחסי הציבור שלו.
הרברט ג'ורג' ברץ' היה פסיכולוג ורופא ילדים יהודי אמריקאי.
הוא כיהן כפרופסור מחקר לפסיכולוגיה ופרופסור לרפואת ילדים במכללה לרפואה על"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
כמו כן לימד בבית הספר פרקאוף למדעי הרוח והחברה של ישיבה יוניברסיטי.
ברץ', יליד ניו יורק, למד באוניברסיטת ניו יורק וב-1939 סיים עבודת דוקטורט בפסיכולוגיה.
בשנים 1946–1944 הוא היה חבר בצוות מחקר במעבדות ירקס לביולוגיית הפרימטים ומדריך לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק.
בהמשך עבד כחוקר במרכז הרפואי בלוויו בניו יורק.
אחרי שסיים ב-1960 לימודי רפואה במכללת אלברט איינשטיין לרפואה בניו יורק המסונף לישיבה יוניברסיטי ולמערכת הבריאות ע"ש מונטיפיורי.