tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות קיומו הצמיח בית הספר שורה של בוגרים התופסים עמדות מפתח, בתקשורת, באקדמיה ובכלכלה בישראל.
במהלך שנת הלימודים של שנת 1958 נפטר הרב שמחה במברגר, מייסד בית הספר ומנהלו הראשון ובמקומו מונה ד"ר יחיאל צבי מושקוביץ.
עם התמנותו של מושקוביץ למפקח במשרד החינוך, מונה לתפקיד מנהל בית הספר ישראל ינאי שהיה מורה בבית הספר.
המנהלים הבאים של בית הספר תיכון עירוני דתי בני ברק בגלגוליו השונים היו: יגאל המאירי, ד"ר אפרים יצחקי, לאה לנגנטל, חנה פריאל, הרב דוד בן ניסן, איילה שטרן.
דניאלה ויס, מראשי "גוש אמונים"
אבי הראל, משנה למנכ"ל בנק הפועלים
ד"ר אליהו גולדרט - פיזיקאי
פרופ' שאול משעל - מזרחן
דורית ברק - חוקרת תולדות בני ברק
בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת (קרוי גם: תיכון יצחק רבין אילת, בית הספר ע"ש רבין) הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) באילת.
בית הספר קרוי ע"ש יצחק רבין.
"תיכון יצחק רבין", תיכון שש שנתי: חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, קיים במבנהו החדש משנת 2004.
"בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת" הוא אחד משלושת התיכוניים באילת, בנוסף ל"בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת" ו-"בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר".
בין השנים 2004–2009 היה תיכון עירוני יצחק רבין מוגדר כ-"מצטיין פריפריה"
ב-1 בספטמבר שנת 2004 ביום הראשון ללימודים, פתח לראשונה בית הספר יצחק רבין את שעריו ל-1000 תלמידים, וזאת לאחר שמונה שנים של תכנון ובנייה.
בית הספר עבר מהמבנה הישן שנקרא "תיכון אלון" אל מקומו הנוכחי בכתובת: דרך יותם 51. את בית הספר ניהלה שמחה הראל.
לקראת שנת הלימודים ה'תש"ף (2019/2020) רינת לובלינר, מחנכת ומורה לספרות ותנ"ך בבית הספר "גולדווטר", מונתה למנהלת בית הספר.
בשכבת י' "כיתת אומץ" הנהנית מתקציבים וממשאבים ייחודיים.
לבית הספר מספר תחומים: "פרויקט עקבה – אילת" וקשרים עם קהילות נוער בעולם, בעיקר גרמניה.
בבית הספר תיכון עירוני מקיף רבין קיימות מגמות רבות, ביניהן מגמת שפות, הכוללת לימודי צרפתית, ערבית ואנגלית במתכונת מואצת.
נכון לשנת הלימודים ה'תשע"ו (2015/2016) בבית הספר ע"ש יצחק רבין היו רשומים 1212 תלמידים (23.6 תלמידים בכיתה).
אחוז התלמידים הזכאים לבגרות 77.8%.
ל"בית ספר יצחק רבין" הוענקה תעודת הוקרה על זכייתו בתגמול דיפרנציאלי על הישגים לימודיים, חברתיים וערכיים לשנת תש"ף.
נכון לשנת הלימודים ה'תש"ף (2019/2020) בבית הספר 22 כיתות של חטיבת הביניים, 19 כיתות של החטיבה העליונה, ו-5 כיתות של החינוך המיוחד.
בבית הספר לומדים 1146 תלמידים.
בשנת 2019 החלה לפעול האקדמיה לכדורסל בבית הספר רבין אילת.
האקדמיה משלבת בתוכה שחקנים משתי קבוצות עירוניות: הפועל אילת ומכבי אילת.
חטיבת ביניים - 22 כיתות
חטיבה עליונה - 19 כיתות
חינוך מיוחד - 5 כיתות
אזרחות, אמנות, אנגלית, גאוגרפיה, גרמנית, היסטוריה, לשון, מדעים, מדעי הטכנולוגיה, מדעי הספורט, מנהל וכלכלה, מתמטיקה, ספרות, עבודת שורשים, ערבית, קיימות, תנ"ך
בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר (קרוי גם: מקיף עירוני גולדווטר) הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב), (לימוד י"ג-י"ד בתחום החשמל והאלקטרוניקה) באילת.
הוקם בשנת 1970 כתיכון ממלכתי ראשון בעיר אילת.
בית הספר נקרא על שמם של התורמים האמריקאים לאה ומונרו גולדווטר.
"בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר"
"בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר" הוא אחד משלושת התיכוניים באילת, בנוסף ל"בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת", ו"בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת".
בתחילת פעילותו בשנת 1970 היו בבית הספר 16 כיתות.
מבנה בית הספר תוכנן על ידי האדריכל ביטוש קומפורטי.
נכון לשנת הלימודים תשע"ד (2013/2014) בבית הספר היו 21 כיתות של חטיבת הביניים, ו-21 כיתות של החטיבה העליונה.
בבית הספר למדו 1,200 תלמידים.
בחטיבה העליונה לומדים התלמידים בשלוש רמות: בגרות עיונית מוגברת, אקדמית, מב"ר (מסלול בגרות רגיל), אומ"ץ ומב"ט (למידת חקר באמצעות מודלים טכנולוגים), בשני נתיבים – נתיב עיוני ונתיב טכנולוגי.
בנוסף, מאפשר בית הספר לימודי המשך במסגרת כיתות י"ג – י"ד במסלול טכנאים והנדסאים במגמת חשמל.
תחום נוסף הוא תחום פיתוח מנהיגות צעירה.
התוכנית כוללת הכשרה לתלמידים מובילים ובעלי כישורי מנהיגות.
התלמידים עוברים קורס במשך שבוע ימים.
תחום השל"ח (ראשי תיבות "שדה לאום חברה", השם המלא: "של"ח וידיעת הארץ") מפותח מאוד בבית הספר ובא לידי ביטוי בהכנת התלמידים לימי שדה ולגיחות באופן ראוי ביותר.
פעילי סביבה – תלמידים מצטיינים מחטיבת הביניים משתתפים בפעולות חינוכיות – הסברתיות במטרה ללמוד על הסביבה ולשמור עליה.
התלמידים לומדים במסגרת המכון הבינאוניברסיטאי לחקר ימים ואגמים, מונחים על ידי חוקרים בכירים ועושים על מנת לחזק את הקשר בין האדמה לסביבה, בני האדם וכדור הארץ.
נכון לשנת הלימודים תש"ף (2019/2020) בבית הספר לומדים 1064 תלמידים, בחטיבת הביניים 18 כיתות, בחטיבה העליונה 19 כיתות, ובמסגרת החינוך המיוחד 5 כיתות.
משנת תשע"ד מנהלת בית הספר היא אפרת זקס.
"בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר" ממוקם בשד' חטיבת הנגב.
בחטיבת הביניים לומדים בכיתות הטרוגניות וכיתות חינוך מיוחד.
בבית הספר מגמת "רות"ם" (רובוטיקה ותכנות) בחטיבת הביניים.
התלמידים הלומדים במגמות אלו הם תלמידים מצטיינים בעלי ידע רחב בתחומי המדע, המתמטיקה והשפה האנגלית.
בחטיבת ביניים מופעלת תוכנית "עזריאלי" המקדמת תלמידים במקצועות מתמטיקה ואנגלית, תוכנית "מיצוי ומצוינות" לשני הקצוות של הקשת ההישגית, התוכנית "פותחים עתיד" ששמה לה למטרה לחבר תלמידים מרקעים שונים לעשייה החברתית וההישגית ו"אורנים", חונכות מתנדבים מחוץ לארץ בשפה האנגלית.
בין השנים 2004–2009 היה "בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר" מוגדר כ-"מצטיין פריפריה".
בשנת הלימודים תשע"ז זכה בית הספר בפרס משרד החינוך בדירוג "2".
ב-14 באוגוסט 2017 משרד החינוך פרסם את רשימת 285 מוסדות החינוך של החטיבה העליונה, אשר הצטיינו בשנת הלימודים תשע"ז בתחום הערכי, החברתי והלימודי.
בחירתם של בתי הספר התקבלה על סמך חישובם של שורת מדדים בתחומים הערכיים, החברתיים והלימודיים- כמו ציונים, גיוס לצה"ל, מניעת נשירה ועוד.
כמו כן נמדדו בתי הספר על השיפור שחוללו באותם מדדים ובהשוואה להישגי השנה הקודמת.
מתוך 285 בתי הספר שזכו, חולקו הזוכים ל-4 דירוגים: 71 בתי הספר דורגו במקום הראשון, 71 דורגו במקום השני, 72 דורגו במקום השלישי ו-71 דורגו במקום הרביעי.
בקבוצת הדירוג השנייה מקבל כל מורה מענק של 6,213.92 ש"ח.
חטיבת ביניים - 18 כיתות
בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת (קרוי גם: בית ספר תיכון עירוני בגין, אילת, בית הספר ע"ש מנחם בגין, אילת) הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב), (לימוד י"ג בתחום ניהול משפטי) באילת.
בית הספר נקרא על שמו של ראש הממשלה השישי של מדינת ישראל מנחם בגין.
בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין
התיכון הוא אחד משלושת התיכונים באילת, בנוסף לבית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר ו-בית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת.
בית הספר ממוקם ברחוב מלכת שבא 2.
צוות המורים כלל 100 מורים.
אחוז הזכאות לבגרות עמד על 70.7%.
נכון לשנת הלימודים תש"ף (2020/2019) לומדים בבית הספר 1,113 תלמידים (ממוצע תלמידים בכיתה: 26)
בנוסף, מאפשר בית הספר לימודי המשך במסגרת כיתה י"ג במסלול ניהול משפטי.
בין השנים 2004–2009 היה "בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת" מוגדר כ-"מצטיין פריפריה".
תיכון בגין מנהל מספר מגמות ייחודיות לבית הספר, ביניהן מגמת מחול ומגמת מוזיקה.
כמו כן, ניתן לראות מספר תלמידים אשר לובשים מדי צבא בשטח בית הספר, זאת במסגרת המסלול הצבאי "פלדה כחולה", אשר פועל בתיכון בגין.
המסלול מכשיר תלמידים מכיתה ט', הנקראים "שוחרים", למקצועות חיל האוויר.
חטיבה עליונה - 21 כיתות
בית ספר שדה חצבה הוא בית ספר שדה, הממוקם בסמוך למושב חצבה שבמועצה אזורית הערבה התיכונה.
בית הספר מכיל כ-30 חדרים עם כ-210 מיטות וחניון שטח.
בית הספר מציע הדרכת טיולים באזור הערבה, הנגב ומדבר יהודה.
נוסף על כך, בית הספר מפעיל פעילויות נוספות ובהן התנדבות באזור, הרצאות וסיורי לילה.
בית עבודה או בית עניים (בעיקר באירלנד) היה מוסד ממשלתי שמטרתו הייתה לספק מגורים ותעסוקה לאלו שלא היו מסוגלים לפרנס את עצמם כלכלית.
בית העבודה המוקדם ביותר שתואר היה מ-1631, על גבי מסמך שנכתב על ידי ראש עיריית אבינגדון-און-תמזה , שדיווח כי "הקמנו עם הרובע שלנו בית עבודה בשביל להקים מוסד שבו אנשים עניים יוכלו לעבוד".
בעוד שבצורתם המקורית בתי העבודה נועדו לספק מענה לצרכיהם של העניים, מטרתם של בתי העבודה, בעיקר בתקופת התקופה הוויקטוריאנית, הייתה להרתיע ולהעניש עניים ולא לשקמם.
מקורם של בתי העבודה ניתן לייחס לאמנת קיימברידג' 1388 , שניסה לטפל במחסור בעבודה בעקבות מגפת המוות השחור שהתפשטה באנגליה, על ידי הגבלת תנועת העובדים, אשר גרם למדינה לתמוך בעניים.
עם זאת, לאחר סיום מלחמות נפוליאון ב-1815, בשל המעבר לטכנולוגיה וייצור יבול רע על ידי חקלאים, הייתה אבטלה המונית באנגליה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, נודע כי ביצוע ובנייה של בתי העבודה היה כמעט בלתי אפשרי לביצוע, מפני שאנשי המעמדות הגבוהים ומשפחת המלוכה הבריטית סירבו לתת חלק מכספם לבניית בתי העבודה.
תיקון חוק העניים 1834 ניסה להפוך את המגמה הכלכלית, בכך שהוא הרתיע ממתן ההקלה לכל מי שסירב להיכנס לבית עבודה.
מספר רשויות שעסקו בניהול בתי העבודה קיוו להפעיל אותם ברווח על ידי ניצול עבודת הכפייה של אסיריהם.
רובם הועסקו במשימות כמו שבירת אבנים, ריסוק עצמות לייצור דשן או לחיתוך עץ אלון באמצעות מנסרה.
מאז חיקוק חוק העניים של 1834, התנאים בבתי העבודה הוחמרו וגרמו לקושי בחייהם של העניים שגרו בבתי העבודה.
לפי תומאס מלתוס, הסיבה לכישלון בבתי העבודה נעוצה בכך שקצב גידול האוכלוסין באנגליה היה גבוה יותר מאשר קצב גידול המשאבים.
בהתאם לכך, בתי העבודה נהפכו ממוסד שיקומי למוסד שמטרתו ענישה והרתעה ואף הטלת מום בעניים על מנת שלא יקימו משפחות.
מחקר שנערך בשנת 2019 הראה שמדיניות זו לא הועילה ואף הזיקה בכך שהגדילה את כמות העניים.
כמו כן, נטען כי מדיניות זו יצרה סבל רב לחינם.
ככל שהמאה ה-19 התקדמה, בתי העבודה נהפכו יותר ויותר לבתי אבות, שבה הכילו יותר אנשים עשירים מוחלשים וחולים בעלי כושר עבודה מאשר עניים.
ב-1929, הועברה בפרלמנט הבריטי חקיקה המאפשרת לרשויות המקומיות להשתלט על בתי העבודה, ולהפוך אותם לבתי חולים עירוניים.
אף על פי שבתי העבודה בוטלו רשמית על ידי אותה חקיקה ב-1930, רוב בתי העבודה, המשיכו לעבוד תחת הכינוי החדש שלהם, כמוסדות הסיוע הציבורי, בשליטת הרשויות המקומיות.
בתי העבודה הפסיקו לפעול רק לאחר ביטול חוק העניים על ידי חקיקת חוק הסיוע הלאומי 1948 .
בַּיתּ עְדַ'אקֵה היא עיירה במחוז עמראן שבתימן, כ-60 ק"מ צפונית-מערבית לצנעא.
העיירה קרויה על שם ה"עודקי", שהוא מין משובח של צמח הדורה שהיה גדל בשפע באזור.
העיירה נמצאת תחת מחוז עמראן.
בעבר הייתה העיר תחת מחוז חג'ה.
העיירה ממוקמת למרגלות הר גבוה הנקרא "ג'בל מסוַר".
האזור בו נמצאת העיירה נחשב לאזור יפה מאוד, וכך כתב השד"ר ר' יעקב ספיר, שביקר בתימן:
התיעוד הקדום ביותר של הקהילה היהודית בבית עד'אקה הוא משנת ה'ת"ם (1680), השנה בה התרחשה גלות מוזע.
המשורר סעיד בן אסבאט מקונן על קהילת יהודי בית עד'אקה שיוצאת לגלות.
הקהילה היהודית גרה בעיירה באזור נפרד מהערבים.
בית הכנסת הגדול בעיירה היה של משפחת עזירי, ובמאה ה-20 נפתחו בקהילה שני בתי כנסת נוספים, האחד במעלה העיר ועל כן נקרא "אלעיליא", והשני במרכז ולכן נקרא "אלווסטניא".
בית הכנסת הישן נקרא "אלספלא", מפני שהיה בתחתית העיר.
בין רבני הקהילה היו מארי דוד מזעקי, ונכדו מארי ישראל עוזרי.
בעיירה גדלו הרבנים יחיא והב, חיים כסאר, אברהם חייבי, ועוד.
בשנים האחרונות לפני העלייה הגדולה לארץ מנתה הקהילה יותר מחמישים משפחות.
בני הקהילה עלו ארצה במבצע על כנפי נשרים בשנת ה'תש"ט (1949).
עולים מהעיירה הקימו את המושב צוריאל בגליל העליון.
יהודי בית עד'אקה היו נחשבים חריפים ולמדנים, ונאמר עליהם המשפט: .
בֵּית עֶזְרָא הוא מושב הנמצא במישור החוף הדרומי, בין אשדוד לאשקלון, ומשתייך לתנועת המושבים.
הוא נקרא ע"ש עזרא הסופר, שעלה לארץ מבבל (458 לפנה"ס בקירוב).
המושב נוסד על ידי עולים מעיראק ב-28 במרץ 1950, על אדמות הכפר בית דראס שתושביו גורשו במלחמת העצמאות.
בתחילה היה המקום מעברה ששמה הזמני היה אשדוד א'.
בשנת 1991 החלו לתכנן את שכונת ההרחבה.
בהרחבה מתגוררות כ-80 משפחות רובן בני מושב שחזרו לגור במושב.
מדרום למושב בית עזרא נמצאת גבעה 69, ששימשה משלט וזירת קרבות במלחמת העצמאות.
בקרבתו נמצא גם גשר עד הלום, שבו נבלם הצבא מצרי בניסיונו לפלוש לתל אביב.
חלק מאנשי המושב מתפרנסים מהפרדסים, לולים, חוות סוסים.
היישוב הוא חלק ממועצה אזורית באר טוביה.
בֵּית עוּזִיאֵל הוא מושב במחוז המרכז במדינת ישראל.
הוקם בסיוע התנועה המיישבת הפועל המזרחי באזור השפלה, כ-6 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר רמלה.
המושב משתייך למועצה אזורית גזר.
ממערבו נמצא כביש 44. ממזרח לו שוכנים הקיבוץ גזר והאתר הארכאולוגי והגן-הלאומי תל גזר, מצפון מושב עזריה, ומדרום היישוב הקהילתי כרמי יוסף.
המושב נקרא על-שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שהיה הראשון לציון הראשון של ישראל לאחר קום המדינה.
ההתיישבות היהודית במקום נוסדה בשנת 1956 על ידי עולים ממרוקו, בני מעמד הביניים שמימנו את תקומתה במשאביהם שלהם הם, והתארגנו לכך מבעוד מועד, עוד בטרם עלייתם.
המושב הוקם בליווי ובסיוע של חברת רסקו, וכן של המרכז החקלאי של הפועל המזרחי.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-14 באוקטובר 1956.
ב-30 במאי 1957 הונחה אבן פינה למבנה קבע לבית הכנסת במושב.
עשורים אחדים מאוחר יותר, נקלטו במושב גם עולים מהודו.
מתחילת המאה ה-21, המושב נמצא במגמת פיתוח בשל קרבתו למרכז, נופי האזור, וכן ההרחבה שנעשתה בו.
בין הענפים החקלאיים הבולטים במושב ניתן למנות כרמים (מטעי גפן), חממות, ושאר ירקות.
במושב פועלת תנועת הנוער "בני המושבים" למעלה מעשור וחברי גרעין עודד של תנועת בני המושבים מתנדבים במושב ברציפות מאז 2009.
בית עוזיאל מונה כ-150 בתי אב, המהווים שילוב של אוכלוסייה יהודית חילונית ומסורתית.
נכון לשלהי שנת 2022, על-פי הלמ"ס, אוכלוסיית בית עוזיאל מנתה כ-660 נפש.
הרב שניאור זלמן רווח כיהן כרב המושב בשנים 1993–2018
בֵּית עוֹבֵד הוא מושב עובדים בקרבת נס ציונה השייך למועצה אזורית גן רווה ובו כ-300 תושבים.
היישוב הוקם בשנת 1933 כחלק ממבצע התיישבות האלף שנערך בשנות ה-30.
זאב וילנאי כותב כי מקור השם הוא בפסוק בספר משלי: .
השם נזכר גם ב - שם "בית עובד" הוא ביתו של בית עובד-אדם הגיתי, אליו מוסט ארון הברית על ידי דוד לאחר ניסיון כושל להחזיר את הארון מקריית יערים.
מקור נוסף לשם הוא היישוב הערבי ביארת עבוד (שמשמעו פרדס עבוד) ששכן במקום בו שוכן כיום המושב.
המושב בנוי על גבעה, אשר במפה בריטית משנת 1873 מסומנת כחורבה בשם 'לוליה'.
בראש הגבעה לצד בית כנסת ובית העם ישנה חורשת אורנים שניטעה לזכר הנופלים בימי המרד הערבי הגדול (1936-1939) באזור זה.באוגוסט 2008 נתגלה במושב סליק ובו 24 רימוני יד מתקופת המנדט הבריטי.
הסליק נתגלה במהלך חפירות שהתבצעו במושב לצורך התקנת מערכת ביוב חדשה במושב.
בית עליון הוא אחד משני בתי מחוקקים (השני הוא בית תחתון), במדינות בהן הרשות המחוקקת מורכבת משני בתים (להבדיל ממדינות בהן נוהג בית מחוקקים חד-ביתי).
בדרך כלל לבית העליון יש את המאפיינים הבאים:
לבית העליון פחות כוחות אלקטורליים מאשר לבית התחתון, והוא יכול רק להשהות את החקיקה ולא לבטל חקיקה של הבית התחתון.
הבית העליון אינו יכול להתחיל בהליך חקיקה, אלא רק להמשיך הליך חקיקתי שהחל בבית התחתון.
כמו כן לבית העליון אין סמכות וטו מוחלטת על חקיקת הבית התחתון, וישנם מנגנונים באמצעותם הבית התחתון עוקף את סמכויות הווטו של הבית העליון.
בשיטה נשיאותית, לבית העליון סמכויות העברה מסמכות של הנשיא בהליך של הדחה, לאחר שהבית התחתון הורה על תחילת הליך זה.
יש מדינות בהן חברי הבית העליון אינם נבחרים בבחירות כלליות אלא ממונים לבית העליון מכוח תוארי אצולה שברשותם.
במדינות פדרליות, הבית העליון מייצג את נציגי המדינות השונות על בסיס שוויוני בין המדינות, ולא על בסיס גודל האוכלוסייה של המדינות.
אין יחס ישר בין מספר חברי הבית העליון והבית התחתון.
במדינות פדרליות, מספר חברי הבית העליון קטן מאלה של הבית התחתון.
במדינות בהן המושב בבית העליון הוא בזכות תוארי אצולה, מספר חברי הבית העליון גדול ממספר חברי הבית התחתון.
הבית העליון נחשב לבית בעל סמכויות ייעוץ או סמכויות שינוי ההחלטות של הבית התחתון - ועל כן לרוב אין לו סמכות להתחיל בהליך חקיקתי או סמכות לעצור הליך חקיקתי לאורך זמן.
אין לבית העליון, לרוב, סמכויות פיקוח על הרשות המבצעת.
כך לדוגמה יכול בית הלורדים לעכב חקיקה בתחום שאינו תחום תקציבי עד שנה, אך לא להטיל עליה וטו לחלוטין.
בתקופת העיכוב יכול הבית התחתון לתקן את החקיקה.
בארצות הברית לבית העליון סמכות ייחודית לאשרר אמנות בינלאומיות.
במדינות שונות חברי הבית העליון אינם נבחרים לחברות בבית זה אלא ממונים (בדרך כלל על ידי ראש הממשלה).
מטרת מינויים אלה - ליצור בית מחוקקים של מומחים בתחומם, או של אזרחים שתרמו למדינה בצורה יוצאת דופן, אולם לא יוכלו להיבחר בבחירות פוליטיות.
כך לדוגמה, חברי הסנאט הקנדי ממונים על ידי מלך קנדה בהמלצת ראש ממשלת קנדה.
בשיטות בהן המינויים מקובלים היו לרוב המינויים מועברים בירושה (בית הלורדים בבריטניה עד שנת 1998, ובית החברים ביפן עד ביטולו בשנת 1947).
בדנמרק, שוודיה, ונצואלה, ניו זילנד ופרובינציות קוויבק, נובה סקוטיה, אי הנסיך אדוארד, מניטובה וניו ברנזוויק בקנדה בוטלו בתי המחוקקים העליונים ואומצה שיטה של בית מחוקקים אחד.
במדינת נברסקה שבארצות הברית בוטל דווקא הבית התחתון (בשנת 1934), ונותר רק הבית העליון כבית מחוקקים אחד.
במדינת קווינסלנד שבאוסטרליה בוטל הבית העליון בשנת 1922.
סנאט - המונח המקובל ביותר.
"מועצת המדינות" בפדרציות כגון - בונדסראט (גרמניה, אוסטריה ושווייץ), מועצת הפדרציה (רוסיה), "רג'יה סבהה" ("מועצת המדינות" של הודו), שנג'י אין (יפן).
בית היועצים כגון - בית היועצים של יפן ובית היועצים של מצרים.
בית הלורדים – הממלכה המאוחדת.
שאמבר דה פר (בצרפתית "חדר החברים") בצרפת בתקופת בורבון.
האספה הפוליטית המייעצת העממית של סין (בסינית: 中国人民政治协商会议) – הרפובליקה העממית של סין.
אירסטה קאמר (בהולנדית: "החדר הראשון") – הולנד.
בית עיטאב היה כפר ערבי בהרי ירושלים במבואות הדרומיים-מערביים של העיר ירושלים, כ-15 קילומטרים מערבית לבית לחם (כ-2 ק"מ מערבית למושב בר גיורא).
הכפר שכן על שרידי מבצר צלבני מימי הביניים.
תושבי הכפר עזבו אותו במלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור לאחריה.
כיום ישנם במקום אתר ארכאולוגי וגן לאומי בית עיטאב.
על הגבעה הנישאת לרום של 665 מטר, שכן ככל הנראה מבצר צלבני או חווה מבוצרת.
לגבעה זו הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היא חלשה על דרך רומית קדומה שעלתה מעמק האלה להרי ירושלים (בתוואי של כביש 375).
במאה ה-19 התיישבו בכפר בני חמולת אבו לחאם.
בתי הכפר שילבו ביסודותיהם את שרידי המבצר העתיק.
הכפר היה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 אוכלוסיית הכפר מנתה 606 איש והיו בה 187 בתים נושבים..
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכו שטחי אדמותיו ב-8,757 דונם ובשנת 1945 הוערכה כמות האוכלוסייה ב-540 נפשות.
במלחמת העצמאות במהלך מבצע ההר ב-21 באוקטובר 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבת הראל ותושביו עזבו.
במאה ה-12 נקודה חשובה למיסיונרים בבית עיטאב הייתה האחוזה של האביר יוהנס גות'מן שהייתה במרכז העיר.
לביתו היו שתי קומות מבוצרות, קומת הקרקע שהובילה למרתף ולקומה העליונה.
בשנת 1161 נכלא גות'מן בידי המוסלמים ואשתו נאלצה למכור את הנכס למען גיוס כספי ערבות.
בשטר הנכס של אשתו נכתב שם המקום בתור "בית' עיטאפ".
ככל הנראה שטר הנכס מהווה העדות היחידה מהמקום.
בשנת 1838 חוקר בריטי בשם אדוארד רובינסון ביקר בכפר, את הכפר הוא תיאר מורכב מבתי אבן עם "הריסות מגדל" במרכזו (הריסות המגדל הללו עשויות להיות אחוזתו של האביר יוהנס גות'מן).
לפי הערכות רובינסון היו בכפר כ-600-700 תושבים, הוא מוסיף כי בית עיטאב היה מרכז המחוז ארקוב.
במסעו שם אחראי הכפר אותו תיאר רובינסון בתור "אדם יפה תואר" משבט הלח'ם, אותו אחראי שפגש רובינסון הזמין אותו לישיבת מועצת הכפר מתחת לעץ התאנה במרכז הכפר אך הסיירים נאלצו למהר לעבור בעוד מקומות לפני רדת החשיכה.
סכסוכי שבטי קייס וימן במקום -
שיח בית עיטאב במהלך המאה ה-19 נקרא "שיח עוטאם אל לח'ם" הוא גורש בשנת 1846 אך הצליח לברוח ולחזור לבית עיטאב.
עוטאם אל לח'ם שהיה תומך של הפלג הקייסי נכנס למריבה עם מנהיגי הפלג הימני.
בשנת 1855 מוחמד עטאללה שהיה בן דודו של עוטאם אל לח'ם התחיל לאבד את כוחו האזור ולכן למען חיזוק שליטתו באזור החל להצתודד עם שיח מוסטפא אבו גוש והצטרף לפלג הימני.
ב־3 בינואר 1855 התנהל קרב בין שבטי קייס וימן במקום ובו נהרג השיח מוחמד עטאללה ביחד עם עוד 21 אבדות מהצד של הפלג הימני.
לפי עדי ראייה מהקונסוליה הבריטית גופותיהם של הימנים בותרו לאחר מותם.
בפברואר 1855 משפחת אבו גוש עזרה לעטאללה וכבשה את בית עיטאב מידי הקייסים תוך כדי שהם כולאים את עוטאם אל לח'ם בביתו.
סיירים נוספים בתקופה העותמאנים -
כשהגיע הסייר הצרפתי ויקטור גרן הוא מצא בבית השיח מעין מצודה עתיקה שנראתה בעיניו "יותר עתיקה מהצלבנים" אנשי הכפר טענו שזהו מעבר תת-קרקעי למעיין בתחתית הגבעה (כנראה עין חוד).
הם סיפרו לו על הכפר אישוע ושהוא אשתאול המקראית ושבין הכפר אישוע לכפר סורע'ה נמצא קבר שמשון.
סוקין השווייצרי מצא רשימה עותמאנית המתוארכת ל-1870 שבה נכתב שאוכלוסיית הכפר מונה 241 גברים.
במהלך מפקד האוכלוסין הבריטי שכנו בבית עיטאב 504 תושבים - כולם מוסלמים.
עד למפקד האוכלוסין בשנת 1932 מספר התושבים גדל ל-606 תושבים מוסלמים בכ-187 בתים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 תיעד יצחק בן-צבי מסורת מקומית שצוטטה על ידי חכם בג'איו ומר קשטל, מזקני הקהילה היהודית בחברון, לפיה משפחת אל-לח'ם, הנחשבת ל"נכבדה במשפחות הכפר הקטן ההוא", הנה ממוצא יהודי.
לדברי בן-צבי, במהלך מלחמות קייס-ימן, משפחה זו הובילה את הפלג הימני המקומי.
תחילה בית עיטאב היווה תת-מחוז למחוז רמלה אך בעקבות שינוי גבולות המחוזות הבריטים הוסב לתת מחוז תחת מחוז ירושלים.
תושבי הכפר ברחו בין התאריכים 19 ל-24 באוקטובר 1948 אחרי שחטיבת הראל כבשה את הכפר במבצע ההר כחלק ממבצע יואב.
רוב תושבי הכפר ברחו לבית לחם וחברון.
לפי עדות חיילים, חטיבת הראל הגיעה לכפר בלילה, מצאה את הכפר נטוש והשמידה את השרידים.
לפי טענה אחרת המקום הושמד בשנות השבעים.
בשנת 1950 הוקם בצד הצפוני של הכפר המושב נס הרים.
בשנת 2002 המקום הוכרז בתור שמורת טבע.
בית עור אל־פוקא הוא יישוב פלסטיני מוסלמי הסמוך לכביש 443 בהרי בנימין המערביים, ושוכן באזור הנקרא בני מאלכ.
היישוב הוא היישוב העלי ("אל־פוקא") – ביישוב מתגוררים כ־1,049 תושבים (נכון ל־2017) המתפרנסים בעיקר מחקלאות.
היישוב נמצא בסמיכות לבית חורון והבתים הקיצוניים בשני היישובים נמצאים במרחק של עשרות מטרים זה מזה.
שם היישוב משמר את שמו של היישוב הקדום בית חורון עליון, על שם האל הכנעני חורון.
תושבי הסביבה מייחסים את שם הכפר לשמו של הנביא עור, אשר קברו מצוי בבית עור א־תחתא.
בית עור א־פוקא מזוהה עם היישוב הקדום בית חורון עליון, שמוזכר במקרא ובמקורות מאוחרים יותר.
המקורות הקדומים מציינים לעיתים בכפיפה אחת גם את בית חורון עליון והישוב הסמוך, בית חורון תחתון (המזוהה עם בית עור א־תחתא), תחת השם הקיבוצי "בית חורון".
מן הממצא הארכאולוגי, לפי תארוך חרסים, עולה כי בית חורון תחתון נוסד בתקופת הברונזה המאוחרת, לפני בית חורון עליון שנוסד בתקופת הברזל.
בסקר ארכאולוגי שנעשה בבית עור אל־פוקא התגלו בית בד, גת חצובה, בור מים, בריכה, טרסות, שרידי חציבה, שרידי דרך רומית, ועוד.
במהלך מרד החשמונאים, הביס יהודה המכבי במקום את הצבא הסלאוקי.
במרד הגדול צבא רומי בפיקודו של קסטיוס גאלוס הובס במקום על ידי לוחמים יהודים.
אב הכנסייה הירונימוס מציין כי בימיו (סוף המאה ה־4 ותחילת המאה ה־5 לספירה) בית חורון היה כפר קטן, ומוסיף במקום אחר כי שני היישובים, בית חורון תחתון ועליון, הוקמו בידי שלמה ונחרבו לימים "מחמת פורענויות המלחמה".
בית עור אל-פוקא הייתה מיושבת במאה ה-16. בשנת 1538/9 המקום נזכר כמזרעה (חלקת אדמה לא מיושבת).
בשנת 1552 נזכר הכפר בתיאור נכסים שהוקדשו למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו של סולימאן הראשון בירושלים.
לפי המסורת המקומית, רוב תושבי בית ע'ור אל פוקא הם צאצאיהם של מהגרים מדורא שבדרום הר חברון שהתיישבו בכפר בתקופה העות'מאנית.
ידוע כי מהגרים מדורא התיישבו באותה העת גם ביישובים אחרים באזור, בהם בית ענאן וטירה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 47 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 173 תושבים, כולם מוסלמים.
היישוב בית עור אל־פוקא זכה לפרסום באוגוסט 2019, לאור ביקור מתוכנן של חברת הקונגרס האמריקאי רשידה טליב בבית סבתה, מופתייה טליב.
טליב ביקרה בבית עור אל־פוקא מספר פעמים, וביקורה האחרון היה בשנת 1998. ביקורה המתוכנן, יחד עם חברת קונגרס נוספת בשם אילהאן עומאר, בוטל על ידן לאחר שלא הסכימו לתנאי שר הפנים לביקור, שכללו בין השאר ציות לחוק הישראלי ואי־הבעת תמיכה בחרם על ישראל בעת הביקור.
הכפר ממוקם על הכביש העתיק הנקרא מעלה בית חורון שקישר בין מודיעין לירושלים מהתקופה העתיקה.
עד שנת 1988 הכביש העיקרי, כביש 3, עבר דרך הכפר, אך בעקבות האינתיפאדה הראשונה הוסט מעט דרומה ועל רצועה שרוחבה 150 מטר ו־10 ק"מ אורכה נבנה הכביש החדש שמספרו הפך ל־443. הכביש הישן העובר דרך הכפר משמש מאז לקישור בין הכפרים הפלסטיניים.
בשנת 2002 נסגר הכביש לנסיעת תושבי הכפר, למשך מספר שנים, דבר שהקשה על תושבי הכפר וגרם לחלק מהתושבים לעזוב את הכפר.
בית עור א־תחתא הוא יישוב עתיק, כיום בשטח B ברשות הפלסטינית הסמוך לכביש 443 בשיפולים המערביים של הרי בנימין, ושוכן באזור הנקרא בני מאלך.
שם היישוב משמר את שמו של היישוב העברי הקדום ששכן במקום בית חורון תחתון.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 117 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 611 תושבים, כולם מוסלמים.
שם היישוב משמר את שמו של היישוב הקדום בית חורון תחתון, על שם האל הכנעני חורון.
תושבי הסביבה מייחסים את שם הכפר לשמו של הנביא עור, אשר קברו מצוי בכפר זה.
הכפר בית עור א־תחתא יושב על תל המזוהה עם היישוב הקדום בית חורון תחתון, שמוזכר במקרא ובמקורות מאוחרים יותר.
המקורות הקדומים מציינים לעיתים בכפיפה אחת גם את בית חורון תחתון וגם את בית חורון עליון הסמוך תחת השם "בית חורון".
היישוב בית חורון תחתון מוזכר בפרט בספר יהושע: "וירד ימה אל גבול היפלטי עד גבול בית חורון תחתון ועד גזר והיו תוצאותיו ימה".
מערת קבורה משלהי תקופת בית שני (המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה) נחשפה במעלה המדרון הדרומי של הפסגה עליה יושב הכפר.
ממערב לכפר, בסמוך לדרך הרומית ולמרגלות מעלה תלול, התגלו חורבות של קפלה, שמקורה כנראה בתקופה הביזנטית.
חרסים מהתקופה הביזנטית נתגלו גם כן בכפר.
במאה ה־12, עת היה הכפר חלק מממלכת ירושלים הצלבנית, הוא נזכר כפייף של כנסיית הקבר.
במרשמי המס העות'מאנים שנערכו בשנת 1596, הפכר הופיע תחת השם "בית עור א־סופלה", ונרשם בנפת ("נאחיה") ירושלים במחוז ("ליוה") ירושלים.
בכפר נמנו 20 משקי בית, כולם מוסלמים, ואלה שילמו מס של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, עצי זית, עיזים או כוורות, סה"כ 3,700 אקצ'ה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863, וציין כי מתגוררים בו כ־300 תושבים.
לדבריו, גרן ציין כי תושבי הכפר נוהגים לסגוד לזכר אישה בשם "חניה בינת יאקוב" תחת כיפה בחורבה סמוכה בשם ח'רבת חלבה.
סלילת הכביש המחבר את רמאללה עם מישור החוף, בתקופת המנדט, הביאה ליישוב שגשוג כלכלי.
במהלך האינתיפאדה השנייה נחסם כביש הגישה בין היישוב והכביש (שלימים קיבל את המספר 443), מה שגרם למצוקה גדולה לתושבי הכפר.
החסימה הוסרה ב־2010 בעקבות עתירה לבג"ץ.
תרומות של פארוק שאמי, יליד המקום שמתגורר בארצות הברית איפשרו להקים בית ספר חדש בכפר ולקדם חישמול העיירה.
באתר שרידים קדומים רבים, בהם שרידי פסיפס ופריטים אדריכליים, כולל גת, קבר, שרידי קאפלה ועמוד-סורג של כנסייה.
מתוך 157 חרסים שנלקטו בצפון התל ונבדקו, חרס אחד התגלה מתקופת הברזל א', 27% מהחרסים מתקופת הברזל ב', 3% מהתקופה הפרסית, 29% מהתקופה ההלניסטית, 17% מהתקופה הרומית, 10% מהתקופה הביזנטית, חרס בודד מהתקופה המוסלמית הקדומה, ו-9% מהתקופה העות'מאנית.
בסמוך לכפר שוכנת ח'רבת חלבה, חורבה גדולה עליה נותרו רק מעט שרידי מבנים.
בהמשך השלוחה נמצאו חרסים מהתקופה ההלניסטית ועד ימי הביניים, רובם מהתקופות הרומית (43%) והביזנטית (23%), אך גם מההלניסטית (3%), המוסלמית הקדומה (10%), וימי הביניים (8%).
מבנה עיריית טביליסי (בגאורגית: თბილისის მერია, תבּיליסיס מֶריַה) הוא בניין עם מגדל שעון הממוקם דרומית לכיכר החירות בטביליסי, בירת גאורגיה.
המבנה משמש כמשרד ראש עיריית טביליסי ומועצת העיר טביליסי.
המבנה נבנה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בשנות ה-30 של המאה ה-19, ושוחזר מספר פעמים, כך שמראהו כיום שונה ממראה המבנה המקורי.
עד לשנת 1879 שימש המבנה כמשרד מפקדת המשטרה.
בשנת 1878 הוכרז על התמודדות בין הארכיטקטים על עיצובו מחדש של המבנה.
בהתמודדות זכתה תוכניתו של פאול שטרן.
מבחינה חיצונית הארכיטקטורה משקפת את עשרת הסגנונות האקזוטיים עם עיצוב נאו-מורי.
בשנת 1910 הוסף המגדל והורחב יחד עם המבנה כולו בשנת 1912.
מבנה עיריית טביליסי מנוהל על ידי מנהלת העירייה וגופים ממשלתיים נוספים, ובכללם חיל טביליסי, מחלקת התעבורה העירונית, מחלקת המדיניות הכלכלית, קופת העירייה, מחלקת פיקוח, מחלקת תכנון עירוני, המחלקה לעניינים פיננסיים, מחלקת הספורט, מחלקת המכירות, והגוף המחוקק של העיר, "סקרבלו" ודראגסטור היסטורי.
(2006) "הערים העתיקות של גאורגיה: תבּיליסי" ("საქართველოს ძველი ქალაქები: თბილისი"), בגאורגית,
בית עיריית בריסל הוא אחת מנקודות הציון העירוניות של בריסל, והמבנה הבולט ביותר בגראן פלאס, כיכר השוק שבמרכז העיר העתיקה.
המבנה הוא אחת הדוגמאות המשובחות לאדריכלות גותית בשלה בסגנון ארצות השפלה.
החלק העתיק ביותר בבית העירייה הנוכחי הוא האגף המזרחי (הנמצא בצד שמאל כשמתבוננים בחזית הבניין).
אגף זה, עם מגדל פעמונים קטן, נבנה בשנים 1402–1420 בפיקוחו של יאקוב ון תינן (Van Thienen), והתוכניות המקוריות לא כללו אפשרות הרחבה עתידית.
כשאישרו לגילדות העירוניות להצטרף למועצת העיר לצד נציגי האצולה, נוצר הצורך להרחיב את המבנה.
אגף נוסף וקצר יותר הושלם בתוך חמש שנים מרגע שקארל האמיץ הניח את אבן הפינה ב-1444. את האגף הימני בנה גיום דה ווגל (בהולנדית וילם דה פוחל, De Voghel), שבנה ב-1452 גם את ה-Magna aula, חדר האסיפות.
הצריח בסגנון גותי-ברבנטי תוכנן על ידי יאן ון ראוסברוק, אדריכל החצר של פיליפ הטוב.
ב-1455 כבר החליף הצריח את מגדל הפעמונים הישן.
המגדל הרבוע הולך וצר, והופך למעשה שבכה מתומן, עטור בשפע צריחונים.
מעל הצריח עומד פסל מתכת מוזהב בגובה חמישה מטר של מלאך-השרת מיכאל, הקדוש הפטרון של העיר, השוחט דרקון או שד.
המגדל, דלת הכניסה שתחתיו וחזית בית העירייה אינם מתואמים, והדבר בולט לעין; על פי האגדה האדריכל התאבד בקפיצה מן המגדל כשגילה את ה"טעות".
אבל סביר יותר שחוסר הסימטריה היה תוצאה צפויה מראש ומקובלת של מגבלות החלל והשינויים בתוכניות הבניין עם השנים.
חזית הבניין מעוטרת במספר רב של פסלים המייצגים אצילים, קדושים ודמויות אלגוריות.
הפסלים בחזית הבניין כיום הם העתקים - הפסלים המקוריים שמורים במוזיאון העירוני הנמצא מול העירייה, בצידה השני של הכיכר.
בעקבות הפצצת בריסל ב-1695 על ידי הצבא הצרפתי בהנהגת הדוכס מווילרואה פרצה שרפה גדולה בכיכר ושרפה את החלל הפנימי של בית העירייה; הארכיון העירוני ואוספי האמנות עלו בלהבות.
פנים הבניין נבנה מחדש, ותוספת של שני אגפים אחוריים הביאו את הבניין, שהיה בצורת L, לצורתו המוכרת כיום: מרובע עם חצר פנימית, שהושלם ב-1712 על ידי קורניי ון נרוון (Van Nerven).
עיצוב הפְּנים הגותי שוחזר על ידי ויקטור ז'אמאר בסגנונו של המורה שלו, אז'ן ויולה-לה-דוק.
ב-1868 הוצבו באולמות שטיחי קיר, ציורים ופסלים, רובם מתארים דמויות ומאורעות בהיסטוריה של בריסל.
בניין העירייה היה גם מקום מושבה של ממשלת בראבנט עד 1795. מ-1830, אחרי המהפכה הבלגית, התאספה בבניין גם הממשלה הזמנית של בלגיה.
כיום עברו רוב משרדי העירייה לבניין משרדים חדש שנבנה בשנות השבעים של המאה ה-20; אבל כמה פונקציות טקסיות נותרו עדיין בבניין ההיסטורי, בהן משרדו של ראש העיר עצמו ואולם שבו נערכים טקסי נישואים אזרחיים.
בית עיריית תל אביב-יפו הוא משכנה של עיריית תל אביב-יפו הנמצא בכיכר רבין (רחוב אבן גבירול 69) ויוצר את הדופן הראשית שלה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל מנחם כהן, שזכה במפתיע בתכנונו בשנות ה-50, בהיותו בן 26 בלבד.
הוא תוכנן בסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה באותן השנים.
גובה הבניין 62 מטרים, כאשר גגו הראשי מגיע לגובה 54.74 מטרים.
הקמת הבניין מומנה על ידי חברת וולפסון קלור מאיר, שקיבלה דמי שכירות מהעירייה.
חזית הבניין הראשית פונה אל כיכר רבין, הנקראת כך מאז רצח יצחק רבין, שאירע בה אחר עצרת השלום.
כיכר רבין היא הכיכר החשובה בתל אביב-יפו.
היא מהווה מוקד לאירועים, עצרות, הפגנות, פסטיבלים וחגיגות, להם מהווה תמיד בניין העירייה רקע.
ברחבת בית העירייה בנויה במה מוגבהת הפונה לכיוון מרכז הכיכר.
בעת אירועים והפגנות נוהגים אישים ופוליטיקאים לנאום מעל גבי הרחבה.
על פי התוכנית המקורית, הכניסה לבניין נועדה להיות מכיוון הכיכר, לאחר עלייה במדרגות הרחבות וחציית הבימה המוגבהת.
הכניסה המונומנטלית הפונה לכיכר אינה בשימוש כיום, בין השאר בגלל בעיות גישה לנכים, והכניסה לציבור הרחב היא כניסה צדדית במפלס רחוב אבן-גבירול.
בתחילת המאה ה-21 התגלו ליקויי בטיחות במבנה, ועקב כך הוסרה בשנת 2004 רשת הבטון משני צדיו.
לאחר מכן החלה להתגבש תוכנית כוללת לשיפוצו והרחבתו, ובשנת 2012 עבר שיפוץ כולל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבחנו אפשרויות להוסיף לבניין קומות נוספות, ומערכת קולטים סולארים שיפיקו אנרגיה בבניין.
כמו כן, נבחנה אפשרות לשיפוץ של המבנים המקיפים את הכיכר והסדרת חזית מסחרית בעיצוב אחיד מתחתם.
שיפוץ נוסף שנבחן היה לרחבת הכיכר, ואף נבחנה האפשרות להקים מתחתיה חניון תת-קרקעי.
לבסוף הסתיים השיפוץ בשנת 2014 והוא כלל הקמת מערכת תאורה צבעונית על חזית הבניין לכיוון כיכר רבין, שלדברי העירייה "משמשת להעברת מסרים מהעירייה לתושבים ולהעניק לציבור חוויה אסתטית ואינטראקטיבית".
בין השאר שימשה מערכת התאורה במקרים הבאים:
נובמבר - דגל צרפת - בעקבות פיגועי נובמבר 2015 בפריז
נובמבר - דגל ישראל - בעקבות שני פיגועים נגד ישראלים שהתרחשו ב-19 לחודש זה
אפריל - דגל רוסיה - בעקבות הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג
מאי - דגל בריטניה - בעקבות הפיגוע במנצ'סטר ארנה
מאי - דגל מצרים - בעקבות פיגוע הירי באל-מניא
אוגוסט - דגל ספרד - בעקבות פיגועי הדריסה בקטלוניה
אוקטובר - דגל ארצות הברית - בעקבות הטבח בסטריפ של לאס וגאס
אוגוסט - דגל איטליה - בעקבות קריסת גשר מוראנדי
אוגוסט - דגל הדרוזים - בעקבות מחאה נגד חוק הלאום
נובמבר - דגל פולין - לכבוד 100 שנות עצמאות פולין
אפריל - דגל סרי לנקה - בעקבות הפיגועים בסרי לנקה
נובמבר - תאורה בצבע אדום - כמחאה נגד אלימות נגד נשים
נובמבר - דגל צ'כיה - לציון 30 שנה למהפכת הקטיפה
דגלי סין, איטליה, בריטניה, וארצות הברית - בעקבות מגפת הקורונה
אפריל - כיתוב הוקרה לבני ברק בעקבות מגפת הקורונה
אוגוסט - דגל לבנון - בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות
אוגוסט - דגל איחוד האמירויות הערביות - בעקבות ההכרזה על הסכם איחוד האימרויות-ישראל.
פברואר - דגל אוקראינה - בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה
ספטמבר - דגל הממלכה המאוחדת עקב מות המלכה אליזבת השנייה
בית העירייה הנוכחי הוא המבנה השלישי של עיריית תל אביב.
בראשונה שכנה עיריית תל אביב ב"בית הוועד" שהיה מבנה בן 3 קומות הצמוד למגדל מים בשדרות רוטשילד.
בשנת 1925, עברה העירייה למשכן חדש בבית א.
סקורה, מבנה בכיכר ביאליק, שבמקור נועד לשמש כבית מלון, ומשרדי העירייה שכנו גם במבנים סמוכים אליו.
במשך השנים 1965–1966 עברה עיריית תל אביב למיקומה הנוכחי בכיכר רבין (אז "כיכר מלכי ישראל").
בית על עץ הוא בית אשר נבנה על גבי ענפי עץ בוגרים או על גזע המתנשא מעל הקרקע, ואשר הגישה אליו מתבצעת, בדרך כלל, באמצעות סולם.
לרוב משמש בית על עץ כמקום משחק לילדים, אך לעיתים גם למגורי קבע.
בתי העץ, אשר נבנים לרוב בבתים להם חצר אחורית, משמשים ילדים ונערים כמקום מפלט אליו הם יכולים לסגת כאשר הם רוצים לבלות זמן בנפרד מחיק המשפחה ללא הפרעות בשביל לשחק, לחשוב, לקרוא או להתרועע עם חבריהם.
לרוב בניית בתי העץ מתבצעת יחד עם אחד ההורים, והיא נותנת הזדמנות לילדים ונערים רבים ללמוד כישורי נגרות בסיסיים.
בעולם קיימות עדיין אוכלוסיות ילידים שונות המתגוררות בבתים על עצים באזורי היערות הטרופיים באמריקה הדרומית, אפריקה, אסיה ובפפואה גינאה החדשה – הן מעדיפות להתגורר בעצים גבוהים על מנת להגן על עצמם מסכנות שונות בעיקר מהצפה ומטורפים.
לעיתים הבתים על העצים משמשים גם את הילידים לאחסון מזון במקום בו חיות היער לא יוכלו להגיע אליו.
באירופה ובארצות הברית קיימות חברות אדריכליות המתמחות בבניית בתים על עצים.
בית העירייה של העיר ברמן (גרמנית Bremer Rathaus) הוא אחד הבניינים הגותיים המפורסמים באירופה.
סגנון הבנייה שלו מוכר גם בשם Weserrenaissance, כלומר "רנסאנס של הווזר", על שם הנהר וזר העובר בברמן.
מאז יולי 2004 מוכר הבניין, ביחד עם פסל רולנד שלידו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הבניין הוא מושב הסנאט של מדינת ברמן, וכן משרד ראש העירייה.
רוב משרדי הסנאט ממוקמים בבניין חדש משנת 1966, הממוקם גם הוא באותה כיכר.
בניינים אחרים בכיכר הם הקתדרלה של ברמן, בניין הגילדות של העיר (ה-Schütting, כיום בית לשכת המסחר) וכנסיית גבירתנו של ברמן.
כבר ב-1251 מוזכר לראשונה בניין בשם domus consulum (בית הקונסולים) ששימש כבית-עירייה, שעמד בפינת זגרשטראסה ואוברנשטראסה.
בסביבות שנת 1400, בשיא התפתחותה של העיר, הוחל בתכנון בית-עירייה חדש.
בניין זה נבנה בסגנון גותי בשנים 1405–1410, וכלל שתי קומות ואולם כינוסים.
יוזמי ובוני הבניין היו ראש העירייה יוהאן המלינג, חברי המועצה פרידריך ויגר והיינריך פון דר טרוּפֶּה, האדריכלים סלומון ומרטין והפסלים יוהנס והנינג.
בבניין היו אולם תחתון ואולם עליון, ובצד הצפוני גם חדרים בודדים, שמאוחר יותר עברו שינויים רבים.
בחזית הבניין, בכיוון כיכר השוק, עמדו דמויותיהם של הקיסר ושל שבעת הנסיכים הבוחרים, ובשתי החזיתות הצרות פסלי הנביאים והחכמים.
חומת מגן עם חרכי ירי המופיעה בתוכניות לא נבנתה בסופו של דבר.
בסביבות שנת 1600 החליט הסנאט של העיר כי חזית הטיח של הבניין אינה ייצוגית מספיק, והוחלט על שיפוץ מקיף.
את העבודות ניהל האדריכל לידר פון בנטהיים (Lüder von Bentheim).
על בסיס התוכניות שלו שופץ בית-העירייה בשנים 1608–1612. החלק המרכזי נהרס והחלונות הורחבו וחוזקו.
טורט זכוכית גדול יותר נבנה, ובראשו גמלון בסגנון פלמי.
החזית, בסגנון "רנסאנס של הווזר", מגלה אלמנטים אדריכליים שהושפעו מאמנים נדרלנדיים כמו האנס פרדמן דה פריס, הנדריק גלוציוס ויאקוב פלוריס.
החזית הפונה לכיכר-השוק עוטרה בקישוטים ותבליטים עשירים בדמות חיות, ראשים, מלאכים ודמויות מיתולוגיות.
במהלך השנים נוספו לבניין אגפים שונים.
מעט לאחר שנבנה, נוספה לו ב-1410 הרחבה על הקיר הצפוני ובה חדר ישיבות לחברי מועצת העיר וחדרים נוספים עבור השלטון העירוני.
במאה ה-15 נוספו גם חדרים בקומת המרתף מצפון.
הרחבה גדולה נוספת לכיוון צפון נבנתה ב-1545. מאז 1819 נבנה ליד בית העירייה בניין נוסף ששימש את העיר, שהבניין הישן לא הספיק לה; בתחילת המאה העשרים נהרס בניין זה, ונבנתה הרחבה רבתי, בסגנון "נאו-רנסאנס", שנועדה לאכלס את המשרדים בבניין שנהרס.
בעת מלחמת העולם השנייה הוקף הבניין בשקי חול וחלונותיו נאטמו בקרשים, וכך הוא ניצל מן ההפצצות שהרסו חלקים גדולים מהעיר.
כיום חלקים מן הבניין פתוחים למבקרים, ואילו חלקים אחרים משמשים עדיין את העירייה.
בין השאר ניתן לבקר ב-Ratskeller, מסבאה גרמנית מסורתית, העתיקה ביותר בגרמניה - היא נבנתה ב-1405, ופועלת מאז ברציפות כמסבאה.
היא ממוקמת במרתף, כמקובל בגרמניה, ומחולקת לכמה אולמות וחדרים.
בין השאר נמצאת בה חבית היין העתיקה ביותר בגרמניה, משנת 1653, כמו גם יינות חדשים יותר, מן המאות ה-18 וה-19. היינריך היינה מזכיר ומהלל את המסבאה ואת היינות באחד משיריו.
בית עיריית פריז נמצא ברובע הרביעי של פריז ומהווה את משכנה של עיריית פריז מאז 1357.
במאה ה-13 שכנה המינהלה האזרחית של פריז ב"סלון הבורגנים" שבקרבת השאטלה, ובראשית המאה ה-14 עברה לגבעת סנט-ז'נבייב שבגדה השמאלית.
אטיין מרסל, "ראש הסוחרים" של פריז (prévôt des marchands; מי שעמד בראש סוחרי פריז תחת השלטון הישן ותפקד כ"ראש עיר" בפועל), רכש את "בית העמודים" שבגדה הימנית בחודש יולי 1357, ואליו הועבר מרכזם של המוסדות המוניציפליים של העיר.
תחת מבנה זה הוקם במאה ה-16 היכל שתוכנן, לבקשת המלך פרנסואה הראשון, בידי האדריכל האיטלקי דומניקו דה קורטונה, שגם השתתף בתכנון טירת שמבור; והצרפתי פייר שמביז', שמזוהה בין היתר עם טירת פונטנבלו ועם קתדרלת סנליס.
בניית אוטל-דה-ויל נמשכה מ-1533 ועד 1628, ובין 1836 ו-1850 נוספו לו גימורים ותוספות תוך שימורה של החזית הרנסאנסית.
בימי הקומונה הפריזאית של 1871 נשרף הבניין, ונשרפו גם ארכיונים, הספרייה העירונית ואוספי-התעודות החשובים.
המבנה הוקם מחדש בין 1874 ל-1882, לפי תוכנית של האדריכלים תאודור בּאלוּ ואדוּאָר דֶפֶּרְת.
החזית, בסגנון נאו-רנסאנס, ניסתה להתחקות אחר זו של הבניין שנשרף.
הכיכר בחזיתו המערבית של הבניין, שב-1803 נקראה כיכר העירייה, הפכה למרחב להולכי רגל בשנת 1982. לאורך ההיסטוריה היה מקום זה מוקד להתקהלויות של מתקוממים, מפגינים ומורדים.
המבנה מתאפיין בחלונות ביפוריים ונישות מפוסלות רבות, ובחלליו הפנימיים שטיחי קיר, רהיטים מעוטרים ופרסקו.
החזית העיקרית מעוטרת בדמויות רבות שמציינות את פריז - בהן אמנים, מדענים, פוליטיקאים ותעשיינים.
בחצר הפנימית, שני פסלי ברונזה מסמלים האחד את האמנות והאחר את המדע, מעשה ידיהם של לורן מרקסט וז'ול בלנשאר בהתאמה.
גם כיום, בהיותו אתר של כוח ויוקרה, שבו יושבת מועצת פריז ובו מתקבלים אורחיהם של ראשי העיר, מוקדש חלק מחלליו של בית העירייה לתערוכות.
את אזור בית העירייה משרתת תחנת המטרו Hôtel de Ville.
בית עיריית טמפלהוף-שנברג הוא מבנה ציבורי, המשמש כמשכן עיריית רובע טמפלהוף-שנברג בעיר ברלין.
משנת 1948 ועד איחוד גרמניה שימש הבניין כמשכנה של עיריית ברלין המערבית.
הבניין נבנה בשנים 1911–1914 כדי לשמש כמשכן חדש לעיריית שנברג – אז עיר עצמאית, אשר סופחה לתחומי ברלין כאחד מרובעיה רק בשנת 1920. במלחמת העולם השנייה נפגע הבניין מהפצצות ובמהלך הקרב על ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתכנה עיריית ברלין באופן ארעי בבית העירייה החדש (Neues Stadthaus), כתחליף לבית העירייה האדום, אשר נפגע קשה בהפצצות במהלך המלחמה.
כאשר חולקו עיריית ברלין והמינהל שלה בין שני חלקיה בספטמבר 1948 הפך בית העירייה החדש לבלתי נגיש לתושבי ברלין המערבית.
אז השתכנה עירייתה – רשמית באופן זמני – בבית עיריית שנברג.
משנת 1949 ועד 1991 שכן בבניין גם בית הנבחרים של ברלין.
באוקטובר 1950 הוצב במגדל הבניין פעמון הדרור, שניתן במתנה לברלין המערבית ביוזמה אזרחית אמריקנית.
מאות אלפים מתושבי העיר נאספו מול הבניין לכבוד טקס ההענקה.
מאז מצלצל הפעמון מדי יום בשעת הצהרים וכן במועדים נוספים במהלך השנה.
באוגוסט 1961 הפגינו בכיכר שבחזית הבניין כ-800 אלף מתושבי העיר במחאה על הקמת חומת ברלין.
בעת ביקורו בברלין המערבית ביוני 1963 נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי בחזית הבניין את נאומו הידוע אני ברלינאי.
המונים מתושבי העיר התאספו בכיכר רודולף וילדה (Rudolph Wilde Platz) שלפני בית העירייה כדי להאזין לנאום.
ב-25 בנובמבר 1963, שלושה ימים לאחר רציחתו של קנדי, נקראה כיכר זו על שמו.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 חזר הבניין לשמש כמשכן עיריית רובע שנברג.
בשנת 2001, לאחר ארגון מחדש של רבעי ברלין, היה הבניין למשכנה של עיריית הרובע החדש טמפלהוף-שנברג.
ב-13 בספטמבר 2001 התכנסו אלפים מתושבי העיר בכיכר שלפני הבניין להפגנת הזדהות עם ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בחזית הבניין מוצב לוח זיכרון לציון התקנת פעמון הדרור במגדלו בשנת 1950.
לוח המציין את ביקורו של הנשיא קנדי בברלין ב-1963 מוצמד לעמוד בכניסה לבניין, והחדר שמעל הכניסה לבניין, המשקיף אל הכיכר, מוקדש לקנדי ולביקורו.
מאז 2005 שוכנת בבניין התערוכה "היינו פעם שכנים – ביוגרפיות של יהודים בשנברג וטמפלהוף תחת המשטר הנאצי" (כותרתה בגרמנית: Wir waren Nachbarn – Biografien jüdischer Zeitzeugen).
הבניין היה גם מקום משכנה הקבוע של הקרן לזכרו של וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין המערבית (1957-1966) וקנצלר גרמניה המערבית, ותערוכה אודות חייו שכנה בבניין.
בינואר 2010 נסגרה התערוכה והיא אמורה להיפתח באתר אחר בברלין.
בית עלי ביבי הוא בית באר ברחוב עזה 13 ביפו, המשמש בעשורים האחרונים כמבנה בית ספר.
הבית נבנה ב-1910 בידי עלי ביבי, אדם אמיד שהיה בעליהם של אדמות, מבנים ופרדסים רבים באזור יפו.
המבנה נבנה מכורכר, כמקובל באותה העת, אך התוספות המאוחרות יותר שנבנו בו היו מבטון.
בדומה לבתי באר אחרים, ראשיתו של המבנה בבאר.
המים מהבאר נשאבו בתחילה באמצעות בהמות שסובבו גלגלת שהעלתה את המים בכדים.
מהכדים נשפכו המים לבריכה, וממנה זרמו בתעלות לפרדס הסמוך, ששטחו כששים דונם.
בהמשך, הורחב המחסן ונוספה לו קומה שנייה, ששימשה למגורים.
בתחילה הוביל אליה גרם מדרגות חיצוני, אך לאחר הרחבה נוספת של המבנה נוסף גם גרם מדרגות פנימי.
במהלך ההרחבה השנייה שוכללה גם מערכת ההשקיה, והמים נשאבו באמצעות משאבה מכנית.
הרעפים שבגג הבית הובאו ממרסיי, והקירות והרצפות עוטרו באיורים.
הבית הוקף בגדר ובה שני שערים - שער גדול להובלת תפוזים ולכניסת כלי רכב ובהמות משא, ושער קטן יותר לכניסת הולכי רגל.
במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת ביבי את יפו.
במקום התמקמה עד 1952 המפקדה המרכזית של יחידת האזנה של צה"ל, שכן הבית היה מרוחק משאר הבתים ומוקף גדר גבוהה וחזקה.
על הבית הוחל חוק נכסי נפקדים, והוא הועבר בתחילה לידי עמידר, ובהמשך לבעלות פרטית.
ב-1951 החלה לפעול בו נגרייה, ולאחר מכן פעלו בו גם מחלבה ותעשיות זעירות נוספות.
במשך שנים רבות פעלה בו גמנסיה סוקולוב-לאור, בית ספר תיכון פרטי, שהחל מ-1988 היה בבעלותה של רשת אנקורי.
בית הספר נסגר ב-2004, ונשכר בידי האגודה למען ערביי יפו.
האגודה שיפצה את המבנה, והחלה להפעיל במקום את בית הספר הדמוקרטי "יאפא".
בסמוך לבית הוקמה המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בית עיריית לוון (בפלמית: Stadhuis van Leuven) הוא מבנה בולט ונקודת ציון עירונית בעיר לוון שבבלגיה.
הבניין ממוקם על כיכר השוק (Grote Markt) ממול לכנסיית פטרוס הקדוש.
המבנה נבנה בסגנון האמנות הגותית המאוחרת הברבאנטית בין השנים 1448 ל-1469.
לבניין שלוש קומות ראשיות, בעלות חלונות גותיים בשלושת צדדי הבניין הנראים מן הכיכר.
למבנה גג מחודד שבקצותיו צריחים מתומנים בעלי חרכים המאפשרים מעבר של אור דרכם.
פסלים הממוקמים בנישות מיוחדות מפוזרים בכל רחבי הבניין.
התומכות של הפסלים מגולפים עם סצנות תנכיות.
בעוד הנישות והתומכות מקוריים, 236 הפסלים חדשים יחסית, ומתוארכים אחרי שנת 1850. הפסלים של הקומה הראשונה מסמלים אישים חשובים בהיסטוריית העיר; אלו של הקומה השנייה, מסמלים קדושים פטרונים ודמויות סימבוליות; אלו של הקומה השלישית, את הדוכס של לוון ושל דוכסות בראבנט מתקופות שונות.
בחזית הראשית קיים גרם מדרגות המובילות לכניסה, ושני שערים במרכז, אשר מעליהם מתנוססות הדמויות של פטרוס (השמאלי) והמדונה והילד (הימני).
בחלק הפנימי קיים אוסף מעניין של עבודות אמנות, כולל פסלים של ז'ף לאמבו וקונסטנטין מונייה, כמו כן ניתן לראות בפנים את הדיוקנות של כל ראשי הערים משנת 1794.
הבניין הידוע כיום כבית העירייה היה הבניין הקדמי במתחם של בניינים עירוניים שבנייתם החלה בשנת 1439. האדריכל הראשון של הבניין מת זמן קצר אחרי תחילת הבנייה של האגפים האחוריים, והוא הוחלף על ידי אדריכל אחר, שמותו בשנת 1445 ציין את סוף השלב הראשון בבנייה.
הפרויקט המשיך בשנת 1448. אבן הפינה הונחה ב-28 במרץ של אותה השנה.
מרתפים של מספר בתים הרוסים סופחו למבנה, וניתן להגיע אליהם כיום דרך דלת קטנה בצידו השמאלי של בית העירייה.
התוכניות הראשונות, שהושפעו מבית עיריית בריסל, כללו מגדל פעמונים באחת הפינות.
התוכניות שונו לצריחים סימטריים, אותם ניתן לראות כיום.
בניית התקרה והגג הסתיימו בשנת 1460, והבניין כולו הושלם בשנת 1469.
במאה ה-19, בית העירייה עבר שיפוץ הכרחי כתוצאה של מאות שנים של התיישנות.
הבניין נותר עומד לאחר ההפצצות הרבות על לוון במלחמת העולם הראשונה, וסבל מנזקים קלים בלבד.
במלחמת העולם השנייה פצצה פגעה בפתח הבניין וגרמה לנזקים חמורים יותר, שתיקונם הושלם רק ב-1983.
בית עיריית בת ים הוא משכנה של עיריית בת ים, הממוקם ברחוב נורדאו 17.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים צבי הקר, אלדר שרון ואלפרד נוימן.
כשנבנה בין השנים 1960–1963, עמד הבניין לבדו בלב הדיונות והיה חשוף לקו החוף של בת-ים.
המבנה תוכנן בצורת פירמידה הפוכה, בסגנון הברוטליסטי.
על פי התוכנית מסביב לבניין העירייה הייתה כיכר ציבורית עם בנייני מסחר, אך התוכנית נזחה ורק הבניין המרכזי הוקם.
בית העירייה של האג (מהולנדית: Stadhuis van Den Haag) הוא בית עיריית האג שבהולנד.
המבנה עוצב בשנת 1986 על ידי האדריכל האמריקאי ריצ'רד מאייר והקמתו הושלמה בשנת 1995. המבנה ממוקם במרכז העיר החדש, ומכיל בתוכו את מועצת העיר ואת הספרייה הציבורית העירונית בנוסף לבתי קפה, תערוכות, ואף אולם חתונות.
במרכז המבנה נמצאת מבואה גדולה מוקפת בשני בניינים בני 10 ו-12 קומות.
הספרייה ממוקמת בקצה הצפוני-מערבי של המבנה.
בית עיריית כפר סבא הוא מבנה שהוקם בשנת 1906 כחאן וכיום משמש כמשכנה של עיריית כפר סבא.
המבנה שוכן ברחוב ויצמן 135 בכפר סבא.
זהו מבנה חד קומתי מוארך עם גג רעפים.
ב-1905–1906 הקימו המתיישבים הראשונים את הוועד של כפר סבא.
הם הטילו מס של 100 פרנק על כל בעל נחלה, ובכסף בנו בשנת 1906 בניין אבנים, שזכה לכינוי "הח'אן".
ממדיו של המבנה היו גדולים ויוצאי דופן לאותם זמנים.
בבניין היו חמישה חדרים גדולים שלושה מהם הוקדשו לבעלי חיים ומספוא, אחד למגורים של דרי המקום, ובחדר החמישי התגוררה המשפחה שניהלה את המקום.
בנוסף החדר שימש גם כאכסניה לאורחים מזדמנים, ואף סיפקה להם תה ותבשיל חם.
בעונות החקלאיות החמות התגוררו במבנה כ-40–50 איש.
הבניין המוארך שימש לאחר מכן בעיקר כאורווה לבהמות, עם זאת היו בו גם שני חדרי מגורים.
צורת יישוב ארעית זו נמשכה עד שנת 1912. ליד "הח'אן" נחפרה באר המים הראשונה בכפר סבא בשנת 1906, בעומק של 18 מטרים, הנמצאת כיום מאחורי בניין העירייה ("הח'אן"), ונשתלו עצי אקליפטוס על ידי יצחק שיינפיין.
שניים מן העצים נותרו נטועים שם עד היום.
ב-1912 אכן הוקמו שנים עשר הבתים הראשונים לאורך רחוב הרצל, ומסביב לרחוב מטעים.
בניינים אלה כבר מופיעים במפה טורקית (שבה מופיע שמה של כפר סבא - בשם כסביה) ובמפה אנגלית (מצרים, 1917) גם בתצלום אוויר שנת 1918, שצולם על ידי הצבא הגרמני, אפשר להבחין בהצטלבות הרחובות הרצל וויצמן.
בית עיריית כפר סבא מופיע בסמל העיר כפר סבא, כי מבנה זה משקף את אופייה של העיר, כבית הראשון בכפר סבא המתחדשת.
לצדו נטועים שני עצי אקליפטוס אשר ניטעו ב-1906. הסמל עוצב על ידי יעקב אבוקאי בשנת 1953.
הבניין נבחר להיות תחנה מספר שבע בשביל הראשונים כפר סבא.
בֵּית עַזְמָוֶת (גם: עַזְמָוֶת) הייתה עיר מקראית בנחלת שבט בנימין.
העיר נזכרת בתנ"ך כאחת מערי שבט בנימין אליהן שבו עולי בבל, הן בספר עזרא והן בספר נחמיה.
החוקר אדוארד רובינסון הציע לזהות את העיר הקדומה עם הכפר חזמא, צפונית מזרחית לירושלים, וזהו הזיהוי המקובל כיום.
בכפר חזמא נתגלו עתיקות רבות מתקופת בית שני, בהן כלי חרס כגון אגרטלים, קערות וספלים, וכן גלוסקמאות עם כיתוב בעברית.
חיזוק לזיהוי זה ניתן למצוא ברשימות הייחוס של בני שבט בנימין בספר דברי הימים, שם נזכר "עזמות" לצד עֲנָתוֹת (היא ענאתא של ימינו), עָלֶמֶת (היא "ח'רבת עלמית" של ימינו) וזִמְרִי (היא "ח'רבת זמרי" שבשכונת פסגת זאב) - כולם אתרים הנמצאים בסמיכות לכפר חזמא.
אחד מגיבורי דוד המלך נקרא "עַזְמָוֶת הַבַּחֲרוּמִי", ומקורו בעיר "בחורים", המזוהה עם "עלמון-עלמת" שמדרום לחזמא.
בית עיריית אוסלו (בנורווגית: Oslo rådhus) מכיל את מועצת העיר אוסלו, אגף אדמיניסטרטיבי ותצוגות אומנות שונות.
הקמת המבנה החלה בשנת 1931, אך הושהתה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והמבנה נחנך רשמית ב-1950. הסגנון הארכיטקטוני של המבנה וטקס הענקת פרס נובל לשלום שמתקיים בו מדי שנה הופכים את בית העירייה לאחד המבנים המפורסמים באוסלו.
בכל שנה ב-10 בדצמבר (תאריך פטירתו של אלפרד נובל) מתקיים בבניין העירייה טקס הענקת פרס נובל לשלום.
בית עלי בשכונת אפרידר באשקלון היה ביתם של הנשיא השני יצחק בן צבי ורעייתו רחל ינאית שרכשו אותו כבית נופש ליד בית בנם עמרם.
הבית נקרא על שם בנם עלי שנהרג במלחמת העצמאות בקרב בית קשת ב-16 במרץ 1948. הבית מציג את הקשר של משפחת בן צבי לאשקלון ולחקר המורשת שלה.
נכון ל-2017, בית עלי משמש כמקום להשתלמות והעשרה למורים ומחנכים בשם מרכז-פסג"ה בית עלי.
בית עלי נקרא כך כדי להנציח את עלי בן צבי, בנם של יצחק בן צבי ורחל ינאית, שנהרג בקרב בשדות קיבוץ בית קשת שבגליל התחתון ב-16 במרץ 1948.
יצחק בן צבי ורעייתו רחל ינאית הגיעו לאשקלון בעקבות בנם עמרם בן צבי שהתמנה למנהל תחנת אוטובוסים של אגד.
עמרם בן צבי קנה בשנת 1954 פרדס בשדרות רבין - רחוב אלי כהן באשקלון.
את הפרדס רכש עם חבריו: מוסה שמעוני, יוסקה פלד, צבי סגלוביץ' ורעיותיהם ומכאן הקיצור – "פרדס עמיצ"ור".
כמו כן, הוא רכש בית בשכונת אפרידר.
יצחק בן צבי ורעייתו החליטו לקנות בית בצמוד אליו.
ביולי 1958 דויד בן-גוריון הגיש את התפטרותו מהממשלה בביתו של בן-צבי באשקלון, זאת הייתה הפעם הראשונה שראש ממשלה או שר התפטר מחוץ לירושלים.
בינואר 1959 הוקמה המרכזייה הפדגוגית בשכונת אפרידר באשקלון על שם עלי בן צבי וביוני 1961 נחנך המרכז התרבותי "בית עלי".
יצחק בן צבי ציווה את הבית לעיריית אשקלון ותושביה, למטרות חינוך ותרבות.
כיום המקום משמש להשתלמות מורים וכמרכז פסג"ה.
הבית הוא קוטג', בסגנון בו נבנו בתי אפרידר הראשונים.
הוא בעל גג רעפים, מוקף חצר וגינה, ומשקיף על הים.
בית עַ֫וַּא היא עיירה פלסטינית במעמד של מועצה מקומית בנפת חברון, במערב חבל יהודה.
העיר נמצאת 22 ק"מ מערבית לחברון ו-4 ק"מ ממערב לדורא.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בית עווא מנתה 8,064 תושבים נכון לשנת 2007.
במפקד 1931 של ארץ ישראל נמנתה אוכלוסיית בית עווא כחלק מדורא.
בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תקפו חיילי חטיבת גבעתי את בית עווא, אידנא וחירבת סיקה.
החטיבה נסוגה ללא הצלחה לכבוש את המקום.
ב-19 במרץ 1949 תקפה חטיבת קרייתי את בית עווא והכפרים הסמוכים.
לאחר הקרב גורשו כ-1,800 איש מן הכפר מזרחה.
בשל מאמצי האו"ם התושבים הורשו בסופו של דבר לחזור.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עבר בית עווא לשלטון ירדני.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית עווא 1,368.
במלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בית עווא לשליטה ישראלית.
במפקד האוכלוסין של 1967, שנערך על ידי הרשויות הישראליות נמנו 1,468 תושבים.
אחרי מלחמת ששת הימים נהרסה בית עווא.
משה דיין טען כי ההרס בוצע בהוראת קצין שביקש לגרש את התושבים, והאלוף עוזי נרקיס טען כי הוא עמד מאחורי ההוראה.
שתי החמולות הבולטות בבית עווא הן מסאלמה וסווייטי.
האחרונה היגרה לאזור מא-רמת'א שבירדן.
שטחה הבנוי של העיירה הוא 470 דונם, 30% ממנו היה שייך לעיירה עוד לפני 1948; בשל קרבתה של העיירה לקו הירוק, מאות דונמים הם חלק ממדינת ישראל.
בית על ההורן הוא בית מגורים בוויימאר שבגרמניה, שעוצב בידי הצייר גיאורג מוש ובסיועם של תלמידי ומורי המוסד.
הבית הוקם במסגרת תערוכה שערך הבאוהאוס בעיירה, שהתקיימה מיולי עד ספטמבר 1923. זה היה המבנה הראשון המבוסס על עקרונות העיצוב של הבאוהאוס, אשר חולל מהפכה בחשיבה האדריכלית והאסתטית של המאה ה-20. בשנת 1996 הוכרז הבניין אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הבית נבנה בקצה העיירה ומחוץ לקמפוס הבאוהאוס הראשי, על אדמה ששימשה כגן ירק, כשהרעיון היה שהוא יהווה דגם לשכונה שלימה שתבנה באמצעות שכפול תוכנית הבית, מהלך שלא יצא אל הפועל.
עיצובו חריג בנוף הבנייה הטיפוסי בוויימאר המתהדרת בבנייה כפרית ושמרנית.
הוא מעוצב בסגנון הבינלאומי עם גג שטוח, מטויח בצבע לבן ומורכב מגושים קופסתיים פשוטים בצורתם.
תוכנית הבית הייתה החידוש המרכזי והיא הציגה חדר מגורים (סלון) מרווח בעל תקרה גבוהה שבשונה מהנהוג הוא לא פנה אל הגינה המקיפה את הבית, אלא הוקף כולו בחדרים השונים (שינה, רחצה, מטבח, עבודה) שהיו קטנים יחסית ועוצבו בהתאם לשימושם.
בהתאם לתפיסת העולם שגובשה בבאוהאוס הוקם הבית באמצעות מעורבות התלמידים שהתנסו באופן מעשי בבנייה ובייצור תעשייתי של החפצים והכלים ששולבו בו.