tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2024 - עבודה חדשה במסגרת תוכנית שהות האמן של מרכז כלים לכוריאוגרפיה בבת ים, הצצה לטרילוגיה בהתהוות: ABSERT / THE MOON IS A GIRL WITH THE SUN IN HER EYES / THE STATUE SAYS I CAN'T BREATHE.
מופע טרום הבכורה נערך בחודש פברואר 2024.
2024 - במהלך אפריל תעלה עבודה חדשה של בק, בשם "Take the Stage", בהפקת ובביצוע להקת המחול Pfalztheater Kaiserslautern, בגרמניה.
סיימה בהצטיינות במגמת המחול של התיכון לאמנויות תלמה ילין.
בשנת 2005 החלה את לימודי התואר הראשון בחוג לפילוסופיה ובתוכנית הרב תחומית באמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2010 זכתה פרס שרת התרבות והספורט ליוצרת צעירה בתחום המחול.
בשנת 2018 סיימה את התואר השני בתוכנית לכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2021 החלה את לימודיה בתוכנית להסבת אקדמאים של בית החולים לאחיות שיינבורן באיכילוב.
טליה לנקרי (נולדה ב-10 ביוני 1970) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, ראש חטיבת העורף במל"ל לשעבר ואשת ציבור ישראלית.
טליה לנקרי נולדה בחיפה בשם טליה מלכה, בת לאילנה ורפי שעלו ממרוקו, הבכורה מבין שני אחים ושתי אחיות.
בגיל 19 התגייסה לצה"ל ושירתה כמדריכה בחיל השריון, לאחר שעברה קורס קציני שריון מונתה למפקדת פלוגה בקורס קצינות בחיל השריון.
בהמשך שירתה כראש מדור תותחנות של חיל השריון והייתה למפקדת הגדוד הראשונה בבה"ד 1.
בהמשך מילאה שורת תפקידים בכירים בשורות צה"ל, ראשת ענף כשירויות של חיל השריון, ראשת ענף תעסוקה מבצעית וראש מחלקת הגנה ועורף בחטיבת המבצעים, ומפקדת יחידת מבקר צה"ל.
ב-2019 מונתה לראשת חטיבת עורף במטה לביטחון לאומי.,ב-2022 סיימה את תפקידה.
ב-2023 הודיעה על מועמדותה לראשות מועצת גדרה מטעם סיעת "אומץ".
בבחירות, שנערכו בפברואר 2024, הפסידה למועמד סהר פינטו, שזכה לכ-47% מהקולות, לעומת כ-18% שקיבלה לנקרי.
סיעת "אומץ" בראשה עומדת לנקרי קיבלה 3 מנדטים במועצה.
בנובמבר 2023 פורסם כי תעמוד בראש מיזם "משמר הבית" שיזמו השומר החדש, אברי גלעד בשיתוף עמותת אור, ועמותת לב אחד.
ב-2025 מונתה לחברה בצוות המומחים לבדיקת איכות התחקירים והפקת הלקחים מטבח שבעה באוקטובר.
לנקרי מתגוררת בגדרה, נשואה לרובי ואם לשלושה.
בן דודה הוא השחקן צחי הלוי.
ללנקרי תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך, תואר שני במנהל עסקים ותואר שני בביטחון מהמכללה לביטחון לאומי.
טלי תאני-הררי (נולדה ב-30 במרץ 1973) היא חוקרת אסטרטגיה שיווקית ותקשורת, פרופסור חבר בבית הספר למנהל עסקים ובבית הספר לתקשורת במרכז האקדמי פרס.
טלי תאני-הררי נולדה וגדלה בישראל.
בשנת 2005 השלימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת בר-אילן בנושא: "מודל הסתברות עיבוד המידע בקרב ילדים: מסלולי שכנוע ושינוי עמדות בשלבי התפתחות קוגניטיביים שונים וברמות מעורבות שונות", בהנחיית ד"ר למפרט (בית הספר למנהל עסקים) ופרופ' שמואל ליימן-ווילציג (בית הספר לתקשורת).
לאחר סיום הדוקטורט השתלבה כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בבית הספר למנהל עסקים ובבית הספר לתקשורת ובשנת 2012 עברה לבית הספר למנהל עסקים במרכז האקדמי פרס.
בשנים 2013–2018 שימשה כראש ההתמחות בשיווק, בשנים 2017–2018 שימשה כסגנית ראש החוג לתואר ראשון במנהל עסקים.
משנת 2018 משמשת כראש החוג לתואר שני במנהל עסקים והחל מ-2023 משמשת גם כראש החוג לתקשורת במרכז האקדמי פרס.
משנת 2008 היא מרצה באוניברסיטת רייכמן בקורסים העוסקים בתקשורת שיווקית, שיווק ומיתוג.
מחקריה פורסמו בכתבי עת מובילים, זכו להכרה של הקרן הלאומית למדע, הוועדה לזכויות הילד בכנסת, לשכת המדען הראשי וגורמים נוספים.
טלי תאני-הררי פעילה ומקדמת את החינוך לצרכנות נבונה והחינוך הפיננסי.
פרסמה שני ספרי ילדים העוסקים בקידום החינוך לצרכנות נבונה:
הקופה שמאחורי מגירת הגרביים, יצא לאור בהוצאת כנרת בשנת 2011, נכתב על ידי תאני-הררי ביחד עם חני נחמיאס.
מטרת הספר להקנות לילדים כלים לצרכנות ביקורתית ונבונה, בדגש על חיסכון, דרך ספור מהנה ומעורר הזדהות בו גיבורי הספר לומדים מהו תפקידו של הכסף, מדוע חשוב לחסוך, ומהן המשמעויות של "הבחירות הכלכליות".
הספר מבוסס על מחקר אקדמי רחב בתחום הצרכנות וההתנהלות הכלכלית של צעירים.
הספר פונה לילדים בגילאי 5–8, ומותאם לגילאים אלה מבחינת השפה, תהליכי עיבוד המסר והתפתחות הילד כצרכן.
עשינו עסק, יצא לאור בהוצאת סטימצקי בשנת 2018, נכתב על ידי תאני-הררי ביחד עם אלרואי קנבל.
הספר מציג לצעירים מושגים בתחומי הצרכנות, הכלכלה והעסקים, על מנת להקנות להם את הידע וההבנה כבסיס לקבלת החלטות צרכניות ופיננסיות נבונות.
המושגים בספר מוצגים בליווי דוגמאות מוכרות ואיורים להמחשת המושגים לילדים הצעירים.
תאני-הררי משתתפת בפורומים ובוועדות לקידום החינוך לצרכנות נבונה, מקדמת מודעות לנושא בתקשורת, ומסייעת למשרד החינוך בגיבוש תוכניות לימוד בתחום הצרכנות הנבונה.
טלי פריד (נולדה בשנת 1974) היא קצינה בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהנת כנשיאת בית הדין הצבאי המיוחד וכמפקדת הקריה המשפטית במחנה גור.
טלי פריד נולדה וגדלה בנצרת עלית.
בשנת 1992 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר התיכון על שם משה שרת.
פריד למדה משפטים באוניברסיטת חיפה, במסגרת העתודה האקדמית, וסיימה את התואר הראשון בהצטיינות.
ב-1996, לאחר סיום לימודיה, התגייסה לפרקליטות הצבאית.
בשנת 1997 הוסמכה כעורכת דין, לאחר התמחות בסנגוריה הצבאית.
שירתה במגוון תפקידים בפרקליטות הצבאית וביחידת בתי המשפט הצבאיים באיו"ש, בהם: סנגורית צבאית, ממונה על התביעה הצבאית בשומרון, שופטת בבית המשפט הצבאי בשומרון וסגנית פרקליט פיקוד צפון.
בשנת 2005 סיימה בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2008 מונתה לכהונת שופטת בית הדין הצבאי המחוזי ביפו.
באוקטובר 2012 מונתה לסגנית נשיא בית הדין הצבאי של פיקוד הצפון וחיל הים.
בינואר 2017 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי בפיקוד הדרום וזרוע היבשה והועלתה לדרגת אלוף-משנה.
בדצמבר של אותה השנה מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי בפיקוד הצפון וחיל הים.
בחודש ינואר 2021 מונתה גם לנשיאת בית הדין הצבאי המיוחד.
החל מחודש ינואר 2022 משמשת בנוסף כמפקדת הקריה המשפטית במחנה גור בית ליד.
טליה זומר היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הקשרית בגות'אם מה-NWSL ובנבחרת ישראל.
נולדה בניו-יורק ועלתה לישראל בגיל 6. בגיל 12 חזרה עם משפחתה לניו יורק לשנתיים נוספות לפני ששבה לישראל.
למדה בגימנסיה הרצליה ובסיום לימודיה קיבלה בצבא מעמד של "ספורטאי עילוי" שאיפשר לה לעבור לאוניברסיטת באטלר בארצות הברית שם למדה מדעי המוח והמחשב.
שיחקה כדורגל מגיל 4 בארצות הברית וכשעלתה ארצה הצטרפה לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב.
בגיל 12 עברה עם משפחתה לניו יורק ושיחקה במועדון הכדורגל של מנהטן.
בשנת 2018, בגיל 14 בלבד, החלה לשחק במקביל בקבוצת הנערות והבוגרות של אס"א תל אביב.
בשנים 2018-2022 שיחקה בקבוצת הבוגרות של אס"א תל אביב מליגת העל בכדורגל נשים.
עוד לפני גיל 18 נבחנה בקבוצות הפאר צ'לסי ואתלטיקו מדריד אך למרות העניין הרב שגילו בה, החליטה לשחק בליגת המכללות בארצות הברית.
בשנים 2022–2025 שיחקה בליגת המכללות בארצות הברית בקבוצת באטלר בולדוגס וזכתה להישגים אישיים רבים.
במהלך התקופה הזו הבקיעה 28 שערים ובישלה 24 ב-72 משחקים.
ב-9 בדצמבר 2025 הכריזה קבוצת גות'אם, אלופת ה-NWSL שהיא הליגה הבכירה בארצות הברית ואחת הליגות הטובות בעולם, על החתמתה של זומר על חוזה מקצועני לעונה אחת.
בכך הייתה לכדורגלנית הישראלית הראשונה שתשחק בליגה הראשונה בארצות הברית.
שיחקה בנבחרות הנערות של ישראל עד גיל 16, בנבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17 ובנבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 19.
ב-19 בספטמבר 2021, בגיל 17, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל לנשים בוגרות בהפסד הביתי 0–4 לדנמרק במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים 2023.
תגלית העונה בליגת העל בישראל: 2020/2021
freshman of the year בליגת הביג-איסט במכללות בארצות הברית: 2022/2023
הליגיונרית של העונה של ONE וארגון השחקנים: 2022/2023
קשרית השנה בליגת הביג-איסט במכללות בארצות הברית: 2024/2025
נבחרה לאחת מ-All-America של ליגת המכללות בארצות הברית: 2025
טלית היא סוג של בגד, אשר כיום משמש כבגד כבוד שנלבש בזמן התפילה.
בנוסף לכך, בשל היותה בגד בעל 4 כנפות היא אף מחויבת בציצית, ומשמשת כבגד לקיום מצווה זו.
את הטלית לובשים יהודים ושומרונים בזמן התפילה.
ישנה הבחנה בין בגד טלית גדול הנלבש בעת תפילה, לבין טלית קטן הנלבש באופן קבוע מעל או מתחת לבגדים הרגילים, כדי לקיים את מצוות הציצית בכל שעות היום.
בקרב יהודים אורתודוקסים הטלית נעשית בדרך כלל מצמר, מכיוון שלהלכה, פסק השולחן ערוך, שרק בגד מצמר או פשתן חייב בציצית מן התורה, ואילו בגדים העשויים מבד אחר חייבים בציצית מדרבנן.
זאת בניגוד לדעת הרמ"א לפיה להלכה כל בגד חייב בציצית מהתורה.
עם זאת, יש העושים טליתות ממשי או מחומרים אחרים.
נוהג קדום הוא לעטר את הטלית בפסים, בדרך כלל בצבע שחור, וישנה השערה כי מנהג זה החל כאות אבל על חורבן בית המקדש השני.
המילה מופיעה בספרות התלמודית, וייתכן שמקורה במילה היוונית אִצְטְלָה שמשמעותה מעיל או גלימה, בגד עליון שנהגו ללבוש בימי קדם.
בספר הערוך, מופיע כי לשון רבים של מילה זו היא "טליות", אולם על פי האקדמיה ללשון כיום ההטיה היא טליתות.
השימוש בבגד הטלית היה נפוץ, בתקופת המשנה והתלמוד כבגד כיסוי עליון.
לרוב, תלמידי חכמים היו מקפידים לכסות את כל גופם, וזאת על ידי התעטפות בסוג בגדים מעין אלו.
בתלמוד כתוב כי בשעת התפילה על אדם להיות לבוש כחלק מכבוד התפילה, על בסיס העיקרון של עמידה בפני מלך.
התלמוד מביא דוגמאות מחכמים שהיו נוהגים לעטוף עצמם בטלית כחלק מכבוד זה, ואף מובא כי היו חכמים, שכחלק מכבוד ברכת המזון, גם היו מתעטפים.
הרמב"ם מציין דרישה זו בהלכות תפילה, וכותב כי ראוי שהאדם יהיה מכוסה עד כפות ידיו.
כבר בסביבות הדור השני של חכמי התלמוד, ניתן לזהות שינוי בסוג הבגדים שהיו לובשים, וחלה ירידה בשימוש בבגד מסגנון הטלית, שהוא בגד בעל ארבע כנפות.
שינוי זה כנראה השפיע בהמשך גם על קיום מצות הציצית, כפי שמשתמע בדברי חלק מהראשונים.
בשלב מסוים, חסידים ואנשי מעשה, החלו לייצר בגדים מסוימים, אשר באמצעות לבישתם הם יתחייבו במצוות ציצית.
הבית יוסף, הביא את דברי הזהר, כי אדם צריך להגיע לבית הכנסת, כאשר הוא כבר מעוטף בציצית ועטור בתפילין.
נראה כי משלב זה והלאה, נושא העיטוף של הטלית, קיבל משמעות קבלית.
בהמשך, האר"י חילק בין ה'טלית גדול', שהיא לבוש חיצוני לעומת ה'טלית קטן' שהיא לבוש פנימי.
אצל חלק מהחסידים (חסידות קרלין, חסידות תולדות אהרן, חסידות סלונים והאדמו"רים בחסידות צאנז), התימנים והמקובלים נהוג להתעטף בטלית גם בזמן תפילת ערבית בשבת ובתפילת קבלת שבת.
יהודי תימן ויהודי איטליה, וכן חלק מיהודי אשכנז נוהגים ששליח ציבור תמיד מתעטף בטלית – בכל התפילות ללא יוצא מן הכלל (ובמקצת קהילות נוהגים שמתעטף החזן בטלית בכל תפילות השנה חוץ מערבית ושחרית של תשעה באב).
יהודי תימן נהגו להתעטף בטלית בכל התפילות, כפי שכתב הרמב"ם: ().
בתימן עצמה הטלית הייתה חלק מהלבוש היהודי, כך שבימי חול כשאדם היה יוצא מביתו הטלית הייתה מונחת מקופלת על כתפו, ובשבת גם ברחוב היו מעוטפים.
אבי הבן בזמן המילה מתעטף בטלית, אצל הספרדים והתימנים חתן ביום חופתו, וכן נהוג לקבור בטלית ללא ציציות.
בעקבות השינוי שחל בייעודה של הטלית, מבגד יומיומי, לבגד בעל משמעות דתית, השתנו גם ההלכות ביחס לבגד זה.
בתחילה לא הייתה מניעה להיכנס לשירותים כאשר לובשים בגד זה או להתכסות בו בשינה או להבליע בו את הרוק, אולם בהמשך החלו הפוסקים להנחות שלא לנהוג גם בבגד עצמו מנהג בזיון, בעקבות ייעודו כבגד המיוחד לתפילה.
לדעת השולחן ערוך, לובשים את הטלית בבית הכנסת:
הערוך השולחן כותב לבאר את הבדלי המנהגים :
בדורות מאוחרים יותר פסק המנהג ללכת לבית הכנסת מעוטפים ברוב המקומות.
הרב שלמה גאנצפריד כותב בקיצור שולחן ערוך:
על יומו הראשון בארץ ישראל, ביפו, מספר דב נתן ברינקר:
הרב יעקב קמינצקי התנגד לכך שיהודים הלכו מלובשים בטלית בחוצות העיר בארצות הברית, ואמר שצריך לזכור שאנו מצויים בגלות.
לפי התלמוד, מדין הלכות חינוך, קטן שיודע להתעטף בבגד המחויב בציצית, חייב לשים ציצית בבגדו: ().
ולכן ביהדות תימן ובקהילת יהודי גאורגיה נהגו לתת לילדים להתעטף בטלית מגיל חינוך.
מנהג בני עדות המזרח הוא להתעטף מגיל בר מצווה ואפילו קודם לכן, וכן נוהגים במנהג אשכנז (יוצאי גרמניה ובקהילות אויבערלאנד).
יש מהאשכנזים הנוהגים להתעטף בטלית רק אחרי החתונה.
לפי מנהג זה, לפני החתונה מתעטפים בטלית רק במקרים מיוחדים, כגון שליח ציבור, בעלייה לתורה, או ברכת כהנים.
הסבר למקור המנהג הוא לימוד מן סמיכות הפרשיות של "גדילים תעשה לך" ו"כי ייקח איש אשה".
אמנם, דווקא המשנה ברורה, אשר התקבל אצל פוסקי אשכנז, יצא נגד מנהג זה וכתב ש"הוא מנהג תמוה: דעד שלא ישא אשה יהיה יושב ובטל ממצות ציצית?!" ויש שכתבו שמשום כך נוהגים הבחורים להתעטף בטלית קטן.
האזורים באירופה שבהם נהגו בחורים להתעטף או לא להתעטף בטלית כנראה היו שונים בתקופות שונות: המהרי"ל שמזכיר שבחורים אינם מתעטפים בטלית חי דווקא בגרמניה, ואילו במזרח אירופה לא מוצאים שבחורים לא התעטפו בטלית עד לתקופה יותר מאוחרת.
על פי ההלכה, ציצית היא מצוות עשה שהזמן גרמא, ועל כן נשים פטורות ממנה ().
אך ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית גם נשים מתעטפות בטלית.
ברייתא, המובאת בתלמוד במסכת מנחות, קובעת את גודל הטלית החייבת בציצית: "טלית שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו והגדול יוצא בה דרך עראי חייבת בציצית, אין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו אף על פי שהגדול יוצא בה עראי פטורה".
שיעור זה הוא הקובע את גודל הטלית שבה נוהגים להתעטף בתפילה.
יש שסברו שטלית קטן אינה צריכה לעמוד בגודל המתואר במסכת מנחות ויש שראו גם אותה כטלית הצריכה לעמוד בגודל האמור בברייתא.
בעניין רוחב פתח הצוואר יש שסברו שאין נקב הצוואר נחשב לאוויר החוצץ ואין צורך להוציאו מן המניין.
מיקום הנקב שבו מטילים את הציצית: עד ג' אגודלים משפת הבגד, ולא פחות מקשר אגודל סוף הציפורן.
יש הנוהגים להטיל את הציצית דרך נקב אחד, יש שבשני נקבים אופקיים ויש שבשני נקבים באלכסון (שיטת חב"ד).
בחב"ד השתרש המנהג בהוראתו של בעל התניא שמעל הטלית קטן מתחת לחולצה חוגרים גרטל כדי שהטלית קטן תקיף את כל הגוף.
צבע בגד הטלית והפסים שבשפתותיה
על פי ההלכה אין צבע מוגדר לבגד הטלית, אך כיום בדרך כלל בגד הטלית הוא בצבע לבן עד לבן-צהבהב.
ביהדות תימן היה נהוג ללכת עם טליתות שחורות או צבעוניות.
מצד הדין ניתן לצבוע את הבגד בכל צבע שהוא, אך במקרה זה יש הידור לצבוע גם את הציציות באותו הצבע.
נוהגים להוסיף פסים בשפת הטלית.
ממצאי מערת האיגרות שמתקופת בר כוכבא וציורי הפרסקאות שבבית הכנסת בדורה אירופוס (מאמצע המאה ה-3) מצביעים על כך שעיטורים אלו היו קיימים אצל היהודים כבר בתקופות אלו.
קיימות עדויות לפסים כחולים או תכולים מהמאה ה-18 באירופה.
ביטוי לפסים אלה ניתן למצוא גם בעיצובו של דגל ישראל ודגלים קודמים של תנועות יהודיות שעוצבו בהשראת עיצוב הטלית (עם פסי תכלת כהה).
העיצוב הראשון בנוסח זה היה בסוף המאה ה-19 על ידי דוד וולפסון.
בטעמם של פסים אלה נאמרו מספר השערות:
יש מי ששיער שמקור הפסים הוא מפס שעיטר את הטוניקה היוונו-רומיות, ונקרא "Latus clavus" .
יש שכתבו שהוא זכר למצוות התכלת.
יש שכתבו שהוא זכר לחורבן.
יש שנראה מדבריהם שהדבר נעשה לנוי ויופי בלבד.
כיום ישנם מנהגים שונים בקרב העדות:
רבים מעדות המזרח נוהגים להקפיד על טליתות עם פסים בצבע לבן, מנהג שעיקרו על פי הקבלה.
יוצאי אשכנז נוהגים ללבוש טליתות עם פסים שחורים.
בחב"ד נהוג ללבוש בדוגמת פסים ייחודית שבה הפס השני רחב יותר (ולא השלישי כמו ברוב הטליתות).
ובספר ערוך השולחן כתב על המנהג .
פסים כחולים או תכולים - ניתן למצוא בעיקר בקרב בני הציבור המסורתי והדתי..
משמעותו הנפוצה של הביטוי טלית שכולה תכלת היא אירוניה כביכול טוהר מוחלט.
טְלָלִים הוא קיבוץ בהר הנגב הצפוני, כשלושה קילומטרים מדרום לצומת משאבים.
הקיבוץ נקרא "טללים" על שם הטל הרב שיורד בו במהלך השנה.
מייסדי הקיבוץ היו מספר גרעיני נח"ל של תנועת הצופים, שהתיישבו באופן זמני בבאר משאבים סמוך למשאבי שדה ובראשית 1980 עלו לנקודת הקבע.
עוד קודם לעלייה לנקודת הקבע צורף הקיבוץ לתנועה הקיבוצית.
תושבי הקיבוץ עוסקים גם בחקלאות.
קיבוץ טללים היה מראשוני הקיבוצים המופרטים.
ב-2010, החלה בניית ההרחבה לקיבוץ, ונכון ל-2022 הוא מונה כ-600 תושבים.
טליה שפירא (6 באוגוסט 1946 – 24 בינואר 1992) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, סטנדאפיסטית וזמרת ישראלית.
שפירא נולדה כבת הצעירה לפאניה, ציירת, ולשמואל, חשמלאי, למשפחה בת שני ילדים.
גדלה בשכונת תל גנים ברמת גן.
היא למדה בתיכון רננים והופיעה בתיאטרון לנוער "שחרית".
אמה נפטרה מסרטן כשהייתה בת 16.
לאחר האירוע הכירה את עזרא דגן, שלמד גם הוא בתיכון רננים.
העובדה ששניהם איבדו את אמם בצעירותם ואהבתם לתיאטרון הפכה אותם לידידים קרובים למשך תקופה ארוכה.
התגייסה לצה"ל ב-1964 ושירתה בחיל ההדרכה, שם לימדה משחק ודרמה.
שאול ביבר, ראש הווי ענף ובידור, התרשם מכשרונה והעביר אותה לללהקת גייסות השריון.
שירתה עם דורי בן זאב, תיקי דיין ואבי טולדנו.
נשארה בשירות קבע בלהקה הצבאית והשתתפה בשתי תוכניותיה המצליחות "כנר על הטנק" (1966) ו"שישה ימים בטנק" (1967), שהועלתה אחרי מלחמת ששת הימים.
השתחררה מצה"ל ב-1969 והשתתפה בתוכנית "צץ וצצה", הפקה משירי נתן אלתרמן.
לאחר מכן, החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי, התיאטרון העממי, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון חיפה.
כמו כן, שפירא נמנתה עם חברי "חבורת לול" והשתתפה במערכון המפורסם "לה מרמור".
הוציאה שני תקליטים עם סיפורי ילדים: "סיפורים לפני השינה" ב-1985 ו"עוד סיפורים לפני השינה" ב-1987.
ב-1988 העלתה הצגת יחיד קומית פרי עטה בשם "אחת העם", בה גילמה דמויות סטריאוטיפיות של פולניה, מנחת סדנאות ניו אייג' ועוד.
על משחקה בסרט "חגיגה לעיניים", זכתה שפירא בפרס השחקנית הטובה בקולנוע ב-1975 בפסטיבל הסרטים בצפת.
בתחילת שנות השמונים השתתפה שפירא בתפקיד "ביש" בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "חשבון פשוט".
ב-1984 השתתפה בסדרה "קרובים קרובים" בטלוויזיה החינוכית בתור האסטרולוגית תיאודורה בלפור.
ב-1987 השתתפה בסדרת הילדים "הופה היי" לצד ספי ריבלין, יגאל בשן ועוזי חיטמן.
בעלה הראשון היה איש העסקים יורם בן טובים, ובעלה השני מפיק הקולנוע יעקב ליפשין (בעלה לשעבר של הילה אלפרט).
בשנת 1987 אובחנה כחולה בסרטן והחלה לעבור טיפולים.
היא נפטרה ממחלת הסרטן ב-24 בינואר 1992, בגיל 45, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
טרם מותה הקדיש לה חברה הקרוב, שלום חנוך, את שירו "את מביאה הכל לידי דמעות".
היא הותירה אחריה שני בנים.
בנה הבכור, יוני בן-טובים, היה לימים הבאסיסט של להקת הרוק "זקני צפת".
בנה השני, אורי ליפשין, הוא דוקטור לפסיכולוגיה.
ב-2015 הוקרן הסרט התיעודי "17 התחלות על טליה" במסגרת פסטיבל דוקאביב, שביים בנה, יוני בן-טובים.
בן-טובים עבד על הסרט במשך עשר שנים, והוא עוסק בפן הפחות מוכר ביצירתה של שפירא - הכתיבה, ומבוסס על יומנים וסיפורים קצרים שכתבה בחייה.
טַלִיתָא קוּמִי הוא סיפור מן הברית החדשה, המספר על נס שביצע ישו בכך שהחיה מן המתים את בתו של ראש בית הכנסת יאיר.
הסיפור מסופר מייד לאחר סיפור גירוש השד בארץ הגדריים.
הסיפור הוא אודות בתו בת השתים עשרה של ראש בית כנסת, אשר שמו (לפי בשורת לוקס) יאיר.
בת יאיר חלתה במחלה קשה ומתה.
לפי המסופר הקים אותה ישו לתחייה במעשה ניסים, לאחר שאמר לה "טליתא, קומי!" (טְלִיתָא בארמית סורית: ילדה קטנה), כלומר "ילדה, קומי".
בבשורת מרקוס מצוין שבא אחד השרים, כלומר איש מכובד מאוד בקהילה היהודית, לפני ישו, השתחווה לו והתחנן שיבוא ויניח ידו על בתו על מנת שתירפא.
ישו נענה מייד והלך עמו.
עד שישו הגיע לבית נפטרה הבת.
לפי בשורת מתי ובשורת לוקס, האנשים שבאו מבית יאיר הודיעו ליאיר על מות בתו.
הם רצו למנוע "טרחה המיותרת" מישו, שאותו כינו "מורה" ורחשו לו כבוד, מאחר שהיא כבר מתה, אין טעם שיבוא.
ישו פנה אל ראש בית הכנסת ואמר לו "אל תירא רק האמן והיא תיוושע" וכך המשיך בדרכו לרפא ולהחיות את בת יאיר.
לאחר שישו הקים לתחייה את הילדה שאך זה נפטרה במילים "ילדה קומי", דרש שלא ייוודע דבר החייאתה של בת יאיר לאיש.
אך הדבר נפוץ בכל הארץ ונודע לרבים.
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת מרקוס:
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת מתי:
וזהו לשון הסיפור לפי בשורת לוקס:
בבשורת מתי מסופר ברצף הסיפור של החייאת בת יאיר, לעומת זאת בבשורות מרקוס ולוקס מוכנס סיפור נוסף באמצע – נס הריפוי של ישו את האישה שדיממה שנים רבות (האישה זבת הדם).
כמו כן, ישו החיה מן המוות את הילדה תוך שהוא לא מרשה לאיש להיות נוכח בעת ביצוע הנס, להוציא את הוריה ואת תלמידיו הקרובים אליו ביותר – שמעון פטרוס, יוחנן ויעקב.
בשני המקרים של ניסי הריפוי של ישו מדובר על האמונה הנדרשת ממי שחפץ להירפא, כתנאי הכרחי לריפוי.
בשני המקרים נדרשה אמונה חזקה בכוחו של ישו לרפא באופן ניסי, ויש קו ישיר המחבר בין יאיר ראש בית הכנסת לבין האישה שדממה ושנאמר לה אמונתך הושיעה לך.
זהו אחד מהמקרים של שימוש בארמית בברית החדשה.
במקור היווני מופיעה הקריאה טליתא קומי בתעתיק ואחריה פירושה ביוונית, וכך גם בתרגומי הברית החדשה לשפות שונות.
התעתיק היווני שימר את שפת הדיבור הארמי שהיה נהוג אז ולא את הדקדוק שבכתב, ולכן נכתב באותיות יווניות: Ταλιθὰ κούμ – טליתא קום, בהשמטת סיומת היו"ד בהטיה ללשון נקבה, כפי שאכן נהגו דוברי הארמית להשמיט בדיבורם ולא להקפיד בכך.
ריסטו סנטלה, שאול השליח - האדם והמורה לאור כתבי חז"ל, 1999, קרן אחוה משיחית, ISBN 965-447-030-6
פרוכטנבאום, הנבואות המשיחיות בתנ"ך - עיון בנבואות על ביאת המשיח הראשונה, 2009, קרן אחוה משיחית, דפוס ינץ בע"מ, ISBN 978-965-447-170-1
אותו האיש, יהודים מספרים על ישו, עורך אביגדור שנאן, 1999, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, ISBN 965-448-527-3
טללית (שם מדעי: Drosera), או בשמה הלועזי העממי "Sundew", הוא סוג של צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea), הקרוב לדיונאת הזבובים.
כיום, הסוג טללית מונה 171 מינים טהורים הגדלים ברחבי העולם, מחציתם גדלים באוסטרליה.
לרוב, הטלליות גדלות במישורי עשב מוצפים או באזורים שופעי מים, בהם הלחות היחסית גבוהה.
הקרקעות שבהן גדלות הטלליות הן עניות בחומרי תזונה, חומציות, ולרוב מכוסות בטחב הנקרא ספאגנום - קרקעות שבהן צמחים רגילים לא יכולים להתפתח כראוי.
כפתרון לבעיה זו, הטללית משלימה את חומרי התזונה שלה באמצעות עיכול חרקים וניצול המרכיבים התזונתיים שבגופם לטובתן.
ברחבי העולם מפיקים מהטלליות סירופ נגד שיעול, תרופות לחולי לב ועוד.
נהוג לחלק את הטלליות ל-3 קבוצות עיקריות:
1) טלליות רגילות (General sundews): אלו הן הטלליות ה"רגילות" שאין להן מאפיינים מיוחדים.
2) טלליות מזעריות (Pygmy Sundews): אלו הן טלליות שאורך עליהן יכול להגיע עד 3 סנטימטרים (הטללית הגדולה ביותר מצמיחה עלים באורך של כ-80 סנטימטרים).
3) טלליות בעלות פקעת (Tuberous Sundews): אלו הן טלליות המצמיחות את עליהן מתוך פקעת.
מלבד חלוקה זו, ישנן טלליות מטפסות, צמודות-קרקע, חד-שנתיות ורב-שנתיות, וישנן כאלו הנכנסות לתרדמה בעונת היובש.
הטללית היא צמח טורף בעלת מלכודות דבק אקטיביות.
כל עלה מכוסה בשערות דקיקות (אדמדמות בדרך כלל), אשר בקצותיהן מופרשת טיפת נוזל סוכרי ודביק דמוית טל (ומכאן שמם).
החרק נמשך לסוכר שבנוזל ונדבק אליו.
ברגע שהצמח חש בזאת, אותות חשמליים עוברים בשערות וככל שהחרק ינסה להתחמק, יותר ויותר שערות יתכופפו לעברו, מה שיגרום לחרק להידבק יותר טוב לעלה.
במינים רבים העלה מסתלסל סביב הטרף ותהליך זה עשוי לקחת בין כמה שעות ועד יום.
הנוזל הסוכרי מכיל גם אנזימי עיכול אשר יעכלו את גוף החרק וינצלו את החלבונים והחנקות שבגופו לטובת הצמח.
השאריות מעיכול החרק נשארות על העלה או נשטפות בגשם ואינן מפריעות להמשך פעולתו של העלה ללכידות נוספות.
הטללית ידועה בכך שהיא מייצרת את הדבק הטבעי החזק בעולם.
צמח טורף הנפוץ כמעט בכל האזורים הממוזגים והסוב-טרופיים של חצי הכדור הצפוני.
בימינו, ניתן למצוא טללית זו בארצות ים-תיכונית כמו איטליה, ספרד וטורקיה.
בישראל מוכרים דאודורנטים אשר את אחד ממרכיביהם מפיקים מהעלים של טללית זו.
טלמאכוס הוא בנם של פנלופה ואודיסאוס, המתואר על ידי הומרוס ביצירתו "האודיסיאה" כנער במעבר בין הילדות לבגרות.
טלמאכוס נולד ביום שאודיסאוס נקרא להילחם במלחמת טרויה.
הוא פוגש את האלה אתנה, מחופשת בדמותו של מנטור, והיא שואלת אותו האם הוא בנו של אודיסאוס.
"בכנות, אמי אומרת שאני בנו, אבל אני איני יודע.
איש אינו יכול להיות בטוח מי אביו".
אתנה מעודדת אותו לפעול נגד מחזריה של אמו ולצאת לחפש את אביו הנעדר.
בספר השני של האודיסאה, לאחר עשר שנות מלחמה ועוד עשר שנות היעדרות של אביו, פונה טלמאכוס אל מחזריה של אימו, שמפעילים עליה לחץ כבד לבחור באחד מהם, ומבקש מהם לחדול מלחזר אחריה, אך הם בזים לו.
טלמאכוס שואל ספינה ומפליג בלילה אל פילוס בלווית אתנה, המחופשת למנטור.
בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; הוא הופך לידיד של פייסיסטראטוס , בנו של נסטור, וממשיך יחד עמו לספרטה כדי לקבל מידע על אביו.
מנלאוס מלך ספרטה מתקשר עם האל פרוטאוס, ונודע לו כי אודיסאוס שבוי בידי קליפסו.
טלמאכוס חוזר לאיתקה ולהפתעתו פוגש שם את אביו, ויחד עמו הורג את כל מחזריה של אמו.
מאחר שטלמאכוס גודל רק על ידי אמו והמטפלת שלו, הוא נתפס כמי שלא הגיע לרמת גבריות המצופה מגבר באותה תקופה.
רק לאחר שהוא מנסה להציל את אמו מידיהם של המחזרים האלימים שלה, ניתן לומר שהגיע לבגרות מסוימת.
על פי אריסטו ודיקטיס מכרתים , נשא טלמאכוס לאישה את נאוסיקה, ונולד להם בן, פרספטוליס.
על פי אגדות אחרות הוא נשא לאישה את פוליקסטה , בתו של נסטור (מיתולוגיה), ועל פי גרסה שלישית - את קירקה.
ארבעת הספרים הראשונים של האודיסאה קרויים טלמאכיאה , על שמו של טלמאכוס, מאחר שהם עוסקים במסעו של טלמאכוס בחיפוש אחר אביו.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק הראשון "טלמאכוס", ושלושת הפרקים הראשונים נקראים "טלמאכיה".
הגיבור סטיבן דדאלוס שהוא האלטר אגו של ג'ויס עצמו, מייצג את דמותו של טלמאכוס.
טליה ששון (נולדה ב-1951) היא עורכת-דין ויושבת ראש המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
בעבר הייתה נשיאת הקרן, ראש המחלקה לתפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה ומחברת חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים.
טליה ששון נולדה ב-1951 בישראל.
עבדה במשך 25 שנה בפרקליטות המדינה, תחילה בפרקליטות מחוז ירושלים ולאחר מכן בפרקליטות המדינה.
בין השאר עסקה בתיקים רגישים כדוגמת העמדת פוליטיקאים בכירים לדין, והייתה הפרקליטה המלווה בתיק "בר-און חברון".
ששון, יחד עם משה לדור, לימים פרקליט המדינה, ויהושע רזניק, המשנה לעניינים פליליים בפרקליטות המדינה, המליצה להעמיד לדין את ראש הממשלה בנימין נתניהו, יו"ר ש"ס אריה דרעי ושר המשפטים צחי הנגבי בחשד למרמה והפרת אמונים, והעמדתו לדין של נתניהו באשמת שוחד.
עמדה זו לא התקבלה על ידי היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, והתיקים נסגרו.
באמצע שנות ה-90 ובעקבות החלטת ממשלה מ-19 בנובמבר 1995 שהתקבלה בעקבות רצח רבין, ששון עמדה בראש צוות משולב בין משרדי, שתפקידו היה לרכז, לתאם ולבקר את פעולות אכיפת החוק על ישראלים ביהודה ושומרון.
התפרסמה במיוחד לאחר סיום תפקידה בפרקליטות, כשהכינה בשנת 2005, לבקשת ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, את "חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים" (הידוע כ"דו"ח ששון") שעסקה בתיאור המאחזים הקיימים ביהודה ושומרון, באופן הקמתם ובמצבם המשפטי.
ב-2009 הייתה ששון בעלת משרד עורכי דין, וכיהנה כיו"ר עמית של המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, כחברת הנהלה של "המועצה לשלום ולביטחון, חברת המועצה הציבורית של יש דין ופעילה במטה "יוזמת ז'נבה".
ששון מתנגדת בחריפות לקיומן של ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
בשנת 2012 אמרה ב"כנס השמאל הישראלי", שאורגן על ידי תנועת שלום עכשיו, שההתנחלויות הן "תמצית הרע במדינת ישראל" וקראה לצאת ולהסביר לציבור "למה ההתנחלויות הן הסרטן של המדינה, ומדוע הן מאיינות את המפעל הציוני שסבא וסבתא שלי היו שותפים בהקמתו".
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 ב־2009 שובצה במקום ה-7 ברשימת "מרצ", אך לא נבחרה לכנסת.
ששון הצהירה כי הצטרפה לחיים הפוליטיים על מנת להיאבק בכיבוש, וכי תמשיך להילחם במאחזים מהכנסת.
בתגובה קראו גורמים בימין לגנוז את דו"ח המאחזים שחיברה, בטענה שחשיפת דעותיה הפוליטיות מוכיחה שהדו"ח פוליטי ולא אובייקטיבי.
בשנים 2015–2018 כיהנה כנשיאת הקרן החדשה לישראל.
בשנת 2018 העלתה תנועת אם תרצו קמפיין שילוט חוצות נגד הקרן, ובו גם טענות נגדה.
בדצמבר 2015 יצא לאור בהוצאת כתר ספרה "על פי תהום: האם ניצחון ההתנחלויות הוא סופה של הדמוקרטיה הישראלית?".
ציוץ בטוויטר של עמוס שוקן, בספטמבר 2017, בעקבות כתבה של עמירה הס, שבו שאל: "האם ישראל מדינת רשע, או שרק מדובר בטיהור אתני שגרתי?" הביא לתגובה של ששון: "היא שניהם".
בעקבות סערה תקשורתית וגינויים מחקה ששון את הציוץ ופרסמה מאמר תגובה שבו כתבה כי הדברים נאמרו ברגע של כעס, לאחר קריאת הכתבה.
במאי 2024, לאחר פרסום בגרדיאן שישראל איימה על התובעת בבית הדין הפלילי בהאג, הביעה ששון דאגה מהצעתם של שופטי נתניהו לתביעה בישראל לחזור בה מעבירת השוחד בתיק 4000 - וזאת עדיין במהלך שמיעת עדי התביעה הרלוונטיים.
במרץ 2025 קראה טליה ששון לבג"ץ להוציא את ראש הממשלה בנימין נתניהו לנבצרות, וזאת בעקבות הודעתו על הדחת ראש השב"כ רונן בר, בניגוד מובהק להוראת היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
בהרב-מיארה היא הממונה על התביעה במשפט המתנהל נגדו, והדחתה תהיה הפרה של הכלל בדבר ניגוד עניינים ושל ההתחייבות שקיבל על עצמו בפני בית המשפט.
הדחת בר נעשית כאשר מתנהלת חקירה רגישה נגד בכירי לשכתו של נתניהו בחשד לפגיעה בביטחון המדינה, בפרשת קטארגייט.
לטענת ששון, נתניהו נוהג כאדם שאיבד לחלוטין את שיקול דעתו והדרך היחידה לפתרון היא להוציאו לנבצרות.
טלילה לוי בן-זכאי (3 בדצמבר 1930 – 22 ביולי 2023) הייתה שחקנית תיאטרון, עיתונאית, סופרת, עורכת ותסריטאית ישראלית.
טלילה בן-זכאי נולדה ב-1930 בירושלים, בת לשרה לבית טנצמן ויוחנן בן-זכאי לבית גלוברמן מסטולין שברוסיה הלבנה.
גרה במעונות עובדים א' ולמדה בגימנסיה העברית רחביה בירושלים ובסמינר "אשכולי" לגננות.
במקביל הייתה חברה בתנועת הצופים.
בגיל 16 גויסה ל"הגנה" והוצבה בקורס קשר.
יום לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה (1947) נשלחה לפתוח את תחנת הקשר בשכונת ימין משה, נוכח העיר העתיקה.
בנובמבר 1948 שוחררה מצה"ל כדי להשלים לימודיה בסמינר לוינסקי, בשל הצורך הלאומי בעובדי הוראה עם בוא גל העלייה הגדול.
לאחר 3 שנות הוראה עברה לעבוד במחלקת הצופן של משרד החוץ, ובמקביל הצטרפה לתיאטרון זירה בניהולו של מיכאל (מיקו) אלמז, תיאטרון חובבים אוונגרדי.
ב"זירה" שיחקה, בין השאר, בהצגות "נער השעשועים של העולם המערבי", "המעגל המרובע" ו"בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר.
ב-1953 הוזמנה להופיע בתיאטרון "האהל" בהצגות כמו "העיר הזאת", "הדגן הוא ירוק", "מתחת לגשר", "דרך הטבק" ועוד.
בן-זכאי למדה משחק אצל פאני לוביץ', פיתוח קול אצל לולה שנצר, והתקבלה לבית הספר למשחק של התיאטרון הקאמרי.
ב-26 בדצמבר 1954 נישאה בן-זכאי לשחקן אורי לוי, שאותו הכירה בתיאטרון "האהל".
ב-1955 עברה ביחד עם לוי לתיאטרון הקאמרי והשתתפה בהצגות "ירמה", "אגדות לוד", "תק על תק" ועוד.
לאחר מלחמת סיני נקלע התיאטרון למשבר וחבריו נקראו לחפש מקור פרנסה חלופי.
ב-1962 הוזמנה לערוך את מדור התרבות של העיתון "מעריב", ונשארה בעיתון עד צאתה לגמלאות.
במסגרת עבודתה ב"מעריב" הגישה במשך מספר שנים מדי שבת בבוקר על בימת התיאטרון הקאמרי את "שבתרבות", לצדו של אבי בטלהיים.
בן-זכאי פרסמה שני ספרים: האחד לנוער – "אחרי הצלצול השלישי" – עם איורים של זאב (עם עובד, 1979), והאחר לתינוקות – "יומומן" לתיעוד שנת החיים הראשונה (עיצוב ואיורים: ציפי אלסטר, דגנית סלנט, ספרית מעריב, תשמ"ט 1988).
בן-זכאי כתבה תסריטים לקולנוע ("השכונה שלנו", "התרוממות") ולטלוויזיה ("אליק בליק בום" לילדים, והדרמות: "דודי ורעי" ו"מקרה גבול"), וכן תסכיתים לרדיו.
משנת 1996 ועד למותה בן-זכאי הייתה חברה בעמותת ליל"ך – לחיות ולמות בכבוד, ובמסגרת התנדבותה בעמותה היא ריכזה את הוצאת הביטאון "חיים בכבוד", היוצא לאור פעמיים בשנה.
נפטרה ב-22 ביולי 2023 בגיל 92, והובאה למנוחות בבית העלמין של קיבוץ עינת .
טליה רוז שייר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר.
שייר נולדה בלייק סקסס שבניו יורק.
אביה, קרמיין קופולה היה נגן חליל בתזמורות רדיו, ואמה, איטליה קופולה, הייתה שחקנית.
כמי שנולדה למשפחה קתולית ממוצא איטלקי, שמה הוא קיצור של המילה "איטליה" לציון מוצאה.
אחיה הוא הבמאי פרנסיס פורד קופולה, ואח נוסף, אוגוסט, היה לחוקר ספרות.
סבה מצד האב, אוגוסט קופולה, היה פסנתרן שליווה את אנריקו קארוזו, והגיע מהעיר ברנלדה שבבזיליקטה לאמריקה במהלך מסע הופעות של קארוזו.
סבה מצד האם היה אף הוא מוזיקאי, בשם פרנצ'סקו פנינו.
את תפקידה הראשון קיבלה בשנת 1968 בתפקיד מינורי בסרט הקולנוע "מרוצים פרועים" לצדה של ג'ודי קורנוול.
ב-1989 שיחקה בסרט "סיפורי ניו יורק" בבימויו של אחיה.
שייר ידועה בשל גילום דמותה של "קוני קורליאון" בסדרת סרטי "הסנדק" שביים אחיה, וכן בשל גילום דמותה של "אדריאן פנינו" אשתו של רוקי בלבואה בסדרת הסרטים בה כיכב סילבסטר סטאלון, על שני התפקידים הייתה מועמדת לפרס האוסקר.
בשנת 2018 התארחה בסדרות הטלוויזיה "ויל וגרייס" ו"מדריך החברות לגירושין".
בשנת 2024 ביצעה הופעת אורח בדמותה של תרזה בסדרה "אבוט אלמנטרי" מבית רשת "ABC".
בשנת 2025 הופיעה בסרט "נונה" בנטפליקס.
שייר הייתה נשואה פעמיים, בפעם הראשונה למלחין דייוויד שייר ממנו יש לה בן אחד, ובפעם השנייה למפיק ג'ק שוורצמן, ממנו יש לה שלושה בנים, השחקן ג'ייסון שוורצמן, המוזיקאי רוברט שוורצמן והצלם ג'ון שוורצמן.
טליסה סוטו היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
נולדה כמרים סוטו (Miriam Soto) בברוקלין, ניו יורק,
סוטו היא הצעירה בארבעת ילדיהם של הורים ילידי פוארטו ריקו.
הוריה עברו מאוחר יותר לנורת'האמפטון, מסצ'וסטס, שם גדלו ולמדו סוטו ואחיה.
משפחתה של סוטו הייתה אחת מהמשפחות הפורטוריקניות המעטות שהתיישבו בשכונה.
כתוצאה מכך היא חשה שלאנשים יש כלפיה דעה קדומה והיא נהייתה בודדה.
בהיותה בת 15 חתמה סוטו על חוזה דוגמנות עם סוכנות קליק ועסקה בדוגמנות בחופשות הקיץ שלה מהלימודים.
שבועות אחרי שחתמה על החוזה, היא נסעה לטייל בפריז שם צילם אותה ברוס וובר לווג.
היא שבה לנורתהמפטון בתום הקיץ על מנת לסיים את לימודיה בבית הספר והמשיכה לדגמן לפרקים עד שהיא סיימה את בית הספר התיכון.
מאוחר יותר היא הופיעה בעמודי השער של ווג האמריקאי והבריטי והמגזינים Elle, Mademoiselle, Glamour and Self.
היא גם הופיעה בקליפ המוזיקה הראשון שלה "Each Time You Break My Heart" אותו שרו חברה לשעבר ניק קיימן ביחד עם מדונה בבימויו של טוני וירומונטה.
סוטו וקיימן הופיעו לעיתים כדוגמניו של ריי פטרי (Ray Petri), מעצב האופנה המנוח והיוצר של מראה "בופאלו בוי" של לונדון של שנות השמונים.
סוטו שבה לארצות הברית ב-1988, היא ערכה מבחן במה והתקבלה לתפקיד "אינדיה" בהופעת הבכורה שלה בסרט הקולנוע Spike of Bensonhurst, קומדיה בה כיכבו סשה מישל וארנסט בורגניין.
ב-1989 היא לוהקה כלופה לאמורה בסרט ג'יימס בונד "רישיון להרוג" בכיכובו של טימותי דלטון וכמאריה ריברה בסרט The Mambo Kings.
סוטו השתתפה ביותר מעשרים סרטים, ביניהם "מורטל קומבט" (1995) כקיטאנה, "מרדף השמש" של מייקל צ'ימינו כאישה אינדיאנית, "Island of the Dead" כמליסה אוקיף, Piñero (2001) כסוגר, בכיכובו של בנג'מין בראט ו-Ballistic: Ecks vs.
Sever (2002) וריין לצד לוסי לו ואנטוניו בנדרס.
סוטו גם הופיעה בשתי הופעות אורח בסדרות הטלוויזיה C-16: FBI.
ב-1995. היא שיחקה את דונה ג'וליה, אחת ממושאי האהבה הרבים של ג'וני דפ בקומדיה הרומנטית דון חואן דה-מרקו, דפ שיחק את דון ג'ואן.
היא גם הופיעה בקליפ המוזיקלי "I Need to Know".
ב-1996 שיחקה סוטו בסרט Vampirella, את הגיבורה עליה קרוי הסרט, המבוססת על ספר קומי.
ב-1997 השתתפה בסרט הפשע "מלכודת זבובים" לצדו של רוברט לוג'יה.
בשנת 2001 שיחקה בסרט "פיניירו".
ב-2009 שיחקה בסרט "המשימה" לצד בנג'מין בראט.
ב-2013 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "אליסיום" בכיכובו של מאט דיימון.
ב-1990 בחר המגזין פיפל בסוטו כאחת מחמישים הנשים היפות בתבל.
היא הופיעה גם בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד,
היא דורגה במקום ה-58 בין 100 הנשים החמות ביותר לשנת 2002, לפי המגזין מקסים.
במהלך שנות השמונים יצאה סוטו עם הזמר ניק קיימן.
ב-1997 סוטו נישאה לשחקן קוסטאס מנדילור והם התגרשו ב-2000.
היא פגשה את השחקן בנג'מין בראט על הסט של הסרט Piñero והם נישאו ב-13 באפריל 2002.
שנהשם הסרטתפקידהערות1988Spike of Bensonhurstאינדיהסרט הבכורה שלה1989רישיון להרוגלופה לאמורהסרט ג'יימס בונד בכיכוב טימותי דלטון1992The Mambo Kingsמריה ריברהבכיכוב בנג'מין בראט1995מורטל קומבט קיטאנהמבוסס על משחק הווידאו הפופולרי1995דון חואן דה-מרקודונה ג'וליהקומדיה רומנטית בכיכוב ג'וני דפ1996Vampirellaואמפרלהמבוסס על קומיקס1997מלכודת זבובים לא ידועלצד רוברט לוג'יה1999מרדף השמשאישה אינדיאניתבבימוי מייקל צ'ימינו2001פיניירוסוגרבכיכוב בנג'מין בראט2002Ballistic: Ecks vs.
Severורייןלצד לוסי לו ואנטוניו בנדרס2009המשימה (La Mission)לא ידועלצד בנג'מין בראט2013אליסיוםתפקיד קטןבכיכוב מאט דיימון
טליסמן הוא משחק לוח שנוצר על ידי Games Workshop ב-1983. המשחק מתרחש בעולם בדיוני, כשהמטרה היא לשלוט בארץ 'טליסמן' שעל שמה נקרא המשחק.
במהדורה האנגלית, משך משחק ממוצע ל-2–3 שחקנים הוא כ־1.5 עד 2.5 שעות, ול-4–6 שחקנים בין 3 ל־5 שעות.
עם ההרחבות עשוי משך המשחק להגיע גם ל-6–7 שעות.
המשחק יצא במספר מהדורות באנגלית.
הגרסאות העבריות הן תרגום של המהדורה הראשונה והשנייה והופצו על ידי חברת מיצוב.
לאחר שחברה זו פשטה את הרגל הוצאה המהדורה השנייה על ידי חברת קודקוד.
ב-2015 יצאה בעברית מהדורה רביעית מחודשת אשר תורגמה ומופצת על ידי מאנקי טיים.
כל משתתף משחק דמות מרשימת הדמויות: נזיר, כוהן, מגדת עתידות, זמר נודד (טוב), טרול, גמד, לוחם, גנב, דרואיד (נייטרלי), מתנקש, קוסמת, גועל או קוסם (רע).
כל דמות משויכת לאחת מהנטיות: הטוב, הרוע או הנייטרליות.
הדמויות מתאפיינות במספר נשמות, עוצמה, מיומנות ורכוש.
אלו משתנים בתחילת המשחק בין הדמויות, ומשתנים במהלך המשחק.
נשמות - דמות שמפסידה את כל נשמותיה יוצאת מהמשחק.
מעבר לכך מספר הנשמות אינו משפיע על ביצועי הדמות.
עוצמה - משפיעה על יכולת הדמות לנצח בקרבות מסוימים.
מיומנות - משפיעה על יכולת הדמות לנצח בקרבות מסוימים וכן על היכולת להשתמש בלחשים.
רכוש - הרכוש הבסיסי הוא שקי זהב איתם ניתן לרכוש חפצים שונים, ובנוסף יכולה כל דמות לאגור (או לאבד) חפצים.
במהלך המשחק יכולה כל דמות לזכות גם במלווים העוזרים לה במשימותיה.
במהלך המשחק נעים השחקנים ממקום למקום בלוח בעזרת הקוביות (מלבד במחוז הפנימי).
כל טבעת מקומות נקראת מחוז (רשימת המקומות על פי המהדורה הרביעית המחודשת בעברית):
שדות, גבעות, חורשה, מישור - שולפים קלף הרפתקה אחד.
הריסות - שולפים שני קלפי הרפתקה.
בית תפילה - מקום טוב לטובים, רעים מאבדים נשמה.
בית קברות - מקום טוב לרעים, טובים מאבדים נשמה.
כפר - ניתן לבקר את המרפא ולקנות ממנו נשמות, לבקר את הנפח ולקנות ממנו נשק או שריון, או לזרוק קובייה אצל המיסטיקן.
עיר - ניתן להעלות נשמות עד לערכן ההתחלתי בעלות של 1 זהב לנשמה, או להפוך חפצים לזהב, או לזרוק קובייה אצל הקוסמת.
צוקים ויער - מגלגלים קובייה.
שומר - שולפים קלף הרפתקה אחד, או נלחמים בשומר כדי לעבור למחוז השני.
גבעות וחורשה - שולפים קלף הרפתקה אחד.
מדבר - מאבדים נשמה ושולפים קלף (שחקנים שרכשו בקבוק מים לא מאבדים נשמה).
רונות - שולפים קלף הרפתקה, אויבים שישלפו שם יוגברו ב־2 נקודות לכוח ההתקפה שלהם.
קרחת היער המקוללת - שולפים קלף הרפתקה אחד (לא ניתן להשתמש בחפצים, חפצים קסומים או לחשים).
נווה מדבר - שולפים שני קלפי הרפתקה.
אביר שחור - משלמים לאביר מס זהב או מאבדים נשמה.
עמק נסתר - שולפים שלושה קלפי הרפתקה.
מקדש - זורקים שתי קוביות.
מערת המכשף - זורקים קובייה ומקבלים משימה אותה חייבים לבצע כדי לקבל קמיע (בסיום המשימה, משוגרים בחזרה למערה ומקבלים קמיע).
שער העוצמה - שולפים קלף הרפתקה או מנסים לפרוץ את שער העוצמה למחוז הפנימי.
במחוז הפנימי השחקנים מתקדמים משבצת אחת בכל תור עד שהם מגיעים לכתר הציווי משני כיוונים אפשריים: (מפגשים בין שחקנים ייתכנו רק במישור הסכנה, בעמק האש ובכתר הציווי)
דרך אחת אל כתר הציווי
מישורי הסכנה - השחקן לא עושה כלום.
כוך הקבורה - זורקים שלוש קוביות ומפחיתים מהם את העוצמה ועוברים למקום אחר על פי התוצאה.
לשחק עם המוות - מתחרים בקרב קוביות נגד מלאך המוות.
מאורת איש הזאב - זורקים שתי קוביות כדי לקבוע את עוצמתו של איש הזאב ונאבקים בו.
עמק האש - על מנת להיכנס לעמק האש יש צורך בקמיע.
אם אין כזה ברשות השחקן עליו לחזור לאחור.
כתר הציווי - בכל תור על השחקן שנמצא בכתר הציווי להטיל קובייה.
אם יצא מספר בין 4 ל-6 אז הוא מוריד נשמה לאחד השחקנים בלוח.
דרך שנייה אל כתר הציווי
מכרות - זורקים שלוש קוביות ומפחיתים מהם את המיומנות ועוברים למקום אחר על פי התוצאה.
מגדל הערפד - זורקים קובייה כדי לראות כמה נשמות או מלווים אתה מאבד.
התופת - זורקים קובייה כדי לקבוע את מספר השטנים נגדם תילחם.
המשחק מתנהל באמצעות הטלת קוביות ושליפת קלפים.
הקלפים מסווגים לקלפי הרפתקה, קלפי לחשים, קלפי רכישה, קלפי שיוך, קלפי קמיע וקלפי קרפדה.
המשחק נערך בעולם המחולק לשלושה אזורים: האזור החיצוני, האזור האמצעי והאזור הפנימי.
מטרת המשחק היא להגיע אל משבצת "כס הציווי" שנמצאת באזור השלישי (האזור הפנימי), ועל ידי הטלת קובייה לגרום לשאר השחקנים לאבד נשמות עד אשר הם מתים.
כל השחקנים מתחילים את המשחק באזור החיצוני, כל אחד במשבצת אחרת, הכתובה על קלף השחקן שלו, ועל ידי הטלת קובייה נעים ברחבי המחוז.
על כל משבצת ישנה הוראה אם לשלוף קלף הרפתקה או להטיל קובייה ולראות מה נפל בגורל הדמות.
נכון להיום אף הרחבה לא תורגמה רשמית לעברית.
להלן רשימת ההרחבות שיצאו באנגלית לגרסה הרביעית בתרגום חופשי:
מלאך המוות (The Reaper) - בהרחבה זו מלאך המוות מסתובב במשחק יחד עם השחקנים.
ירח הדם (The Blood Moon) - בהרחבה זו איש הזאב מסתובב במשחק יחד עם השחקנים ומסוגל להפוך אותם למזדאבים.
העיר (The City) - בהרחבה זו מתווסף עוד חלק לוח, המדמה עיר גדולה לפינת העיר שבלוח המקורי.
הרמה (The Highland) - בהרחבה זו מתווסף עוד חלק לוח, המדמה פסגות סלעיות לפינת בית התפילה שבלוח המקורי.
הצינוק (The Dungeon) - בהרחבה זו מתווסף עוד חלק לוח, המדמה צינוק אל הלוח המקורי.
הדרקון (The Dragon) - בהרחבה זו חלק לוח חדש מחליף את האזור הפנימי וכעת שומרי הכתר הם דרקונים.
צעדת הכפור (The Frostmarch) - בהרחבה זו מוצגים לראשונה קלפי סוף חלופי, והוא מדמה השתלטות של מלכת הכפור על הארץ.
הבריכה המקודשת (The Sacred Pool) - בהרחבה זו יש דגש מיוחד על נטיית הדמויות להיות רעות טובות או נייטרליות.
ממלכת התחתיות (The Nether Realm) - בהרחבה זו מתווספים קלפים חדשים בלבד.
ארצות האש (The Fire Lands) - בהרחבה זו מתווספים קלפים ושלוש דמויות חדשות.
היער (The Woodland) - בהרחבה זו חלק לוח חדש המדמה יער, מתחבר למשבצת היער ומרחיב אותה.
ממלכות המעמקים (The Deep Realms) - בהרחבה זו מתווסף עוד חלק לוח חדש, המדמה נהרות ביוב ומחילות.
המבשר (The Harbinger) - בהרחבה זו מתווספים קלפים ושלוש דמויות חדשות.
יום הדין (The Cataclysm) - בהרחבה זו לוח חדש מחליף לחלוטין את הלוח המקורי ומדמה אסון אפוקליפטי.
טליה פלד קינן (נולדה ב-15 ביולי 1971) היא עיתונאית, במאית, אשת טלוויזיה ויוצרת סרטי תעודה ישראלית, המשמשת עורכת מהדורת השבת של חדשות 13.
עבדה בערוץ עשר ככתבת רווחה, ערכה תחקירים בנושאים חברתיים, ביימה סרטים תיעודיים והגישה תוכניות שונות.
בהמשך, שימשה כתבת מגזין בחדשות 13.
לאחר סיום שירותה בצה"ל כמאבחנת פסיכוטכנית למדה באוניברסיטת תל אביב.
היא בוגרת החוגים למדע המדינה והיסטוריה כללית.
בנובמבר 2002 נקלעה עם בעלה ובתה לפיגוע בקניון ערים, שבו מחבל מתאבד פוצץ עצמו בקניון בכפר סבא.
בפיגוע נהרגו המאבטח של הקניון ונער בן 15 שהיה במקום.
בתה של פלד קינן, שהייתה בת שנה באותה עת, נפצעה ושוחררה כעבור מספר ימים מבית החולים.
בעקבות האירוע לאחר שהייתה מובטלת כי חברת ההייטק בה עבדה בתור מנהלת משאבי אנוש נסגרה היא החלה לעבוד בערוץ 10.
את דרכה העיתונאית החלה בשנת 2004, אז התקבלה לערוץ 10 ככתבת רווחה בחדשות 10. היא בלטה כעיתונאית שהעלתה על סדר היום בערוץ נושאים חברתיים שהוזנחו עד אז.
כתבה שעשתה על פיטורי נשים שנמצאות בטיפולי פוריות הובילה לשינוי חוק עבודת נשים על ידי חברת הכנסת שלי יחימוביץ'.
בשנת 2008 החלה לערוך כתבות יומן ומגזין בחדשות 10, ובהמשך ערכה סדרות עבור המהדורה המרכזית.
בהן סדרה בשם "הורים במלכוד" שעסקה בעומס המוטל על עובדים בישראל, שמתנגש עם זכותם לממש את הורותם, ונובע מהמבנה הלקוי התובעני והדורסני של שוק העבודה בארץ.
כתבה שעשתה על הנוהל "גדרה-חדרה" (נוהל שאסר על תנועת פליטים ועובדים זרים במרכז הארץ), הביאה לביטול הנוהל על ידי שר הפנים אלי ישי.
בשנים 2012–2017 ביימה סרטים ששודרו בתוכנית "פנים אמיתיות" בהנחיית אמנון לוי.
חלק מהנושאים שבהם עסקה: תיאור מצוקת הבדואים בנגב, תחקיר על קריסת הרפואה הציבורית בישראל, תחקיר על ה"קופים" של עולם הפשע, ואחד נוסף, שבו חשפה שורת מחדלים בהליך מעצרו של אדם ומשפטו.
בשנת 2013 החלה להגיש את "עושים שינוי", תוכנית שעסקה במגוון נושאים חברתיים ושמה דגש על זכויות עובדים ומעמדן של נשים.
מאמצע 2015 שימשה מגישה-מחליפה של סיון כהן בתוכנית "הכל כלול" בערוץ 10.
ב-2018 הגישה את תוכנית התחקירים "עושות חשבון".
במקביל, לאחר עזיבתם של אורלי וילנאי וגיא מרוז את תוכנית הבוקר, בין חודש יוני באותה שנה ועד למיזוג רשת וערוץ עשר בינואר שלאחר מכן, הגישה פלד קינן את התוכנית "בוקר אור", לצד דני רופ.
לאחר המיזוג, עברה להכין כתבות מגזין עבור חדשות 13.
ב-2022 היא משמשת כעורכת של מהדורת השבת בהגשתה של תמר איש שלום.
"לגדל את אבא ואמא" - מציג ילדים בריאים שגדלים עם הורים בעלי מגבלה שכלית
"כדור האושר" - עוסק בשימוש ההולך וגובר בכדורים נוגדי חרדה ודיכאון
"חיילים ללא גבולות", על קליטת הפליטים הסוריים על ידי חיילי צה"ל בגבול הצפון
"אחי מיוחד", על התמודדותם של אחים לילדים בעלי מגבלה
פלד קינן זכתה באות תא העיתונאיות לשנת 2014.
נוסף על עבודתה כעיתונאית ומגישה, לימדה בבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לבת ולבן.
אחותה הגדולה היא אשת התיאטרון דורית פלד הרפז ואחייניתיה היא המוזיקאית אילונה הרפז.
בפברואר 2020 כתבה פלד קינן פוסט חושפני בפייסבוק, בו סיפרה על היציאה מהארון של בנה כשהיה בן 12. פרסום זה היה מענה לדבריו של שר החינוך רפי פרץ כנגד הקהילה הלהט"בית.
הפוסט של פלד קינן זכה לצפיות רבות, גרר שורה של כתבות בעיתונים ובטלוויזיה והציף את חשיבות התמיכה של ההורים בבני נוער להט"בים כבר בשלב המוקדם של הגילוי.
טליה קינן (נולדה ב-7 בינואר 1978) היא ציירת, אמנית קולאז', מיצבי וידאו ואנימציה, מרצה ומוזיקאית ישראלית.
טליה קינן נולדה בכפר סבא אך גדלה ברעננה, סיימה את תיכון "מור מטרו ווסט" רעננה במגמת מוזיקה ברמה של תשע יחידות.
לצד פעילותה בציור ווידאו היא ממשיכה בפעילות מוזיקלית עד היום.
למדה בשנים 1999–2003 לתואר .B.F.A בבצלאל, במחלקה לאמנות ועיצוב, וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה.
בשנים 2005 - 2003 למדה לתואר M.F.A בבצלאל, תוכנית לימודי המשך באמנות וצילום תל אביב.
ב-2003 למדה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, ארצות הברית, במסגרת חילופי סטודנטים.
מ-2006 מלמדת קינן במחלקה לאמנות, באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, ובמדרשה, המכללה האקדמית בית ברל.
קינן עבדה גם כאוצרת לצד אנג'לה קליין ב-2009, בתערוכת הבוגרים של בוגרי המדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
קינן מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה גיא שרף, מוזיקאי ובוגר בית הספר לתיאטרון חזותי.
את פרסומה קנתה לה קינן בתערוכות שהציגה במבחר רחב של גלריות ומוזיאוניים בישראל ומחוצה לה.
בתחילת עבודתה האמנותית היא עסקה בסוגים השונים של המדיה: פיסול, רישום ווידאו, בכל אחד באופן בנפרד.
לאחר מספר שנים החלה לטשטש את הגבולות ולצרף את סוגי המדיה השונים כאופני ביטוי המשלימים אחד את השני ויוצרים מקשה, שהם לדעתה החיים עצמם.
תורה שהיא קוראת לה "איך לחיות", ובכך היא מבטלת את המחיצה המלאכותית שקיימת לעיתים בין החיים לאמנות.
בעבודותיה כוללת קינן מכל מה שנקרה בדרכה: תמונות שהושלכו, חול, זכוכית שבורה, חלקי רהיטים ועוד.
עבודותיה מצטיינות בצבעוניות מונוכרומטית ובקווים עדינים.
בעבודות הווידאו שלה היא משתמשת באור כבחומר מוחשי, ויוצרת מעין תעתוע שיש בו מתח בין מה שנראה למה שהוא באמת.
למשל: בתערוכה שנערכה בבצלאל בשנת 2004 היא הציגה מחרוזת של "אבני חן" שהייתה למעשה חורים שקדחה בקיר ואור השמש חדר מבעדם.
עבודת הקידוח האלימה כביכול הביאה לייצורה של מחרוזת עדינה.
המקורות שהשפיעו על טליה קינן בעבודותיה מאופיינים בעלילה סוריאליסטית דוגמת סרטו של דייוויד לינץ', מלהולנד דרייב, ובמקביל גם בסופרים שביצירותיהם מופיע עולם החלום משולב במציאות או שמתקיים בהם חוסר רציפות של המציאות עצמה כמו הסופרים, הארוקי מורקמי ובננה יושימוטו שאת כתיבתם אפשר להגדיר כמעין סוריאליזם יום יומי.
לכן ביצירותיה מתקיימים זה לצד זה, חלום בהקיץ, עולם מסתורי ודמיוני ובה בעת מציאותי וממשי.
מהצופה המסתכל בעבודותיה נדרשות יכולת ריכוז והתבוננות מרביים באובייקט, שכן כל הסחת דעת עלולה להוציא את הצופה מהעולם פרי יצירתה.
קינן מאפשרת לצופה להשליך על היצירה את תובנתו ועולמו הפנימי.
קינן כורכת בכריכה אחת רישומים של עפרונות שחורים, אובייקטים נייחים, הקרנות וידאו, הבזקי אור חושך וצבע.
כל אלה גורמים לתחושה מטלטלת שבין מחנק קלאוסטופובי לעולם רחב אין סופי.
האמנית מבקשת לנטרל את הצופה בעבודותיה מכל ידע מקדים שעשוי להובילו למסקנות חפוזות, ומשתמשת באמצעים אלו למטרותיה ואף מוסיפה להם קול וקצב שמלווים את המכלול.
למשל: בתערוכתה "מרחק הליכה" מופיע נוף מואר וברקע נשמע רעש של מכונית נוסעת.
הצופה כלל לא רואה את המכונית והוא נמצא כביכול מצד הדרך; קינן הסבירה: "רציתי ליצור סוג של מקום שפועל בעצמו ושההתרחשות בו לא תלויה במי שמסתכל עליו, אבל שהצופה נעשה שותף לו ברגע שהוא נכנס אליו".
קינן מאמינה ביכולתה של האמנות לגרום לצופה להקשיב ולחולל בו שינוי ביחסו למציאות."אני מאמינה שתפיסות שונות של המציאות ודרכי ראייה חדשת יכולות לשנות את העולם.
לא פעם אמנית או אמן שאני אוהבת גרמו לי להסתכל באופן אחר ויצרו אצלי חוויה שגדלה איתי ושינתה אותי".
קינן מציינת שתי חוויות שהשפיעו על עבודתה האמנותית.
חוויה אחת שפתחה לה אופקים חשים היא הפגישה עם מוזיקת הדרופד (Dhrupad), שאותה היא משלבת בעבודותיה.
חוויה נוספת הייתה פגישה עם שני אמנים שווייצרים שבאו להציג בארץ.
על פגישה זו היא מספרת:
בנוסף לציורים ועבודות הווידאו שלה, קינן עוסקת גם בשירה ונגינה בגיטרה, והוציאה בשנת 2015 אלבום דיגיטלי בשם "הגבול הוא הים", ביחד עם בן זוגה גיא שרף.
ציור העטיפה של האלבום נעשה על ידי קינן.
בנוסף הופיעו קינן ושרף ביחד עם מתן פוקס – קלידים ונבו רומנו – כינור, במופע של מוזיקת רוק פסיכדלי, במועדון הג'אז במצפה רמון.
2003 - פרס ע"ש אהוד אלחנני, המחלקה לאמנות, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
2004 - מלגת אנסלם קיפר לאמן ישראלי צעיר מטעם קרן וולף
2004 - פרס שמואל גבעון, גבעון - גלריה לאמנות, תל אביב
2005 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2006 - פרס האמן הצעיר על שם שמואל גבע, משרד המדע התרבות והספורט
2007 - הפרס לאמנות ישראלית, קרן נתן גוטסדינר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2008 - הקרן למצוינות בתרבות אמנית נבחרת.
2024 - מלגת הרזידנסי של ארטפורט
2003 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2004 - "מרחק הליכה", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב.
2008 - פרס גוטסדינר, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2011 - גלריה ריקארדו קרספי, מילאנו איטליה
2012 - בלתי מובן, גלריה נגא לאמנות עכשווית תל אביב
2012 - הביטאט, גלריה נגא לאמנות עכשווית תל אביב
2013 – 2014 אשמורת אחרונה מוזיאון פתח תקווה לאמנות
2014 - מחשבה על אבן סדנאות האמנים, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2024 - "לוח", תערוכה זוגית עם שחר יהלום, בית אורי ליפשיץ
2002 - "עבודות נבחרות", המחלקה לאמנות בצלאל, תל אביב.
2005 - "עזה כמוות האהבה", גלריית בית הספר מנשר, תל אביב, אוצרת: גליה יהב
2005 - "כח", תחנת כוח רדינג, תל אביב, אוצר דורון רבינא
2005 - תערוכת סיום, לימודי המשך בצלאל בסלמה, תל אביב.
2005 - "פנים חדשות", תערוכה קבוצתית, גלריה נגא.
2005 - "דמדומים: על יופי סמוי באמנות עכשווית", מוזיאון ישראל, אוצרת: סוזן לנדאו
2005 - גלריה נגא, Art Forum, ברלין
2006 - מוזיאון חיפה, "פאטאמורגנה", אוצרת: תמי כץ פריימן
2007 - "על היופי" גלריה חיפה, אוצרת: רותי דירקטור
2007 - מוזיאון פתח תקווה תערוכת הזוכים פרס אמן צעיר
2008 - בית מאני אוסף מוזיאון ישראל בתל אביב
2008 - "התרוקנות" אוסף דורון סבג מוזיאון תל אביב
2008 - "סימני חיים" בית טיכו ירושלים
2008 - "זמן אמת" מוזיאון ישראל ירושלים
2009 - גלריית הקיבוץ "היה אבל במקום אחר" אוצרת: יעל קיני
2009 - "לבן מחיוורון" סדנאות האמנים
2009 - "זולו" מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב אוצרת: טלי טמיר
2009 - "זהירות מודבק" אוסף קולאג'ים, מוזיאון תל אביב אוצרת: אירית הדר
2010 - "אוצרות היומיום" גלריית המדרשה, מכללת בית ברל
2011 - מוזיאון ישראל, "על נייר", רישומים והדפסים מאוסף המוזיאון, ירושלים
2011 - מוזיאון אשדוד "בדרך לשוםמקום" אוצרת: דר' איה לוריא
2011 - גלריית קיבוץ יד מורדכי אוצרת רוית הררי
2012 - מוזיאון תל אביב, "המוזיאון מציג את עצמו", אוצרת :אלן גינתון
טליה רחימי (נולדה ב-1978) היא סופרת ילדים ישראלית.
חלומה לכתוב החל, לדבריה, כשהייתה בכיתה ג' או ד', אז כתבה סיפורים, שחלמה יום אחד לפרסם, במחברת שורות שלה קראה "סיפורים".
רחימי היא בעלת תואר בחינוך, בלשנות וספרות אנגלית מאוניברסיטת בן-גוריון.
ביחד עם חברתה, אפרת מרקו, הקימה רחימי את בית ספר "לינג" לשפות.
ב-2010, פרסמה את ספרה הראשון, "פיציריקה", המיועד לבני נוער.
ב-2012, פרסמה את ספר הילדים, "זאור הדינוזאור".
כיום מלמדת אנגלית בתיכון דה שליט ברחובות.
בית הספר הגרמני האוונגלי-לותרני טליתא קומי הוא בית ספר אוונגלי-לותרני סמוך לבית ג'אלה, הרשות הפלסטינית (כק'"מ דרום-מערבה לעיר).
תלמידי המוסד יכולים ללמוד באחד משני מסלולים: מסלול המכשיר לגשת לבגרות פלסטינית (מבחן התאוג'יה) ומסלול לימודים המכשיר להגשה לבגרות הגרמנית הבין-לאומית (Deutsche Internationale Abiturprüfung - DIAP).
המוסד נקרא על שם סיפור טליתא קומי מהברית החדשה, שכן הוא ראה עצמו כממשיך את דרכו של ישו כנותן חיים חדשים לנערות.
מתחם בית הספר כולל גן ילדים, בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר על-תיכוני ללימודי תיירות ומלונאות, אולם ומגרשי ספורט ומבני מעבדות.
המוסד הוא ממשיך דרכו של בית היתומות "בית טליתא קומי" שפעל בירושלים משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה.
עד 1948 פעל בירושלים בית יתומות מייסודו של מסדר הדיאקוניסות, על קרקע שהשתייכה לכנסייה אוונגלית-הלותרנית הגרמנית בארץ הקודש.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החרימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה הירושלמי, כנכסי מדינת אויב ושיכנו בו משרדי ממשלה.
כך עבר המוסד לבית ג'אלה.
כחלק מהסכם השילומים הועברו נכסים בבעלות גרמנית לרשות מדינת ישראל, כך שבית טליתא קומי המקורי בירושלים לא היה יכול לשמש עוד לייעודו המקורי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימשו מוסדות טליתא קומי בבית ג'אלה לקליטת בנות פליטים פלסטינים, תוך הפיכתו מבית יתומות לבית ספר.
אבן הפינה למבנה הקבע הונחה ב-1959 וב-26 באפריל 1961 נחנך המבנה, כק"מ דרומית-מערבית לבית ג'אלה.
ב-1980 התקבלו לראשונה למוסד גם תלמידים בנים והחינוך הפך למשותף לבנים ולבנות.
בשנת 2014 נפתח במתחם בית הארחה.
המוסד מהווה מרכז אזורי, עבור האוכלוסייה הנוצרית בעיקר, לפעילות ספורט, תרבות ואיכות הסביבה (במקום הוקמה תחנת הצפרות הראשונה ברשות הפלסטינית).
טליורייד היא העיירה הגדולה ביותר ומושב המחוז במחוז סן מיגל בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000 היו ביישוב 2,221 תושבים ובמפקד האוכלוסין של 2010 היו בעיירה 2,325 תושבים.
העיירה החלה כמחנה כורים על גדות נהר סן מיגל במערב הרי סן חואן.
זהב נתגלה לראשונה בהרים שמעל טליורייד ב-1875 ובעקבות הגילוי קם היישוב שקדם לטליורייד.
העיירה עצמה נוסדה ב-1878 בשם "קולומביה" (Columbia), אבל בשל הבלבול עם עיירה בקליפורניה באותו שם, שונה שמה לטליורייד ב-1887, בשל המינרל זהב טלוריד (AuTe2, טליורייד בהגייה האמריקנית) תרכובת של זהב וטלור המצוי במקומות אחרים בקולורדו.
מינרל זה מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, ומכאן שהעיירה קרויה על שם מינרל שמעולם לא נכרה מסביבתה.
עם זאת, במכרות שבאזור נתגלו תרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
הרים תלולים מיוערים וצוקים מקיפים אותה כשמפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls) שוכנים בראש הקניון.