tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה שנוסדה ב-1976 בידי אוליבייה בוסן כחברה שתשמר את מסורות הייצור של שמנים אתריים, סבונים וכדומה, של מולדתו פרובאנס, הלכה והתרחבה.
וכאשר מכר את רוב מניות החברה למשקיעי הון סיכון בשנות ה-90 של המאה ה-20 כדי לממן התרחבות של החברה, מצא עצמו המייסד מודר מהניהול השוטף ומשותפות בהחלטות האסטרטגיות.
ב-1994 הצטרף לחברה איש העסקים האוסטרי ריינולד גייגר , שרכש תחילה 33% ממניות החברה ועד 1996 הפך לבעל מניות הרוב.
אחרי השתלטותו על החברה, החזיר גייגר את המייסד בוסן להנהלת החברה כמנהל הקריאייטיב ופיתוח המוצרים.
שם החברה הפך בסוף שנות ה-90 מל'אוקסיטן לשמה הנוכחי ל'אוקסיטן אן פרובאנס מאחר שהשם 'פרובאנס' היה בעל משמעות רבה יותר עבור הקהל הבינלאומי של החברה.
החברה מפעילה חנויות בלמעלה מ-90 מדינות בעולם (כולל בישראל).
ומאז 2010 היא נסחרת בבורסת הונג קונג.
ל'אומברקל, (בספרדית: L'Umbracle, בתרגום חופשי: המצללה) הוא חלק מקומפלקס עיר האמנויות והמדעים בולנסיה שבספרד.
המבנה מכיל גן פסלים ושדרה מגוננת עם צמחים מקומיים.
ב"שביל הפסלים" נמצאת גלריית אמנות חיצונית עם פסלים של אמנים עכשוויים.
האומברקל תוכנן על ידי סנטיאגו קלטרווה ככניסה לאורך הקצה הדרום-מערבי של עיר האמנויות והמדעים וכקירוי מעל חניון הרכבים.
המבנה, באורך 320 מטר וברוחב 60 מטר, בנוי מקשתות פרבוליות מפלדה בגובה 18 מטרים, 55 קשתות מקבועות לקרקע ו-54 קשתות כביכול מרחפות.
בין הקשתות נמצא מעין סורג אשר גם מסייע בהצללת המבנה וגם מאפשר תצפית מהמבנה לעבר שאר הקומפלקס.
בנוסף רבים מהצמחים בגן אמורים עם השנים לטפס ולהיתפס על סורגים אלו.
הצמחים בגינה נבחרו בקפידה כך שישנו את צבעם בהתאם לעונות השנה.
הגן מורכב מ-99 עצי דקל גדולים, 78 עצי דקל קטנים ו-62 עצי תפוז מר.
ישנם 42 זנים של שיחים מאזור ולנסיה, כולל לוטם, מסטיק, בודליה, עשב ערבה ופלומבגוס.
450 צמחים מטפסים ביניהם יערה ובוגנוויליה.
5,500 צמחי כיסוי ביניהם לוטוס, ולנטנה ססגונית, ומעל מאה צמחים ארומטיים, כולל רוזמרין ולבנדר.
רון" האברד , היה סופר מדע-בדיוני ופנטזיה אמריקאי.
מייסדה של כנסיית הסיינטולוגיה; המוגדרת כ"דת שנויה-במחלוקת" – ואף במקומות רבים כ"כת"; ומחברו של הספר בנושא זה "דיאנטיקה" (יום פרסום הספר הפך מאוחר יותר לאחד מחגי הסיינטולוגיה).
ב-2006 הוכר על ידי "ספר השיאים של גינס" כסופר הפורה בעולם, בשל העובדה שכתב כ-1,080 ספרים שתורגמו ללא פחות מ-70 שפות זרות.
לפאייט רונאלד האברד נולד בתחילת המאה ה-20 בטילדן, נברסקה שבארצות הברית.
בנו של הארי רוס האברד, קצין בצי ארצות הברית, ולדורה מיי, מורה בהכשרתה.
בשל עיסוקו של אביו, המשפחה נסעה רבות.
האברד הצעיר עצמו ערך מסעות רבים באוקיינוס השקט ובאסיה.
בשנות ה-20 לחייו, החל האברד בקריירה ספרותית מצליחה – בתקופה זו פרסם האברד מאות ספרים וסיפורי מעשיות, ובז'אנרים שונים – מערבונים, בלשים, הרפתקאות, פעולה, מדע-בדיוני ופנטזיה, כשהידוע שבהם הוא ספר המדע-בדיוני "שדה קרב ארץ".
קריירה זו נקטעה במהלך מלחמת העולם השנייה, עת התגייס האברד לצבא האמריקאי ושירת כקצין מודיעין בצי ארצות הברית.
בשנת 1950 פרסם האברד את ספרו "דיאנטיקה: המדע המודרני של בריאות הנפש", שסימן מפנה בכתיבתו.
הספר תיאר מערכת של שיטות שיועדו לפתור תחושות ורגשות בלתי רצויים, אי-רציונליות ומחלות פסיכוסומטיות.
הוא הפך לרב-מכר, ובעקבותיו קמו קבוצות ומרכזים של דיאנטיקה.
המשך פעילותו של האברד בתחום זה הביא להקמת היסודות התחילתיים בסיינטולוגיה, שהרחיבה את שיטת הדיאנטיקה.
בנוסף, הוא פיתח תאוריה קוסמית מיסטית המתארת התערבות חייזרים בכדור הארץ.
הסיינטולוגיה סחפה אחריה מאמינים רבים ברחבי העולם.
במהלך שנות ה-60 התרבו מוסדות וכנסיות הסיינטולוגיה, שלימדו את שיטותיו של האברד.
הונו הכספי בתקופה זו נאמד במאות מיליוני דולרים.
התנועה משכה ביקורת רבה, ונגד אנשיה, כולל האברד עצמו, התנהלו הליכים משפטיים במספר מדינות.
בעקבות ממצאי חקירה של משטרת ניו זילנד, על אודות פעולותיה הבלתי-חוקיות של כנסיית הסיינטולוגיה, גורש האברד מהמדינה.
אל תניחו להם אף פעם להתלבט בקשר להיותם סיינטולוגים.
הארגונים הטובים ביותר בהיסטוריה היו ארגונים נוקשים ודבקים במטרה".
לימים, בנו הבכור – רון האברד ג'וניור (Ron DeWolf / Ron Hubbard Jr.), שהיה סיינטולוג בכיר במוסד העליון מעל לכלל כנסיות הסיינטולוגים שהיו כפופות אליהם ברחבי העולם, החליט להתראיין לתקשורת ולספר את חוויותיו השליליות כנגד הסיינטולוגיה, שאותו כינה "ארגון פשע", וכנגד אביו ל.
רון הבארד, שאותו הגדיר בכורו כ"נוכל ורודף בצע.
בנו השני קוונטין האברד שהיה גם היה סיינטולוג בכיר בארגון, התאבד בשאיפת גז.
האברד האב מת ב-24 בינואר 1986, ככל הנראה משבץ.
לֵ'אקיפ (צרפתית: L'Équipe - "הנבחרת") הוא עיתון ספורט יומי בשפה הצרפתית.
נוסד ב-1903 בשם לוֹטוֹ (L'Auto – הרכב) וסיקר את עולם המכוניות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שינה את שמו והחל לסקר ענפי ספורט נוספים.
ב-1946 החל להופיע שלוש פעמים בשבוע, במהדורה שכללה שני דפים בלבד ולא זכתה לתפוצה משמעותית.
בשנות החמישים החל להופיע במהדורה יומית כשהוא מתמקד יותר ויותר בכדורגל.
במהרה הוא הפך לעיתון ספורט.
בשנת 1984 פרש מתפקידו ז'אק גודו, עורכו ומייסדו של העיתון בצורתו הנוכחית.
גם בשנים הבאות הצליח ל'אקיפ להביס את מתחריו בעזרת מחירו העממי, מערכת ההפצה היעילה, הוספת עמודי צבע ושמירה על איכות סיקור וכתיבה גבוהה.
גיליון יום שני ה-13 ביולי 1998, שסיקר את זכייתה של צרפת במשחקי גביע העולם בכדורגל, קבע את שיא התפוצה ההיסטורי של העיתון: 1,581,245 עותקים.
ל'אנס או מדוז (באנגלית ובצרפתית: L'Anse aux Meadows, מהשם הצרפתי העתיק l'Anse aux Méduses - "מפרץ המדוזות") הוא אתר ארכאולוגי בקצה הצפון-מערבי של האי ניופאונדלנד בפרובינציה הקנדית ניופאונדלנד ולברדור.
בשנת 1960 גילו הארכאולוגים הלייה אינגסטאד (Helge Ingstad) ואשתו אן שטיין אינגסטאד שרידים של התיישבות אנושית במקום.
לפי אופיו של האתר והממצאים שנתגלו בו, ואגב השוואתם לממצאים מסביבות שנת 1000 אשר התגלו באיסלנד ובגרינלנד, נקבע כי ההתיישבות הייתה של ויקינגים.
האתר הוא היישוב הוויקינגי הידוע היחיד באמריקה הצפונית, ומייצג את הנקודה הרחוקה ביותר אליה הגיעו אירופים במסעותיהם אל העולם החדש לפני כריסטופר קולומבוס וג'ון קבוט, וכ-500 שנה לפניהם.
בשנת 1978 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
לפי הסברה מקורו של השם "ל'אנס או מדוז" הוא בדייגים הצרפתים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, ואשר כינו אותו "ל'אנס או מדיז", היינו, "מפרץ המדוזות".
השם המודרני הוא שיבושו של השם הצרפתי והתאמתו לשפה האנגלית, שכן נופו של האזור פתוח ונדמה לאדמת מרעה או אחו (אנגלית "מדואו" - Meadow, וברבים "מדוז" - Meadows).
עדויות מראות על התיישבות אנושית באתר כבר לפני 5,000 עד 6,000 שנים.
לאחר מכן היה המקום מיושב על ידי מספר קבוצות אתניות שונות, ואסקימואים שישבו באתר בין השנים 400 ל-700 לערך קיימו בו יישוב זמני של דייגים.
לאחר מכן, במשך המאה ה-8 ננטש המקום, ובמאה ה-9 יושב שוב, הפעם על ידי אינדיאנים אשר קיימו בו יישוב עונתי או קבוע באופן כמעט רציף עד שנת 1500 לערך.
אולם חשיבותו ההיסטורית של המקום היא ביישוב הוויקינגי שהתקיים בו במאה ה-11 ואשר כלל סך הכל שמונה בתים, ששימשו למגורים, למלאכה וכנפחייה.
הבתים שממדי שני הגדולים שבהם הם 24 על 4.5 מטר ו-19 על 14 מטר, זהים בתוכניתם ובשיטת הבנייה שלהם לבתים מאותה תקופה שהוקמו בנורווגיה.
הדמיון של מבני עץ אלה לבתים שהתגלו בנורווגיה ניכר בגג הכבול המחודד, במרבדי הכבול שעל הרצפה, במחיצות כבול פנימיות עבות, בתכנון החדרים באח ובפתחים.
גם הממצאים שנמצאו באתר מעידים בבירור על הקשרם הוויקינגי, ועל אלה נמנים, בין היתר, מנורות שמן מאבן, מאזניים וקופסה מעץ שדר.
ליד הנפחייה שתנורה השתמר באופן חלקי התגלו שרידים של סיגי מתכות, וברחבי האתר נמצאו כ-50 ממצאים שונים ממתכת הכוללים מסמרים, אבזמים וכדומה.
ייתכן שממצאים אלה יוצרו, לפחות באופן חלקי, באתר, והם תואמים ממצאים זהים שהתגלו לאורך החוף הנורווגי והמתוארכים לתקופת היישוב הוויקינגי המאוחר.
החל במאה ה-16 עד המאה ה-19 פקדו דייגים צרפתים את האתר, אך רק בשנת 1835 הוקם בו יישוב הקבע השוכן במקום עד היום.
מחקרו של אינגסטאד נערך בין 1960 ל-1968, ובין 1973 ל-1976 נערכו באתר חפירות מטעם רשות הפארקים של קנדה.
בשנת 1977 הוכרז המקום כאתר היסטורי לאומי ושנה לאחר מכן הוכר כאתר מורשת עולמית.
האם ל'אנס או מדוז היא וינלנד?
וינלנד הוא השם שנתן לייב אייריקסון, מנהיג ויקינגי, למה שהוא גילה באמריקה הצפונית, במסעו בו נתגלתה היבשת בפעם הראשונה ליושביה של אירופה בשנת 1000 לספירה.
הסיפור גורס כי לאחר ההתיישבות בגרינלנד בשנת 985 או 986, סוחר ויקינגי בשם ביארני קריולפסון הפליג מאיסלנד לגרינלנד, והספינה, שנקלעה לסופה, נסחפה לחופי צפון-מזרח אמריקה.
הדבר היה בסוף הקיץ, והסוחר, שחשש להישאר בחורף בארץ החדשה, חזר מיד לגרינלנד וסיפר את הסיפור.
הוא מכר את ספינתו ללייב אייריקסון, שהפליג לאותם אזורים והקים שם התיישבות קצרה, לה קרא וינלנד (ארץ היין) משום שהתפעל משפע הגפנים שראה בה.
המושבה לא החזיקה מעמד יותר משנתיים, וננטשה לאחר שהותקפה כנראה על ידי תושבים מקומיים.
אין הסכמה בין ההיסטוריונים לגבי מיקומה של וינלנד, ואף של'אנס או מדוז אינה וינלנד, שכן וינלנד הייתה ארץ ולא אתר התיישבות בודד, נראה כי האתר סימן את תחילתה של וינלנד, שהשתרעה דרומה ממנו עד לנהר סנט לורנס ועד ניו ברונזוויק של ימינו.
ככזו הייתה ל'אנס או מדוז לבסיס ממנו יצאו תושביה בחודשי הקיץ למסעותיהם דרומה, אך שבו אליה עם בוא החורף, והביאו עמם אגוזים שנמצאו במקום ושאינם גדלים בסביבתו, וייתכן שגם מן הענבים שהעניקו לארץ את שמה.
נפת ל'אקווילה (באיטלקית: Provincia di L'Aquila) היא נפה במערבו של מחוז אברוצו שבאיטליה.
שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה סקונדו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Secondo) .שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה " ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".
נפת התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות.
בירת הנפה הייתה העיר ל'אקווילה.
בירתה של הנפה בעיר ל'אקווילה.
הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת פסקארה ובנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום-מזרח, בנפת פרוזינונה ובנפת רומא ובנפת ריאטי במחוז לאציו במערב.
ל'אקווילה (באיטלקית: ) היא עיר במרכז איטליה, בירתו של מחוז אברוצו ונפת ל'אקווילה.
העיר נפגעה קשה ברעש האדמה שהכה אותה באפריל 2009.
ל'אקווילה נמצאת 100 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ומחוברת אליה בכביש מהיר, העובר בין ההרים.
העיר שוכנת על גבעה בעמק של נהר אטרנו (Aterno), מוקפת בהרי האפנינים.
הפסגות המושלגות של רכס גראן סאסו נשקפות אליה מצפון מזרח.
העיר מוקפת בחומה מתקופת ימי הביניים.
בתיה של העיר בנוים על שיפוע גבעות.
מצדי רחובות העיר מבנים וכנסיות הבנויים בסגנון הבארוק והרנסאנס.
הרחובות מובילים למרכז העיר שם ממוקמת האוניברסיטה המפורסמת של העיר.
העיר מוכרת בתור עיר של סטודנטים ויש בה מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, תזמורת, אקדמיה לאמנות ואולפן סרטים.
העיר שוכנת בקרבת הפסגה הגבוהה של הרי האפנינים, גראן סאסו.
היא מצויה בגובה של 721 מטר מעל פני הים בעמק אטרו-פסקרה.
מסביבה ארבעה הרים בגובה של 2,000 מטר מעל פני הים.
ההרים מונעים את כניסתו של אוויר לח וחם לעיר מהים התיכון ולכן שורר בה אקלים חם ויבש.
נוהגים לומר כי מזג האוויר בעיר מניב 11 חודשי קור וחודש אחד קר במיוחד.
שטח השיפוט של העירייה הוא גדול במיוחד: 467 קמ"ר.
הוא נחשב לשטח השיפוט השישי בגודלו מבין ערי איטליה.
לפניו באות, בין השאר, הערים: רומא (במקום הראשון), רוונה בצפון איטליה וסאסארי בסרדיניה.
בגלל גודל שטחה, והיותו הררי ברובו, קיימים בה 59 רבעים ושכונות.
בשטחה סלולים קרוב ל-3,000 ק"מ כבישים ובנויים אלפי קמ"ר של מבנים.
לשירות תושביה עשרות בתי ספר, מרכזים מסחריים רבים, כמאה כנסיות ועשרה בתי קברות.
העיר ידועה בעיקר כמקום הכתרתו של האפיפיור סלסטינוס החמישי בשנת 1294, שכיהן בתפקיד חמישה חודשים בלבד ולאחר מכן פרש מתפקידו באופן תקדימי.
סלסטינוס קבור בכנסייה המרכזית בעיר, ואת קברו פקדו האפיפיורים בנדיקטוס השישה עשר בשנת 2009 בעקבות רעידת האדמה (שפרש בהמשך בעצמו מתפקידו) והאפיפיור פרנציסקוס ה-1 בשנת 2022.
לעיר היסטוריה של רעידות אדמה.
בחודש ינואר 2009 הורגשו בעיר אירועים סייסמיים בעוצמה שנעה בין 2.9 ל-6.3 בסולם ריכטר.
ב-6 באפריל 2009 בשעה 3:32, התרחשה רעידת אדמה שמוקדה היה במרכז הרי האפנינים.
הרעידה הורגשה במחוזות נוספים: בלאציו שבמזרח, במוליזה שבדרום, באומבריה שבצפון-מערב ובקמפניה שבדרום איטליה.
מחצית מהבתים בעיר העתיקה חרבו, ורוב בתי העיר ניזוקו.
כתוצאה מכך נותרו עשרות אלפים ללא קורת גג.
לירוי פלטשר פראוטי היה קולונל בחיל האוויר האמריקני שסופח לפנטגון, ונמנה עם תומכי תאוריית הקשר ביחס לרצח קנדי.
הוא הטיל את האחריות לרצח על הקומפלקס הביטחוני-תעשייתי.
דמותו של "מיסטר x", שגולמה על ידי דונלד סאת'רלנד בסרט JFK תיק פתוח, איש הממסד הביטחוני המתאר לג'ים גאריסון (קווין קוסטנר) את אחריות הממסד לרצח, מבוססת על דמותו של פראוטי ועל התאוריה שלו.
לירוי פלטשר פראוטי נולד בשנת 1917 במסצ'וסטס.
בוגר המכללה הטכנולוגית של מסצ'וסטס.
בשנת 1941 הוענק לו תואר ראשון.
פראוטי גויס לצבא ארצות הברית בשנת 1942 בעת מלחמת העולם השנייה.
בתחילה שירת באוגדת שריון כמפקד טנק ולאחר מכן הוצב בחיל האוויר האמריקאי, עבר קורס טיס ובנובמבר 1942 הוענקו לו כנפי טייס.
בפברואר 1943 הגיע עם יחידתו למערב אפריקה כטייס בפיקוד התובלה.
בקיץ אותה שנה נתמנה לטייס האישי של מספר גנרלים ובהם עומר בראדלי, מי שהיה מקציני הצבא האמריקנים הבכירים בזירות צפון אפריקה ואירופה.
באוקטובר 1943 הגיע לערב הסעודית למטרת סקר גאולוגי של אוצרות הנפט שנועד לצורך הצגתו בוועידת קהיר.
הוא השתתף כאיש צבא בוועידה זו ובוועידת טהראן.
פראוטי השתתף בפינוי כוחות הצבא הבריטי שהובסו בקרב על האי לרוס בים האגאי שנערך בנובמבר 1943. יש סברה כי פינוי זה היה ההשראה לספר ולסרט תותחי נברון.
ב-1945 הוצב לזירת דרום-מערב האוקיינוס השקט ולקראת סיום המלחמה שירת באוקינאווה.
פראוטי נחת בטוקיו עם כניעת יפן עם שלושת המטוסים הראשונים שבהם היו אנשי האבטחה של הגנרל דאגלס מקארתור ליפן.
בחוזרו הטיס למולדת את שבויי המלחמה האמריקאים ששוחררו מן השבי.
בתפקידיו בחיל האוויר היה פראוטי מעורב בפעילויות של ה-OSS, המשרד לשירותים אסטרטגיים, שפעל במלחמת העולם השנייה וקדם ל-CIA כגוף הביון המרכזי של ארצות הברית, וכך נתוודע לראשונה לעניינים מודיעיניים וחשאיים.
בין השנים 1946–1949 מילא פראוטי תפקיד הדרכה של קציני המילואים של חיל האוויר באוניברסיטת ייל.
בשנים 1950–1952 שירת בפיקוד ההגנה האווירית במדינת קולורדו.
בעת מלחמת קוריאה, בשנת 1952 נשלח פראוטי ליפן בה היה מנהל האגף הצבאי של נמל התעופה של טוקיו.
בין השנים 1955–1964 שירת פראוטי במטה חיל האוויר בו פיקח על יצירת מערכת כלל עולמית לסיוע צבאי לפעולות החשאיות של ה-CIA.
על פעילותו זו זכה פראוטי בעיטור כבוד של חיל האוויר והועלה לדרגת קולונל והוצב לשרת במשרדו של שר ההגנה.
הצבתו הבאה הייתה למשרד המטות המאוחדים של הצבא הצי וחיל האוויר, בתפקיד ראש המבצעים המיוחדים.
בנובמבר 1963 שימש פראוטי כמלווה צבאי לקבוצת אנשי ממשל בכירים שיצאה לקוטב הדרומי לצורך הפעלת תחנת כוח גרעינית בבסיס הצי האמריקאי באנטארקטיקה.
ב-23 בנובמבר 1963 היה פראוטי בניו זילנד ושם היה עד לפרסום תקשורתי ששינה את מהלך חייו בעתיד לבוא, וגרם לו להיות אחד ממובילי תאוריית הקונספירציה בקשר לרצח קנדי, כאשר עיתון בניו זילנד מיהר לפרסם ידיעה מפורטת על לי הארווי אוסוואלד, כולל תיאור מעצרו.
רצח קנדי התרחש בדאלאס בשעה 12.30 בצהרים.
בניו זילנד הייתה זו כבר, בהפרש של 19 שעות, השעה 7.30 בבוקר שלמחרת.
בספרו על רצח קנדי כתב פראוטי:
הדבר עורר בלבו של פראוטי שאלות נוספות: כיצד היה העיתון יכול ללקט ולהדפיס פרטים כה מדויקים על לי הארווי אוסוואלד תוך זמן כה קצר?
ומסקנתו - התסריט הוכן מראש עבור התקשורת כדי שיהיה זמין עבור התקשורת מיד עם התרחשות הרצח.
פרוטי דבק בתאוריה זו לכל ימי חייו והוא הפך לאחד המבקרים החריפים של מסקנת דו"ח ועדת וורן כי הרצח בוצע על ידי "המתנקש הבודד" אוסוואלד.
פראטי אימץ את גרסת הקונספירציה, חקר אותה ופרסם ספרים אחדים על הנושא.
התאוריה שאימץ לבסוף הייתה כי הרצח היה פעולה של חוגים מתוך הממסד הביטחוני - תעשייתי שכלל קציני צבא בכירים שהתנגדו לקו הפייסני, לדעתם, של הנשיא והיו בטוחים כי בכוונתו להוציא את כוחות ארצות הברית מווייטנאם, ושל יצרני נשק וציוד צבאי שעמדו לספוג הפסדים כבדים כתוצאה מכך.
סרטו של סטון שולח אצבע מאשימה לכיוון חברים ב-CIA, המאפיה, הממסד הביטחוני-תעשייתי, השירות החשאי, הFBI, וסגן הנשיא לינדון ג'ונסון, כשותפים לרצח ולמזימת הטיוח שלאחריו.
כשרצה סטון לבחור בדמות אחת של אדם מן החוג הפנימי של הזוממים שתתבטא במפורש על המזימה נפלה בחירתו על פראוטי.
הוא העסיק את פראוטי כיועץ בעת הפקת הסרט ובעלילת הסרט כלל סטון תפקיד לבן דמותו של פראוטי, שנקרא בסרט "מיסטר x" בגילומו של דונלד סאת'רלנד.
היה זה איש הממסד הביטחוני שתיאר בפני גאריסון את אחריות הממסד לרצח, על ספסל בשדרה (כדוגמת המודיע "גרון עמוק" שמסר לעיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין את פרטי פרשת ווטרגייט).
במציאות לא נפגשו פראוטי וגאריסון אלא רק שנים אחדות לאחר התקופה המוצגת בסרט.
בשנת 1973 פרסם פראוטי את ספרו "הצוות החשאי, ה-CIA ובני בריתו בשליטה על ארצות הברית והעולם".
בספרו טען פראוטי שה-CIA פעל בשליחות האינטרסים של אנשי "החלונות הגבוהים" מחוגי התעשיינים והבנקאים.
פראוטי הביע דעתו כי פעולה שלטונית זו לא הייתה רק נגד מנהיגים זרים, אלא שסוכנות הביון המרכזית הייתה מעורבת ברצח קנדי.
פראוטי חשף בספרו את דמותו של איש הממסד שהיה לטענתו המתאם של ביצוע הרצח, והוא אדוארד לנדסדייל (Edward Lansdale), קצין בכיר בדרגת מיג'ור ג'נרל בחיל האוויר האמריקאי ששירת ב-OSS, בימי מלחמת העולם השנייה והיה מתומכי הקו התקיף בימי המלחמה הקרה.
פראוטי טען כי ביום הרצח שהה לנדסדייל בדאלאס ותיאר אותו כמי ש"היה שם כמנצח תזמורת המתאם את הנגנים".
אחת ה"תעלומות" שהטרידו את בעלי תאוריות הקונספירציה, במשך עשרות שנים לאחר הרצח, הייתה מי הם "שלושת הנוודים" שנעצרו על ידי משטרת דאלאס, כשהוצאו מקרון רכבת שחנה ליד דילי פלאזה, כשעה לאחר הרצח, וצולמו על ידי עיתונות בדרכם אל המעצר.
רק ב-1992, בעקבות פתיחת תיקי משטרת דאלאס מיום הרצח לעיון הציבור, נתבררה זהותם של שלושת הנוודים והוברר כי הם אכן היו נוודים אמיתיים, אך עד אז זוהו השלושה על ידי מצדדי תאוריות הקשר, כאנשים שונים מזרועות הביטחון.
פראוטי הסיק כי לנדסדייל שהה ביום הרצח בדאלאס מתוך שזיהה, בתמונת שלושת הנוודים, את לנדסדייל כאיש הפוסע ברחוב וגבו אל המצלמה.
מחקריו וספריו של פראוטי על פרשת הרצח היו מעוררי מחלוקת.
ג'ון מק-אדמס מראשי התומכים במסקנות דו"ח וורן הכתיר את מאמרו על פראוטי, באתר האינטרנט רב ההשפעה שלו, בכותרת: "ל.
פלטשר פראוטי דובר אמת ללא מורא או שוגה בדמיונות?".
במאמרו ניתח מק-אדמס, אחת לאחת את כל תאוריות הקונספירציה שפראוטי דבק בהן, לא רק התאוריה העיקרית שלו בדבר אחריותו של הממסד התעשייתי-ביטחוני, אלא גם צרור של תאוריות שהועלו על ידי חוקרים אחרים שפראוטי אימץ אותן.
דייוויד פרי מחוקרי רצח קנדי טען כי העיתון מניו זילנד, עליו הסתמך פראוטי לבניית התאוריה שלו, היה למעשה מהדורה מיוחדת שיצאה לרחוב רק לפני צהרי היום, לאחר שמשטרת דאלאס כבר עצרה את אוסוואלד ושחררה לתקשורת את הפרטים אודותיו.
לטענת פרי פורסם דבר מעצרו של אוסוואלד בשעה 10 לפני הצהרים שעון ניו זילנד, שהייתה כבר השעה 3 אחר הצהרים בדאלאס, דבר שנתן לעיתון בניו זילנד די זמן ללקט מסוכנויות הידיעות את הפרטים על אוסוואלד.
פראוטי פרש לגמלאות משירותו בחיל האוויר ב-1964 וקיבל על שירותו אות הצטיינות של שלושת ראשי המטות המאוחדים.
בחייו האזרחיים הקדיש זמן רב לחקירת רצח קנדי ולכתיבת ספריו, אך המשיך גם למלא תפקידים אזרחיים בכירים, שימש כדירקטור בחברת הרכבות האמריקאית אמטרק ובקרן הלאומית למסילות ברזל.
בנוסף לספריו על רצח קנדי, כתב מאמרים רבים בנושא מסילות הברזל.
פלטשר פראוטי הלך לעולמו כתוצאה מקריסת מערכות לאחר ניתוח בקיבתו, ב-6 ביוני 2001, בגיל 84.
ל'אסקולניה (בקטלאנית: L'Escolania) היא מקהלת נערים של קולות סופרן ואלט הפועלת במנזר הבנדיקטיני סנטה מריה דה מונטסראט, סמוך לברצלונה שבחבל קטאלוניה בספרד.
כאשר הרפרטואר דורש זאת, המקהלה מלווה במקהלת הקאפלה של מונטסראט, המורכבת מנערי מקהלה בוגרים והנזירים של מקהלת קאפלת הכומריה.
ל'אסקולניה מזמרת מדי יום בבזיליקה של מונטסראט, לעיתים קרובות לפני קהל גדול של צליינים ומבקרים מכל רחבי העולם.
ה"סלבה רג'ינה" של צהרי היום הייתה, במהלך העשורים האחרונים, לפרק המקובל ביותר בעבודת הקודש היום-יומית.
מאז שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, המקהלה יוצאת מתחומי הבזיליקה ומופיעה בקונצרטים בקטאלוניה ובעולם.
הקונצרט החשוב ביותר בסיבוב האחרון היה עם "תזמורת הלאומים" (l'Orquesta de les Nations) בניצוח ג'ורדי סאבאל, וההשתתפות באופרה "חלום ליל קיץ" של בנג'מין בריטן בתיאטרון של ברצלונה.
ל'אנגול'ן (בוולשית: Llangollen) היא עיירה במחוז דנבישייר שבצפון-מזרח ויילס.
זוהי עיירה בעלת מוקדי תיירות רבים, השוכנת על הנהר די.
היא הוקמה בסביבות המאה ה-7 על ידי הנזיר קוֹכלן שעל שמו היא נקראת.
העיירה יושבת על הדרך ההיסטורית ('דרך הוליהד') אשר חיברה את לונדון לצפון-מערב ויילס, משום כך היא הייתה תמיד עיירת דרכים חשובה ובאופן היסטורי הכילה מספר רב של פונדקים ומלונות לצד מסעדות ובתי שתייה.
אופי זה נשמר וכיום המקור הכלכלי הרחב ביותר בל'אנגול'ן נשען על תעשיית התיירות.
לצד מלונות, מסעדות ופאבים רבים, קיימות גם מספר אטרקציות כגון רכבת המורשת ל'אנגול'ן , תעלת ל'אנגול'ן, טירת דינס בראן ופסטיבל המוזיקה השנתי.
שמה של ל'אנגול'ן נובע כאמור מהנזיר הקדוש קוכלן (St.
Collen) אשר חי במאה ה-6, הגיע לאזור ובנה לצד הנהר כנסייה.
השם ל'אנגול'ן הוא חיבור של המילה ל'אן (Llan), שמשמעותה מקום קדוש (לרוב במשמעות של אתר תפילה וקהילה מסביב), עם שמו של קוכלן, כך שהשם מגיע משם הקהילה שהתבססה על הכנסייה שהוקמה במקום.
כנסיית סיינט קוכלן שוכנת קרוב למרכז העיירה ברחוב צ'רץ' ("כנסייה").
המבנה עבר מספר שיפוצים והרחבות במשך השנים, והוא כולל את בית הקברות העתיק של העיירה.
מעל העיירה, מכיוון צפון, נמצאות הריסות טירת דינס בראן (Dinas Brân; 'טירת העורבים').
הטירה נבנתה תחילה בסביבות 600 לפנה"ס בתור מבצר גבעה, היא הורכבה מתעלות הגנה ומחומות עץ ובוץ.
לאחר התקופה הרומית בבריטניה, הטירה הפכה להיות חלק מממלכת פוויס, אולם במאה ה-12 הממלכה התפצלה וישנה סברה כי הטירה הפכה למקום מושבו של מלך פוויס פדוג ('פוויס הנמוכה').
בשנת 1276 החלה מלחמה בין אנגליה לבין הממלכה הוולשית, כחלק מהמלחמה נכבשה הטירה בידי האנגלים ונהרסה.
מאז היא לא שוקמה ולא נעשה באתר יותר שימוש, כיום על ראש הגבעה מוצבות רק הריסות האבן של דינס בראן.
בקרבת העיירה נמצאות הריסות המנזר ואלי קרוסס (Valle Crucis Abbey), אשר נבנה בשנת 1201 על ידי נסיך פוויס מדוג אפ גריפיד' מיילור (Madog ap Gruffydd Maelor).
המנזר פעל עד לשנת 1537 כאשר בהוראת הנרי השמיני, מלך אנגליה ננטשו ופורקו המנזרים ברחבי הממלכה.
מאז הלך מצבו של המבנה והדרדר, כיום נותרו מספר חלקים מהמנזר אך רובו נהרס.
בשנת 1346 נבנה גשר האבן הראשון מעל לנהר די במיקום שבו ניצב הגשר כיום, על ידי ג'ון טרוור, הוא חיבר בין ציר התחבורה הראשי (לונדון-הוליהד) והצד הצפוני של העיירה.
בשנת 1656 נבנה הגשר מחדש כעשור לאחר סוף מלחמת האזרחים האנגלית, לאחר מכן שוקם והורחב עוד מספר פעמים.
משפחת טרוור הייתה בעלת קרקעות באזור ל'אנגול'ן ובית המשפחה "טירת טרוור" (Trevor Hall) נבנה בתקופת ג'ון כארבעה קילומטרים ממזרח לעיירה.
בשנת 1717 נבנה בית תפילה קטן באדמות הטירה לשירות המשפחה, ב-1772 הומר בית התפילה לכנסייה (כנסיית טרוור) ששירתה את תושבי האזור כחלק מהקהילה של כנסיית סינט קוכלן.
בשנת 1743 נבנתה טירת טרוור כפי שהיא כיום על בסיס הטירה הקודמת.
סמוך לשטחי משפחת טרוור ההיסטוריים וטירת טרוור, נמצאת כיום העיירה טרוור על שם המשפחה.
במהלך המאה ה-19 ל'אנגול'ן נהנתה מפריחה כלכלית ופיתוח נרחב של העיירה, בתחילת המאה היא חוברה לרשת תעלות המים של בריטניה ובאמצע המאה חוברה גם לרשת מסילות הברזל.
בנוסף לכך תעשיית האריגה התפתחה עם הקמת מספר מפעלים בעיירה, נסללו דרכים חדשות, הוקמו מבנים רבים ושופרו הכבישים הקיימים בעיירה בעיקר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19.
במהלך המאה ה-20 עברה ל'אנגול'ן תהליך של נסיגה תעשייתית עם סגירה הדרגתית של כל מפעלי הטקסטיל והמכרות באזור, לצד זאת החלה פריחה תיירותית משמעותית שהפכה את ל'אנגול'ן כיום לעיירת תיירות מוכרת.
כך הומר מבנה תחנת המים ששירת את תעשיית הטקסטיל למסעדה ואכסניה, תעלת ל'אנגולן שהפסיקה לשרת את סירות המשא הפכה לייעד למטיילים וחובבי שייט, בנוסף בשנות ה-90 של המאה ה-20 נפתחה מחדש בהדרגה מסילת הברזל מל'אנגול'ן ומערבה לטובת תיירים ומבקרים באזור.
כלכלתה של ל'אנגול'ן נשענת באופן משמעותי על תיירות; עם מספר רב של מלונות, חנויות תיירות, מסעדות ופאבים.
סביב העיירה מספר רב של אטרקציות הכוללות מסלולי טיול, ספורט ימי, רכבת המורשת של ל'אנגול'ן, ועוד.
בין היתר מארחת העיירה כל שנה בשבוע השני של יולי את פסטיבל האיסטד'ווד השנתי במתחם ייעודי שהוקם ממערב לעיירה; אירוע הכולל הופעות רבות ממשלחות ריקוד ומוזיקה מרחבי העולם.
כבישים: ל'אנגול'ן יושבת כאמור בעמק די, קרוב לגבול עם אנגליה.
מרכז העיירה מתוחמת על ידי שני כבישים עיקריים; ה-A539 מצפון, וה-A5 מדרום.
כביש ה-A5 הוא הדרך ההיסטורית אשר חיברה את לונדון לצפון-מערב ויילס, אנגלסי והנמלים לכיוון אירלנד.
משום מיקומה על דרך זו, נהנתה ל'אנגול'ן באופן היסטורי ממעמד של עיירת דרכים חשובה עם מלונות ומקומות שתייה ואכילה לאנשי המסע.
רכבת: בשנת 1865 חוברה ל'אנגול'ן לרשת מסילות הברזל.
היא ישבה על קו שחיבר את העיירה רואבן לחוף המערבי של ויילס, קו זה הפך בהמשך לזרוע של רכבת הגרייט וסטרן (Great Western Railway), מסילת רכבת אשר יצאה מתחנת הרכבת פדינגטון בלונדון וחיברה את דרום-מערב אנגליה ורוב ויילס.
מאה שנים מאוחר יותר עקב צמצומים וסגירה של כ-55% מכלל תחנות הרכבת בבריטניה, נסגרה גם תחנת ל'אנגול'ן לתנועת נוסעים בשנת 1965 ולתנועת משא ב-1969.
בשנת 1975, לאחר שעמותת רכבת מורשת אספה תרומות ואישורי בנייה, נפתחה מחדש תחנת ל'אנגול'ן במטרה לבנות מחדש את המסילות ולשקם את התשתית.
בשנת 1986 נפתחה מחדש תחנת הרכבת ברווין (Berwyn) ובכך גם הקו ל'אנגול'ן-ברווין, ב-1993 קו זה הורחב לגלינדוודוי (Glyndyfrdwy) וב-1996 לקארוג (Carog).
בשנת 2011, לאחר גיוס כספים נוסף, החלו העבודות לשחזור קטע הרכבת בין קארוג לקורווין (Corwen).
רכבת ל'אנגול'ן היא כיום אתר תיירותי אשר מפעיל רכבות קיטור מספר פעמים ביום בין ארבע התחנות בקו.
הנסיעה ברכבת היא חוויה המושכת תיירים רבים משום הייחודיות של נסיעה ברכבות קיטור והנוף לאורך הנסיעה של העמק די, לצד הנהר די.
תעלת ל'אנגול'ן: ל'אנגול'ן מחוברת לרשת תעלות המים הלאומית ההיסטורית דרך 'זרוע ל'אנגול'ן' של 'תעלת האיחוד שרופשייר' (Shropshire Union Canal).
ל'ואלין הגדול (בוולשית: Llywelyn Fawr) או בשמו המלא ל'ואלין אפ יורוורת' (Llywelyn ap Iorwerth; בערך 1172 - 11 באפריל 1240) היה מלך וולשי ונסיך ויילס הראשון.
הוא מלך על ממלכת גוויניד' בשנים 1240–1195 ובמהלך שלטונו הצליח לבסס את נסיכות ויילס עם שילוב של מלחמה ודיפלומטיה, נסיכות שהוקמה ב-1216 ונותרה עצמאית עד לכיבושה בידי אנגליה בשנת 1284.
במהלך ילדותו של ל'ואלין, נשלטה ממלכת גוויניד' על ידי שני דודיו אשר פיצלו את הממלכה ביניהם.
עם מות אביו הייתה לל'ואלין טענה מבוססת לכתר הממלכה כיורש העצר של המלך הקודם, כך במהלך נעוריו הוא פעל לביסוס מעמדו ולעלייתו לשלטון הממלכה.
בין 1195 ל-1200 ביסס בהדרגה את שלטונו, עד שהצליח לבסוף למלוך בכל הממלכה באופן מלא.
ל'ואלין כונן מערכת יחסים טובה עם ג'ון, מלך אנגליה ואף נישא לביתו בשנת 1205, היחסים הטובים אפשרו לו לספח את ממלכת פוויס הדרומית כאשר מלכה נשבה בידי האנגלים.
עם זאת, עד מהרה הדרדרו היחסים עם מלך אנגליה וזה פלש לצפון גוויניד' בשנת 1211 וכבש את שטחי הממלכה ממזרח לנהר הקונווי.
שנה לאחר מכן הקים ל'ואלין ברית עם ממלכות ולשיות נוספות ויחד הם נלחמו באנגלים והשיבו את השטחים לידי גוויניד'.
כשלוש שנים לאחר מכן הוא פעל בברית עם הברונים האנגלים, אשר דרשו מהמלך ג'ון לחתום על המגנה כרטה בשנת 1215, מסמך אשר למעשה הגביל את סמכויות המלך.
בתקופה זו הפך ל'ואלין למנהיג הבולט והחזק בוויילס, מה שהתבטא בשנת 1216 בכינון מועצת אברדווי, שם הסכימו שליטי ויילס ובראשם ל'ואלין על איחוד והקמת נסיכות ויילס.
שנתיים לאחר מכן, עם מותו של מלך אנגליה ג'ון, ל'ואלין חתם על הסכם ווסטר עם יורשו הנרי השלישי, הסכם שהכיר באופן רשמי בנסיכות ויילס והתנה את המשך עצמאותה בתשלום מיסים לאנגליה.
במהלך 15 השנים הבאות, ל'ואלין נלחם במספר מערכות וקרבות נגד 'אצילי המארשר' מדרום ולעיתים אף נגד אנגליה, עד שבשנת 1234 נחתם הסכם שלום עם האצילים בדרום ומזרח ויילס.
ההסכם חוּדש מדי שנה ויצר יציבות ושקט ברחבי הממלכה.
ל'ואלין מת ב-1240, ונקבר במנזר אברקונווי בעיירה קונווי שבצפון ויילס.
בנו דוויד' אפ ל'ואלין ירש את כס הנסיכות.
ל'ואלין מזוהה עם אגדת העם הוולשית המוכרת של גלרט, על פי האגדה גלרט היה כלבו הנאמן של'ואלין הרג לאחר שחשב שהרג את בנו הפעוט.
לאחר שגילה שכלבו למעשה הציל את בנו מזאב ענק, הוא קבר אותו בבד'גלרט ("קברו של גלרט") ועל פי האגדה מעולם לא חייך יותר.
ל'ורן סקוט ׁׂ הייתה מעצבת אופנה ודוגמנית אמריקאית, בת זוגו של סולן להקת הרולינג סטונז מיק ג'אגר.
ל'ורן סקוט נולדה בשנת 1964 ונמסרה לאימוץ מיד לאחר הלידה.
הוריה המאמצים לולה ואיוון באמברו העניקו לה את השם 'לואן באמברו', והיא שינתה אותו בהמשך חייה.
סקוט גדלה בעיירה המורמונית רוי, בסמוך לסולט לייק סיטי שבמדינת יוטה בארצות הברית, ובגיל 17 עזבה את רוי לעיר ניו יורק, לאחר שהוריה המורמונים לא הרשו לה להירשם לקורס עיצוב אופנה.
בהגעתה לניו יורק התגלתה סקוט על ידי צלם האופנה ברוס וובר והחלה לעבוד כדוגמנית.
בשנות ה-80 עברה לפריז, מוקד ההתרחשות האופנתית בשנים אלו, שם דגמנה עבור טיירי מוגלר, הייתה הפנים של שאנל למשך תקופה קצרה, והצטלמה רבות עבור הצלמים ז'אן-פול גוד, דייוויד ביילי וגי בורדן.
גופה, שהתנשא לגובה של כ-183 סנטימטר, זיכה אותה באינספור שמות תואר, שהנודע בהם הוא "ליידי סקוט".
בשנת 1994 החליטה לפרוש מדוגמנות ועזבה לקליפורניה, שם המציאה את עצמה מחדש כסטייליסטית ואשת יחסי ציבור.
היא ניהלה את מערך יחסי הציבור של פראדה בחוף המערבי ועבדה כסטייליסטית צמודה לצלמים הרב ריטס, הלמוט ניוטון ומריו סורנטי.
עבודת הסטיילינג הייתה זו שגם הביאה אותה למפגש הגורלי עם מיק ג'אגר בשנת 2001, בצילומים למגזין הצרפתי L'officiel.
אותה כינה "האישה עם הגוף היפה ביותר שראיתי בחיי".
בשנת 2006 השיקה סקוט את המותג הנושא את שמה בעידודו של בן זוגה מיק ג'אגר.
עם קשרים ענפים בתעשיית האופנה וזוגיות מתוקשרת עם הרוקר המפורסם ביותר בעולם – ל'ורן סקוט הפך למותג פופולרי המגלגל כחמישה מיליון פאונד בשנה.
היא הלבישה סלבריטיז מהשורה הראשונה, רקמה שיתופי פעולה והפתיעה ביכולתה העיצובית לקחת נושא השראה שחוק כמו רוק'נרול ולעטוף אותו בהילה זוהרת ואופנתית.
עיצוביה זכו לפופולריות על השטיח האדום, והיא הלבישה לא מעט נשים מפורסמות, ביניהן מישל אובמה, קרלה ברוני-סרקוזי, ניקול קידמן וכריסטינה הנדריקס.
סקוט הייתה בת זוגו של סולן להקת הרולינג סטונז מיק ג'אגר כ-13 שנה, משנת 2001 ועד מותה בשנת 2014. ב-17 במרץ 2014 נמצאה ללא רוח חיים בדירתה שבשכונת צ'לסי בניו יורק.
התאבדותה של סקוט, חודש לפני יום הולדתה ה-50, הכתה בתדהמה את תעשיית האופנה הבינלאומית וזכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
לימניטה הוא עיתון צרפתי, לשעבר ביטאון המפלגה הקומוניסטית של צרפת ומאז 2001 עיתון עצמאי, אם כי מקיים זיקה למפלגות השמאל בצרפת.
ססמת העיתון היא "בעולם אידיאלי לא היה צורך שעיתון זה יתקיים".
העיתון נוסד בשנת 1904 (עוד לפני הקמת המפלגה הקומוניסטית) על ידי ז'אן ז'ורס, מנהיג "הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" (SFIO).
ז'ורס שימש כעורכו הראשי של העיתון עד 1914. עם הקמת המפלגה הקומוניסטית ב-1920 הפך העיתון לאחד מנכסיה.
העיתון השתייך למפלגה ולקואופרטיב עובדיו והוחזק על ידי מימון של המפלגה, כולל מימון מברית המועצות ודמי מנוי.
ב-1930 הצטרף לואי אראגון לעיתון ככתב המדור "חדשות בקצרה" וב-1953 החל לערוך את המוסף הספרותי רב ההשפעה של העיתון, Les Lettres françaises, אותו ערך עד 1970. בתקופה שלפני כיבוש צרפת על ידי הנאצים זכה העיתון לפופולריות ונאסר להופעה על ידי השלטונות מיד לאחר הכיבוש.
ב-27 באוגוסט 1939 ממשלת דאלאדיה אסרה על פרסום העיתון, לאחר שזה תמך בהסכם בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
החל מאוקטובר אותה שנה העיתון הופץ במחתרת.
בסך הכל הופיעו יותר מ-300 גליונות בשנות המחתרת.
מיד לאחר השחרור זכתה המפלגה הקומוניסטית לפופולריות גואה בציבוריות הצרפתית כגורם המאורגן הגדול ביותר ברזיסטאנס.
כתוצאה מכך זכה גם העיתון למעמד ציבורי נכבד בין סוף שנות הארבעים לאמצע שנות השישים ותפוצת שיא של כ-500,000 עותקים ומנויים.
תפוצת העיתון הצטמצמה בעקביות, בד בבד עם ירידת התמיכה בקומוניזם בצרפת.
נפילת ברית המועצות הובילה להפסקת התמיכה הסובייטית בעיתון ולמשבר בן עשור, בו שרד אך בקושי.
ב-2001 רכשה קבוצת משקיעים פרטיים בראשות ערוץ הטלוויזיה הפרטי TF1 20 אחוז מהעיתון, במטרה "לשמר את הגיוון התקשורתי", למרות שלא אחזו בדעות שמאליות במיוחד.
המפלגה הסכימה לרכישה, כצעד נואש להצלתו.
אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה.
מאז 1960 מתקיים הפסטיבל בכל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד.
ל'איל-סור-לה-סורג היא עיר בדרום צרפת, במחוז ווקלוז שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
העיר היא מוקד תיירותי חשוב וידועה בשל שוק הפשפשים והעתיקות הגדול שלה.
בתקופת הכיבוש הרומי ישב במקום חיל מצב רומי.
בימי הביניים התפתח היישוב, ובמהלך המאה ה-13 עבר לרשות האפיפיור, הורחב ובוצר, והפך למרכז אזורי.
בתקופת המהפכה הצרפתית הייתה העיר מרכז מלוכני מרכזי, והפכה למוקד לחיכוכים בין תומכי המהפכה השונים למלוכנים.
ב-1793 נערך קרב בעיר, במהלכו נהרגו כ-25 אנשים ונשרפו בית הכנסת העתיק ומבנים נוספים.
למרות שרוב האבדות היו לצד המהפכני, נאלצו המלוכנים לברוח לאביניון.
שנתיים לאחר מכן הושמה העיר במצור במשך מספר שבועות, עד להכרזה על שביתת נשק כללית.
במאה העשרים התבסס השוק של העיר, שהביא פריחה כלכלית ולגידול יציב באוכלוסייה.
העיר נמצאת כ-20 קילומטרים ממזרח לאביניון, בעמק הלוברון.
דרך העיר עובר ממזרח למערב נהר הסורג שעל שמו היא קרויה.
החלק העתיק של העיר, מימי הביניים, בנוי על אי מעוגל סביבו זורם הנהר בשתי תעלות, שהעניקו לה את הכינוי "ונציה של פרובאנס".
המבנה הבולט בעיר הוא קתדרלת נוטר-דאם-דז-אנז' הבנויה בסגנון הבארוק.
הקתדרלה נבנתה במאה ה-13 ושופצה והורחבה במהלך המאה ה-17.
נכון לשנת 2019 מתגוררים בעיר כ-20,042 תושבים.
בצירוף הכפרים והשטחים הבנויים הצמודים לעיירה אך לא נכללים בשטחה, מגיע מספר התושבים לכ-25,000. בניגוד לעיירות רבות בצרפת, אוכלוסיית העיר ממשיכה לגדול באופן יציב מסוף מלחמת העולם השנייה, אז מנתה כ-7,000 תושבים, ועד לימינו.
העיר היא מוקד תיירותי ידוע, בשל התעלות החוצות אותה ובעיקר בשל השוק המפורסם שלה.
מדי יום ראשון נערך בחלק העתיק של העיר שוק פשפשים ועתיקות ענק ולצידו שוק איכרים בו נמכרת תוצרת מקומית אופיינית.
השוק והחנויות בעיר נחשבים למקום השלישי בחשיבותו בעולם לסחר בעתיקות.
מלבד השוק פתוחים בעיר עשרות גלריות, מסעדות ובתי קפה.
בימי הביניים התבססה בעיר קהילה יהודית חשובה, כחלק מפריחת יהדות פרובאנס.
זמן התבססותה אינו ידוע אולם עוד מהמאה ה־12 מוצאים עדויות לקיומה של קהילה יהודית מפותחת בעיר.
לאחר גירוש ספרד הגיעו חלק מהמגורשים לעיר, הקהילה התרחבה אך איבדה חלק ממנהגיה המקוריים – שעד אז היו פרובנסליים ועתה חדרו השפעות ספרדיות.
לאחר הגירוש עברו אל העיר יהודים רבים והקהילה היהודית המשיכה להתפתח.
בשנת 1624 הועברו יהודי העיר לשטח ה"קרייר" – גלגול מקומי של הגטו הוונציאני.
ה"קרייר" נבנה בצורה מנותקת משאר העיר, סביב בית הכנסת ומבני הקהילה.
רק לאחר מאתיים שנה, בזמן עבודות שיפוץ עירוניות נרחבות שנערכו במאה ה־19, נהרסו חלק מחומות הקרייר והוא חובר חזרה אל העיר.
עד היום נקראת הכיכר הגדולה בגטו־לשעבר בשם "כיכר היהדות".
במאה ה־18, עם החלת שוויון הזכויות ליהודים, הפכו יהודי העיר לשותפים פעילים במסחר ובחיים העירוניים, ותרמו לפיתוח העיר.
הקהילה שעד אז דעכה התבססה מחדש, ויהודי בן הקהילה אף כיהן במשך תקופה קצרה כראש העיר.
בראשית המאה ה־19 החלו יהודי העיר להגר את הערים הגדולות, פריז מרסיי ושאר הערים בהן הקהילה היהודית בתפתחה בשנים אלו.
בראשית המאה ה־20 הקהילה ננטשה וכמעט כל יהודייה עזבו אותה.
בית הכנסת של העיר נבנה ונחרב מספר פעמים, ובמאה ה־17 שכנו בית הכנסת ובית הקברות המקומיים סמוך לבית העירייה הנוכחי.
הפעם האחרונה בה נחרב בית הכנסת הייתה בשנת 1793 בעת פרעות אזרחיות במהלך המהפכה הצרפתית.
החפץ היחיד ששרד מבית הכנסת הוא מחיצה מעוטרת ששימשה כהפרדה בין עזרת הגברים לעזרת הנשים, כיום מוצבת המחיצה בקטרדת נוטרדאם של המלאכים שבעיר.
מלבד מקום תפילה, שימש בית הכנסת כבית־ספר, כמאפיה וכמקום כינוס לקהילה.
בראשית המאה ה־19 הועבר בית הקברות העתיק למרחק של קילומטר וחצי דרום מערבית ממקומו המקורי.
בראשית המאה ה־20 ננטש בית הקברות לחלוטין בזמן חיסול הקהילה.
כיום, בית הקברות בעיר עבר שיפוץ ושימור נרחב ורשום כאתר היסטורי, ומשמש כמוקד תיירות לעיר.
ל'אנדידנו (בוולשית: Llandudno, ה-L התחילית נהגית כ-/ɬ/.) היא עיירת חוף ונופש בוויילס שבממלכה המאוחדת.
העיירה ממוקמת לחופי הים האירי ושמה נגזר מטידנו הקדוש, קדוש נוצרי שפעל באזור והקים כנסייה על פסגת אורם הגדול.
ל'אנדידנו זכתה לכינוי "מלכת הנופש הוולשית", כאשר היא התפתחה כיעד תיירות פופולרי ועיירת הנופש הגדולה ביותר בוויילס במהלך המאה ה-19. נופשים בה גם אדמו"רים ורבנים.
מקורותיה של ל'אנדידנו בהתיישבות שהתפתחה בתקופת האבן והברזל במדרון המזרחי של חצי האי הסלעי אורם הגדול, יישוב במקום נזכר ברשומות לראשונה ב-1264.
בין ילידי העיר המפורסמים נמנים השוער נוויל סאות'הול, המיסטיקנית דיון פורצ'ון והסנאטורית של יוטה מרתה יוז קנון.
שלטונו של ל'ואלין אפ גריפיד'
ל'ואלין היה בנו השני של גריפיד' אפ ל'ואלין פוור, שהיה בנו הבכור של ל'ואלין הגדול - נסיך ויילס הראשון.
דודו דוויד' אפ ל'ואלין כלא את אביו באנגליה וירש את כס הנסיכות, לאחר שאביו נהרג בשנת 1244 מנפילה בעת שניסה לברוח ממגדל לונדון, ל'ואלין אפ גריפיד' ואחיו הבכור נותרו הבאים בתור הירושה על ממלכת גוויניד' לבית אברפראו ונסיכות ויילס (זאת מאחר שדודם דוויד' לא הביא ילדים לעולם).
חמש שנים לאחר מותו של ל'ואלין הגדול ועלייתו לשלטון של דוויד' אפ ל'ואלין, פרצה בשנת 1245 מלחמה בין הנרי השלישי, מלך אנגליה לדוויד', ב-1247 הוסג הסכם שחילק את ממלכת גוויניד' כך שהשטחים מזרח לנהר קונווי הועברו לשליטה אנגלית (כיום שטחי מחוז דנבישייר, קונווי, רקסהאם ופלינטשייר בצפון-מזרח ויילס).
ב-1272 עלה לכס בשלטון האנגלי אדוארד הראשון, סירובו של ל'ואלין לשלם מיסים לאנגליה בשילוב עם קשריו הפוליטיים למשפחת דה מונפור הובילו את המלך אדוארד להגדיר אותו כמורד ב-1276, שנה לאחר מכן גויס צבא אנגלי גדול שיצא לכיוון ויילס.
הצבא האנגלי כבש את האי אנגלסי ונערך על הגבול לאורך נהר קונווי.
כדי למנוע את הכיבוש האנגלי המלא של ויילס חתם ל'ואלין על הסכם אברקונווי אשר היווה את התחלת הסוף של נסיכות ויילס העצמאית ולמעשה הגדיר את סופה עם מותו של ל'ואלין.
המלך האנגלי אפשר לל'ואלין להתחתן עם אהובתו סימון דה מונפור רק לאחר שקיבל את התנאים האנגליים, בהם הכרה במלך אנגליה וצמצום משמעותי לאדמות משפחתו בוויילס - הם נישאו ב-1276 בקתדרלת ווסטר.
בשנת 1282 התעוררו מחדש רוחות המרד כנגד האנגלים, אצילים ולשים רבים שתמכו במלך אנגליה עברו לתמוך בכס הוולשי ושוב יצא המלך אדוארד עם צבאו להילחם במורדים בדומה למהלכי המרד של 1277. ל'ואלין ככל הנראה לא היה מעורב באופן ישיר בתכנון המרד, אך לקח חלק בהנהגת הצבא הוולשי שלחם כנגד האנגלים.
ביוני 1282 פקדה את ל'ואלין טרגדיה אישית כאשר אשתו סימון נפטרה, מעט לאחר הולדת בתם היחידה גוונל'יאן.
בשלבי הלחימה הראשונים היו לוולשים מספר הצלחות בבלימת האנגלים באנגלסי וצפון-מזרח ויילס, והמלך אדוארד אף הציע לל'ואלין להגיע להסכם בו יעביר את ויילס לשלטון האנגלי ובתמורה יקבל ל'ואלין תארים ואדמות באנגליה - ל'ואלין לא הסכים לכך.
לקראת סוף 1282 ל'אולין השאיר את אחיו להגן על גבולות גוויניד' בצפון, בעוד הוא לקח מחצית מהצבא לדרום ויילס היכן שהתבססו אצילים אנגלים במארצ'ים הוולשים.
ב-11 בדצמבר, במהלך הקרב על גשר אורווין (במרכז מחוז פוויס של ימינו) התפצל ל'ואלין מצבאו ונהרג בידי חיילים אנגלים במארב.
לאחר מותו ראשו נשלח למלך אדוארד שישב עם צבאו באנגלסי ומשם נשלח למגדל לונדון שם הוצב על קצה חנית, ישנן עדויות לכך ש-15 שנים לאחר מותו ראשו של ל'ואלין נשאר מוצג בחומות המגדל.
מספר חודשים לאחר מותו של ל'ואלין, עם מורל ולשי נמוך, ביוני 1283 נתפס דוויד' שהמשיך לטעון לכתר הוולשי לאחר מות אחיו.
דוויד' נשפט באנגליה והוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור מה שהשלים את כיבושו של אדוארד, אשר ביטל את ממלכת גוויניד' ההיסטורית ונסיכות ויילס סופחה באופן רשמי לאנגליה.
גוונל'יאן, ביתו היחידה של ל'ואלין, נמצאה על ידי האנגלים והועברה למנזר, שם חיה כנזירה עד שנפטרה ב-1337 כנראה מבלי לדעת מעולם שהייתה יורשת לנסיכות ויילס.
ל'רוי פופ ווקר היה מזכיר המלחמה הראשון של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") במלחמת האזרחים האמריקנית.
ל'רוי ווקר נולד ליד האנטסוויל, אלבמה ב-1817 לג'ון ויליאם ווקר ולמטילדה פופ, בתו של ל'רוי פופ.
הוא התחנך אצל מורים פרטיים ולמד באוניברסיטאות באלבמה ובוירג'יניה.
לפני שהגיע לגיל 21 הוא כבר התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-29 ביולי 1850 הוא נשא לאישה את אליזה דיקסון פיקט.
הוא שימש בכמה משרות באלבמה.
ב-1853 הוא התפטר ממשרתו כשופט כדי להתמקד בעסקי עריכת דין.
הוא נמנה עם תומכי הפרישה מן האיחוד.
על פי עצתם של כמה ממקורביו של ווקר, כולל אחיו ריצ'רד, מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה, אף על פי שדייוויס לא הכירו אישית.
הוא היה אנרגטי ומלא ביטחון בתמיכתו בקונפדרציה, אך לא היה בעל הכשרה צבאית.
הלחצים והקשיים שהיו כרוכים במשרתו בקבינט השפיעו מאוד על מצב בריאותו.
במרץ 1861 מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד מינו נציגים מיוחדים שנסעו לאותן מדינות דרומיות שטרם פרשו.
ווקר מונה להיות נציג אלבמה לוועידת הפרישה של טנסי, שם הוא קרא בפומבי את חוקי הפרישה של אלבמה וניסע לשכנע את הפוליטיקאים של טנסי להצביע באופן דומה.
באפריל 1861, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים שהחלה בקרב פורט סאמטר, חזה ווקר שוושינגטון די.
ובוסטון יפלו בידי הקונפדרציה עוד לפני ה-1 במאי אותה שנה.
אף על פי כן, אירועים אלו לא התרחשו והפעם האחרונה שצבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי פלש לשטח כלשהו של מדינות הצפון היה המערכה על פנסילבניה שהסתיימה בקרב גטיסברג שהסתיים בניצחון צבא האיחוד.
לאחר קרב זה לא ניסתה הקונפדרציה לנסות ולפלוש לשטחי האיחוד.
החל מאוגוסט 1861 עודד דייוויס את ווקר לקבל על עצמו את תפקיד נציג הקונפדרציה באירופה.
ווקר לא נענה להצעה, אך ב-16 בספטמבר התפטר מתפקידו.
דייוויס העניק לו דרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה והוא פיקד על חילות המצב במוביל ובמונטגומרי, אלבמה עד אשר במרץ 1862 הוא התפטר.
באפריל 1864 הוא שב לצבא הקונפדרציה ושימש בו כשופט צבאי.
לאחר המלחמה שב ווקר לעסקי עריכת הדין והמשיך לגלות עניין בפוליטיקה.
הוא נפטר ב-1884 ונטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
רוי האוק היה פוליטיקאי אמריקאי.
בין השנים 1955–1959 היה סגן מושל מדינת דקוטה הדרומית.
לא ידוע דבר על ילדותו ולימודיו של האוק.
בהמשך עבד כחוואי וכמגדל בקר.
חוות הבקר שלו בעמק נהר מיזורי נהרסה בידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1959 האדמה הוצפה על ידי סכר והוא העתיק את מקומה של החווה שלו למקומה הנוכחי.
הוא הקים את "חוות UUU", שם גידל ביזונים ובקר, ולאחר מות מרבית הבקר בשלג קשה, התמקד בביזונים בלבד.
לימים הייתה חוותו, ששטחה 240 מיליון מטרים רבועים, למקום הגידול הגדול בעולם של ביזונים.
הוא מכר את עורן, בשרן וגם את גולגולות הביזונים שבבעלותו.
חלקים גדולים מהסרט "רוקד עם זאבים" צולמו באדמותיו, ורבים מהביזונים שלו מופיעים בכמה סצנות זכורות מהסרט.
הוא גם היה המייסד של "איגוד הביזון הלאומי" (National Buffalo Association).
מבחינה פוליטית, היה האוק חבר במפלגה הרפובליקנית.
בין השנים 1949–1954 היה חבר בסנאט של דקוטה הדרומית.
בשנת 1954 הוא נבחר לסגן מושל דרום דקוטה, תחת המושל ג'ו פוס .
הוא כיהן במשרה זו בין השנים 1955–1959. הוא היה גם יושב ראש הסנאט המדינתי, ולאחר כהונתו כסגן המושל התמסר לחוות הביזונים שלו.
ל'אקספרס הוא שבועון חדשות בשפה הצרפתית הרואה אור בפריז מאז 1953. מבחינה פוליטית ממוקם השבועון במרכז המפה הפוליטית.
לשבועון מצורף מוסף סגנון חיים בשם L'Express Styles.
השבועון נוסד על רקע ההתנגדות לקולוניאליזם הצרפתי על ידי ז'אן-ז'אק סרוון-שריבר JJSS (לימים ראש המפלגה הרדיקלית) ורעייתו, פרנסואז ז'ירו, שערכה לפני כן את שבועון הנשים Elle (ולימים שרת התרבות).
המודל ששימש ליצירת השבועון היה ה-Time Magazine האמריקאי ושבועון החדשות הגרמני דר שפיגל.
בראשית ימיו הביע השבועון עמדה נחרצת של תמיכה במדיניותו של ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס, בסיום מלחמת הודו-סין הראשונה, יציאת צרפת מווייטנאם ומתן עצמאות לאלג'יריה.
בשנת 1958, לאחר שפורסם שגיליון של השבועון יכלול מאמר ביקורת של ז'אן-פול סארטר על ספרו של מתנגד המשטר אנרי אלג, La question, נאסרה הפצת הגיליון הכולל את המאמר על ידי הממשלה הצרפתית.
על מנת לשוב ולהפיץ את השבועון, נאלץ השבועון להוציא גיליון ללא מאמר הביקורת של סארטר.
המאמר, כולל ההסבר מדוע לא פורסם, הופיע לבסוף כהקדמה לספר, שנאסר להפצה אף הוא.
ב-1964 פרשו מל'אקספרס העיתונאים ז'אן דניאל ואנדרה גורז וייסדו את השבועון לה נובל אובזרווטר, שהביע את עמדת השמאל הבורגני (פריזאי בעיקר).
במקביל הפך ל'אקספרס למרכזי יותר בדעותיו.
ב-1977 רכש ג'יימס גולדסמית את השבועון מסרוון-שריבר.
ב-1986 החל השבועון להיות מופץ גם במהדורה בלגית בשם Le Vif/L'Express, כתוצאה ממיזוג עם שבועון מקומי.
ב-1988 נמכר השבועון לתאגיד Vivendi (שבבעלותו גם קבוצת הטלוויזיה +Canal, חברת המוזיקה יוניברסל מיוזיק גרופ, אתר שיתוף התוכן Dailymotion ועוד).
ב-2002 ניצב במקום ה-16 בין שבועוני החדשות העולמיים (ובמקום השלישי בצרפת לאחר לה פיגארו ולה נובל אובזרווטר).
ב-2006 נמכר השבועון לקבוצת Roularta.
בשנת 2014 רכשה את השבועון קבוצת אלטיס שבשליטת איש העסקים הישראלי-צרפתי פטריק דרהי.
לא'ס דו פלאפל (L'As du Fallafel) היא מסעדה מזרח תיכונית כשרה הממוקמת ברחוב Rue des Rosiers בפלעצל, האזור (הגטו) היהודי ששוכן במארה ברובע הרביעי של פריז, צרפת.
המסעדה ידועה וזוכה לשבחים בשל מנות הפלאפל המוגשות בה יחד עם חצילים וחומוס.
המנות במסעדה מבוססות על המטבח הצפון-אפריקאי ועל המטבח המזרח-תיכוני.
בשל הפופולריות של המסעדה ומקומות הישיבה הצפופים, התור למסעדה עשוי להתארך מאוד בשעות הצהריים העמוסות.
מארק ביטמן טען במדור הטיולים של הניו יורק טיימס כי "זהו יעד הפלאפל בפריז ובאירופה בכלל".
זוהי המסעדה האהובה על לני קרביץ, מוזיקאי אמריקאי שמוצאו יהודי.
ל'אנבריס (בוולשית: Llanberis ) הוא כפר וקהילה בגווינד', צפון מערב ויילס, על הגדה הדרומית של האגם ל'ין פדרן ולמרגלות הר סנודון.
ל'אנבריס הוא מרכז תיירותי בעיקר בתחומי פעילויות פנאי וטיול בסנודוניה, כולל הליכה, טיפוס הרים ואופני הרים, כמו גם ספורט ימי כגון צלילה.
שמה של ל'אנבריס הוא חיבור של המילה ל'אן (Llan), שמשמעותה מקום קדוש (לרוב במשמעות של אתר תפילה וקהילה מסביב), עם שמו של סנט פריס, קדוש וולשי מוקדם.
קהילת ל'אנבריס כוללת גם את הכפר הסמוך נאנט פריס והאוכלוסיית שלה בשנת 2021 הייתה 2,023 תושבים.
מקומות בעלי עניין בכפר ובקרבתו כוללים את רכבת הר סנודון, מוזיאון הלווחה הלאומי, רכבת אגם ל'אנבריס, והפארק הלאומי סנודוניה הסמוך.
סיורים בתחנת הכוח זמינים גם ממרכז מבקרים שנבנה במיוחד.
הכפר הוא נקודת מוצא נפוצה למספר שבילי עלייה לפסגת הר סנודון לאורך שביל .
למרות שזהו המסלול הארוך ביותר, זוהי העלייה הפחות מאומצת, בעיקר הודות לקו של רכבת הר סנודון, מה שהופך אותו למסלול הפופולרי ביותר המעפיל להר סנודון.
טירת דולבאדרן שנבנתה על ידי הנסיך הוולשי ל'ואלין הגדול בתחילת המאה ה-13, ממוקמת בבסיס מעבר ל'אנבריס סמוך לכפר.
במאה ה-18 וה-19 היא הייתה יעד פופולרי עבור ציירים המתעניינים בנופים נשגבים וציוריים, כעת היא בבעלות , מנוהלת כאטרקציה תיירותית ומוגנת כבניין רשום דרגה א'.
שירותי אוטובוס לל'אנבריס מסופקים על ידי אוטובוסי אריווה ויילס וחברת גווינוור.
הכפר שימש בעבר על ידי תחנת הרכבת ל'אנבריס על קו מסועף של רכבת קרנארבונשייר.
שירותי הנוסעים פסקו ב-1932; ורכבות המשא המשיכו עד לסגירה ב-1964. כיום עוברות בל'אנבריס רכבות המורשת רכבת הר סנודון ורכבת אגם ל'אנבריס, אך הן משמשות בעיקר כאטרקציות תיירותיות ולא כקישורי תחבורה מקומיים.
ל'אנל'י (בוולשית: Llanelli; ) היא עיירה וקהילה בדרום-מזרח מחוז קרמרת'נשייר שבדרום ויילס.
ל'אנל'י גדלה והתפתחה באופן נרחב במהלך המהפכה התעשייתית ובעיקר במאה ה-19 כאשר הייתה מרכז חשוב של תעשיית הפח.
כיום היא היישוב הגדול ביותר במחוז קרמת'נשייר והשביעי בגודלו בוויילס עם 42,175 תושבים.
העיירה שוכנת על שפך נהר הלוגור המהווה את הדופן הצפונית לחצי האי גובר מדרום לל'אנל'י.
שמה של ל'נאל'י נובע מהנזיר הקדוש אל'י (St.
Elli) אשר חי ב, הגיע לאזור והקים כנסייה.
השם ל'אנל'י הוא חיבור של המילה ל'אן (Llan), שמשמעותה מקום קדוש (לרוב במשמעות של אתר תפילה וקהילה מסביב), עם שמו של אל'י, כך שהשם מגיע משם הקהילה שהתבססה על הכנסייה שהוקמה במקום.
לפי המסורת, הכנסייה הוקמה על אתר קבורה מקומי ששימש קודם לכן מקום פולחן פגאני.
בתקופות ימי הביניים עברה ל'אנל'י בין שליטתה של ממלכת דאווד (Dyfed) לבין השליטים האנגלו-נורמנים, ובמהלך המאה ה-13 הייתה מוקד לעימותים צבאיים ולפשיטות של לוחמים וולשים בהנהגת ריס איהואנק (Rhys Ieuanc), כחלק ממאבקי העצמאות של ויילס.
התפתחותה המשמעותית של לנלי התרחשה במהלך המהפכה התעשייתית ב, עם גילוי מרבצי פחם ומתכות באזור.
העיירה הפכה למרכז עולמי בתעשיית הבדיל ויצור לוחות פלדה מצופות בדיל (tinplate), וזכתה לכינוי "טינופוליס" (Tinopolis).
תעשייה זו, שהתבססה על כריית מתכות ועיבודן, משכה השקעות הון ויזמות מצד משפחות תעשייה מובילות כמו משפחת נוויל וסטפני, ויצרה גלי הגירה מאנגליה ואזורים נוספים בבריטניה.
אוכלוסייתה של ל'אנל'י גדלה במהירות, והתפתחו בה תשתיות חדשות של מסילות רכבת, נמלים, ותעשיות נלוות לעיבוד נחושת, ברזל ופח.
בשלהי המאה ה-19 פעלו בל'אנל'י יותר מעשרה מפעלי פלדה ובדיל, והיא נחשבה לאחת הערים המתועשות ביותר בדרום ויילס.
השגשוג הכלכלי השפיע גם על התרבות המקומית; השפה הוולשית נותרה נפוצה לצד האנגלית, והעיירה שימשה מוקד חשוב לשימור המסורת הוולשית בתוך סביבת עבודה תעשייתית וצומחת.
במהלך המאה ה-20 החלה ירידה הדרגתית במעמדה התעשייתי של לנלי בעקבות ירידת הביקוש העולמי למוצרי פח ושינויים טכנולוגיים בתחום המתכת.
עם זאת, הרשויות המקומיות יזמו תוכניות שיקום כלכליות, שכללו השקעה בתיירות, חינוך, תחבורה ופיתוח עירוני.
פרויקטי חידוש עירוני מודרניים וכן פיתוח אזור החוף והנמל, נועדו לחזק את הכלכלה המקומית ולשמר את אופייה התרבותי של העיירה.
בעשורים האחרונים הפכה ל'אנל'י למרכז עירוני פעיל המשלב בין מורשת תעשייתית היסטורית לבין פיתוח כלכלי וחברתי מודרני.
היא ידועה כיום בזכות מוסדות החינוך, המתקנים הספורטיביים והפעילות הקהילתית הענפה שבה.
בשנת 2024 הכריזה ל'אנל'י על כוונתה לבקש מעמד רשמי של עיר (City Status) בממלכה המאוחדת — צעד המשקף את תחייתה הכלכלית והתרבותית בעידן הפוסט-תעשייתי.
ל'אנל'י נחשבת לאחד ממרכזי הרוגבי החשובים בבריטניה, כאשר הקבוצה הראשונה נוסדה בעיירה ב-1872. קבוצת אי סקרלטס (Y Scarlets; האדומים) המקומית היא כיום קבוצת רוגבי מובילה המשחקת באיחוד הרוגבי הוולשי.
קבוצת הכדורגל ל'אנל'י טאון AFC נוסדה ב-1896; ומאז 1922 אצטדיון הבית שלה הוא סטבונהית' פארק.
כיום משחקת בליגת העל הוולשית.
מרכז העיירה מתחבר לכביש המהיר M4 באמצעות כביש ה-A4138, נתיב שמחבר אותה לכל אזור דרום-מזרח ויילס (כולל סוונזי וקארדיף) ומשם לבריסטול, רדינג ולונדון.
בכיוון מערב, אותו ציר הופך ל-A48 וממשיך כ-30 קילומטרים לבירת המחוז קרמרת'ן.
לכיוון מזרח, כביש A484 מחבר אותה כ-15 קילומטרים ישירות לסוונזי הסמוכה.
ל'אנל'י מחוברת לרשת מסילות הרכבת הלאומית, עם תחנת הרכבת ל'אנל'י, המשרתת קווים של טרנספורט פור ויילס (קו מערב ויילס, קו לב ויילס, וקו אזור סוונזי) ואת קו לונדון-קרמרת'ן של הגרייט וסטרן ריילוויי.
לא־מודע קולקטיבי (לעיתים תת־מודע קולקטיבי ולפי האקדמיה ללשון: לא־מודע קיבוצי) הוא מונח שטבע הפסיכיאטר קרל ג.
יונג לציון הרובד הלא־מודע המשותף, כביכול, לכל בני האדם.
התיאוריה של יונג מהווה את אחת האדפטציות לתיאוריה הפסיכואנליטית.
בניגוד לזיגמונד פרויד, שטען כי הלא־מודע כולל רק תכנים וזיכרונות שהיו נגישים לאדם והודחקו על ידיו באופן אקטיבי, יונג סבר כי הלא־מודע כולל בנוסף לתפיסה של פרויד, גם תכנים נפשיים שמעולם לא הגיעו לסף התודעה של האדם, והם לא בהכרח נתפסים כשליליים.
הלא-מודע הקולקטיבי של יונג כולל ארכיטיפים, שהם צורות או סמלים הקיימים אצל כל בני האדם בכל התרבויות.
ארכיטיפים אלו הם אבני היסוד של הלא־מודע הקולקטיבי.
בין הארכיטיפים שסיווג יונג נמצאים האב, האם, הילד, אלוהים, לידה מחדש, מוות, צל, פרסונה ועוד.
על פי יונג, ככל שאישיותו של האדם הולכת ומתפתחת, התכנים של הלא־מודע הולכים ומתגלים למודע ומעשירים את חייו של האדם.
לדעת יונג, הלא־מודע הקולקטיבי הוא המבנה בעל ההשפעה הרבה ביותר על האישיות, הוא כולל את כל אוצר החוויות שהצטברו במשך דורי דורות של קיום הגזע האנושי, ונשארו כעקבות זיכרון במוח האדם.
עקבות זיכרון אלה מהעבר הקדום עוברים בתורשה, והם מושרשים באדם כנטיות מולדות להגיב או להתנהג בצורה מסוימת, בהתאם לתרבות ולמורשת שבהן נולד.
יונג סבר שכשם שתכונות גופניות מועברות בתורשה, כך מבנים מסוימים במוח האדם מועברים בתורשה, ומבנים אלו מהווים תנאי מוקדם, להכוונת מחשבות, דימויים ודרכי התמודדות בחוויות החיים.
כך ניתן לומר, למשל, שחוויות הקשורות לראיית השמש כמקור לחיים וצמיחה יצרו אצל האדם ארכיטיפ של ישות עליונה, וחוויות שהיו קשורות לכוחות טבע עצומים כמו פעילות וולקנית, רעידות אדמה ונחשולי מים יצרו באנושות ארכיטיפ של אנרגיה.
יונג הביא כהוכחה לתפיסתו את תכונת האימהות, לפיה נשים מתוכנתות להתנהגות אימהית טיפוסית כלפי ילדיהן כמו הנקה והענקת חום, מבלי שלמדו זאת.
דוגמה נוספת שהוא מביא היא הדימויים השווים בכל הדתות הנמצאות, בכל קצווי העולם, לגבי כח מאגי אוניברסלי שהכל סובב עליו.
הארכיטיפים של יונג דומים ל"צורות" (אידוס) או ה"אוניברסלים" של אפלטון, בהיותם מהות על־אנושית שמקורה אינו בעולם החושים, הקיימת באופן נפרד מהעולם וניתנת לידיעה ישירה באמצעות המחשבה.
בשונה מאפלטון, שגרס כי ניתן להתקרב לעולם הצורות רק באמצעות מדיטציה, הגות והתעלות, סבר יונג כי הארכיטיפים מופיעים באופן ספונטני במחשבה בתקופות של משבר, ומהווים דלת שבעדה ניתן לצפות באמת על־אנושית.
יונג סבר, למשל, כי המיתולוגיה מבוססת על סיפורים על ארכיטיפים ומהווה מאגר של אמיתות מופלאות הנסתרות עמוק בנשמתו של כל אדם.
פרופ' יצחק לוין מדגיש כי הארכיטיפים אינם תכנים מוגמרים וברורים, אלא נטיות כלליות שתקבלנה משמעות ייחודית וקונקרטית בהתאם לאדם, חוויותיו, תרבותו ותפיסת עולמו.
כך למשל ארכיטיפ של הישות העליונה יכול להתבטא בתרבות אחת כפולחנו של אל השמש ובתרבות אחרת בתפיסה מונותאיסטית וברעיונות עמוקים ומורכבים.
דוגמה נוספת הוא נותן לארכיטיפ של אנרגיה, שאצל ילד יכול לבוא לידי ביטוי בצורה של משחק בהדלקת אש, אצל מבוגר בזיקוקי די נור ואצל מדען במאמץ לגרום לפיצוץ אטומי.
לא-מודע (או תת-מודע) הוא אחד ממרכיבי נפש האדם, על פי התאוריה הפסיכואנליטית מיסוד זיגמונד פרויד.
פרויד סבר כי הלא מודע הוא המצע הראשוני של האדם, והוא בבחינת ארץ פראית וקמאית ששולטת בהוויתו של האדם, מבלי שהוא מכיר בה, ויכול להתגונן בפניה.