tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן דומה, כאשר מולקולה קוטבית זו נמצאת בקרבת מולקולה קוטבית אחרת, נניח עוד מולקולת מים, המטען השלילי על אטום החמצן יוצר קשר עם המטען החיובי על אטום המימן במולקולה השנייה.
הדוגמה הנפוצה ביותר להשפעתו של הקשר המימני מצויה במים.
מים מורכבים מאטום חמצן (בעל אלקטרושליליות 3.5), ובו שני זוגות של אלקטרונים חופשיים, ומשני אטומי מימן.
כאשר המים במצב נוזלי, נוצר קשר המכונה "צבירים מתחלפים" (flickering clusters) אשר במהלכו מתחברים וניתקים בכל רגע קשרי מימן בין המולקולות.
קשרים אלו מחזקים את הזיקה בין מולקולות המים, אך אינם חזקים דיים על מנת לקבע את המולקולות במקומן ולפיכך בממוצע מצליחים לשמור על שלושה וחצי קשרי מימן.
עם הירידה בטמפרטורה, מולקולות המים הופכות צפופות יותר ויותר.
בטמפרטורה של כ-4 מעלות צלזיוס הן מגיעות לשיא צפיפותן אולם עם המשך ירידת הטמפרטורה, איטיות תנועתן של המולקולות גורמת לכך שארבעת קשרי המימן הופכים יציבים יותר ומרחיקים את המולקולות זו מזו.
לבסוף, בנקודת הקיפאון, כל ארבעת קשרי המימן של מולקולת המים עם שכנותיה מתייצבים ונוצר טטראדר (ארבעון בעברית), כלומר ארבעה קשרים בממוצע.
ארבעת הקשרים היציבים מקבעים את המולקולות במרחק הרב ביותר זו מזו ולכן, במצב מוצק, קרח, מולקולות המים פחות צפופות מאשר במצב נוזלי וזו הסיבה לכך שקרחונים צפים על פני המים.
תופעה זו ידועה כאנומליה של המים.
קשרי מימן מעלים את נקודת הרתיחה ומורידים את נקודת הקפאון מאחר שיש קושי רב יותר לנתק את הקשר ודרושה יותר אנרגיה כדי לפרק אותו, לעומת קשרים בין-מולקולריים אחרים.
ההשערה היא שללא קשרי מימן היו מים רותחים בטמפרטורה של 90- מעלות צלזיוס, אך קיום קשרי המימן במים גורם לעלייה של 190 מעלות בטמפרטורת הרתיחה (ולכן הם רותחים ב-100 מעלות צלזיוס).
טמפרטורת הרתיחה הגבוהה הזו קיימת בשל הצורך להשקיע אנרגיה נוספת לשם ניתוק קשרי המימן.
מאפיין זה קיים בתרכובות מימניות נוספות כגון אמוניה (NH3) ומימן פלואורי (HF).
הידרופיליות היא היכולת של מולקולה להיקשר למים באמצעות קשרי מימן.
לפיכך, ככל שחומר קוטבי או טעון יותר כך יכולת ההתמוססות שלו במים גוברת.
קשר פפטידי הוא קשר קוולנטי בין שתי חומצות אמינו.
הקשר נוצר בתגובת דחיסה, במהלכה מתחברות שתי חומצות אמיניות ונפלטת מולקולה אחת של מים.
בעת יצירת הקשר, חומצה אמינית אחת משתמשת בקצה האמיני שלה (NH2) כדי להתחבר לקצה הקרבוקסילי (COOH) של חומצה אמינית שנייה; שאר מרכיבי חומצות האמינו - אטום מימן, אטום הפחמן המרכזי והשייר המייחד כל חומצה (קבוצת R) - אלה אינם משתתפים בקשר.
כאשר תהליך יצירת הקשר מסתיים נוצר קשר חדש בין מימן, חנקן, פחמן וחמצן ונותרים שני אטומי מימן ואטום חמצן הנפלטים כמים (H2O).
קשר פפטידי הוא למעשה קשר אמידי, שכן לאחר היווצרותו נוצרת קבוצת אמיד (CONH) המורכבת מקבוצת קרבוניל (CO) שנתרמה על ידי הקצה הקרבוקסילי של החומצה הראשונה, ומקבוצת אמין (NH), שנתרמה על ידי הקצה האמיני של החומצה השנייה.
שרשרת של שתי חומצות אמינו ומעלה המחוברות בקשר פפטידי נקראת פפטיד.
בסיווג על פי אורך שרשרת של שתי חומצות נקראות דיפפטיד; שלוש חומצות - טריפפטיד; עד 20 חומצות - אוליגופפטיד; 30 עד 50 חומצות -פוליפפטיד; מעל ל-50 חומצות - חלבון.
לגילוי קשרים פפטידיים בתמיסה משתמשים במבחן ביאורט.
קַשָּׁר לוגי הוא פונקציה המייצרת מקבוצה של פסוקים לוגיים, או תבניות לוגיות פסוק חדש או תבנית חדשה בהתאמה.
קשרים משמשים בתחשיב הפסוקים ובתחשיב הפרדיקטים כדי לייצג פעולות לוגיות כגון "וגם", "לא" ו"אם-אז".
פסוק אמיתי תמיד נקרא טאוטולוגיה (למשל ), ופסוק שקרי תמיד נקרא סתירה (למשל ).
כל קַשָּׁר לוגי מייצג פעולה בוליאנית על ערכי האמת של האיברים המתקבלים כקלט, ומקושרת אליו טבלת אמת ספציפית.
כדי לחשב את ערך האמת של הפסוק, או התבנית הנוצרים על ידי הקשר, משתמשים בערכי האמת של הפסוקים, או התבניות המתקבלים כקלט, ובטבלת האמת המשויכת לקשר.
קשרים לוגיים מסווגים על פי מספר הפסוקים/תבניות שהם מקבלים כקלט.
הקשרים השימושיים הם אונאריים (דהיינו, מקבלים כקלט פסוק יחיד/ תבנית אחת), או בינאריים (דהיינו, מקבלים כקלט 2 פסוקים/תבניות).
קשרים טרנאריים (המקבלים 3 פסוקים/תבניות) ומורכבים יותר אינם מקובלים בלוגיקה הפורמלית.
באופן מסורתי, מוגדרים בלוגיקה מתמטית חמישה קשרים "בסיסיים":
את כל חמשת הקשרים ניתן לבטא בעזרת NAND בלבד וכן בעזרת NOR בלבד.
עם זאת, כל טבלת אמת מייצגת קשר לוגי, כך שישנם ארבעה קשרים אונאריים ו־16 קשרים בינאריים, ובתחומים כגון האלגברה הבוליאנית נעשה שימוש גם בקשרים נוספים, בהם XNOR ו-XOR.
לכל אחד מן הקשרים קיים סימון מקובל במתמטיקה:
a אם ורק אם b:
טבלת אמת של כל אחד מהקשרים:
בכימיה, קשר פאי (קשר π) הוא קשר קוולנטי אשר נוצר בין שני אטומים, כאשר אורביטלים, הנמצאים בניצב למישור הקשר, חופפים זה לזה.
קשרי π מתאפיינים גם בחפיפה של שתי אונות בלבד של האורביטלים, בניגוד לקשרי דלתא הנוצרים מחפיפה של ארבע אונות של האורביטלים.
השימוש באות היוונית π לתיאור הקשר נובע מכך שבדרך כלל קשרים מסוג זה נוצרים על ידי אורביטלי p המכילים שתי אונות של ענן אלקטרונים הנמצאות משני צידי הגרעין (האות P היא מקבילה פונטית לאות π), אם כי גם אורביטלי d עשויים ליצור קשרים מעין אלו.
קשרי π חלשים יותר מקשרי סיגמא משום שענני האלקטרונים שבהם חופפים באופן רופף יותר מהאורביטלים שבקשרי סיגמא.
למרות זאת, בדרך כלל קשרי פאי מתקיימים יחדיו עם קשר סיגמא בקשר כפול או בקשר משולש עם קשר פאי נוסף ולכן החוזק הכולל של הקשרים יחדיו הוא גבוה יותר.
קשרי פאי הם מטרה להתקפות של אלקטרופילים ומשתתפים לכן בתגובות סיפוח רבות.
כמו כן הימצאות של מספר קשרי פאי בסמוך זה לזה עשויה לגרום לרזוננס כימי במולקולה.
קשרי פאי בשילוב קשרי סיגמא מונעים מהמולקולה יכולת סיבוב סביב הקשר וכך מקבעים את המולקולה במבנים איזומריים.
קשר קואורדינטיבי הוא קשר כימי ממשפחת הקשרים הקוולנטיים.
קשר קוארדינטיבי נוצר בשני מצבים:
בין יון חיובי לבין זוג אלקטרונים בלתי קושר.
בין אלקטרונים בלתי קושרים לאלקטרונים קושרים.
המכנה המשותף לשני המקרים, המבדיל אותם מקשר קוולנטי רגיל, הוא שזוג האלקטרונים היוצר קשר נתרם על ידי אטום אחד בלבד.
מכיוון שקשר זה אינו שונה בתכונותיו מקשר קוולנטי רגיל, הרי שהמינוח הוא טרמינולוגי בעיקרו.
התרכובת שיכולה לקבל זוג אלקטרונים ליצירת קשר קואורדינטיבי היא חומצת לואיס, והתרכובת שתורמת את זוג האלקטרונים לקשר הקואורדינטיבי היא בסיס לואיס.
יון אמוניום, (+NH4), נוצר כשיון חיובי של מימן H+ (פרוטון), נקשר לזוג האלקטרונים הבלתי קושר של אטום החנקן במולקולת האמוניה.
הגז הרעיל CO, פחמן חד-חמצני, נוצר כאשר שורפים פחמימנים ללא אספקה שוטפת של חמצן.
זוג האלקטרונים הקושרים של הפחמן נקשרים לאלקטרונים הקושרים של החמצן, וזוג אלקטרונים בלתי קושרים של החמצן נקשרים קואורדינטיבית לאטום הפחמן (ובכך מקיימים את כלל האוקטט).
יון הסולפט (2-SO4) נוצר כשלאטום הגופרית קשר קואורדינטיבי לשני אטומי חמצן ושני קשרים רגילים לשני אטומי החמצן האחרים.
אניון בור ארבע-פלואורי (-BF4) נוצר כשמעבירים בור תלת פלואורי על תרכובת של פלואור ומתכת.
אטום הבור יוצר קשר קוולנטי קואורדינטיבי עם יון פלואור ובצורה זו מגיע לאוקטט שלם (שלא קיים בבור תלת-פלואורי).
קשר פוספודיאסטרי הוא קשר כימי הנוצר בין קבוצת זרחה (פוספט) לשתי קבוצות כהל, באופן היוצר שני קשרים אסטריים, כאשר הפוספט נמצא במרכזם (ומכאן שמו של הקשר).
בטבע, קשרים פוספודיאסטרים משמשים ליצירת החיבור בין נוקלאוטידים, המהווים את אבני היסוד המרכיבות את ה-DNA ואת ה-RNA.
קשר זה ניתן לפירוק על ידי הידרציה (חדירה של מולקולות מים אל תוך הקשר, הגורמת לפתיחתו).
במהלך יצירת הקשר משתחררת מולקולת מים - קבוצת OH הקשורה לפחמן החמישי של הנוקלאוטיד החדש, ומימן אחד הקשור לפחמן השלישי של הנוקלאוטיד הקודם לו.
קשר פוספודיאסטרי נקרא על פוספט הפוספט (זרחה)
קשר סיגמא (קשר σ) הוא קשר קוולנטי הנוצר בין שני אטומים, כאשר אורביטלים מתאימים שלהם, הנמצאים במישור הקשר, חופפים זה לזה.
קשרי סיגמא הם הקשרים הקוולנטים החזקים ביותר, זאת בשל מידת חפיפת האורביטלים הגבוהה יחסית שלהם.
קשר זה מסומן באות היוונית σ, משום שזה נוצר בדרך-כלל על ידי אורביטלי s (האות s היא מקבילה פונטית לאות σ), אם כי גם אורביטלי p ואורביטלי d עשויים ליצור קשרים מעין אלו.
בשל חוזקם, קשרי סיגמא יציבים יחסית ונוטים פחות להשתתף בתגובות כימיות ביחס לקשרי פאי.
קשרי סיגמא לא ייקחו בדרך כלל חלק בתגובות סיפוח אלקטרופיליות, אלא אם כן הם מצויים תחת מתח סטרי חריף המוביל לחוסר יציבות.
דיני הנזיקין עוסקים בסיטואציה בה קיים מפגש בלתי רצוני בין שני צדדים, ובעקבותיו נגרם נזק לאחד מהצדדים.
בהקשר זה עולה השאלה האם קיימת אחריות לצד הפוגע העלולה לחייבו בפיצוי הצד הנפגע.
בטרם קביעת האחריות יש לבחון את שאלת הקשר הסיבתי בין ההתנהגות האסורה לנזק הנתבע.
הקשר הסיבתי הוא היחס של סיבה ומסובב בין שני מאורעות.
המטרה של קביעת הקשר הסיבתי במשפט היא הטלת אחריות על אדם.
יש לשאול מתי נחשבת התנהגותו של אדם כסיבה אחראית לנזק?
הדרישה לקשר סיבתי קבועה בסעיף 64 לפקודת הנזיקין.
הוראה זו פורשה ככוללת בחובה שתי דרישות: האחת לקשר סיבתי עובדתי והשנייה לקשר סיבתי משפטי.
הקשר הסיבתי המשפטי נועד לבחון אלו מבין מכלול הנזקים שנגרמו עובדתית על ידי התנהגותו הרשלנית של הנתבע נופלים לתחום האחריות ואלו לא.
מבחניו של הקשר הסיבתי המשפטי מבוססים בעיקרם על שיקולי מדיניות משפטית, וייעודם "לסנן" גורמים עובדתיים לנזק, אשר שיטת המשפט אינה חפצה להטיל אחריות בגינם.
המחוקק קבע בסעיף 64, רישא: "אשם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק באשמו, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק.
מבחניו של הקשר הסיבתי העובדתי אינם מפורטים בפקודת הנזיקין.
כל שנקבע הוא, כי אשמו של המזיק צריך שיהא "הסיבה או אחת הסיבות לנזק", כלומר - בהינתן אירוע פלוני ותוצאה פלונית יש לבחון האם האירוע היה הגורם או מן הגורמים לתוצאה.
המבחן הקלאסי – הסיבה בלעדיה אין (conditio sine qua non)
נקודת המוצא היא שהגורם העובדתי הוא הגורם ההכרחי לנזק ובלעדיו לא הייתה מתרחשת התוצאה המזיקה.
המבחן מיושם במענה לשאלה האם היה הנזק מתרחש גם לולא אשמו של המזיק?
על התובע להוכיח, על ידי מאזן ההסתברויות, שהאשם היה הגורם ההכרחי לנזק ושלולא הוא הנזק לא היה מתרחש.
די בכך שרוב הסיכויים מלמדים על כך שהנזק לא היה נגרם.
המבחן מופעל בצורה שונה אם מדובר במעשה (האם התוצאה הייתה מתרחשת לולא בוצע המעשה) או במחדל (האם התוצאה הייתה מתרחשת לו בוצע המעשה).
כאשר התשובה לשאלות אלו היא שלילית הרי שהאשם הוא הגורם העובדתי ואחת הסיבות לנזק.
בפרשת שיאון נגרם לנערה נזק חמור בבריכה לאחר שהופלה על ידי מדריכה במסגרת "מחויבות אישית" במד"א.
מבחן 'הסיבה בלעדיה אין' יושם בה באופן הבא:
" אלמלא התנהגותו הרשלנית של המדריך, לא היה נגרם הנזק שנגרם: המדריך הפיל את התובעת, גרם לאיבוד שיווי משקלה, ולנפילתה לפנים על ברכה שספגה מכה קשה.
הנפילה גרמה לנפיחות זמנית בברך, כאבים בלתי פוסקים, פריקות חוזרות ונשנות וחוסר יציבות של הרגל אשר הביאה לנפילה ולפגיעה נוספת אוחרת".
הבעייתיות במבחן 'הסיבה בלעדיה אין' מתעוררת משום שישנן סיטואציות מורכבות יותר, שבהתקיימותן לא יכול להינתן מענה לשאלת קיומו של קשר סיבתי עובדתי על ידי מציאת הגורם ההכרחי לאירוע הנזק.
המכנה המשותף לסיטואציות אלה הוא "עמימות סיבתית".
עמימות זו נובעת לרוב מסיטואציות שונות של ריבוי גורמים: משותפים, נוספים, מצטברים או חלופיים.
סיטואציות אלו נגרמות בעיקר כאשר מס' מעוולים פועלים ביחד או בנפרד, כשהם פועלים בעת ובעונה אחת או בזה אחר זה, וגורמים לנזק אחד.
הקושי מתעורר כאשר כל אחד מהמעוולים יכול היה להביא להיווצרות הנזק גם ללא פעולותיו של האחר.
מבין אלו יש המגבירים את הנזק הראשוני, אחרים ה'בולעים' ומוחקים/מצמצמים את השפעתו של הנזק הראשוני על הניזוק (OVERTAKING CAUSE), וכאלו המבטלים/מנטרלים את פעולתו של המזיק הראשון (נחשבים כגורמים היפותטיים).
העקרונות הכללים בסוגיית יחוס האחריות והנזק במצבים של ריבוי מעוולים
הניזוק זכאי לפיצוי על מלוא נזקיו שנגרמו לו בכל האירועים גם יחד.
אין מזיק אחראי אלא לנזק שהוא גרם לו.
המזיק מוצא את הניזוק כמות שהוא.
באומדן הנזק לעתיד מתחשבים באירועים ובהתפתחויות העלולים או עשויים לקרות במהלך חייו של הניזוק ובאלה שכבר קרו עד למתן פסק הדין, שבכוחם להגדיל את נזקיו או להקטינם.
הדרך ליישומן בפועל של עקרונות אלו, רצופה מכשולים במיוחד במקרים מורכבים אלו:
ריבוי גורמים – גרימה סימולטנית
מצב בו שני מעוולים גורמים לנזק אחד.
אף אחד מהם אינו גורם הכרחי משום שהנזק היה נגרם בכל מקרה על ידי המעוול האחר.
לדוגמה: שתי רשלנויות בכיבוי מדורות שכל אחת מהן גרמה עצמאית להתלקחות אש שהתפשטה ופגעה ברכוש התובע.
ריבוי גורמים – גרימה דו שלבית (בליעת נזק)
מצב בו ישנם שני גורמים הנפרדים זה מזה כשהאחרון גרם לנזק חמור יותר.
ביהמ"ש נוהג לקבוע את חבות המזיקים בהתאם לשאלת האשם:
כך הכריע ביהמ"ש בפרשת גבאי בה תבע עובד במפעל לעץ את מעסיקו בגין נזק גוף שנגרם כתוצאה משימוש במסור כשבשלב מאוחר יותר ובטרם מתן פ"ד, נגרם לו נזק חמור יותר כתוצאה ממחלה, שבלע את הנזק הראשון.
שני המזיקים אשמים: במקרה בו גם המזיק השני הוא בר חבות יש להבחין האם מדובר בנזק מתמשך או בנזק שהסתיים.
אם הנזק הסתיים (כגון נזק לגוף או לרכוש) הרי שמעשהו של המזיק השני אינו משנה או מפחית מתוצאות מעשהו של המזיק הראשון.
השני מוצא את הניזוק כמות שהוא, כשהוא כבר ניזוק על ידי הראשון.
הוא רק מוסיף על הנזק שכבר נגרם לו, ויהיה אחראי רק לתוספת זו.
אחריות המזיק הראשון קטנה רק אם המזיק השני הפחית את הנזק שגרם הראשון או קיצר את תקופתו.
אך, אם מדובר בנזק מתמשך (כגון אובדן הכנסות הרכוש שניזוק או אובדן כושר השתכרות של מי שנפגע בגופו), הנזק של המזיק השני מצטרף לנזק של המזיק הראשון שעה שזה ממשיך להתרחש ולהצטבר.
מבחינה משפטית טהורה המזיק השני מנע מהניזוק לתבוע את המזיק הראשון ולכן יש לחייב את המזיק השני לבדו בגין הנזק כולו.
בפרשת חננשוילי נדון מקרה בו נהג נפגע בתאונה עצמית ראשונה, בגינה נגרמו לו 28 אחוזי נכות.
בתאונה אוחרת הנהג נהרג, והתעוררה השאלה מי ישלם בעבור הנזק שנגרם לאחר התאונה השנייה.
ביהמ"ש קבע שהמזיק השני ישא במלוא הנזק מכיוון שגרם לאובדן זכות התביעה בגין התאונה הראשונה.
ואולם אפשר כי מבחינת המדיניות הרצויה עדיף פתרון אחר, פרגמאטי, המטיל את האחריות על שני המזיקים ונותן הגנה טובה יותר לניזוק (הושאר בצ"ע).
מזיק ראשון ללא אשם, שני אשם: במישור העקרוני המזיק שהוסיף והחמיר נזק קיים, יחויב בפיצוי רק על החלק מהנזק הסופי שהוחמר ברשלנותו:
ואולם, בפרשת נגר התעוררה השאלה מה הדין במקרה בו רשלנותו של המזיק השני גרמה לנזק ראייתי שאיננו מאפשר לניזוק להוכיח את היקף הנזק המאוחר שנגרם.
באותו מקרה דובר בחולה שעבר שני ניתוחים, כשהניתוח השני הוא תולדה של רשלנות הרופא במהלך הניתוח הראשון.
כתוצאה מהניתוחים סבל החולה מנזק נפשי, כאשר לא ניתן היה להפריד בין החלק שנגרם בשל הניתוח הראשון (גורם בלי אשם), לבין החלק שנגרם בשל הניתוח השני.
ביהמ"ש קבע שבמקרים אלו יועבר נטל ההוכחה אל המזיק המאוחר, במידה ולא יעמוד בנטל, ייוחס לו כל הנזק (להלן בפרק הפתרונות).
ריבוי גורמים - אחריות קיבוצית?
הטלת אחריות קיבוצית פירושה חיובו של כל מי שמשתייך לקבוצה, אליה משתייך מעוול "אלמוני" לשאת בנזקיו של הניזוק.
הכוונה היא למקרים בהם אין ביכולתו של הניזוק להוכיח: כי התנהגותו של המזיק היא בת אשם; כי התנהגות המזיק גרמה עובדתית לנזק; או את שני הגורמים הללו גם יחד, אך הוא יכול להצביע על קבוצת אנשים אשר אחד או יותר מתוכה, אך לא כל המשתייכים אליה, גרמו לנזקיו.
עמדת הפסיקה הישראלית: הפסיקה בישראל דחתה עד כה את רעיון האחריות הקיבוצית, בנימוק שאין לוותר על דרישת האשם האישי בדיני הנזיקין.
במקביל, בפרשות שונות, הוגמשה באופן משמעותי הדרישה להוכיח סיבתיות עובדתית על פי מאזן הסתברויות.
בנוסף, בפרשת עמיר נתבעו מספר גורמים שהיו מעורבים בבניית מבנה שהתמוטט, מבלי שניתן היה לקבוע מיהו הגורם הרשלן.
השופטת נתניהו באמירת אגב, הביעה הדעה שאין לשלול התפתחות עתידית בפסיקה הישראלית, שבהתקיים נסיבות המצביעות בבירור על מעשה רשלני כשהתובע אינו מסוגל לזהות את האחראי המסוים לו, יעבור נטל ההוכחה לכל אחד מקבוצת האנשים שהנסיבות מצביעות עליו כעל האחראי האפשרי, להראות שאיננו אשם.
אפשר היה להציע הצעה מתונה יותר, לפיה יועבר נטל ההוכחה כשיש אשם בכל אחד מהגורמים אבל לא יודע התרשלות מי מהם גרמה לנזק.
הגם שסיטואציה זו טרם הוכרעה בפסיקה, בחרה נתניהו להתייחס למקרה קיצוני יותר בו תתאפשר העברת נטל ההוכחה על אף שייתכן שחלק מחברי הקבוצה כלל לא התרשלו.
מקרים העשויים להתאים להטלת אחריות קיבוצית
הוכח אשמו של הנתבע, אך לא הוכח כי הוא שגרם לנזק; עם זאת, ידועה קבוצת אנשים שעמה הוא נמנה, אשר מישהו מתוכה גרם לנזק באשמו.
שתי סיטואציות אפשריות למקרה מסוג זה:
שני נתבעים או יותר, אשר הוכח ששניהם התרשלו אך לא ניתן להוכיח על פי מאזן ההסתברויות את הקשר הסיבתי של אשמו של כל אחד מהם לנזק.
סיטואציה שכזו התעוררה בפרשת Tice.
ביהמ"ש העליון בקליפורניה פסק שעל הנתבעים מוטל הנטל להוכיח שלא גרמו לנזק.
ומשלא עמדו בנטל הוטלה עליהם אחריות ביחד ולחוד לנזקי התובע.
ביהמ"ש ראה תוצאה זו כצודקת משום שכך נמנע מצב בו שני הנתבעים הרשלנים יחמקו מאחריות כשהתובע יוותר ללא תרופה; והן משום שהנתבעים נמצאים במצב טוב יותר מהתובע להביא ראיות שיאפשרו לקבוע מי מהם פגע בו.
מקרים מסוג זה שנידון בפרשת Sindell - מדובר בתרופה שמטרתה להקטין את הסיכון להפלה טבעית שיוצרה בארצות הברית על ידי למעלה מאתיים חברות שונות ונמכרה למאות אלפי נשים בהריון.
שנים רבות לאחר שהחלו לשווקה התברר שרבות מהבנות שנולדו לנשים אשר השתמשו בה לקו במחלת הסרטן.
בשלב בה רצו הנשים לתבוע, לא ידעו את זהותה של החברה הספציפית שיצרה את התרופה.
עם זאת הוכח, כי בכל החברות דבק אשם (התרופה לא נבדקה כראוי טרם שיווקה; התעלמות מממצאים אשר העידו על הסיכונים הכרוכים בשימוש בה ואי אזהרה של הצרכניות).
ביהמ"ש קבע דוקטרינה חדשה - אחריות לפי חלק בשוק: כל אחת מהחברות הנתבעות (בתנאי שייצרו חלק משמעותי מתרופות הנ"ל שנמכרו בשוק) אחראית כלפי התובעת לנזקיה, אלא אם תצליח להוכיח שלא היא יצרה את התרופה בה השתמשה אמה של התובעת.
עוד נקבע כי נטל הנשיאה בנזק יחולק בין הנתבעות, לפי חלקן היחסי בשוק תרופות הללו.
פתרון זה מטיל את האחריות בגין יצירת הסיכון ולא בגין הנזק.
ההנמקה העיקרית של ביהמ"ש בעד אימוץ הדוקטרינה החדשה הייתה העדפתה של תובעת חפה מכל אשם על-פני נתבעות רשלניות.
כן הדגיש ביהמ"ש, כי לנתבעות ששיווקו תרופות אשר סיכוניהן מתממשים רק כעבור זמן רב, יש חלק עיקרי ביצירת הבעיה המיוחדת לזהות את מי שגרם לנזקה של התובעת וכי הטלת אחריות עליהן מוצדקת משיקולי פיזור נזק והרתעה.
הוכח כי הנתבע גרם לנזק, אך לא הוכח אשמו; עם זאת, ידועה קבוצת-אנשים שעמה הוא נמנה, אשר מישהו מתוכה גרם לנזק באשמו.
אלו מקרים בהם יש שני נתבעים או יותר, אשר גרמו עובדתית לנזק אולם רק אחד מהם היה אשם בגרימתו ולא ניתן לקבוע זהותו.
בפרשת פינס נקבע כי יש להבדיל בין ארבעה מצבים:
השניים מהווים קבוצה וקשורים זה בזה: ניתן לייחס לשניהם את המעשה שגרם לנזק והאחריות תחולק שווה בשווה.
השניים אשמים במידה שווה: שניהם יחויבו והאחריות תחולק ביניהם שווה בשווה.
אחד אשם, השני אינו אשם כלל, ואין אנו יודעים, מי האחד ומי השני: דין התביעה להדחות.
השניים אשמים, אלא שמידת אשמתו של זה עולה על מידת אשמתו של זה, ואין אנו יודעים, מי הוא זה שרשלנותו מרובה ומי הוא זה שרשלנותו פחותה.
עניין פינס נמנה עם הסוג הרביעי: תאונת דרכים, במהלכה מת אדם, לה גרמו 2 נהגים כאשר שניהם היו אשמים בגרימתה, אך ביהמ"ש לא יכול היה לקבוע מי יותר (80%) ומי פחות (20%).
ביהמ"ש הכריע כי נטל הנשיאה בנזק יחולק ביניהם שווה בשווה, על אף שאחד מהם ישא בנזקים מעבר לאלו שבהם היה נושא אילו העובדות היו ברורות לאשורן, והנזק היה מחולק על-פי אשמם היחסי.
לא הוכח קשר סיבתי ולא הוכח אשם:
לא הוכח אשמו של הנתבע ולא הוכח כי הוא שגרם לנזק; עם זאת, ידועה קבוצת אנשים שעמה הוא נמנה, אשר מישהו מתוכה גרם לנזק באשמו.
פרשת ארוג'י מהווה דוגמה טובה למקרה כזה.
באותו עניין אירעה התפוצצות במנוע משאיתו של התובע.
לא היה ברור מי מהנתבעים (שני מוסכים) התרשל וגרם לנזק, למרות שהיה סביר מאוד להניח כי אחד מהם עשה כן.
ביהמ"ש העליון סירב להטיל אחריות על מי מהנתבעים והתביעה נדחתה.
האם ראוי להכיר בעקרון האחריות הקיבוצית במשפט הישראלי?
הטלת אחריות קיבוצית מוצדקת משיקולי הרתעה (אם כי בסיטואציות מסוימות כמו אירועי נזק שאינם מבוטחים משקלם של שיקולי ההרתעה קטן).
הטלת אחריות קיבוצית יוצרת תמריצים חיוביים לנקיטת אמצעים לגילוי זהותו של המעוול שגרם לנזק, לפני אירוע הנזק ולאחריו.
בדרך כלל בני הקבוצה שעמה נמנה המעוול אשר גרם לנזקו של התובע, הם בעלי היכולת לפתור את בעיית הזיהוי, ואם לא יוכר עקרון האחריות הקיבוצית, יהיה להם תמריץ ברור במקרים רבים לא לפתור בעיה זו, ואף להחריפה.
שיקולים של פיזור נזק תומכים גם הם במקרים רבים בהטלת אחריות קיבוצית, הן מהטעם שבני-הקבוצה שעמה נמנה המעוול אשר גרם לנזק הם רבים, ואילו התובע לעיתים הוא אחד; ובעיקר משום שבמקרים רבים, אם כי לא בכולם, בני הקבוצה הם מפזרי הנזק הטובים יותר.
מבחינת שיקולי צדק מתקן - צריך להתקיים לפחות תנאי אחד כדי שהטלת אחריות קיבוצית תוצדק משיקולי צדק מתקן: כל אחד מבני הקבוצה שעמה נמנה המעוול אשר גרם לנזקו של התובע, גרם לנזקים כלשהם, וחיובו בדין, יחד עם יתר בני הקבוצה, יאפשר הענקת פיצוי למי שניזוק על ידו.
הטלת אחריות קיבוצית במקרה זה אף יוצרת מנגנון אפשרי להעברת עושר מן המזיק אשר גרם נזק אל הניזוק אשר נפגע על ידיו.
לבסוף, הטלת אחריות קיבוצית עולה לעיתים בקנה אחד עם מטרה חלוקתית המוזכרת לא אחת בפסיקת ביהמ"ש העליון: העדפת ניזוק חף על פני מזיק אשם.
אומנם, עקרון האחריות הקיבוצית מהווה סטייה מסוימת מהרעיון, שאשם אישי הוא תנאי לאחריות נזיקית.
אולם, הכרה בו, לפחות בקבוצת המקרים הראשונה ובמקרים מסוימים הנמנים עם שתי הקבוצות האחרות, עולה בקנה אחד עם המטרות שדיני הנזיקין שואפים להגשים, אפילו אם אינה תואמת באופן מלא את הכללים הקיימים במשפט הנזיקין הפוזיטיבי.
ריבוי גורמים – זכאות קיבוצית?
מקרה ה"ראי" של אחריות קיבוצית.
מצב בו ידועה זהות המעוול, ידועה קבוצת בני-אדם שעמה נמנה, או נמנים, הניזוקים, אך לא ידועה זהותם המדויקת.
למעשה, ההתנהגות העוולתית גורמת נזק הנגרם גם על ידי גורמים אחרים (למשל סביבתיים) ואין יודעים מי מהנושאים בנזק ניזוק על ידי ההתנהגות העוולתית ומי ניזוק על ידי הגורמים האחרים.
לדוגמה: מקרה של מעוול המזהם את סביבתו ומגדיל שכיחותה של מחלה הקיימת גם בהיעדר זיהום.
במקרה כזה לא ניתן לקבוע מי מהחולים לקה במחלה עקב הזיהום ומי היה לוקה בה ממילא.
כפי שראינו לעיל המבחן הקלאסי של 'גורם שבלעדיו אין' אינו מאפשר בכל המקרים הטלת האחריות בנזיקין (הכפופה גם לשיקולים של סיבתיות משפטית).
די במקרה של מזיקים במשותף, המקרה הפשוט מבין הסיטואציות השונות של ריבוי גורמים מספיקים, כדי להמחיש, כי מבחן זה עלול להביא לדרך ללא מוצא: כל אחד מהגורמים יכול לטעון כי אלמלא מעשהו של האחר לא היה האירוע המזיק קורה, ובכך לנסות לגולל את האחריות מעצמו.
הנפגע ייצא אז וידיו על ראשו.
הדבר הביא פוסקים ומלומדים לחפש פתרונות אחרים, בין ברמה הרעיונית ובין בדרכים פרגמטיות כדי לענות על חסר זה:
המבחן האופציונלי – מבחן הדיוּת
מבחן הדיות מהווה חלופה אפשרית למבחן הקלאסי ('גורם בלעדיו אין') והושאר בצריך עיון בפרשת ועקנין:
"ייתכן – ונוכל להשאיר זאת בצ"ע – שיש להרחיב גישה זו ולקבוע, כי אשם הוא סיבה לנזק, אם הוא מהווה גורם יסודי ומהותי, גם אם אינו גורם בלעדיו אין".
המבחן קובע כי אשמו של אדם הוא הגורם העובדתי של מאורע מסוים אם הוא הכרחי או היה הכרחי ללוא היה בנמצא מכלול גורמים בלתי תלוי אחר, שהיה בו לבדו כדי להביא לידי אותה התוצאה.
כלומר, הכרחיותו של גורם מסוים איננה המבחן היחיד, במקומו עשויה לבוא דיוּתו (sufficiency) של האשם להביא לידי הנזק כגורם הכרחי במכלול הגורמים העובדתיים.
לדוגמה: במקרה שאדם סובל מנזק כתוצאה מתאונת דרכים שמנעה ממנו להגיע במכוניתו ליעדו בזמן, כשברור שממילא לא היה מגיע בזמן בשל פגם במכונית שנבע מרשלנותו של יצרן המכוניות (סיבתיות חלופית) הרי שהנזק היה קורה גם ללא הפגם וכביכול לפי המבחן הקלאסי אנו אמורים לפטור את שניהם.
במצב שכזה נטיל עליהם את האחריות מכוח מבחן 'הדיות'.
דיני הסיבתיות המסורתיים מטילים על התובע את הנטל להוכיח את קיומו של קשר סיבתי על פי מאזן ההסתברויות.
על התובע להוכיח בהסתברות של לפחות 51% את טענותיו.
משהוכחה הסתברות זו זכאי התובע למלוא נזקו.
כאשר ההסתברות נמוכה יותר אין התובע עומד בנטל הוכחתו של הקשר הסיבתי ודין תביעתו להידחות.
הכלל המסורתי הוא אפוא כלל של "הכול או לא כלום".
באופן נקודתי, קבע השופט לוין כי רשלנות הרופאים שהובילה לאובדן סיכוי החלמה היא בגדר מושא אינדיבידואלי של נזק בר-פיצוי.
הניזוק זכאי לפיצויים בגינו על-פי שיעור אובדן הסיכוי, גם אם שיעור זה נמוך מ-50%.
לכאורה, מדובר בדוקטרינה המוגבלת לתחום הרפואי ולמצבים מסוימים של 'אובדן סיכויי החלמה' אך לא כך הם הדברים לאשורם.
אובדן סיכויים שלא להינזק אינו מאפיין אך ורק את מצבי הטיפול הרפואי הרשלני.
קיימים אינספור מצבים שבהם ניתן להעלות טענה של "איבדתי סיכוי לא להינזק".
משמעויות המעבר משיטה סיבתית של "הכול או לא כלום" לשיטה יחסית הן מרחיקות-לכת.
אמנם, מבחינת נטל האחריות הכולל קיים בשיטה היחסית "איזון פנימי" – היא נותנת לתובע המצוי מתחת לרף ה-51% ונוטלת מהתובע המצוי מעל לרף זה – אך אפשר בהחלט שהנתינה תהיה גדולה משמעותית מהנטילה או ההפך, ונטל האחריות הכולל ישתנה מהותית כמו גם הקצאת הסיכונים בין מזיקים לניזוקים.
השימוש בהעברת נטל השכנוע נעשה בעיקר בסיטואציות של רשלנות רפואית, כאשר הנתבע גורם לתובע "נזק ראייתי".
נזק ראייתי המאפשר העברת נטל ההוכחה הוא "נזק ראייתי דיוני".
למשל מצב שבו המזיק נמנע מלבצע בניזוקה בדיקה מתבקשת, אשר הייתה יכולה לתת תשובה לשאלה, אם בעת ביצועה הייתה שרויה כבר בתהליך שהסב לה את הנזק.
משנמנע המזיק מלבצע את הבדיקה, גרם בכך נזק ראייתי והועבר אליו הנטל לשכנע שבאותו שלב, בו נמנע מלבצע את הבדיקה, הניזוקה לא הייתה שרויה עדיין בתהליך האמור.
כלומר, אם קיימת מחלוקת לגבי עובדות אשר היה ניתן להוכיחן לולא התרשלות הנתבע - תקבענה העובדות כטענת התובע, אלא אם ישכנע הנתבע שהעובדות הן כטענתו.
פתרון זה נועד לפתור את בעיית העמימות הסיבתית - על הנתבע להוכיח העדרה של הסיבתיות העובדתית באשר לגורם הלוטה בעמימות.
הנתבע יצטרך להראות על פי מאזן ההסתברויות, ולפי ההקשר, כי לא התנהגותו העוולתית אלא התנהגות עוולתית של אחר בקבוצת "החשודים" היא זו שגרמה לנזק; כי הנזק לא נגרם על ידי התנהגותו העוולתית, או להצביע על חלקו בנזק תוך בידולו מחלקי הנזק שגרמו אחרים.
העברת נטל זו נעשית באמצעים שונים, אם תוך שימוש בכלים סטטוטוריים כמו הכלל "הדבר מדבר בעדו", ואם באמצעות חזקות שיפוטיות כמו החזקה המעבירה אל הנתבע הרפואי את נטל שלילת הקשר הסיבתי במקרים של אי הצגת רישום רפואי מתאים.
העיקרון שביסוד העברת נטל השכנוע התרחב בפסיקה אף מעבר לקונטקסט הרפואי.
בפרשת סרן יואב, קבע ביהמ"ש שבדיקה רשלנית שביצעה המדינה ברכב שנפגע כתוצאה מירי גרמה לנזק ראייתי ומנעה מהתובע את האפשרות להוכיח כי הרכב נפגע מקליע צה"לי ועל כן העביר את נטל ההוכחה למדינה להראות שהפגיעה נבעה מגורם אחר.
פתרון העברת הנטל משמר את התפיסה המסורתית של "הכל או לא כלום" (הנזק נגרם או לא נגרם על ידי המזיק).
הגמשת הראיות שבהן ניתן לעשות שימוש
כך, בפרשת קרישוב, פסק ביהמ"ש פיצוי לעובד מפעל שחלה בסרטן הלימפה, שלטענתו נבע מחשיפה מתמשכת לאסבסט, על אף שלא הוכח הקשר המדעי בין השניים.
סעיף 439(ב) לקודקס קובע כי "התנהגות עוולתית תיחשב כגורם העובדתי לנזק אם בלעדיה לא היה הנזק נגרם".
בהוראה זו בא לידי ביטוי מבחן היסוד לסיבתיות עובדתית – מבחן הסיבה שבלעדיה אין - המפורש מתוך סעיף 64 בפקודת הנזיקין.
כאמור קיימת שורה ארוכה של מצבים שבהם הנטל שמטיל מבחן זה על התובע – להוכיח על פי מאזן ההסתברויות שהתנהגותו העוולתית של הנתבע הייתה גורם הכרחי לנזקו – אינו מניב תוצאות רצויות.
סעיף 439(ב) מתייחס למצב אחד כזה בלבד: מצב שבו נגרם נזק נתון על ידי יותר ממעוול אחד, וקובע כי "אם נגרם נזק על ידי יותר מהתנהגות עוולתית אחת, יראו כל אחת מהן כגורם עובדתי".
מטרת ההוראה היא לסייע לניזוק במצבים הלא שכיחים שבהם נגרם נזק נתון שלו על ידי שני מעוולים או יותר ללא תלות בין העוולות, כשכל גורם הוא גורם "מספיק" לנזק.
הגרימה המשותפת יכול שתהיה סימולטנית או "דו שלבית" (בליעת הנזק).
מבחן הסיבה בלעדיה אין אינו נותן מענה ראוי למצבים אלה ומביא לכך שהניזוק "נופל בין הכיסאות" דווקא בשל היותו קרבן לשתי עוולות או יותר.
ההוראה שבסעיף 349 (ב) פוטרת קושי זה על ידי הנהגת מבחן של דיות שלפיו במצבים אלה ייחשב גם גורם "מספיק" לנזק כגורם עובדתי.
מבחן זה מאפשר שיימצאו אחראים יחדיו לנזק שני המעוולים שגרמו לו סימולטנית, ויוצר במקרים המתאימים אפשרות להטיל אחריות הן על המעוול שגרם לנזק ראשון על אף שהוא נבלע בנזק מאוחר, והן על המעוול שגרם לנזק המאוחר.
כאמור, סעיף 439(ב) בקודקס מתייחס רק למצב שבו נגרם נזק נתון על ידי יותר ממעוול אחד.
לאור מגוון הבעיות העולות מיישומו של מבחן הסיבה שבלעדיה אין, מתעוררת השאלה האם יש מקום להסדיר בקודקס מצבים נוספים של סטייה ממבחן זה, מתי שאינו נותן מענה ראוי לקושי שבו נתקל הניזוק כשהתנהגותו העוולתית של הנתבע איננה גורם הכרחי לנזקו, או כשאין בידו להרים את נטל מאזן ההסתברויות לעניין זה.
י גלעד במאמרו, גורס כי היכולת להסדיר סוגיות אלו באמצעות חקיקה בצורה ראויה היא מוגבלת ביותר.
זאת משום שהמבחנים המיושמים בפסיקה מעוררים קשת של שאלות שטרם ניתן עליהן מענה ברור, מה גם ששאלות אלו משתנות בהתאם לעמימות הסיבתית שנוצרה בסיטואציה קונקרטית ועל כן קשה להכניסם אל מסגרת נורמטיבית אחת.
לשיטתו, סוגיות אלו מצריכות קודם לחקיקה דיון וליבון יסודיים בפסיקה.
גם בשיטות משפט אחרות אין ניסיון להתמודדות כוללת דרך החקיקה עם בעיות העמימות הסיבתית.
בריסטייטמנט השלישי לצד ההסדר של האחריות המשותפת במקרה של גרימה סימולטנית (סעיף 27) מצוי בו רק הסדר אחד נוסף (סעיף 28) החורג מהדרישה המסורתית מהתובע להוכיח כי הנתבע היה גורם הכרחי לנזקו.
סעיף 28 קובע שכאשר קיימת קבוצת נתבעים ואין יודעים איזו מההתנהגויות העוולתיות גרמה לנזק – נטל הוכחה לעניין הסיבתיות העובדתית עובר אל שכמי הנתבעים כך שכולם אחראיים יחד ולחוד למלוא הנזק.
המשפט האנגלי אימץ במסגרת הפסיקה פתרון אחר - אחריות יחסית.
בשני מקרים בהם עובד נחשף לאסבסט אצל כמה מעסיקים ולא היה ניתן לקבוע אצל מי מהם פרצה אצלו מחלת הסרטן, הוטלה על כל מעביד אחריות חלקית בשיעור החשיפה היחסית ולא אחריות יחד ולחוד על מלוא הנזק.
פתרון זה אומץ גם בעקרונות האירופאיים המחילים אותו גם במקרים של זכאות קולקטיבית.
ניתן לאמץ הסדר מסוג זה גם בקודקס, אשר יותיר לביהמ"ש את הבחירה בין פתרון של העברת הנטל לבין פתרון של אחריות יחסית.
פתרון אפשרי אחר, השנוי במחלוקת בקרב המלומדים, הוא שניתן לפתור חלק מהבעיות העמימות הסיבתית באמצעות פיתוח עילה עצמאית בעוולת הרשלנות, המטילה אחריות בשל גרימת נזק ראייתי בפן המהותי-נזיקי (להבדיל מנזק ראייתי בפן הדיוני המאפשר את העברת נטל ההוכחה - לעיל).
לפי דוקטרינה זו שפותחה על ידי המלומדים פורת ושטיין, עומדת לתובע עילת תביעה נזיקית כאשר נשללת ממנו במעשה עוולה היכולת להוכיח את מרכיבי עילת תביעתו כלפי אדם שגרם לו נזק.
המדובר בראש נזק עצמאי הנבדל מהנזק הישיר שסבל הניזוק, ואשר משקף את שוויה של הזכות למידע שנשללה ממנו.
המחלוקת נסובה סביב גבולותיה וערכה המוסף של דוקטרינה זו.
מבט ביקורתי: קשר סיבתי עובדתי במשפט העברי
ההלכה בוחנת את סוגיית הקשר הסיבתי בשני מוקדים עיקריים:
גרימה ישירה מול גרימה עקיפה
המשפט העברי מבחין באופן בולט בין גרימה ישירה לנזק לבין דרכי גרימה עקיפות, אותן הוא מגדיר בקטגוריות שונות שהבולטות בהן הן גרמא וגרמי.
בקטגוריות אלו הוא אף נוטה להימנע מחיוב פיצוי ומסתפק לעיתים בסנקציה מוסרית או אלוהית ("חייב בדיני שמיים").
הפסיקה הישראלית, כפי שראינו לעיל, בוחנת את שאלת עמימות הסיבתיות דרך מקרים בעיתיים של ריבוי גורמים וקושי במציאת הגורם ההכרחי וממעטת לעסוק בסוגיה חשובה זו.
סיטואציות נוספות של עמימות סיבתית מובאות בהקשר זה.
לדוגמה: "שור שדחף בהמה לתוך הבור ומתה, אם מועד הוא בעל הבור משלם מחצה ובעל השור מחצה...וכן המניח אבן על פי הבור ובא השור ונתקל בה ונפל לבור ומת, המניח את האבן משלם מחצה ובעל הבור מחצה".
כאן ברור שהנזק נגרם על ידי שני הגורמים - "מעוולים יחדיו", אך ישנם מקרים של ספק עובדתי כגון: "שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה אם משנגחה ילדה".
הפתרון ההלכתי במקרים אלו נתון במחלוקת בין גישת "ממון המוטל בספק יחלוקו" (סומכוס) לבין גישת "המוציא מחבירו עליו הראיה"(חכמים) המניחה את נטל ההוכחה על כתפי הניזוק.
יצחק אנגלרד, "יסודות האחריות בנזיקין" דיני הנזיקין - תורת הנזיקין הכללית (הוצאת מאגנס, ג' טדסקי עורך, מהדורה 2, תשל"ז).
עו"ד משה ויסמן, "תביעות רשלנות בנזיקין", הוצאת שנהב (2003).
גד טדסקי, דיני הנזיקין – תורת הנזיקין הכללית (ירושלים, תשל"ז).
פרופ' י גלעד, "הערות להסדרי הנזיקין בקודקס – אחריות ותרופות" משפטים ל"ו(3) (תשנ"ז).
פרופ' אריאל פורת,"אחריות קיבוצית בדיני נזיקין" משפטים כ"ג (תשנ"ד) 313.
פרופ' י גלעד, א גוטל, "על הרחבת האחריות בנזיקין בהיבט הסיבתי - מבט ביקורתי" משפטים לד (תשס"ד) 385.
ת"א 6438/04 נעה שיאון נ' מדא, ביהמ"ש השלום ראשון לציון
ערוך השולחן, חושן משפט, שפו א', מחלק את הנזקים העקיפים לחמש קטגוריות: גרמא, גרמי, היזק שאינו ניכר, דבר הגורם לממון והמזיק שעבודו של חבירו.
שולחן ערוך, חושן משפט, סימן תיב'
שולחן ערוך, חושן משפט, סימן תי'
מסכת בבא קמא, פרק ה', משנה א'.
ד"ר יובל סיני, פסיקת פיצוי חלקי על פי אחריות יחסית במקרים של סיבתיות עמומה על פי המשפט העברי, המכללה האקדמית נתניה.
פקודת הנזיקין (נוסח חדש) תשכ"ח – 1968
קשר סיבתי משפטי הוא מונח משפטי המבטא זיקה בין התנהגות לבין תוצאה.
בהצטרפו לקשר סיבתי עובדתי הוא מטיל אחריות או אשמה ביחס לתוצאה מסוימת על הגורם להתממשותה.
השימוש המשפטי בקשר סיבתי משפטי קיים בעיקר בדיני נזיקין ביחס לעוולות ובדיני עונשין ביחס לעבירות תוצאה.
מטרת הבחינה של הקשר הסיבתי העובדתי היא לברר מבחינה מציאותית אם המעשה של האדם הנדון אכן גרם לתוצאה הפלילית או הנזיקית.
מטרת הבחינה של הקשר הסיבתי המשפטי, לעומת זאת, היא לברר האם ראוי להטיל את האחריות על התוצאה על כתפיו של זה שגרם אותה.
כך לדוגמה, אדם שביצע פעולה שגרתית שגרמה לחברו להיבהל ולמות מהתקף לב, למרות שמבחינה עובדתית המעשה שלו היווה את הגורם למוות - לא חלה עליו אחריות פלילית, כיוון שמדובר בתוצאה לא צפויה (מבלי לדון ביסוד הנפשי).
במקרה כזה לא מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המעשה לבין התוצאה.
הקשר הסיבתי המשפטי מתייחס אל שאלת האחריות המשפטית לנזק מסוים.
כדי שאדם יישא באחריות נזיקית על נזק שגרם יש להוכיח כי לא רק שמתקיים קשר סיבתי עובדתי בין המעשה המעוול לבין הנזק אלא יש להוכיח כי הנזק שגרם המעוול היה צפוי או היה בתחום הסיכון.
במובן זה, ניתן לאפיין את תפקידו של הקשר הסיבתי המשפטי כמעין מסננת הפוטרת מאחריות נזיקית מעשה שגרם בפועל לנזק כאשר הנזק או הליך הגרימה לא היו צפויים או לא היו בתחומי הסיכון של מעשי המעוול.
המבחנים הבוחנים את קיומו של קשר סיבתי משפטי מבוססים על שיקולי מדיניות.
אך אף שהמבחנים הם מבחנים של שיקולי מדיניות, המשפט הישראלי קבע מבחנים ברורים כדי לקבוע אם מבחינת שיקולי המדיניות מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המעשה המעוול לבין הנזק.
הפסיקה הישראלית הגדירה שלושה מבחנים לקביעת הקשר הסיבתי.
פסק הדין המנחה בנושא זה הוא פסה"ד פאר נ' חברה לבניין סילבוט שם נקבעו מבחני הקשר הסיבתי הלכה למעשה.
התובעים בפסק הדין הם בעלי בתי עסק שתבעו את האחראים על בניית מחסן לאחסון תבואה (סילו) בסמוך לבתי העסק שהתרסק כתוצאה מכשלים בבנייתו וגרם לנזק אצל התובעים.
השאלה שנידונה בפסק הדין היא האם מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המפקח על הבנייה לבין הנזק שנבע מהכשלים בבנייה.
המבחן הראשון המוצג בפסק הדין הוא מבחן השכל הישר הבוחן האם התכונות המאפיינות את ההתנהגות העוולתית תרמו בפועל לתוצאה המזיקה.
המבחן השני, העולה מסעיף 64(2) לפקודת הנזיקין הוא מבחן הצפיות שתפקידו להוציא נזקים שלא היו צפויים למעוול מהאחריות הנזיקית.
המבחן השלישי הוא מבחן הסיכון הבוחן אם תהליך הגרימה שהתרחש בפועל הוא זה שמפניו בא המחוקק להגן.
המבחן המרכזי הוא מבחן הסיכון כשאת מבחן הצפיות ניתן להגדיר למעשה כקונקרטיזציה של מבחן הסיכון.
מבחן הסיכון קובע כי הקשר הסיבתי מתקיים כאשר תהליך הגרימה שהתרחש בפועל הוא זה שמפניו בא המחוקק להגן.
מבחן תחום הסיכון הוא מבחן מסגרת.
לפי מבחן הסיכון תהליך גרימה מסוים מצדיק הטלת אחריות משפטית רק כאשר בחינת כוונת המחוקק מצביעה כי המחוקק התכוון להטיל אחריות בגין סיכונים שכאלו.
מבחן הסיכון חל בעוולות של אחריות חמורה.
בעוולות אלו השאלה היא לא האם הנזק שנגרם הוא צפוי אלא האם הוא מימוש של הסיכון שאותו החיקוק רצה למנוע.
דוגמה בולטת לכך היא עוולת הפרת חובה חקוקה, שם עיקר בחינת הקשר הסיבתי המשפטי הוא בשאלה האם החיקוק התכוון למנוע את מימוש הנזק שנגרם בפועל.
דוגמה נוספת לשימוש במבחן הסיכון היא בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
בפסק דין שולמן נאמר שהמבחן הסיבתי בחוק הפיצויים הוא מבחן הסיכון.
בחוק הפיצויים מדובר בנזק שנגרם כתוצאה מתאונת דרכים (המוגדרת כשימוש ברכב מנועי).
האשם - בחוק הפיצויים הוא במובן הטכני - שימוש ברכב.
כאשר ישנה דרישה בחוק שהנזק ייגרם עקב השימוש.
בפרשת שולמן אדם מתניע את מכוניתו והמכונית התפוצצה כי הייתה ממולכדת.
השאלה העולה בפסק הדין היא האם לצורך הפיצויים מדובר בתאונת דרכים?
בית המשפט קובע שיש לבדוק האם המחוקק התכוון להטיל אחריות בגין הליך גרימה שכזה.
בפרשת שולמן קובע ביהמ"ש שהמחוקק התכוון להטיל אחריות גם בגין סיכונים שכאלו.
השופט ברק מציין כי מבחן הסיכון עדיף בכל הנוגע לאחריות שאינה מבוססת על רשלנות.
פסק דין מרכזי המיישם את מבחן הסיכון בעוולה של הפרת חובה חקוקה הוא פסק הדין ועקנין נ' המועצה אזורית בית שמש.
התובע בפסק הדין הוא נער שקפץ למים רדודים בבריכת השחייה שבתחום אחריותה של הנתבעת.
בקרבת הבריכה לא היה שלט המזהיר מפני קפיצה במקום זה על אף קיומה של הוראת חוק המחייבת שיוצג שילוט שכזה בתחום הבריכה.
השופט ברק קובע בפסק הדין כי לאחר שהוכח כי התקיים הקשר הסיבתי העובדתי כי מתקיים גם הקשר הסיבתי המשפטי שכן פגיעת גוף כתוצאה מקפיצה לאזור זה של הבריכה הוא בוודאי בתחום הסיכון שעליו נועדה להגן אותה הוראת חוק.
מבחני הצפיות והסיכון כוללים אלמנטים דומים.
השופט אגרנט הסביר, כי מבחן הסיכון "אינו אלא פירוש יותר רחב - ואם תמצי לומר: הכללה - של מבחן 'הציפיות הסבירה'.
למעשה לא ייתכן מצב בו מקרה ייכנס למבחן הצפיות אך ייפול במבחן הסיכון.
מבחן הצפיות, המיושם בעוולת הרשלנות, קובע כי קשר סיבתי מתקיים כאשר המעוול היה צריך לצפות כי כתוצאה ממעשהו ייגרם הנזק.
הקשר הסיבתי לא ינותק גם אם אחד הגורמים לנזק היה מעשה של אחר שנעשה ברשלנות חמורה, בפזיזות או אף במתכוון, אם מעשה זה נמצא בתחום צפייתו הסבירה של המעוול.
במבחן הצפיות נבדוק האם, כאשר סיווגתי התנהגות מסוימת כשלילית, עשיתי זאת כי צפיתי (בין השאר) את הנזק שאכן נגרם בפועל.
למבחן הצפיות תפקיד מרכזי בעוולת הרשלנות בהיותו משמש כ"מסננת".
עוולת הרשלנות בהיותה עוולת מסגרת היא רחבה ולכן לשאלת הקשר הסיבתי המשפטי תפקיד חשוב בצמצומה של העוולה.
אנו בוחנים האם כאשר התנהגות מסוימת סווגה כשלילית היא עשתה תוך צפיית הנזק כפי שהוא אכן נגרם בפועל.
לא די בכך שנוכיח כי היה מעשה בעל אופי רשלני אלא יש צורך בהוכחה כי הנזק המסוים שנגרם היה ניתן לצפייה של המעוול.
שתיים הן השאלות העולות בפסיקה במסגרת הדיון במבחן הצפיות:
מה צריך לצפות המעוול כדי שיתקיים הקשר הסיבתי?
מהי דרגת הצפיות הנדרשת כדי להוכיח כי היא אכן התקיימה?
כדי לענות על השאלה הראשונה יש להבחין בארבעה גורמים המרכיבים את המושג נזק ולהבין אילו מהגורמים הללו צריך המעוול לצפות.
ארבעת הגורמים הם: סוג הנזק, היקף הנזק, הליך הגרימה וזהות הנפגעים.
כאשר במבחן הצפיות אנו בוחנים האם צפה המעוול את סוג הנזק שנגרם, היקף הנזק שנגרם ואת הליך הגרימה.
שאלת הצפיות לגבי זהות הנפגע, קרי שאלת הקשר בין המעוול לניזוק, אינה מתעוררת בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי והיא שייכת ליסוד הראשון בעוולת הרשלנות הוא יסוד ההתרשלות.
במשפט הישראלי עיקרו של מבחן הצפיות מתמקד בשאלת הצפיות לגבי סוג הנזק ושאלת הליך הגרימה וזאת כיוון שהפסיקה הישראלית הקלה בדרישה לצפות את היקפו של הנזק.
צמצום הדרישה לצפיית היקף הנזק מוצא ביטוי בכלל חומרת הנזק שמגדיר כי מבחינה עקרונית כל נזק הוא צפוי אלא אם כן היקף הנזק אינו ניתן לצפייה מבחינה הגיונית.
גם שאלת הצפיות מבחינת הליך הגרימה של הנזק הקלה הפסיקה והניחה כי לרוב תתקיים הצפיות הנדרשת וזאת לאור עיקרון הגולגולת הדקה הקובע כי אנו בוחנים את הניזוק כמות שהוא, על חולשותיו ורגישיותיו.
כלומר, עיקרון זה מניח כי היקף נזק שנגרם כתוצאה מרגישות או חולשה של הניזוק המסוים נחשב כצפוי מבחינת האחריות שנטיל עליו גם אם לא הייתה צפיות כזו מבחינה סובייקטיבית.
כלל עיקרון הגולגולת הדקה מהווה חריג לציפיות של סוג הנזק.
אם לניזוק יש רגישות מיוחדת ולכן נגרם הנזק, נחייב את המזיק בנזק אפילו שהוא לא יכול היה לצפות את סוג הנזק.
השאלה השנייה שמתעוררת ככל שאנו בוחנים צפיות היא על דרגת הצפיות הנדרשת בכל אחד מהגורמים הללו.
שאלה זו היא למעשה שאלה של הפשטה.
כלומר, אנו בוחנים לאיזו רמה של דיוק נדרשת מבחינת הצפיות כדי לקבוע כי היא נתקיימה.
בית המשפט קבע כי נדרשת רמת הפשטה גבוהה כך שדי בצפיית הליך הגרימה בקוויה הכלליים כדי להטיל אחריות משפטית.
מבחן השכל הישר קובע כי הקשר הסיבתי מתקיים כאשר התכונות הרשלניות שבמעשה גרמו עובדתית לנזק, והקשר הסיבתי נשלל רק אם בתהליך הגרימה מעורב גורם בלתי צפוי בעליל כגון מאורעות טבע בלתי רגילים, צירוף מקרים או מעשיהם הרצוניים של אחרים ובלבד שההתערבות התרחשה לאחר ביצוע הפעולה הרשלנית.
על-פי מבחן זה, נסיבות שהיו קיימות לפני ביצוע המעשה אינן מנתקות את הקשר הסיבתי.
השאלה שנשאלת בעניין זה היא האם כל הגורמים המאפיינים את התנהגות המזיק, תרמו בפועל לתוצאה המזיקה.
מבחן השכל הישר הוא מבחן עמום ולכן ניתן לסווג את משמעותו הלכה למעשה לשלושה חריגים בהם נשלל הקשר הסיבתי לאור מבחן זה: אירוע טבע בלתי רגיל, סיטואציות של זמן ומקום והגורם המתערב.
ס' 64(1) לחוק קובע כי הקשר הסיבתי ישלל אם הנזק נגרם על ידי מקרה טבעי בלתי רגיל שאדם סביר לא יכול היה לראותו מראש ואי-אפשר היה למנוע תוצאותיו אף בזהירות סבירה.
כלומר במקרה של התרשלות המקיימת את דרישת הקש"ס העובדתי אשר היה מעורב בה מאורע טבע לא צפוי לא נטיל אחריות נזיקית.
החריג הזה כמעט ולא מוצא ביטוי והוא מתייחס לאותם מקרים נדירים של התערבות של מאורע טבע לא צפוי שיצר את הנזק.
חריג זה אינו בעל משמעות שכן הוא נובע באופן טבעי ממבחן הצפיות.
את הבעיה המרכזית שמעורר החריג הזה, אפשר לראות בפרשת אמזלג שבה מדובר באדם שעבד כפועל בבית-חרושת ונפגע בראשו על ידי לוחות אזבסט שניתקו מגג בנין המטווייה בעת סופה עזה, הוא תובע פיצויים מהחברה המחזיקה את אולם המטווייה ומן החברה שבנתה את המבנה שש שנים קודם לכן.
בפסה"ד טוען השופט לנדוי כי קיימת לכאורה סתירה פנימית בין הרישא של הסעיף המניח אשם של המעוול והסיפא של הסעיף שדורש התנהגות סבירה.
למעשה כאשר אין אפשרות למנוע את התוצאה באמצעות נקיטת זהירות סבירה אזי שלא מתקיים הקשר הסיבתי העובדתי ולא מתעוררת כלל שאלת הקשר הסיבתי המשפטי.
ביטוי יחיד לחריג זה מופיע בפס"ד לאה שרון נ' או.אר.אס כוח אדם.
שער חשמלי שבבעלות הנתבעים פורק והושען על גדר סמוכה למשך כחמש שעות לצורך תיקון.
משב רוח חזק ופתאומי הוביל לנפילת השער על המנוח ולמותו.
בית המשפט המחוזי קבע כי מדובר באירוע טבעי בלתי רגיל במובן זה שאדם סביר לא יכול היה לצפותו מראש ולמנוע את תוצאותיו גם בנקיטת זהירות סבירה.
בית המשפט העליון קבע כי לכאורה ככל שאנו עוסקים בעוולת הרשלנות חריג זה הוא מיותר לאור דבריו של לנדוי.
נראה כי אם הוכחה התנהגות רשלנית החריג אינו רלוונטי לאור הסיפא של הסעיף הדורשת כי לא היה בכוחה של התנהגות סבירה כדי למנוע את הנזק.
בית המשפט קבע כי במקרה הנידון משב הרוח לא היה נדיר אף על פי שהוכח כי הוא בלתי שכיח ולכן אין לראותו כאירוע טבע בלתי רגיל השולל את הקשר הסיבתי.
החריג השני – סיטואציות של זמן ומקום
חריג זה נועד לשלול מקרים בהם כל התרומה הסיבתית מתמצית בכך שאדם היה במקום מסוים, בזמן מסוים.
חריג זה מוציא מתחום האחריות הנזיקית תרומה סיבתית שהיא מקרית.
כלומר, במקרה שהתקיים קשר סיבתי עובדתי אך כל התרומה הסיבתית הייתה שאדם נכח במקום מסוים ובזמן מסוים אזי לא מתקיים קשר סיבתי משפטי.
אם התרומה של ההתנהגות העוולתית לנזק היא רק תרומה של זמן ומקום הרי שזו לא תרומה משפטית מספיקה ולכן אין קשר סיבתי משפטי בין ההתנהגות לנזק.
בפסיקה, המבחן מיושם בעיקר בתאונות דרכים.
דוגמה קלאסית לחריג זה הוא פסק דין berry הלקוח מהמשפט האנגלי ומשמש כפסק דין מנחה ומרכזי בהתפתחות ההיסטורית של החוק.
בפסק הדין מדובר ברכבת שנוסעת מעל המהירות המותרת, תוך כדי הנסיעה נופל עליה עץ, לא בגלל המהירות אלא כי מדובר בעץ זקן.
כתוצאה מנפילת העץ נפגע אחד הנוסעים ומת, כאשר ידוע שחומרת הפגיעה לא נבעה ממהירות הרכבת.
ביהמ"ש האנגלי קבע כי מתקיים יסוד הרשלנות וכי מתקיים קשר סיבתי עובדתי כיוון שלולא מהירות הנסיעה של הרכבת העץ לא היה פוגע ברכבת אלא בקרקע.
אולם, בית המשפט קבע כי ההתנהגות הרשלנית, קרי הנסיעה מעבר למהירות המותרת, לא הגבירה את הסיכון ולכן נשלל הקשר הסיבתי המשפטי.
התרומה של ההתנהגות הרשלנית נגעה לזמן ולמקום בלבד ולכן נשללת האחריות המשפטית ונקבע כי אין לחייבם באשם תורם לנזק.
החריג השלישי – הגורם המתערב
סעיף 64(2) לפקודת הנזיקין קובע כי כאשר אשמו של אדם אחר הוא שהיה הסיבה המכרעת לנזק אזי לא מתקיים הקשר הסיבתי המשפטי.
חריג זה מוצא ביטוי מרכזי בפסיקה.
שאלת הגורם הזר המתערב עוסקת בהשתלבות מקרית של שני גורמים שהובילו, כל אחד מהם, מבחינה עובדתית לתוצאה המזיקה.
שאלת זו התעוררה בפסיקה כאשר הגורם הראשון יצר את הסיכון להתקיימות התוצאה המזיקה ואילו הגורם השני המתערב הוא שגרם לתוצאה המזיקה בפועל.
הגורם המתערב יכול להיות מעשה של התובע עצמו כגון התאבדות או מעשה של אחר.
במקרים כאלו השאלה המשפטית שהתעוררה היא האם המעשה של הגורם השני לא ניתק את הקשר הסיבתי המשפטי.
בעבר התקיימה הגישה כי כאשר לגורם המתערב היה יסוד נפשי חמור יותר לא ניתן לפטור מאחריות את המעוול הראשון.
גישה זו נדחתה בפסיקה כיוון שנוצר מצב בו נמנעים מלהטיל אחריות אם יש אשם מכריע של אחר אפילו אם סוג הנזק והדרך היו צפויות.
המבחן אותו אימצה הפסיקה מפריד בין עוולת הרשלנות לעוולות של אחריות חמורה/מוחלטת.
שאלת הגורם המתערב בעוולת הרשלנות התעוררה בפס"ד מירו, המהווה את פסק הדין המנחה בעניין זה.
פסק הדין עוסק בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי של שוטר שהניח את נשקו, כשהוא טעון, בבית של חברים, כאשר אחד הנוכחים נטל את הנשק וירה למוות בבן דודו אף על פי שזה קרא לו להפסיק מהתעסקותו בנשק.
בית המשפט קבע כי התקיים הקשר הסיבתי המשפטי כיוון שהתכונות הרשלניות של הגורם המתערב היו ניתנות לצפייה.
בית המשפט קבע כי אם התכונות הרשלניות של הגורם המתערב לא היו ניתנות לצפייה אזי ההתערבות תשלול את הקשר הסיבתי המשפטי של הנתבע.
בעוולות של אחריות חמורה נקבע כי הגורם המתערב יפטור את מי שיצר את הסיכון מאחריות כאשר התערבותו לא הייתה בתחום הסיכון אותו התכוון המחוקק למנוע.
התבוננות בקביעה זו של הפסיקה מלמדת כי למעשה אין חידוש בחריג זה וכי בחינת הקשר הסיבתי המשפטי נמדדת באמצעות מבחן הצפיות ומבחן הסיכון.
גישה זו נתמכה גם בספרות האקדמית הרלוונטית.
מיקומה של סוגיית הקשר הסיבתי בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת התקיפה וכליאת השווא ייחודיות בתוך דיני הנזיקין משום שהן אינן דורשות הוכחתו של נזק כדי להטיל אחריות נזיקית.
יתר העוולות המנויות בפקודת הנזיקין מאפשרות פיצוי כאשר מתקיים נזק שנגרם כתוצאה ממעשה של הנתבע.
הקשר הסיבתי מחבר בין יסוד ההתנהגות ליסוד הנזק והוא דורש כי תתקיים זיקה ביניהם.
הקשר הסיבתי נוגע בשתי סוגיות והן קיום האחריות הנזיקית והיקף האחריות.
קיום האחריות משמעותו הוכחת קשר בין ההתנהגות המעוולת לבין קיומו של נזק.
כלומר, שאלת הקשר הסיבתי בהקשר הזה בוחנת את הליך הגרימה של הנזק וקובעת אם מעשה המעוול הוא שהוביל לנזק.
שאלת היקפה של האחריות, אם היא קיימת, מושפעת אף היא משאלת הקשר הסיבתי.
שאלת היקף האחריות בוחנת את טווח הנזק שנגרם כתוצאה ממעשי המעוול וקובעת את היקף הנזק עליו נטיל אחריות.
שאלת תיחום היקף האחריות מעוגנת בס' 76(1) לפקודה הקובע כי הפיצויים שיינתנו לניזוק יהיו רק על אותם הנזקים שעלולים לבוא באופן טבעי כתוצאה ישירה מעוולת המזיק.
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי שייכת לקביעת קיום הנזק ואילו שאלת היקף האחריות נוגעת בשאלת ריחוק הנזק.
שאלת ריחוק הנזק למעשה מסייעת לקביעת היקפו של הנזק בר הפיצוי.
ישנו קשר הדוק בין שני המושגים הללו ולכן יש והניתוח המשפטי מערב בין המושגים הללו.
אולם מבחינה פורמלית אין זהות בין מושגים אלו ולכן הגישה הרווחת היא כי יש לנתחם באופן נפרד כאשר שאלת הקשר הסיבתי קודמת לשאלת ריחוק הנזק.
גישה זו נתמכת מעצם קיומו של סעיף נפרד המעגן את סוגיית היקף הנזק.
התפתחות היסטורית של החוק המדובר
מושג הקשר הסיבתי ומבחניו מקורם במשפט האנגלו אמריקאי.
לפי הגישה המסורתית במשפט המקובל הקשר הסיבתי כלל רק את המרכיב העובדתי.
גישה זו סברה כי המבחנים לקביעת הקשר הסיבתי הוא מבחני השכל הישר ולא מבחנים שרירותיים אחרים.
כך שקשר סיבתי עובדתי נשלל רק אם התערב גורם חיצוני שלא ניתן לצפייה.
בעקבות ביקורת על גישה זו המשפט האנגלו אמריקאי אימץ גישה לפיה לא די בבחינת הקשר הסיבתי העובדתי.
לפי גישה זו נקודת המוצא ככל שאנו בודקים קשר סיבתי היא לבחון את הקשר הסיבתי העובדתי אך כדי לקבוע אם הוא אכן נתקיים יש לבחון אם הגורם העובדתי כולל תכונות שמצדיקות להטיל עליו אחריות נזיקית.
פסק הדין המנחה בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט האנגלי הוא פס"ד berry.
סביב שאלת מהם התכונות הנוספות שחייבות להיות בגורם העובדתי על מנת להפכו לקשר סיבתי משפטי קמו מספר גישות.
את שתי הגישות העיקריות אפשר לראות במשפט האמריקאי.
גישה אחת סברה כי אין להגדיר מבחנים קבועים אלא להשאיר את השאלה לשיקולי מדיניות, המדיניות נוגעת לדוגמה, להיקף האינטרס המוגן, לדרישות הצדק בחברה ולנושאים חברתיים אחרים.
לפי גישה זו, מאחורי מונחי המשפט, המתארים סיבתיות, עומדים שיקולים שרירותיים, שבסיסם במדיניות השופטים ולא מחשבה שיטתית.
הגישה השנייה הניחה כי יש צורך בקביעת מבחנים ברורים שיכללו את אותם שיקולי המדיניות, כאשר בבסיס השקפתה קיימת עמדה הטוענת שאותה מדיניות משפטית איננה שרירותית.
גישה זו למעשה פיתחה את תורת הצפיות ותורת הסיכון ואלו אומצו, כאמור, בחוק הישראלי.
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט הישראלי מתעוררת במספר מקרים טיפוסיים.
הראשון בהם הוא כאשר נתקיים כי מעשה מסוים גרם לנזק אך מעשה של אחר היה גורם משמעותי בתהליך הגרימה.
דוגמה לכך היא בפס"ד מרכז החמצן נ' אלקטרה: במפעל אלקטרה היו מונחים בקבוקי גז של 2O ושל 2CO, כאשר לכל אחד צבע שונה.
במפעל הייתה התרשלות מכיוון שבקבוקי הגז הונחו במעורבב וכאשר הורכב על הבקבוק מתאם לבדיקה עם בלון לא נכון התרחש פיצוץ.
בהמ"ש מניח שישנה התרשלות חמורה של המפעל אך לא מתנתק את הקשר הסיבתי של מרכז החמצן שכן הגורם הראשוני היה צריך לצפות התרשלויות חמורות מהסוג הזה.
גם רשלנות רבתי לא מנתקת קשר סיבתי אם ניתן לצפות את הנזק ולפיכך חייבו גם את המפעל וגם את המרכז.
מקרה טיפוסי נוסף מופיע בפסה"ד לעניין בני ציון והוא דוגמה למצב בו נגרם נזק כתוצאה מהתנהגות מזיקה אך הנזק שנגרם בפועל לא היה צפוי.
התובעת בפסה"ד היא אישה בסוף היריון שהייתה נתונה למעקב של המוסד הרפואי.
עקב התרשלות בבדיקה משקל העובר הוערך מעל 4 ק"ג אך מתחת ל-4.5 ק"ג, הוא המשקל שמעליו מבצעים ניתוח קיסרי משיקולים רפואיים, והוחלט שלא לערוך ניתוח קיסרי.
לאחר שלושה ימים אובחן כי העובר מת עקב קשר בחבל הטבור וכריכתו סביב צוואר העובר.
ביהמ"ש קבע כי אף שמבחינת הקשר הסיבתי העובדתי ניתוח קיסרי היה מונע את מות התינוק, נשלל הקשר הסיבתי המשפטי.
בפסה"ד אנו רואים דוגמה לכך שנגרם נזק שהיה נמנע לולא המעשה המעוול אך הנזק שנגרם לא היה הנזק הצפוי.
החשש שמצריך ניתוח קיסרי הוא היוצרות כתפיים של העובר ולא חשש לחנק כתוצאה מסיבוך של חבל הטבור.
בדוגמה הזו אנו רואים כי הנזק שנגרם בפועל לא היה זה שהמזיק צפה ולכן נשלל הקשר הסיבתי המשפטי.
עוד מקרה טיפוסי מופיע במקרים של התאבדויות.
במקרים אלו, ישנן סיטואציות בהם לא ניתן להעלות טענות אשם תורם ולכן היה ניסיון להתגונן על ידי קשר סיבתי משפטי ולטעון שיש אשם של גורם מתערב המנתק את הקשר.
אולם הפסיקה נצמדה למבחן הצפיות ולא הוטרדה מכך שיש גורם מתערב כאשר היא נזהרת, ובודקת האם באמת זה היה צפוי.
דוגמה קלאסית לכך הוא פס"ד ויצמן, בו הנהלת בית הספר החליטה להשעות תלמידים, כאשר מראש היא החליטה שברגע שיהיה ערעור יקבלו את הילדים חזרה.
עקב ההשעיה התאבד אחד מן אותם תלמידים.
בפסה"ד ביהמ"ש לא מתייחס לכך האם הייתה התרשלות מצד בית הספר, וקודם מכריע בשאלת הקש"ס המשפטי.
לדעתו אין קש"ס משפטי כי המעשה המכוון של המתאבד מנתק אותו.
היינו מצפים שהילד אולי יפגע במישהו אחר ואז אולי הנזק היה צפוי אולם התאבדות כגורם מתערב לא הייתה צפויה.
זה לא סוג הנזק הצפוי ולכן כלל לא נכנס לשאלת ההתרשלות, כלומר ביהמ"ש אכן בוחן כל מקרה האם היה צפוי.
הקשר הסיבתי המשפטי בפקודת הנזיקין
ס' 64 לפקודת הנזיקין קובע כך:
"אָשָם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק בַּאֲשָמוֹ, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק; אולם לא יראוהו כך אם נתקיימה אחת מאלה:
הנזק נגרם על ידי מקרה טבעי בלתי-רגיל, שאדם סביר לא יכול היה לראותו מראש ואי-אפשר היה למנוע תוצאותיו אף בזהירות סבירה;
אֲשָמוֹ של אדם אחר הוא שהיה הסיבה המכרעת לנזק;
הוא ילד שלא מלאו לו שתים-עשרה שנה, והוא שניזוק, לאחר שהאדם שגרם לנזק הזמין אותו, או הרשה לו, לשהות בנכס, שבו או בקשר עמו אירע הנזק או להימצא כה קרוב לאותו נכס שבמהלכם הרגיל של הדברים היה עשוי להיפגע באשמו של אותו אדם.
דיני הנזיקין מטילים על אדם אחריות על מעשיו המעוולים.
המונח 'אדם' מדגיש את הגורם האנושי ואת אשמו.
נראה כי ככל שמדובר בנכס או בעל חיים שגרמו לתוצאה המזיקה אזי ייבחן רק הקשר הסיבתי העובדתי.
ניסוחו של הסעיף מדגיש כי נקודת המוצא היא שכל מעשה שגרם לנזק מבחינה עובדתית מטיל אחריות נזיקית למעט מקרים העולים באחד החריגים המנויים בחוק.
פקודת הנזיקין מגדירה מבחנים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והוא נועד לקבוע האם יש מקום שלא להטיל אחריות נזיקית גם אם מתקיים הקשר הסיבתי העובדתי.
מטרתו של הסיפא לסעיף הוא לצמצמם את האחריות הנזיקית.
פיתוחים פסיקתיים בבית משפט העליון
המחוקק הישראלי תיקן בחוק רשימה של חריגים הפוטרים מאחריות מעשה שגרם לנזק מהבחינה העובדתית.
רשימת החריגים הללו מקורה בדוגמאות קלאסיות השאובות מהמשפט האנגלו-אמריקאי.
אולם, החוק אינו מפרט מבחן ברור לקביעת הקשר הסיבתי המשפטי.
את הגדרות מבחני העזר השונים, ובעיקר את מבחן הסיכון המהווה את מבחן המסגרת, יצר בית המשפט.
בית המשפט העליון הוא שקבע כי ישנם שלושה מבחני עזר מצטברים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והם מבחן הסיכון, מבחן הצפיות ומבחן השכל הישר.
בתי המשפט השונים הצהירו במספר אמירות בפסיקה כי מבחנים אלו הם מבחנים מצטברים והפעילו מספר פעמים את שלושתם גם יחד.
אולם התבוננות ביישום המבחנים בפסיקה מצביע על חלוקת עבודה בפועל בין מבחן הצפיות למבחן הסיכון.
מבחן הצפיות מתייחס לעוולת הרשלנות ואילו מבחן הסיכון יושם בפסיקה לרוב בהקשרים של אחריות חמורה ומוחלטת.
מבחן השכל הישר מתלווה לכל אחד מהמבחנים הללו שכן הוא אינו בעל משמעות ייחודית במשפט הישראלי.
מלבד החלוקה הלכה למעשה בין המבחנים ביישומה בפסיקה ישנו גם קושי מושגי בהגדרה כי שלושת המבחנים הם מבחנים מצטברים שכן יש והמבחנים אינם בהכרח מתיישבים זה עם זה.
דוגמה בולטת לכך היא כאשר הליך הגרימה אינו צפוי אך הוא נופל בתוך מתחם סיכון.
ההתנגשות בין המבחנים מוצאת ביטוי בפסיקה בעיקר ביחס בין המבחן הישן לבחינת אשמת הגורם המתערב שהוא חלק ממבחן השכל הישר לבין מבחן הצפיות.
כאמור, לפי הגישה המסורתית הקשר הסיבתי המשפטי היה ניתק אם היסוד הנפשי של הגורם המתערב היה חמור מזה של הנתבע גם אם התערבות זו הייתה צפויה לנתבע.
המגמה המרחיבה של בתי המשפט בהפעלת הקשר הסיבתי המשפטי
ניתן להצביע על מגמה מרחיבה של בתי המשפט ביחסה למבחני הקשר הסיבתי המשפטי המוצאת ביטוי בכמה מישורים.
ביטוי אחד להרחבת תחולתו של הקשר הסיבתי המשפטי נוגע לשאלת רמת ההפשטה הנדרשת במסגרת מבחן הצפיות.