tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וריאציה זו דומה לווריאציה הקלאסית, פרט לכך שלשחור יש יותר חופש פעולה, כי הוא לא נאלץ להזיז את הרץ שלו למשבצת ז6. אולם, חופש זה בא עם מחיר, הלבן שגם נהנה מיותר חופש, משתלט על המרכז ויכול לבחור בין מספר מהלכים, כאשר האגרסיבי מביניהם הוא פז5.
גרסה נוספת של וריאציה קלאסית
מטרתו של השחור להחליף פרשים על ידי רגלי ז7 ולפתוח את הטור ז' לתנועת הצריח.
בהמשך מתכנן השחור לבצע הצרחה גדולה ולהתקיף ה7-ה5. גם הלבן יבצע הצרחה גדולה כדי להתחמק מהתקפת הצריח השחור.
כאן זו תהיה שגיאה להכות 6. ד:ה5, משום שהשחור ישיב 6...
מה:מה ואחר כך 7. מ:מה פז4 והשחור בעמדה עדיפה לאחר שמחזיר רגלי.
הלבן יצריח באגף המלכה כדי לאפשר מרחב פעולה לקצינים שיהוו איום למלך השחור, המצריח באגף המלך.
הגנת שני הפרשים היא אחת מהפתיחות האפשריות במשחק השחמט.
הפתיחה נקראת כך משום ששני הצדדים מוציאים את הפרשים שלהם בתחילת המשחק, על מנת להגן על הרגלי המרכזי.
השימוש הראשון בהגנת שני הפרשים מיוחס לחוליו פולריו בסוף המאה ה-16. מהלכו השלישי של השחור נחשב אגרסיבי יותר מאשר הפתיחה האיטלקית ולכן יש הטוענים שהמונח הגנה אינו מתאים לסדרת מהלכים זו.
הגנת שני הפרשים מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין c55-c59.
הלבן מתקיף את הרגלי השחור בעזרת פרשו.
השחור בוחר להגן דווקא בעזרת הפרש, משום שעל ידי כך הוא גם שולט בערוגה ד4; בנוסף לכך, הוא מפתח את קציניו באגף המלכה, כך שצעד זה אינו הגנתי בלבד, אלא יש בו גם מגמה התקפית.
בצעד זה, מאיים הלבן על הרגלי ו7 החלש.
מטרת השחור, להשיב התקפה על הרגלי ה4 שאינו מוגן ובכך לאלץ את הלבן להגן עליו וכך יוכל הוא להמשיך בפיתוח הקצינים.
4. פז5 (5.ד3 הוא וריאנט האיטלקית השקטה)
מסע זה מגן, מחד, על הרגלי הלבן, ומאידך מאיים על הרגלי ו7.
הקרבת הרגלי נועדה לאפשר לשחור לפתח את כליו על חשבון מסעיו העיקרים של הלבן.
בעמדה זו יש לשחור אפשרות לזכות בכלי הנחשבת מפוקפקת:
10. ד4 וללבן תמורה מלאה בעד הכלי.
בשלב זה יש לשחור שתי אפשרויות:
9. פח3 (כמובן שלא 9.פו3 שלאחר 9. ...ה4 מאפשר לשחור להתפתח במהירות.
זוהי אחת מעמדות המפתח של הגנת שני הפרשים וללבן עדיפות קלה.
לחלופין השחור יכול לשחק 5. ...פד4 שמוביל לווריאנט טקטי סוער-
13. 0-0 ה:ו3 זו עמדה סבוכה ביותר שנחקרה לעומק במשחקי רבים בהתכתבות.
הגנת גרינפלד Grünfeld Defence היא פתיחה במשחק השחמט המאופיינת בתנועות הבאות:
ההגנה נקראת על שם ארנסט גרינפלד, שחקן שח שהשתמש בה לראשונה בשנות העשרים של המאה העשרים.
הגנה זו אומצה מאוחר יותר על ידי כמה מן הבולטים בשחקני השח בעולם, בהם: וסילי סמיסלוב, ויקטור קורצ'נוי ובובי פישר.
גארי קספרוב השתמש בהגנה זו לעיתים קרובות, בין היתר בעת התמודדותו מול אנטולי קרפוב באליפויות העולם בשנים 1986, 1987 ובשנת 1990 וכן בהתמודדות מול ולדימיר קרמניק בשנת 2000. בשנים האחרונות עשו שימוש בהגנת גרינפלד שחקני שח בולטים אחרים, בהם: לוק ואן וילי, פטר סבידלר ולוק מקשיין.
פתיחה זו מתבססת על אחד מן העקרונות המרכזיים של האסכולה ההיפרמודרנית בשח, אשר בלטה בשנות העשרים של המאה העשרים ולפיה ריכוז רגלים במרכז הלוח עשוי להיות לנטל יותר מאשר ליתרון.
הגנת פילידור היא פתיחה בשחמט שמסעיה הראשונים הם 1. ה4 ה5 2. פו3 ד6. ההגנה קרויה על שמו של השחמטאי בן המאה ה-18, פרנסואה אנדרה פילידור.
המוניטין שיצא לפתיחה זו הוא שילוב של פתיחה סולידית ונטולת שאיפות.
הלבן בדרך כלל יענה 3. ד4 משום שלאחר מרבית המסעים האחרים השחור יוכל להשוות במהירות לאחר המסע ו5.
לאחר 3. ד4 לשחור ישנן כמה אופציות: אחת מהנפוצות ביותר היא 3...
ה:ד4, מסע ישן שנזנח במשך שנים רבות אך הוחיה מחדש.
לאחר 4. פ:ד4 פו6 5. פג3 השחור בדרך כלל משחק ...רה7 ו-0-0 עם עמדה יציבה אך פסיבית, אך יכול גם לבצע פיאנקטו עם הרץ שלו לערוגה ז7. הרב-אמן הדני בנט לארסן ניסה זאת מספר פעמים, כולל תיקו עם אלוף העולם לשעבר מיכאל טל בשנת 1969.
אפשרות עיקרית נוספת לשחור היא לשמור על המתח במרכז ולבנות עמדה עם פבד7, רה7 ו-ג6. תוכנית זו קרויה וריאצית הנהם (Hanham Variation) והייתה חביבה על הרב-אמן אהרון נימצוביץ'.
אחד ההמשכים הנפוצים הוא 3...
גישה תוקפנית יותר לשחור תהיה 3...ו5 (לאחר 3. ד4), מסע שפילידור עצמו המליץ עליו.
מסע זה יכול להוביל לעמדות פתוחות יותר מאשר הקווים האחרים שהוצגו לעיל, אך נדיר יותר בפרקטיקה השחמטאית.
המשך זה התרחש במשחק המפורסם משחק תא האופרה כאשר פול מורפי ששיחק בלבן לא הסכים לזכות ברגלי אך שמר על יוזמה חזקה לאחר 7...
גישה חלופית ללבן היא לשחק 3. רג4 ולדחות את הזזת הרגלי ל-ד4 או אף לשחק במקום זאת ד3.
כיום נדירים משחקים ברמת העל של שחקני השחמט בהם משוחקת פתיחה זו, הגם שהרב-אמן אטיין באקרו וכן הרב-אמן ניסיפנו בוחרים בפתיחה זו מדי פעם.
קוד ECO המקובל באנציקלופדיית הפתיחות להגנת פילידור הוא C41.
בחוק איסור לשון הרע, הגנת אמת בפרסום, הידועה גם כהגנת אמת דיברתי, יכולה להגן מפני תביעה פלילית או אזרחית על מפרסם פרסום שיש בו "לשון הרע" אם הפרסום הוא אמת וגם יש בו עניין ציבורי.
מקומה של הגנת "אמת בפרסום" בתאוריה של דיני הנזיקין
הגנת "אמת בפרסום" קבועה בסעיף 14 לחוק איסור לשון הרע.
חוק זה הוא בעל אופי נזיקי מובהק אך הוא חיצוני לפקודת הנזיקין, תשכ"ח-1968 ומאזן בין הזכות לשם טוב לבין חופש הביטוי.
סעיף 14 הוא נדבך מרכזי בשורת ההגנות המנויות בחוק.
אליבא דנשיא בית המשפט העליון אהרון ברק, קבע המחוקק את סעיפי ההגנות (סעיפים 13–16 לחוק) על מנת שהשופט יוכל "לעדן" את האיזון הנ"ל על פי נסיבות המקרה הקונקרטי שלפניו.
אם הוכיח התובע כי בוצעה כנגדו עוולה של הוצאת לשון הרע, יוכל הנתבע לנסות ולהיבנות מאחת מההגנות המנויות בחוק: הגנת "הפרסומים המותרים" (סעיף 13), הגנת "אמת בפרסום" (סעיף 14) והגנת "תום הלב" (סעיפים 15–16).
ההתפתחות ההיסטורית של איסור לשון הרע בכלל והגנת "אמת בפרסום" בפרט
בימי המנדט הבריטי הוגדר פרסום לשון הרע הן כעבירה פלילית והן כעוולה אזרחית.
העבירה הפלילית הופיעה בפקודת החוק הפלילי, 1936, בסעיפים 201–203 ו-205–209 והעוולה האזרחית הופיעה בפקודת הנזיקין, 1944, בסעיפים 16–22. הוראות אלה הוסיפו לחול גם לאחר קום המדינה בהסתמך על סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948. חוק חדש נכנס לתוקף ב-30 ביולי 1965. החוק עבר מספר תיקונים
בנוסף, במסגרת התיקון הראשון לחוק גם נמחק מסעיף 14 הסייג: "ובלבד שהפרסום לא חרג מתחום הדרוש לאותו עניין".
מקרים טיפוסיים בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
המקרים "הקלאסיים" בהם יופעל הסעיף הם מקרים בהם עיתונאי, מגיש חדשות, סופר או אדם פרטי מפרסם "פרסום" שיש בו משום הוצאת לשון הרע כלפי אדם פרטי אחר, אישיות ציבורית, ידוען, תאגיד או חברה ממשלתית וכתגובה מוגשת תביעה.
המפרסם איננו מכחיש את לשון הרע שבפרסום אלא טוען כי הפרסום הוא "אמת" ויש בו "עניין ציבורי" ולכן עומדת לו הגנת סעיף 14.
דוגמה לפרשה שכזאת היא פרשת דוד אפל נ' איילה חסון.
התובע הוא איש העסקים דוד אפל והנתבעת היא כתבת הטלוויזיה איילה חסון.
במהדורת החדשות של הערוץ הראשון מיום 22.1.1997 התפרסמה כתבה של חסון בעניין מינוי עו"ד בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
בכתבה נאמר כי אפל הציע לאריה דרעי לדרוש את מינויו של בראון לתפקיד היועץ המשפטי משום שבראון יוכל לסייע לדרעי להשיג עסקת טיעון שאין עמה קלון בהליכים הפליליים בהם דרעי היה נתון.
אפל הגיש תביעה בגין הוצאת לשון הרע וטען כי לא היו דברים מעולם ושיש בהקשר בו הובאו הדברים בכתבה כדי לייחס לו "מזימה" להשפיע שלא כדין על מינוי היועץ המשפטי.
בערכאה הראשונה נקבע כי אין בדברים הנ"ל משום הוצאת לשון הרע והתביעה נדחתה על הסף.
על החלטה זו ערער אפל לבית המשפט העליון.
ערעורו התקבל ונקבע כי הדברים הנ"ל הם אכן הוצאת לשון הרע והתיק הוחזר לבית המשפט המחוזי להמשך הדיון.
הדיון בבית המשפט המחוזי התמקד בתחולת ההגנות המנויות בחוק.
הנתבעים טענו כי גם אם יש בכתבה משום הוצאת לשון הרע, עדיין הדברים היו "אמת" והיה בהם "עניין ציבורי" ועל כן עומדת להם הגנת סעיף 14. בית המשפט קבע כי אפילו בין הצדדים אין מחלוקת כי היה בדברים "עניין ציבורי".
בנוסף, על פי בית המשפט, גרסתו של אפל "מעוררת תמיהות ופליאות" ודבריו הם בגדר "עלבון לאינטליגנציה ולשכל הישר".
אי לכך ובהתאם לזאת, קבע בית המשפט כי הפרסום היה "אמת" ולפיכך הנתבעים חוסים תחת הגנת סעיף 14. אפל יצא ואוזניו מקוטפות וחויב לשלם לנתבעים הוצאות משפט ע"ס 50,000 ₪ .
דוגמה נוספת היא פרשת יוסף מדינה נ' חיים יבין.
התובע הוא יוסף מדינה, בעל מסעדה והנתבע הוא חיים יבין, עורך תוכנית הטלוויזיה "מבט שני".
במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מבט שני" מיום 23.7.1985, שעסקה במעצרם של חשודים בטרם משפט, נכלל קטע בו הושמע קולה של שוטרת במוקד המשטרה, האומרת: "רות, כיכר סטרומה, מעל מסעדת מדינה כרגע מתנהל סחר בסמים, אתה יכול להגיע למקום".
התובע שהוא בעל מסעדת "שיפודי מדינה", המצויה בקרבת כיכר סטרומה בחולון, ראה בקטע הנ"ל משום פרסום לשון הרע נגדו.
הצדדים לא נחלקו על כך כי אכן נתקבלה במוקד המשטרה ההודעה ששודרה בטלוויזיה וכי התובע אינו עוסק בסחר סמים.
הנתבעים ביקשו לחסות תחת הגנת סעיף 14.
לגבי יסוד "האמת" נקבע כי לא היה בפרסום כדי לקשור את מעשי העבירה למסעדת "שיפודי מדינה" ולבעליה ולכן השאלה בדבר אמיתות הדבר שפורסם, מצטמצמת לבדיקה אם אכן הגיע לידי השוטרים מידע או חשד כאמור ועל כך לא הייתה מחלוקת.
לגבי יסוד "העניין הציבורי" נקבע כי התוכנית "מבט שני" עסקה בסוגיה שיש בה עניין ציבורי רב ויש לראות בתוכנית "חטיבה אחת" ולכן יש עניין ציבורי גם בקטע הנ"ל.
לפיכך, גם בפרשה זו חסה המפרסם תחת הגנת סעיף 14, אך למרות קביעתו בית המשפט המליץ וראה בעין יפה את נכונותו של ערוץ 1 לשדר הבהרה והתנצלות כלפי יוסף מדינה.
דוגמה נוספת היא פרשת אמיליו פלוס נ' דינה חלוץ.
התובע הוא איש עסקים שעוסק בנדל"ן והנתבעת היא כתבת במקומון "שתי ערים" השייך לרשת שוקן.
ב-29.4.1994 פרסמה חלוץ כתבה שכותרתה: "משרד השיכון בודק חשדות שאמיליו פלוס גנב מיליוני שקלים מכספי המדינה".
לאחר הפרסום הגיש פלוס תביעה בגין הוצאת לשון הרע כנגד חלוץ וכנגד רשת שוקן.
בערכאה הראשונה נקבע כי "אין ולא יכולה להיות מחלוקת בדבר היות הכותרת בבחינת לשון הרע", אך עומדת לנתבעות הגנת אמת בפרסום (וגם הגנת תום הלב).
על קביעה זאת ערער פלוס לבית המשפט העליון.
ערעורו התקבל ונקבע כי במציאות האובייקטיבית אין עיגון, ולו עיגון רופף, לנאמר בכותרת ולכן יסוד "האמת" הנדרש כחלק מהגנת סעיף 14 לא מתקיים ומשכך מתייתר הצורך לבחון את יסוד "העניין הציבורי" (בנוסף, נקבע שגם הגנת תום הלב בלשון הרע לא מתקיימת).
אי לכך נקבע כי על הנתבעות לשלם לפלוס הוצאות משפט ע"ס 50,000 ₪ והתיק הוחזר לבית המשפט המחוזי לצורך קביעת פיצויים.
כאמור, בתביעה בגין עוולה של הוצאת לשון הרע, אין הכרח כי הפרסום הנדון יהווה דבר שקר על מנת שייחשב כהוצאת לשון הרע, שכן, לעיתים יכול הפרסום להוות אמת אובייקטיבית נכונה לחלוטין ועדיין לקיים את יסודות העוולה.
אולם, במצב דברים שכזה, עומדת לנתבע ההגנה המפורטת בסעיף 14 לחוק הנקראת הגנת "אמת בפרסום" או הגנת "אמת דיברתי".
אם יוכיח הנתבע כי נתקיימו שני יסודות הסעיף: "אמיתות הפרסום" ו"עניין ציבורי" תעמוד לו ההגנה.
שני היסודות הם יסודות מצטברים אך בה בעת, שונים אחד מן השני בתכלית שכן יסוד "האמת" מעלה שאלה עובדתית (האם הפרסום הוא אמת) ואילו יסוד "העניין הציבורי" מעלה שאלת מדיניות שיפוטית (האם קיימים בפרסום יתרונות חברתיים המצדיקים אותו חרף לשון הרע שבו).
בפרק זה נבחן לעומק כל אחד מהיסודות הנ"ל.
מצב-דעתו של הנתבע בעת הפרסום
הגנת "אמת בפרסום" אינה כוללת בתוכה כל דרישה ל"יסוד נפשי" מן המפרסם (יסוד נפשי הוא הביטוי המשפטי המתייחס למצב דעתו של העושה בעת המעשה, לדוגמה: כוונה, מודעות למעשה, אדישות וכו').
דהיינו, הגנת סעיף 14 לא תחול על פרסום שקרי גם אם המפרסם פעל בתום לב ובכנות, היה בטוח לחלוטין כי הדברים אותם הוא מפרסם נכונים וכלל לא התכוון לפגוע בתובע באמצעות פרסומו.
נוסף על כך, גם אם טעותו של המפרסם הייתה סבירה והוא לא התרשל בהליך בירור העובדות ופרסומן, עדיין כל עוד פורסמו דברי שקר, הוא לא יוכל ליהנות מן ההגנה.
נראה כי נוסח החוק יוצר מצב דברים קשה במיוחד כלפי כל מי שטעה ופרסם דבר שקר בתום לב ועל כן, נקבע בסעיף 19(2) לחוק כי בית המשפט רשאי להקל עם המפרסם בשלב קביעת הפיצויים או גזירת העונש אם נראה כי המפרסם היה משוכנע באמיתותה של לשון הרע.
היעדרו של הצורך "ביסוד נפשי" ספציפי (כגון כוונה או חוסר תום לב), במסגרת ההגנה, פועל גם בכיוון ההפוך שכן, הגנה זו תעמוד למפרסם גם אם כלל לא פעל בתום לב, התכוון לפגוע ואפילו אם לא סבר קודם לכן כי יש אמת בפרסום.
כלומר, כל עוד הצליח המפרסם להוכיח את יסודות הסעיף האובייקטיביים ("אמת" ו"עניין לציבור") לא יתחשב בית המשפט כלל בכוונותיו, מניעיו, ומודעותו לאמיתות הדברים בעת הפרסום שכן הם לא רלוונטיים כלל בהכרעת השאלה האם עומדת לו ההגנה.
בפרשת קראוס נ' ידיעות אחרונות, ניסו שופטי בית המשפט העליון: חשין, גולדברג והנשיא שמגר להכניס מידה של דרישת תום לב במסגרת סעיף 14, כך שמפרסם אשר פועל בחוסר תום לב לא יזכה בהגנת "אמת בפרסום".
באותה הפרשה סירב עיתון "ידיעות אחרונות" לפרסם כתבה אשר מבהירה כי יוסף קראוס, נשוא כתבותיהם הקודמות, זוכה מן האשמות אשר יוחסו לו באותן הכתבות.
קראוס טען כי בסירובו של העיתון להצהיר כי הוא זוכה מהאשמות שיוחסו לו פוגע העיתון בשמו הטוב.
בית המשפט קבע כי סירובו של העיתון לפרסם עדכון הוא פעולה הלוקה בחוסר תום לב ועל כן לא יחסה העיתון בצל הגנת סעיף 14. דרישה זו של התנהגות בתום לב, במסגרת הגנת סעיף 14, לא הייתה קיימת עד אז והיה נדמה כי בית המשפט הוביל מהלך פסיקתי חדש.
אולם, מהלך פסיקתי זה נגדע באיבו בדיון הנוסף באותה הפרשה שכן, דעת הרוב סברה כי למרות התוצאה "הבלתי נעימה" המתקבלת (הפגיעה בשמו הטוב של מר קראוס), אין להשתמש בהיקש מתוך סעיפי "תום הלב" שבחוק ואין להטיל על המפרסם דבר אמת את החובה לפעול בתום לב.
בתגובה להלכת קראוס הוסיף המחוקק את סעיף 25א (תיקון: תשס"ג) לחוק איסור לשון הרע הקובע כי אם אמצעי תקשורת פרסם כתבה הכוללת האשמות כלפי אדם ולאחר מכן האשמות אלו בוטלו, מחויב הוא לפרסם לאחר מכן אם נתבקש לכך עדכון לגבי זיכויו של אותו אדם.
המבחנים לקיומה של אמיתות הפרסום
בפרשת קראוס נקבע כי על מנת שפרסום יחשב כ"אמת", על התוכן המובא בו לעמוד בהתאמה למציאות האובייקטיבית "כפי שהוכחה באמצעות הראיות המובאות במשפט".
הווה אומר, המציאות אליה משווה בית המשפט את הפרסום היא המציאות אשר מצטיירת מתוך העדויות, הראיות וההוכחות אשר הובאו בדיון לפני בית המשפט.
אמנם, לרוב, המשמעות הטבעית של הפרסום תימצא בתוך שורותיו ובגוף הדברים, אך לעיתים יכול שתשתמע מבין השורות.
משמעות משתמעת זו אף היא נקבעת על פי מבחן אובייקטיבי- "על פי המובן הטבעי והרגיל של המילים בעיני הקורא הסביר" ולא על פי האופן בו היא מצטיירת בעיני התובע או הנתבע.
כלומר, בבואנו לבחון את משמעותו של פרסום מסוים עלינו לשאול את עצמנו "כיצד היה האדם הסביר מבין את הדברים והאם גם הוא היה רואה בהם לשון הרע כנגד התובע?".
נוסיף כי לעיתים אף ייתכנו מקרים בהם משמעותו של הפרסום תיגזר מכותרתו בלבד ולא מגופו שכן, כבר נקבע בפרשת פלוס נ' חלוץ כי לכותרת משקל כבד יותר על תפיסתו של האדם הסביר את הכתוב מאשר מהדברים המובאים בתוכן עצמו.
העובדה שהנתבע הוכיח כי אותו חלק בפרסום בגינו נתבע הוא אמת, אינה הופכת באופן אוטומטי גם את שאר חלקיו האחרים לאמת.
עם זאת, עליו להתאמץ ולהוכיח כי גם שאר חלקי הפרסום נכונים רק אם תביעתו של הנפגע מתייחסת גם אליהם.
אם לא כך הדבר יניח בית המשפט באופן אוטומטי לטובת הנתבע כי חלקים אלו מהווים אמת ולא ידון בנכונותם.
במשפט הישראלי, נתבע הרוצה להישען על הגנת אמת בפרסום, חייב לשאת בנטל הוכחת האמת בדבריו.
מאידך, בארצות הברית הנטל להפרכת ההגנה ולהוכחת שקריות הפרסום מוטל על התובע וזאת משום שיקולים הנובעים ממבנה החוקה האמריקאית "המקדשת" את חופש הביטוי ומגבילה אותו רק אם הטוען כנגדו מוכיח כי נעשה בחופש זה שימוש לרעה.
סייגים לתחולת היסוד כפי שנקבעו בפסיקה
אחד הסייגים לקיומו של יסוד "אמיתות הפרסום", אשר נקבע בפרשת פלוס נ' חלוץ על ידי השופט חשין, הוא כי הגנת אמת בפרסום לא תגן על פגיעה בכבוד האדם ושמו הטוב כאשר ה"אמת" מבוססת על פעולה פזיזה או שקרית (כגון: מכתב תלונה).
כלומר, גם אם הפרסום שנעשה היה אמת לאמיתה והיה בו עניין ציבורי, לא תעמוד לנתבע ההגנה במצב בו הדברים שנטענו בפרסום המדווח היו מבוססים על פעולה פזיזה, שקרית ולא משמעותית כנגד הנתבע.
כך למשל, כאשר עיתון מפרסם שישנן חשדות כנגד אדם כי פעל במרמה, אך בפועל כל שקרה הוא שהוגש כנגדו מכתב תלונה פזיז למשטרה, לא תעמוד לעיתון הגנת האמת.
הסיבה לסייג זה טמונה בכך שבעקבות הדיווח הפזיז מתערער האיזון העדין הקבוע בחוק איסור לשון הרע שבין השם הטוב לחופש הביטוי והכף נוטה לכיוון האחרון.
סייג נוסף להגנה, שנקבע בפסק הדין עוזרי נ' גלעד, הוא "חזרה על שכבר נאמר".
כאשר אדם מפרסם דבר המהווה לשון הרע אך נאמר במקור על ידי אדם אחר, אין הוא יכול ליהנות מן ההגנה בטענה כי האדם שאותו ציטט אכן אמר את אותו הדבר כבר קודם לכן ואין הוא אלא חוזר על דברי חברו.
ההסבר שנתן לכך בית המשפט הוא: "אין עשן בלי אש", כלומר, האדם הסביר יסיק כי פלוני לא יחזור על השמצות שהשמיע אלמוני אם לא האמין שיש ממש באותן השמצות.
בכך נותן בעצם "המפרסם החוזר" גושפנקה לפרסום המקורי.
על כן, כדי שאותו "מפרסם חוזר" ייהנה מהגנת "אמת בפרסום" מוטל עליו הנטל להוכיח את אמיתות דברי ההשמצה עליהם הוא חזר.
עם זאת, נראה שכאשר מדובר בפרסום המהווה עובדה חשובה בפני עצמה ונראה לבית המשפט כי הפרסום החוזר אינו תורם לאמינות הדברים ו/או לא מוסיף להם מימד אמיתי נוסף, יוכל בית המשפט להפעיל שקול-דעת ולהסתפק בהוכחה פשוטה שהדברים אכן נאמרו בעבר ואילו עכשיו הם מובאים רק כציטוט.
אין אמת אחת כאמת אחרת, לכל אדם השקפת עולם משלו ומה שנראה לאחד כאמת לאמיתה עלול להיראות לאחר כשקר מוחלט.
כך למשל הגדרות כגון: יופי, טוב ורוע, ניצחון והפסד, יראו לאנשים שונים כדברים שונים בתכלית.
הסיבה למצב עניינים זה היא שפנים רבות לאמת: היסטורית, דתית, פילוסופית אומנותית וכו'.
השופט, ככל אדם אחר, אינו יכול להגיע להכרעה בין כל האמיתות הללו שכן אין אמת אחת מוחלטת, הכול סובייקטיבי ובעיני המתבונן.
עם זאת, ברור כי ישנו צורך לקבוע קנה מידה שיפוטי אחיד על פיו יוכל בית המשפט לקבוע מהי האמת בגינה נעניק או נשלול את ההגנה האמורה.
נראה כי קנה המידה הרצוי היה יכול להיות "האמת העובדתית" שנתפסת פעמים רבות כאמת הבלתי מעורערת והמוחלטת אשר אמיתותה אינה יכולה להיות מוטלת בספק.
הבעיה נוצרת כאשר אנו דורשים מן השופט, שהוא כאחד האדם, להגיע לאותה אמת עובדתית טהורה.
דרישה זו לעיתים רבות אינה הגיונית שכן אין בידיו כלים מתאימים לגילוי "אמת טהורה" זו, שכן, הוא אינו חשוף לכלל הפרטים והעובדות כפי שהתרחשו במציאות.
משום כך, פעם אחר פעם קבעה הפסיקה כי האמת הנדרשת לשם טענת "אמת דיברתי" הנה האמת המשפטית ולאו דווקא האמת העובדתית.
"האמת המשפטית" הנה אותה אמת אליה יכול כל שופט להגיע בעצמו בעזרת הכלים שהעמיד החוק לרשותו וכפי שהיא מצטיירת מהעובדות שהוצגו בפניו ובפני בית המשפט.
לעיתים אין מניעה בכך שיהיה פער בין האמת המשפטית לאמת העובדתית לאור הידע והמשאבים המוגבלים שצוינו לעיל, אך גם בית המשפט הסכים זה מכבר כי זהו פער שיש להשלים עמו.
לסיכום, ניתן לומר כי הלכה היא שהאמת הרלוונטית בדיון בעוולת "לשון הרע" היא אך ורק האמת כפי שרואה אותה בית המשפט והשופט היושב בדין, ללא קשר לדעות ואמונות היסטוריות, פילוסופיות, דתיות וכו'.
אמת לשעתה או אמת במלואה
עולה השאלה האם אמת שהייתה נכונה לשעתה ולאחר מכן, עקב השתנות הנסיבות, נתגלתה כשקר עומדת בתנאי "אמיתות הפרסום".
בפרשת קראוס נידונה שאלה זו בהרחבה (לפירוט עובדות המקרה ראו לעיל) ונקבע פה אחד על ידי השופטים כי כאשר משתנות הנסיבות והאמת שפורסמה בדבר "חשדות חמורים כנגד אדם" מתבררת כשקרית, חובה על המפרסם להוציא עדכון לפרסומו אחרת לא תעמוד לו הגנה זו.
אולם, בדיון הנוסף שנערך באותה פרשה התהפכה הקערה על פיה ודעת הרוב החדשה סברה כי אין החוק דורש שהאמת שבפרסום תהיה "אמת במלואה" כל הזמן.
די כי תהה האמת נכונה לשעתה (קרי, בעת הפרסום) על מנת לקיים את יסוד "האמת בפרסום".
אם השתנו הנסיבות ומה שהיה אמת הופך לשקר אין המפרסם חייב בעדכון פרסומו שכן לדעת רוב השופטים בדיון הנוסף חובה זו כבדה מנשוא ופוגעת בזכויותיו של המפרסם מעבר לנדרש.
עם זאת, בתיקון לחוק משנת 2003 הוסף סעיף 25א לחוק הקובע כי אמצעי תקשורת המפרסם כי ישנם חשדות פליליים כנגד אדם פרטי יהיה מחויב, לאור בקשתו של אותו אדם, לפרסם עדכון בדבר זיכויו או באי הגשת כתב אישום כנגדו.
כלומר, בכל הנוגע לאמצעי תקשורת המפרסם פרסום בדבר חשדות פליליים, בלבד, תופסת כיום גישת "האמת במלואה" ולא "האמת לשעתה".
אמת אובייקטיבית מול הבעת דעה
פרופ' מרדכי קרמניצר בספרו "לשון הרע, הדין המצוי והרצוי" גורס כי את תוכנם של הפרסומים השונים ניתן לחלק לשלושה סוגים: פרסומים עובדתיים נכונים, פרסומים עובדתיים כוזבים, והבעות דעה.
ישנם מקרים רבים בהם הפרסום הפוגע אינו מהווה תיאור העובדות כהווייתן אלא מבוצע בתצורה של הבעת דעה.
ההבחנה בין מהי אמת אובייקטיבית למהי דעה, ללא ספק מהווה שאלה קשה.
אולם, לאור התמקדותנו בהגנת "אמת בפרסום" אין צורך בירידה לעומקה של הבחנה זו שכן בפרשת חברת החשמל נ' עיתון הארץ נקבע כי נתבע או נאשם בגין עוולת הוצאת לשון הרע זכאי להסתמך על ההגנה גם כאשר הדברים מנוסחים כהבעת דעה.
עם זאת, אם אין באותה הבעת דעה עניין ציבורי או שמא היא איננה אמת, לא יוכל המתגונן לטעון את טענת "אמת דיברתי" ויפנה לסעיף בחוק שמגן על דעות שהובעו בתום לב, קרי, סעיף 15(4) לחוק.
כך גם יעשה במקרה בו לא ניתן אובייקטיבית לסווג את הדעה כאמת או שקר, שכן, הגנת אמת בפרסום טובה רק לדעות שבעניינים עובדתיים הניתנים לאימות באופן מלא.
לסיכום, האבחנה בין דעות הניתנות לסיווג כאמת או שקר אינה קלה ובית המשפט יידרש להפעיל את מבחני האמיתות האובייקטיביים שהוזכרו לעיל.
"פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש"
בחלקו האחרון של סעיף 14 לחוק נקבע כי "...הגנה זו לא תישלל בשל כך בלבד שלא הוכחה אמיתותו של פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש".
כאמור, לצורך בחינת השאלה "האם עומדת לנתבע טענת הגנת האמת" יבחן בית המשפט האם קיימת זהות בין המציאות האובייקטיבית כפי שהובאה בפניו לבין תיאורה בפרסום.
אולם, כפי שקובע הסיפא של הסעיף, זהות זו אינה חייבת להיות מוחלטת.
די בכך שהמשמעות והתוכן הכללי של הפרסום תואמים את המציאות על מנת שתקום לנתבע ההגנה.
הרציונל מאחורי סייג זה הוא שבאיזון בין חופש הביטוי לבין הזכות לשם טוב אל לנו "לדקדק בציציותיו של הפרסום הפוגע" על מנת לא להגביל יתר על המידה את חופש הביטוי.
על כן, נקבע בפרשת קראוס כי גם אם ישנו פרט קטן שגוי אשר אינו בעל חשיבות מהותית, קיומו לא ישלול את ההגנה וחופש הביטוי לא יפגע.
על מנת שאכן יקום הסייג "...פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש" נדרש שיתקיימו שני תנאים מצטברים:
התנאי הראשון הוא "פרט לוואי" - הווה אומר, ככל שחלקו של הפרט השגוי בתוך הפרסום הכולל קטן יותר, כך נייחס לו חשיבות שולית יותר וניטה להתעלם מחוסר אמיתותו.
התנאי השני הוא "פגיעה של ממש" - כאשר יש בפרסום המשמיץ פרט לוואי שגוי אך הפרט אינו פוגע בתובע כשלעצמו, לא יהיה בכוחו של פגם זה לשלול את ההגנה שבסעיף 14 מן הנתבע.
המבחן שקבעה הפסיקה בפרשת צור נ' הוכברג לשאלה "האם יש פגיעה של ממש באותו פרט שגוי" הוא: האם הפגיעה שנגרמה מן הפרט השגוי אינה שונה באופן מהותי מהפגיעה שהייתה נגרמת לתובע לו היה הפרט מדויק.
כלומר, "לו היה הפרט השגוי נכון, האם פרסומו היה פוגע בתובע?".
אם כן, לא תעמוד למפרסם הגנת "אמת דיברתי".
"אמיתות הפרסום" ודיווח על חשדות, עבירות והליכים פליליים
כאשר הפרסום המדובר עוסק במעשה פלילי שנעשה בעבר על ידי התובע מתעוררת השאלה: "האם מצוין בפרסום כי התובע ביצע את המעשה או שמא צוין כי הוא רק נחשד בביצועו?".
המקרה הפשוט הוא כאשר ברור מתוך נוסח הדברים למה התכוון המפרסם:
אם פורסם "פלוני ביצע מעשה פלילי" אזי יצטרך הנתבע להוכיח כי אכן בוצע המעשה על ידי פלוני (הרשעת בית משפט קודמת תהווה הוכיחה יעילה ביותר).
לעומת זאת אם נאמר בפרסום "פלוני נחשד בביצוע מעשה פלילי" אזי יצטרך הנתבע להוכיח כי אכן ישנן חשדות מוצקים כנגד פלוני.
כאמור, על החשדות להיות מבוססים מעבר לתלונה פזיזה או פעולה נמהרת .
המקרה המסובך יותר הוא כאשר לא ברור מתוך נוסח הפרסום האם התובע ביצע את המעשה הפלילי או שמא הוא רק חשוד.
או אז שוב יפעיל בית המשפט מבחן אובייקטיבי ויבחן כיצד היה "האדם הסביר" מבין ממכלול הפרסום מהי דרגת האשמה המיוחסת לתובע.
ייתכן כי למרות הסתייגויותיו והבהרותיו של המפרסם (הנתבע) בגוף הטקסט כי "עוד לא נקבעה אשמתו של התובע" יכול בית המשפט לקבוע כי מגוף הדברים משתמע שהפרסום מייחס לתובע אשמה מלאה ואז יצטרך המפרסם להוכיח שהתובע אכן ביצע את המעשה המיוחס לו.
נשוב ונציין את סעיף 25א שהוסף לחוק בתיקון משנת 2003, בעקבות הדיון הנוסף בפרשת קראוס, ובו נקבע כי במקרים בהם פורסם באמצעי תקשורת כי אדם נחשד בפלילים ולאחר מכן בוטל האישום או שאותו נאשם זוכה, יהיה חייב אמצעי התקשורת לפרסם עדכון על דבר הזיכוי אם ידרוש זאת נשוא הפרסום.
בבסיס יסוד זה עומדת השאלה האם קיימים לפרסום יתרונות חברתיים המצדיקים אותו, חרף לשון הרע שבו.
שאלה זאת הנה שאלה ערכית ולפיכך ניתן לומר כי יסוד זה, בשונה מיסוד "אמיתות הפרסום" שהוא יסוד עובדתי, הוא "מושג שסתום".
הווה אומר, משמעותו איננה קבועה ולעולם יוכל השופט ליצוק לתוכו תוכן בהתאם למדיניות השיפוטית הנהוגה.
זאת ועוד, אין לשמוע ראיות בנושא זה, הנושא כולו מסור לשיקול דעתו של השופט.
עם זאת, השופט קדמי, בפרשת בורוכוב נ' יפת, הדגיש כי "בית המשפט, בתוך עמו הוא יושב" ויהיה זה בלתי סביר להניח כי ככזה יתעלם מהמוסכמות החברתיות הנהוגות.
סוגיה חשובה בענייננו שעוד לא הוכרעה בפסיקה היא השאלה האם צריך שיהיה "עניין ציבורי" בפרסום כולו או שיש צורך "בעניין ציבורי" ספציפית באותו חלק מהפרסום שטומן בחובו לשון הרע.
שאלה זו עלתה בפס"ד מדינה נ' יבין, בו נגענו לעיל, אך בית המשפט בחר שלא להכריע בה.
במשפט האנגלו-אמריקאי ובחלק נכבד ממדינות המשפט הקונטיננטלי (גרמניה לדוגמה) אין קיום ליסוד "העניין הציבורי" בהקשר של הגנת "אמת דיברתי" (או כפי שהיא ידועה במדינות המשפט האנגלו-אמריקאי: (Justification.
לשיטתם, די בהוכחת "יסוד האמת" כדי שהפרסום יזכה להגנה.
מאידך, ישנן מדינות, בהן המצב דומה למצב בישראל, כלומר, על מנת שפרסום יזכה להגנה יש להוכיח קיומו של יסוד הדומה "לעניין ציבורי" בנוסף ל"יסוד האמת".
לדוגמה, זהו המצב בחבל קוויבק שבקנדה ובמדינות מסוימות באוסטרליה.
המבחנים לקיומו של עניין ציבורי
בית המשפט יכריע בסוגיית קיומו של "עניין ציבורי" על ידי איזון אינטרסים: מחד גיסא, ניצב האינטרס של הפרט במניעת פרסום פרטים פוגעים אך נכונים אודותיו ומאידך גיסא, עומד האינטרס של חופש הביטוי.
פרופ' רות גביזון במאמרה, "איסור פרסום הפוגע בפרטיות- הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת", קובעת כי האינטרס של חופש הביטוי טומן בחובו, בין השאר ואולי בעיקר, את זכות הציבור לדעת.
לשיטת שנהר, יהיה ראוי להרחיב את המבחן ולקבוע כי יתקיים "עניין ציבורי" לא רק כאשר תצמח לציבור תועלת מידיעת הפרטים שבפרסום, אלא גם כאשר תצמח לציבור תועלת מעצם הפרסום.
זאת משום שחוק איסור לשון הרע עוסק לא רק בפרסום ברבים אלא גם בפרסום בחוג מצומצם (שני אנשים למשל).
לדוגמה: ניתן לומר כי אין "עניין ציבורי" בנוגע לכשירותו של מפעיל טרקטור אך לציבור כולו יש אינטרס שהחוג המצומצם של הממונים על אותו מפעיל טרקטור יקבלו מידע בנוגע לכשירותו.
יש לזכור כי המבחנים לקיומו של העניין הציבורי אינם אלא כלי עזר בידי בית המשפט.
לפיכך, לא ניתן לקבוע א-פריורית נושאים מסוימים בהם יהיה או לא יהיה "עניין ציבורי" ובית המשפט יידרש, כל פעם מחדש, לבחון את מידת התועלת הציבורית שבפרסום הקונקרטי שלפניו.
כמו כן, נדרש שהפרסום יפגע בשמו הטוב של הנפגע בצורה המינימלית הדורשת לשם התועלת בפרסום.
בפרשות שונות (דוגמאות יובאו להלן) נקבע כי ככל שהפרסום נוגע לענייניו האינטימיים של אדם, כך ייטה בית המשפט לקבוע כי יש פחות עניין ציבורי בפרסומם.
קשה לקבוע מראש מהם הנושאים האינטימיים ביותר שלגביהם זכאי אדם להגנה מיוחדת.
עם זאת, לפי שנהר, ניתן להקיש על מהותם של נושאים אלה מחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981. על פי פרופ' סגל, הנושאים המוגנים על ידי חוק הגנת הפרטיות הם בעיקר: חיי האהבה והמשפחה של אדם, נטיותיו המיניות, מצבו הבריאותי, תחביביו ומצבו הכלכלי.
כאמור, ענייניו האינטימיים של אדם זכו לא פעם להגנה מוגברת על ידי בית המשפט.
לדוגמה בפרשת נוף נ' אבנרי נפסק כי אין עניין ציבורי בפרסום פרטיו של סכסוך משפחתי.
בפרשת וזנה נקבע כי אין תועלת ציבורית בפרסום על יחסי אישות בין נאשם למתלוננת.
בפרשת פלמונית נ' כל הקריות נקבע כי אין עניין ציבורי בפרסום זהותה של נשאית איידס.
מאידך גיסא, לעיתים יתקיים היסוד של עניין ציבורי אף אם מדובר בפרסום פרטים אינטימיים.
לדוגמה: בפרשת פלמונית נאמר כי אם הייתה הסתברות גבוהה שבהיעדר פרסום זהותה של נשאית האיידס תיווצר סכנת חיים אז היה עניין ציבורי בפרסום זהותה.
העניין הציבורי ודיווח על מאורעות בעלי אופי חדשותי
כאמור, בית המשפט ייטה לקבוע כי יש עניין ציבורי בפרסום ככל שתוכנו נוגע למידע בעל אופי חדשותי שחשוב לציבור.
עם זאת, עולה השאלה מהי מידת ההגנה שיש להעניק לאדם הפרטי שנקלע שלא מרצונו ושלא בטובתו לעין הסערה התקשורתית.
באנגליה פרסום יזכה להגנה מפאת העניין הציבורי שבו כל עוד מדובר "בעניין ראוי ולגיטימי להתעניינות הציבור" או אפילו "דבר שיש בו משום חדשות לציבור".
בארצות הברית, בפס"ד Rosenbloom v.
Metromedia, נקבע כי יזכה להגנה כל פרסום שבתחום "ההתעניינות הציבורית הלגיטימית".
בפרשות יבין וונטורה בית המשפט נעזר בדין האנגלי והאמריקאי וקבע כי יש עניין ציבורי בפרסום פרטים על אדם אם הם נוגעים "לנושאים חדשותיים".
עם זאת, אליבא דשנהר, יהיה ניתן לעיתים לספק את האינטרס הציבורי שבקבלת המידע החדשותי מבלי לציין את זהות המעורבים.
העניין הציבורי ודיווח על דמויות ציבוריות
לשיטת פרופ' סגל ניתן לראות בהחלטת אדם ליטול על עצמו מעמד ו/או תפקיד חברתי-ציבורי כהסכמה מכללא מצדו לוויתור על פרטיותו.
מכך יוצא שפרסומם של פרטים מסוימים מותר לגבי "איש הציבור" אך לא כך לגבי האדם הפרטי.
פרופ' גביזון מבקרת את גישת פרופ' סגל וטוענת כי ייתכן וגישתו הולמת את "המתחם הקלאסי" של הדמויות הציבוריות (רה"מ, שרים, נשיא המדינה וכו') אך בנוגע לדמויות ציבוריות כגון: ספורטאים, עבריינים, אומנים או "סתם אנשים עשירים" קיומה של אותה הסכמה מכללא הוא לעיתים מפוקפק.
בענייננו, ראוי לבחון את "הגנת העניין הציבורי" בחוק הגנת הפרטיות, לגביה נאמר כי אם אדם הוא "דמות ציבורית", אל לו לקבול כי ענייניו הפרטיים נחשפים ברבים ופרטיותו נפגעת במידה מסוימת.
לעומת גישה זאת טוען עו"ד חיים פאל, במאמרו "זכות הציבור לא לדעת", כי אם החוק והפסיקה יאפשרו חדירה רבה מדי לפרטיותם של אנשי ציבור, מעטים יהיו מוכנים להיכנס "לקלחת החיים הציבוריים" ודבר זה יפגע ברמתו וצביונו של השירות הציבורי.
שאלה נוספת היא מי ייחשב "לדמות ציבורית" לצורך העניין ומי לא.
לשאלה זאת לא נקבעו עדיין מבחנים ברורים בפסיקה אך, לגישת שנהר, סביר להניח שבית המשפט יגדיר פלוני כ"דמות ציבורית" לפי מידת השפעתו על החברה ולאור השאלה האם הגיע מרצונו לאותה עמדה חברתית ועד כמה ניתן לראות ברצון זה הסכמה לפרסום דברים אודותיו.
אם נבחן את הפסיקה בענייננו נגלה כי, לדוגמה, נדירים המקרים בהם לא יכיר בית המשפט בקיומו של עניין ציבורי כאשר מדובר בחשדות פליליים בנוגע לאנשי ציבור.
מאידך, בית המשפט פחות ייטה להכיר בקיום עניין ציבורי בדיווחים רכילותיים אודות דמויות ציבוריות או פרסומים בנוגע ליחסי הזוגיות שלהם.
מאידך, בית המשפט כבר פסק (בפרשת אבו חצירא נ' העיתון "חדשות") כי קיים עניין ציבורי בפרסום בעיתון של מכתבים המלמדים על רומן מחוץ לנישואין שניהל אדם הטוען למשרה בעלת אופי דתי.
"העניין הציבורי" ודיווח על חשדות, עבירות והליכים פליליים
מחד גיסא, לפי שנהר, בפרסומים הנוגעים לעבירות פליליות עשויה להיות תועלת חברתית רבה: הציבור זקוק למידע מסוג זה כדי לדעת באיזו חברה הוא חי וכדי לדעת מפני מי ומפני מה עליו לחשוש.
בנוסף, באמצעות פרסומים אלו יכול הציבור לקבל מידע אודות דרך טיפול רשויות החקירה והתביעה בעבירות פליליות.
מאידך גיסא, קיים החשש כי פרסומים על הליכים משפטיים יהוו "משפט על ידי העיתונות" ויפגעו בזכותו של הנאשם להליך הוגן.
בנוסף, במקרים בהם יסתיים ההליך ללא הגשת כתב אישום או אפילו ללא הרשעה, עצם הדיווח על ההליכים יהווה פגיעה קשה בנאשם.
ניתן לומר שככל שההליך הפלילי מצוי בשלב מתקדם יותר כך העניין הציבורי בו יזכה להכרה על ידי בית המשפט.
בפרשת בורוכוב נ' יפת נקבע כי אין עניין ציבורי בדיווח על הגשת תלונה במשטרה.
העניין הציבורי יגבר כל אימת שהחשוד נחקר, נעצר ו/או מובא בפני שופט.
קל וחומר כאשר מוגש כתב אישום ומתנהל הליך משפטי, בדיווח על הליכים משפטיים המתנהלים בדלתיים פתוחות יהיה כמעט תמיד "עניין ציבורי".
על פי פרופ' ש"ז פלר, במאמרו "הרהביליטציה-מוסד משפטי מיוחד מחויב המציאות", העניין הציבורי בפרסום דבר הרשעתו של אדם הולך ופוחת ככל שנוקפות השנים ממועד ההרשעה.
פרופ' פלר גורס כי גם מי שחטא בפלילים זכאי להגנה על שמו הטוב והגנה זו הולכת ומתעצמת ככל שחולף יותר זמן מחזרתו למוטב.
אכן, בפרשת פלוני נ' הכתב אלמוני נקבע כי לא היה עניין ציבורי בפרסום פרטיו של פלוני שהורשע בהריגה לפני שנים רבות והרשעתו אף נמחקה.
מאידך, לשיטת שנהר, מחיקת ההרשעה לא מקימה חזקה שאין בה עניין ציבורי, לדוגמה אם אדם מתמודד על משרה ציבורית יהיה עניין ציבורי בפרסום הרשעות בעברו גם אם התיישנו.
מבחן התועלת בפרסום אמת ועניין בפרסום
על פי הספר דיני לשון הרע של אורי שנהר, כאשר מפרסמים לשון הרע, גם כאשר מדובר באמת, יש לבחון האם מדובר באמת ועניין בפרסום על פי מבחן התועלת:
תרומה ציבורית – האם לפרסום יש ערך אמיתי לציבור?
האם הוא מסייע בקידום דיון ציבורי חשוב, בהעלאת מודעות לנושא רלוונטי, או במניעת פגיעה באחרים?ֿ
מידת הפגיעה – האם הפגיעה בשמו הטוב של הנפגע מוצדקת לנוכח החשיבות הציבורית שבפרסום?
זיקה לעובדות – האם הפרסום מבוסס על עובדות אמיתיות, ומהי מידת הדיוק שבהן?
עלות תועלת - האם התועלת בפרסום לשון הרע גוברת על הנזק לשם הטוב של הניזוק?
העניין בפרסום - האם הפרסום הובא רק בפני גורמים שיש להם עניין לקבלת את הפרסום?
צמצום הפגיעה - האם פרסמתה את המידע בצורה שפוגעת הכי פחות להכרחיות הפרסום על הנפגע?
רות גביזון, "איסור פרסום הפוגע בפרטיות- הזכות לפרטיות וזכות הציבור לדעת" בתוך זכויות אזרח בישראל- קובץ מאמרים לכבוד חיים הכהן 177 (תשמ"ב).
חאלד גנאים, מרדכי קרמניצר ובועז שנור, לשון הרע- הדין המצוי והרצוי (התשס"א).
הרב ישראל מאיר הכהן, חפץ חיים הלכות לשון הרע (תשכ"ה).
הדי ויטרבו, "משבר ההטרוסקסואליות: הבניית זהויות מיניות בדיני לשון הרע" עיוני משפט לג 5 (2010).
דוד ליבאי, דיני מעצר ושחרור (תשל"ח).
זאב סגל, "הזכות לפרטיות למול הזכות לדעת" עיוני משפט ט 175 (תשמ"ג).
חיים פאל, "זכות הציבור לא לדעת", הפרקליט ל"ט 525 (תשמ"ט).
ש"ז פלר, יסודות בדיני עונשין כרך ב (תשמ"ז).
ש"ז פלר, "הרהביליטציה-מוסד משפטי מיוחד מחויב המציאות", משפטים א 497 (תשכ"ט).
אורי שנהר, דיני לשון הרע (תשנ"ז).
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
פקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948.
חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965.
פקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968.
הצעת חוק דיני ממונות, התשס"ו- 2006.
תקנון האתיקה המקצועית של העיתונות, תשנ"ו- 1996.
פסיקה ישראלית- בית המשפט העליון
פסיקה ישראלית- בית משפט השלום ומחוזי
במשפט הפלילי, הגנת אי-שפיות היא אחת מדרכי ההגנה האפשריות לנאשם בכך שיטען כי אין להטיל עליו אשמה פלילית בגין הפרת החוק כיוון שהיה בלתי שפוי בעת שביצע את הפשע שבו הוא מואשם.
הגנת אי-שפיות קיימת במשפט הפלילי של רוב מדינות העולם המכבדות זכויות אדם ושבהן שורר שלטון חוק, אולם מידת השימוש בהגנה זו שונה ממדינה למדינה.
בשנת 1994 תוקן חוק העונשין ונחקק סעיף 34ח לפיו: "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שעשה אם, בשעת המעשה, בשל מחלה שפגעה ברוחו או בשל ליקוי בכושרו השכלי, היה חסר יכולת של ממש – (1) להבין את אשר הוא עושה או את הפסול שבמעשהו; או (2) להימנע מעשיית המעשה".
"אם בשעת המעשה" כלומר, אדם צריך לסבול מהפרעה נפשית בשעת המעשה.
את המונח "חסר יכולת של ממש" ניתן לפרש באופן הבא: באופן מוחלט – כאשר אדם לא מבין כלל את מעשיו ואת התוצאה שעלולה לקרות לאור פעולתו.
עם זאת, ברגע שיש ניצוץ או מעט מאוד של יכולת בסיסית, ואף כושר מינימלי להבנת המשמעות של המעשה, האדם נחשב לאדם כשיר פלילית והסייג לא יחול עליו.
כאשר מתקבלת הגנת אי-שפיות, עשוי הנאשם שלא לעמוד לדין או שלא להיענש, אלא להישלח לטיפול נפשי באשפוז או לטיפול מרפאתי.
אף על פי שכיום ייתכן שהוא כשיר לעמוד לדין, נקודת הזמן העומדת לבחינה היא שעת ביצוע המעשה הפלילי.
זאת משום שבבסיס הדין הפלילי צריכה לעמוד בחירתו של אדם אם לבצע מעשה או אם לאו.
אם אדם פועל מתוך דחף לאו בר כיבוש - הרי שלא הייתה לו בחירה ולכן לא ראוי שנטיל עליו אחריות פלילית, והוא יזוכה באופן מלא.
חוק טיפול בחולי נפש מסדיר את תנאי האשפוז הפלילי של נאשמים שנקבע לגביהם שאינם יכולים לעמוד לדין.
משך האשפוז הפלילי לא יעלה על עונש העבירה המקסימלי.
אם תמה תקופת האשפוז הפלילי, מבלי שהשתקם המטופל, יש להעבירו לאשפוז אזרחי, ממנו קל יותר להשתחרר.
באשפוז אזרחי, אחת לחצי שנה תבחן ועדה האם יש להשאיר את המטופל באשפוז.
בסעיף הישן, הוחל הסייג רק במקרים של חלל תודעתי - בהם הנאשם אינו מודע למעשיו.
הסעיף כיום מכיר בשתי חלופות- פגיעה ביכולת הקוגניטיבית-הכרתית להבין את המעשה, יחד עם פגיעה ביכולת הרצונית להילחם בדחף פנימי ולכבוש אותו.
הרחבה זו של הסייג נעשתה ערב התיקון באמצעות פרשנות השופטים הפוסקים.
לכן, בשל יישובו של השינוי עם המצב הקודם לו, סייג זה נמנה בין הסעיפים הבודדים שנכנסו לתוקף מיד עם פרסום התיקון, ולא לאחר שנה מיום הפרסום כשאר הסעיפים.
נטל ההוכחה בסייגים הוא לפי סעיף 34ה: "מלבד אם נאמר בחיקוק אחרת, חזקה על מעשה שנעשה בתנאים שאין בהם סייג לאחריות פלילית".
כל אדם חזקה עליו שהיה שפוי בעת ביצוע העבירה כל עוד לא הוכח היפוכו של דבר.
בעבר, נאשם שרצה ליהנות מהסייג היה צריך להוכיח במאזן הסתברויות ואילו כיום עליו לעורר ספק סביר בלבד על מנת להעביר את נטל ההוכחה לתביעה.
הגדרת מחלת נפש לצורך הסייג
חוק העונשין, והסייג בפרט, אינו מגדיר מהי מחלת נפש.
גם בחוק לטיפול בחולי נפש אין הגדרה.
אם כן, קיומה של מחלת נפש לצורך החלת הסייג תיקבע על ידי בית המשפט כפי שמגדיר הסייג.
ביכולתו של בית המשפט להיעזר בחוות דעת מומחים ולהתעדכן בשינויים בעולם הפסיכיאטריה ובריאות הנפש, אולם הסמכות נתונה בידי בית המשפט.
בעבירת הרצח, בה אין לשופט שיקול דעת במתן העונש, בולט הקושי בהיעדרה של הגדרה מפורשת למהי מחלת נפש.
בכל עבירה אחרת, בה יכול בית המשפט להפעיל שיקול דעת במתן העונש, ניתן להרשיע באחריות מופחתת, תוך התחשבות בנסיבות המעשה שאינן עולות כדי מחלת נפש, וכך לתת עונש קל יותר.
הגנת מגדלים הוא תת-ז'אנר של משחקי אסטרטגיה ממוחשבים בו השחקן צריך להגן על מיקום מסוים מפני גלים של אויבים על ידי בניית מגדלים לאורך המסלול שמוביל ליעד עליו האויבים מנסים להשתלט.
במשחק טיפוסי מהסוג הזה השחקנים נדרשים להגן על בסיס צבאי, טירה או מטרה אחרת מפני גלים של אויבים.
האויבים עושים דרכם לאותו המיקום במסלולים שנקבעו מראש, והשחקן חייב להציב לאורך אותם המסלולים מגדלי הגנה על מנת להדוף ביעילות את הפולשים.
לרוב ישנם סוגים שונים של מגדלים עם יכולות שונות - ישנם לדוגמה לעיתים רבות מגדלים מהם ניתן לבצע ירי ארטילרי ארוך טווח, ישנם מגדלים מהם ניתן לבצע ירי במקלעים, וכדומה.
השחקן צובר בדרך כלל מטבעות או משאבים אחרים על ידי הבסת אויבים, בהם ניתן להשתמש על מנת להקים מגדלים נוספים או לשדרג את המגדלים הקיימים.
הבחירה בסוג המגדלים והבחירה במיקום בו מציבים אותם היא חלק מהאסטרטגיה החיונית במשחק.
ככל שהמשחק מתקדם, לרוב האויבים הופכים חזקים ועם כוחות גדולים יותר, ובשל כך לרוב השחקן צריך להסתגל לרמת הקושי העולה ולהתכונן לכך על ידי שדרוג תדיר של האופן בו הוא מגן על היעד שאותו האויב מנסה להתקיף.
בעוד שבמקור המשחקים מהסוג הזה היו מיועדים לשחקן יחיד, לאורך השנים נוצרו גם משחקי הגנת מגדלים עם האפשרות למשחק מרובה משתתפים אשר מאפשרים לשחקנים להתחרות זה בזה או לשתף פעולה בהגנה על מיקום מסוים מפני גלים של אויבים.
משחקים רבים, כגון "Flash Element Tower Defense" , מכילים דמויות עוינות העוברות במבוך מוגדר מראש ואילו משחקים אחרים, כגון "Silverlight Tower Defense" , מכילים מפה ריקה ומאפשרים לאויבים לנוע עליה בצורה חופשית, ובכך מאלצים את השחקן להשתמש במגדלים כדי לבנות את המבוך.
ישנן גם גרסאות אשר הן הכלאה של שני סוגים אלה.
שורשי הז'אנר הם במשחק האסטרטגיה Rampat, משחק ארקייד שיצא בשנת 1990. במשחק המשתמש מגן על טירה על ידי הצבת תותחים, וביצוע תיקונים לתותחים בין סיבובי התקפות אויבים על הטירה.
בתחילה, מפתחי משחקים כתבו משחקי הגנת מגדל באמצעות התוכנה Adobe Flash ומאוחר יותר באמצעות התוכנה Silverlight של חברת מיקרוסופט.
הצלחת הז'אנר הובילה לפריצתו אל קונסולות משחקי הווידאו Xbox 360, Playstation 3 ונינטנדו DS בשנת 2008.
המשחק "Assassin's Creed: Revelations" מכיל מיני-משחקון בדומה להגנת מגדלים, שבו על אציו אודיטורה דה פירנצה להגן על מצודת המתנקשים מפני גלי אויבים.
הגנת בנוני היא קבוצה של פתיחות שחמט שמאופיינות במהלכי הפתיחה 1.ד4 ג5 2.ד5 למרות שמסע השחור ...ג5 ותשובת הלבן ד5 לעיתים קרובות מעוכבות.
רצף המהלכים הנפוץ ביותר להגנת בנוני הוא 1.ד4 פו6 2.ג4 ג5 3.ד5 כאשר שחור יכול להקריב רגלי במסע 3...ב5 (מוביל לגמביט בנקו).
אם שחור בוחר לא להקריב אזי 3...ה6 הוא המהלך הנפוץ ביותר, למרות ש3...ד6 או 3...ז6 משוחקים גם כן, ומובילים לרוב לקווים עיקריים.
מקור השם בנוני הוא מהמושג "בן אוני" בעברית, ההגנה כונתה כך עקב החולשה הנתפסת של הרגלי האחורי בד6.
בנוני הישנה מופיעה לרוב בקו 1.ד4 ג5 2.ד5 ה5 3.ה4 ד6. בנוני הישנה יכולה להופיע כטרנספוזיציה של בנוני הצ'כית, אבל יש גם כמה וריאציות ייחודיות.
הקו הזה לא קיבל עניין רב משחקנים ברמה גבוהה, אף על פי שאלכסנדר אלכין הביס איתו את יפים בוגוליובוב במשחק אחד מתוך התמודדותם השנייה, בשנת 1934.
בבנוני הצ'כית שקרויה לעיתים גם בנוני הרומאדקה, על שם קארל הרומאדקה, שחור משחק 1.ד4 פו6 2.ג4 ג5 3.ד5 ה5. בנוני הצ'כית הרבה יותר יציבה מבנוני המודרנית, אבל היא גם יותר פסיבית.
משחקי האמצע העולים מקו זה מאופיינים בתמרונים רבים, כשהלבן ברוב הקווים ישחק כדי להשיג מרחב במרכז ובצד המלך, בעוד שהשחור מחפש לפרוץ עם ...ב7-ב5 או ...ו7-ו5 לאחר הכנה הולמת.
וריאציית טאימנוב בהגנת בנוני המודרנית
לבן משחק בדרך-כלל לפריצה במרכז בעזרת ה5, בעוד ששחור מנסה להוציא לפועל ...ב-5. שחור יבצע פיאנקטו לרץ המלך, יצריח בצד המלך, וישחק להתקפה בצד המלכה עם ...ב7-ב5 ובטור ה' החצי פתוח.
למרות שבמקרים מסוימים שחור ישחק גם בצד המלך עם, למשל, פריצה דרך פח5 ביחד עם ו5, פישר וקספרוב ניצחו משחקים מפורסמים עם האסטרטגיה הזאת נגד ספאסקי וקורצ'נוי בהתאמה.
הלבן ינסה לשחק עבור יוזמה במרכז ובמקביל לחסום את משחק הנגד של השחור.
אחרי 1.ד4 פו6 2.ג4 ג5 הם משחקים 3.פו3, שיכול להוביל לווריאציה שקטה וסימטרית של הפתיחה האנגלית.
טל הפך את הפתיחה לפופולרית בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בעזרת ניצחון בכמה משחקים מבריקים (במיוחד נגד בוטביניק במשחק באליפות העולם).
הוא ויתר עליה אחרי הפסד מוחץ לויקטור קורצ'נוי בשנת 1962 באליפות ברית המועצות בירוואן.
בובי פישר לעיתים אימץ אותה, עם תוצאות טובות שכללו ניצחון במשחק השלישי והמשמעותי בהתמודדות על אליפות העולם ב-1972 נגד בוריס ספאסקי.
8...פוד7 נחשב לתגובה הבטוחה ביותר לשח.
8...פבד7 גם כן משוחק אבל נחשב מסוכן הרבה יותר, שכן שחור יהיה חייב להקריב חומר כלשהו אחרי 9.ה5. גארי קספרוב, ג'ואל לאוטיר וולסטימיל הורט העדיפו את וריאציית טאימנוב.
כשמשתמשים בסדר מסעים שונה, הפרש הלבן ב-ו3 שולל וריאציה זו.
הגנת טווינקי (מאנגלית: Twinkie defense, מכונה לפעמים "הגנת העוגיה") הוא כינוי לעגני להגנה משפטית מופרכת או בלתי סבירה.
אין מדובר בהגנה משפטית מוכרת בתורת המשפט, כי אם במונח עממי שנטבע על ידי התקשורת בעת סיקור משפטו של דן וויט, שנאשם בשנת 1979 ברצח חבר מועצת העיר סן פרנסיסקו הארווי מילק וראש העיר ג'ורג' מוסקונה.
עורכי דינו של וויט טענו כי סבל מ"יכולת ירודה" כתוצאה מהדיכאון בו חש לאחר שפרש מתפקידו כחבר מועצת העיר סן פרנסיסקו.
עוד נטען כי וויט הפסיק לצרוך ועבר לדיאטה שכללה בעיקר חטיפים עתירי סוכר (דוגמת עוגיות טווינקי), ועובדה זו הוצגה כסימפטום של הדיכאון שלו.
התקשורת, שלא פירשה נכון קו הגנה זה, הציגה בעת סיקור המשפט את הטענה כי הסוכר שבמזון היה בעצמו הגורם ליכולת הירודה של וויט כטיעון המרכזי של ההגנה.
מעבר לכך, וויט, שבעבר הרבה לעסוק באימוני כושר והקפיד על תזונה בריאה, החל לצרוך מזון מזיק ומשקאות ממותקים דוגמת קוקה-קולה.
כהערת ביניים, הזכיר בלינדר תאוריות המצביעות על כך שמרכיבים מסוימים בתזונה עלולים להחריף תופעות קיימות של שינויים תכופים במצבי הרוח.
פסיכיאטר נוסף, ג'ורג' סולומון, העיד כי וויט "התפוצץ" והיה "במצב של טייס אוטומטי" בעת ביצוע הרציחות.
ההגנה לא ניסתה לערער על העובדה כי וויט אכן רצח את מילק ומוסקונה, אך הצליחה - בעיקר בזכות עדותו של בלינדר ופסיכיאטרים אחרים – לשכנע את חבר המושבעים כי יכולתו של וויט לחשוב בצורה הגיונית הייתה פגומה או ירודה.
המושבעים השתכנעו כי וויט לא היה מסוגל לתכנן את הרצח מראש (כוונה תחילה) ולכן לא ניתן להרשיע אותו ברצח.
וויט הורשע בידי חבר המושבעים בהריגה.
המחאה הציבורית שפרצה בעקבות פסק הדין הובילה למהומות ליל וייט.
עוגיות טווינקי עצמן מעולם לא הוזכרו באולם בית המשפט במהלך משפטו של וויט, וכמו כן לא נטען כי וויט היה במצב של היפראקטיביות האופייני לעודף סוכר וביצע את הפשע כתוצאה מכך.
ואולם, המונח השתרש בתודעה הציבורית בעקבות שימושם של עיתונאים במונח, מה שהוביל לפירוש השגוי של קו ההגנה בעיני הציבור, שיבוש אשר נפוץ גם היום.
הביטוי אף הוזכר בסיום הסרט "מילק", סרטו של גאס ואן סנט משנת 2008 על חייו של הארווי מילק.
בקטעי הבונוס במהדורת ה-DVD של הסרט "ימי חייו של הרווי מילק", סרט תיעודי המתעד את חייו ומותו של הארווי מילק, נכלל קטע בו עורכי דינו של וויט מסבירים את קו ההגנה המקורי שהציגו בבית המשפט.
הטיעון המשפטי האמיתי בו השתמשו עורכי דינו של וויט היה כי לוויט אחריות מופחתת בעת ביצוע הפשע (diminished responsibility) בשל מצבו הנפשי, והעובדה כי וויט צרך מזון תעשייתי ירוד ועתיר סוכר בתקופה שלפני ביצוע הפשע הובאה כסימפטום אחד מני רבים המעידים על מצבו הנפשי, ולא כגורם למצבו.
העיתונאי והסאטיריקן פול קרסנר העצים את משקל עוגיות הטווינקי בקו ההגנה, ומאוחר יותר אף טען כי המציא את הביטוי "הגנת הטווינקי".
ביום שלאחר מתן פסק הדין, הפרשן הרב קיין כתב בטורו בעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" על התמיכה המשטרתית בוויט, איש משטרה בדימוס בעצמו, ועל "סלידתם של השוטרים מהומוסקסואלים" והזכיר בחטף את "הגנת שיגעון הטווינקי".
כתבות שפורסמו לאחר המשפט הציגו את טיעוני ההגנה באופן לא מדויק, ושגו לטעון כי ההגנה הציגה את הצריכה של אוכל זבל כגורם לדיכאון של וויט או ליכולת הירודה שלו, במקום כסימפטום המעיד על הדיכאון ממנו סבל (וייתכן שאף הגביר אותו).
כתוצאה מהסיקור השלילי של משפט וויט ומקרים אחרים, המונח "יכולת ירודה" הוצא מספר החוקים של קליפורניה בשנת 1982 על ידי בית המחוקקים של קליפורניה, והוחלף במונח "תפיסת מציאות ירודה", המתייחס לא ליכולת לגבש כוונה לבצע את הפשע, אלא האם לנאשם היה המניע הדרוש לביצוע הפשע בו הוא מואשם.
בנוסף, ההגדרות הקבועות בחוק בקליפורניה לכוונה תחילה ולזדון הדרושים על מנת להרשיע ברצח שונו על ידי בית המחוקקים עם החזרה להגדרות הנהוגות במשפט המקובל.
בעת זו, המונח "הגנת הטווינקי" הפך להיות מקובל כל כך שחבר בית המחוקקים שטען בעד החוק נופף בידו בעוגיית טווינקי בעת הדיון.
שימוש בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בזמן הצגת הטיעונים בבית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק ארצות הברית נגד גונזלס-לופז באפריל 2006, התייחס השופט אנטונין סקאליה להגנת הטווינקי בקשר לזכותו של נאשם לבחור את עורך דינו: "[אם אני הנאשם,] אני לא מעוניין בעורך דין מוכשר.
אני רוצה עורך דין שיוציא אותי זכאי.
אני רוצה עורך דין שימציא הגנת טווינקי [...] אני לא מתייחס לעורך דין שממציא הגנת טווינקי כעורך דין מוכשר [...] אבל אני רוצה עורך דין שינצח עבורי."
גנרל הצבא הקונטיננטלי והמפקד העליון
שם תמונה תחילת הכהונה סוף הכהונה הערות1. לוטננט גנרל ג'ורג' וושינגטון 15 ביוני 1775 23 בדצמבר 1783 הקמת הצבא הקונטיננטלי, מלחמת העצמאות של ארצות הברית
הגנת הצרכן הוא עיקרון בתפיסה המודרנית של חיי המסחר והצרכנות, שמטרתו להגן על הזכויות של ציבור הצרכנים בעיקר מפני הטעייה וניצול מצד בעלי עסקים ויצרנים.
החוק נותן גושפנקא לעקרונות יסוד של מסחר הוגן, תום לב והגינות, וזרימת מידע נכון וחופשי בעולם המסחר.
במדינות רבות בעולם נחקקו חוקים, והוקמו ארגונים, שתפקידם לשמור על זכויות הצרכנים.
בבסיס דיני הצרכן עומד חוסר השוויון בין הצרכן לעוסק, בגינו מתערב המחוקק בדיני החוזים במסגרת אסדרה, על מנת להגן על הצד החלש יותר.
דיני הצרכן מטילים איסורים על העוסקים, כמו איסור הטעייה בפרסומת, וגם מחייבים אותם בנקיטת צעדים אקטיביים, כגון חובת גילוי מידע חשוב לצרכנים.
איסורים שנועדו להגן על הצרכן היו כבר קיימים במשפט העברי.
במשפט הישראלי עמוד התווך של דיני הגנת הצרכן נעוץ בחוק הגנת הצרכן, התשמ"א - 1981. החוק עבר תיקונים רבים ומכוחו הותקנו תקנות.
אכיפת החוק מוטלת על משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה ועל הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן והממונה שעומד בראשה.
כדי להגן על ציבור הצרכנים הוקמו ארגונים ובהם המועצה הישראלית לצרכנות.
החוק נולד בעקבות התפתחות חיי המסחר וריבוי תלונות של ציבור הצרכנים בגין הטעייה וניצול.
מטרת החוק להגן על זכויות הצרכנים, שמצויים בנחיתות מבחינת כושר המיקוח והמידע שברשותם, לעומת כוחם הרב של העוסקים.
חובות החוק חלות בעיקר על "עוסק" – שמוגדר: "מי שמוכר נכס או נותן שירות דרך עיסוק, כולל יצרן".
החוק אוסר על עוסק להטעות צרכנים במעשה או במחדל בכל עניין מהותי בעסקה.
החוק מביא רשימה לא סגורה של עניינים שיחשבו מהותיים בעסקה.
חל איסור גם על ניצול מצוקתו של הצרכן, בורותו, או הפעלת השפעה בלתי הוגנת עליו.
על העוסק חלות חובות גילוי בנוגע לכל פרט שעשוי להיות מהותי.
הגנת צ'יגורין היא פתיחת גמביט במשחק השחמט הקרויה על שמו של מיכאיל צ'יגורין, שחמטאי רוסי שדורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1884 ל-1902.
המהלכים הראשונים בה הם: 1. ד4 ד5 2. ג4 פג6 וסימנה הבינלאומי הוא D07.
בפתיחה זו מפר השחור כמה עקרונות בסיסיים של הפתיחה: הוא לא שומר על הרגלי המרכזי ב-ד5, חוסם את רגלי ג', ומוכן להחליף את הרץ השחור בפרש.
בתמורה מקבל השחור פתוח מהיר ולוחץ עם כליו על המרכז.
אלכסנדר מורוזביץ' רב-אמן רוסי, המדורג במקום ה-9 בעולם בשחמט עם 2770 נקודות, לפי דירוג פיד"ה, הוא אחד הבודדים בצמרת העולמית שמשתמש בפתיחה זו, אף על פי שבשנות השמונים השתמש וסילי סמיסלוב אלוף העולם בשחמט בשנים 1957–1958 בפתיחה זו במשחק נגד גארי קספרוב.
מורוזביץ גם פרסם ספר על פתיחה זו.
התאוריה המודרנית גורסת כי על הלבן לשחק 3.פג3
3....פו6 שעליו ניתן להגיב ב-4. פו3 או 4. ג:ד5 פ:ד5 5. פו3 לשחור מספר אפשרויות אך הלבן אמור להשיג יתרון מסוים, ובדרך כלל מרכז שולט כאשר לשחור אין משחק נגדי כפי שהוא משיג בהגנת גרונפלד.
הדגמת ההסתעפות 3. ג:ד5 מה:ד5 - 18 משחקים
הדגמת ההסתעפות 3. פו3 - 26 משחקים
הגנת מרשל היא פתיחת גמביט במשחק השחמט, שסימנה הבינלאומי הוא D06. הפתיחה נחשבת להסתעפות מפוקפקת של גמביט המלכה הנדחה.
פרנק מרשל, שחמטאי אמריקני, אחד מחמשת רבי-האמנים המקוריים ומתמודד על אליפות העולם בשחמט (מול עמנואל לסקר ב-1907); אלוף ארצות הברית במשחק המלכים בשנים 1909-1936 נקט בפתיחה זו בשנות ה-20 של המאה ה-20 אך הפסיק להשתמש בה לאחר שהפסיד לאלכסנדר אלכין בתחרות באדן-באדן בשנת 1925.
הלבן יכול להתעלם מהמסע השני של השחור, ובדרך זו לחזור לקווים הרגילים של גמביט המלכה הנדחה לאחר 3...ה6, להגנה הסלבית לאחר 3...ג6 או לגמביט המלכה הנרצה לאחר 3...ד:ג4 או להגנת גרונפלד לאחר 3...ז6.
התאוריה המודרנית גורסת כי על הלבן להחליף רגלים ג:ד5 פ:ד5 ולאחר מכן לשחק 4.פו3 ולא את המסע הברור אך הפחות מוצלח ה4. במקרה הטוב ביותר לשחור הוא יוכל להגיע לעמדה אופיינית של הגנת גרונפלד עם טמפו פחות.
הגנת ינוקא (ינוקא הוא ילד קטן בארמית) הוא מונח משפטי-כלכלי בדיני ההגבלים העסקיים המייצג גישה לפיה יש להעניק הגנה מיוחדת לשחקן חדש שנכנס לזירה בענף כלכלי מוסדר שמתנהלת בו תחרות של מעט גופים.
לפי גישה זו זכאי השחקן החדש עם כניסתו בתחילת דרכו להגנה מיוחדת בעיקר להקלה בדרישות הרגולטוריות מפני כוחם של השחקנים המבוססים הדומיננטיים בשוק.
המתחרה החדש זכאי להגנה זו, לרוב למשך זמן מוגבל למספר שנים, או לחלופין עד שיגיע למספר מסוים של לקוחות ועד שיצבור כוח שוק שיאפשר לו להתמודד עם יריביו הוותיקים כשווה בן שווים בתנאים של תחרות חופשית.
דוגמה להגנת ינוקא ניתן לראות בהחלטת משרד התקשורת להעניק בשנת 2003 לחב' התקשורת הוט רישיון להעניק שירותי טלפוניה נייחת ובמקביל להשית על חברת בזק הגבלות ופיקוח על המחירים ובהם איסור על מתן הנחות ללקוחות, כל זאת כדי לעודד את כניסתה של הוט כשחקן דומיננטי בשוק.
ההיגיון של גישה זו הוא השאיפה לאפשר תנאים נוחים יותר לכניסתם של שחקנים חדשים וזאת כדי ליצור תחרות בת קיימא עם כניסתם, ומהווה מעין אפליה מתקנת הניתנת לשחקן החדש.
מאידך, יש המבקרים גישה זו וטוענים כי השימוש בה אינו אפקטיבי ברוב המקרים, ומאידך הוא כרוך בעלויות משקיות.
בית המשפט העליון בישראל הכיר גם הוא בתקפותה של גישת הגנת הינוקא ואישר בשנת 1999 (בג"ץ 7852/98 - ערוצי זהב ושות' ו-2 אח' נ' שרת התקשורת) את ההגבלות שהטילה שרת התקשורת לימור לבנת על חברות הכבלים והמועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין על האפשרות לשדר חלון מקבצים (טירינג).
הגנת מעברות פתיים הוא ספר עיון מאת ארנסט דאנלופ סוינטון, מייג'ור גנרל בצבא הבריטי, שבו תיאר המחבר, שלחם במלחמת הבורים השנייה כקצין בחיל ההנדסה המלכותי את לקחיו מהמלחמה.
הצבא הבריטי נהג להציב, במהלך המלחמה, מארבים בצמתים מרכזיים ובנקודות חצייה אפשריות של נהרות.
סוינטון, שלקח בכך חלק, תיאר את שלמד מחוויות הלחימה.
הספר נחשב לקלסיקה של ספרות המלחמה ונלמד ויצא מחדש לאור פעמים רבות, בצבא הבריטי, בצה"ל ובצבאות נוספים.
הגנת היעדר שליטה (בכתיב חסר: הגנת העדר שליטה) היא הגנה במשפט הפלילי המשמשת סייג לאחריות פלילית.
חוק העונשין פוטר אדם שביצע עבירה ללא שליטה על תנועותיו הגופניות:
בפסיקה נעשתה הבחנה בין אוטומטיזם בלתי-שפוי (INSANE AUTOMATISM), שמקורו במחלה נפשית ואשר יכול שיצדיק הגנה של אי שפיות הדעת, לבין אוטומטיזם שפוי (SANE AUTOMATISM), שמקורו בגורם חיצוני אשר אין רואים אותו באור של מחלה נפשית.
בפסק דין חמיס קבע נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט כי טענת האוטומטיזם מתקיימת רק אם הנאשם מצליח להוכיח כי חוסר השליטה נבע מאיבוד מודעות לגבי הנעשה סביבו:
טאדסה גטאהון, שהיה בהליך גירושין, הגיע לבניין כלל בירושלים ורצח את עורך הדין שלו ואת בתו ימית, באמצעות אקדח שהיה ברשותו מתוקף עבודתו כמאבטח.
בבית המשפט המחוזי הורשע גטאהון ברצח בכוונה תחילה של שניהם ונידון לשני מאסרי עולם.
בערעור לבית המשפט העליון טען גטאהון כי הירי לא היה בשליטתו אלא נבע מהתפרצות של פוסט טראומה, ולכן עומדת לו הגנת היעדר השליטה.
לטענתו זו צירף חוות דעת רפואית של מומחה התומכת בדבריו.
השופטת דפנה ברק-ארז דחתה את הערעור, מפני שחוות הדעת הרפואית הסתמכה יתר על המידה על דבריו של גטאהון ולכן היא אינה מהימנה.
בנוסף, שאר הנסיבות הראו שגטאהון דווקא הבין את המתרחש ופירט היטב את התרחשות האירוע, דבר המלמד על מודעותו לנעשה סביבו.
הגנת השכרות היא הגנה במשפט הפלילי, המשמשת באופן עקרוני סייג לאחריות פלילית.
סייג השכרות מכונה בשל כך .
השכרות משמשת בפועל כהגנה לנאשם רק במצב ייחודי בו הנאשם נכנס למצב השכרות שלא מדעתו.
חוק העונשין פוטר אדם שנכנס למצב שכרות או שכרות חלקית שלא מדעתו:
במצב של שכרות מדעת, היינו כאשר אדם היה מודע לכך שהוא משתכר, החוק קובע שחלה על האדם אחריות למעשיו כשיכור, ויש להתייחס למעשיו כאילו התקיימה בהם מחשבה פלילית.
עם זאת, החוק לא מייחס לשיכור מדעת כוונה ביחס לאפשרות קרות התוצאה, אלא אדישות בלבד:
בדרך כלל שיכורים שמבצעים עבירות נכנסים למצב השכרות מדעת.
החוק רק מחמיר את מצבם המשפטי של שיכורים אלו, ומיקל על התביעה בכך שהוא יוצר מעין 'קיצור דרך' להוכחת יסוד נפשי.
לפיכך, מקובל לכנות את הגנת השכרות כ.
כאשר אדם משתכר בכוונה על מנת שיבצע עבירה מתוך שכרותו, חלה עליו אחריות פלילית ביחס לעבירות שביצע בשכרותו, ובית המשפט מתייחס למעשיו כאילו התקיימה בהם מחשבה פלילית, וכן כאילו הייתה לו כוונה במעשיו ביחס לאפשרות קרות התוצאה: