tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הפרשה, ב-13 בפברואר 1997 מינה שר המשפטים, צחי הנגבי, ועדה ציבורית בראשות מאיר שמגר אשר נתבקשה לבחון את אמות המידה הנדרשות בעניין כשירותו של מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, את דרך מינויו, את דרך הצגת שמות המועמדים ומשך כהונתו.
וכן היא הוסמכה להמליץ את המלצותיה בכל סוגיה אחרת הקשורה לכהונת היועץ המשפטי לממשלה, כפי שתמצא לנכון.
מוסד היועץ המשפטי לממשלה בישראל הוקם ללא תכנון מנהלי מסודר מראש.
הוא הוקם במידה רבה בעקבות רצונו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, באדם וגוף שישמשו כמשקל נגד במשרד המשפטים למפלגה הפרוגרסיבית ולשר המשפטים מטעמה, פנחס רוזן.
תפקידו נגזר במידה רבה מן הדגם שהיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בזמן שכיהן ליד הנציב העליון- כאחד מפקידי השלטון הבכירים ביותר.
היועץ המשפטי לממשלה הוא פקיד ציבור ולא נושא תפקיד פוליטי.
מוסד היועץ המשפטי לממשלה הוא מעמודי התווך של שלטון החוק ועליונות המשפט בישראל.
הוא נמנה עם האמצעים המרכזיים הבאים להבטיח את מהותה הפורמלית והערכית של מרות המשפט.
היועץ המשפטי לממשלה ניצב בשורה אחת עם בג"ץ ומבקר המדינה במאבק על חוקיות השלטון.
שיטת הממשל הישראלית מפקידה בידיו סמכויות רבות.
תפקידיו העיקריים הם בתחום דיני העונשין, בהיותו ראש התביעה, בתחום המשפט החוקתי והמינהלי, בהיותו מייצג את רשויות המדינה בפני בית המשפט הגבוה לצדק ובפני בתי משפט אחרים, שלהם סמכויות בתחום זה.
ובהיותו יועץ לממשלה ולרשויות השלטון האחרות בתחום השלטוני ובתחומים אחרים.
עצמאות היועץ המשפטי לממשלה ואי תלותו בממשלה שמינתה אותו נחשבים כנכסי צאן ברזל של שיטת המשפט הישראלי.
דמותו של היועץ המשפטי לממשלה כדמות בעלת סמכויות רחבות היקף שאין כמוה במשטרים דמוקרטיים אחרים עוצבה במידה רבה על ידי הדין הישראלי.
אפשר לראות זאת בכך שתפקידו של היועץ המשפטי לממשלה לא מסתכם רק בייעוץ, או קבלת החלטות על העמדה לדין או עיכוב הליכים.
הוא גם בעל כוח פיקוחי, הוא מבקר במידה רבה את הצמדות הממשלה למאפייני שלטון החוק.
הוא גם מוסמך להתערב בשיקול דעתן של רשויות שלטון אחרות.
הוא מוסמך להגיש בקשה ליושב-ראש הכנסת לגבי נטילת חסינות מחבר כנסת לגבי אשמה מסוימת.
סעיף 25 לחוק יסוד הממשלה קובע כי לא תפתח חקירה פלילית נגד ראש ממשלה אלא בהסכמת היועץ המשפטי לממשלה ולא יוגש כתב אישום נגד ראש ממשלה אלא בידי היועץ המשפטי לממשלה.
היועץ המשפטי לממשלה הוא עובד ציבור בעל שיקול דעת מקצועי עצמאי ובלתי תלוי ברשויות השלטון אשר מינוהו בכל הנוגע לפעולתו המקצועית.
על שיקוליו להיות אובייקטיביים ובלתי מפלגתיים.
עליו להיות איש מקצוע בכיר ביותר אשר מקורות סמכותו בכל תפקידיו הם מקצועיותו, יושרו ועצמאותו.
עקב תכונות נדרשות אלה, הופקד בידיו התפקיד לפעול לקיום החוק במדינה ולהיות מופקד בתחומים מוגדרים על יישומו והפעלתו של החוק.
ואלה תחומי הפעולה של היועץ המשפטי:
בתחום זה הוא מופקד מטעם המדינה על הפעלת דיני העונשין, לרבות ההופעה בערכאות, שלו ושל נציגיו, הכרוכה בכך.
2. ייצוג המדינה בערכאות, על ידיו או נציגיו, בהליכים מכל הסוגים, שאינם פליליים, היינו תביעות אזרחיות, מינהליות, פיסקליות, יחסי העבודה וכל תחום ייצוג אחר שאינו פלילי.
3. ייעוץ משפטי לממשלה ולרשויות הממלכתיות האחרות.
4. ייעוץ וסיוע לממשלה בכלל ולשר המשפטים בפרט בהכנת חקיקה המוגשת על ידי הממשלה לכנסת ובחינת השתלבותה, כחוק, במשפט החל בישראל.
ובדומה, בחינה של הצעות חוק פרטיות של חברי הכנסת.
5. ייצוג האינטרס הציבורי ושמירה על קיום החוק, הלכה למעשה, במגוון של נושאים נוספים, העולים מהוראות חקוקות ייחודיות.
מעמדו הפורמלי של מוסד היועץ המשפטי לממשלה הוגדר לראשונה בישראל על ידי ועדת אגרנט ב-1962. הוועדה הוקמה נוכח יחסים עכורים בין שר המשפטים דב יוסף לבין היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר.
בדו"ח שלה ניסתה הוועדה לכונן את מעמדו החוקתי של היועץ המשפטי לממשלה כפקיד ציבור בעל שיקול דעת שיפוטי.
היא רצתה להדגיש את הייחודיות המקצועית שלו כראש מערכת התביעה הכללית וכראש וראשון בשירות המשפט הציבורי.
הוועדה הושפעה מהמודל האנגלי והקולוניאלי בישראל וראתה בריכוז סמכויות ייעוץ ותביעה כתכונה ראויה של מוסד זה.
דו"ח הוועדה הבהיר את הסכנה שבהתערבות מפלגתית בשיקול דעתו של היועץ המשפטי לממשלה ובכך ניסה לגבש ולהצדיק את עצמאותו המקצועית.
הגדירו את אחריותו ככלפיי הממשלה בלבד.
הדו"ח הבהיר כי במקרים של חילוקי דעות בין היועץ המשפטי לממשלה לבין הממשלה או בינו לבין שר המשפטים, חובתו של היועץ המשפטי לממשלה להכריע על פי שיקול דעתו.
עם זאת, ברור כי נוכח דמות היועץ המשפטי לממשלה שהוא מינוי ממשלתי, התעלמה הוועדה מדיון בסכנות לפוליטיזציה בהכרעות היועץ.
הבעייתיות בכך ביחס למעמד היועץ ברורה במיוחד נוכח העובדה כי הממשלה יכולה להדיחו.
בעת הדיון במשפט דרעי ב-1993 פסק בית המשפט העליון כי חוות דעתו המשפטית של היועץ היא שמחייבת את ראש הממשלה ואת הרשות המבצעת כולה.
בעיניהם, היועץ הוא הפרשן המוסמך של הדין.
בכך הגדיר בית המשפט העליון ועיצב את דמותו של היועץ כסמכות המשפטית המכרעת בשירות המשפט הציבורי הכפוף לפיקוח בידי בית המשפט העליון בלבד.
חולשתו של היועץ המשפטי לממשלה מתאפיינת בצמצום יכולת התמרון שלו במרחב הציבורי.
עובדה זו באה לידי ביטוי בקריאות תגר על עוצמתו מצד גורמי שלטון אחרים.
כך למשל, בית המשפט העליון פסק כי היועץ המשפטי לממשלה הוא פקיד ציבור לכל דבר וכי בג"ץ מוסמך להתערב בשיקול דעתו במידה והוא לא הפעיל את שיקול דעתו כראוי.
מוסד חלש של ייעוץ משפטי מסוכן ליסודות הדמוקרטיים יותר מכפי שהוא מסוגל לתרום להם.
ככל שמוסד הייעוץ המשפטי יהיה חלש יותר, כך יהיה יותר קל לאליטות השלטוניות להשתמש במערכת הייעוץ והתביעה למטרות אינטרסנטיות.
עד ועדת שמגר, נהוגה הייתה בחירת היועץ המשפטי לממשלה על-פי "שיטה סגורה".
משמעותה היא ששר המשפטים או ראש הממשלה, היו מבררים מיהו המועמד הנראה מתאים בעיניהם.
כך גם זהותו ומועמדותו לא הייתה ידועה, לעיתים, אפילו לשרי הממשלה לפני הדיון במועמדותו, וגם לא הובאה לידיעת הציבור.
שיטה סגורה זו יכולה להביא לעיתים, לבחירה מקרית של מועמד זה או אחר, על-פי האינטרסים הצרים של מקבלי ההחלטות.
במשך השנים התעוררו מחלוקות ציבוריות בדבר סמכויותיו ופעולתו של היועץ המשפטי לממשלה.
מינויו של עו"ד רוני בר-און למשרת היועץ המשפטי לממשלה עורר שאלות יסוד שעניינן דרכי המינוי של היועץ ומעמדו.
בעקבות כך מונתה ועדת שמגר.
חברי הוועדה היו מאיר שמגר, נשיא בית המשפט העליון בדימוס, ששימש גם כיושב-ראש הוועדה.
פרופסור רות גביזון, פרופסור דוד ליבאי, עורך דין משה נסים, ועורך דין חיים צדוק.
הוועדה נתבקשה לדון בכשירות, בדרך המינוי, באופן הצגת שמות המועמדים ובמשך הכהונה.
היא בחנה את מהותו של תפקיד היועץ המשפטי לממשלה ובחרה לכלול בדיוניה סוגיות הנוגעות לתפקיד האמור, שהן מעבר לנושאים שהוגדרו באופן פרטני בכתב המינוי.
היא התייחסה גם לנושאים הנוגעים למעמדו של היועץ המשפטי לממשלה, להיקף סמכויותיו, לתחומי פעילותו, ליחסי הגומלין בינו לבין הממשלה, הכנסת ושר המשפטים ובכן בינו לפרקליט המדינה.
ההמלצות שניתנו יצאו מנקודת ההנחה המקובלת כי היועץ המשפטי לממשלה משמש כפרשן המוסמך והבכיר ביותר של הדין לגבי כל רשות ממלכתית ופרשנותו היא הפרשנות המוסמכת, כל עוד בית המשפט לא אמר אחרת.
תואר משרתו של היועץ המשפטי לממשלה ישונה ל"היועץ המשפטי הראשי".
בפני הוועדה הועלו הצעות להפריד ולפצל בין תפקידיו השונים של היועץ המשפטי לממשלה.
הסיבות להפרדה היו בעיקר עקב הרצון לנתק את הקשר בין מי שמטפל בייעוץ המשפטי לממשלה שלצורך כך מנהל מגע שוטף עם גורמי הממשל, לבין מי שנקרא להחליט בעניין העמדה לדין של נושאי משרה ברשויות השלטון.
הוועדה הגיעה למסקנה כי לא רצוי לפצל את תפקידי היועץ המשפטי לממשלה בין נושאי משרה שונים.
לדעת הוועדה, פיצול כזה עלול לפגום בקיום הנכון והמלא של הפונקציות המהותיות, שאותן ממלא היועץ ואף לפגום ביעילות הפיקוח המשפטי המתבצע על ידיו ובתוקף המעשי של הנחיותיו המשפטיות.
הוועדה סברה שהוצאה מידי היועץ של תחום דיני העונשין עלולה להוביל להנמכת מעמדו.
הוועדה הוסיפה והביעה חשש כי פיצול יביא לניגודי עניינים ולמתן חוות דעת סותרות.
במגמה לחזק את עצמאותו המקצועית של היועץ המשפטי לממשלה הציעה הוועדה, שהמינוי לא יהיה עוד נחלתה הבלעדית של הממשלה.
המועמדים למשרת יועץ משפטי ראשי יוצעו לממשלה על ידי ועדה מקצועית ציבורית- הוועדה תהיה ועדה קבועה ומשך כהונתה 4 שנים.
היא תהיה מורכבת מ-5 חברים כמפורט להלן: שופט בדימוס של בית המשפט העליון, שימונה על ידי נשיא בית המשפט העליון, וישמש כיושב-ראש הוועדה.
שר משפטים לשעבר או היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, שיתמנה על ידי הממשלה.
חבר שייבחר על ידי ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
עורך-דין שייבחר על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
איש אקדמיה המיומן בתחומי המשפט הציבורי ובדיני העונשין שייבחר על ידי פורום שיכונס לצורך מינוי זה ואשר יטלו בו חלק הדקנים של הפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל ושל הפקולטות למשפטים הפועלות במכללות אשר הוענק להן היתר מהמועצה להשכלה גבוהה.
המועמדים שיידונו בפני הוועדה יהיו מי שהוצע לוועדה על ידי ראש הממשלה, שר המשפטים, או מי שמועמדותו הועלתה על ידי חבר הוועדה.
כדי שמועמד יזכה להכלל בין המועמדים אותם תציע הוועדה לממשלה עליו להיות כשיר להתמנות לשופט בית המשפט העליון, לפי האמור בסעיפים קטנים 2(1) או 2(2) לחוק בתי המשפט (1984).
הוראה זו הוגדרה על ידי הוועדה כעמומה.
לדברי הוועדה, היא גררה אחריה פרשנויות בלתי אחידות.
לדעת הוועדה, על המועמד לעמוד בדרישות הכשירות הפורמלית הקיימת לשופט בית משפט עליון ונוסף לכך להצטיין בבקיאות משפטית בתחומים מגוונים וביושר אישי, יושר אינטלקטואלי, כיבוד עקרונות, אי מפלגתיות, אי תלות נפשית ועוד.
הוועדה תקבל הסכמתו בכתב של המועמד להעלאת מועמדותו.
הוועדה רשאית לבקש בכל שלב מדיוניה חוות דעת ממי שבידיו לדעתה מידע לגבי כשירותו של המועמד.
הוועדה תקיים התייעצות אחת או יותר עם ראש הממשלה ושר המשפטים בעניין התאמתם של המועמדים למינוי.
שמות המועמדים שהוצעו לוועדה ואשר היא ראתה אותם ראויים לכאורה, יפורסמו ברבים, על ידי הודעה שתמסר לפרסום בתקשורת, לפחות עשרים ואחד יום לפני סיכום מסקנותיה של הוועדה.
החלטת הוועדה כי מועמד הוא כשיר ומתאים טעונה לפחות בהסכמת ארבעה מתוך חמשת חבריה.
עם סיום דיוניה תגיד הוועדה לממשלה את שמו של המועמד המוצע על ידה, אך היא רשאית להציע מספר מועמדים גדול יותר.
עם קבלת הצעות הוועדה יובא עניין המינוי לדיון בממשלה.
הנושא יועלה לדיון על ידי שר המשפטים.
לפני הדיון יכללו שם המועמד או המועמדים שהוצעו על ידי הוועדה בסדר היום של הממשלה, לפחות שבוע לפני הדיון.
לסדר היום יצורפו קורות החיים המפורטות של כל מועמד.
אם החליטה הממשלה שלא למנות אף אחד מן המועמדים שהוצעו לה על ידי הוועדה, יחזור הדיון בבחירת מועמדים לוועדה.
מי שהוסמך להציע מועמדים לפי האמור לעיל, רשאי להציע בשלב זה מועמדים נוספים.
אם לא נתמנה יועץ משפטי לממשלה לפני תום תקופת הכהונה של מי שקדם לו בתפקיד, רשאית הממשלה, לאחר התייעצות בוועדה, להאריך, לתקופה שאינה עולה על שישה חודשים, את משך כהונתו של היועץ המכהן.
אין למנות יועץ המעורב אותה שעה בפעילות פוליטית מן הסוג שנדון בחוק שירות המדינה (1959).
ולא יתמנה פעיל לשעבר כאמור, אם טרם חלפה תקופת צינון של 3 שנים מאז שפסק מפעילותו.
משך כהונתו של היועץ תהיה תקופה אחת של 6 שנים.
הוועדה המליצה כי לא ימונה לתפקיד מי שכבר מלאו לו 70 שנה, אולם מי שמונה והגיע לגיל האמור יוכל להשלים את תקופת כהונתו.
הגבלת כהונת היועץ המשפטי לממשלה לקדנציה יחידה בת 6 שנים מחזקת את אי תלותו בממשלה.
היועץ המשפטי רשאי להודיע על התפטרותו לפני תום הקדנציה על ידי הודעה בכתב לראש הממשלה שתיכנס לתוקפה 72 שעות לאחר מסירתה.
הסמכות להפסקת כהונה של היועץ תהיה בידי הממשלה בהתייעצות עם הוועדה.
והממשלה רשאית להפעילה מאחת מהסיבות הבאות: קיימים חילוקי דעות בין הממשלה לבין היועץ, היוצרים מצב בו נמנע שיתוף פעולה יעיל.
היועץ עשה מעשה שאינו הולם את מעמדו.
היועץ אינו כשיר עוד לבצע את תפקידיו.
מתנהלת חקירה פלילית או שהוגש כתב אישום נגד היועץ.
מזה למעלה מ-20 שנה נוהגת הממשלה לשתף דרך קבע את היועץ המשפטי לממשלה בישיבותיה.
כהצדקה לכך יש הטוענים, שנוכחות זאת יוצרת אפשרות תגובה מיידית של היועץ המשפטי לשאלות משפטיות, המונעת מראש קבלתן של החלטות בלתי ראויות מבחינה משפטית.
הוועדה הדגישה את השלילה בהשתתפות הקבועה, שיש עמה "מעורבות קרובה מדי במכלול נושאי המדיניות הנידונים בממשלה ו...
יצירת תמונה מטעה כלפי הציבור כאילו היועץ המשפטי הוא חלק אינטגרלי מן הממשלה".
הוועדה המליצה שהיועץ יימנע מליטול חלק באופן קבוע בישיבות הממשלה וישתתף רק באותם דיונים שבהם תידון שאלה, שלגביה תתבקש חוות דעת משפטית.
לדעת הוועדה, אי השתתפותו הקבועה בישיבות הממשלה מחזקת את עצמאותו של הייעוץ המשפטי בכללותו כלפי הממשלה וכלפיי חבריה.
כאשר הוועדה דנה בבעיית הייצוג בבתי המשפט במקרה של מחלוקת בין היועץ המשפטי לממשלה לבין רשות שלטונית, היא הפרידה בין מקרה הלוקה באי חוקיות ברורה וגלויה לבין מקרה, שבו אפשר לפרש את המקרה בדרכים שונות.
ב-20 באוגוסט 2000 בהחלטה מספר 2274 של הממשלה נקבעו הדרכים והתנאים למינויו של היועץ המשפטי לממשלה.
ההחלטה התבססה על ההמלצות אשר הובאו בדו"ח ועדת שמגר.
שר המשפטים אחראי לייזום המינויים בידי הגורמים הממנים.
רק ראש הממשלה, שר המשפטים, או חבר מן הוועדה, יהיו רשאים להציע מועמדים לוועדה.
כדי להכלל בין המועמדים, צריך המועמד להיות כשיר להתמנות לשופט של בית המשפט העליון לפי הכללים הקבועים בסעיף 2(1) או (2) לחוק בתי המשפט (1984).
שמות המועמדים שהוצעו ואשר הוועדה ראתה אותם ראויים למינוי, יפורסמו ברבים, באמצעי התקשורת בדרך שתורה הוועדה.
עשרים ואחד ימים לפחות לפני סיכום מסקנותיה של הוועדה.
דרושה הסכמה של לפחות ארבעה מתוך חמשת חברי הוועדה על מנת לקבוע כי מועמד הוא כשיר, ראוי ומתאים.
ההצעה תועבר לממשלה ועם קבלת ההצעה יובא עניין המינוי לדיון בממשלה על ידי שר המשפטים.
אם החליטה הוועדה שלא למנות מועמד מבין המועמדים שהציעה הוועדה, יוחזר הדיון בבחירת מועמדים לוועדה.
משך כהונתו של היועץ המשפטי לממשלה יהיה תקופה אחת של שש שנים, לא ימונה מי שמלאו לו שבעים שנה.
היועץ המשפטי לממשלה רשאי להודיע על התפטרותו לפני תום תקופת כהונתו על ידי הודעה בכתב לראש הממשלה.
הממשלה רשאית בהתייעצות עם הוועדה להפסיק את כהונתו של היועץ המשפטי לממשלה.
ב-25 בינואר 2004 בהחלטת הממשלה מספר 1394 הוחלט למנות את עורך-דין מני מזוז, אשר היה באותו הזמן המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, למשרת היועץ המשפטי לממשלה.
בכך הוא היה היועץ המשפטי לממשלה הראשון אשר נבחר בהתאם להחלטת ממשלה מספר 2274 אשר התבססה על המלצות ועדת שמגר.
עד היום הוגשו לכנסת שבע הצעות חוק אשר ביקשו לעגן בחקיקה את דרך המינוי והכהונה של היועץ המשפטי לממשלה.
הצעת החוק האחרונה הוגשה בשנת 2007 על ידי ח"כ אבשלום וילן מסיעת מרצ.
כל הצעות החוק התבססו על הממצאים וההמלצות של דו"ח ועדת שמגר.
אף הצעת חוק לא הגיעה לקריאה ראשונה.
הוועדה לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז בישראל, הידועה בשם ועדת ששינסקי, היא ועדה ציבורית בראשות פרופ' איתן ששינסקי, שהוקמה בשנת 2010 בידי שר האוצר יובל שטייניץ, על מנת לבחון את נטל המס הראוי על הפקת נפט וגז טבעי בישראל (כולל המים הכלכליים שלה).
הוועדה הוקמה על מנת שהמדינה תוכל ליהנות מהתגליות האחרונות בתחום, ובראשן מאגר "לוויתן", באמצעות מיסוי נאות שלהן.
הוועדה המליצה להעלות את המיסוי על רווחי הפקת נפט וגז.
למימוש ההמלצות נחקק חוק היטל רווחי נפט התשע"א-2011 (שבהמשך שונה שמו לחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע).
לדבריו של שטייניץ הוועדה הוקמה לאחר שהתברר לו שישראל נמצאת במקום האחרון בעולם בגביית מיסי מדינה (כולל תגמולים) על נפט וגז (כ-22%) מקרב כ-60 מדינות שמפיקות גז ונפט באופן משמעותי, ואף בהשוואה למדינות ה-OECD שבהן ממוצע מיסי המדינה עמד על כ-50%.
הוועדה הוקמה ב-12 באפריל 2010, ובכתב המינוי שלה נאמר:
ליו"ר הוועדה מונה פרופ' איתן ששינסקי מומחה בעל שם עולמי בתחום (שמילא תפקיד זה בהתנדבות), וחבריה הם:
פרופ' יוג'ין קנדל – ראש המועצה הלאומית לכלכלה
שאול צמח – מנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות
ד"ר יעקב מימרן – הממונה על ענייני הנפט במשרד התשתיות הלאומיות
יהודה נסרדישי – מנהל רשות המיסים
ד"ר אודי ניסן – הממונה על התקציבים במשרד האוצר.
הוועדה קיבלה סקירה בינלאומית וחוות דעת מחברת דניאל ג'ונסטון ושות', חוות דעת כלכלית מימונית מפרופ' רוברט פינדייק מ-MIT וחוות דעת משלושה מומחים למשפט: פרופ' יוסף מ' אדרעי, ד"ר אפי חלמיש ופרופ' משה הירש.
כן הוגשו לה ניירות עמדה מטעם גופים רבים, בהם כאלה העוסקים בחיפושי נפט וגז בישראל.
מאבק ציבורי במהלך עבודת הוועדה
במהלך עבודת הוועדה, ביולי 2010, הקים חבר הכנסת לשעבר מיכאל מלכיאור את "פורום פעולה אזרחית", שפעל במטרה להגדיל את המיסוי על הגז הטבעי.
מספר ארגונים הביעו תמיכה במאבק על העלאת תמלוגי הגז, ביניהם: התאחדות הסטודנטים הארצית, אדם טבע ודין, מועצת יש"ע ועוד.
במקביל, הגישו מספר חברי כנסת הצעת חוק שמטרתה העלאת המיסוי על הגז.
על הצעת החוק חתמו חברי כנסת מסיעות הליכוד, קדימה, עבודה, ש"ס, מרצ, יהדות התורה, חד"ש, הבית היהודי והאיחוד הלאומי.
מנגד, באוגוסט החל תא סטודנטים באוניברסיטת בר-אילן, "פורום למען ארץ ישראל", בקמפיין מודעות רחב היקף בעיתונות היומית תחת הכותרת "אזהרה: הקרן החדשה לוחמת למען הגז הערבי".
הקמפיין נוהל על ידי יועץ התקשורת משה קלוגהפט, ומממניו נותרו אלמונים.
חברי הפורום קיימו הפגנה מול ביתו של יו"ר הוועדה, איתן שישנסקי כשהם מצוידים במסכות גז, דגלי מצרים ושלטים בהם נכתב: "עזרתם לגולדסטון, פגעתם בצה"ל, ועכשיו נלחמים למען הגז הערבי.
עלות הקמפיין נאמדה בכ-2 מיליון ש"ח.
נגד פרופ' ששינסקי נשמעו טענות על ניגוד עניינים, אך מבקר המדינה והיועץ המשפטי לממשלה שללו טענות אלה.
גם שר האוצר, יובל שטייניץ, התייצב לצדו של ששינסקי ואמר:
"העמותה לקידום דרך אחרת" עתרה לבג"ץ נגד מינויו של ששינסקי ליו"ר הוועדה, אך עתירתה נדחתה, ובג"ץ, שמתח ביקורת חריפה על הגשת העתירה, קבע שהעותרת תישא בהוצאות בסך 35,000 ש"ח לטובת אוצר המדינה ובסכום סמלי של 15,000 ש"ח לפרופ' ששינסקי.
טיוטת מסקנות הוועדה פורסמה בנובמבר 2010. בתחילת הטיוטה ציינה הוועדה:
הוועדה סקרה את המערכת הפיסקאלית הקיימת בענף חיפושי הנפט והגז, המורכבת בעיקרה מתמלוגים מכוח חוק הנפט ומהטבות מס מכוח תקנות מס הכנסה לתחום הנפט.
אמידת שוויין הכלכלי של הטבות המס ביחס לרכיב התמלוגים הובילה את הוועדה למסקנה כי המערכת הנוכחית אינה משקפת את בעלותו של הציבור במשאבי הטבע שלו באופן ראוי והיא רגרסיבית (חלקה של המדינה ברווחים קטן ככל שהפרויקט רווחי יותר).
המלצות הוועדה בטיוטה, שהתקבלו פה אחד, הן:
השארת שיעור התמלוגים הקיים ללא שינוי - שיעור זה נקבע בחוק הנפט, והוא 12.5% משווי הנפט או הגז בפתח הבאר.
ביטול ניכוי האזילה - בחישוב ההכנסה החייבת במס הכנסה של מפיק נפט או גז מופחת מההכנסה ניכוי אזילה, בהתאם לתקנות מס הכנסה (ניכויים מהכנסת בעלי זכויות-נפט), התשט"ז-1956. הוועדה המליצה על ביטול ניכוי זה, ונימקה בהרחבה המלצה זו:
הוועדה מצאה, כי לענף חיפושי הנפט והגז ניתנו הטבות מס משמעותיות, שאינן מתיישבות עם הפרקטיקה הבינלאומית.
הטבת המס העיקרית שניתנה היא ניכוי האזילה, המקזזת ומעקרת מתוכן את התמורה שדורשת המדינה מכוח בעלותה על אוצרות הנפט והגז, שנכון למועד זה הם תמלוגים בלבד.
ניכוי אזילה, הוא בגדר הטבת מס המאפשרת לבעלי זכויות בתחום הנפט והגז, להקטין מהותית את ההכנסה החייבת במס.
ניכוי האזילה אמור היה לתת ביטוי לאזילת המשאב במאגר ועל כן לירידה בשווי של הנכס.
אלא שמכיוון שלא התבצע כל תשלום עבור המשאב במאגר, והנכס שאוזל הוא בבעלות המדינה, אין זו יכולה להיות הצדקה לניכוי זה, ועל כן מדובר בסובסידיה הניתנת לפעילות בענף בדרך של הטבת מס.
כלומר, על פי עקרונות המערכת הפיסקאלית הקיימת, המדינה והציבור כמעט שאינם זוכים לתגמול המשקף תמורה בעד בעלות הציבור על אוצרות הנפט והגז.
הנהגת היטל על רווחי נפט - זהו היטל פרוגרסיבי, ששיעורו ייקבע בהתאם ליחס שבין ההכנסות המצטברות בניכוי הוצאות שוטפות, תמלוגים והיטל ששולם בשנים קודמות, לבין ההשקעה הכוללת בחיפוש ובפיתוח ראשוני של המאגר.
הוועדה החליטה כי ההיטל לא ייגבה עד לשלב שבו יעמוד בסיס זה על יחס של 1.5 (החזרת ההשקעה במלואה בתוספת 50%, לפני מס חברות).
שיעורו הראשוני של ההיטל יעמוד על 20% ויעלה בהדרגה עד לגובה של 60% בהתאם לגובהם של רווחי היתר.
מימון פיתוח מאגרי הגז - הוועדה ציינה כי "אם יתברר במהלך שמיעת עמדות הציבור כי קיימת בעיה מימונית בעקבות המלצות הוועדה, בשנים הראשונות להפקה מהמאגרים הנמצאים בשלבי פיתוח, הוועדה תמליץ על פתרונות פיסקאליים כדי לפתור בעיה זו."
תחולה – הוועדה המליצה שהשינויים המוצעים יחולו החל מיום ההחלטה, וזאת על כל מאגרי הנפט והגז, כיוון שמדובר במיסוי רווחים עתידיים.
היות שההיטל המוצע יוטל על רווחי היתר, הפגיעה בתמריצי היזמים לפעול בענף מינימלית ואין בה כדי לגרום לאי-פיתוחם של מאגרים קיימים וחדשים.
בהשוואה למערכת המס הנוכחית על רכיביה השונים, לא צפוי שינוי משמעותי בהיקף התשלומים למדינה בשנים הראשונות להפעלתו של מאגר.
הגידול בחלקה של המדינה בהכנסות מצוי ברובו בשנים המאוחרות יותר לחיי המאגר ועל כן פגיעתו ביכולת החזר החוב וביסוס המאגר היא נמוכה.
שילובם של רכיבים אלו יביא, לדעת הוועדה, למיצוי מרבי של יעדי המערכת.
חלקם של המדינה והציבור ברווח הנקי לאחר החזר ההשקעות ממכירת הגז והנפט יעלה משיעור של כשליש לכשני שלישים במאגרים רווחים יחסית.
בהתאם למתכונת עליה החליטה הוועדה בתחילת עבודתה, מפרסמת הוועדה בזה את טיוטת עיקרי המלצותיה לשם קבלת הערות הציבור.
לאחר קבלת עמדות הציבור בכתב, וככל שתמצא הוועדה לנכון, אף בעל פה, תשוב הוועדה ותדון בטיוטת עיקרי המלצותיה ולאחר מכן, תגיש את המלצותיה הסופיות.
שר האוצר, יובל שטייניץ, אמר כי "מדובר בוועדה מקצועית לעילא ולעילא, עם מיטב אנשי המקצוע.
המסקנות חיוניות מבחינה כלכלית וערכית".
נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר, בירך על ההמלצות, ואמר כי הן "מביאות לידי ביטוי את הצורך בהגדלת חלקה של המדינה ברווחים מגילויי הגז והנפט, המהווים אוצר לאומי של מדינת ישראל".
מזכ"ל ה-OECD, אנחל גורייה, אמר: "יש להבטיח שחייהם של כלל אזרחי ישראל ישתפרו כתוצאה מהתגליות והדרישה להעלות את רווחי המדינה ממאגרי הגז היא לגיטימית".
הנפגעים העיקריים מההמלצות הם המחזיקים בניירות ערך של חיפושי נפט וגז, והיזמים בתחום זה, שהבולט שבהם הוא יצחק תשובה.
ציבור המשקיעים והחברות לחיפושי נפט וגז יצאו למאבק ציבורי ומשפטי נגד טיוטת ההמלצות.
רשות ניירות ערך פרסמה כי שווי השוק של ענף חיפושי הנפט והגז זינק במהלך שנתיים פי 8, כאשר מעל ל-90% מהאחזקות בענף הן של משקיעים פרטיים ופחות מ-10% של גופים מוסדיים.
ב-21 בנובמבר 2010 פנה שר התשתיות הלאומיות, עוזי לנדאו, לראש הממשלה, בנימין נתניהו, והודיע לו כי "שותפות מאגר הגז הטבעי בתמר הקפיאו כליל את פיתוח המאגר מאז פרסום טיוטת המלצות ועדת ששינסקי לפני שבוע".
ב-3 בינואר 2011 פרסמה הוועדה את המלצותיה הסופיות.
ההמלצות הן אלה שהופיעו בטיוטת ההמלצות, בשני שינויים עיקריים:
מיתונו של היטל רווחי נפט וגז, כך שרמתו המרבית תהיה 50% (לעומת 60% בטיוטה).
הכרה בפחת מואץ בשיעור של 10% לעלויות שנצברו בפיתוח נכסי נפט וגז.
השינויים הפיסקאליים המוצעים לעיל ביחס לאלו שהוצגו בטיוטת עיקרי המלצות הוועדה מביאים לכך, כי גם תחת הנחות מחמירות יותר ביחס לשעורי רווחיות המאגרים ותחת מבנה השותפויות הקיים בענף, לא ייפגע תזרים המזומנים של הפרויקטים בתקופת החזר החוב, ועל כן הלכה למעשה לא תהיה פגיעה ביכולת מימון המיזמים.
הפחתת שיעור המס המרבי מפחיתה את שיעור החלק הממשלתי ברווחי המאגרים ומביאה לכך ששיעור החלק הממשלתי במאגרים רווחיים ביותר לא יהיה גבוה מזה המקובל במרבית המדינות בהן מבוצעת פעילות בענף זה.
כן נוספו הוראות מעבר, המתייחסות למאגרי נפט וגז שכבר התגלו:
להשקעות שיבוצעו עד סוף שנת 2013 הומלץ שיעור פחת מואץ מרבי של 15%.
החלה הדרגתית של שיעורי ההיטל על מאגרים שכבר החלו בהפקה מסחרית ומאגרים שהפקה מסחרית תתחיל בהם עד סוף 2013.
הוועדה נימקה הוראות מעבר אלה:
הוראות המעבר שעליהם ממליצה הוועדה מאפשרות מעבר הדרגתי מהמערכת הפיסקאלית הנהוגה כיום למערכת הפיסקאלית המוצעת.
מטרתו של מעבר הדרגתי זה היא להבטיח יכולת פיתוח מהירה של מאגרים הקרובים לשלב הפיתוח וזאת לאור המאמצים שכבר הושקעו בפיתוחם והסדרי המימון המתוכננים בהם.
בהינתן הוראות אלו, לא קיימת מניעה מן ההיבט המימוני בפיתוח מאגרי הגז שנתגלו עד עתה בלוח זמנים המתאים לצורכי המשק.
ב-18 בינואר 2011 הכריז ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי הוא מאמץ את מסקנות ועדת ששינסקי במלואן תוך שהוא מוסיף סעיף להחלטה כי מחצית מהוצאות האבטחה הביטחוניות ימומנו על ידי המדינה (בתנאי שלפחות רבע מהתפוקה תופנה לצריכה מקומית).
בעקבות המלצות הוועדה פרסם משרד האוצר את תזכיר חוק היטל רווחי נפט, התשע"א-2010, כבסיס להצעת חוק למימוש המלצות הוועדה.
הצעת חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011, הוגשה לכנסת על ידי הממשלה בפברואר 2011, ואושרה
בנוסף, בתקנות מס הכנסה (ניכויים מהכנסת בעלי זכויות נפט), התשט"ז-1956 בוטלה התקנה המתירה ניכוי אזילה.
תחילתו של הביטול היא ב-1 בחודש שלאחר כניסתו לתוקף של חוק מיסוי רווחי נפט.
נגד החוק הוגשו מספר עתירות לבג"ץ בטענה שהחוק מוחל באופן רטרואקטיבי ועל כן אינו חוקתי.
חברת גבעות עולם טענה בעתירתה, בנוסף לכך, שהטלת מיסוי זהה על קידוחים בים וביבשה, להם סיכויי הצלחה שונים, אינו סביר, אך בג"ץ דחה עתירות אלו
בתחילת 2019 פרסם אבישי עובדיה שגביית ההיטל על רווחי נפט עודנה רחוקה, משום שנוסחת החישוב של ההיטל לא ברורה, ומשאירה מקום לתכנוני מס, ובכך מספקת לשותפויות תשואה גבוהה לפני שהן ישלמו את ההיטל.
בסוף 2018 נתן ששינסקי לקבוצת דלק חוות דעת, לפיה הקבוצה זכאית לתמלוגים מוגדלים ומוקדמים על חשבון המשקיעים.
ב-2018 ששינסקי ביקר את דבריו של גיא רולניק, וטען כי על פי תחשיבים שביצע רווחי המדינה עד תום המאגרים יהיה כצפוי.
מתחילת הגביה ב-2013 ועד אוגוסט 2022 תמלוגי הגז הכוללים הסתכמו ב-10 מיליארד ש"ח, כאשר לפי תחשיב האוצר רק ב-2022 הם יעמדו על כ-1.5 מיליארד ש"ח.
עד ספטמבר 2022 צברה קרן העושר 1.88 מיליארד ש"ח.
ועדת המומחים לרפורמה במס הכנסה ליחידים, שנודעה בשם ועדת ששינסקי, על שם העומד בראשה, פרופ' איתן ששינסקי, היא ועדה ציבורית שמונתה על ידי שר האוצר, משה נסים, ונתבקשה להגיש המלצות לרפורמה מקיפה במס הכנסה בישראל.
הוועדה מונתה ב-18 ביוני 1987, והגישה המלצותיה בחודש פברואר 1988. בנוסף לפרופ' ששינסקי היו חברים בוועדה פרופ' דן גלאי, רו"ח דב ספיר, פרופ' אפרים צדקה וד"ר אמנון רפאל.
בכתב המינוי הנחה שר האוצר את הוועדה להבטיח את המטרות הבאות:
חלוקה צודקת של ההכנסה והגברת המוטיבציה לעבודה, להגדלת הפריון וההשקעות.
הרחבת בסיס המס תוך בחינת מרכיבי ההכנסות למיניהם והפניית המקורות שייווצרו למען הגדלת ההכנסה הפנויה לבעלי מדרגת מס של 45% ומטה.
צמצום עיוותים ואפליות כדי לעודד את חידוש הצמיחה הכלכלית.
בדין וחשבון שהגישה מנתה הוועדה את העקרונות הכלליים שלאורם גיבשה את המלצותיה:
הרחבת בסיס ההכנסה והקטנת שיעורי המס.
פרוגרסיביות: אחוז המס מן ההכנסה יעלה עם עליית ההכנסה.
בסיס הכנסות ריאלי, תוך התמודדות עם העיוותים שיוצרת האינפלציה.
שוויון בין נישומים שווים – ביטול אפליה לפי ענף כלכלי ולפי אופן יצירת ההכנסה (שכירים לעומת עצמאים).
השגת יעדים באמצעות תקציב המדינה.
המשפחה בתור יחידת מיסוי, תוך התחשבות בהוצאות על ילדים.
אי החלה רטרואקטיבית – המלצות הוועדה יחולו על הכנסות שיצטברו לאחר החלת הרפורמה.
שמירה על יחס נאות בין המס המוטל על יחידים ובין המס המוטל על חברות.
ריווח מדרגות המס כך שיוקטן גובה המס המחושב לפיהן.
תוספת נקודת זיכוי, צעד שפירושו הקטנת נטל המס והעלאת סף המס.
תשלום קצבת ילדים על בסיס אוניברסלי (כלומר ביטול המס שהוטל עליהן).
הטלת מס על רווח הון ריאלי בשוק ההון.
הטלת מס על הפרשת המעסיק לקרן השתלמות.
ביטול אחדות מהטבות המס, כגון פטור ממס למתנות ולארוחות.
משמעותו של שינוי מסוג זה, הנעשה מבלי לשנות את סך כל המס שנגבה, היא שינוי בחלוקת נטל המס: הגדלת נטל המס על חלק מהאוכלוסייה והקלתו על חלק אחר.
בנסיבות אלה נוצרה התנגדות לשינוי מצדה של האוכלוסייה הנפגעת, ולכן נדחה יישום ההמלצות.
בשנת 1990 נתקבל תיקון 83 לפקודה ובו יושמו אחדות מהמלצות הוועדה.
ההמלצה להטלת מס על רווח הון ריאלי בשוק ההון מומשה לאחר יותר מעשר שנים, לאחר שעוד שתי ועדות לרפורמה במס המליצו עליה.
ההמלצה להטלת מס על הפרשת המעסיק לקרן השתלמות לא מומשה עד היום (אף שגם עליה המליצה ועדה נוספת, ועדת בן בסט), אך נקבעה תקרה להפרשה הפטורה.
ועדת רנדל , או בשמה המלא הוועדה להתפתחות החוקתית של סינגפור היא ועדה בראשותו של הדיפלומט הבריטי בדימוס סר ג'ורג' ויליאם רנדל, אשר נוצרה בשנת 1953 על מנת לשים קץ למשטר החירום ששרר בסינגפור במשך 12 שנה ולהציע רפורמה פוליטית-מינהלית במושבה הבריטית.
חברי הוועדה היו בני הקבוצות המרכיבות את אוכלוסיית סינגפור: סינים, מלזים, הודים, ואירופאים, כמו כן הפרקליט הכללי וראש מועצת העיר סינגפור.
הדו"ח שהוצג על ידי הוועדה המליץ על הקמתן של ממשלה מרכזית של המושבה, נפרדת ממועצת העיר סינגפור, ושל אספה מחוקקת חד-ביתית שתכלול 25 חברים נבחרים, 3 חברים מתוקף התפקיד ו-34 חברים ממונים.
כמן כן המליצה הוועדה על הרחבת זכות ההצבעה.
בעקבות אישור המלצות הוועדה על ידי הממשלה הבריטית, התקיימו באפריל 1955 בסינגפור בחירות פרלמנטריות שהביאו להקמת הממשלה בראשותו של דייוויד שאול מרשל, ראש הממשלה הראשון.
ועדת שיפמן הייתה ועדה שהוקמה על ידי שר המשפטים חיים רמון לבדיקת דיני המזונות בישראל.
הוועדה הוקמה ב-5 ביוני 2006 והגישה את מסקנותיה ב-27 בנובמבר 2012. עקב ריבוי אירועים בתקופה האמורה, בהם מבצע עמוד ענן והבחירות המקדימות במפלגות, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, לא זכו פרסומי הוועדה לתהודה תקשורתית.
בראשות הוועדה עמד פרופ' פנחס שיפמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר ומרצה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ומומחה בדיני משפחה.
כרכזים של הוועדה מונו ד"ר פרץ סגל, אחראי תחום דיני משפחה במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים (חבר לשעבר בוועדת שניט) ועו"ד דפנה גלוק ממשרד המשפטים.
למרות פניות רבות מצד ארגוני האבות, סירב משרד המשפטים לכלול גם נציג מטעמם בוועדה.
המטרה של הקמת ועדת שיפמן הייתה לחולל מפנה בדיני מזונות ילדים וליצור נקודת מוצא והתייחסות שונים ממה שהיה מקובל עד כה ונוהג בדין הישראלי.
יצירת אחידות ושוויון בין ההורים, ביחס ליכולתם, ויצור טבלאות אשר יביאו לכך שפסיקת המזונות תהא צפויה, ופחות נתונה להשקפת עולמו של השופט, מה שיביא גם להפחתת ההתדיינויות בבית הדין.
החובה על האם להשתתף, אם בכלל, חלה מדיני הצדקה, ורק אם ידה משגת קודם כל לכלכל את עצמה.
לעומת האב שחב קודם במזונות הילדים, בטרם יכלכל את עצמו.
לעומת זאת, כאשר אין מדובר בבני זוג יהודים, הרי שחלוקת המזונות שוויונית יותר, ונחלקת בין ההורים בפרופורציה להכנסות שלהם באופן יחסי.
מצב זה של חיוב בלעדי של האב בדמי מזונות, ללא התחשבות במצבו הכלכלי הביא לכך שפעמים רבות נפלה האחריות למזונות בסופו של דבר על ביטוח לאומי ובנוסף גרם הדבר לריבוי התדיינויות משפטיות.
ועדת שיפמן ניסתה לגבש נוסחה מתמטית המבוססת על שני מרכיבים עיקריים: הכנסות כל אחד מן ההורים, וחלוקת הזמנים המתקיימת בין ההורים ובאמצעות כך לפשט את פסיקת מזונות.
מתוך נקודת המוצא ששני ההורים צריכים לשאת באחריות משותפת לילדיהם, טיפולית וכלכלית.
זכות הילד והאחריות ההורית - מוצע להשתית את זכות הילד לתמיכה כלכלית כזכות עצמאית שלו ששני הוריו אחראים למימושה.
זכות הילד היא עד הגיעו לגיל 21.
שיעור התמיכה הכלכלית - קביעת שיעור התמיכה הכלכלית לפי הכנסות שני ההורים ומספר ילדיהם.
ההורים ישאו בתמיכה הכלכלית לפי שיעור הכנסת כל אחד מהם ולפי הזמן שהם מקדישים לטפל בילד, לפי נוסחה כלכלית שבחוק.
הורה שמטפל בילד בשעות העבודה על גיל 12 או בילד עם מוגבלות זכאי לשכר טיפול.
הסכם בין ההורים - הסכמה של ההורים שפוגעת בזכות הילד לתמיכה הכלכלית או בשיעור שכל הורה חייב בה בטלה.
קביעת התמיכה הכלכלית על ידי רשם בית המשפט למשפחה: רשם בית המשפט למשפחה יקבע את שיעור התמיכה הכלכלית וחלוקתה בין ההורים.
על קביעת הרשם ניתן יהיה לערור לבית המשפט למשפחה במקרים חריגים ויוצאים מן הכלל המנויים בחוק.
הוצאת דיני מזונות הילדים מדיני המעמד האישי - הדינים הדתיים שחלים על נושאי המעמד האישי לא יחולו על מזונות הילדים.
נכון להיום המלצות הוועדה הן בגדר המלצות בלבד, והן אמורות להשתלב בהמלצות ועדת שניט העוסקות בחלוקת האחריות ההורית ובמשמורת ילדים.
המלצות הוועדה טרם קיבלו ביטוי בחקיקה.
במסגרת הוועדה חקר פרופ' ראובן גרונאו את העלות החודשית של גידול הילדים, על ידי בניית סל הבסיסי בהסתמך על "השיטה האוסטרלית", שקובעת באופן שרירותי, מהם מוצרים בסיסיים, ועלות זאת באה לידי ביטוי בפסקי דין בתחום.
במאמרם שראל וקרלינסקי, ביקרו קביעה זאת ובחרו מוצרים לפי הגדרה מקובלת בכלכלה למוצרים בסיסים (לפי הגמישות של המוצר), ואמדו עלות חודשית שונה, אשר גם באה לידי ביטוי בפסקי דין בתחום
ב-18 בספטמבר 2017 הודיעה הוועדה לאנרגיה אטומית כי הושג הסדר פשרה, שבמסגרתו תפצה המדינה כ-170 עובדים, גמלאים ובני משפחות שחלו בסרטן.
הוועדה כללה את יושב הראש וחמישה חברים:
השופט אליעזר ריבלין, המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס, שכיהן במקביל כנציב תלונות הציבור על שופטים - יו"ר.
פרופ' אריאל פורת, מומחה לדיני נזיקין ולשעבר דיקן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
פרופ' רבקה כרמי, נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון.
ד"ר ניר פלד, מנהל המרכז לחקר גידולי בית החזה, מרכז רפואי שיבא, תל השומר.
מיכל עבאדי-בויאנג'ו, החשבת הכללית במשרד האוצר.
אבי ליכט, משנה ליועץ המשפטי לממשלה.
לאורך השנים הוגשו תביעות רבות מצד עובדים בקריה למחקר גרעיני לפיצוי בגין גידולים סרטניים מהם הם סובלים.
לטענתם, מחלתם נגרמה עקב חשיפה לקרינה בכור הגרעיני, ועל כן הם זכאים לפיצוי מהמוסד לביטוח לאומי.
ברקע להקמת הוועדה נמצא הקושי המובנה בהוכחת הקשר הסיבתי בין החשיפה לקרינה לבין המחלה.
סוגיה משפטית זו עלתה בעבר במסגרת ועדת שמגר שעסקה בצוללני חיל הים בנחל הקישון.
בנוסף, התעוררו בעבר קשיים בניהול הדיונים בבית המשפט, עקב רמת הסודיות הגבוהה של חומר הראיות.
תוצאות סקר תחלואה עצמאי שערכה "ועדת ריבלין", הצביעו על כך שברוב המוחלט של מחלות הסרטן לא נמצאה תחלואה עודפת בקרב עובדי הוועדה לאנרגיה אטומית בהשוואה לצפוי באוכלוסייה המקבילה.
בוועדה חתרו בכל זאת להסדר, אשר לדבריהם היה בו צורך "לנוכח תרומתם הייחודית של עובדי הוועדה לתחום המחקר והפיתוח הגרעיני, ומתוך רצון לסייע לעובדים".
ההסכם שגובש על ידי הוועדה אומץ על ידי הממשלה, כנראה במטרה להימנע מהתקדמות תהליך התביעה.
זהו הסדר פשרה ייחודי אשר התאפשר הודות למתווה שקבעה ועדה ריבלין.
על פי ההסדר, הוחלט על תשלום לעובדים שחלו בסרטן ועומדים בקריטריונים מקלים.
בבסיס הסדר הפשרה שנחתם הוצהר כי הוועדה והתביעה אינם מצביעים על אשמה או רשלנות מצד המדינה.
בעקבות דו"ח ועדת ריבלין הוקמה ועדת זוהר לצורך קביעת הזכאות וגובה הפיצוי לעובדי הוועדה לאנרגיה אטומית שחלו בסרטן.
עובדים אשר חלו בעקבות עבודתם במרכזים הגרעיניים זכאים לפנות לוועדת זוהר לצורך קביעת זכאותם לפיצוי.
בתחילה לא היה באפשרות עובדים אלו להיות מיוצגים על ידי עו"ד לפי בחירתם, אך, בעקבות עתירה לבג"ץ אשר הוגשה על ידי עו"ד אריאל פרייברג ואלי דסה, שונתה ההנחיה וכיום כל עובד הטוען לזכאות יכול לפנות באמצעות עו"ד (ובלבד שישותף אך ורק במידע בלתי מסווג).
ועדת שכטר היא ועדה ציבורית לבחינת הרגולציה בתקשורת, והסדרת התוכן השיווקי בעידן האינטרנט בישראל.
ועדת שכטר הוקמה על ידי שר התקשורת גלעד ארדן בראשית שנת 2014. שמה המלא של הוועדה הוא "הוועדה הציבורית לבחינת האסדרה העתידית על השידורים המסחריים".
הוועדה הוקמה בעקבות השינויים מרחיקי הלכת בצריכה התקשורתית בישראל.
בעוד הרדיו והטלוויזיה נותרו תחת פיקוח והסדרה, עמדה רשת האינטרנט כמעט ופרוצה, וללא כל הסדרה מדינית.
השר ארדן הדגיש את חשיבות הקמת הוועדה באומרו: "ההתפתחויות הטכנולוגיות, השינויים בהרגלי הצפייה של הצופים והמעבר לשידורים על גבי רשת האינטרנט מחייבים אותנו לבחון את המצב הקיים ולתת מענה לשאלות חדשות.
נדרש פתרון מקיף שיסדיר את השידורים לטווח הארוך וייצור מגרש משחקים שוויוני".
הוועדה בחנה מחדש את ההשקעות להם מחויבים גופי השידור - במדיה הישנה והחדשה כאחד.
בנוסף, הוועדה בחנה האם המודל הקיים כיום לפיקוח על הזכייניות ועל גופי השידור בישראל הוא המודל הנכון.
הוועדה בחנה את שוק השידורים כשוק אחד שבו פועלים גורמים שונים על גבי פלטפורמות שידור שונות.
בראשות הוועדה הועמד פרופסור עמית שכטר, חוקר בכיר באוניברסיטת בן-גוריון.
לצד שכטר כיהנו בוועדה עשרה חברים נוספים - פרופסור שמואל ליימן-ווילציג, ראש החוג ללימודי תקשורת באוניברסיטת בר-אילן, ומאחוריו שנות מחקר רבות בתחום זה.
ד"ר תהילה שוורץ-אלטשולר, חוקרת בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה.
ד"ר דליה זליקוביץ מהמרכז ללימודים אקדמיים, חברת מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, המתמחה בתחום כלכלת האינטרנט.
נציג היוצרים במועצת הרשות השנייה, אייל מלובן.
היועצת המשפטית של המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין לשעבר, דורלי אלמגור.
איש המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין ומנהל מרכז מורשת בגין, הרצל מקוב.
העורך לשעבר של האתרים nrg ווואלה, עופר שני.
מנכ"ל פורום יצרני החשמל הפרטיים, איתי אייגס.
וד"ר גלי עינב, לשעבר בכירה ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC.
הוועדה התכנסה פעמים רבות, וזימנה עשרות דוברים, רובם אישים בכירים בתחום הכלכלה והתקשורת.
הוועדה אף ביקשה ייעוץ מהציבור הרחב.
המלצות הביניים של הוועדה הוגשו באוגוסט 2014. הבולטת שבהן היא כי הוועדה אינה ממליצה לבצע שינויים מהותיים ברגולציה המוטלת על yes ו-HOT כמו גם על הערוצים המסחריים (ערוץ 10 ו-ערוץ 2) בתקופת הזמן שמכנה הוועדה "תקופת הביניים".
תקופה זו, שאינה מוגדרת במדויק, מתייחסת לפרק הזמן עד שיכנסו לשוק שחקנים נוספים, יבססו את מעמדם ויושג שיווי משקל חדש.
במהלך אותה תקופת הביניים לא יהיה שינוי באיסור המוטל על yes ו-HOT לשדר פרסומות בערוצים העצמאיים שלהם.
כמו כן, yes ו-HOT יחויבו להמשיך ולממן הפקות מקור בהיקף של 8% לפחות מתוך הכנסותיהם.
שתי החברות ידרשו עדיין לעמוד בכללים רגולטורים מפורטים הנוגעים למשל לשירות הלקוחות שלהן ולערוצי שמשודרים על ידן, כאשר ההקלות שיינתנו להן יהיו שוליות יחסית.
בנוסף, גם חברות התקשרות בעלות תשתית גישה, בזק והוט טלקום, יחויבו להעביר מימון לקרן מיוחדת ליצירה ישראלית, על אף שאינן עוסקות בשידורים.
במקביל, מאפשרת הוועדה כניסה חלקה יחסית לשחקנים חדשים שיצטרפו לענף וישדרו על גבי האינטרנט.
אותם שחקנים חדשים לא יחויבו לקבל היתר מהמדינה ויוטלו עליהן מחויבויות רגולטוריות כמו השתתפות במימון הפקות מקור או עמידה בכללים דקדקנים של שירות רק לאחר שיגיעו למספר מנויים או נתח שוק מסוים.
לפחות לפי המלצות הביניים, הוועדה אינה מתכוונת לאסור על שחקנים אלו לשדר פרסומות.
המלצה נוספת של הוועדה היא ליצור רשות תקשורת עצמאית, לא ממשלתית ולא פוליטית שתהיה אחראית על ההסדרה הן של שוק השידורים והן של תחום תשתיות התקשורת.
רשות מקצועית כזו פועלת ברוב המכריע של מדינות המערב, ובישראל היא אמורה ליטול את הסמכויות שיש כיום למשרד התקשורת, לרשות השנייה (המפקחת על ערוצים 2 ו-10 והרדיו האזורי) והמועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין (המפקחת על שידורי HOT ו-yes).
הוועדה קבעה המלצות גם בנושא פרסומות בערוצים העצמאיים של ספקי השידור והמליצה על מימון באמצעות דמי מנוי או באמצעות פרסומות.
כלומר, ספק הגובה דמי מנוי לא יוכל לשדר פרסומות.
בעקבות החלטות והמלצות הוועדה קמו קולות המתנגדים להצעותיה.
קולות אלו קמו הן מצד החברות העסקיות הנוגעות בדבר, ואף הוקם דף פייסבוק כנגד הוועדה על ידי איגוד האינטרנט הישראלי, הממומן על ידי אותן חברות עסקיות.
השחקנים הקיימים בשוק הטלוויזיה, ובראשם yes ו-HOT, תקפו החריפות את המלצות אלו כיוון שלטענתן הן יוצרות הפרדה ברורה בין המחויבויות המוטלות עליהן לבין המחויבויות המוטלות על שחקנים חדשים שיכנסו לשוק.
עורכת דין מי-טל גרייבר-שוורץ, הפנתה אצבע מאשימה כלפי החלטת הוועדה לחייב בתשלום עמודי אינטרנט.
לטענתה עמודים חשובים יאלצו לעמוד בחסות השוק הכלכלי, ורובם עלולים להפסיק ולהתקיים.
אלא שאין בהמלצות הוועדה כל המלצה לחייב עמודי אינטרנט בתשלום, כך שלא ברור מקורה של ביקורת זו.
הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים או ועדת שטרום היא ועדה ציבורית בראשות עו"ד דרור שטרום, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים.
הוועדה הוקמה ביוני 2015 על ידי שר האוצר משה כחלון ונגידת בנק ישראל קרנית פלוג, לשם בחינת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל, באמצעות הכנסת מתחרים חדשים לתחרות, בין היתר באמצעות הפרדת הבעלות של חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים וצעדים משלימים נוספים.
הוועדה הוקמה ב-3 ביוני 2015 על ידי שר האוצר משה כחלון ונגידת בנק ישראל קרנית פלוג, בניסיון למציאת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל, הפועלים בשוק המאופיין בריכוזיות גבוהה.
בהתאם לכתב המינוי, נקבע כי על הוועדה להגיש את מסקנותיה עד ל-11 בספטמבר 2015. בסופו של דבר הוגשו המסקנות הסופיות שנה לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2016, לאור כובד ומורכבות הסוגיות שהונחו על שולחן הוועדה.
ליו"ר הוועדה מונה עו"ד דרור שטרום, אשר כיהן בין השנים 2001–2005 כממונה על ההגבלים העסקיים.
יחד עמו מונו האנשים הבאים כחברים בוועדה:
שםתפקידפרופ' אבי בן בסטפרופסור מן המניין בחוג לכלכלה של האוניברסיטה העברית בירושלים (נציג הציבור)אמיר לויהממונה על התקציבים במשרד האוצריעל מבורךסגנית הממונה על התקציבים במשרד האוצרד"ר נדין בודו-טרכטנברגהמשנה לנגידת בנק ישראלפרופ' דייוויד גילההממונה על ההגבלים העסקיים (לשעבר)אבי ליכטהמשנה ליועץ המשפטי לממשלה (כלכלי-פיסקאלי)פרופ' נתן זוסמןמנהל חטיבת מחלקת המחקר בבנק ישראל
חילוקי דעות בין בנק ישראל לוועדה
במהלך עבודתה של הוועדה, אשר החלה ביוני 2015, נתגלעו מספר נקודות מחלוקת מרכזיות בין בנק ישראל לנציגי הוועדה.
המחלוקת הראשונה נגעה לאחת השאלות המרכזיות בהן עסקה הוועדה והיא מתן אפשרות לבנקים להנפיק כרטיסי אשראי חדשים.
עמדתו של בנק ישראל הייתה כי ללא מתן אפשרות זאת, לא יוכל הציבור ליהנות ממסגרות אשראי בבנקים, דבר שיוביל להתייקרות האוברדרפט.
מנגד, טענו חברי הוועדה האחרים כי מתן האפשרות לבנקים להנפיק כרטיסים תרוקן מתוכן את הפרדת חברות האשראי מהבנקים, שכן הבנקים יצליחו למשוך את לקוחות כרטיסי האשראי בחזרה אליהם ובכך להחזיר את שליטתם הבלעדית בחברות האשראי.
סוגיה נוספת בה היו חלוקים חברי הוועדה נגעה לזהות המפקחים על שוק האשראי החדש שיוקם.
לפי עמדתו של בנק ישראל, קיים הצורך בפיקוח על חברות האשראי הגדולות (אלו הקיימות כיום) כחלק מהפיקוח של בנק ישראל על הבנקים, אך לא קיימת חובה כזו בכל הנוגע לחברות אשראי קטנות (שיקומו לאחר הרפורמה).
לטענת המתנגדים, הפרדה שכזו בין גופים קטנים וגדולים, תשאיר חלק גדול מן הפיקוח בידיו של בנק ישראל, אשר לפי חלק מהמתנגדים, אינו מעודד תחרות במשק.
ב-14 בדצמבר 2015, הציגה הוועדה את דוח הביניים שגיבשה, עמדה על כך כי שירותי הבנקאות למשקי בית ולעסקים קטנים בישראל סובלים מחוסר תחרות מובהק, ומחירים גבוהים יחסית לסיכון הכרוך במתן אשראי להם והציגה את המלצותיה לגבי השינויים הנדרשים בענף.
המלצתה העיקרית של הוועדה היא לחייב את בנק הפועלים ולאומי למכור את חברות האשראי שבבעלותם תוך 3 שנים (ישראכרט ולאומי קארד בהתאמה).
עוד מוצע, כי לאחר תקופת ניסיון בת 4 שנים תיבחן האפשרות לחייב גם את בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי למכור את חברת האשראי כ.א.ל שבבעלותם (הצעה לה מתנגד בנק ישראל בשלב זה).
בנוסף המליצה הוועדה לאפשר לצרכנים לבחור בשירותי בנקאות גם לא מן הבנק שלהם, באמצעות בנקאות פתוחה ויישום פתרונות טכנולוגיים המאפשרים לצרכן לקבל השוואות בין הצעות אשראי (מה שמכונה "זאפ פיננסי").
ההמלצות הנוספות שעלו מדוח הביניים הן כדלקמן:
אשראי צרכני ושירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים
הפסקת הנפקת כרטיסי אשראי חדשים על ידי הבנקים (לא כולל כרטיסי אשראי חוץ בנקאיים וכרטיסי דביט לחיוב מיידי) למשך 4 שנים.
עם זאת, יוכלו הבנקים להמשיך להפיץ כרטיסי אשראי.
הצבת דרישות הון מקלות לאגודות אשראי שיעסקו במתן אשראי בהיקף מוגבל של כ-200 מיליון שקל, בתוך 6 חודשים.
יצירת מערכת השוואת מחירים, באמצעותה יוכל הצרכן להשוות בין ספקי האשראי השונים ולבחור בחברה המתאימה לו (אשר כונתה "זאפ פיננסי").
הקמת לשכת שירות למערכות מחשוב למתן שירותים בנקאים פיננסים.
יצירת מדרג רגולטיבי למתחרים חדשים וקטנים בשוק האשראי ובשוק השירותים הבנקאיים והפיננסיים הנפוצים.
התאמת דרישות ההון משחקנים חדשים בהתאם לסטנדרטים הבינלאומיים.
בנוסף, להקמת חברות אשראי עצמאיות אשר אמורות להוות תחרות לבנקים, תתאפשר הקמת חברות אשראי קמעונאי חדשות, כגון חברות מימון ישיר וחברות פינטק, המעניקות הלוואות עמית לעמית.
מתן אישור לגופים מוסדיים לפעול בתחום האשראי הקמעונאי, בכפוף לעמידה בתנאים שיציב משרד האוצר.
מתן אפשרות לבעלי שליטה בגופים מוסדיים להקים חברות בנות (חברות אחיות לגופים המוסדיים) לשם מתן אשראי קמעונאי.
חברות כרטיסי האשראי יוכלו לגייס מקורות מימון לא רק מהבנקים, אלא גם באמצעות הנפקות אג"ח ובקווי אשראי מגופים מוסדיים.
הוועדה המליצה לאפשר לחוסכים לפנסיה לגשת להלוואות מתוך קופות הגמל או הפנסיה שלהם, כאשר ניתן יהיה שלא להחזירן עד הפרישה, זאת לאחר שבסך השילוב של קצבת הפנסיה, קצבת הזקנה מביטוח לאומי והקצבאות הנוספות, יבטיח סכום מינימלי של כ־3,800 ש"ח (בשנת 2005; כיום מתוקן לעד כ־4,600 ש"ח) לחודש
הגברת התחרות בשוק הסליקה על ידי קביעת תנאים מקלים למתן רישיון סולק ולהסדיר מעמד של "סולק מתארח" לגורמים שהגישו בקשה לרישיון סולק, אך טרם קיבלו אישור של חברות כרטיסי האשראי הבינלאומיות (ויזה, מאסטרקארד וכדומה).
הפחתת העמלות הצולבות (עמלות המשולמות לחברות האשראי על ידי חברות הסליקה) עד לשנת 2018.
שינוי מבנה הבעלות על חברת שב"א (שירותי בנק אוטומטיים), חברה המספקת שירותי תקשורת ומחשוב בתחום הבנקאות, אשר נמצאת כיום בבעלות חמשת הבנקים הגדולים.
המלצת הוועדה היא לאפשר לחברות כרטיסי האשראי להחזיק בנתח מהחברה ולהבטיח להן ייצוג בה (לאחר שהבנקים ימכרו חלק מאחזקותיהם בחברה).
העברת מידע על האוברדרפט של לקוחות מהבנקים לחברות חוץ-בנקאיות באופן יומיומי, על מנת לאפשר לאותן חברות לכסות את האוברדראפט של הלקוחות ולהתחרות בבנקים גם במקטע זה וזאת בתנאי שהלקוח העניק הרשאה לבנק לשתף את המידע האמור.
מתן אפשרות ללקוח לבצע שעבוד נוסף על נכסיו (כמו דירות) לטובת עסקים קטנים ובינוניים וזאת כדי לאפשר לעסקים לגוון את מקורות האשראי שלהם.
חיוב כל הבנקים בביטוח פיקדונות שבידי הציבור באמצעות רשות מבטחת.
לפי המלצות הוועדה, צוות משותף של בנק ישראל ומשרד האוצר יציע מתווה מפורט של ביטוח פיקדונות, כדי להתאים את המשק לסטנדרטים בינ"ל בנושא, לחזק את היציבות של המערכת הבנקאית כולה ולהפחית חסמי תחרות.
הסדרת מכלול שירותי התשלום שתתבסס על הסדרה בינלאומית בתוך דגש על ההסדרה האירופית בהתאם לעקרונות ה-PSD ובהתאמה לשוק המקומי.
מטרת ההסדרה היא לקבוע דרישות אחידות לגופים אלו, לעודד את התחרות בתחום שירותי התשלום בישראל ולאפשר כניסתם של שחקנים חדשים לשוק.
דוח הביניים אינו מתייחס למספר סוגיות במחלוקת, דוגמת שאלת הפיקוח על חברות האשראי ומתן האפשרות לבנקים להמשיך ולמכור מוצרים פיננסים נלווים (דוגמת מוצרי ביטוח).
דו"ח מסקנות הביניים פורסם לציבור ב-6 בינואר 2016.
במסגרת דיון שהתקיים בתחילת ינואר 2016, דרשה ועדת הכספים לבטל את המלצת הוועדה לאפשר לקופות הגמל לתת הלוואות צרכניות לעמיתים.
מספר חברי כנסת, בהם יו"ר מרצ זהבה גלאון (אשר יזמה את הדיון), טענו כי מתן האפשרות להלוואות צרכניות מתוך כספי החסכונות לפנסיה יעודד אנשים לקחת הלוואות למטרות שונות, גם במקרים בהם לא יוכלו לפרוע אותן - ובכך ייפגעו ביכולתם להתקיים בכבוד בעת הזקנה.
עוד ציינה גלאון, כי ההמלצה לפיה במידה והלווה לא יוכל להחזיר את ההלוואה, יישאר ברשותו סכום של 3,800 ש"ח בחודש לפחות, היא בעייתית מאוד, שכן מדובר בסכום זעום שאינו מאפשר קיום בכבוד.
בהקשר זה, טענה "העמותה לצמצום פערים חברתיים", כי יש לדרוש מהאגודות הון עצמי "הדרגתי", לפיו ההון הראשוני הנדרש יעמוד על 10 מיליון ש"ח, אשר יגדל בהתאם להתפתחות היקפי האשראי.
בראשית חודש ספטמבר 2016 פורסם הדו"ח המסכם של הוועדה.
רוב ההמלצות בדו"ח הביניים נשארו בעינן אך נוספה להן המלצה משמעותית בדבר הקמת בנקים חדשים, אשר לוותה במתווה חדש ומקל להקמת בנקים כאלה בכפוף להשלמות רגולטיביות מסוימות.
מנגד, המליצה הוועדה בדו"ח המסכם שלה לשנות מהמלצות הביניים ולהימנע מאיסור על הבנקים מלהנפיק ללקוחותיהם כרטיסי אשראי, אך לצמצם את מסגרות האשראי על כרטיסים אלה ב-50% באופן מודרג בתוך שלוש שנים.
בדו"ח המסכם יושבו חלק גדול מחילוקי הדעות בין חברי הוועדה.
המלצות הוועדה זכו לברכתה של הממשלה ובהמשך לכך הוגשה לכנסת הצעת החוק ממשלתית בנדון המצויה בדיונים בוועדת הרפורמות של הכנסת בראשותו של ח"כ אלי כהן.
בחודש פברואר 2016 פרסמה דורית סלינגר, הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, את חוזר 2016-9-5 בנושא "כללי השקעה החלים על גופים מוסדיים".
בחוזר זה הובהרו התנאים למתן הלוואות לחוסכים מהגופים המוסדיים (כגון קרנות פנסיה, קופות גמל וחברות ביטוח) לעמיתים או למבוטחים כנגד כספי החיסכון הצבור שלהם.
בין היתר נקבע כי על המוסדיים לגבש נוהל מסודר למתן הלוואות, הכולל בחינת יכולת ההחזר של הלווה ותמחור ההלוואה בהתאם למאפייניה ולתנאיה
בהמשך לפעילות הוועדה, בינואר 2017 אושר בכנסת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל.
בחוק שאושר נקבע כי המדינה תממן הקמת תשתית מחשוב שתעמוד לרשות בנקים חדשים במטרה לעודד הקמת בנקים כאלה שיתחרו בבנקים הקיימים.
בחודש מרץ 2021 הושלמה הקמת תשתית המחשוב על ידי חברת TATA ובאותו חודש הודיע הבנק הדיגיטלי הראשון, בבעלות אמנון שעשוע על השקת פעילותו, למעלה מ-43 שנה לאחר שהוקם בנק חדש בישראל.
ביום 25.12.2022 קיבל בנק חדש שני רישיון מבנק ישראל - בנק "אש ישראל".
ביום 30.1.2023 אישרה ועדת הכספים של הכנסת, בהתאם לחוק להגברת התחרות וצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל (שחוקק לפי המלצות הוועדה) את הפרדתה של חברת כרטיסי האשראי "כאל" מבעלותו של בנק דיסקונט.
זאת לאחר שוועדת היישום שהוקמה מכוח החוק האמור בדקה ומצאה שהפרדת חברות כרטיסי האשראי הפחיתה את הריכוזיות ואף תרמה לתחרות על הלקוחות הבנקאיים.
בכך תושלם הפרדתן של כל חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים הגדולים בישראל.
עם הקמת הוועדה, נקבע מראש כי הוועדה לא תפרסם את המלצותיה עד לאחר שחרורו של גלעד שליט משבי החמאס.
בהתאם, בשנת 2012, לאחר שחרורו, הגישה הוועדה לשר הביטחון את המלצותיה.
מסקנותיה סווגו בסיווג "סודי ביותר" והדו"ח לא פורסם במלואו בציבור.
חבריה נועדו עם בכירים במשרד המשפטים, במשרד הביטחון, בצה"ל, בשב"כ ובאמ"ן וכן עם דוד מידן, הנציג הישראלי במשא ומתן על שחרור שליט.
על היקף פעילות הוועדה טען אסא כשר: .
הוועדה הוקמה לאחר ביקורת שנמתחה בציבור בישראל על עסקאות חילופי שבויים שביצעה מדינת ישראל בעבר.
ביניהן, העסקה בשנת 2004 שבה הוחזרו גופותיהם של עדי אביטן, עומר סואעד ובני אברהם והאזרח אלחנן טננבוים תמורת 400 מחבלים פלסטינים ועוד 36 נוספים, בהם מוסטפא דיראני ועבד אל-כרים עובייד.
עסקה נוספת נחתמה בשנת 2008 ובה הוחזרו גופות חיילי המילואים אלדד רגב ואהוד גולדווסר תמורת סמיר קונטאר, ארבעה אסירים נוספים ו-197 גופות של מחבלי חזבאללה.
בין חברי הוועדה ששמם פורסם:
שם הערה מאיר שמגר נשיא בית המשפט העליון לשעבר וראש הוועדה אסא כשר פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ופעיל בתחומי האתיקה המקצועיתעמוס ירון מנכ"ל משרד הביטחון לשעבר
דו"ח הוועדה מתפרס על פני כ-100 עמודים.
חלקו הראשון של הדו"ח עוסק בתהליכי קבלת ההחלטות.
כלומר, כיצד צריכה הממשלה לעסוק בשאלות העולות במשא-ומתן לעריכת הסכם חילופי שבויים או אסירים – מי האחראי על קשר עם משפחת החטוף, הכרזה על חללים, ומדיניות תקשורתית בנושא.
חלקו השני של הדו"ח עוסק בכללים ועקרונות לביצוע המשא ומתן.
עוד פורסם כי הדו"ח עושה שימוש במילה "תמורה" במקום המילה "מחיר".
אחת הסוגיות שהוועדה בחנה היא הסוגיה המשפטית בביצוע עסקת חילופי שבויים על פי הגדרות הדין הבין-לאומי.
שבוי, בהקשר זה, מוגדר כחייל שנמצא בידי צבא מדינת אויב.
כאשר מדובר על ארגון טרור, שאינו ארגון מדינתי או צבאי, החייל אינו מוגדר כשבוי אלא כחטוף.
יתרה מזו, ישראל אינה מחזיקה בשבויים, אלא באסירים ביטחוניים ופליליים, שחלקם הורשעו ברצח, בבית משפט אזרחי או צבאי, ונשפטו למאסרי עולם.
לאור זאת, שחרור אסירים שנשפטו והורשעו בישראל בתמורה לשחרור שבוי או חטוף, פוגע במערכת המשפט הישראלית.
מסקנות הוועדה סווגו בסיווג "סודי ביותר" ולא פורסמו בציבור.
על כך אמר שמגר בעת הגשת המסקנות ב-2012 לשר הביטחון:
חלק מהמסקנות נחשפו בתקשורת, ללא אישור מצד גורמי הוועדה או גורמים מדיניים.
יש לשמור ביתר שאת על סודיות המשא ומתן.
הטיפול בפדיון חטופים ושבויים יועבר ממשרד ראש הממשלה ושליחיו המיוחדים לאחריות שר הביטחון, והוא או מי מטעמו יעמדו בקשר עם משפחות השבויים ויהיו אחראים על ניהול המשא ומתן תוך יידוע הממשלה.
במקרה של הגעה להסכמות עם הצד החוטף, תועבר ההחלטה לבצע חילופי שבויים לידי הממשלה.
שחרור חייל חטוף תמורת מספר אסירים בודד, ושחרור גופה (או אסיר בודד) עבור גופה.
יש להביא לניתוק בין משפחות השבוי לבין מקבלי ההחלטות ברמה המדינית על מנת למנוע לחץ בלתי ראוי.
ארבע מדרגות למחויבות המדינה לאזרחיה, בסדר יורד של חשיבות:
ישראלי שנפל בשבי עקב פעילות טרור
אזרח ישראלי שחצה בטעות את הגבול ונפל בשבי
אזרח שחצה את הגבול ביודעין ומרצונו
המדינה אחראית על הפעלת לחץ על הגורם החוטף, כולל באמצעות שינוי תנאי האסירים הביטחוניים
בשנת 2010, עוד טרם סיום עבודת הוועדה, ברק, כשר הביטחון, קיבל את המלצות הוועדה בתחום ההסדר הארגוני.
בשנת 2015 קבוצת חברי כנסת, ביניהם יאיר לפיד, עפר שלח, אביגדור ליברמן ועמר בר-לב, הציעה לחוקק את מסקנות הוועדה (פ/1847/20).
הצעת חוק זו הונחה על שולחן הכנסת ה-20, אך לא הועלתה להצבעה.
בשלהי 2009, כשהסתמן סיכוי לעסקה בין ישראל לחמאס להחזרתו של גלעד שליט, עתר ח"כ יעקב כץ (האיחוד הלאומי) לבג"ץ בדרישה לפרסם את המלצות הוועדה (בג"ץ 9554/09).
בתשובה לעתירה כתבה המדינה לבג"ץ, כי המלצות ועדת שמגר, שמלכתחילה לא יועדו להתייחס למשא-ומתן בעניין שליט, טרם גובשו, וכץ הסכים למחיקת העתירה.
בסופו של דבר עסקת שליט נחתמה באוקטובר 2011, ובמסגרתה שחררה ישראל 1,027 אסירים ביטחוניים ועצירים תמורת החייל החטוף.
לאחר הגשת מסקנות הדו"ח, התנהל דיון ציבורי סביב שאלת פרסום מסקנות הוועדה – שעד היום לא הובאו במלואן לעיון הציבור.
הנימוק הרשמי לכך היה כי הדבר נעשה על מנת שלא לתת כלים בידי ארגוני הטרור להעריך את מדיניות הממשלה ולתכנן את צעדיהם בהתאם.
מאוחר יותר, בשלהי 2014, ההמלצות הובאו לדיון בקבינט המדיני-ביטחוני, שחבריו לא נחשפו אליהן עד אותה עת.
עם זאת, לא התקיימה הצבעה על אישורן.
הדיון הציבורי אודות מסקנות הדו"ח הפך אקטואלי על רקע הביקורת על המאמצים להשבת גופותיהם של סגן הדר גולדין, סמל-ראשון אורון שאול והשבת ישראלים נעדרים שנכנסו לרצועת עזה.
בדו"ח מבקר המדינה בנושא "התקשרות משרד ראש הממשלה עם מתאם לטיפול בנושא השבויים והנעדרים" שפורסם בינואר 2023 צוין כי מאז הצגת דו"ח ועדת שמגר בשנת 2014 עד 2023 לא בוצעו דיונים על מסקנות הוועדה בממשלה, בקבינט או בוועדת שרים אחרת.
מרבית המלצות הוועדה לא מיושמות בפועל.
משרד ראש הממשלה הגיב לביקורת כי "המלצות הוועדה לא אומצו על ידי הממשלה ולא קיבלו תוקף מחייב".
לאחר חטיפת ישראלים לרצועת עזה בידי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, נשמעו ביקורות על היעדר יישום המלצות הוועדה בידי הממשלה.
במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הוקמו ועדות שביתת הנשק לשם פתרון מחלוקות בין ישראל למדינות ערב החתומות על הסכמים אלה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
בכל אחת מהוועדות השתתפו נציגים של שתי המדינות הרלוונטיות, ובראש כל ועדה עמד נציג של האו"ם.
בהסכם בין ישראל למצרים נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת משבעה חברים, אשר כל צד להסכם זה, ימנה שלושה מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון או"ם לפקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה.
הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה באל-עוג'ה ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה."
בהסכם בין ישראל לירדן נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת מחמישה חברים, אשר כל צד להסכם זה ימנה שניים מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון האו"ם לפיקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה.