tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא לא התעניינה בפרטים שבתמונה והשתמשה בעדשות רכות, האיכות הטכנית של תמונותיה הייתה כמו אלו של הקלוטייפ המוקדמות, כלומר רמת פרטים לא גבוהה והתמונה איננה מאוד חדה.
האלמנט החשוב לה בתפיסת התמונה היו הקומפוזיציה ותפיסת האופי, ההבעה.
מאחר שלא צילמה לפרנסתה ולא היה לה רקע קודם בצילום, היא הרשתה לעצמה להתנסות בתהליכים לא שיגרתים שבזכותם ובזכות גישתה לנושא הצליחה להפיק תמונות עשירות ברגש.
אולם ההכרה ברמה האמנותית שלה בימי חייה הייתה מתונה מאוד (גם עובדת היותה אשה בעולם של אמנים גברים לא עזרה), ורק במחצית השנייה של המאה העשרים התגבשה הכרה רחבה באיכות עבודותיה ובמקומה בהיסטוריה של הצילום.
קמרון עסקה בצילומיה בשני נושאים עיקריים: פורטרטים ואילוסטרציות של נושאים קלאסיים.
הפורטרטים של קמרון כוללים אישים רבים מבין דמויות המפתח של התקופה בזכות קשריה החברתיים המפותחים ושילובה של משפחתה הרחבה בחברה הגבוהה באנגליה.
הנושאים הקלאסיים בהם עסקו האילוסטרציות שלה כללו נושאים מהתנ"ך, מהמיתולוגיה ונושאים היסטוריים כללים.
לצורך זה גייסה בדרך כלל את עובדי משק ביתה, לצורך זה היא מפיקה תחפושות עשירות ורקע מורכב המהווה חלק מהסיפור המצולם.
בתקופה זו החלה פריחתו של הצילום בארצות הברית.
ראויים לציון וילהלם ג'קסון בנושא צילומי נוף של המערב.
המלחמה הראשונה ממנה הגיעו צילומים, הייתה מלחמת קרים ב־1855 שצולמו על ידי רוג'ר פנטון.
ג'יימס רוברטסון צילם את נפילת סבסטופול.
פליצ'ה באטו צילם את מלחמת האופיום בסין ב-1860 ובארצות הברית צולמה מלחמת האזרחים החל מ-1861.
גם הוא למד ציור ועבד כצייר.
לאחר תערוכת הצילום הגדולה בלונדון ב-1851 החלה התעניינותו בצילום והחל לצלם מבנים ארכיטקטוניים.
ב-1853 החל לצלם את אוסף המוזיאון הבריטי וב-1854 החל לצלם את משפחת המלוכה.
בפברואר 1855 יצא לצלם בחזית מלחמת קרים.
מאחר שהשתמש בתהליך הקולדיון הרטוב, התקין פנטון חדר חושך מלא בעגלה הרתומה לסוס.
במשך 3 חודשים צילם 350 נגטיבים (רובם המכריע היו פורטרטים של קצינים - שלאישורם נידרש כדי לנוע ממקום למקום).
עקב התהליך והציוד המסורבל, צילומיו לא היו של החזית ממש, אלא צילומים מבוימים.
כפי שניתן לראות מפיזור כדורי התותח בצילום משמאל, הכדורים הונחו במקום כדי להוסיף נופך דרמטי לצילום.
בצילום מימין - הקרון ששירת את פנטון כחדר חושך בשדה הקרב.
הייתה זו המלחמה הראשונה ממנה הגיעו צילומים לעיתונים.
מלחמת האזרחים צולמה בארצות הברית על ידי כמה צלמים.
גם צילומים אלו היו מבוימים, וכללו את שדה הקרב כולל גופות שנותרו, וגם חיילים ואזרחים בטרם יצאו לקרב.
בין הצלמים יש לציין את ג'ון הילרס שצילם מעל 23 אלף נגטיבים, אנדרו ראסל , טימותי אוסליבאן , אלכסנדר גארדנר , ומת'יו ב.
דוגמאות לעבודותיהם בקישור הצמוד לשמם.
אוגוסט זלצמן, צייר צרפתי, הגיע לצלם בארץ ישראל 1853 אחד הראשונים שהתמחה בצילום כאמצעי למחקר עתיקות ארכאולוגיות.
כוונותיו של זלצמן היו צילום תיעודי של ממצאים ארכאולוגיים אך הרקע שלו כצייר סייע להפיק צילומים עם אספקטים אומנותיים.
הוא שהה בירושלים למעלה מארבעה חודשים והפיק מעל 200 נגטיבים מהעיר.
בפריז הפיק אלבום צילומים בנושא ירושלים שכלל 174 מצילומיו.
לואיס דה-קלר צלם צרפתי עם נטייה לצילום ארכאולוגי.
שצילם במרחבי הלבנט, כולל מצרים סוריה וירושלים.
מקסים די-קמפ , צייר צרפתי, סייר בלבנט בשנים 1850-1852כשליח של ממשלת צרפת וצילם במצרים, פלשתינה וסוריה.
אלבום שכלל 125 מצילומיו הופק בפריס.
יסאיי גאראבדיאן (Yessayi Garabedian) היה כומר ארמני שהגיע ב-1844 לפטריארכיה הארמנית בירושלים להסמכה בכמורה.
שם עסק בצילום לפחות משנת 1855. לאחר שהשתלם באיסטנבול בצילום, חזר לירושלים ופתח במנזר סט.
ג'יימס את סדנת הצילום המקצועית הראשונה בעיר בו הכשיר צלמים מקצועיים, ביניהם גרבאר קריקוריאן שהחליף אותו כאשר מונה לפטריארך ב-1865.
גאראבר קריקוריאן (Garabed Krikorian) היה גם הוא כומר ארמני.
הוא למד צילום אצל גאראבדיאן ומונה לצלם הראשי של הפטריארכיה.
לאחר שנישא, פרש לכנסייה הפרוטסטנטית ופתח ב-1882 סטודיו מקצועי לצילום סמוך לשער יפו.
היה זה הסטודיו המקצועי היחיד בישראל באותה תקופה.
הוא צילם צילומי סטודיו רבים בסגנון אוריינטלי של לקוחות עם מלבושים מגוונים שהחזיק בסטודיו וגם צילומי חוץ רבים.
בין תלמידיו חליל ראעד (עד 1890 שעה שפתח סטודיו משלו) ויעקב בן דב.
במהלך השנים, בנו, הובאנס הפעיל את הסטודיו והמשיך בכך עד 1948.
בונפיס היה צרפתי שהגיע ללבנון ב-1860 כחייל צרפתי.
לאחר שירותו הצבאי חזר לביירות עם אשתו וילדיו.
הם השתקעו בעיר ופתחו סטודיו לצילום והוא הפך לצלם מסחרי מקצועי.
בונפיס הרבה לתור את הלבנט, כולל ארץ ישראל ויצר אוסף צילומים ענק וחסר תקדים במזרח התיכון והיה הצלם הפורה ביותר בארץ ישראל במאה ה-19 והיה הצלם הראשון שפרסם, החל משנת 1880, צילומים צבעוניים (הוא השתמש בטכניקת הפוטוכרום).
(גם לאחר מותו המשיך הסטודיו "בונפיס" לפעול בבירות עד 1938).
לימים נשכח האוסף בעלית הגג של מוזיאון בארצות הברית ונמצא רק מאה שנים לאחר מכן בעקבות פיצוץ ב-1971.
על הצלמת הגדולה של התקופה, ג'וליה קמרון, ראו למעלה.
ז'נב אליזבת דיסדרי היא ככל הנראה הצלמת הצרפתייה היחידה שצילומיה שרדו ובין הצלמות המקצועיות הבודדות בעולם באותה תקופה.
בעלה והיא פתחו סטודיו לצילום בעיר ברסט שבצרפת בסוף שנות הארבעים ופעלו בתהליך הדאגורטייפ.
כשעזב לפתוח סטודיו בפריס נשארה בעיר ברסט והמשיכה לצלם אנשים ואדריכלות.
ב-1872 עברה לפריס, שם פתחה סטודיו לצילום בתהליך קולודיון והפעילה אותו עד מותה ב-1878.
בשוודיה הצלמת המקצועית הראשונה הייתה Brita Sofia Hesselius (1801–1866)
צילום סטריאוגרפי, או צילום סטריאוסקופי, מתבצע באמצעות מצלמה המצוידת בשתי עדשות (שהמרחק ביניהם הוא בערך המרחק בין שתי העיניים, ושתי העדשות פונות לאותו אובייקט (בקירוב רב).
מתקבלת תמונה שעליה שני דימויים, כמעט זהים.
התמונה נצפית באמצעות מכשיר הדומה למשקפת.
המוח ממזג את שני דימויים לדימוי אחד המתורגם במוח לדימוי תלת־ממדי.
צילומים אלו היו נפוצים מאוד במחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובתים רבים היו מכשירי צפייה סטריאוסקופים ואוסף צילומים מתאים.
צילום - ציור, יחסי גומלין
בין הצילום והציור קיימים יחסי גומלין מימיו הראשונים של הצילום, ויחסים אלו נמשכים עד ימינו.
הופעת הצילום גרמה למהפכה בעולם הציור, והציור לא חזר להיות כפי שהיה לפני מהפכה זו.
על פי האוצרת רותי דירקטור "מדובר בהמצאה טכנית שטלטלה את עולם האומנות, והשפעותיה היו מרחיקות לכת, הן באופן שבו אמנים עתידים לתפוס את פעילותם וכוונתיהם, והן מבחינת האופן שבו האומנות נתפסה מכאן ואילך" מספר דוגמאות להשפעות אלו:
הופעת הצילום והיכולת שלו להפיק פורטרט בזריזות ובמחיר נמוך, גרמה להעלמות הזרם של ציור מינאטורות.
זרם זה היה נפוץ ואנשים אמידים נהגו לתת לחבריהם וקרוביהם שי של מינאטורות בהן הם צוירו.
האופנה החדשה אימצה את ה-Carte de Visite, שהפך לנפוץ מאוד בכל השכבות.
ציירי מינאטורות רבים שנותרו בטלים מעבודה, אימצו את הצילום וחלקם הפכו לצלמים מפורסמים .
עוד בטרם ניתן היה להדפיס תמונות, נעזרו ציירים לא מעטים בקאמרה אובסקורה כדי לתפוס נכון את הפרספקטיבות שבקומפוזיציה .
עם הופעת היכולת המתקדמת להדפסת תמונות, נהגו ציירים להזמין מצלמים תצלומים המחליפים סקיצה של הצייר ומהווים שלד לציור, הצייר הוסיף כל שמצא לנכון כדי להעשיר ולגוון את היצירה.
כך למשל צייר הצייר הצרפתי גוסטב קורבה ציורים של אתרים מרוחקים על פי תצלומים שהזמין מהצלם אדולף בראון .
הצייר הידוע אז'ן דלקרואה נהג לעצב קומפוזיציות עירום שישמשו אותו לציוריו וביקש מחברו הצלם אז'ן דיוריו לצלם אותן כדי שישמשו אותו לציור מדויק של גוף האדם ובכך להימנע ממודלים/יות המדגמנים זמן רב בסטודיו.
דוגמה נוספת היא ציורו של ויליאם אטי המוצג בגלריה הלאומית של לונדון.
ציור זה הוא למעשה לא יותר מהגדלה של הצילום שצילמו אנדרסון והיל כמה חודשים קודם לפרסום הציור.
שינוי פני הציור - הופעת הציור המודרני
לפני המצאת הצילום, ציירים ניסו לתפוס את הטבע, את המציאות ואת האדם תוך מאמץ לדייק ככל האפשר בחיקוי המציאות, הפרופורציות והפרספקטיבות.
איכותם של ציירים נמדדה ביכולתם להפיק ציור הקרוב ככל האפשר ומדויק ככל האפשר למציאות.
הופעת הצילום הובילה לשינויים עמוקים ביצירת יצירות אמנות.
הצורך בציורים וברישומים מפורטים ומציאותיים הועמד בסימן שאלה.
הצילום הוביל לעליית גישה מופשטת ואקספרסיוניסטית יותר לציור, שכן הצורך בייצוג חזותי מדויק היה פחות חשוב.
ציירים מצאו חופש חדש בתנועות אמנותיות מופשטות יותר כמו אקספרסיוניזם, אימפרסיוניזם, קוביזם, מינימליזם וסוריאליזם.
האופי השטוח של הצילום הוביל כמה אמנים לשימוש בטקסטורה בציוריהם כגון בבדי שמן של ציירים אימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה, אדגר דגה וברטה מוריסו.
התנועה האימפרסיוניסטית הופיעה בצרפת בסוף המאה ה-19, אך התפשטה עד מהרה ברחבי העולם (אם כי הגישות החדשות לציור לא התקבלו תחילה בציבור ובין המבקרים, ועברו כמה שנים עד שהפכו מקובלות).
בעבר פורטרטים שימשו ייצוג חזותי מדויק של הנושא, כדי לא להתחרות בצילום, אמנים התרכזו יותר בתפיסת המאפיינים של צורת האובייקט המצויר.
הציור שנתפס כציור פורץ דרך שנטש את השיטה הישנה הוא ציורו של אדוארד מאנה משנת 1863 "אולימפיה" זהו ציור השואב השראה מ"ונוס מאורבינו" של טיציאן 1538. השוואת שני הציורים מדגימה את השינויים העמוקים שהתרחשו בעולם האומנות באמצע המאה ה-19, עם התפשטות הצילום.
ימיו הראשונים של הצילום התאפיינו במאבק להכרה בצילום כענף באומנות.
שארל בודלר (משורר ומבקר אומנות ידוע) כתב בעקבות הסלון הצרפתי של 1859 (בו הוצגו לראשונה צילומים) שהצילום אינו יכול להפיק אומנות.
כחלק ממאבק זה התפתח בצילום הזרם "צילום מתחפש לציור" מתוך ההנחה שמאחר והציור מוכר כענף באומנות אזי צילומים שיהיו דומים מספיק לציורים, יקבלו גם הם הכרה כזו.
ראו בהמשך פיקטוריאליזם וצילום נטורליסטי.
בצילום המתחפש לציור, הצלם שואב השראה, נראות וקומפוזיציות מציורים ידועים.
(ראה דוגמה למטה אצל אוסקר ריילנדר).
תהליך ג'לטין יבש - 1880 ואילך
תהליך כסף ג'ילטיני בצילום הוא תהליך יבש, ניתן למרוח אותו על מצע (זכוכית, צלולויד וכו'), לשמור את הנגטיב במצב יבש ולחשוף אותו לאור (במצלמה) בכל זמן.
לאחר החשיפה ניתן להמשיך לשמור אותו במצב יבש עד הפיתוח.
תהליך זה הוא הבסיס לצילום משנת 1880 והוא בשימוש עד ימינו (גם עם הופעת הצילום הדיגיטלי יש צלמים הממשיכים לצלם צילום מסורתי).
אף על פי שהתהליך העקרוני הוא אותו תהליך, הוא התפתח והתקדם בצעדים רבים:
בשלב הראשון, המצע היה פלטות זכוכית, בהמשך פותחו דפי צלולויד.
גודל נפוץ בתקופה זו היה "8X10. (פורמט גדול)
מצע הצלולויד התפתח ובשנת 1888 הופיעו סרטי צלולויד.
סרטים אלו היו בגדלים שונים, הופעת סרטי צילום התלוותה להופעת מצלמות התואמות להם.
הסרט הראשון שהופיע היה סרט מס.
117 שגודל מסגרת הנגטיב הייתה מרובע בגודל 57 מ"מ ("2.25) ונתמך על ידי מצלמת בראוני של קודאק שזכתה לפופולריות רבה מאוד.
ב-1905 הופיע פורמט ה-35 מ"מ עם מספר מצלמות שתמכו בגודל זה.
הפורמט הפך לנפוץ רק החל מ-1923, שעה שלייקה הוציאה מצלמה איכותית התומכת בפורמט זה.
גודל נפוץ נוסף היה "6X6.
הופיעו סרטי צילום עם רגישות משופרת.
פותחה טכנולוגיה של נגטיבים צבעוניים.
התפתחויות טכנולוגיות אלו פתחו אופקים חדשים בפני הצילום והצלמים:
הופעת תהליך יבש אפשרה לצלמים ניידות משופרת והגעה לאתרי צילום אליהם לא ניתן להגיע ציוד הנדרש לקולודיון רטוב.
הופעת סרטי הצילום הרחיבה דרמטית את מעגל הצלמים והכניסה למעגל זה צלמים חובבים רבים.
הפרסומת של קודאק למצלמת הבראוני היתה: "אתה תלחץ על לחצן הצילום, אנו נדאג לכל היתר".
המצלמה נרכשה טעונה בסרט צילום, כאשר הסרט הסתיים, המצלמה נשלחה למעבדה וחזרה טעונה עם סרט חדש בליווי חבילת הדפסות מהסרט הקודם.
סרטי הצילום איפשרו לצלמים המקצועיים לקבל מנושא מספר צילומים בקצב צילום גבוה יותר מאשר היה אפשרי בתהליך האיטי של פלטות/דפים נפרדים וכך להתמודד עם נושאים דינמיים.
הופעת סרטי צילום ברגישות גבוהה איפשרה לצלם אובייקטים בתנועה, ואף בתנועה מהירה, בנוסף, התאפשר לצלם בתנאי תאורה קשים, כולל בלילה.
פוטוכרום הוא תהליך הדפסת צילומים, שצולמו במקור בשחור לבן, נצבעו ידנית במעבדה ולבסוף הודפסו בהדפסה צבעונית.
נטורליזם הוא סגנון בצילום המבקש ללכוד נושאים כפי שהם מופיעים בחיים האמיתיים ללא מניפולציות או התערבות אחרת.
התנועה שדגלה בסגנון זה קמה בשנות השמונים של המאה ה-19 והושפעה מהנטיה החדשה של הציירים בתקופה זו לצאת אל הטבע וליצור תוך תיאור ריאליסטי של הטבע.
התנועה קמה מתוך התנגדות לזרם הפיקטוריאליזם שהיה בנוי ביסודו על צילום מבוים.
הפילוסופיה של נטורליזם עולה בקנה אחד עם התנועה האמנותית הרחבה יותר של הנטורליזם, שמעריכה ריאליזם ואותנטיות על פני פנטזיה או הפשטה.
נטורליזם בצילום הוא אמירת האמת דרך העדשה תוך התמקדות באור טבעי, ברגעים מהחיים האמיתיים וברגשות אמיתיים, לעיתים קרובות מבקשים להעביר תחושה של נצחיות ופשטות.
הדחיפה לתנועה זו נעזרה בהופעת מדיות צילום יבשות (על זכוכית או צלולויד) שהפך את הצילום בטבע לנגיש יותר.
ד"ר אמרסון היה מראשני זרם הצילום הנטורליסטי.
הוא החליף קריירה של מנתח בצילום והיה בקבוצת מקימי מועדון הצילום של לונדון, מועדון שקיים עד היום.
הוא פרסם מספר סיפרי צילום שזכו להערכה רבה ולתפוצה רחבה.
בהמשך פיתח אמרסון תהליך צילום של פוקוס חלקי.
תהליך זה מנסה לחקות את התנהגות העין האנושית שבה אובייקט מרכזי הוא חד וברור בעוד שהאובייקטים בהיקף, פחות חדים.
כמו כן פיתח תהליך של פוקוס רך.
תהליך שמחזק את תחושת האווירה שבצילום על חשבון ויתור על חדות הפרטים.
אמרסון צילם בפורמט גדול (16.5X 21.6 ס"מ) ונהג להדפיס את תמונותיו בהדפסת מגע.
הצילום הראשון שפרסם אותו היה "איסוף חבצלות מים" משנת 1886. לאחר מספר שנים של צילום נטורליסטי החל אמרסון לצלם צילום מופשט.
Sun Artists היה כתב העת הראשון שהוקדש לאומנות הצילום שהופץ באנגליה.
הוא הופץ בשנים 1889 עד 1991, סה"כ הופצו 8 גיליונות, כאשר כל גיליון הוקדש לצלם אנגלי מוביל.
כתב העת הופק תוך הקפדה על האיכויות הנדרשות.
כל גיליון יצא בשתי מהדורות: רגילה ומיוחדת בת 100 עותקים ממוספרים על נייר באיכות גבוה וחתימת האמן.
בין הצלמים להם הוקדש גיליון: רובינסון, ג'וליה קאמרון, J.
אחוות הטבעת - Linked Ring Brotherhood הייתה קבוצת צלמים שנפרדה ב-1892 ממועדון הצילום של לונדון.
מיסדה היה רוביסון וצלמים מרכזיים רבים הצטרפו לאחווה זו.
צילום ישיר (Strait Photography) מכונה לעיתים "צילום טהור" (Pure Photography) מתייחס לזרם בצילום המתאר קומפוזיציה כפי שהיא, עם פרטים וחדות טבעיים כפי שנראית במציאות.
במונח הוזכר לראשונה על ידי Sadakichi Hartmann בכתב העת Camera Work של אלפרד שטיגליץ מתוך כוונה להבדיל אותו מזרם הפיקטוריאליזם.
צלמים בולטים בתחילתו של זרם זה, בנוסף לשטיגליץ הם פול סטרנד, אדוארד וסטון, אנסל אדמס ועוד.
אף על פי שזרם זה נתפס כזרם ללא מניפולציות בצילום, הצלמים הרשו לעצמם לבצע בחדר חושך טכניקות לשיפור האסתטיקה, הניגודיות, עושר גוני הביניים (טונאליות) וכו'.
פוטוססשן היא קבוצת צלמים שפעלה לקדם את הצילום הפיקטוראליזם, לאחד את האמריקאים העוסקים באומנות, לארגן תערוכות של חברי הקבוצה ושל אמנים אמריקאים אחרים.
הקבוצה תרמה רבות להכרה של הצילום כאומנות.
הקבוצה נוצרה בשנת 1902 מתוך הצלמים שיצרו את תערוכת הצילום הפיקטוריאליסטי ב־National Art Club שהוצגה בניו יורק.
חבריה היו צלמים מובילים מארצות הברית.
הדמויות המובילות בקבוצה היה אלפרד סטיגליץ (Alfred Stieglitz) וסטייכן (Edward Jean Steichen), למרות גילו הצעיר נחשב כבר כצייר וצלם מוביל.
יסוד הקבוצה היה כחלק מהעברת מרכז הכובד של אומנות הצילום מאירופה לארצות הברית.
צלמים נוספים בין מייסדי הקבוצה:
הקבוצה הוקמה כמקבילה אמריקאית לאחוות ה-Linked Ring Brotherhood הלונדונית.
כתב העת של הקבוצה היהCamera Work שהיה כתב העת בצילום המוביל בשנים 1902–1917 ועורכו הראשי היה סטיגליץ, כתב עת זה תרם רבות להפצת אומנות הצילום ועבודות הצילום המובילות בקרב הציבור.
האמן שהוביל מבחינת כמות העבודות בכתב העת היה סטייכן, בהמשך פתחו סטייכן ושטיגליץ גלריה של הפוטוססשן שהציגה עבודות אומנות, גלריה זו נחשבה כגלריה משפיעה ונחשבת.
אגב, סטייכן היה גם הראשון שהציג צילומי צבע בארצות הברית – הוא עשה זאת בגלריה זו ב-1907 בשימוש בטכניקת Auto chrome של האחים לומייר.
הקבוצה נתנה דחיפה להתפתחות אומנות הצילום בארצות הברית.
קבוצת f/64 הייתה קבוצת צלמים צעירה שהתאגדה בהתנגדות לגישה של הצילום הפיקטוראליזם שהיה הזרם המשפיעה בתחילת המאה העשרים, בטענה שזרם זה מעכב את התפתחות הצילום ומונע חידושים באומנות זו.
הקבוצה העדיפה את הצילום החד, ברור, ישיר, ריאליסטי ובעל הפרטים הברורים.
שם הקבוצה נגזר מבחירת עדשה בעלת צמצם סגור מאוד המוביל לתוצאות חדות ומפורטות.
הקבוצה התגבשה בשנות השלושים של המאה העשרים באזור שבין העיר כרמל לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, הם הושפעו מעבודותיו של אדוארד וסטון שהיה הראשון מבין הצלמים שקיבל את עיטור קרן גוגנהיים.
הגישה הצילומית של קבוצה זו הפך לגישה הדומיננטית בשנות השלושים, זוהי גישה מתקדמת שפרחה בשנות המשבר הכלכלי והניבה צילומים ישירים של טבע, נופים, צורות גאומטריות, עירום ועוד.
גם לאחר שהקבוצה התפרקה, המשיכה השפעתה על התפתחות הצילום והשם f/64 המשיך להיות שם נרדף לצילום ישיר.
זרם הדאדא באמנות, שנולדה במהלך מלה"ע הראשונה, הייתה תנועה רדיקלית ואוונגרדית שקמה כתגובה לזוועות המלחמה שבעקבותיהם אמנים ואינטלקטואלים ביקשו להשתחרר מהמסורות, מוסכמות אמנותיות ונורמות חברתיות.
הם אימצו את האבסורד, הכאוס וחוסר ההיגיון כדרך לבקר את הסדר הקים.
הדאדאיזם לא הייתה רק תנועת אמנות אלא פילוסופיה, דרך חשיבה המטילה ספק באמנות המסורתית.
עם יכולתו ללכוד ולתמרן את המציאות, הצילום הפך לכלי רב עוצמה עבור אמני דאדא בזכות תכונותיו המובנות של המדיום - האובייקטיביות הנתפסת שלו, יכולתו ללכוד, לשחזר, לתמרן ולעוות את המציאות - הפכו אותו לכלי אידיאלי לאג'נדה הדאדאיסטית.
באמצעות צילום, אמני דאדא יכלו לערער את הדימויים המקובלים, ליצור משמעויות חדשות ולאתגר את הסטטוס קוו.
אירועים מרכזיים בהיסטוריה של הצילום
יריד האומנות המרכזי בפריז - 1855
אירוע זה מציין את תחילת המאבק של הצילום להכרה כזרם באומנות.
Camera Work היה כתב עת רבעוני לצילום שפורסם על ידי אלפרד סטיגליץ בין השנים 1903 ל-1917. הוא הציג צילומים באיכות גבוהה של כמה מהצלמים החשובים בעולם באותה תקופה, במטרה לבסס את הצילום כאמנות יפה.
הוא כונה "אינטלקטואלי", " והיה ללא ספק היפה מכל כתבי העת הצילום", ו"דיוקן של עידן שבו הרגישות האמנותית של המאה התשע עשרה הפכה למודעות האמנותית של ימינו".
אחת המטרות של כתב העת החדש הייתה לשמש במה ל-Photo-Secession, קבוצה שסטיגליץ הקים ב-1902 כדי לקדם את הצילום כצורת אמנות.
חלק גדול מהעבודה שפורסמה ב-Camera Work תגיע מתערוכות ה-Photo-Secession שהוא ארגן.
דוגמאות מצילומים שפורסמו בכתב העת:
פרויקט הצילום של מנהלת החקלאות האמריקאית 1935–1944
מנהלת החקלאות האמריקאית ( FSA – Farm Security Administration) יזמה פרויקט צילום קטן בשנים 1935–1944, כדי לתעד ולהמחיש את העוני הכפרי במדינות ארצות הברית.
מחלקת ההסברה, תחת ניהולו של רוי סטרייקר, שלחה לשטח סופרים וצלמים לדווח ולתעד את קשיי החקלאים העניים.
ווקר אוונס, דורותיאה לאנג וגורדון פארקס הם שלושה מהצלמים שהשתתפו בפרויקט.
השפעת הצילומים הייתה גדולה ביותר והפרויקט הפך למשמעותי ומשפיע.
תערוכת משפחת האדם The Family of Man התקיימה במוזיאון לאומנות מודרנית (MoMA) בשנת 1955 באוצרות של סטייכן והייתה אבן דרך בקבלתו של הצילום והצילום המודרני כמוצג מוזיאלי.
התערוכה סבבה סביב העולם, ספר התערוכה זבה גם הוא להצלחה רבה ונמכר במיליוני עותקים.
חלק מהצלמים שעבודותיהם הוצגו בתערוכה זו: אנסל אדמס, אלפרד אייזנשטט, דיאן ארבוס, בראסאי, גארי וינוגרד, אדוארד ווטסון, אוגוסט זנדר, דורותיה לאנג, יוג'ין סמית', אירווינג פן, רוברט פרנק, אנרי קרטיה ברסון ואחרים.
תערוכת Mirrors and Windows הוצגה ב-MoMA בשנת 1978 האוצר John Szarkowski והציגה צילום אמריקאי מאז 1960. חלק מהצלמים שעבודותיהם הוצגו בתערוכה זו: דיאן ארבוס, ויליאם אגלסטון, לי פרידלנדר, רלף גיבסון, רוברט מייפלתורפ, ניקולס ניקסון, אנדי וורהול, גארי וינגורד ואחרים.
האמריקאים (The Americans) הוא שם ספר הצילום המשפיע והמוכר ביותר של רוברט פרנק הספר הפך לספר משפיע על תפיסת האומנות.
בתחילת המאה ה-20 היה אלפרד סטיגליץ הדמות החשובה ביותר בצילום האמריקאי.
הוא בילה את חמש השנים האחרונות כעורך של כתב העת של מועדון המצלמה Camera Notes, שם מאמציו לקדם את הצילום כצורת אמנות משובחת אותגרו בקביעות על ידי חברי המועדון המבוגרים והשמרנים יותר שחשבו שצילום הוא לא יותר מאשר תהליך טכני.
שטיגליץ האמין שהצילום אינו רק מקור לתיעוד העובדות ולא כלי להעתקת אמנות מצוירת אלא דרך חדשה של ביטוי ויצירה (פיקטוריאליזם).
במקום להמשיך להילחם בגישה האנכרוניסטית, הוא התפטר מתפקידו כעורך של Camera Notes השיק כתב עת חדש Camera Work.
בשנת 1910 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה ענקית של ה-Photo-Secession בגלריה לאמנות אולברייט-נוקס בבפאלו, ניו יורק.
שזכתה לתהודה רבה, ובסופה רכשה הגלריה שנים עשר הדפסים ושמרה חדר אחד לתצוגה קבועה של צילום.
זו הייתה הפעם הראשונה שמוזיאון בארצות הברית הכיר בכך שצילום הוא למעשה צורת אמנות, ובמובנים רבים הוא סימן את תחילת הסוף של ה-Photo-Scession..
סדרה בה שטיגליץ צילם את האומנית ג'ורג'יה או'קיף, זוכת מדליית החירות הנשיאותית (ב-1975) על הישגיה באומנות.
(במהלך הצילומים שטיגלץ ואו'קיף נישאו).
סדרת צילומי העננים (Equivalents ).
מאן ריי (Man Ray) היה צלם, צייר, פסל יהודי אמריקאי, שפעל רוב חייו בפריז.
היה צלם פורץ דרך בנושאים המשיקים לאוונגרד, עבודות צילום המופשטות, פוטוגרמה, קולאז', וצילומים סוריאליסטים.
היה הראשון שהכיר באיכויות האמנותיות של אדג'ה, תמך בו, רכש מצילומיו ועודד אותו להתמיד.
הצילום משמאל צולם על ידי מאן ריי בשנת 1926
אדוארד הנרי וסטון (Edward Henry Weston) היה צלם אמריקני, ממייסדי קבוצת F/64. רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול.
התפרסום בין היתר בזכות הצילומים הצורניים של ירקות.
בצילום משמאל, אדוארד וסטון צילם את אשתו בשנת 1936.
אנסל איסטון אדמס (Ansel Easton Adams) היה צלם אמריקאי, שהתפרסם בעיקר הודות לצילומים של נופי ארצות הברית.
ממייסדי קבוצת F/64 (מפתח צמצם קטן במיוחד המיועד בעיקר לצילומי טבע, המציא ופיתח את שיטת מערכת ה-Zone System , המסייעת לצלמים להגדיל את התחום הדינמי של הצילום.
רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול.
הצילום של שמורת הטבע טטון משמאל צולם על ידי אנסל אדמס בשנת 1942
אחד הפרויקטים החשובים שלו, שהטמיעו את הצילום כענף אמנותי במוזיאונים, הייתה התערוכה משפחת האדם ב־MOMA.
אוגוסט זנדר היה אבי אבות צילום הפורטרט ומרבית צלמי שפורטרט של המאה העשרים ואילך הושפעו ממנו.
ווקר אוונס (Walker Evans) היה צלם אמריקאי, מראשוני הצלמים החברתיים בארצות הברית.
מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים הזמין מאוונס סדרת צילומים מאזורים אלו כדי להמחיש לעם את מצבם.
סדרה זו פרסמה אותו בכל רחבי המדינה.
אוונס היה צלפ פוטו ג'ורנליזם שהשתמש באמנות הקומפוזיציה כדי להמחיש את הסיפור שרצה לספר, הוא היה הצלם הראשון שזכה לתערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית.
עבודותיו נמצאות בספרית הקונגרס ורבות מהן נמצאות באוספים קבועים של מוזיאונים מובילים בעולם (Moma, מטרופוליטן וכו').
הצילום משמאל צולם על ידי אוונס בשנת 1937 בטור לקבל מזון באזור שנפגע בשיטפון בארקנסו.
דורותיאה לאנג (Dorothea Lange) הייתה צלמת תיעודית אמריקאית רבת השפעה.
לאנג נשכרה על ידי מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים מוכי השפל כדי להמחיש לעם את מצבם של אזורים אלו.
התמונות שצילמה המהלך פרויקט זה המחישו במבט הומני את הטרגדיה האנושית של השפל הגדול, והשפיעו באופן ממשי על הטיפול באזורים אלו וכמובן על התפתחות הצילום התיעודי.
משמאל - אחד מצילומיה המפורסמים בפרויקט זה - צולם בשנת 1936
גורדון פארקס (Gordon Parks) היה צלם אמריקאי וגם מוזיקאי, משורר, סופר, עיתונאי, פעיל חברתי ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי פורץ דרך.
סדרות הצילומים שצילם פרסמו במגזין "לייף", הוא ביים את הסרט "שאפט" ב-1971.
בעקבות אוונב ווקר ודורותיה לאנג גם הוא נשכר על ידי מנהלץ החקלאות האמריקאית לצלם את העוני באזורי הדרום מערב.
משמאל, צילומו המפורסם של פארקס משנת 1942 בו ביים אישה אפרו אמריקאית, בשם אלה ווטסון (Ella Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה משרד החקלאות, כשהיא אוחזת מטאטא אל מול דגל ארצות הברית, בהשראת מקרי גזענות רבים בעיר וושינגטון בה עדיין שררה הפרדה גזעית.
ריצ'רד אבדון צלם שהתפרנס בעיקר מצילום אופנה.
הפרויקט שפרסם אותו היה צילום דיוקנאות, בחלקם של ידוענים (הביטלס, מרילין מונרו, חבורת אנדי וורהול, הנרי קיסינג'ר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וכו') וברובם של אנשי עמל.
בין המשפיעים ביותר על ז'אנר צילום דיוקנאות.
אבדון הציג את צילומיו בהדפסות גדולות מגודל במציאות, מרבית עבודותיו בשחור לבן.
רוברט פרנק הוא צלם אמריקאי, סיפרו, האמריקאים הינו מספרי הצילום החשובים.
הלמוט ניוטון היה צלם ממוצא גרמני שפעל באוסטרליה ובארצות הברית.
משמאל צילומו משנת 1952: דיוקן של לורל מרטין.
אירווינג פן, (Irving Penn) צלם אמריקאי התפרסם כצלם אופנה בעידן של צילום מודרני ומעבר לפוסט מודרני וקונספטואלי.
על כן הצילום שלו מתרכז בסיפור ובאווירה על חשבון הזוהר המקובל בצילומי אופנה.
מאחר שהרקע שלו היה גרפיקאי, הצילומים שלו מאד גרפיים.
צילם טבע דומם הקשור לאופנה ול - Life Style.
סול לייטר היה צייר וצלם אמריקאי.
התפרסם בעיקר כצלם רחוב ובצילומיו ניכרת השפעת הציור שמובילה לצילום אסתטי.
משנות הארבעים פעל במשותף עם יוג'ין סמית', רוברט פרנק ודיאן ארבוס, תחילה בצילום שחור לבן וב-1948 עבר לצילום צבע בקביעות.
(מעבר שאיננו מובן מאליו מאחר שבתקופה זו צילומי צבע שרתו בעיקר צילום מסחרי, צלמים שעסקו באומנות נמנעו משימוש בצילום צבעוני עקב הקונוטציה המסחרית שלו.) בצילומי הצבע בדרך כלל הצבע עדין ורחוק מלהיות רווי.
ב-1953 מבחר מעבודותיו הוצגו במוזיאון לאומנות מודרנית בניו-יורק (MOMA).
התפרנס בעיקר מצילום אפנה למגזינים המובילים בעולם.
בניגוד למרבית הצלמים המובילים בתקופה זו, הוא השתמש בפורמט 35 מ"מ (לייקה) ובדרך כלל עם עדשות 90 מ"מ ו-150 מ"מ, עדשות שאינן מקובלות בצילומי רחוב.
עדשות אלו אפשרו לו לנהל עומק שדה קטן, היכן שמצא לנכון ולהשאיר אזורים אחרים מטושטשים כדי לחזק את הקומפוזיציה הנבחרת, לעיתים החלק הקדמי הוא המטושטש וחוסם חלק מהתמונה, והנושא נמצא בחלק הנותר ונוצר מבנה של שכבות בצילום.
צילומי ההשתקפויות בחלונות ראווה הקדימו את אלו של לי פרידלנדר.
ביחס לצילומי רחוב, שמרביתם אופקיים, חלק לא מבוטל מצילומיו אנכיים.
בהמשך לצילומי הרחוב שלו, גם ספר הצילומים שלו In My Room זכה לתפוצה רחבה.
ניתן לראות דוגמאות מעבודותיו בקישורים חיצוניים
סינדי שרמן היא צלמת אמריקאית.
סאלי מאן (Sally Mann) היא צלמת אמריקאית נבחרה על ידי הטיימס ב-2001 כצלם האמריקאי הטוב ביותר.
גדלה כילדת טבע במדינה דרומית.
לימים גידלה את ילדיה באותה חווה והיו שפירשו בטעות את צילומי ילדיה בטבע כלא ראויים.
מרטין פאר (Martin Parr) הוא צלם בריטי התרכז בצילום דוקומנטרי ופוטוז'ורנליסט.
הוא מוכר בזכות פרויקטים צילומיים המציגים מבט אינטימי, סאטירי ואנתרופולוגי על היבטים של החיים המודרניים.
עבודתו מתמקדת בתיעוד המעמדות החברתיים באנגליה.
פאר פרסם כ-40 ספרי צילום והשתתף בכ-80 תערוכות.
מרי אלן מרק הייתה צלמת אמריקאית שנודעה בזכות עבודותיה בתחומי הפוטוז'ורנליזם, צילום דוקומנטרי, צילום פורטרטים וצילום פרסום.
היא צילמה אנשים שחיו מחוץ למרכז החברה, ובשוליה המעניינים והסוערים לרוב.
מארק פרסמה 21 אוספים של עבודותיה, כשהבולטים שבהם הם "Streetwise" ו-"Ward 81".
עבודותיה הוצגו בגלריות ובמוזיאונים ברחבי העולם ופורסמו בהרחבה במגזינים כמו "Life", "Rolling Stone", "The New Yorker", "New York Times" ו-"Vanity Fair".
צלמי רחוב מובילים הם אדג'ה, רוברט פרנק, סול לייטר, לי פרידלנדר, אלכס ווב.
דוגמאות לצילום רחוב עכשוויים ראו
מיכה קירשנר היה צלם ישראלי שהקים את המסלול לצילום של "המדרשה לאמנות" וחינך דורות של צלמים.
בשנת 1984 קיבל את "פרס מוזיאון ישראל לצילום".
אלכס ליבק, מעמודי התווך של צילום הרחוב בישראל ו מצלם מגיל צעיר וצילומיו נמצאים באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאומנות וכיוצ"ב.
זכה בין היתר בפרס מטעם מוזיאון תל אביב לאומנות 1993, בפרס ישראל לצילום ב-2005, פרס מפעל חיים מטעם מוזיאון ישראל ב-2012, בשנת 2024 באות כבוד מטעם מוזיאון ארץ ישראל תל אביב והקרן להנצחת מורשת ורנר וענת בראון על תרומתו המשמעותית לתחום הצילום בישראל.
האות הוענק כהוקרה על פועלו רב השנים והישגיו המרשימים בשדה הצילום הישראלי.
עדי נס, צלם ישראלי יליד קריית גת מתמחה בצילום אומנותי מבוים בקפידה על פי תכנון מוקדם ומפורט, הכולל ליהוק, בחירה והתאמת הלוקיישן, הלבשה, העמדה, תאורה ועוד.
נס מציג על פי רוב סדרות של צילומים.
גוף עבודתו כולל עד כה את הסדרות חיילים, נערים, אסירים, סיפורי התנ"ך והכפר.
תצלומיו שואבים את השראתם מתוך הביוגרפיה האישית שלו וכן מהזיכרון הקולקטיבי הישראלי ומתולדות האמנות האוניברסלית.
עבודותיו מתכתבות לא פעם עם יצירותיהם של גדולי האמנות, כמו גם עם צילום עכשווי בן-ימינו, וכן עם קאנונים מיתולוגיים שונים ודימויים מעולם הקולנוע, המדיה והעיתונות, האופנה ועוד.
נס מסית את הדימויים השאולים אל עבר קונטקסטים חדשים, ובדרך זו מצליח לייצר אמירה חדשה וביקורתית על מציאות חיינו.
נס הציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות בישראל וברחבי העולם וזכה להכרה והצלחה נרחבת.
דוגמאות מהסדרה של נס, "הכפר":
ורדי כהנא, ילידת תל אביב 1959, היא צלמת, אוצרת ומרצה לצילום, מוכרת ועטורת פרסים.
כהנא מצלמת פורטרטים שיש בהם מבט מקומי, חברתי ואנתרופולוגי.
יצירתה האמנותית כוללת עבודות בפורמטים משתנים, לדוגמה, תיעוד משפחתה הענפה בסדרה "משפחה אחת" שהוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 2007, והוצגה במשך כעשר שנים במוזיאונים ברחבי העולם.
"משפחה אחת" משקפת את הארכאולוגיה הפוליטית בארץ ומציירת את גווניה הרבים של החברה הישראלית.
הספר "פורטרט ישראלי" בהוצאת חרגול-עם עובד,2006 מאגד דיוקנאות של אנשי מפתח בחברה הישראלית.
הסדרה "מחזור 2007" המוצגת במהלך שנת 2024 בתערוכה (בגלריה לאומנות עכשיווית רמת השרון) ובספר "מחזור 2007" בהוצאת אסיה.
הזליגה בין הפורטרט המגזיני לעולם האמנות והטשטוש בין התחומים שבעבר היו מובדלים, מקבלים משנה תוקף ביצירתה ומזינים האחד את האחר.
עבודותיה האישיות מוצגות במוזיאונים ובגלריות בארץ ובעולם, וצילומי הפורטרטים שלה פורסמו במשך שלושה העשורים האחרונים במוספי העיתונים המובילים בארץ, ובכתבי עת בחו"ל.
כהנא היא כלת פרס סוקולוב - שניתן לראשונה על הישגים בצילום, ופרס משרד התרבות.
פרס מפעל חיים בצילום של מוזאון ישראל בירושלים.
עיטור מסדר הכבוד לאמנות, של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, כהנא היא הזוכה הראשונה בפרס צילום על שם ורנר וענת בראון מטעם מוזיאון ארץ ישראל תל אביב והקרן להנצחת מורשת ורנר וענת בראון (2024).
תצלומיה נמצאים באוספים של: מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוסף משכנות שאננים בירושלים ובאוספים מוזאליים ופרטיים רבים בארץ ובחו"ל..
לצילום המושגי כינויים נפוצים נוספים: צילום רעיוני, צילום פוסט-מודרני, צילום עכשווי.
(שני האחרונים פחות רצויים מאחר שהעכשווי של היום יוחלף בזמן מסוים בעכשווי אחר, גם "פוסט מודרני" מחר עשוי להתייחס לזרם חדש יותר).
שאלה זו עולה במשנה תוקף בעידן הצילום המושגי, שבו הערכים הקלאסיים של "יופי" ואסתטיקה אינם נחשבים.
בעידן זה עולים קריטריונים חדשים כדי להתמודד עם שאלה זו.
צילום אומנותי, כפי שהוגדר על ידי אנשי המקצוע של האומנות (אוצרים, בעלי-גלריות, אנשי האקדמיה של האומנות, חוקרים, מנהלים במוזיאונים, מבקרי אומנות וכיוצ"ב) הוא צילום העומד בתנאים הבאים:
הופק בידי אנשים הנחשבים אמנים על ידי אנשי המקצוע של האומנות.
מוצג במוזיאונים, גלריות ושאר מקומות להצגת יצירות אומנות.
דנים בו בספרים ובכתבי עת העוסקים באומנות.
הגדרה מלאה יותר היא צילום שעבר את מסננת הזמן.
ריצ'רד פרינס הוא צלם ואמן אמריקאי בולט בזרם הפוסט מודרני.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art) בתהליך פרסום מחדש, התגבש כשפה אמנותית בשנות השבעים.
פרינס צילם את הבוקרים שהופיעו בצילומי פרסומת של סיגריות מרלבורו בשבועונים של טיים-לייף, סילק מהם את הטקסט הנלווה, הגדיל אותם ומסגר אותם כעבודות אמנות שלו.
שרי לוין בעקבות ווקר אוונס
הצילום התעודי של ווקר אוונס בשפל הגדול הוא פרק חשוב בתולדות הצילום התיעודי.
הניכוס של שרי לוין את צילומיו בשנת 1981 עוררה מהומה לא קטנה.
קדמה לכך, ב-1977 תערוכה בניו יורק בה לוין הציגה 3 צילומים בהם נראים תצלומי אם וילדתה שלוין גזרה מכתבי עת והקרינה על דימויים של נשיאי ארצות הברית אותם גזרה משטרות כסף.
ב-1981 היא צילמה את צילומיו של אוונס והציגה אותם בתערוכה בצמוד לצילומיו של אוונס, ללא כל טיפול או עיבוד, כך שלא ניכר כלל הבדל ביניהם והציגה אותם בתערוכה בשם After Walker Evans.
(ניתן לראות דוגמה לשניהם כאן ו-כאן) זהו צילום מושגי המעלה את השאלה של מהו מקור?
הסדרה מתקשרת לשכפול האינסופי של דימוי יחיד כפי שמתאר וולטר בנימיןוגם למותו של המחבר ועלייתו של הצופה שמתאר רולאן בארט במות המחבר.
יורשי הזכויות של אוונס הגישו תביעה בבית המשפט כנגד לוין על הפרת זכויות יוצרים.
בית המשפט פסק שאכן זכויות היוצרים הופרו אך בטרם פורסם פסק הדין, גילה מוזיאון המטרופוליטן לאמנות עניין בסדרה, הציע הצעת פשרה שפרטיה לא פורסמו אך במסגרתה, התביעה בוטלה וסדרת הניכוס של לוין נכנסה לאוסף המוזיאון המכובד.
בשנת 2015 הציגה לוין תערוכה של צילומיה בהם צילמה 22 תצלומים של אוונס African Mask After Walker Evans.
ההיסטוריה של הקרטוגרפיה עוסקת בחקר התפתחות הקרטוגרפיה מהופעת המפה הראשונה הידועה ועד המפות של המאה ה-21.
קַרְטוֹגְרַפְיָה (בעברית: מַפָּאוּת) היא תורת היצירה, העריכה, הקריאה, העיבוד וההדפסה של מפות גאוגרפיות.
מפה גאוגרפית היא תיאור מישורי מוקטן, מכוון, בר מדידה וסכמתי של תופעות גאוגרפיות על פני כדור הארץ.
מקרה פרטי של מפה הוא הגלובוס, מפת עולם המודבקת על כדור, בה לא קיימים העיוותים הנובעים מהצורך לייצג פני גוף כדורי על פני משטח שטוח.
דגמים של כדור הארץ נוצרו כבר בעת העתיקה, כפי שאפשר ללמוד מספרו של תלמי, אלמגסט.
מקרה פרטי של הקרטוגרפיה היא הכורוגרפיה, תיאור אזור מצומצם, כגון עיר, נמל, אזור חקלאי, הכולל מפה ציורית מלווה בהסבר מילולי נרחב המבוסס על תצפיות המחבר.
רבות מהמפות בעת העתיקה היו מפות כורוגרפיות.
מפות עתיקות רבות התגלו בחפירות ארכאולוגיות בבבל העתיקה, ביוון, בשטחי האימפריה הרומית, ובסין.
מפות עתיקות שלא שרדו בצורתן המקורית מוכרות בזכות עותקים שנוצרו מהן במרוצת השנים ובזכות אזכורם בעבודות מאוחרות.
מפות היו אחת ההמצאות האנושיות החשובות אשר אפשרו לבני האדם לתאר את סביבתם ולנווט את דרכם בעולם.
לא ברור מתי וכיצד נוצרו המפות הראשונות.
תחילה תיארו המפות את הסביבה הקרובה של עורך המפה, ללא קנה מידה או הכוונה.
מפותיו של ז'אק דה וו, קרטוגרף מקבוצת נורמנדי (1584), סימנו את תחילתה של מגמה חדשה בקרטוגרפיה הנורמנדית שראתה במפות הימיות כלי עזר לניווט המתארות את האוקיינוסים ואת הימים כפי שראו אותם הימאים.
החל מהמאה ה-16 הורגשה התערבות הולכת וגוברת של המדינה בתחום הקרטוגרפיה.
המלכים הבינו את הערך הרב שיש למפות בתור כלי עזר לגיבוש מדיניות גאופוליטית למטרות אסטרטגיות, צבאיות ומנהליות וכמקורות מידע אמינים אודות השטחים שעליהם הם שאפו להפעיל שליטה צבאית וכלכלית.
בכל חצר מלוכה פעל קרטוגרף ראשי ובמדינות אחדות הוקמו גופים שתפקידם לממן את הפקת המפות, לפקח על איכותם ולדאוג לעדכונם ולאופן הפצתם.
הפקת מפות מדויקות ואמינות דרשה השקעה בפיתוח כלים ושיטות מדידה ובהכשרת קרטוגרפים מיומנים בשימוש בכלים אלה.
כמוכן, הפצת המפות ועדכונן, תוך שמירה על הסודיות, דרשו מעבר מהעתקה ידנית לשימוש בטכניקות הדפסה מודרניות והקמת בתי דפוס מיוחדים.
תפקידם של הגופים הממשלתיים היה להתמודד עם אתגרים אלה.
בספרד, לשכת המסחר (1503–1790) (בספרדית: Casa de Contratación) , שהוקמה על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, ככלי פיקוח על המסחר בין ספרד למושבותיה ביבשת אמריקה ושלטה באופן מוחלט על כל נתיבי הסחר והספינות הספרדיות, הייתה מופקדת על ניהולו של הפאדרון ריאל.
בפורטוגל, בית הודו (1500–1833) אשר נוסד על ידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל, במטרה להסדיר את הסחר הבינלאומי ולנהל את הטריטוריות והנכסים של האימפריה הפורטוגזית, באסיה ובאפריקה, כולל דרכי הסחר באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס ההודי, בים הערבי ובאיי הודו המזרחית, הופקד על ניהולו של הפאדראו ריאל.
בהולנד, חברת הודו המזרחית ההולנדית (1601–1798) הקימה שני מרכזי מיפוי, אחד באמסטרדם ואחד בטאוויה שהיו אחראיים להפקתם ולעדכונם של המפות הדרושות לפעילות החברה.
בצרפת, המלך לואי ה-14 ייסד בשנת 1666 את האקדמיה למדעים שהכשירה מהנדסים ואסטרונומים שתפקידם לבצע חישובי קואורדינטות ומדידות לצורך עריכת המפות הדרושות לצי המלכותי.
בשנת 1688 הוקם על ידי שר ההגנה שלו ארכיון המלחמה , משרד שתפקידו לרכז את כל שירותי הקרטוגרפיה ואת ארכיוני המפות והמסמכים בעלי עניין עבור הצבא הצרפתי.
בשנת 1720 הוקם על ידי פיליפ השני, דוכס אורליאן ארכיון דומה עבור חיל הים הצרפתי .
ארכיון הקרטוגרפיה של הצי קיבל למשמורת את כל המפות הממשלתיות שנערכו עבור המושבות.
הוא יצר בעצמו את המפות הנחוצות לו וקיבל, החל משנת 1773, מונופול על עריכת, הדפסת והפצת המפות הימיות הצרפתיות.
ממשלת בריטניה הקימה בשנת 1767 את החברה Survey of India , במטרה לסייע לחברת הודו המזרחית הבריטית לסקור ולמפות את כל הטריטוריות הבריטיות בהודו לצורך ניהול, מיסוי והגנה.
עד סוף המאה ה-19 החברה הצליחה למפות את הודו כולה.
במקביל הוקמה בבריטניה בשנת 1747 סוכנות המיפוי הלאומית , שתפקידה הראשוני היה לספק לצבא הבריטי כלים להתמודדות עם המרד היעקוביטי.
מגמה ריכוזית זאת המשיכה להתחזק במרוצת השנים.
במאה ה-21 פועלות בכל מדינות העולם סוכנויות מיפוי לאומיות המפיקות מפות טופוגרפיות ומידע גאוגרפי עבור המדינה.
הסוכנויות נעזרות בעבודתן במערכות מידע גאוגרפיות ממוחשבות.
בישראל פועל המרכז למיפוי ישראל שנוסד בשנת 1920, בתקופת המנדט הבריטי.
מרינוס איש צור הציע כבר במאה ראשונה לספירה את השימוש בקווי רוחב ובקווי אורך לצורך עריכת מפות, קבע את קו האורך לייחוס כקו העובר דרך איי המבורך ואת קו הרוחב לייחוס כקו הרוחב העובר דרך האי רודוס ואף פיתח שיטת ייצוג (היטל) המבוססת על רשת ריבועים.
בעבודתו "המדריך לסרטוט כדור הארץ" שיצא לאור בשנת 150 לספירה, הציג תלמי, שהמשיך לפתח את רעיונותיו של מרינוס איש צור, את מיקומם של כ-8,000 אתרים, תוך שימוש במעלות אורך ורוחב וכלל הוראות לעריכת מפות עולם תוך שימוש בהיטלים דמויי היטל חרוטי.
רעיונות אלה נתפסו כרעיונות מדעיים ופילוסופיים חסרי ערך מעשי, לכן יושמו בקרטוגרפיה רק דורות רבים אחריו.
במקביל וללא קשר לעבודותיהם של מרינוס איש צור ושל תלמי, פיתחו הקרטוגרפים הסיניים במאה שלישית לספירה את שיטת רשת הריבועים עבור מפות יבשתיות ששימשו את הקיסרים הסיניים לצורך מיסוי קרקעות, ניהול המדינה ומטרות צבאיות.
הריבועים היו שווים בגודלם ושטחיהם נרשם במפה.
הרומאים שהתמקדו ביישומים מעשיים יותר כגון מסעות צבאיים ואדמיניסטרציה מקומית, הסתפקו במפות פשוטות דוגמת מפת פויטינגר, לכן לא ראו כל צורך בשימוש ברשת קואורדינטות.
העולם הנוצרי באירופה של ימי הביניים, יצר מפות עולם סימבוליות שתאמו את האמונה הנוצרית.
המפות שכינוין היה "מפה מונדי", דוגמת מפת אורביס טרארום, היו מפות עגולות שהציגו עולם שטוח ובו שלוש יבשות, שני נהרות עיקריים המפרידים בין היבשות ואוקיינוס המקיף אותן.
במרכז המפות הייתה העיר ירושלים והמפות היו מכוונות מזרחה.
הקרטוגרפים המוסלמים של ימי הביניים פיתחו רשתות ייחוס מבוססות על חלוקה ראשונית של העולם לאזורי אקלים וחלוקה משנית למרובעים.
מפות מבוססות שיטה זאת, דוגמת "המפה של רוג'ר" הציגו מרחקים מדודים בין שני מקומות ומיקומים היחסיים של האתרים זה לזה, ללא כל דיוק מתמטי.
עד להמצאת המצפן במאה ה-12 והכנסתו לשימוש שוטף ככלי ניווט המשלים את המפה, הניווט בפנים הארץ ולאורך החופים בוצע על פי נקודות ציון בולטות בשטח כגון מגדלים, ביצורים, גשרים או ציונים גאוגרפיים כגון הרים, אגמים ונהרות.
כדי לענות לצרכים אלה, המפות תיארו בצורה מילולית מסלולי נסיעה בים וביבשה דוגמת הפריפלוס היווני, האיטינראריום הרומאי, הגאזטיר היווני והסיני, או "ספרי הדרכים והממלכות" שהופיעו בעולם המוסלמי כבר במאה ה-9 לספירה.
להסבר המילולי התלוו סרטוטים סכמטיים של הסביבה שכללו איורים מרהיבים של נקודות הציון החשובות.
המפות מסוג פורטולאן, שהתחילו להתפתח במאה ה-13 בספרד ובאיטליה כללו שושנת רוחות אחת או יותר המחוברות ביניהן ברשת של קווים ישרים, שציינו את כיווני שמונה הרוחות העיקריות.
הצפון סומן באמצעות פלר דה ליס, בעוד המזרח סומן בצלב נוצרי.
בזכות הטבלאות האסטרונומיות, דוגמת אלמנך פרפטום, והאצסטרולב החדש אפשר היה, החל מהמאה ה-15, לנווט לפי קווי רוחב ולהשתחרר מהתלות בכוכב הצפון שאורו דועך בהדרגה ככל שמפליגים דרומה מקו המשווה, אך קביעת קו אורך על ידי הנווטים בים נשערה בעיה לא פתורה עד להמצאת הכרונומטר בשנת 1730 על ידי ג'ון הריסון.
בוועידת המרידיאן הבינלאומית שהתקיימה בוושינגטון בשנת 1884, הוסכם כי קו האורך לייחוס (המרידיאן הראשי) יהיה קו האורך העובר דרך העיר גריניץ' וקן הרוחב לייחוס יהיה קו המשווה.
ועידת המרידיאן הבינלאומית הניחה את הבסיס לתקינה בתחום הגאוגרפיה והקרטוגרפיה אשר אפשרה הקמת מערכות קרטוגרפיות מבוססות מחשב.
כיוון המפות השתנה בהתאם להשקפת עולמם של הקרטוגרפים.
בהשפעת הנצרות, המפות שצוירו באירופה של ימי הביניים, כגון מפת אורביס טרארום, היו מכוונות מזרחה (דהיינו המזרח היה "למעלה"), וירושלים מוקמה במרכז.
בין המפות המעטות המכוונו מערבה אפשר להביא את מפת הולנד החדשה ומפת ניו אינגלנד שצוירו בשנת 1635 על ידי הקרטוגרף ההולנדי וילם בלאו, ומפת אמריקה הדרומית שצוירה בשנת 1596 על ידי הקרטוגרף ההולנדי יאן הויגן ואן לינשוטן .
קרטוגרפים מוסלמים שפעלו במסגרת אסכולת הגאוגרפיה של באלקי יצרו מפות מכוונות דרומה, דוגמת מפת העולם המכונה "המפה של רוג'ר" שנערכה בשנת 1154 על ידי הקרטוגרף המוסלמי מוחמד אל-אידריסי.
גם אסכולת הקרטוגרפיה של דיאֶפ (Dieppe), שפעלה בצרפת במאה ה-16, דגלה בהכוונת המפות דרומה.
מפות מכוונות צפונה (בהן הצפון נמצא למעלה) נוצרו לראשונה על ידי תלמי בספרו "הגאוגרפיה" .
הכוונת המפות לכיוון צפון קיבלה חשיבות רבה בעידן התגליות (מאה ה-15 עד מאה ה-17) כאשר היה הכרחי לתאם בין כיוון המפה לכיוון הקוטב המגנטי הצפוני אליו פונה המצפן.
כיוון זה הפך לכיוון המקובל ברוב המפות.
המפות המוקדמות ביותר ששרדו כוללות ציורי מערות ותחריטים על עצמות, חטים, לוחות חרס, עץ ואבן.
בסין העתיקה שורטטו מפות על בדי משי תחילה בדיו שחורה ולאחר מכן במכחול בצבעי מים.
מפות עתיקות שנוצרו ביפן היו מצוירות בצבעי מים על נייר אורז.
במאות 15 ו-16 היה נהוג לצייר מפות על קלף.
המפה המודפסת הראשונה הידועה נוצרה בסין בשנת 1115. בשנת 1472 הודפסה באאוגסבורג מפת העולם של הבישוף הנוצרי איזידורוס מסביליה, באמצעות חיתוכי עץ.
בשנת 1477 הודפסו עשרים ושש מפות מתוך האטלס של תלמי באמצעות תחריט נחושת.
בשנת 1511 הודפסה בוונציה מהדורה חדשה של האטלס של תלמי בשני צבעים: אדום ושחור.
בשנת 1513 הודפסה מפת לותרינגיה בשלושה צבעים, במהדורה השלישית של אטלס תלמי.
עם המעבר להדפסה באמצעות תחריטי נחושת, נעלמה האפשרות להדפסת מפות צבעוניות.
במשך כשלוש מאות שנים, הודפסו המפות בשחור-לבן ולאחר מכן נצבעו ידנית.
הדפסת מפות צבעוניות בתהליך תעשייתי התאפשרה שוב בסוף מאה ה-19 לאחר שיפור הכרומוליטוגרפיה, הפרדת הצבעים והשיטות השונות להדפסה בצבע .
החל מסוף המאה ה-20, השימוש בתצלומי לוויין בשילוב עם תוכנות מחשב סלל את הדרך להפקת מפות מדויקות ואמינות המתעדכנות באופן שוטף והזמינות לכל דורש.
המיפוי המקוון מאפשר ליצור, להשתמש ולהפיץ מפות מעל "המארג הכלל־עולמי" תוך שימוש במערכות מידע גאוגרפי (GIS) המספקות למשתמש שירות אינטראקטיבי המאפשר לו לבחור את המפות שתוצגנה לו.
החל מהמאה ה-14, נכללו המפות בין המתנות היוקרתיות ביותר שהוחלפו בין מלכים ופקידים בכירים בממשל.
המפות, מלבד ערכן האומנותי הגבוה, נתנו ביטוי למדיניותם הטריטוריאלית ושימשו מכשירים דיפלומטיים באמצעותם מלכי פורטוגל, ספרד, הולנד ומאוחר יותר בריטניה וצרפת הכריזו על העולמות החדשים שהתגלו על ידם ועל אזורי ההשפעתם הקיימים או הרצויים.
מתחילת המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-19, התפתחה באירופה, ובמיוחד בהולנד, מגמה של רכישת מפות כחפצי אומנות אך גם כסמל סטטוס המעיד על מעמד כלכלי גבוה, השכלה רחבה, קשרים מסחריים והתעניינות במתרחש בעולם.
אומנים רבים, ביניהם וילם פיטרסזון בויטווך , יאן ורמיר, הנס הולביין, ואחרים תיארו בתמונותיהם כיצד מפות שימשו כחפצי אומנות בבתים של המעמד הגבוה.
המפות העתיקות הפכו במרוצת השנים לפריטי אספנות מבוקשים, הנרכשים על ידי מוזיאונים ואספנים פרטיים במכירות פומביות במחירים גבוהים מאוד.
ציר הזמן של התפתחות הקרטוגרפיה
ההרים מסומנים באמצעות חצי עיגולים חופפים, הנהרות באמצעות קוים והערים באמצעות עיגולים.
במפה מסומנים גם ארבע רוחות השמיים.1,400–1,200מפה המתארת את העיר ניפור (עיראק)900–700מפת העולם הבבלית , היא המפה העתיקה ביותר שהשתמרה עד היום המתארת את העולם כפי שהיה מוכר לבבלים באותם הימים.
המפה חרוטה על לוח חרס.
במרכז המפה הנהר פרת, הערים בבל, שושן, אוררטו והבאן בירת הכשים.
שבע הערים מסומנות בעיגולים וגופי המים בקווים.610–546אנכסימנדרוס, פילוסוף יווני, היה הראשון שצייר מפה של האזורים המאוכלסים של העולם כפי שהיו מוכרים ליוונים.550–476הקטאיוס ממילטוס, היסטוריון וגאוגרף יווני, שיפר את המפה של אנכסימנדרוס.
היבשות אירופה, אסיה ולוב (אפריקה) מסודרות סביב הים התיכון ומוקפות באוקיינוס.515סקילקס איש קריאנדה, מגלה ארצות וסופר יווני, חיבר על בסיס ניסיונו האישי, את מדריך השיט (פריפלוס) הראשון בים התיכון ובים השחור.400המפות הסיניות העתיקות ביותר שהשתמרו מתוארכות למאה הרביעית לפני הספירה.
הן התגלו בשנת 1986 בחפירות הארכאולוגיות באתר פנגמטן (פין-יין: Fàngmǎtān), באזור גאנסו של היום.
המפות, המצוירות בדיו שחור על לוחות עץ, מציגות את מערכת היובלים של הנהר יאנגצה.
הנהרות מסומנים בקווים, יישובים מסומנים בסמלים, המרחקים בין תחנות איסוף עצים ניתנים ביחידת מידה לאורך סינית מסורתית (לי) והצפון נמצא למעלה.275–195 ארטוסתנס, מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני, הכניס לשימוש את קווי האורך ואת קווי הרוחב אותם הניח על גבי מפת העולם כאשר נקודת המוצה שלהם בעיר רודוס.
הוא חילק את כדור הארץ לחמישה אזורי אקלים לפי הצעת קודמו, הפילוסוף היווני פרמנידס.200בחפירות הארכאולוגיות שבוצעו בשנת 1973 בתל Mawangdui בסין נמצאו שלוש מפות מצוירות על בד משי: מפה טופוגרפית, מפה צבאית ומפת מחוז.
במפות סמלים רבים ומידע על האוכלוסייה המקומית.
במפות אלה הדרום נמצא למעלה.200בחפירות באתר פנגמטן נמצא שריד של מפה טופוגרפית מצוירת על נייר המציגה הרים, אפיקי מים ודרכים.לספירה הנוצרית70–130מרינוס איש צור (ביוונית עתיקה: Μαρῖνος ὁ Τύριος) , גאוגרף, קרטוגרף ומתמטיקאי יווני ממוצה פניקי, פיתח שיטה חדשה לעריכת מפות ניווט שכללה הגדרת המיקום באמצעות קו הרוחב וקו האורך.
קו האורך הראשון (0) במערכת הקואורדינטות הגאוגרפיות שלו עבר דרך איי המבורך, איים מיתולוגיים שמיקומם נקבע מאוחר יותר באזור האיים הקנריים.
קו הרוחב לייחוס היה קו הרוחב העובר דרך האי רודוס.
בנוסף לכך הוא פיתח שיטה לייצוג פני השטח של כדור הארץ על פני משטח דו-ממדי (היטל) בה קווי האורך מקבילים ונמצאים במרחקים שווים זה מזה וכך גם קווי הרוחב.
התוצאה היא רשת ריבועים שאינה שומרת על היחסים האמיתיים בין השטחים .
מרינוס התבסס בעבודתו על עבודותיהם של קודמיו ועל יומני מטיילים.
כתביו לא השתמרו אבל מורשתו השפיע על מתמטיקאים וגאוגרפים רבים שבאו אחריו.150בספרו "המדריך לסרטוט כדור הארץ" ("גאוגרפיקה" , ביוונית: Γεωγραφικὴ Ὑφήγησις) מסביר תלמי כיצד יש לסרטט מפות עבור העולם הרומי המוכר בזמנו, תוך שימוש בקואורדינטות.
עבודתו הסתמכה על עבודותיהם של מרינוס איש צור ושל אֵרָטוֹסְתֶנֶס ועל מידע שצורף למפות האימפריה הפרסית הקדומה.
למרות שהספר היה אמור להכיל מפות, מפות אלה לא השתמרו.
המפות שוחזרו על ידי קרטוגרפים שונים בתקופות שונות על פי המדריך.267פיי שיו (Pei Xiu) שר העבודות בממלכת ג'ין הגדיר שישה עקרונות עליהם יש להקפיד בציור מפות, ביניהם שימוש בקווי רשת וקנה מידה למדידת מרחקים.
עקרונות אלה יושמו כבר על ידי קרטוגרפים קודמים אך ללא הקפדה יתרה על הדיוק.400מפת פויטינגר היא מפת הדרכים והמחוזות של האימפריה הרומית, אשר נוצרה במאה ה-4 או ראשית המאה ה-5 לספירה.
המפה מתארת את רשת "שירות הבלדרים" (Cursus publicus) של האימפריה הרומית שהוקמה על ידי אוגוסטוס קיסר במרחב שבין ספרד ואנגליה במערב ועד הודו במזרח, כדי להעביר דברי דואר שונים.
זאת מפה סכמתית, הדומה למפת קווי תחבורה ציבורית, המיועדת לתת מבט כללי על רשת הדרכים שאורכה 200,000 ק"מ.
המפה מציגה 555 ערים ו-3,500 מקומות אחרים המסודרים לאורך הדרכים ללא כל קשר למיקומם הגאוגרפי המדויק.
שלוש הערים החשובות באימפריה, רומא, קונסטנטינופול ואנטיוכיה מאותרות באיורים מיוחדים.
המרחקים בין התחנות בדרכים מסומנים.605פיי ז'ו (Pei Ju) , קרטוגרף, דיפלומט, מדינאי וסופר סיני בתקופת שושלת סווי, כתב את העבודה "מפות והערות בעניין האזור המערבי" (piniyn: Xiyu Tuji) בה תיאור של שלוש דרכים מרכזיות בדרך המשי, בליווי מפות שלא השתמרו.
באותה התקופה התפתחו גם מדריכים גאוגרפיים שכונו "מפות והסכמים" בהם מידע טקסטואלי וויזואלי מעודכן אודות דרכים, נהרות, תעלות וציוני דרך, באמצעותם השלטון המרכזי שמר על השליטה ועל הביטחון של סין המאוחדת.625הבישוף הנוצרי איזידורוס מסביליה חיבר את האנציקלופדיה המדעית "האטימולוגיות" המסכמת מידע ממאות מקורות קלאסיים.
בספר 14 "על הארץ וחלקיה" הוא מתאר את כדור הארץ באמצעות מפה עגולה מסוג אורביס טרארום.
אירופה מופרדת מאפריקה באמצעות קו אנכי המסמל את הים התיכון.
הגבול בין אירופה לאסיה (נהר הנילוס, או נהר הדון (טנאיס על פי המסורת של יוון העתיקה) מיוצג על ידי קו אופקי היוצר יחד עם הים התיכון את האות T.
שלוש היבשות מוקפות על ידי האוקיינוס אשר על פי המיתולוגיה היוונית הקיף את כל העולם.
בהתאם למסורת הנוצרית, במפה זאת המזרח נמצא למעלה וירושלים במרכז.
ארבע רוחות השמים רשומים בהיקף המפה.
זאת המפה הראשונה מסוג זה.
מפות מאוחרות יותר הציגו נהרות וערים במזרח ובמערב אירופה ומקומות נוספים בהם ביקרו הצלבנים.
הערים החשובות סומנו באמצעות מגדלים וביצורים.801הקרטוגרף הסיני ז'יה דן (pinyin: Jiǎ Dān) השלים את "מפת הטריטוריות הסיניות והלא-סיניות בעולם" (pinyin: HaiNei HuaYiTu) על פי הזמנתו של קיסר שושלת טאנג.
רוחב המפה היה 9.1 מטר ואורכה 10 מטר.
המפה הציגה בפירוט רב את המפרץ הפרסי כולל המגדלורים שהוקמו בתקופת שושלת בית עבאס.
המפות שצוירו על ידו לא שרדו, אך הן מוזכרות בעבודות מאוחרות יותר.800–1000בבגדאד פעלה קבוצת הגאוגרפים הערבים של בלח'י.
היא הוקמה על ידי אבו זיד אל-בלח'י (בפרסית: ابو زید احمد بن سهل بلخی) , וכללה מלבדו את אבו עבדאללה מוחמד אל-אסטח'רי , מוחמד אבן הוקל ואת מוחמד בן אחמד שמס א-דין אל-מוקדסי .
קבוצת גאוגרפים וקרטוגרפים זאת נודעה בשל חיבור "האטלס האיסלמי", סט של עשרים ואחת מפות, המתארות את האימפריה המוסלמית כפי שהייתה קיימת במאה העשירית, המלוות בתיאורים מילוליים מפורטים של האזור המצויר.
בין המפות מפת עולם, מפות של הים התיכון, האוקיינוס ההודי והים הקספי ומפות של מחוזות דוברי פרסית וערבית.
הנהרות מסומנים בקווים ישרים מקבילים, האגמים בעיגולים, הערים מסומנות באמצעות עיגולים, ריבועים, או כוכבים וההרים באמצעות צבר משולשים.
המפות אינן מכוונות באופן אחיד.
הכיוונים (צפון, דרום, מזרח ומערב) מצוינים מילולית על המפה.
לצורך ביצוע העבודה, מוחמד אל-אדריסי חילק את חצי כדור הארץ הצפוני לרוחב לשבעה אזורי אקלים וכל אזור אקלים לעשרה אזורים מיושבים.
70 המפות שנוצרו בצורה זאת תיארו את הארצות והמחוזות, את קווי החוף, המפרצים, הימים והנהרות, והיו מלוות בהסברים פרי עטו על התנאים הפוליטיים, התרבותיים והסוציו-אקונומיים של כל אזור.
בכל המפות הצפון נמצא למטה והדרום למעלה ברוח אסכולת הגאוגרפיה של בלח'י.
העבודה תורגמה ללטינית ולצרפתית ונחשבה לעבודה החשובה ביותר בתחום הגאוגרפיה שחוברה באירופה במאה ה-12.1200–1400האסכולה הקרטוגרפית של מיורקה, קבוצת קרטוגרפים, קוסמוגרפים ובוני אמצעי ניווט, אשר פעלה באי מיורקה ובקטלוניה, פיתחה את המפות שקיבלו את השם הקיבוצי פורטולאנו – מדריכי ניווט חופים ונמלים שהתמקדו באזור מוגדר.
קבוצה זאת יצרה מפות פחות מהודרות מקבוצת מיורקה.
עם הקרטוגרפים הבולטים של קבוצה זאת נמנים פיאטרו וסקונטה (באיטלקית: Pietro Vesconte) , בטיסטה בקריו (איטלקית: Battista Beccario) וג'יובני דה קריניאנו (באיטלקית: Giovani da Carignano) .
המפה העתיקה ביותר של קבוצה זאת היא Carta Pisana.1275Carta Pisana היא מפה מסוג פורטולאן, העתיקה ביותר ששרדה, המציגה את כל הים התיכון, הים השחור וחלק מהחוף האטלנטי, ממרוקו ועד הולנד.
היא כוללת הוראות ניווט מדויקות לצד תיאורים מפורטים של אזורי החוף והנמלים.
המפה אינה מתייחסת לפנים הארץ.
משערים שהיא נוצרה בגנואה.1330בתקופת שושלת יואן פורסמה מפה שתיארה את כל העולם המונגולי.
היא כללה מושבות מונגוליות, ביניהן 30 ערים באיראן, ואזורים ברוסיה, מצרים וסוריה.1339אנג'לינו דולצרט , קרטוגרף שפעל במסגרת אסכולת מיורקה, צייר את המפה הראשונה בסגנון פורטולאנו.
היא כללה את כל יבשת אירופה, חלק מצפון אפריקה וחלק מהים הכספי.
המפה מלווה בציורים מרהיבים שתיארו באופן מפורט את הגאוגרפיה של האזור וכללו דמויות זעירות של בני אדם.
האטלס היה מורכב משישה לוחות עץ מחולקים לשניים עליהם נמתחו יריעות קלף.
ארבעה מתוך שנים עשר העמודים כללו מידע קוסמוגרפי וימי.
שמונת העמודים הנוספים כללו מפות של שלוש היבשות הידועות באותה התקופה כולל המידע העדכני ביותר על אסיה, הממלכה המונגולית וערים מסוימות בסין.
ערים נוצריות צוינו על ידי צלב בעוד שערים מוסלמיות צוינו על ידי כיפה כחולה.1390בתקופת שושלת מינג המוקדמת הוכנה מפה בגודל 386x456 ס"מ, מצוירת בצבע על משי קשיח, שהציגה את ממלכת מינג המאוחדת (pinyin: Da Ming Hunyi Tu).
המפה מיקמה את סין באמצע כשלידה יבשת אירופה, יבשת אפריקה והאוקיינוס.1402קנגנידו (Kangnido) היא מפת העולם הקוריאנית העתיקה ביותר.
היא מוכרת בזכות שני עותקים שלה – הראשון בוצע בקוריאה בשנת 1470 והשני ביפן בשנת 1560. בהערות המקוריות נאמר שהמפה מבוססת על שתי מפות סיניות עתיקות יותר.
סין נמצאת במרכז המפה וסביבה ארצות בעלות חשיבות מסחרית והיסטורית.
המפה עשירה בציורי הרים, מלכים ובעלי חיים, ומלווה בתיאורים בקטלאנית ובניב של האי מיורקה.
במפה מופיע מידע עדכני על איי האוקיינוס האטלנטי ועל נתיבי המסחר של שיירות הגמלים אשר סחרו במלח תמורת זהב לאורך הנהרות סנגל, נילוס וניז'ר.1439גבריאל דה ואלסקה , קרטוגרף מיורקי, בן למשפחה יהודית שהתנצרה, צייר בין השנים 1439–1449 חמש מפות ששרדו, מתוכן ארבע מתוארכות וחתומות על ידו.
שלוש מפות מסוג פורטולאן עסקו בים התיכון ואחת, המפורסמת ביניהן (1439), הייתה "מפת עולם" שכללה את התגליות החדשות של הספינות שנשלחו על ידי אנריקה הספן, מלך פורטוגל, למערב אפריקה ולאיי האוקיינוס האטלנטי.
המפות שצוירו ברוח האסכולה המיורקית כללו את שושנת הרוחות, אנשים, בעלי חיים וצמחים זעירים, סימון הרי האטלס, הרי האלפים, בוהמיה, נהר הדנובה ונהר טחו, וים סוף צבוע באדום.
תחילת האוסף בימיו של אנריקה הספן, ביוזמתו נשלחו אוניות רבות לחקור את חופי מערב אפריקה ואת איי האוקיינוס השקט בין השנים 1415–1460. האוסף עבר לניהולו של בית הודו, שהוקם בשנת 1500, בו בוצעו עדכונים שותפים ועותקים עבור הנווטים בשירות המלך.
אוסף זה לא שרד.1502אלברטו קנטינו הזמין אצל קרטוגרף ששמו לא ידוע, מפת עולם בגודל 110*220 ס"מ מצוירת ידנית על קלף בדיו וצבע ומעטורת בעלי זהב.
המפה מתמקדת בעיקר בתגליות הפורטוגזיות.
זאת המפה המוקדמת ביותר ששרדה, המציגה את התגליות הפורטוגזיות החדשות במזרח ובמערב.
הגבול הדמיוני שהפריד בין דרישות ספרד במערב לדרישות פורטוגל במזרח מוצג כפי שנקבע בחוזה טורדסיאס (בפורטוגזית: Tratado de Tordesilhas).
המפה, שהוגשה כשי לארקולה הראשון ד'אסטה דוכס פרארה, לא נועדה לניווט אלא להצגת מסעותיהם של מגלי הארצות הפורטוגזים.