tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי הרמב"ן נכתבו עוד פירושים וחידושים רבים בספרד, כשהחשובים שבהם הם פירושי הרא"ה והרשב"א תלמידי הרמב"ן, הריטב"א תלמידם והר"ן.
בפרובאנס היה מרכז תלמודי חשוב עוד מתקופת הגאונים.
פירושים לתלמוד חוברו החל מהראב"ד ומרבי זרחיה הלוי בעל "המאור", שחיבר השגות על הרי"ף, ומחידושי רבי יהונתן הכהן מלוניל, ועד פירושו המקיף של רבי מנחם המאירי, שאסף וסיכם את כל פרשנות התלמוד שקדמה לו.
בימי הביניים היה מרכז תורה חשוב בדרום איטליה, ממנו נשתייר שריד מפירוש רבי שלמה בן היתום לתלמוד.
במאה ה-11 רבי נתן מרומי חיבר את ספר הערוך, מילון מילים שבתלמודים.
רבי ישעיה די טיראני חיבר חידושים עצמאיים על התלמוד הנקראים תוספות רי"ד.
אמנם רוב הלימוד בשיטה זו התקיים בעל-פה, וכמעט שלא הועלו על הכתב חיבורים של פרשנות פלפולית כזו.
שיטה זו עוררה עליה ביקורת, גם מצד רבנים, שהעדיפו עיון במידה המספיקה לעמוד על עקרונות הסוגיה והבנת השיטות המרכזיות בה.
פירושים ברוח זו של התנגדות לפלפול קיצוני נכתבו למשל בידי המהרש"א והמהרש"ל, והם התמקדו בעיון בסוגיה ובדברי רש"י והתוספות על הסוגיה.
במחצית תקופת האחרונים לערך גבר כוחם של השוללים את הפלפול המוגזם, ובהם רבי יעקב יהושע פאלק בעל "פני יהושע" ורבי אריה לייב גינצבורג בעל "שאגת אריה".
את פלפול החילוקים החליף לימוד בעל אופי חקרני יותר, שהתמקד בהבנה קונספטואלית של הרעיונות ההלכתיים ובפענוח הגורמים העקרוניים המשפיעים על מהלכי הסוגיה.
דרך לימוד זו, שמופיעה כבר בפירוש קצות החושן של רבי אריה לייב הלר, הגיעה למיצוי בלומדעס: שיטת בריסק שפותחה בידי רבי חיים מבריסק, ובמקביל שיטות הלימוד של רבי איצ'לה מפוניבז' והרוגוצ'ובר.
כן נכתבו קובצי חידושים רבים, כגון אלו של הגר"א, רבי עקיבא איגר, הנצי"ב, רבי שמעון שקופ וראשי ישיבות נוספים.
דרך לימוד זו הדגישה את הראשונים ובעיקר את ראשוני ספרד כמקורות סמכות ולימוד; והמשיכה את המגמה של בעלי התוספות שפעלו למצוא קוהורנטיות בין המקורות.
עם ראשית פעילותה של תנועת ההשכלה היהודית ואנשי חוכמת ישראל החל גם עיסוק במחקר ביקורתי של התלמוד ועיון בדרכי התפתחותו ובנוסחיו.
מחקר זה ביקש להדגיש דווקא את השונות שבין המקורות השונים.
בין החוקרים החשובים בתחום זה: זכריה פרנקל, יעקב נחום אפשטיין ושאול ליברמן.
בדרך כלל לא התקבל מחקר התלמוד בעולם הישיבתי, וברגיל קיים נתק הדדי בין שיטת הלימוד הישיבתית-החדשה לבין חוקרי התלמוד באוניברסיטאות.
עם זאת, ניתן למצוא מספר חריגים, כגון שיטת הרב יחיאל יעקב וינברג.
בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות לשלב בין שתי התפיסות בבתי מדרש המשתמשים גם בכלי המחקר הביקורתי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 נכתבו, על רקע התפשטות לימוד הגמרא גם אל מחוץ לישיבות, מספר פירושים שמטרתם הסברת לשון הגמרא באופן בהיר ובשפה לא למדנית (אנגלית או עברית מודרנית).
הראשון בפירושים אלה היה פירושו של הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) (תלמוד שטיינזלץ), שנתקל במידה מסוימת בהתנגדות מצד העולם החרדי.
על פירוש זה נוסף התרגום והפירוש שלצידו שבמהדורת "שוטנשטיין" שהוציאה הוצאת "ארטסקרול" בארצות הברית, מהדורת "מתיבתא" של מכון עוז והדר, מהדורת "לובלין" של מכון המאור, ועוד כמה פירושים פחות נפוצים, שקיבלו דחיפה רבה בין השאר ממפעל הדף היומי.
פרשנות התלמוד קיימת בסוגות שונות.
הסוגות הנפוצות ביותר הן הביאורים והחידושים.
ביאורים: הסברים, בדרך כלל קצרים, שמטרתם להבהיר ללומד את תוכן הסוגיה ולפשט את מהלכיה.
מכיוון שלשון התלמוד קשה ולעיתים בלתי מובנת, ומפני שבמהלך הסוגיות עולים לעיתים מושגים לא מוכרים וקישורים לעניינים רחוקים, נדרשו פירושים שוטפים לאורך הסוגיה כדי לבאר את המושגים הקשים, הלשון והתוכן.
הפירוש המזוהה ביותר בסוגה זו הוא פירוש רש"י, המהווה עד היום את הפירוש הנלמד ביותר.
חידושים: פירושים שמטרתם להעמיק בחקר הרעיונות והמושגים שבתלמוד, לעיתים תוך השוואה למושגים אחרים או לסוגיות אחרות.
רוב פירושי חכמי ספרד משתייכים לקטגוריה זו, וכן חלק ניכר מפירושי האחרונים.
תוספות: סוגת פרשנות ייחודית שהתפתחה בעיקר בצרפת במאות 12 - 14, ועיקרה הנגדה ועימות בין סוגיות מקבילות או סותרות בחלקי הש"ס השונים.
במידה מסוימת סוגה זו היא המשך דרכו של התלמוד עצמו, העסוק בעימות בין מקורות תנאיים שונים ובתירוץ הקושיות המתעוררות מן ההשוואה בין המקורות.
פלפולים: הבנת הסוגיה בפני עצמה והסבר מהלכיה, ללא עיסוק בהשוואה למקורות אחרים.
בצורתם הקיצונית הפלפולים יוצאים מנקודת הנחה שמאחורי כל קושיה ותירוץ בסוגיה יש היגיון ותפיסת עולם, ולפיכך יש להסביר מה טעם הקשה המקשן כך ולא אחרת, מה טעם תירץ התרצן כפי שתירץ וכן הלאה.
שיטת הפלפול, שהפליגה לעיתים מן ההיגיון הפשוט לאבסורדים ולבניית מגדלים הפורחים באוויר, הגיעה לקיצוניות במחצית הראשונה של תקופת האחרונים, ועוררה עליה ביקורת מצד דמויות רבניות חשובות.
חקירות: עיון קונספטואלי המתמקד יותר בעניין או בדין הנידון בסוגיה ופחות במהלך הסוגיה עצמו.
השימוש הידוע ביותר בסוגה זו היה בשיטת בריסק שאותה פיתח רבי חיים מבריסק במאה ה-19 ובה לומדים עד היום ברוב הישיבות הליטאיות.
פרשנות הלכתית: פרשנות המתמקדת בהשלכות שיש לסוגיית הגמרא על פסיקת ההלכה.
פרשנות מסוג זה נכתבה בכל התקופות, לעיתים תוך שילוב בחיבורים הלכתיים מובהקים כגון בשו"תים.
פרשנות האגדה: עיסוק בחלקים האגדתיים (הלא-הלכתיים) שבתלמוד, בדרך כלל תוך מתן הסברים אלגוריים או מיסטיים.
גם פרשנות זו נכתבה בכל התקופות, אבל בדרך כלל בשולי העיסוק התלמודי ולא בזרם המרכזי, ורבים מפרשני האגדה התלמודית ידועים יותר בזכות פירושיהם התלמודיים המקובלים.
בין פרשני האגדה - הרשב"א, המהרש"א, המהר"ל, רבי יעקב בן חביב בעל "עין יעקב" ובדורות האחרונים, הבן איש חי בעל "בן יהוידע" והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הגהות: הערות על נוסח הגמרא, לעיתים תוך הצעת תיקונים מסברה או על פי נוסחאות המצויות בכתבי יד ודפוסים קדומים.
יש פרשנים שהסתייגו מעיסוק מוגזם בביקורת נוסח, מחשש שתביא להפחתה בקדושה המיוחסת לתלמוד כפי שמופיע לפנינו.
ציונים: הפניות למקורות הקשורים לסוגיית הגמרא: פסוקים, סוגיות תלמוד מקבילות, ספרות הלכתית וכן הלאה.
פרשנות הפשט למקרא היא פרשנות שמטרתה לברר את המובן הטקסטואלי-היסטורי של המקרא, הן בהקשר הלשוני והנקודתי, הן במכלול הטקסטואלי.
הפרשנות נעזרת בכלים בלשניים וספרותיים, תוך ניתוח עומק של ההקשר ושל פרשיות מקבילות, כמו גם השוואה בלשנית לשפות אחרות, ועוד.
כלומר, הפרשן מדקדק בטקסט שלפניו, על מרכיביו והקשרו, ומתאמץ לעמוד על כוונת הכותב המקורית.
מאפיינים אלו לא קיימים בפרשנויות אחרות, כגון בפרשנות המדרשית או בפרשנות אלגורית.
לא הגיעו לידנו פירושים שיטתיים של המקרא בתקופות הקדומות; לכן קשה להעריך באיזה צורה התפרש המקרא בתקופת בית ראשון ובית שני.
הגישה המקובלת במחקר טוענת שתקופה זו התאפיינה בפירושים מדרשיים ואלגוריים שונים; כנראה ממדרשי ההלכה השונים, הדורשים את הכתוב לפי י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן, והם אינם תמיד הפשט במובנו המקובל, ועל פיהם צעדו המשנה והתלמוד.
דרך נוספת ללימוד הפסוקים המוצאת ביטוי גם בתלמוד וגם במדרשי האגדה השונים (בראשית רבה, שמות רבה, ויקרא רבה, במדבר רבה, דברים רבה ועוד).
הוא פירוש מטאפורי המאופיין בעיקר בדרשות על הטקסט הכתוב, הדרשות במקורות אלו רחוקות מהפשט עצמו, כשהם עוסקות במוסר, במשלים ובמסרים חינוכיים שתובלו בסיפורים שונים.
לעומת גישה זו, יש הטוענים שפרשנות הפשט הייתה קיימת מאז ומעולם, והיוותה למעשה את החלק החשוב יותר של הפרשנות.
כחיזוק לטענתם הם מוצאים בתרגומים השונים, כגון תרגום ירושלמי.
לדעתם התרגומים מהווים פרשנות פשט קלאסית, ולמעשה תרגום זה היה הפירוש הנפוץ והנלמד בקרב הציבור, עקב היותו נקרא בעת קריאת התורה בבית הכנסת.
צורת פרשנות שהייתה נפוצה בתקופה זו הייתה שכתוב הטקסט, במקום לצטט את הפסוק ולבארו, נהגו לנסח את הפסוק (או את הסיפור כולו) מחדש תוך שילוב יסודות חדשים שיוכלו לעלות על שאלות העולות מן המקור.
רש"י עסק בחיפוש אחר 'פשוטו של מקרא', ומזוהה במחקר כראשון שראה את הדרש כשונה במהותו מהפשט.
עם זאת, פירושו של רש"י מורכב ברובו מדרשות חז"ל, כך שפירושו נשאר "שמרני".
החיפוש אחר הפשט המשיך והתחזק בתלמידיו וממשיכי דרכו של רש"י; רבי יוסף קרא, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור ועוד.
חלקם ראו בפירוש הפשט את הדרך היחידה המתקבלת על הדעת בהבנת התורה, מהלך שהיווה צעד נוסף ביחס לשיטתו של רש"י, שראה את שני אופני הפירוש כלגיטימיים.
אחרים קיבלו אומנם את עמדתו, אך בחרו להתמקד בפרשנות הפשט בלבד.
פרשנות הפשט התפתחה גם ביהדות ספרד, בחיבוריהם של פרשנים כראב"ע, רד"ק ויוסף אבן כספי.
בפירושיהם ניתן לראות חיפוש מתמיד אחר פשט הפסוק, המהווה למעשה פרשנות מילולית.
נוסף על הפרשנות המילולית, ניתן להצביע על פרשנות הגיונית, בכך שתיאורים מסוימים מפורשים במטרה שלא להתרחק ממסגרת הטבע המוכרת.
ניתן לסכם את דרך פירוש זו, כגישה טקסטואלית, השואפת להבין את הפירוש המילולי, גם על פי מכלול גורמים, כגון הבנה בשפה העברית ובדקדוק העברי, בהיסטוריה ובגאוגרפיה המקראית, ואף בשימוש ובהבאת נוסחאות אחרות.
גם בסביבה הנוצרית, בתקופה מעט מאוחרת לרש"י ותלמידיו, אנו מוצאים פרשנות פשט.
בתקופה הקודמת פרשנות המקרא הנוצרית המסורתית הייתה מושתתת בעיקר על פירושים אלגוריים וכריסטולוגיים, שהתרחקו מהטקסט עצמו; אולם אסכולת הוויקטורינים פרצו דרך חדשה בשאיפתם להבין את הטקסט עצמו, כאשר, כמו בפרשנות היהודית, פרשנות הטקסט קיבלה חשיבות גדולה יותר מהניסיון להקנות אחיזות תאולוגיות מהמקרא, בעזרת פרשנות.
כך איג מסן-ויקטור (מת בשנת 1142 לספה"נ), התבטא כי "להתעלם מן המילה פירושו להתעלם ממובנה של המילה וממה שהמילה מרמזת אליו".
ניסיונות אלה להבין את הטקסט הובילו לכך שאיג למד עברית, ואף התייעץ עם יהודים לצורך הבנת הטקסט.
מאפיין משותף לפרשנות הפשט היהודית ולפרשנות הפשט הנוצרית הוא הנטייה לתהליך של התפתחות וחיזוק הגישה לאורך הדורות.
כפי שרש"י היה חדשן מסוים, וממשיכיו הוסיפו עליו, אף תלמידו של הוגו, אנדריאה מסן-ויקטור צעד צעד נוסף בגישותיו.
תופעה זו ניכרת לדוגמה בהישענו על המקורות העבריים.
אנדריאס חיפש אחר האמת הטקסטואלית ומשמעותו ההיסטורית, כשהוא מעיד על עצמו שהתייעץ עם יהודים, כדבר מקובל.
ניתן להצביע על היכרות עם פרשנות חילופית למקרא, המשמשת רקע סמוי לפירושים אפולוגטים או פולמוסיים שונים, הניכרות מהפרשנים, הן הנוצרים והן היהודים.
נקודות דמיון בין היהדות והנצרות
במחקר ניתנו כמה הסברים לקווי הדמיון המשותפים בין פרשנות הפשט ביהדות לפרשנות הפשט בנצרות:
על-פי גישה זו פרשנות הפשט הנה יצירה יהודית מקורית, שאומצה על ידי הפרשנים הנוצרים בעקבות צורך פנימי, בעקבות לימוד מעמיק בכתבי המקרא וסקרנות אינטלקטואלית.
אברהם גרוסמן שיער שפרשנות הפשט צמחה בעולם היהודי בזיקה לפולמוס עם הנוצרים, כך לעומת התאולוגים הנוצרים ששאפו לדון בעקרונות ובראייה כוללת, היהודים כצורך פולמוסי הדגישו והקפידו להיצמד לפשט הלשון ולהקשר לצורך הוכחת גישתם.
גישה זו רואה את התהליך כראשוני אצל היהודים, אולם היא מזהה את השפעת הפולמוס על הצורך לחדד את הגישה הפשטנית.
גישה נוספת המובאת על ידי אברהם גרוסמן היא השפעתה של המורשה התרבותית של ארצות האסלאם, והמחקר הפילולוגי שם, שלמעשה השפיע על העולם היהודי בכללותו.
בארצות אלו נוצרה פרשנות פשטנית שנדדה אף לשאר העולם היהודי.
גם גישה זו מזהה את ראשית התהליך בעולם היהודי.
גישות אלו רואות בדמיון בין הנוצרים ליהודים "תגובות שרשרת" כאשר תופעת פרשנות הפשט התרחשה בעולם היהודי, מסיבות שונות ועברה אף לעולם הנוצרי.
חוקרים שונים הצביעו על כך שגישות אלו מתעלמות במידה מסוימת מכך שהתפתחויות תרבותיות (ובהן זו של תושבי צרפת במאה ה-12 לספה"נ) מתרחשות כחלק מהעולם התרבותי הכולל של התקופה, ועל כך שיש בגישות הללו התעלמות מניסיון לתת לתופעת השינוי הכללית מסגרת אחת, אף שהשינוי מתרחש במסגרת אחת.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו חוקרי התנ"ך לעסוק בפרשנות המקרא מזווית ראייה לשונית-ספרותית במטרה לנסות לגזור תובנות חדשות על הטקסטים המקראיים.
הם עשו זאת תוך הסתמכות על מתודולוגיות ותאוריות מגוונות על מנת להבהיר את משמעות הטקסטים, להדגים מבנים בסיסיים צורניים, לחקור עקרונות של פואטיקה, ואסטרטגיות ניתוח של דמויות.
בבסיס התפישה המחקרית עמדה השאלה: כיצד לבחון ולהבין את משמעות הטקסט מנקודת מבט ספרותית טהורה ומה עלינו לחפש?
כללי ניתוח ספרותי לא תמיד מנוסחים בקלות למערכת מדויקת של הוראות אך אפשר לציין כמה עקרונות ניתוח בולטים המבוססים על גישת "הפרשנות הכוליית" שהתווה מאיר וייס וכוללים התייחסות לתוכן הטקסט, למבנה שלו, לבחירת המילים, לדקדוק, למצלול, ולאמצעים הרטוריים כמו חזרות ודימויים.
ברמה העקרונית והכללית הגישה הזו טוענת כי התנ"ך הוא סופרמרקט גדול של רעיונות ופרשנויות הנתונים בעצם לשיקול דעתו ותובנותיו של הקורא, כל קורא באשר הוא, בכל תקופה ובכל דור.
במאמרו "פשוטו של מקרא" טוען שטיינזלץ כי: "עצם הגישה לתורה בדרך הניתוח של הפשט מבוססת על הכרה מוקדמת כי התורה ניתנת להבנה במתודה זו, וההכרה המוקדמת הזו פירושה שהתורה נכתבה כיצירה אנושית, כיצירתו של אדם מסוים שחי לפני מספר שנים ידוע, וכי כל הדרכים שבניתוח יצירה אנושית יפים גם לתורה."
אתר 929 מיישם בפועל את הגישה הזו.
הוא מנגיש את התנ"ך לציבור הרחב בישראל ומאפשר לציבור הרחב לקרוא וגם לכתוב פרשנויות שונות של התנ"ך, הנובעות מהטקסט התנ"כי.
באתר זה, מופיעה כמעט על כל פסוק פרשנות פשט הכתוב שנכתבה על ידי עדין שטיינזלץ.
וכך, אנשים מכל שכבות האוכלוסייה כותבים את הגיגים, תובנות ולקחים שלהם מפשט הכתוב וכל פרשנות היא לגיטימית.
בין הכותבים יש פילוסופים, עיתונאים, אנשי ציבור, אנשי ביטחון, מורים, אנשי אקדמיה, אמנים ועוד.
אין בהכרח קשר בין הכותבים למידת האמונה הדתית שלהם.
הגישה הזו מקבלת חיזוק גם מאברהם בורג אשר בספרו "פרשת השבוע בלשון בני אדם" קובע כי: "לאיש אין בעלות או מונופול על הסיפורים הגדולים של העם היהודי....
", "העבר מעניק לי כר נרחב לחירות וחופש, למחשבות, לדמיון, לעושר רעיוני ורוחניות שאין לה גבולות....".
ובורג מוסיף: "דיברה תורה בלשון בני אדם היא השקפת עולם מחייבת המטילה אחריות לפרשנות ולזהות על כל אחד ואחד מאיתנו....
פרשת השבוע היא מחצבה אינסופית של מחשבות וכיוונים שכל דור מוזמן ומחויב לחפור ולכרות מהם לעצמו את משאבי המשמעויות שלו".
גישה דומה ומפורטת יותר מופיעה גם בספרו של אליה ליבוביץ, "לקרוא מחדש את התנ"ך".
לטענתו, המקרא הוא ישות עצמאית שיש לה הוויה משלה שאיננה תלויה עוד במחבר.
למחבר אין יכולת לקבוע מה תהיה התגובה המחשבתית, האסוציאטיבית והרגשית של הקורא.
כך, לדבריו, לכל דוברי השפה יש סמכות להבין את הטקסט או לפרש אותו מיטב הבנתם.
ליבוביץ משווה את הפרשן לארכאולוג שחופר בשכבות הטקסט וחושף את מה שחבוי בשכבות השונות של הכתוב.
הפרשנות שלו תלויה אך ורק בפרמטרים פנימיים שבתוך הטקסט, סדר הדברים, הדימויים, המבנה התחבירי ומשחקי השפה.
ולכן, מהימנות הממצאים של הארכאולוג הספרותי תלויה אך ורק במומחיותו, בהכרתו ובהבנתו את שכבות השפה שבה נכתב הטקסט.
"כאמור, דוברי השפה הם השופטים לקבוע האם לתגליותיו בתוך היצירה יש ידיים ורגליים".
בעיני ליבוביץ התורה היא ספר לדורות שניתן למצוא בו פרשנויות שונות בתקופות שונות ולהתאימם למציאות שקיימת בנקודת זמן מסוימת.
ההתאמה צריכה להיות בהתאם לכללי השפה העברית המקראית והעקביות עם מובנים ידועים ומקובלים של ביטויים בשפה זו.
אלה אמות המידה היחידות שיש להפעיל בהערכה של פרשנות מוצעת למקרא.
פרשנות העולמות המרובים , אותה הציע לראשונה יו אוורט ב-1957, היא פרשנות לתופעות של מכניקת הקוונטים שקשה להבינן במסגרת המכניקה הקלאסית.
לפי פירוש זה, כאשר מתבצעת מדידה של מערכת קוונטים, היקום מתפצל קוונטית למספר יקומים כאשר בכל יקום מתרחשת אחת מהתוצאות האפשריות.
על פי פירוש זה, פונקציית הגל היא פונקציה "עולמית" הכוללת את המערכת הפיזיקלית, הצופה, התקני המדידה וכך הלאה.
עם ביצוע המדידה עוברת פונקציית הגל המוכללת טרנספורמציה רציפה ואינה קורסת, ומשמעות הדבר שמרחב המצבים מכיל כעת כמה עולמות, אשר בכל אחד מהם יש מידע שונה על אותה מדידה עצמה.
כך, במקום "קו עולם" יחיד או היסטוריה בודדת יש לנו עץ אפשרויות שבו כל ענף מהווה היסטוריה שהתרחשה באחד היקומים.
ההסבר מדוע תודעתנו קולטת רק יקום אחד ולא "רואה" את שאר היקומים הוא שהמצב הקוונטי של תודעת המודד נשזר בתוצאה, כך שבעקבות הפיצול הקוונטי של הניסוי גם התודעה מתפצלת.
קריסת פונקציית הגל היא אחת הבעיות הבולטות של מכניקת הקוונטים מאחר שמדובר בתופעה הנצפית במעבדה אך אין לה זכר בפורמליזם של התאוריה.
משוואת שרדינגר אינה חוזה קריסה של פונקציית גל והביטוי "קריסת פונקציית הגל" פשוט בא לתאר את חוסר ההבנה האנושי לתופעה שבה לאחר מדידת מצב קוונטי שהיה פעם בסופרפוזיציה קוונטית ומקבלים שהמצב הוא A, אזי כל מדידה נוספת תחזיר שהמצב A.
קריסת פונקציית הגל, בהיותה תופעה לא מובנת, מעידה למעשה על אי-שלמות של מכניקת הקוונטים.
הללו הרחיבו את עבודתו של אוורט והצליחו להסביר קושיות שונות העולות בתאוריה (כמו- מדוע איננו רואים את היקומים המקבילים ותופשים רק יקום אחד?).
הפיזיקאים הישראלים פרופ' יקיר אהרונוב ופרופ' לב ויידמן אף הרחיבו את התורה ופיתחו למשרעות של פונקציות הגל פירוש "כמו-הסתברותי" והגדירו לכל יקום "מידת קיום".
דוגמה - החתול של שרדינגר
אחת הסיבות שהביאו לאימוץ תאוריה בידי מספר לא מבוטל של פיזיקאים היא פרדוקס החתול של שרדינגר בו המצב הקוונטי של החתול נמצא בסופרפוזיציה קוונטית של "חי" ו"מת" בו זמנית, כל עוד לא נמדד מצבו.
במקרה שלנו, לפני המדידה מצב החתול הוא
ולכן מצב המערכת המורכבת מהחתול ומהמודד בוהר הוא
ואילו אחרי המדידה (שמתבצעת על ידי, נניח, המדען בוהר) המצב הוא
כלומר, בכל עולם נשזרת תוצאת המדידה בתודעת הצופה כך שהוא תופש בחושיו כאילו התרחשה קריסה של פונקציית הגל והוא איננו מודע לעולמות האחרים (בהם התקבלו תוצאות שונות).
זהו פתרון אפשרי לפרדוקס החתול של שרדינגר אם כי גם הוא לוקה בבעיה שהוא אינו מגדיר היטב מתי מתרחש "פיצול קוונטי" (במקום "קריסה" בפרשנות קופנהגן).
פתרון זה שנוי במחלוקת ופיזיקאים ברחבי העולם עדיין מתווכחים עליו במרץ.
פירוש זה מבטל את הפירוש ההסתברותי של מכניקת הקוונטים (פרשנות קופנהגן), שכן אין עוד הסתברות שתוצאה מסוימת תתרחש אלא כל התוצאות מתרחשות (כל אחת ביקום אחר).
בפירוש העולמות המרובים משרעת פונקציית הגל איננה מייצגת עוד הסתברות (שכן כל האפשריות קורות), אלא גודל אחר שנקרא "מידת קיום" שמייצג את מספר העולמות בהם מתרחשת תוצאה קוונטית מסוימת.
את ההסתברות מחליף המושג של "הסתברות בדיעבד".
הסתברות זו היא לא ההסתברות שתוצאה מסוימת תתרחש אלא ההסתברות שהתודעה נמצאת בעולם בו קרתה תוצאה מסוימת.
הסתברות זו נתונה על ידי מידת הקיום, שהיא ריבוע המשרעת של פונקציית הגל.
פירוש העולמות המרובים מנוסח בצורה אקסיומטית ומדויקת מתמטית.
לפי פירוש העולמות המרובים מכניקת הקוונטים היא דטרמיניסטית, ריאליסטית ומקומית - דבר המקרב אותה לפיזיקה הקלאסית ואפילו היחסותית.
זאת לעומת פרשנות קופנהגן שמציגה חוסר דטרמיניזם ואי-לוקליות.
לפי פירוש זה אין צורך בקריסת פונקציית הגל, שלא מופיעה בניסוח הפורמלי של מכניקת הקוונטים ומהווה יסוד בעייתי ומסתורי בפרשנות קופנהגן.
בניסוחים מאוחרים יותר המשתמשים בדה-קוהרנטיות קוונטית נקבע מתי יתרחשו "פיצולים קוונטיים" ומתי מערכת תתנהג כמו מערכת קלאסית.
פירוש העולמות המרובים פותר גם את בעיית העיקרון האנתרופי ובעיית הכוונון הדק של היקום: היקום לא התכוונן במיוחד כדי שיוכלו להתקיים בו בני אדם אלא הוא אחד מאינספור אפשרויות, שבאחת מהם היקום מתאים לקיום חיי אדם.
החיסרון הבולט של התאוריה הזאת הוא הצורך להניח אינספור יקומים מקבילים מבלי שניתן לראות אותם או לחוש בהם בתודעה.
נכון ל-2013 אין ניסוי מתקבל על הדעת שיבדיל בין תאוריית העולמות המרובים לבין פרשנות קופנהגן ויקבע מי מביניהן נכונה.
במידה של הומור מקאברי הוצע שמדען החושק בהוכחה יבצע שוב ושוב רולטה רוסית.
אם פירוש העולמות המרובים נכון, הכרחי שבאחד העולמות ימצא עצמו המדען בחיים אחרי מספר עצום של ניסיונות, תוצאה שהסתברותה שואפת לאפס.
אז ידע המדען שפירוש העולמות המרובים נכון בסבירות גבוהה מאוד.
בכל אחד מהעולמות האחרים תימצא רק גופתו.
בתורת המשפט, פרשנות היא הפעילות לבירור משמעותו של החוק, ויישומו לסוגיות מעשיות העומדות בפני הציבור המציית לחוק ובפרט בפני השופט, הנדרש להכריע בוויכוחים על משמעות החוק.
אהרן ברק אפיין את הפרשנות: "הפרשנות יורדת לשורש המבנה החברתי ולבסיס היציבות החברתית ומערך הכוחות בחברה נתונה.
היא מצויה ב'תפר' שבין תורת משפט לבין משפט חוקתי.
היא קשורה קשר אמיץ לבעיות יסוד של דמוקרטיה, הפרדת רשויות ושלטון החוק".
לשונו של החוק קצרה ביותר, ומציגה עקרונות כלליים, שאותם נדרש הציבור לממש במהלך היישום היומיומי של החוק.
מימוש זה כולל תהליך של פרשנות, כלומר ניסיון לגזור מהאמירה הכללית שבחוק הנחיה להתנהגות הראויה בסוגיה ספציפית.
מחלוקת על הפרשנות הראויה מביאה לעיתים את הצדדים למחלוקת אל בית המשפט, ובו נדרש השופט להכריע מהי הפרשנות הראויה (או לתת פרשנות משלו).
אהרן ברק הציג את הטעמים לריבוי האפשרויות הפרשניות:
פרשנותו של בית המשפט שמה קץ למחלוקות רבות, אולם ביסודה מונח חיסרון בולט: היא אינה נוצרת כל עוד לא הובאה המחלוקת להכרעתו של בית המשפט.
לפיכך, לעיתים חולפות שנים אחדות עד שמתבררת משמעותו של החוק, ובמקרים אחרים עשויה מחלוקת פרשנית להתקיים שנים רבות מבלי שאיש יטרח להביאה להכרעתו של בית המשפט.
כבסיס לפרשנות החוק משמשת בראש ובראשונה לשון החוק, ואליה מצטרפת ההיסטוריה החקיקתית שלו: דברי ההסבר להצעת החוק, דברים שנאמרו במהלך הדיון בכנסת וכדומה.
בישראל משמשת גם מגילת העצמאות כמקור לפרשנות החקיקה, ומעמדה התחזק עם אזכורה בסעיף 1 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בית המשפט מפרש את החוק במסגרת דיון במקרה ספציפי, אך לעיתים הפרשנות שהוא נותן רלוונטית לא רק למקרה הספציפי אלא גם למקרים נוספים; כלומר, לעיתים הפרשנות מהווה תקדים.
פרשנות החקיקה נעשית לפי כללי פרשנות מקובלים, מהם רלוונטיים לחקיקה בכללה, ומהם – לתחום מסוים.
פרשנות דווקנית היא פרשנות הנצמדת בקפדנות ללשון החוק.
פרשנות תכליתית, לעומתה, מנסה לרדת לשורש כוונתו של המחוקק, ולהגשים את תכלית החקיקה, ולאו דווקא את האופן שבו נוסחה.
דוגמה: בשנת 1954 הורה המפקח על המזונות להרחיק דיר חזירים מאזור תל אביב לגליל.
בעל הדיר עתר לבג"ץ, וזה פסק שאף שלשון פקודת הפיקוח על מזונות, 1942, מאפשרת למפקח לתת הוראה זו, תכלית הפקודה אינה מתירה זאת, משום שתכלית הפקודה היא להסדיר חלוקה צודקת של מזון לאוכלוסייה, ואילו הוראתו של המפקח נבעה מהרצון לצמצם את גידול החזיר, ממניעים דתיים בלבד, ובכך חרגה מתכלית הפקודה.
באחדים מחוקי מדינת ישראל מצוינת מטרת החוק בתחילתו.
דוגמה: ב נאמר: "חוק זה מטרתו לאסור הטרדה מינית כדי להגן על כבודו של אדם, על חירותו ועל פרטיותו, וכדי לקדם שוויון בין המינים." מידע רחב יותר על מטרת החוק והמטרות של סעיפיו השונים ניתן בדברי ההסבר להצעת החוק.
על משמעותה הדינמית של תכלית החקיקה עמד אהרן ברק:
בפרשנות דיני המיסים בישראל מהווה פסק דין קיבוץ חצור נגד פקיד השומה רחובות נקודת מפנה, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מפרשנות דווקנית לפרשנות תכליתית.
פרשנות סובייקטיבית לעומת פרשנות תכליתית אובייקטיבית
בפרשנות תכליתית יש שתי אפשרויות שונות לקבוע מהי "תכלית החוק"; "תכלית סובייקטיבית" היא התכלית אליה התכוון המחוקק בעת חקיקת החוק.
מנגד "תכלית אובייקטיבית" היא שיטה שבה החוק מפורש על רקע הערכים והעקרונות של השיטה המשפטית כפי שהם באים לידי ביטוי בכלל החקיקה.
בשנת 1999 נדרש בית המשפט העליון להכרעה משפטית (בדיני מיסים) במקרה שבו "התכלית הסובייקטיבית" אליה התכוון המחוקק הובילה לפרשנות הפוכה מזו אליה הובילה "התכלית האובייקטיבית" של החוק כפי שזו נחזתה בידי השופטים שכתבו את דעת הרוב.
בה בעת נקבע בפסק הדין כי לשון החוק יכולה להתאים לשתי הפרשנויות.
בדעת הרוב, אותה כתבה טובה שטרסברג-כהן ואשר מבוססת על דברי אהרן ברק, נפסק כי "התכלית האובייקטיבית" גוברת על "התכלית הסובייקטיבית".
כך בפסק הדין נקבע במפורש: .
מנגד לדעת שופט בית המשפט העליון נעם סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)".
סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של "פרשנות".
כחיזוק לעמדתו מצטט סולברג את דברי אהרן ברק עצמו (עליו, כאמור, הסתמך פסק הדין הנ"ל שקבע את עליונותה של "התכלית האובייקטיבית") על חשיבות "התכלית הסובייקטיבית" של החוק: .
בעתירה לביטולו של חוק, בנימוק שאינו חוקתי, עולה לדיון האפשרות לפרש את החוק פרשנות מקיימת - פרשנות שמבטלת את המשמעות הלא חוקתית של החוק, אך מותירה את החוק עצמו ללא שינוי.
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, ציינה בבג"ץ חוק הלאום כי "לעולם יש להעדיף פרשנות מקיימת של חוק – ככל שהיא אפשרית וסבירה – ולפיה הוא אינו פוגע בזכויות חוקתיות.
זאת, על פני פרשנות שממנה מתחייבת מסקנה בדבר אי-חוקתיותו של החוק העשויה להביא לביטולו." בהתאם לגישה זו עמדת הרוב בבג"ץ חוק הלאום הייתה שיש לדחות את העתירות לביטולו.
לעומת עמדת הרוב ניצבה עמדתו של השופט ג'ורג' קרא, לפיה "לא ניתן להסתפק בפרשנות מקיימת המסתמכת על הנחות שאינן כתובות בחוק הלאום, בבחינת 'נדבך על נדבך' של הנחות ופרשנויות.
עמדת הרוב הייתה שלא ניתן ללכת בדרך זו, ונפסק שהתיקון בטל.
דוגמה נוספת: בחוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש ניתנה לממשלה סמכות להתקין תקנות להגבלת פעילות במרחב הציבורי, ובכלל זה תנאים לעניין אופן קיום הפגנה.
בתקנות שהותקנו מכוח חוק זה נקבעו שתי הגבלות:
מספר המפגינים בשטח פתוח לא יעלה על 20 אנשים.
ההפגנה תתקיים במרחק שאינו עולה על 1,000 מטרים ממקום מגוריו של המפגין.
בעקבות זאת הוגשו עתירות לביטול החוק והתקנות, מחמת פגיעתם בחופש ההפגנה.
נפסק שלהגבלת מספר המפגינים ניתן לתת פרשנות מקיימת, לפיה אין הגבלה על מספר המשתתפים בהפגנה, כל זמן שהם יהיו בקבוצות (קפסולות) של לא יותר מ-20 מפגינים כל אחת.
לעומת זאת, להגבלת המרחק לא ניתנה פרשנות מקיימת, ונפסק שהיא בטלה.
פרשנות באה בדרך כלל לתת משמעות לחוק, כלומר לשמש פה למחוקק, אך לעיתים הפרשנות מרחיקה לכת, ומשלימה את החסר בחוק, ונותנת לבית המשפט תפקיד גדול יותר, בהשוואה לזה של מוסדות שלטון אחרים, בקביעת הנורמות שישררו במדינה.
גישה זו לפרשנות קרויה חקיקה שיפוטית.
על מימושם של חוקים רבים מפקחת רשות שלטונית שהוסמכה לכך (לדוגמה, על מימושם של חוקי המיסים בישראל מפקחת רשות המסים בישראל).
מבחינה פורמלית, פרשנותה של רשות שלטונית אינה מחייבת, אך מבחינה מעשית יש לה חשיבות רבה.
"קובץ הפרשנות לפקודת מס הכנסה", שפורסם על ידי רשות המיסים, מציג את פרשנותה של רשות המיסים לסוגיות שונות בתחומי המיסים.
מנגנון שבו פרשנותה של רשות שלטונית הופכת למחייבת, לפחות ביחס למקרה ספציפי שלגביו ניתנה, הוא מנגנון הפרה-רולינג.
הספינה קרוליין הייתה ספינת אספקה של המורדים הקנדיים בשלטון הבריטי ב-1837 שהוצתה על ידי הבריטים.
מקרה זה שימש תקדים לפיו נקבע נוהג בינלאומי.
מנהיגי המורדים הקנדים (בראשות ראש עיריית טורונטו) שמרדו בשלטון הבריטי, הצליחו בדצמבר 1837 לגייס בבאפלו (ארצות הברית) את התמיכה של אמריקנים רבים.
הכוח שנוצר ביסס את עצמו באי הצי (Navy Island – אי בשטח הקנדי של נהר הניאגרה) משם יצא לפשיטות לחופי קנדה ותקף אוניות בריטיות.
הכוח קיבל אספקה על ידי האונייה האמריקאית "קרוליין".
קרוליין הייתה ספינה קטנה ששייטה בנהר הניאגרה, בתחום הגבול שבין ארצות הברית וקנדה.
בליל 29 - 30 בדצמבר תפסה בריטניה את האונייה "קרוליין" שהייתה באותו הזמן בנמל האמריקאי שלוסר – בשטחה הטריטוריאלי של ארצות הברית, הציתה את האונייה באש ושלחה אותה לעבר מפלי ניאגרה.
2 אזרחים אמריקאיים נהרגו בהתקפה.
חוקיות המעשים של בריטניה נידונו בתכתובת בין מזכיר המדינה האמריקאי, דניאל ובסטר והלורד אשברטון, נציג בית המלוכה הבריטי, בין השנים 1841–1842 כאשר בריטניה ביקשה את השחרור של נתין בריטי, McLeod, שנעצר בארצות הברית באשמת ביצוע רצח והצתה במהלך התקרית.
מכתבו של מר ובסטר למר פוקס
מר ובסטר למר פוקס (24 באפריל 1841) – יהיה זה התפקיד של ממשלת הוד מעלתה להוכיח כי הצורך בהגנה עצמית מכריע, מידי, לא הייתה ברירה אחרת ולא היה פנאי לשקול אפשרויות אחרות.
יהיה על הממשלה להוכיח, עוד, כי הרשויות המקומיות של קנדה, גם אם מניחים שהיה זה צורך השעה, אישרו להם להיכנס לשטח ארצות הברית בכלל, לעשות מעשה לא הגיוני או מוגזם.
מעשה ההגנה העצמית צריך להיות מוגבל לצורך זה ולהישמר בבירור במסגרתו.
הממשלה מוכרחה להראות שהתראה או מחאה לאנשים שעל סיפונה של קרוליין הייתה לא מעשית או חסרת תועלת.
חייבים להוכיח כי לא ניתן היה להמתין לאור היום, שלא ניתן היה להפריד בין האשמים לחפים מפשע, שלא היה זה מספיק לתפוס ולעכב את כלי השיט, שהיה צורך, מידי ובלתי נמנע לתקוף אותה...
צורך לכל זה – ממשלת ארצות הברית לא מאמינה שהיה קיים.
מכתבו של לורד אשבורטון למר ובסטר
לורד אשבורטון למר ובסטר (28 ביולי 1842) – זה משביע רצון שאנחנו מסכימים לחלוטין על הכללים העקרוניים של המשפט הבינלאומי החלים בתקרית המצערת.
כבוד שאין לחלל אותו לטריטוריה של מדינות עצמאיות הוא הבסיס החשוב ביותר לעולם התרבותי.
כללים אלו לשימוש בכוח, שסוכמו בין ארצות הברית לבריטניה היוו במשך שנים רבות את כללי המשפט המנהגי הבינלאומי לשימוש בכוח.
בשנת 1945 נחתמה מגילת האומות המאוחדות ובמסגרתה סעיף 51 המעגן את הזכות להגנה עצמית.
ישנה אי-בהירות ביחס למעמד הכללים המנהגיים הטרום מגילתיים, והנושא טרם הוכרע.
באמצעי התקשורת, פרשן הוא אדם המלווה את הדיווח על אירועי האקטואליה בפרשנות שלהם.
דברי הפרשנות מלווים אירועים בעלי חשיבות, שאין להסתפק רק בהבאת הדיווח על התרחשותם, אלא נדרש דיון במשמעותם, במניע להם ובהתפתחויות עתידיות.
פרשן עוסק בתחום מסוים, כגון פרשן צבאי או פרשן ספורט, והוא בעל מומחיות רבה בתחום שבפרשנותו הוא עוסק.
פרשנים מגיעים לעיסוק זה בשלוש דרכים עיקריות:
עיתונאי שעסק בסיקור תחום מסוים, וצבר מומחיות רבה המאפשרת לו לעסוק בפרשנות בתחום זה.
חוקר שעיקר פעילותו היא באקדמיה, המוזמן לתת פרשנות בתחומי מחקרו.
בעל ניסיון מעשי רב ומעמד בכיר בתחום הנדון, המשמש פרשן בתחום זה, לעיתים לאחר פרישתו מפעילות בתחום.
פרשן פוליטי: עוסק במתן פרשנות לאירועים בתחום הפוליטי.
פרשן מדיני: עוסק במתן פרשנות לאירועים בתחום המדינאות, יחסי החוץ, יחסים בינלאומיים ודיפלומטיה.
פרשן צבאי: עוסק במתן פרשנות לאירועים בתחומי צבא וביטחון.
פרשן ספורט: עוסק במתן פרשנות לאירועי ספורט, בדרך כלל בענף ספורט מסוים.
פרשן כלכלי: עוסק במתן פרשנות לאירועים בתחום הכלכלה.
פרשן משפטי: עוסק במתן פרשנות לאירועים בתחום המשפט.
לעיתים נדרשת באירוע מסוים פרשנות של פרשנים אחדים.
לעיתים אלה פרשנים הפועלים באותו תחום, ומביעים פרשנויות שונות, ולעיתים אלה פרשנים מתחומים שונים, המציגים כל אחד בתחומו פרשנות לאירוע בעל השלכות מגוונות.
דוגמה: חשד לפלילים כלפי פוליטיקאי מצריך פרשנות משפטית, שתבהיר את משמעות החשד, ופרשנות פוליטית, שתעסוק בהיבטים פוליטיים של האירוע.
פרשנות (וכן פירוש ואינטרפטציה) הוא כלי מרכזי להתערבות טיפולית במסגרת טיפול פסיכודינמי, בו תגובת המטפל מאפשרת תובנה חדשה או חוויה חדשה אצל המטופל.
לרוב, מעלה המטפל הצעות להסבר המשמעות הסמויה והלא-מודעת בתכנים ובהתנהגויות של המטופל, ובכך מקדם את התהליך הטיפולי.
במהלך הטיפול עולות אפשרויות שונות לפירוש והסבר התכנים שמעלה המטופל, במטרה להעמיק בתכנים אלו, לנתח אותם ולהבין את הגורמים הסמויים שלהם, וזאת כדי להגיע להבנה טובה יותר של התכנים הלא-מודעים המשפיעים על רגשותיו והתנהגותו של המטופל.
הגישה הפסיכואנליטית המסורתית ראתה בפרשנות המילולית ככלי העיקרי של המטפל.
הפרשנות מתייחסת אל חלומות המטופל, אל אסוציאציות חופשיות שהוא מעלה במהלך הטיפול, אל ההתנגדויות ואל יחסי ההעברה.
זיגמונד פרויד, אבי הפסיכולוגיה, פיתח את האנליזה, שיטת הטיפול, שמטרתה לחשוף מחשבות לא מודעות וליצור תובנות חדשות שבסופו של דבר ישנו את מבני היסוד הלא מודעים של הנפש.
האנליזה שמשמעותה פירוק מרכיבי היסוד של הנפש, מגלה פחדים תקוות ופנטזיות שמקורן עוד בילדות המוקדמת, והיא מביאה ליצירת אינטגרציה חדשה של מרכיבים אלה.
הפרשנות של הפסיכואנליטיקאי משחררת אנרגיה ליבידינאלית הכלואה בקונפליקטים ורותמת אותה לבנייה מחדש, בריאה יותר, של הנפש.
תפיסה זו של פרשנות נשענת על ההנחה שהפרשנות שהאנליטיקאי מציע מסייעת בהסרת מחסומי ההדחקה על ידי מתן שם אובייקטיבי לתהליכים נפשיים.
דורה הוא כינוי שהוענק על ידי פרויד למטופלת אותה אבחן בשנת 1900 כלוקה בהיסטריה נשית.
את הטיפול פרסם במאמרו "קטע מתוך אנליזה של היסטריה", שיצא בשנת 1905 ובו תיאר כי הוטרדה מינית בהיותה בת 14 ופעם נוספת בגיל 16 על ידי חבר של אביה, דבר שגרם לה לדבריו לטראומה נפשית.
יחד עם זאת, במסגרת הטיפול נתן פרויד לסיפוריה פרשנות נוספת.
הוא טען כי הבחילה שחשה לדבריה בעת האירוע הקשה הייתה למעשה היפוך תגובה של תחושתה האמיתית - תשוקה מינית, והתקה של התשוקה מאיברי המין אל איברי מערכת העיכול.
כמו כן, טען כי האשמותיה כלפי אביה, שלכאורה תמך בחבר, משמשות אותה כדי לחפות על מחשבות מיניות שלה עצמה.
הוא טען כי אידה הייתה מאוהבת באביה, וכי הצורך לדכא אהבה אסורה זו הוּתק לעבר דיכוי משיכתה כלפי הגבר שהטריד אותה.
דורה התקשתה לקבל פרשנות זאת ובעקבת כך עזבה את הטיפול.
לאחר זמן מה כשנפגשו סיפרה שהתסמינים נעלמו, פרויד ייחס זאת לפרשנות שנתן לה והיא ייחסה זאת לכך שהיה הראשון שהאמין לסיפורה.
חלק מהתפיסות בנות זמננו רואות את מטרת הטיפול באופן שונה, והיא כינון תחושת זהות עשירה יותר ואותנטית ובהתאם, הפרשנות אינה כלי לחשיפת התכנים הלא מודעים, אלא כלי ליצירת הכלה, שיקוף, החזקה - חוויות בטיפול שתפקידן להעשיר את המציאות הנפשית הסובייקטיבית של המטופל.
סטיבן מיטשל מסביר כי המטופל אינו זקוק לתובנה, אלא לחוויה של נראות, הערכה ואכפתיות.
על פי תפיסה זו פירוש בצורה המסורתית אינו נחווה שיצירת תובנה, אלא כאירוע בין אישי שמשמעותו נקבעת מדפוסים של יחסים האופייניים למטופל.
באופן זה יכול הפירוש הקלאסי להיחוות לעיתים כשיחזור מאיים של הטראומה המקורית.
תומאס אוגדן מתאר את השפעת המרחב הפוטנציאלי שמאפשרת למטופל לגלות ולחקור את הסובייקטיביות שלו.
"אני מציע פירושים משתי סיבות:1. אם לא אציע, המטופל עלול להתרשם שאני מבין הכול.
במילים אחרות, אני שומר על איכות חיצונית מסוימת בכך שאינני מדייק בהבנה - אפילו בכך שאני שוגה.
2. ביטוי מילולי ברגע הנכון מגייס כוחות אינטלקטואליים.
זה גרוע לגייס תהליכים אינטלקטואליים כשהם מנותקים מקיום רגשי-גופני...
פירוש אחד בפגישה מספק אותי, אם התייחס לחומר שעלה תוך שיתוף פעולה בלתי מודע של המטופל.
(ויניקוט, מטרת הטיפול הפסיכואנליטי, 1965)
וילפרד ביון מניח ביסודות הפרקטיקה הטיפולית שלו את הרעיון שהטיפול מתקיים בכאן ועכשיו, ולכן הפירוש מתייחס תמיד להווה, ואינו אובייקטיבי כי הוא תמיד בחירה בין אפשרויות רבות.
הפירוש מאפשר למטופל לעבור בין שכבות נפשיות שונות.
תנועה זו נועדה להתגבר על מחסומים ומכשולים בנפש.
בעוד הפרשנות הקלאסית נתפסת כמידע שיש למטפל ואותו הוא מוסר למטופל כדי לרפאו, תאורטיקנים מאוחרים יותר שינו תפיסה זו וראו את הפרשנות כהצעה של המטפל או כגילוי משותף שעולה מתוך השיח הטיפולי.
דונלד ויניקוט, רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי, השווה את הפירוש למרית הרופאים המבריקה שהייתה נותרת על שולחן הטיפול וחיכתה לילד שיאחז בה אם גילה אותה במקרה שהיא מצאה חן בעיניו.
כך טען שהמטפל צריך לאפשר למטופל לגלות את הפרשנות ולא לדחוף אותה אל פיו.
התפיסה של ויניקוט העניקה מקום לאי הידיעה של המטפל ולספונטניות שלו.
את מקור הצורך להבין ולתת משמעות ייחס לחרדה של המטפל ובמקום זאת עודד פרשנות שמצביעה על הפגיעות של המטפל והאותנטיות שלו.
בנוסף, ההמשגה של תופעות מעבר משנה את ההתייחסות לפרשנות כאובייקט מעבר אותו מעניק המטפל, אך יחד עם זאת נברא על ידי המטופל.
רעיון זה מטשטש את הגבולות בין הפרשנות לבין האסוציאציות החופשיות.
מטפלים מהגישה ההתייחסותית פיתחו את רעיונותיו של ויניקוט אודות הפירוש וראו אותו כאירוע שהוא התייחסותי בבסיסו.
פירוש יחסי העברה מהווה השתתפות או מימוש של היחסים ואינו יכול להיות נפרד מהם.
לדוגמה, נוויל סימינגטון טען שהפירוש, יותר מאשר מטרתו לשנות את תובנתו של המטופל, הוא סממן של היחסים בין המטפל והמטופל ולכן הפירוש הוא החצנה של שינוי שכבר התרחש והוא חיוני כדי להעביר אותו למודעותו.
פרשנות לקלאסיקה של הנהרות (סינית מסורתית: 水經注, פיניין:Shuǐ jīng zhù) היא יצירה כתובה, העוסקת בגאוגרפיה העתיקה של סין.
זוהי גרסה מוערת ומורחבת מאוד של טקסט קדום יותר, שכבר אבד - "הקלאסיקה של הנהרות".
הגרסה המקורית של הקלאסיקה של הנהרות תיארה 137 נהרות בסין ועל פי המסורת נכתבה בידי סָאנְג צִ'יןבתקופת שושלת האן.
מלומדי שושלת צ'ינג תיארכו אותה, על בסיס שמות המחוזות ואזורי השליטה, לתקופה מאוחרת יותר - תקופת שלוש הממלכות.
על פי תיארוך זה נכתבה היצירה על ידי המלומד גְווֹ פּוּ, בן שושלת ג'ין.
הגרסה המוערת נכתבה על ידי לִי דָאויְוֵּ'אן בתקופת שושלת וֵיי הצפונית.
פרשנות זו היא היחידה ששרדה לימינו.
היקף היצירה גדול, ובאחד הכרכים מתוארים אף נהרות הגנגס והאינדוס שבהודו, וההידרולוגיה של מפרץ בנגל.
הפרשנות מתפרשת על 300,000 סימנים, וכוללת תיאורים של 1252 נהרות ב40 כרכים.
מתוארים ומאוירים בה נתיבי המים בסין העתיקה, כאשר כל נהר מקבל מקטע שמיוחד לו.
לכל נהר מתוארים מקורותיו, מסלולו ותכונותיו העיקריות.
התיאורים אינם מוגבלים לנושא הגאוגרפי, אלא מכילים גם מידע היסטורי ותרבותי, מעשיות ומיתוסים שלא נכללו בקלאסיקה של הנהרות.
בפועל הפרשנות היא למעשה יצירה עצמאית אשר משתמש בקלאסיקה של הנהרות כשלד.
כדוגמה, בקלאסיקה של הנהרות נכתב על "נהר גְ'ייֵן" "נהר גְ'ייֵן נובע מבירת שלושת הקיסרים, בצפון עובר ביוּ'הָאנְג, ובמזרח נשפך לים" - פיסקה של 16 סימנים, אך ב"פרשנות" מגדילות ההערות את הערך לכדי 6000 סימנים.
הפרשנות גולשת גם לתיאורים של תהומות, ביצות, איים, גשרים וסכרים ואף ארמונות וקברים, והאבחנות בנוגע למקומות השונים מגיעות לדקויות, כגון קביעת חמש רמות של טמפרטורת מים למעיינות חמים, ציון רוחבם של נקיקים, עומקם של ערוצים, שינויי מפלס בעונות שונות, הרכב החול וכו'.
מפורטים בה גם מחצבים ומאובנים, כולל מאובנים של שרידים אנושיים, ומגוון עשיר של ירק ובעלי חיים.
הדבר אפשר לדורות מאוחרים יותר להסיק מהיצירה את טכניקות החקלאות הקדומות, את התפוצה של גידולים חקלאיים ושל בעלי חיים, ואת המנהגים העונתיים.
בנוסף לאלו, גם כתובות ותחריטים מתוארים ביצירה.
השפה ביצירה מדויקת - ישנם, לדוגמה, עשרה צירופים למילה "מפל", על מנת להפריד בין סוגי מפלים שונים.
היצירה מוזכרת לראשונה בספר סווי, שם מצוין שהיא מספקת הבהרות רבות בתחום חקר הנהרות.
ישנן גרסאות שונות של היצירה, אך מתוכן רק שבע נחשבות מפורסמות.
הפרשנות לקלאסיקה של הנהרות היא החיבור הגאוגרפי המקיף והשיטתי ביותר שנוצר בסין העתיקה.
היא מכילה תיעוד של תחריטים, יצירות, ושירי עם רבים, שפתה מרהיבה ובהירה, וערכה הספרותי רב יחסית.
מאחר שרבים מן הספרים המצוטטים ביצירה אבדו עם השנים, היא משמשת מקור למקורות אבודים רבים.
היצירה מכילה מספר שגיאות עובדתיות.
את מקורות הנהר הצהוב קושר הכותב להרי קונלון על בסיס מקורות קודמים, טענה שהופרכה כמה מאות שנים לאחר מכן על ידי דוּ יוּאוּ בספר מהלך המוסדות.
במקום אחר הוא מעיר על נהר שכנראה כבר יבש, כאשר נראה שאין זה כלל שם של נהר אלא חלק מתיאור תפקיד.
מאחר שהיוצר חי בסין הצפונית, לא בהכרח יכול היה לבקר בעצמו באזורים המתועדים בדרום, ולפיכך תיאוריהם מתומצתים ומכילים לא מעט שגיאות.
בנוסף, מסתמכת "הקלאסיקה של הנהרות" על מקורות קדומים אף יותר כגון הקלאסיקה של ההרים והימים וביוגרפיה של בן השמיים מוּ, אשר נוטים לערב דיווחים עם מיתוסים, ומקורות שהמידע בהם אפוף בעשן הזמן כגון הקלאסיקה של ההיסטוריה, ולפיכך קורה שהוא מציג מידע חסר שחר, או אפילו עוסק בנהר שאינו קיים.
מלומדי תקופת שושלת צ'ינג ייחסו חשיבות גדולה לפרשנות לקלאסיקה של הנהרות, ואף נתנו כינוי למחקר הנוגע ליצירה: "לימודי לִי", על שם היוצר לִי דָאויְוֵּ'אן.
במסגרת לימודי לִי התקיימו שלוש אסכולות: אסכולת הביקורת הטקסטואלית, האסכולה הספרותית והאסכולה הגאוגרפית.
בנוסף לאלו, ביצע המלומד דָאי גֶ'ן הגהה ליצירה, תוך גנבה-לכאורה מיצירה של גָ'או יִיצִ'ינְג, פרשה אשר המשיכה להעסיק מלומדים במאות השנים שחלפו מאז.
כיום נחשבת היצירה "ביקורת על המסורות של לִי דָאויְוֵּ'אן" של ההיסטוריון צֶ'ן צְ'יָאויִי (יליד 1923) למחקר השלם ביותר על לִי דָאויְוֵּ'אן.
חוּ שְׁה חקר את היצירה בזמנו הפנוי במשך יותר מ20 שנה, וכתב מעל 70 מאמרים בנושא, אשר פורסמו במסגרת האוסף "כתבי היד של חוּ שְׁה".
MGM-31 פרשינג היה טיל בליסטי לטווח בינוני לדרג המערכתי מתוצרת תאגיד מרטין מריאטה, בעל יכולת נשיאה של ראש קרב גרעיני.
הטיל נקרא על שם גנרל הצבאות ג'ון פרשינג.
גרסת הניסוי הראשונה של הטיל הושלמה ב-1960 והמערך הושמד ב-1991. סוללות טילי פרשינג הוצבו בשיא המלחמה הקרה על אדמת מערב גרמניה ובתקופה מסוימת גם בקוריאה הדרומית.
פרט לטילים בשירות חיל האוויר הגרמני, שהופעלו תחת פיקוד אמריקאי, לא מכרה ארצות הברית טיל זה לשימוש צבאות נוספים.
לטיל יוצרו שתי גרסאות עיקריות, פרשינג 1 ופרשינג 2. פרשינג 1 (1963–1969) שימש ללימוד והפקת לקחים שיושמו בגרסת השדרוג שלו, פרשינג 1A (1970–1983).
פרשינג 2 (1983–1991) התאים את הטיל לתובנות ולהתפתחויות החדשות בזירה.
ב-1956 החלה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA) לחקור תחליפים לשיפור טילי הרדסטון.
הטיל נדרש לתת מענה לטווח ארוך יותר, עם דיוק רב יותר ויכולת נשיאת ראש קרבי במשקל 500 ק"ג.
כן נדרש הטיל לזמן תגובה קצר יותר, לשם מתן מענה לשיגור-מנגד, דבר שהושג על ידי שימוש בדלק מוצק, כך שניתן לאחסן את הטיל מתודלק ומוכן לפעולה.
לפיכך זכה הטיל העתידי לכינוי "רדסטון S" (כאשר האות S מכוונת ל-solid - דלק מוצק).
פלטפורמת השיגור של הטיל נדרשה להיות בעלת כושר ניידות גבוה ועצמאית (כלומר כוללת את כל הנדרש לשיגור כולל כיוון והנחיה, שליטה ובקרה, תחזוקה שוטפת ואספקת אנרגיה).
בחוזה לפיתוח הטיל זכתה ב-1958 חברת גלן ל.
מרטין (שב-1961) התמזגה לחברת מרטין מריאטה).
הטיל היה דו-שלבי, כאשר השלבים חוברו זה לזה בחגורות-פיצוץ, מחשב הפעלה פוצץ בעת המעוף מרעומים בחגורה, שגרמו לפיצוץ וניתוק השלב השני מן השלב הראשון.
שליטה בטווח הטיל לשם דיוק הפגיעה התבצעה על ידי היפוך דחף מנועי הטיל.
ניווט הטיל התבצע באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית.
הראש הקרבי יכול היה להיות קונבנציונלי או גרעיני.
התצורה הגרעינית כללה פצצת אטום W-50 בעלת עוצמה של 60, 200 או 400 קילוטון TNT (תלוי בתצורה).
280 טילים, מתוך 754 שייוצרו, חומשו בראש קרב גרעיני.
גרסת הניסוי הראשונה של הטיל שוגרה ב-25 בפברואר 1960 ובמאי אותה שנה הוא הוצג לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בפורט בנינג.
ב-1963 הוצבה הסוללה המבצעית הראשונה של הטיל ליד שוואביש גמנד (Schwäbisch Gmünd) שבמדינת באדן-וירטמברג במערב גרמניה, במטרה להוות כוח תגובה מיידי על התראת תוקפנות מצד ברית המועצות.
שנה לאחר מכן הוצבו טילי פרשינג גם בדרום קוריאה.
פריסה רגילה של סוללה כללה 3 רכבי שיגור זחליים מסוג M474, כאשר לכל סוללה של שלושה משגרים צורפו משאיות זהות נושאות גנרטור, רדיו וקרונית שליטה ובקרה.
הסוללות תוכננו לתנועה מהירה יחסית ולמיקום של כ-100 ק"מ מאחורי קו החזית.
מיקום מדויק של נקודת השיגור תוכנן מראש ונבדק בשטח על ידי שני תאודוליטים.
לכל מטרה הוכן מראש מפרט כיוון שהוזן לתוכנת הניווט של הטיל באמצעות לוח בקרה.
דרך אותו לוח בקרה כויילה מערכת הניווט בכיוון המדויק של הצפון.
סוללות הפרשינג על אדמת גרמניה תופעלו על ידי שלושה גדודים של צבא ארצות הברית ושתי כנפות של חיל האוויר הגרמני, כל אחד עם 36 משגרים ניידים.
המערך כולו השתייך (מ-1969) לבריגדה הארטילרית ה-56 בפיקודו של בריגדיר גנרל, הכפוף ישירות למפקדת פיקוד ההגנה האווירית של נאט"ו במרכז אירופה (AAFCE).
כלומר, כוחות מערב גרמניים הוכפפו לפיקוד אמריקאי, תחת פקודת "התראת תגובה מהירה" (Quick Reaction Alert - QRA).
מפקדת הבריגדה הייתה בעיר נוי-אולם.
בעת שלום ללא התראות או מתיחות, עברו ארבע סוללות של כל גדוד בתורנות בין ארבעת מצבי כוננות, כאשר הגבוה בהם היה "מצב כוננות קרבי" (combat alert status - CAS), כלומר רק סוללה אחת הייתה בכוננות קרבית מלאה, בעוד שאר הסוללות מבצעות אימונים, תחזוקה שוטפת ופעילות פנאי.
גם בעת שלום הוזנו לטילים בכוננות קרבית מטרות איכות בעדיפות גבוהה.
בעת כוננות מוגברת או מתיחות גבוהה הועלו כל הסוללות לכוננות קרבית ונעו לאתרים מוגדרים מראש, שם קיבלו כיסוי של גזרת-מטרות מסוימת.
הסוללות הופרדו זו מזו ונדרשו לנוע בין אתרי שיגור באופן אקראי, על מנת למזער פגיעה.
בשנת 1964 הסתיים שלב הבדיקה והערכת הביצועים של הטיל והוגדרה רשימת שיפורים לגרסת ה-פרשינג 1A.
בין השינויים, אלקטרוניקה משוכללת יותר, מהירות תגובה מוגברת, שיפור ברכבי השיגור ועוד.
עד אמצע 1970 שודרגו כל סוללות הפרשינג 1 באירופה.
ב-1971 הוחלפו מחשבי הניווט והפיקוד האנלוגיים של הטילים במחשב דיגיטלי יחיד לניווט ופיקוד.
ב-1976 בוצעו שיפורים נוספים שאיפשרו שיגור רצוף של שלושה טילים בזה אחר זה.
כן בוצעו שיפורים שאיפשרו הזנת פחות פרטי מיקום וכיוון קבועים-מראש לפני שיגור באמצעות אוטומציה מבוססת לייזר.
בשנת 1973 מונה צוות חשיבה על הדור הבא של טילי פרשינג.
המוטיבציה העיקרית לפיתוח הדור השני הייתה ההבנה שהראש הקרבי של 400 קילוטון TNT היה כבד מדי למשימות תגובה מהירה בזירה האירופאית, לגביה נדרש נשק גרעיני טקטי.
עם זאת, ראשי קרב קטנים יותר דרשו דיוק רב יותר מזה שהושג בפרשינג 1 ו-1A.
חברת מרטין מריאטה החלה בתכנון הטיל המשופר, פרשינג 2, ב-1975 ופיתוחו החל ב-1977.
הטיל החדש תוכנן לחימוש גרעיני עם ראש קרב W-85 בשילוב מערכת מבוססת רדאר להחלפה מהירה של מטרות.
ראש קרב זה כלל גרסה של פצצת האטום B61 במשקל 400 ק"ג שיכלה לספק עוצמת פיצוץ גרעיני בין 5 ל-80 קילוטון TNT.
כן היו תוכניות לייצר ראשי קרב חודרי בונקרים וחודרנים קינטיים, שלא הבשילו למוצר מבצעי.
ב-1976, עם חשיפת טילי ה-SS-20 הסובייטיים המסוגלים להגיע לטווח של כ-4,300 ק"מ הועלה צורך דחוף להגדיל את טווח הפרשינג ל-1,400 ק"מ, כך שיוכל להגיע ממערב גרמניה עד מזרח אוקראינה, בלארוס וליטא.
על מנת להקל על משקלו של הטיל הוחלף חלק מן האלומיניום שבו בסיבי קוולאר.
כיוון שעקב הסכם סאל"ט 2 מ-1974 לא התאפשרה הכנסת משגרים חדשים לזירה, הטילים ומערכי האלקטרוניקה והרדאר החדשים הותאמו למשגרי הפרשינג 1A הקיימים, שהוטענו על כלי רכב חדשים מאן M1001 בגרמניה ו-M983 HEMTT במתקני האימונים וההדרכה בארצות הברית.
בשנת 1979 החליטה נאט"ו לתגבר את פריסת המערך ההתקפי שלה באירופה, אל מול איומי ה-SS-20, לשם עמידה במרוץ החימוש הגרעיני ואף לאפשר לברית נאט"ו להנחית ""super-sudden first strike" ("מכה מקדימה סופר-מפתיעה").
לשם כך החליטה נאט"ו לפרוס באירופה החל מ-1983 108 טילי פרשינג 2 ו-464 משגרי טילי שיוט.
בעוד טילי השיוט נפרסו באיטליה, הולנד ובלגיה, הוצבו כל טילי הפרשינג במערב גרמניה, תוך שהם מחליפים חלק מטילי הפרשינג 1A.
פריסת טילי הפרשינג 2 הושלמה ב-1985.
בינואר 1986 הועלתה בריגדת הארטילרית ה-56 לרמת פיקוד (command) ומפקדה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ("שני כוכבים").
מחאה באירופה נגד הצבת הטילים ופירוק המערך
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה באירופה ובמערב גרמניה בפרט, התמרמרות גדולה נגד הצבת טילים גרעיניים של אדמתה.
גופי שמאל ומפלגות ירוקות, בראשן מפלגת הירוקים הגרמנית טענו כלפי ארצות הברית ונאט"ו שהם הופכים את ארצם ל"מגרש משחקים גרעיני" והגדירו את טילי הפרשינג כסמל האימפריאליזם האמריקאי.
הצבעת אשרור החלטת נאט"ו בבונדסטאג בנובמבר 1983 עברה תוך מחאה ציבורית קשה וקולנית ופעולות מחאה אחרות כגון חסימת דרכי הגישה לבסיסי הצבא האמריקאי באלפי מפגינים.
בעקבות לחץ גובר של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל מחד והצהרתו של מנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב שבכוונתו לדלל את הטילים הגרעיניים לטווח בינוני מצידו, חתמו רייגן וגורבצ'וב ב-8 בדצמבר 1987 על הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (הסכם INF).
במסגרת זו פורק כליל מערך הפרשינג במערב גרמניה, הפירוק החל בספטמבר 1988, הפיקוד הארטילרי ה-56 פורק במאי 1991.
השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי ביקש לרכוש טילי פרשינג 1, אך סורב.
ב-1975 ביקש שמעון פרס שכיהן כשר הביטחון בממשלת יצחק רבין מן הממשל האמריקאי טילי פרשינג 2 עם ראש קרב קונבנציונלי, כחלק מהסיוע הביטחוני האמריקאי על מנת להתמודד עם יכולותיהן של מדינות ערב ובפרט טילי הסקאד, שלא על דעתו של רבין.
דבר הבקשה פורסם על ידי הנרי קיסינג'ר ובתגובה מסר נשיא מצרים אנואר סאדאת שבמקרה שיסופקו טילי פרשינג לישראל תפנה מצרים לקבלת סיוע מברית המועצות.
לבסוף נמסר רשמית לישראל על ידי מזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר שאין בכוונת ארצות הברית למכור לה טילי פרשינג, וישראל נסוגה מבקשתה.
בשנת 1983 הציב האמן דב אור-נר בתל חי פסל של טיל פרשינג בגודל 1:1, עשוי מענפי עץ זית, שנה לאחר מכן הוצב הפסל ברחבת מוזיאון ישראל, מול משכן הכנסת בירושלים.
בדברי ההסבר כתב אור-נר שהטיל הוא "פאלוס השמדה אימתני".
ב-1984 הופיעה מעצבת האופנה קתרין המנט (Katharine Hamnett) לפגישה עם ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, תומכת נלהבת של רייגן, לבושה בחולצת טי ועליה הכיתוב: (58% לא רוצים פרשינג), הופעה שהכתה גלים בתרבות הבריטית.
שמה של לוקהיד מטוסים נקשר במספר פרשיות שחיתות שהתרחשו ב-1950–1970.
פרשיות אלה התרחשו 25 שנה לפני המיזוג בין החברות לוקהיד קורפוריישן (בעבר "לוקהיד מטוסים") ומרטין מריאטה לשם הקמתה של חברה חדשה, המוכרת כיום כחברת "לוקהיד מרטין".
בתחילת 1976, בתום חקירה שנמשכה כשנה, קבעה ועדת משנה של הסנאט בראשות הסנטור פרנק צרץ' (Frank Church) כי בכירים בלוקהיד קורפוריישן שילמו 22 מיליון דולר שוחד לפקידים ובכירים זרים של מדינות ידידותיות, במטרה לשריין חוזים למכירת מטוסי F-104 סטארפייטר, וזאת במהלך משא ומתן של מה שכונה אז "עסקת המאה".
הפרשיות עוררו הדים במערב גרמניה, הולנד, איטליה ויפן וכמעט מוטטו את התאגיד שהיה בקשיים עקב כישלונו של מטוס ה-L-1011. בעקבות חשיפתן התפטר יו"ר החברה יוטון מתפקידו, ובארצות הברית נחקק חוק האוסר על אנשי עסקים וישויות אמריקאיות לשחד פקידים ופוליטיקאים זרים (Foreign Corrupt Practices Act).
ארנסט האוזר, לוביסט של לוקהיד מטוסים לשעבר, העיד בפני חוקרי הסנאט כי שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס ומפלגתו קיבלו בשנת 1961 לפחות 10 מיליון דולר עבור רכישת 900 מטוסי F-104 סטארפייטר.
כיוון שלא ניתן היה לאמת את הטענות, הנושא ירד מסדר היום הציבורי לזמן מה, אך צף ועלה שוב בשלב הסופי של הבחירות לבונדסטאג בספטמבר 1976, עת נשאלו שאלות אודות מיקומם של "מסמכי לוקהיד" במשרד ההגנה הגרמני.
מקורות אנונימיים הפיצו בזמנו לתקשורת כמה מסמכים, ייתכן שמזויפים, מהם עולה כי לוקהיד הזמינה את חבר הבונדסטאג הגרמני ומועצת הביטחון מנפרד וורנר (Manfred Wörner) לבקר במפעלי המטוסים של החברה בארצות הברית ואף מימנה את הוצאות נסיעתו במלואם.
בפרק האיטלקי של הפרשיות שוחדו פוליטיקאים דמוקרטים-נוצריים כדי שיתמכו בתוכניות חיל-האוויר האיטלקי לרכוש את מטוסי התובלה C-130 הרקולס של לוקהיד מטוסים.
המגזין הפוליטי "לה-אספרסו" (L'Espresso) תמך בחשדות, שיוחסו בעיקר לשרי ממשלת איטליה לואיג'י גואי (Luigi Gui) ומאריו טאנאסי (Mario Tanassi), ראש ממשלת איטליה, מריאנו רומור, ובמיוחד לנשיא, ג'ובאני לאונה, שעקב כך נאלץ להתפטר מתפקידו ביוני 1978.
ביפן היו מעורבים בפרשה חברת מארובני (Marubeni), אנשי מפתח בחוגים הפוליטיים והעסקיים של יפן, בכללם: שר האוצר אייסאקו סאטו (Eisaku Sato) ומנהל ה-JASDF (חיל האוויר היפני) מינורו גנדה (Minoru Genda), ואנשי העולם התחתון.
בשנת 1957, ביקש חיל האוויר היפני (Japanese Air Self-Defense Force) לרכוש מטוס מדגם Grumman F-11 Super Tiger כדי להחליף את ה-F-86 Sabre ששימש אז את החיל.
בדיעבד, כתוצאה משתדלנות מסיבית של לוקהיד מטוסים ובכירים במפלגה הדמוקרטית ליברלית של יפן (LDP) נרכש במקומו ה-F-104 סטארפייטר.
מאוחר יותר שכרה לוקהיד מטוסים את שירותיו של איש העולם התחתון הלאומני יושיו קודאמה (Yoshio Kodama) כיועץ במטרה להשפיע על חברות תעופה יפניות, כמו חברת התעופה (ANA (All Nippon Airways, לרכוש מטוסי Tristar L-1011 במקום מטוסי DC-10 של מקדונל דאגלס (McDonnell Douglas).
ב-6 בפברואר 1976, סגן יושב ראש לוקהיד מטוסים העיד בפני ועדת המשנה של הסנאט כי לוקהיד שילמה כ-3 מיליון דולר שוחד למשרד ראש הממשלה היפני קאקואיי טנאקה (Kakuei Tanaka) כדי שיסייע בעניין.
טנאקה נעצר ביולי 1976 ושוחרר כעבור חודש בערבות של 200 מיליון ין (כ-690,000 דולר).
ב-12 באוקטובר 1983 הרשיע בית המשפט בטוקיו את טנאקה בהפרת חוקי הפיקוח על מטבע חוץ, אך לא בקבלת שוחד.
טנאקה נידון לארבע שנות מאסר, אך נותר חופשי במשך כל תקופת הערעור עד שנפטר משבץ מוחי בשנת 1984.
על מנת לזכות בחוזה של חברת ANA שילמה לוקהיד לחברה 2.4 מיליארד ין יפני, מתוכם 500 מיליון ין לראש הממשלה היפני, 160 מיליון ין לבכירים בחברת ANA, ו-1.7 מיליארד ליושיו קודאמה.
ב-30 באוקטובר 1972 הודיעה חברת ANA על החלטתה לרכוש 21 מטוסי לוקהיד L-1011 טריסטאר במחיר של כ-5 מיליון דולר למטוס, וזאת למרות שקודם לכן הודיעה על כוונתה לרכוש מטוסי DC-10.
במרץ 1976, כאות מחאה על השערורייה, ביצע השחקן מיצויאסו מאנו (Mitsuyasu Maeno) פיגוע התאבדות והתרסק עם מטוס קל אל תוך ביתו של קודאמה בטוקיו.
הנסיך ברנארד (Prince Bernhard) קיבל מלוקהיד 1,100,000 דולר במטרה לקדם את זכייתה במכרז ולהבטיח כי יבחר במטוס לוקהיד F-104 סטארפייטר על פני המיראז' 5 (Mirage 5).
הנסיך, שכיהן ביותר מ-300 מועצות מנהלים וועדות של תאגידים ברחבי העולם, זכה בהולנד לשבחים על מאמציו לקדם את רווחתה הכלכלית של המדינה.
ראש הממשלה דאז, ג'ופ דן אוייל (Joop den Uyl), הורה לחקור את הפרשה, אך הנסיך הכחיש את הטענות וסירב לענות לשאלות העיתונאים, באומרו: "אני מעל לדברים כאלה."
תוצאות החקירה הובילו למשבר חוקתי במהלכו איימה המלכה יוליאנה להתפטר אם הנסיך ברנארד יועמד לדין.
ברנארד אמנם ניצל אך נאלץ להתפטר ממספר תפקידים ציבוריים ונאסר עליו ללבוש שוב את מדיו הצבאיים.
ב-1 בדצמבר 2004, לאחר מותו, פורסמו ראיונות בהם הודה הנסיך בהאשמות ואמר:
בין השנים 1970–1975, לוקהיד שילמה לסוחר הנשק הסעודי עדנאן חשוגי סכום של 106 מיליון דולר בעמלות ששיעורן החל ב-2.5% והסתיים בכ-15%.
לדברי מקס הלזל (Max Helzel), ששימש אז סגן נשיא לשיווק בינלאומי בלוקהיד מטוסים:
ב-13 בפברואר 1976, בעקבות פרשיות השוחד התפטרו מתפקידיהם יושב ראש דירקטוריון לוקהיד דניאל יוטון וסמנכ"ל / נשיא התאגיד קארל קוצ'יאן (Carl Kotchian).
פרשנות המשנה הוא ענף ספרותי של פירושים שנכתבו כדי להבהיר ולהרחיב את דברי המשנה, שבדרך כלל סתומים ומתומצתים.
בחלק מספרות פרשנות המשנה הובאו בתימצות המסקנות התלמודיות כדי לתת ללומד המשנה תמצית סופית ופסיקה הלכתית מהפרשנות התלמודית למשנה.
המשנה כמעט ולא נלמדה בימי הביניים כיחידה ספרותית בפני עצמה אלא תוך כדי לימוד התלמוד, ולכן לא נכתבו עליה פירושים רבים כפי שנכתבו לשאר הספרים היהודיים הקאנוניים.
ניתן למצוא סיבות נוספות למיעוט הספרות הפרשנית: הבנת המשנה פשוטה יחסית, והיא כתובה בעברית ארץ ישראלית; התלמוד הבבלי הפך להיות הנושא המרכזי הנלמד, והבסיס הישיר לספרי הפוסקים (כגון הרי"ף, הרמב"ם ובעלי התוספות), ולכן עליו נכתבו רובם המכריע של הפירושים.
ככל הספרות הקאנונית היהודית, גם את המשנה החלו לפרש מיד עם חתימתה.
אחד מתפקידיהם של האמוראים היה לפרש את המשנה, וחלק גדול מהתלמוד הבבלי והירושלמי מכיל את פרשנות האמוראים למשנה.
בימי הביניים כמעט ולא עסקו בלימוד המשנה בפני עצמה ועיקר העיסוק ההלכתי היה בתלמודים, ולכן לא היה צורך לכתוב פירושים למשנה.
הסדרים היחידים שנלמדו היו סדר זרעים וטהרות, שלא נכתב עליהם תלמוד.
ולכן נכתבו מספר פירושים על סדרים אלו.
פירוש רב האי גאון לסדר טהרות - תשובה פרשנית על משניות מסכת כלים המיוחסת לרב האי גאון.
נדפס במהדורת המשנה של דפוס וילנה.
נדפס תחת השם "פירוש הגאונים על סדר הטהרות" על ידי יעקב נחום אפשטיין בברלין בשנת תרפ"א.
פירוש רבי יצחק בן מלכי צדק מסימפונט על סדר זרעים.
הוהדר על ידי ניסן זק"ש ויצא לאור על ידי מכון התלמוד הישראלי השלם, ירושלים תשל"ה.
פירוש רבי שמשון משאנץ על סדר זרעים וטהרות.
נדפס במשניות זרעים וטהרות שנספחו למהדורת התלמוד של דפוס וילנה.
גם מהר"ם מרוטנבורג ותלמידו הרא"ש כתבו פירושים על סדרים אלו.
הפירושים השיטתיים המקיפים שנכתבו בימי הביניים על כל המשנה הם:
המאסף - שיוחס לרבי נתן אב הישיבה.
הפירוש נכתב בערבית יהודית, ותורגם והוהדר על ידי הרב יוסף קאפח, התרגום יצא לאור על ידי מכון אל המקורות, בירושלים בשנת תשט"ו.
התרגום העברי שנעשה בימי הביניים (על ידי מתרגמים שונים לסדרים שונים במשך כמה מאות שנים) נדפס לראשונה בנאפולי בשנת רנ"ב.