tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העידן המוזהב (1870–1900) בארצות הברית התאפיין בברונים שודדים רבי עוצמה אשר מונופוליזו מגוון תעשיות, כולל הרכבות, הנפט, הפלדה והבשר.
מונופולים וטרסטים אלו הצליחו להעלות מחירים באופן דרמטי בתעשיותיהם, ומנעו מהצרכנים למצוא סחורות במחירים נמוכים יותר.
למרות שהקונגרס האמריקאי העביר מספר חוקים נגד מונופולים בשנות ה-90 של המאה ה-19, כגון חוק שרמן נגד מונופולים, חוקים אלו לא נאכפו בדרך כלל והממשלה לעיתים קרובות תמכה בברונים השודדים החזקים.
מצב זה נמשך עד לבחירתו של הנשיא תאודור רוזוולט, אשר הוביל מלחמה נגד טרסטים ומונופולים, וזכה לכינוי "מפצח הטרסטים".
בתחילת המאה ה-20, תעשיית הבשר עדיין הייתה בשליטת ברונים שודדים אשר בשנת 1902 החליטו להעלות את המחירים.
בתחילה, קצבים יהודים בניו יורק ניסו להחרים את טרסט הבשר על ידי סירוב למכור בשר, אך הטרסט היה חזק מדי והחרם שלהם קרס.
לפיכך, נאלצו נשות הקהילה היהודית באיסט סייד של מנהטן לקחת את העניינים לידיים, ויזמו חרם רחב ושכנעו רבים לא לקנות בשר.
מחאות אלו התרחשו בתקופה שבה נשים החלו להפעיל השפעה פוליטית.
בנוסף לעליית תנועות זכות הבחירה לנשים, בסוף המאה ה-19 חלה עלייה משמעותית במספר הנשים מהמעמד הבינוני שהתנדבו במועדונים, אגודות מקצועיות וצדקות מקומיות.
מגמה זו העניקה כוח רב יותר לתנועות זכות הבחירה לנשים וסיפקה מודל לנשים להפעיל את השפעתן בתחומים אחרים, כגון חרם הבשר הכשר.
באופן כללי, בשר כשר נוטה להיות יקר יותר מבשר לא כשר בשל ההגבלות והדרישות השונות הכרוכות בכך.
שמירה על חוקי הכשרות המחמירים היא חלק משמעותי מחיי היהדות אורתודוקסית.
חוקי הכשרות מופיעים לאורך התורה, המשנה, התלמוד ומקורות הלכתיים שונים.
הקריטריונים העיקריים לכך שיונק יהיה כשר הם שהחיה צריכה להיות מפרסת פרסה ושוסעת שסע ולהעלות גרה.
בנוסף, קצב מוסמך הידוע כשוחט חייב לשחוט את החיה בהתאם להלכה בתהליך הנקרא שחיטה.
לאחר השחיטה, יש לבדוק את החיה לאיתור פצעים מסכני חיים אשר עלולים להפוך את החיה ללא כשרה גם לאחר שנשחטה כראוי.
לבסוף, יש להסיר חלקים רבים מהחיה כגון שומנים מסוימים וכל הדם.
הבשר אז מומלח כדי להסיר כל דם שנותר.
תהליך ממושך זה והשלבים הרבים הכרוכים בו הם מה שהופכים את הבשר הכשר ליקר יותר מבשר לא כשר.
בשנת 1902, נרשם כי הבשר הכשר היה יקר ב-5–6 סנט לפאונד יותר מבשר לא כשר, עוד לפני העלאת המחיר.
בשנת 1902, למרות שיהודים אמריקאים רבים החלו להיטמע ולוותר על רבות מהפרקטיקות הדתיות שלהם, רבים עדיין שמרו על כשרות.
בשל כך, העלייה במחיר הבשר הכשר השפיעה באופן נרחב יחסית.
ב-11 במאי 1902, כ-400 קצבים כשרים באיסט סייד של ניו יורק ארגנו חרם על טרסט הבשר כדי ללחוץ עליהם להוריד את מחיר הבשר.
עם זאת, הטרסטים היו חזקים מדי והקצבים סיימו את החרם שלהם.
בתגובה לניסיונות אלו שלא צלחו, נשות הקהילה היהודית באיסט סייד של מנהטן, בהובלת פני לוי ושרה אדלסון, קיימו מחאה המונית.
ב-15 במאי, 20,000 מפגינים, רובם נשים, יצאו לרחובות לתקוף את חנויות הקצבים.
הן ניפצו חלונות ראווה, שפכו בנזין על הבשר, הציתו אותו וזרקו חתיכות בשר על שוטרים.
בסוף היום, נעצרו 85 אנשים, 75% מהם נשים.
לאחר 15 במאי, התרחבו המחאות לבתי הכנסת המקומיים.
במהלך תפילות השבת ב-17 במאי, יומיים לאחר מהומות הרחוב, קבוצת נשים הסתערה על הבימה בבית הכנסת כדי למשוך תשומת לב למאבקן.
אישה אחת עלתה על הבימה, הפריעה לקריאת התורה והרצתה לקהילה על חשיבות ההצטרפות לחרם.
לאחר מכן דרשה מהגברים בקהילה לחייב את נשותיהם להצטרף למפגינות.
אסטרטגיית קידום החרם בתוך בתי הכנסת זכתה לתשומת לב רבה והוכיחה את עצמה כאמצעי יעיל לגיוס תמיכה בתוך הקהילה היהודית.
בשבועות שלאחר המהומות, המשיכו נשות האיסט סייד היהודיות להמציא דרכים יצירתיות למחות.
הן סיירו ברחובות האיסט סייד כדי למנוע מנשים אחרות לקנות בשר.
במהלך שנוי במחלוקת אך יעיל, הלכו המפגינות מדלת לדלת ובדקו את הסירים והמחבתות של כולם כדי לוודא שאף אחד לא קונה בשר בסתר.
כל מי שנתפס עם בשר זכה ללעג ותויג כ"שובר שביתה".
טקטיקות אלו הוכיחו את עצמן כיעילות מאוד.
כמעט כל רכישות הבשר הכשר פסקו.
בעוד הסיורים נמשכו, עבדו חברי החרם האחרים מסביב לשעון להפיץ עלונים ומודעות כדי לחזק את התמיכה.
אחת מהמודעות קראה: "אל תאכלו בשר בעוד הטרסט לוקח בשר מעצמות נשותיכם וילדיכם." נשים שומרות הלכה אף הרחיקו לכת ופרצו לחנויות קצבים כדי להיפטר מהבשר.
הנשים שהשתתפו במחאות גם החלו בקמפיין גיוס כספים לשחרור המפגינות הכלואות בערבות.
בשל הטקטיקות המוצלחות של החרם, ב-22 במאי, התאחדה אגודת הקצבים הקמעונאיים (אגודת הקצבים הכשרים) עם קמפיין החרם והפסיקה למכור בשר כשר בכל חנויותיהם.
בנוסף, מסעדות כשרות ברחבי ניו יורק הסירו את הבשר מהתפריטים שלהן עד שהמחירים ירדו.
עד 27 במאי, מנהיגים דתיים אורתודוקסים בכירים הביעו תמיכה פומבית בחרם, ועד 9 ביוני המחירים ירדו ל-14 סנט לפאונד.
חרם בחירות הוא מקרה של החרמת בחירות על ידי קבוצת מצביעים, שכל אחד מהם נמנע מהצבעה.
חרם יכול לשמש כצורה של מחאה פוליטית שבה הבוחרים מרגישים שסביר להניח שקיימת הונאה בבחירות, או ששיטת הבחירות מוטה נגד המועמדים שלה, שהמערכת הפוליטית המארגנת את הבחירות חסרת לגיטימציה, או שהמועמדים המתמודדים מאוד לא פופולריים.
בתחומי שיפוט בהם קיימת חובת הצבעה, חרם עשוי לעלות לכדי מעשה של מרי אזרחי.
לחלופין, תומכי החרם יכולים להצביע הצבעת מחאה בפתק ריק או להצביע בעד 'אף אחת מהאפשרויות'.
חרם מצביעים עשוי להיות פעולה של קבוצה אזורית או אתנית מסוימת.
במקרים אחרים, מפלגה או מועמד מסוים מסרבים להתמודד בבחירות וקוראים לתומכיהם להחרים את ההצבעה.
במקרה של משאל עם, חרם עשוי לשמש כהצבעה טקטית בידי מתנגדי ההצעה.
אם משאל העם דורש שיעור הצבעה מינימלי כדי להיות תקף, החרם עלול למנוע את השגת המניין הזה.
בבחירות כלליות, אנשים ומפלגות יחרימו לעיתים קרובות כדי למחות על מדיניות מפלגת השלטון, בתקווה שכאשר הבוחרים לא יגיעו, הבחירות ייחשבו כבלתי לגיטימיות על ידי משקיפים חיצוניים.
בדרום אפריקה, שלוש תנועות חברתיות החרימו את ההצבעה תחת הסלוגן "".
גם תנועות חברתיות אחרות השיקו קמפיינים דומים, כוללים הנקסליטים בהודו, הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי במקסיקו ותנועות שונות בעלות אוריינטציה אנרכיסטית.
נטען כי המיעוט הערבי בישראל מחרים לפרקים את הבחירות הארציות.
נטען כי בניתוח משטרי כלאיים בין השנים 1981–2006, חרם בחירות של האופוזיציה מגדיל את הסיכוי שמפלגת השלטון תפסיד בבחירות עתידיות.
גרגורי ויקס ציין שכמה משטרים אוטוריטריים באמריקה הלטינית התארכו בגלל חרם.
גייל בוטורף ודאגלס דיון מסבירים כי חרמות של האופוזיציה במשטרים כאלו הובילו לתוצאות שונות, לפעמים הם הביאו לשינוי המשטר ולפעמים דווקא לחיזוק הממשלה המכהנת.
החשבון החברתי הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי, שנכתב ויבוים על ידי אהרון סורקין.
זהו סרט המשך עצמאי ל"הרשת החברתית" (2010) והוא מבוסס על האירועים סביב הדלפת המסמכים של פייסבוק בשנת 2021 על ידי חושפת השחיתויות פרנסס האוגן, אשר שימשו גם כהשראה לסדרת הכתבות ולפודקאסט בן שמונה פרקים של "The Facebook Files" (2021) מבית "וול סטריט ג'ורנל".
סורקין הביע בעבר עניין ונכונות לכתוב סרט המשך ל"הרשת החברתית", בתנאי שמעורבותו של הבמאי דייוויד פינצ'ר תובטח, והדגיש זאת פעמים רבות מאז יציאת הסרט המקורי.
פיתוחו של סרט ההמשך החל רשמית ביוני 2025, כאשר אהרון סורקין משמש גם כתסריטאי וגם כבמאי.
סורקין יפיק את הסרט לצד טוד בלאק, פיטר רייס וסטיוארט מ.
תהליך הליהוק לצוות השחקנים של הסרט התרחש גם הוא באותו חודש.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים בהפצת "סרטי סוני" ב-9 באוקטובר 2026.
מייקי מדיסון – פרנסס האוגן
ג'רמי אלן וייט – ג'ף הורוביץ
ג'רמי סטרונג – מארק צוקרברג.
סטרונג מחליף את ג'סי אייזנברג, שגילם את הדמות בסרט הקודם.
בינואר 2019 חשף התסריטאי אהרון סורקין, שכתב את "הרשת החברתית" (2010), כי המפיק סקוט רודין הציע לפתח תסריט לסרט המשך, בציינו כי "מאז שהסרט מסתיים, קרו דברים דרמטיים ומעניינים מאוד".
סורקין הוסיף כי יש מספיק חומר כדי ליצור סרט המשך.
ב-18 ביולי 2019 הביע ג'סי אייזנברג, שגילם את מארק צוקרברג, עניין להשתתף בסרט ההמשך המוצע, ואמר כי "סורקין הוא גאון, ואם הוא יבחר לכתוב על משהו, אני כמובן אתעניין".
באוקטובר 2020, עשור לאחר צאת הסרט, הודיע סורקין כי יכתוב את התסריט רק אם הבמאי דייוויד פינצ'ר ישוב לביים.
בשנת 2023 אמר פינצ'ר לעיתון "הגארדיאן" כי שוחח עם סורקין על סרט המשך, אך הוסיף כי מדובר ב"קן צרעות".
באפריל 2024 ציין סורקין שהוא עובד על תסריט לסרט חדש על פייסבוק, הקשור להסתערות על הקפיטול של ארצות הברית ב-6 בינואר 2021.
ביוני 2025 דווח לראשונה כי פיתוחו של סרט המשך החל, כאשר סורקין משמש הן כתסריטאי והן כבמאי.
הסרט יתמקד בדליפתם של מסמכי פייסבוק חשאיים בשנת 2021 על ידי חושפת השחיתויות פרנסס האוגן, כפי שדווח על ידי ג'ף הורוביץ בסדרת הכתבות "The Facebook Files" שפורסמה ב"וול סטריט ג'ורנל.
סורקין ישמש גם כמפיק לצד טוד בלאק וסטיוארט מ.
בסר, איתם שיתף פעולה בסרטיו הקודמים כבמאי: "משפט השבעה משיקגו" (2020) ו"הזוג ריקרדו" (2022).
בספטמבר 2025 נחשף שמו הרשמי של הסרט – "The Social Reckoning".
תהליך הליהוק לצוות השחקנים היה בעיצומו ביוני 2025. הפקת הסרט נתפסה כקרקע פוטנציאלית לכישרונות עולים, בדומה לסרט הקודם שהיווה נקודת פריצה עבור ג'סי אייזנברג ואנדרו גארפילד, שגילמו בהתאמה את צוקרברג ואדוארדו סברין.
ביולי 2025 פורסם כי מיקי מדיסון, ג'רמי אלן וייט וג'רמי סטרונג נמצאים במשא ומתן על תפקידים בסרט.
בספטמבר 2025, דווח על ידי ה"הוליווד ריפורטר" על ליהוקו של הסטנדאפיסט ביל בר לתפקיד שטרם פורסם, בעוד שאושר ליהוקם של סטרונג, מדיסון ווייט לצוות השחקנים, וכי סטרונג יחליף את אייזנברג.
צילומי הסרט עתידים להתחיל באוקטובר 2025 בוונקובר, קנדה.
הֶחתול של שרדינגר (במקור: Schrödinger's cat) הוא ניסוי מחשבתי בעל אופי פרדוקסלי בתורת הקוונטים, שאותו הגה ארווין שרדינגר, מיוצריה של תורה זו.
בניסוי המחשבתי נמצא חתול במצב אבסורדי: לא חי ולא מת, אלא חצי מזה וחצי מזה.
בניסוח מדעי מדויק יותר: החתול נמצא בסופרפוזיציה של "חי" ושל "מת".
שרדינגר העלה את הרעיון כדי להמחיש את הבעייתיות של פרשנות קופנהגן במעבר ממערכות תת-אטומיות אל מערכות מאקרוסקופיות.
הניסוי נועד להמחיש את המוזרויות שבמכניקה הקוואנטית ואת המתמטיקה הדרושה לתיאור מצבים קוונטיים.
הרעיון של חלקיק הנמצא בסופרפוזיציה קוונטית של שני מצבים אפשריים, אף שהוא מוגדר כעובדה במכניקה הקוונטית, הוא קונספט שלא מועבר בקלות למערכות בקנה מידה גדול (מאקרוסקופיות), כמו חתול או מדענים הבודקים את מצבו.
בהתבסס על עבודותיהם של אלברט איינשטיין ולואי דה ברויי, פיתח שרדינגר את משוואת שרדינגר, שהיא משוואה דיפרנציאלית שפתרונותיה הם פונקציות גל, המתארות כיצד פרושה מערכת קוונטית במרחב, וכיצד היא מתפתחת בזמן.
שרדינגר יצא מההנחה של דה-ברויי, שלכל חלקיק מתאימה חבורת גלים, שסכומם מגיע לערך מרבי במקום בו נמצא החלקיק על פי המכניקה הקלאסית.
בחישובים שנעשו מתוך הנחה זו, התקבלו תוצאות שתאמו היטב תופעות שנצפו בניסויי חלקיקים, שעד אז נראו בלתי הגיוניות בשביל חלקיקים, אך טריוויאליות בעבור גלים.
שרדינגר גילה מתאם בין מקום השיא של הגל לבין מיקומו של החלקיק.
אך את הפירוש שקשר זה הוא הסתברותי הציע הפיזיקאי מקס בורן.
על פי פירוש זה, ריבוע האמפליטודה (עוצמת הגל) בכל מקום וזמן מבטא את ההסתברות שהחלקיק יהיה שם באותו זמן.
איינשטיין ושרדינגר התנגדו לפירוש ההסתברותי, מאחר שהוא מפר עקרונות יסוד של הפיזיקה הלא-קוונטית, כגון דטרמיניזם, סיבתיות ומקומיות.
בניסיון לפתור את בעיית המקומיות, הציע איינשטיין תאוריות משתנים חבויים.
ג'ון סטיוארט בל הראה באמצעות משפט בל, שניתן לבחון את הרעיון בניסוי.
מאז כל הניסויים שנעשו תמכו בפירוש ההסתברותי של בורן ולא ברעיונו של איינשטיין.
לפי פרשנות קופנהגן למכניקת הקוונטים, שהגה נילס בוהר, אפשר לדעת את מצבו של חלקיק קוונטי רק כאשר מתבצעת מדידה של גודל פיזיקלי כלשהו שלו.
במינוח מדויק, פירושו של המונח "מדידה" הוא: קריאה של תוצאה מספרית על התקן ששייך לעולם המאקרוסקופי.
מאחר שקריאה כזו היא חד-משמעית, ולא צירוף קוונטי (סופרפוזיציה) של אפשרויות אחדות, אומרים (במינוח שהתקבל במסגרת הפרשנות) שהתרחשה קריסת פונקציית הגל ממצב רב-משמעי אל תוצאת המדידה.
כל עוד לא קרסה הפונקציה, יש רק מידות שונות של הסתברות לאפשרויות השונות של המצב החלקיקי, והחלקיק נמצא בסופרפוזיציה של כל התוצאות האפשריות.
בניסוי שני הסדקים יש למשפט זה מובן פיזיקלי מדיד.
האלקטרון בניסוי זה מתנהג כמו גל, שכל עוד לא נמדד מקומו הוא נמצא בו-זמנית בכל המקומות האפשריים, ומבצע התאבכות עם עצמו.
אך הקריסה מתרחשת רק כאשר צופה מן הצד מבצע מדידה של האופי החלקיקי של האלקטרון (למשל אם הוא עבר בסדק הימני או בשמאלי).
פרשנות קופנהגן תקפה רק לעולם המיקרוסקופי.
שרדינגר, שהתנגד לפרשנות הזו, ביקש להמחיש את האבסורד שבתפיסה שחוקי הטבע משתנים, כביכול, כאשר מספר האטומים גדל מעבר לסף מסוים.
לצורך כך הוא הגה את הניסוי המחשבתי הבא:
מניחים חתול בתיבה אטומה; בתוך התיבה נמצא מתקן ובו אטום בודד של חומר רדיואקטיבי, שיש לו הסתברות של 50% (אין חשיבות לדיוק) להתפרק במהלך הניסוי.
בתיבה נמצא גלאי קרינה המחובר לכמוסת-רעל חשמלית, ובמקרה שהאטום מתפרק - מפעיל הגלאי את הכמוסה שממיתה את החתול.
אם האטום לא מתפרק עד לפתיחת התיבה, יישאר החתול בחיים.
בתום הזמן הקצוב לניסוי פותחים את התיבה (כלומר "מבצעים מדידה" של מצב החתול), ואז יודעים אם הוא חי או מת.
השאלה שאין לה תשובה ברורה היא - מה מצבו של החתול כל עוד התיבה סגורה.
על פי פרשנות קופנהגן, התשובה היא: "לא חי ולא מת, אלא חצי מזה וחצי מזה"; ובניסוח מדויק יותר: בסופרפוזיציה של "חי" ושל "מת".
ניסוי "החתול של שרדינגר" המחיש את הבעיות הנובעות מניסיון לפרשנות של תורת הקוואנטים בדרך של סופרפוזיציה.
שרדינגר הגה את הניסוי המחשבתי כדי להפריך את פרשנות קופנהגן, בכך שהביא את התוצאה של הפרשנות עד אבסורד, מפני שעל פי אינטואיציה בסיסית, גוף מאקרוסקופי כמו חתול אינו יכול להיות גם חי וגם מת.
גם אלברט איינשטיין ניסה לעשות זאת, ובאורח דומה; שרדינגר ואיינשטיין לא הסכימו לקבל את האבסורדים שנבעו ממכניקת הקוונטים, והניסוי המחיש את אי-הסכמתם.
הם ואחרים העדיפו לדבוק במה שלדעתם נבע בהכרח מהאינטואיציה היסודית ביותר ומ"השכל הישר".
אך במהלך השנים, רוב המדענים קיבלו את הפרשנות של בוהר, ואת העובדה שהמציאות הפיזיקלית מתנהגת בניגוד לאינטואיציה האנושית, שכנראה התפתחה בהתאמה לתצפיות של העולם המאקרוסקופי.
שרדינגר נותר עם איינשטיין במיעוט בהתנגדותם לפרשנותו של בוהר.
וריאציות נוספות כוללות שלבים נוספים בניסוי וסיבוכים מחשבתיים נוספים.
כל וריאציה נועדה לתקוף זווית בעייתית אחרת בניסוח ההסתברות והקריסה.
וריאציה נפוצה היא זו המערבת מספר מודדים.
בווריאציה זו, הניסוי מתבצע במדינה אחת, שם המודד הראשון פותח את התיבה, רושם אם החתול חי או מת, ומכניס את הפתק למעטפה; מודד שני נמצא במדינה אחרת, ומקבל את התוצאה בדואר.
כאשר מגיעה אליו המעטפה, נשאלת השאלה - מה מצבה לפני שהמודד השני פתח אותה?
המודד השני איננו יודע מה היו תוצאות הניסוי, ומבחינתו הפתק נמצא בסופרפוזיציה (שבין הכתובת "החתול חי" לבין הכתובת "החתול מת"), אך פירוש הדבר שגם המודד הראשון נמצא בסופרפוזיציה.
וריאציה נוספת מערבת דווקא את תורת היחסות הפרטית: מבצעים את הניסוי בתחנת חלל.
המדענים בתחנה כבר יודעים את מצב החתול, אבל מפני שמהירות העברת המידע מוגבלת למהירות האור, קיים פרק זמן בו כל תחנת החלל נמצאת בסופרפוזיציה (ביחס לכדור הארץ), כי המידע לא יכול להגיע אל כדור הארץ בפרק הזמן הזה.
פירוש העולמות המרובים (Many Worlds Theory או Many Worlds Interpretation), שהגה יו אברט נועד לפתור לפחות את בעיית הסיבתיות.
לפי גישה זו, אין קריסה של פונקציית הגל, אלא "פיצול קוואנטי" למספר עולמות, כך שבכל עולם מתרחשת אחת מהתוצאות האפשריות.
לפני המדידה מצב החתול הוא:
ולכן מצב המערכת המורכבת מהחתול ומהמודד בוהר הוא:
ואילו אחרי המדידה (שמתבצעת על ידי, נניח, המדען בוהר) המצב הוא:
כלומר, בכל עולם נשזרת תוצאת המדידה בתודעת הצופה, כך שהוא תופש בחושיו כאילו התרחשה קריסה של פונקציית הגל, והוא איננו מודע לקיומם של העולמות האחרים (בהם התקבלו תוצאות שונות).
תאורטית, זהו פתרון אפשרי לניסוי החתול של שרדינגר.
אולם הוא לוקה בבעיה שהוא אינו מגדיר היטב מתי מתרחש "פיצול קוונטי" (במקום "קריסה" בפרשנות קופנהגן); וכן הוא פתרון "בזבזני" מאוד המנוגד לשאיפתם של מדענים לבנות מודל פשוט ככל האפשר של המציאות, על פי כלל התער של אוקם.
על כן פתרון זה שנוי במחלוקת, ופיזיקאים ברחבי העולם עדיין מתווכחים עליו במרץ.
החתול של שרדינגר בספרות ובאמנות
"החתול של שרדינגר" הוא שמו של סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב על ידי הסופרת אורסולה לה גווין בשנת 1974, ופורסם בקובץ הסיפורים "שושנת הרוחות" בשנת 1982. הסיפור דן בשאלת החתול של שרדינגר, ובסופרפוזיציה קוואנטית.
"טרילוגיית החתול של שרדינגר" היא טרילוגיית מדע בדיוני שנכתבה על ידי רוברט אנטון וילסון.
טרילוגיה זו כוללת את הספרים: "היקום שמעבר לדלת", "חתול תעלול" ו"יוני הדואר".
ספרם של טרי פראצ'ט וגרי ג'וליפה "החתול הבלתי מהול" מתאר גם את החתול של שרדינגר.
טרי פראצ'ט חזר על הנושא פעמים רבות בסדרת ספריו "עולם הדיסק".
לדוגמה, בספר "אדונים וגברות" מתואר חתול המושם בקופסה ונכנס לסופרפוזיציה בין שלושה מצבים: חי, מת וכועס.
חתול בשם "פיקסל" מופיע בספרו הקלאסי של רוברט היינליין - "החתול העובר דרך קירות" ומכונה בספר "החתול של שרדינגר" בשל יכולתו להיות בכל מקום שהוא רוצה.
יכולתו לעבור דרך קירות מוסברת בכך שהוא פשוט לא יודע שהדבר בלתי אפשרי.
בספרו של דאגלס אדמס, "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי" מסופר על בלש הפותר פשעים בלתי מפוענחים בעזרת שיטות הלקוחות ממכניקת הקוונטים ומניסוי "החתול של שרדינגר"; כמו כן, הוטלה עליו משימת בילוש שבו הוא צריך למצוא חצי חתול (חציו השני הובא לפניו, חי ומתעלם לחלוטין מנכותו הפיזית).
בספרו של דן סימונס, "אנדימיון" מסופר על אדם הכלוא ב"תיבת החתול של שרדינגר", מעין חללית שתוציא אותו להורג על ידי רעל בזמן לא ידוע בעתיד.
בספרה של סקרלט תומאס "סופו של מיסטר Y" מוזכר החתול של שרדינגר במסגרת הוויכוח בין הפיזיקאים באותה תקופה.
החתול של שרדינגר מוזכר בספרו של ניל גיימן "אלים אמריקאים" במסגרת מונולוג של אחת הדמויות, בו היא אומרת שאם לא יאכילו את החתול, הוא יהיה מת בשתי דרכים שונות.
בספר הילדים של לוסי וסטיבן הוקינג "ג'ורג' והמפץ הגדול", מסופר שג'ורג' וחברתו אנני נקלעו ל"מלכודת שרדינגר מהופכת" ומצאו שם חתול בשם "שרדי".
בספרם "וויל גרייסון, וויל גרייסון" של ג'ון גרין ושל דויד לווית'ן מוזכר החתול של שרדינגר בשמה של להקה ובשיחה על מערכת היחסים בין וויל לג'ן.
בסדרה שיטת קומינסקי עונה 1 פרק 4 ישנה פרפרזה על 'החתול של שרדינגר' - 'הערמונית של שרדינגר' - כאשר הדמות בסדרה ממתינה לתוצאות ביופסיה לסרטן הערמונית, חברו הטוב אומר לו שכרגע יש לו את ה'ערמונית של שרדינגר' - יש לו ואין לו סרטן בו זמנית (עד שיקבל תשובה חותכת מהאורולוג)
ילד-חתול בשם שרדינגר מופיע בסדרת האנימה הלסינג אולטימייט (Hellsing Ultimate), ויש לו היכולת "להיות בכל מקום ובשום מקום".
בסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" יש פרק בשם "החתול של שרדינגר".
התאוריה של שרדינגר משמשת כאלגוריה ליחסים בין שתיים מהדמויות.
התייחסות לנושא מתבצעת גם במספר פרקים בסדרה "פרינג'" (על הקצה).
בסדרה גולשים בזמן לסטודנט לפיזיקה המבצע ניסויים במעבר בין עולמות מקבילים יש חתול בשם שרדינגר.
בסדרה פיוצ'רמה שוטר התופס את שרדינגר הנוסע במהירות מופרזת מתחקר אותו על קופסה המכילה חתול ורעל.
בסדרה ריק ומורטי, הפרק הראשון של העונה השנייה מוקדש לנושא.
בתחילת הפרק היקום מתפצל לשני ממדי זמן שונים וממשיך להתפצל עד שריק מצליח לאחד את ההתרחשויות ביקומים השונים שנוצרו.
במקביל חתולים חצי חיים חצי מתים מרחפים בחלל מחוץ לביתם של גיבורי הסדרה.
הסדרה ביום שהאדמה רעדה עוסקת במכניקת קוונטים ויקומים מקבילים.
באחת הסצנות בפרק הראשון מופיע חתול בתוך קופסה.
בסדרה מופיע גם מועדון-לילה בשם "שרדינגר".
בסדרה סוכני שילד עונה 4 דיברו והתעסקו הרבה במכניקת הקוואנטים על פתיחת שער ליקומים מקבילים בשביל להציל סוכנים שנתקעו בין 2 ממדים
בסדרה אפל (סדרת טלוויזיה) העוסקת במסע בזמן, ובקיום מציאות מקבילה, מוזכר הניסוי להמחשת התאוריה (עונה 3 פרק 7 - Between the Time).
בעונה האחרונה של הסדרה זאב צעיר מורה מסביר לתלמידים על התאוריה של החתול של שרדינגר.
בסדרת האנימה Rascal Does Not Dream of Bunny Girl Senpai העוסקת בבעיות קוואנטיות מוזכר החתול של שרדינגר בתור דוגמה לאחת מהדמויות שנעלמה מזיכרון כולם לזמן מסוים
בסרט "יהודי טוב" (2009) של האחים כהן, הגיבור, לארי גופניק הוא מרצה לפיזיקה שחייו קורסים סביבו.
במהלך הרצאה הוא מסביר לתלמידיו את ניסוי החתול של שרדינגר.
בשיחה אישית עם סטודנט מתוודה גופניק "אפילו אני לא ממש מבין את החתול".
מאוחר יותר במהלך הסרט משקף הניסוי הזה את מצבו שלו - "האם הוא מת או חי?", "האם יש משמעות לעולם, או אין?"
החתים הם עם קדום המוזכר במקרא כאחד מעמי כנען.
מחקרים ארכאולוגים מודרניים מזהים אותם כעם הודו-אירופי שחי באזור אנטוליה מהמאה ה-20 לפנה"ס, והקים את האימפריה החתית ששגשגה במשך 500 שנה בין 1680 ל-1180 לפנה"ס, ובהתאם לזיהוי זה מכונה כיום הממלכה החתית.
לצד חוקרים המקבלים את עמדת המקרא כי הם אחד מעמי כנען, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי החיתים הגיעו לכנען רק עם קריסת האימפריה החיתית בתום התקופה הכנענית, ולפיכך אינם מעמי כנען הקדומים.
לפי המסופר בתנ"ך לחתים, כמו עמים תנ"כיים אחרים, מקור באחד מבני נח.
לוח העמים בספר בראשית מתאר את חם בן נח כסבו של חת ואת כנען כאביו.
בתקופה שבין מסע אברהם לארץ ישראל ועד לירידת בני ישראל מצרימה (בין לערך 2000 עד לפני 1200 לפנה"ס) מוזכרים החִתִּים ובְנֵי־חֵת, בקשר לשני אירועים מרכזיים: קנין מערת המכפלה על ידי אברהם מידי החתים הגרים בחברון ונישואי עשיו לנשים חתיות.
הפסוקים הללו מעידים על היאחזות חתית בחברון והשפעה שהגיעה גם לחלקיה הדרומיים של ארץ ישראל.
גבולותיה של התרבות החתית נמתחו לאורך כה רב לעיתים די רחוקות.
מבחינה כרונולוגית, כיבושיו של מוּרְשִילִיש אשר הגיעו, לפי המסופר, עד לבבל, התרחשו לערך בתקופה המדוברת, בימי הממלכה החתית הקדומה.
אחר יציאת מצרים ולקראת ההתנחלות השבטית מתוארים גבולות יושבי כנען.
גבולות החתים משתנים מעט, וכעת החתים מזוהים כעם השוכן באזור צפוני והררי, ונודעת חשיבות, לפחות גאוגרפית, לתואר "ארץ החתים".
עד ימי ממלכת ישראל המאוחדת נפלה האימפריה החתית לגויי הים, ושרידיה, הממלכות החתיות החדשות, קמו בצפון סוריה.
כוחם של החתים הופחת במידה ניכרת, אולם נותרה להם חשיבות אזורית בימיהם הראשונים.
החתים מיוצגים על פי רוב על ידי דמויות ולא ממלכה, כנראה כעדות למפלת האימפריה החתית והיווצרות היחידות הפוליטיות הנפרדות של הממלכות הסוריו־חתיות.
את אחת העדויות לחשיבותם ניתן למצוא בשמה של ירושלים - "ציון", שעפ"י אחת ההשערות מקורו במילה החתית ל"מצודה".
את יחסי הישראלים והחתים ניתן להגדיר כטובים: אחימלך החתי שירת את דוד כאשר הלה ברח משאול המלך, אוריה החתי נמנה עם אנשי החיל של דוד המלך, ודוד הביא למותו בניסיון לחפות על חטאו ולא בגין איבה כלשהי בין השניים.
המציאות בממלכות החתיות החדשות משתקפת בתגובת תועי מלך חמת, אחת הממלכות החתיות החדשות, לניצחונו של דוד על הדדעזר בן רחוב מלך ארם צובא.
הפלישה הארמית של המאה ה-10 לפנה"ס סיכנה במידה רבה את הממלכות הסוריו־חתיות, ורבות מהן נכבשו ונעשו ארמיות.
אי לכך, שׂשׂ המלך כאשר נודע לו על ניצחון דוד.
מן המסופר בספר מלכים עולה כי בהתאם למסופר בספרים הקודמים שבני ישראל השמידו את עמי כנען שישבו לפניהם בארץ באופן חלקי בלבד, גם בימי שלמה המלך עדיין נותרו מבני עמים אלו בארץ (ובהם החתים), וכי שלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
נוסף לכל אלה, שלמה המלך נשא נשים חתיות והיו לו קשרים כלכליים עם מלכי החתים.
אפשר גם שלאחאב, ממלכי ממלכת ישראל הצפונית, היה קשר צבאי עם מלכי החתים.
הבחנה בין העם החתי לממלכת החתים
בניגוד לעמדה הרווחת, הרואה בעם החתי, משבעת עמי כנען, ובממלכת החתים הצפונית את אותו העם, יש מצביעים על הבחנה שעושה המקרא בין העם הכנעני חֵת, אותו הוא מכנה בשם חִתִּי או בְּנֵי חֵת, ובין ממלכת החתים, אותה מכנה הכתוב הַחִתִּים.
לאור הטון הארעי בו מוזכרים החתים, ולרוב כחלק מקבוצת עמים כנעניים אשר היו רחוקים מבניין אימפריות, מרבית החוקרים אשר קדמו לעידן הארכאולוגיה ראו בחתים שבט הררי מימי האבות.
בשנת 1882, בזמן הרצאתו בפני הקהילה לארכאולוגיה מקראית בלונדון, הודיע ארצ'יבלד הנרי סייס על גילויה של "אימפריה חתית אבודה", וטען כי החתים, בניגוד לתיאור הנפוץ במקרא, לא היו שבט כנעני חלש שהוכנע על ידי שופטי ומלכי ישראל.
מחקר פילולוגי וארכאולוגי מעמיק חיזק טענה זאת, ועודד פולמוס בעניין זהות החתים ואמיתות הדיווח התנ"כי.
תיאורי הטריטוריה החתית משתנים מפעם לפעם, ולנוכח העובדה כי מדובר בתקופה ארוכה של זמן, אחדים גורסים כי התקיימו שני גויים ולהם השם חתים.
מאידך גיסא, השינויים הטריטוריאליים שאפיינו שלבים שונים בהיסטוריה חתית (הממלכה החתית הקדומה, האימפריה החתית והממלכות החתיות החדשות), הביאו לטענה כי בני־חת התנ"כיים והתרבות החתית, מבוססת הארכאולוגיה, הם ישות אחת.
מפלת האימפריה החתית באה בתקופת משבר תקופת הברונזה המאוחרת המאה ה-13 לפנה"ס שהתאפיין ברעב, מלחמות ונדידות עמים שהובילו לפלישה לאזור של גויי הים.
מספר אלמנטים חתיים נשמרו בערי המדינה הסוריו-חתיות, אולם החתים נעלמו מכל זיכרון ונחשבו לשבט הכנעני שמזכיר התנ"ך.
רק בתקופה מודרנית נחשף עברם המפואר.
העושר התרבותי והכוח המדיני של החתים הקדומים סתר את הגישות המקראיות והוביל לפולמוס בנדון.
חשיפת התרבות החתית העשירה שמרכזה צפוני לכנען וכוחה אדיר, הובילו אחדים לערער על קביעתו של סייס כי מדובר בעם אחד.
לטענתם מדובר בעמים שונים שלהם שמות זהים.
קיים תקדים לכפילות שמות כזאת בתנ"ך.
לדוגמה, מפורטים שני אשורים: המוכרים יותר הם האשורים בני שם, אומנם אשורים נוספים הם בני דְדָן, בן יָקְשָׁן, בן אברהם וקְטוּרָה.
אחרים סוברים כי החתים של תקופת ההתנחלות הם למעשה חורים, אשר שמם עוות בחלוף הזמן, או קבוצות אתניות אחרות אשר ישבו בסביבת כנען.
סברות אלו אינן מקובלות יתר על המידה בקרב החוקרים.
פופולרית דווקא היא התאוריה של סייס.
הדמיון בשמות, בהיסטוריה ובגבולות הטה את הכף לטובת הסברה הזאת.
ניתן אף למצוא מילים שמקורן כנראה בשפה החתית אשר השתרשו לעברית, דוגמת המילה "צִיוֹן" שיש המשערים שמקורה חתי.
בספר "מקרא וארכאולוגיה", מזהים המחברים, על סמך תעודות מסוימות ובהם הסכם הסגרה בין החתים למלך אוגרית בו מופיעה התחייבות של מלך החתים להסגיר עבדים שיברחו ל"שדה החבירו", ומקבילות באגרות אל-עמרנה בין החבירו לחתים.
לגבי זיהויים כאחד מעמי כנען, המחקר העדכני של תקופת המקרא הראה כי לכותבים המקראיים לא היה שום מידע ממשי על כנען שלפני תקופת ההתנחלות, לא על השליטה המצרית בה, ולא על העמים שאכלסו אותה.
החיתים, החיווים, הגרגשים, היבוסים והפריזים היגרו לכנען מצפון רק עם תום התקופה הכנענית; ככל הנראה בעיקר מאנטוליה, מהאימפריה החיתית שקרסה.
ארמן ז'אן דו פלסי, דוכס דה רישלייה , הידוע בתור החשמן רישלייה היה מדינאי ואיש כנסייה קתולי צרפתי שמונה לראש מנגנון השלטון בצרפת בשנת 1616. עלה לגדולה הן בממסד הדתי והן בממסד השלטוני.
בשנת 1622 היה לקרדינל, וב-1624 התמנה לשר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, משרה בה החזיק עד מותו ב-1642, אז ירש אותו הקרדינל ז'ול מאזארן.
דגל תקופת כהונתו מאופיינת בניסיונות לרכז ולחזק את הסמכות המלכותית, לצד מיגור גורמים שאפתניים בתוך הממלכה.
הגבלת כוחה של האצולה אפשרה לו להפוך את צרפת למדינה ריכוזית ביותר.
מדיניות החוץ שלו התמקדה בהחלשת כוחה של השושלת האוסטרו-ספרדית לבית הבסבורג; ועל אף היותו קרדינל קתולי, כרת בריתות עם שליטים פרוטסטנטים כדי להשיג את היעדים שהציב למדינתו.
מדיניות ריאליסטית זו, שביסודה התעלמות משיקולים דתיים, אידאולוגיים ואישיים בתהליך מימוש היעדים הלאומיים, זכתה לכינוי "Raison d'état" (היגיון המדינה), והייתה בבחינת יסוד מרכזי בהתפתחות הדיפלומטיה המודרנית.
שלטונו של רישלייה עמד בסימן מלחמת שלושים השנים, שסחפה מעצמות רבות ברחבי אירופה.
רישלייה נולד בשנת 1585 כבן הרביעי למשפחה פריזאית בת שבע נפשות, שנמנתה עם האצולה הזוטרה.
אמו, סוזן דה לה פורט, הייתה בתו של שופט מפורסם.
אביו, פרנסואה דו פלסי, היה חייל וחצרן, ונפל במלחמות הדת בצרפת כשרישלייה היה בן חמש.
ארבע שנים אחר כך נשלח רישלייה הצעיר לבית הספר קולז' דה נוואר שבפריז, והחל בלימודי פילוסופיה.
לאחר מכן, התחיל באימונים לקראת קריירה צבאית, בעקבות אביו.
כהוקרה לפועלו של אביו במלחמות הדת העניק המלך אנרי השלישי למשפחתו של רישלייה את הבישופות של לוסון (Luçon).
המשפחה ניכסה לעצמה את מרבית נכסי הבישופות, אולם אנשי הדת שבה התנגדו לכך וביקשו להשתמש בהכנסות למטרות כנסייתיות.
אמו של רישלייה, שרצתה לשמור על מקור ההכנסה החשוב, הציעה פשרה, שבמסגרתה ימונה בנה השני, אלפונס, לבישוף לוסון.
אלפונס סירב, ובחר להיעשות נזיר, וכך נדרש ארמן לנטוש את שאיפותיו הצבאיות ולהיעשות בישוף.
בשנת 1607, לאחר מסע מיוחד לרומא, שבמסגרתו העניק לו האפיפיור היתר מיוחד מפאת גילו הצעיר, מונה רישלייה לבישוף לוסון.
הוא הצטייר כמחולל רפורמות, והיה הבישוף הראשון בצרפת שיישם את הרפורמות המוסדיות שקבעה ועידת טרנטו בין השנים 1545 ו-1563.
בשנת 1614 בחרו אנשי הכמורה של מחוז פואטו (Poitou) ברישלייה כאחד מנציגיהם לאספת המעמדות.
שם הגן בלהט על הכנסייה, קרא לפטור אותה מתשלום מיסים ולהעניק לבישופים סמכויות פוליטיות רחבות יותר.
עיקר התקדמותו הפוליטית של רישלייה נעשתה לאחר פירוק האספה, עת שירת נאמנה את השר הראשי בממלכה, קונצ'ינו קונצ'יני.
בשנת 1616 התמנה למזכיר המדינה האחראי על ניהול יחסי החוץ של צרפת.
רישלייה היה גם לאחד מיועציה הקרובים ביותר של אמו של לואי השלושה-עשר, מארי דה מדיצ'י המלכה מארי שימשה כעוצרת לאחר שלואי בן התשע עלה לכתר, ואף על פי שבנה הגיע לגיל הבגרות ב-1614, נותרה היא שליטת צרפת בפועל.
עם זאת, המדיניות שהנהיגה יחד עם שרה הראשי קונצ'יני, לא זכתה לאהדת ההמונים.
באפריל 1617 יצאה לפועל תוכניתו של אויבם הראשי של השניים, שארל דה לוויין (Charles de Luyens), שבמהלכה נרצח קונצ'יני ואילו מארי הודחה.
ללא פטרוניו, רישלייה עצמו איבד מכוחו; הוא פוטר מתפקידו כשר ראשון וסולק מחצר המלך לאביניון.
בשנת 1619 נמלטה מארי מכלאה והנהיגה מרד אצילים נגד המלך ודה לוּיין.
הללו הזעיקו את רישלייה, בתקווה שיוכל לדבר אל ליבה של המלכה האם.
רישלייה הצליח במעשה התיווך בין האם לבנה, שהגיע לכדי מימוש בהסכם אנגולם; מארי דה מדיצ'י זכתה לחנינה מוחלטת וצורפה למועצה המלכותית, ובתמורה הבטיחה לבלום את המרי.
לאחר מותו של שארל דה לוּיין בשנת 1621 שב ועלה מעמדו של רישלייה.
שנה מאוחר יותר מינה אותו המלך לקרדינל, בהמלצתו של האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר.
משברים תכופים שפרצו בצרפת הפכו את רישלייה ליועץ רב ערך למלך.
לאחר שמונה לאספת השרים המלכותית באפריל 1624 החל לרקום תככים נגד השר הראשי, שארל דה לה ויוביל.
ב-13 באוגוסט, יום לאחר שלה ויוביל נעצר באשמת שחיתות, מונה רישלייה לתפקיד השר הראשי, בו כיהן עד יום מותו.
מדיניותו של הקרדינל רישלייה עמדה בסימן שתי מטרות עיקריות: ריכוז הכוח בצרפת, מצד אחד, והתנגדות לשושלת ההבסבורגית (אשר שלטה הן באוסטריה והן בספרד), מצד שני.
המשבר המשמעותי הראשון שעבר אירע בעמק ולטלינה שבלומברדיה (צפון איטליה), שנודעה לו חשיבות אסטרטגית רבה.
כדי למנוע דריסת רגל ספרדית באזור זה, תמך רישלייה בקנטון השווייצרי גראובינדן (Graubünden), שתבע אף הוא בעלות על העמק.
החלטתו של רישלייה, איש דת קתולי, לתמוך בקנטון פרוטסטנטי כנגד צבא האפיפיור, הקימה לו אויבים רבים בצרפת, הקתולית ברובה.
ריכוז הסמכות השלטונית בצרפת התבצע על ידי דיכוי השפעתה של האצולה הפיאודלית.
בשנת 1626 ציווה רישלייה על השמדתן של כל הטירות והמבצרים בממלכה, מלבד אלו ההכרחיות להגנה מפני פולשים מבחוץ.
באופן זה, פגע משמעותית בנסיכים, בדוכסים ובאריסטוקרטים הזוטרים ברחבי צרפת, שלא יכלו עוד להשתמש במתקנים אלה כנגד צבא המלך.
פעולה זו השניאה את רישלייה על מרבית בני המעמדות העליונים בממלכה.
מכשול נוסף לתהליך ריכוז הסמכות היה השסע הדתי בצרפת.
ההוגנוטים, מהפלגים הפוליטיים-פרוטסטנטיים החשובים בממלכה, החזיקו בכוח צבאי ניכר וניהלו מרד כנגד המלך.
זאת ועוד, מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון, הכריז מלחמה על צרפת במטרה לסייע לפרוטסטנטים המורדים.
ב-1627 הורה רישלייה על הטלת מצור סביב המצודה ההוגנוטית לה רושל (La Rochelle); הוא עצמו פיקד על הכוחות הצרים.
כוחות אנגלים בפיקודו של הדוכס מבקינגהאם נשלחו על מנת לסייע לנצורים, אך נחלו כישלון חרוץ.
המצודה נכנעה כעבור שנה, ב-1628.
תקופה של סובלנות דתית כלפי הפרוטסטנטים נפתחה מחדש עם החתימה על הסכם שלום אלה (Alais) בשנת 1629, לאחר תבוסתם של האחרונים.
עם זאת, רישלייה ביטל את ההגנות ואת הזכויות הפוליטיות שהוענקו להם.
מנהיגם, אנרי דה רואן השני, לא הוצא להורג (בניגוד למורדים אחרים בשנים הבאות), אלא מונה לקצין רב השפעה בצבא הצרפתי.
ספרד ההבסבורגית ניצלה את הסכסוך הפנים-דתי המתחולל בצרפת כדי להרחיב את השפעתה בצפון איטליה.
הספרדים סייעו להגנוטים כדי להכביד על הצבא הצרפתי, ובו בזמן הרחיבו שליטתם בדומיניונים האיטלקיים.
רישלייה הגיב בתוקפנות; לאחר כיבוש מצודת לה רושל, הוביל את הצבא הצרפתי לצפון איטליה כדי להכות בספרדים.
בשנת 1630 היה מעמדו של רישלייה בסכנה.
פטרוניתו לשעבר, מארי דה מדיצ'י, האמינה כי הקרדינל גזל את כל השפעתה הפוליטית; על כן, תבעה מבנה לפטר את השר הראשי.
לואי השלושה-עשר לא התנגד לכך, כיוון שיחסיו עם הקרדינל היו עכורים.
המלך לא חיבב את רישלייה, אולם האחרון הצליח לשכנע את אדונו כי יוטב אם ישאירו בתפקידו.
ב-11 בנובמבר 1630 השיגו מארי דה מדיצ'י ואחי המלך, גאסטון, דוכס אורליאן, את הסכמתו של לואי לפטר את רישלייה.
ואולם הקרדינל, שהיה מודע לתוכנית, זירז לשכנע את המלך לחזור בו.
הייתה זו הפעם היחידה שבה פעל לואי השלושה-עשר במטרה לפטר את שרו הראשי.
מעתה ואילך, המלך, שלא חיבב את רישלייה, העניק לו תמיכה פוליטית נרחבת.
מארי דה מדיצ'י הוגלתה לקומפיין והמשיכה לרקוח מזימות כנגד הקרדינל רישלייה, אך ללא הצלחה.
המרד המשמעותי היחיד היה זה של אנרי השני דה מונמורנסי, שהתרחש בשנת 1632; רישלייה, נחוש לדכא את מתנגדי השלטון, ציווה על הוצאתו של דה מונמורנסי להורג (30 באוקטובר של אותה שנה).
צעדים נוקשים אלה נועדו להרתיע את אויביו.
הקרדינל אף הבטיח יציבות פוליטית בכך שהקים רשתות ריגול בצרפת ובממלכות אירופיות אחרות.
בשנת 1629 הכניע הקיסר ההבסבורגי של האימפריה הרומית הקדושה, פרדיננד השני, נסיכים פרוטסטנטים רבים ברחבי האימפריה, ואגב כך הגדיל את עוצמתו בצורה ניכרת.
הקרדינל רישלייה, שחשש מהתעצמותו הפתאומית של פרדיננד, עודד את שוודיה לתקוף, בהבטיחו למלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, סיוע כלכלי ניכר.
בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה לא התנהלה מלחמה גלויה, כך שהסיוע ניתן באופן חשאי.
בינתיים, מעשי האיבה בין צרפת לספרד המשיכו עם רקע שאיפותיה של האחרונה באזור צפון איטליה.
רישלייה סירב לכונן שלום עם ספרד ההבסבורגית משהוצע לו הדבר, בשנת 1630, שכן הדבר היה מונע מצרפת להתערב במלחמה עם האימפריה הרומית הקדושה.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-17 נחלו הנסיכים הפרוטסטנטים הגרמניים תבוסות מרובות על ידי צבאותיו הקתוליים של הקיסר, והדבר גרם לרבים מהם לקבל בשנת 1635 את שלום פראג.
הסכם זה, שהותיר עוצמה רבה בידי ההבסבורגים, לא היה לשביעות רצונה של צרפת, שנאלצה להכריז מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה.
הצטרפותו הגלויה של רישלייה לכוחות הפרוטסטנטים במלחמתם נגד מדינה קתולית עוררה זעם ותחושת נבגדות בקרב גורמים רבים בכנסייה הרומית-קתולית.
תחילה ספגו הצרפתים מפלות קשות מידי כוחות האימפריה וספרד.
ואולם המערכה הגיעה לקיפאון, כשאף צד לא השיג יתרון מכריע.
הסכסוך המזוין נמשך עד אחרי מותו של רישלייה.
ההוצאות הצבאיות היו בבחינת עול על אוצר הממלכה.
הקרדינל נאלץ להעלות המיסים על המלח ועל הקרקע.
הכמורה, האצולה ובעלי האמצעים היו פטורים מתשלום, או הצליחו להתחמק ממנו, ועיקר הנטל נפל על המעמדות הנמוכים.
איסוף מיסים יעיל יותר, תוך הפחתת השחיתות, נעשה על ידי החלפת פקידי הגבייה המקומיים בנציגיו הישירים של הכתר.
תוכנית זו גרמה לאי שקט ולהתמרמרות בקרב האיכרים, ובין השנים 1636 ו-1639 התרחשו התקוממויות רבות.
הקרדינל דיכא את המרידות הללו באלימות, ונהג במורדים ביד קשה.
לקראת סוף ימיו סר חנו של רישלייה בעיני רבים, לרבות האפיפיור.
רישלייה זעם לנוכח סירובו של האפיפיור אורבנוס השמיני למנותו כציר הרשמי של הכס הקדוש בצרפת; האפיפיור נמנע מלאשר את מינהל הכנסייה הצרפתית, או לתמוך במדיניות החוץ של צרפת.
הסכסוך שכך במידה רבה עם מינויו של ז'ול מזראן, מבני בריתו הקרובים ביותר של רישלייה, לקרדינל, בשנת 1641. חרף יחסיו העכורים עם הכנסייה הקתולית, רישלייה לא קרא מעולם להתעלמות מוחלטת מסמכות האפיפיור בצרפת.
בשנת 1642 הייתה בריאותו של הקרדינל רופפת.
כאשר חש כי מותו קרב, בחר בידידו ז'ול מאזארן כיורשו בתפקיד.
אף על פי שמאזארן היה במקור נציג הכס הקדוש, עם מינויו עזב את שירות האפיפיור לטובת שירות מלך צרפת.
מאזארן ירש את רישלייה באופן רשמי לאחר מותו של הלה ב-4 בדצמבר 1642 ממחלת השחפת.
במהלך כהונתו של רישלייה עברה צרפת רפורמות מהותיות.
קודם לכן, המבנה הפוליטי של הממלכה, אשר התפתח כתולדה של המערכת הפיאודלית, כלל אצילים רבי-עוצמה ופיצול שלטוני ברחבי צרפת.
מערכת מבוזרת זו הוחלפה בתקופתו של רישלייה, שפעל בסימן עקרון הריכוזיות.
אינטרסים מקומיים ואף דתיים הוכפפו לאינטרסים של האומה כולה ושל התגלמותה בפועל – המלך.
למדיניות החוץ של רישלייה, אשר מיתנה במידה רבה את ההשפעה ההבסבורגית באירופה, נודעה חשיבות זהה.
רישלייה לא זכה לחזות בסוף מלחמת שלושים השנים, ואולם עם סיום הסכסוך בשנת 1648 הייתה צרפת במצב טוב מכל מעצמה אחרת, ואילו האימפריה הרומית הקדושה הלכה ושקעה.
להצלחותיו של הקרדינל רישלייה הייתה חשיבות רבה ללואי הארבעה עשר, יורשו של לואי השלושה עשר.
הלה המשיך במגמת הריכוזיות שאפיינה את הקרדינל, בשאיפה ליצור ממלכה אבסולוטית, תוך החלשה נוספת של האצולה והשמדת שרידי ההתנגדות הפרוטסטנטית ברחבי הממלכה.
המלך אף ניצל את הצלחותיה של צרפת במלחמת שלושים השנים על מנת לבסס הגמוניה צרפתית ברחבי אירופה היבשתית.
כך הייתה מדיניותו של רישלייה בבחינת הקדמה להפיכתו של לואי הארבעה-עשר לשליט החזק ביותר באירופה, ולהפיכתה של צרפת למעצמה החזקה באירופה במחציתה השנייה של המאה ה-17.
רישלייה נודע גם באמצעים הטוטליטריים שיישם על מנת לצבור עוצמה פוליטית ולהחזיק בה.
הוא צנזר את העיתונות, הקים רשת ריגול גדולה, אסר על דיונים פוליטיים באסיפות עממיות והוציא להורג את מתנגדיו.
היו שהגדירוהו כ"אבי מדינת הלאום המודרנית, העוצמה הריכוזית המודרנית והשירות החשאי המודרני." קיים ויכוח באשר למניעיו האמיתיים של הקרדינל; יש הרואים בו תומך נלהב במשטר המלוכה, ואילו אחרים רואים בו ציניקן תאב-כוח.
עם זאת, דמותו של רישלייה זוכה לכבוד בצרפת של ימינו, וספינות מלחמה אחדות נקראו על שמו.
רישלייה תרם גם להתפתחותה התרבותית של צרפת.
ב-1635 הוא ייסד את האקדמיה הצרפתית.
הוא השתתף בחוג הספרותי של הוטל דה רמבוייה וכתב את חיבורו "זיכרונות".
רישלייה הוא אחת דמויות המשנה החשובות בספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים".
בספר מוצג רישלייה באור שלילי, כאדם שמנסה להביך את מלכת צרפת ורוקם מזימות נגד המוסקטרים.
בספר הבא בסדרה, "אחרי עשרים שנה", זוכה רישלייה לאזכורים חיוביים יותר, מפיו של אתוס, שמגדירו כאחד המדינאים הגדולים של צרפת.
החתולים הסמוראים היא סדרת אנימה יפנית בת 52 פרקים ששודרה בישראל בתחילה בערוץ הראשון בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בהמשך שודרה גם בערוץ הילדים, פוקס קידס-ג'טיקס, ג'וניור.
הסדרה הופצה בעולם המערבי בגרסאות מדובבות על ידי חברת סבן הפקות.
הפסקול האמריקאי של הסדרה הופק על ידי חיים סבן ושוקי לוי, והוא שונה בתכלית מהתסריט היפני המקורי.
בפרט, נוספו לו אלמנטים פארודים, פארסה ושבירת הקיר הרביעי.
המקור היפני הופק על ידי טאצונוקו הפקות.
54 פרקים שודרו בערוץ TV Tokyo ב-1990.
בשל מידע חסר עבור הגרסה האנגלית, נכתב לה דיאלוג מקורי, המוזיקה הוחלפה ושני פרקי לקט הושמטו.
עיבוד זה שודר לראשונה ב-1993 בערוץ YTV הקנדי.
מפרקים 1 עד 26, הגרסה האמריקאית דובבה לעברית על ידי אולפני זאונד בבימויו של רביב שנקר, אך החל 27 ועד האחרון, הדיבוב הוחלף על ידי אולפני תומיתות עם שחקנים אחרים ובבימוי רון דרויאן וגיתית שובל, בעלי האולפן.
את שיר הפתיח של הגרסה העברית הראשונה ביצע מוטי דיכנה למילים של רביב שנקר וזיו סידי, וללחן של סידי ואבנר חודורוב.
בגרסת 2000, ביצע רון דרויאן את שירי הפתיח והסיום, שהיו תואמים לגרסה האמריקאית, בליווי אשתו גיתית שובל.
הסדרה שודרה בערוץ 2 הניסיוני ובערוץ הילדים בשנות התשעים, ובערוץ ג'טיקס במהלך שנות האלפיים (בטרם ערוץ זה נמכר לדיסני והפך לערוץ דיסני).
כיום משודרת בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיירה בדיונית בשם "טוקיו הקטנה", עיירה המשלבת אלמנטים יפניים מסורתיים ומודרניים וכמו כן את העיר טוקיו במציאות עם אלמנטים עתידניים.
בעיירה חיים בעלי חיים מואנשים ולרבים מהם גפיים קיברנטיים.
שליט העיר הוא המלך פרד, אשר איבד את דעתו לאחר שעבר ניתוח להסרת שיני הבינה שלו.
בעקבות הניתוח הנוראי, בתו וקונסוליי העיר ממלאים את תפקידו באופן זמני עד אשר תחזור אליו שפיותו (דבר שלוקח זמן רב בשל אותה תחושה נוראית וקשה עד להתפקע שאיתה יצא המלך פרד אחרי הניתוח).
ראש הקונסוליה הוא גבון, דמות רשע הזומם להשתלט על טוקיו הקטנה.
אל דנטה, מפקד המשמר המלכותי, מגלה במקרה את כוונותיו האמיתיות והזדוניות של גבון להשתלט על העיר.
משום שאין בידיו מספיק ראיות להפליל אותו, הוא מחליט לסכל את מזימותיו.
לשם כך, הוא מגייס שלושה חתולים לוחמים – זריזי, אנשובי ופוליאסתר – המכונים "החתולים הסמוראים".
כל אחד מהם ניחן במיומנויות לחימה ייחודיות ובעל כלי נשק ייחודי.
כמו כמעט כל גיבורי-העל, החתולים חיים בזהות כפולה ושומרים על אורח חיים צנוע ובלתי מתבלט שלא יחשוף את עובדת היותם לוחמים.
בזמני השגרה החופשיים הם מועסקים במסעדת החתול כשליחי פיצה, ובזמני חירום, לאחר שהם מקבלים את הפקודות הישירות שלהם מדנטה ופרמזנה, הם משוגרים על ידי פרמזנה ליעד בו נחוצה התערבות מצדם באמצעות תותח ענק דמוי אקדח שמוצב על גג המסעדה.
התותח מאפשר להם להגיע אל היעד במהירות גבוהה יחסית.
הנטייה של החתולים להתנהג באופן ילדותי ואף לריב האחד עם השני לעיתים קרובות כמו בחיים רגילים, אינה מונעת מבעדם מלהציל את תושבי טוקיו הקטנה שוב ושוב מפני מזימותיהם הזדוניות של גבון והמפקד ציפורע אשר זוממים להשתלט עליה.
זריזי (תומר שרון (בשני הפרקים הראשונים), שי זורניצר / אורי כהן) - מנהיג החבורה, המחזיק בחרב הגינזו הקסומה.
זריזי הוא טיפוס ילדותי, אשר, לצד אנשובי, נוהג להעלות את חמתה של פוליאסתר, עמיתתם, ולהוציא אותה משלוותה.
כאשר הוא נלחם, מפגין זריזי פן רציני יותר באישיותו, פחות ילדותי ובוגר יותר.
ברוב הקרבות בהם הוא לוקח חלק, עושה זריזי שימוש בחרב הגינזו כדי להשיב לאויביו מכה אחת אפיים ולחסל אותם באיבחת מכה קסומה אחת.
אנשובי (שי זורניצר (בפרק הראשון), תומר שרון / אסף אבידן) - אנשובי מעדיף לחזר אחרי לוסיל ושאר הבנות באופן קבוע, מאשר לעסוק בעבודתו כשליח פיצה ב'מסעדת החתול'.
בדומה לזריזי, גם אנשובי מפגין התנהגות ילדותית.
הנשק העיקרי שלו, בנוסף לחרבו, הוא השמשייה הקסומה שלו, איתה הוא מייצר מערבולות אוויר וקסמים כדי להיפטר מעורבי הנינג'ה של ציפורע.
פוליאסתר אודי-שוי (יעל קרוון / לירז ברגמן) - שמה של פוליאסתר הוא פרפרזה ופרודיה לקבוצת הפולימרים פוליאסטר.
פוליאסתר היא המוח האמיתי בחבורה, והתנהגותה המיוחדת משאירה את החתולים הסמוראים מלוכדים ביחד.
לפוליאסתר יש לא מעט אובססיות ובשל כך די בהפרעה אחת קטנה, אפילו התמימה ביותר, בשביל שהיא תתעצבן על זריזי ואנשובי ותכה אותם.
הנשק העיקרי שלה, בנוסף לחרבה, הוא החליל שלה, שבאמצעותו היא מכניסה את אויביה לטראנס היפנוטי שמסיח את דעתם ומאפשר לה לנצל את המצב בכדי לתקוף אותם עם ציפורניה החדות.
לעיתים נקלעים החתולים לצרה או לקרב מול אויבים שאינם יכולים להם.
במקרים אלו, כאשר קצרה ידם של החתולים מלהושיע, מסייעת להם עמיתתם, פרנסין, ומושיטה להם כפה לעזרה.
פרנסין שולחת את אחד מהחתולים האחרים, כל אחד בעל מומחיות משלו, בתחום אחד מיסודות הטבע, כדי לסייע להם:
חתול מיאו (יהויכין פרידלנדר / שי הלפמן (פרק 27), שאולי הלוי (פרקים 29 ו-37), רון דרויאן (פרק 43), דן שצברג (פרקים 50–51)) - בעל יכולת קידוח באדמה.
חתול עף (יהויכין פרידלנדר / אמיר איבגי (פרק 27), אסף אבידן (פרקים 29 ו-37), חן אופיר (פרק 49), דן שצברג (פרקים 50–51) - בעל יכולת תעופה.
חתול שפריץ (יהויכין פרידלנדר / אסף אבידן, אריאל ברזני (פרק 34)) - משתמש במים כדי להביס את אויביו.
גנרל חתולון (יהויכין פרידלנדר / אסף אבידן) - חתול רחב-גוף, הנושא שני תותחים על שכמו.
גבון (מוטי דיכנה / שאולי הלוי) - ראש העיר של טוקיו הקטנה.
גבון, ברוב היום, נמצא על ראש מגדלו במרכז טוקיו הקטנה וזומם להשתלט על העיר.
כמעט בכל פעם הוא משתמש בציפורע כדי לבצע את זממו וכן שולח רובוטים ענקיים להילחם בחתולים הסמוראים.
בכל פרק, גבון נוהג "להתפוצץ" כשהוא מתאכזב מכישלונותיו.
בגרסה היפנית, גבון מתואר כשועל.
גרי תכסיסי (יהויכין פרידלנדר / אמיר איבגי) - עורב קשיש ויועצו הנאמן של גבון, וכמו כן גם מנהיגם של עורבי הנינג'ה.
קולו של גרי תכסיסי הוא קול ההגיון המאזן את טבעו האימפולסיבי של גבון.
מקור שמו של גרי תכסיסי הוא ממשחק מילים ביחס למילה גריאטריה ("Geri a-trick", במקור משחק מילים אחר: Jerry Atric).
ציפורע (מוטי דיכנה / אריאל ברזני) - המפקד של עורבי הנינג'ה והכוח מאחורי התוכניות של גבון להשתלטות על טוקיו הקטנה.
"רעש גס" הם בעצם להקת הבי מטאל של ארבעה עורבים שלפעמים נשכרת על ידי גבון.
"רעש גס" (החל מפרק 28, השם השתנה ל"רעש קטלני") היא יריבה שקולה לחתולי העזר וההבדל היחיד בינם לבין חתולי העזר הוא ש"כלי הלחימה" של רעש גס הם שירתם וכלי הנגינה שלהם.
מד מקס (יהויכין פרידלנדר, תומר שרון (פרק 15) / ניר רון, גדי לוי (פרקים 50,51)): סולן ומנהיג הלהקה.
קנונבול בטרי (יהויכין פרידלנדר / רון דרויאן (פרקים 28,29,32), אריאל ברזני (פרק 33), דן שצברג (פרקים 50,51)).
מוג'ו רוג'ו (יהויכין פרידלנדר / שאולי הלוי).
פרמזנה (יעל קרוון / תרזה אליה זיטמן) - המנהלת של מסעדת החתול.
כאשר טוקיו הקטנה בסכנה, היא האחראית לשיגור החתולים למקום האירוע.
דבר זה למעשה מעיד שהיא אשת סודם של החתולים הסמוראים ושהיא בין הבודדים שיודעים על הזהות הכפולה שלהם.
לוסיל (יעל קרוון / תרזה אליה זיטמן) - נערה יפה, ביישנית ורגישה המנהלת בית תה בטוקיו הקטנה.
לוסיל היא מושא המריבה העיקרי בין זריזי לאנשובי, ודבר זה לרוב גורם לה לבכי ולחץ, שבתורו גורם, בדרך כלשהי, לשיגור תריסרי רקטות מתוך ראשה שלרוב פוגעים בזריזי ואנשובי.
המספר (תומר שרון / אריק עשת) - המספר הוא הקריין של התוכנית והוא זה שמספר על האירועים בעלילה, לרוב בצורה סרקסטית ושנונה במכוון.
המספר לרוב צוחק על החתולים ומסביר חורי עלילה וקלישאות על החתולים ומצבם, דבר המביא את החתולים להתווכח איתו.
בגרסה ששודרה בתחילת שנות התשעים, הקריין (תומר שרון) ביצע את הקריינות במבטא מזרחי, אולם בדיבוב בתחילת שנות האלפיים הוא נשמע שונה ויותר תואם לגרסה האמריקאית.
אל דנטה (יהויכין פרידלנדר / ניר רון) - ראש המשמר המלכותי, הוא המוח הצבאי העומד מאחורי החתולים הסמוראים וניסיונם להיפטר מכל המפלצות שגבון משלח על טוקיו הקטנה.
אף על פי שבדומה לגבון הוא גם שייך לקונסוליי העיר ונופל תחת פיקודו של המלך פרד, הוא אינו משתף פעולה עם גבון.
הקיסר פרד - השליט הבלתי מעורער של העיר שהתחיל את העלילה.
למרות היותו חולה נפש גמור שאיבד את השפיות לאחר שעבר ניתוח להסרת שיני הבינה שלו וגם הפך לחסר יכולת דיבור (חוץ מלומר את שמו הפרטי), דבר זה משום מה לא מפריע לאף אחד מקונסוליי העיר האחרים, שלרוב מטילים את אחריות קבלת ההחלטות בידיו.
גורו לו (יהויכין פרידלנדר / גדי לוי) - חתול זקן שחי לבדו בהרים מחוץ לטוקיו הקטנה.
כשהחתולים הסמוראים מסתבכים בצרה, הם פונים לבקש ממנו עצה, אך גורו לו אינו מתלהב מלתת אותה.
למרות היותו עיקש, הוא עוזר לחתולים לשחרר את כוחו של "החתול המוזהב", שבעת צורך החתולים יצטרכו אותו בקרב לאספקה של רובוט ענק משלהם וחליפות שריון נוספות שנותנות לחליפות שלהם גם יכולת תעופה.
אמא האט (יעל קרוון / גיתית שובל) וג'וניור האט (תומר שרון, יעל קרוון (פרק 3) / תמר גרוס) - חתולה ובנה, שהם חלק קטן וקבוע בסדרה.
בכל פעם שהחתולים הסמוראים יוצאים למשימה, אמא וג'וניור מעירים הערה מגוחכת.
לעיתים הם חדי לשון במפתיע, ועושים השוואה בין העולם שלהם לבין העולם האמיתי שהם רואים למול עיניהם.
בגרסה היפנית, השניים הם דביבונים ולא חתולים.
לפי פרק בו החתולים שוגרו לעבר, לג'וניור הייתה סבתא שנראתה כמותו.
באחד הפרקים, ציפורע אומר שהוא חושד שאמא וג'וניור הם בעצם סוכנים חשאיים.
החשמן ז'ול מאזארן היה איש כנסייה קתולי ומדינאי צרפתי.
מאזארן נולד ב-14 ביולי 1602 בשם ג'וליו מזריני בפשינה, עיירה בנפת ל'אקווילה שבחבל אברוצו שבמרכז איטליה, להורים עניים מסיציליה, והתחנך בבית הספר הישועי ברומא.
ב-1632 נשלח לצרפת כנציג האפיפיור אורבנוס השמיני בעיר אביניון שבפרובאנס.
ב-1634 נתמנה לנונציו (שגריר האפיפיור) בצרפת, אך ב-1636 פוטר מתפקידו על ידי האפיפיור.
עבר לפריז, הציע את שרותיו לחשמן רישלייה וקיבל אזרחות צרפתית.
ב-1640 נתמנה לחשמן על ידי רישלייה שאמר למלך לואי השלושה עשר: "אינני מכיר אדם מוכשר יותר כדי למלא את מקומי." אחרי מות רישלייה בדצמבר 1642, ירש מאזארן את תפקידו כשר הראשי של המלך.
אחרי מות המלך במאי 1643, הפך מאזארן ליועצה הראשי של העוצרת אן מאוסטריה, ולמעשה ניהל את כל ענייני המדינה.
החשמן מאזארן המשיך במדיניותו של רישלייה שמטרתה הייתה לחזק את צרפת נגד בית הבסבורג, ואת בית המלוכה הצרפתי נגד האצולה.
בכך הניח את היסודות לשלטון האבסולוטי של המלך לואי הארבעה עשר.
ניצחונותיהם של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ושל המרשל טורן, שעמדו בראש הצבא הצרפתי, איפשרו למאזארן להביא לסיומה את מלחמת שלושים השנים (שלום וסטפאליה 1648).
בהסכם שלום זה הוחלש כוחה של האימפריה הרומית הקדושה, וצרפת זכתה למעמד של מעצמה מדרג ראשון באירופה.
החשמן מאזארן ניסה להגביר את הריכוזיות במדינה ולכרסם בסמכותה של האצולה המקומית במחוזותיה השונים של צרפת.
הסמכות להטיל ולגבות מיסים הייתה היסוד החשוב ביותר לכוחה של אצולה זו.
מאזארן, כמו רישלייה לפניו, עשה שימוש באינטנדנטים כדי למנוע מן האצולה המקומית לקיים כוח עצמאי משלה ולהופכה לתלויה בשלטון המרכזי.
ב-1646 מאזארן, שחשב שצרפת מסוגלת לשלם עבור המלחמה נגד ספרד, הרחיב את נטל המיסים וניסה להטיל מס רכוש על בניינים חדשים בפריז (שבה מס זה לא היה קיים לפני לכן), ולחייב אנשים אמידים לקנות איגרות חוב של המדינה.
ב-1647 הוא הוציא צו שלפיו ההכנסות ממסי הצריכה העירוניים צורפו לאוצר המדינה.
ב-12 ביולי 1648 העמיד הפרלמנט של פריז בפני העוצרת אן מאוסטריה את הדרישות הבאות: הפחתת מסים בשיעור של 25%.
העוצרת, שלא הורגלה לדרישות כאלו, ראתה זאת כניסיון למרד.
ב-26 באוגוסט 1648 החשמן מאזארן ציווה על מעצרם של ראשי הפרלמנט, ובהם הנשיא פייר ברוסל שהיה פופולרי מאוד.
דבר זה גרם ל"יום הבריקאדות" בפריז.
המון רב התקבץ בחזית ארמונו של מאזארן בפאלה רויאל וקרא "לא למיסים".
ההמונים עשו שימוש בקלעים (פרונד בצרפתית) כדי לנפץ את חלונות הארמון, ומכאן השם שדבק במרד זה ובמרידות שלאחריו.
ביום המחרת 160 חברי הפרלמנט עשו את דרכם לארמון המלוכה בפריז וקראו: "יחי המלך!
מוות למאזארן!", מה שהביא לשחרורו של ברוסל.
ב-6 בינואר 1649 נאלצה העוצרת אן מאוסטריה להימלט מפריז יחד עם בנה לואי הארבעה עשר שהיה בן 10 שנים בלבד.
ב-8 בינואר הפרלמנט הוציא צו לגירוש מאזארן ולשימוש באוצר המדינה למטרות הגנה.
אך הגנרל דה קונדה שהסתכסך עם אחיו הנסיך דה קונטי שתמך במורדים, הציע את שירותיו לעוצרת ולמלך הצעיר.
הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר- מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה.
האצילים המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג.
אך רוב חברי הפרלמנט לא אבו לוותר על הישגיו של רישלייה ולתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת.
חל תהליך של התפכחות של המעמד השלישי (הבורגנים והאיכרים) שלא אבה לראות את מעמד האצולה זוכה מחדש בזכויותיו הפיאודליות.
הפרלמנט הכריז על תמיכתו בבית המלוכה, הבריקאדות הוסרו והעוצרת, המלך הצעיר ומאזארן שבו לחצר המלכות בפריז (28 באוגוסט 1649).
דה קונדה שרצה לתפוס את מקומו של מאזארן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה.
ב-18 בינואר 1650 ציווה מאזארן על מעצרו של קונדה.
הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651 לאחר שמאזארן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט.
דה קונדה כרת ברית עם ספרד והבטיח להפוך את צרפת לרפובליקה.
בנובמבר של אותה שנה הוא קרא למאזארן לשוב לפריז.
קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצוקה כלכלית.
ההמון השתלט על העיר ודרש להעניש את תומכיו של מאזארן, שבינתיים עזב את פריז.
אנשי המעמד השלישי שפחדו מהשתלטות ההמונים צידדו בהשבת הסדר על כנו, ולו במחיר חזרתם של המלך ושל מאזארן.
מאזארן חזר לפריז ולתפקידו כשר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר (6 בפברואר 1653).
דה קונדה נמלט לבורדו ובכך באו לקיצן מרידות הפרונד.
ב-1657 כרת החשמן מאזארן ברית עם ממלכת אנגליה ששלחה ששת אלפים אנשי חיל רגלים למערכה נגד הספרדים בארצות השפלה.
הצרפתים והאנגלים נחלו ניצחון על הספרדים בקרב שהתחולל ליד העיר דנקרק שלחופי התעלה (14 ביוני 1658).
ספרד, שהייתה מרוששת מבחינה כלכלית, נאלצה לחתום על "שלום הפירנאים" עם צרפת (7 בנובמבר 1659).
על פי הסכם זה זכתה צרפת בחבלי ארץ נרחבים שפינו הספרדים, ופליפה הרביעי, מלך ספרד השיא את בתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
שלום הפירנאים נחשב לאחד ההישגים הגדולים של החשמן מאזראן, שהצליח לגרום להפחתת כוחו של בית הבסבורג ולעליית כוחה של צרפת כמעצמה החזקה באירופה.
החשמן מאזארן התעשר כתוצאה משליטתו בכספי המדינה, שבהם עשה ככל העולה על רוחו.
הוא רכש חפצי אמנות יקרים, שאותם הוריש לצרפת לפני מותו, אך החזיק את אוצרו במקום מסתור שנתגלה אחרי מותו ב-9 במרץ 1661 על ידי קולבר, שר האוצר של המלך לואי הארבעה עשר.
המלך צירף כספים אלה לאוצר המדינה ועשה בהם שימוש לצורכי חצר מלכותו.
בשנת 1684 יצא לאור החיבור Breviarium politicorum secundum rubricas Mazarinicas (מהדורה צרפתית ראשונה: Bréviaire des politiciens, 1984; מהדורה עברית: מדריך לפוליטיקאים, תרגום: עידו בסוק, הוצאת נהר, בנימינה 2023), שיוחס למזרן, אך כיום ישנה הסכמה רחבה במחקר כי איננו מפרי עטו.
החשמלית הנוסטלגית (טורקית Nostalji tramvayı) היא חשמלית הפועלת לאורך שדרות איסטיקלל (İstiklal Caddesi) ברובע טקסים (Taksim) שבחלקה האירופי של איסטנבול שבטורקיה, ובקדקוי (Kadıköy) בחלק האסייתי של העיר.
ב-3 בספטמבר 1869 החלו הקרוניות הראשונות לנוע ברחובותיה של איסטנבול.
במהלך חלקה השני של המאה ה-19 התפשט השימוש בקרוניות שהיו רתומות לסוסים ברחבי העיר כולה - הן בצידה האירופי והן בזה האסייתי.
במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 הלאים משרד הביטחון של האימפריה העות'מאנית את הסוסים לטובת המאמץ המלחמתי, והעיר נותרה ללא שירותי קרוניות משך למעלה משנה.
ב-1939 הולאמו הקרוניות והועברו לרשותה של העירייה.
הן המשיכו לפעול בחלקה האירופי של העיר עד 1961 וב-1966 הופסקה פעולתן גם בצידו האסייתי של הבוספורוס.
לקראת סוף שנת 1990 חודשה פעילותו של קו החשמלית T5 הנמתח לאורכה של מסילה בת 1,640 מטר בשדרות איסטיקלל, ומוביל מכיכר טקסים אל טפבשה (Tepebaşı).
מאז חניכתה של הרכבת התחתית של איסטנבול בשנת 2000 ופוניקולר קבאטש-טקסים בשנת 2006 מקשרת החשמלית בין תחנת טקסים של קווים אלה לתחנה העליונה של הפוניקולר ההיסטורי הידוע כטונל.
עם זאת החשמלית מובילה כ-6,000 איש ביום בלבד וחלקם הגדול תיירים.
החשמלית מופעלת על ידי חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT).
הצלחתו של קו שדרות איסטיקלל הביאה להפעלתו המחודשת של קו קדקיי-מודה (Kadıköy-Moda) בחלקה האסייתי של העיר ב-1 בנובמבר 2003. קו זה המסומן כ-T3 נוסע במעגל לאורך 2.6 קילומטר ועוצר בעשר תחנות.
הוא מוביל כ-2,000 נוסעים ביום, ו-4 החשמליות שנמצאות בשירות, יוצאות מידי עשר דקות לערך להקפה הנמשכת כ-21 דקות.
חשמלית זו מופעלת על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) והיא עוצרת גם ברציף אוטובוסי הים של קדקיי.