tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ענתי הקים בקאפו די פונטה (Capo di Ponte) שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici), מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית שענתי משמש כמנהלו הפעיל.
ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על ציורי הסלע בוואל קמוניקה "אתר מורשת עולמית", בין השאר, הודות למאמציו של ענתי.
"הר כרכום – לאור התגליות החדשות", הוצאת אריאל, 2001
"התקופות הארכאולוגיות בארץ ישראל", מטכ"ל, קצין חינוך ראשי, ענף השכלה, 1957
עמנואל יהודה מוֹרֶנוֹ (טוּב־עֶלֶם) (17 ביוני 1971, כ"ד בסיוון ה'תשל"א – 19 באוגוסט 2006, כ"ה באב ה'תשס"ו) היה קצין בסיירת מטכ"ל בדרגת סגן-אלוף, שנהרג בסיום מלחמת לבנון השנייה.
מורנו הוא החייל הראשון בתולדות צה"ל שתמונתו אסורה בפרסום גם לאחר מותו, בשל תפקיד רגיש שמילא.
מורנו נולד בפריז, לסילביה ואילן מורנו, חוזרים בתשובה, שהיגרו מצפון אפריקה; האב נולד במרוקו והאם בתוניסיה.
אביו היה סמנכ"ל בביטוח הלאומי.
סבתו של מורנו, נינט מורנו, הייתה בין הנוסעים במטוס אייר פראנס שנחטף לאנטבה בשנת 1976, ומידע שמסרה לאנשי הביטחון הישראליים, לאחר ששוחררה עם אזרחים זרים, סייע בהכנת מבצע יונתן.
מורנו גדל בשכונת סנהדריה בירושלים, היה חניך בסניף בני עקיבא "שנר"א" (שמואל הנביא-רמת אשכול) בשבט "החלוץ".
למד בתיכון הימלפרב בירושלים, בתיכון הרטמן ולאחר מכן במחזור ב' במכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי.
באוגוסט 1990 התגייס לצה"ל, התנדב לסיירת מטכ"ל, ושירת בה כלוחם.
בין חבריו ל"צוות גיורא" היו נפתלי בנט ומתן כהנא.
סיים בהצלחה תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובמקביל עבד בשירות הביטחון הכללי.
בסיום לימודיו החל התמחות במשרד עורכי דין, אך לא השלימה, ושב לסיירת מטכ"ל.
לימים פיקד על פלגה שרכשה ידע ויכולות מבצעיות חדשות.
בפלגה זו הגיע מורנו לדרגת סגן-אלוף, דרגה שהוענקה לו בשנת 2005 כדרגה אישית על ידי ראש אמ"ן אהרן זאבי־פרקש, והייתה כדרגתו של מפקד היחידה (עודד ראור).
מבין עשרות הפעולות החשאיות שבהן השתתף ואת חלקן אף הוביל, הותרו לפרסום שתיים.
בשנת 1994 השתתף במבצע עוקץ ארסי, שבמהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו שבלבנון.
בשנת 2003 פיקד על מבצע לחילוץ נהג המונית אליהו גוראל שנחטף בידי פלסטינים והוחזק במרתף בביתוניא.
לאחר נפילתו העניק לו ראש אמ"ן, עמוס ידלין, צל"ש אלוף על פועלו.
לאחר שהפסקת האש במלחמת לבנון השנייה נכנסה לתוקף, הוביל מורנו כמאה לוחמים בפעולה באזור בעלבכ, אליה הגיעו בשני מסוקי יסעור, כשהם מחופשים לחיילי צבא לבנון.
הידיעה על הפעילות דלפה לכלי התקשורת הלבנוניים ולחזבאללה, אך בחדר הפיקוד במטכ"ל הוחלט להשלימה, והיא הושלמה בהצלחה.
בדרך חזרה נתקל הכוח במארב של חזבאללה, ומורנו שישב בג'יפ, נפגע ונפטר עקב פצעיו זמן קצר לאחר מכן.
מורנו היה החלל הראשון של סיירת מטכ"ל שנהרג בפעולותיה מאז שנת 1994. על פעילותו הביטחונית, כולל הפעולה שבה נהרג, הוטל איפול כבד שתקף עד היום.
מרכז מורשת בגין העניק לאביו את פרס בגין כאות הוקרה על פועלו של בנו.
בנימוקי הענקת הפרס שיבחה הוועדה את אומץ לבו וקור רוחו.
בכנס ירושלים של בשבע וערוץ 7 זכה בפרס ירושלים לגבורה יהודית.
ב־27 באפריל 2008 העניק ראש אגף המודיעין ציון לשבח למורנו "על פועלו רב השנים למען ביטחון מדינת ישראל, ועל השתתפותו בפעילויות מבצעיות במלחמת לבנון השנייה".
משפחתו הקימה עמותה בשם "בדרכי עמנואל".
העמותה הקימה את ישיבת דרך עמי לחוזרים בתשובה, בראשות אחיו הבכור, הרב שמואל מורנו.
בישיבה תוכניות חינוכיות לבני נוער העוסקות באהבת עם ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל.
התיכון הממ"ד במועצה האזורית באר טוביה נקרא על שמו 'תיכון באר עמ"י'.
מעיין עין מבשר שבמבשרת ציון שופץ ונבנתה בריכה ופינת ישיבה לזכרו.
ב־2010 חנכה קק"ל גן לזכרו במושב תלמים.
בבית שאן הוקם אולם ספורט על שמו.
בעיר דוד נקרא מבנה מגורים לשתים-עשרה משפחות בשם "בית עמנואל".
ארבעה ספרי תורה נתרמו לזכרו.
ב־2017 חנכה המועצה המקומית בית אריה מצפה לנחל שילה על שמו.
קבוצות הכנה לצבא לבני נוער בשם "אחריי!
עמנואל" פועלות בירושלים, בפתח תקווה וביישוב ניצן במסגרת עמותת "אחריי!".
הקבוצות נקראות על שמו של עמנואל, לומדות ממורשתו ונמצאות בקשר עם משפחתו.
ב־2013 התקיים "מרוץ הבינתחומי ה-1" לזכרו של סא"ל עמנואל מורנו במרכז הבינתחומי הרצליה, ביוזמת סטודנטים במרכז ובשיתוף עיריית הרצליה.
מדי שנה משתתפים במירוץ מאות סטודנטים.
תיכון ממ"ד "באר עמ"י" בקריית החינוך שבמועצה האזורית באר טוביה קרוי על שמו.
המוסד הוקם בשנה השמינית לאחר נפילתו.
בפורים 2014 הוציא הזמר אודי דוידי את אלבומו השישי ובו שיר בשם "חמש שניות", העוסק בדברים שאמר מורנו על משמעות החיים, מספר שעות לפני יציאתו לפעולה שבה נהרג.
באלבומו של עידן רייכל, היד החמה, נכלל שיר שנכתב גם הוא בהשראת אמירתו זו של מורנו, שנקרא "בחמש שניות".
בשכונת פסגת זאב בירושלים הוקם מתחם בשם "קריית עמנואל מורנו".
בפברואר 2018 הוקם במתחם פארק הכולל אמפיתיאטרון, בריכה אקולוגית, מזרקה, מדשאות ועוד.
ב־22 במרץ 2018 נחנך באשקלון רחוב על שמו.
בטקס הסרת הלוט מעל שלט שם הרחוב, ספד לו שר החינוך נפתלי בנט, ששירת עמו ביחידה, וסיפר שקרא לבנו על שמו, דוד עמנואל.
בשנת 2018 נחנך בלוד תיכון דתי-לאומי שנקרא "תיכון עתיד עמנואל מורנו".
בהרצליה נקרא על שמו מסלול ריצה בפארק הרצליה ואולם ספורט בקריית החינוך שבשכונת גליל ים.
ב-20 בפברואר 2023 נחנך בעפולה רחוב על שמו.
במעמד נכחו ראש העיר ובכיריה, משפחתו והאלוף במיל' אהרון זאבי פרקש.
עיריית פתח תקווה קראה פארק על שמו ברחוב ארלוזורוב.
ב-31 ביולי 2023 יצא לאור רומן ביוגרפי בשם "עמנואל מורנו - המעט שניתן לספר", מאת יוני רוטנברג וטל דנינו.
מורנו התגורר במושב תלמים שבחבל לכיש.
הוא השאיר אחריו אישה, מיה לה נישא באוגוסט 1999, ושלושה ילדים.
3 שנים לאחר מותו, נישאה אלמנתו בשנית לאלירן אוחנה והם מתגוררים בשוקדה.
היא פעילה חברתית, ממייסדות עמותת הקומה הישראלית הבאה, עמותה שמטרתה לקדם את השיח הערכי בחברה הישראלית ולהביאו לקדמת הבמה.
בשנת 2020 הצטרפה מיה למאבק להשבתם של החללים הדר גולדין ואורון שאול והאזרחים אברה מנגיסטו והישאם א-סייד.
בעבר הייתה פעילה במיזם "אנשים אחים אנחנו" לאיחוי שסעים בחברה הישראלית.
בשנת 2023 הוציאה מיה את סיפרה "אור מלב שבור" בהוצאת ידיעות אחרונות.
אחיינו, , לוחם ביחידת מגלן שבחטיבת הקומנדו, נפל במהלך הלחימה במלחמת חרבות ברזל.
לזכרו הוקם מצפה איתי מורנו, נקודת תצפית הנמצאת בכניסה ליישוב אדרת שבחבל עדולם, ומשקיפה על עמק האלה וחבל עדולם..
עמנואל מזור (30 במרץ 1933 – 20 באוגוסט 2020) היה פרופסור לגאולוגיה במכון ויצמן למדע, במחלקה למדעי הסביבה וחקר האנרגיה.
עם פעליו נמנים פיתוח וניהול הקורסים לגאולוגיה באוניברסיטה הפתוחה וייזום הכרזת מכתש רמון כשמורת טבע, עם דגש להיבטים גאולוגיים.
מזור בקוטבוס שבגרמניה, עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1936.
ב-1955 השלים תואר שני בגאולוגיה (M.Sc), מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בנושא: "גופים מגמתיים במכתש רמון", וב-1960, את לימודי הדוקטורט בגאולוגיה (Ph.D), גם באוניברסיטה העברית, בנושא: "רדיואקטיביות של סלעים בישראל".
בשנים 1958 עד 1972, היה הגאולוג הראשי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
משנת 1973 ועד למותו כיהן כפרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ במכון ויצמן למדע (מ-1999 כפרופסור אמריטוס).
ב-2008 היה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
היה נשוי, אב לשניים וסב לנכדים ונינים.
הלך לעולמו ב-20 באוגוסט 2020 ונטמן ברחובות.
תחומי פעילות בנושאי גאולוגיה וסביבה
התכנים הגאולוגיים היפים של הארץ והעולם
עם הקמת האוניברסיטה הפתוחה נטל על עצמו מזור את פיתוח הקורסים בנושאי הגאולוגיה.
ספרו הפך ללספר הלימוד הפופולרי.
כבר בפתיחת הסמסטר הראשון של האוניברסיטה הפתוחה באוקטובר 1976 הסתבר עד כמה גדול הצמא ללימודי הגאולוגיה.
לקורסים הראשונים באוניברסיטה הפתוחה, שהיו תחת פיקוחו האישי, באו מאות חובבי ארץ ישראל, שעד אז לא יכלו ללמוד תחום זה באקדמיה.
מזור ארגן לכל מחזור שלושה מחנות לימוד: ברמות שפירא בהרי יהודה, בבית ספר שדה בקצרין בגולן וגולת הכותרת - שבוע במכתש רמון.
במכתש הכין צוות עוזריו שלטי הסבר למסלולים אחדים ובהם הסבר לכל תופעה גאולוגית בשטח.
המסלול שימש מטיילים אך רובו פורק בעת הרחבת כביש באזור.
אז גם נרקמה תוכנית להכריז על מכתש רמון כקריית הפארק הגאולוגי הלאומי במכתש רמון, תוכנית שיצאה לפועל במרוצת הזמן.
בשנת 1979 החליטה רשות שמורות הטבע להכריז על האזור כשמורה - שמורת רמון.
ב-1985 החליט משרד המדע להוציא לפועל תוכנית-אב למרכז מדע רמון, אשר חיבר מזור.
המועצה המקומית, רשות שמורות הטבע ומשרד המדע החליטו לקדם את הפרויקט ונפתח "מרכז מדע רמון", שאפשר לחוקרים ללמוד את השטח "24 שעות ביממה, 365 ימים בשנה, כל הזמן", כדברי מזור.
בניגוד למחקרים קצרי טווח, החוקרים הגרים ב"מרכז מדע רמון" יכולים להגיע לשטח תוך דקות ספורות, ולחקור תופעות כמו שיטפון או שרב.
המרכז שם בשנים הראשונות דגש על גאולוגיה, שהשתנה בהדרגה לדגש על אקולוגיה.
עמנואל סיון (28 בנובמבר 1937 – 16 באוגוסט 2024) היה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית ובחוג לתולדות עמי האסלאם שבאוניברסיטה העברית.
עמנואל סיון נולד בקיבוץ כפר החורש, אותו עזבו הוריו, למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
עשה תואר ראשון ושני בהיסטוריה כללית ובשפה וספרות ערבית.
במהלך הלימודים נוצר אצלו עניין עמוק במסעי הצלב, בין השאר כי היה אסיסטנט של פרופסור יהושע פראוור בעבודה על ספרו "ממלכת ירושלים הצלבנית".
סיון החליט להבין את מסעי הצלב מנקודת ראות מוסלמית.
עשה דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז בשנים 1963–1965, בנושא הג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית.
מדריכו בעבודה היה פרופסור קלוד כאהן.
לימד בסגל האוניברסיטה העברית החל מ-1965, שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1967–1970. ב-1972 התמנה לפרופסור חבר וב-1977 התמנה לפרופסור מן המניין.
שימש ראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1973–1976. פרש מהאוניברסיטה העברית בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס.
ב-1994–1997 כיהן כסגן יו"ר הקרן הלאומית למדע מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים.
כיהן כסגן יושב ראש האגודה המדעית הישראלית בשנים 1994–2007. יסד את כתב העת The Jerusalem Quarterly ב-1976 והיה עורכו עד 1990. היה בשבתונים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ובסורבון בפריז, באוניברסיטת מונטריאול בקנדה, במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון ובאוניברסיטאות פרינסטון ופנסילבניה בארצות הברית.
בשנותיו האחרונות לימד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר המהפך היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה.
מאמצע שנות השמונים ובעיקר מראשית שנות התשעים פרסם מאמרים בהארץ והופיע מעת לעת כפרשן בטלוויזיה.
היה יועץ חיצוני בנושאים שונים למשרד ראש הממשלה.
החל משנת 2003 שימש כיועץ למשרד הביטחון, ומשנת 2006 שימש כחבר בוועד המייעץ של המועצה לביטחון לאומי.
בשנותיו האחרונות פיתח סיון שיטה לניתוח אוטומטי ממוחשב של כמויות גדולות של טקסטים אסלאמיים, השיטה בנויה על המתודה ל"כריית דעות", פטנט של פרופ' רונן פלדמן, ומאפשרת לא רק בדיקת שכיחויות, אלא גם ניתוח דעות.
זהו ספרו הראשון של עמנואל סיון, שיצא לאור בצרפתית ב-1968 תחת הכותרת L'Islam et la croisade והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
מהדורה שנייה ראתה אור לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר.
הספר עוסק בג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית.
סיון בחן את התהליך שבו הג'יהאד הופך לתודעה קיבוצית ביוזמתם של אינטלקטואלים ושליטים.
מן הספר עולה שהייתה זו תנועה עממית ורחבה שהוכוונה בידי השלטון.
סיון הראה בספר כי עד לתקופת מסעי הצלב הייתה קדושת ירושלים שנויה במחלוקת באסלאם.
זהו ספרו השני של סיון שראה אור ב-1976 בפריז תחת הכותרת Communisme et nationalisme en Algerie.
לאחר שחקר את הצלבנים ביקש לבדוק פרשה היסטורית שנייה שיש לה אנלוגיות והשלכות למצבה של מדינת ישראל.
הוא בחן את הצד של הצרפתים באלג'יריה: הוגי דעות, תועמלנים פוליטיים ואנשים שנלכדו במצב הקולוניאלי.
הספר עוסק בתולדות המפלגה הקומוניסטית באלג'יריה בשנים 1920–1962. הייתה זו מפלגה בה השתתפו בני העדות העיקריות המרכיבות אותה – צרפתים ומוסלמים שהאמינו באחוות עמים ובדה-קולוניזציה.
היה זה עיקרון חשוב למפלגה הקומוניסטית שלפיו המתחים הקולוניאליים ניסו ליצור אחוות לאומים במצב של שסע בין אלה שיש להם זכויות אדונים לבין הנכבשים.
התנועה חוותה הרבה משברים ועזיבות, אך גם הצלחות מסוימות.
אלג'יריה הייתה פורמלית חלק מצרפת כאשר עשרה אחוזים מאוכלוסייתה היו צרפתים, וויתור עליה נחשב לוויתור על טריטוריה לאומית.
כשניסו להסביר לעצמם את הקושי לשרוד השתמשו הצרפתים במושג "מנטליות של רגליים שחורות".
רגליים שחורות הוא השם שבו נקראו הצרפתים תושבי אלג'יריה.
סיון בדק מהי המנטליות הזו, ולשם כך בחן חוברות הומור עממי שהיו פופולריות מאוד באלג'יריה במשך רבע מאה ושניסו לתאר את חייהם והווייתם של פשוטי העם באלג'יריה.
מחבר חוברות אלה היה מפקח עבודה סוציאלית.
בדיחות אלה היו משוקעות בתיאור אורחות חיים.
סיון ניסה בספרו להבין את המנטליות של ציבורים גדולים, להסביר את ראיית המציאות שלהם ולתפוס את השורשים האמוציונליים שלהם.
סיון חקר את תופעת המיליטנטיות הדתית בחברה המודרנית מאז 1980. הוא זיהה תופעה של קשר חזק מאוד בין עבר להווה בעולם האסלאמי.
הוא מצא שורשים של האסלאם המהפכני בטקסטים מימי הביניים מהמאה ה-13 אותם כתב אבן תיימיה, שבשבילם העבר הוא מצפן ומורה דרך, ותפיסה זו קמה לתחייה בידי קנאי האסלאם.
הספר קנאי האסלאם ראה אור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-1985, והוא תורגם והתפרסם בעברית ב-1986 בהוצאת עם עובד וזכה בפרס לנדאו לשנת 1987. וכן תורגם והתפרסם בשפות סיניות, פולנית, וספרדית.
הספר נפתח בסיפורם של רוצחי אנואר סאדאת.
הם היו ארבעה חיילים מצטיינים בצבא המצרי, ביניהם אלוף הצליפה של הצבא.
אחד מהרוצחים היה קצין מצטיין שנהג לנפץ מקלטי טלוויזיה של קצינים אחרים כאשר הם ראו סרטי תועבה, באותם ימים הטלוויזיה המצרית הייתה ממלכתית והוא ראה בסאדאת אחראי לכך.
בלילה שלפני הוצאתו להורג כתב רשימה של מה הוא רואה כחטאי סאדאת.
הסכם השלום בין ישראל למצרים הופיע רק במקום ה-18, מספר 1 ו-2 ברשימה היו תקנות שמונעות מסטודנטיות ללבוש רעלה באוניברסיטה.
לרוצחי סאדאת היה מורה אוטודידקט, עבד א-סלאם פרג, מהנדס חשמל במקצועו, שכתב להם את הספר "המצווה המוזנחת", בו מוסבר מדוע מותר להרוג שליט חוטא.
הייתה זו טענה מהפכנית עבור ימי הביניים אז נוצרה.
לפי הדת האסלאמית צריך לקבל את השליט, אפילו אם הוא שליט רע ולא לחתור תחתיו.
אסכולה של הוגים מוסלמיים מודרניים התעניינה במה שכתב על מנת להצדיק רצח עריץ.
גילויו של הספר שנכתב עבור הרוצחים הוביל למאסרו והוביל את כל החמישה לגרדום.
הארגון שביצע את הרצח רצה לבצע מהפכה שלמה.
סיון מנסה להראות שמדובר בתנועה רחבה יותר.
הספר עוסק במצרים, סוריה (ההתקוממות בעיר חאמה שבסוריה שאירעה מיד לאחר רצח סאדאת) ולבנון וכן באיראן, בה אירעה אותה תופעה אך במושגים שיעיים.
ספר זה היה אחד הראשונים שעסקו באסלאם מהפכני סוני.
התופעה הסונית יותר קשה להסבר, השיעה לעומת זאת היא כת נרדפת ולכן רווחות בה יותר מגמות מהפכניות.
ספר זה היה מהראשונים שקבע את המינוח של התופעה.
דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון
זהו ספרו היחיד של עמנואל סיון שנכתב מראש בעברית וראה אור בהוצאת מערכות ב-1991. הוא בוחן את תופעת הדומיננטיות של האובדן בחברה הישראלית.
הנחתו היא שדפוסי הטיפול באובדן עוצבו במלחמת העצמאות, מכיוון שהייתה זו מלחמה עם שיעור האבדות הגבוה ביותר והמלחמה הראשונה בתולדות מדינת ישראל.
מבחינת המתודה בה השתמש סיון, אין הספר עוסק בהנצחה רשמית כי אם בהנצחה ספונטנית על ידי משפחות וחברים, ומשתמש לשם כך בספר "יזכור לחללי מלחמת העצמאות" ובנתוני אגף כוח אדם במטכ"ל, תוך עיבוד סטטיסטי ואיכותני.
ספרו זה של סיון ראה אור לראשונה בעברית בהוצאת עם עובד ב-1988 והוא תורגם לצרפתית ולספרדית.
הספר עוסק במיתוסים, דהיינו סיפורים מכוננים של תנועות חברתיות.
הוא דן בשמאל ובימין בפוליטיקה, הן בימין והן בשמאל, ובאלג'יריה שם מתחוללת תופעה שהיא מעבר לשמאל ולימין.
הספר מתפרש גם על העבר וגם על ההווה.
הספר משתמש במיתוסים ככלי להבין עולם מנטלי של קיבוצים אנושיים.
זהו מאמר שפרסם עמנואל סיון בכתב העת אלפיים ב-1991. המאמר עוסק בפונדמנטליזם באסלאם, בנצרות וביהדות.
ומסביר אותם בכלים של האנתרופולוגית הבריטית מרי דאגלס, שבספרה "טוהר וסכנה" התבוננה בתופעת האמונות והדעות לעומת התנהגות בפועל.
לטענתה, מה שמארגן את היחס בין שני המישורים הללו הוא צורת הארגון החברתי, שהיא נתנה לו את הכינוי "מובלעת".
המאמר מראה את החוקיות שלפיה מתנהל הפונדמנטליזם.
מאמר זה הפך לתשתית הספר שכתב עם הפרופסורים אפלבי ואלמונד.
קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם
ספר זה הוא תוצר של פרויקט רחב של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שנערך בשנים 1990–1995. הפרויקט בדק פונדמנטליזם בכל התרבויות וסיון השתתף בו כמומחה לאסלאם.
סיון לקח עליו גם את הנושא ההשוואתי ובחן אם הוא קיים באסלאם, נצרות, יהדות והינדואיזם, או שהתקשורת הדביקה להם זאת.
המסקנות המובאות בספר מראות שהמונח פונדמנטליזם תקף לגבי ארבע הדתות.
את הספר, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, כתב סיון בצוותא עם פרופסור גבריאל אלמונד מאוניברסיטת סטנפורד, ממייסדי מדע המדינה בארצות הברית ופרופסור סקוט אפלבי, מאוניברסיטת נוטרדאם.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור ב-2004, כן תורגם לאיטלקית.
ספר זה ראה אור ב-1999 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' תחת הכותרת War & Remembrance in the 20th Century.
הספר הוא אסופת מאמרים שהם תוצר של סדנה שהתקיימה בנושא.
בפתח הספר מופיעה הקדמה רחבה שכתב סיון ביחד עם פרופסור ג'י וינטר מאוניברסיטת ייל, עמו ערך את הספר.
בהקדמה הם ניסו לקחת את ממצאי הפסיכולוגיה העכשוויים אודות הזיכרון ולחבר אותם עם ממצאי היסטוריונים בנושא ההנצחה.
חרדים ישראלים: השתלבות בלא טמיעה?
זהו ספר שערך עמנואל סיון ביחד עם פרופסור קימי קפלן מאוניברסיטת בר-אילן והוא תוצר של סדנה שנערכה בנושא.
הספר ראה אור בהוצאת מכון ון ליר בירושלים ובהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2003. בפתח הדבר המשותף של העורכים הם משווים בקצרה את החברה החרדית לנוצרים האוונגליסטים בארצות הברית, וטוענים כי שתי החברות מקיימות "תרבות מובלעת".
זוהי אסופת מאמריו של עמנואל סיון שראתה אור בשנת 2005 בהוצאת עם עובד.
התיזה המונחת בבסיסו של הספר היא שאין כיום התנגשות ציוויליזציות כפי שטוען פרופסור סמואל הנטינגטון בספרו התנגשות הציביליזציות כי אם מאבק איתנים בתוך הציוויליזציה המוסלמית, בין קנאים דתיים לשמרנים וליברליים.
אנטישמיות מוסלמית הוא חיבור שכתב עמנואל סיון ובו הוא מנתח את התופעה של שנאת יהודים ושנאת ישראל בעולם המוסלמי.
הספר "מונית" של ח'אלד אלחמיסי, שיצא לראשונה במצרים ב-2007, תורגם לעברית על ידי תמר הרמן ועמנואל סיון ויצא לאור בהוצאת כרמל ב-2014. הספר מכיל 58 שיחות של הכותב עם נהגי מוניות בקהיר בשנים 2006-2005.
הנהגים מספרים לפי תומם על מצוקותיהם הכלכליות, על הדאגה לחינוך ילדיהם, על הברוטליות, השחיתות והסדיזם של המשטרה, על הכזבים של תעמולת השלטון בתיאור הישגיה של מצרים בתחום הכלכלה.
השיחות ממחישות כיצד כרסמו כל החוליים החברתיים־פוליטיים הללו בלגיטימיות של המשטר, שאכן קרס ב-2011.
מיתוסים פוליטיים ערביים, תל אביב : עם עובד, תשמ"ח 1988. מהדורה שנייה תשנ"ז 1997.
קנאי האסלאם, תל אביב, עם עובד, תשמ"ו, 1986.
דור תש"ח : מיתוס, דיוקן וזיכרון, תל אביב, מערכות, 1991.
(עורך משותף ביחד עם קימי קפלן), חרדים ישראלים : השתלבות בלא טמיעה?, ירושלים : הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים, תשס"ד 2003.
קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם.
עמנואל סיון, גבריאל א' אלמונד וסקוט אפלבי.
התנגשות בתוך האסלאם, תל אביב, עם עובד, תשס"ה 2005, 4 מהדורות.
עתיד לראות אור באנגלית ואיטלקית בהכנה.
עמנואל מרקס (8 במאי 1927 – 13 בפברואר 2022) היה פרופסור בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לחקר הסוציולוגיה לשנת תשנ"ח (1998), וחבר של כבוד במכון האנתרופולוגי המלכותי הבריטי.
עמנואל מרקס נולד וגדל במינכן שבגרמניה.
סבו מצד אביו הגיע לארץ ישראל ביחד עם ארבעה אחים ואחיות ב-1882, והתיישב בירושלים.
כעבור שנים אחדות חזרו הסב ואח נוסף לגרמניה.
המשפחה המורחבת הייתה דתית, אך משפחת הסב כבר הייתה חילונית.
סבו מצד אימו הגיע לגרמניה מפולין, הקים בית חרושת לקרטונים והצליח בעסקיו.
אביו, יצחק (פרידריך), היה יליד גרמניה ופקיד בחברת ביטוח ואילו אימו, רבקה, ילידת פולין, גדלה בגרמניה וניהלה חנות לדברי עור.
נולדו להם שני בנים, עמנואל ושמעון.
עמנואל מרקס ביקר בבית ספר יהודי בעיר מינכן.
ב-1938, בליל הבדולח, הושלך אביו לדכאו ושוחרר כעבור חודשיים.
בתחילת 1939 שלחו ההורים את שני הבנים לקרובים במנצ'סטר שבאנגליה; הם חששו שלא יצליחו לצאת את גרמניה.
כעבור חדשים אחדים הושלך האב שנית למחנה ריכוז, ושוחרר בספטמבר 1939 כאשר זכה ל"סרטיפיקט" לעלות לארץ.
מרקס ואחיו הצטרפו אל הוריהם בארץ בינואר 1940. המשפחה התיישבה בירושלים, והאב הגשים את חלומו ונעשה מוכר ספרים.
מרקס למד בבית הספר התיכון הדתי "מעלה".
ב-1946 החל שנת שירות כנוטר בעמק בית שאן, כשלמעשה עבר קורסים במסגרת ההגנה.
למחרת כ"ט בנובמבר 1947 גויס לשירות פעיל בהגנה, ושירת שם ואחר כך בצה"ל עד תום המלחמה ב-1949. היה בגדוד "מוריה" שהשתתף בקרבות בירושלים.
בסוף המלחמה עבר קורס קצינים.
בסיום המלחמה החל ללמוד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה, כלכלה, והמזרח התיכון בעת החדשה, וסיים את תואר המוסמך בשנת 1958. מוריו הבולטים היו מרטין בובר, שמואל נח אייזנשטדט והמורה החביב עליו היה דוד איילון.
הוא כתב עבודת-מוסמך על הבדווים, בהדרכתו של אייזנשטדט.
בעבודה ניסה לחבר בין המזרחנות לסוציולוגיה.
לצורך העבודה שהה במשך שלושה חודשים בין בדווי עזזמה בנגב.
הבדווים הפכו לאורך שנים רבות למרכז התעניינותו.
במהלך הלימודים עבד שנה בצבא הקבע, אחר כך חמש שנים כספרן בספרייה הלאומית, ובשנים 1955–1959 שימש כעוזרו של שמואל (זיאמה) דיבון, היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה.
בד בבד עבד עם מאיר יעקב קיסטר על הקמת מגמה מזרחנית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
בזמן שחקר את בדווי הנגב מצא מרקס שהסוציולוגיה מבית מדרשו של טלקוט פרסונס שהכיר עד אז לא סייעה בהסברת המציאות שנתקל בה והוא גילה את האנתרופולוגיה כדיסציפלינה מדעית.
הוא גמר אומר להשתלם בתחום, שבאותם ימים לא נלמד בארץ.
ב-1959 זכה במלגה של המועצה הבריטית ויצא ללמוד לדוקטורט במחלקה לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה, את הדוקטורט סיים ב-1963. מנחהו לדוקטורט היה פרופסור אמריס פיטרס ומוריו האחרים היו הפרופסורים מקס גלקמן, ויקטור טרנר וביל אפשטיין.
הוא עשה עבודת שדה במשך שנה וחצי בשבט אבו ג'וועיד שבנגב.
נושא הדוקטורט היה "ניתוח סוציולוגי של שארות וקבוצות קורפורטיביות בין הבדווים בנגב".
הדוקטורט נבדל מעבודות אחרות שנכתבו באותה תקופה בכך ששילב את הקונטקסט החברתי בניתוח הסוציולוגי.
כתוצאה מזה הבין ש"אורח החיים הבדוי הטיפוסי" של שבטים אלה אינו אלא תוצאה מכך שהממשל הצבאי הישראלי הטיל עליהם סגר ומנע מהם להשתתף בכלכלת השוק הרחבה.
באותה תקופה הוקמה הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, הייתה זו האוניברסיטה היחידה שלא הייתה תלויה באוניברסיטה העברית, ומרקס הוזמן לייסד בה מחלקה לאנתרופולוגיה.
הוא היה האנתרופולוג הראשון שזכה למינוי אקדמי רגיל בארץ.
לימד באוניברסיטת תל אביב החל מ-1964, אז מונה כמרצה, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1995 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1976 ייסד מרקס מחלקת מחקר אנתרופולוגית במכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון בשדה בוקר ועמד בראשה עד 1989. היחידה הזאת שימשה מוקד משיכה לחוקרים שעסקו בחברות נוודים.
הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטאות מנצ'סטר, ברקלי, ברנדייס, קייפטאון, אוקספורד, האיים האגאיים, וקופנהגן.
בשנת 1997 נבחר כחבר של כבוד במכון האנתרופולוגי המלכותי הבריטי.
בשנת 1989–1990 שימש יועץ אקדמי למרכז למחקרי פליטים של אוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1992–1995 כיהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, גוף שנועד לפתח את קשרי המדע בין האוניברסיטאות המצריות והישראליות.
עמנואל מרקס היה נשוי לדליה, מורה ויועצת חינוכית, ולהם שלושה ילדים.
הוא נפטר בפברואר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה.
ספרו זה של מרקס הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ראה אור בעברית ב-1974 והוא גרסה מעודכנת של ספרו האנגלי (Bedouin of the Negev) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1967. עבור ספר זה זכה בפרס בן צבי לשנת 1973.
מרקס טען בספר כי "הסגר" שהטיל הממשל הצבאי על הבדווים לא שירת צרכים ביטחוניים, אלא נועד למנוע מהם להיכנס לשוק העבודה, על מנת להקל על עולים יהודים חדשים למצוא תעסוקה.
ההשתלטות ההדרגתית של המדינה על אדמות הנגב, יצרה חלוקה מעמדית בין בדואים בעלי אדמות שנחשבו לבדווים "אמיתיים" וחסרי אדמה שנחשבו ל"פלחים", וכל מעמד פיתח דפוסי מגורים ונדידה ודרכי נישואים משלו.
השבט נעשה ליחידת מנהל של המדינה, ועיקר תפקידן של קבוצות המוצא הקורפורטיביות היה להגן על אדמות, והנישואים של צעירים שועבדו לאינטרסים הפוליטיים והכלכליים של קבוצות המוצא.
מונוגרפיה זו כתב מרקס ביחד עם הכלכלן פרופסור יורם בן פורת והמזרחן פרופסור שמעון שמיר.
נוסח מלא של המחקר יצא לאור בעברית ב-1974 בהוצאת מרכז דיין באוניברסיטת תל אביב.
הוא עוסק במחנות הפליטים הפלסטינים בשטחים, לצורך כתיבתו הם עשו עבודת-שדה במחנה הפליטים ג'לזון בקרבת רמאללה בשנת 1968 ולאחר מכן במחנות נוספים בעזה וביהודה ושומרון.
החוקרים מצאו כי הפליטים מעורים היטב בחיי הכלכלה, שרוב המחנות הפכו לפרוורים של ערים סמוכות, ושהבתים במחנות עברו בהדרגה לבעלות דייריהם ונמכרו בשוק החופשי.
מכאן החוקרים מצאו שחלק ניכר מאוכלוסיית המחנות לא היו פליטים כלל ועיקר.
מסקנתם הראשית הייתה שמחנות הפליטים הפכו לשכונות פועלים עירוניות, ושמוטב לשפר את תנאי החיים במחנות הפליטים מלחתור לחיסולם.
לדעתם פתרון שאלת הפליטים ימצא בהסדר בעלויות על מקרקעין שלהם ובתשלום פיצויים הוגנים עבור הרכוש שאבד להם, ולאו דווקא על ידי יישובם מחדש.
במהלך כל הקריירה האקדמית שלו כתב מרקס מאמרים על הפליטים הפלסטיניים.
משנות האלפיים עסק בעיקר בשאלה של תשלום פיצויים לפליטים הפלסטיניים כתנאי להסדר שלום בר קיימא באזור, ובשאלה של ביטול סוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים פלסטיניים של האו"ם.
לדעתו של מרקס עשה הארגון בשנותיו הראשונות רבות כדי ליישב את הפליטים, להקנות להם חינוך יסודי, ולשלבם בשוק העבודה.
במשך שנות קיומו, גדל מספר הפקידים ונתמעטו השירותים שהארגון הגיש לפליטים, ועבודתו התמקדה בשירותי החינוך.
אונר"א שבויה היום בידי 24,000 פקידיה, רובם מורים, המונעים את העברת השירותים שלה לידי הרשות הפלסטינית.
ההקשר החברתי של התנהגות אלימה: מחקר אנתרופולוגי-חברתי על עיירת עולים בישראל
ב-2015 ראה הספר אור בעברית בהוצאת רסלינג.
הספר עוסק בסוג מסוים של אלימות שמרקס מכנה אלימות חברתית, והוא מבוסס על שנתיים של עבודת שדה (1966-1964) בעיר הפיתוח מעלות, הנקראת בספר "גלילה".
מרקס עסק בהקשר הבירוקרטי של האלימות, בכך שהבירוקרטיה הייתה סיבתה של האלימות.
במעלות הייתה אוכלוסייה של עולים חדשים, בעיקר ממרוקו, שהשלטונות הושיבו אותם במקום שלא הייתה בו תעסוקה.
השלטון סיפק להם דירות של עמידר, עבודות דחק של הקרן הקיימת וקִצבות סעד.
בצורה זו נוצרה תלות של האוכלוסייה במיעוט פקידים שסיפקו את צורכיהם הבסיסיים.
כדי להשיג משאבים כגון דירה או סיוע גדול יותר היו צריכים התושבים להפעיל לחצים, ומי שהיה לו כוח היה מסוגל להפעיל אלימות.
מקרים של אלימות ממשית היו נדירים.
היו בעיקר איומים באלימות, ואלה הביאו במקרים רבים לתוצאות.
מרקס מנסה בספרו לחרוג מהפרדיגמה התאורטית המקובלת הגורסת שתסכול גורם אגרסיה.
הוא סוקר בספרו סוגים שונים של אלימות, כאשר הנפוץ ביותר מביניהם הוא "אלימות חברתית" או אלימות כופה.
אלימות זו היא סוג של כוח, ואנשים משתמשים בו בצורה מחושבת ומבוקרת, יחד עם סוגי כוח אחרים, כדי להשיג מטרה מקובלת בחברה שלהם.
עיקר כוונתה של הפעולה האלימה היא להעביר מסר מורכב, ואילו האיום של פגיעה פיזית ואפילו פגיעה פיזית של ממש הם בעלי חשיבות משנית, ונועדו בעיקר ליצור מתח דרמטי וקשב.
האנשים האלימים במעלות מעולם לא פגעו בפקידים, אך לעיתים קרובות סייעו מעשיהם בהשגת מבוקשם, למשל משרה, שיפור התנאים הסוציאליים או דירה חדשה.
הסוג השני של אלימות שמצא במעלות הוא "אלימות מתחננת" של אנשים שהיו במצוקה, אבל לא ידעו כיצד לפתור את בעיותיהם.
זו לא הייתה אלימות כלפי האנשים שהיה הפתרון בידם, אלא כלפי מישהו קרוב, הרבה פעמים בן המשפחה.
לפעמים גם מהאלימות הזו צמחה הישועה.
למשל, אדם עלול לפגוע באשתו כאשר היא מוכיחה אותו על שכרו הנמוך, מכיוון שהוא חושש לבקש העלאה מהממונה עליו.
זהו שם הספר בעריכתו של מרקס שראה אור בשנת 1980 בהוצאה אקדמיק פרס בלונדון (A Composite Portrait of Israel) וסיכם שורה של מחקרים שערך ביחד עם עמיתיו (וביניהם טרי אבנס, מירון ארונוף, דון הנדלמן, חיים חזן, דפנה יזרעאלי, רואן אוז'ן ומשה שוקד) בשנות השבעים.
הספר שירטט דיוקן אנתרופולוגי של ישראל באותה תקופה.
הוא כלל שורה של מחקרים על אתרים שונים בארץ, כמו קיבוצים, מושבים, עיירות פיתוח, שכונות, מפעל תעשייתי ובית מלאכה לעובדים מוגבלים, וארגונים ביורוקרטיים כמו נמל אשדוד.
המטרה העיקרית לא הייתה לתאר בפירוט את הקהילה, אלא לזהות את הכוחות הכלכליים, הפוליטיים, ואת הארגונים הביורוקרטיים והאידאולוגיות המשפיעים עליה.
מאחר שהשפעות אלה מתווכות על ידי נציגי השלטונות והארגונים האחרים המנהלים יחסי חליפין עם הקהילה הן לובשות בכל אתר ואתר צורות מיוחדות.
אך מבעד לגיוון המבני ניתן לזהות את הכוחות הפועלים בזירה - מהם הנמצאים בתחומי הארץ ואחרים המצויים הרחק מעבר לגבולותיה - ולקבל תמונה נאמנה למדי של המציאות הישראלית.
בשנת 2002 השתתף מרקס בצוות מחקר של האוניברסיטה העברית בראשות חוקרת הפרהיסטוריה נעמה גורן-ענבר, שעסק באתר הפלאוליתי גשר בנות יעקב, שהיה מיושב במשך כ-100,000 שנה בין 850 ו־750 אלף שנה לפנה"ס.
במסגרת המחקר פרסם מרקס מאמר אחד ובו ניסה לשחזר איך יכלה להיראות החברה האנושית המוקדמת בתקופה ההיא.
מסקנותיו הן שאנשים עסקו לפרנסתם בציד ובלקט.
לעבודה זו נדרשו כארבע שעות ביום, דבר שהותיר בידיהם זמן פנוי רב לעסוק בטיפוח קשרי חברה.
הם היו מאורגנים בלהקים של כמה עשרות חברים שחבריהם גידלו ביחד את הילדים ותמכו זה בזה.
המעבר מלהק ללהק היה קל ותכוף.
חברי הלהק יכלו להביא בני זוג מלהקים אחרים ולהוליד איתם ילדים, אך מכיוון שלא נצרכו לשירותי הילדים לא נצרכו לבני-זוג קבועים.
כל הנשים יכלו לחנך ולהניק את הילדים וכל הגברים יכלו לטפל בהם.
מכיוון שעמד לרשות האוכלוסייה הדלילה שטח רב, היה המזון מצוי בשפע.
לכן לא תבעו בעלות על טריטוריה קבועה ויכלו לחיות בשלום עם השכנים.
הבדווים בהר סיני: מחקר אנתרופולוגי של הכלכלה הפוליטית
עיקר פרנסתם של הבדווים בתקופה שישראל שלטה בסיני הייתה מעבודת הגברים, ששהו במשך חודשים שלמים במקומות עבודה רחוקים מהבית.
העבודה הייתה מכניסה יותר מהבוסתנים ומגידול בהמות, אך בגלל התנאים הפוליטיים והכלכליים הלא יציבים באזור הייתה נתונה לתנודות ולאי-ודאות.
מרקס היה עד לתהפוכות בשוקי העבודה שחלו בעקבות מלחמת יום הכיפורים ובעקבות המשא-ומתן לשלום בין מצרים וישראל.
הוא ראה שהבדווים משקיעים מאמצים בלתי-נלאים בבניית מסגרות להבטחת קיומם, שכללו שמירה קפדנית על קשרי השארות, שמירה על מקורות מים, אדמה חקלאית ודרכי מעבר באמצעות חיזוק השבט, שמירה על הבוסתנים והעדרים כאלטרנטיבה כלכלית, וכן על ידי אגירת מלאי מזון.
פרק אחד בספר עוסק בסוחרים מאל עריש שמביאים את כל הסחורות שדרושות לקיום הבדווים והם הופכים לחלק אינטגרלי מהחברה.
בלי הסוחרים האלה הבדווים לא היו יכולים להתקיים, כי קשה לגדל תבואה בתנאים השוררים בדרום סיני.
פרק אחד בספר עוסק בהברחת חשיש.
זו תרמה כשלושים אחוזים מהכנסת הבדווים לפני שישראל כבשה את האזור וחזרה לקדמותה אחרי שישראל עזבה אותו.
החשיש עובר דרך ארוכה, החל מאזור הגידול בלבנון, דרך ירדן, סעודיה וסיני, עד שהוא מגיע לצרכנים במצרים.
פרק אחר עוסק בנאות המדבר ומראה שכולן הוקמו על ידי אנשים, חלקם אף במקומות שקשה להתיישב בהם.
למשל, כל הבוסתנים בהר הגבוה הוקמו במאמצים גדולים, כי הבדווים נאלצו לא רק לחפור בארות אלא גם להביא את האדמה.
הם ראו בהם השקעה כדאית, משום שסיפקו להם מקור פרנסה אלטרנטיבי, למקרה שתיעלם האפשרות לעבוד עבודת חוץ.
מעורבותו של מרקס בענייני הבדווים בנגב הגיעה לשיא בשנת 1980, כאשר החליטו השלטונות לפנות מאות משפחות בדואיות מאדמתן כדי להקים שדה תעופה צבאי במזרח בקעת באר שבע.
הוא יצא לשנת חופשה מהאוניברסיטה כדי לתווך, יחד עם צוות של מתכננים, בין הבדווים לשלטונות.
ההסכם שהושג בין הצדדים אושרר בחוק; הוא אפשר את הקמת שדה התעופה והביא להקמתן של שתי עיירות חדשות, כסייפה וערערה.
אך עיקר חשיבותו לדעת מרקס בכך שסלל את הדרך להכרה בזכויותיהם של הבדווים על האדמות החקלאיות שעיבדו במשך דורות.
מרקס סיכם את ניסיונו בתחום זה במאמר
בו הסביר שהאנתרופולוג יכול, ואולי חייב, לסייע ולייעץ הן לנחקרים והן לצוותי תכנון וביצוע, אך אינו יכול להצליח בפעילות פוליטית ישירה למען הנחקרים.
מרקס ליווה את ההתפתחויות בערי הבדווים מאז ועד היום.
הוא שימש יועץ לתוכנית אב של העיר הבדווית רהט.
דן רבינוביץ בריאיון עם עמנואל מרקס, קיימברידג', 1983
1974 יורם בן-פורת, עמנואל מרקס, ושמעון שמיר, מחנה פליטים בגב ההר.
תל אביב: מכון שילוח, אוניברסיטת תל אביב.
1980 פרקים באנתרופולוגיה חברתית, בעריכת משה שוקד, עמנואל מרקס, ושלמה דשן.
1988 ישראל: אנתרופולוגיה מקומית, בעריכת אורית אבוהב, אסתר הרצוג, הרווי גולדברג, ועמנואל מרקס.
2015 ההקשר החברתי של התנהגות אלימה: מחקר אנתרופולוגי-חברתי על עיירת עולים בישראל.
תרגום: תמי אילון-אורטל, תל אביב: רסלינג.
2019 הבדווים בהר סיני: מחקר אנתרופולוגי של הכלכלה הפוליטית, תרגום: תמי אילון-אורטל.
2021 אלימות מצד המדינה, גרמניה הנאצית בשנים 1938–1941, תרגום: תמי אילון-אורטל.
עמנואל סקל (נולד ב-10 באוגוסט 1940) הוא אלוף בצה"ל בדימוס, שכיהן כמפקד מפקדת חילות השדה.
נולד באוגוסט 1940 במושב בית יוסף שבעמק בית שאן.
בהיותו בן חמש וחצי עברה משפחתו לחולון, שם גדל ולמד בבית ספר עממי ותיכון.
ב-1958 התגייס סקל לגדוד 12 בחטיבת גולני והיה חניך מצטיין בקורס מכ"ים.
בינואר 1960 השתתף כמפקד כיתה במבצע חרגול (תאופיק) כנגד הסורים ברמת הגולן.
בהמשך שירת כמפקד מחלקה בקורס מפקדי כיתות של גולני והשתחרר ב-1961 בדרגת סגן.
בשנים 1961–1967 למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל תואר ראשון ב-1964 ובהמשך, ערב מלחמת ששת הימים, תואר שני בהצטיינות על עבודתו: "הגאולוגיה של רכס מנוחה".
סקל עבד במכון הגיאולוגי לישראל ופרסם מספר מחקרים גאולוגיים במסגרת המכון.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין מילואים - מ"מ תול"ר - בפלוגות הסיור של חטיבה 4 בחזית הירדנית.
ביולי 1968 קיבל סקל, לבקשתו, חל"ת לשנתיים מהמכון הגאולוגי, חזר לשירות קבע בצבא בדרגת סרן ועשה הסבה לשריון.
לחם כמ"פ טנקים בגדוד 77 של חטיבה 7 במלחמת ההתשה בתעלת סואץ ובקעת הירדן.
בתום החל"ת השתחרר וחזר לתקופה קצרה למכון הגיאופיזי, ולאחר מכן חזר לצה"ל.
הוא פיקד על הפלס"ר של חטיבה 14 והיה סגן מפקד גדוד 9 בחטיבה.
במאי 1972 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת יום הכיפורים.
בפרוץ מלחמת יום הכפורים היה גדוד 52 שבפיקודו מופקד על הגזרה הדרומית של התעלה ובשעת נעילה, תוך כדי לחימה, עבר הגדוד לפיקוד חטיבה 401. הגדוד נהל קרבות בלימה קשים ומרובי אבידות כנגד הארמייה השלישית של הצבא המצרי ופלוגה ג' שלו בלמה ב-6 באוקטובר מאמץ נחיתה מצרי בחוף האגם המר.
בין ה-7 ל-9 באוקטובר נהל הגדוד קרבות מופת של לחימת שריון בשריון, וב-9 לחודש השמיד גדוד טנקים מצרי תוך 20 דקות.
ב-12 באוקטובר ניהל קרב אישי נועז, תוך שהוא מבקיע לבדו אל תוך מערך מצרי בסיוע לגדוד 195. על תפקודו במלחמת יום הכפורים עוטר בעיטור העוז.
גדוד 52 בפקודו סיים את מלחמת יום הכפורים בג'בל ג'ניפה שבגדה המערבית של התעלה ובהמשך הגיע לקילומטר ה-101.
בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבה 401, מפקד חטיבה 691, מפקד חטיבה 401 הסדירה וראש מחלקת תו"ל במה"ד.
בשנים 1977–1978 למד סקל במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית.
עם שובו מארצות הברית מונה למפקד בית הספר לשריון.
בדצמבר 1981 מונה למפקד אוגדה 252 הסדירה, עליה פיקד במלחמת שלום הגליל בלחימה בגזרה המזרחית בלבנון.
בהמשך היה סגן מפקד מפקדת חילות השדה.
באפריל 1985 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד גיס 441.
לאחר שהרמטכ"ל משה לוי פסח עליו בסבב מינויים, שימש למשך כשנה כיועץ לתעשייה האווירית לאחר שגם הרמטכ"ל דן שומרון לא העניק לו תפקיד, פרש בינואר 1988 מצה"ל, כשהוא ממשיך לשמש כמפקד גיס 441 במילואים.
בפברואר 1988 התמנה למנכ"ל חברת "פוספטים בנגב", אותה הביא מהפסד עמוק לרווח.
על הישגיו אלה קבל את פרס קפלן.
בדצמבר 1990 חזר לצה"ל, לבקשתו של הרמטכ"ל המיועד אהוד ברק ופיקד על מפקדת חילות השדה עד סוף 1994. סקל המשיך לפקד על גייס 441 עד ספטמבר 1992.
ב-1 בינואר 1995 התמנה למנכ"ל חברת קצא"א, נהל אותה במשך 10 שנים וקדם אותה בתחומים רבים.
באוגוסט 2005 פרש מניהול החברה.
לבקשת אלוף בני גנץ, אז מפקד זרוע היבשה, סייע סקל בתחקור לחימת היבשה במלחמת לבנון השנייה.
ביוני 2010 הוענק לו תואר דוקטור במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו "הסדיר יבלום".
העבודה פורסמה בספר הנושא שם זה אשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
סקל היה מרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה ולימד במכללת אשקלון בשנים 2011–2016. משמש כחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן.
גר ברחובות, נשוי לעדנה, ד"ר לביוכימיה, ולהם שלושה ילדים.
בנם נהרג ב-1986, במהלך פשיטה של סיירת גולני בסמוך לכפר זיבקין.
החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים, "הוצאת מעריב", 2011.
בן הארץ, הוצאה אישית, 2015
כי מלחמתה כה ארוכה, הוצאת דיאלוג, 2019
ימי לבנון - אוגדה 252 במלחמת שלום הגליל, ליאור שרף, 2019
סיני שבלב, ליאור שרף - הפצות, 2020
עמנואל פהו הוא חלילן סולן שווייצרי בעל שם עולמי.
פהו נולד בז'נבה שבשווייץ, למשפחה שלא עסקה במוזיקה, והעביר את ילדותו באיטליה.
הוא החל את לימודי החליל שלו בגיל ארבע.
הוא למד אצל חלילנים ידועי-שם, בהם קרלו ברונל ואורל ניקולה, וקיבל את הכשרתו המוזיקלית המקצועית בקונסרבטואר של פריז.
את הקריירה התזמורתית המשמעותית והסולנית שלו החל בשנת 1992, אז התקבל למשרת החלילן הסולן באחת מן התזמורת הידועות בעולם – הפילהרמונית של ברלין (אף כי באופן רשמי הוא המשנה לסולן).
הוא מרבה להופיע עם תזמורות ולנגן בקונצרטים קאמריים ברחבי העולם.
כמו כן, לפהו חוזה בלעדי עם חברת התקליטים EMI (כיום Warner), והוא החלילן המוקלט ביותר בשנים האחרונות (הוציא כ-30 אלבומים, נכון ל-2009).
עמנואל פהו מפגין יכולת מרשימה בהתמחותו בכל סגנון וז'אנר, בין שבמוזיקת בארוק או ג'אז ובין שבמוזיקה קלאסית, רומנטית או מוזיקה בת זמננו – הן מוזיקה קונצ'רטנטית והן מוזיקה קאמרית.
הוא מנגן על כמה דגמים של חליל מודרני – חליל מצופה כסף של ימאהה, חליל מורמצו, ובעיקר חליל של חברת ברנן-קופר.
לפהו שני בנים מנישואים קודמים, גרגואר, ואחיו הצעיר טריסטן.
עמנואל פהו החל בקריירה בת 50 קונצרטים בשנה, אך מספר זה עלה לכ-160 קונצרטים מאמצע שנות ה-90. הוא הופיע כסולן בין היתר עם הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו באווריה, תזמורת הרדיו של צרפת ותזמורות רבות נוספות.
הוא מופיע גם עם נגנים ידועי-שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית ברחבי העולם.
בשנים האחרונות, עמנואל פהו הוא אורח כמעט קבוע בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, והוא מנגן בו במסגרת אנסמבלים וכן ביצירות סולניות לחליל.
בהיותו אורח כבוד של הפסטיבל, הוא גם מעביר כיתות אמן לחלילנים במרכז למוזיקה בירושלים במשכנות שאננים.
עמנואל נוי-מאיר (2 בפברואר 1941 – 6 באוקטובר 2009) היה בוטנאי ואקולוג ישראלי.
נוי-מאיר נולד בשם עמנואל נוֹיְמַאיֶיר (Neumeyer) ב-1941 בקולוניה החקלאית אביגדור (Avigdor) שבמחוז אנטרה ריוס בארגנטינה לאלכסנדר קארל נוימאייר (1910–1989), יליד גרמניה, בנו של עורך הדין ושופט בית המשפט העליון בבוואריה אלפרד נוימאייר (1867–1944), ממנהיגי הקהילה היהודית בבוואריה, שהצטרף לבנו בארגנטינה ב-1941.
בשנת 1965 סיים לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1966 קיבל בה תואר שני בבוטניקה.
בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור בביוגאוגרפיה מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
חזר לאוניברסיטה העברית ומונה בה למרצה בפקולטה לחקלאות.
בשנת 1976 עלה לדרגת פרופסור חבר, ומשנת 1979 היה פרופסור מן המניין, מינוי בו החזיק עד פרישתו לגמלאות בשנת 2007.
נפטר בחיפה ב-6 באוקטובר 2009, במהלך ניתוח החלפת מסתם בלב.
1966 - מסטר בפיזיולוגיה של הצמח באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בסקר וניתוח של הצומח בדרום מערב אוסטרליה.
1976 – זוכה בפרס לנדאו למחקר.
1970-1973 – מרצה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים
1973-1976 - מרצה בכיר במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים
1976-1979 - פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים
1979-1997 – פרופסור, אקולוגיה של הצומח, המכון למדעי החיים, אבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים
1997- 2007 – פרופסור, אקולוגיה של הצומח, הפקולטה לחקלאות, רחובות
1979-1981 – ראש החוג לבוטניקה, האוניברסיטה העברית בירושלים
1982-1984 - ראש החוג ללימודי הסביבה, האוניברסיטה העברית בירושלים
1989-1990 – יו"ר הוועדה המדעית לשיקום יערות הכרמל ומניעת שריפות
1998 - 2000 - חבר דירקטוריון, רשות שמורות הטבע והגנים
שיתף פעולה עם האקולוג, פרופסור בריאן ווקר (Brian Walker) בהגדרת שיטה אוניברסלית לסיווג כל שינוי באופיים של חברות צמחים בעקבות תהליכים טבעיים, רעייה או התערבויות של בני אדם.
כיום זו השיטה המקובלת בארצות הברית לניתוח השינויים בצומח בשטחים פתוחים, בעיקר במערב החצי שחון.
הפעילות הבינלאומית של עמנואל נוי-מאיר לא צמצמה את התעניינותו בנושאים אקולוגיים בארץ.
עמנואל מנזורולה הוא פרופסור לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון ומחברם של ספרי לימוד בכימיה.
מחקריו עוסקים בתחום התרמודינמיקה של התמיסות.
הוא למד לתואר בכימיה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בכימיה פיזיקלית ותואר ראשון ושלישי בהנדסה כימית מאוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 1982 ל-1996 שימש כראש המחלקה לכימיה במכללה הטכנולוגית בבאר-שבע.
מאז 1986 הרצה במשרה חלקית באוניברסיטת בן-גוריון כפרופסור חבר.
בשנים האחרונות שימש כמרצה וכראש המחלקה לחוזי מחקר במכללה האקדמית להנדסה בנגב.
מנזורולה הוא מחבר ספרי לימוד כימיה.
בנוסף, הוא עורך פטנטים במשרד לוצאטו את לוצאטו, ובשנת 2004 הפך לשותף במשרד.
קומפלכסים מעורבים של שתי מתכות וליגנד, 1984
עקרונות הכימיה, שני כרכים, 1991
כימיה לבית הספר התיכון, שלושה כרכים, 1996
כימיה לבית הספר התיכון - מדריך למורה, 1997
יסודות הכימיה - מיועד לתלמידי הנדסה ומדעים כקורס מבוא, 1998
עמנואל מנדל היה נוירולוג ופסיכיאטר יהודי-גרמני, פרופסור באוניברסיטת ברלין, מנהל בית החולים הכללי בברלין ופוליטיקאי, חבר הרייכסטאג של הקיסרות הגרמנית.
עמנואל מנדל נולד בשנת 1839 בבּוּנצלאוּ שבשלזיה תחתית (כיום בולסלבייץ בפולין).
את תואר הדוקטור שלו קיבל ב-1860 בנושא אפילפסיה.
לאחר קבלת התואר עבד במרפאה של אדוארד היימן.
בעקבות מחלה קשה של ד"ר היימן החל ב-1864 לנהל את המרפאה, וב-1868 הקים מרפאה פסיכיאטרית ברובע פנקו בברלין.
בהמשך התמחה בנוירולוגיה ובפסיכיאטריה וקיבל את ההסמכה כמרצה באוניברסיטה ב-1873.
מ-1884 לימד פסיכיאטריה באוניברסיטת ברלין וכן פסיכיאטריה משפטית, והתמנה למנהלה של המרפאה הפסיכיאטרית.
ב-1885 התפטר מניהול המרפאה, ועשר שנים מאוחר יותר מכר אותה לגוסטב שולינוס (Scholinus).
ב-1882 ייסד מנדל את כתב העת "כתב העת המרכזי לנוירולוגיה" (Neurologisches Centralblatt), שאותו ערך עד מותו.
בכתב עת זה פרסם גם פרויד.
עמנואל מנדל היה חבר במפלגת הקדמה הגרמנית.
ביוזמתו נבנה ב-1905 בית חולים ברובע פנקו בברלין.
קהילת פנקו העמידה לזכרו ב-1911 פסל בדמותו בגן בית החולים; בשנת 1935 סילקו הנאצים את הפסל, ומאז נעלם.
מנדל היה חבר ברייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) מ-1877 עד 1881 והיה מעורב בחקיקה בנושאי בריאות.
תחומי ההתעניינות של מנדל היו שיתוק מתקדם, מאניה ואפילפסיה.
הוא דגל בסינתזה של פסיכיאטריה ונוירולוגיה.
ב-1893 החל להשתמש בתמצית של Duboisia myoporoides, מין עץ הגדל באוסטרליה, לטיפול במחלת פרקינסון.
המרפאה והמעבדה שניהל היו קשורים (אך לא שייכים) לאוניברסיטה.
עמנואל נשרי (1913–2000) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על בית הספר לקצינים, היה נספח צה"ל במערב אירופה ומפקד פיקוד הגדנ"ע.
נשרי נולד בפולין למשפחת אורלנסקי ועלה לארץ ישראל ב-1932. הוא התנדב לארגון ההגנה, שימש מפקד רעננה, מפקד נפת חפר, במהלך מלחמת העולם השנייה שימש מדריך בקורס מפקדי מחלקות ומפקד קורסי מ"כים.
לאחר המלחמה נשלח מטעם הארגון לאירופה, שימש סגן מפקד ההגנה בגרמניה וב-1948 מונה למפקד הארגון בצרפת וצפון אפריקה, הוא פעל לגיוס צעירים ניצולי השואה ולהעפלתם לארץ ישראל, ואימוני הגנה עצמית לקהילות יהודיות.
בשובו לישראל שימש במלחמת העצמאות כסגנו של מיכאל בן-גל, מפקד חטיבת קרייתי ומחוז תל אביב.
לאחר מכן פיקד על מחוז השפלה.
בפברואר 1948 מונה לקצין מנהלה בחיל האוויר וביוני 1950 לעוזר הנספח הצבאי במערב אירופה, בשובו לישראל זכה לאות לגיון הכבוד.
באוקטובר 1952 מונה למפקד בית הספר לקצינים של צה"ל ומילא תפקיד זה עד פברואר 1955, במהלך תקופה זו היה חבר בהרכב השופטים של בית הדין הצבאי שהרשיע את נאשמי מחתרת צריפין.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל במערב אירופה, שמושבו בפריז בירת צרפת.
בתקופה זו פעל לחיזוק הקשרים בין ישראל לצרפת, על רקע החמרת המצב הביטחוני בישראל.
הוא היה שותף למשא ומתן ולעסקאות הרכש הראשונות מצרפת שכללו מטוסי אוראגן, מיסטר, טנקי AMX-13 ועוד.
שיתוף הפעולה הגיע לשיאו במלחמת סיני בה צרפת ובריטניה יחד עם ישראל נגד מצרים.
על פועלו זכה נשרי באות לגיון הכבוד שהוענק לו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי.
באוגוסט 1959 מונה למפקד פיקוד הגדנ"ע תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1960. יצא ללימודים והשתחרר ב-1963.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה למנהל חברת הספנות סומרפין, שנסגרה ב-1966.
נשרי הוא אב לשתי בנות מאשתו הראשונה חנה סקולסקי: הפסנתרנית ורדה נשרי, והדה עמיר פסיכולוגית, מרצה ומדריכת מנחי קבוצות ויועצים ארגוניים והוא סב לנגנית המשור נטלי פרוז.
עמנואל פאפו (נולד ב-3 במרץ 1981) הוא כדורגלן עבר גנאי.
פאפו התחיל את הקריירה שלו בליברטי פרופשיונלס.
ב-13 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד הפועל פתח תקווה.
ב-30 בנובמבר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 3-3 נגד הפועל תל אביב בדקה ה-90.
בקיץ חתם בהפועל כפר סבא שעלתה לליגת העל בסיום העונה הקודמת ועזר לה במאבקי ההישרדות בליגת העל.
לרנקה הקפריסאית, בסיום עונת ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
בקיץ חזר לישראל כאשר חתם בהפועל חיפה.
לאחר שלא זכה לדקות משחק, בינואר חתם בבית"ר שמשון תל אביב מהליגה הלאומית.
בקיץ חזר לליברטי פרופשיונלס, בה שיחק ארבע עונות בסיומן פרש מכדורגל.
ב-19 באוקטובר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה נגד פאפו השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת אתונה (2004), אך הנבחרת הודחה בשלב הבתים.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2006 שהיה המונדיאל הראשון אליו העפילה לראשונה בתולדותיה באותה שנה, ואף הגיע עימה לשמינית הגמר.
עמנואל סארקי (נולד ב-26 בדצמבר 1987) הוא כדורגלן האיטי-ניגרי המשחק בגורניק מישלוויצה בעמדת הקשר.
סארקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לין אוסלו ובגיל 19 חתם בצ'לסי אך הושאל לוסטרלו בה שיחק 4 שנים כשחקן מושאל מצ'לסי מתוכן רק בעונת הצליח להיות שחקן חשוב במערכת עם 28 הופעות בהם גם כבש את שער הבכורה בקריירה שלו.
ב-27 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 נגד מכבי תל אביב.
ב-20 בנובמבר 2010 כבש את השער היחיד שלו במדי אשדוד בהפסד 2-1 נגד מכבי פתח תקווה.
בתום העונה עזב את אשדוד וחזר לבלגיה כאשר חתם בוואסלנד-בוורן בה מיעט לשחק ובסיום העונה עזב.
לאחר חצי עונה שלא שיחק, ב-11 בפברואר 2013 חתם בוויסלה קרקוב הפולנית וכעבור כחודש ערך את הופעת הבכורה שלו בקרקוב בניצחון 1-2 נגד פולוניה ורשה.
בפברואר חתם בפרטיזן ברדיוב מהליגה הסלובקית השנייה.
בצעירותו שיחק סארקי בנבחרות הצעירות של ניגריה.
בשנת החליט לייצג את האיטי מאחר שסבו נולד שם.
ב-12 בנובמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד במסגרת מוקדמות גביע הזהב 2015.
עמנואל נבון (נולד ב-21 בינואר 1971) הוא דוקטור ליחסים בין-לאומיים אשר מרצה בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב.
הוא עמית בכיר במכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון (JISS) ופרשן בערוץ i24news.
נבון נולד בשם עמנואל מרז'ן למשפחה מתבוללת בפריז שבצרפת.
למד בבית ספר יסודי דו-לשוני (צרפתית/אנגלית).
את תוארו הראשון במנהל ציבורי קיבל מהמכון למדע המדינה פריז.
במהלך לימודיו התמחה במשרד החוץ הצרפתי ובמשרד האוצר הצרפתי.
בראשית שנות העשרים לחייו חזר בתשובה, ובשנת 1993 עלה לישראל בגפו והשלים תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התגייס לצה"ל בגיל 24 ושירת בהנדסה קרבית.
במהלך לימודיו לתואר שני חיבר עבור משרד החוץ הצעה לרפורמה של האו"ם.
כדוקטורנט, היה עמית במרכז שלם.
נבון החל את הקריירה שלו בחברת הלוי דוויק, כיועץ לחברות ישראלית שביקשו להצטרף לתוכנית המחקר והפיתוח של הנציבות האירופאית.
בשנים 2003-2005, שימש כמנכ"ל הרשת העסקית לשיתוף פעולה בינלאומי (BNIC), עמותה שהכשירה את ראשי המשק הישראלי בתחום ההסברה.
בשנים 2005-2010 היה שותף מנהל בחברת נבון-לוי ושות' (חברת ייעוץ לקידום פרויקטים חקלאים ואנרגטיים ישראלים באפריקה שמדרום לסהרה) ובשנים 2011-2016 שימש כראש התוכנית לתקשורת ומדע המדינה במכללה החרדית בירושלים (מטעם אוניברסיטת בר-אילן).
בין ינואר 2023 לאפריל 2025 הוא שימש כמנכ"ל ארגון ELNET בישראל.
מאז שנת 2002, נבון מרצה (כעמית הוראה) בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2012-2022 הוא היה מרצה (כמורה מן החוץ) בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן.
הוא מלמד ולימד שיעורים על מדיניות החוץ של ישראל, על תולדות הדיפלומטיה, על האיחוד אירופאי, על הגלובליזציה, ועל מדיניות אנרגטית.
הוא לימד במכללה לביטחון לאומי.
בשנים 2013-2023 היה עמית בכיר בפורום קהלת, ובשנת 2017 הצטרף ל-מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון (JISS) כעמית מחקר.
בנייר המדיניות שהגיש לכנס הרצליה בשנת 2006 הצביע נבון על כשלי ההסברה של ישראל והציע דרכים להתגבר עליהם.
בנייר המדיניות שפרסם יחד עם פרופ' אברהם דיסקין עבור פורום קהלת, מציע נבון לאמץ את שיטת הרשימות הפתוחות וכן בריתות בין-מפלגתיות בבחירות לכנסת.
טורי הדעה של נבון התפרסמו בניוזוויק, לה מונד, לה פיגארו, הג'רוזלם פוסט, גלובס, דה מרקר, ישראל היום, מקור ראשון, ידיעות אחרונות, ומעריב.
הוא בעל טור בטיימס אוף ישראל, והיה בעבר בעל טור במידה.
נבון מרבה לתת הרצאות בחו"ל עבור ארגונים כמו הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, הלל, ואנלט.
במרץ 2011, הרצאה של ד"ר נבון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול הופרעה על ידי סטודנטים פרו-פלסטינים והוא נאלץ להסתלק מן הקמפוס בליווי כוחות ביטחון.
בנובמבר 2012, העיתונאי הבלגי אדי קקלברג קטע באמצע ובשידור חי ריאיון עם ד"ר נבון ברדיו RTBF לאחר שנבון האשים את העיתונאי בקידום התעמולה של החמאס.
ב-2019, נבון הוזמן על ידי בית הספר הגבוה של הכשרת מורים בשווייץ כדי להציג את עמדתו בסוגיית הפליטים הפלסטינים בעקבות סערה ציבורית שנוצרה על ידי ההחלטה המקורית של בית הספר להזמין רק מרצים המזוהים עם הנרטיב הפלסטיני.
ביולי 2020, נבון התעמת בטלוויזיה ANews עם עיתונאי טורקי אשר טען כי יהודה ושומרון הם שטחים ש "נגנבו" על ידי ישראל.
"שטחים אלו לא נגנבו, בניגוד לשטחים שמדינתך גנבה מקפריסין ומסוריה" השיב לו נבון.
נבון טוען כי התחום הידוע כ"תאוריות היחסים בינלאומיים" חסר תועלת ושהפולמוסים בדיסציפלינה זו מהווים הונאה אינטלקטואלית בגבול השרלטנות.
גישתו המזלזלת של נבון כלפי תאוריות היחסים הבינלאומיים עוררה ביקורת נוקבת של החוקרים דוקן בל ובריאן שמיט.
הביקורת של שמיט על נבון מצוטטת בהרחבה בספרות המקצועית.
נבון תומך בכלכלת שוק ובגלובליזציה.
הוא סובר שיש לנצל את היתרון הטכנולוגי של ישראל כדי לקדם עצמאות אנרגטית, עמדה שעוררה את הביקורת של פרופ' יחזקאל דרור.
נבון תומך הגישה האטלנטית: שימור ברית נאט"ו והאיחוד האירופי, הוא חשדן כלפי רוסיה, והתנגד לברקזיט.
נבון מגדיר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כ"מלכוד 22." הוא סובר שיש לחולל שינויים טריטוריאליים על מנת לשמר את האופי היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, אך אינו מאמין שניתן להגיע להסכם עם הפלסטינים.
הוא גם דוחה את האפשרות של נסיגות טריטוריאליות חד-צדדיות (כגון תוכנית ההתנתקות ב-2005) בשל הסיכון הביטחוני הכרוך בכך.
לדבריו, פתרון שתי המדינות "ממשיך לעבוד בתאוריה ולהיכשל בפרקטיקה." לשיטתו של נבון, ההתנחלויות אינן בלתי-חוקיות; הוא דוחה את "זכות השיבה" של הפלסטינים לישראל כחסרת בסיס במשפט הבינלאומי וכמנוגדת לפתרון שתי המדינות; והוא נחוש בדעתו כי רק מדינת ישראל הבטיחה את חופש הפולחן ושמרה על המקומות הקדושים של כל הדתות בירושלים.
בנובמבר 2005 מתח נבון ביקורת על ההיסטוריונים החדשים.
באפריל 2010, הוא גינה את "ג'יי קול" וטען כי יוזמה זו מתעלמת מן אחריות המנהיגות הפלסטינית בכישלון תהליך השלום.
באוקטובר 2016, נבון השיב לחגי אל-עד על קריאתו במועצת הביטחון לפעול נגד נוכחותה של ישראל ביהודה ושומרון.
ב-2020, נבון הביע את תמיכתו בתוכנית השלום של הנשיא טראמפ ובסיפוח יהודה ושומרון.
לטענתו של נבון, סיפוחים ישראלים חלקיים מעבר לקו הירוק אינם מנוגדים למשפט הבינלאומי ולפתרון שתי המדינות.
לשיטתו של נבון היהודים הם לא רק דת אלא גם לאום, ועל כן הם זכאים לזכות להגדה עצמית.
הוא רואה בציונות תנועת שחרור לאומית, וטוען כי לא ניתן לערר על הלגיטימיות של מדינת הלאום היהודית מבלי לערר על הלגיטימיות של כל מדינות הלאום.
נבון סבור כי אין סתירה עקרונית בין לאומיות מצד אחד (לרבות לאומיות יהודית) לבין דמוקרטיה ושוויון אזרחי מצד שני.
לפי כך, הוא תמך בחקיקת חוק הלאום, אם כי גם הסכים שיש לעגן במקביל את עקרון השוויון האזרחי.
לנבון ביקורת נוקבת כלפי יהודים פוסט-ציונים אנטי-ציוניים, כגון פיטר ביינהרט, מייק מרקוזי, ואיתן ברונשטיין אפריסיו, והוא מאתגר את טענותיהם.
אקטיביזם שיפוטי ותיקון שיטת הבחירות
לנבון גישה ביקורתית כלפי האקטיביזם השיפוטי והמהפכה החוקתית של השופט אהרון ברק.
נבון תומך בחקיקת חוק יסוד: החקיקה על מנת להחזיר את האיזון בין הרשויות באופן מוסכם ובתמיכת רוב מוצק.
נבון מתח ביקורת על הרפורמה המשפטית בישראל (2023) של יריב לוין.
הוא טען שהרפורמות של לוין "מוגזמות" ושהן "יחליפו חוסר איזון אחד על ידי חוסר איזון אחר במקום לתקן את חוסר האיזון אשר נוצר על ידי פסיקת בג"ץ במשך השנים."
נבון גם מציע שני תיקונים לשיטת הבחירות לכנסת: רשימות פתוחות והסכמי עודפים רב מפלגתיים.
בשיטת הרשימות הפתוחות, סדר חברי הרשימה נקבע ביום הבחירות בידי מי שמצביע לאותה רשימה (עם אפשרות להגבלות, כגון שריון מקום ראשון ליו"ר הרשימה וכיוצא בזה).
באשר להסכמי עודפים רב מפלגתיים, הם יאפשרו למפלגות שונות להתאגד לפני הבחירות ל"גוש" פוליטי אחד.
קולות מפלגה ב'גוש' שלא תעבור את אחוז החסימה יוענקו למפלגה הגדולה ב'גוש'.
שיטה זו תחזק את השתקפות רצונם של האזרחים בתוצאות הבחירות ולמפלגות הקטנות יהיה תמריץ להצטרף ל'ברית', שכן כך מצביעים יוכלו להצביע להן ללא חשש שתמיכתם לאחר הבחירות תוענק למנהיג 'הגוש' היריב.
גם למפלגות החוששות שלא יעברו את אחוז החסימה יהיה תמריץ להצטרף ל'ברית' שכן תומכיהם יוכלו להצביע להן תוך ביטחון שבכל מקרה קולותיהם יספרו ויחזקו את 'הגוש'.
"הכוכב והשבט" ופולמוס עם תום שגב
ספרו של נבון הכוכב והשבט: היסטוריה דיפלומטית של ישראל יצא לאור בעברית (בתרגום מאנגלית) בהוצאות "מערכות" ו "מודן" בשנת 2023 (עם הקדמה מהנשיא יצחק הרצוג).
ההיסטוריון תום שגב פרסם בעיתון הארץ מאמר מאוד ביקורתי על הספר ועורר פולמוס עם נבון.
בביקורת שלו, טוען שגב שנבון מייחס יותר חשיבות היסטורית לזאב ז'בוטינסקי מאשר לדוד בן-גוריון; שהוא משמיט ציטוטים מספרו של בני מוריס קורבנות; ושהוא מקבל בברכה את עליית הימין הקיצוני באירופה.
בתשובתו לשגב, אשר התפרסמה אף היא ב "הארץ," כותב נבון כי שלוש הטענות של שגב הנן מוטעות ומטעות.
בנובמבר 2012, נבון התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת הליכוד לכנסת ה-19, אך לא נבחר למקום ראלי.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2017, תמך נבון במועמדותו של פרנסואה פיאון בסיבוב הראשון ובמועמדותו של עמנואל מקרון בסיבוב השני.
בדצמבר 2019, נבון תמך במועמדותו של גדעון סער לראשות הליכוד והודיע על תמיכה בו עם פרישתו מהליכוד כעבור שנה והקמת מפלגת תקווה חדשה.