tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות פגישה עם ד"ר ויקטור בראק הצטרף לתוכנית T4 - אותנסיה בראשית אוקטובר 1939, ובינואר 1940 נתמנה לראש מרכז האותנסיה של העיר גראפנאק בווירטמברג, שבה פעל תא הגזים הראשון, להמתת חולי נפש בגז פחמן חד-חמצני.
בבוא קיץ 1940 הוא עבר למרכז האותנסיה של העיר זוננשטיין.
שומאן השתייך גם לוועדה של רופאים ששלחה אסירים חולים וחלשים ממחנות הריכוז אושוויץ, בוכנוואלד, דכאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מאוטהאוזן, נוינגמה ונידרהאגן למרכז ההמתה של תוכנית אותנסיה.
ב-28 ביולי 1941 הגיע שומאן למחנה אושוויץ.
הוא עבד בבלוק 30 בבית החולים לנשים, שם הקים מעבדת רנטגן בשנת 1942. במעבדה, גברים ונשים עוקרו בכפייה באמצעות קרני רנטגן.
רוב הנבדקים מתו לאחר סבל רב, או הומתו מיידית בגז מפני שכוויות הקרינה שנגרמו להם הפכו אותם לבלתי כשירים לעבודה.
שומאן בחר בעצמו את האנשים שעליהם נערכו הניסויים.
שומאן ערך גם ניסויים בטיפוס הבהרות על ידי הזרקת דם נגוע של חולי טיפוס לאנשים בריאים, ולאחר מכן ניסה לרפא את החולים המודבקים.
שומאן גם ניהל ניתוחים ניסויים שבוצעו על ידי רופאים אחרים וניהל יומן מפורט של הניתוחים שבוצעו באושוויץ.
שומאן עזב את אושוויץ בספטמבר 1944 ועבר לקליניקת זוננשטיין בסקסוניה שהפכה לבית חולים צבאי.
בעת שירותו כרופא צבאי בחזית המערבית נתפס על ידי חיילי ארצות הברית בינואר 1945. הוא שוחרר מהשבי באוקטובר 1945. באפריל 1946 החל לעבוד כרופא של ספורטאים בעיר גלאדבק.
בקשת תעודת יושר לצורך קבלת רישיון לרובה ציד הובילה לזיהויו בשנת 1951. כשהבין שעומדים לעוצרו הוא ברח על אוניית פחם ליפן.
לפי הצהרתו, הוא שירת כרופא צבאי בצי הימי במשך שלוש שנים ומפני שלא היה לו דרכון גרמני, הוא ביקש דרכון כזה כשהיה ביפן בשנת 1954 וקיבל דרכון הנושא את שמו.
מיפן עבר למצרים ומשם לסודאן בה עבד מטעם ארגון הבריאות העולמי במאבק במחלת השינה.
הוא השתקע בח'רטום שם עבד כמנהל בית חולים.
בעקבות כתבה על "הרופא האלמוני" שהתנדב לעבוד בסודן, שכללה את תמונתו, הוא זוהה על ידי ניצול מאושוויץ, ושלטונות סודאן אפשרו לו לברוח לגאנה, שם הוא קיבל הגנה מראש המדינה, קוואמה נקרומה, ועל כן לא הועמד לדין במשפט אושוויץ השני.
בשנת 1962 הוא ניהל בית חולים ממשלתי בקטה-קראצ'י .
גרמניה המשיכה ללחוץ על גאנה להסגיר לידיה את שומאן, ואף נמנעה מלהסגיר פושעים לגאנה עד ששומאן לא יוסגר לידיה.
גם ישראל פעלה באופן חשאי מול גאנה בבקשה ששומאן יוסגר לגרמניה.
בשנת 1966, לאחר שהודח נקרומה, הסכימה גאנה להסגיר את שומאן לגרמניה המערבית.
לאחר שהוכרז בר הסגרה וערעורו בטענה שהעבירות שביצע היו בעלות אופי מדיני שאינן ברות הסגרה נדחה, הוסגר מגאנה למערב גרמניה בנובמבר 1966. במרץ 1967 העיד במשפט של נאשמים אחרים ואמר שהוא נהג לפתוח בעצמו את ברזי הגז.
לאחר הכנות מרובות, משפטו נפתח בפרנקפורט ב-23 בספטמבר 1970. במשפט טען שומאן שהוא דאג לחולים שהומתו למוות הומאני.
לגבי הסלקציות באושוויץ טען שהוא חשב שהוא מסמן חולים שצריכים טיפול והופתע כשאלו נשלחו להשמדה.
המשפט הופסק באמצעו בגלל בריאותו הלקויה של שומאן.
הוא שוחרר מהכלא ב-29 ביולי 1972 בשל לבו החלש ובריאותו המדרדרת, שבעיתונות נטען שזויפו על ידי שומאן שכרופא יודע להעלות את לחץ הדם לקראת בדיקות רפואיות.
רוברט ג'יי ליפטון (פסיכיאטר אמריקאי שחקר את השפעות המלחמה) אמר עליו: "...לשומאן יש חשיבות גדולה בשבילנו בגלל מה שהוא עשה – מעורבות אינטנסיבית הן בהריגה ובניסויים אכזריים באושוויץ – ובגלל מה שהוא היה – איש פשוט בשורות הנאצים, ורופא".
הורציו קארו היה שחמטאי אנגלי מ מוצא יהודי.
הקריירה השחמטאית של קארו התנהלה ברובה בגרמניה.
קארו עורר תשומת לב רבה כאשר בשנת 1890 ניצח את אלוף העולם לעתיד עמנואל לסקר ב-14 מסעים בלבד.
בשנת 1883 הגיע למקום העשירי בתחרות ברלין, בשנת 1887 למקום הרביעי, בשנת 1889 למקום השלישי ובשנת 1890 למקום השני.
בתחרות נירנברג בשנת 1888 חלק מקום 2–3.
שמו מונצח בהגנת קארו-קאן, אותה ניתח בעיתונו Täglichen Rundschau בשנת 1886 ביחד עם חברו מרקוס קאן.
שמו מונצח גם בפתיחה האנגלית
הוֹרְנֶט הייתה אוניית מפרשים מלחמתית של הצי האמריקני, שהשתתפה במלחמה הברברית הראשונה.
היא הייתה אוניית סוחר לשעבר בשם Traveller of Massachusetts שנרכשה על ידי הצי, דורגה כסלופ וצורפה באפריל 1805 לשייטת שהטילה הסגר על נמל טריפולי שבלוב.
"הורנט" נרכשה במלטה באפריל 1805, בשנה האחרונה למלחמה נגד הקורסארים של טריפולי.
הפיקוד עליה נמסר לידי לוטננט סמיואל אוואנס, והיא השתתפה יחד עם שאר אוניות השייטת בהסגר הימי על העיר.
ב-27 באפריל 1805 הפגיזה יחד עם "ארגוס" ו"נאוטילוס" את מצודת העיר דרנה וסייעה לכניעתה לחיל המשלוח האמריקני-מצרי בפיקוד ויליאם איטון.
נפילת העיר שכנעה את הביי של טריפוליטניה להפסיק את ההתקפות הפירטיות ולחתום על הסכם עם ארצות הברית.
לאחר שסייעה בפינוי חיל המשלוח מדרנה, השתתפה "הורנט" בהפגנת כוח שערכה השייטת האמריקנית מול תוניס ונמלים נוספים של המדינות הברבריות, כדי לאלץ את שליטיהן לחדול מתקיפת אוניות סוחר אמריקניות שפקדו את הים התיכון.
"הורנט" המשיכה לפטרל וללוות אוניות אמריקניות בים התיכון עד 3 ביוני 1806. לאחר שנחלצה מסערה עזה, במהלכה נשבר אחד מתרניה העיליים, הגיעה האונייה לפילדלפיה ב-9 באוגוסט 1806. היא הוצאה מן השירות ונמכרה בפילדלפיה ב-3 בספטמבר 1806.
ערך זה כולל קטעים מן החיבור Dictionary of American Naval Fighting Ships הנמצא כיום ברשות הציבור.
הוֹרְנֶט הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מסוג סלופ-בריג, ( סלופ מלחמתי בעל מעטה בריג) של הצי האמריקני, והשלישית שנשאה שם זה.
היא הושקה ב-28 ביולי 1805 בבולטימור, והוכנסה לשירות פעיל ב-18 באוקטובר.
במלחמת 1812 פיקד על האונייה ג'יימס לורנס, מי שלימים, בעודו מפקד ה"צ'סאפיק", העניק לצי האמריקני את המוטו המפורסם "Don't give up the ship".
ב-1811 הוחלף מערך המעטה שלה למעטה רוחבי שלם.
"הורנט" טבעה בסערה עם כל צוותה ב-1829 בחוף מקסיקו.
מפקדה הראשון של "הורנט" עם הכנסתה לשירות פעיל ב-18 באוקטובר 1805 היה מאסטר-קומנדנט אייזק צ'ונסי.
המשימה הראשונה שהוטלה עליה הייתה לסייר לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, אותה מילאה עד 29 במרס 1806. מכאן הפליגה אל הים התיכון, והצטרפה לשייטת האמריקנית שהגנה על אוניות סוחר אמריקניות מפני הקורסארים הברברים.
היא שבה לצ'ארלסטון ב-29 בנובמבר 1807 והוצאה משירות פעיל.
ב-26 בדצמבר 1808 הוחזרה האונייה לשירות פעיל.
היא הסיעה את גנרל ג'יימס וילקינסון אל ניו אורלינס, סיירה במימי הבית כדי לאכוף את חוק האמברגו, ונשאה אשגרים אל הולנד, צרפת ואנגליה.
מנובמבר 1810 עד ספטמבר 1811 עברה "הורנט" שיפוץ מקיף במספנת הצי בוושינגטון, במהלכו הוחלף מערך המעטה שלה ממעטה בריג למעטה אונייה (מפרשים רוחביים על שלושה תרנים).
בפרוץ המלחמה צורפה "הורנט" לשייטת בפיקודו של קומודור ג'ון לורנס.
ב-9 ביולי 1812 לכדה את הפריבטיר "דולפין", אך זמן קצר לאחר מכן חילצו הבריטים את אוניית השלל משבייה.
אחר כך סייעה בהטלת הסגר על נמל סלבדור בברזיל, בו שהתה אה"מ "בּוֹן סִיטְוואַייֶן".
ב-24 בפברואר 1813 לכדה לאחר קרב בחופי גיאנה הבריטית את אה"מ "פיקוק".
אחרי שביית "פיקוק" הפליגה "הורנט" צפונה אל ניו לונדון.
היא נותרה כלואה בנמל עד 14 בנובמבר 1814, אז הצליחה לחמוק בעד ההסגר שהטילו עליו אוניות הצי המלכותי, ובדרכה אל ניו יורק תפסה שלל ספינת סוחר נוספת.
"הורנט", שהידיעות על סיומה של המלחמה עדיין לא הגיעו אליה, הפליגה דרומה וב-23 במרס 1815 לכדה את אה"מ "פינגווין" ליד האי טריסטן דה קונה.
לאחר סיור באיי הודו המערבית, הפלגה אל קופנהגן ב-1818 והפלגה נוספת אל הים התיכון ב-1819, הוצבה "הורנט" בקי וסט ובפנסקולה בפלורידה, ונטלה חלק בהדברת הפירטיות בים הקריבי.
ב-29 באוקטובר 1821, ליד סנטו דומינגו, לכדה את הסקונר הפירטי "מוסקו" (Moscow).
"הורנט" הוסיפה לסייר בים הקריבי למשך 9 השנים הבאות.
ב-4 במרס 1829 יצאה מפנסקולה כשפניה אל חוף מקסיקו ומאז לא נראתה עוד.
ב-27 באוקטובר 1829 קיבל מפקד שייטת הים הקריבי ידיעה, כי חודש קודם לכן, ב-29 בספטמבר 1829, נקלעה "הורנט" לסערה ליד טמפיקו, איבדה את תרניה, התמלאה מים וטבעה עם כל אנשי צוותה.
ערך זה כולל קטעים מתורגמים מן החיבור Dictionary of American Naval Fighting Ships הנמצא כיום ברשות הציבור.
הוֹרָצי סַפרִין (בפולנית: Horacy Safrin; 11 בינואר 1899, מוׂנָסְטרִיץ', פולין (כעת אוקראינה) – 23 באוגוסט 1980, לודז') היה משורר, קומיקאי, מחבר ומתרגם פולני ממוצא יהודי, הידוע ביותר בשל תרגומיו מן הספרות הפולנית ליידיש ומספרות עם ישראל לפולנית.
הורצי נולד במוׂנָסְטרִיץ', גליציה תחת השם הירש לסבסטיאן ודורה (לוקאצ'ר לפני נישואיה).
דיבר וידע פולנית, יידיש, עברית, גרמנית, צרפתית.
סיים בית ספר בסטניסלבוב והמשיך ללימודי בלשנות גרמנית ובלשנות אנגלית באוניברסיטת וינה בה סיים גם בית הספר לתיאטרון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לסטניסלבוב ונהיה למנהל אמנותי בתיאטרון היהודי בעיר עד לתחילתה של מלחמת העולם השנייה אותה עבר בברית המועצות שם לימד גרמנית.
לאחר מכן התגורר בלודז' בה גם נפטר ונקבר בבית הקברות דולי.
היה נשוי שלוש פעמים ללא ילדים.
ב-1961 הוענק לו צלב קצין באות תחיית פולין.
ב-1913 (או ב-1914 לפי מקורות שונים) התפרסם אוסף השירים הראשון שלו "Poezje" ("שירה").
1926: "O Bogu i ludziach" (ביידיש: "פון טאג און פון מענטשען") – "על אלוהים ואנשים"
1962: "Głupcy z Głupska" – "כסילים מגלופסק"(סאטירה)
1966: "Na berdyczowskim rynku" (ביידיש: "אויפן בערדיטשעווער מארק") – "בשוק של ברדיצ'ב"
1972: "Bez figowego listka" – "ללא עלה התאנה"(סאטירה)
הורסְט ורנר בוכהולץ היה שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
הוא נולד בברלין לאם ממוצא דני שנישאה בשנית ב-1938 לסנדלר הוגו בוכהולץ.
במלחמת העולם השנייה פונה לשלזיה ואחר כך לצ'כוסלובקיה.
הוא חזר לברלין המזרחית ובגיל צעיר עבר לברלין המערבית והחל להופיע בתפקידים קטנים בתיאטרון ובתפקידי דיבוב לסרטים.
משנת 1952 החל להופיע בסרטים גרמניים ועד מהרה התפרסם בגרמניה וכונה שם "ג'יימס דין הגרמני".
הוא הופיע בשני סרטים עם רומי שניידר, שאיתה ניהל מערכת יחסים קצרה.
ב-1958 הופיע בסרט "התחייה" (Auferstehung) לפי ספרו של טולסטוי, ביחד עם אשתו, השחקנית הצרפתייה מרים ברו.
הוא שאף לפרוץ את המסגרת של שחקן גרמני.
הזדמנות כזאת נקרתה בדרכו ב-1959 כאשר כיכב בתפקיד ראשי בסרט "עד ראייה" (Tiger Bay), לצדם של היילי מילס ואביה, השחקן ג'ון מילס.
בשנות ה-70 חלה ירידה בפופולריות שלו.
הוא הופיע בסרטים חשובים פחות, והתרכז בתפקידים בטלוויזיה.
ב-1983 הופיע בסרטו של מנחם גולן סהרה, לצדה של ברוק שילדס.
ב-1988 הופיע בתפקיד ראשי בסרטו של אלכסנדר רמתי והכינורות חדלו לנגן.
ב-1997 הופיע בתפקיד קטן של רופא נאצי בסרטו של רוברטו בניני "החיים יפים".
אף שלא נהג לשתף הרבה מחייו הפרטיים, בראיון משנת 2000 עבור המגזין הגרמני "Bunte" יצא מהארון וסיפר כי הוא ביסקסואל.
בראיון אמר, "כן, אני אוהב גברים.
בסופו של דבר, אני ביסקסואל.
...תמיד נהגתי לחיות את חיי בדרך בה רציתי".
הוא הסביר כי לו ולאשתו מזה 42 שנה היה הסדר מתמשך לפיו מרכז חייה היה בפריז ואילו מרכז חייו היה בברלין, העיר אותה אהב.
בנו, כריסטופר בוכהולץ, שחקן אף הוא, שהפיק בשנת 2005 סרט דוקומנטרי אודות הורסט בוכהולץ בשם "אבא שלי", הודה באופן פומבי בנטייתו המינית של אביו.
הוא נפטר באופן פתאומי בגיל 69 מדלקת ריאות בה לקה לאחר שעבר ניתוח לתיקון שבר בצוואר הירך.
הוא נקבר בברלין, בבית הקברות הרשטראסה (Friedhof Heerstraße).
הורסט פאול סילבסטר פישר , היה רופא בכיר במחנה הריכוז אושוויץ מונוביץ.
הורשע כפושע מלחמה והוצא להורג בגרמניה המזרחית.
בגיל צעיר התייתם מהוריו וגדל בבית דודו בברלין.
בשנת 1932 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת הומבולדט, אותם סיים בשנת 1937. עוד בהיותו סטודנט התקבל כחבר באס אס ובשנת 1937 התקבל למפלגה הנאצית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת כרופא בואפן אס אס.
השתתף בפלישה הגרמנית לברית המועצות.
בשנת 1942 חלה בשחפת והועבר לטיפול בבית חולים בגרמניה.
לאחר שהחלים נשלח לשרת כרופא באושוויץ בירקנאו.
השתתף בביצוע סלקציה של האסירים המגיעים למחנה ושלח אל תאי הגזים את הזקנים, החולים והילדים.
בשנת 1943 מונה לסגן הרופא הראשי של המחנה.
בספטמבר 1944 הועבר למחנה אושוויץ-מונוביץ לתפקיד הרופא הראשי של המחנה.
בינואר 1945, עם פינוי המחנה מפני הצבא האדום המתקרב, ברח הורסט פישר לברלין.
שם שירת בתפקיד מנהלי במפקדה של האס אס.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבד כרופא בעיר ברנדנבורג על נהר האבל שבמזרח גרמניה.
הוא אפילו לא שינה את שמו, בחושבו כי לא היה בתפקיד מספיק בכיר, כדי שיחפשו אחריו.
בסוף שנות ה-50 אף מונה לרופא ראשי של נפת שפרינהאגן (Spreenhagen).
בתחילת שנות ה-60 הוא עורר את חשדה של שטאזי (המשטרה החשאית של מזרח גרמניה) בכך שחצה את הגבול למערב גרמניה ודיבר בצורה שלילית על מזרח גרמניה.
השטאזי נודע על פשעיו של פישר באפריל 1964. הם יצרו קשר עם ממשלת מערב גרמניה וביקשו נתונים על פשעיו.
פקידים מערב גרמנים מסרו את כל מה שהיה להם.
ב-11 ביוני 1965, עצר השטאזי את פישר בטענה שהוא חוקר תאונת פגע וברח .
מחשש שינסה לברוח מערבה או למקום אחר, או שיתאבד, לא חשפו גורמים רשמיים את חקירתם עד שפישר נשלח לכלא הוהנשנהאוזן.
שם נחקר פישר במשך שבעה חודשים.
בשטאזי החלו לחקור את קשריו ואת עברו.
כך התגלה כי הורסט פישר שירת כרופא באושוויץ.
ב-11 ביוני 1965 הוא נעצר ונחקר בקשר לשירותו באושוויץ.
לאחר החקירה הוחלט להעמיד אותו לדין.
הנהגת מזרח גרמניה החליטה לערוך לו משפט פומבי, לכן הוא נשפט על ידי בית המשפט העליון של גרמניה המזרחית.
משפטו של הורסט פישר נפתח ב-10 במרץ 1966. הוא נמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וחברות בארגון פושע.
ב-25 במרץ הוא נידון למוות.
בקשת החנינה נדחתה על ידי הנשיא ולטר אולבריכט.
ראשו של הורסט פישר נערף באמצעות גיליוטינה ב-8 ביולי 1966 בבית הסוהר בלייפציג.
הורסט וינטר או הארי וינטר היה זמר ומוזיקאי גרמני-אוסטרי.
וינטר סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין עם כינור כמקצוע ראשי וקלרינט כמקצוע משני.
בהמשך ניגן בעיקר על קלרינט בתזמורות ריקוד, למשל בתזמורת של האנס רמשטד שם עם הזמן תיפקד גם כסולן ראשי.
משנת 1941 הייתה לו תזמורת משלו, שהקליטה בחברת ההקלטות טמפו.
צד אחד של התקליטים כלל בדרך כלל מוזיקת ריקודים פשוטה בזמן שבצד השני היה ג'אז שלא תמיד תאם את העדפות הלשכה המוזיקלית של הרייך השלישי.
דוגמה לכך אירעה בעת הקלטת השיר "Joseph !Joseph!" (במקור של קומדיאן הרמוניסטס), ששמו שונה ל"Sie will nicht Blumen und nicht Schokolade" (היא לא רוצה פרחים ולא שוקולד) כדי להתאים לדרישות הצנזורה אך בכל זאת נאסר להפצה.
בין 1943 עד ל-1945 שירת וינטר בורמכט, היה שבוי מלחמה בנורמנדי בכלא אמריקאי ולאחר השחרור עבר לווינה, שם ב-1946 יסד את "וינר טאנצאורקסטר" (Wiener tanzorchester) וחתם על חוזה הקלטות עם גרהרד מנדלסון.
בשנת 1948 הקליט את השיר Und jeztz ist es still (ועכשיו שקט) שנכתב על ידי אריך מדר והולחן על ידי הנס לנג שזכה לאחר מכן להצלחה עולמית דרך הביצועים של נטי האטון (Blow a Fuse, 1951) וביורק (It's Oh So Quiet, 1995).
ב-1960 יצג תחת השם הארי וינטר את אוסטריה באירוויזיון עם השיר "Du hast mich so fasziniert" (את כל כך ריתקת אותי) וסיים במקום השביעי עם 13 נקודות.
הורסט זהופר הוא פוליטיקאי גרמני שמרן שהיה יושב ראש המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה משנת 2008 עד 2019. זהופר כיהן בשנים 2021-2018 בממשלת אנגלה מרקל כשר הפנים, הבינוי והקהילה של גרמניה.
הוא שימש בעבר ב-1992 – 1998 כשר הבריאות של גרמניה, בממשלתו של הלמוט קוהל, וב-2008-2005 כ-שר הפדרלי של המזון, החקלאות והגנת הצרכן בממשלתה של אנגלה מרקל .
ב-2012-2011 כיהן כיושב ראש הבונדסראט ובשנים 2018-2008 היה ראש ממשלת בוואריה.
זהופר הוא איש מנהל וכלכלן בהכשרתו.
בעת כהונתו כיושב ראש הבונדסראט מילא זמנית את תפקיד ראש המדינה - נשיא בפועל של גרמניה - בתקופה שבין התפטרות הנשיא כריסטיאן וולף ב-17 בפברואר 2012 ובחירתו של יואכים גאוק כנשיא החדש ב-18 במרץ 2012.
הורסט זהופר נולד בשנת 1949 באינגולשטאדט כבן לאב שעבד כנהג משאית וכפועל בניין.
בשנים 1965-1961 למד במסגרת המסלול Mittlere Reife בתיכון הריאלי לבנים ע"ש פרייהר פון איקשטאט בעיר הולדתו.
עבד אחר כך כנער שליח במנהל המקומי ולמד שנתיים לימודי פקידות.
באותה תקופה שיחק גם כדוריד בקבוצה מקומית.
בשנת 1967 סיים בגרות בבית הספר למנהל הבווארי.
בשנת 1979 סיים תואר במנהל וכלכלה באקדמיה למנהל ולכלכלה במינכן.
בשנים 2008-1980 היה הורסט זהופר חבר הבונדסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני.
בממשלתו של הלמוט קוהל כיהן כשר הפדרלי לבריאות והביטוח הלאומי 1992–1998. לאחר מכן באוקטובר 1998 הפך לסגן היושב ראש של סיעת ה-CDU/CSU בבונדסטאג .
הוא התפטר מתפקידו זה ב־22 בנובמבר 2004, אך נשאר סגן היושב ראש של ה-CSU.
בבחירות הפדרליות בשנת 2005 קיבל 65.9 אחוזים מהקולות במחוז שלו.
בשנים 2011–2012 כיהן כיושב ראש הבונדסראט.
לאחר התפטרות הנשיא כריסטיאן וולף שימש זהופר כנשיאה הזמני של גרמניה במשך חודש.
זהופר הצטיין בהתנגדותו הנחרצת למדיניותה של הקנצלרית אנגלה מרקל בסוגיית קליטת הפליטים בגרמניה והוא מתנגד לקבלתה של טורקיה לאיחוד האירופי.
בגלל מעמדה כחלק מן "העולם המוסלמי".
כשר הפנים בשנת 2018 תבע זהופר מהקנצלרית לקבוע מכסה פדרלית מוגבלת למספר הפליטים הנקלטים בגרמניה.
ב-2 ביולי 2018 הודיע כי הגיע לפשרה במחלוקת שלו עם מרקל בסוגיית הפליטים והידוק הפיקוח על קליטתם.
הורסט זהופר נשוי בשנית החל משנת 1985 עם קרין גבריאלה לבית שטארק, והזוג הוליד שלושה ילדים.
בנוסף בשנת 2007 נולדה לו בת מקשר מחוץ לנישואים עם עוזרת פרלמנטרית של חבר בונדסטאג אחר.
אחר כך שיקם את קשר הנישואים עם אשתו.
בשנת 2002 בתקופה של עבודה מאומצת שרד זהופר התלקחות של מיוקרדיטיס חריף.
בהתחלת 2015 סבל מהתמוטטות בעת נאום האירוע מפלגתי.
גנרל הורסט שטומפף היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שטומפף נולד ב-20 בנובמבר 1887 בגיסן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הבכור של גנרל הנס-יורגן שטומפף.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54 (פומרניה ה-7 - פון דר גולץ), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ובמהלך המלחמה אף נפצע באחד הקרבות.
לאחר המלחמה נשאר שטומפף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1929 הועלה שטומפף לדרגת מיור, ולאחר מכן מונה למדריך בבית הספר לחי"ר בדרזדן.
ב-1 בספטמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, ב-15 באוקטובר 1935 מונה שטומפף למפקד רגימנט הרובאים ה-3, וב-1 בינואר 1937 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-3. ב-1 בינואר 1938 מונה שטומפף למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, וב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-10 בספטמבר 1941 פרש שטומפף מתפקידו, וב-29 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1942 מונה למפקח אזור הגיוס בקניגסברג, ביולי 1944 מונה למפקח הכללי על יחידות המילואים של השריון, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
לאחר המלחמה התגורר שטומפף בהמבורג עד למותו ב-25 בנובמבר 1958.
הורסט-דיטר הוטגס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בוורדר ברמן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת המגן.
להוטגס 420 הופעות בבונדסליגה במדי ורדר ברמן, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, לאחר דיטר בורדנסקי.
הוטגס הצטרף לקבוצת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך בשנת 1960. בשנת 1963 החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
מאמנו של הוטגס בבורוסיה מנשנגלאדבך, האנס וייסויילר, טען כי הוטגס לא מתאים לשיטת המשחק שהוא רוצה להנחיל לקבוצה, והוטגס שוחרר לורדר ברמן בתום עונה אחת בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה האזורית המערבית, בה צבר 30 הופעות.
כבר בתום העונה הראשונה של הוטגס בורדר ברמן, זכתה הקבוצה באליפות הבונדסליגה, לאחר שהציגה את ההגנה הטובה ביותר בבונדסליגה באותה עונה, עם הוטגס וספ פיונטק.
הוטגס פרש ממשחק פעיל בשנת 1978, לאחר שצבר 420 הופעות במדי ורדר ברמן, בהן הבקיע 55 שערים, עקב מחויבותו לעסק למכירת מוצרי ספורט.
הוטגס זכה בתואר קפטן כבוד של ורדר ברמן, והמשיך לשחק לאחר פרישתו במועדוני חובבים.
בחודש מרץ 1965 ערך הוטגס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בתיקו 1-1 מול נבחרת איטליה.
הוטגס שיחק בסך הכל תשע שנים במדי הנבחרת, בהן צבר 66 הופעות והבקיע שער אחד.
במונדיאל 1966 נכלל הוטגס בסגל של גרמניה המערבית, ושיחק בהרכב במשחק הגמר בו הפסידה גרמניה המערבית 4-2 בהארכה לנבחרת אנגליה.
במונדיאל 1970 פתח הוטגס בכל המשחקים עד לרבע הגמר בו ניצחה נבחרת מערב גרמניה 3-2 את נבחרת אנגליה בהארכה.
במשחק זה הוטגס הוחלף במחצית, ולא שיחק יותר באותו מונדיאל, בו הפסידה גרמניה המערבית בחצי הגמר לנבחרת איטליה בתוצאה 4-3. הוטגס השתתף גם ביורו 1972 ובמונדיאל 1974. בשני טורנירים אלו סייע הוטגס לנבחרת גרמניה המערבית לזכות.
ביורו 1972 פתח במשחק הגמר בו ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת ברית המועצות בתוצאה 3-0. במונדיאל 1974 הודח הוטגס מההרכב בשלב הבתים לאחר ההפסד המפתיע של נבחרת גרמניה המערבית במשחק הטעון מול נבחרת גרמניה המזרחית, ולא שיחק יותר בהמשך הטורניר.
עם זאת, לאחר זכיית הנבחרת במונדיאל לאחר הניצחון 2-1 במשחק הגמר מול נבחרת הולנד, הפך הוטגס לאחד מחמישה שחקנים שזכו הן במקום הראשון במונדיאל 1974, הן במקום השני במונדיאל 1966 והן במקום השלישי במונדיאל 1970. השחקנים האחרים הם יורגן גרבובסקי, פרנץ בקנבאואר, וולפגנג אובראט וספ מאייר.
לאחר מונדיאל 1974 פרש הוטגס מהנבחרת.
הורסט רובש הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וזוהה בעיקר עם המבורג.
לזכותו של רובש 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
בין השאר, אימן רובש במשך 16 שנים רצופות את נבחרת גרמניה עד גיל 21.
הורסט רובש החל לשחק ברמות הגבוהות בגיל מאוחר יחסית.
עד גיל 24 הוא שיחק במועדונים בעיר הולדתו האם, ובקיץ 1975 לרוט-וייס אסן, ששיחקה אז בבונדסליגה.
בעונת 1975/76 הבקיע רובש 18 שערי ליגה עבור אסן וקבוצתו סיימה במקום התשיעי.
בעונת 1976/77 הבקיע רובש 20 שערים, אך קבוצתו אסן סיימה במקום האחרון ונשרה אל הבונדסליגה השנייה.
עונת 1977/78 הייתה עונת שיא עבור רובש על אף שאסן שיחקה בבונדסליגה השנייה.
בעונה זו הבקיע 42 שערים ב-35 הופעות, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל אל הבונדסליגה, לאחר שהפסידה לנירנברג בפלייאוף העלייה.
הצלחתו של רובש באסן גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובתום עונת 1977/78 עזב את אסן, לאחר שהבקיע 80 שערים ב-93 הופעות, וחתם בהמבורג.
רובש שיחק חמש עונות בהמבורג, בהן הבקיע 96 שערי ליגה ב-156 הופעות, ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם המגן הימני מנפרד קאלץ, שהיה מגביה אליו כדורים מדויקים רבים לנגיחה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1978/79, זכה רובש עם המבורג באליפות הבונדסליגה, בפער של נקודה אחת מהסגנית שטוטגרט, כשהוא מבקיע 13 שערים.
בעונתו השנייה של רובש בקבוצה, 1979/80, סיימה המבורג במקום השני בבונדסליגה בפער של שתי נקודות מהאלופה באיירן מינכן, כשרובש מבקיע 21 שערים ומסיים ביחד עם דיטר מילר כסגן מלך השערים של הבונדסליגה, כשרק קרל היינץ רומניגה הבקיע יותר.
באותה שנה הגיע רובש עם המבורג לגמר גביע אירופה לאלופות, לאחר שהמבורג הביסה את ריאל מדריד 5-1 בחצי הגמר לאחר שהפסידה 2-0 במשחק הראשון, כשרובש הבקיע צמד בגומלין.
בגמר זה, הפסידה המבורג 1-0 לנוטינגהאם פורסט, כשרובש עלה כמחליף במחצית.
בעונת 1980/81 נשמר הסדר בבונדסליגה כאשר באיירן מינכן זכתה באליפות והמבורג סיימה כסגנית, ורובש הבקיע 17 שערים.
עונת 1981/82 הייתה העונה הטובה ביותר של רובש בהמבורג מבחינה אישית, כאשר הבקיע 27 שערי ליגה, וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה.
באותה עונה רובש זכה עם המבורג באליפות השנייה שלו, בפער של שלוש נקודות מהסגנית פ.צ.
רובש הגיע באותה עונה עם המבורג לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה לגטבורג במפגש כפול בתוצאות 1-0 ו-3-0. בעונת 1982/83 המבורג זכתה שוב באליפות הבונדסליגה, בזכות הפרש שערים עדיף משל הסגנית ורדר ברמן.
רובש הבקיע בעונה זו 18 שערים.
בתום עונה זו רובש זכה עם המבורג בתואר החשוב ביותר שלה בהיסטוריה, גביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על יובנטוס.
בתום עונה זו, עזב רובש את המבורג ועבר לשחק בסטנדרד לייז'.
רובש שיחק בסטנדרד לייז' במשך שתי עונות.
בהן הבקיע 17 שערים ב-43 הופעות.
בקיץ 1985 הגיע רובש בקול תרועה רמה לבורוסיה דורטמונד, קבוצה ששאפה אז לזכות בתארים, אך עונה זו נחשבה עבורו לכישלון אישי.
רובש הבקיע שני שערים בלבד ב-17 הופעות, ולא חזר לשחק לאחר פגרת החורף של אותה עונה.
בורוסיה דורטמונד ניצלה מירידה לבונדסליגה השנייה רק לאחר שניצחה במבחנים את פורטונה קלן בשלושה משחקים.
בתום עונה זו, רובש פרש ממשחק פעיל מקצועני, והמשיך לשחק כדורגל ברמות נמוכות.
לרובש 21 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע שישה שערים.
את השערים החשובים ביותר הבקיע ביורו 1980, שם הבקיע צמד בניצחון 2-1 בגמר מול נבחרת בלגיה, והוביל את גרמניה המערבית לזכייה בתואר.
רובש לא היה אמור כלל להשתתף בטורניר זה, וזומן רק בעקבות פציעה של החלוץ קלאוס פישר.
במונדיאל 1982 הבקיע רובש שער ניצחון במשחק בשלב הבתים מול נבחרת אוסטריה, במשחק חרפת חיחון שנודע לשמצה על כך שגרמניה המערבית ואוסטריה היו צריכות ניצחון גרמני בתוצאה המדויקת 1-0 על מנת ששתיהן תעלינה על חשבון נבחרת אלג'יריה, וכך אכן היה.
בחצי הגמר מול נבחרת צרפת, רובש הבקיע את הפנדל המנצח בדו-קרב פנדלים, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 3-3 בתום 120 דקות.
במשחק הגמר, רובש החליף בדקה ה-62 את וולפגנג דרמלר, ונבחרת גרמניה המערבית הפסידה 3-1 לנבחרת איטליה שזכתה בתואר.
משחק זה היה האחרון של רובש במדים הלאומיים.
לאחר פרישתו, רובש אימן מספר קבוצות, בעיקר מגרמניה ומאוסטריה, כמו רוט-וייס אסן, שם עשה קריירה יפה ככדורגלן, וולפסבורג, סברובסקי טירול האוסטרית, הנזה רוסטוק ודינמו דרזדן, קבוצות ששיחקו בעבר בליגת העל המזרח-גרמנית וניסו להשתלב בבונדסליגה לאחר איחוד גרמניה, אוסטריה וינה האוסטרית וסמסונספור הטורקית.
בשנת 2000 הצטרף לסגל האימון של נבחרת גרמניה, ומילא תפקידים שונים, לרבות עוזר מאמן.
לאחר מכן עזב רובש את תפקידיו כמאמן הנבחרת האולימפית והנבחרת עד גיל 21.
בשנת 2018 מונה רובש כמאמן זמני של נבחרת גרמניה בכדורגל נשים, וכעבור מספר חודשים הוחלף במרטינה פוס-טקלנבורג.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1982
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2008
הורסט שטיין היה מנצח גרמני.
שטיין נולד ב-1928 באלברפלד (וופרטל) לאב מכונאי.
הוא למד בבתי הספר למוזיקה בפרנקפורט ובקלן.
בקלן למד אצל פיליפ ז'ארנק, תלמידו של פרוצ'ו בוזוני.
בין 1947 ל-1951 היה קורפטיטור בוופרטל.
ב-1951 הוא מונה לקאפלמייסטר של האופרה הממלכתית של המבורג, וב-1955 לקאפלמייסטר של האופרה הממלכתית של ברלין.
שטיין עזב את מזרח גרמניה ב-1961 וחזר להמבורג כסגן למנהל המוזיקלי רולף ליברמן.
בין 1963 ל-1970 כיהן כבמאי האופרה והמנהל המוזיקלי בתיאטרון הלאומי של מנהיים.
ב-1970 מונה למנצח ראשי באופרה של וינה.
הוא חזר להמבורג כמנהל מוזיקלי בין 1972 ל-1979, וגם ניהל את התזמורת הפילהרמונית של המבורג בין 1973 ל-1976.
ב-1952 החל לעבוד בפסטיבל ביירוית כעוזר למנצחים יוזף קיילברת, הנס קנאפרטסבוש, קלמנס קראוס והרברט פון קאראיין.
בין 1969 ל-1986 ניצח על 138 יצירות מאת ריכרד וגנר בפסטיבל.
ב-1980 מונה למנהל המוזיקלי של תזמורת שווייץ המערבית.
בין 1985 ל-1996 כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של במברג, ובין 1987 ל-1994 כיהן גם כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של בזל.
שטיין נפטר ב-2008 בואנדבר, שווייץ.
הורסט הלדט הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
קלן, מינכן 1860, איינטרכט פרנקפורט, שטורם גראץ ושטוטגרט, וערך שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה.
הלדט שימש לאחר פרישתו מנהל מקצועי בשטוטגרט ובשאלקה 04.
קלן, ובשנת 1990 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, שהייתה אז חלק מצמרת הכדורגל הגרמני.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, ערך 22 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, כשהוא משתף פעולה בקישור עם פייר ליטבארסקי, אולף ינסן ופאלקו גץ.
בעונה זו סיימה קלן במקום השביעי בבונדסליגה.
בעונת 1991/92 סיימה קלן במקום הרביעי בליגה, כשהלדט תפס מקום חשוב יותר בקישור הקבוצה, וערך 31 הופעות, בהן הבקיע שלושה שערים.
עונת 1992/93 הייתה חלשה יותר עבור קלן והלדט, שסיימו במקום ה-12 בבונדסליגה.
גם בגביע אופ"א נחלו באותה קלן והלדט אכזבה באותה עונה, כשהודחו בסיבוב הראשון על ידי סלטיק לאחר ניצחון 2-0 בבית והפסד 3-0 בגומלין.
בעונת 1993/94 הלדט לא החמיץ משחק אחד, והבקיע ארבעה שערי ליגה.
קלן סיימה עונה זו במקום ה-11. בעונת 1994/95 הלדט סבל מפציעות וערך 16 הופעות בלבד, בהן הבקיע שני שערים.
קלן סיימה עונה זו במקום העשירי.
הייתה זו עונתו האחרונה של הלדט בקלן.
בתום העונה חתם הלדט במינכן 1860.
בעונת הבכורה של הלדט במינכן 1860, 1995/96, ערך הלדט 28 הופעות והבקיע שלושה שערים, כשהוא מסייע לקבוצה לסיים במקום השמיני בבונדסליגה.
הלדט שיתף פעולה בקישור עם ינס ירמיס, דניאל בורימירוב, מנפרד שוואבל והראלד צ'רני.
בעונת 1996/97 הלדט ומינכן 1860 סיימו במקום השביעי והעפילו לגביע אופ"א, כשהלדט מבקיע חמישה שערי ליגה.
בעונת 1997/98 סיימו הלדט ומינכן 1860 במקום ה-13, כשהלדט מבקיע שני שערי ליגה.
בגביע אופ"א הודחה הקבוצה בסיבוב השני על ידי ראפיד וינה.
בעונת 1998/99 הלדט הבקיע שער ליגה אחד, ומינכן 1860 סיימה במקום התשיעי בליגה.
בתום עונה זו, עזב הלדט את מינכן 1860 וחתם באיינטרכט פרנקפורט.
בעונתו הראשונה של הלדט באיינטרכט פרנקפורט, סיימה הקבוצה במקום ה-14 בליגה.
הלדט הבקיע ארבעה שערים בעונה זו.
הלדט שיתף פעולה בעונה זו עם מרקו גבהרדט, יאן אוגה פיורטופט ואובה בינדוולד.
בעונת 2000/01 נשרו הלדט ופרנקפורט לבונדסליגה השנייה, על אף שהלדט הבקיע שישה שערי ליגה.
לאחר ירידת הליגה עם פרנקפורט, חתם הלדט בשטורם גראץ מליגת הבונדסליגה האוסטרית.
את עונת 2001/02 סיימו הלדט ושטורם גראץ במקום השני בבונדסליגה האוסטרית, מרחק עשר נקודות מהאלופה טירול אינסברוק.
את עונת 2002/03 החל הלדט בשטורם גראץ, והשתתף עם הקבוצה בגביע אופ"א, ממנו הודחה שטורם גראץ בסיבוב השלישי על ידי לאציו.
בינואר 2003, עזב הלדט את שטורם גראץ וחזר לגרמניה כשחתם בשטוטגרט.
עד לסיום עונת 2002/03 ערך הלדט ארבע הופעות בלבד במדי שטוטגרט, בהן הבקיע שער אחד.
שטוטגרט סיימה עונה זו במקום השני והעפילה לליגת האלופות.
בעונת 2003/04 הפך הלדט לשחקן הרכב קבוע בשטוטגרט וערך 31 הופעות, בהן הבקיע שער אחד.
הלדט סייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי בבונדסליגה באותה עונה, כשהוא משתף פעולה עם פיליפ לאם, אלכסנדר חלב, פרננדו מיירה, זבונימיר סולדו וסילביו מייסנר.
באותה עונה, צלחו שטוטגרט והלדט את שלב הבתים בליגת האלופות כשסיימו במקום השני עם 12 נקודות, והודחו בשמינית הגמר על ידי צ'לסי.
בעונת 2004/05 ערך הלדט 19 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
שטוטגרט סיימה את העונה במקום החמישי.
בגביע אופ"א הלדט הבקיע את השער הרביעי לשטוטגרט בניצחון 4-0 על אויפשט ההונגרית בשלב המוקדמות.
שטוטגרט העפילה לשלב הבתים, וסיימה אותו במקום הראשון, אך הודחה בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פארמה.
עונת 2005/06 הייתה האחרונה של הלדט בקריירה.
בעונה זו הוא ישב על הספסל כגיבוי ולא שיחק תחת המאמן החדש ג'ובאני טרפאטוני, ובינואר 2006 הודיע על פרישה.
בין השנים 1990 ו-1992 ערך הלדט שלוש הופעות בנבחרת האולימפית של גרמניה.
באפריל 1999 ערך הלדט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לנבחרת סקוטלנד במשחק ידידות.
בהמשך השנה, זומן הלדט לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 1999, וערך את הופעתו השנייה בנבחרת גרמניה כאשר פתח בהרכב בהפסד 2-0 לנבחרת ארצות הברית במחזור האחרון של שלב הבתים, והוחלף בדקה ה-60 על ידי פאולו רינק.
הפסד זה הביא להדחתה של גרמניה מהטורניר.
לאחר משחק זה, הלדט לא לבש עוד את המדים הלאומיים.
כבר בעונת הפרישה של הלדט, 2005/06, בה ישב על הספסל תחת המאמן ג'ובאני טרפאטוני, הלדט החל בתהליכים להפוך למנהל מקצועי בשטוטגרט, ותמך בפיטוריו של טרפאטוני, שלטענת השחקנים דגל בסגנון משחק הגנתי מאוד.
הלדט עמד מאחורי המינוי של ארמין פה כמאמן שטוטגרט במקום טראפטוני, וכבר בעונת 2006/07 זכה פה עם שטוטגרט באליפות, והגיע עמה לגמר הגביע הגרמני.
ביולי 2010 החל הלדט למלא את תפקיד המנהל המקצועי בשאלקה 04. לאחר פיטוריו של פליקס מגאת מתפקידי האימון והניהול בקבוצה, הלדט החל לשמש אחראי על הניהול וקשרי הספורט של המועדון.
תקרית זכורה מכהונתו של הלדט כמנהל מקצועי היא הדחתם של שלושה שחקנים מהקבוצה בשלהי עונת 2014/15, קווין פרינס בואטנג, סידני סאם ומרקו הוגר, שלטענת הלדט מעלו באמון הקבוצה בהם.
בתום עונת 2015/16 החליט הלדט להתפטר מתפקידו.
גנרל הורסט פון מלנתין היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון מלנתין נולד ב-31 ביולי 1898 בהנובר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס פון מלנתין לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-6, ולחם עמו במהלך המלחמה, ואף הועלה לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף פון מלנתין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1925 הועלה פון מלנתין לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1932 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1933 מונה פון מלנתין לשלישו של מפקד הOKH, וכיהן בתפקיד זה כעוזרם של קורט פון המרשטיין-אקוורד וורנר פון פריטש.
בשנת 1937 מונה פון מלנתין לנספח צבאי בברלין, ותפקידו היה לתאם עם בעלות הברית של גרמניה ואף עם המדינות הנייטרליות.
ב-1 באוגוסט 1939 הועלה פון מלנתין לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
באוקטובר 1944 מונה פון מלנתין בנוסף לממלא מקום מפקד הקורפוס ה-16, ובינואר 1945 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-38, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-16 במרץ 1945 הועלה פון מלנתין לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, עליו פיקד במשך 4 ימים, וב-4 באפריל קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 באפריל 1945 מונה פון מלנתין למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, אז נכנע בראש כוחותיו לצבא ארצות הברית.
פון מלנתין שוחרר מהשבי בשנת 1947, ולאחר שחרורו היה פעיל בארגון גהלן.
בשנת 1956 מונה פון מלנתין לנספח דיפלומטי בשגרירות גרמניה המערבית בוושינגטון, וב-8 בינואר 1977 הוא מת בביתו בוויסבאדן ונקבר בטקס צבאי מלא.
הורסט אקל היה כדורגלן גרמני ששיחק בפ.צ.
קייזרסלאוטרן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר.
הוא שיחק החל מגיל 15 בפ.צ.
קייזרסלאוטרן, ושיתף פעולה בהתקפה עם האחים פריץ ואלטר ואוטמר ואלטר, בימיה המפוארים של הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן באליפות גרמניה בכדורגל 1951 לאחר ניצחון בגמר על פרויסן מינסטר בתוצאה 2-1, כאשר במהלך הטורניר הבקיע שישה שערים והוכתר כמלך השערים בצוותא עם שלושה כדורגלנים נוספים.
אקל זכה עם קייזרסלאוטרן גם באליפות גרמניה בכדורגל 1953 לאחר ניצחון 4-1 בגמר על שטוטגרט.
באליפות גרמניה בכדורגל 1954 הגיעו אקל וקייזרסלאוטרן עד הגמר, בו הובסו 5-1 על ידי הנובר 96, כאשר אקל הבקיע את שער הכבוד לקייזרסלאוטרן.
גם באליפות גרמניה בכדורגל 1955 נחלו אקל וקייזרסלאוטרן מפח נפש, כאשר הפסידו בגמר 4-3 לרוט-וייס אסן.
אקל המשיך לשחק בקייזרסלאוטרן עד לשנת 1960, ועזב את המועדון לאחר שערך 213 הופעות בהן הבקיע 64 שערים.
באותה שנה חתם אקל במועדון רוכלינג פולקלינגן, שם שיחק עד לפרישתו בשנת 1966.
אקל החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במוקדמות מונדיאל 1954 אקל היה השחקן הראשון בהיסטוריית כדורגל הנבחרות שהוחלף במהלך משחק, כאשר הוחלף בניצחון 3-0 על נבחרת סארלנד.
עם זאת, החילופים הותרו באופן רשמי רק בשנת 1958. בשנת 1954 השתתף אקל עם הנבחרת במונדיאל 1954, שם שיחק כקשר באגף ימין, ונהנה משיתוף פעולה עם חבריו לקייזרסלאוטרן האחים ואלטר ועם הנס שפר, הלמוט ראן ומקס מורלוק.
אקל וגרמניה המערבית הפסידו בשלב הבתים 8-3 לנבחרת הונגריה, ונפגשו עמה שוב במשחק גמר מונדיאל 1954 בעיר ברן שבשווייץ.
הונגריה הובילה 2-0 בשלב מוקדם, אך גרמניה המערבית הפכה את התוצאה ל-3-2 וזכתה במונדיאל, במשחק שמכונה "הנס של ברן".
בשנת 1958 השתתף אקל עם גרמניה המערבית במונדיאל 1958. אקל וגרמניה המערבית הגיעו לחצי הגמר, בו הפסידו 3-1 למארחת הטורניר נבחרת שוודיה, ובמשחק על המקום השלישי הובסו 6-3 על ידי נבחרת צרפת.
משחק זה היה ה-32 והאחרון של אקל במדים הלאומיים.
אקל עבד לאחר פרישתו כעובד ייצור וכמורה.
בשנת 2003 ייעץ אקל לבמאי הגרמני זונקה וורטמן, שביים את הסרט "הנס של ברן" על גמר מונדיאל 1954.
בשנת 2017, עם פטירתו של הנס שפר, הפך אקל לכדורגלן האחרון שנשאר בחיים מהסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1954, וכן מהשחקנים שהשתתפו בגמר הטורניר (כולל שחקני נבחרת הונגריה).
אקל, שהיה האחרון שנותר בחיים מבין זוכי מונדיאל 1954, נפטר ב-3 בדצמבר 2021.
הוֹרְסְט סלומון היה נגן קרן היער הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית למעלה מ-30 שנה, מיום היווסדה בקונצרט הפתיחה שנערך באולם יריד המזרח בתל אביב ב-26 בדצמבר 1936 בניצוחו של מאסטרו ארטורו טוסקניני.
הורסט היה הנגן האחרון שניגן בתזמורת מחבורת הנגנים הראשונה.
העמיד דורות של נגני קרן יער מעולים בישראל.
הורסט בן איזידור סלומון נולד וגדל בברלין בירת גרמניה.
בהמשך למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין וניגן על קרן יער בתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 פוטר ממשרתו ונאלץ לעבור לנגן בתזמורת האגודה היהודית לתרבות של ברלין.
בשנת 1936, בעקבות הזמנה של ברוניסלב הוברמן להצטרף לתזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, עלה לארץ ישראל והתיישב בשדרות נורדאו בתל אביב.
אמו נפטרה במהלך המלחמה מסיבות טבעיות; אביו ואחותו נספו בשואה; ואחיו הצליח להגר לאנגליה.
בין יתר עיסוקיו ותחביביו, הוא ייצר ואסף שעונים.
בצעירותו עסק בשייט ובהרמת משקולות, ואף אמור היה להתחרות בהרמת משקולות באולימפיאדת ברלין (1936), אך בשל המדיניות הנאצית לא הורשה להשתתף.
הורסט סלומון נישא למירה בשנת 1942. בנו הוא המנצח דורון סלומון, הנשוי לשחקנית ניצה שאול.
נפטר בשנת 2004, בגיל 90. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו, מירה, נפטרה ב-2007 ונטמנה לצדו.
הורסט רוזנטל (1915–1942) היה יוצר קומיקס יהודי מגרמניה, שיצר בתקופת השואה שלושה ספרונים המתעדים באופן הומוריסטי את קורותיו ואת שראו עיניו.
רוזנטל נרצח באושוויץ בגיל 27.
לא ידוע דבר על חייו הפרטיים של הורסט רוזנטל קודם המלחמה, או על מצבו המשפחתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ככל הנראה בשנת 1942, הוא נאסר במחנה גירס בצרפת.
משערים שזאת מכיוון שבזמן הכיבוש שהה בצרפת.
לא ידוע עוד על קורותיו בזמן המלחמה, מלבד זאת שב-15 בספטמבר 1942 גורש לאושוויץ ונרצח שם.
בזמן שהותו במחנה הריכוז הצרפתי גירס, יצר רוזנטל שלושה ספרוני קומיקס המתארים באופן הומוריסטי את קורותיו ואת שראו עיניו במחנה זה.
ביצירות מועברת ביקורת סמויה (אך גלויה למדי לעיני הקורא) על אופן התנהלותו של המחנה וכן על ממשלת צרפת.
היצירה המוכרת ביותר היא "מיקי (מאוס) במחנה גירס".
בסיומו של הקומיקס מיקי מאוס מחליט שתנאי המחנה כבר אינם מוצאים חן בעיניו, ומכיוון שאיננו אלא דמות אנימציונית הוא מחליט למחוק את עצמו מן הציור ובכך להימלט מגורלו.
בסיום זה טמונה משאלת לב של היוצר להימלטות מגורלו, ואולי אף למוות הגואל מן הייסורים.
דף מיצירתו של רוזנטל, "מיקי במחנה גירס", מוצג במוזיאון לתולדות השואה ביד ושם.
הורסט גרוסמן היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גרוסמן נולד ב-19 בנובמבר 1891 בזיבא, פרוסיה המזרחית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (מאז 1955 חלק מאלק בפולין המודרנית).
בשנת 1912 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-175, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרבות השונים.
לאחר המלחמה הצטרף גרוסמן למשטה, אולם בשנת 1920 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה גרוסמן למפקד רגימנט הרגלים ה-84, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-8, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, וב-23 באוגוסט 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-25 בדצמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, וב-1 בינואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובפברואר קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בקיץ אותה שנה הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב קורסק, וב-4 בספטמבר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-35, וכן למפקד הקורפוס ה-55, עליו פיקד עד מאי 1944. ב-11 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בינואר 1945 הוא סיים את תפקידו, ובתום המלחמה הוא נלקח לשבי הבריטי.
ב-7 ביולי 1947 שוחרר גרוסמן מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בריסלנסהיים, שם חי עד מותו ב-4 במאי 1972.
הורסט שטרמר הוא פיזיקאי גרמני שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1998 עם רוברט לפלין ודניאל צוי על "על גילוי צורה חדשה של נוזל קוונטי עם אקסיטציות של מטען הטעון חלקית".
הניסויים שזיכו את שטרמר ושותפיו בפרס התבצעו במעבדות נוקיה בל שבניו ג'רזי.
שטרמר נולד ב-6 באפריל 1949 בפרנקפורט שבגרמניה.
בצעירותו תכנן ללמוד אדריכלות ב, אך מאוחר יותר החליט ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
אחד משותפיו בלימודים היה זוכה פרס נובל גרד ביניג.
לאחר הלימודים עבד על מחקריו זמן מה בצרפת.
בסופו של דבר הוענק לו דוקטורו מטעם אוניברסיטת שטוטגרט בשנת 1977. לאחר קבלת הדוקטורט עבר שטרמר לארצות הברית על מנת לעבוד במעבדות בל.
בסופו של דבר אף התאזרח שטרמר בארצות הברית.
הורנפלס הוא שם של משפחת סלעים מותמרים וכן שם של פציאס, המתאר סלעים מותמרים בחום גבוה ובלחץ נמוך.
סביבת ההיווצרות של ההורנפלס היא סביבה שמכונה בשם התמרת מגע, כלומר, סביבה שנמצאת על פני השטח, או קרוב מאוד לפני השטח ובה הטמפרטורות גבוהות מאוד.
נסיבות כאלו יכולות להיווצר כתוצאה של מחדר פלוטוני או התפרצות הר געש.
הפרוטליטים (סלעי המקור ) של ההורנפלס הם בעיקר סלעים סיליקאטיים, אבל גם קרקעות חרסיתיות, יכולות להיות המקור לסלע המותמר הזה.
ישנם שלושה סוגים שכיחים של הורנפלס :
הורנפלס פליטי - הוא ההורנפלס השכיח והמצוי ומצוי ביותר שנוצר על ידי התמרה של קרקע חרסיתית או פצלים ומכיל כמות גדולה של מיקה וקיאניט.
הורנפלס סידני - סלע שנוצר מהתמרה בטמפרטורה גבוהה של סלעי משקע עם תכולה גבוהה של קלציט.
הורנפלס מגמטי - סלע שנוצר מהתמרה של סלעים וולקניים.
ההורנפלס הוא בעל מראה מאוד אופייני ונחשב לפציאס עיקרי שמאפיין סלע מותמר בטמפרטורה גבוהה ובלחץ אפסי.
צורתו של הפציאס מתאפיינת בגבישים קטנים מאוד, עד מיקרוסקופיים, בעיקר בצבעים כהים כמו חום או אפור צהבהב.
לאיטים מופיעים גם פורפירובלסטים בודדים ובולטים.
אחד מסימני ההיכר של הפציאס הוא מבנה שכבתי שנוצר מפעפוע של מינרלים בצפיפיות שונות, בזמן עליית הטמפרטורה בלחץ אפסי.
בגלל סיבה זו יש להורנפלס חשיבות רבה, כיוון שמציאותו בסלע, מעידה על כך שבזמן שהסלע עבר את ההתמרה, הוא היה קרוב מאוד לפני הקרקע, כאשר ייתכן שבהווה הוא מצוי בעומק רב.
במקומות בהם קיימות כמויות גדולות של הורנפלס, משתמשים בסלע לייצור מדרגות או משטחי מטבח.
לדוגמה, בספרד, נמכר משטח עבודה למטבחים בשם "black matador" שהוא עשוי מהורנפלס מגמטי בצבע חום כהה מאוד.
הורסט נימאק היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
נימאק נולד ב-10 במרץ 1909 בהנובר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, לאיש עסקים.
הוא למד בבתי ספר תיכון בהנובר ובהילדסהיים וסיים את בית הספר התיכון.
נימאק הצטרף לרייכסווהר ב-7 ביוני 1927, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-18 בשטוטגרט – באד קנשטאט, שם שהה עד סוף ספטמבר 1933. לאחר מכן למד נימאק בבית הספר לפרשים בהנובר עד 30 בספטמבר 1936. במהלך תקופה זו פעל גם כחבר בנבחרת טורניר סוסים מקומית וזכה במספר רב של ניצחונות בטורנירי סוסים שונים.
ב-1 באוקטובר 1936 הוצב נימאק ללמד בבית הספר לרכיבה ולנהיגה של הצבא בהנובר, שם הדריך עד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עד סוף ספטמבר 1939.
ב-1 באוקטובר 1939 מונה נימאק למפקד הפלוגה ה-3 של גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-5, וב-1 באפריל 1940 מונה למפקד גדוד הסיור, עליו פיקד במערכה המערבית.
על פעולותיו במערכה קיבל נימאק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-13 ביולי 1940. לאחר מכן השתתף במערכה המזרחית עם גדודו, במהלכה התקדם נימאק על פני הניימן לאורלה באזור קבוצת ארמיות צפון.
שם הצליח גדודו לעכב את היחידות הרוסיות לחמישה ימים ובכך למנוע פריצת דרך של האויב.
במהלך פעולות הלחימה הללו נפצע נימאק קשה, וב-10 באוגוסט 1941 הוא קיבל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1941, הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד קבוצת ההוראה ב-Panzertruppenschule II בפוטסדאם – קרמפניץ.
הוא החזיק בתפקיד זה עד סוף ינואר 1943. ב-1 במרץ 1943 הועלה נימאק לדרגת אוברסט-לויטננט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדירים ה-26 החדש שהוקם בצרפת, אשר הושמד בעבר בקרב סטלינגרד.
ב-1 באוקטובר 1943, נימאק מונה למפקד רגימנט הפאנצרפוזילירים גרוסדויטשלנד, איתו שירת בחזית המזרחית, וב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
הרגימנט לחם באזור קבוצת ארמיות דרום, שם קיבל נימאק את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-4 ביוני 1944. ב-24 באוגוסט 1944 נפצע שוב נימאק קשה מירי טנק או תותח נ"ט במשוריין שלו.
ב-15 בינואר 1945, מונה נימאק למפקד דיוויזיית הפאנצר להר, איתה השתתף במתקפת הכושלת לשחרור כיס הרוהר.
נימאק נפצע שוב קשה במרץ 1945, וב-1 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
הוא חווה את סוף המלחמה בבית חולים צבאי ביוטין ונלקח בשבי מלחמה על ידי הבריטים, ממנו שוחרר ב-24 ביוני 1947.
לאחר המלחמה חזר לתשוקתו, לסוסים, ומשנת 1952 היה יושב ראש הוועד האולימפי הגרמני לרכיבה על סוסים.
בשנת 1953 הוא קיבל את הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאי הספרדי מגנרליסימו פרנקו על שירותיו לידידות הרכיבה הגרמנית-ספרדית.
משנת 1954 היה נשיא מסדר מקבלי צלב האבירים.
במהלך חימושה מחדש של הרפובליקה הפדרלית, נימאק הצטרף לבונדסוור כבריגדה-גנרל בכוחות השריון.
ב-12 ביוני 1969 קיבל נימאק את צלב ההצטיינות הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית מהנשיא הפדרלי היינריך ליבקה.
הורסט פליינר הוא גנרל אוסטרי בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1999–2002.
פליינר נולד בזלצבורג ב-14 בנובמבר 1941. ב-1959 התגייס לצבא אוסטריה והוצב בגדוד היגרים ה-29. בין 1960–1969 למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
ולאחר מכם עבר קורסים ליגרים.
בין השנים 1969–1972 השתתף בקורס המטה הכללי באקדמיה להגנה הלאומית בווינה, ולאחר מכן הועבר למחלקת המבצעים במשרד ההגנה הפדרלי.
במקביל שימש כמפקד גדוד הלנדווהר ה-32. ב-20 בדצמבר 1999 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) בד בבד עם העלאתו לדרגת גנרל.
הוא היה האחרון שכיהן בתפקיד זה, ב-1 בדצמבר 2002 הוא פרש מהצבא ולאחר מכן שונתה הגדרת התפקיד של מחליפו ל"ראש המטה הכללי".
הוֹרְצָ'טָה (ספרדית) או אוֹרשָׁטָה (קטלאנית/ולנסית) הוא שמם של משקאות שונים על בסיס צמחי בעלי מרקם חלבי.
לפעמים משקאות אלו מכילים גם חלב.
בספרד, המשקה מופק מאגוזי נמר טחונים ומושרים.
בחלקים מסוימים של אמריקה הלטינית, הבסיס הוא אורז לבן, זרעי ז'יקרו, גרעיני מלון או שומשום, יחד עם תבלינים שונים.
להורצ'טה גרסאות חמות וקרות, והיא עשויה לשמש כתוסף טעם במשקאות אחרים, כגון קפה קר.
מקור המשקה בצפון אפריקה, וההערכה היא שבמהלך המאה ה-11 הוא התפשט לחצי האי האיברי.
ישנם תיעודים מהמאה ה-13 של משקה דמוי-הורצ'טה שהוכן ליד ולנסיה, שם המשקה נפוץ גם בימינו.
השם נובע כנראה מהמילה הלטינית לשעורה, (שעורה), ולמונח הנגזר ממנו hordeaceus (עשוי משעורה).
השעורה קשורה למסורת ים תיכונית של משקאות על בסיס דגנים, למרות שכיום רוב המשקאות מסוג זה אינם עשויים משעורה.
שמות משקאות השקדים רוֹזָטָה (בצפון אפריקה), orzata (באיטלקית), orgeat (בצרפתית ובאנגלית) ו-sumada (יוונית) נובעים מאותו מקור.
המשקה המכונה כיום הורצ'טה דה צ'ופה או הורצ'טה דה צ'וּפָס (או במדינות מערב אפריקה כמו ניגריה ומאלי, קונו אייה), הוא הגרסה המקורית של הורצ'טה.
הוא עשוי מאגוזי נמר מושרים, טחונים ולעיתים ממותקים.
המשקה פופולרי בספרד, ובמיוחד במחוז ולנסיה ובעיירה אלבוריה, שם קיימת מועצה רגולטורית כדי להבטיח את האיכות והעקיבות של המוצר.
לרוב הוא מוגש קר כמשקה מרענן בקיץ, ביחד עם פרטונים (fartons), עוגות שמרים מוארכות ואווריריות שאותן נהוג לטבול בהורצ'טה כדי שיספגו את המשקה.
הורצ'טה דה ארוס מופקת מאורז, לעיתים בתוספת וניל וקינמון.
זהו הזן הנפוץ ביותר של הורצ'טה במקסיקו ובגואטמלה.
באלוורז במקסיקו, נהוג לתבל אותה בפרחי ציפורני חתול אצטקיות.
בארצות הברית, הוא פופולרי במסעדות ובחנויות גלידה מקסיקניות.
כיום ניתן לרכוש את המשקה גם בגרסה מוכנה מראש וארוזה, או כאבקה להכנה ביתית.
בפוארטו ריקו ובוונצואלה נהוג להכין הורצ'טה גם מזרעי שומשום.
בארצות שונות נהוג להכין הורצ'טה מגרעיני מלון מיובשים וטחונים.
בקרב יהדות יוצאי ספרד בישראל, יוון וטורקיה משקה זה מכונה פִּיפִּיטָדָה (מהמילה פפיטס, גרעינים) או סוּבִּיָה, והוא מתובל במי ורדים או מי זוהר, ולפעמים מעורבב עם ערק.
במרכז אמריקה נהוג להכין הורצ'טה מזרעי זִ'יקָרוֹ.
באקוודור משתמשים בשם הורצ'טה למשקה שונה בתכלית, חליטה של צמחים אדומים.
הורסבר ברוק הוא יובל של נהר סוורן.
הוא מתחיל ב-ויטקומב נהדר וזורם בכיוון צפון-מערב לכיוון לונגפורד, הפה שלו הוא הסברן.
חלק מהנחל מהווה קטע מהגבול בין הכפרים לונגפורד ולונגלבנס.
הורסבר מתפתל כשהוא עובר מתחת לכבישים A40, A38, A417 ו-A46.
החל ב-ויטקומב נהדר, הברוק לוקח כיוון כמעט ישר בכיוון צפון-מערב, עובר דרך מרכז ברוקוורת' לפני שהוא נכנס לגלוסטר.
ככל שהורסבר ברוק נע לצפון מערב, היא מתחילה ליצור אינטראקציה רבה יותר עם התנחלויות ותשתיות אנושיות.
הוא זורם דרך האזורים של האקליקוט ובארנווד, שם גדותיו מחוזקות לעיתים כדי להכיל פיתוח עירוני.
בשלב זה עובר הנחל באזור אגירת שיטפונות ברוק הורסברה.
בהמשך מסעו מערבה, הורסבר ברוק נכנס ללונגלבנס, אזור פרברי של גלוסטר.
כאן, הנחל מתפתל בעדינות דרך שטחים פתוחים, פארקים ושכונות מגורים, עם מספר גשרים ושבילים המספקים גישה לציבור.
הורסבר ברוק זורם בסופו של דבר לתוך נהר Severn East Channel.
באזור הנמוך הזה, הנחל מתרחב מעט ומאט, כשהוא נושא משקעים וחומרי הזנה לעבר יעדו הסופי.
הנקודה המדויקת שבה הורסבר ברוק נכנסת לסברן תלויה במפלסי המים וכל שינוי בקנה מידה קטן של ההידרולוגיה המקומית.
בתגובה לשיטפונות משמעותיים בשנת 2007, הסוכנות לאיכות הסביבה הקימה את תוכנית ההצלה של הורסברה ברוק, שהושלמה בשנת 2011. פרויקט זה כלל חפירה של 120,000 מטר מעוקב של אדמה כדי ליצור אזור אחסון שיטפונות גדול בצמוד לכביש A417 דרך ברנווד קישור.
התוכנית נועדה להגן על למעלה מ-350 בתים באלמברידג' ובלונגליונס מפני אירועי הצפה עם סיכוי של 1 ל-100 להתרחש בכל שנה נתונה.
כאשר הזרימה בברוק הורסברה עולה, עודפי מים זורמים לאזור האגירה ומשתחררים בהדרגה חזרה לברק כאשר זרימת הנהר פוחתת.
האתר כולל נפח אחסון כולל של 170,000 מ"ק.
הורסט וילהלם יוהנס ריטל (14 ביולי 1930 – 9 ביולי 1990) היה תאורטיקן בתחום העיצוב ופרופסור באוניברסיטה.
הוא נודע בעיקר בזכות הפופולריזציה של המושג "בעיה סוררת" (wicked problem), אך השפעתו על תיאוריה ופרקטיקה של עיצוב הייתה רחבה הרבה יותר.
תחום עיסוקו היה מדע העיצוב – או כפי שהוא מוכר גם – תחום תיאוריות ושיטות בעיצוב (Design Theories and Methods, או DTM), מתוך הבנה שפעילויות כמו תכנון, הנדסה וקביעת מדיניות הן צורות מסוימות של עיצוב.
בתגובה לכישלונות שזוהו בניסיונות מוקדמים לעיצוב שיטתי, ריטל הציג את הרעיון של "שיטות עיצוב מהדור השני" (second generation design methods), ואת שיטת התכנון/עיצוב הידועה כ־IBIS (Issue-Based Information System) שנועדה להתמודד עם בעיות סוררות.
הורסט ריטל נולד בשנת 1930 בברלין, שם גם גדל.
הוא שם למד בגימנסיה אדולפינום (Gymnasium Adolfinum).
עם סיום לימודיו התיכוניים, נרשם לאוניברסיטת גטינגן כדי ללמוד מתמטיקה ופיזיקה תאורטית
בשנת 1953, מיד לאחר הלימודים, התקבל לעבודה במפעל "Maschinenfabrik Deutschland" בעיר דורטמונד כחוקר ביצועים (Operations Researcher).
באותן שנים החל ריטל להתעניין בפעילויות של תכנון ועיצוב – תחום שהפך בהמשך למרכז הקריירה שלו.
בין השנים 1958 ל־1963 כיהן כפרופסור למתודולוגיה של עיצוב בבית הספר לעיצוב באולם (Ulm School of Design, גרמניה – Hochschule für Gestaltung או HfG Ulm).
בתקופה 1963–1990 כיהן כפרופסור למדעי העיצוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בפקולטה לעיצוב סביבתי, במחלקות לאדריכלות ולתכנון עירוני ואזורי.
ב 1967 הוא היה פרופסור אורח לאדריכלות ולחקר ביצועים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא גם כיהן בתקופה 1973–1990 כמנהל ופרופסור באוניברסיטת שטוטגרט, בפקולטה לאדריכלות ולתכנון עירוני.
הורסט ריטל נפטר בהיידלברג בגיל 59.
ריטל הפיץ את המונח "בעיה סוררת" (wicked problem) באמצע שנות ה־60, כדי לתאר בעיות תכנון שאינן מוגדרות היטב.
בשנת 1973 פרסמו ריטל ומלווין ובר את המאמר המדעי המרכזי בנושא בכתב העת Policy Sciences.
המאמר סיפק תיאור פורמלי למושג בעיה סוררת, ותיאר את הבעיות ה"סוררות" לעומת בעיות "מאולפות".
אף שהנושא נחשב לעיתים כשייך למדעי החברה, ריטל – ששימש כפרופסור במחלקה לאדריכלות – הדגיש שגם בעיות תכנון אדריכליות הן בעיות סוררות.
ריטל וובר מצביעים על כך שיש משבר אמון גדל בין הציבור לבין אנשי מקצוע שונים.
לדעתם משבר האמון הזה אינו נובע מחוסר הצלחה טכנית, אלא מהתנגשות עמוקה יותר בין שיטות מקצועיות קלאסיות ובין טבעה המורכב של הבעיה הנבזית.
בעבר, אנשי מקצוע בתחומים כמו תכנון עירוני, בריאות וחינוך טיפלו בבעיות שהוגדרו בבהירות.
ההצלחות בתחומים כמו הספקת כבישים, ביוב, חינוך ובריאות לכלל האוכלוסייה היו ברורות וזכו להכרה נרחבה הובילו להתמקצעות רחבה של שירותים ציבוריים.
עם זאת, לאחר שהבעיות הפשוטות נפתרו, החלו אנשי מקצוע לעסוק בבעיות סבוכות ועמוקות יותר: צדק חלוקתי, אי־שוויון, והשלכות חברתיות של מדיניות ציבורית.
בעיות אלו הן "נבזיות" – אין להן פתרון ברור, אין הסכמה על עצם הגדרתן, וכל פתרון משנה את תנאי הבעיה עצמה.
הגישות המקצועיות שהתבססו על עקרונות מדעיים ליניאריים, אינם מותאמות עוד להתמודדות עם מערכות חברתיות מורכבות.
מצב זה הוביל לביקורת גוברת מצד הציבור כלפי מומחים, שנראים מנותקים מערכי הקהילות שהם משרתים.
המחאות הציבוריות הרבות אינן רק תגובה לאכזבה מתוצאות, אלא גם לבחירה בעצם המטרות וההנחות שמנחות את הפעולה המקצועית.
נקודת התורפה שזוהתה היא במפגש שבין ניסוח מטרות, הגדרת בעיות, והכרעות ערכיות – לב הבעיה הנבזית.
הכותבים מדגישים את הצורך במעבר מגישות טכניות לגישות שיתופיות, רפלקטיביות ומבוססות ערכים.
IBIS (Issue-Based Information System) היא שיטה שמבוססת על ההבנה של תהליך העיצוב כוויכוח טיעוני (argumentation).
השיטה נועדה להכווין את תהליך העיצוב ולעודד דיון מושכל.
במהלך השנים פותחו גרסאות שונות של IBIS למערכות מחשב – ממחשבים אישיים ועד תחנות עבודה.
הרעיון עלה לראשונה בשנת 1968, ושימש ככלי הוראה להמחשת הקשיים האופייניים בתכנון והדרכים השונות להתמודד עמם.
ריטל עצמו תיאר את IBIS כ"רעיון שחיכה לטכנולוגיה המתאימה".
אמנם הגרסאות הקודמות סבלו ממסורבלות ביורוקרטית, אך הופעתם של ממשקי משתמש ומבני־נתונים בסגנון "היפרטקסט", גם במחשבים קטנים וזולים יחסית, אפשרו לפתח גרסאות IBIS ידידותיות יותר.
כיום קיימות תוכנות IBIS רבות, שפועלות על מגוון מערכות.
עם זאת, חולשות יסודיות ב־IBIS עדיין קיימות: סכנת התבלבלות ברשת הקישורים, העדר מבט כולל על מצב ההחלטות, ו"הלוגיקה של השאלה הבאה" – כלומר הבעיה של עיצוב מראש את כיווני הדיון האפשריים באופן שמנחה את המעצבים במסלול הגיוני.
הוֹשֵׁעַ בֶּן-אֵלָה היה מלך ישראל האחרון, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך בשנים 732 עד 724 לפני הספירה.
המלך הקודם, פקח בן רמליהו, נהרג על־ידי העם או על ידי תגלת־פלאסר השלישי מלך אשור, ובמקומו מינה תגלת־פלאסר את הושע בן אלה, שעלה על כס ממלכת ישראל בשנה ה-12 לאחז מלך יהודה ומלך 9 שנים.
הושע הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
בארכיאולגיה לא נמצאו כתובות כלשהן של שלמנאסר החמישי (727 לפנה"ס-722 לפנה"ס), והרקע למסעו נגד ממלכת ישראל ידוע רק מן המקרא.
השם סוא איננו שמו של אחד הפרעונים, ונראה שיש כאן שיבוש מסוים והכוונה היא לשמה של עיר מושבו של תפנחת מייסד השושלת ה-24 (סאו במצרית, Sa-a-a באשורית, סאיס ביוונית).
באותה עת נחלקה מצרים לשתי מלכויות ומסתבר שהמורדים בישראל ביקשו סיוע מממלכת מצרים הצפונית, זו שבאזור הדלתא.