tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את חכמת הקבלה למד מהמקובל רבי ששון בכר משה פרסיאדו, בעל ספר "שמן ששון", והתפלל בכוונת הרש"ש.
זכה להכרה בחכמת הקבלה מיורשו של הרב ששון, רבי מסעוד כהן אלחדאד, ראש ישיבת המקובלים בית אל באותה העת.
נחשב לאחד מהראשונים שהביאו את חכמת הקבלה לאי.
נתמנה לרב ודיין בעיר גאבס שבתוניסיה.
הגביר הרב יעקב חדאד הזמין אותו ללמוד בבית מדרשו בעיר, והחזיקו בעין יפה ובכבוד.
בגאבס הוא חיבר את ספריו, אשר עסקו ברובם בתורת הנסתר.
היה גם בקיא בדקדוק ובשירה.
הרב עידאן התפרסם כחסיד וקדוש.
נהג לטבול במקוה שבבית הכנסת אלגריבה.
מסופר שבזמן הדלקת נרות חנוכה בבית הכנסת שהה בברכה כשעה תמימה.
הרב עידאן נפטר בד' באלול ה'תרנ"ד (1894).
בניו של הרב משה עידאן שימשו בתפקידים בולטים בקהילה היהודית בתוניסיה ובפרט באי ג'רבה.
הרב נסים עידאן, נולד בשנת ה'תרל"ד בג'רבה ופעל ברחבי תוניסיה.
שימש כרב ודיין, שוחט, מוהל, דרשן ומלמד תינוקות, בעיר בן גרדאן (שהוקמה בעיר חדשה) ובקירואן, כשכל העול הרוחני עליו (פעל גם בתסתור).
בסוף ימיו חזר לג'רבה, ושם נפטר בט"ו בשבט ה'תש"ח (26 בינואר 1948).
מכתביו הדפיס אחיינו הרב שמואל שאול עידאן את הספר "זית רענן" - דרושים, ושו"ת בענייני טרפות, ישראל ה'תשל"ז.
הרב דוד עידאן, מייסד בית הדפוס הראשון בג'רבה, ונשיא הקהילה היהודית שם.
עם מות האב, הוא פרנס את המשפחה.
האריך ימים יותר מכל אחיו.
הרב מכלוף עידאן, שימש כמלמד תינוקות, ורבו של רובע דיג'ת - ה"חארה צגירה" (הרובע הקטן) בג'רבה.
הרב ציון עידאן, נפטר בחיי אביו.
בתו נישאה לרב זכריה יונה (מוצאו מתימן, והגיע מירושלים לג'רבה), היה מוהל וסופר סת"ם שכתב 98 ספרי תורה.
נפטר בד' באדר ה'תש"ב (21 בפברואר 1942, צאצאיו מבנו מאיר, הם בני משפחת יונה בירושלים).
בתו נישאה לרב דוד חדאד.
בין צאצאיו של הרב משה עידאן:
נכדו, בן בנו הרב דוד, הרב שמואל שאול עידאן, מנהל ישיבת כיסא רחמים שפעל ליישוב יהודי ג'רבה ותוניסיה בישראל.
ד"ר אשר עידן, עתידן ומומחה לרשתות חברתיות.
עו"ד תמיר עידאן, המכהן כראש מועצת שדות נגב.
שעשוע מצווה - חרוזים במתכונת האזהרות על תרי"ג מצוות לפי שיטת הרמב"ם, ירושלים התר"ם.
חג הפסח - על הגדה של פסח, ירושלים ה'תרס"ג.
תפילה למשה (כולל זכות משה) - על תהילים, מכתביו ומכתבי רבנים נוספים, יצא לאור על ידי בנו הרב דוד בירושלים, ה'תרע"א.
תורת משה - חידושים על התנ"ך על דרך הסוד, יצא לאור על ידי בנו הרב דוד בבית הדפוס שהקים בג'רבה, ה'תרע"ט.
תפארת משה - הערות ופירושים על ספרי הקבלה, יצא לאור על ידי בנו הרב דוד בבית הדפוס שהקים בג'רבה, ה'תש"ד.
ידי משה - על משלי.
מגן אבות - על י"ח פרשיות, על פי הקבלה.
משה עמאר (21 במאי 1922 - 29 בנובמבר 2015) היה חבר הכנסת בכנסת התשיעית מטעם מפ"ם (במסגרת המערך.
עמאר נולד בצפת ולמד בבית ספר התיכון "סקוט'ש קולג'" בצפת ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין.
בנעוריו היה חבר תנועת הנוער "השומר הצעיר".
במסגרת חברותו, שימש מזכיר ויו"ר סניף חיפה של המפלגה.
כמו כן כיהן עמאר כחבר מרכז המפלגה ומזכירותה.
שימש גם כחבר מועצת העיר חיפה.
ב-1977 נבחר לכנסת התשיעית כנציג מפ"ם ברשימת המערך והיה חבר בוועדות חוקה, חוק ומשפט והפנים ואיכות הסביבה.
עמאר היה חבר ועד העדה הספרדית בחיפה וכיהן כראש הוועד.
הוא יזם הקמת בית אבות ספרדי לגיל הזהב ושימש כחבר הנשיאות העולמית של הפדרציה הספרדית.
בשנת 2006 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה, על פעילותו הציבורית בחיפה ובכנסת, וכן על פעילותו כראש ועד העדה הספרדית בחיפה וכיו"ר החברה העירונית "שקמונה" והפיכתה לחברה ממשלתית-עירונית מצליחה המשכנת נזקקים רבים לדיור מכובד.
משה עציוני (קלַפּהולץ; 28 באוגוסט 1908 – 23 באוגוסט 1997) היה שופט בית המשפט העליון בישראל.
משה עציוני נולד בז'אבנו שבגליציה באימפריה האוסטרו-הונגרית (לאחר המלחמה בפולין), לשיינדל לבית גרוסברד ויעקב קלפהולץ.
בשנת 1932 סיים תואר מוסמך במשפטים באוניברסיטת קרקוב וב-1935 קיבל בה תואר דוקטור למשפטים.
בנעוריו החל לפעול בתנועת השומר הצעיר.
בשנים 6–1932 ערך בקרקוב את "נאשה ואלקה" (Nasza Walka, 'מאבקנו').
ב-2 במרץ 1936, בסיום לימודיו, עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד כפועל בתל אביב ולאחר מכן עבר לירושלים, שימש מזכיר ועד רחביה ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנת 1940 הוסמך כעורך דין ועבד כשנתיים במשרדו של עו"ד מרדכי עליאש.
בשנים 1942–1945 עבד בעריכת דין והיה היועץ המשפטי של מחלקת התעשייה הכבדה והייצור המלחמתי בממשלת המנדט.
בשנת 1945 מונה לשופט שלום בתל אביב.
עם קום המדינה בשנת 1948 התמנה לשופט ראשי בבית משפט השלום בחיפה.
מאוחר יותר הוא שימש נשיא בית משפט השלום בחיפה, שופט ונשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה ומשנת 1971 שופט בית המשפט העליון, עד פרישתו לגמלאות בהגיעו לגיל שבעים.
בעת פרישתו עמד עציוני בראש ועדת הבחירות המרכזית.
עציוני עמד בראשותן של מספר ועדות ציבוריות:
ועדת החקירה שפעלה באוגוסט 1958 לחקירת אירועי מרד האסירים בכלא שטה.
ועדת החקירה הציבורית לעניין מאורעות 9 ביולי 1959 בוואדי סאליב (1959);
ועדת החקירה הממלכתית בעניין השמועות בדבר מתן תשלומי כסף להטיית משחקים בליגה הלאומית בכדורגל (1971);
ועדה לבדיקת חוק אימוץ ילדים (1979);
ועדה ממלכתית לבדיקת מעמד המורה ומקצוע ההוראה (1978–1979).
לאחר פרישתו מכס השיפוט היה עציוני נשיא בית הדין הציוני העליון.
ביוני 1943 נשא לאישה את יהודית שפָּאן.
היה אב לשניים: יעקב ועמוס, לימים מנהל בית החולים מאייר לילדים שליד בית חולים רמב"ם בחיפה.
אחד מנכדיו, דוד עציוני, כיהן כסגן ראש עיריית חיפה.
עציוני נקבר בקבורה חילונית בקיבוץ מרחביה.
משה פיאמנטה (Piamenta; 13 באפריל 1921 – 3 באוגוסט 2012) היה פרופסור לבלשנות השפה הערבית.
חתן פרס ישראל לחקר המזרחנות.
נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, למשפחה בת עשרה ילדים.
בסמוך לשכונת מגוריהם נחלת שמעון, הגובלת בשכונת שייח' ג'ראח, התגוררו משפחות ערביות ומשפחות עולים ממדינות דוברות ערבית (סוריה, עיראק, תימן ומרוקו).
במהלך השנים למד בבית ספר אנגליקני שקיים מיסיון, בית ספר יסודי איטלקי, מטעמו נשלח גם למחנות לימוד באיטליה הפאשיסטית, בבית הספר של הקווייקרים ברמאללה ובקולג' טרה סנטה.
יחד עמו למדו יהודים, ערבים ובדואים.
בבגרותו בחר ללמוד לימודי תואר שני בשפה וספרות ערבית ולימודי לשון עברית ותרבות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1940–1946).
בין השנים 1940–1944 עבד פיאמנטה כקצין מודיעין במחלקת העלייה של ממשלת המנדט הבריטי.
בשנים 1945–1947 שימש מורה בבתי ספר בירושלים (בית החינוך של זרם העובדים, בית הספר "במעלה" ובית הספר התיכון שליד סמינר המורים בבית הכרם).
לאחר מכן, משנת 1946 ועד לקום המדינה, שימש מטעם ארגון "ההגנה" כסגן ראש המחלקה הערבית בירושלים.
בשנת 1948 גויס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין.
באותה שנה היה למזכיר הראשי במחלקה לחינוך, תרבות והסברה של משרד המיעוטים בממשלת ישראל.
בין השנים 1949–1959 שימש מתרגם ראשי ומזכיר המדור הערבי בכנסת.
בתקופה זו חיבר, בהוצאת משרד ראש הממשלה, מילון עברי-ערבי לנוהל פרלמנטרי ולניהול ישיבות.
בשנת 1959 מונה למפקח במשרד החינוך והתרבות לבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הערבית.
תפקידיו בכנסת ובמשרד החינוך נעשו לצד ראשית עבודתו האקדמאית, בהיותו חבר סגל האוניברסיטה העברית משנת 1950. בשנת 1959 הוענק לו תואר דוקטור, ובשנים 1965–1966 השתלם בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עד שנת 1989 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך תקופה זו הוענק לו תואר פרופסור חבר (1969) ותואר פרופסור מן המניין (1979).
בין השנים 1970–1975 היה גם פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר צאתו לגמלאות הקדיש את זמנו למפעל הוצאת מילון לערבית תימנית בתר-קלאסית.
פיאמנטה מונה לחבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות (1962–1965) ולחבר הוועדה העליונה לבדיקת צורכי חיל המודיעין (1967).
במשרד החינוך והתרבות שימש חבר המועצה המדעית, מפקח מרכזי של לימודי הערבית (1976–1977) ויו"ר הוועדה לתוכניות לימודים בערבית (1977–1982).
בין השנים 1980–1983 היה יועץ מדעי להוראת ערבית בטלוויזיה הלימודית.
על עבודתו השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות (1986), וכן הוענקו לו פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות (1992) ופרס ישראל לחקר המזרחנות (1996).
אחיו הם: המוזיקאי אלברט פיאמנטה ויהודה פיאמנטה, איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ.
פיאמנטה נישא בשנת 1944 למלכה אלקלעי, ולהם שלושה ילדים.
שניים מבניו של יהודה אחיו הם יוסי פיאמנטה ואבי פיאמנטה, חברי להקת פיאמנטה.
משה עמית (5 בנובמבר 1919 – 10 בפברואר 2017) היה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
משה עמית נולד באיזמיר שבטורקיה.
אביו היה בעל יקב ואמו הייתה נצר למשפחת רבנים חשובה.
משה עמית עלה לבדו לארץ-ישראל ב-1944. בשנים 1944–1946 שהה בקיבוץ גבעת ברנר.
הוא נשלח לסמינר לשליחים ולפעילים בקיבוץ גבעת השלושה.
הגיע לירושלים ב-1946 ונרשם לאוניברסיטה העברית בחוגים, לשון עברית, מקרא ולימודים קלאסיים מתוך כוונה להיות מורה.
בסוף שנת 1947, פרצה מלחמת השחרור בה שירת בתחילה בירושלים ואחר כך בגדוד החמישי של הפלמ"ח, סיים את לימודיו לתואר השני ב-1950. עמית נרשם ללימודי הדוקטורט בהדרכתו של פרופסור אביגדור צ'ריקובר ושימש כעוזר-מחקר שלו.
הוא נשלח ב-1955 לקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם סיים את הדוקטורט בהדרכתו של פרופסור ארנלדו מומיליאנו, הוא קיבל את הדוקטורט ב-1957, נושא העבודה היה: "פיראוס ועמי הים של אתונה במאות החמישית והרביעית לפני הספירה".
בשובו לישראל החל ללמד במכון האוניברסיטאי בבית ארדשטיין, בחיפה, שהיה מסופח לאוניברסיטה העברית ונהפך ברבות הימים לאוניברסיטת חיפה.
מונה למדריך דוקטור ב-1958 באוניברסיטה העברית, למרצה ב-1962, למרצה בכיר ב-1965, לפרופסור חבר ב-1971 ולפרופסור מן המניין ב-1978. בשנים 1976–1979 כיהן כיושב ראש הוועדה לתלמידי מחקר, פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1988. שהה בשבתונים באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת הרווארד, במרכז הלאומי למחקר מדעי ובאוניברסיטת פריז.
עמית כתב שני ספרי לימוד אוניברסיטאיים מתוך "תולדות העולם הקלאסי", סדרה של ארבעה ספרים מקיפים על תולדות יוון ורומי.
הסדרה היא המפעל היחיד בשפה העברית שבו נכתבה היסטוריה כוללת של העולם הקלאסי.
נבחר לחבר כבוד באגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל בשנת 1992.
נבחר לחבר כבוד בחברה ההיסטורית הישראלית בשנת 2005.
משה עמית היה נשוי לדליה, מורה במקצועה, ולו בת ובן.
עמית חקר את יוון העתיקה (בעיקר את אתונה) וכן את הקיסרות הרומית ואת רומא.
זהו ספרו הראשון של עמית, שהוא עיבוד לעבודת הדוקטורט שלו.
התזה של עמית היא שאתונה הגיעה לגדולתה מכיוון שבראשית המאה ה-5 לפני הספירה הוחלט להפכה למעצמה ימית על ידי בניית צי של אניות מלחמה חדישות, הקמת נמל חדש בחוף פיראוס במרחק של שמונה ק"מ מן העיר, שם נמצאו שלושה מעגנים מתאימים לשמש בסיס ואחסון לאניות מסחר ומלחמה.
מאוחר יותר חוברה אתונה לפיראוס על ידי בניית החומות הארוכות, שתי חומות מקבילות מרוחקות כ-50–60 מטרים זו מזו.
בהמשך הוסיפו חומה שלישית מזרחה לצורך הכללת פלרון, נמלה הקודם, במערך ההגנה.
בראשית המאה החמישית לפנה"ס כאשר פלשו הפרסים ליוון במטרה לכבשה ולשעבדה לשלטונם תרמה אתונה חלק חשוב לניצחון היוונים ולהדיפת הפרסים הודות לכוח הימי שלה; אחר כך הקימה את הברית האטית-דלית בהנהגתה שכללה את רוב איי הים האגאי, וחלק ניכר של ערי החוף המערבי (ביוון) והמזרחי (באסיה הקטנה) של הים.
אתונה, מנהיגת הברית הייתה לראש אימפריה.
גדולתה של אתונה הייתה קשורה בשמירתה על הקשר עם הים, גם צבאית, גם מסחרית, כי הייתה תלויה לקיומה באספקת מזון וחומרים נוספים שהגיעו דרך הים.
זהו ספרו השני של עמית,
התזה של הספר היא שהעיר היוונית האמיתית, זו הנאמנה ל'רוח הפוליס' היוונית, היא העיר הקטנה.
עמית הביא מקרים של 'פולייס' קטנות שהיו מעוניינות לחסות תחת הגנתן של המעצמות אתונה, ספרטה ותבאי ובשעת משבר ננטשו בידי המעצמות.
עמית סובר שייתכן שהערים הקטנות האלה מבחינת החוקה שלהן ואורח החיים שלהן הן אולי דוגמה מובהקת ל'פוליס' יותר מהערים הגדולות שהיו למעצמות, בזעיר אנפין.
דן בקטע של הספר הגדול של תוקידידס שזכה למשקל מיוחד בתולדות המחקר על רעיונות של אימפריאליזם, חופש וצדק בתרבות היוונית.
עמית טוען שבניגוד לדעה המקובלת, מבחינת הצגת התזה והטענות שהועלו בדיון המפורסם, בני מלוס ניצחו את האתונאים, דבר שלא מנע את הריסת מלוס על ידי האתונאים.
במאמר "אלכסנדר הגדול, מחריב האימפריה ומיסד ערים"
טוען עמית שאלכסנדר הגדול לא יסד אימפריה, כי אם החריב אימפריה.
הוא החריב את האימפריה הפרסית ולא בנה אימפריה חדשה, אלא פורר את המזרח התיכון העתיק.
אבל לעומת זאת, הוא, ואחריו יורשיו וממשיכיו הקימו בכל המזרח ערים שכללו מאפיינים רבים של הדגם המדיני היווני; הערים האלה היו מרכזי השלטון והתרבות במזרח התיכון ובארצות שהיו לפנים באימפריה הפרסית, מסוף המאה הרביעית לפנה"ס ועד לכיבוש הערבי במאה השמינית לספירת הנוצרים, והרבה אחר כך.
מאמרו של עמית "עולמות שלא נפגשו – יהדות ויוונות"
השם לקוח מן הכותרת של אוסף מאמריו של יוחנן לוי "עולמות נפגשים",
חקר את המפגש בין היהודים לגויים בעת העתיקה; עמית סבור שהעולמות הללו לא נפגשו.
עם כיבושן של ארצות המזרח הקרוב על ידי אלכסנדר הגדול וייסודן של הממלכות ההלניסטיות, בשליש האחרון של המאה הרביעית לפנה"ס, עברו היהודים משלטון פרס לשלטון הממלכות החדשות.
הם הסתגלו מהר ועברו לחלקים שונים של העולם ההלניסטי במיוחד למצרים וגם לסוריה.
היהודים למדו את היוונית והשתמשו בה אף כשפת יום-יום במקומות רבים.
תרגום "השבעים" של התנ"ך ליוונית מראה שהזדקקו ליוונית אפילו לצורך הפולחן.
היהודים גם חיברו יצירות ביוונית, בתחומי תרבות שונים, היסטוריה, שירה והגות.
גם כאשר עזבו את המזרח ההלניסטי הם שמרו על השפה היוונית.
במצבות הקטקומבות של היהודים ברומא, היוונית היא השפה העיקרית.
לעומת זאת, היוונים ובעקבותיהם הרומאים לא התייחסו כלל ליצירה התרבותית היהודית (לא במקור ולא בתרגום יווני) ולעומת זאת הסתמכו על דבריהם של בני מצרים וסוריה.
חוזה שלום בין ספרטה לפרס
במאמר "חוזה שלום בין ספרטה לפרס"
בחלקה האחרון של המלחמה הפלופונסית (בשנים 404–411 לפני הספירה) הספרטנים והפרסים שיתפו פעולה בלחימה נגד אתונה.
עמית משער שכיוון שלא נודע על חוזה שלום בין הפרסים לבין הספרטנים שנלחמו ביניהם בראשית המאה החמישית לפנה"ס, בעת פלישת הפרסים ליוון, הם היו צריכים לסיים בדרך פורמלית את מצב המלחמה ביניהם ולחתום על חוזה שלום.
עמית שיחזר את החוזה הזה בעזרת משפטים או מונחים היסטוריים מחוזים שונים שנתגלו והמצויים בידינו.
ביוון וברומא המטבעות שימשו כדי להעביר רעיונות ותעמולה.
במאמר "קונקורדיה, אידיאל פוליטי וכלי תעמולה"
עוסק ב"קונקורדיה" (=אחוות העמים) שהייתה האידיאל הפוליטי ברומא לאורך שנים ודורות.
עמית מנתח ומתאר כיצד היא תוארה בציורים על גבי מטבעות היסטוריים כדי לבטא תוכניות ושאיפות.
לפעמים אפשר ללמוד על סכסוכים, התפייסויות בין מנהיגים ומפלגות עליהם אין מקורות ברורים; לעיתים האיורים סותרים את הידוע ממקורות אחרים.
המאמר "התעמולה של הצלחה ואושר (אופוריה) באימפריה הרומית"
הוא ניתוח של האיורים והסיסמאות שהופיעו על גבי המטבעות של האימפריה הרומית בעניין שגשוג ואושר.
עמית מצא שלעיתים קרובות, המטבעות מתארים תמונה חיובית יותר מן המציאות הידועה.
אמצעי תעבורה והגנת הקיסרות הרומית
במאמר "אמצעי תעבורה והגנת הקיסרות הרומית"
עוסק עמית בבעיות בפניהן הועמדה הקיסרות הרומית בניהול פעולות מלחמה והגנה על גבולותיה, אחרי שהתפשטה על פני שטח עצום.
במקורות רבים כתוב שמצביא מסוים לקח את צבאו ממקום אחד והביאו למקום אחר, כלאחר יד.
עמית שואל: איך הם ערכו את מסעם, באילו קשיים נתקלו בדרך וכמה זמן ארך המסע ובאיזה מצב הם הגיעו.
הוא מנתח מקרה מיוחד: בסתיו 231 לספה"נ היה הקיסר סוורוס אלכסנדר בראש חלק חשוב מצבאותיו על הנהר פרת במזרח סוריה.
הוא בא להגן על האימפריה שהותקפה על ידי הפרסים, והצליח לעצור אותם.
הוא התכוון להמשיך במלחמה בשנה הבאה.
אז נודע ששבטים גרמנים פרצו מגרמניה באזור הדנובה והריינוס.
כתוב במקורות הקיימים שהקיסר החליט להעביר את צבאו לחזית הריין, שם הוא נכשל, רצחו אותו ומקסימינוס בא במקומו.
עמית נעזר במפה ובדק: לכמה זמן היה זקוק הצבא כדי להגיע לאנטיוכיה, אחר כך לביזנטיון דרך אסיה הקטנה ומשם לגבול הריין.
הוא מצא שהמרחק שהחיילים הרומיים היו צריכים לעבור מאזור הפרת עד לגרמניה היה כ-4,000 קילומטרים.
חייל רגלי צעד בממוצע כ-30 קילומטרים ביום.
החיילים היו זקוקים לנוח מדי פעם ולהצטייד מחדש; לפי חישובו של עמית המסע ארך כ-160 ימים (?).
על זה צריך להוסיף כחודשיים של התארגנות ואימונים לפני שהחיילים יצאו לפעולה.
עמית טוען שלא ניתן לומר שגנרל פלוני לקח את צבאו מכאן והביאו לשם ונכנס לקרב.
תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ד (1984)
תולדות הקיסרות הרומית, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשס"ב (2002)
צ'ריקובר, היהודים בעולם היווני והרומי, 392 עמ' הוצאת ספרים מ.
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, 670 עמ'.
הוצאה לאור: יד בן-צבי, ירושלים, תשנ"א (1991).
משה פיזנטי (נולד ב-1 במאי 1956 במצרים) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בבית"ר תל אביב והפועל תל אביב.
פיזנטי נולד במצרים ובגיל חצי שנה עלה לישראל עם משפחתו.
הוא החל לשחק כדורגל במסגרת מחלקות הנוער של בית"ר תל אביב.
בשנת 1974, עלה לבוגרים ורשם את הופעת הבכורה שלו כשעלה בהרכב הראשון מול הפועל ירושלים.
הופעת הבכורה המוצלחת של פיזנטי סללה את דרכו להרכבה הראשון של הקבוצה.
בשנת 1982 עבר פיזנטי לקבוצת הפועל תל אביב.
פיזנטי שיחק בקבוצה במשך כמעט שנתיים תחת המאמן צביקה רוזן, ואף זכה עם הפועל בגביע המדינה לאחר ניצחון 2–3 בדרבי על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בהפועל תל אביב שיחק לצידם של כדורגלנים כמו ג'ימי טורק, משה סיני, אלי כהן (קוקוס), מוריס ז'אנו, שבתאי לוי ואריה בז'רנו.
לאחר כמעט שנתיים בהפועל תל אביב, נכנע פיזנטי ללחצים מצד הנהלת בית"ר תל אביב, וחזר לקדנציה נוספת בקבוצת נעוריו.
לקראת סוף שנות ה-80 עבר לקבוצת לזרוס חולון ששיחקה בליגה א', בה שיחק במשך שנתיים עד לפרישה.
פיזנטי זומן פעמים רבות לסגל נבחרת ישראל, אך לא זכה לשחק במדיה.
בתחילות שנות ה-90 פנה משה פיזנטי לתחום האימון.
פיזנטי אימן קבוצות בעיקר באזור גוש דן, הן קבוצות בוגרים והן קבוצות המשתייכות למחלקות נוער.
בין הישגיו כמאמן ניתן למנות את ההגעה למקום החמישי בליגה הארצית (אז הליגה השנייה) עם הפועל בת ים בעונת 1996/1997, והעלייה עם מכבי עירוני בת ים לראשונה בתולדותיה לליגה הלאומית בשנת 2009. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, אימן את קבוצת הפועל צפרירים חולון, בעת ששיחקה בליגה א'.
הוא פרופסור במסלול הנלווה במכון ללימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה.
עמירב גדל בנתניה כבן למשפחה רוויזיוניסטית.
שירת בחטיבת הצנחנים ונפצע בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
בעודו פצוע בבית החולים, כתב את "", שהיה לחלק מחומר הלימוד בבתי ספר ושימש מוטיב מרכזי במרכז שרשרת הדורות ליד הכותל המערבי בירושלים.
הוא היה חבר מרכז הליכוד, מדריך בבית"ר ושליח התנועה בחו"ל.
בשנים 1970–1971 היה יו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל.
בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה של עם ישראל ומדעי המדינה, תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק במינהל ציבורי ותואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) בגאוגרפיה פוליטית.
בעת ששימש עמירב יו"ר התאחדות הסטודנטים התרחש בברית המועצות מבצע חתונה - ניסיון של קבוצת צעירים יהודים לחטוף מטוס ובעקבותיו נערך "משפט לנינגרד הראשון".
עמירב הוביל הפגנות סטודנטים נגד המשפט בארץ ובעולם וריכז מחאת סטודנטים בינלאומית כנגד מדיניות ברית המועצות כלפי היהודים החיים בה.
בשנים 1976–1981 שימש דובר רשות השידור.
בשנים 1981-1986 היה ראש המנהל לבטיחות בדרכים (הרלב"ד) במשרד התחבורה, מינוי פוליטי של שר התחבורה חיים קורפו, לאחר שהממשלה פטרה את התפקיד ממכרז.
המינהל בניהולו הכין את תוכנית האב הראשונה של ממשלת ישראל לצמצום תאונות הדרכים.
בין השנים 1989 ל-1993 היה חבר מועצת עיריית ירושלים וממונה על האגף לשירותי הנדסה ותחבורה.
במסגרת זו הכין את תוכנית האב לתחבורה וכבישים ובמסגרתה יזם את בניית כבישי הטבעת מסביב לירושלים את כביש 1 וכביש בגין, החוצים את העיר.
עמירב יזם גם את תוכנית הקמת הרכבת הקלה בירושלים, שבנייתה הסתיימה בפיגור של כעשרים שנה רק ב-2011.
בין השנים 1990 ל-1995 היה מיוזמיה של המועצה לשלום ולביטחון וגם כיהן כמנכ"ל הראשון שלה (בהתנדבות).
בין השנים 1989 ל-1997 היה יו"ר משותף (עם חנא סניורה) של "IPCRI" - מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע, אשר היה בין יוזמי הקמתו.
בין השנים 2000–2001 שימש עמירב יועצו של ראש הממשלה אהוד ברק לנושא ירושלים.
הוא עמד בראש הצוות המקצועי שהכין את התוכניות לחלוקת העיר בוועידת קמפ-דייוויד 2000 וכן בטאבה.
הצעתו של הנשיא קלינטון לפתרון הסכסוך על ירושלים התבססה על הצעות הצוות של עמירב.
הצעות אלה נותרו עד היום כעקרונות לחלוקת העיר על בסיס מזרח העיר, השכונות הערביות כבירת פלסטין והר הבית ללא ריבונות.
כבן למשפחה רוויזיוניסטית וכחניך בית"ר מצא עמירב את דרכו לפעילות בליכוד.
בתחילת שנות השבעים, כשמפלגת העבודה החזיקה ברוב המכריע של תפקידי המפתח של הציבוריות הישראלית, היה עמירב יושב הראש הראשון של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל מטעם הליכוד.
בהמשך היה חבר פעיל בתנועה ובמרכז הליכוד, עד עזיבתו בשל "פרשת עמירב".
בקיץ 1987 קיים, בידיעתו של יצחק שמיר, סדרה של פגישות סודיות עם פייסל חוסייני, מנהיג אש"ף בשטחים במטרה לנסות ולבחון את האפשרות להסדר שלום בין ישראל לפלסטינים.
בתום הפגישות ניסחו ביחד את מסמך עמירב-חוסייני - טיוטה להסכם שלום בשני שלבים.
כאשר נחשפו מסמכי עמירב-חוסייני הועמד עמירב למשפט בבית הדין של התנועה בעוון בגידה באידאולוגיה שלה.
בין חמשת שופטי בית הדין העליון של תנועת החרות, בו הועמד לדין, מיעוטם צידד בסילוקו מהתנועה, אך בסופו של דבר התקבלה החלטה לשלול את חברותו במרכז ואת שאר תפקידיו.
בתגובה לכך קרע עמירב בהפגנתיות את פנקס החבר שלו ועזב את התנועה.
בנוסף להוראה בתחום המינהל והמדיניות הציבורית, ייסד בשנת 2001 את המרכז לדיאלוג אסטרטגי במכללת נתניה, אשר עוסק בקידום דיאלוגים לפתרון סכסוכים, ועמד בראשו עד שנת 2004.
בשנת 2007 הקים במכללת בית ברל את "בית הספר לחברה וממשל" אשר בראשו עמד עד שנת 2010.
סינדרום ירושלים: כך קרסה המדיניות לאיחוד ירושלים 1967 - 2007, הוצאת כרמל, 2007
אדוני ראש הממשלה: ירושלים!, הוצאת כרמל, 2005, (עורך)
עין כרם: מסע אל הכפר הקסום, הוצאת כתר, 2004
המאבק הפלסטיני על ירושלים, האסטרטגיות והתהליכים שהעבירו את הפלסטינית משולי הבמה הפוליטית בירושלים לקדמתה, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2002
ירושלים – פתרון לבלתי פתיר, בשיתוף עם חנא סניורה, הוצאת מכון טרומן, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1989
הברית השמית אפשרית, (עברית ואנגלית), הוצאת קו וכתב, 1988
, שהיווה את מקור ההשראה למיצג אולם האור במרכז שרשרת הדורות
רבי משה פאלייר (ט"ז בכסלו תקמ"ד (11 בדצמבר 1783) - כ"ט בניסן תרי"ח (13 באפריל 1858); נודע בשם רבי משה מקוברין או הקוברינֶר) היה אדמו"ר בולט בליטא ההיסטורית (בלארוס של היום) באמצע המאה ה-19. מן האבות הרוחניים של חסידות סלונים והאדמו"ר הראשון מקוברין.
נולד בפיֶיסק שעל יד קוברין (הסמוכה לבריסק) לישראל אליעזר.
למד אצל הרב משה משרשוב ובהמשך אצל רבי מרדכי מלעכוויטש.
מסופר כי בעקבות דבקותו ברבו זה גירשו חותנו מביתו.
כן העיד עליו רבו שבכל יום הוא מגלה דרך חדשה בעניין "בכל דרכיך דעהו".
נהג להקפיד על טבילה במקווה, גם כאשר היה קר כקרח.
לאחר פטירת רבו דבק בבנו, רבי נח מלעכוויטש.
כשנפטר גם הוא בשנת ה'תקצ"ג (1832), נסע במשך כ־3 שנים לרבי שלמה חיים מקוידנוב, נכדו של רבי מרדכי, אך לאחר מכן פרש עם קבוצת חסידים והחל לכהן כאדמו"ר בקוברין.
למרות שהיה אדמו"ר נסע כחסיד אל רבי ישראל מרוז'ין, שקיבלו בכבוד רב.
על אוהל קברו נכתב שמי שיפריז בשבחו "אקום ואטור בו בזה ובבא, אבל מותר לכל אחד להגיד עלי שהייתי אוהב ישראל".
לאחר פטירתו פנו רוב חסידיו לרבי אברהם וינברג, מייסד שושלת חסידות סלונים.
ומיעוטם המשיכו לנסוע לנכדו רבי נח נפתלי מקוברין.
כמו רבותיו, המשיך את דרכה של חסידות קרלין המדגישה את חשיבות התפילה בהתלהבות.
תמך בעלייה לארץ ישראל וחסידיו הקימו בית מדרש בטבריה.
כן היה מדגיש בקרב חסידיו "שכל חבורה בישראל יש להם שער בשמים והשער שלנו הוא אמונה ושפלות".
דברי תורתו רוכזו בספר אמרות טהורות, ורשה תר"ע, וכן באמרות משה, בני ברק תשמ"ט.
משה פוריית הוא מחברו של הקונטרס דרכי ציון, מדריך לעולה לארץ ישראל בעקבות גזרות ת"ח ות"ט.
החיבור כולל גם תיאור מקיף של חיי היום-יום של יהודי ירושלים במאה ה-17 ומהווה מקור חשוב ללימוד התקופה.
בעולם היהודי, התאפיינה המחצית הראשונה של המאה ה-17 במתח משיחי רב ובגידול מספר העולים, אשכנזים וספרדים, שהביא להתבססות והתרחבות הקהילה בירושלים.
למרות הפגיעה הקשה בקהילת יהודי ירושלים בין השנים 1627-1625 בעקבות שלטונה של משפחת אבן-פרוח' שהכבידה את עולה על תושבי העיר, ובעיקר על היהודים, המשיכו יחידים לעלות לארץ ישראל.
עם העולים בשנים אלו נמנה גם משה בן ישראל נפתלי (הירש) פוריית שהיה סופר סת"ם, בן למשפחה חשובה בקהילת פראג, קרוב משפחתו של רבי ישעיה הלוי הורוביץ, "השל"ה הקדוש", שעלה גם הוא מפראג כמה שנים קודם לכן.
בעקבות הרס הקהילות היהודיות בפולין ובאוקראינה בגזירות ת"ח ות"ט (1649-1648) הורע מאוד גם מצבם של יהודי ארץ ישראל שנסמכו על תרומותיהם של קהילות הגולה.
מצב זה הביא את משה פוריית לצאת לאירופה כשליח מטעם הקהילה (שד"ר) או מטעם עצמו כדי לגייס תרומות.
לשם כך כתב את הספר "דרכי ציון" כמדריך לעולה, ובו פירוט נתיבי העלייה האפשריים מארצות אירופה לארץ ישראל והסברים מפורטים על אורח החיים הנהוג בירושלים.
הספר דרכי ציון שנכתב ביידיש והודפס בפרנקפורט דמיין בשנת ה'ת"י (1650), כולל ארבעה שערים:
שער ביאת הארץ - שער זה נקרא גם שער השמיים או שער הפרנסה והוא העיקרי מבין שערי הספר, בו מסביר המחבר על סמך ניסיונו וידיעותיו כיצד לעלות לארץ ישראל ולהתפרנס בה בכבוד.
בשער זה מפורטים ארבעה מסלולים אפשריים למי שרוצה לעלות ממרכז אירופה לארץ ישראל, שכולם עוברים דרך קושטא.
המחבר מוסר לעולה מידע רב על מחירים, זמנים, מטבעות, ומייעץ לו כיצד יתנהג בדרך, למי יפנה, איזה ציוד ייקח ואיזה יוכל למצוא בדרך או בירושלים וכו'.
בהמשך הוא מתאר בפירוט רב את החיים בירושלים: סוגי המאכלים המצויים בה ואופן הכנתם, סוגי הלבוש, כמות הכסף הדרושה כדי להתקיים שם, המנהגים הנהוגים בעיר ויחס השלטונות לתושבים.
שער התפילה - בו מפורטים מנהגי התפילה בירושלים בימי חול ובימים מיוחדים.
שער הלימוד - מנהגי לימוד התורה של אנשי ירושלים, וכן מנהגי הקבורה והאבלות.
בשער זה מופיע גם תיאור קצר של המקומות הקדושים באזור ירושלים: קבר זכריה, יד אבשלום, קבר חולדה, קבר דוד וקבר רחל.
שער ההזכרה - על מנהג הזכרת נשמות בירושלים.
משה פורת (7 במאי 1920 - 30 ביולי 2011) היה עורך דין שעסק בפעילויות ציבוריות שונות.
נולד בשנת 1920 בביאליסטוק שבפולין בשם משה פורוזובסקי, בנם של ישראל וצילה פורוזובסקי.
בילדותו למד בגימנסיה העברית "תרבות" בביאליסטוק.
בשנת 1937 סיים את לימודי הבגרות והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1938 המשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת ליברפול שם הצטיין במיוחד בהישגיו.
בקיץ 1939 חזר לחופשה בביאליסטוק ושם "תפסה" אותו מלחמת העולם השנייה.
הוא הצליח לברוח מעבר לגבול הליטאי ולהגיע לוילנה, שם השיג סרטיפיקט לארץ ישראל, וב-7 בפברואר 1941, לאחר תלאות שונות, הצליח להגיע לחופי ארץ ישראל.
את לימודי המשפטים סיים בשנת 1944 בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, והחל בעבודתו כיועץ המשפטי של המרכז החקלאי של ההסתדרות בתל אביב.
משנת 1948 עד לשנת 1952 היה היועץ המשפטי הראשון של משרד האוצר בראשותו של אליעזר קפלן, ובנוסף שימש כאפוטרופוס לנכסי נפקדים בין השנים 1950–1952.
משנת 1952 עד שנת 1964 שימש כיועץ המשפטי של "המוסד" שכלל גם את הש.ב.
בשנת 1952 ייסד בשותפות עם עו"ד שלמה אשר את משרד עורכי הדין 'פורת את אשר' שבמהלך השנים שינה שמו ל"מ.
פורת ושות', עורכי דין ונוטריונים".
בשנים 1954-1956 - לימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף, כיהן בין היתר בתפקידים הבאים:
1982-1957 - נציג מטעם האוצר במועצת המנהלים של חברת הדלק פז, ומשנת 1970 סגן יו"ר מועצת המנהלים של החברה ויו"ר ההנהלה האקזקוטיבית שלה.
1993-1964 - נציג בכיר של בנק ברקליס לונדון, במועצת המנהלים של שלוחת בנק ברקליס בישראל ולאחר מכן בנק ברקליס-דיסקונט.
1998-1993 - חבר מועצת המנהלים של חברת דיסקונט השקעות.
2003-1950 - יו"ר וחבר במספר ניכר של מועצות מנהלים של חברות ציבוריות ופרטיות, בהן: "שקם", המועצה לשיווק פרי הדר, תדיראן, פיוניר קונקריט (ישראל) ועוד.
הקדיש את מרבית זמנו לפעילות ציבורית ענפה.
2011-1977 - חבר בחבר הנאמנים של מכון ויצמן למדע.
1989-1978 - יו"ר ועדת הניהול ויו"ר הוועד הפועל של מכון ויצמן למדע.
1992-1978 - יו"ר ההנהלה האקזקוטיבית של "ידע" חברה למחקר ופיתוח של מכון ויצמן למדע.
1998-1989 - סגן יו"ר חבר הנאמנים ויו"ר הוועדה למינויים ולקידום אקדמי במכון ויצמן למדע.
2011-1969 - חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
1993-1976 - יו"ר ועדת חוקה ומשפט של אוניברסיטת תל אביב.
2001-1993 - יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
ציוני הערכה שקיבל משה פורת מהמוסדות הנ"ל:
1986 - דוקטור כבוד לפילוסופיה מטעם מכון ויצמן למדע.
1990 - הקמת קתדרה למתמטיקה על שמו במכון ויצמן כהכרת תודה על פועלו למען המכון.
2001 - דוקטור כבוד לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מאז 1971 - חבר מועצת הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאומנות.
1999-1975 - חבר הנהלת קרן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
1989-1987 - חבר המועצה הישראלית של קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2007-1992 - חבר המועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל.
משה פורת, שהכיר והבין את קשיי ההסתגלות של העולים החדשים והיה קשוב לצרכיהם, סייע ותרם להם רבות בדרכו.
1990-2011 - חבר המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות, ועמותת סל"ע (סיוע לעולים במשבר).
1991 - הקמת "קרן יד לעולים" - קרן סיוע לעולי רוסיה החדשים.
כמו כן, תמך בתיאטרון גשר החל ממועד היווסדו וכיהן כחבר הנהלת התיאטרון משנת 1992 עד 2009. בנוסף, כיהן כיו"ר עמותת ידידי התיאטרון בין השנים 1993-2003.
משה פדהצור (פודהורצר; ה' בסיוון תרמ"ט, 4 ביוני 1889 – ב' בתשרי תשכ"ג, 30 בספטמבר 1962) היה מראשי היישוב היהודי בצפת, כיהן כראש העיר הראשון של צפת לאחר קום המדינה.
נולד בצפת, בנו של אלעזר יעקב פודהורצר ורוחמה, בת הרב רפאל זילברמן, רבה של צפת.
למד בישיבה של סבו הרב זילברמן, וכן אצל הרידב"ז.
נישא לבתו של דודו, הרב אלעזר זילברמן.
היה מזכירו ועוזרו הראשי של סבו הרב זילברמן.
בשנת 1924 יזם סלילת כביש מצפת למירון, ששימש את העולים לקברו של רבי שמעון בר יוחאי.
בדצמבר 1923 נבחר למזכיר סניף בני ברית בצפת.
היה פעיל מרכזי במוסדות ובארגונים יהודיים מקומיים שסייעו ליהודי צפת וארגן מגביות לטובת היישוב.
פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בישראל ומחוצה לה לטובת היישוב היהודי בצפת ובגליל העליון.
סייע לקרן הקיימת לישראל בגאולת אדמות בעין זיתים ובמירון.
בשנת תר"צ (1930) התמנה כחבר במועצת העיר, ובמשך השנים מילא תפקידים מרכזיים בגופים ציבוריים רבים.
בשנת 1931 נבחר לוועד הקהילה בצפת ונתמנה ליו"ר ועד הקהילה, תפקיד בו החזיק שנים רבות.
לאחר מאורעות תרפ"ט הודו שלטונות המנדט בפני חברי הוועד הזמני של יהודי צפת כי אין להם יכולת להגן על ביטחונם של יהודי העיר והורו לתושבים לנטוש את העיר.
פודהורצר עמד בראש המתנגדים בהכריזו: "לא נזוז מפה, לא נסכים שצפת תהיה חברון שנייה!".
בעקבות זאת חזרו בהם השלטונות מהחלטתם ופודהורצר עצמו התמנה לחבר בהנהלת קרן העזרה לנפגעי הפרעות.
גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פעל להגנת תושבי העיר.
בשנת 1938, לאחר שכוחות הצבא עזבו את העיר, הפעיל את קשריו אצל שלטונות המנדט ובעקבות זאת הוחזרו כוחות הצבא לעיר והוגדל מספר הנוטרים העבריים בעיר.
בתקופת מלחמת העצמאות מילא תפקיד מרכזי בהנהגת הציבור היהודי בצפת.
לאחר קום המדינה התמנה לראש העיר צפת.
אחד ממפעליו הבולטים כראש עיר היה הקמת קריית האמנים בעיר.
כיהן בתפקידו עד שנת 1955.
רעייתו הראשונה, לאה (בתו של דודו, הרב אלעזר זילברמן), נפטרה במגפה בשנת 1918. לשניים נולדו חמישה ילדים.
בנו מרעייתו שושנה היה העיתונאי דוד פדהצור ונכדו היה הטייס והפרשן הצבאי ראובן פדהצור.
נפטר בצפת בשנת 1962, ונקבר בבית הקברות בעיר.
משה פודהורצר (נולד ב-1945) הוא יזם, תעשיין ואיש עסקים, כיהן כמנכ"ל טמפו משקאות, הקים וייסד את חברת "נביעות".
נולד בישראל, בנם של שרה ועו"ד יהודה אריה פודהורצר, נישא לבלהה, בתו של התעשיין משה בורנשטיין, מייסדה ובעליה של חברת טמפו.
לאחר שירותו הצבאי למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה בר-אילן וכן סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1972.
לקראת סיום לימודיו וקבלת רישיון עורך-דין, הצטרף משה לתשלובת מפעלי "טמפו" בע"מ ושימש מנכ"ל החברה קרוב ל-20 שנה, עד תחילת שנות ה-90.
ב"טמפו" הוביל פודהורצר מהלכים אסטרטגיים שהשפיעו משמעותית על החברה ועל שוק המזון והמשקאות בישראל בכלל.
כך, תחת ניהולו, הייתה החברה הראשונה להכניס את בקבוקי הפלסטיק לתחום המשקאות הקלים במקום בקבוקי הזכוכית שהיו מקובלים אז.
כמו כן, בתקופה זו הפכה ל"טמפו תעשיות בירה בע"מ" לאחר שרכשה את מפעלי הבירה בארץ.
בשנים אלה גם החלה לייצר את פפסי קולה.
טמפו חברה לחברת הייניקן ההולנדית והפכה לנציגתה בארץ.
בשנת 1989 יזם והקים כבעלים באופן פרטי את חברת "נביעות" שתוך זמן קצר הצליחה לכבוש 50% מנתח השוק בישראל וכעבור שלוש שנים מהקמתה, הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2000, צורפה חברת "קוקה קולה" כשותפה, כשרכשה 40% ממניות נביעות.
פודהורצר המשיך לשמש כיו"ר החברה.
בעקבות הסכם זה, "קוקה קולה" הפכה למפיצה של בקבוקי נביעות בעוד "נביעות" הפיצה בעצמה את מכלי המים הביתיים.
בשנת 2003, מכר 45% ממניות טמפו שהיו ברשותו וברשות רעייתו לשותפים אחרים בחברה.
בשנת 2005, מכר משה את יתרת המניות כ-44% בנביעות לקוקה קולה ויצא מתעשיית המשקאות הקלים.
בשנה זו זכה בתואר "יקיר העיר קריית שמונה".
באותן שנים החל לעסוק ולהתפתח בתחום יזמות נדל"ן בספרד וקפריסין שם הקים פרויקטים לבניית מאות יחידות נופש וכן בארצות הברית – שם הוא פעיל עד עצם היום הזה באמצעות חברת "פודהורצר החזקות בע"מ".
השקעות נוספות נעשות באמצעות חברת "פי.אי.אם פודהורצר השקעות וניהול בע"מ"; זרוע ההשקעות ובאמצעותה, גם נבדקות השקעות ריאליות בישראל, תוך ניצול יכולותיו הניהוליות והעסקיות של משה פודהורצר והחלטת החברה להשקיע בעסקים הדורשים "שינוי כיוון".
משה פודהורצר משמש כחבר במועצת הנאמנים ובוועדת הקבע (דירקטוריון) של אוניברסיטת בר-אילן.
פודהורצר מתגורר בתל אביב ואב לארבעה.
בנו אייל הוא הבעלים של חברת "Ecoenerg" שעוסקת בהשקעות בתחום הסולארי בישראל ובאירופה.
משה פיאדה (בסרבית: Moša Pijade; 4 בינואר 1890 – 15 במרץ 1957) היה פוליטיקאי ופובליציסט, מהפכן יהודי-סרבי.
היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית ויו"ר הפרלמנט היוגוסלבי הפדרלי.
פיאדה נולד למשפחה יהודית ותיקה משכונת דורצ'ול בבלגרד.
סבו, עוזיאל יוסף פיאדה, היה יהודי שומר מצוות, ואביו היה בעל חברת טקסטיל שהקים יחד עם אחיו.
משפחתו חגגה את החגים היהודיים, והם דיברו בביתם לאדינו.
למשה פיאדה היו שלושה אחים – דוד, יוסף ועוזיאל, ושתי אחיות – שליקה ומרולה.
פיאדה למד בגימנסיה הראשונה לבנים של בלגרד, ובין השנים 1906–1910 למד ציור במינכן ובפריז.
מאוחר יותר עסק בקריירה עיתונאית, ואף שימש כעורך של מספר עיתונים בבלגרד.
ב-1916 שב לבלגרד והגביר את פעילותו המפלגתית.
הייתה זו בעיקרה עבודת מחתרת וכלפי חוץ שימש כעיתונאי – כיסוי נוח למדי, מסתבר.
ב-1919 ייסד עיתון משלו בשם "דבר החירות" ושנה לאחר מכן הצטרף רשמית למפלגה הקומוניסטית.
בשנתיים הבאות התגלה כתועמלן וכמארגן מוכשר במיוחד.
הוא ייסד מפלגת פועלים בלתי תלויה, ייצג את המפלגה הקומוניסטית בקונגרס בינלאומי בסופיה, ארגן איגודי פועלים וערך את ביטאונם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פיאדה הושפע ממהפכת אוקטובר ברוסיה ומהרעיונות המרקסיסטים.
הוא נמנה עם מקימי המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית בשנת 1920, וב-1921 נבחר כחבר בוועד הפועל של המפלגה והיה העורך והמוציא לאור של ביטאון המפלגה לאחר שזה נסגר.
פיאדה הקים בית דפוס מחתרתי והוציא לאור ביטאון חדש, 'הקומוניסט' שמו.
במקביל לפעילותו המפלגתית פיאדה היה גם מזכיר אגודת העיתונאים של בלגרד.
ב-1925, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית נאסרה ביוגוסלביה נאסר פיאדה בגין חברותו במפלגה.
הוא נידון ל-20 שנה של עבודות בפרך, ומשפטו זכה לגל רחב של הדים וסיקור, ואף זכה לכינוי "טרוצקי של סרביה".
במהלך שהותו בכלא לפוגלבה (בקרואטיה) פיאדה תרגם לסרבו-קרואטית את כתביו של קרל מרקס, בהם "הקפיטל" על שלושת כרכיו.
שם הכיר את יוסיף ברוז טיטו ונוצרה בין השניים ידידות אישית עמוקה.
לאחר 14 שנה, בשנת 1939, פיאדה שוחרר מהכלא ושב לעסוק באמנות, אך בסתר המשיך את פעילותו במפלגה הקומוניסטית.
ב-1940 התמנה בכנס חשאי של המפלגה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה, וההנהגה התגבשה סביב טיטו.
ב-1940 נאסר שוב ונשלח למחנה בילצ'ה המבודד, בדרום-מזרח בוסניה.
כעבור מספר חודשים שוחרר אך בפברואר 1941 נעצר שוב.
ב-21 באפריל זיכה אותו בית המשפט.
היה זה יומיים בלבד לפני פלישת הנאצים לממלכת יוגוסלביה.
עם כיבושה של יוגוסלביה באפריל 1941 נמלט פיאדה מבלגרד למונטנגרו, שם התחזה בהרים כמורה ממקדוניה.
בתקופת השואה הושמדה כל משפחתו של פיאדה.
משה פיאדה נוכח כאשר פורצת במונטנגרו התקוממות עממית שנמשכת כמה חודשים כנגד הכיבוש האיטלקי.
בסוף דצמבר 1941 נקרא פיאדה לעזוב את מונטנגרו ולהצטרף למטה הפרטיזני העליון שהתמקם בעיירה רודה.
הוא נטל חלק בהתייעצות חשובה של כ־40 ראשי תנועת הפרטיזנים שנערכה בראשית ינואר 1942 במזרח בוסניה.
בהתייעצות זו סוכמו הלקחים אחרי הנסיגה מסרביה והכישלון במונטנגרו ונדונו בה סוגיות מרכזיות של אסטרטגיית מלחמת הפרטיזנים בעתיד.
פיאדה, אומנם, לא נמנה עם הצמרת הצבאית של תנועת הפרטיזנים.
אך היה חלק מן הצמרת הפוליטית המצומצמת של התנועה.
בראשית 1942 צורף פיאדה כחבר בפיקוד הפרטיזני העליון בראשותו של טיטו.
הוא מונה לראש אגף הכלכלה והאספקה.
הוא היה אחראי גם להסברה וכן למגעים עם בנות הברית.
לזכותו נרשמה גם היוזמה להקמתה של סוכנות הידיעות היוגוסלבית, טאניוג (Tanjug), שהפיצה את הידיעות על מאבק הפרטיזנים היוגוסלבים ברחבי העולם.
הוא ריכז בידיו גם את ארגון השלטון האזרחי בשטחים המשוחררים.
כבר בפברואר 1942 חיבר פיאדה אסופה של תקנות, הוראות והנחיות להתארגנותו של השלטון האזרחי בשטחים ששוחררו בידי הפרטיזנים.
פיאדה ארגן בשטחים המשוחררים קציר של חיטה ותירס, מיקם בהם את שירותי הדואר הפרטיזני, הפעיל את קווי הטלפון וגם קווי רכבת המקשרים בין אזורים שונים של השטח המשוחרר.
באחת ההוראות שכתב ושהופצו בקרב יחידות הפרטיזנים הוא גיבש את הכללים של היחסים בין הפרטיזנים לאוכלוסיות המקומיות באזורים שהם פעלו וכתב: לפי הנחיות אלה נאסר על הפרטיזנים לבצע החרמות אצל תושבים מקומיים והיה עליהם לשלם בעד המזון שהיו זקוקים לו.
היה לו תפקיד מכריע בגיבוש מערכת חוקים ותקנות הראשונים בדבר המבנה ואופיו של השלטון באזורים ששוחררו על ידי הפרטיזנים.
משה פיאדה נחשב ל"מחוקק תנועת הפרטיזנים".
הוא גם התווה את הקווים לאופייה של יוגוסלביה אחרי המלחמה כרפובליקה פדרטיבית, וקבע את הגבולות של היחידות השונות בפדרציה זו.
כינוי החיבה המחתרתי שלו היה "צ'יצ'ה" הדוד יאנקו (Čiča Janko) בקרב הפרטיזנים פיאדה היה דמות פופולרית ונואם מלהיב ומבוקש.
דבר שהשתקף גם בשירי-עם ששרו אז הפרטיזנים:
יהדותו של פיאדה נוצלה היטב בתעמולה נאצית אנטישמית.
בפרסומיהם הוא הוגדר כסגנו של טיטו וכקומיסר פוליטי ראשי של תנועת הפרטיזנים.
הנאצים עשו מאמצים עילאיים לתפוס את פיאדה "היהודי ".
הוקצב פרס גבוה "למי שיביא אותו חי או מת".
עוד בתקופת המלחמה נבחר פיאדה לגופים פוליטיים מרכזיים שהתגבשו בשטחים ששוחררו על ידי הפרטיזנים.
הוא היה בין מנסחי ההחלטות של הכנס השני של המועצה האנטי פשיסטית לשחרור יוגוסלביה בביחאץ' ב־29 בנובמבר 1943. החלטות אלה קבעו את עתידה של יוגוסלביה.
אחרי המלחמה, פיאדה היה גם זה שהציע באותו כנס לבחור בטיטו כיו"ר הוועד הפועל הלאומי, מעין ממשלה יוגוסלבית בדרך ולהעניק לו את דרגת המרשל כמפקד העליון של צבא השחרור הפרטיזני.
פיאדה נבחר אז לתפקיד סגן יו"ר "המועצה האנטי-פשיסטית של עמי יוגוסלביה" הגוף הפוליטי המיצג העליון, מעין פרלמנט, של תנועת הפרטיזנים של טיטו.
בהיותו חבר במטה הפרטיזנים העליון של טיטו, הוענקה למשה פיאדה דרגת גנרל-מאיור, אף שלא היו לו תפקידים צבאיים מובהקים.
הוא היה גם בין הראשונים שזכה לתואר הגבוה של "גיבור לאומי של עמי יוגוסלביה" .
בשמו של פיאדה קשור גם הניסיון הראשון של קבלת סיוע סובייטי לפרטיזנים של טיטו שבסופו של דבר לא בוצע הלכה למעשה.
בסוף 1941 פנה טיטו באחד מתשדיריו למוסקבה לשגר במהירות, בדרך אוויר, נשק ותחמושת, לרבות נשק אוטומטי, מרגמות ותותחים קלים.
בתשדיר המוצפן נמסרו למוסקבה נקודות הציון של שדה התעופה הפרטיזאני המאולתר וסימני זיהוי לאתרו.
ב-23 בפברואר 1942 שלח טיטו את פיאדה להרי דורמיטור שבמונטנגרו כדי לארגן את קבלת הסיוע הסובייטי הראשון לפרטיזנים.
למעלה מחודש ימים חכה פיאדה למטוסים סובייטיים שבוששו לבוא.
בסוף מרץ 1942 הודיעה מוסקבה במברק שבגלל קשיים טכניים הסיוע שהובטח לא יגיע.
לסוגיית היחסים עם מוסקבה מתקשרת גם השאלה של הקמת הפדרציה הבלקנית אחרי הניצחון שתכלול גם את בולגריה.
בקשר לכך, שולח טיטו את משה פיאדה בסוף אוגוסט 1944 למוסקבה בראש משלחת יוגוסלבית.
פיאדה ומשלחתו שהו בבירה הסובייטית במשך כחמשה חודשים.
בחלק מן הזמן, בחודשי הסתיו הגיע למוסקבה לזמן קצר גם טיטו לפגישותיו הראשונות עם סטלין והצמרת הסובייטית.
הדיונים שהתנהלו במוסקבה עם הנציגים הבולגריים שהוזמנו לשם ועם נציגים סובייטיים היו ממושכים ומלאי מחלוקת.
בראשית ינואר1945 נפגש פיאדה פעמיים עם סטלין אישית, אשר מדי פעם התערב במשא ומתן זה.
ליוגוסלביים התברר כי לסטלין היו תוכניות מרחיקות לכת יותר באשר למבנה של מזרח אירופה אחרי המלחמה.
טיטו וחבריו התנגדו לתוכניות אלה.
דבר זה היה שורש הקרע הגדול בין סטלין וטיטו שניתן לו פומבי בקיץ 1948 הכל התחיל באותו משא ומתן שכשל עם המשלחת היוגוסלבית בראשותו של משה פיאדה שנערך במוסקבה בסוף 1944 וראשית 1945.
משה פיאדה היה מעורב, כאיש הצמרת היוגוסלבית, בשלוש החלטות שהיו קשורות במאבק על הקמתה של ישראל.
אחרי המלחמה אפשרה הצמרת היוגוסלבית מעבר לכ-50 אלף שארית הפליטה יהודיים ממזרח אירופה בדרכם לישראל במסגרת עליה ב'.
זאת חרף המחאות הרשמיות של בריטניה.
בתקופת מלחמת העצמאות עבר דרך שטחה של יוגוסלביה לישראל הנשק והמטוסים שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
בשנים 50–1948 ניתן ליהודי יוגוסלביה שרצו בכך, לעלות לישראל.
ואכן, בשנים אלה עלו לישראל כ-7,500 מיהודי יוגוסלביה, למעלה ממחצית הקהילה היהודית שנותרה שם אחרי השואה.
אחרי השחרור המשיך פיאדה לשמש אחד האישים הבכירים במשטרו של טיטו ומלא שורה של תפקידים מרכזיים ביוגוסלביה ובצמרת של המפלגה .
מ-1953 ועד למותו ב-1957 שימש פיאדה כיו"ר הפרלמנט היוגוסלבי הפדרלי.
פיאדה נחשב אחד מהאידאולוגים של הקומוניזם היוגוסלבי ודגל במדינה יוגוסלבית פדרטיבית.
בסוף שנות הארבעים מילא תפקיד מכריע בעיצוב גישתו העצמאית של משטר טיטו כלפי הסטליניזם הסובייטי.
בשורת מאמרים שכתב בשנים 1949 ו-1950 בעיתונות היוגוסלבית חשף את חילופי המכתבים בין סטלין וטיטו בתקופת המלחמה ולאחריה וגילה בכך את שאיפות ההתפשטות הסובייטיות.
הוא האשים את סטלין שלא היה מעוניין בניצחון הקומוניזם במדינות אירופה בה במידה שהיה מעוניין בהרחבת שלטונו האישי.
עד כדי כך הפך שמו למזוהה עם הטיטואיזם שבמהלך משפטי הראווה של פראג הוקע שמו ואף יוחסה לו מזימה להתנקש בחיי נשיא צ'כוסלובקיה.
פיאדה נקבר בשדרת גדולי האומה בטבורה של בלגרד.
המספיד על קברו היה טיטו.
עד היום ניצב פסלו באחד הכיכרות במרכז העיר.
משה פַדְלוֹן (נולד ב-15 בספטמבר 1952) הוא ראש עיריית הרצליה לשעבר.
קודם לכן שירת כבכיר בעיריית הרצליה ומפקד בפיקוד העורף, לאחר שהשתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל במילואים.
פדלון נולד, גדל והתחנך בהרצליה לאב שעולה מלוב.
אמו טוני הייתה גננת ואביו אליהו עבד בתעשייה הצבאית.
הוא גדל בשכונת נווה ישראל.
למד בבית הספר "בן צבי", והמשיך בתיכון "אורט" בעיר.
פדלון החל את שירותו הצבאי כחובש קרבי.
לאחר מכן המשיך לקצונה, ושרת במגוון תפקידי פיקוד עד שקיבל את הפיקוד על בית הספר לחובשים של צה"ל (דרגת סא"ל).
פדלון בוגר תואר ראשון במדעי המדינה, ממשל ופוליטיקה, ותואר שני במינהל ציבורי בשלטון המקומי, שניהם מאוניברסיטת חיפה.
בשנים 1994–2006 היה מנהל אגף שיפור פני העיר (שפ"ע) בעיריית הרצליה, ובשנים 2006–2013 היה מנהל אגף תחזוקה, ביטחון ולוגיסטיקה (תב"ל).
פדלון התמודד על ראשות העירייה בראש סיעת "חזון וניסיון" שהקים.
בסיבוב השני של הבחירות לרשויות המקומיות, ב-5 בנובמבר 2013, גבר על יריבו, צבי הדר, ברוב של 61.3% מקולות הבוחרים, וב-26 בנובמבר החליף את ראש העירייה הקודם יהונתן יסעור.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
בשנת 2017 דורגה הרצליה במקום הראשון בדירוג היציבות הכלכלית של הערים הגדולות של חברת דן אנד ברדסטריט ובשנת 2018 שמרה על מעמדה כראשונה בישראל בדירוג BDI.
מהדירוג עלה כי הרצליה הייתה העיר האיתנה בישראל, עם הכנסות בסך 853.8 מיליון שקל לשנת 2015 ועודף תקציבי של 2.1%.
במרץ 2018 חתם פדלון על הצטרפות העיר הרצליה לתוכנית הארצית לקידום איכות הסביבה בעיר והתחייב לשורה ארוכה של צעדים שמטרתן לקדם עירוניות, קיימות ואיכות סביבה.
במארס 2016 הודיע מינהל התכנון על מתן תוקף לפרויקט הבניה בגן לאומי אפולוניה בהרצליה הכולל הקמת שכונה בת 3,000 יחידות דיור בבניינים של עד 26 קומות ושטחי תעסוקה בהיקף של 50 אלף מ"ר ושלושה בתי מלון.
פדלון, הוביל את עתירת העירייה כנגד התוכנית, ובשיתוף תושבי הרצליה ופעילי סביבה עתרה העירייה לבית המשפט לביטול התוכנית.
כאלטרנטיבה לבניית יחידות דיור בהרצליה הציע פדלון את תוכנית הבניה בשטח שדה התעופה, ותוכנית "קריית השחקים" ליד תחנת הרכבת.
באוקטובר 2017 קיבל בית המשפט את עתירת העירייה והחזיר את הנושא לדיון מחודש בוועדה המחוזית.
במאי 2018 קיבל בית המשפט העליון את עמדת עיריית הרצליה לפיה יש להחזיר לוועדה המחוזית את הדיון בתוכנית קומפלקס מלונות אכדיה שעלולה לפגוע קשות בחופי העיר.
בתקופת כהונתו הושלמה בנייתו של בית העירייה החדש, במתחם "שער העיר", שעמד ללא שימוש שנים רבות קודם לכן, והחלה הקמתה של שכונת רבי קומות במתחם גליל ים המיועדת לזוגות צעירים.
בתחום התרבות הנהיג עדלאידע בהשתתפות תלמידי בתי הספר בעיר.
בנוסף נעשו שינויים בתחום התחבורה: טיפול בבעיית הפקקים בעיר, הרחבת התחבורה הציבורית, מציאת פתרון מוסכם לתחבורה ציבורית לצעירים בשבת, ומתן חנייה חינם בכחול־לבן לתושבי העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד לכהונה נוספת ונתמך בידי "המחנה הממלכתי", לבסוף הפסיד בפער של כ-250 קולות ליריב פישר.
למחרת השבעת המועצה הנכנסת התפטר פדלון מהמועצה יחד עם סגניתו איה פרישקולניק ופרש מהחיים הפוליטיים.
ב-16 במרץ 2017 נערך המפגש הראשון של פורום רשויות החוף במרכז השלטון המקומי.
משה פדלון, ראש עיריית הרצליה, נבחר פה אחד ליו"ר הפורום.
פדלון נשוי ללילך ואב לשלושה.
לפדלון שלושה אחים ואחות אחת.
היה בקבוצה שהקימה את אום ג'וני ובהמשך היה שותף להקמת קואופרטיב מרחביה, תל עדשים ודגניה ב'.
היה בין מייסדי נהלל וחי עם משפחתו ביישוב.
משה נולד ב-1886 בנובו פולטבקה שברוסיה (מהמושבות החקלאיות היהודיות שבפלך חרסון) לטובה ויצחק קריגסר.
בשנת 1908 הגיע לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
הצטרף לקולקטיב בסג'רה ובהמשך היה חבר בלגיון העבודה.
הצטרף לחוות כנרת והיה בין מובילי המרד נגד מנהל החווה, האגרונום משה ברמן שבעקבותיו פרש עם עוד קבוצת מורדים שנקראה "קבוצת הכיבוש" והיה שותף להסכם עם ארתור רופין להתיישבות הראשונה באום ג'וני.
בקבוצה זו היו שותפים גם אליעזר שוחט, חיים צימרמן, צבי נדב, ישראל בלוך, ישראל בצר ושפרה שטורמן-בצר.
לאחר שנה באום ג'וני ועם סיום החוזה עם המוסדות ההתיישבותיים הוחלפה הקבוצה על ידי אנשי הקומונה החדרתית ומשה הצטרף לקבוצה שהקימה את קואופרטיב מרחביה על אדמות הכפר פולה.
בעקבות סכסוך עם תושבי הכפר השכן סולם נכלאו משה ועוד 13 מתיישבים בבתי הכלא בנצרת ובעכו למשך כשנה.
בתקופת עבודתו של משה במרחביה הכיר והתחתן עם שרה בת מנוחה ומשה שטורמן (ילידת 1886).
ב-1912 פרצה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ומשה התגייס לצבא הטורקי ושרת במשך כ-9 חודשים בתפקידי שמירה בירושלים.
ב-1913 היה משה בין מקימי תל עדשים.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס משה בשנית לצבא הטורקי ויחידתו הוצבה בשפרעם.
בעקבות פרשת מחתרת ניל"י הוחלט לפרוק את החיילים היהודים מנשקם ולשלחם לעבודות כפיים.
החלטה זו הביאה את משה לערוק מהצבא והוא ומשפחתו התיישבו בבן שמן.
ב-1919 היה משה שותף בהקמת דגניה ב' שם שהה כשנה עד שהמקום נמסר להתיישבות קבע לקבוצת כפר אוריה בהנהגתו של לוי אשכול.
לאחר עזיבת דגניה ב' עבד משה בסלילת כביש עפולה-נצרת וחיפה-נצרת.
ב-1922 היו משה ושרה שותפים להקמת המושב השיתופי הראשון נהלל.
משה נפטר בנהלל ב-1948 ונקבר בבית הקברות במושב.
אשתו שרה נפטרה ב-1966 ונקברה גם היא בנהלל.
משה שינה את שמו מקריגסר לעמי-עד.
רבי אברהם יוסף משה פודהוצר (גם: פודהייצר, פודהורצר; ה'תק"ל, 1770 בערך - י' בתשרי תקצ"ו, 3 באוקטובר 1835) היה רב גליציאני, רבה של הרימלוב.
נולד לרב יעקב, כנראה היה יליד העיר פודהייץ וממנה כינויו פודהייצר, שהתקבע כשם המשפחה.
כיהן כרבה של הרימלוב והתכתב בענייני הלכה עם גדולי דורו, כמו: רבי אפרים זלמן מרגליות, רבי יעקב לורברבוים, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יעקב משולם אורנשטיין והרב יהושע השיל באב"ד.
היה ממקורביו של רבי משה לייב מסאסוב.
בסוף ימיו עזב את הרבנות, והשתקע כאדם פרטי בטרנופול, בה נפטר ביום הכיפורים, י' בתשרי תקצ"ו, 3 באוקטובר 1835.
ספריו נדפסו בידי צאצאיו שגרו בצפת.
דודו היה הרב אברהם רובינשטיין מחבר "עטרת זקנים".
לרב משה פודהייצר היו שני בנים ושתי בנות:
רבי אריה לייבוש - רבה של אוזיראן ואחריה של טרבליבה.
בנו יעקב היה שוחט בטרנופול ונפטר בגיל צעיר
נכדו יונה עלה כילד יתום לארץ ישראל והוא שהדפיס את כתבי סבו.
בנו של יונה פודהוצר היה הרב אלעזר יעקב פודהוצר, אבי משפחות לודמיר ושבדרון בארץ ישראל, ואביו של משה פדהצור הקרוי על שם סב סבו.
רבי יעקב - ירש את מקום אחיו ברבנות אוזיראן
בתו נישאה לרב ישראל אריה ליב וואהרמן, בנו של הרב אברהם דוד וואהרמן מבוטשאטש.
בת נוספת נישאה לר' שמשון שיפמאן.
משה- מרדכי הלוי פורטר (1847- 1934), מראשוני חובבי ציון ביקטרינוסלב, איש העלייה הראשונה, מראשוני המתיישבים בחורן (סאחם אל ג'ולן) וממקימי יבנאל.
נולד בביקטרינוסלב שברוסיה, כיום דניפרופטרובסק שבאוקראינה, לאביו יהודה הלוי פורטר.
רכש השכלה מוזיקלית ושימש כחזן וככנר.
היה ממקימי תנועת חובבי ציון בעיר הולדתו, שממחצית המאה ה-19 היוותה מרכז ציונות ברוסיה.
מנהיגיה בעיר היו שמריהו לוין ומנחם אוסישקין, שעודדו את העלייה לארץ ישראל.
בעקבות קניית קרקעות ב"סאחם ג'ולן" שבחורן ב- 1891, עלו לשם שש משפחות מיקטרינוסלב, וביניהם משפחת פורטר.
התיישבותם הייתה מבוססת בעיקרה על מימון עצמי, בתוספת קבלת סיוע מהברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
לכבודו הוסב ב-1895 שם היישוב ל"תפארת בנימין", עם עלייתם של הרומנים והבולגרים.
פורטר הקים משק ועבד את האדמה כאיכר במשך 6 שנים בתנאים קשים.
בתו נפטרה שם ואחד מבניו התעוור.
מחלות, התנכלויות חוזרות ונשנות של ערביי הסביבה והתערבות שלטונות האימפריה העות'מאנית, אילצו את המתיישבים לעזוב את ביתם לאלתר, וללא רכוש.
לאחר שלושה ימים של הליכה ברגל הגיעו חלקם לצפת וחלקם לראש פינה, ובתוכם פורטר.
שם חיו מקצבאות, שקבלו מהברון.
ב-1901 החליטו "אנשי סאחאם ג'ולן" לעבור לגור באדמות שנקנו על ידי הברון בימה, שנקראה מ-1905 יבנאל.
האדמות ביבנאל חולקו לשלושים ושש נחלות.
השנים הראשונות בימה לוו בסכסוכים עם השכנים הערבים והבדואים.
באחד הימים פורטר, מקארוב וברקוביץ הוכו עד זוב דם ואושפזו בבית חולים שייסד דייוויד ואט טוראנס בטבריה.
בנוסף, המתיישבים סבלו מיחסים מעורערים עם פקידות יק"א, תנאי אקלים קשים, שנות בצורת, מתקפות ארבה ועכברים, שכילו את היבול.
שנותיו וכוחותיו של פורטר לא התאימו לעבודת האדמה.
ב-1910 כשהוא בן 63, נאלץ לעזוב את יבנאל יחד עם משפחתו.
הוא עבר לגור בזכרון יעקב, שם חי בסמוך לבכורו יצחק למעלה מ 20 שנה, ועבד כנאמן ביקבי זכרון יעקב.
בשנתו האחרונה עבר לגור עם בנו יצחק בתל אביב.
שם נפטר ב-18 באוקטובר 1934 ונקבר בבית קברות בנחלת יצחק.
על מצבתו חרוט: "אבי שירה זמירה נעימה חובב ציון ומקימה"
בעיר הולדתו נשא לאשה את רחל לבית ברנר מאודסה.
ילדיו הם: יצחק, שלמה, בן-ציון, טוביה, חיה, וכן בן ובת ששמם לא ידוע.
מרבית ילדיו היו מוזיקאים, מלבד טוביה פורטר, שהיה מראשוני הרופאים בארץ.
יצחק פורטר היה כנר ומנצח, הקים את תזמורת ראש פינה וזכרון יעקב, והיה מראשוני מנצחי תזמורת ראשון לציון.
שלמה, שהתעוור, היה מכוון פסנתרים, בן ציון היה מורה למוזיקה, וחיה – זמרת באופרה בניו יורק.
משה עמיר (14 בפברואר 1932 - 7 באוקטובר 2002) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל.
מייסד והמנכ"ל הראשון של ארגון "צוות" - ארגון גמלאי צה"ל.
עמיר נולד להורים יוצאי תימן, גדל והתחנך בשכונת כרם התימנים בדרום תל אביב.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל ובחר במסלול קצונה.
מילא תפקידי מטה וכוח אדם ביחידות שדה.
בין השאר שימש קצין השלישות החטיבתי בחטיבת הצנחנים, בחטיבת הראל, בחטיבה 14 במלחמת ששת הימים, בחטיבה 7, וקצין כוח אדם בגייסות השריון.
באפריל 1970 מונה לקצין השלישות של אוגדת הכוחות המשוריינים בסיני, בתקופת מלחמת ההתשה.
ביוני 1976 מונה לקצין השלישות הפיקודי של פיקוד הצפון תחת פיקודו של רפאל איתן, ובהמשך שימש מפקד בה"ד 11 ורמ"ח בקרה וארגון באגף כוח אדם במטכ"ל (אכ"א).
לאחר פרישתו מהשירות, שימש שליח מיוחד של מדינת ישראל לנושא החזרת ישראלים מארצות הברית וקנדה.
עם שובו ארצה הקים את רשות התעסוקה של "צוות" - ארגון גמלאי צה"ל.
באוקטובר 1994 התמנה למנכ"ל הראשון של "צוות".
היה חבר הנהלה בעמותת "יד לשריון" ושימש יו"ר של אחת מוועדותיה.
טיפל בנושאים של משפחות שכולות בעמותה וסייע רבות באיתור השמות של חללי השריון במהלך הקמת כותל השמות באתר יד לשריון בלטרון.
באתר ההנצחה של חיל השריון בלטרון ישנו קיר הנצחה המתעד את קורות חייו של משה עמיר.
הרב פרופ' אמריטוס משה עמאר (נולד ב-1946) הוא מומחה לפאליאוגרפיה עברית של ימי-הביניים ויושב ראש מכון "אורות יהדות המגרב".
נולד במרוקו בשנת 1946 ועלה לישראל בשנת 1963. בעל השכלה תורנית וכללית רחבה.
בוגר ישיבות גבוהות בחוץ-לארץ ובארץ.
מוסמך לרבנות ובעל כושר לרב עיר מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן בפילוסופיה, בתלמוד ובתולדות עם ישראל.
מומחה לפאליאוגרפיה עברית של ימי הביניים.
נמנה גם עם חוקריה של אוניברסיטת בר-אילן במסגרת המכון לחקר היהדות במזרח.
משמש גם מרצה בכיר במכללה האקדמית אשקלון.
בנוסף חבר בוועדות אקדמיות וציבוריות של ארגונים ומוסדות העוסקים ביהודי ספרד, ארצות המזרח וצפון אפריקה.
מיוזמי הקמת בית-המדרש 'מרחב' שליד 'ממזרח שמש' בירושלים, ונמנה עם המרצים בתחומי ההלכה ותולדות הפסיקה והפוסקים.
ההדיר ספרים מכתבי יד, ופרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התמחותו.
פרס חכמת-ישראל ע"ש ד"ר יוסף בורג, מטעם ארגון המועצות האזוריות ואוניברסיטת בר-אילן.
פרס גאון, מטעם תנועת 'ביחד' (פעמיים).
פרס ע"ש ד"ר יעקב הרצוג, מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
פרס עיריית ירושלים למורשת העדות ודברי ימיהן של הגלויות השונות.
פרס משרד החינוך והתרבות לספרות.
משה פונטי (נולד ב-29 באוגוסט 1956) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי, מאמן נבחרת ישראל בג'ודו בין השנים 1988 ל-1996, יושב ראש איגוד הג'ודו בישראל וחבר הדירקטוריון ובהנהלת איגוד הג'ודו האירופי EJU.
פונטי נולד במאלגה שבספרד ועלה לישראל עם הוריו בשנת 1957, בהיותו בן ארבעה חודשים.
את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1975 בפנימייה הטכנית של חיל האוויר במגמת חשמל מטוסים ושירת בצה"ל כמד"ס בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
בשנת 1984 נמנה עם חברי משלחת הספורטאים הישראלית לאולימפיאדת לוס אנג'לס כג'ודוקא במשקל עד 78 ק"ג, והודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד למישל נובאק הצרפתי.
לאחר האולימפיאדה, פנה לאימון ג'ודו ובשנת 1987 סיים קורס מאמני ספורט בענף הג'ודו מטעם מכון וינגייט, ושנה לאחר מכן סיים גם קורס מאמני ספורט בכירים בענף.
בשנת 1988 מונה למאמן נבחרת ישראל בג'ודו והיה, בין היתר, מאמנו של אורן סמדג'ה במשחקים האולימפיים של 1992 בברצלונה, בהם זכה סמדג'ה במדליית ארד.
פונטי אימן גם את אריק זאבי באליפות אירופה הראשונה בה השתתף, בשנת 1993 בספרד, בה זכה זאבי במדליית זהב.