tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת שנתה השנייה בשיז, חייה של אלפבה מתהפכים בצורה דרמטית כאשר דילמונד נרצח ובת-לווייתה של גלינדה, אמה קלאץ', מאבדת את הכרתה ונכנסת לתרדמת, מה שמאלץ את אלפבה לבקש מנני להחליף אותה, ואת נסרוז להתחיל את לימודיה בשיז מוקדם מהרגיל.
אלפבה ממשיכה להאמין שדילמונד נרצח, על אף הטענות הרשמיות שמת כתוצאה מתאונה, וחשדותיה זוכות לאישוש על ידי קלאץ' הנמצאת כעת על ערש דווי.
לאחר מותה של קלאץ', מאדאם מוריבל, הדיקנית האחראית לקרייג הול, קוראת לאלפבה, גלינדה ונסרוז למשרדה ומציעה להם את הסיכוי לשרת את הקוסם, אך גם מטילה עליהן כישוף שכחה זמני.
אלפבה, יחד עם גלינדה, נוסעת לבירת הקיסרות של עוץ, הנקראת עיר הברקת, במטרה להראות את עבודתו של דילמונד לקוסם ולבקש את עזרתו; אך לאחר פגישה מאכזבת עמו, היא נפרדת מגלינדה, מצהירה בפניה שהיא לא תשוב לקרייג הול והופכת לחברה במחתרת סודית המתנגדת לקוסם וחוקיו.
במסגרת פעילותה במחתרת, מבצעת אלפבה פעולות טרור במטרה להביא לשינוי חברתי אמיתי בסצנה הפוליטית של עוץ, והיא מתחילה לראות באלימות זו אמצעי מוצדק.
כאשר אלפבה נתקלת במפתיע בפיירו, היא מנסה בתחילה להתחמק ממנו, אך הוא משיג אותה והשניים מתחילים להיפגש בסתר, מה שהופך בסופו של דבר לרומן שבו שניהם מתאהבים עמוקות.
הקשר הסודי בין השניים נמשך מספר חודשים, עד לערב בו היא מופקדת על התנקשות במאדאם מוריבל באירוע חברתי, אך נכשלת.
במקביל, כוח משימה של הקוסם פושט על דירתה ופיירו נהרג באכזריות.
כשהיא בטראומה נפשית קשה ממותו של פיירו, אלפבה בורחת, סובלת מהתמוטטות קשה וכתוצאה מכך מפסיקה לדבר לחלוטין.
אלפבה עושה את דרכה למנזר מקומי, שם היא נופלת לתרדמת דמוית-שינה שנמשכת כשנה, במהלכה היא יולדת את בנה מפיירו, ליר.
לאחר שהתאוששה, היא מתחילה לעבוד במנזר כנזירה תחת הכינוי "האחות אלפבה הקדושה", נודרת נדר שתיקה ומבלה את רוב זמנה בניקוי רצפות ובעבודה עם חולים הנמצאים על ערש דווי, עד שהיא פוגשת את טיבט הגוסס, שמעודד אותה לדבר שוב ולחיות את חייה.
אלפבה עושה את דרכה לטירת קיאמו-קו במטרה לבקש סליחה על מותו של פיירו מאשתו, סרימה, שמקבלת אותה בברכה ומאפשרת לה להישאר בקיאמו-קו יחד עם ליר.
עם זאת, סרימה מסרבת להקשיב לסיפורה והיא משלימה עם החיים בטירה ללא הגבלת זמן.
יום אחד, חיילי הקוסם, בראשות המפקד צ'ריסטון, מגיעים לקיאמו-קו, בטענה שהם במשימת חקר וזקוקים למקלט, אם כי אלפבה חושדת במניעיהם.
חרף חשדותיה, אלפבה שבה לבקר את משפחתה בארץ המנצ'קינים; במהלך ביקורה, מציע לה פרקספר לשלוט יחד עם נסרוז על רוב הארץ, שזכתה לאוטונומיה נפרדת משל עוץ.
אלפבה נדהמת לגלות שנסרוז היא כעת מכשפה בפני עצמה והפכה לדיקטטורית דתית, המתמסרת כולה ל"אל ללא-שם" ומתעקשת שכשפיה הם "נסים" בשמו.
אלפבה דוחה את הצעת אחותה לעזור לה לשלוט במזרח, ושבה לקיאמו-קו, רק כדי לגלות שכולם, מלבד נני (שבאה לגור שם לאחר עלייתה של נסרוז לשלטון) וליר, נשבו ונלקחו משם.
זמן לא רב לאחר מכן, מוצאת את עצמה אלפבה באופן אירוני בעמדת כוח פוליטית גדולה, כאשר שבטי הווינקי "מתלכדים סביבה" לאחר שביה של משפחת המלוכה שלהם והפלישה המתמשכת לשטחם על ידי ממשלתו של הקוסם.
עם קיאמו-קו כמרכז שלטונה, אלפבה מפגינה את עוינותה כלפי ממשלת הקוסם ואת שליטתה במערב עוץ.
יום אחד מקבלת אלפאבה את הבשורה שאחותה נסרוז, שבזמן שחלף מאז קיבלה את הכינוי, "המכשפה המרשעת מן המזרח", נהרגה כתוצאה מבית חווה שנפל באופן בלתי-צפוי מהשמיים ונחת בלב ארץ המנצ'קינים.
כאשר אלפבה מגיעה ללווייתה של נסרוז, היא רואה שוב את אביה ואת גלינדה, המכונה כעת "ליידי גלינדה הטובה" וידועה בתור "המכשפה הטובה מן הצפון".
שתי החברות מתרגשות לראות אחת את השנייה לאחר שלא נפגשו במשך כמעט שני עשורים, ואלפבה מזכירה בפניה את חשדה שכל חייהן היו תוצר של כישוף שהטילה מאדאם מוריבל, שהייתה מעוניינת להעניק להן תפקידים פוליטיים בכירים בשם הקוסם.
מנגד, מספרת גלינדה לאלפבה כי מבית החווה שהתרסק יצאה נערה מתבגרת בשם דורותי גייל מ"קנזס" עם כלב-מחמד בשם טוטו, וכי היא שלחה את דורותי לראות את הקוסם כדי למנוע מהילדה להיגרר לכאוס הפוליטי בארץ המנצ'קינים.
גלינדה גם מתוודה שהיא נתנה לדורותי את נעליה של נסרוז והטילה עליהם כישוף הגנה במטרה למנוע ממנה להיפגע באופן חמור במסעה.
ידיעה זו מקוממת את אלפבה, שנעשית נחושה להשיב לחזקתה את הנעליים מכיוון שזה הדבר היחיד שנשאר לה מאחותה המתה.
מעשיה חסרי-המחשבה של גלינדה גורמים לה ולאלפבה להסתכסך שוב ודרכיהן נפרדות.
אלפבה מצליחה לאתר את דורותי, שבשלב זה מלווה בשלושה בני-לוויה מוזרים שלעיניה נראים כאיש קש, איש פח נוצץ וחתול ענק, ומנסה לקחת בחזרה את נעליה של נסרוז, כשבדיוק מתחיל לרדת גשם, ובכך מאפשר לדורותי לברוח בזמן שאלפבה חוסה מתחת לעץ על מנת להימנע ממגע עם מי הגשמים.
לאחר מכן אלפבה מחליטה לחזור לאוניברסיטת שיז בכוונה להרוג את מאדאם מוריבל.
למורת רוחה של אלפאבה, מוריבל כבר נפטרה מספר שניות קודם להגעתה.
עם זאת, אלפבה טוענת לאחריותה על מותה של מוריבל במהלך ביקור בארוחת ערב שערך אווריק, אם כי היא לא נלקחת ברצינות.
בדרכה חזרה לקיאמו-קו כשהיא שיכורה, היא נתקלת במופע שחושף לכאורה את זהות אביה הביולוגי של אלפבה, שמתגלה כלא אחר מאשר אויבה הגרוע ביותר, הקוסם.
אלפבה מסרבת להאמין באמיתות המופע, אך בקיאמו-קו היא מוצאת את השיקוי הירוק בין חפציה של נני ומתחילה לשתות אותו.
חוסר יכולתה של אלפבה לישון והפרנויה מכך שהקוסם מחזיק בנור, בתה של סרימה, ולדורותי יש את נעליה של נסרוז מתחילים לגבות מחיר מבריאותה הנפשית.
כשהיא מגלה שדורותי בדרכה לקיאמו-קו, בשליחותו של הקוסם עצמו, אלפבה מבחינה שדורותי עדיין מלווה בשלושת בני-הלוויה, ומאמינה שהדחליל שמלווה אותה אכן עשוי להיות פיירו בתחפושת, ועל מנת לגלות אם פיירו אכן עדיין חי, אלפבה שולחת מיד את החיות שלה להוביל את דורותי לטירת קיאמו-קו.
עם זאת, כל חיות המחמד שלה נהרגות מלבד הקופים המעופפים, שמביאים את דורותי לטירה יחד עם האריה אך מותירים מאחור את הדחליל ואיש הפח.
אלפבה מביאה את דורותי לאחד ממגדליו הגבוהים של הטירה בניסיון ליישר את ההדורים, מכיוון שהיא מניחה שדורותי נאלצה בעל-כורחה להיות קשורה לסערת הקונספירציות בעוץ ומזכירה לה את עצמה.
דורותי מתוודה בפניה שהקוסם שלח אותה להרוג את אלפבה בתמורה לשליחתה בחזרה לביתה.
אלפבה מצווה על דורותי למסור לה את הנעליים, שמסרבות להיחלץ עקב כישופה של גלינדה.
דורותי מסבירה שאפילו הקוסם עצמו ניסה לחלץ את הנעליים וכי למרות כל מאמציה, הנעליים פשוט לא נחלצות מרגליה.
דורותי מבקשת בכנות את סליחתה של אלפבה על הריגת אחותה; זו האחרונה מאבדת את עשתונותיה בשל העובדה שמעולם לא ניתנה לה ההזדמנות לבקש את סליחתה של סרימה, וטירופה מביא לכך שהיא מציתה בטעות את גלימתה.
דורותי המבוהלת תופסת דלי סמוך שמתמלא במי גשמים ובתמימותה זורקת את המים על אלפבה במטרה לכבות את הלהבות ולהציל את המכשפה; אך לזוועתה, במקום להציל את אלפבה, המים הורגים אותה והיא נמסה לנגד עיניה.
בניגוד לרומן, בה מתוארת דמותה של אלפבה כמכשפה מסתורית וירוקת-עור לאורכו, בעיבודו המוזיקלי מתוארת אלפבה כאנושית וסימפתית יותר.
בנוסף לכך, בניגוד לרומן, שחושף את האמת על הורותה הביולוגית של אלפבה בשלב מאוחר יותר בעלילה, כבר מתחילת המחזמר מובהר כי אלפבה היא ממזרה שנולדה לאמה, מלנה תרופ, מרומן שניהלה עם גבר מסתורי (שבהמשך מתגלה כ) שהשקה אותה בסם ירוק במהלך היעדרותו של בעלה.
כשפרקספר שב לביתו ומגלה שאשתו ילדה בת ירוקת-עור ובעלת שיניים חדות מאוד, הוא מבין מיד שהילדה היא תוצר ניאופים ומאז מגלה כלפיה קוצר-רוח ומתיחות.
בבגרותה, כשהיא מתחילה את לימודיה באוניברסיטת שיז, היא מנודה מיד משאר הסטודנטים בשל שונותה, אך מנגד, לוקחת אותה דיקנית האוניברסיטה, מאדאם מוריבל, תחת חסותה ומתחילה לתת לה שיעורי קסם פרטיים.
עם הזמן, אלפבה וגלינדה הופכות לחברות טובות, והיא מתאהבת בפיירו, בן-זוגה של גלינדה.
כשגלינדה ואלפבה נוסעות לעיר הברקת במטרה לפגוש את הקוסם מארץ עוץ וליידע אותו על הדיכוי הנוראי שעוברים בעלי-החיים, כולל דוקטור דילמונד, הן מגלות כי מדובר בשרלטן חסר כוחות קסם משלו האחראי לדיכוי זה.
אלפבה, שמסרבת לשתף פעולה עם הקוסם, בורחת ולוקחת איתה את הגרימרי שלו, ובכך מוכרזת כאויבת הממלכה.
במהלך הנשף הגדול בעיר הברקת, שבמהלכו פיירו וגלינדה מכריזים על אירוסיהם, אלפבה מתגנבת לארמונו של הקוסם במטרה לשחרר את הקופים המעופפים שיצרה בטעות, אבל הקוסם מגלה אותה ומנסה לשכנע אותה שנית להצטרף לצדו.
על אף שבתחילה אלפבה כמעט ומשתכנעת לעשות-כן, היא תוקפת את הקוסם לאחר שגילתה שעינה את דוקטור דילמונד עד לנקודת אל-חזור במהלכה איבד את היכולת לדבר.
לאחר שחיילי הקוסם מתערבים, אלפבה נאלצת לברוח, ופיירו, שבשלב זה מתגלה שתמיד היה מאוהב בה, עוקב אחריה ונוטש את גלינדה.
עם זאת, אלפבה ופיירו אינם נשארים יחד לאורך זמן – כשהיא חשה שאחותה, נסרוז, נמצאת בסכנה.
היא חשה לעזרתה, אך באיחור, שכן ביתה של דורותי גייל, שהובאה לארץ עוץ באמצעות ציקלון שנוצר על ידי מאדאם מוריבל, נפל עליה והרג אותה.
בידיעה שימצאו את אלפבה בארץ המנצ'קינים, גלינדה וחיילי הקוסם מגיעים לעצור אותה, אך היא מצליחה להימלט בעזרתו של פיירו, שנתפס ומוצא להורג.
הטירה בה מצאה אלפבה מקלט, מבצר קיאמו-קו, נמצאת במצור על ידי תושבי ממלכת עוץ, שהוסתו על ידי בוק, שהפך בינתיים לאיש-הפח, ומאדאם מוריבל, אך גלינדה מצליחה להגיע אל אלפבה והשתיים מתפייסות.
בעוד ההמון המוסת פורץ אל תוך הטירה, דורותי שופכת בטעות דלי מים על אלפבה, שנמסה לכאורה לנגד עיני הנוכחים.
לאחר שההמון, דורותי וגלינדה עוזבים את המבצר, פיירו, שקם לתחייה והפך לדחליל קודם לכן באמצעות כישופה של אלפבה, מגיע ומחלץ אותה ללא-פגע; אלפבה עוזבת את הטירה, מוכנה להתחיל חיים חדשים עם פיירו הרחק מעוץ.
בריאיון שנערך עם ויני הולצמן במגזין "Playbill" על השינויים שעשתה בדמותה של אלפבה בעיבוד הבימתי, הצהירה הולצמן כי בריאיון אחר, צידד שוורץ בשינויים שערכה הולצמן, והצהיר
עם דמותה של אלפבה מזוהה בעיקר השחקנית והזמרת אידינה מנזל, שגילמה את הדמות בהפקתה המקורית של המחזמר שעלתה בתיאטראות ברודוויי ובתיאטראות וסט אנד בשנת 2003 וזכתה בפרס טוני לשנת 2004 על גילום הדמות.
את דמותה בעיבודו הקולנועי של המחזמר, המפוצל לשני חלקים, מגלמת סינתיה אריבו, כשאת הדמות בצעירותה מגלמת קאריס מוסונגול בסרט הראשון.
ג'קי ברנס מחזיקה בשיא של השחקנית שכיהנה בתפקיד אלפבה למשך התקופה הארוכה ביותר בברודוויי.
אלפאבלוקס היא תוכנית טלוויזיה מבית היוצר של ה-BBC, הסדרה שהופקה בשנת 2010 ועוסקת בנושא אנגלית.
זוהי הסדרה הראשונה שהפיקה את החברת ההפקה Alphablocks Ltd.
הסדרה הייתה הפופולרית ביותר במקום הסדרה "אומי זומי".
סדרה ללימוד השפה האנגלית על בסיס תפיסה פונטית ייחודית.
26 אותיות השפה האנגלית הן דמויות קצביות בעלות אופי ייחודי אשר חיות בעולם משלהן.
כאשר הן משלבות ידיים מתחברות להן המילים וקורים המון דברים מצחיקים ומפתיעים.
האות A – הדמות הראשית בסדרה.
פסים ירוקים ופלסטר וזכוכית באות A על ראשו.
האות B – תכלת וכוכב כתום וזכוכית באות B על ראשו.
האות C – אדום ומשקפיים ומדליה עם 4 כוכבים כחולים וזכוכית באות C על ראשו.
האות D – סגול וכוכב ירוק וזכוכית באות D על ראשו.
האות E – פסים אדומים וזכוכית באות E על ראשו.
האות F – סגול דמוי אסטרונאוט וזכוכית באות F על ראשו.
האות G – ירוק דמוי דשא וזכוכית באות G על ראשו.
האות H – צהוב ואדום דמוי כושר גופני וזכוכית באות H על ראשו.
האות I – פסים סגולים וזכוכית באות I על ראשו.
האות J – כחול ולבן ומקור צהוב דמוי פינגווין וזכוכית באות J על ראשו.
האות K – צהוב וחולצה עם פסים ירוקים ומכנסיים אודמים וזכוכית באות K על ראשו.
האות L – ורוד עם לחייאים ומגפיים ירוקים וזכוכית באות L על ראשו.
האות M – לבן עם טבח ורגליים כחולים וזכוכית באות M על ראשו.
האות N – אדום וזכוכית באות N על ראשו.
האות O – פסים כתומים וזכוכית באות O על ראשו.
האות P – ירוק וכחול וסגול עם 7 כוכבים לבנים וזכוכית באות P על ראשו.
האות Q – ירוק עם שיער סגול וזכוכית באות Q על ראשו.
האות R – אדום דמוי פיראט וזכוכית באות R על ראשו.
האות S – צבעוני דמוי כדור וזכוכית באות S על ראשו.
האות T – פסים כחולים ומשקפיים וכובע וזכוכית באות T על ראשו.
האות U – פסים כחולים וכובע ונעליים וזכוכית באות U על ראשו.
האות V – אדום עם קווים לבנים וכובע וזכוכית באות V על ראשו.
האות W – כחול וזכוכית באות W על ראשו.
האות X – כחול וצהוב וגלימה אדומה ומסכה שחורה דמוי גיבור על וזכוכית באות X על ראשו.
האות Y – צהוב עם עיניים גדולות וזכוכית באות Y על ראשו.
האות Z – ירוק ומדליה דמוי זקן וזכוכית באות Z על ראשו.
אלפאבלוקס: מילות הקסם היא סדרת ספין אוף של אלפאבלוקס.
הסדרה עלתה לשידור ב-BBC iPlayer משנת 2020.
הסדרה יצא משחק חינוכי בשם: "Alphablocks World".
הסדרה החלה בגרסה ישראלית ושודרה בערוץ A+ בדיבוב עברית בשנת 2016.
אָלֶפְבֵּית צְלִילִי, הנקרא גם "איות פונטי", הוא שיטה בה משתמשים במילה כדי לציין אות או ספרה.
השימוש באלפבית צלילי נדרש בעיקר לעזר כאשר יוצרים קשר שיחה בין שני אנשים ורוצים לוודא כי הצד המקבל שומע (או מקבל) בדיוק את האות שאנו מבקשים להעביר.
במקרה זה משתמשים במילים מוסכמות מראש לציון אותיות או מספרים, כאשר במקום אות מציינים מילה.
בחירת המילים המייצגות אינה מקרית או שרירותית.
היא מבוססת על ייחודיות פונטית, כלומר, נבחרות מילים שחתימתן הצלילית מובהקת דייה כדי לעמוד בתנאי תקשורת גרועים ועדיין לשמור על מובנות.
אלפבית צלילי משמש בפרט לאיות מילים בקשר רדיו שבו הפרעות אטמוספיריות ורעשים שונים עלולים לגרום להבנה שגויה של המסר אם הוא יועבר בשמות האותיות.
לעיתים גם בקשר טלפוני נדרש איות עקב הדמיון בהגייתן של אותיות מסוימות, וכאשר אי אפשר להבין בוודאות את המילה על-פי הקשרהּ.
הן באנגלית והן בעברית וככל הנראה במרבית השפות, המילה הנבחרת לתיאור האות היא לעולם מילה המתחילה באות המתוארת עצמה.
האות בי"ת, לדוגמה, מיוצגת על ידי המילה "בועז", המתחילה באות בי"ת.
לדוגמה, רצף התווים "גדפ27מר" יתורגם ל"גימל, דוד, פסל, שבע, שתיים, משה, רות".
הצירוף המקובל לדיבור בקשר "רות, עבור" מבוסס על האיות הפונטי של האות "ר", המקביל ל"רוג'ר", שמחליף באנגלית את המילה recieved, כלומר "קיבלתי".
נהלי הדיבור בקשר בישראל, הכוללים גם את האלפבית הצלילי בעברית, פותחו על ידי בוגרי הצבא הבריטי שהחלו לפעול במחתרות ישראל, ובהמשך בצה"ל.
האלפבית הצלילי שנוצר בעברית בנוי על עקרונות האלפבית הצלילי האנגלי – מילה קצרה וקלת היגוי לכל אות ואות.
תוך הימנעות מקביעת מילים בעלות צליל פונטי דומה, ואי שימוש במילים הנמצאו בשימוש צבאי שוטף.
אָלֶפְבֵּית פוֹנֵטִי בין-לאומי הוא מערכת אותיות וסמלים פונטית המבוססת בעיקרה על האלפבית הלטיני והאלפבית היווני.
המערכת נבנתה בידי האגודה הבין-לאומית לפונטיקה כדי לשמש תקן לייצוג צלילי-דיבור בכתב.
ב-IPA משתמשים מורים ולומדי שפות זרות, בלשנים, קלינאי תקשורת, זמרים, שחקנים, מִילונאים, יוצרי שפות מתוכננות ומתורגמנים.
ה-IPA נועד לייצג את מאפייני הצלילים שמהם מורכב הלקסיקון (ובמידה מוגבלת, הפרוזודיה) של השפה המדוברת: הגאים, פונמות, אינטונציה והפרדת מילים והברות.
כדי לייצג מאפיינים נוספים של דיבור (כגון: חיכוך שיניים, גמגום, וצלילים המושמעים בעקבות שפה שסועה) ניתן להשתמש בתוספת של סימנים הנקראת "תוספות ל־IPA".
ה־IPA מייצג צלילים על ידי אותיות בודדות או על ידי צירופי אותיות וסימנים דיאקריטיים (סימני הֶבְחֵן).
לדוגמה, הצליל של האות האנגלית "t" ניתן לייצוג ב־IPA בעזרת האות האחת [t] או בשילוב של אות וסימנים דיאקריטיים [t̺ʰ].
הדיוק הוא בהתאם לרצון לדייק.
לעיתים תכופות משתמשים באות אחת לייצוג מגוון של צלילים בתוך שפה אחת (הדבר תלוי במידת הדיוק הנחוצה למתעתק).
לדוגמה, האות "t" שאינה ייחודית לצליל מסוים יכולה לסמן את הצליל [t̺ʰ] או את הצליל [t] בהתאם לשימוש בשפה מסוימת.
האגודה הבין-לאומית לפונטיקה מוסיפה, משמיטה או משנה מדי פעם אותיות או סימנים דיאקריטיים.
מאז השינוי האחרון בשנת 2005 יש 107 אותיות, 52 סימנים דיאקריטיים ו־4 סימנים פרוזודיים.
כל אלה מוצגים באתר ה־IPA.
היסטוריה של האלפבית הפונטי הבין-לאומי
בשנת 1886 הוקם הארגון שמשנת 1897 ואילך ייקרא "האגודה הבין-לאומית לפונטיקה" על ידי קבוצה שבין חבריה היו מורי שפות בריטים וצרפתים, ובראשם הבלשן פּוֹל פּאסי .
האלפבית התבסס במקור על רפורמה בשיטת הכתיבה עבור השפה האנגלית הידועה בשם "אלפבית רומי".
על מנת להפוך את השיטה לשימושית בשפות אחרות אפשרו לצלילי התנועות להשתנות משפה לשפה.
בשנת 1888 שונה האלפבית כך שיהיה אחיד לכל השפות, ובכך הציבו תנאי מקדים לכל שינוי עתידי.
מאז היווצרותו עבר האלפבית מספר שינויים.
האלפבית עבר שינויים והרחבות גדולות בשנים 1900 ו־1932 ונותר ללא שינוי עד כנס קיל בשנת 1989. שינוי מזערי נעשה בשנת 1993 בכך שנוספו ארבע אותיות עבור תנועות אמצעיות מרכזיות והוסרו אותיות שסימלו עיצורים מפונמים "אטומים".
השינוי האחרון של האלפבית היה בשנת 2005 בהוספת אות עבור עיצור שפתי־שיני, מקיש ().
מלבד הוספה והסרה של סמלים, שינויים באלפבית כוללים בעיקר מתן שמות חדשים לסמלים ולקטגוריות ושינוי צורות של אותיות קיימות.
תוספות לאלפבית הן יחסית חדשות.
"תוספות ל־IPA" היא מערכת של סמלים שנוצרה בשנת 1990. המערכת אומצה באופן רשמי בידי "האגודה הבין-לאומית לקליניקה פונטית ובלשנות" .
טבלת האלפבית הפונטי הבין-לאומי וטרפז התנועות
בתמונה להלן מופיעה טבלת האלפבית הפונטי הבין-לאומי המציגה את הסימנים הפונטיים של העיצורים הממוינים על פי ערכיהם הפונטיים.
בצד ימין במרכז מופיע טרפז התנועות המציג את הסימנים הפונטיים של התנועות המסודרות בהתאם לערך הפונטי של כל תנועה.
האלפבית הקירילי (Кириллица) הוא מערכת אותיות המכילה בבסיסה 32 אותיות, לכל אות יש שתי צורות – האות הגדולה (заглавные буквы) והאות הקטנה.
כללי השימוש באותיות הגדולות והקטנות זהים לכללים אלו באנגלית.
האלפבית הקירילי אומץ לכתיבה בכ-50 שפות, רובן בתחומי רוסיה, מרכז אסיה, ומזרח אירופה.
אלפבית זה נוצר במקור לכתיבת השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה בכתבי דת, ואומץ במהרה על ידי מספר שפות סלאביות אחרות.
באימפריה הרוסית ובברית המועצות, שפות ילידיות ולא-סלאביות רבות נכתבות בו, בהן צ'וקצ'י, קזחית, אוזבקית, טורקמנית, טג'יקית ומונגולית באסיה, אזרית, מולדובנית, קרלית, ואבחזית במזרח אירופה.
עם זאת, אחרי נפילת המשטר הסובייטי, רוב השפות הללו עברו לשימוש באלפבית הלטיני, ואילו במונגוליה, אחרי ניסיונות רפורמה שלא היו פופולריים, נשאר האלפבית הקירילי הכתב הרשמי במדינה.
כיום משתמשות באלפבית זה שפות הודו-אירופיות: שפות סלאביות, איראניות, ורומאניות, ובנוסף, גם שפות אורליות, טורקיות, מונגוליות וקווקזיות.
מקובל להניח כי האלפבית הקירילי הומצא במהלך המאה ה-10 עבור השפה הסלאבית כנסייתית עתיקה ונקרא על שמו של המיסיונר הביזנטי הקדוש קירילוס.
הוא מתבסס בחלקו על האלפבית היווני.
הכתב הקירילי נוצר במהלך האימפריה הבולגרית הראשונה.
חוקרים מודרניים מאמינים שהאלפבית הקירילי הקדום נוצר בבית הספר הספרותי פרסלב, המרכז הספרותי והתרבותי הקדום החשוב ביותר של האימפריה הבולגרית הראשונה ומכל הסלאבים:
בניגוד לאנשי הכנסייה באוכריד, חוקרי פרסלב היו תלויים הרבה יותר במודלים יווניים וזנחו במהירות את האלפבית הגלגוליטי לטובת התאמה של האלפבית יווני לצרכיו של הסלאבי, הידוע כיום כאלפבית הקירילי.
בבית הספר פעלו מספר סופרים וחוקרים בולגרים בולטים, ביניהם נאום מפרסלב עד 893; קונסטנטינוס מפרסלב; ג'ואן אקזאר (גם מתעתיק יוחנן הנסח); ו-Chernorizets Hrabar, בין היתר.
בית הספר היה גם מרכז לתרגום, בעיקר של סופרים ביזנטיים.
הכתב הקירילי נגזר מאותיות הכתב האנציאלי היווני, מתוגברות בקשרים ועיצורים מהאלפבית הגלגוליטי הישן יותר עבור צלילים שלא נמצאו ביוונית.
הגלגוליתית והקירילית נכתבו על ידי הקדושים הביזנטים קירילוס ומתודיוס ותלמידיהם הבולגרים, כגון הקדושים נאום, קלמנט, אנג'לאר וסאווה אשר הפיצו ולימדו נצרות בכל בולגריה.
ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס ציין שהאחים קירילוס ומתודיוס שאלו אותיות מהכתב העברי כשפיתחו את הכתב הקירילי, כגון האותיות ש (Ш בכתב קירילי) ו-צ (Ц בכתב קירילי).
פול קוברלי טוען שלמרות שקיריל אולי קודש והרחיב את הגלגוליטי, היו אלה תלמידיו באימפריה הבולגרית הראשונה תחת הצאר סימאון הראשון שפיתחו את הקירילית מהאותיות היווניות בשנות ה-890 ככתב מתאים יותר לספרי כנסיות.
התפשטות קירילית בקרב עמים סלאביים אחרים, כמו גם בקרב רומנים שאינם סלאבים.
הכתובות הקיריליות הקדומות ביותר המתוארכות נמצאו באזור פרסלב, בעיר מימי הביניים עצמה ובמנזר פטליינה הסמוך, הן במחוז שומן של היום, כמו גם במנזר רבנה ובמנזר ורנה.
הכתב החדש הפך לבסיס של אלפבית המשמשים בשפות שונות במזרח אירופה הנשלטת על ידי הכנסייה האורתודוקסית, הן בשפות סלאביות והן בשפות שאינן סלאביות (כגון רומנית, עד שנות ה-60).
במשך מאות שנים שימשה הקירילית גם את הסלאבים הקתולים והמוסלמים (ראה קירילית בוסנית).
קירילית וגלגולית שימשו עבור השפה הסלאבית הכנסייתית, במיוחד הגרסה הסלאבית כנסייתית עתיקה.
מכאן שביטויים כגון "И היא האות הקיריליה העשירית" מתייחסים בדרך כלל לסדר האלפבית הסלאבי של הכנסייה; לא כל אלפבית קירילי משתמש בכל אות הזמינה בסקריפט.
הכתב הקירילי החל לעקוף את הכתב הגלגוליטי בשימש ותפוצה במאה ה-12.
הספרות שהופקה בסלאבית הכנסייה הישנה התפשטה עד מהרה צפונה מבולגריה והפכה לשפה הפרנקה של הבלקן ומזרח אירופה.
קירילית בוסנית, הידועה בכינויה בוסניצה היא גרסה נכחדת של האלפבית הקירילי שמקורה בבוסניה של ימי הביניים.
פליאוגרפים מחשיבים שהמאפיינים המוקדמים ביותר של הכתב הקירילי הבוסני החלו להופיע ככל הנראה בין המאה ה-10 או המאה ה-11, כאשר לוח Humac (טאבלט שנכתב בקיריליית בוסנית) הוא המסמך הראשון מסוג זה המשתמש בכתב מסוג זה ומאמינים כי הוא מתוארך לתקופה זו.
בוסנית קירילית שימשה ברציפות עד המאה ה-18, כאשר שימוש ספורדי אף התרחש במאה ה-20.
עם הרפורמה האורתוגרפית של הקדוש אבטימי מטרנובו ונציגים בולטים אחרים של בית הספר הספרותי בטרנובו מהמאות ה-14 וה-15, כמו גריגורי צאמבלק וקונסטנטינוס מקוסטנץ, השפיע בית הספר על תרבות ימי הביניים הרוסית, הסרבית, הוולכית והמולדבית.
זה ידוע ברוסיה כהשפעה הדרום-סלבית השנייה.
בשנים 1708-1710, הכתב הקירילי בשימוש ברוסיה עבר רפורמה רבה על ידי פיוטר הגדול, לאחר שחזר ממסעו הגדול במערב אירופה.
צורות האותיות החדשות, שנקראו הכתב האזרחי, התקרבו יותר לאלו של האלפבית הלטיני; כמה אותיות ארכאיות בוטלו וכמה אותיות חדשות הוצגו על ידי פיוטר עצמו.
האותיות הובחנו בין אותיות גדולות לקטנות.
גם תרבות הטיפוגרפיה של מערב אירופה אומצה.
צורת האותיות שלפני הרפורמה, הנקראות 'Полуустав', נשמרו במיוחד בשפה הכנסייתית, ולעיתים משתמשים בהן ברוסית גם כיום, במיוחד אם רוצים לתת לטקסט תחושה 'סלבית' או 'ארכאית'.
האלפבית המשמש לשפה הסלאבית הכנסייה המודרנית בטקסים המזרחיים האורתודוקסים והקתוליים המזרחיים עדיין דומה לכתיב לקירילי הקדום.
עם זאת, במהלך המילניום הבא הסתגלה הקירילית לשינויים בשפה המדוברת, פיתחה וריאציות אזוריות כדי להתאים למאפיינים של השפות הלאומיות, והייתה כפופה לרפורמה אקדמית ולגזירות פוליטיות.
דוגמה בולטת לרפורמה לשונית כזו ניתן לייחס לווק סטפנוביץ' קראג'יץ', אשר עדכן את האלפבית הקירילי הסרבי על ידי הסרת גרפמות מסוימות שאינן מיוצגות עוד בשפת העם והכנסת גרפמות ספציפיות לסרבית (האותיות Љ Њ Ђ Ћ Џ Ј), האלפבית הסלאבי של הכנסייה בשימוש לפני הרפורמה.
כיום, שפות רבות בבלקן, במזרח אירופה ובצפון אירואסיה כתובות באלפבית קירילי.
האלפבית הקירילי עוצב לצורתו המודרנית בשנת 1708 ברוסיה, בזמן שלטונו של פיוטר הגדול.
אותיות ותווים הנוספים על האלפבית הקירילי הבסיסי
А́ – משמשת ברוסית, בטג'יקית, בבלארוסית ובבולגרית.
А̀ – משמשת ברוסית, בבולגרית ובסרבית.
А̄ – משמשת באלאוטית, באבנקית, בצ'צ'נית, בבולגרית ובסרבית.
Ӓ – משמשת בגגאוזית ובסרבית.
Ґ – משמשת באוקראינית וברוסינית.
Ђ – משמשת בסרבית, במונטנגרית ובסרבו-קרואטית.
Е́ – משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.
Е̄ – משמשת באלאוטית, באבנקית, בצ'צ'נית, בבולגרית ובסרבית.
Ё – משמשת ברוסית ובבלארוסית.
Є – משמשת באוקראינית וברוסינית.
І – בעבר שימשה ברוסית.
כיום משמשת בבלארוסית, בקזחית, ברוסינית ובאוקראינית.
Ї – משמשת באוקראינית וברוסינית.
И́ – משמשת ברוסית ובמקדונית.
Ѝ – בעבר שימשה ברוסית.
Ӣ – משמשת בטג'יקית, באלאוטית, בבולגרית ובסרבית.
Ј – משמשת בסרבית, במקדונית ובמונטנגרית.
Љ – משמשת בסרבית, בבוסנית, במונטנגרית ובמקדונית.
Њ – משמשת בסרבית, בבוסנית, במונטנגרית ובמקדונית.
О́ – משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.
Ō – משמשת באבנקית ובצ'צ'נית.
У́ – משמשת ברוסית, בבלארוסית, באוקראינית וברוסינית.
Ӯ – משמשת בטג'יקית, בקרלית, באלאוטית וברוסינית.
Ў – משמשת בבלארוסית, באלאוטית, בדונגאן, בניבחית, באוסטית ובאוזבקית.
Џ – משמשת במקדונית, בבוסנית, במונטנגרית ובסרבית.
אותיות שנשמטו ברפורמה של 1917–1918
איז'יצה, ижица, הוחלפה על ידי Ии.
לרוב נטען שזה קרה ברפורמות של 1917–1918, אבל מסמכים לא מזכירים זאת, וכנראה האות פשוט יצאה מהשימוש בהדרגה:
יאט Ять, הוחלפה על ידי Ее ברפורמות של 1917–1918:
האות אוק (צירוף האותיות OУ שהוחלף מאוחר יותר על ידי У בלבד):
צירוף של יאס קטנה ו-I:
אלאוטית (בהווה האלפבית הקירילי נוכח בשפה האלאוטית יותר בטקסטים כנסייתיים מאשר ביומיום)
ארמית אשורית חדשה (הניב האייסורי)
בוכרית (בהתחלה נכתבה באותיות עבריות עד שהשלטון הרוסי הורה לכתוב את השפה באלפבית קירילי)
בוסנית (השפה אף נכתבת באלפבית הלטיני ודרך הכתיבה באלפבית הלטיני נפוצה יותר)
מונגולית (לאחר התפוררות השלטון הסובייטי מנסים להחזיר את השפה לכתב המונגולי המסורתי)
סרבו-קרואטית (בסרביה, מונטנגרו ובוסניה בלבד, בקרואטיה היא נכתבת באותיות לטיניות)
סרבית (השפה נכתבת גם באלפבית הלטיני)
קרלית (רק בגרסה הקירילית של השפה)
שפת הטלינגיט (לרוב הטקסטים הכנסייתיים כתובים באלפבית קירילי)
אלפווארד (Ælfweard of Wessex, 904 – 2 באוגוסט 924) היה מלך וסקס שבאנגליה בשנת 924.
אלפווארד היה בנו של המלך אדוארד הזקן מאשתו השנייה אלפלאיד.
הוא חי בעולם של ספרים, והיה אדם מתבודד.
ב-17 ביולי 924, לאחר מותו של המלך אדוארד, נבחר אלפווארד בידי הוויטנגמוט לרשת את כס המלכות, אך נפטר כעבור שישה-עשר יום בלבד, ב-2 באוגוסט 924. הוא נקבר בוינצ'סטר, ואחיו אתלסטאן ירש את כסאו.
האלפבית הפיניקי הוא האלפבית העברי-כנעני העתיק, התפתח מהאלפבית הפרוטו-כנעני, ועדויות ראשונות לו הן מסביבות שנת 1050 לפנה"ס.
שימש את הפיניקים לכתיבת שפתם, הפיניקית, שפה שמית צפונית אשר קיבלו את היוקרה, אך הכתב העברי זה שימש גם בממלכת יהודה וישראל ובשאר העמים העבריים.
רוב האלפביתים המודרניים נשענים עליו, כולל האלפבית היווני, הלטיני, הערבי, הקירילי, העברי ועוד.
כמו האלפבית הפרוטו-כנעני, גם האלפבית הפיניקי הוא אבג'ד ובעל 22 סימנים המסמנים עיצורים בלבד, וצורת ההגייה מובנת מההקשר (האלפבית היווני היה הראשון שכלל תנועות באופן מלא).
ככל הנראה, שמות האותיות שבידינו דומים ואף זהים לשמות האותיות הפיניקיות.
בהיותן שפות אחיות שימרה העברית את השמות, לעיתים בהגיה המסתברת המקורית שבפי הפיניקים.
הטקסטים הפיניקים הקדומים ביותר הם כתובות מלכי גבל שזמנם המאה העשירית לפנה"ס.
צורת הטקסטים נמצאו במושבות פיניקיות על חופי הים התיכון, בעיקר בלבנון ובקרתגו, אשר בצפון אפריקה.
לכתב זה צורה שונה למדי מכתובות כנעניות עתיקות שנמצאו בארץ ישראל (אשבעל בן בדע), והוא זוויתי (ליניארי) יותר, ופחות ציורי (פיקטוגרפי).
לאחר זמן קצר, ככל הנראה אומץ בארץ האלפבית בגרסתו הפיניקית, זאת על פי הממצא הארכאולוגי.
במשך המאות הבאות, התפתח האלפבית בארץ, ונוצר סגנון כתיבה מקומי המבוסס על הפיניקי אך שונה ממנו במקצת, הידוע בשם כתב דעץ.
האלפבית הראשון שהומצא היה ככל הנראה האלפבית הפרוטו-סִינַאִי שהתפתח מההירוגליפים המצריים, הוא היה בשימוש באזור בחצי האי סיני ובלבנט, כשממצאים שהתגלו מתוארכים החל מהמאה ה-18 לפנה"ס, במרוצת הזמן לקראת המאה ה-15 לפנה"ס, התפתח ממנו בכנען האלפבית הפרוטו-כנעני.
באלפבית הפרוטו-כנעני היו בין 27 ל-30 אותיות, כשישנה למשל הבחנה בין אַ, אִ, ו-אֻ.
בנוסף לכך כיוון הכתיבה לא היה חד-גוני, ניתן היה לכתוב במאונך או במאוזן, והיה שימוש בסגנון הבוסטרופידון (כתיבה שורה אחת מימין לשמאל והשורה שמתחתיה משמאל לימין).
בהדרגה הלכו והצטמצמו מספר האותיות, ולקראת המאה ה-13 לפנה"ס עמד מספר האותיות על 22. כמו כן עם הזמן קיבלו האותיות צורה זוויתית יותר, והחל מהמאה ה-11 לפנה"ס נקבע כיוון הכתב בצורה אופקית מימין לשמאל.
את צורת הכתב הזאת לאחר שהתגבשה בצורתה האמורה (החל מהמאה ה-11 לפנה"ס) מכנים בשם הכתב הפיניקי.
משמעות שמותם של האותיות היא בפיניקית.
שמות האותיות שוחזרו על ידי תאודור נלדקה (Theodor Nöldeke).
לעומתו, יגאל ידין בספרו תולדות המלחמה בארצות המקרא, הקדיש פרק שלם להוכיח שאכן היו כלי נשק (כלי זין) בצורת האות הפיניקית.
ובהתחשב בכך שדג בפיניקית היה נוּן, שדלת יוצגה באהלי מלחמה על ידי משולש, שנמצאו סולמות צבאיים בארכאולוגיה שאכן נבנו עם קו מרכזי אחד, והקשר ההמשכי בין אותיות שונות, כמו יד וכף, מים ודג (נון), עין ופה, ראש (ריש) ושן (שין), ועוד, הגיע למסקנה שהשמות הם מקוריים.
למסקנה דומה הגיע פרופסור אהרן דמסקי מאוניברסיטת בר-אילן, בהניחו שרצף האותיות מחולק לקטעים בעלי משמעות ועניין דומים.
ישנה גם השערה שמשמעות האותיות היא למעשה שתי רשימות: הראשונה, קשורה כולה לעבודות הקרקע ולבעלי חיים יבשתיים, והשנייה, החל מהאות 'מ', עוסקת במים וים (מם=מים, נון=דג, סמך=אידרת הדג, עין=מעיין, פה=פי באר, צדי=דיג, קוף=חור הקרס, ריש=חוד הקרס ושין=שיני הקרס, תיו=סימון הדג שנדוג.
קרס הדיג המשוננת, היא פרה-היסטורית, כפי שמעידים ציורי מערות בשוודיה ובצרפת).
במקור, האותיות נחקקו על לוחות אבן, לכן רוב האותיות מורכבות מקווים ישרים, אף על פי שגרסאות מעוקלות מופיעות בתעודות מתקופות מאוחרות יותר.
שיא ה"עיקול" של האותיות מופיע באלפבית הנאו-פוני, שהופיע בעידן הרומי בצפון אפריקה.
האלפבית הפיניקי נכתב בדרך כלל מימין לשמאל כאמור, אולם ישנם מספר טקסטים שנכתבו בו בבוסטרופידון.
הסתגלות הפיניקים לאלפבית הייתה מוצלחת ביותר, גרסאות שונות של הכתב התקבלו לאורך הים התיכון החל מהמאה ה-9 לפנה"ס ותרמו ליוונית, לאיטלקית העתיקה, לאנטולית ולאיברית.
סדר האלפבית הפיניקי אינו ידוע בוודאות, אך מסתבר על פי גלגוליו בעמים שונים שהיה קרוב לסדר האלף בית העברי הנהוג כיום, והמצוי בפרקים מסוימים בתנ"ך (לעיתים בחסרים ושינויים קלים).
עם זאת, קיים סדר שונה במקצת, ושני הסדרים מוכרים באלפבית האוגריתי.
הכתובת באבן תל זית מהמאה ה-10 לפנה"ס כתובה בכתב העברי העתיק ומכילה את הסדר האלפביתי המוכר, עם דילוגים וחזרות שייתכן שנובעות מכתיבה לא מיומנת בידי מתלמד.
לאותיות אחדות באלפבית היו מספר גרסאות שונות, לדוגמה: "תו" הייתה יכולה להיכתב גם כמעין '+' ול"חת" היו יכולים להיות גם שני "שלבים".
האות הלטינית X שאובה מעיצובהּ של האות היוונית Χ, על אף שהאות היוונית נהגית כ"כ" רפה והאות הלטינית כ"קס".
ניתן לומר שהגיית האות הלטינית X ומקבילתה היוונית Ξ, שאובה מהגיית האות "סמך", אם כי זו לא אותה הגייה.
האלפבית העברי העתיק כמעט זהה לזה הפיניקי.
האלפבית השומרוני, המשמש עד היום את השומרונים, הוא גרסה מאוחרת של אלפבית זה.
גם האלפבית הארמי הוא צאצא של האלפבית הפיניקי, שימושה של הארמית כלינגואה פרנקה במזרח התיכון גרמה לאימוצו באזורים רבים.
מאוחר יותר התפצל אלפבית זה ליצירת אלפבית רבים, ביניהם האלפבית העברי המודרני, האלפבית הסורי והאלפבית הנבטי, שהיה המקור לאלפבית הערבי.
האלפבית היווני התפתח אף הוא מן האלפבית הפיניקי.
היוונים שימרו את רוב הצלילים והצורות של האלפבית הפיניקי, חוץ ממעט אותיות שייצגו צלילים שלא קיימים ביוונית אותם הם הפכו לאותיות לייצוג תנועות.
לשינוי זה חשיבות רבה שכן הוא מבדיל את היוונית, שפה הודו אירופאית, מהשפות השמיות, שבהן ייצוג לעיצורים בלבד.
האלפבית הקירילי התפתח מהאלפבית היווני; חלק מהאותיות הקיריליות התפתחו מאותיות גלגוליטיות, כשהאחרונות התבססו בכמה מן האותיות על צורת אותיות עברית.
גם האלפבית האיטלקי העתיק התפתח מהאלפבית היווני, וממנו התפתח האלפבית הלטיני.
נראה שגם האלפבית הרוני הגרמאני התפתח מגרסה מוקדמת של האלפבית האיטלקי העתיק.
יש הסוברים כי גם האלפבית הבַרהְמי, וצאצאיו האלפביתים ההינדים, התפתחו מהאלפבית הפיניקי, ובכך האלפבית הפיניקי מהווה אבי רוב שיטות הכתיבה האלפביתיות הנהוגות כיום.
יוצא דופן הוא כתב ההנגול הקוריאני, שפותח באופן יזום ואינו בעל קשר ישיר לאלפבית הפיניקי.
עם זאת, יש להניח שעקרונות הכתיבה האלפביתית עמדו לנגד עיניהם של מפתחי שיטת כתב מודרנית יחסית זו.
אלפבית רוּני הוא שם כתב אלפביתי שבו נעשה שימוש לכתיבת שפות גרמאניות שונות, החל מן המאה ה-1 לספירה.
הכתב היה בשימוש בגרמניה וארצות השפלה עד המאה ה-7 לספירה, באנגליה עד המאה ה-11 לספירה, ובארצות סקנדינביה עד סוף ימי הביניים.
לא ידוע היכן התפתח הכתב במקור ולאיזה צורך.
בשל אורך התקופה וגודל המרחב הגאוגרפי שבו נעשה שימוש באלפבית זה, ומספר השפות השונות שנכתבו בו, נוצרו בו וריאציות שונות, ולכן מדויק יותר לראות בו שם כולל למשפחה של כתבים אלפביתיים ולא כתב אחד.
העתיק והידוע ביניהם הוא הפות'ארק הקדום, שנחשב לכתב הרוני המקובל.
כתבי רונות אחרים הם הפות'ארק המאוחר והפות'ארק האנגלי הקדום, שהיה מקובל בבריטניה לפני פלישת הנורמנים.
על אף העובדה שכתב רוני היה בשימוש בחלקים נרחבים של צפון אירופה, שמור לו מקום מיוחד בתרבות הסקנדינבית, בין השאר בשל העובדה שהיה שם בשימוש מאוחר יותר מאשר במקומות אחרים, ולפיכך הוא נחשב לפעמים כאלפבית סקנדינבי.
באלפבית הרוני המקורי 24 סימנים.
כל סימן נקרא רונה (Rune).
חלק מהסימנים דומים לסימנים באלפבית הלטיני ומסמנים את אותו צליל, ואחרים שונים מהם.
לאותיות היה סדר מקובל, שמתחיל בסימנים ᚠ-ᚢ-ᚦ-ᚨ-ᚱ-ᚲ.
סימנים אלה מסמנים את הצלילים f-u-th-a-r-k, ולכן האלפבית נקרא גם בשם פות'ארק (Futhark).
כיוון הכתיבה לא היה קבוע: אפשר היה לכתוב משמאל לימין או מימין לשמאל, וכן ישנם ממצאים שבהם כיווני הכתיבה מתחלפים בין השורות (שיטת בוסטרופידון).
המאפיין העיקרי מבחינה חזותית של האלפבית הרוני הוא שהוא מורכב רק מקווים אנכיים ואלכסוניים, ואין בו קווים אופקיים או מעוגלים.
הדבר נובע ככל הנראה מהעובדה שבמקור, הרונות נחרטו באמצעות סכינים בכפיסי עץ.
קווים אופקיים קשים לזיהוי בכפיסי עץ משום שהם מתלכדים עם טקסטורת העץ, וקווים מעוגלים קשה ליצור באמצעים אלה.
במאה העשרים ומאה העשרים ואחת אותיות רוניות מסוימות נהפכו לסמלי שנאה וגזענות כמו רונת האלגיז, אות'לו וג'רן ונמצאים בשימוש על ידי ארגוני שנאה ועליונות לבנה.
לא ידוע מתי והיכן נוצר האלפבית הרוני.
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר המכילים רונות הם מן המאה ה-2 לספירה, בעיקר כתובות קצרות החרוטות בחפצי מתכת, אבל ברור שבשלב זה כבר היה האלפבית מפותח ונפוץ יחסית.
מכך מסיקים שהוא נוצר לכל המאוחר במאה הראשונה לספירה.
סביר שהוא נוצר בהשראת אחד או יותר מהאלפביתים האיטלקיים הקדומים (שהאלפבית הלטיני היה אחד מהם).
מכיוון שהממצאים הקדומים ביותר הקיימים הם מסקנדינביה, התאוריה המקובלת ביותר שהוא נוצר בדרום סקנדינביה, ומשם התפשט לאזורי גרמניה, ארצות השפלה, ואנגליה של ימינו.
כתב רוני נמצא גם בממצאים ארכאולוגיים מפולין, רוסיה, הונגריה ורומניה של ימינו.
מרבית הממצאים נמצאו באזור סקנדינביה, בעיקר בשוודיה, וזאת בעיקר בשל מנהג של הקמת "אבני רונות", מעין מצבות חרוטות בכתובות רוניות, שהיה נפוץ באזור זה החל מהמאה ה-4 ועד המאה ה-11 לספירה.
בשפות גרמאניות עתיקות משמעות השורש רון (נורדית עתיקה: rún, אנגלית עתיקה: run) הוא סוד, מסתורין או לחישה, ומניחים שזה מקור המונח "רונה".
מקור הכתב על פי המיתולוגיה
על פי המיתולוגיה הנורדית האל אודין "אב החיים" (המנהיג של אלי האייסיר והמולך באסגארד) פנה אל "עץ העולם" (יגדראסיל) על מנת שיגלה לו את סודות היקום והעתיד כדי שיחכים יותר.
העץ הורה לו לקבע את עצמו במהופך עליו במשך תשע יממות רצופות.
אודין קיבע את עצמו אל העץ בעזרת החנית שלו, גונגניר, כאשר החנית נעוצה מבִטנו אל הנקודה המבדילה בין גזע העץ לתשעת הענפים שלו, שכל אחד מהם מסמל את אחד מתשעת העולמות.
בתום תשעה ימים, העלה "עץ החיים" על פני האדמה את שורשיו ועליהם היו מונחים 24 סימנים אשר נחקקו על שורשיו ונפרדו מהם.
הרונות הקיפו את העץ ברצף מסוים, אודין ליקט אותן, פשט ידיו מלפנים והניחן אחת אחת על פי סִדרן על אמות ידיו כשהן נטמעות בידיו וצורבות את צורתן באש עליהן.
עם המעבר לשימוש באלפבית הלטיני בסקנדינביה, נותר האלפבית הרוני בשימוש ככתב מיסטי או מאגי.
לדוגמה, בספרות הסקנדינבית מסוף ימי הביניים, נפוץ השימוש ברונות בנוסחאות מאגיות.
לשמות הרונות, שבמקור היו ככל הנראה שמות פרוזאיים, הוענקה פרשנות מיסטית.
כך לדוגמה, לאות השנייה, שפירושו המילולי של שמה הוא "שור בר", קיבלה את המשמעות של "און גברי".
השימוש המאגי ברונות ממשיך גם היום, בתורות עידן חדש שונות.
סמלי הרונות - פות'ארק קדום
שמות האותיות: בדומה לאותיות עבריות, במקורן, לרונות היו שמות בעלי משמעות, שהתחילו לרוב בצליל שייצגה האות.
ככל הנראה היו לרונות שמות החל מיצירת הכתב, אך שמות אלה לא תועדו.
התיעוד הקיים לשמות הוא מאוחר יחסית, ומקורו לאחר התפצלות הכתב לגרסאות שונות: תיעוד של הגרסה האנגלו-סקסונית מהמאה ה-9, ותיעוד מעט מאוחר יותר של הגרסה הסקנדינבית.
השמות המופיעים בטבלה הם שיחזורים משוערים של השמות המקוריים, על סמך שמות מאוחרים אלה.
אלפונס גבריאל (Alfons Gabriel; 4 בפברואר 1892 - 28 במאי 1976), גאוגרף אוסטרי שהשתתף במספר מסעות למדבריות איראן ואפגניסטן בין 1927 ל-1928, ב-1933 וב-1937. גבריאל כתב 6 ספרים על טיוליו וממצאיו:
האלפבית הפרוטו-כנעני (בעבר כונה גם אלפבית פרוטו-סינאי) הוא כתב קדום.
הכתב ייצג שיטת כתיבה חדשה לחלוטין שלא הייתה ידועה באף אחד מהכתבים בני התקופה.
מקורו של אלפבית זה הוא הכתב ההירוגליפי המצרי ששימש השראה וחומר גלם לממציאי הכתב הכנענים.
השלב הקדום ביותר של הכתב הפרוטו-כנעני היה ככל הנראה הכתב הפרוטו-סינאי שהומצא ופותח בהשראת ההירוגליפים המצריים.
כתב זה מתוארך על פי גארדינר וגולדווסר למאה ה-19 לפני הספירה, ואילו על ידי אחרים למאה ה-15 לפני הספירה.
כתובות ואדי אל-חול שמתאורכות על ידי החופר ג'ון דארנל למאה ה-18 לפנה"ס מקבילות בזמנן, או תארוכן מאוחר במעט מזה של הכתובות הפרוטוסינאיות.
האלפבית הפרוטו-סינאי היה בשימוש בחצי האי סיני.
ממצאים עם אלפבית דומה התגלו בלבנט ומתוארכים החל מהמאה ה-18 לפנה"ס עד למאה ה-13 לפנה"ס ונקראים האלפבית הפרוטו-כנעני.
האלפבית הפרוטו-סינאי וממשיכו הפרוטו-כנעני מהווה את המקור לרוב האלפביתים המשמשים כיום.
הוא היה הבסיס של האלפבית הפיניקי, שהושאל אחר כך על ידי היוונים וממנו התפתחו שאר מערכות האלפבית המוכרות כיום.
מערכת האלפבית העברי היא אחת ממערכות הבת של האלפבית הפרוטו-כנעני אשר נוצר, בדומה לכתב הפיניקי והארמי, באלף הראשון לפני הספירה.
גילוי הכתב הפרוטו-סינאי בסרביט אל-ח'אדם
כתובות פרוטו סינאיות התגלו לראשונה בחורף 1904–1905 בסיני, על ידי הילדה פטרי ובעלה פלינדרס פיטרי.
הכתובות, שנמצאו בהר בסיני באתר בשם סרביט אל-ח'אדם, היו כמעין גרפיטי, או מנחות שהושארו במקדש עבור האלה חתחור ('בעלת' בשמה הכנעני).
בהר היו מכרות טורקיז רבים, אשר בהם עבד מספר רב של "אסייתים", דוברי כנענית.
הכתובות נמצאו בין מספר רב מאוד של כתובות הירוגליפיות מצריות.
הכתובות הכנעניות באלפבית הפרוטו-סינאי נמצאו חרוטות בסלעים ליד מכרות הטורקיז ולאורך הדרכים המובילות אל המקדש.
ארבע כתובות נמצאו במקדש, על שתי צלמיות קטנות ממדים, על פסלון דמוי אדם יושב ועל פסלון קטן בצורת ספינקס.
בשנת 1916 פיצח אלן גרדינר חלקית את משמעות הכיתוב באמצעות הביטוי "לבעלת" l bʿlt .
הספינקס הכיל כיתוב בשתי שפות: מצרית וכנענית, וכך היה ניתן לפענח את משמעות האותיות של הכתב הפרוטו-סינאי בעזרת הכתוב במצרית.
האגיפטולוגית אורלי גולדווסר מאמינה כי הכתב הכנעני הומצא בעת כהונתו של המלך אמנמחת השלישי מהשושלת ה-12.
כאמור, מקור האותיות הוא בהירוגליפים המצריים, אך אין משמעות הדבר שהן נשארו בהגייתן המקורית.
כך למשל סימן המים המצרי (מים) המצרי הפך לאות 'מ' (מים) וסימן הראש המצרי לאות 'ר'.
הרעיון של הממציאים היה לתת שמות בכנענית לציורים המצריים ולקחת מן השם את העיצור הראשון בלבד (העיקרון האקרופוני).
למשל, את ציור הראש המצרי הם קראו כמילה 'ראש' בכנענית.
אולם, ברגע שהציור הפך לאות, הוא עומד עבור הצליל 'ר' בלבד.
סדר האותיות לא ידוע, אבל ההשערה היא שהוא לא היה שונה בהרבה מסדר האותיות בכתב האלפבית האוגריתי, שהומצא כמה מאות שנים לאחר מכן, בהשפעת האלפבית הפרוטו-כנעני.
נמצאו עדויות לשני סדרים לכתב האלפביתי האוגריתי האחת "אבגד" והשנייה "הלחמ".
את "צאצאי" הסדר השני ניתן למצוא עד היום בכתב געז.
באלפבית הפרוטו-כנעני היו בין 27 ל-30 אותיות.
כיוון הכתיבה לא היה אחיד, וצורת הסימנים לא הייתה אחידה.
ניתן היה לכתוב בכיוונים שונים.
כמו כן בסביבות המאה ה-13 כנראה סופרים החלו בכתיבת כתובות בכתב האלפביתי הפרוטו-כנעני, בסביבות אזור לכיש.
כתובות אלו מתחילות לאבד את צורת התמונה הברורה של האותיות הפרוטו-סינאיות.
האותיות קיבלו צורה זוויתית יותר, שנקראת 'ליניארית'.
באלף הראשון לפני הספירה נקבע כיוון הכתב בצורה אופקית מימין לשמאל.
את צורת הכתב הזאת מכנים בשם "הכתב הפיניקי".
אלפונס אָלֵה היה סופר, משורר והומוריסט צרפתי, בן תקופת הבל אפוק.
אלה, יליד אונפלר, קלוודוס, הקיסרות הצרפתית השנייה, חיבר קבצים רבים של כתבים היתוליים.
כמשורר והומוריסט, פיתח במיוחד את צורת החריזה הידועה בשם Holorime (אולורים) – בתי שיר הבנויים כולם מחרוזים הומופוניים, ששורות שלמות מתחרזות בהם.
לאלה מיחסים גם את החיבור המוזיקלי הראשון שכולו שתיקה.
חיבורו "מרש אבל להלוויית אדם חירש" משנת 1897 - הבנוי מתשע תיבות ריקות - מקדים יצירות דומות מאת ג'ון קייג' וארווין שולהוף בפער שנים ניכר.
יצירתו "סיפור לשרה" תורגם ואויר בידי אדוארד גורי.
אלה לקח חלק בתערוכות הומוריסטיות, בעיקר אלה של Salon des Arts Incohérents מן השנים 1883 ו-1884, שנערכו בגלרי ויויֶין (Galerie Vivienne).
בתערוכות הללו הציג אלה מה שנחשב על דעת רבים לדוגמאות המוקדמות ביותר של אמנות מושגית.
אם כי הוא מוכר בעיקר כהומוריסט, עסק גם במחקר מדעי בתחומי צילום בצבעים והפקת גומי סינתטי.
הוא נהג לבקר באופן קבוע בקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") ברובע מונמארטר בפריז, ופרסם מאמרים בשבועון "החתול השחור" שנוסד ב- 1882 כדי לקדם בציבור קברט זה.
ב-1891 הוא כתב כמה שירים בשיתוף עם מוריס דונה עבור הקברט.
המלחין אריק סאטי נולד באותו רחוב באונפלר במרחק כמה צעדים מן הבית שבו נולד אלפונס אלה.
הם נהגו להיפגש בקברט "החתול השחור" ואלפונס אלה נהג לכנות אריק סאטי "המלחין של תורת הנסתר".
מוזיאון קטן על שם אלפונס אלה נמצא בחלקו האחורי של בית מרקחת באונפלר בבית שבו נולד.
בשנת 1896 הוא כתב מחזה "זכאי" ביחד עם אלפרד קאפי.
אלה מת בפריז כתוצאה של דלקת ורידים שגרמה לתסחיף ריאתי.
רופאו ציווה עליו להישאר במיטה במשך שישה חודשים, אך במקום זה הוא הלך לבית קפה, כפי שהיה רגיל לעשות מדי יום ביומו, ואמר לחברו שליווה אותו בחזרה לביתו: "מחר אני מת; אתה חושב כי זה מגוחך, אך אינני צוחק; מחר אני מת." וכפי שאמר הוא מת ביום המחרת.
קברו של אלפונס אלה בבית הקברות סן-קואן בפריז נעלם ב-1944 אחרי הפצצה של חיל האוויר הבריטי.
דימוי של אפרו נטמן בבית הקברות של מונמארטר בפריז ב- 2005.
האלפבית הרוסי המודרני הוא וריאציה של האלפבית הקירילי.
האלפבית הוכנס לשימוש ברוס של קייב במאה ה־10 בזמנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
בעוד שבתחילה האלפבית כלל 45 אותיות, במאה ה־18 הושמטו ממנו 8 אותיות, ובין השנים 1917-1918 הושמטו 4 אותיות נוספות, וכיום האלפבית כולל 33 אותיות.
אלפווין הייתה מלכת ממלכת מרסיה בשנת 918 והאחרונה במלכי מרסיה כממלכה נפרדת.
אלפווין הייתה בתם של אתלרד השני מלך מרסיה ואתלפלדה (אשר מלכה במרסיה בשנת 918 לאחר מותו של בעלה).
הוריה של אלפווין נישאו בשנת 882 לערך (לפי מקורות אחרים הם נישאו בשנת 887) על פי אלפווין הייתה בתם היחידה של אתלפלדה ושל אתלרד.
מועד היוולדה לא מתועד בכתובים, אולם ככל הנראה נולדה זמן קצר לאחר נישואי הוריה (ולא מאוחר משנת 888).
ויליאם מציין כי לידתה הייתה לידה קשה, וכי אמה נמנעה מקיום יחסי מין לאחר הלידה.
העדות הקדומה ביותר לכהונתה של אלפווין היא צו משנת 904 המתעד חכירה של אדמה ומזכיר את שמה של אלפווין.
שמה מוזכר בשני צווי חכירה מאוחרים יותר משנת 915 הנוגעים לאדמות באזור פארנבורו.
ייתכן כי היא אותה אלפווין המוזכרת כעדה בצו חכירה משנת 903 הנוגע לחכירת אדמות בבקינגהאמשייר.
לאחר מותה של אימה, אתלפלדה, ב-12 ביוני 918 עלתה אלפווין לשלטון ושלטה בממלכתה לזמן קצר.
זהו המקרה היחיד המתועד בבריטניה לבת שיורשת את אימה על כס המלוכה.
בניגוד לאמה, אשר זכתה לתמיכה רבה בממלכה ועלתה לשלטון לאחר מות בעלה, אלפווין לא זכתה לתמיכה זו, ולכן לא הייתה התנגדות רבה להחלטתו של אדוארד, מלך אנגליה לתפוס את השלטון מידה ולשלוח אותה לממלכת וסקס בדצמבר 918. אי לכך נחשבת אלפווין לאחרונת מלכי מרסיה.
על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נשללו ממנה כל סמכויותיה במרסיה והיא נלקחה לממלכת וסקס שלושה שבועות לפני חג המולד בשנת 918.
אין תיעוד המתעד את חייה של אלפווין לאחר נישולה מכיסאה.
ככל הנראה לא נישאה ונכנסה למנזר.
האלפבית השומרוני הוא צורה מיוחדת של האלפבית העברי הנמצא בשימוש בידי העדה השומרונית לכתיבה בעברית שומרונית.
כתב זה הוא התפתחות וגרסה מאוחרת לאלפבית העברי העתיק שהיה בשימוש במשך תקופת הברזל, ימי ממלכת יהודה וממלכת ישראל.
בטבלה שמשמאל ניתן לראות צורות שונות בהתפתחות הכתב השומרוני מן הכתב העברי העתיק (עמודה I).
למרות ששיטת הכתיבה הזאת נקראת אלפבית היא לא אלפבית מלא אלא למעשה אבג'ד.
זאת מאחר שהעיצורים בלבד נוכחים בו בעוד שהתנועות חסרות מרצף האותיות הנכתבות.
כלומר בניגוד לכתיב העברי המלא בכתב השומרוני לא נעשה שימוש באמות הקריאה אלא בשיטת הניקוד לכתב השומרוני.
גם בכתב השומרוני, קיימים שני סוגי כתב: דפוס - אותיות גדולות, וכתב - אותיות קטנות.
האותיות הגדולות מופיעות בספר תורה, ואילו האותיות הקטנות משמשות בדרך כלל לספרי התפילה.
לעיתים משתמשים השומרונים בכתב זה גם לצורך כתיבת טקסטים חילוניים, כגון כתבות בעיתון השומרוני ואף בשלטי רחוב.
על הרפורמה בכתב העברי, שהתרחשה לאחר מרד בר כוכבא, שבמהלכה זנחו היהודים את הכתב העברי הקדום כליל ועברו להשתמש בכתב המרובע, ואילו השומרונים חזרו להשתמש בכתב העברי הקדום (וזנחו את השימוש בכתב המרובע, אשר אף הוא היה בשימוש יומיומי אצלם בתקופה הפרסית והרומית הקדומה), מסופר בתלמוד הבבלי:
אלפונס ברטיון היה שוטר צרפתי, מאבות הזיהוי הביומטרי וממציא השיטה האנתרופומטרית (מיוונית: אנתרופוס: אדם; מטרון: מדידה.
מכאן, "מדידת האדם"), שיטת זיהוי המבוססת על מדידות גופניות, שהייתה מהשיטות המדעיות הראשונות לזהות פושעים שבהן השתמשה המשטרה.
לפניה זוהו פושעים בעיקר על סמך עדויות ראייה, שהיו בלתי מהימנות.
את שיטת הזיהוי של ברטיון החליפה לבסוף שיטת הזיהוי המסתמכת על טביעת אצבע, אך תרומות אחרות שלו, כגון שכלול ה"פוטו-רצח" והסיסטמיזציה של צילום זירות רצח, ניכרות עד ימינו.
עבודתו של ברטיון במשטרת פריז
ברטיון נולד בפריז ב-1853 למשפחה מכובדת של סטטיסטיקאים, רופאים ואנתרופולוגים.
אביו, הרופא לואי-אדולף ברטיון, כיהן כסגן נשיא האגודה ובית הספר לאנתרופולוגיה.
אלפונס היה ה"כבשה השחורה" של המשפחה: הישגיו בבית הספר היו נמוכים ואת תעודת הבגרות (baccalauréat) שלו השיג בקושי וללא תואר אקדמי.
הוא גויס לצבא בשנת 1875, ואחר כך, הודות להתערבות אביו, השיג משרה של פקיד זוטר במשטרת פריז ב-1879. ברטיון הוצב במשרד הזיהוי של המשטרה, ניהל תיעודים משטרתיים, ויצר וארגן תיקי זיהוי של העבריינים והחשודים שנעצרו באזור פריז רבתי.
תיקים אלו הכילו את ההיסטוריה העבריינית של פושעים, את תיאור מעצרם ואת פרטי הרשעותיהם הקודמות.
עבודתו דרשה ממנו, כפי שכתב לימים, "לקבע את הזהות האנושית, לתת לכל אדם זהות, אישיות מסוימת שאינה משתנה, שניתנת תמיד לזיהוי וקלה להוכחה".
הנושא המרכזי בעבודת הזיהוי המשטרתי בצרפת באותן שנים היה מועדות – התופעה שעבריינים חוזרים על מעשיהם ועוברים עבירות, ובשל כך נתפסים מועדים לפשע או בעלי אישיות עבריינית.
הרפובליקה הצרפתית השלישית הובילה ב-1885 חקיקה שכוננה מדיניות גירוש וכליאה של פושעים חוזרים בקולוניות מרוחקות.
נוסף על כך, משבר החקלאות הצרפתי שהתחולל בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרם לשטף מחודש של כפריים שנאלצו לעזוב את כפריהם ולעבור לערים.
מצב זה עורר ויכוח באשר לסכנה החברתית שהציבו הנוודים והאביונים העירוניים המובטלים "כרונית" כמקור לגאות בפשע.
לבסוף, בזמן הקומונה הפריזאית, נשרף כל התיעוד העירוני שקדם ל-1871, כך שלכל פריזאי שגילו היה מעל 22 הייתה אפשרות להמציא קורות חיים מזויפים (ברטיון תיאר בבדיחות את מעמד הפועלים הפריזאי כנתון ב"משבר זהות").
ואולם, ברטיון גילה במהרה שאין ערך לחוקים נגד מועדות ללא ייעול בעבודת הזיהוי של פושעים חוזרים: "דבר אחד הוא להעביר חוק נגד מועדות", כתב, "אחר כך יש צורך ליישם אותו.
כדי לגזור גלות על העבריין המועד, התנאי הראשון הוא להכיר את זהותו או זהותה.
אם אדם שכבר הורשע בשם פייר טוען ששמו הוא פול ושזוהי העבירה הראשונה שלו, איך אפשר אפילו לחשוד שהוא משקר?
הנה הבעיה שמעסיקה אותנו ...
אם לא תבוא הבעיה על פתרונה, אל תטעו: לחוק נגד מועדות יהיה יישום קשה ומוגבל".
במסגרת עבודתו נתקל ברטיון בכמות רבה של מסמכים ותצלומים שהיו מעורבבים ללא כל שיטה וסדר.
בכל מעצר נדרשו פקידי המשטרה לוודא אם אפשר לקשר את העצור לתיקייה קיימת שאמורה להכיל את ההיסטוריה העבריינית שלו במקרה שכבר היה במעצר בעבר, או ליצור תיקייה חדשה, במקרה שמדובר במעצרו הראשון.
הוא גרס כי שיטת המשטרה לזהות ולקטלג פושעים המתבססת אך ורק על עדות ראייה, אינה מדויקת ואינה אמינה.
הוא שאף לפתח מערכת מדויקת ומתמטית שתאפשר לזהות עבריינים זיהוי מהיר ויעיל: "ברטיון ניסה לקעקע את מומחיות הפושעים בהתחפשות, באימוץ זהויות כוזבות, בריבוי ביוגרפיות וביצירת אליבי.
הוא עשה זאת באנתרופומטריה, בדיוק האופטי של המצלמה, באוצר המילים המזוקק של הפיזיונומיה, ובסטטיסטיקה".
תִקנוּן (סטנדרטיזציה) הליך צילום הפורטרט
בעיית הצילום הייתה המרכזית בבעיות הרבות שניצבו בפניו.
תצלומי פושעים נהגו זמן קצר לאחר המצאת הצילום בשנת 1839, אך תצלומים אלו נעשו בשיטות שונות.
כשהחלו להצטבר בארכיונים המשטרתיים, לא יכלו להשתמש בהם כמכשיר לזיהוי עבריינים.
אלן סקולה טען: "האקראיות המבולגנת של התצלומים והכמות הגדולה מדי של דימויים סיכלו את ההבטחה שבארכיב".
ברטיון חיפש דרך לארגן את הכמות הגדלה והולכת של תצלומי עבריינים שבארכיון.
"במהלך העשור האחרון", כתב, "משטרת פריז אספה למעלה מ-100,000 תצלומים.
האם אתם מאמינים שניתן להשוות בהצלחה כל אחד מאותם 100,000 תצלומים עם אחד ממאה האנשים שנעצרים מדי יום בפריז?
כאשר מנסים לעשות זאת במקרים של פושעים בולטים במיוחד, החיפוש דורש יותר משבוע של בדיקה, וזאת מבלי להזכיר את הטעויות וההשמטות שקורות מדי פעם שעבודה כה בררנית ומעייפת גורמת לעיניים.
היה צורך במתודה של שלילת דומות (analogous) המקבילה לזו של הבוטניקה והזואולוגיה, כלומר, כזו שתהיה מבוססת על האלמנטים המאפיינים של האינדיבידואליות".
אף על פי שצלמים ומדענים שונים ניסו למצוא דרך להפוך את הפורטרט לטכניקה מדעית לאיסוף עובדות עוד לפני ברטיון, הוא זכה להכרה כמי שקבע את הסטנדרט ל"תצלום הזהות" המודרני: שני תצלומים המראים ראש וכתפיים, מצולמים מהחזית ובפרופיל בתנאים קבועים מבחינת הציוד, ההליך, הרקע, התאורה, הפורמט והמרחק מהמצלמה.
אך בכך לא הסתכמה תרומתו של ברטיון לצילום הפורטרט, משום שעיקר חידושו היה בפיתוח מנגנון פקידותי שבו יתפקד הצילום באופן מועיל (אפקטיבי) בתוך ארכיון.
טכניקת תצלום פורטרט הזהות המשטרתי
ראשית הבין ברטיון שכדי שתצלום הפורטרט, תמונת המעצר, תוכל להועיל בשיטת הזיהוי שלו, עליו להיות תקני (סטנדרטי).
כך ניסח ברטיון את ציפייתו מתצלום זהות משטרתי:
כל סובייקט חייב להיות מצולם –
2. בפרופיל, מצד ימין, בתנאים שווים אלה:
תמונת הפנים המלאות תואר בפנס שיאיר מצדו השמאלי של הסובייקט, והצד הימני ייוותר יחסית בצל.
תמונת הפרופיל תואר בפנס שיאיר אנכית את הסובייקט.
יחס ההקטנה שיאומץ לצילום המשטרתי של פורטרט בפנים מלאות או בפרופיל, הוא שביעית.
במילים אחרות, מספר העדשה שייבחר והמרחק שיפריד בין העדשה וכיסא הצילום יאורגן באופן שאורך של 28 סנטימטר בקו אנכי מהזווית החיצונית של עינו השמאלית של המצולם יתקבל בתמונה דימוי המוקטן לגודל של 4 סנטימטר, בסטייה של מילימטר מעלה או מטה (4X7=28).
לצילום החזיתי של הפנים המלאות יש למקד את המצלמה אל הזווית החיצונית של העין השמאלית, ואילו שבתמונת הפרופיל על המיקוד להיות מונח על הזווית החיצונית של העין הימנית, כששני החלקים האלו תואמים בהתאמה את המיקום המרכזי והברור ביותר של כל תנוחה...
כדי להימנע מבלבול בתרחישים עתידיים, די להוסיף שתי תומכות לרצפת הסטודיו אחת ולתמיד, שיאפשרו לכיסא ולמצלמה להיות מוחזרים מיד למקומם היחסי.
הכרחי לחלוטין ששתי התנוחות של התצלום המשטרתי למטרות זהות יצולמו כשראשו של המצולם גלוי.
אם מסיבות מסוימות של הכנת תיק המקרה יש לצלם את הסובייקט גם כשכובע לראשו, תנוחה זו צריכה לבוא בדיוקן שלישי, שעדיף לצלמו בתנוחה חזיתית, בהתאם לאמור בסעיף 25.
בתנוחת החזית והפרופיל – הקפידו שהסובייקט ישב בזווית ישרה, כשכתפיו באותו הגובה ככל שהדבר ניתן, הראש נח על גבי מִסעַד הראש ומבטו אופקי, ומופנה הישר לפניו.
בתנוחת הפנים המלאות, על עיני הסובייקט להתמקד בעדשה, מה שעל פי רוב לא יוצר בעיות.
בצילום הפרופיל יש להימנע מהסטת המבט הצידה לכיוון המפעיל (=הצלם) בהפניית מבטו לעבר מטרה, או מוטב ראי, שיוצבו בכיוון הפרופיל ורחוק ככל שמאפשר רוחבו של הסטודיו, ובגובה עדשת המצלמה, כ-1.2 מטר לערך מעל הרצפה.
אסור להוריד או להרים את ראש העדשה...
על השער להיות מוסט מהאוזניים והפרופיל וגם מהפנים.
כדי להשיג זאת, במקרים של ראשים לא מטופחים ו"מרדניים" המלאים בשער, לעיתים יהיה הכרח לאחוז בשער במיתר או ברצועה אלסטית (רק למראה הפרופיל).
צילומי פרופיל שבהם צורת האוזן אינה נראית במלואה יש לצלם שוב ...
אסור לצילומים לעבור שום סוג של ריטוש, למעט מקרים של חורים או נקבים באמולסיה שיוצרים נקודות שחורות על גבי ההדפס שנראות כמו נקודות חן או צלקות.
פעולות לייפוי הסובייקט והפיכתו לבעל מראה צעיר יותר במחיקת קמטים, צלקות ופגמים בעור אסורות בהחלט.
בשירות הצילום של הפרפקטור-דה-פוליס, כדי להימנע מבלבול בתמלול המצב החברתי, וכדי להקל את הסיווגים נוספים, לכל תצלום יינתן מספר זמני, התואם למספר הרשום ברשימה היומית של התמונות שיש לצלם.
המספרים, המודפסים על כרטיסיות בגודל שלושה סנטימטרים בכל צד, יוחלקו בזה אחר זה לתוך נרתיק שבראש הגב של הכיסא, הנראה מן הצד.
המידע שמשועתק בצילום עצמו מאפשר לאתר מיד את שמו של הסובייקט, על ידי חיפוש ברשימות היומיות.
אז השם נחקק בכתיב הפוך על גבי האמולסיה, מתחת לפרופיל.
ומיד מתחת לו את התאריך בו צולמה התמונה, כתוב במספרים בסדר הרגיל: יום, חודש, שנה.
לבסוף, בצד ימין, מתחת לפורטרט החזיתי, חרוט את המספר הסידורי הכללי [...]
צילום הזהות החזיתי נועד לעזור בזיהוי מהיר על סמך ראייה.
את הצילום "יזהו כל המכרים והחברים" של האסיר, וגם האסיר עצמו.
זאת משום שבחיי היום-יום שלנו אנו רגילים לצפות בפנינו ובפני אחרים מהחזית.
הפורטרט החזיתי נועד לשוטרים שמחפשים חשוד ברחוב, להפצה בקרב קהל של צופים לא מיומנים, או להצגה בפני קורבנות או עדים.
הוא נועד הייתה ליצור מראה כללי ואידיאלי ככל הניתן, שיוכל לקלוע לכמה שיותר מזוויות הפנים של המצולם, כמה שיותר אפשרויות הבעה ורגעים, באופן שיתאים לזהותו במהירות, אף ברחוב ההומה, גם אם זמן הצפייה של השוטר בחשוד הוא קצר ביותר.
מראה הפנים במצב "חצי מנוחה" נחשב על ידו כמתאים ביותר.
לכן, אל לתצלום החזית להראות את אדם בתנועה, או עם הבעה חולפת, משום שתמונות אלו יראו אותו באופן מאוד רגעי, ספציפי ולא כללי, ולכן לא יהיו יעילים למטרות זיהוי.
עם זאת, ברטיון הבין שיחסי דמיון בין תצלום הזהות לבין הפושע, כפי שהוא נקלט על ידי מראה העיניים, הם בעייתיים ואינם תורמים לעבודת המשטרה.
הוא מכנה את תצלום הפורטרט החזיתי "תמונה לא הגיונית" (l'image irraisonée) משום שהוא מתבסס על הזיכרון הוויזואלי האנושי, שאינו אמין.
לעומת זאת, "זהו [תצלום] הפרופיל עם הקווים המדויקים שלו שמספק אינדיבידואליות קבועה לכל פנים", מאחר שקווי הפרופיל אינם משתנים במהלך השנים אצל אדם בוגר.
ואולם, תצלום הפרופיל "ייתקל בהססנות ואולי אף בהכחשה על ידי אנשים מסוימים שאינם תופסים שזהו ייצוג, מכיוון אחר, של אותו אינדיבידואל אותו הם כן מכירים במראה מהחזית", זאת משום שאיננו מורגלים לראות את עצמנו או את מכרינו מזווית זו.
ובכל זאת, דווקא תצלום זה יאפשר, לעין של שוטר מיומן, לחלץ את הזהות של העבריין באופן המדעי והשלם ביותר.
שיטתו של ברטיון יוצרת קשר מורכב בין הפורטרט המצולם לבין המציאות.