tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהר הליטני עובר כקילומטר ממערב לה במהלכו מצפון לדרום.
היישובים הסמוכים אליה הם: ע'זה בצפון, כאמד א-לוז במזרח, לַאלַא בדרום וכפריא במערב.
באזור העיירה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות ונמצאו ממצאים שהבולטים שבהם מתוארכים לתקופות הפלאוליתית והנאוליתית.
במלחמת שלום הגליל נכבשה העיירה ב-11 ביוני 1982, על ידי פלוגת שריון מגדוד 77 (חטיבה 7) שסופחה לחטיבת צנחנים במילואים 623. לאחר הפסקת האש מול הסורים (שנכנסה לתוקף גם היא ב-11 ביוני) עבר קו ההפרדה בין צה"ל ובין צבא סוריה בלבנון כשני קילומטרים מצפון לעיירה.
גוינג היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
התפרסמה בזכות תפקידה הראשי באופרת הסבון האפלה "צללים אפלים" ותפקידיה המשניים בסרטים "פאנטומס", "עץ החיים" ו"ואייט ארפ".
ללוריאן, אשר עבדה במשטרת וושינגטון ולפרקליט ג'ון בורק גוינג.
למדה במשך כשנתיים ב"מכללת אמרסון" שבבוסטון לפני שהתקבלה ללימודים ב"אקדמיה האמריקאית לאומניות דרמטיות".
גוינג החלה את הקריירה שלה ב-1987 כשחקנית באופרת הסבון "עולם אחר" בה שיחקה במשך כשנתיים.
זכתה להכרה ולהערכה רבה בשנת 1991 על הופעתה בתפקיד ויקטוריה וינטרס בסדרת הרימייק לאופרת האימה "צללים אפלים".
בסדרה הופיעה לצידו של ג'וזף גורדון-לוויט בתפקידו הגדול הראשון כשהיה בן 10.
גוינג עשתה את הופעתה הקולנועית הראשונה בשנת 1994 במערבון "ואייט ארפ", בו שיחקה בתפקיד השחקנית ג'וסי מרקוס אשתו של איש החוק ואייט ארפ (קווין קוסטנר).
ב-1997 שיחקה בדרמת הנעורים "להמציא את האהבה" בהפקתו של רון הווארד לצידן של ליב טיילר וג'ניפר קונלי ובסרט הפשע "תככים בטלסה".
ב-1998 שיחקה בתפקיד ראשי במותחן האימה "פאנטומס" בתור הד"ר לרפואה ג'ניפר פייג' ושיחקה לצידו של ברנדן פרייזר בדרמה הקומית "עדיין נושם".
בשנת 2002 שיחקה בקומדיה "שכחו אותי בבית 4" בתפקיד נטלי איתה מתחתן פיטר אביו של הילד קווין מק'אליסטר.
בשנת 2003 השתתפה במותחן "משחק המושבעים".
בשנת 2011 חזרה לשחק בסרט הדרמה מועמד שלושה פרסי אוסקר "עץ החיים" של טרנס מאליק.
בסרט הופיעה בתפקיד אשתו של ג'ק או'בריין (שון פן).
בשנת 2014 שיחקה בעונה השנייה של בסדרת הדרמה הפוליטית של נטפליקס "בית הקלפים", בתפקיד טריסיה ווקר, אשתו של גארט ווקר והגברת הראשונה של ארצות הברית.
באוקטובר שנה זו עלתה סדרת הדרמה "ממלכה", בהשתתפותה של גוינג בדמותה של כריסטינה קולינה, אשתו המנוכרת של אלביי ואמם של ג'יי ונייט.
את תפקידה זה עשתה למשך כל שלוש עונות הסדרה, כאשר העונה השנייה הייתה מחולקת לשני חלקים שעלו ב-2015 ו-2016 בהתאמה והעונה השלישית עלתה ב-2017.
בשנת 2017 התארחה בסדרות הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"התנהגות טובה" של רשת TNT.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקולנוע "נוסטלגיה" בתפקיד מארג' לצידו של ג'ון האם.
בשנה זו בנוסף התארחה בפרק שמונה של העונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "שושלת" ברשת The CW, כמימי רוז פרסקוט.
באוקטובר 2004 נישאה גוינג לשחקן דילן וולש, ולהם בת משותפת בשם סטלה האבן.
ב-15 בדצמבר 2010, הודיע וולש כי הגיש בקשת גירושין.
הימים והלילות של מולי דוד (1990)
כוח הרשת (1999) – סרט טלוויזיה של ABC
קופידון וקייט (2000) – סרט טלוויזיה של CBS
השותף השקט שלי (2006) – סרט טלוויזיה
Chasing a Dream (2009) – סרט טלוויזיה של הולמרק
ג'ובאני אלפונסו בורלי או ג'אנלפונסו בורלי (באיטלקית: Giovanni Alfonso Borelli; 28 בינואר 1608 - 31 בדצמבר 1679) היה רופא (פיזיולוג וכירורג), מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום איטלקי, בעל שורשים ספרדיים.
נחשב למייסד הביומכניקה ושל ה"יאטרופיזיקה" - תחומים של הביופיזיקה.
הוציא לאור כמה ספרים קלאסיים של המתמטיקאים היוונים.
בורלי כיהן כפרופסור לפילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת מסינה, ואחר כך כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פיזה.
הוא נחשב לאחד האישים הבולטים ביותר במדע האיטלקי בדור שאחרי גלילאי.
ג'ובאני פרנצ'סקו אנטוניו אלונסו נולד ב-1608 במבצר קסטל נואובו בנאפולי, בממלכת נאפולי, שנמצאה אז בשליטת ספרד.
הוא היה הבן הבכור מבין ששת ילדיו של איש צבא ספרדי בשם מיגל אלונסו, שהוצב לשרת באותו מקום.
אמו, לאורה פּורלו, הייתה נערה מקומית.
בורלי עצמו לא ציין במפורש את מקום ותאריך לידתו ויש המשערים כי עשה זאת עקב קשיים פוליטיים הנוגעים לקשרים האפשריים של משפחתו עם הוגה-הדעות המואשם בכפירה תומאזו קמפנלה שהיה באותן השנים כלוא כאסיר פוליטי במבצרים קסטל נואובו וקסטל ד'אלמו בנאפולי.
נשאר רישום טבילתו של בורלי בנאפולי, ובו ניתן לגלות כי שמו בלידה היה ג'ובאני פרנצ'סקו אנטוניו אלונסו.
מאוחר יותר ג'ובאני וגם אחד מאחיו שינו את שם משפחתם לבורלי, ככל הנראה גרסה של שם משפחתה של האם, פורלו.
בשנת 1614 אחרי שתומאזו קמפנלה הועבר להמשך מאסר לקסטל ד'אלמו, אביו של בורלי, מיגל אלונסו, נדרש לשרת באותו מקום.
כעבור זמן נעצר יחד עם קבוצת אנשים שנחשדו במעשים נגד השלטון.
ייתכן כי הואשמו בקשירת קשר לשחרר את קמפנלה מן הכלא.
בקיץ 1615 אלונסו נמצא אשם ונידון לחתירה בספינות משוטים.
אחרי שהוכיח שאינו יכול לעמוד בעונש הומתק עונשו להגליה.
כנראה בהזדמנות זו הגיע לשם גם בנו ג'ובאני ולקח אולי שיעורים ראשונים אצל המתמטיקאי והנזיר הבנדיקטיני בנדטו קסטלי, שהיה תלמידו של גלילאו גלילאי.
בסופו של דבר אלונסו זוכה מאשמתו ובשנת 1617 קיבל רשות לחזור לשרותו הקודם בקסטל ד'אלמו, בו נשאר עד יום מותו ב-1624. לאורה פּורלו נשארה גם היא כנראה בקשר כלשהו עם קסטל ד'אלמו, מפני שבמותה בשנת 1640 נקברה, כמו בעלה, בכנסייה שליד המבצר.
משערים כי לפני גיל 18 לבורלי הייתה הזדמנות להכיר את קמפנלה ואולי אף ללמוד ממנו.
בשנת 1616 קיבל קמפנלה רשות לעבור למאסר בתנאים מוקלים בקסטל נואובו, אך הוחזר כעבור זמן לצינוק בקסטל ד'אלמו בתקופה שבה מיגל אלונסו חזר מגלותו.
במאי 1618 שוב הובא קמפנלה לקסטל נואובו, גם הפעם בתנאים מוקלים: התאפשר לו שוב לכתוב, לפגוש ידידים ואפילו ללמד תלמידים.
מניחים שבורלי עשה לימודי רפואה באוניברסיטת נאפולי, אך לא נמצאו עדויות לרישומו או ללימודיו שם ואף לא תעודה.
בשנת 1626 הועבר קמפנלה לרומא ושוחרר שם ממאסר בשנת 1628. אחרי חמש שנים אחד מתלמידיו העיד, תחת לחצים, כי היה מעורב בקשר שנועד להתנקש בחיי משנה למלך הספרדי בנאפולי.
משום כך נאלץ קמפנלה בשנת 1634 לברוח מאיטליה לפריז, בליווי פיליפו בורלי, אחיו של ג'ובאני.
בפריז אף פרסם פיליפו בורלי כמה מספריו של קמפנלה.
לפחות באחד הספרים מוזכר פיליפו בורלי כ"אחיין וסופר" בשרותו של קמפנלה.
גורלו של פיליפו אינו ידוע, אך איגרת של אחד מתלמידי קמפנלה מקשר את ג'ובאני אלפונסו בורלי עצמו עם קיומם על מאות העתקים מספרי קמפנלה שנמצאו במנזר הדומיניקני סנטה מריה סופרה מינרווה ומציינת שלג'ובאני היה אח, נזיר בשם "האב תומאזו הפילוסוף".
יש סבורים כי אחרי מות קמפנלה בשנת 1639 פיליפו בורלי התנזר ואימץ את שם הנזירות תומאזו.
לא ידוע בדיוק מתי נסע בורלי לרומא.
יודעים שאחרי שנת 1628,באותו זמן עם אוונג'ליסטה טוריצ'לי הוא למד אצל בנדטו קסטלי ברומא.
ייתכן שההיכרות עם קסטלי תווכה על ידי קמפנלה.
חושבים שבורלי שהה ברומא בתקופה שבה פורסם ה"דיאלוגו" של גלילאו ושבה התקיים משפטו המפורסם.
ייתכן כי אז קנה בורלי עותק של חישוביו או לוחותיו של גלילאו בנוגע לירחים של צדק, שגלילאו קרא להם "כוכבי הלכת מדיצ'י".
חישובים אלה לא עברו אחרי מות גלילאו בירושה לוויוויאני ולכן ויוויאני ביקש מבורלי העתק מהם בשנת 1643.
אחרי עזיבתו של קמפנלה את רומא, המשיך בורלי ללמוד זמן מה אצל קסטלי.
בסביבות שנת 1635 מצויד בהמלצות מקסטלי, נסע בורלי ללמד שיעורים פומביים למתמטיקה במסינה בסיציליה.
קסטלי המשיך לדאוג לרווחתו של בורלי גם מאוחר יותר ובשנת 1640, כשהתפנתה הקתדרה למתמטיקה באוניברסיטת פיזה, שלח לגלילאו המלצות חמות למנות את בורלי במשרה זו.
הוא שיבח אותו כ"אדם שרבים בו הפיקחות והידע".
אמנם לבסוף גלילאו העדיף את וינצ'נצו רניירי שהחזיק באותו תפקיד עד מותו בשנת 1647.
החל משנת 1635 לימד בורלי מתמטיקה במסינה.
בינתיים השתלם באנטומיה ופיזיולוגיה .
בערך בשנת 1640 התוודע בפירנצה לגלילאו גלילאי עצמו ממנו למד רבות על יישום שיטות של מחקר מדעי.
בשנת 1649 בורלי התמנה רשמית לפרופסור למתמטיקה ולפיזיקה במסינה.
העיר לא הייתה משופעת במורים דגולים מאז מותו של פרנצ'סקו מאורוליקו בשנת 1575.
קבוצת אצילים וסוחרים בני מסינה החליטו ב-1639 להקים בעירן את "אקדמיה דלה פוצ'ינה", פורום אינטלקטואלי ופוליטי שהועמד בשנת 1642 תחת חסות הסנאט של העיר.
פורום זה נועד לקדם את מעמדה של מסינה מבחינת החינוך, התרבות והמדע.
לא ידוע אם בורלי הצטרף לאותה אקדמיה, אולם כישוריו זיכו אותו בהערכתם של נכבדי העיר.
בשנת 1642 הוא זכה במימון נדיב ואף נשלח לאוניברסיטאות המובילות במרחב האיטלקי במטרה לגייס מורים טובים לרפואה ולמשפטים בשביל האוניברסיטה שלו.
הוא ביקר בהזדמנות זו בנאפולי, רומא, פירנצה, בולוניה,ג'נובה, פדובה, ונציה ופגש בכל מקום בני שיח מעניינים מקרב העמיתים המדענים.
בשובו למסינה לימד שם עד שנת 1656. התעניין גם באנטומיה ופיזיולוגיה וחקר את המחלות הנפוצות באזור.
הוא ניסה למצוא את הסיבות הטבעיות של המחלות על ידי נתיחת הגופות ושלל מכל וכל חיפוש סיבותיהן בכוכבים.
כעבור 7 שנים, ב-1656 עבר ללמד מתמטיקה באוניברסיטת פיזה.
שם הכיר את האנטומיסט מרצ'לו מלפיגי ויחד איתו הצטרף כחבר ל"אקדמיה דל צ'ימנטו" (או "אקדמיה דל אספרימנטו"), חברה מדעית שנועדה, בתמיכת הנסיך לאופולדו, לקדם את השיטה הניסויית המדעית.
עם חבריה המייסדים נמנו אוונג'ליסטה טוריצ'לי ווויצ'נצו ויוויאני.
בהשפעת מחקריו של מלפיגי, חקר בורלי במסגרת ה"אקדמיה" את תנועות בעלי החיים.
מחקריו היוו התחלת מדע הביומכניקה, שהעסיקה אותו כל שאר ימי חייו.
הוא פעל גם ב"אקדמיה דיי אינבסטיגטורי" בנאפולי, שקמה בשנת 1663 מיוזמת חסידי ה"יתרומכניקה".
ב-1668 שב בורלי למסינה, אולם אחרי כ-4 שנים, ב-1672 נאלץ לעזוב שוב את העיר בשל היותו מעורב בקשר אנטיספרדי.
נמלט לקלבריה ולאחר מכן לרומא.
הוא פגש ברומא את המלכה לשעבר של שוודיה, כריסטיה (1626-1689) שיצאה לגלות אחרי שהמירה את דתה לנצרות הרומית-קתולית.
מאוחר יותר זכה בורלי לחסותה של המלכה מול רדיפות פוליטיות של הרשויות המקומיות, מן הסוג שהופעלו גם נגד גלילאי.
כשנשאר ללא אמצעי קיום התארח בורלי אצל הנזירים הפיאריסטים תמורת מתן שיעורים לחניכים במנזר סן פאנטאלאו.
בורלי מת ב-31 בדצמבר 1679 ברומא בגיל 71. הוא נקבר בכנסיית סן פנטלאו ברומא.
בשנת 1661 תוך כדי עיון בספריית הדוכס של טוסקנה בפירנצה, גילה בורלי כתב יד שתהיחס לכרכים 5 ו-6 של ספר "חתכי החרוט" ("קוניקה") של הגאומטריקאי היווני הקדום אפולוניוס מפרגה.
זאת הייתה תגלית סנסציונית, מפני שעד אז היו ידועים רק ארבעת הכרכים הראשונים של הספר.
בנוסף בורלי ניסה לפתח ברוח מודרנית את תורת המספרים הממשיים של אוקלידס.
בשנת 1666 בעזרת טלסקופ קמפני, חקר בורלי במצפה בסן מיניאטו אל מונטה את תנועות כוכבי הלכת ושל הירחים של צדק והשפעת כוח המשיכה, תוך כדי שימוש בשיטה סינתטית, שונה מזו האנליטית בה השתמש אייזק ניוטון.
בורלי וקאסיני ערכו טבלאות מוקפדות על תנועות ירחיו של צדק שאיפשרו ניבוי הזמנים שבהם הם עוברים מאחורי צדק או מלפניו.
באיגרת שפורסמה ב-1665 (Del movimento della cometa apparsa il mese di decembre 1664- על תנועת כוכב השביט שהופיע בחודש דצמבר 1664), תחת השם פייר מריה מוטולי, בורלי היה הראשון שסבר כי מסלול כוכבי השביט אינו קו ישר אלא עקומה בצורה פרבולית.
המחקר התבסס על תצפיות לאורך הסתיו החורף 1664-1665
בערך באותה תקופה עסק בורלי בניסויים נועדו למצוא אם האור נע בו ברגע, באופן מידי.
תוך כדי כך תיאר בורלי, בכתב יד שלא פורסם, את עקרונות ההליוסטט, כ-8 עשורים לפני וילם יאקוב ס'חראבזנד.
בורלי חקר, בין היתר, את הנימיות.
בשנת 1670 הוכיח באמצעות ניסוי כי קיים יחס הפוך בין גובהו של נפח הנוזל העולה בתוך צינורית נימית ובין הקוטר שלה (h~1/r).
בשנת 1679 העלה רעיונות חדשים לגבי פיתוחו של פעמון הצלילה.
הוא תיאר חליפה מיוחדת מצוידת באספקת אוויר באמצעות מכל עשוי עור שהוצמד על הגב של הצולל ובוכנה המשמשת לוויסות המשקל הסגולי.
רעיון מכל האוויר הגבי של בורלי ושל חליפת הצלילה של קייזר ולתבריג' נתנו השראה להמצאה, שעדיין לא הייתה ממש שימושית של ק.ה.
בורלי נמנה גם עם חוזי המסוק.
והמציא ככל הנראה, בעקבות לאונרדו דה וינצ'י, דגם של מכונה מעופפת, בעלת פרופלור אופקי במקום מאונך, אך עדיין ללא מנוע, ולכן בלתי ישים.
בורלי כתב את הספר Historia, et Meteorologia incendii Aetnaei anni בעקבות התפרצות הר הגעש אטנה בשנת 1669.לפי בקשת החברה המלכותית של לונדון הוא חקר את הטופוגרפיה של ההר, את מיקום הזרמים הפירוקלסטים ואת טבעם של החומרים הפירוקלסטים.
כמו כן הוא דן בסיבת ההתפרצות הגעשיות.
בורלי דחה את התאוריה של אתנזיוס קירכר ("Mundus subterraneus"), לפיה האדמה מכילה מאגרים חלולים של לבה.
באותו ספר על ההתפרצות של אטנה הגיב בורלי לבקורת על ספרו De vi percussionis בתוך הנספח "Responsio ad censuras Honorati Fabri" שצורף לספר.
בורלי חיפש ליישם את השיטות המתמטיות והפיזיקליות במחקר הרפואי.
בספרו "על תנועת בעלי חיים" (De Motu Animalium) (שפורסם אחרי מותו,ב-1680-1681), הוא היה הראשון שהסביר את תנועות השרירים ותפקודים גופניים אחרים על ידי חוקי הסטטיקה,
למשל, הוא ניסה להוכיח כי תנועות הגוף - של הגפיים ושל חלקי גוף אחרים - למשל בעת הליכה, ריצה, הרמת משקולות, או שחיה - מתבססות על מערכות מנופים, שבהם עשויים השרירים לבצע, תוך זמן קצר מאמצים גדולים והולכים.
בעקבות גלילאי שהתעניין לפניו בחקר תנועות הגוף, שיער בורלי כי, למשל, במעוף הציפורים הכרחי שיתקיים יחס מסוים בין משקל הגוף, מוטת הכנפיים וכוח השרירים, כדי שהעוף יוכל להתרומם ולהיפרד מהאדמה.
"אפילו עם כנפיים, טען בורלי,"אינו יכול האדם לעוף, מפני שאין לו שרירים חזקים דיים בחזו"
בורלי תאר, בין היתר, את אנטומיית עמוד השדרה וחישב את הכוחות המופעלים בשרירים שלה ובדיסקים שבין החוליות.
הוא חקר גם את כיווץ השרירים, את תפוקת הלב, את תפקוד הראות, את זרימת הדם וכו'.
בו זמנית עם נילס סטילסן היה הראשון שפירש את תנועות הלב ככיווצים שריריים.
בספרו הניח בורלי, בין השאר, כי להעברת הדחף העצבי קיים מנגנון הכימי.
בספרו "De motu animalium " מדווח בורלי על ניסוי שעשה כדי לשלול את התאוריה הקדומה של גלנוס ששלטה עדיין בתקופתו, לפיה בעצבים עוברים ""רוחות חיות" דמויי גזים המפעילים את שרירים.
הוא ביצע מתחת למים חתכים בשרירים מכווצים של בעל חיים והוכיח שלא יוצאים מהם שום גזים.
לדעת בורלי בעת כיווץ השרירים בהשפעת הזרם העצבי נוצרת בהם מעין "תסיסה מפוצצת" (ebullitio et displosio).
השקפתו ה ביומכנית של בורלי השפיעה על אנשי מדע אחרים כמו רוברט בויל, רנה דקארט ונילס סטנסן.
בורלי נודע בזמנו גם ככירורג.
פרס החברה האמריקאית לביומכניקה נקרא על שמו.
הוא מוענק החל משנת 1984.
De Motu Animalium , (1680–1681) ספרו הידוע ביותר, שני כרכים - פורסמו אחרי מותו בחסות מלכת קריסטינה
et vii (פירנצה, 1661) תרגום של הספרים החמישי, השישי והשביעי מאת אפולוניוס מפרגה
Theoricae Mediceorum planetarum ex causis physicis deductae (פירנצה, 1666), שבו ניסח כמה הערות לגבי חוק המשיכה האוניברסלית, כמבשר של ניוטון; מותח ביקורת על התאוריה הפלנטרית של איסמאל בוליו
אלבר דה סוזה (בפורטוגזית: Giovane Élber; נולד ב-23 ביולי 1972), הידוע בשם ג'ובאני אלבר, הוא כדורגלן עבר ברזילאי, אשר שיחק כחלוץ.
את מרבית הקריירה העביר בגרמניה, שם ייצג רוב הזמן את באיירן מינכן (6 עונות), וכבש בסך הכל 133 שערי בונדסליגה ב-260 משחקים עבור שלושה מועדונים שונים.
אלבר גדל במחלקת הנוער של מועדון עיר הולדתו לונדרינה, ובשנת 1990 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון האיטלקי מילאן.
בעונתו הראשונה בסרייה א', לא זכה לדקות משחק, והושאל לגראסהופרס השווייצרית.
אלבר סייע לקבוצתו לעלות שלב במסגרת עונת 1992/1993 בגביע אופ"א, לאחר ניצחון חוץ מול ספורטינג ליסבון הפורטוגלית, משחק בו כבש צמד שערים.
אלבר כבש עבור המועדון למעלה מ-50 שערים רשמיים, ובקיץ 1994 חתם בקבוצת שטוטגרט מהבונדסליגה.
במשחק הבכורה שלו במדי שטוטגרט, כבש אלבר בניצחון הביתי 1–2 מול המבורג.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה סיים עם 8 שערים, כאשר בשבע העונות שלאחר מכן סיים עם מספר דו ספרתי של כיבושים.
בעונת 1996/1997, כבש אלבר 17 שערי ליגה ו-3 שערי גביע, כולל צמד בגמר הגביע הגרמני בו ניצחה קבוצתו 0–2 את אנרג'י קוטבוס.
אלבר היה חלק משלישיית התקפה שכללה גם את קרסימיר בלאקוב ופרדי בוביץ', אשר כונתה "משולש הקסמים" .
בקיץ שלאחר מכן, חתם אלבר בבאיירן מינכן, במדיה היה שותף לזכייה בארבע אליפויות בונדסליגה (כולל שני דאבלים), ליגת האלופות, הגביע הביניבשתי ועוד מספר גביעים.
כמו כן, סיים כמלך השערים של הקבוצה בחמש מתוך שש עונות.
בשנת 2003 חתם אלבר באולימפיק ליון, והיה שותף לזכייתה באליפות הליגה הצרפתית, אולם סבל מפציעות שהשביתו אותו למשך כמעט עונה שלמה, בה זכתה ליון באליפות נוספת.
בינואר 2005, חתם בבורוסיה מנשנגלדבך הגרמנית, במדיה רשם 4 הופעות ליגה בלבד.
בינואר 2006 חזר לשחק בברזיל, לאחר היעדרות של 15 שנה, כאשר חתם בקרוזיירו.
שלושה מחזורים לסיום עונתו הראשונה בקבוצה, הודיע על פרישה ממשחק פעיל עקב פציעותיו הרבות וכן עקב אובדן אביו.
בשנתו הראשון כשחקן נבחרת ברזיל, 1998, כבש אלבר 6 שערים ב-6 משחקים.
בשלוש השנים שלאחר מכן, שותף ב-9 משחקים בלבד עבור ברזיל, בהם הוסיף למניין כיבושיו שער בודד.
בונדסליגה: מלך השערים לעונת 2002/2003 (בצוותא עם תומאס כריסטיאנסן)
ליגת העל השווייצרית: מלך השערים לעונת 1993/1994
ג'ואנה לואיז פייג' היא שחקנית ולשית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כסטייסי בסדרה הקומית זוכת פרס הבאפט"א "גאווין וסטייסי".
פייג' נולדה בטרבות' (Treboeth), סוונסי שבוויילס, בת יחידה לסוזן אנג'לה (לבית פוסטר) ולנייג'ל לסלי פייג'.
למדה בבית הספר Mynyddbach, והיא בוגרת בית הספר למשחק "האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה" (RADA).
אחרי סיום לימודיה ב-RADA, הופיעה פייג' כעשר שנים בתיאטרון בעיקר בדרמות תקופתיות בתיאטרון המלכותי הלאומי וברויאל שייקספיר קומפני.
בעקבות זאת החלה להופיע בסרטי קולנוע כגון "ממעמקי הגיהנום", "כולה שלי", "אהבה זה כל הסיפור", ו"מיס ג'ולי".
עוד כיכבה בווידאו קליפ "Makin' Out" של הזמר מרק אואן.
להכרה נרחבת זכתה לאחר שקבלה תפקיד ראשי בסיטקום של ה-BBC "גאווין וסטייסי".
ב-23 בנובמבר 2007 הדליקה פייג' את אורות חג המולד בעיירה בארי בה מתרחשת חלק מעלילת הסדרה.
ב-2001 קיבלה תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "משפחת קזאלט" על משפחה אנגלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר הייתה נערת השער של המגזין FHM.
בחג המולד של 2009 גילמה את דמותה של סינדרלה בפנטומימה בווקינג, דמות שגילמה לפני כן בווימבלדון.
ב-2010 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "My Pet Shame".
היא דיבבה את הדמות ניק ג'וניור בסדרת האנימציה לילדים "Poppy Cat".
ב-2012 שיחקה בדמות לין פאוול בסדרת הדרמה "The Syndicate" של BBC1, את הלן פירסון בסדרה הקומית "שערים" ואת גברת פיטרסון ב-"Nativity 2: Danger in the Manger".
בנובמבר 2013 גילמה פייג' את המלכה אליזבת הראשונה בספיישל 50 השנה של סדרת המדע בדיוני דוקטור הו בפרק "יומו של הדוקטור".
פייג' נשואה לשחקן ג'יימס תורנטון והם גרים באוקספורדשייר.
השניים הופיעו יחד בעיבוד לספרו של דיקנס "דייוויד קופרפילד" משנת 1999, פייג' כדורה ספנלו ותורנטון בתפקיד האם פגוטי, אך לא היו להם סצנות משותפות.
הם הכירו שנה אחר כך דרך חברה משותפת השחקנית מקסין פיק.
שנה סרט תפקידהערות 1999 העלמה יוליה משרתת דייוויד קופרפילד דורה ספנלו 2001Very Annie Mary בת'אן ביוואן ממעמקי הגיהנום אן קרוק העולם האבוד גלדיס 2003 אהבה זה כל הסיפור תודיע כשאתה מוכן, מר מק'גיל באבס קרטר 2012 Nativity 2: Danger in the Manger גברת פיטרסון 2021 סוס מנצח אנג'לה דייוויס
ג'ואנה קסידי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
התפרסמה בזכות הופעותייה בסרטים "בלייד ראנר", "מי הפליל את רוג'ר ראביט" ובסדרת הדרמה "עמוק באדמה".
קסידי היא זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1983 על הופעתה בקומדיית המצבים "באפלו ביל".
נולדה בשם ג'ואנה וירג'יניה קאסקי בהאדונפילד, ניו ג'רזי.
בתם של וירג'יניה וג'ו קאסקי.
למדה אמנות ב"אוניברסיטת סירקיוז" שבניו יורק, שם היא עבדה גם כדוגמנית.
כדי לפתח קריירת משחק עברה קסידי להתגורר בלוס אנג'לס.
קסידי החלה את דרכה בתור שחקנית קולנוע משנית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 וזכורה בעיקר בזכות תפקידה בדרמה של רוברט בנטון "מופע הלילה" בתור לאורה בירדוול.
קסידי התפרסמה לראשונה בשנת 1982 בסרטו המדע בדיוני האפל של רידלי סקוט "בלייד ראנר" בתפקיד הרפליקנית זורה.
בשנת 1988 הופיעה קסידי בפנטזיה הקומית האפלה של רוברט זמקיס "מי הפליל את רוג'ר ראביט" בתפקיד דולורס חברתו של החוקר אדי וליאנט (בוב הוסקינס), עליו היא הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית המשנה.
ב-1991 שיחקה קסידי בקומדיה "סוף סוף השאירו אותנו לבד" בתפקיד מנהלת בחברת האופנה בה עובדת הצעירה סו אלן קרנדל (כריסטינה אפלגייט).
ב-1996 השתתפה קסידי בסרט הפעולה "תגובת שרשרת" לצידו של קיאנו ריבס.
ב-2001 השתתפה קסידי בסרט האימה "הרוחות של מארס".
קסידי החלה את דרכה בטלוויזיה בשנת 1979 בסדרת המשטרה "240- רוברט" בתפקיד טייסת המסוק המשטרתי מורגן ויינרייט.
בשנת 1983 שיחקה קסידי בקומדיית המצבים "באפלו ביל" בתור ג'ו ג'ו וייט המפיקה של תוכנית הטוק שואו של באפלו ביל ביטינגר (דבני קולמן).
קסידי הופיעה בסדרה לאורך שתי עונותיה וזכתה על משחקה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
ב-1993 שיחקה קסידי בסרט הטלוויזיה המצליח של רשת HBO בבימויו של גלן ג'ורדן "ברבריים בשער".
בשנת 2001 הופיעה קסידי בסדרת הדרמה המצליחה "עמוק באדמה" בתפקיד הפסיכולוגית מרגרט צ'נווית', על תפקידה בסדרה הועמדה קסידי לפרס אמי.
ב-2011 השתתפה קסידי בסדרת הדרמה הרפואית "גוף ההוכחה" בתפקיד ג'ואן, שופטת בדימוס ואמה של הרופאה המנתחת מייגן האנט (דיינה דלייני).
קסידי היא אם לשני ילדים מגירושייה לפסיכיאטר ד"ר קנרד קוברין.
מי הפליל את רוג'ר ראביט (1988)
סוף סוף השאירו אותנו לבד (1991)
לארי איש הכבלים: מפקח הבריאות (2006)
זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים (2019)
ג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה לבית סבויה (באיטלקית: Giovanna di Savoia, Zarina consorte di Bulgaria, בבולגרית: Йоанна Савойска, царица на България; 13 בנובמבר 1907, רומא, ממלכת איטליה – 26 בפברואר 2000, אשטוריל, פורטוגל) הייתה הצאריצה (מלכה רעיה) של ממלכת בולגריה בין 1930 ל-1943.
ג'ובאנה נולדה ב-1907 ברומא, לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה והנסיכה אלנה ממונטנגרו, בת רביעית לאחר שלוש בנות ובן שלימים הפך לאומברטו השני, מלך איטליה.
ב-1930 נישאה לבוריס השלישי, מלך בולגריה.
לזוג נערכו שני טקסי נישואים, האחד ברומא כמנהג הקתולים והשני בסופיה כמנהג הנוצרים אורתודוקסים.
לזוג נולדו שני ילדים יורש העצר סימאון והנסיכה מריה לואיזה.
ב-1943 הלך בוריס השלישי לעולמו.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת של בולגריה והשלטון הפרו-מלוכני הודח.
בהדרגה החלו הקומוניסטים להשתלט על בולגריה וב-1946 בוטלה המלוכה לאחר משאל עם והוכרזה הרפובליקה העממית הבולגרית.
בני משפחת המלוכה הצטוו לעזוב תוך 48 שעות את בולגריה, והם נמלטו לאלכסנדריה ובהמשך גלו למדריד.
ב-1962 לאחר נישואי בנה סימאון עברה לאשטוריל שבפורטוגל.
ב-1993 ערכה ביקור קצר בבולגריה ובמהלכו עלתה לקבר בעלה בוריס השלישי.
ג'ובאנה לבית סבויה הלכה לעולמה באשטוריל ב-2000 והיא בת 92 שנים.
היא הובאה לקבורה ברומא ונטמנה בבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
ג'ואנה דאב הייז היא אתלטית אמריקאית.
אלופה אולימפית (אתונה 2004) בריצת 100 מטר משוכות.
באוניברסיאדת פלמה (1999) זכתה הייז במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 54.57 שניות, אחרי דיימי פרניה מקובה שקבעה שיא אוניברסיאדה חדש של 53.95 שניות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד היא סיימה במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.38 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בשנת 2003 זכתה הייז במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.77 שניות, לפני דיימי פרניה (55.10 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת היא סיימה במקום עשירי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.35 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט הונגריה במרץ 2004 סיימה הייז במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.86 שניות.
כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות בשיא אישי חדש של 7.83 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה הייז במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אולימפי ובשיא אישי חדש של 12.37 שניות, לפני אולנה קרסובסקה מאוקראינה (12.45 שניות) ובת ארצה מליסה מוריסון-הווארד (12.56 שניות).
חודש לאחר מכן, היא זכתה בתחרות הגמר העולמי באתלטיקה בתריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.58 שניות, לפני בת ארצה ג'ני אדמס (12.68 שניות).
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-11 ביוני 2005 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות תוצאה של 12.47 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בעולם והייתה מועמדת לזכייה באליפות העולם.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד היא מעדה בריצת הגמר ולאחר שלא סיימה את הריצה דורגה במקום השמיני.
בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה השנייה בטיבה (12.76 שניות), תוצאה שהייתה מספיקה לה למדליית כסף בגמר.
בתחרות שנערכה בלינץ, אוסטריה ב-22 באוגוסט 2006 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות את תוצאת השנה שלה 12.76 שניות.
הייז לא הצליחה להכלל בנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) בשל פציעה ובכך לא הגנה על תוארה.
שלושה שבועות לפני המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בלונדון ב-26 ביולי היא קבעה את תוצאת השנה שלה - 12.63 שניות, תוצאה שהייתה יכולה להקנות לה את מדליית הכסף.
בדצמבר 2010 ילדה הייז בת, זואי.
בתחרות שנערכה באירוויין קליפורניה בסוף באפריל 2012 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות את תוצאת השנה שלה - 12.87 שניות.
ג'ובאנה דלי אלביצי (באיטלקית: Giovanna degli Albizzi; 18 בדצמבר 1468, פירנצה - 7 באוקטובר 1488, פירנצה) הייתה אצילה איטלקייה מבית אלביצי.
מפורסמת בעיקר בשל הדיוקנים שלה שצוירו בידי דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי.
ג'ובאנה נולדה בפירנצה ב-18 בדצמבר 1468. היא הייתה הבת השמינית של מסו דלי אלביצי ואשתו קטרינה סודריני.
היא הייתה נצר למשפחת אלביצי, משפחה רבת עוצמה בפירנצה, שהייתה יריבה וותיקה של בית מדיצ'י.
ב-15 ביוני 1486 היא נישאה ללורנצו טורנבואוני, נצר לבית טורנבואוני.
היא נקראה מאז ג'ובאנה אלביצי טורנבואוני.
בני טורנבואוני היו מקורבים מאוד לבני מדיצ'י, והנישואים מסמלים התקרבות, גם עם עקיפה, לסיום הסכסוך בין שתי המשפחות.
אביו של בעלה, ג'ובאני טורנבואוני, היה מקורב מאוד ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), ושימש בין היתר כגיזבר של האפיפיור.
הוא הוגדר בידי רבים כאיש החזק ביותר בפירנצה אחרי לורנצו דה מדיצ'י עצמו.
ג'ובאנה גם ממוקמת במיקום בולט בציורי הקיר שבקפלת טורנבואוני, בשני ציורים "Nascita della Vergine" ו-"Visitazione".
בשני ציורי הקיר היא מופיעה עם אותה שמלה - שמלה מפוארת עם קישוטי זהב, אך עם שרוולים שונים.
גם דומניקו גירלנדיו הקדיש לה כמה פורטרטים.
המפורסם שבהם (בתמונה משמאל) נמצא במוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד (ייתכן שציור זה צויר לאחר מותה של ג'ובאנה).
ציור נוסף (למטה משמאל) מוצג במוזיאון פוג'י טוקיו ביפן.
אופיינית (אך לא בלעדית), היא התספורת שלה עם שער בלונדיני אסוף ותלתלים שממסגרים את הפנים.
ב-11 באוקטובר 1487 בגיל תשע עשרה היא ילדה את בנם הראשון, ג'ובאניו.
שנה לאחר מכן היא הרתה שוב, ומתה ב-7 באוקטובר 1488 במהלך הלידה.
היא נקברה בסנטה מריה נובלה.
ג'ואנה קרופה (בפולנית ובאנגלית: Joanna Krupa, נהגה בפולנית: יואנה קרופה; נולדה ב-23 באפריל 1979) היא שחקנית ודוגמנית פולנייה-אמריקאית.
קרופה נולדה בוורשה ומשפחתה היגרה לאילינוי כשהייתה בת חמש.
היא השתתפה בקמפיינים של ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים למען אימוץ כלבים וכנגד שימוש בפרווה.
נישאה לרומיין זאגו, איש עסקים ובעל מועדון, ב-13 ביוני 2013. יש לה אחות צעירה בשם מרטה, שגם היא דוגמנית.
ג'ואנה סקנלן היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בסדרות קומיות בריטיות כגון "The Thick of It", הסדרה הסטירית "קדימה מתחילים!", "Puppy Love", הסדרה המשטרתית "בלי לפגוע" (No Offence) ובסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי".
סקנלן נולדה בווסט קירבי שבמחוז צ'שייר.
היא בתם של בעלי מלון, ועברה עם הוריה לוויילס בגיל שלוש, שם הם קנו את המלון "רות'ין קאסל".
היא למדה בדנבי, ואחר כך למדה היסטוריה בקווינס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
באוניברסיטה הצטרפה למועדון התיאטרון "קיימברידג' פוטלייטס" והתיידדה עם טילדה סווינטון.
אחרי סיום הלימודים הצטרפה סקנלן לצוות האקדמי של לסטר פוליטקניק, והייתה מרצה לדרמה במשך חמש שנים.
אחר כך עבדה בתפקיד דומה במשך שלוש שנים ב-"Arts Council of Great Britain".
אחרי פירוק מועצת האמנות ב-1994, החליטה סקנלן בגיל 34 להתחיל לשחק באופן מקצועי.
עד מהרה החלה להופיע בתפקיד אחות בסדרה "Peak Practice" של ITV1. היא גילמה דמויות של אחיות פעמים אחדות בתחילת הקריירה שלה, כמו תפקיד המיילדת בסרט "בת בולין האחרת" בכיכובן של נטלי פורטמן וסקרלט ג'והנסון.
אחר כך שיחקה בדמות אחות לצדו של אדריאן אדמונדסון בתפקיד רופא בסדרה הכושלת "Doctors and Nurses", וכן בדמות הרופאה ד"ר דיאנה דיבס בסדרה "דוק מרטין" בכיכובו של מרטין קלונס.
הסדרה "קדימה מתחילים!" נכתבה על ידי סקנלן יחד עם ג'ו ברנד וויקי פפרדין שגם מככבות בה.
העונה הראשונה זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה בבריטניה ושבחים על הופעותיהם של השחקנים, והתיאור הריאלי של המצב בבתי החולים של שירות הבריאות הלאומי (NHS).
ב-2009 היו שלוש הכותבות מועמדות לפרס אגודת הטלוויזיה המלכותית , לתסריט הטוב ביותר בקומדיה.
ב-2010 היו סקנלן וברנד מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים" לצידן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
ג'ואנה ונדרהם היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטית.
מוכרת מתפקידה בסדרות כמו "גן עדן לנשים" (אנ') של ה-BBC One, סדרת אמנויות הלחימה "לוחם" של נטפליקס, המותחן המשטרתי "פשע באדינבורו" (אנ') ובדרמה ההיסטורית "בנות מיטפורד" בתור דיאנה מיטפורד (אנ').
ג'ואנה ונדרהם נולדה בפרת' שבסקוטלנד וגדלה בין היתר גם בסקון (אנ') ובדנדי.
אביה טום הוא איש עסקים, ואמה ג'יל היא פרופסור בתחום מחקר לב וכלי הדם בבית החולים ניינוולס בדנדי.
יש להם שתי אחיות, ג'נט ולוסי ואח, וג'יימי.
ונדרהם למדה בבית הספר "Robert Douglas Memorial School" בסקון, ובבית הספר התיכון של דנדי.
אחר כך למדה משחק במכללה המלכותית הוולשית למוזיקה ודרמה (אנ') בקארדיף.
ונדרהם מתגוררת כיום בהאקני, מזרח לונדון.
ונדרהם שיחקה בתפקיד קאתי במיני-סדרה "הנמלטת" של Sky TV שעלתה לשידור ב-31 במרץ 2011, עיבוד לרומן מאת מרטינה קול.
על תפקיד המשחק הבכורה שלה היא זכתה לשבחי המבקרים וגם קיבלה מועמדות לפרס אמי הבינלאומי על ההופעה הטובה ביותר של שחקנית (אנ').
בשנים 2012–2013 היא שיחקה בתפקיד הראשי בדמות דניז לווט בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה של ה-BBC, "גן עדן לנשים".
את הסדרה כתב ביל גלאגר והיא מבוססת באופן חופשי על הרומן "גן עדן לאישה" מאת אמיל זולא.
שידור העונה השנייה החלו באוקטובר 2013 ב-BBC, ואחריה לא הוזמנה עונה נוספת.
עוד הופיעה ונדרהם בסרט "בעיניים של מייזי" משנת 2012 יחד עם אלכסנדר סקארסגארד וג'וליאן מור, ושנה לאחר מכן הופיעה בתפקיד פמלה במיני-סדרת הדרמה "לרקוד על הקצה" (אנ') בבימויו של סטיבן פוליאקוף.
בשנת 2015 הופיעה ונדרהם בתפקיד קתרין "קיטי" מקוויטי בסדרת הדרמה התקופתית "Banished" בערוץ BBC Two, ובתפקיד מריאן מודסלי בסרט הטלוויזיה של ערוץ BBC One "המתווך".
ב-2016 קיבלה ונדרהם ציון לשבח במסגרת חלוקת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעתה בתפקיד המלכה אן במחזה "ריצ'רד השלישי" בתיאטרון אלמיידה.
בשנים 2019–2020 כיכבה בשתי עונותיה הראשונות של סדרת הדרמה והפשע האמריקאית "לוחם" שיצר ג'ונתן טרופר עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס"
בשנת 2020 הופיעה בעונה החמישית של סדרת גיבורי העל "אגדות המחר" בערוץ The CW, שם גילמה את דמותה של אטרופוס.
בשנת 2021 כיכבה לצד דוגריי סקוט בדרמת הפשע "פשע באדינבורו" בתור הבלשית אמנדה דרומונד.
בשנת 2025 גילמה את בלאנש (אנ') בהפקה של המחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס שהועלה בתיאטרון הקרוסיבל בשפילד בדרום יורקשייר.
+שנהסרטתפקידהערות2012בעיניים של מייזי (אנ')מרגו2014Blackwoodג'סיקה2016And Then I Was Frenchקארה2022Eddie & Sunnyסאני
שנה סדרה תפקיד הערות 2011הנמלטת (אנ') קאתי תפקיד ראשי; 6 פרקים
שנה מחזה תפקיד הערות 2012The Promise ליקה תיאטרון דונמאר / תיאטרון טרפלגר 2015The Dazzle מילי אשמורFound111 / Michael Grandage Co.
אותלו דזדמונה הלהקה השייקספירית המלכותית 2016 ריצ'רד השלישי אן, מלכת בריטניה תיאטרון אלמיידה2024Double featureטיפי הדרןתיאטרון המפסטד2025חשמלית ושמה תשוקהבלאנש דובואה (אנ')תיאטרון הקרוסיבל בשפילד
ג'ואנג דזה או צ'ואנג טסה (בסינית מסורתית: 莊子; בסינית מפושטת: 庄子; בפין-יין: Zhuāngzǐ) היה פילוסוף סיני רב-השפעה שחי בסביבות המאה ה-4 לפנה"ס במהלך תקופת המדינות הלוחמות, תקופה בה הייתה הפילוסופיה הסינית בפריחה.
יצירתו החשובה ביותר נקראת על שמו, והיא הספר "ג'ואנג דזה", אחד הטקסטים העיקריים של הדאואיזם.
הספר תורגם לעברית תחת השם "הספר האמיתי של פריחת הדרום" על ידי דן דאור.
משמעות השם ג'ואנג דזה היא "החכם (או המאסטר) ג'ואנג", וזה גם כאמור שמו של ספרו, אולם האיש עצמו נקרא ג'ואנג ג'ואו (庄周).
בסיפורים שבתוך הספר הפנייה אליו היא לחלופין בתוארו (דזה) או בשמו הפרטי (ג'ו).
ג'ואנג דזה ידוע בין היתר בשל "חלום הפרפר", הקטע המפורסם ביותר בספרו והנכרך תדיר עם שמו; "טיעון החלום" מתוך הגיונות של רנה דקארט, דומה לסיפור זה.
גם "הוויכוח על שמחת הדגים" הוא דיאלוג פילוסופי מוכר מאד.
הכינוי "ג'ואנג דזה" מתורגם לרוב ל"מאסטר ג'ואנג".
כמעט שום דבר לא ידוע באופן ודאי על חייו של ג'ואנג דזה, אך חוקרים מניחים כי הוא דמות היסטורית, בניגוד ללאו דזה.
שם הולדתו היה "ג'ואנג ג'ואו" (庄周), השורש הסיני 子 שצורף לשמו מבוטא "דזה" במנדרינית, ומשמעותו בהקשר זה משמעותו חכם, מלומד או מומחה, והיווה כינוי כבוד לפילוסופים ומלומדים.
ניתן לראות שורש זה גם בשמותיהם של לאו דזה וסון דזה.
סינולוגים משערים שהוא נולד בסביבות שנת 369 לפני הספירה, במדינת סונג (במחוז אנחווי של ימינו בעיירה מנג) ומת ב שנת 301, 295 או 286 לפני הספירה.
המידע הקונקרטי היחיד לגביו נמצא בפרק 63 בספר "רשומות ההיסטוריון" מאת סה-מה צ'יין,, אשר חי כ-250 שנה אחריו.
אולם גם לגבי מקור זה יש ספקות לגבי מידת ידיעותיו הקונקרטיות על ג'ואנג דזה, ונראה שאת רוב המידע שאב או הסיק מתוך הכתוב בספר עצמו.
מכל מקום, לפי סה-מה צ'יין, היה ג'ואנג ג'ואו פקיד זוטר במחוז מנג (כיום אנחווי) שבמדינת סונג דאז, וסירב למשרה בכירה יותר שהוצעה לו כדי לשמור על החירות האישית שלו.
ג'ואנג דזה היה בקיא בספרות הפילוסופית של תקופתו, וספרו הוא אחד משני הכתבים העיקריים של הדאואיזם, לצד ספר הדרך והסגולה (דאו דה ג'ינג) של לאו דזה.
כתבים אלו מציגים דרך שונה לגמרי מתורת קונפוציוס, הקונפוציאניזם, שהיא אשר הפכה בהמשך לאידאולוגיה הרשמית והמחייבת של קיסרות סין.
לג'ואנג דזה מיוחסת כתיבתה של חלק מהיצירה הנושאת את שמו, הג'ואנג דזה.
יצירה זו, במתכונתה הנוכחית המונה 33 פרקים, חולקה על ידי הפרשן העיקרי שלה גואו שיאנג לשלושה חלקים: הראשון, המכונה "הפרקים הפנימיים", מורכב משבעת הפרקים הראשונים; השני, המכונה "הפרקים החיצוניים", מורכב מ-15 הפרקים הבאים; האחרון, המכונה "הפרקים המעורבים", מורכב מ-11 הפרקים הנותרים.
כיום מקובל גם מיון אחר של הפרקים, לחמש קבוצות, על פי מחבריהם המשוערים (אמנם אין הסכמה מלאה בעניין זה):
פרקים שחיבר ג'ואנג דזה עצמו, שהם הפרקים הפנימיים בחלוקה המסורתית (1–7), ועוד קטעים בודדים מפרקים אחרים.
דברי תלמידיו, ככל שהיו כאלה, והקרובים לו ברוחם: רוב הקטעים בפרקים 17–27 וכן פרק 32, המספר בין היתר על מותו של ג'ואנג דזה.
פרקים שכתבו ממשיכי דרכו של לאו דזה: בעיקר פרקים 8–11 וכן פרק 16.
פרקים משל חסידי הפילוסוף הסיני יאנג ג'ו, הדומים לקבוצה הקודמת אך בלי כמיהה לעבר או עניין פוליטי: פרקים 28–31.
פרקים "סינקרטיסטיים" המשלבים רעיונות לא דאואיסטיים של הפילוסופים מו דזה, קונפוציוס ואחרים, ובהם רעיונות על המדינה המתוקנת כפי שזו צריכה להיות: פרקים 11–15, וכן הפרק המסיים 33 המהווה סקירה ביקורתית של כמה פילוסופים סיניים מרכזיים, ובהם לאו דזה וכן ג'ואנג דזה עצמו, הזוכה לשבחים אך גם לביקורת.
שילוב הרעיונות בקבוצת פרקים זו היה מקובל כנראה על מי שערכו את הספר באמצע המאה ה-2 לפנ"הס.
בכתיבתו התעסק בנושאים דומים לנושאים שנידונו בדאו דה ג'ינג, ובמובנים מסוימים מבהירים ומפתחים אותם.
בניגוד לספר הדרך והסגולה (דאו דה ג'ינג), הג'ואנג דזה קריא וברור גם לקורא העכשווי, והוא מאופיין בקטעים הומוריסטים וציניים.
למרות קרבת הרעיונות, עולמם של שני הספרים שונה עד מאד.
לפי הדימוי של דן דאור, מתרגמם לעברית של שני הספרים, מסעות הרוח שלהם שונים כפי שטריפ רע נבדל מטריפ טוב.
לאו דזה רואה את היקום בעין של צופה מרוחק ופסימי, בעוד שג'ואנג ג'ואו רואה אותו "כמו מטייל סקרן ושמח.
העולם של לאו דזה קפוא ויש בו מעט דברים.
העולם של ג'ואנג ג'ו כולו תנועה וצבע, הרים ונהרות ועצים ושיחים, וציפורים קטנות וגדולות, קופים ודגים וצפרדעים, וגם הרבה אנשים עם שמות משונים וסיפורים מוזרים, דמויות היסטוריות ומיתולוגיות, שיחות וויכוחים, מעשיות ומשלים, ספקות ושאלות".
השפעתו של ג'ואנג דזה חצתה את גבולות הפילוסופיה ה"מזרחית" והשפיעה גם על הוגים "מערביים" רבים.
בשנת 1910 הפילוסוף היהודי-גרמני מרטין בובר תרגם את הג'ואנג דזה לגרמנית, והחיבור היווה עבורו השראה להגותו שלו, שבאה לידי ביטוי בספרו משנת 1923 "אני ואתה".
ב-8 באוקטובר 1930 מרטין היידגר נשא נאום בעיר ברמן על ספרו "הוויה וזמן" תחת הכותרת "על מהות האמת", כשלאחריו ציטט מתוך התרגום של בובר כדי להסביר את רעיונותיו שלו.
הספר האמיתי של פריחת הדרום, תרגום: דן דאור, חרגול הוצאה לאור, עם-עובד, תש"ע, 2010
קולות האדמה: קטעים נבחרים מכתביו של החכם הסיני צ'ואנג טסה, תרגום: יואל הופמן, מודן הוצאה לאור, 1977
הספר האמיתי של פריחת הדרום.
תרגום מסינית לעברית, כולל הערות ומבואות: דן דאור, הוצאת חרגול / עם עובד, תל אביב 2010.
ג'ובאנה טינטי (באיטלקית: Giovanna Tinetti; 4 באפריל 1972, טורינו איטליה) היא אסטרוביולוגית איטלקייה.
פרופסורית לאסטרונומיה ביוניברסיטי קולג' לונדון.
טינטי ידועה בהיותה הראשונה שזיהתה אדי מים באטמוספירה של כוכב לכת חוץ-שמשי.
לטינטי תואר ראשון באסטרופיזיקה -1997, ותואר שני בהידרודינמיקה -1998, ודוקטורט בפיזיקה תאורטית - 2003, שלושתם מאוניברסיטת טורינו.
בהמשך עשתה פוסט-דוקטורט במכון החדש לאסטרוביולוגיה במעבדה להנעה סילונית (JPL) של נאס"א בפסדינה, קליפורניה.
ב-2007 עברה ליוניברסיטי קולג' לונדון, שם היא פועלת עד היום.
ב-2013 מונתה למתאמת תוכנית EChO -הצעה לסוכנות החלל האירופית של טלסקופ חלל.
כיום היא החוקרת הראשית של תוכנית ARIEL, טלסקופ חלל מיועד לשיגור ב-2028.
בתחילת דרכה עסקה בפיזיקה תאורטית והדוקטורט שלה היה בפיזיקת חלקיקים.
אולם לקראת הפוסט-דוקטורט עברה לתחום של כוכבי הלכת החוץ שמשיים.
טינטי היא מחלוצי השימוש ב-infrared, transit spectroscopy לגילוי המבנה המולקולרי של אטמוספירת כוכבי הלכת החוץ-שמשיים.
ב-2007 זיהתה אדי מים באטמוספירה של כוכב הלכת החוץ שמשי HD 189733b .
ב-2008 הייתה שותפה לצוות בינלאומי שגילה עקבות של מתאן באותו כוכב לכת.
טינטי פעילה בהנגשה לציבור הרחב של מדעי החלל ובמיוחד את כוכבי הלכת החוץ-שמשיים.
היא מופיעה בקביעות בתוכניות האסטרונומיה של ה-BBC, וכותבת פודקאסטים.
ב-2013 הוציאה באיטלקית ספר מדע פופולרי על כוכבי הלכת החוץ-שמשיים.
ג'ואנה קול הייתה סופרת ילדים אמריקאית, שנודעה בשל סדרת הספרים "אוטובוס הקסמים", אשר עובדה לסדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו.
קול נולדה בניוארק, שבניו ג'רזי.
היא למדה באוניברסיטת אינדיאנה ובאוניברסיטת מסצ'וסטס לפני שסיימה תואר B.A בפסיכולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
קול עבדה כשנה כספרנית בברוקלין, ולאחר מכן התנסתה במספר עבודות שונות.
ספר הילדים הראשון שלה יצא לאור ב-1971, אך רק בשנת 1980 הפכה לכותבת ספרי ילדים במשרה מלאה.
הספר הראשון של אוטובוס הקסמים נכתב ב-1985 ויצא לאור בשנה העוקבת.
סדרת הספרים נחשבה להצלחה גדולה ומכרה עשרות מיליוני עותקים.
בעקבות כך עובדה לסדרות טלוויזיה, "אוטובוס הקסמים" ו"אוטובוס הקסמים נוסע שוב", ולסדרת משחקי וידאו שיצאו בין השנים 1994 ל-2001.
ג'ובּ (איוב) הארימן פוליטיקאי סוציאליסט ואוטופיסט אמריקני.
התמודד בשנת 1900 לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת יוג'ין דבס שרץ לנשיאות מטעם המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית.
לאחר מכן התמודד פעמיים לראשות העיר לוס אנג'לס כשהוא זוכה לתשומת לב ותמיכה רבה.
הגה וייסד את קומונת לאנו דל ריו בקליפורניה, שמאוחר יותר עברה למושבה ניו לאנו בלואיזיאנה.
נולד ב-15 בינואר 1861 במחוז קלינטון באינדיאנה.
התגורר עם משפחתו בחווה עד גיל 18. בצעירותו ספג השפעה דתית מהוריו, ולאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת באטלר ב-1884, עסק בכמורה, אך החל לפתח ספקות ביכולותיה של הדת המאורגנת להשפיע באופן משמעותי על חייהם של האנשים הפשוטים, ומאוחר יותר כפר ברעיונות הדת המאורגנת.
ככל שנע הארימן מאמונה רוחנית לפילוסופיה מטריאליסטית, הוא התחבר להגות הסוציאליסטית.
בייחוד הושפע מהאוטופיה 'מבט לאחור' מאת אדוארד בלאמי.
הוא עבר לסן פרנסיסקו כדי להקים מועדון לאומי המוקדש לניסיונות ליישם את רעיונותיו של בלאמי.
מאוחר יותר, ככל שהעמיק בכתבי קרל מרקס, התרחק עוד יותר מרעיונות הסוציאליזם הדתי והתקרב לרעיונות המרקסיסטיים.
בהמשך עזב הארימן את הכנסייה לחלוטין, למד משפטים והקים משרד עורכי דין.
ב-1902 כתב: "בספק ולא באמונה טמונה גאולת העולם.
האמונה היא אשליה ותרמית: מלכודת, כלא.
באמצעות הפחד מפני ייסורים נצחיים מוחצת הדת את הפעילות האינטלקטואלית.
באמצעות פולחן הגיבורים היא הורסת את האינדיבידואליות.
באמצעות תקוות לעתיד לבוא היא מונעת את צמחיתן של אידיאלים להווה.
היא הופכת אותנו גזע של פחדנים אינטלקטואליים.
היא משנה במעט אם בכלל את יחסינו האחד לשני.
הארימן נישא לאחותו של שותפו לחדר בקולג', מארי תיאודוסיה גרי, ב-1895 נולדו לזוג תאומים, בן ובת, אך בתו נפטרה בילדותה.
בתחילה הזדהה הארימן עם המפלגה הדמוקרטית, אולם משנתקרב לסוציאליזם, עזב את המפלגה והצטרף למפלגת העבודה הסוציאליסטית האמריקנית (SLP).
ב-1898 רץ מטעם מפלגה זו לתפקיד מושל קליפורניה.
הארימן עזב את ה-SLP כשנתפצלה ב-1899, שאירע בעקבות ניסיונה של המפלגה להקים ארגוני עובדים מפלגתיים, שהתחרו באיגודים הקיימים שהיו מאורגנית בפדרציית העבודה האמריקאית.
הארימן הזדהה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האמריקנית (SDP) שמרכזה היה בחוף המזרחי ושעימה היו מזוהים גם הנרי סלובודין (Henry Slobodin) ומוריס הילקוויט (Morris Hillquit).
ב-1900 במסגרת מגעים בין הארגונים המזרחיים והמרכז-מזרחיים של ה-SDP הוסכם כי הארימן ירוץ לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת המועמד לנשיאות יוג'ין דבס.
הארימן רץ גם פעמיים בעשור השני של המאה ה-20 לראשות עיריית לוס אנג'לס.
בפריימריז ב-1911 זכה ל-44% מהקולות, והיה מועמד מוביל לראשות העיר.
עם זאת, הוא הסתבך בפרשת הפיצוץ בבניין מערכת העיתון הלוס אנג'לס טיימז.
בפיצוץ הואשמו שני פעילים סוציאליסטים, האחים ג'ון וג'יימס מקנמרה.
אנשי המפלגה הסוציאליסטית נרתמו לנסות ולסייע להם, והארימן היה אחד מעורכי הדין שהתגייסו לכך יחד עם עורך הדין קלרנס דרוו (Clarence Darrow).
הארימן לא היה מודע למעשה לאשמתם של השניים, והאמין כי הוא מגן על נאשמים חפים מפשע שהופללו.
לפיכך, הופתע מחתימת הסכם עסקת טיעון, שהוביל דרוו, במסגרתו הודו השניים במעשה.
לצערו, ההודאה הגיע לפני מועד הבחירות לראשות העיר והקשר שלו לפרשה פגע בקמפיין שלו אנושות.
הוא הפסיד בבחירות אלו לג'ורג' אלכסנדר.
ב-1913, רץ פעם נוספת לראשות העיר, וקיבל 26% מהקולות בפריימריז.
בעקבות תבוסתו השנייה בקמפיין לראשות העיר לוס אנג'לס, עזב הארימן את הפעילות הפוליטית המפלגתית, והחל לפעול להקמת קהילה אוטרקית בהתאם לעקרונות סוציאליסטיים.
לצד קבוצה של משקיעים שהיו שותפים לאמונתו, הקים חברת מניות אשר רכשה כ-2000 אקרים וזכויות מים באזור עמק אנטילופ, ליד מדבר מוהאבי שם ייסדו מושבה בשם לאנו דל ריו.
הקמת הקהילה פורסמה בעיתונות הסוציאליסטית ומניות נמכרו למתיישבים, תוך שהקומונה מבטיחה לבאים שכר קבוע ושוויון זכויות בקהילה.
ההתיישבות שהחלה ב-5 משפחות צמחה עם הזמן ללמעלה מ-1000 אנשים.
אוהלים הוחלפו במבני קבע, והוקמו מנסרה, כבשן, בית שימורים ומאפייה לצד שדות של אספסת ותירס.
הקומונה רכשה עיתון משלה, The Western Comrade, שמאוחר יותר שינה שמו ל-The Llano Colonist ונערך על ידי הארימן.
מחלוקות באשר לזכויות המים וקושי של הקהילה להתבסס כלכלית, גרמו לנטישת ההתיישבו בלאנו דל ריו.
מרבית חבריה עברו לנקודה חדשה בשם ניו לאנו בלואיזיאנה בשנת 1918. האקלים בלואיזיאנה לא היה בריא להארימן והוא שב ללוס אנג'לס.
קהילת ניו לאנו הוסיפה להתקיים עד סוף שנות ה-30. הארימן שב להתגורר בפרוור של לוס אנג'לס עד מותו ב-26 באוקטובר 1925. הוא הותיר אחריו את אשתו מארי תיאודוסיה גרי, ובנו גריי צ'נווית הארימן.
ג'ואנה סאות'קוט הייתה על פי תיאורה שלה "נביאה דתית", מדבון, אנגליה.
תנועה דתית, שכּוּנתה בשמה, המשיכה בצורות שונות לאחר מותה.
ג'ואנה סאות'קוט נולדה בכפר טליפורד, הוטבלה באוטרי סנט מרי וגדלה בכפר גיטישאם, כולם בדבון.
אביה, ויליאם סאות'קוט (נפטר בשנת 1802), ניהל חווה קטנה.
היא עשתה עבודות במשק המשפחתי כילדה, ולאחר מות אמה נכנסה לעבודות שירות.
תחילה עבדה בחנויות שונות, ואחרי תקופה מסוימת הפכה לעובדת בית באקסטר.
בסופו של דבר היא פוטרה מכיוון שחשדו שהיא "משתגעת".
במקור היא הייתה בכנסייה אנגליקנית.
בשנת 1792 לערך היא הצטרפה לזרם ווסליאנים המתודיסטי באקסטר.
לאחר שהשתכנעה שיש לה תכונות על טבעיות, היא כתבה והכתיבה נבואות בחרוזים, והכריזה על עצמה כאשת האפוקליפסה עליה מדברים בקטעים הנבואיים בספרי הקודש, על ההתגלות האלוהית.
כשהגיעה ללונדון לבקשתו של הצייר ויליאם שארפ, החלה סאות'קוט למכור מסמכים שכתבה שהיו אמורים להבטיח את מקומם של המחזיקים בהם בקרב 144,000 האנשים שייבחרו לחיי נצח.
בגיל 64 סאות'קוט אישרה כי היא בהריון ותלד את המשיח החדש.
ה־19 באוקטובר 1814 היה התאריך שנקבע ללידה, אך היא לא הופיעה, והוסבר שהיא נמצאת בטראנס.
הייתה לה צורת גוף שהעניקה לה מראה של אישה בהריון והדבר הניע את חסידיה, שהגיעו למספר של כ־100,000 בשנת 1814, בעיקר באזור לונדון.
סאות'קוט נפטרה זמן לא רב לאחר מכן.
תאריך המוות הרשמי נקבע ב־27 בדצמבר 1814, אך סביר להניח שהיא נפטרה קודם, מכיוון שחסידיה שמרו על גופתה זמן מה מתוך אמונה שהיא תקום מהמתים.
הם הסכימו לקבורתה רק לאחר שהגופה החלה להתפורר.
היא נקברה בסנט ג'ון ווד בינואר 1815.
התנועה ה"סאות'קוטית" לא הסתיימה עם מותה בשנת 1814. חסידיה מנו למעלה מ־100,000 איש, אך מספרם התמעט מאוד בסוף המאה ה-19. בשנת 1844 השאירה גברת בשם אן אסאם סכומי כסף גדולים עבור "הדפסה, פרסום והפצה של כתבי הקודש של ג'ואנה סאות'קוט".
קיום הצוואה היה במחלוקת בשנת 1861 על ידי אחייניתה.
נימוקיה של האחיינית כללו טיעונים כי הכתבים של ג'ואנה סאות'קוט היו חילול הקודש, בית המשפט ביטל את תקפות הירושה מאחר שהיא מנוגדת לחוקים עוד מימי הביניים.
בשנת 1881 הייתה קהילה של חסידיה שהתגוררו באזור צ'את'ם, מזרחית ללונדון, אשר נבדלו בזקנם הארוך ובנימוסיהם הטובים.
סאות'קוט השאירה קופסת עץ אטומה עם נבואות, המכונה "תיבת ג'ואנה סאות'קוט", עם ההוראה שהיא תיפתח רק בזמן משבר לאומי, ואז תפתח רק בנוכחות כל 24 הבישופים של הכנסייה האנגליקנית המכהנים באותה תקופה, שהיו צריכים ללמוד את הנבואות שלה.
נעשו ניסיונות לשכנע את הכנסייה לפתוח אותה במהלך מלחמת קרים ושוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1927, החוקר הארי פרייס טען כי הוא קיבל רשות לפתוח את התיבה בנוכחות איש דת אחד, הבישוף של גרנתאם.
נמצא כי התיבה הכילה רק מעט פריטים ועיתונים לא חשובים, ביניהם כרטיס לוטו ואקדח.
טענותיו של פרייס כי הייתה לו התיבה האמיתית נראית חשודה בידי היסטוריונים ועל ידי חסידי סאות'קוט.
חסידיה, שהכחישו את האותנטיות של התיבה שנפתחה בשנת 1927, המשיכו ללחוץ על פתיחת התיבה האמיתית.
קמפיין פרסומי בשלטי חוצות ובעיתונים לאומיים בבריטניה כמו "סאנדיי אקספרס" נערך בשנות השישים והשבעים על ידי קבוצה בולטת אחת של חסידיה, אגודת הפנאצאה בבדפורד (הוקמה בשנת 1920), כדי לנסות לשכנע את 24 הבישופים להחזיק את התיבה כשתפתח.
סיסמת האגודה הייתה: "מלחמה, מחלות, פשע ושוד, והמצוקה יתגברו עד שהבישופים יפתחו את תיבת ג'ואנה סאות'קוט."
על פי האגודה, התיבה האמיתית נמצאת ברשותם במקום סודי, כאשר מקום הימצאותה ייחשף רק כאשר תקבע אספת בישופים.
סאות'קוט התנבאה שיום הדין יגיע בשנת 2004.
ג'וּאַנְג דְזֶה (בסינית: 莊子; פין-יין: Zhuāngzi; באלפבית פונטי: [ʈʂwàŋ.tsɹ̩̀], בתרגום ישיר: החכם ג'ואנג) הוא טקסט סיני עתיק מסוף שנות תקופת המדינות הלוחמות, המכיל סיפורים ואנקדוטות המדגימות את אופיו נטול הדאגות של החכם הדאואיסטי האידיאלי.
הספר נקרא על שמו של ג'ואנג דזה, "החכם (או המאסטר) ג'ואנג", הלוא הוא ג'ואנג ג'ו (או ג'וֹאוּ), לו מיוחסת כתיבת הספר במסורת הסינית.
ג'ואנג דזה הוא אחד הטקסטים החשובים בדאואיזם, ושני רק לדאו דה ג'ינג.
הספר תורגם לעברית על ידי דן דאור ופורסם בעברית תחת השם "הספר האמיתי של פריחת הדרום".
הג'ואנג דזה מורכב מאוסף גדול של אנקדוטות, אלגוריות, משלים ואגדות, חלקם הומוריסטיים וחלקם סתומים.
הנושאים העיקריים בהם עוסק הם פעולה ספונטנית ללא מאמץ (וו-ווי) וחופש מעולם האדם ומוסכמותיו.
רבים מהמשלים והאנקדוטות בטקסט עוסקים בכשל הברירה הכוזבת בין טוב ורע, גדול וקטן, חיים ומוות, מלאכותי וטבעי.
בדומה לדאו דה ג'ינג, הספר מתנגד ומבקר את תורת הקונפוציאניזם והוגיה, בעיקר את גישתם הנוקשה, הטקסית וההיררכית.
בניגוד אליהם, הג'ואנג דזה מציג נדודים חסרי דאגה והשתלבות עם הטבע כאידיאל, המביאה לאיחוד האדם עם הדאו.
אף על פי שהוא ידוע בעיקר כיצירה פילוסופית, ג'ואנג דזה נחשב לאחת היצירות הספרותיות הגדולות בהיסטוריה הסינית, וכונה "הטקסט החשוב ביותר לפני שושלת צ'ין לחקר הספרות הסינית".הספר הוא יצירת מופת של מיומנות פילוסופית וספרותית, שהשפיעה באופן משמעותי על סופרים במשך יותר מ-2000 שנה משושלת האן ועד להווה.
סופרים ומשוררים סיניים מרכזיים רבים בהיסטוריה – כמו סה-מה שיאנגרו (בתעתיק פין-יין: Sima Xiangru) וסה-מה צ'יין בתקופת שושלת האן, רואן ג'י וטאו יואנמינג בשש השושלות (222–589), לי באי בתקופת שושלת טאנג (618–907) וסו שי ולו אתה בשושלת סונג (960–1279) – הושפעו מאוד מהג'ואנג דזה.
חיבור הספר או לפחות חלקים ממנו מיוחס לפילוסוף סיני ג'ואנג דזה, שנולד בסביבות שנת 369 לפני הספירה.
ג'ואנג דזה הכיר את הספרות הפילוסופית של ימיו ומתוך מה שהכיר העדיף את תפיסת העולם של לאו דזה.
הספר כפי שהוא מוכר לנו כיום הוא פרי עריכתו של המלומד גוּאוֹ שיאנג, שחי כ-600 שנה אחרי ג'ואנג ג'ו.
הוא קיבל טקסט שהכיל 52 פרקים, מהם זרק 19 כחסרי ערך.
הטקסט כפי שהוא ערך ופירש הוא הבסיס לכל המהדורות והפרשנויות שהופיעו מאז.
שבעת הפרקים הראשונים של הספר, המכונים "הפרקים הפנימיים" (Nei Pian, 內篇), נחשבו ליצירתו האמיתית של ג'ואנג דזה.
לא לגמרי ברור על ידי מי נכתבו 26 הפרקים הנותרים המחולקים באופן מסורתי לשתי קבוצות – "הפרקים החיצוניים" (wài piān, 外篇) ו-"פרקים שונים" (zá piān zá, 雜篇雜).
כיום מקובל מיון אחר של הפרקים, לחמש קבוצות, על פי מחבריהם המשוערים (אמנם אין הסכמה מלאה בעניין זה):
למרות קרבת הרעיונות בין ספר הדרך והסגולה (דאו דה ג'ינג) לבין הג'ואנג דזה, עולמם של שני הספרים שונה עד מאד.
לאו דזה רואה את היקום בעין של צופה מרוחק ופסימי, בעוד שג'ואנג ג'ו רואה אותו "כמו מטייל סקרן ושמח.
העולם של ג'ואנג ג'ו כולו תנועה וצבע, הרים ונהרות ועצים ושיחים, וציפורים קטנות וגדולות, קופים ודגים וצפרדעים, וגם הרבה אנשים עם שמות משונים וסיפורים מוזרים, דמויות היסטוריות ומיתולוגיות, חות וויכוחים, מעשיות ומשלים, ספקות ושאלות".
הטבלה נלקחה מתוך ספרו של Mair, Victor H.
נוספו עליה שמות הפרקים בתרגום העברי של דן דאור.
פרטים של ההיסטוריה הטקסטואלית של הג'ואנג דזה לפני שושלת האן אינם ידועים ברובם.
יש סימנים המעידים כי בתקופת המדינות הלוחמות המאוחרת (475–221 לפני הספירה) לטקסטים פילוסופיים כגון הג'ואנג דזה, Han Feizi, Huainanzi, ו-Lüshi Chunqiu הייתה השפעה במדינות צ'י, וצ'ו במאה ה-3 לפני הספירה.
הרשומות של ההיסטוריון סה-מה צ'אן מתייחסות לספר ג'ואנג דזה, שבו 100,000 מילים, ומפנות למספר פרקים שעדיין נמצאים בטקסט.
הג'ואנג דזה מורכב מאוסף גדול של אנקדוטות, אלגוריות, משלים, אגדות ואנלוגיות רטוריות (אנלוגיות רטוריות, באנגלית: "goblet words" הן כלי רטורי ייחודי לתרבות הסינית), שלעיתים קרובות הם הומוריסטיים או לא רלוונטיים.
רוב סיפורי הג'ואנג דזה הם קצרים ופשוטים למדי, כמו "ליקטי" ו"ספליט "קידוח שבעה חורים ב"וונטון " (פרק 7) או שג'ואנג דזה התגלה יושב ומתופף על כיור לאחר שאשתו מתה (פרק 18).סיפורים מעטים ארוכים ומורכבים יותר, כמו סיפורו של המאסטר שקר והקסמים (פרק 14) וחשבון המוזיקה של הקיסר הצהוב (פרק 14).
שלא כמו הסיפורים והאלגוריות האחרים בטקסטים אחרים שלפני תקופת שושלת צ'ין, בג'ואנג דזה האלגוריות מהוות את עיקר הטקסט.
הן אינן חלקים מזדמנים בטקסט.
האלגוריות הן תמיד שנונות, רגשיות ואינן מוגבלות על ידי המציאות.
בניגוד ליצירות סיניות עתיקות אחרות, אשר האלגוריות שלהן התבססו בדרך כלל על אגדות היסטוריות ופתגמים, נראה כי רוב סיפורי הג'ואנג דזה הומצאו על ידי ג'ואנג דזה עצמו.
דוגמה לכך הוא התיאור המוזר של האבולוציה מ"תרסיס ערפילי "דרך סדרת חומרים וחרקים ועד סוסים ובני אדם (פרק 18).בעוד שנראה כי כמה קטעים אחרים הם "שטות שובבה צרופה" המזכירה את ג'ברווקי של לואיס קרול.
הג'ואנג דזה מלא בדמויות משונות ופנטסטיות, כמו "מטורף שטאמרר", "מלומד Fancypants", "סר מחרשה", ואיש שמתחשק שזרועו השמאלית תהפוך לתרנגול, זרועו הימנית תפנה לתוך קשת, והישבן שלו יהפוך לגלגלים.
כאמן השפה, ג'ואנג דזה עוסק לעיתים בלוגיקה ובהסקת מסקנות, אך אז הופך את תהליך ההיסק הלוגי על פניו ומביא את הטיעונים לידי אבסורד.
הוא עושה זאת כדי להדגים את מגבלות הידע האנושי והעולם הרציונלי.
חלק מהנימוקים של ג'ואנג דזה, כמו הטיעון הנודע שלו עם חברו הפילוסופי הויזי (מאסטר הוי) על שמחת הדגים (פרק 17), הושוו למסורות הדיאלוג הסוקראטיות והאפלטוניות, והפרדוקסים של חואיזי לקראת סיום הספר הוגדרו כ"דומים בצורה מדהימה לאלה של זנון מאליאה".
הסיפור המפורסם ביותר מבין כל הסיפורים בספר ג'ואנג דזה הוא "ג'ואנג דזה חולם להיות פרפר".
הסיפור מופיע בסוף הפרק השני, "על שוויון הדברים".
הדימוי הידוע של ג'ואנג דזה התוהה אם הוא היה אדם שחלם להיות פרפר או פרפר שחולם להיות אדם הוא כל כך מדהים, שנכתבו דרמות שלמות בנושא זה.
בו ג'ואנג דזה "משחק עם התמה של טרנספורמציה", הממחיש כי "ההבחנה בין ערות לחלום היא עוד דיכוטומיה כוזבת.
אם [אחד] מבחין ביניהם אותם, כיצד [אחד] יכול לדעת אם [אחד] עכשיו חולם או ער?"
יתר על כן, על פי פרשנו הגדול גואו שיאנג, משמעותו היא כי "החלוקה לערות וחלום אינה שונה מההתפלגות למוות וחיים..."
סיפור ג'ואנג דזה ידוע נוסף – "מות וונטון" – ממחיש את הסכנות שג'ואנג דזה ראה בנתנגדות לאופי הטבעי המולד.
ג'ואנג דזה האמין כי ניתן להשיג את האושר האנושי הגדול ביותר על ידי הבנה מעמיקה יותר של טבע הדברים, ועל מנת להתפתח באופן מלא הוא צריך להביא לידי ביטוי את היכולת המולדת שלו.
[20] באנקדוטה זו, מאיר מציע כי ג'ואנג דזה משתמש בהומור ובאבסורד ב"וונטון".
השם מתאר הן את התפיסה הסינית של תוהו ובוהו ראשוני והן, באנלוגיה פיזית, גם מרק וונטון (אשר, אין עדויות על מרק זה עד שושלת האן לכל המוקדם).
לדעתו, נועד השימוש בשם זה כדי להדגים את אמונתו שלהתנגדות לטבעם המולד של הדברים יש ההשלכות הרות האסון.
סיפור "הוויכוח על שמחת הדגים" הוא אנקדוטה ידועה שהושוותה למסורת הדיאלוג הסוקרטי של יוון העתיקה.
הטענה המדויקת שהעלה ג'ואנג דזה בדיון זה אינה ברורה לחלוטין.
נראה שהסיפור מעלה את הנקודה ש"ידיעה" על דבר היא פשוט מצב נפשי, וכי לא ניתן לקבוע אם לידיעה זו יש תוקף אובייקטיבי כלשהו.
סיפור זה הובא כדוגמה לשליטה הטובה של ג'ואנג דזה בשפה, שכן הוא משתמש באופן מתוחכם ומעודן בהיגיון כדי להעלות נקודה אנטי-רציונליסטית.
סיפור ג'ואנג דזה ידוע נוסף - "תיפוף על אמבטיה ושירה".
הסיפור מתאר כיצד ג'ואנג דזה לא ראה במוות דבר שיש לחשוש ממנו.
בפרק השני הוא מצביע על כך שלפי מה שכל בני האדם יודעים, המוות עשוי להיות טוב יותר מהחיים: "איך אני יודע שאהבת החיים אינם אשליה?
איך אני יודע שבשנאת המוות אני אינני כמו אדם שעזב את הבית בצעירותו, ושכח את הדרך חזרה?"
כתביו מלמדים כי "האיש או האישה החכמים מקבלים את המוות בשוויון נפש ובכך משיגים אושר מוחלט."