tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיקון פקודת המכרות - החמרת ענישה: סעיף 111 בפקודת המכרות עוסק בחציבה ללא רישיון ומפרט את נושאי האחריות השונים, הענישה והאיסורים הנגזרים מכך.
בין השאר, נקבע כי המבצע חציבה ללא רישיון עובר עבירה פלילית ודינו מאסר חמש שנים.
תכנון ושיווק אתרי כריית חול ייעודיים במישור רותם ובערד, באחריות רשות מקרקעי ישראל.
שינוי תקינה- שימוש בחול מחצבה (גרוס) כתחליף לחול טבעי – במטרה לנצל את החומרים הדקים בתוך מחצבות האבן ובכך לאפשר את הפסקת הכרייה במישור החוף.
מניעת חציבה לא חוקית ביהודה ושומרון
המחצבות בשטחי A ו-B הן באחריות הרשות הפלסטינית, לעומת המחצבות בשטחי C המפוקחות על ידי המנהל האזרחי הפועל תחת משרד הביטחון – מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש).
על נושא המחצבות בתוך המנהל האזרחי, מופקד קצין מטה לענייני מכרות, מסחר ותעשייה (קמ"ט מסו"ת) הפועל כשלוחה של משרד הכלכלה, ועליו מוטלת האחריות לפקח על המחצבות ולהנפיק רישיונות חציבה המתחדשים מעת לעת, כמו גם להעניק אישורים לחצוב באמצעות חומרי נפץ.
בנוסף, נותן הקמ"ט אישור ראשוני להקמת מחצבות, עד לאישורן בוועדות התכנון.
קצין מטה לאיכות הסביבה במנהל האזרחי מופקד על אישור עמידת המחצבות בתנאים למניעת פגיעה בסביבה, על בסיס סקר השפעה על הסביבה שנדרש לערוך בתהליך אישור הקמת המחצבה.
יחידת האכיפה במנהל האזרחי מופקדת על כלל האכיפה בענייני מקרקעין ביו"ש, והיא פועלת לפי סדרי עדיפויות שנקבעים על ידי הדרג המדיני.
חציבה לא חוקית נמצאת בתחתית סדר העדיפויות לאכיפה, בין השאר בשל חשיבות המחצבות ביו"ש לכלכלה בישראל:
אספקת חומרי גלם לשוק הבניה והתשתיות לאור המחסור בחומרים שמקורם בישראל, בדגש על אזור מרכז הארץ: בשנת 1999 הביקוש לאגרגטים במשק הישראלי עמד על כ-52.5 מיליון טון.
נכון לאוקטובר 2019, צריכת חומרי הגלם הממוצעת לשנה במשק הבנייה והסלילה הוערכה בכמות שבין 65.82 ל-67.1 מיליון טון, ואילו הצריכה במשק התעשייה מוערכת כ-11.96 מיליון טון.
מתוך כלל צריכת חומרי הגלם, כ-55 מיליון טון הם אגרגט גיר ודולומיט.
צריכת האגרגטים בישראל שיובאה מיהודה ושומרון בשנת 1999 הייתה 19% מכלל צריכת הגיר והדולומיט בישראל (כ-9.9 מיליון טון בשנה).
בשנת 2019 הייתה הצריכה כ-29% מכלל ביקוש הגיר והדולומיט בישראל (כ-16 מיליון טון חומרי חציבה בשנה), המהווה עלייה של כ-77.7%.
בשנת 2025, עם השינויים הצפויים בשוק החציבה בישראל לאור סיום תקופת הפטור ממכרז של מחצבות ותיקות והחזרת זכויות החציבה לידי רמ"י, הצפויה לפרסם מכרזים חדשים להפעלת המחצבות, מוערך כי כ-70% מצריכת האגרגטים בישראל תתבסס על חומרים שמקורם ביהודה ושומרון.
הפחתת עלויות הדיור בישראל – מחצבות פלסטיניות בשטחי A ו-B אינן משלמות תמלוגי כרייה וחציבה, ואינן מחויבות לשכר מינימום ולתנאים סוציאליים כבמחצבות ישראליות.
בשל כך, מחיר המכירה של תוצרי המחצבות הפלסטיניות נמוך במידה ניכרת מהמחיר המינימלי אותו יכולות מחצבות ישראליות להציע.
למחיר חומרי הגלם השפעה ישירה על עלויות הדיור בישראל.
יצירת מקומות עבודה לאוכלוסייה הפלסטינית מתוך דאגה לכלכלה הפלסטינית ועידוד הרגיעה הביטחונית.
"חצי שלי" הוא סינגל של הזמרים הישראלים מור ואבי אבורומי, שיצא לאור ב-22 במרץ 2022. השיר נכתב והולחן על ידי תמר יהלומי, יונתן קלימי, אבורומי ומור רביעי, והופק מוזיקלית על ידי יהלומי וקלימי.
שיתוף הפעולה בין אבורומי לרביעי נולד מתוך כימיה אישית ומוזיקלית עמוקה שהתפתחה ביניהם במהלך העבודה המשותפת עם צמד היוצרים יהלומי וקלימי.
החיבור ביניהם התבטא בפתיחות רגשית ובנכונות לשתף בחוויות אישיות, מה שאפשר יצירה אותנטית.
במהלך העבודה על השיר "אין אותנו יותר", אבורומי תיאר את הדינמיקה ביניהם: .
השיר עוסק בקשר רומנטי שהתפרק, ומתאר את הגעגועים והכאב שנלווים לפרידה.
הוא מציג דיאלוג בין שני הצדדים, כאשר כל אחד מהם מבטא את תחושותיו בעקבות סיום הקשר.
השיר מתאפיין בסגנון פופ ים-תיכוני עם נגיעות אלקטרוניות, ומשלב אלמנטים של בלדה רגשית.
עם יציאתו, השיר זכה לפופולריות רבה והושמע בתחנות רדיו רבות בישראל.
הוא גם זכה להצלחה בפלטפורמות הסטרימינג, והופיע בפלייליסטים מובילים של מוזיקה ישראלית.
לאחר צאת השיר, הגיעו שירים נוספים כמו "אין אותנו יותר" ו"אם אני לא אחזור", שהמשיכו לבסס את שיתוף הפעולה המוזיקלי בין אבורומי למור.
הצלחתם המשותפת התבטאה גם בהופעות חיות, כמו המופע "הילדים שלך שם", שבו ביצעו יחד שירים משותפים.
הקליפ לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' והופק על ידי סינק סטודיו.
הוא מציג את מור רביעי ואבי אבורומי כשחקנים ראשיים, ומתאר את סיפור השיר באמצעות סצנות דרמטיות.
אבי אבורומי – שירה, כתיבה, הלחנה וקולות
איציק פליבה – מיקס ומאסטרינג
יונתן קלימי – כתיבה, הלחנה, עיבוד, הפקה מוזיקלית, קלידים, תכנותים וקולות
מור רביעי – שירה, כתיבה, הלחנה וקולות
מיקי אביעוז – גיטרות ובס
תמר יהלומי – כתיבה, הלחנה, עיבוד, הפקה מוזיקלית, קלידים, תכנותים וקולות
חציית ים סוף הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ניקולא פוסן, שנוצר בין השנים 1632–1634. היצירה נמצאת כיום בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
הציור מתאר את הרגע המקראי שלאחר חציית ים סוף, כאשר המים נסגרו על צבא פרעה הרודף, ובכך נושעו בני ישראל הנמלטים.
הסצנה מבוססת על ספר שמות ומדגישה את גודל הנס האלוהי: החיילים המצריים טובעים בים, בעוד בני ישראל מביטים בנעשה וניצלים מידי אויביהם.
הקומפוזיציה מאופיינת בשימוש נרחב בצבע ובמבנה מורכב, בהתאם לסגנונו הבשל של פוסן.
היצירה הוזמנה על ידי אספן האמנות האיטלקי אמדאו דל פוצו, שביקש סדרת ציורים המתארים את חייו של משה לעיטור ארמונו בעיר טורינו.
פוסן, שחי ופעל ברומא, נחשב בחירה אידיאלית בשל עיסוקו בהשראה קלאסית לצד גישה חדשנית.
יצירתו נשענת על לימודיו מעולם העתיקות, אך מצטיינת בחיות ובדרמטיות מודרנית, תוך מיזוג בין מורשת הקלאסיקה לבין עקרונות אמנות הבארוק.
במאמר שהתפרסם בשנת 2021 תוארה היצירה כמעוררת תחושת זיקה אישית וקולקטיבית גם בהקשרים מודרניים.
האמן ראפת אישאק, ראש מחלקת הציור בקולג' הוויקטוריאני לאמנויות (VCA) במלבורן, ציין כי מצא בציור קשר ישיר למוצאו המצרי ולחוויה של מעבר בין תרבויות.
לדבריו, החוויה של ישיבה מול היצירה בגלריה הלאומית של ויקטוריה הפכה לחלק בלתי נפרד מחייו כאמן וכמרצה.
בציור בולטת האווירה הדרמטית: שמיים קודרים מרמזים על אסון מתקרב, והצופה מתקשה להבחין אם הדמויות הולכות אל תוך הסערה או יוצאות ממנה.
שילוב הצבעים הכהים לצד כתמי לבוש צבעוניים מעלה תחושה של אמונה ביכולת האנושית להתגבר על קטסטרופה באמצעות שיתוף פעולה.
בכך משתקפת תפיסה קלאסית של כושר העמידה האנושי מול אסונות.
אישאק הדגיש כי פוסן ביקש לשוב למסורת קלאסית ולבחון את המתח בין יסודות פגאניים לנוצריים.
יצירתו נתפסה בידי ממשיכיו כביטוי לרצינות רפובליקנית ולתודעה אזרחית, אך למעשה נבעה מגישה פילוסופית אישית.
היצירה נקשרה לקו השפעה רחב באמנות האירופית, מציורי המאה ה־19 ועד אמנים מודרניים, בשל הקפדנות הקלאסית והמודעות לתיאטרליות שמאפיינות את פוסן.
הציור "חציית ים סוף" נוצר כזוג (pendant) עם הציור עבודת עגל הזהב, המוצג כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
שני הציורים צוירו על ידי ניקולא פוסן בין השנים 1632–1634, בהזמנת אספן האמנות האיטלקי אמדאו דל פוצו, שביקש סדרה של יצירות המתארות את חייו של משה לעיטור ארמונו בעיר טורינו.
כבר בעת יצירתם נועדו שני הציורים להיתפס כחלק מזוג נושאי, המדגים שני רגעים מנוגדים בסיפור יציאת מצרים: האחד את הישועה והגאולה האלוהית, עם סגירת מי ים סוף על צבא פרעה, והשני את חטא עבודת העגל שביצעו בני ישראל מיד לאחר מכן.
גם במסגרותיהם של שני הציורים קיימת זיקה ישירה.
מסגרת הציור "חציית ים סוף"' שנוצרה בצרפת סביב 1710 תוכננה במכוון כזוג למסגרת היצירה "עבודת העגל הזהב".
שתיהן נכללו ברכושו של ז'אן־בטיסט לה רגואה דה ברטונוויליה בפריז והוזמנו כחלק מתהליך עיצוב מחדש של דירותיו בסגנון הרז'נס.
המסגרות המוזהבות והמפוארות, המעוטרות בעלי קישוטים, ערבסקות ומסכות, יצרו חוויה אחידה של פאר והדר והדגישו את הקשר האיקונוגרפי בין שתי הסצנות – נס החצייה מול חטא העגל.
שני הציורים גם חולקים קשר קומפוזיציוני: עיטורי הפינות והמרכז של המסגרת ב"חציית ים סוף" יוצרים צלבים ודיאגונלים המחזקים את התנועה המרכזית של הדמויות, והדבר נכון גם למסגרת של "עבודת העגל הזהב".
בדרך זו נוצרת הקבלה סגנונית בין הציורים, המעניקה להם נראות אחידה הן כתכנים דתיים־מוסריים והן כאובייקטים אמנותיים שנועדו להיתפס כזוג מלכתחילה.
בשנת 2021 הוצג הציור לאחר פרויקט שימור שנמשך שנה שלמה.
זהו אחד מציורי המופת החשובים ביותר באוספי הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
הציור נוקה פעמיים במאה ה־20 – בשנת 1947 בעת שהיה עדיין באוסף פרטי, ובשנת 1960 בידי המשחזר הוראס באטרי בלונדון, לקראת תערוכת פוסן בלובר.
במהלך עבודות אלו נוספו חלקים רבים של צבע מחודש, במיוחד בשמי הציור.
בפרויקט השימור הנוכחי עבד קרל ויליס, משמר הציורים האירופיים של הגלריה מלפני 1800. הוא הסיר שכבות לכה ולכלוך שהחשיכו את המשטח והקשו על קריאת הקומפוזיציה.
לאחר הניקוי נחשפו מחדש הצבעים האופייניים לפוסן, והקומפוזיציה נעשתה קריאה יותר.
עם זאת, השימור חשף גם את ממדי הנזק: קטעים שלמים בשמי היצירה ובגלי הים התגלו דהויים עד לשכבת הקנבס.
עזר משמעותי לעבודתו היה גילוי מחדש של העתק מדויק של היצירה, המיוחס לשארל לה ברן, שנמצא באוניברסיטת סטנפורד.
העתק זה אפשר לשחזר אזורים פגועים תוך נאמנות למקור.
גם המסגרת הצרפתית המפוארת מן המאה ה־18, שהוזמנה עבור היצירה בעת שהייתה בבעלותו של ז'אן־בטיסט לה רגואה דה ברטונוויליה, עברה שימור על ידי מרי־ג'ו לליבלד.
השיקום כלל השלמת חלקים זעירים שאבדו בפיתוחים הדקורטיביים.
חֲצֵרִים הוא קיבוץ הנמצא מערבית לבאר שבע, ומשתייך למועצה האזורית בני שמעון.
השם מסמל את חיי הרועים החיים בחצרות גידול הצאן בנגב המערבי.
הקיבוץ הוקם במוצאי יום כיפור בשנת 1946 על אדמות קלטה כחלק מ־11 הנקודות, על ידי הכשרת הצופים ג'.
לאחר ההקמה התגוררו ביישוב כחמישים איש.
במלחמת העצמאות היה הקבוץ נצור והקשר איתו נשמר באמצעות אלחוט ומטוס אוסטר אוטוקרט שהיה מביא אספקה.
עמדה אחת מאותה תקופה עדיין נמצאת בו.
בתחילת שנות החמישים נקלע הקיבוץ למשבר, בשל האדמות עליו ישב אשר נתגלו כמלוחות ולא מתאימות לחקלאות.
לאחר דיונים רבים שכללו ניסיונות שכנוע של לוי אשכול שהגיע לקיבוץ, הוחלט להישאר במקום ולשטוף את האדמות.
הפרשה ידועה בכינויה "משבר המלח".
במרכז הקיבוץ נמצא בית הביטחון, שהיה מבנה הקבע הראשון בקיבוץ שבנייתו הושלמה במרץ 1947. עשוי קירות בטון בעובי 20 ס"מ.
היו בו חרכי ירי והוא נועד לשמש מעוז התגוננות אחרון במקרה של התקפה.
על קיר בית הביטחון נמצא תבליט של משה שלוח (מוסה) שהיה ממקימי חצרים.
היה שומר שדות ואיש מודיעין של חטיבת הנגב.
באחת מפגישותיו עם מודיע ערבי נורה ממארב ב-24 בספטמבר 1948 ונהרג.
בשנת 2000 הוקמה מחוץ לקיבוץ דרך הפסלים בחצרים על ידי האמנית מרגה פישטיין ובעלה ישראל ומהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בסביבה.
הנהגת הקיבוץ מחולקת להנהלת הקהילה העוסקת בחיי היומיום.
לצדה ובאופן נפרד פועלת ההנהלה הכלכלית של הקיבוץ.
קיבוץ חצרים נחשב אחד הקיבוצים העשירים בארץ הודות למיזמיו הכלכליים המוצלחים.
בשנת 1965 ייסד הקיבוץ את חברת נטפים יחד עם שמחה בלאס ובנו ישעיהו, ממציאי הטפטפות ויוזמי ההשקיה בטפטוף, שהעבירו לחברה המשותפת את הידע והניסיון שרכשו בייצור ושיווק מערכות השקיה בטפטוף.
הקיבוץ מהווה אחד הבעלים של מפעל התעשייה נטפים הנחשב לאחד המפעלים המובילים בארץ ובעולם בתחום מערכות ההשקיה בטפטוף.
ענף עיקרי נוסף בקיבוץ הוא גידול חוחובה, המושקה בטפטוף ממי קולחין של הקיבוץ והבסיס הסמוך, ומשמש לייצור שמן במכון להפקת שמן בקיבוץ.
בשנת 1990 החלו בקיבוץ בגידול חוחובה, והקיבוץ מחזיק בבעלות מלאה בחברת חוחובה ישראל.
תוצריו של המפעל משווקים ברובם מחוץ לישראל.
נכון לשנת 2017 מחזיק הקיבוץ ב-33% מחברת נגב אקולוגיה, העוסקת בטיפול בפסולת.
הקיבוץ מחזיק בשותפות עם קיבוצים נוספים בעלות על א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
בבעלות הקיבוץ ובשטחו נמצא בית הספר נווה במדבר.
בבית הספר מתקיים ניסוי בשם מצפון ומצפן.
מטרת הניסוי היא לפתח בוגרים שמסוגלים לעשות שינוי בעצמם ובסביבה.
חצר סנט ג'יימס הוא כינויו של בית המלוכה של בריטניה.
מיקום בית המלוכה הוא במקום שבו נמצא בפועל המלך, כלומר חצר המלוכה נמצאת בכל רגע נתון במקום שבו נמצא המלך צ'ארלס השלישי.
מקום זה עשוי להיות ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור (בעיקר בחג הפסחא), ארמון הולירוד (בעיקר בחג המולד) וטירת בלמורל (בעיקר בקיץ).
שגרירים זרים הבאים להציג את כתב האמנתם למלך באים באופן רשמי ל"חצר סנט ג'יימס".
לעומתם נציגים של חבר העמים הבריטי מואמנים ל"ממלכה המאוחדת" ולא לבית המלוכה.
מקור הכינוי בתקופה שבה התגוררה משפחת המלוכה בארמון סנט ג'יימס (בין השנים 1702–1837) ובו היה המרכז האדמיניסטרטיבי של הממלכה.
תנועת החסידות שפרחה החל מתקופת הבעל שם טוב מתאפיינת החל מהדור השני בפיצולים רבים ובאדמו"רים עצמאיים שאינם כפופים זה לזה.
סביב האדמו"רים התגבשו "חצרות" או קהילות של חסידים שקיבלו את מרותם, והשתייכו אל החצר החסידית.
בדרך כלל מכונים החצרות בשם "חסידות" (למשל "פלוני משתייך לחסידות חב"ד").
אדמו"ר (מכונה גם "רבי" או בעגה החסידית "רֵעבֶּע" וכן "צדיק").
האדמו"ר הוא המנהיג הבלתי מעורער של החצר החסידית.
הוא מנחה את חסידיו באורחות חייהם והם פונים אליו בבקשת עצה וברכה.
שתי חסידויות יוצאות מכלל זה הן חסידות ברסלב וחסידות חב"ד.
התקשרות רגש התחברות בין החסידים לרבי על ידי לימוד מתורתו.
דגש מיוחד שמו על התקשרות בחסידות חב"ד.
אנ"ש (ראשי תיבות: אנשי שלומנו) - כינוי לחסידים ומקורבים הנמנים עם אותה חצר.
לדוגמה: בחסידויות רבות אירועים מסוימים נחשבים ל"אירוע סגור, פרט לאנ"ש".
חוזר (נהגה: חוֹיזר) - ההתוועדות נערכת בין השאר בשבתות ובחגים, ומכיוון שבשבתות ובחגים אסורה הכתיבה על פי ההלכה, ממונה חסיד בעל זיכרון טוב לחזור על דבר התורה של האדמו"ר במוצאי שבת לצורך כתיבת השיחה.
בין החוזרים המפורסמים מוכר החוזר של הרבי מלובביץ', רבי יואל כהן.
טיש (טיש שולחן ביידיש), זיץ (לשבת ביידיש) - מנהג בו חסידים מתכנסים בחצרו של האדמו"ר, בעיקר בשבתות וחגים, לעונג שבת וסעודה שלישית.
החסידים יושבים סביב או בסמיכות לשולחן שבראשו יושב האדמו"ר.
החסידים שרים, שומעים דברי האדמו"ר הדורש בתורת החסידות ונוטלים שיריים מסעודתו.
נהוג בטיש גם לחלק לחסידים מזונות שהאדמו"ר בירך עליהם.
בקרב חסידות חב"ד אין טיש אלא פארבריינגען (התוועדות בתרגום חופשי מיידיש), כן בחסידות חב"ד בשונה משאר חסידויות פולין, סגנון הפארבריינגען שונה (האדמו"ר מדבר זמן רב יותר ובין 'דרשה' ל'דרשה' (המכונה 'שיחה' או 'מאמר חסידות - דא"ח') מנגנים החסידים).
בחסידויות גדולות מקובל להתקין טריבונה (ביידיש: פארענצ'עס) בגודל הנדרש ועל מדרגותיו עומדים החסידים ומביטים על האדמו"ר.
משב"ק (ראשי תיבות: משמש בקודש) - החסיד הקרוב ביותר לרבי, במקרה בו האדמו"ר זקוק לעזרה (כגון אדמו"ר זקן הזקוק לעזרה בהליכה) המשב"ק הוא המסייע לו.
המשב"ק בדרך כלל הוא גם האחראי לסדרי קבלת הקהל, לשליחויות שונות, וכדומה.
בחסידות חב"ד קרוי תפקיד זה בשם "מזכיר".
ניגון - בחסידות קיימת חשיבות רבה לניגון, והדבר אף מתאפיין בז'אנר מיוחד לניגונים חסידיים (שבהשפעתו נוסד הז'אנר "מוזיקה חסידית").
לחסידויות רבות יש מלחין, בין הידועים שבהם היה יעקב תלמוד שהיה מלחין ונגן החצר של חסידות גור, רבי בן-ציון שיינקר שהיה המלחין והזמר של חסידות מודז'יץ, או רבי יעקב טאליחאנער שהיה מלחין לחסידויות הליטאיות, סלונים וקארלין.
בדרך כלל חסידים אלו מכונים בעל-מנגן - חסיד שניחן בחוש מוזיקלי, אך לא בהכרח מלחין.
ולעיתים מבצע את הניגונים בטיש או בהתוועדות.
לחסידויות מסוימות ישנה מקהלה (קאפעליע) המבצעת את הניגונים, ובדורות האחרונים המקהלות החלו גם להקליט את הניגונים, כמו מקהלת ניח"ח בחסידות חב"ד.
יש חסידויות, בהן הניגון בעל משמעות רבה יותר, האדמו"ר הוא המלחין, כגון בחסידות מודז'יץ, בה מודגש במיוחד נושא הניגון (ניגוני מודז'יץ), ובחסידות ברסלב (ניגוני ברסלב), בה מספרים שרבי נחמן מברסלב חיבר ניגון לכל דבר תורה שלו.
בחסידות חב"ד מייחסים חשיבות רבה לניגון וניגונים רבים מוכרים גם מחוץ לחסידות - ניגוני חב"ד.
נסיעה - חסידים שגרים הרחק מאדמו"ריהם ומעוניינים לשהות עמם בשבתות ובחגים, נוהגים לעזוב את ביתם, לפעמים, אף בלי בני משפחתם, ו"נוסעים" אל האדמו"ר.
בחצרות חסידיות רבות ייחסו חשיבות רבה ל"נסיעה".
בעבר, במזרח אירופה, הייתה נסיעה כזו יכולה להימשך שבועות.
גם כיום, חסידים הגרים בארץ אחרת מרבם, נוסעים אחת לתקופה לפרק זמן בן כמה שבועות.
בגור, אף מקובל, שבמשך כל עשרת ימי תשובה, נשארים כל האברכים בבית המדרש הגדול בצל רבם.
קוויטל - בקשות החסידים לצדיק כתבו בפתקאות הנקראות "קוויטל".
לרוב מצורף לקוויטל "פדיון" - סכום כסף שניתן כתרומה לרבי.
הפדיון מהווה סמל לכך שהחסיד פודה עצמו ומשפחתו מצרות.
בחב"ד נהוג לחלק את הפתקים לשלושה סוגים: 1. פ"נ - ראשי התיבות של 'פדיון נפש', ובו החסידים שופכים את נפשם לאדמו"ר, פ"נ זה, כותבים החסידים רק בימים מיוחדים - מאחר שהוא דורש רצינות מיוחדת.
2. מכתב - אותו החסידים כותבים כאשר מתעורר אצלם רצון, לבקש בקשה מיוחדת, הנוגעת למצבו הרוחני או הגשמי של החסיד.
3. דו"ח - המפרט במדויק את מצבו (בעיקר) הרוחני של החסיד, בו החסיד כותב בפרוטרוט את הנעשה עמו בחיי היומיום.
שטיבל - חסידים שהיו רחוקים ממקום מושב הרבי, היו נאספים בשטיבל לקיים מניין משלהם, ומתפללים בנוסח ספרד (ברוב המקרים).
שם גם היו מתכנסים להתוועדות חסידים בליל שבת, ל"סעודה שלישית" ו"מלווה מלכה", שם ישבו ושרו מניגוני החצר, ולעיתים, העלו סיפורים של הרבי והזכירו דברי תורה שלו.
כך התחברו אליו ממקום מושבם, בשטיבל אף הרבו באהבת חברים, שהיוותה ערך עליון בחסידות.
שיריים - החסידים יושבים בטיש סביב שולחן אחד שבראשו יושב הרבי, המברך על הלחם לוקח מעט לעצמו ומחלק לחסידים.
החסידים אכלו משיירי הרבי וראו בהשתתפות זו התעלות רוחנית והגעה לדביקות של ממש.
לפי החסידות ישנה קדושה יתירה באוכל שבירכו האדמו"ר.
מנהג זה נהוג ברוב החסידויות מלבד חב"ד וברסלב.
חצר חסידית ניכרת בראש ובראשונה בהנהגתו של האדמו"ר.
החסידים מנהלים את חייהם לפי הדרכתו ופונים אליו כשהם נזקקים לסעד רוחני או חומרי.
מלבד זאת מתאפיינים החצרות בהקמת מסגרות ייעודיות לבני החסידות, תלמוד תורה לילדי החסידות, ישיבה לבחורי החסידות וכולל לאברכי החסידות, במוסדות החסידות ניתן דגש בין היתר על לימוד תורת החסידות.
בנוסף לכך ישנן חסידויות שמקימות קופות צדקה שמתמקדות בנצרכי הקהילה, כמו בחסידות בעלז וחסידות ויז'ניץ.
חצרות חסידיות רבות התפצלו במשך הדורות, ונוצרו חצרות או תתי חצרות חסידיות נוספות.
חלקן ימשיכו להתנהל כחסידות המקור וחלקן ישנו אי אלו דברים.
במקרה וקבוצת חסידים מתגוררת במקום נפרד ממרכז החצר, ומנהלת שם בית מדרש, יכולה להיווצר חצר חסידית נוספת סביב דמות מרכזית שם, לרוב בן משפחה של הנהגת החסידות.
כך למשל בחסידות נדבורנא או ויז'ניץ מונסי, בה מתגוררים מספר אחים בערים שונות וכל אחד מהם מכהן כאדמו"ר בעירו לקהילה המתגבשת סביבו ולא בהכרח שכל בני קהילתו עד להכתרתו ישתייכו לחצירו.
כמו כן לפני השואה כבר התפצלו חסידויות כמו חסידות ויז'ניץ או חסידות צאנז, ישנם פיצולים שנכחדו בשואה כמו הפיצול בחסידות בויאן והפיצול בחסידות אלכסנדר.
מחלוקת פנימית באופן ההנהגה או בעקרונות החסידות.
מאבק בין יורשי האדמו"ר (בניו, תלמידיו, חתניו, ובמקרים מסוימים אחיו וגיסיו).
במקרה שכזה לעיתים ישנו ניתוק חריף אף מבני משפחה קרובים הכוללים תביעות בבית דין והחרמות משפחתיות.
במקרים מסוימים יגיעו להבנות עם השנים ועם התבררות מעמדה של כל חצר ואז תשכך המחלוקת (לדוגמה חסידות תולדות אהרן).
לעיתים הפיצול נעשה בהסכמה בין האדמור"ים הטריים כמו בחסידות ויז'ניץ או בחסידות לעלוב.
חסידות ברסלב לא התפלגה רשמית למרות שיש פלגים שונים בחסידות ברסלב בגלל שאין לה הנהגת אדמו"ר מפטירת האדמו"ר הראשון והיחיד רבי נחמן מברסלב.
חצר סרגיי או בניין סרגיי הוא מבנה במתחם מגרש הרוסים בירושלים, שנקרא על שם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, בנו של הצאר אלכסנדר השני, אחיו הצעיר של אלכסנדר השלישי קיסר רוסיה ודודו של הצאר ניקולאי השני.
חצר סרגיי שוכנת ברחוב הלני המלכה 13 פינת רחוב מונבז, בקרבת רחוב יפו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 גברה מאוד הצליינות מהאימפריה הרוסית לירושלים.
ב-1882 הוקמה החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית, לצורך סיוע לעלייה לרגל לארץ הקודש ופיתוח מדעי המזרחנות, שיתוף פעולה הומניטרי עם עמי המזרח התיכון וכסוכנות לרכישת קרקעות ונכסים בארץ ישראל עבור הצליינים הרוסיים.
הדרך מרוסיה לירושלים נעשתה קלה וזולה יותר הודות להסכמים שעשתה החברה הפרבוסלבית עם חברות ספנות ורכבות ברוסיה.
הצליינים קיבלו כרטיסים מיוחדים במחירים זולים.
החברה אף דאגה להעברה נוחה ובטוחה של הצליין הרוסי מיפו לירושלים.
האכסניות במגרש הרוסים (שהוקם החל מ-1860) הורחבו, וכן החלו לבנות אכסניה נוספת בחצר אלכסנדר שליד כנסיית הקבר.
כאשר עלה מספר הצליינים על 2,000, שכרה החברה למענם מקומות לינה נוספים.
כדי להגדיל את מקומות הלינה רכשה החברה את המגרש שמצפון למגרש הרוסים ב-1886 כדי לבנות אכסניה חדשה.
המגרש היה ממוקם צמוד למתחם מגרש הרוסים, אך מחוץ לחומה שהקיפה אותו.
הבניין נחנך בשנת 1890 ונקרא "מגרש הרוסים החדש" או "בניין סרגיי" על שם הנסיך סרגיי, שהיה באותו זמן נשיא החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
בחנוכת הבית נכח אחיו של הנסיך סרגיי, אלכסנדר השלישי קיסר רוסיה שביקר באותו זמן בארץ עם אשתו, לרגל חנוכת כנסיית מריה מאגדלנה שבהר הזיתים.
חצר סרגיי שימשה כאכסניה והייתה המרשימה והמפוארת בין אכסניות הצליינים במגרש הרוסים היו במקום 8 חדרי לינה מסוג א', 8 חדרים מסוג ב' ו-4 אולמות לינה כלליים.
נבנו גם שני חדרי אוכל, מכבסה, מחסנים, חדר אורחים גדול וספרייה.
כעבור מספר שנים הוסיפו לבניין בית מרחץ.
אדריכל הבניין היה פרנק גיה (Frank Gia).
בין האורחים המפורסמים שהתאכסנו בבניין היו הנזיר גריגורי רספוטין והסופר המודרניסט אנדרי ביילי.
בחג הפסחא של שנת 1914 ביקרו כחמישה עשר אלף צליינים רוסים בירושלים, מספר שיא ביחס לשנים הקודמות.
הייתה זו השנה האחרונה שבה נראו צליינים רוסים כה רבים בירושלים, שכן חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עם מהפכת פברואר ב-1917 בה הוצאו להורג הצאר ובני משפחתו, ובעקבות עליית השלטון הקומוניסטי ברוסיה שהפכה לברית המועצות, פסק כמעט לחלוטין זרם הצליינים לארץ הקודש.
הייתה זו מכת מוות למגרש הרוסים, שהפך שומם.
קומץ נזירים נותר במקום, והוא שהחזיק את הכנסייה והמבנים.
עקב מיקומו האסטרטגי של מגרש הרוסים על אם הדרך ובקרבת העיר העתיקה, ביקשו הבריטים להשתמש בנכסים הרוסיים כמרכז שלטוני.
הבעלות על הנכסים התחלקה בין נכסים שנרשמו בבעלות ישירה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, נכסים שנרשמו על שם ממשלת הצאר הרוסי, ונכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית (שיורשי הנסיך סרגיי טענו לבעלות עליהם.
ב-1920 התפצלה הכנסייה הרוסית והוקמה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (שכונתה "הכנסייה הרוסית הלבנה") ואילו בתוך ברית המועצות המשיכה לפעול הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, בחסות המשטר הקומוניסטי (והיא כונתה "הכנסייה הרוסית האדומה").
הבריטים הכירו בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה וחכרו מהם את אכסניית הגברים, שהפכה לתחנת משטרה; את אכסניית הנשים שהפכה לבית הסוהר המרכזי בירושלים; ואת אכסניית המשלחת הדתית שהפכה בחלקה לבית משפט מקומי ובחלקה למשרד הבריאות; מעון הקונסול הרוסי שימש כבית יולדות.
ב"בניין סרגיי" הושכר חלק מהמבנה למשרדי ממשלה וחלקו המשיך לשמש את החברה הפרבוסלבית.
בשנת 1949 הכירה ממשלת ישראל בברית המועצות כיורשת של רכוש ממשלת הצאר בארץ ישראל.
תחנת המשטרה, בית המעצר ובית המשפט במגרש הרוסים החלו לשמש את מדינת ישראל, אך הקרקע הייתה חכורה.
בבניין סרגיי התמקם משרד החקלאות, בחלקו של הבניין ששימש גם את ממשלת המנדט.
מדינת ישראל הכירה בחזקתה של הכנסייה הרוסית הלבנה גם בנכסים שהיו בבירור בבעלות הכנסייה הרוסית, דוגמת כנסיות ומנזרים.
בפברואר 1951 הגיעה לישראל נציג החברה הפרבוסלבית ודרשו רישום והעברת נכסי החברה לרשותה.
ב-1952 הוחלט להעביר את ניהול הנכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית לידי האפוטרופוס הכללי, מאחר שהייתה מחלוקת על זהות בעלי החזקה וממשיכי דרכה של החברה.
ממשלת המנדט הכירה בקבוצה של גולים רוסים בפריז כמנהלי החברה, אך ברית המועצות לחצה על ישראל להעביר לה את הרכוש והנציגות הסובייטית בישראל אף הגישה תביעה משפטית.
עם זאת, בניין הקונסולים בצידו המזרחי של מגרש הרוסים הושכר באופן רשמי לאוניברסיטה העברית ב-1954.
ביולי 1960 החלה מדינת ישראל במשא ומתן עם הממשלה הסובייטית להסדרת הבעלות על הרכוש, והוא נמשך לסירוגין במשך מספר שנים.
על פי ההסכם שנחתם לבסוף ב-7 אוקטובר 1964, ישראל תשלם 4.5 מיליון דולר, שליש במזומן והשאר בפרי הדר וסחורות, עבור מה שהוגדר "רכוש חילוני", כלומר קרקעות ומבנים שאינם בשימוש הכנסייה.
יישום ההסכם נתקל בקשיים לאחר שקבוצה של יורשי הנסיך סרגיי הגישה תביעת בעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית.
בפועל הבעלות על בניין סרגיי מעולם לא הוסדרה וברית המועצות המשיכה לתבוע בעלות עד שנות ה-80 של המאה ה-20 והאפוטרופוס הכללי המשיך לנהל את הבניין.
הסדרת הבעלות הרוסית על המתחם
לאחר התפרקות ברית המועצות המשיכה רוסיה לתבוע בעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית בראשם בניין סרגיי.
בתחילת שנות ה-90 הביעה ישראל הסכמה להעביר את המבנה לרוסיה, תוך התחייבות שלא לפגוע בזכויות הדיירים.
בשנת 2007 התפרסם כי אנשי העסקים רומן אברמוביץ' וארקדי גאידמק יממנו את פינוי מתחם מגרש הרוסים כולו ויכסו את ההוצאות הכרוכות בהעברת בית המשפט, בית המעצר ומשרדי הממשלה במגרש.
זאת במסגרת מהלך שיזם ולדימיר פוטין להסדרת הבעלות והעברת האזור כולו לחזקת הפדרציה הרוסית.
ב-27 ביולי 2008 נענה בית המשפט המחוזי בירושלים לבקשת האפוטרופוס הכללי, להעברת בניין סרגיי לקניין המדינה בנוסף לכ-10.9 מיליון שקל, שהתקבלו במהלך השנים בעד השכירות בנכס.
הבקשה הוגשה לאחר שהוועדה המיוחדת להעברת נכסים לקניין המדינה המליצה להעביר את הנכס לקניין המדינה ולהפסיק את ניהולו על ידי האפוטרופוס, וזאת לקראת העברת הנכס לבעלות הרוסים.
מספר גופים משפטים, בהם הפורום המשפטי למען ארץ ישראל וחבר הכנסת מיכאל איתן פעלו למנוע את העברת המבנה לממשלת רוסיה, בטענה של פגיעה בריבונות ישראל על מרכז ירושלים.
הפורום ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, למנוע מראש הממשלה אהוד אולמרט לבצע מהלכים בלתי הפיכים לקראת סוף הקדנציה שלו היות ש"לא יהא זה נכון שראש ממשלה, שימיו בתפקיד ספורים ועננה כבדה של חשדות לשחיתות מרחפת מעל ראשו, יעסוק במשא ומתן וחתימת הסכמים מן הסוג הזה עם הפדרציה הרוסית".
הפורום ביקש להנחות את ראש הממשלה להימנע מלעשות כל צעד בלתי הפיך בטיפול במשא ומתן על בניין סרגיי או מבנים אחרים במתחם הידוע כמגרש הרוסים, עד אשר תיכון ממשלה חדשה בישראל.
במקביל החברה להגנת הטבע הצטרפה להתנגדות בטענה שהעברה פוגעת בזכויותיה במקום.
מזוז דחה את פנייתם והם עתרו לבג"ץ.
בתשובתה לבג"ץ הודתה המדינה שהמתחם מעולם לא היה בבעלות המדינה אלא רק בניהול האפוטרופוס.
ב-4 בפברואר 2009 הועבר האגף בחצר סרגיי שהיה בשימוש ממשלת ברית המועצות לפני מלחמת ששת הימים לבעלות ממשלת רוסיה.
ב-21 במרץ 2011 נודע כי ממשלת רוסיה הציבה בפני ראש הממשלה, בנימין נתניהו, את פינוי משרד החקלאות מהמתחם כתנאי לביקורו במוסקבה ב-23 במרץ.
נתניהו הורה על פינוי מיידי של המשרד עוד באותו היום.
באוגוסט 2012 הושלם תהליך מסירת השטח לממשלת רוסיה.
ב-18 ביולי 2017 נחנך המתחם מחדש לאחר שיפוץ יסודי, והפך למלון בוטיק (הכולל 22 חדרים ועוד שתי סויטות), מסעדה ומרכז מבקרים הפתוח לקהל ומספר את סיפורו של המקום.
בסרט "מישהו לרוץ איתו", על פי ספרו של דויד גרוסמן, שמשה חצר סרגיי לצילומים של מקום מגוריה של הנזירה תיאודורה.
חצר המטרה הייתה בית כלא בירושלים בתקופת בית המקדש הראשון.
האתר מוזכר בספר ירמיהו, ומסופר שהנביא ירמיהו נכלא בה בצו המלך צדקיהו.
"חצר המטרה" - היא "חצר השמירה" מהשורש נ.ט.ר.
התרגום הארמי של ספר ירמיהו מתרגם "בית אסיריא" - בית כלא.
בעת שהעיר ירושלים הייתה תחת מצור של הצבא הבבלי, ניבא ירמיהו על חורבן העיר, ובצו המלך צדקיהו נשלח לכלא זה.
מיקומה המדויק של חצר המטרה אינו ידוע.
בספר ירמיה מסופר שהייתה "בתחום בית מלך יהודה", ועל כן חוקרים משערים שמקומה הייתה באזור ירושלים בתקופת הבית הראשון - עיר דוד, העופל או העיר העליונה.
בספר נחמיה מסופר כי בקרבת מקום היה שער בחומה:
החל מסוף ימי הביניים זיהו עולי רגל יהודים ויהודי העיר העתיקה את חצר המטרה במערה הנמצאת מחוץ לחומת העיר העתיקה, סמוך למערת צדקיהו, בין שער שכם ושער הפרחים.
האר"י הצביע על מערה זו כקבר ירמיהו.
וכן המערה והקבר בה תוארו על ידי עולי רגל יהודיים שהגיעו לעיר, כגון הקראי שמואל בן דוד שביקר בעיר בשנת 1641. וזאת על אף מסורות אחרות הממקמות את הקבר במצרים.
רבי משה ירושלמי ביקר במקום בשנת 1769, ובתאורו את המערה אינו מזכיר קבר במקום.
אזכורה הראשון של המערה בספרות הערבית הוא בכתביו של הגאוגרף המוסלמי אלמקדסי, המתאר אותה במאה העשירית בשם "ג'ב ארמייה" - "כלא ירמיהו", ומכנה את השער הסמוך (שער הפרחים) "באב ארמייה" - שער ירמיהו.
החוקר האירופי זצן, המבקר בעיר בשנת 1806 מציין כי תושבי העיר המוסלמים קוראים למערה "ח'בא ארמייה א נבי" - מחבוא ירמיה הנביא.
בימי הביניים התגוררו במערה נזירים מוסלמים בני כת אלאדהמיה, והם כונו "החיים מתחת למתים" בשל בית הקברות המצוי מעל המערה.
המערה נמצאת מצפון לעיר-העתיקה בקרבת שער שכם.
כיום שוכן במקום (מזה כ-60 שנה) מחסן לפירות וירקות, בחדרים במערה שהוסבו למחסנים הסגורים בשערים.
הגישה למקום היא מאחורי תחנת האוטובוסים ברחוב סולטאן סולימאן.
הכניסה היא מתוך סמטה קטנה מזרחית לגדר תחנת האוטובוס.
חֲצַר הַמִּשְׁכָּן הייתה החצר שסביב המשכן אשר שמשה לעבודת הקרבת הקורבנות.
אורכה של החצר היה מאה אמות (כ-50 מטרים) ורוחבה חמישים אמות (כ-25 מטרים).
בחצר הוצבו מזבח הנחושת והכיור.
סביב החצר הייתה גדר של קלעים (מעין רשת) התלויה על 56 עמודי עצי שיטים.
השטח של החצר מהווה גם מקור לכך שמקום ששטחו הוא בית סאתים, שהוא 5,000 אמות רבועות, מותר לטלטל בו בשבת.
מידות החצר מפורטות בהנחיות שניתנו למשה רבנו לבניית המשכן, בספר שמות:
מבנה אוהל מועד עצמו, שאורכו היה שלושים אמות ורוחבו 10 אמות, היה ממוקם במרחק 20 אמות מהגדר המערבית של המשכן, ו-20 אמות מהגדרות הצפוניים והדרומיים.
חצר המשכן הייתה מחולקת איפוא לשני "חלקים" מחצית החצר (50 על 50 אמות) בו נמצא מבנה האוהל, והמחצית השנייה (50 על 50) בה נמצא המזבח.
המזבח עצמו היה ממוקם 10 אמות מפתח האוהל.
מפשט הפסוקים נראה שגובה גדר הקלעים הייתה 5 אמות.
וכך כתוב: וכך אכך דעת רבי יהודה בתלמוד.
אך דעת רבי יוסי היא, שגובה הקלעים היה 15 אמה.
הסיבה לכך היא שלדעתו, מזבח הנחושת היה גבוה 10 אמות, ולא ניתן להגיד שכל העם יראה את הכהנים בעבודתם.
וכך גם מובא בספר "מעשה חושב" פרק ה' סעיף ב': "גובה הקלעים חמש עשרה אמרה: וזהו גובה החצר." את הפסוק "וְקֹמָה חָמֵשׁ אַמּוֹת שֵׁשׁ מָשְׁזָר" - מסביר רבי יוסי, שזה גובה הקלעים היתר על גובה המזבח.
לחצר המשכן היה פתח הפונה לצד מזרח שרוחבו 20 אמות.
הפתח מוקם במרכז הצלע המזרחית של החצר, עם 15 אמות מכל צד.
לפני הפתח עמד מסך שרוחבו 20 אמות, וייתכן שגם גובהו היה 20 אמות- גבוה יותר מהגדר עצמה.
גדר קלעים שאורכה 280 אמות הקיפה את חצר המשכן.
קלעי החצר היו עשויים רשת שש שזורה - ההסבר הניתן לעשייתה כרשת - כי אם היה מדובר בגדר בד אטומה או גדר קרשים, היו הרוחות החזקות עוקרות את הגדר ממקומה.
הגדר הייתה תלויה על 56 עמודים.
אורך הגדר בצידו הצפוני של המשכן היה 100 אמות, בצידו המערבי 50 אמות, בצידו הדרומי 100 אמות ובצידו המזרחי - שני מקטעים של 15 אמות וביניהם פתח המשכן.
הקלעים היו מחוברים למיתרים, שחוברו לקרקע באמצעות יתדות נחושת, כדי שלא יעופו.
בנוסף לכך, הם חוברו לעמודי הגדר בעזרת "קונדסין" - מן מוטות, שחוברו לעמודים בעזרת ווים.
העמודים עצמם היו עשויים מעץ שיטה.
עוביים של העמודים היה אמה על אמה וגובהם 15 אמות לדעת רבי יוסי ו5 אמות לדעת רבי יהודה (כגובה הקלעים).
הם היו מחושקים בחישוקי כסף לנוי - אך לא מצופים לחלוטין, כך שניתן היה לראות את העץ.
הם עמדו על הרצפה בעזרת אדני נחושת שבהם היו העמודים תקועים, כל עמוד באדן אחד.
בראש העמודים היו ראשי כסף בהם היו הווים שעליהם נתלו הקלעים.
בדופן הדרומית והצפונית, שאורכן 100 אמה, היו 20 עמודים ובפאה המערבית, שאורכה חמישים אמה, היו 10 עמודים.
העמודים עמדו ברווח של ארבע אמות בין עמוד לעמוד.
בפאה המזרחית של הגדר היו שני מקטעים של 15 אמות - המוחזקים על ידי שלושה עמודים כל אחד, כשבאמצע מסך שער החצר, מוחזק על ידי ארבעה עמודים.
בשער החצר ניצב המסך שהוחזק על ידי ארבעה עמודים -שהיו תקועים באדני נחושת- ורוחבו 20 אמה.
לדעת רבי יהודה, גובהו היה 5 אמות, אך לדעת רבי יוסי, גובהו היה 15 אמה (כגובה גדר הקלעים) וייתכן שהיה 20 אמה.
חצר ראשונים היא החצר של קבוצת דגניה א' שנבנתה בשנת 1912 בעת שחברי הקבוצה עברו מאום ג'וני ליישוב הקבע שלהם סמוך למוצא הירדן מהכנרת ושוחזרה בשנות השמונים של המאה העשרים.
חצר הראשונים נבנתה בצורה דומה לחצרות במקומות אחרים כמו בבן שמן, כנרת וסג'רה במתכונת של חוות גרמניות לפועלים.
המבנים מוקפים חומה, גדר ושער כניסה.
קירות הבניינים בעובי של כחצי מטר בנויים מאבן בזלת מסותתת מבחוץ ומטויחת מבפנים.
הגגות מכוסים רעפי חרס שצבעם אדום.
במקום נבנו רפת, מחלבה, אסם, לול מחסנים ובתי מלאכה ובאמצע שובך יונים.
מחוץ לחצר נבנו חדר אוכל, מקלחת, בית מגורים גדול ומפואר בעל שתי קומות לו גג רעפים.
החצר נבנתה על ידי יוסף טריידל ואליהו קראוזה.
המקום שופץ ושוחזר בשנות השמונים של המאה העשרים, כשמלאו לדגניה שבעים שנה.
במקום הוקם מוזיאון המציג את ראשיתה של דגניה מימי הקומונה החדרתית שהלכה להתיישב באום ג`וני ועד יישוב הקבע וההחלטה על השם דגניה.
מטרת המקום היא להנציח את ראשוני דגניה שהיו הגרעין הראשון להגשמת רעיון הקבוצה.
בנוסף במקום הוקמו גם אולם לזכרו של יוסף בוסל, ספרייה, ארכיון וחדר הנצחה.
השטח המרכזי של החצר רוצף וגונן.
את תוכנית השחזור והשיפוץ הכין האדריכל אלכס קשטן.
נעשה שימוש בחומרי הבניה המקוריים, עצים שניטעו בעת שנבנתה החצר המקורית והוצבו בסביבה כלים חקלאיים ישנים לקישוט ולתצוגה.
המקום משמש גם כמקום לעריכת טקסים ציבוריים ולחגיגת אירועים קבוצתיים.
חצר הכבוד הוא מונח באדריכלות המתאר חצר בעלת שלושה צדדים, הנוצרים כאשר המבנה המרכזי מאוגף על ידי שני מבנים סימטריים המכילים חדרים משניים.
קומת הקרקע בבתי הכפר הסימטריים שהיו נפוצים במערב אירופה במאה ה-16 נבנתה בצורת האות U, כך שדלת הכניסה הראשית הייתה "מוגנת" על ידי שני אגפים של הבית.
אולם חצרות הכבוד הרשמיות הראשונות החלו להופיע בארמונות ובאחוזות הגדולות של אירופה במאה ה-17, ושימשו כאזור הגישה הראשי וככניסה הטקסית למבנה.
מבחינה טכנית אפשר להשתמש במונח באשר לכל בניין גדול שבו יש חצר סימטרית הבנויה באופן זה, ודרכה נכנסים האורחים המכובדים.
דוגמאות לחצר הכבוד ניתן למצוא ברבים מן המבנים הבולטים של אדריכלות הבארוק האירופית.
בין השאר ניתן למנות את פאלאצו פיטי, אחד המבנים הראשונים מהמאה ה-16 שבהם היה אלמנט זה, וארמון ברבריני.
דוגמאות נוספות לכך ניתן למצוא בארמון בקינגהאם וארמון בלנהיים שבאנגליה, וארמון ורסאי שבצרפת.
בקנה מידה עירוני צפוף הרעיון של חצר הכבוד בא לידי ביטוי במבנים רבים בפריז.
במקומות האלה חזית הרחוב של הבית עוצבה כסדרה של מבנים שאינם כמו האגפים, אך עם מעברים גדולים שדרכם נכנסו הכרכרות אל חצר הכבוד שמאחור.
במקומות צפופים יותר אחד הקירות המאגפים היה יכול להיות קיר פשוט, שאיזן את האגף הנגדי שהכיל משרדים ואורווה.
בערים בעלות צפיפות אוכלוסין גבוהה אין כמעט בתים פרטיים שבהם יש חצר כזאת.
חצר שטרויס (כיום רח' הע"ח 20), היא מבנן של כ-30 דירות ובית מדרש בלב שכונת מוסררה בירושלים, שהקים הנדבן שמואל שטרויס מקרלסרוהה שבגרמניה, ונקראת על שמו.
שמואל שטרויס (1847–1904) היה נינו של רבי יצחק זקיל לייב וורמסר ("הבעל שם ממיכלשטט"), וחותנו של יעקב רוזנהיים, מייסד אגודת ישראל.
את הונו עשה בעסקי בנקאות.
למרות היותו בן התרבות הגרמנית הוא נמשך ליהדות המזרח-אירופית ובמיוחד לתנועת המוסר ולראשיה.
הוא תמך כלכלית במוסדות תורה ובתלמידי חכמים, ולפי עדות חתנו הרב רוזנהיים הוא פיזר לצדקה "הרבה יותר מחמישית מהונו".
שטרויס התקרב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ואף תרם ל"בית התלמוד" בקלם 6,000 רובל.
בשנת תרנ"ד (1894), עם מותה של אשתו, החליט שטרויס ליזום פעולת צדקה לעילוי נשמתה.
הוא בחר ברבו הרב יעקב שור לשליחו ומימן את נסיעתו לארץ ישראל, במטרה לעזור במפעל יישובה.
הרב שור נסע לירושלים מצויד בכספו של הרב שטרויס.
זיקתו של שטרויס לרוח המוסר של "הסבא מקלם" הביאה להחלטה לתרום את הכסף להקמת קומפלקס דירות מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונת מוסררה, עבור משפחות רבנים מאנשי תנועת המוסר.
במרכז חצר שטרויס הוקם במימונו של שטרויס מבנה לישיבת אור חדש, שנוסדה על ידי קבוצה מתלמידי "הסבא מקלם" בראשות הרב שמואל הלל שינקר והרב ברוך מרקוס.
חצר שטרויס הפכה להיות מרכז של תורה ומוסר בירושלים.
במקום התגוררו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא והתיישבו בירושלים, ובהם: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי צבי לויטן, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, אחיו של "הסבא מקלם".
הקשר של השכונה לתנועת המוסר היה חזק כל כך עד שנהגו לומר בדרך הלצה כי מקור שם השכונה 'מוסררה' הוא מן המילה 'מוסר'.
קבוצה מיהודי ירושלים, קבעו אף הם את מקום לימודם בחצר, ונודעו אף הם בהתמדתם ובהנהגות פרישות ומוסר.
ביניהם הרב מאיר הלר, הרב צבי הירש ויספיש (נכדו של הרב נחום משאדיק), הרב שמואל תפילינסקי, הרב יונה ראם, הרב אליהו ברוך פרלמן, הרב חייקל מילצקי, הרב יהודה הולצמן והרב זליג לייב לוין.
בין תושבי חצר שטרויס: הרב צבי פסח פרנק.
בין ילידי המקום: הרב שמחה זיסל ברוידא, ראש ישיבת חברון (בן משפחת "הסבא מקלם") והרב חיים יעקב גולדוויכט, ראש ישיבת כרם ביבנה.
במלחמת ששת הימים הבניין ניזוק, וקומתו העליונה נשרפה מפגיעת פגזים ירדניים.
דיירי קומה זו פונו לשכונה אחרת, והוחלט להרוס את הבניין כליל.
תוכניות ההריסה התעכבו, ובשלהי שנות ה-90 הוקמה במבנה ישיבה בשם לב ירושלים.
נכון ל-2011 מתגוררים תלמידי הישיבה בבניין, והוא אף שופץ מעט על ידם, כולל ריצוף, סיוד הקירות ובניית חדרי שירותים.
שמו של שמואל שטרויס הונצח בכיכר שבצומת הרחובות שבטי ישראל-הנביאים בירושלים, סמוך ל"חצר שטרויס".
"חצר תל-חי" או "חצי תל -חי וברווז קטום ראש" (1978) הוא ציור מאת הציירת הישראלית תמר גטר.
הציור מהווה חלק מסדרה של עבודות, שנוצרו בין השנים 1974-1978 ועושות שימוש בדימוי של תל חי.
"חצר תל-חי" עשוי כרישום גיר על גבי בד כהה, המעניק לציור מראית עין של לוח כיתה.
בחלקו העליון של הבד, מתחת לכתובת "חצר תל-חי", מופיע רישום של מבנה, הדומה לאחד האגפים בחצר תל-חי.
המבנה מתואר בעזרת שימוש באיזומטריה.
בחלקו התחתון של הבד מופיעים שני מבנים תלת-ממדים מלבניים, היכולים להתפרש כאבוסים.
בתחתית הבד מופיע רישום של ברווז המשורטט בקו מתאר וראשו נקטע בשולי הבד.
בעוד העבודות המוקדמות ב"מחזור תל-חי", כפי שהגדירה אותן גטר, "חוות את הפרספקטיבה כאידאה אלימה", הרי עבודה זו מציבה בפני הצופה את התפרקות הפרספקטיבה ההיסטורית ואת הפיכתה לייצוג חלקי.
הדבר בא לידי ביטוי בחוסר העקביות בשימוש בה.
בתיאור האבוסים, לדוגמה, נעשה שימוש בנקודת מגוז שונה לכל אחד מן האבוסים.
בנוסף, גטר השתמשה בקנה מידה שונה לתיאור הציפור לתיאור המבנה.
בראיון מאוחר תיארה גטר את משמעות הדימוי של תל-חי בעבודותיה:
הציור הוצג בתערוכה "ציורים 1977-78", שנערכה במוזיאון ישראל ביולי-אוגוסט 1978. בשנת 2010 הוצג הציור בתערוכה הרטרוספקטיבית של גטר במוזיאון תל אביב לאמנות.
החל משנה זו מוצג הציור גם כחלק מתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
חֲצַר שׁוּעָל הייתה עיר בנחלת שבט שמעון בנגב יהודה, על פי המסופר בספר דברי הימים, ובספר יהושע:בתקופת שיבת ציון הייתה חצר שועל אחת הערים שהתיישבו בהם שבי ציון, על פי המסופר בספר נחמיה:
לגבי אזכור העיר חצר שועל ברשימת ערי בני שמעון, מרטין נות סבור שמדובר בתוספת ברשימת ערי שמעון, והוא מביא ראיה לדעתו זו, שבדברי הימים בא שמו של מקום זה בלא אות היחס ב'; אבל הזכרת המקום ברשימת ערי נגב יהודה מבטלת את סברתו, לפי דעת שמואל ליונשטם.
במאה ה-20 סברו חוקרים שחצר שועל הייתה בסביבות באר שבע, מבלי שהצביעו על אתר מסוים.
אין ממצאים ארכאולוגיים שמסייעים לזיהוי.
חֲצַר סוּסָה או חֲצַר סוּסִים היה יישוב מקראי.
יש הסוברים, כי הוא היישוב המקראי סנסנה, המוזכר בספר יהושע.
בספר יהושע הוא נזכר כשייך לנחלת שבט שמעון:
בספר דברי הימים מוזכר היישוב בשם "חצר סוסים", לצד יישובים אחרים בנחלת שבט שמעון, עד תקופת המלוכה:
במאה ה-20 הציעו חוקרי המקרא וארץ ישראל, לזהותו במספר אתרים: בח'רבת אבו סוסין מדרום מזרח לתל אל פארעה, או בח'רבת סוסיֶה הסמוכה לאשתמוע, אולם שאינה בנחלת שבט שמעון.
חצר פנימית היא שטח המגודר בבניינים ופתוח אל השמים.
חצרות פנימיות שימשו כמקומות מפגש עיקריים באכסניות ובמבני ציבור.
חצרות פרטיות המוקפות בחומות או בניינים קיימות בארכיטקטורת המגורים מן התקופה שבה החלו אנשים להתגורר בדירות.
החצרות הפרטיות הקדומות נבנו באיראן ובסין ומתוארכות עד לפני 3,000 לפני הספירה.
הן שימשו למטרות רבות, בהן בישול, שינה, עבודה, משחקים, גינון, ואזור שמור עבור בעלי החיים של בעלי המבנה ואורחיהם.
לפני שהיו חצרות פנימיות, מקור אש הובער באזור מרכזי בבית, ורק חור קטן בתקרה אפשר לעשן להיפלט מחוץ למבנה לאוויר הסביבה החיצוני.
במשך הזמן, הפתחים הקטנים הוגדלו, ולבסוף הובילו לפיתוח של החצר המרכזית הפתוחה.
בתים עם חצר פנימית שכיחים יותר באקלים ממוזג, היות שחצר מרכזית פתוחה יכולה להיות כלי עזר חשוב לקירור הבית במזג אוויר חם.
עם זאת, בתי חצר נמצאו גם באקלים קשה יותר, בשל הפרטיות, התאורה, האוויר, השלווה והביטחון שהיא מעניקה.
באור שהייתה עיר-מדינה עתיקה בדרום מסופוטמיה, נבנו בתים בשתי קומות סביב כיכר פתוחה, ב-2000 לפני הספירה.
בקומת הקרקע היו המטבח, חלל העבודה והחללים הציבוריים ובקומה העליונה היו החדרים הפנימיים.
האזור המרכזי הפתוח בווילות הרומיות כונה אטריום, ותפקידו היה להחדיר אור אל מרכז המבנה, ולנקז את מי הגשמים אל בריכה מרכזית המכונה "אימפלוויום" (Impluvium).
בתים אלה שולבו לעיתים קרובות באזור פתוח נוסף, גן, שהיה מוקף בשורות עמודים בסגנון יווני ויצר שביל סביב ההיקף של החצר.
חצר פנימית במזרח התיכון משקפת את השפעות הנוודים על האזור.
במקום חדרים המיועדים לבישול, שינה, וכו' באופן רשמי, הפעילויות השונות הועברו ממקום אחד לשני במבנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולמיקומה של השמש.
לעיתים קרובות הגגות השטוחים של מבנים אלה שמשו לשינה במזג אוויר חם.
בחלק מהתרבויות האיסלמיות חצרות פרטיות ספקו מרחב חיצוני עבור הנשים, בו הן יכלו להרגיש חופשיות ולהישאר מוסתרות מהרחוב.
בבית חצר סיני מסורתי, נבנו מספר בתים סביב כיכר.
כל בית היה שייך למשפחה אחרת, ובתים נוספים מוקמו מאחוריהם כדי להכיל בני משפחה נוספים.
החצר הסינית היוותה מקום של פרטיות ושלווה, כמעט תמיד שולב בה גן ואלמנט של מים.
במקרים מסוימים, נבנו בתים עם חצרות מרובות שמגבירות את הפרטיות.
זרים היו מתקבלים בחצר החיצונית ביותר, והחצרות הפנימיות יותר היו שמורות לחברים קרובים ובני משפחה.
חצר גליציה היא מתחם של מספר בתים וישיבה הנמצא על גגות השוק ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, סמוך לרובע היהודי מעל הרחוב בית הבד ומערבית לחצר רייסין.
החצר היא חלק קטן ממתחם גדול יותר שכלל עשרות דירות ושני בתי כנסת שהיו מאוכלסים עד 1936 ביהודים.
המתחם היה שייך בחלקו לרב יעקב מרדכי הירשנזון (אביו של הרב חיים הירשנזון), ובחלקו לכולל גליציה.
כיום בשולי המתחם מתגוררות ארבע משפחות יהודיות וממוקמת בו "ישיבת אדרת אליהו" בבית הכנסת ציון המצוינת.
חצר גליציה נרכשה בשותפות על ידי הרב מרדכי יפה והרב יעקב מרדכי הירשנזון.
לאחר פטירת הרב יפה, מכר הירשנזון את חלקו ליורשי הרב יפה שהגיעו להסכמה עם הרב הירשנזון, שיאפשר כניסה לחצרם דרך חצר הירשנזון שתחת אפוטרופסותו.
לאחר מכן מכרו היורשים את החצר לר' שמואל משה מבלזוב, ואז התעוררו חילוקי דעות סביב זכות המעבר.
רוכשי החצר היו משה שמואל ואשתו צפורה מבלזוב, שעלו מגליציה.
הבלזובים הקדישו את החצר לכולל חסידי הקיר"ה (נתיני הקיסרות האוסטרו-הונגרית - שנקראו על שם ראשי תיבות: הקיסר ירום הודו) - שהוא "כולל גליציה".
קרוב לשנת ה'תרמ"ו 1886 הוקם בחצר גליציה בית כנסת "ציון המצוינת" על ידי יהודים שעלו מגליציה.
הבניה בוצעה בתרומתם של שמואל משה וצפורה מבאלזוב מפולין.
בית הכנסת נחרב בידי פורעים ערבים, בשנת ה'תרצ"ו 1936.
בשנת 1869 הקימה שרה ביילה הירשנזון (אשתו של ר' יעקב מרדכי) מאחורי "חצר גליציה" את אחד מגני המשחקים הראשונים בירושלים, שם שיחקו רבים מילדי העיר העתיקה.
בשנת ה'תשל"ט 1979 נוסדה אגודת "עטרה ליושנה".
בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה האגודה את החזקה מהמדינה על שיקום החצר, ובשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי.
בשנת ה'תשמ"ח קיבלו הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה, והמשפחה החלה לשקם את החצר כולה.
בין המשפחות שמתגוררות כיום בחצר, משפחת זילברמן.
כיום החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי יוזמת "טיילת גגות" שתכלול את חצר גליציה.
חצר ראנד הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, בצמוד לשוק הכתנים וסמוך להר הבית.
בשנת 1833 התיישב בחצר השד"ר יהוסף שוורץ, מראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה.
בשנת 1901 (תרס"א), רכש את החצר כולה מנחם מנדל ראנד, והתיישב בה עם משפחתו.
ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ונימק:
במקום פעל בית כנסת, שגג ממנו ראו את המקום המקדש.
בעקבות התנכלויות פורעים ערבים, בשנות ה-20 נטשו יהודים רבים את האזור.
כתוצאה מכך נסגר בית הכנסת.
בשאר הדירות בחצר כ-30 משפחות יהודיות, ביניהם רבנים נודעים, וחלקם אברכים עניים שהתגוררו בחצר בחינם.
במרתף היה היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים.
בחצר התגוררו יהודה לייב גאנץ - מקים ומנהל תלמוד תורה "זית רענן" ונפתלי חיים הורביץ - בנו של בעל האמרי נועם ותלמידו וחתנו של רבי חיים מצאנז; וכן הרב שניאור זלמן פרדקין.
בעיתון 'המוריה' משנת 1912 נכתב בהרחבה על בית ראנד:
בפרעות תרפ"ט (1929), החצר נשדדה ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהן וכל רכושן, לאחר מכן עברו לבתי ראנד, בירושלים המערבית.
בראשית המאה ה-21, הבית נמצא בבעלות "הקדש בתי ראנד".
במספר דירות בקומה השנייה של השוק מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת ירושלים.
חצר הירשנזון הייתה מתחם מגורים יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה.
החצר שכנה בקצהו המערבי של "רחוב חברון" (כיום ידוע בשמו הערבי "מעלה חלדיה"), המוליך משוק הכתנים ("החנויות") במזרח, אל השווקים העתיקים במערב.
החצר ממוקמת ממזרח לחצר גליציה, וממערב לחצר רייסין.
מייסד החצר והרוח החיה שבה היה הרב יעקב מרדכי הירשנזון.
החצר נקנתה בשנת 1869 ונרשמה על שם הרב אליהו גוטמכר.
החוקרת שושנה הלוי מציינת בספרה "פרשיות בראשית תולדות היישוב הישן" כי מפעלים חשובים ביותר בתולדות ההשכלה, נוסדו בחצר הירשנזון.
במאה ה-21, תיאטרון "מעורב ירושלמי" מציג בחצר חלקים מסיור תיאטרלי ומודרך בנושא "נשים שהיו לאגדה".
חצר הירשנזון שכנה במעלה רחוב חברון דאז (כיום רחוב חלדיה) – ממערב לחצר כולל רייסין.
מן הצד השני ממערב, גבלה החצר בשלושת השווקים העתיקים: "שוק הצורפים", "שוק הבשמים" ו"שוק הקצבים".
וגם הגג של שוק הצורפים הסמוך.
החצר כללה מספר בתים, ששימשו למגורי משפחתו של ר' יעקב מרדכי, ולישיבה שהקים.
בנוסף מספר בתים נוספים הושכרו בזול למשפחות יהודיות.
שרה ביילה הירשנזון (אשתו של ר' יעקב מרדכי) הפכה את החצר ממקום עזוב ומוזנח, למקום מטופח ופורח.
הירשנזון נטעה בחצר עצי פרי, בנוסף, הקימה על גג השוק (מאחורי חצר גליציה) גן משחקים לילדים, אחד הראשונים בעיר העתיקה.
שם שיחקו ילדים יהודים מכל העיר העתיקה.
מקורות משנת תרמ"ט מתארים את החצר: *.
במשך תקופה ארוכה שמשה חצר הירשנזון ככניסה היחידה לחצר גליציה.
בשנת ה'תרס"ט כתב לונץ על החצר ב"לוח ירושלים":
חצר הירשזון הייתה מרכז תרבותי של ממש באותה תקופה.
מלבד הישיבה, פעלו בחצר שני בתי דפוס ושני העיתונים שנדפסו בהם, ובה נוהלה מערכת 'הצבי'.
בחצר הירשנזון גם תוכננו כמה מהמפעלים הלאומיים של תחיית הלשון, ועד הלשון וחברת 'שפה ברורה" שע"ד ליפשיץ היה מנהלה."
בירושלים של שנות ה-70 פעלו 2 בתי דפוס בלבד והודפסו 2 עיתונים בלבד.
ר' יעקב מרדכי שלח את בנו שהיה באירופה, להשיג עבורו רישיון להפעלת בית דפוס ולהוצאת עיתון.
החוקרת שושנה הלוי חשפה את המכתב ששלח יעקב מרדכי לבנו
בשנת ה'תרמ"ב (1882) החל ר' יעקב מרדכי להפעיל בחצר מכונת דפוס משוכללת, אותה רכש ממשפחת ב"ק.
בין השאר הודפס בבית הדפוס עיתון הצבי.
מלאכי, כותב שהעיתון תרם להפיכת החצר למרכז תרבותי שאירח רבים מאנשי ההשכלה של ירושלים.
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נסגר בית הדפוס.
הירשנזון יצא למסע לגרמניה כדי לאסוף כספים להקמת ישיבה בירושלים.
הרב אליהו גוטמאכר שתמך ברעיון מסר להירשנזון "איגרת קודש" הקוראת לתרום להקמת הישיבה.
כחלק מהשליחות התקבל הירשנזון לראיון אצל הקנצלר של גרמניה, ביסמרק, ואף קיבל נתינות גרמנית.
הישיבה שהוקמה בחצר הירשנזון נקראה "סוכת שלום ולאחר מכן "מאור יעקב".
תלמידי הישיבה היו בני גילים שונים.
התלמידים נהנו מתמיכה כספית קבועה שחלקה הגיעה מהשכרת הבתים בחצר.
ראש הישיבה הירשנזון, נקט בגישה חינוכית - סלקטיבית, בעלת אוריינטציה הישגית, שהייתה חדשנית במושגי עולם התורה הירושלמי.
הרב גוטמאכר לקח על עצמו את החזקת הכלכלית של הישיבה, ולשם כך פרס רשת שליחים וגבאים בכל רחבי אירופה, וכמו כן כתב ופרסם רשימה של תקנות הנוגעות לאופן הנצחת התורמים.
בשנת תר"ל (1870), החליטו מנהלי הישיבה לשנות את שמה ל"שנות אליהו" לכבודו של הרב גוטמאכר.
בכ"ד בתשרי ה'תרל"ה (1875), נפטר הרב גוטמאכר.
בישיבה נערכה אספת - אזכרה רבתי, בהשתתפות מאות ממוקיריו.
לאחר מכן הוחזקה הישיבה, על ידי שני בניו, רבי יצחק ורבי חיים.
חצר רייסין היא מתחם מגורים יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, בפינת הרחובות מעלות אל-ח'אלידיה ואל קירמי, מזרחית לחצר גליציה, שהוקם בידי כולל רייסין במאה ה-19.
בחצר מתגוררות כיום 6 משפחות יהודיות.
חצר רייסין שוכנת ברובע המעורב המכונה גם רובע חברון.
תחומי הרובע הם רחובות מעלה חלאדיה, הסראיה ואל קירמי.
החצר נרכשה בידי כולל רייסין (של הפרושים) בתרומתו של ר' סעדיה שור ממוהילב במאה ה-19.
במאה ה-19 התגוררה בחצר משפחת וולפנזון שניהלה בחצר אכסניה והשכירה בה דירות.
בחצר פעלה במשך עשרות שנים טחנת קמח תת-קרקעית, בבעלות משפחת וולפנזון ובניהולה של רבקה וולפנזון.
הטחנה שימשה נקודת מוצא של אנשי הגורדיה היהודית החשאית של ירושלים, לפעולותיהם.
זאב וולפנזון, היה עסקן ירושלמי שמוזכר בדברי תולדות היישוב היהודי.
זאב עסק בתחומי פעילות רבים: מדפיס, מגיה ורב-בנאי וסוחר, שד"ר ודיפלומט.
בנוסף היה איש כולל רייסין ושימש במשך שנים בתור הממונה על הכולל.
בשלהי המאה ה-19 התגורר במקום הישיש הרב אברהם יצחק הומינער מברעזין.
גבאי המקום ומגיד השיעורים היה אחיינו הרב שמואל הומינר ממייסדי שכונת מאה שערים ובית היתומים דיסקין.
בשנת 1905 הקימה "לשכת ירושלים" של ארגון בני ברית גן עברי בעיר העתיקה, צמוד לחצר רייסין.
ככל הנראה היה זה גן הילדים הראשון בעיר העתיקה.
בשנת 1993 שבו 2 משפחות יהודיות להתגורר בחצר.
בסוף שנת 2013 נכנסו למקום שלוש משפחות יהודיות לאחר שנים ארוכות של דיונים בבית המשפט.
בשנת 2014 התווספו 2 משפחות יהודיות שעברו לגור באולם טחנת הקמח.
בשנת 2019, לאחר מאבקים משפטיים ארוכים, נכנסה משפחה יהודית לדירה נוספת ואחרונה בבניין ובכך הושלמה גאולתה של החצר כולה.
בחצר רייסין פעל בשנות ה-20 בית המדרש קהלת ישרון, בית כנסת ליטאי של פרושים בנוסח הגר"א.
ליד בית הכנסת פעלה חנות לטחינת קפה של חיה בלומקה.
יהודה מוטס יליד הרובע מתאר
חצר החבצלת הייתה אזור מגורים יהודי ברחוב הדגל ברובע המוסלמי בעיר העתיקה.
החצר שכנה בין רחוב הויה דולורוזה למעלות המדרשה, סמוך לארמון הגבירה טונשוק.
בחצר היה בית הדפוס שבו הודפס עיתון החבצלת ומכאן שם החצר.
החצר הייתה שייכת לישראל ב"ק שהתגורר בה עם משפחתו.
מלבדו התגוררו במתחם משפחות יהודיות נוספות, בהם עורך החבצלת ישראל דב פרומקין, רבי משה אהרון הדיין מבריסק, ושלום מימון - ספרדי בעל חנות לגיהוץ תרבושים בשוק הבשמים.
אליעזר בן-יהודה שהתגורר במקום, החזיק גם חדר עבודה, בו ערך את "מפעל העברית" שלו.
ישראל דב פרומקין הקים בחצר בית דפוס, בכספיו של משה מונטיפיורי כחלק מתוכנית ה"פרודוקטיביזציה" שלו.
עיתון החבצלת שהודפס בו, פעל גם כפרסומת חשובה לבית הדפוס.
הדפוס שכן במספר חדרים שבקצה הקומה האמצעית.
ר' יהודה גרובר - המכונה 'יודא', תושב 'בית שערי הכותל' - ניהל בפועל את הדפוס.
בנו, אליעזר גרובר עבד בדפוס, ובסופו של דבר רכש את בית הדפוס.
הבן איש חי שלח לדפוס זה את כתב-היד של ספרו, והוא הודפס במקום.
בצידה הדרומי של הקומה האמצעית פעל בית כנסת.
בבית הכנסת התפללו "כמנהג חסידי חב"ד".
בית הכנסת שימש גם כמקום חלוקת פתקאות ה'קמחא דפסחא' שהעניק ישראל דב פרומקין לנזקקים, אשר קיבלו תמורתן מצות במאפייה, ויין לארבע כוסות אצל שלמה שיינקר המוזג ברחוב חברון.
בעיתון 'המוריה' משנת 1912 נכתב כי הבית בחצר החבצלת היה בן 3 קומות, אך היה בנוי בצורת מדרגות כך שגגה של קומה אחת שימש חצר לקומה שמעליה.
בקומה התחתונה גר משרת ערבי וכן דיירים יהודים ונוצרים.
כשהורחב בית הדפוס היו שם מחסני נייר, ספרים וכריכיה.
מהחצר התחתונה הובילו מדרגות לגינה, שבה היו עופות, עז וחמור.
החצר התיכונה הייתה החצר של בית הדפוס.
החצר העילית לא הייתה מרוצפת ולא נטועה.
ליד הקיר השמאלי שלה נמצאה ערימת אבנים גדולה, שממנה אפשר היה לעבור, דרך פרצה בקיר, לבית הגדול של החוסיינים.
ליד הכניסה היה מרתף ששימש יקב ואסם, מחסן למצרכים שונים, כמו עצי הסקה, שמן וכדומה.
ממול למדרגות נמצאו חלונות בית הכנסת, שהיה החדר האמצעי של החצר האמצעית.
השופט גד פרומקין שגדל כילד בחצר, מתאר:
חצר דיסקין הוא מתחם יהודי ברחוב הסאריה סמוך לשוק הכותנה ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה בירושלים.
ב-10 ביולי 1877, כ"ט בתמוז ה'תרל"ז, עלה לארץ ישראל המהרי"ל דיסקין עם אשתו הרבנית שרה סוניה והגיעו לירושלים.
הוא רכש מתחם ובו מבנה בן שלוש קומות, והתגורר בקומה העליונה, הפונה מזרחה להר הבית.
י"א ויס מתאר כי המהרי"ל דיסקין ראה חשיבות בכך שחלונות דירתו יפנו לכיוון הר הבית, והקפיד להביט מהם להר הבית לפחות פעם בשלושים יום.
הרב דיסקין שילם לבעלי המתחם הערבים, מפרעה על חלק מהסכום שנקבע כמחיר הבית, ונשאר חייב להם 1,000 נפוליון זהב.
כאשר התקרב זמן פרעון שאר הסכום, לא היה באפשרותו לשלם, ולפי החוק העות'מאני, במצב זה היה אמור להיות מושלך לבית האסורים.
ידידיו פנו למשה ויטנברג, שהסכים לשלם את יתרת החוב.
המתחם עבר לבעלות ויטנברג, אשר תרם אותו להקדש עבור בית יתומים ומוסדות תורה וחסד.
בשנת ה'תרנ"ט (1899), לאחר פטירתו של משה ויטנברג, עברה הבעלות על המתחם ל"הקדש עזבון ויטנברג".
בפרעות תרפ"ט (1929) נטשו היהודים תושבי הרובע המוסלמי.
בסקר שערך "ועד הקהילה" בירושלים בשנת תרצ"ב (1932), נכתב: .
לאחר הכיבוש הירדני בשנת ה'תש"ח (1948), השתכנו במתחם ערבים.
האחריות על המקום הועברה ל"אפוטרופוס הירדני על נכסי אויב" של ממלכת ירדן והדיירים שילמו לו דמי שכירות.
במתחם נותר שקע מזוזה במשקוף הכניסה.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) לאחר מלחמת ששת הימים, עברה האחריות המשפטית על חצר דיסקין מ"האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב" לידי האפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל.
בעלות האפוטרופוסים של "עזבון הקדש ויטנברג" על האתר הוכרה, והערבים ששכנו בו הוצאו ממנו.
כיום מתגוררות במתחם משפחות יהודיות אחדות.
הרב דיסקין מצא בירושלים יתומים "חובקי אשפתות ...
ערומים ויחפים" והוא לקח על עצמו לסייע להם.
הוא פרסם קריאה ליתומים לבוא אליו, ובאותו יום נאספו ארבעים וחמישה מהם.
הוא שכר עבורם מבנים בעיר העתיקה וגייס עבורם כספים מהכוללים האחרים ומתורמים בעולם.
מלבד היתומים נאספו למוסד שהקים גם ילדים שהוריהם לא היו מעוניינים להמשיך לגדלם, אך ביקשו להעניק להם חינוך מסורתי ולמנוע את העברתם לחוגי המיסיון הנוצרי.
מלבד אוכל, הלבשה וחינוך שניתן לילדים, שכר המוסד גם בעלי מלאכה, שלימדו את הילדים מקצוע.
סמוך לפטירתו של מהרי"ל דיסקין, בשנת ה'תרנ"ח (1898) שהו במוסד כתשעים ילדים.
לאחר הפטירה המשיך בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין, לנהל את בית היתומים.
מספרם הגיע ל-300 ובית היתומים התנהל במקום במשך 15 שנה.
בשנת תרע"ד (1914) הוקמה בחצר ישיבת אהל משה על ידי רבי ישעיה אורנשטיין ובנו רבי יעקב.
הישיבה נוסדה בעקבות הדוחק הכלכלי של תלמידי חכמים ואברכים אשכנזים בישיבות ירושלים.
בישיבה זו קיבלו תמיכה חודשית בסך שני נפוליון לחודש לעומת הסכום שניתן בשאר הישיבות - חצי נפוליון לחודש.
מול ישיבת אהל משה, בחצר הסמוכה, שכן "בית כנסת העגונה", שהוקם מעיזבונה של יהודייה עגונה שהתגוררה בעיר העתיקה.
הסופר א"ר מלאכי כותב כי ברחוב הסאריה בשנות ה-60 של המאה ה-19 היה: