tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
24 המתעמלים שדורגו במקומות הראשונים בשלב המוקדמות (עם מגבלה של 2 מתעמלים מכל מדינה) התקדמו לגמר קרב רב אישי.
המתחרים בגמר ביצעו כל אחד תרגיל נוסף על כל מכשיר.
הציון משלב המוקדמות לא נחשבו בשלב הגמר, ורק תוצאות שהושגו בגמר נכללו.
הניקוד ניתן לפי שיטת הניקוד של התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית .
24 המתעמלים שדורגו במקומות הראשונים העפילו לשלב הגמר.
במקרה בו יותר משני מתעמלים מאותה מדינה דורגו בין 24 הראשונים, האחרון מביניהם לא יכול להעפיל לגמר.
המתעמל הבא בדירוג העפיל במקומו.
העתודה לגמר קרב רב אישי היו:
רק שני מתעמלים מכל מדינה יכולים להשתתף בשלב הגמר.
מתעמלים שלא העפילו לשלב הגמר בגלל מכסה זו, למרות ציון מספיק, היו:
תחרות קפיצות לגברים באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-4 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
בשונה מהתחרויות בשאר המכשירים, תחרות הקפיצות דורשת מהמתעמלים לבצע שני תרגילים שונים, כדי שהתוצאות יחשבו לצורך העפלה לשלב הגמר.
רוב המתעמלים ביצעו קפיצה אחת (אם הם השתתפו בתחרויות קרב רב אישי או קבוצתי) או לא ביצעו קפיצות כלל (אם הם השתתפו בתחרויות על מכשירים אחרים בלבד).
18 מתעמלים מ-16 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) ביצעו שתי קפיצות בסבב המוקדמות.
תחרות הקפיצות התקיימה בפעם ה-26 במשחקים האולימפיים, והיא אחת מחמש תחרויות המכשירים הבודדים שהתקיימו בכל אולימפיאדה בה היו תחרויות על מכשירים בודדים (תחרויות התעמלות ללא תחרויות על מכשירים בודדים התקיימו ב-1900, ב-1908, ב-1912 וב-1920).
8 המתעמלים המובילים בשלב המוקדמות (עם מגבלה של 2 מתעמלים למדינה) התקדמו לשלב הגמר.
בתחרות הקפיצות, רק מתעמלים שביצעו שני תרגילים נכנסו למוקדמות על מכשיר זה.
ממוצע שתי הקפיצות הוא זה שקבע את התוצאה הסופית על המכשיר.
בגמר, המתעמלים ביצעו שוב שני תרגילים.
התוצאות משלב המוקדמות לא נחשבו בשלב הגמר, והתוצאות נקבעו לפי ממוצע שני התרגילים שבוצעו בשלב הגמר בלבד.
תחרות הקפיצות התרחשה לאורך יומיים: שלב המוקדמות (עבור כל תחרויות ההתעמלות לגברים) התרחש ב-27 ביולי, ושלב הגמר התרחש ב-4 באוגוסט.
תחרות מוקדמות התעמלות לגברים באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
תוצאות שלב המוקדמות קבעו את המעפילים לגמר: 8 קבוצות בגמר קרב רב קבוצתי, 24 מתעמלים בגמר קרב רב אישי ו-8 מתעמלים בכל אחד מהגמרים על ששת המכשירים.
מתעמלים מקבוצות הלוקחות חלק בתחרות קרב רב קבוצתי התחרו יחד, בעוד שאר המתעמלים הבודדים חולקו לשש קבוצות מעורבות.
הקבוצות חולקו לשלוש תת-קבוצות, בעזרת הגרלה שנערכה על ידי התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית.
הקבוצות הסתובבו יחד בין ששת המכשירים.
תת קבוצה 1קבוצה מעורבת 5 קבוצה מעורבת 4 תת קבוצה 2קבוצה מעורבת 1 קבוצה מעורבת 6 תת קבוצה 3קבוצה מעורבת 3 קבוצה מעורבת 2
תחרות סוס סמוכות באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-3 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
64 מתעמלים מ-26 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) התחרו בתרגיל סוס הסמוכות בשלב המוקדמות.
תחרות סוס הסמוכות התקיימה בפעם ה-26 במשחקים האולימפיים, והיא אחת מחמש תחרויות המכשירים הבודדים שהתקיימו בכל אולימפיאדה בה היו תחרויות על מכשירים בודדים (תחרויות התעמלות ללא תחרויות על מכשירים בודדים התקיימו ב-1900, ב-1908, ב-1912 וב-1920).
תחרות הקפיצות התרחשה לאורך יומיים: שלב המוקדמות (עבור כל תחרויות ההתעמלות לגברים) התרחש ב-27 ביולי, ושלב הגמר התרחש ב-3 באוגוסט.
העתודה לגמר תרגיל הקרקע היו:
תחרות טבעות באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-4 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
62 מתעמלים מ-24 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) התחרו בתרגיל הטבעות בשלב המוקדמות.
תחרות הטבעות התקיימה בפעם ה-26 במשחקים האולימפיים, והיא אחת מחמש תחרויות המכשירים הבודדים שהתקיימו בכל אולימפיאדה בה היו תחרויות על מכשירים בודדים (תחרויות התעמלות ללא תחרויות על מכשירים בודדים התקיימו ב-1900, ב-1908, ב-1912 וב-1920).
לכן, ג'אנג בוהנג מהרפובליקה העממית של סין לא יכול לשמש כעתודה בתחרות הטבעות, אלא אם אחד המתעמלים הסינים האחרים יפרוש מהתחרות.
תחרות מקבילים לגברים באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-5 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
65 מתעמלים מ-27 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) התחרו בתרגיל המקבילים בשלב המוקדמות.
תחרות המקבילים התקיימה בפעם ה-26 במשחקים האולימפיים, והיא אחת מחמש תחרויות המכשירים הבודדים שהתקיימו בכל אולימפיאדה בה היו תחרויות על מכשירים בודדים (תחרויות התעמלות ללא תחרויות על מכשירים בודדים התקיימו ב-1900, ב-1908, ב-1912 וב-1920).
תחרות הקפיצות התרחשה לאורך יומיים: שלב המוקדמות (עבור כל תחרויות ההתעמלות לגברים) התרחש ב-27 ביולי, ושלב הגמר התרחש ב-5 באוגוסט.
לכן, המתעמלים היפנים קאזומה קאיה ודייקי האשימוטו והמתעמל הסיני שיאו רואוטנג לא יכולים לשמש כעתודה בתחרות הטבעות, אלא אם אחד המתעמלים האחרים מהמדינה שלהם יפרוש מהתחרות.
תחרות מתח באולימפיאדת פריז (2024) נערכה ב-27 ביולי וב-5 באוגוסט 2024 בהיכל הספורט פריז-ברסי, כחלק מתחרויות ההתעמלות באולימפיאדת פריז.
67 מתעמלים מ-29 מדינות (מתוך 96 מתעמלים בתחרות סך הכל) התחרו בתרגיל המתח בשלב המוקדמות.
תחרות המתח התקיימה בפעם ה-26 במשחקים האולימפיים, והיא אחת מחמש תחרויות המכשירים הבודדים שהתקיימו בכל אולימפיאדה בה היו תחרויות על מכשירים בודדים (תחרויות התעמלות ללא תחרויות על מכשירים בודדים התקיימו ב-1900, ב-1908, ב-1912 וב-1920).
המתעמלים שינוסוקה אוקה ואנחל ברחס סיימו את התחרות עם תוצאה זהה.
המנצח נקבע באמצעות שובר שוויון: ציון הביצוע של אוקה היה גבוה מציון הביצוע של ברחס, לכן אוקה זכה במדליית הזהב.
המתעמלים טאנג צ'יה-האנג וג'אנג בוהנג גם הם סיימו את התחרות עם תוצאה זהה, אך ציון הביצוע שלהם היה זהה, ושניהם מוקמו במקום השלישי וקיבלו את מדליית הארד.
התעללות פיזית היא כל מעשה מכוון הגורם לפציעה או טראומה לאדם אחר או לבעל חיים על ידי מגע גופני.
במקרים רבים הקורבנות הם ילדים, אך גם מבוגרים יכולים להיות קורבנות, כמו במקרים של אלימות במשפחה או תוקפנות במקום העבודה .
מונחים חלופיים המשמשים לעיתים כוללים תקיפה פיזית או אלימות פיזית, ועשויים לכלול גם התעללות מינית.
התעללות פיזית עשויה לכלול יותר מצורת התעללות אחת, ויותר מקורבן אחד.
ב-95% ממקרי התעללות בילדים נעשית על ידי אחד ההורים.
התעללות פיזית פירושה מעשה או התנהגות מכוונת הגורמים לפציעה, טראומה או סבל פיזי אחר או נזק גוף.
מעשים פוגעניים של הורים כלפי ילדיהם הן 95% מסך מקרי התעללות בילדים, ונובעים לרוב מניסיונות של ההורים לחנך את ילדיהם באמצעות ענישה גופנית מופרזת, או עקב התפרצויות זעם בלתי נשלטות.
בין התעלליות ניתן למנות מספר מעשי אלימות שכיחים: סימנים על העור, כוויות, תלישת שער, נשיכות, נזק בשלד ובשרירים, פגיעות באיברים פנימיים, חנק והפסקת נשימה, הרעלה.
לרוב הפגיעה הגופנית גורמת לפגיעה נפשית, עקב תחושות של פחד והשפלה.
הדבר נכון גם במקרים בהם ישנה החלמה פיזית מלאה.
ישנם מספר גורמים להתעללות פיזית בילדים, כשהנפוצים שבהן, על פי מאש וולף , היא:
בקרב הורים שמתנהגים באלימות כלפי ילדיהם, אחד הגורמים המרכזיים להתנהגות זו עשוי להיות חשיפה מועטה למודלים חיוביים של הורות ולחוסר בתמיכה הורית.
חוויות ילדות שליליות, היעדר הדרכה הורית מספקת, או גדילה בסביבה משפחתית לא מתפקדת עלולים לתרום לדפוסי התנהגות פוגעניים כלפי ילדים
סביבה משפחתית המתאפיינת במתח גבוה, הנובע מקשיים כלכליים, קונפליקטים בין בני זוג או היעדר רשת תמיכה, עשויה לתרום להיווצרות דפוסי התנהגות פוגעניים כלפי ילדים.
הורים הסובלים מהפרעות בעיבוד מידע עשויים לפרש באופן שגוי את התנהגות ילדיהם, לתייג אותה כשלילית או מאיימת שלא בצדק, ובכך להגיב באופנים לא מותאמים ולעיתים אף אלימים.
היעדר ידע או הבנה בסיסית בנוגע לשלבי ההתפתחות הנורמליים של הילד, הן מבחינה רגשית והן מבחינה קוגניטיבית, עשוי להוביל לציפיות לא מציאותיות מהילד ולתגובות לא הולמות מצד ההורה.
ילדים שעברו התעללות פיזית נמצאים בסיכון לבעיות חברתיות בתקופות שלאחר מכן, הכרוכות בהתנהגות אגרסיבית, ומתבגרים נמצאים בסיכון גדול בהרבה לשימוש בסמים.
בנוסף, תסמינים של דיכאון, מצוקה רגשית והתנהגות אובדנית הם גם מאפיינים נפוצים של אנשים שעברו התעללות פיזית.
מחקרים הראו שילדים עם היסטוריה של התעללות פיזית עשויים לעמוד בקריטריונים של מדריך DSM להפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD)
לא פחות משליש מהילדים שחווים התעללות פיזית נמצאים גם בסיכון להתעלל בעצמם כמבוגרים.
מחקרים מצביעים על כך שילדים שחוו התעללות פיזית עשויים לשאת השפעות פסיכו-ביולוגיות לתוך חייהם הבוגרים, במיוחד בכל הנוגע לתפקודם כהורים.
שינויים אפיגנטיים - מחקרים מציעים כי חוויות שליליות בילדות, כמו התעללות פיזית, עשויות לגרום לשינויים אפיגנטיים – שינויים כימיים בגנים שאינם משנים את רצף ה-DNA עצמו אך משפיעים על ביטוי הגנים.
שינויים אלו יכולים להשפיע על יכולתו של הפרט לווסת תגובות פיזיולוגיות ללחץ.
השפעות על ויסות הלחץ - השינויים האפיגנטיים עשויים לגרום לשיבושים במערכת ויסות הלחץ של הגוף (כמו ציר ה-HPA), מה שמוביל לתגובות מוגזמות או לא מתאימות למצבי לחץ.
מצב זה עלול להגביר את הסיכון של מבוגרים שחוו התעללות בעבר להתנהגות הורית פוגענית או לא מותאמת.
גישות טיפוליות להתמודדות עם התעללות פיזית כוללות מספר שיטות מבוססות ראיות:
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) – טיפול המתמקד בזיהוי ובשינוי דפוסי כעס ואמונות מעוותות.
התערבויות מבוססות משוב וידאו – שיטה שבה נעשה שימוש בצילומי וידאו של אינטראקציות בין הורה לילד לצורך ניתוח ותיקון דפוסי התנהגות.
פסיכותרפיה פסיכודינמית בין הורה לילד – גישה המשלבת הבנת קשרים רגשיים ועמדות כלפי הילד עם דגש על שיפור הדינמיקה הבין-אישית.
כל אחת מהשיטות הללו שואפת:
לטפל בדפוסי כעס ואמונות שגויות.
לספק תמיכה, דוגמה אישית והדרכה ממוקדת לשיפור כישורי הורות וציפיות מהילד.
להגביר את האמפתיה כלפי הילד, על ידי עידוד ההורה לראות את הדברים מנקודת מבטו של הילד.
שיטות טיפול אלו עשויות לכלול גם:
הכשרה במיומנויות חברתיות – שיפור יכולת התקשורת והאינטראקציה החברתית של ההורים, דבר המסייע ביצירת קשרים בריאים יותר עם הילד.
ניהול דרישות יומיומיות – הענקת כלים להורים להתמודדות עם לחצים יומיומיים, במטרה להפחית את המתח והעומס הרגשי המגבירים את הסיכון להתנהגות פוגענית.
הדגש במודלים טיפוליים אלו הוא על צמצום הלחץ ההורי, הידוע כגורם סיכון מרכזי להתעללות פיזית.
בנוסף, בעוד ששיטות אלו מיועדות בעיקר לילדים ולהורים לילדים שעברו התעללות, ניתן להתאימן גם לטיפול במבוגרים שחוו התעללות פיזית בעבר.
התעללות פיזית נצפתה גם בקרב פינגוויני אדלי באנטארקטיקה.
התעללות במסגרת החינוך המיוחד כוללת, לעיתים, שימוש באמצעי איפוק והסתגרות, איומים, אלימות או מניעת גישה למזון מצד הצוות.
מקרים אלו עלולים לגרום לטראומה מתמשכת בקרב התלמידים ולהותיר את ההורים בתחושות של אשמה וחוסר אונים.
מספר תלמידים חזרו לביתם עם חבורות בעקבות הפעלת כוח מצד צוות ההוראה, לעיתים ללא דיווח מסודר על האירוע.
מקרים אלו הובילו לטראומה מתמשכת בקרב התלמידים ולפגיעה באמון במערכת החינוך.
ילדים עם צרכים מיוחדים סובלים מהתעללות יותר פי חמישה בהשוואה לילדים אחרים.
בישראל קיימת הערכה כי כ-90,000 ילדים עם צרכים מיוחדים חווים מקרים של התעללות והזנחה.
בדיון משותף של ועדות החינוך והבריאות בכנסת בשנת 2024 הוצגו אתגרים במסגרות החינוך המיוחד לילדים על הרצף האוטיסטי, ביניהם מחסור באנשי מקצוע ופערים בתנאי ההעסקה של מטפלות פרא-רפואיות.
במהלך הדיון הועלו עדויות למקרים בהם תלמידים נשלחים להערכות מסוכנות או נעולים במסגרת בית הספר.
הדיון התמקד גם בצורך במענים מותאמים לכל תלמיד בהתאם לרמת התפקוד, ובסיכומו הועלתה דרישה ליישם את המלצות דוח מקצועות הבריאות ולהשוות את תנאי ההעסקה של המטפלות הפרא-רפואיות.
בשנת 2021 בעקבות דיווחים על אירועים במתקנים חינוכיים לילדים עם צרכים מיוחדים, עולה כי גם במקומות המיועדים לספק סביבה בטוחה דווחו מקרים של אלימות והתעללות פיזית.
לדוגמה, הורים תיארו מצבים בהם עוזרות הכריחו את הילדים לשכב, דבר שגרם למצבי חרדה, וכן דווחו מקרים של פעולות אלימות כלפי ילדים על ידי צוות המוסד.
במקרים מסוימים, אירועים אלו הובילו להתקשרויות למשטרה.
מקרים של שימוש בכוח במסגרת חינוכית
בשנת 2015 דווח על מקרה במרילנד שבו תלמיד בן 8 נגרר במסדרונות בית הספר על ידי שלושה אנשי צוות והוכנס לחדר ללא חלונות; מאוחר יותר נמצא כשהוא שוכב עם סימני פציעה.
התעמלות מכשירים היא אחד מענפי ההתעמלות.
זהו ספורט אולימפי בו מתחרים בנפרד גברים ונשים.
חוקת הענף, והחלטות רשמיות אחרות נקבעות על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות (Federation Internationale de Gymnastique, בראשי תבות FIG).
הענף נחשב לאחד משלושת הענפים האולימפיים החשובים, לצד האתלטיקה והשחייה.
הגברים מתחרים בשישה מכשירים: קרקע, סוס סמוכות, טבעות, קפיצות, מקבילים ומתח, נשים מתחרות בארבעה מכשירים: קפיצות, מקבילים מדורגים, קורה וקרקע.
הגרסה המודרנית של התעמלות המכשירים החלה להתפתח בגרמניה ובצ'כוסלובקיה בראשית המאה ה-19. פרידריך לודוויג יאן, שפעל בברלין באותה תקופה, ונחשב לאבי ההתעמלות, המציא מכשירים המהווים מאז חלק בלתי נפרד מהענף - המקבילים והמתח.
ב-1881 נוסדה הפדרציה הבינלאומית להתעמלות.
באותה העת היו חברות בה רק בלגיה, הולנד וצרפת, והיא נקראה הפדרציה האירופית להתעמלות.
רק ב-1921 הצטרפו אליה מדינות מחוץ לאירופה, והיא שינתה את שמה בהתאם.
בתרגיל הקרקע, מתעמלים מתחרים על משטח מרובע בגודל של 12x12 מטר ומבצעים תרגיל שמטרתו להפגין גמישות וכוח גופני על ידי סדרה של פסי אקרובטיקה והדגמה של יכולות שיווי משקל.
מרבית תרגילי הקרקע של הגברים מבוצעים בין 60–70 שניות, לעומת תרגילי הנשים שמבוצעים עד 90 שניות ובליווי מוזיקה.
הכללים מחייבים את המתעמלים לגעת בכל אחת מפינות המשטח, לפחות פעם אחת, במהלך התרגיל שלהם.
ניקוד התרגיל נפגע כאשר יש פגם בתנועות הבסיסיות של גוף המתעמל, כגון החמצת פויינט, רגליים לא ישרות, נחיתה לא יציבה, נפילה, יציאה מהמשטח ועוד.
בתרגיל הקפיצות, על מנת לבצע את התרגיל, על המתעמלים לרוץ לאורך מסלול ריצה, אשר בדרך כלל מרופד או מכוסה בשטיח, ושאורכו המקסימלי הוא 25 מטרים.
לאחר הריצה הם קופצים על קרש הקפיצה וממנו לסוס הקפיצות כשידיהם נשענות עליו.
בשיטת קפיצה אחרת מתעמלים מניחים את ידיהם על מחצלת הממוקמת לפני קרש הקפיצה, מבצעים קפיצה מעל המתקן עם סיבוב באוויר ונוחתים על המזרן בצד השני של המכשיר.
בתחרויות הגברים, מתעמלים צריכים לקפוץ בגמר שתי קפיצות חובה מקבוצות של קפיצות בעלי אלמנטים שונים.
ניקוד הקפיצה ניתן על נחיתה בצורה נקייה, ללא קפיצות או צעדים, ובתוך אזור משטח הנחיתה שעל מזרן הנחיתה.
המתעמלים צריכים להפגין טכניקה טובה ולבצע קימור באוויר.
ירידה או דריכה על קווי הנחיתה, וכן עליה לא מספיק גבוהה מעל לסוס הקפיצות, או המרחק משולחן הקפיצות גוררת הורדה בניקוד.
המקבילים המדורגים עשויים ממסגרת ברזל עם שני בדים מפיברגלס ומצופים בעץ.
הבדים, אחד גבוה והשני נמוך, להבדיל ממכשיר המקבילים של הגברים בו הבדים באותו הגובה וקרובים אחד לשני.
תרגיל המקבילים מורכב מאלמנטים תנופתיים אשר מתבצעים על כל אחד מהבדים תוך מעברים ביניהם.
התרגיל מתחיל בעליה למכשיר ומסתיים בירידה, שלרוב מתבצעת מהבד העליון.
השיפוט מתחיל מרגע הנגיעה במכשיר ומסתיים בנחיתה של המתעמלת.
הציון מבוסס על רמות קושי של האלמנטים, ביצוע, טכניקה וחיבורים של האלמנטים.
שגיאות ביצוע, רמת קושי נמוכה, נפילות, עצירות, תנודות מיותרות, נגיעות מיותרות במכשיר, צעדים בנחיתה ושגיאות נוספות יגרמו להורדה בציון.
הקורה הוא מכשיר שאורכו 5 מטרים, גובהו 1.25 מטרים ורוחבו 10 ס"מ.
המתעמלות מבצעות על הקורה תרגיל הכולל מספר אלמנטים, בהם קפיצות, סיבובים, צעדים, שילוב של הליכה וריצה, וכן תרגילים המבוצעים בעמידה, ישיבה, שכיבה או עמידת ידיים, ועוד.
על המתעמלת להשתמש בכל אורך הקורה, ולהפגין אלגנטיות, גמישות, ביטחון ושליטה.
משך התרגיל המרבי הוא דקה וחצי.
מתקן הטבעות מורכב משתי טבעות המשתלשלות מקורה גבוהה באמצעות כבלים, והמתעמל מבצע את התרגיל עליהן באמצעות זרועותיו.
בדומה למקבילים, למתח (מתקן) ולסוס הסמוכות, על הטבעות מתחרים גברים בלבד, וזאת משום שמדובר במתקן הדורש כוח פיזי רב בפלג הגוף העליון.
המתעמלים מבצעים תרגילים המבוססים על שלושה אלמנטים; תנופה, כוח והחזקה - בחלוקה שווה ביניהם.
המעבר בין התנוחות השונות צריך להיעשות כשהמתעמל נתלה על הטבעות, עומד עליהן בעמידת ידיים או נשען עליהן בתנוחת סמיכה, וכאשר ידיו ישרות.
גם על הכבלים להישאר ישרים ככל הניתן, ועל המתעמל להימנע מלהצליב אותם.
כחלק מהתחרות הקבוצתית, התחרו נשים (פעם אחת בלבד) בטבעות, באולימפיאדת לונדון (1948).
בתחרות זו כל אחת מהמתעמלות עשתה תרגיל חובה בלבד.
המקבילים הם מתקן המורכב משני מוטות עץ אופקיים מקבילים, המיוצבים באמצעות חיבור לקרקע.
תרגיל המקבילים נפתח כאשר המתעמל ניצב על הקרקע, והוא מתחיל כאשר הוא אוחז במקבילים, אליהם הוא מגיע בריצה או בעזרת מקפצה.
התרגיל כולל אלמנטים שונים, ובהם סמיכה על שני המוטות, תנופות, סלטות, אלמנטים המתחילים בתליית זרועות, ועוד.
המתח הוא מתקן המורכב ממוט אופקי המרוחק מהקרקע.
גובה המתח מעל פני הקרקע הוא 2.78 מטרים (או 2.60 מטרים מקצה המזרן), אורכו 2.40 מטרים וקוטרו 2.8 ס"מ.
תרגיל המתח נפתח כאשר המתעמל נתלה על המתח, באמצעות ניתור או בריצה.
מותר לו להיעזר במאמנו או במתעמל אחר לשם כך, ולמאמן מותר גם לשהות בסמוך למתח במהלך התרגיל.
התרגיל חייב לכלול אלמנטים תנופתיים, פניות ומעופים, והוא מבוצע באמצעות הזרועות בלבד.
סוס הסמוכות הוא מתקן המורכב מגוף אופקי מצופה עור, פלסטיק או חומר סינתטי אחר, ועליו שתי ידיות מתכת.
תרגילים אופייניים לסוס הסמוכות כוללים העברת רגל אחת והעברת שתי רגליים מעל הסוס.
תרגילי רגל אחת הם בדרך כלל תרגילי "מספריים".
תרגילי שתי רגליים הם התרגילים העיקריים על סוס הסמוכות.
המתעמל מניע את שתי רגליו, כשהן צמודות, בתנועות סיבוביות (בכיוון השעון או נגד כיוון השעון, על פי העדפתו) כאשר הוא עובר על פני כל חלקיו העליונים של המכשיר.
תרגילים בדרגת קושי גבוהה יותר כוללים הנעת הרגליים בתנועות דיווש או הנפה.
התרגיל מסתיים בירידה מן הסוס, בין אם על ידי הנפת הגוף מעל הסוס, או עמידת ידיים על הסוס, וקפיצה למשטח הנחיתה.
שיטת הניקוד בהתעמלות הונהגה בשנת 2006, בעקבות שערוריית שיפוט שליוותה את גמר תרגיל הקרקע של הגברים באולימפיאדת אתונה (2004).
בכך הלך ענף ההתעמלות בעקבות ענף ההחלקה האומנותית, שגם בו הונהג שינוי דומה.
לפי השיטה הנוכחית, פועלים במקביל שני צוותי שיפוט.
והניקוד הסופי של כל מתעמל הוא שילוב בין הניקוד של כל צוות.
התרגילים האפשריים מחולקים ל-7 דרגות קושי, וביצוע תרגיל ברמת הקושי הגבוהה ביותר (J), מקנה 1.0 נקודות.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 היו מרבית המתעמלות הבכירות בשנות ה-20 לחייהן.
באותו עשור החלו לבלוט מתעמלות בנות עשרה, בשל אופן הניקוד באותה העת, שהקנה יתרון למתעמלות נמוכות ודקות גזרה.
המתעמלת הרומניה נדיה קומנץ', מהמתעמלות הטובות בכל הזמנים, הייתה בת פחות מ-15 כשהייתה המתעמלת הראשונה בהיסטוריה שקיבלה את הציון המושלם "10", על תרגיל המקבילים המדורגים שביצעה באולימפיאדת מונטריאול (1976).
ב-1980 החליטה התאחדות ההתעמלות העולמית להעלות את הגיל המינימלי למתעמלות ל-15, אך לא היה בכך כדי לגרום לשינוי של ממש.
בצל מקרים רבים של הפרעות אכילה אצל מתעמלות וחשש לבריאותן, הוחלט ב-1997 להעלות את הגיל ל-16. מאז, עלה גיל המתעמלות הבכירות, ומספר מתעמלות בנות למעלה מ-30 רשמו הישגים.
אוקסנה צ'וסוביטינה זכתה במדליית כסף בקפיצות באליפות העולם שנערכה במלבורן בשנת 2005, כשהייתה בת 30 ואחרי לידה, ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) רשמה הישג דומה, בגיל 33.
באולימפיאדת אתונה (1896) כלל ענף ההתעמלות תחרויות לגברים בלבד, שכללו מכשירי מתח, מקבילים, סוס סמוכות, טבעות, קפיצות וטיפוס על חבל, וכן תחרויות קבוצתיות במתח ובמקבילים.
באולימפיאדת פריז (1900) נערכו תחרויות קרב-רב בלבד.
גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו תחרויות קרב-רב, אך כל תחרויות היחידים הושבו, ואליהן נוספו גם תחרות ג'אגלינג ולראשונה גם תחרות קבוצתית.
בשלוש האולימפיאדות הבאות נערכו רק תחרויות קרב-רב ותחרויות קבוצתיות.
באולימפיאדת פריז (1924) שוב נערכו תחרויות יחידים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נערכו לראשונה תרגילי קרקע, ותחרויות הטיפוס על חבל התקיימו בפעם האחרונה.
מאז אולימפיאדת ברלין (1936) לא נערכו עוד שינויים בתוכנית התחרויות לגברים.
תחרויות הנשים נערכו לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם (1928), והן כללו תחרות קבוצתית בלבד.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שוב לא נערכו תחרויות לנשים, ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) הן נערכות ברציפות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) חלה הרחבה משמעותית של התחרויות, ונוספו כל המכשירים בהן מתחרות המתעמלות במתכונת הנוכחית, וכן תחרויות קבוצתיות במתקן נייד (תחרויות המזכירות את תחרויות ההתעמלות האומנותית).
באולימפיאדת רומא (1960) בוטלו התחרויות הקבוצתיות במתקן נייד, ומאז נערכות התחרויות לנשים במתכונתן הנוכחית.
בשנת 1908 נערכה ברחובות תחרות ההתעמלות המאורגנת הראשונה ובסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 נערכו תחרויות התעמלות לראשונה באופן סדיר במסגרת משחקי כינוס הפועל והמכביה.
בשנות ה-90, חלה התפתחות משמעותית בענף ההתעמלות בישראל עקב העלייה מברית המועצות שהביאה עמה ספורטאים ומאמנים מקצועיים יותר.
הענף נחשב כאחד מהענפים הצומחים ביותר בישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21. בתקופה זו עלה מספר הספורטאים העוסקים בהתעמלות מ-1,924 ספורטאים בשנת 2008 ועד 4,323 בספטמבר 2020. בכך הפך ההתעמלות לענף הרביעי מבחינת כמות הספורטאים התחרותיים בישראל, אחרי הכדורגל, הכדורסל והכדורעף
במשחקים האולימפיים, לזכות ישראל שתי מדליות בהתעמלות מכשירים: מדליית הזהב בה זכה ארטיום דולגופיאט בתרגיל הקרקע באולימפיאדת טוקיו 2020 ומדליית הכסף בה זכה דולגופיאט באולימפיאדת פריז 2024, שוב בתרגיל הקרקע.
מדליה הזהב שלו היא הישג השיא של מתעמל ישראלי.
הפעם הראשונה בה השתתפו מתעמלים ישראלים במשחקים האולימפיים הייתה באולימפיאדת רומא 1960. שלוש מתעמלות ישראליות השתתפו אז במשחקים, רות אבלס, ראלי בן-יהודה ומרים קארה.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 היה אלכס שטילוב למתעמל הראשון שמעפיל לשלב הגמר בתחרות במכשיר בודד, תרגיל הקרקע, וסיים במקום השמיני.
בתחום הקרב-רב, המאחד את יכולת המתעמל בכל המכשירים, הישג השיא שייך לאלכס שטילוב שסיים במקום ה-12 באולימפיאדת לונדון 2012.
המתעמל הישראלי הראשון שזכה במדליה באליפות העולם הוא אלכס שטילוב, שזכה במדליית הארד בשנת 2009 בתרגיל הקרקע.
הישג השיא של מתעמל ישראלי באליפות העולם שייך לארטיום דולגופיאט שזכה בשנת 2023 במדליית הזהב בתרגיל הקרקע.
מדליות במשחקים האולימפיים משחקים מדליה ספורטאי תחרות טוקיו 2020 ארטיום דולגופיאט קרקעפריז 2024ארטיום דולגופיאטקרקע
מדליות באליפויות עולם אליפות מדליה ספורטאי תחרות לונדון 2009 אלכס שטילוב קרקע טוקיו 2011 אלכס שטילוב קרקע מונטריאול 2017 ארטיום דולגופיאט קרקע שטוטגרט 2019 ארטיום דולגופיאט קרקע קיטקיושו 2021 אנדריי מדבדב קפיצות אנטוורפן 2023 ארטיום דולגופיאט קרקע
התענית היא בנצרות תקופת הסתגפות וכפרה הקודמת לחג הפסחא.
התענית הגדולה נמשכת ארבעים יום ואחריה בא שבוע הקדוש, המוקדש לייסורי ישו ומותו על הצלב.
בתקופת הצום הגדול הנוצרים המאמינים מועסקים בעלייה רוחנית, בעזרת תפילות ומעשים טובים, וויתור על מזון ממאכלי בשר.
בנצרות המערבית, התענית היא התקופה שבין יום רביעי של האפר לבין יום שבת הקדוש שלפני יום ראשון בו חל חג הפסחא.
בנצרות המזרחית, התענית היא התקופה שלפני חג הפסחא נקראת "התענית הגדולה" על מנת להבדילה מתענית החורף המכונה "צום המולד".
חג הפסחא חל תמיד בין 22 במרץ ל-25 באפריל, ולכן יום רביעי של האפר חל בין 4 בפברואר ל-10 במרץ - 46 ימים לפני חג הפסחא.
עם זאת, תקופת התענית נמשכת תמיד 40 ימים, מאחר שימי ראשון אינם נספרים כחלק מימי התענית מהיותם יום קדוש לנצרות.
בעוד שחג הפסחא נועד לחגוג את תחייתו של ישו, התענית היא זמן בו מתכוננים לשבוע הקדוש בו מזכירים הנוצרים את האירועים שקדמו לצליבתו של ישו.
תקופה של 40 יום היא תקופה סימבולית המופיעה פעמים רבות במקורות היהודיים: משה שהה 40 יום על הר סיני עת קיבל את התורה, ולאחר חטא העגל הוא שהה 40 ימים נוספים על הר סיני.
אליהו שהה 40 ימים במדבר, ואף בני ישראל שהו במדבר סיני 40 שנה בטרם נכנסו לארץ.
יונה ניבא על נינוה ש"תתהפך תוך 40 יום".
כך גם בכתבי הברית החדשה: ישו צם במדבר 40 יום.
בתחילה, המקור לשמה של התענית היה במילה הלטינית quadragesima - שמשמעה 40 שעות, כשהכוונה ל-40 שעות הצום שקדמו לחג הפסחא.
מאוחר יותר, הוארכה תקופת ההכנה לחג הפסחא משלושה ימים (40 שעות) ל-6 ימים - המקבילים לששת שבועות החניכה, בהם חנכו את הנוצרים החדשים בחוקי דתם.
לימים, במהלך המאה ה-4 לספירה, הוארך משך החניכה לשבעה שבועות (פרק זמן של 49 יום) בהם נערכו מדי יום שיעורים שנמשכו מספר שעות, בהם למדו המתנצרים על הנצרות.
בשלהי המאה הרביעית, משהפכה הנצרות לדת השלטת של האימפריה הרומית, הצטרפו רבים לדת החדשה, ולכן נדרשה מכולם תקופה זו של 40 יום ללימוד כללי הדת.
בעבר, במשך זמן התענית היו נוהגים נוצרים אדוקים להימנע ממזון ומחגיגות.
בתקופה זו נהגו להתפלל (לבקש מחילה מהאל), לצום (לבקש מחילה מהנפש) ואף לבקש מחילה מהשכנים.
כיום מנהגים אלה אינם נפוצים, ומה שמקובל כיום הוא ויתור על מאכל, כגון בשר חלב וביצים או מנהג כלשהו, בזמן התענית - וכן גם מתן צדקה.
על פי מסורות פגניות שקדמו לנצרות, נחוגו בזמן שלפני מועד התענית פסטיבלים שונים, לרוב בהקשר לפולחני האביב.
מנהג זה שולב בדת הנוצרית ושיאו מגיע ב"יום שלישי השמן" .
גם הקרנבל (מילה שמשמעותה המילולית היא "סילוק בשר"), ציין בנצרות את סיום הזמן שבו מותר לאכול בשר לפני התענית.
במאמרו "רבלה וזמנו" מצביע מיכאיל בכטין על ההשפעה העצומה של החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי, על הספרות בכלל, ועל זרם המניפאה בפרט.
בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית.
לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המקובלים, והפיכת המנהגים על פיהם.
השולי הופך למרכזי: פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד העניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך.
הקרנבל מאתגר את המציאות היומיומית המשמימה ומשמש לה כאנטיתזה הקוראת תיגר, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה.
בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים דו-משמעיים, "סמלים שמכילים דואליסטיות, המאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון".
לקרנבל החגיגה שלפני צום ששת השבועות ייחס בכטין משמעות עמוקה של חיי הקהילה - בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי.
ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה; הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה.
הקרנבל מאופיין במופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים.
כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל מתבטלים.
נוצרת תקשורת חדשה בגובה העיניים, המבוססת על "מגע חופשי ומוכר", והפלת מחיצות חברתיות.
בתקופת הנצרות הקדומה הצום בימי התענית היה מחמיר - נאסר על כל מאכל מן החי, והותרה אכילת ירקות בלבד.
מאוחר יותר הותרה גם אכילת דגים ועופות.
במקרים מסוימים נאסרה אכילת פירות וביצים - והותרה אכילת מאפים בלבד.
בימי הביניים היו כתות נוצריות שצמו כל היום, ואכלו ארוחה אחת בשעות הלילה (כמו ברמדאן המוסלמי), והיו שנהגו לאכול הכול משעות אחר הצהריים.
במרבית ארצות אירופה, עד סוף ימי הביניים נהגו להימנע מאכילה במשך רוב היום, ואכלו כל יום ארוחת ערב ללא בשר, ביצים, מאכלי חלב ובלי שתיית אלכוהול.
בנצרות הקתולית, החל מסוף ימי הביניים, נקבע שבמהלך התענית יש לאכול ארוחה גדולה בערב, וביום שתי ארוחות קטנות - ובלבד ששתיהן יחד תהיינה פחות מארוחה אחת רגילה.
התענית חלה על כל גבר מעל גיל 18 או לאחר קבלת הקורבן הראשון.
בגרמניה נהגו לאכול זנב של בונה, כי הוא נראה כמו דג.
כיום, בנצרות האורתודוקסית נהוג לשמור על הכללים שהיו נהוגים בימי הביניים, ולאכול בתקופת התענית ארוחות צמחוניות בלבד.
בנצרות הפרוטסטנטית לא נהוגה התענית כלל.
בארצות הברית ובאירלנד, נוהגים הצמים להפסיק את התענית ביום פטריק הקדוש (יש שמפסיקים בכל יום שבו חל חג זה, ויש המפסיקים תענית רק אם הוא חל ביום שישי), שכן המאכל המסורתי של יום פטריק הוא קורנד ביף וכרוב.
מרבית הפרוטסטנטים והאנגליקנים אינם צמים או נמנעים מאוכל בזמן התענית.
יש הנמנעים ממאכל אחד בלבד - כגון מיני מתיקות, או שוקולד, ויש הנמנעים ממנהג או מפעילות מסוימת (כגון הליכה לקולנוע).
במהלך תקופת התענית ישנם מספר ימים הנחשבים קדושים:
יום רביעי של האפר - היום הראשון של התענית (בנצרות האורתודוקסית - יום שני הנקי).
יום ראשון של לטייר - יום ראשון הרביעי של התענית - אמצע תקופת התענית.
יום ראשון של הפסיון - יום ראשון החמישי של התענית.
בעקבות התערערות יציבותה הפנימית של רוסיה, שהובילה למהפכת אוקטובר ולמלחמת האזרחים ברוסיה, החליטו מדינות ההסכמה לשלוח כוחות צבאיים שיילחמו במלחמת האזרחים לצד הצבאות הלבנים, כנגד המשטר הבולשביקי.
התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה אירעה בעיקרה בין השנים 1918 ו-1920, כשהכוחות היפנים שהו בתחומי רוסיה עד 1922. התערבותן לא עלתה יפה, והן נאלצו להתפנות מרוסיה, שלאחר מלחמת האזרחים הבולשביקים ביססו בה את שלטונם.
המהפכה הרוסית שהתרחשה ב-7 בנובמבר 1917 הביאה בעקבותיה לפרישת רוסיה מחברוּתהּ במדינות ההסכמה, כתוצאה של הסכם ברסט-ליטובסק (Брэст), שחתמה הממשלה הקומוניסטית במרץ 1918 עם גרמניה, וכן למלחמת האזרחים ברוסיה, בין הקומוניסטים למתנגדיהם.
התפתחויות אלה לא נראו בעין יפה על ידי מדינות ההסכמה האחרות.
פרישת בעלת ברית משמעותית ביותר הביאה את הגרמנים לרכז כוח אדיר למתקפה מוחצת בחזית המערב.
כמו כן, עליית הקומוניסטים כשלעצמה לא הייתה בשורה טובה לסדר הקפיטליסטי במדינות שבחלקן הגדול כלו כוחותיהן ונידלדלו משאביהן, במועד זה של סוף המלחמה ובתקופה שאחריה.
מדינות ההסכמה לא הסתפקו בצפייה במתרחש ברוסיה, והן שלחו כוחות צבא שהתערבו במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד המשטר הבולשביקי.
עם זאת, ברור היה שיכולתן להשפיע, במצב שבו הן עצמן נתונות במצב מלחמה המותח עד למאוד את משאביהן, ולנוכח גודלה וריחוקה של רוסיה, הייתה מוגבלת.
דרך היבשה הייתה בידי מעצמות המרכז.
מצב נמליה של רוסיה – "הענק סתום-הנחיריים" – הקשה אף הוא על התערבות אפשרית.
נמלי הים השחור היו חסומים כל עוד האימפריה העות'מאנית הייתה לצד מדינות המרכז, והנמלים בצפון-מערב רוסיה הצריכו עיקוף מצפון לסקנדינביה, ובנוסף, חלקם היו מושבתים בחלקה הקר של השנה עקב קרח.
נמלי האוקיינוס השקט היו מרוחקים עד מאוד – הן המרחק שנדרש להגעה אליהם והן המרחק שמהם לרוב זירות הקרבות.
בנוסף, הנמל העיקרי בחוף האוקיינוס השקט, ולדיווסטוק (Владивосток), אף הוא היה סגור בחורף עקב קרח.
למדינות ההסכמה האחרות היה אינטרס מובהק להחזיק את רוסיה כצד לוחם פעיל כנגד מדינות המרכז; ועל כן הן פעלו בסכסוך הפנים-רוסי, לצד מצדדי המשטר הישן – זה שנכנס למלחמה.
משך זמן מה, ובחזיתות הסמוכות לכוחות של מעצמות המרכז, פעל בעצם גם השלטון הסובייטי – שגם הוא לא שש לאפשרות של חדירת צבאות מעצמות המרכז לשטחים רוסיים – למען אותה מטרה, כתף אל כתף עם חילות המשלוח של מדינות ההסכמה, ועל כל פנים, לא התייצב כנגדן.
תום מלחמת העולם הראשונה ותבוסת מעצמות המרכז חיסלו את זהות האינטרסים ואת שיתוף הפעולה הזה.
בשלבים שלמן פרוץ מהפכת אוקטובר ועד לחתימת חוזה ברסט-ליטובסק, ולנוכח התפוררות החזית הרוסית, עלה חשש מנפילת ציוד רב לידי הגרמנים במקרה של התמוטטות רוסית מהירה, ומנגד גם נפילת ציוד רב בידי הקומוניסטים הייתה אפשרות מדאיגה, שהייתה שרירה וקיימת גם לאחר חתימת ההסכם.
כיוון שציוד רב היה מרוכז בנמלי רוסיה או במחסנים סמוכים, שאפו מדינות ההסכמה להשתלט ראשית כל על נמלים אלה; מה גם שלגבי חלקם נראה היה שישנה סכנה שיפלו בידיים גרמניות, ואז הם עלולים היו לשמש כבסיסים לפעילות עוינת.
אותם נמלים, שימשו בנוסף כצינור לאספקת ציוד לכוחות האנטי-קומוניסטיים.
לנוכח הקשיים שתוארו שבהתערבות צבאית מסיבית, השתלטות על נמלים והשטח הסמוך להם היו מטרות ריאליות יותר.
כמו הנמלים, גם נכסים אסטרטגיים אחרים, כמו שדות נפט ומסילות ברזל, למשל, שמשו יעד להתערבות מדינות ההסכמה ברוסיה, בין אם לצורך שימוש בהם ובין אם למנוע את אפשרות נפילתם בידי מעצמות המרכז או בידי הבולשביקים.
מטרת משנה של התערבותן של מדינות ההסכמה הייתה חילוצו של הלגיון הצ'כוסלובקי מרוסיה, על מנת שיוכל להילחם לצד מדינות ההסכמה.
השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית.
מטרה אחרת – בלימת "הסכנה האדומה" – הייתה משותפת, באופן פרדוקסלי, למדינות ההסכמה ולמעצמות המרכז כאחד.
לאחר הסכם ברסט-ליטובסק נחתו חיילים גרמנים בפינלנד, ומדינות ההסכמה חששו לגורל נמלי מורמנסק וארכנגלסק, וכן מניתוק קו הרכבת שממורמנסק לפטרוגרד (Петроград, כיום סנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг)).
התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד סוף קיץ 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בשתי החזיתות הקימו צבאות מדינות ההסכמה יחידות של רוסים אנטי-קומוניסטים, ובשתיהן לא הצליחו להרחיבם לכדי מסה קריטית שתוכל לשנות את מאזן הכוחות הפנימי ולאפשר את התפנות הצבאות הזרים.
בכל זאת, כיוון שהמאבק היה רוסי אותנטי, לא לוותה נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בהתמוטטות מתנגדי המהפכה מעין זו שהתרחשה בווייטנאם לאחר נסיגת האמריקנים; המאבק נמשך עם הזרים, וגם בלעדיהם.
במרחק מה מחזית זו נערכה המערכה הבריטית בים הבלטי (1918–1919), בה השיגו כוחות כוחות צי בריטיים עליונות מקומית, ואף הטביעו מספר אוניות של הבולשביקים.
באוגוסט 1918 נחתו בארכנגלסק, עיר נמל לחוף ים הלבן, בצפון רוסיה, בשפך נהר הדווינה הצפונית (Двина́), כוחות של מדינות ההסכמה: תחילה כבשו הבריטים את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה; אחר כך נחתו בה אמריקנים (כ-5,500 חיילים), שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר.
כן השתתפו בכוחות של מדינות ההסכמה באותה חזית קנדים, כוחות צרפתיים קולוניאליים, פולנים וסרבים.
המפקד של כוחות מדינות ההסכמה באותה חזית היה הגנרל הבריטי אדמונד איירונסייד.
עזרה רבה קיבלו הנוחתים מספינות תותחים בריטיות מטיפוס מוניטור, שיכלו לשוט מרחק רב אל פנים הארץ בנהרות הרחבים שבאזורי הקרבות – הדווינה במזרח ונהר הוואגה (Вага) ממערב לו.
מארכנגלסק התקדם הצבא הפולש עד לאובוזרסקאיה, כ-160 ק"מ דרומה משם, ובכיבושה נעזר במטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי.
בהמשך, עד אמצע ספטמבר, הנוחתים הרחיבו מאוד – וכפי שנתברר, הרחיבו מדי – את השטח שבחזקתם, והגיעו עד שנקורסק (Шенкурск) שעל הוואגה, כמה מאות קילומטרים דרומה מארכנגלסק.
אלא שהכוח היה קטן מכדי להחזיק בשטח שנתפס; מכאן ואילך, הפך מסע מלחמה זה בעיקרו לנסיגה ממושכת, רובה בתנאי חורף מחרידים – שכן משנתעשת הצבא האדום, נאלצו הפולשים במהלך 1919 לוותר על כל כיבושיהם.
משנקורסק, הנקודה המרוחקת ביותר שהגיעו אליה, הם נהדפו ב-19 בינואר, לנוכח מתקפה עזה של הבולשביקים.
לבסוף, בקיץ 1919, נסוגו כוחות מדינות ההסכמה גם מעיר הנמל.
מטרת התערבות מדינות ההסכמה בחזית זו הייתה תפיסת הנמל, שהיה היחיד שבנמלי צפון רוסיה החופשי מקרח כל השנה, אבטחתו, ושמירת קו מסילת הברזל לפטרוגרד.
בחזית זו היו בין הכוחות המתערבים חיילים בריטים, אמריקנים, איטלקים ועוד.
במרס 1918 נכנסו חיילים בריטיים למורמנסק כאשר מטרתם המוצהרת הייתה שמירת מחסני הציוד הצבאי שבה, אך למעשה הם גם פקחו עין על המתרחש בפינלנד הסמוכה, שבה התרחשה מלחמת אזרחים, כאשר ידם של המצדדים בגרמנים על העליונה.
באופן אירוני, כך נוצרה זהות אינטרסים בין שלטונות רוסיה לפולשים, שכן גם הראשונים לא היו מעוניינים בהשתלטות פינית, ואולי גרמנית, על האזור.
ביוני 1918 השתלטו מדינות ההסכמה על מורמנסק.
השליטים הסובייטים המקומיים שיתפו פעולה עם הנוחתים, ובין היתר, דאגו לשמור את קו המסילה לפטרוגרד פתוח, שכן כוחות מדינות ההסכמה דאגו לצרכים הבסיסיים של האוכלוסייה, וגם כשנתקבלה הוראה מהשלטון המרכזי להפסיק שיתוף פעולה זה, היא נתקלה בהתעלמות.
החל מאוקטובר, הנוחתים, בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס מיינארד (Maynard), הרחיבו מאוד את השטח שהחזיקו, השתלטו על שטחים בחצי האי קולה ובקרליה, כאשר בדרכם השתלטו גם על קנדלקשה וקם שעל חוף הים הלבן.
הפולשים המשיכו והדרימו מאות קילומטרים לאורך מסילת הברזל המוליכה לפטרוגרד, עד לימת אונגה (Онежское озеро), שאליה הגיעו בקיץ 1919. בימת אונגה התרחש קרב ימי, שבו צי בריטי הטביע שתי ספינות סובייטיות ונכבש נמל טלווייסקי.
עד לסוף 1919 התפנו כל הכוחות הפולשים שבאותה חזית, על פי הוראות שנתקבלו מהפיקוד שבארצות המוצא.
ולדיווסטוק הייתה נמל שממנו שוגרה אספקה מאמריקה לרוסים, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, כל עוד נלחמו אלה במעצמות המרכז, וכן הייתה פתח היציאה המיועד עבור הלגיון הצ'כוסלובקי.
כאמור, השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ודרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה.
אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הקשו על ביצוע התוכנית, ורק כמחצית מכ-60,000 חיילי הלגיון הצליחו לעשות את הדרך ללא הפרעות.
אלה נגרמו בגין מלחמת האזרחים ברוסיה, קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שובם של שבויי מעצמות המרכז לארצות מוצאם באותו נתיב עצמו וגורמים אחרים.
שאר חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה.
ב-31 בדצמבר 1917 עגנו סמוך לחוף ולדיווסטוק ספינות מלחמה בריטיות, אמריקניות ויפניות.
באפריל 1918 הותקף רכושה של חברה יפנית בעיר, ובתואנה של הגנה על אזרחיהן נחתו בעיר חיילים בריטים ויפנים.
לחזית זו, שהתערבות מדינות ההסכמה נוספות החלה בה באוגוסט 1918, נשלחו כ-8,000 חיילים אמריקנים (כוח המשימה האמריקני בסיביר), כ-4,000 קנדים, כ-1,500 בריטים, כמה אלפי איטלקים – מהם כ-2,500 שבויים לשעבר, ששירתו קודם לנפילתם בשבי בצבא אוסטרו-הונגריה כנגד רוסיה – וכן כוח צרפתי.
הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, שהשתתפותה עד אז במלחמת העולם הראשונה הייתה מינורית.
לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה ומאיימת מן האזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי.
וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, יחד עם חיילים סינים, שחצו את הגבול שבין הארצות.
סין הייתה קרועה אז במלחמות אזרחים, וחיילים אלה היוו כוח סמלי מצד פלג שצידד ביפן ואף נתמך על ידה.
מספרם הגדול של היפנים לעומת משלחות מדינות ההסכמה האחרות עורר דאגה אצל אלה האחרונות, מה גם שהיפנים שמרו על פיקוד עצמאי, ולא הכפיפו עצמם לפיקוד המשותף של משלחת מדינות ההסכמה.
ב-5 בספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי.
בעוד יתר מדינות ההסכמה ריכזו תמיכתן באדמירל אלכסנדר קולצ'ק, היפנים תמכו בשני מתחרים, אנטי קומוניסטים אף הם.
במהלך פברואר ומרץ 1920 ערך כוח של אנרכיסטים טבח בתושבי העיירה ניקולאייבסק על נהר האמור שבה היה חיל מצב יפני קטן.
עם התקרבות חיל משלוח יפני במאי 1920 לעיירה נמלטו הכוחות האנרכיסטים לאחר שהוציאו להורג את כל התושבים ושרפו אותה עד הייסוד, אירוע זה מכונה "תקרית ניקולאייבסק".
ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים, שהיו מעוניינים להפוך את השטחים לאזור השפעה יפני; היפנים האחרונים נסוגו רק ב-1922.
בחזית זו לחם הגנרל הרוסי אנטון דניקין כנגד כוחות הבולשביקים.
ב-18 בדצמבר 1918 נחת באודסה (Одесса) כוח צרפתי וכבש את העיר.
כוחות יווניים, צרפתים ופולנים לחמו בגזרה זו כנגד הבולשביקים, עד שנסוגו באביב 1919. מלחים צרפתים על אוניות המערכה ז'אן באר ו"פראנס", אשר אהדו את הבולשביקים, מרדו, ודרישתם לחזור נענתה.
ספינות של מדינות ההסכמה לשעבר שבו והופיעו במימי הים השחור בנובמבר 1920, וזו הפעם כדי לחלץ מחופיו את כוחותיו המנוצחים של גנרל פיוטר וראנגל (Врангель), שהוכו בידי הבולשביקים.
בחזית זו פעל כוח בריטי-אוסטרלי-קנדי, בפיקודו של ליונל דנסטרוויל (Dunsterville), שיצא מבגדאד בינואר 1918, נע דרך פרס, והשתתף בדרכו בחלקה האחרון של המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה.
מצפון פרס הכוח נע כדי לתפוס את באקו על שדות הנפט העשירים שלה, ותחילה, כדי להגן עליהם מן האימפריה העות'מאנית והבולשביקים כאחד.
הכוח שבפיקוד דנסטרוויל מנה כאלף בריטים, והוא גייס ואימן בהמשך עוד כמה אלפי ארמנים.
כן נעזר "כוח דנסטרוויל", כפי שהכוח כונה, במכוניות משוריינות ובמספר מטוסים.
כוח דנסטרוויל נעצר בדרכו על ידי חיילים בולשביקים, אולם עקף את המכשול בהפליגו על פני הים הכספי.
כיוון שגם כוחות האימפריה העות'מאנית לטשו עיניהם לבאקו, נוצרה שותפות אד-הוק בין הבריטים לבין הסובייטים בהדיפתם.
אולם באמצע ספטמבר הסתיים הקרב על באקו בניצחון של כוחות האימפריה העות'מאנית והבריטים עזבו את העיר.
שותפות האינטרסים עם הבולשביקים הסתיימה עם יציאת האימפריה העות'מאנית מהמלחמה, באוקטובר-נובמבר 1918.
במרכז אסיה שהה מיולי 1918 כוח בריטי בסד"כ של רגימנט (גדוד מוגבר) בפיקודו של מייג'ור ג'נרל וילפריד מלסון (Malleson).
כוח זה נועד במקורו למנוע מקרה של התקדמות עות'מאנית-גרמנית לכיוון אפגניסטן והודו.
בתחום הייעוץ הפסיכולוגי, התערבות היא ניסיון של אדם או מספר אנשים (קרובי משפחה וחברים או אנשי מקצוע) לעזור לאדם המצוי במצוקה או במשבר, לקבל תמיכה ועזרה מקצועית כדי לשנות ולשפר את מצבו.
המונח התערבות משמש גם לתיאור הפעולה והשיטה הטיפולית הספציפית בה מטופל האדם במסגרת הטיפול.
המונח התערבות משמש לתיאור פעולות תמיכה באנשים הנקלעים לקשיים אישיים שונים, בהן התמכרויות מסוגים שונים, טראומה נפשית ועוד.
ההתערבות עשויה להיות ישירה, כלומר כוללת פגישות של האדם עם הגורם המטפל (פסיכולוג, עובד סוציאלי וכו'), בהן הוא מתעמת עם קשייו; ההתערבות יכולה להיות גם עקיפה, כלומר כוללת ייעוץ למשפחתו של האדם על דרכי תמיכה מומלצות שיסייעו לו להתמודד עם קשייו.
השימוש במונח התערבות בהקשר לסיוע במצבי התמכרויות, החל בשנות ה-60 על ידי ד"ר ורנון ג'ונסון, כומר אפיסקופלי שפיתח מודל התערבות במצבי אלכוהוליזם לאחר שנגמל בעצמו מההתמכרות.
המודל שפיתח כולל הצטרפות לקבוצות תמיכה לאלכוהוליסטים שהקים בכנסייתו, וכן מעורבות ותמיכה של כל בני משפחתו של המכור, עם עדיפות להתערבות מוקדמת ככל האפשר, בטרם נוצרת פגיעה חמורה בחיי המכור.
המודל נלמד ויושם במספר מוסדות, אך ספג ביקורת בשל אופיו הטוטאלי מדי.
גישות התערבות דומות שנפוצות כיום בתחום ההתמכרויות, נוקטות בגישה מכבדת אל האדם המכור, ומדגישות גם הן את המעורבות והשינוי שצריכה כל המשפחה לעבור כדי לסייע לאדם להתגבר על ההתמכרות.
לעיתים קרובות האדם המכור לא מסכים עם רעיונות ההתערבות ולא מוכן לשתף פעולה, ואז חלק מהשיטות נוקטות בשיטה של הפתעה ועימות של בני המשפחה עם האדם על התמכרותו.
תחילה פונים בני המשפחה ליועץ מומחה בתחום שמנחה אותם לגבי הדרכים המתאימות לביצוע ההתערבות, האופן בו כדאי לנהל את השיחה עם האדם המכור, ואמצעי התמיכה לצד הסנקציות שיוטלו עליו מצד בני המשפחה אם לא ישתף פעולה עם הטיפול.
אחת הביקורות על הגישה היא שעימות כזה של המשפחה עם האדם המכור הוא בעל מאפיינים של הונאה עבורו, הוא עלול לחוש מותקף, והדבר עשוי להביא להתבצרותו במנגנוני הגנה ראשוניים כגון הכחשה חזקה, שיפגעו בתהליך הטיפולי.
בנוסף נטען כי לא כל משפחה מסוגלת לבצע התערבות מתאימה, ולעיתים יש צורך להיעזר במנגונים אחרים לפתרון הבעיה, בהם התערבות רפואית או משפטית.
מחקרים שבדקו את יעילות השיטה המקורית של ג'ונסון העלו תוצאות מעורבות: בהשוואה לשיטות אחרות, יותר מכורים שקיבלו התערבות זו נכנסו לתוכנית טיפולית לגמילה; מצד שני, יחסית לשיטות אחרות, יותר מכורים שנכנסו לגמילה נשרו במהלך התהליך הטיפולי, ובהמשך חזרו להתמכרותם.
התערבות טיפולית היא השימוש של מטפל בכלים טיפוליים שנועדו לסייע למטופל.
כלים נפוצים בטיפול הם פרשנות, שיקוף, תמיכה, שאלה ועוד.
כלים אלו דורשים שליטה ומיומנות.
עיתוי ההתערבות הוא משמעותי כדי לאפשר תהליך בונה אצל המטופל.
התערבות מוקדמת מדי עלולה להגדיל את ההתנגדות ולסכל את מטרת ההתערבות.
מטפלים שונים ישתמשו בכלים טיפוליים שונים, על פי גישתם התאורטית לטיפול ואופי הטיפול.
בחינה של כלים אלו תעסוק באופן השימוש בהם, התאמתם לתהליך ולמטופל והיעילות שלהם.
בגישות פסיכודינמיות מסורתיות, הפרשנות היא כלי ההתערבות המרכזי בטיפול.
תפקיד הפרשנות הוא לחשוף רבדים עמוקים יותר אצל המטופל ולהביא לכדי תובנה.
בגישה זו מתעמת המטפל עם המטופל בהצגתו את התופעה אליה הוא מתייחס, ובמתן הסבר המאיר את המשמעויות הלא מודעות אצל המטופל, לרוב בהקשר למקורות התופעה בעברו (למשל בילדותו).
תהליך העיבוד הנלווה מביא לתובנה שמשפיעה על חיי היום יום.
במחצית השנייה של המאה העשרים ירד מעמדו של הפירוש, שעד אז היה הכלי המרכזי, ותאורטיקנים שונים הרחיבו את צורות ההתערבות של המטפל.
ביון הדגיש את חשיבות ההכלה ככלי התערבות מרכזי, ודונלד ויניקוט את ההחזקה.
התערבויות פרשניות דורשות אצל המטופל יכולת התמודדות (כוחות אגו) אל מול התובנה והתרופפות ההגנות שהיא מביאה.
לכן התערבויות כאלו אינן מתאימות לכל מטופל.
במקרים אלו, תפקיד ההתערבות הוא ליצור השפעה מיידית על המטופל ולחזק אותו.
התערבות כזו נקראת התערבות תמיכתית.
סוגים אפשריים נוספים של התערבויות תמיכתיות הם סוגסטיה, תמיכה, אישור, הרגעה, עצה ושכנוע.
להתערבויות אלו יש תועלת רבה, אך הביקורת על השימוש בהן הוא שתועלתן היא לטווח קצר, ואילו להתערבויות הפרשניות תועלת רבה יותר להשגת עצמאות.
לשאלה ניתן להתייחס כחוויה תוך-נפשית הנוצרת מפערים של חוסר ידיעה, כפעולה בין-אישית, או כמניפולציה שתפקידה להעביר מסר ולעורר ספק ותהייה.
התייחסויות אלו משליכות על השימוש בשאלה ככלי התערבות.
ניתן להשתמש בה ככלי לאיסוף מידע על המטופל.
סאליבן, פסיכיאטר ומייסד הגישה הבינאישית, התייחס לשאלה ככלי התערבות לכל דבר, מתוך השקפה שהטיפול בסיסו ביחסים בין המטפל למטופל, ותפקיד המטפל הוא לחקור את יחסי הגומלין של המטופל דרך היחסים הטיפוליים.
ניתן להשתמש בשאלה כדי להעביר מסרים למטופל, לעורר בו ספקות, לעמת אותו עם סתירות בדבריו, או לכוון אותו לנושאים מסוימים.
שאלות יכולות להחוות גם כסוג של פירוש או הבעת דעה.
בנוסף, שאלה יכולה להחוות גם כסוג של תמיכה, ויש מטופלים שמבקשים מהמטפל להנחות אותם באמצעות שאלות.
השאלה מפחיתה חרדה ומאפשרת תלות.
ארווין יאלום, סופר ופסיכיאטר, מחשובי הפסיכולוגים בתחום הפסיכותרפיה האקזיסטנציאלית, מרחיב את המושג התערבות ומכליל תחתיו גם הנחיות לפעולה, כמו כתיבה או משחק תפקידים, הפעלות יוצרות אמון בטיפול קבוצתי וביקורי בית.
התערבות נוספת, שנויה במחלוקת, היא מגע שאינו בעל אופי מיני, כמו חיבוק או אחיזת יד.
בתהליכי טיפול שאינם מילוליים, כמו טיפול באמנויות, מתרחב " הטיפולי" על פי הרקע המקצועי של המטפל בתחום האמנות הרלוונטי.
מטפל באמנויות יכול ליצור יחד עם המטופל והיצירה של המטפל משפיעה על המטופל, הקשר הטיפולי והתכנים שעולים, ככל התערבות אחרת.
כך, למשל, מטפל באמנות יציע טכניקה אמנותית, חומרי גלם או משימות בציור; מטפל במוזיקה יציע למטופל לאלתר, או ילווה אותו בשירה או בנגינה; בפסיכודרמה משמש המטפל בתפקיד של אגו מסייע, ובתפקיד זה הוא מגלם דמויות מציאותיות או דמיוניות מעולמו של המטופל.
התערבות מוקדמת בפסיכוזה היא גישה קלינית לאבחון וטיפול מוקדם ומניעתי, המיועדת עבור אנשים החווים תסמינים של פסיכוזה בפעם הראשונה.
הגישה היא חלק מפרדיגמה מניעתית חדשה בתחום הפסיכיאטריה, אשר מובילה לשינוי בתחום שירותי בריאות הנפש באירופה (בייחוד בבריטניה), צפון אמריקה, אסיה, אוסטרליה וניו זילנד.
גישה זו מתמקדת בגילוי ובטיפול המוקדם בתסמינים הראשוניים של הפסיכוזה.
יש הטוענים כי 3-5 השנים הראשונות לאחר הופעת התסמינים הראשונים הן תקופה קריטית לטיפול.
המטרה היא להעניק סיוע עבור אלו הנמצאים לאחר האפיזודה הראשונה של הפסיכוזה.
ההנחה היא כי אם יינתן טיפול אופטימלי במהלך אותן שנים ראשונות, הדבר יסייע במניעת הישנות המחלה ובהפחתת ההשפעות ארוכות הטווח של המצב.
זוהי אסטרטגיה של מניעה שניונית.
יתרה מזאת, משכה של פסיכוזה שאינה מטופלת (Duration of Untreated Psychosis - DUP) נמצאה כאינדיקאטור של פרוגנוזה פחות טובה, כך ש-DUP ממושך יותר, מקושר ליותר נכויות לטווח הארוך.
על כן הגישה טוענת כי חשוב לטפל בפסיכוזה בשלב מוקדם.
התערבות מוקדמת היא פרדיגמה מניעתית לפסיכוזה, אשר התפתחה לאור ראייה מודרנית של החלמה אפשרית מפסיכוזה וסכיזופרניה, אשר החלה להיות מקובלת.
ניתן להגדיר גישה זו כגישת "פוסט קרפלין" לגבי סכיזופרניה, אשר מאתגרת את ההנחות שהועלו במקור על ידי אמיל קרפלין במאה ה-19, לפיהן סכיזופרניה (או Dementia Praecox) היא בעלת מסלול אשר מתפתח ומחמיר.
פסיכוזה היא כעת חלק מ-Diathesis–Stress Model, אשר מאפשר מבט אופטימי לגבי הפרוגנוזה וציפייה להחלמה מלאה עבור אלו הסובלים מהופעתם של תסמינים מוקדמים.
בגישה זו, ההסתכלות על פסיכוזה היא כנמצאת על רצף (בדומה למושג סכיזוטיפי) וכבעלת גורמים תורמים מרובים - פסיכולוגיים, חברתיים וביולוגיים, ולא כעל מחלה נוירו-ביולוגית בלבד.
כחלק מהשינוי התפיסתי בנוגע לפסיכוזות וסכיזופרניה, המודל התפתח ממגוון רעיונות שונים ובמספר אתרים בעולם, לכיוון של טיפול בקהילה.
סימן לכך ניתן לראות בסגירת מוסדות פסיכיאטריים אשפוזיים.
חיזוק לחשיבות ההתערבות המוקדמת בפסיכוזה מתקבל ממחקר שמצא קשר בין דחיית טיפול לבין נכות, דבר המטיל בספק את השירות הסטנדרטי הניתן לאינדיבידואלים אשר חוו אפיזודה פסיכוטית ראשונה .
זאת ועוד, בשנות ה-90 מחקרים הראו כי טיפול קוגניטיבי התנהגותי נמצא כיעיל עבור דלוזיות (אמונות שווא) והלוצינאציות (הזיות).
בהמשך, בשנת 1996, התפתח השירות למניעה והתערבות מוקדמות בפסיכוזה The Early Psychosis Prevention and Intervention Centre - EPPIC במלבורן שבאוסטרליה והוקמה מרפאה לאיתור תסמינים של סכיזופרניה (Prodrome Clinic) בניהולה של אליסון יאנג (Alison Yung).
שירות זה היווה השראה להקמתם של שירותים נוספים, כגון, IRIS West Midlands, Rethink, הגילוי המוקדם של TIPS באמצעות מחקרים אקראיים מבוקרים בנורווגיה, ו-Danish OPUS trial בדנמרק .
בשנת 2001, משרד הבריאות בבריטניה הציב בעדיפות ראשונה את פיתוחם של צוותי פסיכוזה מוקדמת.
כמו כן, בשנת 2004, "ההתאחדות הבינלאומית לפסיכוזה מוקדמת", שנוסדה ב-1998, הוציאה לאור הצהרה בינלאומית העוסקת בקווים מנחים לטיפול קליני, יחד עם ארגון הבריאות העולמי.
מודל הפסיכוזה המוקדמת מבוסס על מרכיבים חיוניים שהם בעלי תפקיד בשירותי הפסיכוזה המוקדמת.
שירותים אלה אחראיים על איתור, מניעה וטיפול בפסיכוזה ראשונית:
מטרתה של ההתערבות המוקדמת בפסיכוזה היא שיפור ביכולת הגילוי ובמעורבות של אנשים הנמצאים בשלב מוקדם במסלול הפסיכוזה.
משימות מפתח הן להיות ערניים לסימנים מוקדמים של פסיכוזה, בקרב אלו הנמצאים בשלב פסיכוטי מוקדם, ולשפר את דרכי הטיפול בפסיכוזה המוקדמת.
צוותי טיפול מספקים מידע וחינוך לציבור הכללי ומסייעים להם לזהות ולהגיב כלפי אנשים המבטאים סימנים חשודים.
דוגמה לצוותים טיפוליים ידועים ברחבי העולם: (EPPIC) Youth Access Team (YAT) במלבורן; OPUS בדנמרק; TIPS בנורווגיה; REDIRECT בברמינגהאם; LEO CAT בלונדון.
צוותים קליניים רב תחומיים, מספקים גישת ניהול טיפול אינטנסיבית (Case Management) במהלך 3-5 השנים הראשונות.
גישה זו דומה לגישת Assertive Community Treatment תוך התמקדות באוכלוסייה שלא טופלה בעבר וכן בדרכי טיפול מבוססות מחקרית ואופטימאליות עבור מטופלים שחוו אפיזודה ראשונה של פסיכוזה.
לדוגמה, ישנו עידוד לשימוש במינון נמוך של תרופות אנטי-פסיכוטיות, יחד עם פיקוח על תופעות הלוואי.
כמו כן, ניתן מידע לגבי המחלה באמצעות התערבות פסיכו-חינוכית למטופלים ובני משפחתם, שהם חדשים במערכת בריאות הנפש.
בנוסף, התערבויות אשר מטרתן למנוע אפיזודות נוספות של פסיכוזה (הישנות מחלה) וכן אסטרטגיות אשר מעודדות חזרה למקצוע ופעילות חברתית נורמלית, הן בעדיפות ראשונה.
זאת ועוד, ישנו רעיון של טיפול ממוקד שלב עבור מטופלים הנמצאים בשלבים שונים של האפיזודה הראשונה של הפסיכוזה, כגון, בשלב אקוטי, בשלב של החלמה מוקדמת ובשלב של החלמה מאוחרת.
מרפאות עבור מצב נפשי בסיכון או איתור תסמיני המחלה
ישנם שירותים המתמחים בטיפול באנשים הסובלים מתסמינים תת-קליניים של פסיכוזה או שישנם אינדיקטורים חזקים לגבי הימצאותם בסיכון לפסיכוזה.
אלו הן מרפאות עבור מצב נפשי בסיכון ("At risk mental state") או איתור תסמיני המחלה ("Prodrome").
ההתערבויות המוצעות הן מתן מינון נמוך של תרופות אנטי פסיכוטיות, טיפול קוגניטיבי התנהגותי וטיפול פסיכו-סוציאלי המתמקד בנושאים של מערכות יחסים, משפחה, תעסוקה ומגורים.
שירותים אלו מנסים לזהות באופן מהימן את אלו הנמצאים בסיכון גבוה לפתח פסיכוזה.
כמו כן, הם מתחילים לפרסם תוצאות מעודדות ממחקרים אקראיים מבוקרים, אשר מראים הפחתה בסיכוי לפתח פסיכוזה.
מחקרים מצאו כי התערבות על פי גישת הפסיכוזה המוקדמת מפחיתה את חומרת התסמינים, משפרת את שיעורי הישנות המחלה ומורידה את השימוש בטיפולים במסגרת אשפוזית, לאחר מעקב של 18 חודשים, לעומת טיפול סטנדרטי.
בנוסף, המחקרים מצביעים על שביעות רצון של הלקוחות מהשירותים המוצעים להם.
יחד עם זאת, טרם נמצאה לגישה זו השפעה חיובית מתמשכת.
אך היו שהציעו כי השערות היסוד והעדר הוכחות לגבי יעילות גישת השירותים הסטנדרטיים של "ההתערבות המאוחרת", הופכים את הרציונל של "ההתערבות המוקדמת" למשמעותי.
בתחילת 2006, Cochrane review דיווחו על העדר מחקרים המוכיחים באופן מכריע את יעילותן של תוכניות לגילוי מוקדם והתערבות מוקדמת, אף על פי שיש הכרה בצורך בהתערבות מוקדמת.
למרות זאת, המחקרים מצביעים על תוצאות טיפול חיוביות של גישת הפסיכוזה המוקדמת בנוגע לשיפור התפקוד, הפחתת תסמינים, צמצום משך הפסיכוזות הלא מטופלות וחיסכון בעלויות בהשוואה לטיפול סטנדרטי.
ממצאים מבריטניה מעלים כי העלויות של שירותי פסיכוזה מוקדמת נמוכות יותר באופן משמעותי, בהשוואה לטיפול סטנדרטי: העלויות השנתיות של צוותי הפסיכוזה המוקדמת מהוות שני שלישים מהעלויות של צוותים סטנדרטיים.
מצב זה נשמר כך לאורך שלוש שנים, בזכות הירידה בעלויות האשפוז בשל המעקב האינטנסיבי בקהילה הניתן על ידי שירותי הפסיכוזה המוקדמת.
השוואה היסטורית שנעשתה באוסטרליה בנוגע לעלויות בריאותיות, מצאה יתרון כלכלי בולט לטובת גישת הפסיכוזה המוקדמת, לעומת טיפול סטנדרטי, לאחר מעקב של 12 חודשים.
דוח נוסף, של Orygen Research Centre במלבורן, מסכם שהעלויות של שירותי פסיכוזה מוקדמת לא רק חסכוניות עבור הלקוחות, אלא גם עבור מערכת הבריאות והחברה.
זאת ועוד, הנתונים הללו לא לוקחים בחשבון את הרווח הפוטנציאלי של פסיכוזה מוקדמת בהפחתת התאבדויות ובהשפעה חיובית בתחום התעסוקתי.
בריטניה, ככל הנראה, עשתה את הרפורמה המשמעותית ביותר בשירותיה באמצעות אימוץ צוותי הפסיכוזה המוקדמת, אשר נחשבים כעת כחלק בלתי נפרד מהמערכת המקיפה של השירותים לבריאות הנפש.
"המדריך ליישום המדיניות של בריאות הנפש" מתווה מפרט שירותים ומניח את הבסיס לפיתוח כלי חדש.
ישנה דרישה לשירותים שיפחיתו את משך הפסיכוזות הלא מטופלות (DUP), שירותים שנמצאו כקשורים לתוצאות טובות יותר לטווח הארוך.
קריטריון כניסה לגילאי 14 עד 35
שלוש שנים ראשונות של המחלה
המטרה היא להפחית את משך הפסיכוזות הלא מטופלות לתקופה הקצרה מ-3 חודשים
כלל המקרים המטופלים בו זמנית יהיה ביחס של מטפל אחד על כל 10 עד 15 לקוחות
עבור אוכלוסייה של 250,000 אנשים, בצוות אחד:
כלל המקרים המטופלים בו זמנית יהיה בין 120 ל-150
צוות המומחים יספק התערבויות שיעילותן מוכחת.
מאז שנות ה-90 התפשטו השירותים מעבר להקמת ה-EPPIC המקורית במלבורן שבאוסטרליה.
ניו זילנד מפעילה צוות פסיכוזה מוקדמת בעל חשיבות רבה במשך למעלה מעשור, כאשר היא נוהגת על פי המסמך המדיני של בריאות הנפש בנוגע לפסיכוזה מוקדמת שיצא בשנת 1997. ישנו צוות מקצועי לאומי של פסיכוזה מוקדמת בשם "קבוצה מנחה להתערבות מוקדמת בפסיכוזה בניו זילנד" המארגן אירועים להכשרה ומפיק משאבים מקומיים.
תוכניות של פסיכוזה מוקדמת המשיכו להתפתח מעבר לשירותים המקוריים של TIPS בנורווגיה ול-OPUS randomised trial בדנמרק.
לקנדה יש כיסוי נרחב על פני רוב מחוזותיה, כולל הקמת שירותים קליניים ומחקרים אקדמיים מקיפים בקולומביה הבריטית (ונקובר), אלברטה (EPT בקלגרי) ואונטריו (PEPP, FEPP).
בארצות הברית, "התקשרות ההערכה והסיוע" מטמיעה את ההתערבויות של פסיכוזה מוקדמת בכל רחבי המדינה.
הפגישה הראשונה של "הרשת האסייתית של פסיכוזה מוקדמת" (ANEP) התקיימה בשנת 2004. כיום ישנם שירותים מבוססים בסינגפור ובהונג קונג.
בישראל פועלות מספר מרפאות ומסגרות אשפוזיות, אשר שמות דגש על התערבות בפסיכוזה.