tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריאה זו מתחלקת לשבעה עולים ולאחר מכן עולה מפטיר שקורא את פרשת קרבן מוסף של אותו חג ואת ההפטרה.
חנוכה – בחנוכה קוראים כל יום קטע מפרשת קורבנות הנשיאים (שלפי המדרש היו אמורות להיות בתאריך של חנוכה).
קריאה זו מתחלקת לשלושה עולים ואין בה מפטיר או הפטרה.
בשבת חנוכה קוראים במפטיר את הקרבן של אותו יום ומפטירים בהפטרה מיוחדת לחנוכה.
בראש חודש טבת, אשר תמיד חל בחנוכה, הקריאה של ראש חודש מתחלקת לשלושה עולים (במקום לארבעה) ולעולה הרביעי קוראים בפרשת קורבנות הנשיאים.
פורים – בפורים קוראים בתורה את פרשת מלחמת עמלק.
כאשר חל פורים בשבת (יכול לצאת רק בערים מוקפות חומה בפורים משולש) קוראים במפטיר את פרשת מלחמת עמלק ומפטירים הפטרה מיוחדת.
בעבר היה העולה קורא בעצמו את קטע התורה, וילדים המתחלפים בתפקיד היו קוראים את ה"תרגום" לארמית (תרגום אונקלוס).
מנהג זה השתמר בקהילות תימן וחלק מקהילות כורדיסטן, אך חלקים מהן ביטלו את קריאת התרגום.
כיום ברוב הקהילות יש "בעל קורא", אדם השולט בטעמי המקרא, וקורא בקול בשביל ה"עולה לתורה" הקורא בלחש עמו.
עניין זה נקבע מפני שיש אנשים שאינם יודעים לקרוא בתורה, והיה חשש שהם יתביישו אם כשיעלו אותם לתורה הם יצטרכו לבקש מאחר שיקרא בשבילם.
על כן קבעו שבעל הקורא יקרא עבור כולם, בין אם הם יודעים לקרוא בתורה ובין אם לא.
נהוג שהעולה לתורה מתעטף בטלית לכבוד התורה.
כמו כן נהגו שהעולה מנשק, בדרך כלל באמצעות הטלית, את המקום בספר התורה בו מתחילה עלייתו.
בחלק מהקהילות נהגו לומר פסוקים שונים קודם שהעולה מברך: בקהילות תימן נהגו כי הכהן העולה "ראשון" מברך "כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלוקינו" והציבור עונה לו "גדול ה' ומהולל מאוד ולגדולתו אין חקר".
בקהילות גאורגיה ובקהילות ספרדיות נוספות נהוג שהעולה מקדים ואומר: "ה' עמכם", והקהל עונה: "יברכך ה'.
לאחר מכן מברך העולה: "(רבנן) ברכו את ה' המבורך", הקהל עונה: "ברוך ה' המבורך לעולם ועד", העולה חוזר על קריאת הקהל וממשיך בברכת התורה: .
הקהל עונה אמן והבעל קורא פותח בקריאה.
בסיום הקריאה מברך העולה: , והקהל עונה אמן.
העולה אינו עוזב את מקום הקריאה עד לאחר קריאת העולה שלאחריו.
בהרבה מהעדות הספרדיות, נהוג שהקהל עונה גם ברוך הוא וברוך שמו.
בקהילות גאורגיה נהוג בנוסף, בסיום הקריאה, שכל הקהל עונה: "חזק ברוך".
וכשהעולה לתורה אומר: " אשר נתן לנו (את תורתו) תורת אמת...", הקהל עונה בקול רם: "אמת".
לאחר ה"עליות" מקובל שהחזן מברך את העולה בברכה המכונה "מי שברך", וכן מברך את מי שמבקש העולה.
נהוג שבמהלך ברכה זו מתנדב העולה לתרום סכום כלשהו לבית הכנסת או לצדקה.
כמו כן מקובל לעשות "מי שברך" לרפואת חולים, ולכבוד אישה שילדה.
במקרה של לידת בת מקובל שהאב נותן לבתו את שמה במהלך ברכת "מי שברך" ליולדת לאחר עלייתו לתורה.
בבתי כנסת רבים אומרים גם "מי שברך" לשלום חיילי צה"ל ותפילה לשלום מדינת ישראל.
חכמים תקנו סדר ברור לכיבוד העולים לתורה על מנת להימנע ככל האפשר ממריבות ולשמור על "דרכי שלום" בקריאת התורה ולכן לפי ההלכה, העלייה הראשונה שמורה לכהן, השנייה ללוי, והעליות שאחריהן ל"ישראל".
אם אין כהן בבית הכנסת, עולה לתורה לוי או ישראל, אך אם אין לוי בבית הכנסת עולה אותו הכהן שעלה בראשונה פעם נוספת לתורה במקומו.
לפי מנהג האשכנזים כהנים ולויים אינם מורשים לעלות לתורה בעליות אחרות, מלבד העלייה האחרונה (בתנאי שהיא לא שלישית) ועליית ה"מפטיר".
המנהג ברוב הקהילות הוא שישנם אנשים בקהל שהם מחויבים לעלות לתורה, וקודמים לכל אחר בקהל.
סדר הקדימויות בין ה"חיובים", וכן ה"חיובים" עצמם, משתנים לפי מנהגי הקהילות.
ברוב הקהילות מקובל שמי שחל יום הזיכרון לאחד מהוריו או מבני משפחתו הקרובה באותו השבוע, הוא "חיוב".
מנהגי "חיוב" נוספים הם ילד שנעשה "בר מצווה", חתן בשבת שלפני ואחרי חתונתו, מי שנולד לו בן או בת באותו השבוע ורבים נוספים.
במקומות רבים נוהגים למכור את העליות במכירה פומבית, וכך להכניס תרומות לבית הכנסת.
בהרבה מהמקומות נוהגים שמכירות כגון אלו יתרחשו רק בשבתות מיוחדות, או בחגים וכדומה.
כאמור, יש מספר עליות שונה, ובשבת ישנו המספר הגדול ביותר, שבע עליות, לפחות.
אך אם רוצים יכולים להוסיף עליהן עוד.
לחלק מהעליות יש ייחודיות, מהן מההלכה, ומהן ממנהגים שונים שהשתרשו בחלק מהקהילות.
(מלבד העליות הראשונה והשנייה השמורות לכהן ולוי, כפי שנכתב לעיל).
עליית שלישי - בהרבה קהילות, בעיקר ליטאיות, שמורה עלייה זו לרב בית הכנסת וכדומה, והיא נחשבת העלייה החשובה ביותר מכל העליות (מלבד עליית חזק להלן).
עליות רביעי וחמישי - נחשבות כעליות רגילות בחשיבותן.
עליית שישי - בקרב קהילות החסידים, נחשבת עלייה זו כעלייה החשובה ביותר, ובדרך כלל מקבל אותה האדמו"ר וכדומה.
יהודי תימן נוהגים לשמור אותה לילד אם הוא למד טוב את הפסוקים ולמכור אותה או להזמין אליה אדם בוגר רק אם אין ילד שהתכונן.
עליית שביעי, או עליית משלים - היא העלייה האחרונה בסדר הקריאה (מלבד הוספות, וכן עליית המפטיר שאחריה שבדרך כלל קורא שנית את מה שכבר קרא העולה שלפניו) ולכן נקרא 'משלים'.
עלייה זו נחשבת בקרב בני ספרד ותימן כעלייה החשובה ביותר.
בחלק מקהילות הספרדים נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יום השנה (יאר צייט) באותו שבוע, כסגולה לעליית נשמת הנפטר.
הוספה ואחרון - בשבת (ויש אומרים גם ביום טוב) מותר להוסיף על הקוראים.
קוראים לעליות אלו הוספות, והעלייה האחרונה לפני המפטיר נקרא אחרון.
עליית מפטיר - העלייה האחרונה מסדר העליות, שבה חוזר העולה על חלק מקריאת 'עליית השביעי', בקהילות יוצאי אשכנז וחלק מקהילות יוצאי ספרד, נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יאר צייט (יום השנה) לעלייה זו, כסגולה לעליית נשמת הנפטר.
בהרבה מהקהילות נהוג שחתן הבר מצווה או חתן בשבת שקודם נישואיו עולים לעלייה זו, יש מקומות שאף נוהגים שהחתן קורא בעצמו קריאה זו.
עליית חזק - היא עליית שביעי או ההוספה האחרונה, כאשר מסיימים בקריאה זו את קריאת אחד החומשים, ונקראת כך, מחמת מה שנוהגים לומר לאחר קריאה של עולה זה, 'חזק חזק ונתחזק'.
עליה זה נחשבת עלייה 'חשובה', ונוהגים לעלות לעלייה זו את רב בית הכנסת או האדמו"ר וכדומה.
עליית חתן תורה - היא העלייה שנהוג היה לתת לתלמיד חכם ועליית חתן בראשית שנהוג היה לתת לעשיר.
אלו הן העליות של סיום ותחילת פרשות השבוע שנקראות האחת אחרי השנייה בשמחת תורה.
עשרת הדיברות - יש מקומות שנהגו שהקהל עומד בעת קריאת פרשת "עשרת הדיברות".
שירת הים - יש מקומות שנהגו לעמוד בשעת קריאת פרשת 'אז ישיר' שבפרשת בשלח.
פרשת הקללות - בקריאת פרשות הקללות בפרשת בחוקותי וכי תבוא מקובל שרוב הציבור חושש לעלות לתורה, ובעבר היה נהוג לשלם סכום הגון לעני כדי שיתנדב לעלות בקריאות אלו.
כיום נהוג שבעל הקורא עולה בעצמו בפרשות אלה, שלא יראה כביכול שהקורא מקלל את העולה.
בבתי כנסת רבים נוהגים למכור את ה"עליות" (ושאר המצוות והכיבודים) במכירה פומבית בבית הכנסת, לכל המרבה במחיר, והכסף נתרם לצורכי בית הכנסת.
מחירי העליות הם בדרך כלל לפי מנהגי הקהילות השונות לפי דרגת העליות הנוהגות אצלם.
מעיקר הדין מותר לאישה או לקטן שיודע למי מברכים לעלות לתורה, אך גזרו חכמים "אשה לא תקרא בתורה מפני כבוד הציבור".
ויש האוסרים עלייה של קטן שאינו בר מצווה.
בבתי כנסת לא-אורתודוקסיים עולות נשים לתורה.
בקהילות אורתודוקסיות מודרניות מסוימות נערכים מניינים שוויוניים (כגון שירה חדשה), שבהם נשים עולות וקוראות בתורה על בסיס קביעתו של הרב דניאל שפרבר אם כי נוהג זה נאסר או גונה בתקיפות על ידי רוב גדול של הרבנים האורתודוקסים.
בנוסף, ישנם מנייני נשים, שבהם נשים בלבד עולות לתורה וקוראות בה.
עליית קטנים לעומת זאת היא מנהג רווח בקהילות תימן, שם הכלל אומר כי כל עוד מרבית העולים הם בני-מצווה (ארבעה עולים לפחות בשבת) הדבר מותר, עליית "שישי" ייוחדה במיוחד בשביל זה.
בקהילות רבות נהוג להעלות קטנים בשמחת תורה.
בבר מצווה ובעליית חתן, נהוג שחתן השמחה עולה לתורה, ולאחר ברכת הסיום או לאחר קריאת ההפטרה, הנשים זורקות על חתן השמחה סוכריות, עוגות עטופות או אורז כמנהג העדה, והילדים רצים לאסוף את המאכלים.
בחצרות חסידים הבנות הצעירות מוכנסות לצד דלת בית המדרש כדי להציץ ב'חתן'.
כל עולה חייב לקרוא לפחות שלושה פסוקים.
בקריאת התורה בשבת ניתן להוסיף עולים אם יש צורך בכך, אך יש להקפיד שכל העולים יקראו קטע שכולל לפחות שלושה פסוקים.
קריאת התורה לעולם לא תהיה פחותה מעשרה פסוקים (מדובר בעיקר על קריאה של יום חול), חוץ מקריאת פורים ש"סליק ענינא".
ויש נוהגים גם בפורים לחזור על פסוק אחד.
נהוג לא לסיים את העלייה בדבר לא טוב (כגון תוכחה או צרה שקרתה).
אם ניתן לקרוא לוי במקום ישראל תלוי במחלוקת ראשונים.
הרמ"א הכריע שלוי יכול לעלות במקום כהן, ולגבי דעת השולחן ערוך ראו מגן אברהם וערוך השלחן שנחלקו בדעתו.
לדעת המחבר, אחרי שקוראים כהן, לוי וישראל, מותר לקרוא לכל אדם לרביעי ולשאר העליות בשבת, ואילו לדעת הרמ"א, ניתן לתת לכהן וללוי רק את העליות שלהם, אחרון ומפטיר.
אם אין כהן, יכול כל אדם לעלות, וב'שני' לא מעלים לוי אם בעלייה הראשונה עלה 'ישראל'.
אמנם, מנהג חב"ד הוא שאם אין כהן - יעלו 'לוי' ל'ראשון', ומ'שני' והלאה יעלו כל אדם.
אם אין לוי, קוראים לאותו כהן שקראו לכהן לעלות גם לעליית לוי.
לדעת השו"ע, אסור להעלות סומא לעליה כיון שאינו יכול לקרוא, ולדעת הרמ"א מותר.
את עלייה זו מציינת במיוחד שיירה המונית שבאה בשנת ה'תקל"ז (1777) והתיישבה בגליל, והייתה השיירה המשמעותית הראשונה של חסידים שהגיעה לארץ והגדולה מבין הקבוצות שהגיעו באותה תקופה.
השיירה הונהגה בראשות רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק תלמידיו של המגיד ממזריטש ממשיכו של הבעש"ט ומנתה כ-300 איש שהיוו כ-5 אחוזים מכלל היהודים בארץ ישראל באותו הזמן.
רובם של העולים בעלייה זו לא היו חסידים, אלא כאלו שהצטרפו לקבוצה החסידית בדרך לארץ.
בזכות עלייה זו והתשתית שיצרה חוזקו קהילות יהודיות שונות בארץ והתחזקו קשרים בין יהודי אשכנז החסידים לבין חכמי הנסתר תלמידי קבלת האר"י הספרדיים.
כבר בחיי הבעש"ט ובשנות פעולתו העיקריות, בשנת 1740 ה'ת"ק התארגנו עליות חסידים של יחידים וחבורות שהתיישבו בגליל, בצפת ובטבריה.
כפי שמציין אברהם יערי במאמרו:
רבי אברהם גרשון מקיטוב גיסו של הבעש"ט עלה כנראה בשנת ה'תק"ז (1747), התיישב בחברון בהמשך עבר לירושלים ובה הצטרף אל ישיבת המקובלים בית אל שהוקמה על ידי ר' גדליה חיון ב-1737, ובראשה עמד החכם התימני ר' שלום שרעבי משנת 1750.
רבי נחמן מהורדנקא תלמידו של הבעש"ט עלה לארץ ישראל סביב שנת ה'ת"ק, יחד עם בנו רבי שמשון חיים, אך חזר לחוץ לארץ אחרי תקופה קצרה.
בשנת ה'תקכ"ד, הוביל ר' נחמן יחד עם רבי מנחם מנדל מפרמישלן, את קבוצת העולים המאורגנת הראשונה של תלמידי הבעש"ט (כ-30 איש).
בכ"ג תמוז עלתה הקבוצה על ספינה בחוף הים השחור בדרך לאיסטנבול, שם פגשו ברבי שמחה מזלוזיץ שתיעד את הנסיעה בחוברת "אהבת ציון", שהודפסה על ידי חתנו ר' שלמה מדובנא.
באיסטנבול עלו על ספינת עולי-רגל שהייתה יוצאת מדי חודש אלול לעבר ארץ הקודש, ובי"ב תשרי ה'תקכ"ה הגיעו לחוף עכו.
בשל המספר הקטן יחסית של העולים בעלייה זו, אין עלייה זו נמנית על ידי ההיסטוריונים כעלייה החסידית הראשונה, וכעלייה הראשונה נחשבת עליית החסידים משנת תקל"ז.
חסידות קרלין הייתה פעילה מראשיתה ביישוב בארץ ישראל.
רבי יעקב בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין, עלה לארץ ישראל בסביבות שנת 1770 והקים את הגרעין החסידי הראשון בארץ.
רבי מנחם מנדל מויטבסק נחשב עד עלייתו לארץ, לרבם של החסידים בבלארוס ובליטא.
בשנת 1777 (התקל"ז) עלה לארץ ישראל ביחד עם תלמידו ורעו רבי אברהם מקאליסק בראשות שיירה שמנתה מעל 300 איש שבגרעינה קבוצה מחסידיהם, עלייה זו היוותה חמישה אחוזים מכלל (6000) היהודים בארץ ישראל.
רבי שניאור זלמן מליאדי- "האדמו"ר הזקן" מחב"ד הצטרף אליהם אך בדרכו שוכנע על ידי רבי מנחם מענדל ורבי אברהם להישאר על מנת להנהיג את החסידים ברוסיה הלבנה וליטא.
אחת מהקבוצות של השיירה הקדימה להפליג בעונה שטרם הייתה בטוחה להפלגה.
הספינה אליה הצטרפו טבעה באזור חצי האי קרים.
מתוך 83 יהודים שהיו בספינה זו ניצלו רק כ-30. חלקם שבו על עקבותיהם וחלקם המשיכו בנחישות לארץ ישראל.
עלייה זו פגשה בארץ עלייה נוספת של כ־130 יהודים מצפון אפריקה, כנראה מתוניס, אף הם הגיעו באותה תקופה והתיישבו בגליל.
כאשר הגיעו החסידים לארץ ישראל והתיישבו בצפת המשיכו לרדוף אותם כתבי החרמות של המתנגדים מאירופה, כחלק מן הפולמוס נגד החסידות.
כתבי ההתנגדות הללו עוררו את האשכנזים בארץ ישראל לרדוף את העולים החדשים, ואליהם הצטרפו גם ספרדים מארץ ישראל.
התנגדות אליהם, הביאה לכך שבשנת 1781 חלק מן החסידים עברו מצפת להתגורר בטבריה ובשנת 1785 בשל מגפה שפקדה את צפת עברו הנותרים מן החסידים לפקיעין בה לא שרתה המגפה.
בטבריה זכו החסידים לכבוד רב מידי היהודים הספרדים בני העיר.
בשל הסכנה ליהודים אשכנזים לגור בירושלים, בעקבות החובות שהותיר אחריו רבי יהודה החסיד, לא התיישבו עולים אלה בה.
החסידים הרחיבו את תחום המחיה של היישוב היהודי בעיר טבריה, ואף הקימו מבנה שבו שכנו בית כנסת, דירה, ומקווה טהרה (כיום משמש המבנה את חסידות קרלין).
ב-1787 נפטר ר' מנחם מוויטבסק וההנהגה עברה אל ר' אברהם הכהן מקאליסק עד פטירתו בשנת ה'תק"ע 1810. החסידים שלחו לקהילות ישראל בגולה שליחים מדי שנה ובידם אגרות על המצב בארץ ישראל ועל חשיבות היישוב בה, השליחים אספו כספים לטובת היישוב בארץ, עודדו והדריכו את הרוצים לעלות לארץ ישראל בעקבותם.
בין העולים בעקבות היישוב החסידי נמנית קבוצה של חסידי אוקראינה ופולין, בראשות ר' יעקב שמשון משיפיטובקה ואדמורים נוספים שעלו בשנת 1794. בטרם עלייתו עבר ר' שמשון אצל יהודי ארצות המזרח בשליחות החסידים שבארץ.
בשנת 1798 עלה ר' זאב וולף מצ'רני-אוסטראה.
ובאותה שנה בא לארץ נכד הבעל-שם-טוב רבי נחמן מברסלב אשר שהה בארץ כחצי שנה אך חזר שוב לגולה.
עלייתם של דמויות בולטות אלה עשו רושם ופרסום רב בקרב בני הגולה.
מלחמות נפוליאון ומסע נפוליאון בארץ ישראל בשנת 1799 הקשו על יהודי אירופה לעלות לארץ.
ב-1801 פרצה מחלוקת רעיונית בהבנת מהות החסידות, בין ר' אברהם מקאליסק לבין ר' שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד, מחלוקת זו הביאה לעזיבתם של קבוצת חסידים מטבריה לחברון וליצירת קהילת חסידי חב"ד בה.
בעקבותיהם עלו חסידי חב"ד נוספים ותרמו לחיזוק משמעותי של היישוב היהודי בחברון.
על אף המחלוקת בין המתנגדים לחסידים השתתפו גם הם בתמיכה ביישוב החסידי בארץ באמצעות ארגונם רוזני וילנה, עד לעליית תלמידי הגר"א החל מ-1808 שאז העבירו את תמיכתם לבני עדתם, אך גם אחרי כן קיימו שתי הקבוצות הנ"ל שיתוף פעולה בעניינים רבים בארץ.
עליית בעלי התוספות (מכונה גם עליית שלוש מאות הרבנים), הייתה תנועה של קבוצות עולים, שהגיעו בתקופה הצלבנית לארץ ישראל החל מראשית המאה ה-13 ובמהלכה, מאנגליה ומצרפת.
קבוצות אלו היו חריגות בגודלן ובהרכבן האנושי, וכללו מנהיגים ורבנים חשובים מבעלי התוספות.
בין העומדים בראש תנועת בעלי התוספות משנת 1210, היו רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל.
מאוחר יותר גם רבי יחיאל מפריז שלדעת חוקרים הגיע לארץ ישראל עם ישיבתו ב-1258. העולים האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תזרז את ביאת המשיח.
העולים התיישבו בירושלים תחת שלטון המוסלמים, אך הוצאו ממנה לאחר פרק זמן,
וכן בעכו כאשר שימשה כמרכז השלטון הצלבני בארץ ישראל, ובה התקיימה קהילה יהודית חשובה וגדולה.
שתי הקהילות נרצחו והוגלו במהלך המאה ה-13 וככלל האזור סבל ממלחמות רבות.
בשנת 1099, לאחר מסע הצלב הראשון, החלה תקופה שליטה צלבנית בארץ ישראל במשך כ-200 שנה, במקוטע, ובאזורים משתנים, במקביל לשליטה מוסלמית חלקית או רבה בארץ.
בשלב הראשון, התקיימה מדינה צלבנית בשם ממלכת ירושלים; ולאחר כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים, התקיימה מדינה צלבנית במישור החוף הצפוני.
במשך כל התקופה, התנהלו מערכות חוזרות בין הצלבנים הנוצרים לבין המוסלמים, שהסתיימו בכיבוש עכו, ב-1291, כאשר הארץ עברה לשלטון מלא של המוסלמים הממלוכים.
כאשר כבשו הצלבנים את ירושלים הם נתקלו בהתנגדותם החמושה של תושביה: יהודים ומוסלמים, אולם הם הצליחו לפרוץ אל העיר, וטבחו בתושביה.
כך גם אירע ב-1099 בעת כיבושה של חיפה בה היו יהודים רבים.
בשנים 1104-1103, צרו הצלבנים על עכו ולאחר כיבושה נערך טבח בתושבי העיר, ונכחדה הקהילה היהודית החשובה והגדולה בה.
באותן שנים פסקה הנהגת גאוני ארץ ישראל ששרידיה היו בצור.
החל משנת 1110 חל שינוי במדיניות הצלבנים כלפי המוסלמים והיהודים שחיו בארץ ישראל, כנראה, בשל הרצון לפתח את הכלכלה של הממלכה, שהייתה קשורה בחקלאות ובעבודת הכפיים של תושבי הארץ.
בעקבות כך, כנראה התחדש היישוב היהודי בעכו.
על פי כתבי הגניזה הקהירית הוא כלל הרכב חברתי מגוון: בעלי רכוש, סוחרים, תלמידי חכמים ועניים מרודים.
קהילת יהודי עכו קיימה קשרים הדוקים עם יהודי מצרים.
ידוע על ניסיון עלייתו של רבי יהודה הלוי בשנת 1140. בשנת 1166-1165 ביקר בעכו הרמב"ם ושהה שם חמישה חודשים.
קשרי מכתבים בין הרמב"ם לדיין העיר, רבי יפת, נמשכו גם לאחר שהרמב"ם שב למצרים.
בימי שלטון הצלבנים גדל זרם העולים לרגל מארצות המזרח הקרוב ומארצות אירופה הנוצריות.
בין היתר סייעה לכך תנועת האוניות התכופה, שנוצרה בין נמלי דרום אירופה לארץ ישראל.
חלק מעולי הרגל השתקעו בארץ ישראל וחלקם חזרו לארצות מוצאם ופרסמו מידע רב על ארץ ישראל, אתריה ותושביה.
עם הנוסעים היהודים המפורסמים שביקרו בארץ ישראל במאה ה-12 נמנים, בנימין מטודלה, אשר תיאר את הקהילה היהודית בעיר עכו ואת מעמדה בשנת 1170: "והיא תחילת ארץ ישראל, והיא יושבת על הים הגדול ושם הנמל הגדול לכל התועים [הצליינים הנוצרים]".
וכן הנוסעים פתחיה מרגנסבורג (1180) ויעקב בן נתנאל הכהן.
בעקבות כיבושיו של צלאח א-דין, שהמכריע שבהם היה בשנת 1187, הוצאו הצלבנים מגב ההר הארצישראלי, ובכלל זה מירושלים.
תחת זאת, הוקמה רשות שלטונית צלבנית במישור החוף הצפוני, ועכו הייתה בירתה.
תנועת העלייה של תלמידי בתי המדרש של בעלי התוספות החלה בשנת 1210 בקירוב, ונודעה גם בשם "עליית 300 הרבנים".
יהודי צרפת ואנגליה התעוררו לעלייה לארץ ישראל, בין השאר, כתגובה להתלהבות הדתית הנוצרית ולמאמצי אנשי מסעות הצלב לגייס כוחות באירופה לשחרור "ארץ הקודש".
העולים היהודים הצליחו להשיג מכתב חתום מ"מלך ירושלים" ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1194-1250).
על פי ההיסטוריון אריה מורגנשטרן לוותה עלייה זו במתח משיחי רב על רקע המלחמות בין הנוצרים למוסלמים שנתפסו כמבשרות את הגאולה הקרובה לבוא.
בנוסף, נערכו חישובי קיצים שהראו כי מועד הגאולה קרוב.
העולים האמינו כי יש ליטול חלק פעיל בתהליך קיבוץ הגלויות על ידי התיישבות בארץ ישראל.
מאידך, הוא מציין כי לצד התסיסה המשיחית והפעילות בקרב יהודי צרפת ואנגליה, המגמה בקרב יהודי אשכנז באותה תקופה הייתה הפוכה.
קהילות אלו אשר חששו מתגובת הסביבה בה חיו, בחרו להדגיש את הערך של חזרה בתשובה והצניעו את שאיפות הגאולה של עם ישראל.
לדבריו, על אף כישלונה המעשי של עליית בעלי התוספות, פעולתם הייחודית בה השתתפה קבוצה גדולה של עולים ובהם מנהיגים ואנשי רוח, נרשמה בזיכרון הקיבוצי כתנועה שחרתה על דגלה את זירוז הגאולה.
מובא בתוספות, שההלכה לפיה בני זוג יכולים לכפות אחד על השני לעלות לארץ ישראל, אינה נוהגת בזמנם בשל סכנת דרכים.
רבינו חיים כהן, תלמידו של רבנו תם ומחשובי בעלי התוספות, צוטט כמי שאמר "דעכשיו אינו מצווה לדור בארץ ישראל, כי יש כמה מצוות וכמה עונשין, דאין אנו יכולין ליזהר בהן ולעמוד עליהן".
טעם אחר הובא בשמו והוא סכנת הדרכים.
למרות זאת התקיימה עלייה זו לארץ ישראל של בעלי התוספות, עוד בחייו של רבינו חיים.
נראה שהעולים לארץ לא הלכו בשיטתו ההלכתית של רבי חיים, ויש שראו בכך הבדלים בין בתי מדרש שונים בין בעלי התוספות.
בגל הראשון, בין השנים 1209–1211, עלו לארץ ישראל כשלוש מאות יהודים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל, רבי משה קצין, רבי ברוך בן יצחק, רבי יוסף שם טוב, האחים ר' מאיר ור' יוסף מקלצון ואחרים.
חלקם התיישבו בירושלים בפרק הזמן שבו העיר נשלטה על ידי המוסלמים, ובראשם צלאח א-דין.
לאחר שנכבשה מידי הצלבנים של "ממלכת ירושלים".
א-דין התיר את ישיבת היהודים בעיר.
בשנת 1229 הוצאו היהודים, הללו ואחרים, מירושלים, וכניסתם אליה נאסרה, בשל אחד מסעיפי הסכם שנחתם בין הקיסר פרידריך השני עם שליט הארץ אז הסולטאן הממלוכי אל-כמאל.
כאשר ההסכם פקע (10 שנים לאחר כך), חזרו היהודים אל ירושלים.
אולם, בשנת 1244 נכבשה ירושלים על ידי הממלוכים ממצרים.
הם גרשו ממנה את הנוצרים ואת היהודים, אשר ברחו לשכם.
חלקם האחר של העולים השתקע בעכו, שהייתה מרכז המדינה הצלבנית ובה מצאו נוצרים דוברי צרפתית.
העולים ייסדו בעכו בית מדרש כדוגמת בעלי התוספות והיא הפכה אז למרכז התורה בארץ ישראל.
בשנת 1215 שלח אחד העולים מצרפת בשם מנחם החברוני איגרת שבה סיכם בין השאר את מסורת זיהויים של המקומות הקדושים ליהודים בארץ ישראל שלמד להכיר בשנות מגוריו בה, מפי היהודים יושבי הארץ.
בשנת 1218 ערך המשורר יהודה אלחריזי מסע בארץ ישראל.
בספריו תיאר מסעו זה ובין השאר ציין גם חלק משמות הרבנים שעלו בעליית 300 הרבנים.
בעקבות גל עלייה גדול זה הגיעו עולים נוספים מאירופה וממקומות נוספים לארץ ישראל.
מסורות שונות מצביעות על מספר קברים של העולים בעלייה זו גם בחיפה, בטבריה ובגוש חלב.
לאחר שריפת התלמוד בעקבות משפט פריז, הגיע בשנת 1258 גל עליה נוסף בראשותו של רבי יחיאל מפריז ובנו יעקב.
רבי יחיאל ייסד אף הוא ישיבה בעכו שנקראה "מדרש הגדול דפאריש".
הישיבה הוחזקה על ידי תרומות שאספו שליחים בתפוצות ישראל.
על תפיסתו המשיחית ומטרות עלייתו של רבי יחיאל מפריז ניתן ללמוד ממסורת שהביא הנוסע אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14, לפיה "רבינו חננאל דפרי"ש ז"ל אמר לבוא לירושלים והוא בשנת שבע-עשרה לאלף השישי ושיקריב קרבנות בזמן הזה".
יש להעיר כי הגעתו של רבי יחיאל מפריז עצמו לעכו אינה מוסכמת על כל החוקרים.
לדעת שמחה עמנואל, רבי יחיאל התכוון לעלות לארץ לישראל, אך עלייתו כשלה והוא נקבר בצרפת.
עם זאת ידוע כי בנו הגיע לארץ ישראל ונקבר בה.
כך שמגמת עלייתו של משפחת ותלמידיו של רבינו יחיאל מפריז לא נגדעה.
בנוסף על התרומות שהביאו עימם עולי הרגל, התפרנסו רוב בני היישוב ממסחר ומלאכה.
בשנת 1260 לאחר שהביסו את מרכזי השלטון המוסלמי בית עבאס בבגדאד והשושלת האיובית בסוריה, שררה תקופה של כמה חודשים שבמהלכה ערכו המונגולים מספר פשיטות לארץ ישראל, והם הרחיקו דרומה עד עזה.
הפשיטות נערכו על ידי חלק קטן יחסית של הצבא המונגולי, והיו בעיקרן מסעות שוד, רצח והרס.
במהלכן נהרסו קהילות שונות ובהן ירושלים.
גם בסוף המאה נערכו פשיטות חוזרות; אך בין החוקרים קיימת מחלוקת האם פלשו אז גם לירושלים.
אך מוסכם על החוקרים, האזור בתקופה זו סבל ממלחמות חוזרות ונשנות בין הצלבנים לבין המוסלמים ובין המוסלמים לבין המונגולים.
ובהמשך גם בין הצלבנים לבין המונגלים, עמם היו להם בהתחלה ההסכמות והבנות הדדיות שונות.
חוסר היציבות הביטחונית פגע קשות בתנאי הקיום של היישוב שניסה להתפתח בתקופה זו.
ניסיון העלייה של המהר"ם מרוטנבורג
בעקבות התגברות היוצאים מגרמניה לארץ ישראל, ציווה קיסר גרמניה על החרמת רכושם של היהודים היוצאים, ומסירתו למדינת הצלבנים.
בשנת 1286 ניסה המהר"ם מרוטנבורג מאחרוני בעלי התוספות, תלמידו של רבי יחיאל מפריז ומגדולי דורו, לעלות גם הוא עם קבוצה של עשרות משפחות לארץ ישראל ולירושלים.
אולם נעצר באיטליה, והוסגר לשלטונות גרמניה; הוא הואשם בניסיון לארגון בריחה המונית מגרמניה ונפטר בכלא.
יהודי גרמניה נחשבו על ידי השלטון כרכושו בדומה למעמדם של צמיתים רבים באותה תקופה.
לפי ההיסטוריון צבי גרץ המהר"ם ניסה להנהיג תנועת עלייה המונית.
ההיסטוריון אברהם גרוסמן משער, שהמהר"ם שאף להמשיך את פיתוח היישוב בירושלים שהחל בו הרמב"ן.
המהר"ם אסר לפדות אותו מהכלא כדי שדבר זה לא יעודד מקרים דומים של שבי על ידי הגויים.
הכיבוש הממלוכי בשנת 1291 הביא קץ על הקהילה היהודית בעכו.
רבים מתושבי עכו נטבחו על ידי הממלוכים ושארית הקהילה התפזרה.
חלקם עברו לערים אחרות בארץ ישראל וחלקם עזבו את הארץ.
עליית ביתא ישראל (עליית יהדות אתיופיה) נולדה מתוך ערגה לציון וירושלים במשך שנות קיומה של הקהילה היהודית באתיופיה.
בשנת 1848 נשלחה איגרת מביתא ישראל ליהודים שבאירופה ובה נזכר כי הקהילה מחכה לביאתו של המשיח ולקיבוצם של היהודים.
שנה לאחר מכן נשלחו דניאל בן חנניה ובנו משה לארץ ישראל וכך התחילה מסכת התכתבויות בין ירושלים לאתיופיה.
בשנת 1862 התעצם גל ציונות ששטף את הקהילה וזכה לשם עליית תרכ"ב בהנהגת המלקוסה אבא מהרי, לאחר שהקיסר תוודרוס השני התיר ליהודים לעזוב את קיסרותו.
עלייה זו נכשלה ותוארה כאסון שבו רבים מתו מרעב ומחלות.
המסע שהשאיר צלקת לעדה מנע ממנה עלייה רגלית נוספת, אך הציונות המשיכה לבעבע בליבותיהם והתפילות למען ירושלים רק התגברו.
הקהילה הדגישה כי העלייה בוא תבוא והיהודים יתאספו מכל העולם לציון.
ב-1949 נערך מבצע מרבד הקסמים שבמהלכו עלו לישראל כחמש מאות יהודים עדנים מג'יבוטי ואריתריאה, ושנה לאחר מכן הגיעו לקהילות ביתא ישראל שליחי העלייה העדנים הראשונים.
ב-1955 עלו 25 נערים לישראל על מנת לעבור הכשרה בכפר בתיה.
בשנות ה-60 עלו שאר היהודים העדנים מאריתריאה בעקבות מלחמת העצמאות של אריתריאה.
בסוף שנות השבעים החלה רשמית עלייתם של ביתא ישראל כאשר שתי קבוצות של כ-200 יהודים הועלו לארץ, לאחר מכן החלה העלייה דרך סודאן שתחילתה במבצע אחים ושיאה היה במבצע משה ובמבצע שבא, עלייה זו גבתה את חייהם של כארבעת אלפים נפש.
החיסול הרשמי של ההתיישבות היהודית באתיופיה התרחש בסוף שנות השמונים כאשר עשרות אלפי יהודים נטשו את בתיהם ועלו במבצע שלמה.
לאחר מכן בין השנים 1992–1999 עלו לישראל יהודי קווארה, קבוצה יהודית מוכרת מביתא ישראל שנשארו מאחור לאחר מבצע שלמה.
עלייה מאתיופיה של קבוצות ויחידים בעלי זיקה משפחתית לביתא ישראל נמשכת על פי החלטות ממשלה לאורך השנים וגם בשנת 2020.
בשנת 1862, בימי הקיסר תוודרוס השני, קבע הכהן אבא מהרי כי הגיעה שעת הגאולה והוביל ניסיון עלייה המוני לירושלים.
עדת היהודים שהוביל מהרי הגיעה לנהר תכזה שבתיגראי, כשמפלס המים גואה מגשמים.
לאחר שלושה ימי המתנה על גדת הנהר נטה מהרי את מטהו על הנהר ביום הרביעי, בהשראת קריעת ים סוף וחציית נהר הירדן בתקופת יציאת מצרים.
כשהמים מיאנו להיבקע, הוליך מהרי את העם לתוך הנהר השוצף באמונה כי חובה עליהם להגיע לירושלים.
אלפים טבעו בניסיון העלייה הכושל והניצולים חזרו למושבם באזור תיגראי.
חלקם, שלא היו בני תיגראי, התיישבו שם גם הם.
העולים הראשונים מביתא ישראל שקבעו את ביתם בארץ ישראל בתקופה המודרנית הגיעו ב-1934, יחד עם העליות של יהודי תימן מאריתריאה האיטלקית.
בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
לפנים היו פרופ' תאמרת עמנואל, ד"ר יעקב פייטלוביץ' ויונה בוגלה נגד עלייה המונית והיו בדעה כי לפני עלייה שכזו יש לקדם את החינוך.
לאחר קום מדינת ישראל הועבר מיזמו החינוכי של פייטלוביץ' לידה ולכך נרתמה המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה.
ב-1950 נשלח ד"ר אלכסנדר רוזנפלד מנהלה של הברית העברית העולמית וחבר בוועד למען הפלאשים לאתיופיה לברר את מצב הקהילה.
לאחר מכן החליטה המחלקה לחינוך לפתוח בתי ספר לביתא ישראל וב-1953 נשלח הרב שמואל בארי כשליחה הראשון של הסוכנות היהודית לקהילה, במקביל המחלקה לגולה קיבלה לשורותיה את יונה בוגלה.
באותה השנה הקים הרב בארי את "למען נדחי ישראל", בית הספר העברי באסמרה, ולאחר מכן החליף אותו יהודה סיוון.
ב-1955 ו-1956 עלו לישראל עשרים ושבעה נערים יהודים ושוכנו בכפר בתיה.
צעירים אלו הוכשרו כשליחים שישובו בהמשך לכפרים באתיופיה וישמשו בהם כמורים מטעם הסוכנות היהודית.
ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והועבר לכפר איזווה שבעקבותיו הוקמו מרפאות.
בוגרי בית הספר וכפר בתיה הקימו בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים וב-1958 הועבר בית הספר לכפר אמבובר לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים.
בשלהי אותה השנה הפסיקה הסוכנות באופן חד-צדדי את ההתקשרות עם שליחיה באתיופיה, בהוראת מחליפו של פרופ' גבריהו בסוכנות היהודית וקיצצה בתקציב הפעילות החינוכית ביותר מחצי.
בתי הספר כולם נסגרו למעט זה שבאמבובר.
הסחבת נמשכה והסוכנות היהודית הציעה להעביר את הטיפול ביהודים לגורמים שאינם מזוהים ישירות עם מדינת ישראל.
ב-1961 הצליח פרופ' נורמן בנטוויץ' להשיג מימון לחינוך מהחברה היהודית להתיישבות.
בשנת 1960, בעקבות משבר מיהו יהודי, שונתה הגדרת "יהודי" לצורך השבות על ידי ממשלת ישראל וההגדרה החדשה חפפה להלכה הרבנית.
החפיפה שנוצרה גרמה לכך שעליית ביתא ישראל הפכה לנושא הלכתי.
בין השנים 1963 עד 1977 עלתה לישראל קבוצה קטנה יחסית של חברים בקהילת ביתא ישראל.
העולים הללו היו גברים שלמדו ונכנסו לישראל באמצעות אשרת תייר ולאחר מכן נשארו בארץ באופן בלתי חוקי.
בשנת 1971 נוסח נוהל מחמיר להנפקת אישורי כניסה לישראל לביתא ישראל, שבו נאמר שיש להפיק אישור רק באישור מיוחד ממשרד הפנים הישראלי.
רבים מביתא ישראל שביקשו להגיע לישראל לא קיבלו אשרות והחלו להתחזות לנוצרים כדי לקבלן.
ב-1973 ובעקבות התגברות העלייה הבלתי חוקית של ביתא ישראל החל להוציא משרד הפנים צווי גירוש ליוצאי אתיופיה, במקביל לכושים העבריים, בתואנה שהם אינם יהודים שחוק השבות חל עליהם.
המגורשים עצמם ירדו למחתרת ופעילי העלייה שאינם יוצאי אתיופיה ובראשם עובדיה חזי פנו לרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד, אך פסיקתו לא שינתה את מדיניות משרד הפנים.
ההתנגדות להכרה בביתא ישראל וההתנגדות לרב יוסף הביאה את שר הפנים יוסף בורג יחד עם שר הקליטה שלמה רוזן להטיל על יוסף ליטבק לערוך דו"ח אשר שולל את פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף ומביא בו את כל הנימוקים נגד עליית ביתא ישראל.
עם כניסתו של שלמה הלל לתפקיד שר הפנים מונה צוות בין-משרדי שדן על חלות השבות על ביתא ישראל על סמך פסיקת הרב עובדיה יוסף.
חברי הצוות המליצו פה אחד להחיל את השבות והוא הוחל ב-10 באפריל 1974, אך החלתו בוטלה בידי בורג שחזר למשרד הפנים ב-25 ביולי 1975.
על אף שממשלת ישראל קשרה את עליית ביתא ישראל להחלת חוק השבות, נשלח באוקטובר 1975 שליח מטעמה לאתיופיה על מנת לדון בעליית הקהילה.
השליח נפגש עם נציגי ממשלת אתיופיה והעלה את האפשרות של מכירת נשק ישראלי תמורת עליית יהודים.
במקביל החלה ישראל להבריח יהודים אתיופים וכן לתת הנחיות לחברות ישראליות להביא יהודים.
בין החברות היו חברות ימיות שהביאו בספינותיהן יהודים שהגיעו לאריתריאה.
בינואר 1976 הפכה אתיופיה את החלטתה ותמכה בעסקה שהוצעה ובאוקטובר של אותה השנה הצדדים עדיין לא חתמו על העסקה ובכירים טענו כי מתנגדי העלייה בממשלה ובסוכנות היהודית מתאמצים למנוע זאת.
עסקת נשק נחתמה בסופו של דבר, אך לא כללה יהודים וכאשר שמעו זאת פעילי העלייה הם לא הבינו מדוע הצדדים לא הגיעו לעסקה המדוברת.
מפעל העלייה מאתיופיה עוכב על רקע בירור מעמדה של ביתא ישראל, עד אשר זכתה להכרה ממשלתית כי בני העדה הם יהודים שזכאים לעלייה לפי חוק השבות.
בשנת 1973 הוציא הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב עובדיה יוסף, פסק שקבע כי בני הקהילה "הם יהודים שחייבים להצילם מטמיעה ומהתבוללות, ולהחיש עלייתם ארצה".
על סמך פסק זה, צוות בין-משרדי בראשות מנכ"ל משרד המשפטים החליט באפריל 1975 כי בני העדה זכאים לעלות לישראל ולקבל את כל הזכויות המוענקות לעולים לפי חוק השבות.
כעבור שנתיים זכתה החלטה זו לתמיכת שר הפנים, שלמה הלל, אשר החיל את החוק על ביתא ישראל ב-14 במרץ 1977. ממשלתו של מנחם בגין, שהחלה לכהן ביוני 1977, נקטה מדיניות עלייה אקטיבית מאתיופיה, למרות העובדה שהיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו ארבע שנים קודם לכן, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
לשם ביצוע עלייה מאורגנת של יהודי אתיופיה, התעורר הצורך במבצעים מדיניים וצבאיים חשאיים.
לאחר "פליטת פה" של משה דיין בריאיון לעיתון בשווייץ, לפיה ישראל מספקת נשק למשטרו של מנגיסטו, הממשל האתיופי ניתק את קשריו עם ישראל, גירש את כל הישראלים והחל לרדוף פעילי עלייה וציונים, ובכך שימר את מערכת היחסים עם מדינות הליגה הערבית.
תוך כדי כך החלה האליטה היהודית באתיופיה, ובראשה יונה בוגלה, לנטוש את המדינה.
אלו שלא הצליחו לברוח, נתפסו ונשלחו למאסר.
פרדה אקלום, אחד ממורי רשת אורט, ברח וחצה את הגבול לסודאן, משם שלח מכתבים לארגונים שונים.
במקביל, "המוסד" החליט שיש לבחון את עליית היהודים דרך סודאן.
סוכני המוסד הגיעו לסודאן ויחד עם אקלום תרו אחר יהודים אחרים שחצו הגבול.
ראשית, הוצאו מאתיופיה בני משפחתו של אקלום, על מנת שלא יירדפו בגלל פעילותו.
שליח אשר הגיע למשפחתו הודיע על מצבו.
שלושה מקרובי משפחתו של אקלום עשו את דרכם לח'רטום ומשם הוטסו, יחד עם 29 צעירים נוספים שאותרו, לאתונה ומשם לנמל התעופה בן-גוריון.
אלו היו העולים הראשונים בדרך זו.
עולים אלו שלחו גלויות למשפחותיהם והודיעו שהגיעו לישראל.
המשפחות ובעיקר זו של אקלום, דחפו לצאת באופן רגלי כמו שעשו קרוביהם וכך היה.
למשפחה זו הצטרפו שתי משפחות נוספות והן החלו לנוע לכיוון הגבול.
הדרך הייתה ארוכה וקשה אך משפחות אלו הגיעו ליעדן.
בו בזמן, המוסד דרש להפסיק את איתורם של יהודים בסודאן ולא ידע על ההסתננות של יהודים מאתיופיה לסודאן.
הסוכן דני לימור ופרדה אקלום המשיכו בפעולות כגון זיוף מסמכים של יהודים שהיו לכאורה בסודאן, וזאת על מנת שלא לעצור את הפעילות למען העלייה.
המשפחות שהגיעו לסודאן הוטסו לאתונה ומשם לישראל.
משפחות אלו שלחו גלויות למשפחותיהם שנותרו בחבש.
השמועות וההצלחה של המשפחות שהלכו לסודאן התפשטה ביישוב היהודי בתיגראי ומשפחות רבות התארגנו למסע הרגלי לעבר הגבול.
דרכם העיקרית של היהודים בטיגראי עברה דרך אזור וולקאיט ששם שכנה קהילה יהודית אשר קיבלה אותם בברכה.
גם שם החלה השמועה להתפשט ויהודים אלו החלו גם הם להצטרף למסע.
כך החלה דרכם של אלפי יהודים מתיגראי וולקאיט אשר הגיעו לגדריף, משם המוסד לקחם לח'רטום וכך הוטסו לישראל.
אולם, עד מהרה התקשה המוסד להתמודד עם אלפי היהודים שהגיעו מתיגראי, והוחלט להכניס לפעולה את צה"ל.
היהודים שהגיעו בהמוניהם הוטסו ישירות ממחנות הפליטים גדריף ואום רקובה על ידי חיל האוויר לישראל וחלקם נלקחו אל הים האדום ומשם בספינות חיל הים הגיעו לנמל אילת.
המוסד ראה כי אין באפשרותו לעצור את גל העלייה והחל במבצע משה.
עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים.
מבצע אחים 1979 – 1983 - בהיעדר יחסים דיפלומטיים מלאים עם אתיופיה נוצר באמצעות המוסד קשר עם בכירים בסודאן, הסמוכה לאתיופיה.
אלפי יהודים מאתיופיה הגיעו בהליכה רגלית עד לגבול סודאן, בעודם הופכים לפליטים אתיופיים ממלחמת האזרחים, והמתינו שם במחנות זמניים עד להובלתם לישראל.
רוב חברי ביתא ישראל שעלו לישראל עד לסוף 1983 היו מתיגראי, ולקאית - אזורים שהיו בשליטת החזית העממית לשחרור תיגראי.
דרך הים (18 בנובמבר 1981 - 16 באפריל 1982) - פעילי המוסד ועלייה הובילו את הפליטים היהודים ממחנות הפליטים לעיירת הנופש ארוס, השוכנת ליד עיר הנמל פורט סודאן, שם הועלו הפליטים על סירות גומי שלקחו אותם לספינה בת גלים שהפליגה עמם לישראל.
ההטסות הליליות - החל מ-16 במרץ 1981 ובמשך 25 חודשים נערכו תשעה מבצעי הטסה ליליים.
מטוסי קרנף נחתו בקרבת מחנות הפליטים, שבמקביל פעילי המוסד ועלייה הובילו יהודים מתוך המחנות, העלו אותם למטוסים ואלו הוטסו לישראל.
מבצע אליהו (1979 - 1982) - מבצע חילוץ שערכה האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה במחנות הפליטים במקביל לפעילות "המוסד" ובו חילצה 216 יהודים.
נהירת יהודי גונדר למחנות - ב-1983 הודח מתפקידו מושל מחוז גונדר, תפרה מלכו, ומחליפו בתפקיד הסיר את ההגבלות שהיו קיימות עד אז על יציאה של התושבים מתחום המחוז.
בעקבות כך גברה באופן משמעותי ההגירה החשאית של יהודי גונדר למחנות הפליטים בסודאן.
אף על פי כן המוסד לא הצליח להטיס לישראל את אלפי הממתינים לעלייה.
בעקבות התנאים הירודים במחנות הפליטים נספו רבים מביתא ישראל ומספרם מוערך בפחות מ-5,000.
מבצע גור אריה יהודה/משה (22 בנובמבר 1984 - 5 בינואר 1985) - לנוכח מותם של פליטים רבים בכלל ושל היהודים בפרט במחנות הפליטים, הוחלט על העלאה מואצת במבצע פינוי מיוחד.
ממשלת סודאן, בעקבות התערבותה של ארצות הברית, אפשרה לישראל לפעול להעלאתם של הפליטים בטיסות מסחריות של חברת התעופה הבלגית טרנס יורופיאן איירוואי לאירופה ומשם לישראל.
המבצע כלל 35 טיסות והסתיים בטרם עת, בעקבות הדלפה לעיתונות.
במבצע משה עלו לישראל 6,364 נפש.
מבצע שבא/יהושע (28 במרץ 1985) - עקב התערבות ולחץ מצד ארצות הברית, ערך חיל האוויר האמריקאי ביוזמת ג'ורג' בוש האב מבצע הטסה, אשר במסגרתו הועלו ברכבת אווירית מסודאן לישראל 494 יהודים שאותרו במחנות.
בעקבות חשיפת המבצעים שנשמרה עד אז בסוד, השתנתה המפה הפוליטית באזור.
שליט סודאן ג'עפר נומירי הודח משלטונו, והיחסים בין ישראל לסודאן עלו על שרטון.
29 במרץ 1985 - 29 במרץ 1990 - פעילי המוסד ועלייה המשיכו לפעול בסודאן בחשאיות כדי לאתר יהודים שנותרו במחנות, עד אשר פעילות המוסד נחשפה במרץ 1990 ופעילי עלייה יוצאי אתיופיה נכלאו.
הפעילים שוחררו ב-29 במרץ 1990 רק לאחר התערבותו של איש העסקים הבריטי טייני רולנד , שהיה מקורב לממשלה הסודאנית.
במקביל, ממשלת סודאן גירשה בחזרה לאתיופיה את הפליטים היהודים שאיתרה.
מבצע פדיון שבויים (1984 - 1989) - מבצע שערכה האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה ובמסגרתו הועלו 973 יהודים בדרכי רמייה מאתיופיה לישראל.
בין נובמבר 1988 למאי 1991 הועברו כ-15,000 יהודים, מרביתם כפריים מהרמה האתיופית בצפון המדינה, באוטובוסים לאדיס אבבה, בירת אתיופיה.
בשנים 1987–1990 התהדקו הקשרים בין ממשלות אתיופיה וישראל, שסיפקה לאתיופיה מערכות נשק וייעוץ צבאי בתמורה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
ישראל ואתיופיה הסכימו על העלאת חמש מאות יהודים בחודש תמורת עזרה כלכלית, חקלאית והספקת ציוד רפואי.
יהודים תמורת נשק (ינואר 1990 - 24 במאי 1991): ישראל ואתיופיה חידשו את היחסים ביניהם והצדדים מגיעים להסכם בדבר מכירת נשק תמורת יהודים.
תחת הסכם זה הגיעו לישראל 7,942 יהודים בטיסות שעברו בערי אירופה.
25-24 במאי 1991 (מבצע שלמה) - בסוף מאי 1991, ימים ספורים לפני נפילת אדיס אבבה בידי המורדים, נמלט מנגיסטו מאתיופיה ומצא מקלט בזימבבואה.
המשא ומתן בין הצדדים הואץ ולבסוף הושגה הסכמה בין בכירי שלטונו של מנגיסטו לבין ישראל, על העלאתם של יהודי אתיופיה לישראל תמורת כ-35 מיליון דולרים ומקלט בארצות הברית לכמה מבכירי השלטון.
לאחר גיבוש ההסכמה בין שתי המדינות, הורתה ממשלת ישראל לצה"ל לפתוח במבצע הצלה אווירי לחילוצם של יהודי אתיופיה, שעליו פיקד אמנון ליפקין-שחק.
ממשלת ארצות הברית שלחה את השליח המיוחד לענייני ביתא ישראל רודי בושווייץ לבוא בדברים עם מלס זנאווי שהיה ראש תנועת המורדים, האיחדג, שצרה על אדיס אבבה.
לפי ההסכם התנועה תנצור את נשקה למשך 36 שעות שבהן ממשלת ישראל תפנה את כל היהודים מהבירה ושלאחר מכאן הם יוכלו להיכנס לעיר.
בין 24 ל-25 במאי ובמהלך 36 השעות, 18 קרנפים, 23 מטוסי בואינג של חברת אל על ומטוס אחד של חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס שמחלקם הוסרו כל המושבים על מנת למקסם את קיבולת הנוסעים, הטיסו 14,203 איש ישירות לישראל.
במבצע השתתפו גם הג'וינט, "המוסד" ולוחמים מיחידת שלדג שאבטחו את אזור נמל התעופה.
1992 – 1999 - לאחר שתנועת האיחדג תפסה את השלטון היא החלה בלחימה מול תנועות המורדים שהתנגדו לה.
במהלך שלטונה היא הצליחה לפרק מנשק את תנועת היחאפה ששלטה על אזורים רבים במחוז גונדר.
לאחר ההשתלטות על המחוז החלו יהודים לנהור לאדיס אבבה ובהם גם אלפי פלאשמורה כדי לעלות לישראל.
בין השנים 1992 ל-1999 העלתה ישראל יהודים אלה, לרבות אלו שהגיעו ממחוז קווארה.
2003 - 2014 - ב-16 בפברואר 2003 קיבלה ממשלת ישראל את ההחלטה להחיל את חוק הכניסה ולהעלות לישראל את אלו מהפלאשמורה העונים להגדרה של 'צאצאים של יהודי אתיופיה מצד אמותיהם המבקשים לשוב ליהדות'.
2015 - היום - בנובמבר 2015 החליטה הממשלה להכניס לישראל תוך חמש שנים את השוהים במחנות המעבר מאז תחילת 2010 גם אם אינם צאצאים של יהודי אתיופיה מצד אמותיהם, אך הם "מזרע ישראל".
עליית גג הוא חלל בתוך בניין, הממוקם ישירות מתחת לגג.
עליית הגג קיימת לרוב בבתים בעלי גגות משופעים וממלאת את החלל בין התקרה לבין הקומה העליונה בבניין.
החלל בעליות הגג לרוב לא מיועד למגורים, כאשר קורות הבניין גלויות לעין ולעיתים רבות קיים קושי להגיע לפינות החדר.
לעיתים משודרגות עליות הגג למגורים, לחדרי שינה או למשרדים ביתיים, אולם ברוב המקרים,אינן בשל העובדה שקשה לנוע בחלל שלהן או לנצל את השטחים הבלתי-נגישים, הן לרוב משמשות כאזור אחסון.
ביתא ישראל היא הקבוצת יהודים הגדולה ביותר באתיופיה שכנראה מוצאה משבט דן הגעתם לארץ נעשתה בשלבים ומאז הם גרים רובם בארץ ישראל
ב-1948 לאחר שקמה מדינת ישראל היא שמה לעצמה למטרה להעלות קהילות יהודיות אשר היו בסכנה קיומית וכן קהילות שהקשר עימם לא היה איתן.
הראשונים היו היהודים שחיו במחנות העקורים שלאחר השואה באירופה ולאחריהם היהודים שבמדינות ערב.
יהדות ביתא ישראל לא הייתה מוכרת היטב לכלל האוכלוסייה היהודית כשרבים מהם כלל לא שמעו עליה מעולם, וגם אלו שכן היו בהיכרות איתה לא חשבו על הצורך בלהציג את מצבה העגום בפני הממשלה שרק קמה, שכן הקהילה לא הייתה באיום קיומי באותה עת.
נוסף על כך, הן רבנים והן עסקנים והן חוקרי גזע לא הכירו ביהדותה של הקהילה.
כמו כן, בעקבות הניתוק העמוק וחוסר ההיכרות ששרו בין הקהילה לשאר יהודי העולם כולל יהודי אפריקה ל"ביתא ישראל" כלל לא נודע על הקמת מדינה יהודית, כך שבעקבות חוסר ידיעה זו יהודי קהילת "ביתא ישראל" לא פנו למממשלת ישראל בדרישה להעלותם.
ההחלטה על הקמת מערכת חינוך
ב-1950 נשלח ד"ר אלכסנדר רוזנפלד מזכיר הברית העברית העולמית יחד עם שליחים מהסוכנות היהודית חיים גרינברג ראש מחלקת תרבות וחינוך והרב זאב גולד ראש המחלקה לתרבות וחינוך תורני וכן הבטחה מראש מחלקת עליית הנוער משה קול שבעתיד יועלו לישראל צעירים שהתחנכו בה.
מסקנתו של רוזנפלד הייתה כי יש לפתוח בתי ספר יהודים באתיופיה.
במסעו שושקס נפגש עם בכירים במשרד החינוך האתיופי עם כהני העדה ובראשם ליקה כהנת ברהן ברוך וכן עם יונה בוגלה ועידכן אותם במצב, שושקס מתאר את רגשותיהם לאחר שהוזכר להם צמד המילים 'מדינת ישראל':
כמו כן נמסר לו מכתב מיונה בוגלה שיועד לנשיא ובו מתוארת הצפייה לעליה:
לאחר סיום המפגש וכתיבת נאומו של אחד ממנהיגי העדה חתמו נציגי הקהילה על המכתב שיועד לנשיא ולראש הממשלה דוד בן-גוריון.
שלוש שנים לאחר מכן הנשיא יצחק בן-צבי דרש מהסוכנות היהודית לפתוח בתי ספר יהודים באתיופיה.
בית הספר להכשרת מורים תחת הנהלתו של הרב שמואל בארי נפתח לבסוף באסמרה שבאריתריאה בינואר 1954 תחת השם "למען נידחי ישראל" בו למדו בתחילת דרכו 19 תלמידים יהודים-חבשים, ביניהם חמישה קסים, וכן יונה בוגלה היה פעיל בו.
זמן קצר לאחר פתיחת בית הספר נשלח אל הסוכנות היהודית מכתב מאת התלמידים שייצגו את בני העדה, במכתב מביעים געגוגים לארץ ישראל ומודים לפעילות של מדינת ישראל:
בעיתון עליית הנוער דווח כי העולים כרעו ונשקו לאדמת הארץ ואחד הנערים קרא את הדברים הבאים:
נערים אלו נפגשו עם הנשיא וכן גם עם יעקב פייטלוביץ' אשר היה על מיטת חוליו וראה את התגשמות חלומו ומפעל חייו.
עשרה מתריסר נערי כפר בתיה שבו לאתיופיה בסוף שנת 1957 ושניים נשארו בארץ.
חמישה עשר ילדים נוספים עלו ארצה בשלהי 1956 וקיבלו הכשרה מקצועית, מהם תשעה שבו לאתיופיה בין 1963 ל-1965 ושישה סירבו לעזוב את ארץ ישראל.
במקביל לשליחת נערים לכפר בתיה שבעה קסים שלמדו בבית הספר באסמרה סיימו את לימודיהם באותה השנה וחזרו לאתיופיה שם הקימו בתי ספר בכפרים ווזאבה, אמבובר, וויניגה וסראמלה בכל בית ספר היה מורה אחד.
בספטמבר 1958 בית הספר שנסגר נפתח שוב הפעם בכפר אמבובר השוכן בלב אוכלוסייה יהודית דומיננטית שלמנהלו מונה ראובן ישעיהו נוסף על כך בשנה זו נפתחו עשרים ושבעה בתי ספר בכפרי ביתא ישראל.
וגרה: בנקר, סאנקאטיקים, קאראוואדג, דורוהא, אייבה
הסוכנות היהודית שילמה את משכורות המורים, רובם בוגרי בית המדרש באסמרה.
בוגרי ההכשרה בכפר בתיה יועדו לחזק את צוות המורים בבתי הספר הללו.
בשנת תשי"ח הוצא לאור לוח שנה עברי באמהרית ועליו הותאמו מועדי ביתא ישראל ללוח העברי מה שגרם לבלבול רב ולתחילת נטישתו של לוח השנה המסורתי.
בין התלמידים ששבו לאתיופיה היה יעקב אליאס, לימים עובד סוציאלי חינוכי ומנחה קבוצות הורים ברחובות.
יחד עם מורו ורבו יונה בוגלה, החל אליאס להקים בתי ספר ליהודים בכפרים הנידחים באתיופיה.
"הלכנו יום שלם ברגל כדי להגיע לכפרים היהודיים מכיוון שליהודים לא הייתה אדמה, יונה פתח במשא ומתן עם בעלי אדמות להקמת בתי ספר".
פעילותם של בתי הספר העידה על חשיבותם, והעריכו שכ-80% מהמשפחות היהודיות הכירו את האלפבית העברי, וכן מנהגים רבים מהיהדות הרבנית.
עם השנים הולן שכרם של המורים - חלקו הגיע באיחור וחלקו לא הגיע כלל.
בשנת 1958 צומצמה פעילות הסוכנות היהודית להחזקת שני בתי ספר באזור גונדר.
תשלום המשכורות למורים שנשלחו לאתיופיה הופסק באופן חד-צדדי על ידי הסוכנות.
ב-25 בנובמבר 1958 נשלח מכתב למחלקה התורנית של הסוכנות בידי הקונסול הכללי באתיופיה, בו מצוטטים דברי אחד המורים: "החזקנו אמונים לסוכנות, אך הסוכנות לא החזיקה אמונים לנו".
בנוסף מציע המכתב להעביר את הטיפול בקהילה לארגון יהודי עולמי, כדי להימנע מתסבוכת מדינית, לאור חשדנותה של ממשלת אתיופיה ביחס לקשרים בין הסוכנות לבין הקהילה.
בהמשך 1958 כותב המורה אלי אבבה לחיים גבריהו מהמחלקה התורנית:
ביום ב' באדר שלחה קבוצת המורים באמבובר מכתב נואש לנשיא יצחק בן-צבי:
באופן רשמי נימקה הסוכנות היהודית את הפסקת התמיכה במורים בסיבות תקציביות וארגוניות.
דין וחשבון שפרסם חבר הכנסת ישראל ישעיהו בשנת 1958 תיאר מניעים אחרים להפסקת התמיכה.
ב-1957 פנה פרופ' חיים גבריהו למשה בר-יודא וביקש ממנו להיות שליחה לאתיופיה של המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בסוכנות היהודית.
בר-יודא לא ידע דבר על העדה, ולכן נפגש עם הרבנים הראשיים.
בר-יודא לא ידע האם להענות בחיוב לפרופ' גבריהו ולכן פנה לרבו, הרב צבי יהודה קוק, שדרבן אותו לנסוע וכך בר יודא הגיע לאתיופיה ב-28 בינואר 1958, זמן-מה לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל.
בערב פסח תשי"ח (4 באפריל 1958) פנה בר-יודא לנשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי:
בדין וחשבון של המחלקה התורנית של הסוכנות נאמר: "התחלנו לעניין גורמים יהודיים בין-ארציים - ג'וינט, אורט והקונגרס הציוני העולמי - שייטלו על עצמם את הטיפול בענייני עלייה ויוכלו להתרכז בעיקר בפעילות סוציאלית-חינוכית".
בשנים 1959-1958 ביקשה רשת אורט להקים בית ספר טכני לבני ביתא ישראל, אך ממשלת אתיופיה התנגדה לכך שלקהילה יהיה בית ספר ייחודי לה.
בדין וחשבון שמסרו ראשי האורט בז'נבה על ביקורם בכפרי ביתא ישראל בדצמבר 1958, העידו הכותבים על זעקת בני הקהילה לעזרה וכתבו "שבוודאי היה טוב יותר שלא ללמדם כלל מאשר ללמדם ואחר כך לזנוח אותם".
את תולדות פעולת הסוכנות בין הפלשים תיארו כ-"סיפור עצוב" ("Sorry Story").
בשנת 1962 ביקר הפרופסור נורמן בנטוויץ' בכפרי היהודים ושנה לאחר מכן נפתחו מחדש רוב בתי הספר הכפריים, הפעם בסיוע ארגונים של יהדות התפוצות.
בין השנים 1964-1962 מימנה ה-Jewish Funds את שליחותו של ד"ר דן הראל לאזור באגמדיר, שהקים מרפאות באמבובר, טאדה ובגדבגה.
בספרה משנת 1977 מעידה יעל כהנא כי:
תודות לסיוע נוסף מארגון יק"א נפתחו 18 בתי ספר רובם במקום אלו שנסגרו וגם בכמה כפרים אחרים.
בסוף שנות השישים של המאה העשרים ניסו ארגונים בארצות הברית ובבריטניה לחכור שטח אדמה באזור הומרה שעל גבול סודאן, מתוך כוונה לרכז בו את קהילת ביתא ישראל, אך התוכנית נכשלה.
זאת בנוסף לשישים ותשעה היהודים שעלו ארצה בשנים 1948–1960. פרופ' מיכאל קורינאלדי מתאר את שיטות העלייה שנקטו בני ביתא ישראל באותן שנים:
נוסף על כך לאחר מלחמת יום הכיפורים התרחש משבר האנרגיה העולמי שבו האימפריה האתיופית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל דבר אשר הוסיף על קושי העלייה.
ב-1966 נסע רס"ר עובדיה חזי לטיול שורשים בבאגמדיר, תיגראי ובאריתריאה, שם נפגש עם ביתא ישראל והחל לפעול למען עלייתם.
כאשר גילה כי חוק השבות אינו חל עליהם החל לפעול מול רבנים על מנת שיכירו ביהדותה של העדה.
בשנת 1973 עם כניסתו של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף לתפקיד הרב הראשי לישראל, שלח ארגון קהילות בית ישראל בראשותו של לקה כהנת ברהן ברוך, מכתב דרך עובדיה חזי בשאלה ובקשה בהכרת יהודי אתיופיה כיהודים לכל דבר ועניין.
פסיקתו של הרב עובדיה לממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר הייתה חד משמעית וקבעה כי דין יהודי אתיופיה כדין תינוק שנשבה ומצווה לפדותם הרב עובדיה ציין את פנייתו של ארגון "קהילות בית ישראל" בתשובתו הידועה לעובדיה חזי בתאריך ז' באדר א' תשל"ג (9 בפברואר 1973):
הרב הראשי האשכנזי דאז שלמה גורן מיהר להצטרף לפסיקה, אולם שר הפנים דאז יוסף בורג סירב להחיל את חוק השבות על ביתא ישראל, כמתחייב מפסיקת הרבנות הראשית.
חוק השבות הוחל בתאריך 3 במרץ 1975 כ' באדר תשל"ה על יהודי אתיופיה ובכך נסללה הדרך להבאתם לישראל.
דו"ח זה לא חקר את המורשת היהודית-חבשית והשתמש בדעות פסולות וגזעניות כלפי העדה בין היתר הוא אינו נאמן לשיטה המדעית, המלצותיו מעולם לא אומצו באופן רשמי וממצאיו הופרכו.
לאחר שנבחר מנחם בגין לתפקיד ראש ממשלת ישראל פסק הלה שדו"ח ליטבק הוא "עוד מסמך אופייני לתקופת מפא"י" והורה לגנזו "במקום שצעירים לא יוכלו לקרוא אותו".
בעוד שבישראל הממשלה לא החלטית לגבי עליית ביתא ישראל באתיופיה המערכת הפוליטית גועשת ורועשת.
המלחמה באריתריאה והמצב הפוליטי שבו היה נתון הקיסר היילה סלאסי רק החמיר, מועצה של קציני צבא החלה להפעיל עליו לחץ שיבצע רפורמות רבות למען העם ולא למען האריסטוקרטים.
ההפגנות של ארגונים יחד עם הצבא גרמו להתפטרותו של ראש הממשלה אקלילו הבט-וולד ב-28 בפברואר ומינויו של אנדלקטצ'או מקונן, הקיסר וראש הממשלה החלו להיפגש עם נציגי הצבא שייצגו קבוצה שנקראה "דרג" בתחילה הקיסר נענה כמעט לכל דרישותיהם.
הדחתו של הקיסר ועלייתו לשלטון של הדרג רק הקשו על עליית היהודים מצב שהיה קל יותר תחת שלטון הקיסר.
עלייה לא תתרחש אך שלטונו של המשטר הקומוניסטי החדש היה טוב יותר מיחסו של הקיסר וזאת ניתן לראות בהצהרתו:
הדרג יצא נגד כל התנהלות אתנית-בדלנית שאיימה לפלג את אתיופיה הוא פגע בממסד הדתי של קבוצות דתיות אך לא ייצא כנגד המאמינים, כלפי היהודים הדרג לא גילה יחס שונה אך התנער מהפעילות הציונית שאותה ראה כלאומנית ומסוכנת.
פרויקט נוסף של הממשלה היה התוכנית לביעור הבערות ("זמצ'ה") תחת תוכנית זאת כל מוסדות ההשכלה העליונה נסגרו והאקדמאים נשלחו לכפרים, כמו כן לראשונה בנות החלו ללמוד בבתי הספר אצל היהודים הבנות הצטרפו לבתי הספר שנהפכו להיות מעורבים ליהודים, נוצרים ומוסלמים.
במקביל לכך הייתה קיימת עדיין רשת אורט שחינכה יהודים.
ב-1974 נבחר יצחק רבין לראש הממשלה ולשר הפנים מונה שלמה הלל, שכיהן גם בתור שר המשטרה.
מיכאל קורינאלדי פנה אל שר הפנים והם התדיינו בנושא ביתא ישראל, שם גילה לתדהמתו בתיקי משרד הפנים את מכתבו של עובדיה חזי ופסק ההלכה של הרב עובדיה.
שר הפנים פנה למזכ"ל משרדו חיים קוברסקי ושאלו על הנושא נאמר לו כי ישנם התנגדויות לעלייתם ולהכרתם בתור יהודים, בעיקר בקרב הדתיים.
בישיבת שרי הממשלה ויושב ראש הסוכנות היהודית ב-28 בינואר 1975 סוכם על הקמת צוות בין- משרדי לבדיקת חלות חוק השבות וב-3 במרץ 1975 אכן החליטו שיש להחיל את חוק השבות
באותה השנה השלטון האתיופי נכנס למערבולת שלטונית, שלושת מנהגי הדרג החלו להפנות את נשקם זה נגד זה במערכה שכונתה "הטיהורים" שבסופם הצליח מנגיסטו היילה מריאם להוריד את שני מתנגדיו האחרים טפרי באנטי ואטנפו אבטה ובכך הפך למנהיג הטוטליטרי של אתיופיה למשך 14 השנים הבאות.
הדבר לא מצא חן בעיני ארגוני המחתרת וארגון היחאפה אף ניסה להתנקש בחיי מנגיסטו.
ניסיון ההתנקשות הכושל גרר בעקבותיו מרחץ דמים שיטתי שכונה הטרור האדום, בו מצאו עצמם היהודים בין פטיש המחתרות לסדן הממשלה.
התפתחויות מדיניות אלו הובילו את ראש הממשלה לערוך משא ומתן רשמי עם שלטונות אתיופיה לעליית יהודים תמורת נשק וחלקי חילוף.
המהפך בבחירות לכנסת התשיעית, בו איבדה לראשונה מפא"י את השלטון לטובת הליכוד, הביא לעיכוב במשא ומתן החשאי עם אתיופיה.
בשנת 1977 הוביל ברוך טגניה צעדת מחאה בירושלים בקריאה לסייע ליהדות אתיופיה.
ראש הממשלה מנחם בגין התמיד במגעים עם ממשל הדרג ושתי קבוצות של יהודים הועלו.
לאחר מכן הופסקה העסקה בעקבות פליטת פה של שר החוץ משה דיין בפברואר 1978, בה הודה כי ישראל מספקת עזרה צבאית לאתיופיה.
כצפוי הביאה פליטת הפה הזו ללחצים מצד מדינות הליגה הערבית על שלטון הדרג, שמיהר לגרש את הנציגים הישראלים מאתיופיה.
העלייה לרגל בדת הבהאית מתבססת בהווה על ביקור המאמינים במקומות הבהאים הקדושים הכלולים במרכז הבהאי העולמי, והשוכנים בחיפה ובעכו.
שני האתרים החשובים הם מקדש הבאב בחיפה ואל-באהג'ה בעכו.
מצוות העלייה לרגל –"מסע למקדש או מקום מקודש או מקום מיוחד ולא רגיל".
בלוח שנכתב על ידי עבד אל-בהאא הוא כתב "מקומות קדושים הם ללא ספק מרכז ההשתפכות של מקומות אלוהיים, מפני שעם הכניסה למקומות המוארים המקושרים לקדושים מעונים ולנשמות הטהורות ועל ידי הקפדה על יראת כבוד, פיזית ורוחנית, הלב פועם באהבה רבה"
מקור המצווה – לדת הבהאית השפעות שונות מדת האסלאם, הדת השלטת באזור שבו התפתחה הדת הבהאית.
אחת מהמצוות שעברו לדת הבהאית מהאסלאם היא מצוות העלייה לרגל.
מאוחר יותר הכריז עבד אל-בהאא' על מקדש הבאב בחיפה ועל אל-באהג'ה בעכו כאתרי עלייה לרגל, אך להכרזה זו לא נלוו הוראות טקסיות.
בהווה, ובשל התנאים הפוליטיים והצבאיים בעיראק ובאיראן, שאינם מאפשרים עלייה אליהן לרגל, מתייחס המושג בעיקר לביקור באתרים הקדושים בישראל.
הביקור באתרים הקדושים בישראל לא נועד להחליף את הביקור בבתי בהאא אללה והבאב, מתוך תקווה שהאפשרות לבקר בשני האחרונים תתחדש בעתיד.
הסיבה לכך שהעלייה לרגל כיום מתבצעת רק בישראל למרות שהמצווה היא לעלות לעיראק ואיראן היא בעקבות המצב הביטחוני אשר לא מאפשר עלייה לרגל בטוחה לארצות אלה כיום.
בנוסף לכך שני האתרים אשר אליהם מצווים לעלות בארצות אלו נהרסו במהלך השנים.
העלייה לרגל לאתרים בארץ ישראל והביקור בה
בארץ ישראל מצוות העלייה לרגל כוללת שני מקומות:
חיפה: מקדש הבאב – מקום מנוחתו האחרון של הבאב.
עכו: אל-באהג'ה, תא הכלא שבו שהה בהאא אללה.
מעבר לתא הכלא שבו שהה בהאא אללה ניתן לבקר גם בבתים שונים בהם גרו בהאא אללה ועבד אל–בהאא.
לאחר הביקור במקומות הקדושים רשאים ואף רצוי כי עולי הרגל יערכו ביקורים באזורים אשר קדושים לקהילה הבהאית כדוגמת בתיהם של עבד אל-בהאא, בהאא אללה ושוגי אפנדי, הארכיון הבינלאומי שם ניתן לראות תמונה של בהאא אללה ודיוקן מוקטן של הבאב.
אתרי עלייה לרגל בהאים מחוץ לארץ ישראל
עיראק – ביתו של בהאא אללה בבגדאד הידוע גם כ"בית הרם" (Bayt-i-A'zam) או "בית האלוהים" - המקום בו התגורר משך שמונה שנים, בין השנים 1853 ל-1863. הבית שוכן סמוך לגדה המערבית של החידקל.
בשנות ה-20 הוחרם המבנה על ידי השלטונות השיעים, ולמרות קביעת חבר הלאומים שיש להשיבו לידי הקהילה הבהאית, הדבר טרם התרחש.
איראן – בית הבאב בשיראז – ב-23 במאי 1844 הכריז עלי מוחמד (הבאב) כי הוא "המובטח".
הבית נפגע בשריפה בשנות ה-40 שנגרמה כתוצאה מהתקפה עליו, וב-1955 הוא נהרס, אך נבנה מחדש.
ב-1979 נהרס הבית בשנית במהלך המהפכה האיראנית וב-1981 נסלל כביש במקום בו ניצב.
כיום שוכן מסגד בסמוך לאתר.
העלייה לרגל היא מסע מאורגן של תשעה ימים אשר במהלכו המאמינים עוסקים בתפילות ומדיטציה.
קבוצות העלייה לרגל מוגבלות במספר האנשים וימי הביקור, נכון להיום הקבוצות מונות 150 איש לתקופת זמן של תשעה ימים.
לפני המסע מגישים בקשה לעלייה לרגל בטופס אינטרנטי והמסע כולו מתואם על ידי מרכז המבקרים הבהאי בחיפה.
אסור לבוא לאזור העלייה לרגל יותר מיום לפני העלייה לרגל ואסור להישאר אחרי.
המאמינים שולחים טופס בקשה להרשמה לעליית לרגל ונכנסים לרשימת המתנה, כעבור כמה חודשים המאמינים מגיעים לראש רשימת ההמתנה ואז נשלח טווח של 12 תאריכים ב-12-15 חודשים הבאים אשר על המאמינים לתעדף ולהחזיר ביחד עם טפסים נוספים.
כאשר כל הטפסים התקבלו ועובדו עולה הרגל יקבל את אחד התאריכים שבחר.
טקסים בזמן העלייה לרגל – בזמן העלייה לרגל המאמינים לוקחים חלק בתפילות ומדיטציות קבוצתיות.
במהלך הביקור בכל אתר על העולים לשמור על השקט ולהגיע בלבוש מכובד וכאשר נמצאים במקדשים בהאאים יש לחלוץ את הנעליים.
המצווה הראשונית והחשובה ביותר של המבקרים היא להתפלל במקדשים של בהאא אללה, הבאב ועבד אל-בהאא'.
שהות בארץ לפני או אחרי העלייה לרגל - ניתן לשהות בארץ למטרות אחרות מלבד עלייה לרגל אך במקרה כזה יש להגיש טופס בקשה לבית הצדק העולמי אשר יקבע את כמות הזמן אשר מותר למאמין לשהות בארץ בהתאם לסיבה לשמה הגיע.
עלייה לקבר היא מנהג המשמר את זכרו של המת.
אדם נוהג לעלות לקבריהם של קרובי משפחתו.
יש העולים לקבר של אדם הנערץ עליהם.
פולחן קברי קדושים מקובל בדתות אחדות.
ביהדות נהוג לעלות לקברו של קרוב שנפטר ולקיים אזכרה ביום סיום השבעה, ביום ה"שלושים", ומדי שנה ביום השנה.
שומרי מצוות מקיימים באזכרה טקס לפי כללים קבועים, אך עלייה לקבר ואזכרה נהוגים גם אצל חילונים.
כן יש הנוהגים לעלות לקבר בערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים (מנהג זה הוזכר על ידי הרמ"א וקודם לכן על ידי המהרי"ל).
יש הנוהגים לבקר בקבר לעיתים קרובות יותר, כחלק מאבלותם.
יש הנוהגים להניח אבן על גבי המצבה טרם עזיבתם את הקבר.