tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה מתחה ביקורת על תפקודם של הרמטכ"ל, רפאל איתן (הוחלט שלא להדיחו בשל העובדה כי עמד לסיים את תפקידו), אלוף פיקוד הצפון, אמיר דרורי (לא הומלץ לנקוט צעדים כלשהם לגביו והוא המשיך בתפקידו כאלוף הפיקוד) ומפקד גזרת ביירות, תא"ל עמוס ירון.
על ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, אמרה הוועדה שהוא העריך נכונה את תוצאות הכנסת הפלנגות למחנה הפליטים (שגיא הזהיר מפני טבח אפשרי), אך קבעה כי לא הזהיר באופן בולט דיו, וביקרה אותו על כך שלא העביר בזמן את המידע לקברניטים.
על ראש הממשלה, מנחם בגין, אמרה הוועדה שלא שקל נכון את התוצאות הצפויות ממתן רשות לפלנגות להיכנס למחנות הפליטים.
מספר ההרוגים בטבח שנוי במחלוקת.
קיימת הסכמה כללית כי קשה לתת מספר מדויק עקב הכאוס ששרר לפני ואחרי הטבח והרגישות הפוליטית של הנושא.
משוער כי רבע מההרוגים היו לבנונים והשאר פלסטינים.
להלן האומדנים הנפוצים מסודרים על פי מספר ההרוגים:
מכתב מראש המשלחת של הצלב האדום ללבנון לשר ההגנה הלבנוני מציין כי נציגי הצלב האדום ספרו 328 גופות.
עם זאת, ועדת כהן ציינה כי דיווח זה לא כלל את כל הגופות.
ועדת כהן הסיקה כי על פי "מסמך שהגיע אליה", מספר ההרוגים הכולל שגופותיהם נמצאו בין התאריכים 18–30 בספטמבר 1982 הוא 460. הסיכום נעשה על סמך ספירותיהם של הצלב האדום הלבנוני והבין-לאומי, המשמר האזרחי, חיל הרפואה הלבנוני וקרובי המשפחה.
מספר זה נקבע ב"דו"ח ג'רמנוס".
על פי ספירה זו, מתוך 460 גופות רק 15 היו של נשים ו-20 של ילדים.
יתר הקרבנות היו גברים: 328 פלסטינים, 109 לבנונים, 21 איראנים, 7 סורים, 3 פקיסטנים ו-2 אלג'ירים.
הפלנגות טענו שהלבנונים נרצחו על ידי המחבלים הפלסטינים לפני בריחתם מהמחנות, כדי להשתמש בתעודות הזהות שלהם.
לטענה זו היה שותף גם קצין דני וחשדו בכך גם מספר קציני צה"ל שהיו במקום.
ועדת כהן אימצה את הערכת אמ"ן בדבר 700–800 קורבנות.
על פי דיווח ה-BBC, לפחות 800 פלסטינים נהרגו.
באיין אל-חוט, בספרה "סברה ושתילה: ספטמבר 1982", נוקטת במינימום של 1,300 הרוגים מזוהים על פי השוואה בין 17 רשימות הרוגים ועדויות נוספות.
הסהר האדום הפלסטיני טען שהיו מעל 2,000 הרוגים.
העיתונאי הישראלי-צרפתי אמנון קפליוק טען בספר שפרסם זמן קצר לאחר הטבח, כי הגיע למספר של 2,000 גופות שטופלו על ידי הצלב האדום ושיער כי למעלה מ-1,000 גופות נוספות טופלו על ידי הפלנגות קודם לכן.
מספר של 3,000–3,500 הרוגים מצוטט בעיקר בחוגים פלסטינים.
טבח סברה ושתילה בתרבות הפופולרית
ב-1982 הוציאה להקת הרוק הכבד הבריטית לג'נד שיר מחאה על המאורע, בשם "סברה ושתילה".
השיר "אמצע ספטמבר" נכתב על ידי אסתר שמיר בעקבות סברה ושתילה ומבצע שלום הגליל.
בסרט האנימציה "ואלס עם באשיר" (2008) תיאר הבמאי ארי פולמן זכרונות שלו ושל אחרים מן הטבח כחיילי צה"ל.
בעונה הראשונה והשלישית של תוכנית הסאטירה "היהודים באים" הוצגו שני מערכוני "סברה ושתילה".
טבח מערת המכפלה הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-25 בפברואר 1994 (פורים ה'תשנ"ד ואמצע חודש הרמדאן), ובו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה בחברון.
את הפיגוע ביצע ברוך גולדשטיין, רופא, יהודי, פעיל בתנועת כך ותושב קריית ארבע.
זהו פיגוע ההמונים הראשון לאחר חתימת הסכם אוסלו א', והפיגוע הגדול ביותר של טרור יהודי מאז קום המדינה.
הפיגוע הוביל לתגובות קשות בציבור הפלסטיני, ולשורת פיגועי נקמה מצד חמאס.
הפיגוע ספג ביקורת רבה ותגובות קשות בציבור הישראלי והוביל להקמת ועדת שמגר.
גולדשטיין היה פעיל בתנועת כך, ובין השאר הופיע במקום השלישי ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ונבחר מטעמה למועצת קריית ארבע.
חתימת הסכם אוסלו א' בסוף שנת 1993 עוררה סערה ציבורית עזה בקרב הציבור היהודי והערבי.
החודשים שקדמו לטבח במערת המכפלה התאפיינו בפיגועים רבים נגד מטרות צבאיות ואזרחיות, בהם נהרגו ונפצעו עשרות יהודים.
כמה מהפיגועים התרחשו באזור קריית ארבע וחברון.
בבוקר פורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994), בשעה 5:30, הגיע גולדשטיין למערת המכפלה כשהוא לבוש מדי צה"ל ונושא דרגות סרן (מדים ודרגות שהיו ברשותו מתוקף תפקידו כרופא צבאי במילואים).
ב־"אולם אברהם" שבמערה התפללו באותה העת 13 יהודים, ובהם גולדשטיין, כאשר ב"אולם יצחק" התפללו בו בזמן כ־800 מתפללים מוסלמים, בתפילת יום שישי שלפני תחילת צום הרמדאן.
גולדשטיין עבר ל"אולם יצחק", ובאמצעות רובה "גליל" שהיה ברשותו, רצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע 125 נוספים.
בזמן ניסיונו להחליף מחסנית רביעית, התנפל עליו אחד המתפללים ופרקו מנשקו.
בעקבות הטבח פרצו מהומות ביישובים פלסטיניים רבים.
9 פלסטינים נהרגו במהומות אלה ויותר מ-200 נפצעו.
צה"ל הטיל עוצר ממושך על השכונות הפלסטיניות בחברון, כדי למנוע נקמת דם.
המערה נסגרה לכניסת יהודים למשך שנה וחצי לאחר הטבח.
לראשונה בהיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, נפגש ראש הממשלה, יצחק רבין עם ועדת המעקב של ערביי ישראל על מנת לדון באירוע ובתגובות שבעקבותיו.
תנועת "כך" שבה היה גולדשטיין חבר, הוכרזה בעקבות הפיגוע כארגון טרור, והוצאה אל מחוץ לחוק, וכמה מראשיה ואנשיה נעצרו במעצר מנהלי.
בהודעת הממשלה על האירוע, אותה נשא ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, נאמר בין שאר הדברים:
גורמים בשמאל ובימין המתון הישראלי גינו את הטבח.
ארגוני השמאל טענו שהרצח הוא עדות לסכנה הטמונה בקיומו של יישוב יהודי בלב חברון ודרשו לפנות אותו ואת קריית ארבע לאלתר.
הצעה שהועלתה לפנות את היישוב היהודי בחברון נדחתה לבסוף על ידי ראש הממשלה רבין.
דניס רוס סיפר ששנה אחרי הטבח רבין אמר לו שהוא "תוהה אם שגה" כאשר סירב לפנות את היישוב.
גם הימין זועזע מן הרצח.
כשנשאל על הרצח רבה של קריית ארבע, הרב דב ליאור, ביקש להזכיר לשואלים שגולדשטיין היה רופא וטיפל בהרבה מקרים, וייתכן שנטרפה דעתו ממה שראה, והיו שהעידו שקודם הטבח אמר "אני לא מסוגל יותר".
הרב אליעזר מלמד כתב מאמר ששלל את מעשהו של גולדשטיין, תוך הבעת עמדה כי האחריות למצב המטורף שהביא אדם רגיש וחסיד למעשה נורא שכזה, מוטלת על הממשלה שהפקירה את ביטחונם, חייהם וכבודם של יהודי חברון וחיילי צה"ל.
לדבריו, הרב שלמה גורן בשיחה פרטית עמו, התייחס למעשהו של ד"ר גולדשטיין בשלילה גמורה, תוך התמרמרות על כך שהרג מוסלמים בשעת תפילתם.
הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון וראש מפלגת מימד, כתב כי גולדשטיין .
הטבח הוביל להפסקת שיחות השלום (הנפרדות) בין ישראל לירדן, סוריה ואש"ף.
לאחר שדרש זאת ערפאת מהאמריקאים כתנאי להמשך השיחות בין ישראל לאש"ף, הטבח גונה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם (החלטה 904 ב-18 במרץ) בהחלטה ביקורתית כנגד ישראל.
ב-6 באפריל 1994, עם תום תקופת האבל המוסלמית של 40 יום לאחר הטבח, בוצע פיגוע מכונית התופת בעפולה (בו נרצחו 8 בני אדם ונפצעו 55) שחמאס הכריז עליו שהוא מהווה נקמה על הטבח במערת המכפלה.
לדברי יורם שוייצר, בעקבות הטבח במערת המכפלה הגביר חמאס את מאמציו להוציא לפועל פיגועי התאבדות בישראל.
המזרחן מתי שטיינברג טען שהמעבר של חמאס, ממיקוד פיגועי ההתאבדות ביעדים צבאיים וביהודה ושומרון ליעדים אזרחיים בתחומי הקו הירוק, נבע מטבח גולדשטיין.
סגן ראש השב"כ לשעבר, יצחק אילן, אמר כי "פיגועי ההתאבדות בישראל החלו רק אחרי גולדשטיין, חד־משמעית" וכי "הנזק הכבד ביותר של גולדשטיין היה שאחריו החלו פיגועי ההתאבדות".
בימין הרדיקלי היו שהיללו את גולדשטיין ואת הטבח שביצע.
יש שטענו שבמעשהו מנע טבח מתוכנן ביהודים.
יגאל עמיר ציין את הגעתו להלוויה של גולדשטיין והשיחות עם חבריו של גולדשטיין לאחר הטבח כאחד הגורמים להחלטתו לרצוח את רבין.
לאחר הטבח הוקמה ועדת חקירה ממלכתית.
בראש הוועדה עמד נשיא בית המשפט העליון השופט מאיר שמגר.
ועדת החקירה הגיעה למסקנה שגולדשטיין פעל לבדו, אולם כוחות הביטחון לא היו ערוכים כיאות במערה ולא הקפידו שלא לאפשר כניסה עם נשק למקום.
כן נמתחה ביקורת קשה על המשטרה בשטחים, על כך שלא פעלה די בקרב המתנחלים.
הוועדה המליצה על הפרדה מוחלטת בין יהודים למוסלמים במערת המכפלה.
אולם יצחק ומסגד ג'אוליה למוסלמים; אולם הבריתות, אולם יוסופיה, חצר פנימית, אוהל יעקב ואוהל אברהם – ליהודים.
אולם יצחק הוא הגדול והמפואר מבין כל האולמות, ובאולם זה נמצא הפתח הסגור שממנו אפשר להיכנס למערה עצמה.
עוד הוחלט כי יישמר במערה הסטטוס קוו, שבמסגרתו לא תאושר הכנסה למבנה של ספרים, תמונות לתלייה, כתבי תעמולה, רמקולים וכלי נגינה (כולל שופר), ולא ייערכו שינויים במבנה (שיפוץ ייערך רק באישור מיוחד).
משטרת ישראל מופקדת על שמירת המבנה וקיום המלצות הוועדה.
המלצה נוספת הייתה להרחיב את היחידה העוסקת בסיכול טרור וחתרנות מדינית במגזר הלא-ערבי בשב"כ ("המחלקה היהודית").
טבח סרברניצה התרחש ביולי 1995 בסביבות העיר סרברניצה בבוסניה והרצגובינה.
לפי ההערכות נרצחו בו בין 7,800 ל-8,000 גברים בוסניאקים, וכן מספר נשים וילדים.
הטבח בוצע על ידי כוחות סרביים מקומיים מרפובליקה סרפסקה שהיו כפופים לגנרל ראטקו מלאדיץ', ביחד עם כוחות מיוחדים של הרפובליקה של סרביה שכונו "עקרבים".
הטבח בסרברניצה נחשב לאחד ממעשי הרצח ההמוניים הגדולים באירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבין-לאומי לצדק הגדירו את הטבח בסברניצה כרצח עם.
מלאדיץ' וקצינים סרבים אחרים הואשמו במספר פשעי מלחמה, כולל אישום ברצח עם.
ב-31 במרץ 2010, 15 שנים לאחר האירוע, התנצל הפרלמנט הסרבי על ביצוע הטבח.
לאחר דיון סוער של 13 שעות, הוציא הפרלמנט הודעה שבה הביע צער על שאירע והתנצל על שלא נעשה די על מנת למנוע את הטבח, אולם ההחלטה נמנעה מלקרוא לטבח "רצח עם".
ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד סלובודן מילושביץ' במהלך שנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה".
ב-15 באוקטובר 1991, החלה בוסניה במהלך לקבלת עצמאות, בהצהרה פרלמנטרית על ריבונות.
הרפובליקה של בוסניה-הרצגובינה הוכרה על ידי הקהילה האירופית ב-6 באפריל 1992, ויום אחרי גם על ידי ארצות הברית.
ההכרה הבין-לאומית לא סיימה את העניין ומאבק איתנים על שליטה טריטוריאלית החל בין שלוש קבוצות עיקריות בבוסניה: בוסנים, סרבים וקרואטים.
הקהילה הבין-לאומית עשתה מספר ניסיונות להשכין שלום, אך הצלחתם הייתה מוגבלת מאוד.
בחלק המזרחי של בוסניה, קרוב לסרביה, הסכסוך לבש צורה אכזרית במיוחד בין הסרבים לבוסנים.
1992 – מבצע לטיהור אתני
הסרבים התכוננו לשמור את בוסניה והרצגובינה כמרכיב במדינה הישנה.
הם האמינו שהאזור של מרכז פודרינג' (אזור סרברניצה) הוא בעל חשיבות אסטרטגית רבה בשבילם.
ללא האזור של מרכז פודרינג', שהיה במידה רבה שטח אתני בוסני, לא תהיה שלמות טריטוריאלית בתוך הישות הפוליטית החדשה שלהם, רפובליקה סרפסקה.
הסרבים לא רצו להסכים למובלעת בוסנית בתוך השטחים המתוכננים שלהם, מאחר שהשטח יפצל לשניים ועתיד להיות מופרד מסרביה לחלוטין ומאזורים בהרצגובינה המזרחית שיושבו בעיקר על ידי אוכלוסייה סרבית-בוסנית.
לכן, הסרבים המשיכו עם טיהור אתני של בוסנים משטחים אתניים של בוסנים בבוסניה המזרחית ומרכז פודריניה, במטרה ליצור שטח סרבי רציף.
בברטונאץ הסמוכה, לדוגמה, הבוסנים נרצחו או נאלצו לברוח לסרברניצה, לפי הנתונים הנוכחיים, 1,156 בוסנים נרצחו בהתקפה הזאת (3,156 בסך הכול במשך המלחמה).
כ-762 בוסנים נרצחו בזבורניק ב-1 ביולי 1992. טבח דומה אירע בצרסקה ב-9 בספטמבר 1992, בשעה שקבוצה של 6,000 פליטים מקונייביץ' פולייה, צרסקה וקמניצה ניסו להגיע לטוזלה, הווי.אר.אס הניחו מארבים ופתחו באש על הטור, הרגו רבים ולקחו מאות שבויים, אשר לאחר מכן "נעלמו".
כ-500 איש נרצחו סמוך לסנאגבו, כשהטור העובר בא תחת אש ארטילריה ומטוסים.
מאחר שבסרברניצה האוכלוסייה העיקרית היא בוסנית, כוחות צבא סרבים מהאזור ומהחלקים הסמוכים לבוסניה המזרחית השיגו שליטה על העיר למספר שבועות בתחילת 1992. במאי 1992, כוחות הממשלה הבוסנית בראשותו של נאסר אוריץ' הצליחו לכבוש מחדש את סרברניצה, תוך כדי מעשי ביזה של האוכלוסייה הסרבית המקומית.
בכמה חודשים הבאים, אוריץ' והכוח שלו נדחקו החוצה בסדרה של פשיטות ומתקפות נגד.
בספטמבר 1992, כוחות בוסניים מסרברניצה הצטרפו יחד איתם לפעולה בז'פה , עיר מדרום לסרברניצה.
בינואר 1993, המובלעת המשיכה להתרחב וכללה גם את המובלעת של צרסקה שממוקמת ממערב לסרברניצה.
בשלב זה, המובלעת של סרברניצה הגיעה לשיא גודלה עם 900 קמ"ר, אף על פי שהיא מעולם לא חוברה לשטח הבוסני העיקרי במערב, ונשארה אי פגיע בשטח הסרבי.
בינואר 1993, כוחות בוסניים תקפו את הבסיס הצבאי הסרבי בקראביקה.
ביתר החודשים הבאים, הצבא הסרבי פתח במתקפה בקנה מידה גדול, שבסופה נתפסו הכפרים של קונייביץ' פולייה וצרסקה, מה שגרם לקטיעת החיבור בין סרברניצה לז'פה וצימצם את השטח של מובלעת סרברניצה ל-150 קמ"ר.
תושבים בוסנים של האזורים המרוחקים נלכדו בעיר סרברניצה ואוכלוסייתה תפחה ל-50,000 או 60,000 איש.
תחת הפעילות הצבאית בחודשים הבאים, דווח על אזרחים פגועים בשני הצדדים.
הגנרל הצרפתי פיליפ מוריון, מפקד כוח ההגנה של האו"ם (UNPROFOR) ביקר בסרברניצה במרץ 1993. עד אז העיר הייתה צפופה ביותר ובתנאים של מצור.
לא היו כמעט מים זורמים מאחר שהתקדמות הכוחות הסרביים הרסה את אספקת המים לעיר.
אנשים הסתמכו על גנרטורים זמניים בשביל חשמל.
אוכל, תרופות ומצרכים בסיסיים אחרים כמעט שלא היו בנמצא.
לפני שעזב, גנרל מוריון אמר לתושבים המבוהלים של סרברניצה באספה ציבורית, שהעיר נמצאת תחת הגנת האו"ם ושהוא לעולם לא יזנח אותם.
בין מרץ ואפריל 1993, בערך כמה אלפי בוסנים התפנו מסרברניצה בחסות הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR).
הפינויים לוו בהתנגדות הממשלה הבוסנית שבסרייבו היות שלדעתם הם תורמים לטיהור אתני של שטחים שמאוכלסים בעיקר בבוסנים.
ב-13 באפריל 1993, הכוחות הסרביים אמרו לנציג נציבות האו"ם לפליטים, שהם יתקפו את העיר בתוך יומיים, אלא אם כן הבוסנים ייכנעו.
אפריל 1993: מועצת הביטחון מצהירה על סרברניצה כ"אזור בטוח"
ב-16 באפריל 1993, מועצת הביטחון הגיבה על ידי הוצאת החלטה 819, שמודיעה ש"כל הצדדים והנוגעים בדבר, ינהגו בסרברניצה וסביבתה כאזור בטוח, שצריך להיות חופשי מכל התקפת חמושים או כל פעולה עוינת אחרת".
מועצת הביטחון הקימה שני כוחות או"ם אחרים, כדי להגן על המובלעת באותו הזמן בז'פה וגוראזד.
ב-18 באפריל 1993, הקבוצה הראשונה של כוחות ה"UNPROFOR" הגיעה לסרברניצה.
בשעה שכוחות ההגנה הבוסנים של סרברניצה היו ללא נשק ברובם, כפי שהבטיחו בהסכם האו"ם על הפירוז באזור, הכוחות הסרביים המכתרים את המובלעת היו חמושים היטב וסירבו לכבד את חלקם בהסכם הפירוז.
צבא רפובליקה סרפסקה (וי.אר.אס) היה מאורגן בבסיסים גאוגרפיים וסרברניצה נכללה בתחום חיל הדרינה.
בין 1,000 ל-2,000 חיילים משלוש חטיבות של חיל הדרינה התפרסו מסביב למובלעת.
כוחות בוסניים-סרביים אלו היו מצוידים בטנקים, רכבים משוריינים, ארטילריה ומרגמות.
היחידה של צבא בוסניה והרצגובינה (ארביה) שנשארה במובלעת, דיוויזיית ההרים מס' 28, לא אורגנה וצוידה כראוי.
מערכות תקשורת ומבנה פיקודי יציב היו חסרים, אחדים מחיילי הארביה נשאו רובי צייד ישנים או כלל לא נשאו נשק ולמעטים היו מדים מתאימים.
מההתחלה, שני הצדדים בסכסוך הפרו את הסכם ה"אזור בטוח".
בבית המשפט של ICTY הושמעה עדות על אסטרטגיה סרבית מחושבת של מניעת הגישה של שיירות הסיוע הבין-לאומיות אל תוך המובלעת.
קולונל לוטננט תומאס קרמנס (מפקד ה"דאצ'באט") העיד שהצוות שלו כמו גם התחמושת והציוד עוכבו בכניסה למובלעת שבשליטת הכוחות הסרביים.
מצרכים יסודיים, כמו אוכל, תרופות ודלק, נעשו יותר ויותר נדירים.
בוסנים בסרברניצה התלוננו על התקפות מצד חיילים סרבים.
כל עוד ה"ארביה" נוגעים בדבר, גנרל חלילוביץ' העיד שמייד אחרי החתימה על הסכם ה"אזור בטוח", הוא פקד על החברים בארביה שבסרברניצה, להוציא את כל צוות החמושים והציוד צבאי מחוץ לאזור המפורז החדש, מה שהם אכן עשו במידה רבה.
אף על פי שהסרבים התקיפו והרגו אזרחים בוסנים באזור סרברניצה מדי יום, לסרבים היה נראה שכוחות בוסניים בסרברניצה משתמשים ב"אזור הבטוח" כבסיס נוח כדי לשלוח התקפות נגד הווי.אר.אס וכוח ה-UNPROFOR לא עשה פעולה כלשהי כדי למנוע את זה.
גנרל חלילוביץ' הודה שמסוקים בוסניים טסו בהפרה של איסור הטיסה באזור ושהוא בעצמו שלח שמונה מסוקים עם תחמושת בשביל הדיוויזיה ה-28.
תחילת 1995: המצב ב"אזור בטוח" סרברניצה מתדרדר
בתחילת 1995, פחות ופחות שיירות אספקה עשו דרכן אל המובלעת.
חיילי יחידת כוח השלום ההולנדית ה"דאצ'באט" הגיעו בינואר 1995, וצפו במצב שהתדרדר במהירות בחודשים הספורים לאחר הגעתם.
המשאבים הדלים כבר ממילא של האוכלוסייה האזרחית התדלדלו אף יותר ואפילו כוחות האו"ם התחילו להתמודד עם כמויות נמוכות בצורה מסוכנת של אוכל, תרופות, דלק ותחמושת.
לבסוף, נשאר להם כה מעט דלק שהם נאלצו להתחיל לפטרל ברגל.
הדאצ'באט שיצאו לחופשה לא הורשו לחזור ומספרם פחת מ-600 ל-400 איש.
במרץ ואפריל, החיילים ההולנדים הבחינו בגידול בכוחות הסרביים-בוסניים סמוך לשתי עמדות תצפית, "OP Romeo" ו-"OP Quebec".
קיץ 1995: הסרבים מתכוננים לתקוף את "אזור בטוח" סרברניצה
במרץ 1995, רדובאן קרדז'יץ', נשיא רפובליקה סרפסקה, חרף הלחץ הבין-לאומי לסיים את המלחמה והמאמצים המתקדמים להביא להסכם שלום, הוציא פקודה לוי.אר.אס, באשר לאסטרגיה לטווח ארוך של כוחות הווי.אר.אס במובלעת.
בפקודה, הידועה כ"פקודה 7", מפורט שהווי.אר.אס צריכים: "להשלים בהקדם האפשרי את ההפרדה הפיזית של סרברניצה מז'פה, למנוע אפילו תקשורת בין אנשים בשתי המובלעות.
לתכנן ולשקול היטב פעולה קרבית, ליצור מצב בלתי נסבל של חוסר ביטחון מוחלט, ואי תקווה להמשך הישרדות או חיים לתושבי סרברניצה".
בזמן שיצא צו זה, באמצע 1995, המצב ההומניטרי של האזרחים הבוסנים והסגל הצבאי במובלעת היה קטסטרופלי.
בתחילת יולי 1995, סדרה של דיווחים שהוציאה הדיוויזיה ה-28 שיקפה את הדרישות הדחופות של כוחות ה"ארביה" במובלעת לפתוח את הפרוזדור ההומניטרי.
לאחר שנכשל מהלך זה, מתו אזרחים בוסנים רבים מרעב.
6–11 ביולי: ההשתלטות על סרברניצה
ביולי הסרבים נכנסו ל"אזור בטוח".
בערב 9 ביולי חיל הדרינה של הווי.אר.אס נכנס ארבעה קילומטר לתוך המובלעת ועצר בדיוק קילומטר אחד מהעיר סרברניצה.
מאוחר יותר ב-9 ביולי, מחוזקים מהצלחה זאת ומחוסר ההתנגדות של הבוסנים שהיו כמעט ללא נשק וגם מהיעדר תגובה משמעותית מהקהילה הבין-לאומית, הנשיא קארדז'יץ' הוציא הוראה חדשה שאיפשרה לדרינה לכבוש את העיר סרברניצה.
בבוקר 10 ביולי המצב בעיר סרברניצה היה מתוח.
קולונל לוטננט קרמנס שלח בקשה דחופה לנאט"ו לסיוע אווירי להגנת העיר, אבל אף סיוע לא הגיע עד סביבות השעה 14:30 ב-11 ביולי, כאשר נאט"ו הפציצו טנקים של הווי.אר.אס שהתקדמו לעבר העיר.
מטוסי נאט"ו ניסו גם להפציץ עמדות ארטילריה של הווי.אר.אס שהשקיפו על העיר, אבל נאלצו לבטל את המבצע עקב ראות לקויה.
תוכניות של נאט"ו להמשיך את המתקפות האוויריות ננטשו אחרי איומים של הצבא הסרבי להרוג כוחות הולנדים וצרפתים שהוחזקו במעצר של הווי.אר.אס, להפציץ שטח סגור של האו"ם מחוץ לעיר בפוטוקרי ולכתר שטחים במקומות שבהם 20,000 עד 30,000 אזרחים שברחו.
30 חיילי דאצ'באט הולנדים נלקחו בשבי על ידי כוחותיו של מלאדיץ'.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות של ה-11 ביולי יצא הגנרל מלאדיץ', בליווי הגנרל ז'יבנוביץ', הגנרל קריסטיץ' וקצינים נוספים של ה-ווי.אר.אס, לטיול ניצחון ברחובותיה השוממים של סרברניצה.
בערב צולם מפקד הכוחות ההולנדיים טון קרמנס נושא כוסית עם מלאדיץ' במהלך המשא ומתן הכושל על גורל האוכלוסייה האזרחית שהתקבצה בפוטוצ'ארי.
האו"ם התרשל בהגנת האזרחים הבוסנים בסרברניצה כפי שהוסמך בהחלטת האו"ם.
בקשות לתגבורת ממאה שומרי-שלום הולנדים נדחו וכתוצאה מכך נגזר עליהם להיות עדים למה שיתרחש מאוחר יותר.
עדים למציאות שבה סרברניצה הופכת להיות תחת שליטת הכוחות הסרבים ואלפי תושבים בוסנים מסרברניצה נמלטים לכפר הקרוב פוטוצ'ארי ומחפשים הגנה בשטח המגודר של האו"ם.
בערב 11 ביולי כ-20,000 עד 25,000 פליטים בוסנים התאספו בפוטוצ'ארי.
כמה אלפים נדחקו בתוך השטח המגודר של האו"ם, בעוד שהשאר התפזרו במפעלים והתחומים הסמוכים.
למרות שהרוב הגדול היו נשים, ילדים, זקנים או נכים, 63 עדי ראייה העריכו שהיו לפחות 300 גברים בתוך היקף המתחם המגודר של האו"ם ובין 600–900 גברים מחוץ למתחם.
11–13 ביולי: המשבר ההומניטרי בפוטוצ'ארי
מעט מאוד אוכל או מים היו בנמצא והחום של יולי גרם לתחושת מחנק.
אחד מקציני הדאצ'באט תיאר את המראה: "הם נכנסו לבהלה, הם היו מפוחדים, והם דחקו איש את רעהו כנגד החיילים.
12–13 ביולי: פשעים מבוצעים בפוטוצ'ארי
ב-12 ביולי, תנאים בריאותיים דלים שנגרמו על ידי הכוחות הסרבים, הגבירו את הפאניקה אצל התושבים, ויצרו אצלם רצון עז לעזוב את המקום.
הפליטים בשטח המגודר יכלו לראות חיילים סרבים מעלים באש בתים וערימות שחת.
ובכל אחר הצהריים, חיילים סרבים התערבבו בהמון והתרחשו הוצאות להורג ללא משפט של נשים וגברים.
בשעות הבוקר המאוחרות של 12 ביולי, עד ראייה נתקל בערימה של 20–30 גופות שנערמו מאחורי בניין התחבורה בפוטוצ'ארי.
עד ראייה אחר סיפר שבסביבות השעה 12:00, הוא ראה חייל רוצח ילד בסכין בין קהל הפליטים.
הוא גם סיפר כי ראה חיילים סרבים מוציאים להורג יותר ממאה גברים בוסנים מאחורי מפעל האבץ שבאזור, ולאחר מכן, טוענים את גופותיהם לתוך משאית, למרות שהמספר והאופי השיטתי של הרציחות שהושמעו על ידי העד הזה עומדות בניגוד לעדות אחרת שהושמעה בבית המשפט זה מראה שההריגות בפוטוצ'ארי התרחשו בצורה לא סדירה.
בלילה זה, חובש של הדאצ'באט היה עד ראייה לאונס:
"ראינו שני חיילים סרבים, אחד מהם עמד על המשמר והאחרים שכבו על הבחורה, בתחתונים מופשלים.
וראינו בחורה שוכבת על הקרקע, על איזה סוג של מזרן.
היה דם על המזרן, אפילו היא הייתה מכוסה דם.
היה לה אפילו דם שנזל על הרגליים.
היא הייתה שרויה בהלם טוטאלי.
במשך הלילה ושעות הבוקר המוקדמות, סיפורים אודות מעשי האונס והרציחות התפשטו בתוך ההמון והפחד במחנה החריף.
מבוקר 12 ביולי, כוחות סרביים החלו לקבץ אנשים מאוכלוסיית הפליטים בפוטוצ'ארי ולהחזיק אותם במקום נפרד, לאחר מכן כשהפליטים הבוסנים התחילו לעלות לאוטובוסים, חיילים סרבים הפרידו את הגברים בגיל גיוס ומדי פעם גם צעירים וזקנים הופרדו, גברים אלה נלקחו לבניין בפוטוצ'ארי שכונה "הבית הלבן".
כשהאוטובוסים הסיעו את הנשים, הילדים והקשישים לעבר הצפון, לקראת שטח בוסני, הם נעצרו בדרך שוב כדי לנפות גברים.
כבר בערב 12 ביולי שמע רב-סרן פרנקן מהדאצ'באט שאף גבר לא הגיע עם הנשים והילדים ליעד שלהם בקלדאן.
ב-13 ביולי, כוחות דאצ'באט היו עדים לסימנים ברורים שהסרבים הוציאו להורג כמה מהגברים הבוסנים שהופרדו.
לדוגמה, רב-טוראי ואסן ראה שני חיילים לוקחים אדם אל מאחורי "הבית הלבן".
לאחר מכן הוא שמע ירייה ושני החיילים הופיעו שוב, לבד.
קצין דאצ'באט אחר ראה חיילים סרבים מוציאים להורג אדם לא חמוש, בירייה בודדת לראש.
הוא גם שמע 20–40 יריות בשעה, בכל אחר הצהריים.
כאשר חיילי הדאצ'באט סיפרו לקולונל קוסף קינגורי, משקיף צבאי מטעם האו"ם (UNMO) באזור סרברניצה, על האיש שנלקח מאחורי "הבית הלבן" ולא חזר, קולונל קינגורי הלך לחקור את המקרה.
כאשר הוא התקרב הוא שמע יריות, אך נעצר על ידי חיילים סרבים לפני שגילה מה הולך שם.
קטע מהטלוויזיה הסרבית מראה נשים וילדים מופרדים מהגברים ומועמסים על אוטובוסים.
בקטע נראית הבטחה של הגנרל ראטקו מלאדיץ' כשהוא אומר שכל אחת מהנשים תילקח בביטחה החוצה באוטובוס ולאחר מכן הן יאוחדו מחדש עם הגברים.
לאחר שהמצלמות כובו, הגברים נרצחו על ידי הצבא הסרבי.
למעלה מ-60 משאיות עמוסות בגברים בוסנים נלקחו מסרברניצה לאתרי הוצאות להורג.
שם הם נקשרו, עיניהם כוסו והם נורו עם רובים אוטומטיים.
כמה מההוצאות להורג בוצעו בלילה, תחת מנורות קשת, דחפורים דחפו את הגופות לתוך קברי אחים.
אחדים נקברו בחיים, ז'אן-רנה רוז, שוטר צרפתי אשר גבה עדויות מבוסנים, סיפר ב-1996 לבית הדין בהאג.
הוא העיד שכוחות סרבים רצחו והרגו פליטים לפי שיקול דעתם, הרחובות היו מלאים בגופות והנהרות היו אדומים מדם.
עוד הוא סיפר, כי רבים מהאנשים התאבדו כדי להימנע מקיצוץ האף, השפה והעיניים.
בין היתר הוא השמיע תיאורים מחרידים של רצח המונים, על מקרים שבהם מבוגרים נאלצו להרוג את ילדיהם או לצפות בחיילים שמים קץ לחייהם.
הוא סיפר "חייל אחד פנה לאישה במרכז ההמון שהילד שלה בכה.
החייל שאל אותה מדוע הילד בוכה והיא הסבירה לו שהוא רעב.
החייל נתן לה הערה כמו 'הוא לא יהיה רעב עוד'.
ולאחר מכן חתך את גרונו לפני כולם."
כתוצאה מהמשא ומתן הממצה של האו"ם עם הכוחות הסרבים, הנשים מסרברניצה הועברו בכפייה לאזור ממשלתי מבוקר (בערך 25,000 נשים – כפי שהצהיר התובע מטעם ה-ICTY).
מספר אוטובוסים מעולם לא הגיעו ליעדם הבטוח.
לדוגמה, בהתאם לתיאורי העד שניצל מהטבח, קדיר חביבוביץ', שהסתיר עצמו באחד מראשוני האוטובוסים שלקח את הנשים וילדים מבסיס האו"ם ההולנדי מפוטוקרי לקלדאנג', "חביבוביץ' ראה לכל הפחות כלי רכב מלא בנשים בוסניות נוסע מהאזור הממשלתי המבוקר".
אחד מהשובים שלו התלונן שהם טעו בבחירת הנשים מסרברניצה.
חביבוביץ' סיפר כי הגברים נלקחו למקום רחוק ליד 'רסיקה גאי' מאוחר בלילה.
כאשר הקבוצה הראשונה נלקחה מהמשאית ונורתה, הוא סיפר שהוא קפץ מהמשאית והתגלגל למטה לצד מדרון, ירייה מהחיילים פיספסה אותו והוא הצליח להימלט.
הוא הגיע לאזור הממשלתי המבוקר ב-20 באוגוסט 1995.
התוכנית להוציא להורג את הבוסנים בסרברניצה
בוקר 13 ביולי 1995: הוצאות להורג בנחל ידאר
סוף אחר הצהריים של 13 ביולי: הוצאות להורג במחסן בקרביצה
בשנות ה-90, בעקבות כשלונות של הקהילה הבין-לאומית למנוע מקרים של רצח עם, כמו רצח העם ברואנדה וטבח סרברניצה, החלו הוגים שונים לתהות מה המגבלה שיש להטיל על עקרון הריבונות המדינית כאשר עקרון זה משמש כדי לבצע פשעים נגד האנושות.
בשנת 2001 נוסח לראשונה העקרון במשפט ובמוסר הבינלאומי בשם אחריות להגן -(R2P).
העקרון נוצר בעקבות פרסום מסמך של הוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינות (ICISS) - שכותרתו „אחריות להגן" The Responsibility to Protect.
לפי העקרון של אחריות להגן, ריבונות מדינה אינה מקנה רק זכויות למדינה אלא גם אחריות - ובראשן האחריות להגן על אוכלוסייתה מפני פשעים חמורים: רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות.
טבח מִי ליי (בווייטנאמית: Mỹ Lai) בוצע על ידי חיילים אמריקנים במאות אזרחים וייטנאמים לא חמושים ב־16 במרץ 1968, בעיצומה של מלחמת וייטנאם.
הטבח הפך לאירוע שסימל יותר מכל את פשעי המלחמה של הכוחות האמריקאים בווייטנאם.
בשל האירועים במי ליי, שהתרחשו בסמיכות למתקפת טט, ששינתה את השאיפה של דעת הקהל האמריקאית מניצחון ברור, לשאיפה לסיום הלחימה בדרך מכובדת, הלכה וגברה ברחבי העולם ההתנגדות לשהות האמריקאית במקום.
נוסף על כך, בעקבות חקירת הטבח התבססה גישת האחריות הפיקודית בדיני המלחמה.
לפי גישה זו, המכונה גם סטנדרט מדינה (על שם ארנסט מדינה, מפקד כוח המשימה במי ליי), מפקד הכוח נושא באחריות פלילית לפשעי מלחמה או הפרת זכויות אדם שנעשים בתחום סמכותו, אם לא פעל למנוע אותם.
מהבחינה החברתית, הטבח המחיש כיצד מצפונם של קומץ חיילים מדרג זוטר, מתוך כוח כולל של עשרות, יכול להפסיק הרג של חפים מפשע, ואף להביא את האשמים למשפט.
למרות ניסיונות הטיוח של הקצונה הבכירה, "מצפונו של חייל בודד בעל תושייה הכריע בסופו של דבר את הכף".
במהלך מלחמת וייטנאם, נחשב מחוז קואנג נגאי למקלטם של לוחמי הגרילה המקומיים של "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (הווייטקונג), והפך למטרתם של מפציצי ארצות הברית.
חיסול הווייטקונג היה בעל חשיבות עליונה לכוחות המזוינים של ארצות הברית.
פועל יוצא של גישה זו היה כי ההצלחה בקרב נמדדה בדרך-כלל לא על פי גודל הכיבוש או הניצחון, אלא על פי מניין הרוגי הווייטקונג, ולחיילים בשטח ניתנה לכן הוראה לנפח את מספר ההרוגים בדיווחיהם.
בעקבות הוראה זו, והיות כי היה קשה להבחין בין לוחם וייטקונג לאזרח חף מפשע, נוצרו לעיתים קרובות סתירות בין מספר ההרוגים הרשמי לבין מספר כלי הנשק שנמצאו בזירת הקרב.
על פי עדויות שליקט מאוחר יותר הפרופסור למשפטים דאגלס לינדר מאוניברסיטת מיזורי (קמפוס קנזס סיטי), דעה רווחת בקרב החיילים הייתה כי "כל מת לא לבן הוא וייטקונג".
בדצמבר 1967 נחתה בווייטנאם פלוגה ג' מדיוויזיית החי"ר ה-23 .
עד תחילת 1968 לא השתתפה הפלוגה בפעילות ממשית.
במסגרת מתקפת טט בינואר 1968, פעל בקואנג נגאי הגדוד ה-48 של החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם.
המידע המודיעיני שהועבר לכוחות האמריקנים הצביע שהגדוד מצא מסתור בכפר המקומי סון מי.
אזורים ספציפיים בכפר, שנקראו מי ליי 1, 2, 3 ו-4 (וכינויים "פינקוויל"), נחשדו בשיכון לוחמי החזית.
בעקבות המידע תוכנן מבצע רחב היקף באזור מי ליי 4.
ב־14 במרץ נקלע כוח קטן מהפלוגה למארב; סמל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו.
האווירה בטקס האשכבה של סמל הפלוגה הייתה מתוחה, והחיילים אף דיברו בינם לבין עצמם על נקמה.
לא מדובר היה במחשבות יוצאות דופן בפלוגה – בחקירה שנערכה לאחר הטבח, התברר כי אלימות כלפי אזרחים, שריפת כפרים, אונס והרעלת בארות – כולם היו שכיחים בקרב חייליה.
ב־15 במרץ דווח לפלוגה ג' כי כל הכפריים במקום צפויים לעזוב את בתיהם לכיוון השוק המקומי לכל המאוחר ב־7:00 בבוקר למחרת היום.
עקב כך, ההנחה הייתה כי כל וייטנאמי שימצא במי ליי הוא לוחם וייטקונג או תומך של ארגון הגרילה.
בנוסף, ניתנה הוראה להרוס את הכפר עד היסוד.
בתדריך הפלוגתי נשאל מפקד הפלוגה, סרן ארנסט מדינה, האם הוראת החיסול כוללת גם הרג של נשים ושל ילדים.
עד היום חלוקות הדעות באשר לתשובתו, אך אין עוררין על כך שהרושם שיצר המ"פ היה שכל נפש חיה בכפר היא אויב מסוכן.
חיילי פלוגה ג' (בליווי צלם צבאי בשם רונלד הברל, ומלבד חייל בודד שסירב להצטרף לסיור), בסיוע אווירי, הגיעו לכפר כמתוכנן ב־16 במרץ, אך לא מצאו אף לוחם וייטקונג במקום.
כפי הנראה, לוחמי הווייטקונג עזבו את המקום לפני שהכוחות האמריקנים נחתו, או שכלל לא השתכנו בו.
החיילים האמריקנים, שהיו שייכים למחלקה א' של סגן ויליאם קלי ולמחלקה ב' של סגן סטפן ברוקס (המחלקה השלישית, בפיקודו של המ"פ, נשארה כעתודה במקום הנחיתה, אך לא ידוע עד מתי), החלו לחפש אחר לוחמי וייטקונג ולשם כך הוציאו את כל התושבים מבתיהם.
במהרה החלו האמריקאים לירות במאות אזרחים לא חמושים – בהם נשים, זקנים וטף – בהתאם להוראות שניתנו להם ולרושם הכללי שאין חפים מפשע בכפר.
למרות הכאוס ששרר בכפר, ולמרות מאות האזרחים שהתחננו לחייהם ונשבעו שהם לא מהווייטקונג, הבהיר סגן קלי לפקודיו את ההוראות וחזר ואמר "אתם יודעים מה לעשות".
בשלב מסוים אף זרק קלי רימון יד לתעלה מלאה באיכרים מקומיים.
קיימת מחלוקת לגבי היקף הטבח, כאשר מספר ההרוגים המוערך הוא 175–400. באתר ההרג נמצאת אנדרטה ועליה 504 שמות ההרוגים וגיל כל אחד מהם: המבוגר ביותר בן 82 והצעיר ביותר בן פחות משנה.
בלב הטבח זכור דווקא סיפורם יוצא הדופן של הטייס יו תומפסון וצוות מסוקו.
תומפסון, בעזרת המקלען לורנס קובורן והמכונאי המוטס גלן אנדראוטה, הציל את חייהם של כמה מהקורבנות בכך שהפריד פיזית במסוקו בין קו האש לבין האיכרים, התעמת עם מפקדי הכוח ואיים להפעיל את מקלע המסוק אם ימשיכו להרוג אזרחים.
תומפסון וצוותו לא רק התערבו במבצע של יחידה אחרת, אלא גם סירבו לפקודות שנתנו להם קצינים בדרגת סגן, שהייתה גבוהה משלהם.
לאחר שאסף כמה שיותר איכרים פצועים במסוקו, מיהר תומפסון לבסיסו ודיווח לממוניו על הטבח.
מייד לאחר מכן ניתנה הוראה לכוח באזור להפסיק את האש.
ב־8 באפריל של אותה שנה נהרג גלן אנדראוטה כשמסוק שבו טס נפגע והתרסק.
אף שהצילו כ-11 אזרחים ממוות, נחשבו השלושה לזמן רב כבוגדים.
רק כעבור שלושה עשורים, ב־1998, קיבלו השלושה את מדליית החייל – העיטור הגבוה ביותר למעשה גבורה שנעשה שלא במהלך עימות ישיר עם האויב.
זמן קצר לאחר שנורה הכדור האחרון במבצע, התלונן תומפסון באופן רשמי בפני הצבא על פשעי המלחמה שהיה עֵד להם.
בעקבות התלונה הורה בריגדיר יאנג, העוזר למפקד הדיוויזיה, לערוך תחקיר לא רשמי.
למלאכה נבחר מפקד הבריגדה ה-11, הקולונל אורן הנדרסון.
הנדרסון החליט להסתפק בראיון של חיילי הכוח, ולא לשתף בחקירה גם את הקורבנות המקומיים, וגיבש את מסקנות התחקיר באפריל.
על פי מסקנותיו, כ-20 אזרחים נהרגו בהיסח דעת במהלך המבצע במי ליי.
למרות זאת, דעת הצבא נותרה כשהייתה; הפעולה במי ליי תוארה כניצחון צבאי, שבו נהרגו 128 מאנשי האויב, ורק חייל אחד נפצע קל, לאחר שירה בעצמו בשוגג.
שישה חודשים לאחר מכן, שלח חייל צעיר מהבריגדה בשם טום גלן מכתב ובו טענות על ברוטליות שגרתית של חיילי הדיוויזיה האמריקנית נגד אזרחים וייטנאמים חפים מפשע.
תוצאות המכתב הדהדו ברחבי הדיוויזיה, וערמות של עדויות תומכות מפי חיילים הצטברו במערכת הצבאית.
רב־סרן קולין פאוול, לימים מזכיר המדינה, מונה מטעם הצבא לחקור רשמית את נכונות הטענות במכתב.
חקירתו העצמאית הפריכה את הטענות והעלתה "כי היחסים בין החיילים האמריקאים לאזרחים הווייטנאמים היו מצוינים".
ספק אם הפרשה הייתה מגיעה לתודעת הציבור אילולא מעשיו של חייל בשם רון ריידנהאואר.
ריידנהאואר, שכלל לא היה חלק מהכוח ששהה במי ליי, שמע לראשונה על האירוע מפי חבריו לנשק, והחל בחקירה עצמאית לאחר שהשתחרר מהצבא.
בעקבות סקרנותו הגיע למפקדת הדיוויזיה, ושם וידא כי אכן פלוגה ג' הייתה במי ליי בתאריך הנקוב.
עדות השמיעה ששמע מחבריו זיעזעה אותו עד כדי כך, שבדיעבד הודה שהדבר הראשון שעשה כשהשתחרר היה לספר לחבריו על המקרה "ולבכות – פשוטו כמשמעו".
במרץ 1969, שנה לאחר הטבח, שלח מכתב המפרט על הטבח במי ליי לנשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, לפנטגון, למחלקת המדינה, לראשי המטות המשולבים וכן למספר לא מבוטל של חברי קונגרס.
מרבית הנמענים התעלמו מהמכתב, מלבד חבר הקונגרס מוריס אודל הדמוקרטי מאריזונה.
אודל, בן למשפחה פוליטית מפוארת, שבניה היו למושלים, למחוקקים ולשופטים פדרליים ברחבי אמריקה, אימץ את הנושא והחל לנסות להביא את המאורע לתודעת הציבור.
באפריל 1969, חודש לאחר שנשלח המכתב, הורה ויליאם וסטמורלנד, מפקד צבא ארצות הברית, לקצין בודק לקיים חקירה מקיפה בנושא.
מספר חודשים לאחר מכן ולאחר ראיון תריסר עדי ראייה, היה ברור לכל כי פשעי מלחמה אכן נעשו במי ליי.
במהלך חודש יוני נשלח סגן קלי מווייטנאם בחזרה לארצות הברית כדי לעמוד במסדר זיהוי, על מנת שיו תומפסון יוכל לזהות את מי שהיה חשוד אז במעורבות בטבח.
כחודשיים לאחר מכן, ב־5 בספטמבר, הוגשו נגד הסגן שישה אישומים פליליים בגין רצח.
במקביל, החלה גם התקשורת לחקור את הנושא.
בעקבות מכתבו של ריידנהאואר ולאחר שיחה אישית עימו, החל העיתונאי סימור הרש ללקט מידע על אירועי מי ליי 4. ב־12 בנובמבר פרסם את תחקיר העומק שלו, ובו עדויות רבות על הטבח.
בין היתר צוטט בה טוראי הארי סטנלי כשציין ש"מתו מספר כה רב של אנשים באותו יום, עד שקשה לי לזכור כמה בדיוק".
לימים אף זכה הרש בפרס פוליצר על דיווח בין-לאומי על "חשיפתו הבלעדית של טרגדיית מלחמת וייטנאם בכפר מי ליי".
כתבתו של הרש עוררה הדים בכל רחבי אמריקה – שמונה ימים לאחר פרסומה, החלו כלי תקשורת נוספים לסקר את האירוע: במגזין לייף וכן בעיתון מקומי בקליבלנד התפרסמו תמונות של הרוגי הטבח שצולמו על ידי הצלם שנשלח עם הפלוגה למי ליי; השבועונים ניוזוויק וטיים מגזין סיקרו בהרחבה אף הם.
בתוכנית התחקיר המיתולוגית של רשת הטלוויזיה CBS, 60 דקות, ראיין העיתונאי מייק וולאס חייל בשם פול מדלו, שהשתתף בטבח.
מדלו תיאר בפרוטרוט את האירועים שהתרחשו ב־16 במרץ במי ליי 4, וזעזע את ארצות הברית.
ב־17 במרץ 1970 העמיד צבא ארצות הברית לדין 14 קצינים על שהסתירו מידע שנוגע לטבח.
מכיוון שהחוק הצבאי אסר אז על קיום משפט צבאי למי שכבר אינו חלק מהצבא, 25 קצינים וחיילים בלבד הועמדו לדין.
הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר היה מפקד הדיוויזיה, מייג'ור־ג'נרל סמואל קוסטר, שהואשם בניהול פזיז ורשלני של המבצע ושל התחקיר אחריו.
למרות זאת, מרבית האישומים בוטלו בסופו של דבר ורק מעטים מהמשפטים התקיימו.
ב־1971 הורשע סגן ויליאם קלי ברצח בגין פקודות הירי של הטבח ונגזר עליו מאסר עולם.
אולם יומיים לאחר מכן הורה הנשיא ניקסון לשחררו מבית הסוהר ולשלחו למעצר בית, מתוך ציפייה לערעור על גזר הדין.
קלי בילה בסופו של דבר שלוש שנים וחצי במעצר בית במעונותיו הצבאיים בפורט בנינג, עד ששוחרר ב־7 בנובמבר 1974 בעקבות הוראה ממזכיר הצבא.
בעת זו, מרבית החיילים שהשתתפו בטבח מי ליי סיימו את שירותם הצבאי.
מתוך 25 החיילים שהואשמו בתחילה, סגן קלי היה היחיד שהורשע.
קלי טען אז שהוא רק מילא פקודות של מפקדו, סרן ארנסט מדינה; מפקדו, לעומת זאת, הכחיש שנתן את הפקודות וזוכה במשפט נפרד.
בעקבות מחלוקת זו בין המפקד לפקודו, נראה צורך הולך וגובר לאחריות פיקודית הכרחית בצבא, ובעיקר בזכות מקרה זה היא קיימת במתכונתה הנוכחית.
הידיעות בדבר הטבח עוררו בסופו של דבר את זעמה של תנועת השלום האמריקנית, שדרשה כי ארצות הברית וחייליה ייסוגו מווייטנאם.
בו בזמן, הכריזו מגויסים חדשים רבים על עצמם כסרבני מצפון, וההתנגדות למלחמה מצד אנשי תנועת השלום רק הלכה גברה.
אך ההשפעה רבת-החשיבות הייתה דווקא במישור הציבורי הרחב, בלב הקונצנזוס.
בשונה ממה שנהוג לעיתים לחשוב, לא היה מדובר בפעילות אנטי-מלחמתית אידאולוגית בקרב הקהל הרחב, אלא הבנה כי במלחמה הזאת לא ניתן לנצח.
משמעות הבנה זו, באוכלוסייה שבה רווחה הקונספציה של "לנצח או לצאת משם", הייתה במקרה הזה נסיגה.
סקר שנערך כשבועיים לאחר הרשעת קלי הצביע לראשונה על רוב של מתנגדים למלחמה בווייטנאם.
אנשים אשר עד כה כלל לא התעניינו באקטואליה ובמלחמה, החלו לנטות לכיוון נסיגה מהאזור.
סיפורי הזוועה של חיילים אמריקאים החלו לתפוס חשיבות מרובה בלב הציבור, ותלונות על עינויים והפרת זכויות אדם תפסו מקום בתודעת הקהל.
פרשנים צבאיים מעריכים כי האירועים במי ליי 4 הראו את הצורך בגיוס מתנדבים איכותיים יותר, על מנת לספק מנהיגות טובה יותר לחיילים בשטח.
ככל שהמלחמה התקדמה, כך התמעט בשטח מספרם של הקצינים בעלי השכלה גבוהה.
מפני שרוב הצעירים המשכילים נשארו באוניברסיטאות בארצות הברית, או עשו שירות לאומי במדינה, רוב הקצינים בווייטנאם היו צעירים חסרי השכלה ובעלי כישורי מנהיגות פחותים.
סגן ויליאם קלי נחשב בעיני רבים לקצין שמסמל יותר מכל את המחסור בקצינים איכותיים בזמן מלחמת וייטנאם.
ייתכן כי מסלול הקצונה המהיר שבו הוכשר וחופש הפעולה הגדול יחסית שהיה לו, הם שאפשרו את הירצחם של מאות אזרחים וייטנאמים חפים מפשע.
טבח סרמאשו התרחש בלילה שבין 16 ל-17 בספטמבר 1944 על גבעה בשם סוסקוט (Suscut) בגבול היישוב קמראשו (Cămăraşu), בנפת סרמאשו (Sărmaşu) אשר ברומניה.
במהלך הטבח רצחו ז'נדרמים ואנשי צבא הונגרים 126 יהודים ובהם גברים, נשים, זקנים ילדים ותינוקות.
סרמאשו נמצאת בטרנסילבניה, ונותרה בידי הרומנים גם לאחר תכתיב וינה.
ביום 27 באוגוסט 1944 הודח השליט הרומני יון אנטונסקו ורומניה, שהייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, החליפה צד ועברה למחנה בעלות הברית שלחמו נגד גרמניה.
בתגובה, פלשו כוחות צבא גרמניים והונגריים לחלק הרומני של טרנסילבניה וכבשו חלק ממנו ובין היתר, ביום 5 בספטמבר, את אזור סרמאשו.
יומיים לאחר מכן, ב-7 בספטמבר, התאספו נכבדי המקום בחשאי בביתו של יוליו ורגה (Varga Iuliu), בעל בית המרקחת.
בכינוס זה החליטו הנכבדים על מעצר היהודים והעבירו את החלטתם לכוחות ההונגריים ששלטו במקום.
למחרת נעצרו כל 127 יהודי המקום והועברו לגטו מאולתר שם הוחזקו כלואים, בעוד שרכושם ובתיהם נשדדו.
ב-16 בספטמבר העביר קפטן לאסלו לאנץ' (Lancz Laszlo) הוראה טלפונית למחלקת הז'נדרמים המקומית, לעבור לחיסול היהודים.
גויסו 20 יהודים מבין הכלואים ונלקחו לגבעת סוסקוט, שם הצטוו לחפור שני בורות גדולים.
בלילה הועברו בכפייה ותוך שימוש רב בכוח כל היהודים לגבעה, ועל הגבעה נרצחו באכזריות, הוטלו לתוך הבורות ונקברו, חלקם בעודם עדיין בחיים.
לאחר שהכוחות הרומנים כבשו את האזור מחדש, המקרה נחקר והמעורבים נשפטו, חלק שלא בפניהם.
במהלך החקירה נחפרו שני הבורות ונחשפו הגוויות.
הגופות הוטלו אחת על השנייה ללא סדר כלשהו, אך נמצאו גם גופות מחוברות, בעל מתחבק עם אשתו, אב מצמיד לחזהו את ילדו...".
מתתיאס קארפ כתב על הפרשה ספר בשם "Sărmaş, una dintre cele mai oribile crime fasciste" (סרמאש, אחד הפשעים האיומים ביותר של הפשיזם).
בנוסף לפשעיהם בסרמאשו, אותם אנשי צבא הונגרים היו מעורבים גם ברציחתם של 13 יהודים, מרביתם נשים שנאנסו לפני רציחתן, ביישוב לודוש (Luduş) בימים שבין 5 ל-13 בספטמבר.
לזכר האירוע הוקמה אנדרטת יהודים שנרצחו.
טבח נאנג'ינג (או נאנקינג) היה אירוע רצח ואונס המוניים שבוצעו על ידי הצבא האימפריאלי היפני במהלך הקרב על נאנג'ינג אשר בסין במלחמת סין–יפן השנייה.
מעשי הטבח החלו ב-13 בדצמבר 1937, היום שבו נפלה נאנג'ינג בידי היפנים, ונמשכו כשישה שבועות.
על פי הערכות שונות, באירועים נרצחו בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סינים, וכ-20,000 נשים סיניות נאנסו.
יפן מעולם לא הודתה באופן רשמי בביצוע הטבח, והיפנים מקפידים לכנות את האירוע "תקרית נאנג'ינג".
ביפן מתנהל מאז שנות ה-80 ויכוח ציבורי נוקב לגבי אחריותה לטבח, וכמה ראשי ממשלות הביעו התנצלות מסויגת לגבי הסבל שהסבה יפן לסין ולמדינות דרום-מזרח אסיה בעת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1937 פלש הצבא היפני ממנצ'וריה הסינית שנמצאה מזה כמה שנים תחת כיבוש יפני ליתר שטחי סין, במתקפה שפתחה את מלחמת סין–יפן השנייה.
היפנים העריכו כי ההתנגדות תהיה קלה וכי יוכלו לכבוש את סין כולה בתוך שלושה חודשים בלבד, אולם תוכניותיהם השתבשו לאחר שהסינים גילו התנגדות עיקשת ב, שהייתה המטרה הראשונה של חיל הכיבוש היפני.
היפנים הצליחו לכבוש את שנגחאי רק לקראת אמצע נובמבר 1937, לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים.
למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח, ועל מעשי זוועה של הסינים בשבויי מלחמה יפנים.
בשל האבדות והמורל הנמוך, החליט הפיקוד בטוקיו שלא להרחיב את המלחמה לשאר חלקי סין.
בכל זאת, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו כ-50 אלף חיילים יפנים להתקדם לעבר נאנג'ינג, בירת הרפובליקה הסינית ששכנה כ-250 קילומטרים משנגחאי, במעלה נהר היאנגצה, והייתה מאורגנת ומוגנת פחות משנגחאי.
עם התקדמות הצבא היפני, החלה האוכלוסייה הסינית להימלט, כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
במהלך התקדמותם לעבר נאנג'ינג, פיזרו היפנים כרוזים שבהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים, וקראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר.
משלא נענו, הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת הקרב על נאנג'ינג, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת.
ב-13 בדצמבר נכנסו היפנים לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד.
המשימה הראשונית של צבא הכיבוש היפני הייתה להבטיח את עצמו מפני רבבות החיילים הסינים שנכנעו.
שבויי המלחמה הסינים הובלו במשאיות למקומות מרוחקים בפרברי נאנג'ינג.
כשהגיעו אל שולי העיר, עודדו הקצינים היפנים את חייליהם הצעירים לדקור את השבויים, לחסלם בכידונים ואף לערוף את ראשיהם כדי להעצים את סבלם ולחשל בכך את החיילים לקראת המשך המערכה בסין.
היפנים דאגו לתעד את הזוועות באמצעות מצלמות קולנוע.
בצילומים נראים חיילים יפנים מחייכים בשעה שהם כורתים את ראשי החיילים הסינים ומצטלמים איתם למזכרת.
חלק מהשבויים נורו על ידי מכונות ירייה.
אחרים נקשרו והוצתו חיים לאחר שנשפך עליהם דלק.
לאחר חיסול שבויי המלחמה, התפנו היפנים לטפל בנשים המקומיות והחלו לצוד אותן ללא הבחנה, זקנות, צעירות, נשים בהיריון וילדות.
כ-20 אלף נשים נאנסו, חלקן עברו אונס קבוצתי, ואחר כך נדקרו למוות בכידונים.
על פי עדויות, במקרים מסוימים הכריחו היפנים גברים לאנוס את בנותיהם ובנים לאנוס את אימהותיהם.
בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק, שהוקם לאחר כניעת יפן (The International Military Tribunal for the Far East), או בקיצור IMTFE, קבע כי לפחות 20 אלף נשים סיניות נאנסו על ידי החיילים היפנים.
בכל רחבי העיר נמשכו כל העת מעשי רצח כשהיפנים יורים אל תוך ההמון המבוהל.
מעשי הרצח לוו במעשי ביזה ושוד.
אזרחים סינים שלא יכלו לשאת את הסבל עלו על גגות וקפצו אל מותם.
אלפים נורו על גדות נהר יאנגצה, שהתמלא בגופות צפות.
מעשים אלה נמשכו מאמצע חודש דצמבר 1937 ועד תחילת פברואר 1938, במשך כשישה שבועות.
אלה שלא נורו במקום נלקחו אל מחוץ לעיר, שם נאלצו לכרות במו ידיהם בורות שלתוכם הושלכו אחר כך גופותיהם.
מפקדי הצבא היפני הסכימו להכיר במתחם שהשתרע על שטח של כ-8 קמ"ר כאזור ביטחון מחוץ לתחום החיילים היפנים.
באזור הונפו דגלי הצלב האדום וזרמו אליו כ-300 אלף סינים שמצאו בו מקלט.
כמעט כל מי שנותר מחוץ לשטח חוסל.
איש העסקים הגרמני ג'ון ראבה, שהניף את דגל צלב הקרס של גרמניה הנאצית, הציל בבניין שבו התגורר כ־600 סינים.
על היקף מעשי הרצח והאונס מתנהל ויכוח נוקב בין סין ליפן.
היפנים טוענים כי היקף הנפגעים הגיע לכמה מאות לכל היותר, בעוד הסינים טוענים כי נרצחו כ-300 אלף אזרחים וחיילים.
כמה חוקרים יפנים הגיעו למסקנה שמספר הנרצחים נע בין 100,000 ל-200,000. המספר 200,000 נקבע בפסק הדין של בית הדין הבין-לאומי בטוקיו, בנובמבר 1948. היכל הזיכרון בנאנג'ינג נוקב במספר 300,000. מספר זה מקובל בעולם בעיקר בעקבות ספרה של איריס צ'אנג "האונס של נאנג'ינג" (1997).
צ'אנג (1968–2004), סופרת ועיתונאית אמריקאית, עמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בנאנג'ינג.
אנשי צבא יפנים שהועמדו לדין בבית הדין הבין-לאומי לפשעי מלחמה במזרח הרחוק, שהוקם על ידי בנות הברית לאחר המלחמה, טענו כי עיקר הקורבנות בנאנג'ינג היו חיילים, ושמעולם לא בוצעו מעשי זוועה באוכלוסייה אזרחית, אולם מספר רב של עדויות סותרות טענה זו.
הסינים טוענים כי בתום מעשי הרצח והזוועה פעלו היפנים להרגיע את האוכלוסייה המקומית באמצעות חלוקת אופיום וכי כ-50 אלף סינים התמכרו להרואין.
נשים סיניות הפכו לשפחות מין של החיילים היפנים.
היסטוריונים מעריכים כי ההתנגדות הסינית המפתיעה ב הייתה טראומטית עבור הצבא היפני, שביקש לגמול לסינים, דבר המסביר את התנהגותו הברוטלית ב.
כמו כן, עבור היפנים, כניעתם של הסינים נחשבה לאקט בלתי מתקבל על הדעת של פחדנות ולשבירת הקוד של כבוד צבאי.
תפיסה תרבותית זאת ניתנה כאחד ההסברים בדיעבד להתייחסותם המשפילה כלפי שבויי המלחמה הסינים.
היסטוריונים אחרים סבורים שהתנהגות הצבא היפני בנאנג'ינג מקורה בהוראות מגבוה, כמו הצו המלכותי שהוציא הקיסר הירוהיטו ב-5 באוגוסט 1937, לבקשת הצבא, המתיר לחיל הכיבוש היפני בסין לטפל בשבויי המלחמה הסינים שלא בהתאם למגבלות החוק הבין-לאומי.
הצו המלכותי גם אסר להשתמש במונח "אסירים סינים".
לאחר המלחמה רבים האמינו שהקיסר הירוהיטו היה המוח השטני שעמד מאחוריה, ראו בו "היטלר של מזרח אסיה" ואף סברו כי היה עליו להישפט בעוון פשעי מלחמה, בעוד אחרים טענו שהיה לא יותר מסמל שלטוני שתומרן על ידי הצבא למטרותיו.
השאלה מה הייתה מידת ההשפעה של הירוהיטו על מהלכיה הצבאיים של ארצו עדיין עומדת בעינה.
דיווחים על הנעשה בנאנג'ינג הופיעו בעיתונות היפנית וגם במערב, כולל בניו יורק טיימס, ובמגזינים Reader's Digest וטיים אך התקבלו בספקנות.
את העדות המרכזית סיפקה קבוצה של כ-20 אזרחים זרים, אמריקנים ואירופאים, שכללה מיסיונרים, רופאים ואנשי עסקים שהתגוררה ברובע הזרים בעיר.
הכומר ג'ון מקגי , שהיה ראש משלחת הצלב האדום בנאנג'ינג, טיפל במו ידיו בפצועים רבים בבית החולים של העיר, ותיעד את הפצועים במצלמת 16 מ"מ.
הנתינים הזרים הצליחו להבריח את התמונות, את סרט הצילום ואת הידיעות אל מחוץ ליפן ולפרסמם בכלי תקשורת בארצות הברית, אך הם לא הצליחו לגרום להפעלת לחץ בין-לאומי על יפן או להביא להתערבות בין-לאומית להפסקת הטבח.
יוהאן ראבה תיעד את הזוועות ביומן אישי שבו כתב בין השאר: "אם לא הייתי רואה זאת במו עיניי, לא הייתי מאמין".
ראבה, ומיסיונרים אחרים שהיו עימו במקום, פנו מספר פעמים לקונסול היפני בנאנג'ינג ודרשו ממנו להפסיק את הטבח, אך לא זכו למענה.
המקום שבו הציל ראבה 600 סינים הפך ב-2006 למוזיאון הנצחה.
בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק
ב-3 במאי 1946 התכנס לראשונה בטוקיו בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק (באנגלית The International Military Tribunal for the Far East), או בקיצור IMTFE, כדי להעמיד לדין את מנהיגי יפן הקיסרית על ביצוע פשעים נגד השלום, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הדין קיים סדרה של משפטים.
הראשון שבהם נגד הקשר היפני לפתוח במלחמה, והשני נגד הטבח בנאנג'ינג.
הדיונים המרכזיים התקיימו בטוקיו אך משפטים התנהלו גם במקומות אחרים בזירת האוקיינוס השקט.
בית הדין הבין-לאומי נעל את דיוניו ב-12 בנובמבר 1948.
25 קציני צבא ופוליטיקאים הורשעו ב"פשעים נגד השלום".
כשלוש מאות אלף יפנים הורשעו ב"פשעי מלחמה" וב"פשעים נגד האנושות".
הפשעים שביצעו הכוחות ושלטונות הכיבוש היפניים בסין ובקוריאה לא נדונו במשפטים אלה.
סין ניהלה לאחר המלחמה משפטים משלה שהסתיימו בהוצאה להורג של 149 נאשמים.
הקיסר היפני הירוהיטו והנסיך אסקה, שהיה הקצין הבכיר ביותר בנאנג'ינג, לא הועמדו לדין.
אחד החשודים בביצוע פשעים נגד השלום, נובוסוקה קישי, הפך אחר כך לראש ממשלת יפן.
ב-1972, לאחר שנים של שתיקה, התעורר ביפן ויכוח ציבורי אודות פשעי המלחמה היפנים, לאחר שהעיתון "אסהאי שימבון" (Asahi Shimbun) פרסם סדרה של מאמרים על הפשעים כלפי הסינים, כולל טבח נאנג'ינג.
ב-29 בספטמבר 1972 פרסם ראש ממשלת יפן קקואיי טנאקה הצהרה שבה אמר כי "הצד היפני מודע היטב לכך שהוא נושא באחריות לנזקים כבדים שיפן גרמה בעבר לעם הסיני במהלך המלחמה".
טבח נאנג'ינג שב ועלה לכותרות ביפן ב-1982, לאחר שמשרד החינוך היפני מחק כל אזכור של הטבח מספרי הלימוד של בתי הספר התיכוניים, בטענה שאין הוכחה היסטורית מספקת לקיומו של האירוע.
מחבר ספר הלימוד, פרופסור סבורו אינאגה , הגיש תביעה נגד משרד החינוך וזכה בתביעה ב-1997, אולם הוויכוח הציבורי נמשך כל העת.
מאז הנושא נמצא על סדר היום הציבורי ביפן.
הוויכוח התלהט מחדש בעקבות סדרה של אירועים.
בין השנים 2002–2006 ערך ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי ביקורים במקדש יסוקוני, שבו מונצחים חיילים יפנים שנפלו במלחמת העולם השנייה, בהם 1,068 חיילים וקצינים שהורשעו לאחר המלחמה בביצוע פשעי מלחמה, בהם הטבח בנאנג'ינג.
הביקורים עוררו גל מחאות בסין.
ב-12 בדצמבר 2016 עלתה משפט טוקיו, מיני-סדרה המתארת את פעילות בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, לשידור ברשת NHK היפנית.
בדצמבר 2016 נעשתה הסדרה זמינה לצפייה בנטפליקס ב-190 מדינות.
טבח מלמדי היה רצח המוני של 86 שבויי מלחמה אמריקאים, על ידי חיילים גרמנים מיחידת שריון של האס אס, הכפופה לדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, סמוך לעיירה הבלגית מלמדי .
לקראת סוף שנת 1944 תכנן היטלר מתקפה בחזית המערבית.
לפי תוכניתו, היה על כוח שריון של שלוש ארמיות לפרוץ את קו בעלות הברית בגזרת יער הארדנים ולהגיע עד אנטוורפן, שהייתה נמל האספקה העיקרי שלהם.
הוא סבר שבעלות הברית יופתעו מעוצמת ההתקפה ויסכימו לחתום על שביתת נשק ואז להפנות את כוחם ביחד עם הגרמנים נגד הרוסים.
בתדריך שניתן למפקדים נאמר להם שהמתקפה אמורה להיות מהירה, יש להתקדם במהירות ולעקוף ריכוזי כוחות כדי לתפוס את הגשרים מעל נהר מז ולהשתלט על מצבורי דלק, על המתקפה להיות אכזרית כדי להפחיד את האויב ויש להימנע מלקיחת שבויים.
בראש המתקפה עמד גנרל גרד פון רונדשטט ובראש הארמייה הפורצת העיקרית, ארמיית הפאנצר השישית, עמד הגנרל יוזף דיטריך.
בראש אחת מיחידות השריון של הארמייה עמד אובר-שטורמפיהרר יואכים פייפר.
למרות שהמודיעין הבריטי פיצח את צופן אניגמה ופענח את כל התשדורות הגרמניות וחיל האוויר של בעלות הברית היה בשליטה מוחלטת בחזית, לא נדלקה בשום מקום נורת אזהרה על המתקפה הגרמנית הממשמשת ובאה.
היה זה אחד הכישלונות הצורבים של מודיעין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
ההתקפה של הגרמנים החלה בבוקר ה-16 בדצמבר 1944. בחזית הארדנים הוחזק קו בעלות הברית בכוחות דלילים.
ההפתעה הייתה מוחלטת והפריצה הייתה מהירה.
קשיי מזג האוויר מנעו כל פעולה אווירית נגד הגרמנים.
בשעות הצהריים של ה-17 בדצמבר 1944 הגיעה יחידת השריון של יואכים פייפר לצומת דרכים ליד הכפר בונייה, לא רחוק מעיר המחוז מלמדי.
באותה שעה עברה בצומת יחידה אמריקאית של כ-30 כלי רכב.
החיילים היו חמושים בנשק אישי בלבד.
יחידתו של פייפר פתחה באש לכיוון הרכב הראשון והאחרון בשיירה ולחיילים לא נותר אלא להיכנע מיד.
האמריקאים הוצעדו לשדה סמוך ולפתע נפתחה עליהם אש.
אחדים מהניצולים שהצליחו לברוח העידו כי שמעו את הפקודה: "!Macht alle kaputt" ("חסלו את כולם").
הגרמנים הרגו 86 חיילים אמריקאים ווידאו הריגה של הפצועים.
הניצולים הבודדים הצליחו להגיע לקווי בעלות הברית ולבשר את הבשורה המרה.
רגשות הנקמה גאו, וניתנה הוראה לא לקחת שבויים גרמנים.
האזור בו בוצע הטבח נכבש שוב רק ב-14 בינואר 1945. בגלל השלג והקרח נשתמרו הגופות במצב טוב ואפשר היה להיווכח כי הם נורו בראשם מטווח קרוב.
דבר זה נגד את טענת הגרמנים כי הם פתחו באש לאחר שהשבויים ניסו להימלט.
בזמן נסיגת הגרמנים ושביית חלק מיחידותיהם בנסיגתם מזרחה, התרחשו מספר אירועי נקמה בהם חיילים אמריקאים לא לקחו שבויים חיים.
באחת התקריות בעיירה שאנון האמריקאים טבחו במספר חיילים גרמניים לאחר שנכנעו.
השמועה על הטבח הגיעה עד לאוזנו של גנרל ג'ורג' פטון אך הוא הורה לשמור על התקרית בסוד.
הטבח במלמדי עורר סערה בארצות הברית.
המשפט של נאשמי הטבח התנהל ממאי 1946 עד יוני 1946 כחלק ממשפטי דכאו.
במשפט זה נשפטו 70 איש ובראשם יוזף (זפ) דיטריך ויואכים פייפר.
43 נידונו לעונש מוות, 22 נידונו למאסר עולם והיתר לתקופות מאסר קצרות יותר.
גזר הדין עורר תגובות נזעמות בגרמניה ובארצות הברית בטענה שהמשפט לא היה הוגן כלפי הנאשמים.
אנשי קונגרס מהמערב התיכון בארצות הברית, בה היו קהילות גדולות של יוצאי גרמניה, פנו לבית הדין העליון.
המקרה הובא גם לדיון בפני תת-ועדה של סנאט ארצות הברית בראשותו של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
הוא ניצל זאת כבמה לפרסומו הפוליטי וטען כי המשפט לא היה צודק.
עוד לפני התערבות הסנאט המתיק צבא ארצות הברית את עונשי המוות ומאסרי העולם.
אף נאשם לא הוצא להורג.
הנאשמים שוחררו בשנות ה-50 של המאה העשרים.
דיטריך שוחרר בסוף 1955 ויואכים פייפר, אחרון הכלואים, שוחרר בדצמבר 1956.
בליל 14 ביולי 1976 נרצח פייפר וארגון בלתי ידוע בשם "הנוקמים" קיבל אחריות על הרצח.
זהות הרוצחים לא נודעה אך הועלו חשדות שהיו אלו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית לשעבר או קומוניסטים.
פייפר עסק באותה עת בכתיבת ספר על הטבח ומה שהתרחש בעקבותיו.
פייפר ומעשה הרצח שימשו השראה לדמותו של הגנרל טאנץ בספר ובסרט "ליל הגנרלים".
הטבח בבית הספר סנטה מריה באיקיקה (בספרדית: La Matanza de la Escuela Santa María de Iquique), אירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה, התרחש ב-21 בדצמבר 1907, ובמהלכו ירו חיילים צ'יליאנים על המוני פועלים שובתים והרגו על פי הערכות שונות למעלה מ-3,000 בני אדם.
הפועלים ובני משפחותיהם התקבצו בחצר בית הספר בעיר איקיקה (Iquique) שבצפון צ'ילה במחאה על תנאי ההעסקה הירודים שלהם במכרות המלחת.
מרבצי המלחת במדבר אטקמה בצפונה של צ'ילה היוו מקור מרכזי בהכנסות המדינה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, וכונו "הזהב הלבן" (Oro Blanco).
כרייתם נוהלה בידי חברות אמריקניות ואירופיות, בעיקר בריטיות, שהעסיקו אלפי פועלים בתנאים ירודים.
תמורת העבודה הקשה במכרות השתכרו הפועלים משכורות רעב, חיו במחנות של בקתות רעועות, והיו צפויים לענישה חמורה, כגון כליאה בסד בשמש במשך ימים שלמים.
שכרם לא שולם בכסף אלא במטבעות שנועדו לשימוש פנימי (מעין אסימונים), אשר תמורתם יכלו לרכוש רק מוצרים בסיסיים שסופקו להם בחנויות בבעלות מעסיקיהם.
בשנת 1904 ביקרה בפרובינציות הצפוניות משלחת מטעם משרד הפנים, על מנת לבחון את מצב מעמד הפועלים באזור.
בדיווחה לממשלה הביעה המשלחת אי-נחת מיחסי המעבידים והשכירים, והזהירה כי אם לא יינקטו צעדים לשיפור המצב עלולות להיות התפתחויות חמורות ומסוכנות.
אולם הממשלה והפרלמנט בסנטיאגו לא התעניינו במיוחד במצב הפועלים בצפון הרחוק, ולא קידמו כל רפורמה בעניינם.
בעקבות האינפלציה החל משנת 1906, ירד עוד יותר ערכם של המטבעות, עד למצב שבו הרעב והמחסור בקרב הפועלים ומשפחותיהם הפכו בלתי נסבלים.
ב-10 בדצמבר 1907 פתחו פועלי המכרה "סן לורנסו" בשביתה שהתפשטה תוך זמן קצר לשאר המכרות באזור אלטו סן אנטוניו, וזכתה לכינוי "שביתת 18 הפני" (Huelga de los 18 peniques), על שם גובה שכרם היומי של השובתים.
תביעותיהם כללו העלאת השכר ותשלומו במטבע בר המרה, מאזניים ואמצעי מדידה לחנויות האספקה, בתי ספר לילדיהם, זכות לפיצויים וארוחה במהלך יום העבודה.
כאשר נתקלו באטימות בעלי המכרות לדרישותיהם, הבינו השובתים כי על מנת שתביעותיהם יישמעו עליהם להתכנס באיקיקה, עיר הנמל העיקרית של יצוא המלחת, והחלו ללכת לשם.
שיירות ארוכות של שובתים עם נשיהם וטפם צעדו במשך ימים, נושאים את דגלי ארצות מוצאם, צ'ילה, פרו, בוליביה וארגנטינה.
ההתכנסות עוררה את הצטרפותם של פועלים ממכרות נוספים לשביתה, ובעקבותיהם גם עובדי מגזרים אחרים.
ראשוני השובתים הגיעו לאיקיקה ב-16 בדצמבר והתרכזו בתחומי ההיפודרום שבשולי העיר.
הבאים בעקבותיהם התכנסו בחצר בית הספר "דומינגו סנטה מריה" ובכיכר מנואל מונט במרכז העיר, ומנהיגיהם פנו לממשל לתווך ביניהם לבין המעסיקים במשא ומתן על דרישותיהם.
אך בעלי המכרות סירבו לדון בעניין כל עוד הפועלים שובתים, ומנגד טענו השובתים כי אם ישובו למכרות יתעלמו המעסיקים מדרישותיהם.