tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייצור המזון מועבר לחוות מסחריות גדולות שבהן תוצרי התעשייה, כגון קומביין ודשנים מבוססי דלק מאובנים, משמשים להפחתת העבודה האנושית הנדרשת, תוך הגדלת הייצור.
עודף כוח האדם, שנוצר עקב הפחתת כוח האדם בייצור המזון, מועבר למפעלים שבהם נעשה שימוש במיכון כדי להגביר עוד יותר את היעילות.
ככל שהאוכלוסיות גדלות, והמיכון משתכלל עוד יותר (לרוב עד לרמת אוטומציה), עובדים רבים עוברים לתעשיות שירותים מתרחבות.
החברה התעשייתית הופכת את העיור לרצוי, בין השאר כדי שהעובדים יוכלו להיות קרובים יותר למרכזי הייצור, ותעשיית השירותים תוכל לספק תעסוקה לעובדים ולמי שמרוויחים מהם כלכלית.
זאת בתמורה לרווחים מהייצור, שבאמצעותם הם יכולים לקנות סחורות.
דבר זה מוביל ליצירה של ערים גדולות מאוד שסביבן אזורי פרברים, ושמתקיים בהן שיעור גבוה של פעילות כלכלית .
לפני המהפכה התעשייתית באירופה ובצפון אמריקה, ואחריה תיעוש נוסף ברחבי העולם במאה ה-20, רוב הכלכלות היו חקלאיות ברובן.
המוצרים היסודיים הוכנו לעיתים קרובות בתוך משק הבית, ורוב הייצור האחר בוצע בבתי מלאכה קטנים יותר על ידי אומנים עם התמחות מוגבלת.
באירופה, במהלך ימי הביניים המאוחרים, בעלי מלאכה בעיירות רבות הקימו גילדות כדי להסדיר את מקצועותיהם ולעקוב ביחד אחר האינטרסים העסקיים שלהם.
ההיסטוריון הכלכלי שיילה אוגילבי הציע שהגילדות ריסנו עוד יותר את האיכות והפרודוקטיביות של הייצור.
עם זאת, ישנן עדויות לכך שאפילו בימי קדם, כלכלות גדולות כמו האימפריה הרומית או שושלת האן הסינית פיתחו מפעלים לייצור ריכוזי יותר בתעשיות מסוימות.
עם המהפכה התעשייתית, מגזר הייצור הפך לחלק מרכזי בכלכלות אירופה וצפון אמריקה, הן מבחינת עבודה והן מבחינת ייצור, כאשר הוא מבצע בערך שליש מכלל הפעילות הכלכלית.
יחד עם התקדמות מהירה בטכנולוגיה, כמו כוח קיטור וייצור המופלדה המוני, הייצור החדש שינה באופן דרסטי את הכלכלה המסחרית והפיאודלית שהייתה נהוגה עד אז.
גם כיום, הייצור התעשייתי משמעותי לכלכלות מפותחות ומפותחות למחצה רבות.
מבחינה היסטורית תעשיות ייצור מסוימות נכנסו לירידה עקב גורמים כלכליים שונים, לרבות התפתחות טכנולוגיה חלופית או אובדן יתרון תחרותי.
דוגמה לראשון היא הירידה בייצור הכרכרות כאשר המכונית הופקה בייצור המוני.
מדידות תפוקות ענפי התעשייה וההשפעה הכלכלית שלהן אינן יציבות היסטורית.
באופן מסורתי, הצלחה נמדדת במספר המשרות שנוצרו.
ההנחה היא שמספר העובדים המופחת במגזר הייצור נובע מירידה בכושר התחרות של המגזר, או מהכנסת תהליך הייצור הרזה.
לשינוי זה קשור שדרוג איכות המוצר המיוצר.
אמנם ניתן לייצר מוצר בטכנולוגיה נמוכה עם כוח עבודה נמוך, אך היכולת לייצר מוצרים בטכנולוגיה גבוהה תלויה בצוות מיומן ביותר.
כיום, מכיוון שהתעשייה היא חלק חשוב ברוב החברות והמדינות, לממשלות רבות יהיה לפחות תפקיד כלשהו בתכנון ובוויסות התעשייה.
זה יכול לכלול נושאים כמו זיהום תעשייתי, מימון, חינוך מקצועי ודיני עבודה .
בחברה תעשייתית, התעשייה מעסיקה חלק גדול מהאוכלוסייה.
זה קורה בדרך כלל במגזר הייצור.
איגוד עובדים הוא ארגון של עובדים שהתאגדו כדי להשיג מטרות משותפות בתחומים מרכזיים כמו שכר, שעות ותנאי עבודה אחרים.
איגוד העובדים, באמצעות הנהגתו, מתמקח עם המעסיק בשם חברי האיגוד (חברי דרג) ומנהל משא ומתן על חוזי עבודה עם מעסיקים.
תנועה זו עלתה לראשונה בקרב פועלי התעשייה.
רומא ותרבויות ים תיכוניות עתיקות אחרות בפרט הסתמכו על עבדות בכל כלכלתן.
בעוד הצמיתות דחקה במידה רבה את העבדות במהלך ימי הביניים באירופה, כמה מעצמות אירופיות החזירו את העבדות באופן נרחב בתקופה המודרנית המוקדמת, במיוחד עבור העבודה הקשה ביותר במושבות שלהן.
המהפכה התעשייתית מילאה תפקיד מרכזי בביטול מאוחר יותר של העבדות, בין השאר משום שהדומיננטיות הכלכלית החדשה של הייצור המקומי ערערה את העניין בסחר העבדים .
בנוסף, השיטות התעשייתיות החדשות דרשו חלוקת עבודה מורכבת עם פחות פיקוח על עובדים, דבר שייתכן שלא היה תואם לעבודות כפייה.
המהפכה התעשייתית שינתה את המלחמה, עם נשק ואספקה בייצור המוני, הובלה מונעת על ידי מכונות, יכולת ניוד מוגברת, תפיסת המלחמה הכוללת ונשק להשמדה המונית.
מקרים מוקדמים של לוחמה תעשייתית היו מלחמת קרים ומלחמת האזרחים האמריקאית, אך מלוא הפוטנציאל שלה הוצג במהלך מלחמות העולם.
במחשבה המרקסיסטית, חברה קומוניסטית או מערכת קומוניסטית היא סוג חברה ומערכת כלכלית שלפי ההנחה תצמח באופן טבעי מהתקדמות טכנולוגית.
חברה זו היא המטרה הסופית של האידאולוגיה הפוליטית של הקומוניזם.
חברה קומוניסטית מאופיינת בבעלות ציבורית על אמצעי הייצור עם גישה חופשית למוצרי הצריכה.
חברה זו היא חסרת מעמדות, ואין בה צורך במדינות או בכסף, מה שמעיד על כך שאין בה ניצול של מעמד העובדים לפי התורה המרקסיסטית.
יש להבחין בין המושג חברה קומוניסטית לבין התפיסה המערבית של מדינה קומוניסטית.
מדינות קומוניסטיות הן לרוב מדינות הנשלטות על ידי מפלגה המגדירה את האידאולוגיה שלה כסוג של לניניזם או מאואיזם.
מדינות כאלה לרוב שואפות לייצר חברה קומוניסטית, אך אף אחת מהן לא הגיעה למצב בו היא ביטלה לחלוטין את הקיום של כסף או מעמדות.
מדינות אלה לרוב לא נהנות משפע חומרי וכוללות מגבלות רבות על חירויות.
לעומת זאת, החברה הקומוניסטית היא שלב ספציפי בהתפתחות החברתית-כלכלית לפי התורה המרקסיסטית המבוסס על שפע חומרי אשר נובע מהתקדמות בטכנולוגיות הייצור ובמקביל משינויים ביחסים החברתיים.
שינויים אלה אמורים לאפשר הפצה של מוצרים על בסיס צרכים ויחסים חברתיים המבוססים על פרטים הקשורים בחופשיות.
המערכת הכלכלית הקומוניסטית תתאפיין בטכנולוגיה יצרנית מתקדמת המאפשרת שפע חומרי וחלוקה חופשית של רוב התפוקה הכלכלית או כולה תוך החזקה ציבורית של אמצעי היצור.
מבחינה זו הקומוניזם נבדל משאר זרמי הסוציאליזם, אשר מתוך הכרח כלכלי מגבילים את הגישה לשירותים ומוצרי צריכה על בסיס תרומת הפרט לכלכלה.
בניגוד נוסף למערכות כלכליות אחרות, המערכת הקומוניסטית מאופיינת בהחזקה ציבורית של משאבי הטבע ואמצעי הייצור, ולא בבעלות פרטית כמו בקפיטליזם או בבעלות ארגונים ציבוריים ושיתופיים שמגבילים באופן דומה את הגישה למשאבים אלה.
במובן זה, קומוניזם כרוך ב"שלילת הקניין" בהנחה שלא יהיה היגיון כלכלי לשליטה בלעדית על נכסי ייצור או טבע בסביבה של שפע חומרי.
על פי ההנחה, המערכת הקומוניסטית צפויה להתפתח ממערכת סוציאליסטית שתקדם לה.
מרקס החזיק בדעה שסוציאליזם - שיטה המבוססת על בעלות ציבורית של אמצעי הייצור - תאפשר התקדמות לקראת פיתוח מערכת קומוניסטית מלאה על ידי קידום מואץ של טכנולוגיה.
תחת הסוציאליזם, ככל שהאוטומציה תגבר, שיעור גדול יותר של סחורות יחולקו בחופשיות.
חברה קומוניסטית אמורה לשחרר פרטים משעות עבודה ארוכות על ידי אוטומציה של הליכי הייצור ובנוסף לבטל את הניצול המובנה הנובע מהחלוקה בין עובדים לבעלים.
לפי מרקס המערכת הקומוניסטית תשחרר פרטים מניכור וממבנה חיים המבוסס על הישרדות.
כתוצאה מכך, חברה קומוניסטית נתפסת כחברה אינטלקטואלית עם זמן ומשאבים לעסוק בתחביביה היצירתיים ובתחומי העניין האמיתיים שלה, ולתרום לעושר החברתי בדרך זו.
מרקס ראה ב"עושר אמיתי" את משך הזמן שעומד לרשות הפרט כדי לעסוק בתשוקות היצירתיות שלו.
לפי פרשנות זו של החברה הקומוניסטית, התפיסה של מרקס היא אינדיבידואליסטית באופן קיצוני.
התפיסה של מרקס לגבי חירות הולכת יד ביד עם רעיונותיו על סיום חלוקת העבודה, שלא תידרש בחברה עם ייצור אוטומטי ותפקידי עבודה מוגבלים.
בחברה קומוניסטית, הצורך הכלכלי והיחסים הכלכליים יפסיקו להשפיע על היחסים התרבותיים והחברתיים.
ככל שהמחסור החומרי יבוטל, הניכור מהעבודה ייפסק ואנשים יהיו חופשיים לרדוף אחרי מטרותיהם האישיות.
מרקס ואנגלס טענו כי בחברה קומוניסטית לא יהיה צורך במדינה כפי שהיא קיימת בחברה הקפיטליסטית בת זמננו.
המדינה הקפיטליסטית קיימת בעיקר כדי לאכוף יחסים כלכליים היררכיים, לאכוף את השליטה הבלעדית ברכוש ולהסדיר פעילויות כלכליות קפיטליסטיות - כל אלה לא יהיו רלוונטיים למערכת קומוניסטית.
אנגלס ציין כי במערכת קומוניסטית תפקידם העיקרי של מוסדות הציבור יעבור מיצירת חוקים ולשלוט באנשים לתפקיד טכני של ניהול תהליכי ייצור, תוך ירידה בהיקף הפוליטיקה המסורתית וחלופה שלה בקבלת החלטות מדעית.
עם זאת החברה הקומוניסטית מאופיינת בתהליכים דמוקרטיים, לא רק במובן האלקטורלי, אלא במובן הרחב יותר הכולל דמוקרטיזציה ופתיחות של המרחב הציבורי ומקומות העבודה.
מרקס מעולם לא ציין בבירור אם הוא חשב שחברה קומוניסטית תהיה צודקת או לא.
הוגים אחרים שיערו שהוא האמין שחברה קומוניסטית תתעלה מעל הצדק ותיצור חברה ללא קונפליקטים ולפיכך ללא צורך בכללי צדק.
מרקס כתב שבין החברה הקפיטליסטית לקומוניסטית תתקיים תקופת מעבר המכונה דיקטטורה של הפרולטריון.
במהלך שלב זה של ההתפתחות החברתית, היחסים הכלכליים הקפיטליסטיים יבוטלו בהדרגה.
משאבי טבע יהפכו לרכוש ציבורי ומרכזי הייצור ומקומות העבודה יעברו לבעלות חברתית ולניהול דמוקרטי.
הייצור יהיה מאורגן על ידי הערכה ותכנון מדעיים, וכך תתבטל מה שמרקס כינה "האנרכיה בתחום הייצור".
אוטומציה הדרגתית תקטין את כח העבודה האנושי במידה המקסימלית ללא פגיעה חומרית בפרטים.
היבטים רבים של כלכלה קומוניסטית הופיעו בעשורים האחרונים בתחום של תוכנה וחומרה בקוד פתוח, כאשר קוד המקור, ובכך אמצעי ייצור התוכנה משותפים ונגישים לכולם באופן חופשי.
ריי קורצווייל טוען שמטרות הקומוניזם ימומשו על ידי פיתוחים טכנולוגיים מתקדמים במאה ה-21, שבה המפגש בין עלויות ייצור נמוכות, שפע חומרים ופילוסופיות קוד פתוח יאפשרו את מימוש העיקרון "מכל אחד לפי יכולתו, לכל אחד לפי צרכיו".
המערכת הכלכלית הקומוניסטית נמנתה באופן רשמי כמטרתה העליונה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במצע המפלגתי שלה.
בתיאוריה הפוליטית של ולדימיר לנין, חברה חסרת מעמדות תהיה חברה הנשלטת על ידי היצרנים הישירים, המאורגנת לפי מטרות שמוסכמות על ידי החברה.
חברה כזו, לפי לנין, תפתח הרגלים שיהפכו בהדרגה את הייצוג הפוליטי למיותר, שכן האופי הדמוקרטי של הסובייטים יוביל את האזרחים להסכמה מלאה עם הנציגים שלהם.
לפיו, רק בסביבה זו תוכל המדינה להתחיל לחדול מלהתקיים, וכך תתחיל תקופה של קומוניזם ללא מדינות וגבולות.
המדינה הסובייטית טענה שהחלה את שלב המעבר של "בנייה סוציאליסטית" דרך יישום תוכניות החומש הראשונות במהלך שנות ה-30, שהכניסו כלכלה מתוכננת מרכזית והלאמה של הכלכלה.
תוכנית 1962 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שפורסמה בהנהגתו של ניקיטה חרושצ'וב, טענה כי הסוציאליזם התבסס היטב בברית המועצות, וכי המדינה תתקדם כעת ל"בנייה בקנה מידה מלא של הקומוניזם", אם כי ניתן לפרש אימרה זו כהתייחסות לבנייה של היסודות הטכניים של קומוניזם ולא להתחלה של ביטול המדינה והמעמדות.
עם זאת, אפילו במהדורה הסופית של תוכניתה לפני פירוק המפלגה, לא נטען כי הקומוניזם התבסס במלואו, במקום זאת נטען שהחברה עוברת תהליך איטי והדרגתי מאוד של מעבר.
מספר יצירות אוטופיות תיארו גרסאות שונות של חברה קומוניסטית.
בין היצירות ניתן למצוא את מהפכת הנשים (391 לפנה"ס) מאת אריסטופאנס, יצירה מוקדמת של סאטירה אוטופית שלועגת למאפייני הדמוקרטיה האתונאית וליחסים בין המגדרים דרך סיפורן של הנשים האתונאיות שמשתלטות ומייסדות אוטופיה פרוטו-קומוניסטית.
חוק החופש (1652, אנגלית: The Law of Freedom in a Platform) מאת ג'רארד וינסטנלי, אשר מפרט חזון קומוניסטי רדיקלי של מדינה אידיאלית.
חדשות משומקום (1892) מאת ויליאם מוריס, המתאר חברה עתידית המבוססת על בעלות משותפת ושליטה דמוקרטית באמצעי הייצור.
כוכב אדום (1908, רוסית: Красная звезда), רומן מדע בדיוני מאת אלכסנדר בוגדנוב על חברה קומוניסטית במאדים.
המנושל (1974) מאת אורסולה לה גווין, המתרחש בין זוג כוכבי לכת: אחד שכמו כדור הארץ נשלט היום על ידי רכוש פרטי, מדינות לאום, היררכיה מגדרית ומלחמה, והשני שמתקיימת בו חברה אנרכיסטית ללא רכוש פרטי.
הכלכלה והחברה של פדרציית הכוכבים המאוחדת במסע בין כוכבים תוארו כמו חברה קומוניסטית שבה המחסור החומרי בוטל בשל הזמינות הרחבה של טכנולוגיית "המשכפל" המאפשרת הפצה חופשית של מוצרים, ושאין בה צורך בכסף.
סדרת רומני התרבות מאת איאן בנקס מתרכזת בכלכלה חסרת מחסור וקומוניסטית שבה הטכנולוגיה התקדמה עד כדי כך שכל הייצור הוא אוטומטי ואין שימוש בכסף או רכוש פרטי מלבד רכוש בעל ערך סנטימנטלי.
בני האדם בתרבות חופשיים לעסוק במה שהם רוצים והחברה פתוחה ומתירנית.
חברה סגורה היא תפיסה חברתית שבה קבוצה מסוימת מגבילה את עצמה מתוך אמונה או ערכים משותפים, ובכך מגדירה את גבולותיה התרבותיים, הדתיים, או האידאולוגיים באופן הדוקרטינרי וקיצוני.
החברה הסגורה מתאפיינת בהתנגדות לפלורליזם ובחרדה עמוקה מפני השפעות חיצוניות שעלולות לאיים על הסדר הערכי השלט.
בעקבות התמסכת הגבולות בין ה"חדש" ל"ישן" בעידן הפוסט-מודרני, החברות הסגורות מתמודדות עם אתגרים חדשים בזיהוי האויב ה"אחר".
החברה הסגורה מוגדרת בעיקר דרך הסתגרותה ודחייתה של רעיונות חיצוניים שחלקם נשאבים מתפיסה שמרנית המתנגדת לערכים פלורליסטיים ושאיפות לשינוי חברתי.
היא נבנית סביב דוגמה אידאולוגית מוחלטת, שממנה נובע סדר ערכי אוניברסלי שאינו מקבל חלוקה או ספק.
במרכזה של החברה הסגורה עומדת התחייבות להגנה על טוהר האמונה והערכים המייסדים, תוך שמירה על אחדות והומוגניות חברתית.
החברה הסגורה מבוססת על אמונה או דוגמה מסוימת שמהווה את היסוד לכל פעולה וחשיבה בתוך הקהילה.
דוגמה זו יכולה להיות דתית, אידאולוגית, פוליטית או תרבותית, אך בכל מקרה, היא נתפשת כאמת מוחלטת ובלתי ניתנת לערעור.
חברי החברה מתבקשים להפגין נאמנות מוחלטת לדוגמה זו, וכל ספק או חריגה מהנורמות שהיא קובעת נתפסים כבגידה או כפירה.
בחברה הסגורה אין מקום לרלטיביזם או לפלורליזם.
ההנחה היא שהדוגמה המרכזית שעליה היא נבנית כוללת בתוכה את כל התשובות לשאלות החיים המרכזיות ולכן אין צורך, ואף זה נחשב לרע, לחפש תשובות במקורות חיצוניים או אלטרנטיביים.
דחיית הפלורליזם והרלטיביזם מחזקת את ההתאחדות סביב הדוגמה המרכזית ומשמרת את האחדות וההומוגניות החברתית.
החברה הסגורה נוטה להגביר את הניתוק שלה מהחברה הרחבה ומכל השפעות חיצוניות שעלולות לאיים על הסדר הערכי הקיים בתוכה.
היא יוצרת גבולות תרבותיים, דתיים, ואידאולוגיים ברורים ובלתי חדירים שמפרידים בין ה"אנחנו" ל"הם", בין מי ששייך לקהילה לבין מי שנמצא מחוצה לה.
הנטייה להתבצרות ולהגברת החומות מתבטאת גם בדחיית רעיונות חדשים ובספקנות כלפי שינויים חברתיים או תרבותיים שמגיעים מהעולם החיצון.
החברה הסגורה נוטה לפעול מתוך מנגנון הגנה עצמית, שמטרתו לשמור על האינטגריטי הקבוצתי ולמנוע חדירת ערכים זרים שעלולים להרע או לשנות את המבנה החברתי הקיים.
חיפוש אויב חיצוני כאמצעי איחוד
החברה הסגורה לעיתים קרובות משתמשת בטקטיקה של חיפוש או הגדרה של אויב חיצוני כאמצעי לאיחוד ולהגברת הזהות הקבוצתית.
הדמוניזציה של "האחר" משמשת כדי לחזק את ההרגשה של שייכות והזדהות עם הקבוצה ולקדם את התחושה של מצור חברתי.
עם זאת, בעידן הפוסט-מודרני, החברות הסגורות מתקשות יותר ויותר להצביע על אויב חיצוני מוגדר וממוקם, דבר שמוביל לחרדה ולבלבול בקרב חבריה.
חברות סגורות מגלות התנגדות עקרונית לערכי המודרנה והפוסט-מודרניזם, שכן שני התנועות הללו קוראות לפלורליזם, לספקנות, ולהפרכה של נרטיבים מקובלים.
החברה הסגורה רואה בהם איום על המבנה הערכי והאמוני שעליו היא מתבססת, ולכן מתנגדת בתוקף לרעיונות של חופש אישי, רלטיביזם תרבותי, ולפירוק של מוסדות ואמונות מסורתיים.
הגישה לרפואה ולטיפולים רפואיים עלולה להיות שונה מאוד מאשר בחברה המודרנית הפתוחה.
חברות אלו עלולות להסתמך על טיפולים מסורתיים, תפילה, או אמונות דתיות בתהליך הריפוי, ולעיתים קרובות יתנגדו לשימוש בטכנולוגיות רפואיות מודרניות או בתרופות שאינן נתפסות כחלק מהמסורת הרפואית שלהם.
ישנם מקרים בהם חברות סגורות יקבעו רופאים או מטפלים מוסמכים מתוך הקהילה שלהם, אשר מבינים את הערכים והאמונות הקהילתיים ופועלים בהתאם להם.
לעיתים, חברות סגורות יכולות להציג חוסר אמון עמוק במערכת הרפואה המערבית ובפרקטיקות רפואיות שאינן מתאימות לאמונות הדתיות או התרבותיות שלהם.
זה יכול להוביל למצבים בהם חולים לא יקבלו טיפול רפואי מתקדם עקב נגישות מוגבלת או בחירה שלא לפנות לטיפול זה.
בנוסף, קונפליקטים עלולים להתעורר כאשר המדיניות הבריאותית של המדינה נתקלת בהתנגדות מצד החברות הסגורות, למשל בנושאים כמו חיסונים או טיפולים חובה במצבי חירום רפואיים.
מחלות זיהומיות מציבות אתגרים מיוחדים לקהילות סגורות, פעולה חיצונית (של הממשלה או אנשי רפואה חיצוניים) עשויה לסייע בעצירת התפשטות המחלה.
החברות הסגורות משפיעות על החברה הרחבה בדרכים רבות, תוך שהן מציגות דילמות מורכבות בנושאים של חופש ביטוי, זכויות אדם, והתקשרות חברתית.
מצד אחד, הן יכולות להוות מקור לערכים עמוקים ולזהות קהילתית חזקה.
מצד שני, ההתנתקות מהחברה הרחבה והדחייה של ערכים פלורליסטיים עלולות להוביל לחוסר סובלנות ואף לעימותים עם החברה הכוללת.
ביקורת על החברה הסגורה מתמקדת בעיקר בחוסר הכוללניות ובהפרדה החריפה בין קבוצות ובין ערכים שונים בחברה.
פילוסופים וחוקרים טוענים כי הסגירות והדחייה של האחר מעכבים התפתחות חברתית, תרבותית ואף רוחנית, ומונעים דיאלוג פורה ובריא בין קבוצות שונות.
החברה הסגורה נתפסת כמעוכבת בזמן, מחוץ לזרם ההתפתחות החברתית והתרבותית המתמשך.
בעידן הפוסט-מודרני, שבו הגבולות האידאולוגיים והתרבותיים הופכים לניידים ופחות מוגדרים, החברות הסגורות נתונות בפני אתגרים חדשים.
ההקשחה של הגבולות והמאבק בשינויים חברתיים ותרבותיים מתנגשת עם הרוח הפוסט-מודרנית של קבלה ושל ריבוי דעות.
הפוסט-מודרניזם מציב בפני החברה הסגורה את השאלה על זהותה ועל קיומה.
יפן (לשעבר) - תחת מדיניות סאקוקו בתקופת אדו, יפן הסתגרה מהשפעות מערביות
צפון קוריאה - נחשבת למדינה הסגורה ביותר בעולם.
ברית המועצות - הדיפלומט הסובייטי אנטולי דוברינין כתב בזיכרונותיו: "בחברה הסגורה של ברית המועצות, הקרמלין פחד מהגירה בכלל (ללא הבדל לאום או דת)" מחשש לגרום לאי יציבות ביתית.
ערים סגורות — אזורים סודיים ונשלטים במיוחד שהכילו כורים גרעיניים ומתקנים רגישים אחרים ממשיכים להתקיים ברוסיה כיום.
בורמה (כיום מיאנמר) - בעבר חברה סגורה ופריה בינלאומית, בורמה עברה רפורמות פוליטיות החל משנת 2011 שהפכו את החברה שלה לפתוחה יותר.
אריתריאה - ארגון Human Rights Watch תיאר את אריתריאה כאחת המדינות הסגורות בעולם.
לאריתריאה יש גבול סגור, צבאי ומבוצר מאוד עם אתיופיה, יריבתה האזורית שהמתחים עמה גבוהים.
חברה מושלמת הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי שבוים על ידי דרו הנקוק ועל פי תסריטו.
בסרט מככבים סופי תאצ'ר, ג'ק קווייד, לוקאס גייג', מייגן סורי, הארווי גיין ורופרט פרנד.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-30 בינואר 2025, וארצות הברית ב-31 בינואר 2025, בהפצת אולפני האחים וורנר.
עלילת הסרט מתמקדת בג'וש ובת זוגו איריס אשר נוסעים יחד עם חברים לחופשת סוף שבוע באחוזה של מילארדר הממוקמת על שפת אגם.
במהלך השהות באחוזה מתגלה שאיריס היא למעשה רובוט מתקדם עם בינה מלאכותית אשר תוכנתה כך שהיא תתפקד כבת הזוג האידיאלית עבור ג'וש.
מותו הפתאומי של המילארדר מוביל לשרשרת אירועים בלתי צפויים.
בפברואר 2023 דווח כי דרו הנקוק החל בעבודות בימוי ותסריט, ובנוסף נמסר כי זאק קרגר, רוי לי, .J.D ליפשיץ רפאל מרגלוס ישמשו כמפיקים בפועל.
במאי 2023 הוכרז כי ג'ק קווייד לוהק לגילום התפקיד הראשי.
ביוני 2023 נמסר כי סופי תאצ'ר, לוקאס גייג', הארווי גיין, מייגן סורי ורופרט פרנד הצטרפו למצבת השחקנים.
בדצמבר 2023 הסתיימו צילומי הסרט.
ב-10 בינואר 2025 עתיד "חברה מושלמת" לעלות לאקרנים בארצות הברית, וב-9 בינואר 2025 בישראל בפורמט ה-IMAX.
הסרט דורג במקום הרביעי ברשימת סרטי האימה הטובים ביותר לשנת 2025 של מגזין "וראייטי".
"חברה משוגעת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון בהשתתפות מרגלית צנעני.
את השיר הוציאו ב-27 בינואר 2025 לאור חברות התקליטים שרית הפקות וביג בוס רקורדס כסינגל מתוך אלבום אולפן "תדר 4".
"חברה משוגעת" נכתב על ידי חסון ופן חזות, שגם הפיק אותו מוזיקלית לצד מאיר עמר.
השיר מעביר מסר קליל ומשעשע על הצורך להשתחרר, ליהנות מהחיים ולא לקחת הכל ברצינות.
הוא מתאר דמות שנכנסה לשגרה אפורה, בעוד חברתה מנסה להוציא אותה ממנה ולהנחיל בה שמחה.
השפה הישירה, הסלנג והפזמון משמש קריאה לפעולה – להתעורר, לשחרר וליהנות מהרגע.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שניים וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתב: .
"חברה משוגעת" הפך ללהיט ברחבי ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום השני במצעד הפזמונים של מדיה פורסט ישראל, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים של תחנות הרדיו במדינה.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-640 אלף צפיות ביוטיוב.
חברה שלי 2 הוא סרט קומדיה-דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של הווארד זיף, המבוסס על תסריט מאת ג'נט קובלצ'יק.
הסרט מהווה המשך לסרט "חברה שלי" משנת 1991. בתפקידים הראשיים מככבים אנה קלמסקי, דן אקרויד, ג'יימי לי קרטיס, אוסטין או'בריאן וריצ'רד מסור.
העלילה מתמקדת בואדה סלטנפוס, נערה בת 13, היוצאת למסע בלוס אנג'לס כדי לגלות מידע על אמה המנוחה.
הסרט הכניס 28 מיליון דולר בארצות הברית.
בשנת 1974, ואדה סלטנפוס (אנה קלמסקי), נערה בת 13 ממדיסון, פנסילבניה, מתבקשת לכתוב עבודה על אדם שהיא מעריצה אך לא הכירה.
היא בוחרת באמה המנוחה, שנפטרה בלידתה.
ואדה נוסעת ללוס אנג'לס כדי לחקור את חיי אמה, מתארחת אצל דודה פיל (ריצ'רד מסור) ובת זוגו רוז (כריסטין אברסול), ומקבלת עזרה מבנה של רוז, ניק (אוסטין או'בריאן).
במהלך החיפוש, ואדה מגלה פרטים מפתיעים על עברה של אמה ועל חייה שלה.
אנה קלמסקי – ואדה סלטנפוס, נערה סקרנית בת 13.
אוסטין או'בריאן – ניק זיגמונד, בנה של רוז המסייע לואדה בחיפושיה.
דן אקרויד – הארי סלטנפוס, אביה של ואדה.
ג'יימי לי קרטיס – שלי סלטנפוס, אשתו של הארי ואם חורגת לואדה.
ריצ'רד מסור – פיל סלטנפוס, דודה של ואדה המתגורר בלוס אנג'לס.
כריסטין אברסול – רוז זיגמונד, בת זוגו של פיל ואמו של ניק.
הסרט "חברה שלי 2" זכה לביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 27% המבוסס על 15 ביקורות.
פיטר ריינר מהלוס אנג'לס טיימס ביקר את הסרט, וכתב: "התסריט המפוקפק נעשה עוד יותר על ידי הגישה המתוקה מדי של הבמאי הווארד זיף והתסריטאית ג'נט קובלצ'יק.
הכול בסרט הזה מסוכר בדרשות על החשיבות של להיות עצמך." לעומת זאת, סטיבן הולדן מהניו יורק טיימס שיבח את הסרט כ"סנטימנטלי ומושך", והוסיף: "האווירה של הסרט היא מחווה נוסטלגית ללוס אנג'לס בימים עברו, כאשר העיר עדיין נשאה את המיסטיקה של מקום רגוע ופוסט-היפי."
חברה טרום-תעשייתית מתייחסת למאפיינים חברתיים וצורות של ארגון פוליטי ותרבותי שהיו נפוצים לפני תחילת המהפכה התעשייתית, שהתרחשה בין השנים 1750 ל-1850. "טרום-תעשייתית" מתייחסת לתקופה שלפני שהיו מכונות וכלים שסייעו בביצוע משימות חזרתיות והמוניות.
הציוויליזציה הטרום-תעשייתית מתוארכת למאות שנים קודם לכן, אך התקופה העיקרית המכונה החברה הטרום-תעשייתית התרחשה מיד לפני החברה התעשייתית.
חברות טרום-תעשייתיות משתנות מאזור לאזור בהתאם לתרבות של אזור נתון או להיסטוריה של החיים החברתיים והפוליטיים.
אירופה הייתה ידועה במערכת הפיאודלית שלה וב.
המונח "טרום-תעשייתי" משמש גם כמדד לתנאים סביבתיים לפני התפתחות החברה התעשייתית: לדוגמה, הסכם פריז, שאומץ בפריז ב-12 בדצמבר 2015 ונכנס לתוקף החל מ-4 בנובמבר 2016, "מטרתו להגביל את ההתחממות הגלובלית לרמה נמוכה בהרבה מ-2, רצוי ל-1.5 מעלות צלזיוס, בהשוואה לרמות שלפני התעשייה".
התאריך לסיום "העידן הטרום-תעשייתי" אינו מוגדר.
כלכלה המושתת על חקלאות באופן קיצוני
בחברות טרום-תעשייתיות, הייצור פשוט יחסית ומספר המלאכות הייעודיות מוגבל.
שונות מוגבלת של מעמדות חברתיים
פרוכיאליזם - התקשורת בין קהילות מוגבלת בחברות טרום-תעשייתיות.
מעטים זוכים לראות או לשמוע מעבר לכפר שלהם.
חברות תעשייתיות צומחות בעזרת אמצעי תקשורת מהירים יותר, עם יותר מידע בהישג יד על העולם, מה שמאפשר העברת ידע והפצה תרבותית ביניהן.
אנשים מתמקמים בכפרים ולא בערים
תנאי עבודה קשים היו נפוצים זמן רב לפני המהפכה התעשייתית.
החברה הטרום-תעשייתית הייתה סטטית מאוד, ועבודת ילדים, תנאי מחיה מלוכלכים ושעות עבודה ארוכות לא היו נפוצים באותה מידה לפני המהפכה התעשייתית.
חברויות באינטרנט היא תופעה שהתפתחה כחלק מתרבות האינטרנט, ובה אנשים מכירים זה את זה באמצעות האינטרנט.
לפעמים הקשר מגיע גם לכדי חברות בעולם האמיתי.
עם התפתחותו של האינטרנט וריבוי המשתמשים בו החל האינטרנט לתפוס מקום מרכזי יותר ויותר ככלי תקשורת וכאמצעי תקשורת.
מכיוון שהרבה מאוד אנשים יוצרים מגע זה עם זה באמצעות האינטרנט החלה להופיע תופעה של חברויות באינטרנט.
לצורך השימוש באינטרנט ליצירת קשרים בין-אישיים יש צורך באוריינות דיגיטלית, הכוללת את המיומנויות המאפשרות להשתמש במחשב ובאינטרנט באופן יעיל ובטוח.
אנשים רבים מוצאים קבוצות אנשים המתעניינים בנושא משותף, אנשים רבים פוגשים זה את זה באמצעות תוכנות מסרים מיידיים, ישנם אתרים לחיפוש בן/בת זוג וישנם אתרי חדשות בהם כל אחד יכול לרשום את תגובתו לכתבה מסוימת.
האינטרנט מאפשר שמירה על אנונימיות, כך שבמקרים רבים המשתמש אינו מחויב לחשוף את זהותו האמיתית.
מצב זה יכול להיות מנוצל לרעה.
לדוגמה: בחברויות דרך האינטרנט קורה לעיתים קרובות שאנשים מספרים על עצמם דברים לא אמיתיים, במטרה למשוך אנשים להתחבר איתם על בסיס כוזב.
עם זאת, האנונימיות פותחת בפני המשתמשים גם הזדמנויות חיוביות כל עוד הם מקפידים לפעול במסגרת הנטיקה, שהיא אוסף כללי נימוס ונורמות התנהגותיות שהפכו חלק אינטגרלי מתרבות האינטרנט, ומשמשים לצורך תקשורת נכונה וחיובית באינטרנט.
זהות וירטואלית היא זהות חברתית דרכה משתמשי האינטרנט מגדירים עצמם בקהילות מקוונות ובאתרים.
השימוש באווטאר הוא נוהל מוסכם בו המשתמש יכול להציג את עצמו באופן הרצוי לו ללא תלות במאפיינים האמיתיים בעולם האמיתי.
משום ששימוש מוצהר וגלוי באווטר הוא חלק מהנורמה של תרבות האינטרנט, אין הוא נתפס בגדר רמייה.
גולשי אינטרנט סיגלו לעצמם מספר כללים על מנת להימנע מתקריות דומות:
אין לתת כתובת או פרטים מזהים אחרים דרך האינטרנט, לרבות פרטי אמצעי תשלום.
אין לקבוע פגישה אלא לאחר התכתבות ארוכה עם האדם, שיחות טלפוניות ובדיקות רלוונטיות אחרות לגבי זהותו וכוונותיו.
לקבוע פגישות במקומות ציבוריים כגון בית קפה, על מנת שיהיו עוד אנשים בסביבה וכך אם לפוגש/ת יש כוונות רעות, תתעורר אצלו/ה רתיעה.
חֶבְרוֹן היא עיר במרכז הר חברון שבהרי יהודה, כ-35 ק"מ דרומית לירושלים וכ-50 ק"מ צפונית לבאר שבע.
חברון היא אחת הערים העתיקות במזרח התיכון ומהערים העתיקות בעולם המאוכלסות באופן כמעט רצוף מאז העת העתיקה.
הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה העריכה ב-2016 את מספר תושבי העיר ב־215 אלף, רובם המוחלט פלסטינים.
היישוב היהודי בחברון התקיים במשך שנים רבות, עד לשנת 1936. כיום מתרכז היישוב היהודי ב וגרים בו כ-750 יהודים.
על פי המסורת היהודית, במערת המכפלה שבעיר נקברו אבות האומה ואִמותיה, ארבעת הזוגות: אדם וחווה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה, ועל כן היא מכונה "עיר האבות".
גם האסלאם, אשר מחשיב את אברהם, יצחק ויעקב לנביאים, מייחס חשיבות לציון מיקום קבריהם.
מערת המכפלה מכונה בערבית "אל-חרם אל-איבראהימי" (الحرم الإبراهيمي – "מסגד אברהם"), ובה שוכן אתר תפילה למוסלמים וליהודים.
חברון הייתה אחת הערים הגדולות בתקופת הברזל בארץ ישראל, ועל-פי המסופר במקרא, היא שימשה כבירתו של דוד המלך בשנותיו הראשונות כמלך.
חברון היא אחת מארבע ערי הקודש (יחד עם ירושלים, צפת וטבריה), שבהן התרכזו מרבית בני היישוב הישן.
כיום מחולקת העיר בהתאם להסכמי אוסלו והסכם חברון לאזור H1 הנמצא בשליטת הרשות הפלסטינית, ואזור H2 הנמצא בשליטת צה"ל.
ביולי 2017 החליט ארגון אונסק"ו להכיר בעיר העתיקה של חברון כאתר מורשת עולמית.
ראש עיריית חברון הנוכחי הוא תייסיר אבו סנינה, שב-1980 רצח ביחד עם טרוריסטים נוספים שישה יהודים בפיגוע הירי בבית הדסה ושוחרר בעסקת ג'יבריל.
ככל הנראה מקור השם "חברון" בשני שורשים שמיים, המתלכדים לצורה "חבר" שמשמעותה בעברית ובאמורית היא "לחבור", "להתאגד", כדוגמת המילים "חבר" ו"חברה" בעברית.
ייתכן שהוראתו המקורית של השם "חברון" הוא ברית.
בערבית נקראת העיר "אל-ח'ליל", על-פי כינויו של אברהם במסורת המוסלמית – ח'ליל אללה (خليل الله – "ידיד האל").
מכאן שהשם הערבי מתרגם באופן ישיר את המשמעות המילולית של חברון בעברית, במובן של "חבר".
חברון נמצאת בהרי יהודה, כ־35 ק"מ דרומית לירושלים.
העיר שוכנת בגובה של כ־927 מטר מעל פני הים, במרכז אזור הר חברון המהווה חלק מהרי יהודה.
כק"מ צפונית לחברון נמצאת חלחול.
מזרחית ובצמוד לחברון נמצאת ההתנחלות קריית ארבע ו-8 ק"מ מזרחה נמצאת העיירה הפלסטינית בני נעים.
יישובים סמוכים נוספים לעיר הם דורא הנמצאת כ-7 ק"מ מדרום-מערב, תפוח ממערב והכפר בית כאחיל כ-7 ק"מ מצפון מזרח לעיר.
חברון היא העיר המרכזית בנפת חברון, הנפה הגדולה ביותר מבין נפות הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון שמספר תושביה עומד על כ-730 אלף (נכון לשנת 2016).
בעיר העתיקה של חברון 13 שכונות: אל-קלעה (القلعة), אל-ח'דמה (الخدمة), אל-מדרסה (المدرسة), אל-מחתסבין (المحتسبين), א-סואכנה (السواكنة), אל-עקאבה (العقابة), אל-קזאזין (القزازين), אל-חושיה (الحوشية), בני דאר (بني دار), אל-משארקה (المشارقة), שיח' עלי אל-בכאה (حارة الشيخ علي البكاء), אל-אכראד (الاكراد), קיטון (قيطون).
בין השכונות של חלקה החדש של העיר: עין סארה (عين سارة), ואדי תֻפאח (وادي التفاح), א-ראמה (حي الرامة), קיזון (قيزون), נִמְרה (نمرة), חרם א-ראמה (بئر حرم الرامة), ואדי אל-הריה (وادي الهرية), אל-ג'אמעה (الجامعة), א-שעאבה (الشعابة), עין בני סלים (عين بني سليم) וראס אל-ג'ורה (رأس الجورة).
האקלים של חברון הוא אקלים ים תיכוני (Csa) עם קיצים חמים ויבשים וחורפים קרירים, לעיתים קרים, עם פרקי גשם.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 450 - 500 מ"מ, והעיר נמצאת בסמוך לסְפָר המדבר.
ממזרח ומדרום לעיר משתרע מדבר יהודה, אזור בו חלה ירידה מרחבית בכמות המשקעים השנתית, לפחות מ-100 מ"מ, בשל גורם 'צל הגשם'.
גשמים היורדים באזור, בעיקר בתחילת ובסוף עונת הגשמים, עלולים לגרום לשיטפונות בחברון ובעיקר בוואדיות שמסביבה.
בספטמבר 1932 חווה האזור גשמים מקומיים עזים ושיטפונות פתע בוואדיות.
באוקטובר 1937 גשמים עזים גרמו לשיטפונות ול-3 הרוגים בקרבת חברון.
ב-6 בנובמבר 1944 ירדו מעל 100 מ"מ ביממה, וב-24 בנובמבר 1947 ירדו לפחות 50 מ"מ גשם בפרק זמן קצר וגרמו לשיטפונות עזים באזור, וכך גם ב-16 באוקטובר 1987. ב-22 - 23 במרץ 1991 ירדו מעל 100 מ"מ ביומיים וגרמו לשיטפונות נדירים באזורים הדרומיים של הר חברון.
בשל גובהה הגבוה של חברון, יורד שלג בעיר כל שנתיים בערך.
במקרים מסוימים נרשם שלג כבד מאוד.
אירועים בולטים הם: השלג ב-10–12 בפברואר 1920, כאשר ירד מעל מטר שלג.
אירוע שלג דומה התרחש ב-11 - 17 בפברואר 1927, כאשר נרשם כמטר שלג, שנשאר שבועיים על הקרקע.
במקרא מסופר שחברון נבנתה שבע שנים לפני העיר צען שבמצרים, ושמה המקורי היה קריית ארבע, על שמו של בעל המקום, ארבע, שהיה "האדם הגדול בענקים".
על פי אותה מסורת קנה אברהם את מערת המכפלה ואת חלקת השדה סביבה מידיו של עפרון החתי; אברהם קבר בחלקה שקנה את שרה אשתו ונקבר בה בעצמו, ולאחר מכן נקברו בה יצחק ורבקה, ויעקב ולאה.
גם יצחק קבע את מקום מושבו בחברון, וכן יעקב, שבסיום מסעו מחרן חזר והתיישב ליד יצחק אביו בחברון.
בשל כך מכונה חברון "עיר האבות".
לפי המקרא, לאחר יציאת מצרים הגיעו שנים עשר המרגלים לעיר, בה ישבו באותה עת אחימן, ששי ותלמי, ילידי הענק.
העיר נכבשה על ידי יהושע בן נון במלחמתו בחמשת מלכי הדרום האמוריים.
לפי הכתוב, מלך בעיר הוֹהָם ועירו הוחרמה ולא הושארה בה נפש חיה.
העיר הייתה בתוך נחלת שבט יהודה והיא ניתנה, על פי הגורל שנערך במשכן שילה, לכוהנים כאחת משלוש עשרה ערי הכהנים, ואילו את "שדה העיר ואת חצריה" נתנו לכלב בן יפונה, העיר כולה הוכרזה כאחת מערי המקלט.
בחברון הומלך דוד, בה קבע את בירתו הראשונה, ובה מלך שבע שנים, עד שכבש את ירושלים מידי היבוסים וקבע אותה כבירת ישראל.
לאחר העתקת ממלכתו מחברון, מרד נגדו בנו אבשלום.
מהמרד ואילך יורדת חברון מבימת הסיפור המקראי.
על פי המדרש, חברון היא האזור הגרוע ביותר בארץ לחקלאות, שכן רובה טרשים ולכן הקצו אותה לקבורת מתים בתקופת המקרא.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, יושבה חברון בתקופת הברונזה הקדומה, כ-5,000 שנים לפני זמננו, והייתה לעיר כנענית מרכזית, עד שחרבה במסע הכיבוש המצרי לארץ ישראל ב.
העיר שכנה בתל חברון ("תל רומיידה"), ששטחו המרבי הוא כ-50 דונם.
בתקופת הברונזה התיכונה, שכנה בתל עיר מבוצרת בחומה (בדומה לחומות התקופה משכם ושילה), המקיפה שטח של כ-20 עד 30 דונם.
בחפירות ארכאולוגיות לא נמצאו בתל שרידי יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת (תקופה המקבילה לתקופת יציאת מצרים במקרא), אם כי נחשפו בו קברים עשירים מהתקופה.
בחפירות קודמות אותרה חומה איתנה מתקופת הברונזה התיכונה 2, תקופה המזוהה עם תקופת האבות.
מתקופת הברזל (התקופה הישראלית) התגלו בתל חברון ממצאים רבים.
בין היתר, התגלו שרידי ממגורות מתקופת הברזל 1 (תקופת השופטים) ושרידי מבנים משלהי תקופת מלכות יהודה ובהם בית ארבעת המרחבים ומתקני איסום.
ממצאים אלה מתקשרים עם החותמות "למלך-חברון" שנמצאו באתרים שונים הקשורים לממלכת יהודה.
לאחר חורבן בית ראשון בשנת 587 לפנה"ס, הוגלו רוב יהודי הר חברון, ובהם תושבי חברון, ואת מקומם תפסו האדומים.
בשל כך, נודע האזור במהלך תקופת בית שני בשם "אִידוּמיאָה".
בחברון לא נמצאו שרידים מהתקופה הפרסית, ועקב כך סבורים חוקרים שבתקופה זו המקום לא היה מיושב.
מהמשך תקופת הבית השני נתגלו בתל חברון קטעי מבנים ושפע של מטבעות שנלקטו במהלך השנים בתחומי התל.
במהלך תקופת בית שני התרחבה העיר מהתל הקדום לאזור שבו ממוקם מרכז העיר של היום.
בשלהי ימי הבית השני, הורדוס בנה את החומה שמקיפה עד היום את מערת המכפלה.
במהלך המרד הגדול ברומאים נכבשה חברון בידי שמעון בר גיורא, מנהיג הסיקריים, ללא שפיכות דמים.
העיר נכבשה בהמשך המרד על-ידי המצביא הרומי סקסטוס וטולנוס קריאליס.
יוסף בן מתתיהו כתב כי קריאליס "כבש את מבואי העיר בחֹזק־יד וצִוה להמית את כל המון אנשי־המלחמה הנשאר בתוכה, ואת העיר שרף באש".
לאחר שהרומים דיכו את מרד בר-כוכבא בשנת 135 לספירה, שבויים יהודים רבים נמכרו לעבדות בשוק העבדים של חברון.
בשטח קיימות עדויות רבות המאוששות את המקורות ההיסטוריים על מרידות יהודה ברומא התגלו בשתי 'שכבות חורבן' המיוחסות למרד הגדול (ממנו נתגלו פרוטות ברונזה במקום) ומרד בר-כוכבא.
במאה הרביעית, בתקופת האימפריה הביזנטית, בנה קונסטנטין הראשון כנסייה על מערת המכפלה.
חכם נוצרי בן המאה החמישית ושמו סוזומינוס מספר שבחברון היו נערכות בימיו חגיגות עממיות בכל קיץ.
מדבריו ניתן ללמוד שבדורות שקדמו לכיבוש הערבי, הייתה העיר קדושה לבני כל הדתות בארץ ישראל.
מן התקופה הביזנטית נמצאו בחברון חלקי מבנים, קרמיקה ומטבעות רבים, וכן נחשפה גת משוכללת.
הכנסייה שבנה קונסטנטינוס במערת המכפלה נהרסה בידי הסאסאנים (פרסים זורואסטרים) שכבשו את ארץ ישראל ב-614 לספירה, אך שוקמה עם כיבושה של הארץ מחדש בידי הביזנטים ב-627 לספירה.
קינה עתיקה מתקופת הביזנטים מזכירה את "כפר חברונה" שהיו בה "חכמים סופרים בתורה ובתורת כהנים מהירים".
בעיר נמצאו גם שרידי בית כנסת מתקופת האמוראים.
משמע, שהיישוב היהודי בעיר עמד על תלו במאות השנים שלאחר החורבן.
סביב 638 תפסה הח'ליפות האסלאמית את חברון בלא כל התנגדות, והפכה את הכנסייה הביזנטית שעל מערת המכפלה למסגד.
בתקופה זו הפכה העיר חברון למרכז מסחר חשוב, במיוחד בקרב הבדווים בנגב ואוכלוסיית ים המלח.
מקורות מוסלמים ונוצרים מציגים את עמר בן אלחטאב כמי שהרשה ליהודים לבנות בתי כנסת ולערוך טקסי קבורה במקום, בעוד שהקראים תארו שהייתה נוכחות קבועה של יהודי שהיה "שומר המערה".
בסביבות שנת 985 תיאר הגאוגרף הערבי המקומי אלמוקדסי את המסגד והמטבח המרכזי שהמוסלמים הקימו למען עולי הרגל, עניים ועשירים.
מנהג קבלת הפנים עם תבשיל עדשים בשמן זית לעולי הרגל כונה במסורת הערבית "ארוחתו של אברהם" (סימאת אל-ח'ליל).
מסורות מוסלמיות מספרות כי אחד מבני לווייתו של מוחמד, תמים א-דארי (تميم الداري), התיישב בחברון, וקיבל ממוחמד את זכויות הקניין על אדמותיה.
אחת המשפחות הפלסטיניות החשובות של חברון כיום נקראת משפחת א-תמימי (التميميّ), ובניה מחשיבים עצמם כצאצאי תמים א-דארי.
נוכח חיל המשמר הפרנקי בראשות טנקרד, נסיך הגליל, הפכה השמירה הכרח, שכן היה זה "אי נוצרי באוקיינוס מוסלמי".
מסעות הצלב המירו את המוסלמים, הפכו את בית הכנסת לכנסייה וניצרו את היהודים שגרו במקום.
בשנת 1106 יצא מסע מצרי לתפיסת דרום ארץ ישראל וכמעט שיכל לצלבנים של בלדווין הראשון מלך ירושלים שהוביל את מערכת הנגד בעצמו.
האציל וההיסטוריון הדמשקאי אבן אלקלניסי מתאר שרידים של האבות, מה שעורר סקרנות בקרב שלוש הקהילות של א"י.
בתקופת הצלבנים, ככל הנראה לא היו יהודים בחברון.
עד סוף התקופה של מסעות הצלב ב-1166 ביקר הרמב"ם בחברון וכתב "ביום הראשון של השבוע, ביום התשיעי לחודש מרחשוון, עזבתי את ירושלים לחברון, כדי לנשק לקברי האבות במערת המכפלה.
וביום זה ממש, עמדתי במערה והתפללתי ושיבחתי את ה' על הכל".
הוא ייסד חג שנתי לעצמו ולבניו ב-ט' בחשוון כזיכרון ליום התפילה במערה.
ב-1260 אלמלכ אלזהיר רוח' אלדין ביברס אלבונדקדרי הקים את השלטון הממלוכי.
מינרטים נבנו על המסגד האברהמי, הוא מערת המכפלה.
בתקופה זו קהילה יהודית קטנה המשיכה לחיות בחברון, אך יחס השלטון המוסלמי היה פחות סובלני כלפי יהודים ונוצרים מאשר בתקופה המוסלמית המוקדמת.
יהודים שרצו לבקר במבנה לרוב אולצו לשלם מס כניסה, וב-1266 יצא צו האוסר על יהודים ונוצרים להיכנס למבנה שמעל המערה, ומתיר להם רק לטפס כמה מדרגות בקיר המזרחי.
סר ג'ון מנדוויל כתב שהיהודים והנוצרים נתפסו כ"כלבים".
מבקרים יהודים ונוצרים רבים כתבו על הקהילה, בהם גם תלמידו של הרמב"ן (1270), הרב אשתורי הפרחי (1322), רבנו עובדיה מברטנורה (1489) ורבים אחרים.
בדו"ח מ-1333 מספר חכם יצחק הילה מלריסה (יוון) שהגיע לחברון וצפה ביהודים עובדים בתעשיית כותנה ומסחר זכוכית.
הוא ציין שהיה במקום "בית כנסת עתיק שהתפללו בו יום ולילה".
הממלוכים שלטו על חברון עד 1516, אז עברה העיר לשלטון האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו התגבשה המסורת היהודית שכללה את חברון כאחת מארבע ערי הקודש (יחד עם ירושלים, צפת וטבריה).
תחת השלטון של האימפריה העות'מאנית (1517–1917) התיישבו במקום קבוצות של יהודים מרחבי ארץ ישראל, גולים מספרד וממקומות נוספים.
חברון הפכה למרכז יהודי ללומדים.
ב-1540 הרב מלכיאל אשכנזי קנה חצר פנימית וייסד את בית הכנסת על שם אברהם אבינו, שסביבו התגבש הרובע היהודי.
התושבים היהודים שהתיישבו במקום, גולים ממגורשי ספרד, קנו את השטח עליו הוקם הרובע היהודי מהערבים.
במהלך אותה תקופה, ננטש התל סופית והעיר הישנה (הקסבה) התפתחה סביב מערת המכפלה לכיוון מערב, לאורך תוואי של אמת מים.
בראשית המאה ה־19 נוסדה במקום קהילה יהודית אשכנזית שבה בלטה קהילת חב"ד בחברון.
ב־1831 אבראהים פאשא (כשליחו של מוחמד עלי) השתלט על חברון.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי, בשנת 1839 ישבו בחברון 423 יהודים, אולם על פי הערכת הקונסול הבריטי, באותה שנה מנתה אוכלוסיית העיר היהודית כ-750 נפש.
ב-1840 השתלט על העיר עבד אל-רחמאן אל-עאמר, תקיף מקומי, בן למשפחה מכפר דורא, כשהרג את המושל המקומי מטעם השלטון המצרי.
רחמאן עסק בגביית דמי חסות מהאיכרים, כופר מהיהודים ושוד של עוברי אורח, עד שב-1846 הוענש על ידי הפחה.
בראשית 1852 נכלא על ידי הממשלה ובמקומו מונה טורקי למושל העיר.
כעבור מספר ימים ברח מירושלים ומייד השתלט שוב על חברון.
הוא הדיח את המושל החדש באיומים, גירש את המופתי של חברון מביתו והחל לקנוס את התושבים, ובמיוחד את היהודים.
בין היתר, החזיק עבד אל-רחמאן מלאי עצום של חיטה בתקופת בצורת ורעב, כדי לשמור על מחירה הגבוה.
עבד אל-רחמאן נלחם באחיו, סאלם, על השליטה בחברון, עד שב-1860 נלכדו שניהם, וסוראיה פחה שלח אותם, בנוסף למנהיגי שודדים אחרים בארץ, לעבודת-פרך במצודות רודוס וקפריסין.
על פי רחמים יוסף אופלטקה, ב-1876 היו בחברון כ-700 יהודים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הגיעה הקהילה היהודית בעיר לשיא גודלה.
בתחילת המאה ה-20 עמדה אוכלוסייתה הכללית של העיר על כ-10,000 תושבים.
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את חברון והיא נשארה בשליטת המנדט הבריטי עד 1948. בשנת 1921 תוארה העיר על ידי קונסול ארצות הברית בירושלים כמרכז מסחר עם שבטי הבדואים וכבעלת תעשייה זעירה, בין השאר בייצור זכוכית.
בשנת 1929, בשיאם של מאורעות תרפ"ט, הערבים טבחו ביהודי חברון ובעקבות כך פונו יהודי העיר.
היישוב היהודי התחדש בשנת 1930, אך במהלך המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הורחקו היהודים שוב מהמקום, מלבד משפחה אחת, אשר עזבה יום אחד אחרי הכ"ט בנובמבר 1947.
ב־1948 השתלטה ממלכת ירדן על חברון עם שאר יהודה ושומרון ובהמשך סיפחה אותם לשטחה.
בתקופת שלטונה נהרס חלק מהרובע היהודי ותחתיו הוקם שוק סיטונאי.
בית הכנסת נחרב גם כן ועליו הוקם דיר.
בדומה לכל שטחי הגדה המערבית, גם למקומות הקדושים ליהדות בחברון לא התאפשרה כניסה של יהודים.
במבצע כפפות משי שנערך כפעולת תגמול של צה"ל בליל 21 בדצמבר 1953 בפרברי חברון, הרגה חוליה של יחידה 101 שלושה אזרחים ומפקד במשמר הלאומי הירדני.
שלטון ישראל אחרי מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים (יוני 1967), נכבשה חברון על ידי חטיבת ירושלים יחד עם שאר יהודה ושומרון.
בעקבות התקפת מחבלים בבית הדסה בשנת 1980, גירשה ישראל את ראש עיריית חברון והקאדי שלה לירדן, וממשלת ישראל החליטה על חידוש היישוב היהודי בעיר ועל הקמת מספר מבני מגורים במקום.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בעיר הוביל במשך השנים להרוגים רבים, יהודים ופלסטינים.
מאז טבח מערת המכפלה בפברואר 1994 פעל בעיר כוח המשקיפים של הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון.
בראשית 2019 הפסיקה ישראל את פעילותו.
בתחילת 1997, בהתאם להסכמי אוסלו ובעקבות הסכם חברון שנחתם בין בנימין נתניהו ליאסר ערפאת, נסוג צה"ל מכ-80 אחוז משטח העיר חברון.
העיר חולקה לאזור שתחת אחריות הרשות הפלסטינית (H1) ולאזור תחת שלטון ישראלי (H2).
באזור H2 חיים כ־33 אלף פלסטינים וכ־750 יהודים.
בעקבות הנסיגה אסר צה"ל על כניסת ישראלים לכל השטח שעבר לידי הרשות הפלסטינית, כולל לאתרים היהודיים שנשארו בשטח זה, כגון ישיבת כנסת ישראל (חברון) הוותיקה.
מאז ראש השנה 2001 השתנו יחסי הכוחות בעיר.
לאחר מספר תקריות אלימות, פתח צה"ל במבצע צבאי שהיה חלק ממבצע חומת מגן ויצר הפרדה בין יהודים לפלסטינים בעיר.
פלסטינים יכולים להיכנס ברגל אך לא ברכב לחלק שבו מותרת שהיית ישראלים, כ-3% משטח העיר.
לשאר חלקי העיר אסורה כניסת ישראלים, אולם בפועל נאכף איסור זה לגבי יהודים בלבד.
בחודש פברואר 2010 אישרה ממשלת ישראל להוסיף את מערת המכפלה בחברון (ואת קבר רחל בבית לחם) לתוכנית רחבת היקף לשימור "אתרי מורשת" ברחבי המדינה.
נימוקי ההחלטה מציינים את חשיבותה ההיסטורית והדתית של העיר שבה שוכנים קברי האבות והאמהות ומסגד אברהם, וכן את הייחוד האדריכלי בבנייה הממלוכית והעות'מאנית ואת שימור המרקם העירוני הממלוכי רבעים בעלי אפיון אתני או מקצועי וסגנון הבנייה הייחודי של בתים הבנויים מקבוצות חדרים המסודרים במבנה דמוי עץ.
ב-2017 הוענקו סמכויות מוניציפליות למנהלת ליישוב היהודי בחברון.
בשל הסמיכות בין יהודים ופלסטינים בעיר פועלים בה צה"ל ומשמר הגבול בכוחות גדולים יחסית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה גרים בעיר, נכון לשנת 2016, כ-215,452 פלסטינים.
מעל ל-80% משטחה כוללים את שטח H1, שבשליטה ביטחונית של הרשות הפלסטינית.
בין החמולות הידועות בעיר: חמולת קוואסמה וחמולת ג'עברי.
יתרת השטח נמצאת בשליטת צה"ל, וכניסת ישראלים מותרת רק לכ-3% משטח העיר, שבהם גרים כ-750 יהודים, תושבים ותלמידי ישיבה בשכונות היישוב היהודי בחברון, וכן למערת המכפלה.
יישוב יהודי בחברון התקיים מתקופת המקרא ועד חורבן בית שני.
לאחר מכן התקיימה קהילה של לפחות כ-20 משפחות לאורך המאות.
בתקופה העות'מאנית, במאה ה-16, התפתחה בעיר קהילה של יוצאי יהדות ספרד והוקם בה בית הכנסת על שם אברהם אבינו.
בסוף המאה ה-19 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בה.
במאורעות תרפ"ט נרצחו 67 מיהודי העיר והשאר נטשו אותה.
היישוב שוקם אחר כך על ידי שרידי הניצולים, אך אחרוניהם נאלצו לעזוב את העיר עם הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, נכנסו מתנחלים לחברון.
ב-1971 הוקמה בסמוך ההתנחלות היהודית קריית ארבע, אשר נקראה כאחד משמותיה הקדומים של העיר.
היישוב היהודי בחברון, המאוגד תחת ועד מוניציפלי הנקרא "ועד היישוב היהודי בחברון", הוקם באישור הממשל הצבאי ומשרד הפנים.
הוא הוגדר ב"הסכם חברון" בתור אזור בשליטה ביטחונית ישראלית והוא מהווה ישות מוניציפלית עצמאית ונפרדת מקרית-ארבע הסמוכה.
כוחות צה"ל שומרים על הסדר והביטחון בעיר ולצידם פעל בעיר בשנים 1994–2019 גם כוח משקיפים בינלאומי.
מחד גיסא, יהודי העיר סובלים מאז הקמתה מחדש של השכונה היהודית בעיר ב-1979, מהתנכלויות ומפיגועי טרור מצד האוכלוסייה הערבית בעיר.
מאידך גיסא, דווחו גם פעולות תגמול אלימות של תושבי חברון היהודים, ושל יהודים המתארחים בחברון, נגד ערבים תושבי העיר.
ב-15 בנובמבר 2002 אירע הפיגוע בציר המתפללים, שבו נהרגו 12 חיילים ואנשי כיתת הכוננות של היישוב היהודי בחברון.
לאחר מספר פיגועים, בהם פיגוע התאבדות שרצח את בני הזוג לוי ב-2003, נותרו החנויות ברחוב המרכזי בעיר התחתית סגורות בצו.
במפות שהציג צה"ל לבג"ץ לא מופיעה סגירת הרחוב, ובהמשך אף נטען בבג"ץ כי הרחוב סגור בשגגה והוא ייפתח.
אולם במציאות החנויות והבתים ברחוב (להוציא ארבעה) עודם סגורים לכניסת פלסטינים, בשעה שהיהודים נעים ברחוב בחופשיות.
במאה ה-21 קנו יהודים בעזרת אנשי קש בתים בעיר במספר הזדמנויות.
בחלק מהמקרים הם נכנסו לבתים, פונו על ידי כוחות הביטחון, על רקע טענות כי הם פלשו אליהם ללא אישור, ושבו בהמשך לאחר שהוכחה הבעלות.
מערת המכפלה: על פי המסורת היהודית, במערה נקברו אבות האומה ואִמותיה: אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה.
קבר אבנר בן נר: מבנה עם מספר חדרים סביב חצר ושער בסגנון ממלוכי, סמוך למערת המכפלה.
הקבר נמצא בשליטת ישראל אך הגישה לקבר אסורה על ישראלים ברוב ימות השנה, ומותרת רק בעשרה ימים בשנה שבהם מערת המכפלה כולה פתוחה ליהודים בלבד.
קבר עתניאל בן קנז: סמוך לכיכר השוטר.
בקומתו הראשונה מערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים.
מאז מבצע חומת מגן, צה"ל שולט למעשה בשטח ומתאפשרת כניסת יהודים מספר פעמים בשנה באבטחת צה"ל.
בית העלמין העתיק בחברון: בית עלמין עתיק הפעיל עד ימינו.
בית הכנסת אברהם אבינו: בית כנסת מהמאה ה-16 שנחרב במאורעות תרפ"ט.
מבנה בית הכנסת שוחזר וחזר לפעול.
אוניברסיטת חברון – הוקמה ב-1971 ובה לומדים כ-8,000 סטודנטים.
אלוני ממרא הוא אתר ארכאולוגי המזוהה כאלוני ממרא המקראית, מקום מגוריו של אברהם.
האתר מצוי כשני ק"מ מצפון-מערב לחברון.
תל חברון - המחקר הארכאולוגי של תל חברון החל בסקר של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F) בשנת 1882. בשנות השישים של המאה העשרים חפר במקום סירוס האמונד, שחשף במקום חומות מתקופת הברונזה התיכונה, קברים מתקופת הברונזה המאוחרת, מבנים מתקופת הברזל ורצף שכבות עד לתקופה הערבית-הקדומה.
אבי עופר מאוניברסיטת תל אביב המשיך את המחקר.
בחפירות שנערכו בשנות השמונים נפתח חתך בשולי התל והורחבה חשיפת החומות.
גולת הכותרת של חפירה זו היה מכתב בכתב יתדות מתקופת הברונזה התיכונה, שכלל רשימת בעלי חיים שהובאו לקורבן על פי הזמנת מלך העיר.
תעודה זו מלמדת על היות חברון עיר ממלכה ומרכז פולחני בתקופה זו.
בחפירות שנערכו במקום בשנת 1999 נחשפה חומה איתנה מהתקופה הכנענית הקדומה.
אתר ארכאולוגי בו התקיימה חברון בתקופת הברונזה ותקופת הברזל (התקופה הישראלית).
בשנת 2018 נערכו במקום עבודות שימור רחבות היקף על ידי יחידת הארכאולוגיה במינהל האזרחי אשר במהלכן נחשפו ממצאים חדשים בתל.
בתום העבודות נפתח האתר "תל חברון" לציבור הרחב.
אשל אברהם הוא עץ במערב חברון, שנקרא על שם האשל שנטע אברהם.
בחברון נמצא אצטדיון הכדורגל השני בגודלו ברשות הפלסטינית, אצטדיון אל-חוסיין אבן אל-עלי, הקרוי על שמו של ראש העירייה בעבר.
באצטדיון משחקות רוב קבוצות הכדורגל בעיר.
מועדוני הכדורגל המרכזיים בעיר הם שבאב אל-ח'ליל, אלופת ליגת העל הפלסטינית לעונת 2015/2016,
ואהלי אל-ח'ליל, מחזיקת גביע פלסטין 2015.
אתרים על שמה של חברון
על שמה של חברון נקראו רחובות רבים בערי ישראל.
יישובים אחדים בעולם נקראו על שמה של חברון.
רבים מהיישובים מצויים בארצות הברית, בהם עיירה במדינת קונטיקט, כפר במדינת אוהיו, עיירה במדינת אינדיאנה, יישוב במדינת קנטקי, עיר במדינת נברסקה, כפר במדינת אילינוי, יישוב במדינת ניו המפשייר, יישוב במדינת מיין, עיר במדינת דקוטה הצפונית וכפר במדינת טקסס.
באיחוד האירופי יש אזורים מיוחדים של מדינות החברות באיחוד, שחוקי האיחוד אינם חלים עליהם או שחלים עליהם בחלקם.
חלק מהאזורים אינם נמצאים באירופה.
אזורים שתחת חוקי האיחוד האירופי אך זכאים להקלות מסוימות מחלק מחוקי האיחוד
ישנם שבעה אזורים של מדינות החברות באיחוד האירופי וששייכים לאיחוד האירופי בהם החוק חל עם הקלות או פטורים מסוימים וזאת עקב המצב החברתי והכלכלי שלהם וכן ריחוקם, הסגירות שלהם, גודלם, הטופוגרפיה, והאקלים שלהם.
גוואדלופ – לא שייכים לאמנת שנגן ולא חל עליהם המע"מ האירופי.
גיאנה הצרפתית – לא שייכים לאמנת שנגן ולא חל עליהם המע"מ האירופי.
מרטיניק – לא שייכים לאמנת שנגן ולא חל עליהם המע"מ האירופי.
ראוניון – לא שייכים לאמנת שנגן ולא חל עליהם המע"מ האירופי.
סן מרטן – (החלק הצפוני של האי) לא שייכים לאמנת שנגן ולא חל עליהם המע"מ האירופי.
האיים האזוריים – זכאים להקלות או פטורים אך לא מימשו את זכותם.
איי מדיירה – זכאים להקלות או פטורים אך לא מימשו את זכותם.
האיים הקנריים – הפעילו הקלה לגבי גובה המע"מ.
אזורים מעבר לים של מדינות האיחוד האירופי עם הסכם שיתוף עם האיחוד האירופי
ישנם אזורים שיש להם מעמד מיוחד עם מדינת האם ששייכת לאיחוד.
יש להם הסכמי שיתוף עם האיחוד שיכול שכוללים פטורים שונים.
הם אינם חלק מהאיחוד האירופי, והחוק חל עליהם מכח הסכם השיתוף.
בריטניה (במהלך חברותה באיחוד האירופי, עד 2020):
למעט ברמודה שאין לה הסכם שיתוף, לכל השאר היו הסכמי שיתוף עם האיחוד האירופי.
פולינזיה הצרפתית – שימוש בפרנק שצמוד לאירו כמטבע.
הטריטוריות הצרפתיות הדרומיות – שימוש בפרנק שצמוד לאירו כמטבע.
מיוט – שימוש באירו כמטבע.
קלדוניה החדשה – שימוש בפרנק שצמוד לאירו כמטבע.
סן-פייר ומיקלון – שימוש באירו כמטבע.
ווליס ופוטונה – שימוש בפרנק שצמוד לאירו כמטבע.
סן ברתלמי – היא האזור היחידי מלבד גרינלנד שהיה באיחוד האירופי ופרש ממנו.
גרינלנד היא האזור היחידי מלבד סן ברתלמי שהיה באיחוד האירופי ופרש ממנו.
סן מרטן (החלק הדרומי של האי)
אזורים אחרים של מדינות האיחוד האירופי בעלי מעמד מיוחד
אזורים שיש להם מעמד מיוחד באיחוד האירופי.
אולנד – לאזור יש פטור והקלות בנושאי מס, מעבר אנשים ונושאים נוספים.
ביזינגן – האזור באיחוד האירופי אך נמצא באיחוד מכס ומע"מ עם שווייץ.
הלגולנד – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מכס ומע"מ.
קמפיונה ד'איטליה – האזור באיחוד האירופי אך נמצא באיחוד מכס ומע"מ עם שווייץ.
המטבע המקומי הוא הפרנק השווייצרי.
ליביניו – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מכס ומע"מ.
סאוטה – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מכס ומע"מ כמו גם הסכמי הדיג והחקלאות של האיחוד האירופי.
מליליה – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מכס ומע"מ כמו גם הסכמי הדיג והחקלאות של האיחוד האירופי.
ג'רזי – האזור מחוץ לאיחוד האירופי אך מקיים את הסכם האיחוד לגבי מעבר סחורות (אך לא שירותים או אנשים) ונכלל בהסכמי המכס אך לא המע"מ.
גרנזי – האזור מחוץ לאיחוד האירופי אך מקיים את הסכם האיחוד לגבי מעבר סחורות (אך לא שירותים או אנשים) ונכלל בהסכמי המכס אך לא המע"מ.
האי מאן – האזור מחוץ לאיחוד האירופי אך מקיים את הסכם האיחוד לגבי מעבר סחורות (אך לא שירותים או אנשים) ונכלל בהסכמי המכס לרבות המע"מ.
בסיסי הצבא הבריטיים – להלכה אינם חלק מהאיחוד ואינם אזרחי האיחוד, בפועל חוקי האיחוד חלים לרבות האירו והסכם שנגן כאשר קפריסין תחיל אותו.
גיברלטר – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מכס ומע"מ כמו גם הסכמי הדיג והחקלאות של האיחוד האירופי.
צפון קפריסין – חוקי האיחוד האירופי מושעים באזור.
אף על פי כן תושבי האזור הם אזרחים אירופיים.
האזור המפורז בקפריסין – שטח בשליטת האו"ם, שחוקי האיחוד חלים בו בהתאם להחלטת מועצת האיחוד.
איי פארו – האזור אינו חלק מהאיחוד האירופי ואזרחיו הדנים אינם אזרחי האיחוד כל עוד הם תושבי האזור (אזרחים של מדינות האיחוד האחרות נשארים אזרחי האיחוד אף אם הם תושבי האיים).
הר אתוס – האזור באיחוד האירופי אך לא חלים עליו הסכמי מע"מ וכן אמנת שנגן אינה חלה עליו (כניסת נשים לאזור אסורה).
לימוד בחַבְרוּתָא הוא שיטת לימוד הנפוצה היום בתרבות הישיבתית- יהודית שבה זוג-לומדים קורא יחד את הטקסט ודן בו.
שיטת לימוד זו מקובלת בלימוד תורה, ובמיוחד בלימוד תלמוד.
כמו כן, חברותא היא כינויו של כל אחד מזוג הלומדים; בן הזוג האחד הוא חברותא של בן זוגו.
הלימוד בחברותא מתבסס על אינטראקציות רצופות בין שני הלומדים, ובכך יחודה לעומת לימוד עצמי או לימוד פרונטאלי בכיתה.
לדעתם של מצדדי השיטה יש בה כדי להעצים את הלימוד, ולהגיע למה שמכונה בז'רגון הישיבתי "עמל תורה" כלומר מאמץ אינטלקטואלי בלימוד.
הם גם סבורים שיש לה ערך לימודי וקוגניטיבי מאחר שיש משא ומתן בין שני לומדים.
מושג ה"חברותא" הפך לאחד מההיבטים המרכזיים באתוס הישיבתי, למרות שלא היה קיים בישיבות ליטא הוותיקות (וולוז'ין טלז), שם לא למדו ב"חברותא" אלא ביחידות, תוך כדי השתתפות התלמידים ב"דיבור בלימוד" בקבוצות גדולות יותר בבית המדרש.
המילה חברותא מגיעה מהשפה הארמית ופירושה "חברות".
יש הטוענים כי בדברי חז"ל מופיעה צורת הלימוד בחברותא לשבח, בעוד שלימוד יחידני מגונה.
שני הצדדים מופיעים בתלמוד הבבלי במסכת תענית: .
עם זאת, קשה לומר שהכוונה דווקא ללימוד בצמדים כשיטה קבועה.
לשון דומה מצויה בילקוט שמעוני: .
יש מפרשים כך גם את מה שנאמר בפרקי אבות: , כלומר לקנות חברותא ללמוד עמו.
בדרך כלל אדם בוחר חברותא המתאים לו מבחינת קצב הלימוד, שיטת הלמידה וכן במאפיינים חיצוניים - גיל, שיוך דתי וכו'.
בחירת החברותא אינה הדדית בצורה מלאה, מאחר שיש תלמידים הנחשבים מבוקשים יותר כ"חברותא".
ישנם מוסדות בהם בחירת החברותא נעשית על ידי איש סגל (ר"מ או "משגיח").
הדבר נפוץ בישיבות לצעירים בגיל תיכון, בהן המורים מעוניינים לאפשר קצב שונה של לימוד בתוך הכיתה, או לצרף תלמיד מתקדם לתלמיד מתקשה.
גם בישיבות גבוהות מצרפים תלמיד מתחיל לתלמיד ותיק, המכונה "אילן" על מנת לתמוך בתהליך הסוציאליזציה לערכי הישיבה ולשיטות הלימוד בה.
האינטרנט הביא עמו שיטות חדשות ליצירת חברותא.
עם תחילת העשור השני למאה ה-21, החלו לקום אתרי אינטרנט בהם ניתן למצוא חברותא ללימוד דרך האינטרנט, וכך למעשה נפתחה האפשרות ללמוד עם חברותא מכל מקום בעולם (באמצעות סקייפ, גוגל צ'ט, ופלטפורמות דומות אחרות).
ישנן מספר אתרים המציעים לימוד בחברותא: פרויקט זוג, חברותא, וקרוב אלי.
חָבָּרוֹבְסְק () היא עיר בפדרציה הרוסית במזרח הרחוק הרוסי, כ־30 ק"מ מהגבול עם סין.
העיר משמשת כבירת מחוז חברובסק ובמשך 18 שנים (משנת 2000 עד 2018) שימשה כמרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז המזרח הרחוק הפדרלי.
זהו אחד המרכזים התרבותיים, ההשכלתיים והפוליטיים הגדולים באזור המזרח הרחוק.
האקלים קיצוני, ומשתנה בחדות בין חורפים קרים מאוד, לקייצים חמים ולחים יחסית, כשעיקר הגשמים יורדים בעונת הקיץ (כ-600 מ"מ גשם בשנה בממוצע).
העיר היא השנייה בגודלה במזרח הרחוק הרוסי, אחרי ולדיווסטוק השוכנת כ־800 ק"מ דרומה לה ומקושרת עמה ברכבת לילה לאורך תוואי הרכבת הטרנס סיבירית.
מוסקבה נמצאת במרחק 8,533 ק"מ של נסיעת רכבת.
בעיר ישנם 2 נמלי תעופה, 5 תחנות רכבת ונמל על נהר אמור.
העיר הוקמה בשנת 1858 כמצודה צבאית ונקראה חברובקה על שם ההרפתקן מהמאה ה־17, ירופיי חברוב.
משנת 1880 הוכרזה המצודה כעיר והייתה לבירת מחוז פרימורסקי ומשנת 1884 הייתה למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המושלות עבר האמור.
בשנת 1893 חברובקה שינתה שמה לחברובסק.
ב־1922 הייתה חלק מרפובליקת המזרח הרחוק שסופחה לרוסיה הסובייטית.
מאז 1926 מהווה העיר לבירת מחוז המזרח הרחוק ומשנת 1938 — בירת מחוז חברובסק.
משנת 2002 עד 2018 הייתה בירת המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי.
בעיר שוכן גם המשרד הפדרלי לפיתוח המזרח הרחוק, מטה הפיקוד הצבאי המזרחי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
שבטי האזור היו טונגוסים, ותרבות ילידים מקומית נשתמרה היטב במוזיאונים בעיר וביישובי ניינץ קרובים כסיחצ'י־אליין, שם נמצאו ציורי קיר בני 1,300 שנים.
בשנת 722 לפני הספירה, קיסר סין בן שושלת טאנג, שואן-דזונג, ייסד פרוטקטורט שבו ניתן שלטון עצמי לשבטים המקומיים ושהמרכז שלו שכן ליד מיקומה של העיר חברובסק של ימינו ונקרא "בּוֹלי".
ב־26 במרץ 1652 התקיף כוח פרשים משולב של הסינים את הקוזאקים במבצר אצ'נסק, ששכן במקום בו נבנתה בהמשך חברובסק, אך הקוזקים הצליחו למנוע את כיבושו.
שנתיים לאחר מכן התחולל במקום קרב הוטונג, בו ניצח צבא משולב מאנצ'ו־קוריאני את הרוסים.