tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום המתקפה הוא פקד על האזרחים ממוצא יפני להישאר בבתיהם וקרא לתושבי אורגון לא להטריד אותם.
ספראג המשיך להגן על היפנים עד שעמיתו הרפובליקני, מזכיר המדינה של אורגון, ארל סנל נכנס למירוץ.
בשלב זה נטה ספראג ימינה, אך באמצע פברואר הוא "דחק לביצוע פעולה נוספת כדי להסיר את האיום הזה והמליץ על כליאתם".
כמה ימים לאחר מכן חתם הנשיא רוזוולט על צו נשיאותי 9066. ספראג לא כלל את דעותיו או את עמדותיו הפוליטיות בסוגיה זו במסע הבחירות שלו, ואלו לא דווחו בעיתונות.
בכל מקרה, ספראג הפסיד בבחירות המקדימות לסנל, שבבחירות הכלליות נבחר כמושל אורגון הבא.
ספראג חש תחושה צורבת של הפסד, ומאוחר יותר התחרט על שינוי דעתו בנוגע ליפנים.
הוא תמך בשובם של המפונים היפנים ובהשבת רכושם בדצמבר 1944, הגן עליהם באסיפות, ואף קיבל עיטור מאת הקיסר הירוהיטו "על שירות מצוין לעניין היפני" זמן קצר לפני מותו.
ב-1944 ניסה ספראג להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא הפסיד לגאי קורדון, שנבחר.
צ'ארלס ספראג נפטר בסיילם ב-13 במרץ 1969. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבעיר.
על שמו נקרא ב-1972 בית ספר תיכון בסיילם.
ספראג היה קרוב משפחה רחוק של שניים ממושלי רוד איילנד, ויליאם ספראג השלישי וויליאם ספראג הרביעי.
צ'ארלס פטריק "צ'אק" ת'אקר היה מהנדס מחשבים אמריקאי, מחלוצי תחום תכנון המחשבים האישיים.
בין השאר תכלל את הזירוקס אלטו, שהיה המחשב הראשון שהשתמש בממשק משתמש גרפי (GUI) הנשלט על ידי עכבר.
ת'אקר נולד בפסדינה, קליפורניה ב-26 בפברואר 1943. הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1967. ב-1968 הצטרף לפרויקט ג'יני של האוניברסיטה, שבו פיתחו מערכת הפעלה מרובת-משתמשים למחשב SDS 940. ת'אקר ואחרים עזבו את הפרויקט והקימו חברה בשם Berkeley Computer Corporation.
אף שהחברה לא הצליחה מסחרית, קבוצה זו הפכה בהמשך למוקד הידע הטכנולוגי במעבדת מערכות המחשב של זירוקס בפאלו אלטו (זירוקס-Parc) .
ת'אקר עבד בשנות ה-70 וה-80 ב-Parc, שם הוביל את פרויקט המחשב האישי זירוקס אלטו.
היה שותף לפיתוח של רשת האתרנט, ותרם לפרויקטים רבים אחרים, כולל מדפסת הלייזר הראשונה.
בשנת 1983 היה ממייסדי מעבדת Systems Research Center (SRC) של חברת דיגיטל, ובשנת 1997, הצטרף למיקרוסופט מחקר כדי לסייע בהקמת מעבדה בקיימברידג', אנגליה.
עם שובו לארצות הברית, ת'אקר השתתף בפיתוח הגדרות החומרה של מחשב הלוח של מיקרוסופט .
ת'אקר מת מסיבוכים של סרטן הוושט ב-12 ביוני 2017 בפאלו אלטו, קליפורניה, בגיל 74.
בשנת 1994 התקבל כעמית של ה-ACM.
זכה בפרס טיורינג המוענק מטעם האגודה בשנת 2009 ובפרס Eckert-Mauchly בשנת 2017.
בשנת 1996 זכה בפרס Distinguished Alumni Award מטעם המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ברקלי.
בשנת 2004 זכה בפרס דרייפר מטעם האקדמיה האמריקאית להנדסה
בשנת 2007 זכה במדליית ה-IEEE ע"ש ג'ון פון נוימן.
בשנת 2007 התקבל כעמית במוזיאון לתולדות המחשבים.
צ'ארלס פולק הבן היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, ובהמשך המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של דלאוור וכמושל דלאוור ה-27 וה-30 בשתי תקופות כהונה נפרדות בשנים 1827–1830 ובשנים 1836–1837.
צ'ארלס פולק הבן נולד ליד העיירה ברידג'וויל שבדלאוור, כבנם של צ'ארלס פולק האב ושל מרי מנלאב פולק.
משפחת פולק הגיעה לאמריקה מסקוטלנד, והנשיא ג'יימס פולק היה דודן רחוק שלו.
רוברט פולק התיישב במחוז סומרסט שבפרובינציית מרילנד ב-1660, ובני ענף המשפחה בדלאוור היו צאצאים שלו.
צ'ארלס פולק האב היה ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושירת ב-1777 ברגימנט של קולונל דייוויד הול.
הוא היה בעל שטחי קרקעות נרחבים באזור ברידג'וויל, כיהן שמונה שנים בבית הנבחרים של דלאוור, והיה נציג לוועידת החוקה של המדינה ב-1792.
לאחר מות אביו ב-1795 החל פולק הבן ללמוד בבית הספר וסטאון שבמחוז צ'סטר בפנסילבניה, ולאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית עם קנסי ג'ונס האב, נשיא בית המשפט העליון של דלאוור, אך מעולם לא עסק במקצוע.
ב-1812 הוא כבר היה הבעלים של פונדק ליד ברידג'וויל.
פולק היה חבר המפלגה הפדרליסטית, שנהנתה מרוב במחוזות קנט וסאסקס, אך הייתה כמעט בשוויון ברמה המדינתית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בשל כוחה של זו האחרונה במחוז ניו קאסל.
כתוצאה מכך, היו הבחירות המדינתיות בדלאוור צמודות בדרך כלל והתנהלו בהן מאבקים קשים.
דלאוור הייתה המדינה האחרונה בארצות הברית שבה הייתה למפלגה הפדרליסטית השפעה כלשהי, לאחר שבשאר המקומות נעלמה למעשה לחלוטין.
עד 1827 התפלגו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הג'פרסונית הוותיקה לסיעה הג'קסונית, או הסיעה הדמוקרטית, או סיעת אדמס/קליי, שנודעה בתחילה כמפלגה הלאומית הרפובליקנית ומאוחר יותר כמפלגה הוויגית.
אלו שנותרו במפלגה הפדרליסטית, שרבים המהם היו בדלאוור, הלכו בעקבותיהם.
פולק ורוב הפדרליסטים בדלאוור הצטרפו לסיעת אדמס/קליי, והחלו לתפוס את השליטה מטעם הלאומים-הרפובליקנים ולאחר מכן מטעם הוויגים בפוליטיקה של דלאוור.
כמו הפדרליסטים, הוויגים היו חזקים במיוחד במחוזות קנט וסאסקס, אך היו כמעט בשוויון עם המפלגה הדמוקרטית שהייתה בעלת כוח ברובו של מחוז ניו קאסל.
התחרות בין צפון לדרום המדינה נמשכה כמקודם, רק תחת שמות שונים.
בתחילה ייצג פולק את מחוז סאסקס, וכיהן שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים המדינתי בשנים 1814–1815. לאחר שעבר למחוז קנט, הוא נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם מטעם מחוז זה.
הוא כיהן בבית הנבחרים בעוד שני מושבים של הבית בין השנים 1818–1824. ב-1819 הוא גם נבחר למנהלת המחוז.
ב-1824 הוא נבחר כחבר הסנאט של דלאוור, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת בשנים 1825–1827. במושב של 1826 הוא היה יושב ראש הסנאט.
באותה שנה בחרה המפלגה הפדרליסטית בפולק כמועמדה לתפקיד מושל דלאוור, ולאחר מערכת בחירות קשה הוא נבחר, לאחר שזכה בהפרש קל מול מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים דייוויד האזרד.
ב-1829 עברה חקיקה שקבעה את הקמתן של מועצות חינוך בכל אחת מנפות המדינה, והוקמו בית ספר קטנים כך שלכל תלמיד היה בית ספר במרחק של לא יותר משני מילים (שלושה ק"מ) מביתו.
הייתה זו תוכנית שאפתנית ויצירתית לשיפור החינוך העל-יסודי שפותחה וקודמה כבר קודם לכן על ידי וילארד הול, שהיה אז שופט ב.
לתוכנית היה מימון ברמה זו או אחרת מהמדינה, אך הייתה ציפייה שהרשויות המקומיות ישלימו אותו, כשרבות מהן לא עשו כן.
במהלך תקופת כהונתו של פולק כמושל, הירידה בתפוקת היבולים עקב שחיקת האדמות הייתה לעניין שעורר דאגה רבה.
כדי לטפל בבעיה, שכרה האספה הכללית של דלאוור מומחה ממכון פרנקלין בפילדלפיה, שהעניק להם ייעוץ בעל ערך לשימוש בדשנים.
באותה עת, החלה כרייתה של תעלת צ'ספיק ודלאוור, וכמה מהחקלאים במחוז ניו קאסל הבינו שהחוואר שהופק מפעולות החפירה יוכל להעשיר את אדמותיהם.
תוך עשיית שימוש באדמה זו, ניטעו עצי האפרסק הראשונים ליד דלאוור סיטי.
עם זאת, רבים סברו שהבעיה נובעת מסיבה אחרת.
ללא ספק, פולק, ששיקף את החשיבה הזאת, קבע שהבעיה נעוצה בעבודה בלתי מספקת, באומרו שהבעיה נבעה מ"המצב האומלל של אוכלוסיית האפרו-אמריקאים שמספרם במדינה הלך וגדל...
חסרי אחריות, ללא מורא החוק, ואומללים...
שבט נודד ללא מקום מגורים קבוע, שלחלופין נודד מן העיר אל הכפר".
פולק ואחרים היו מודאגים בנוגע למספרים הגדולים של האפרו-אמריקאים ובמקום להתייחס לבעיה באופן ישיר, שאפו להגביל את כניסתם למדינה.
ב-1831 התקבלה חוקת דלאוור החדשה.
פולק היה נשיא ועידת החוקה, אך המנהיג האמיתי של הוועידה היה מזכיר המדינה לשעבר בממשלו של פולק וידידו האישי, הסנאטור ג'ון קלייטון.
בחוקה שהתקבלה נקבעו עריכת בחירות בחודש נובמבר, קיום מושבים דו-שנתיים של האספה הכללית, תקופת כהונה של ארבע שנים למושלי המדינה ולסנאטורים מטעמה, ותקופת כהונה של שנתיים לחברי בית הנבחרים.
למושלים לא הותר להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
במערכת המשפט בוצע גם כן שינוי, שעל פיו הופחת מספר שופטי בית המשפט העליון של המדינה מתשעה לחמישה.
לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, נבחר פולק שוב ב-1834 לסנאט של דלאוור, ובמושב של 1835–1836 כיהן כיושב ראש הסנאט.
בשנים 1843–1848 שימש פולק כרשם הצוואות של מחוז קנט, וב-1850 עבר לווילמינגטון, כאשר הנשיא ג'ון טיילר ביקש ממנו לשוב מפרישתו כדי לכהן שלוש שנים כגובה המס של נמל וילמינגטון.
לבסוף הוא מונה באוגוסט 1857 כשופט בבית המשפט העליון של דלאוור.
פולק נשא לאישה את אליזבת פורנל, ולשניים נולדו תשעה ילדים.
ב-1816 רכש פולק שטח אדמה רחב בחוף ביג סטון, ליד מילפורד במחוז קנט.
הוא הקים שם את ביתו לחוף מפרץ דלאוור.
צ'ארלס פולק נפטר בביתו בחוף ביג סטון ב-27 באוקטובר 1857. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני הישן בדובר, בשטח בו שוכן כיום מוזיאון המדינה של דלאוור.
פולק, כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1867–1868.
צ'ארלס ספנס הוא פסיכולוג ניסיוני באוניברסיטת אוקספורד ראש קבוצת מחקר המתמחה במחקר על שילוב מידע על פני אופנים חושיים שונים, ספנס מלמד פסיכולוגיה נסיונית לבוגרי תואר ראשון בסומרוויל קולג', אוקספורד.
ספנס מייעץ למספר חברות רב לאומיות בהיבטים שונים של עיצוב רב-חושי.
הוא גם ערך מחקר בנושאי אינטראקציה בין אדם למחשב בתחנת העבודה של הצוות במעבורת החלל האירופית.
כיום הוא עובד על בעיות הקשורות בעיצוב של אוכל המעוררים את החושים בצורה מקסימלית, ועם השפעת הסביבה הפנימית על מצב הרוח.
ספנס פרסם יותר מ-500 מאמרים בכתבי עת מדעיים בעשור האחרון.
הוא זכה בפרס ה-10 של החברה לפסיכולוגיה ניסויית, האגודה הבריטית לפסיכולוגיה: פרס המדור הקוגניטיבי, פרס פול ברטלסון, שהכיר בו כפסיכולוג הקוגניטיבי הצעיר של השנה באירופה, ובפרס המחקר היוקרתי על שם פרידריך וילהלם בסל של קרן אלכסנדר פון הומבולדט בגרמניה.
ספנס הוא אחד החוקרים הפופולריים בתחום הגסטרופיזיקה, אחד הניסויים המוקדמים והבולטים ביותר של ספנס בתחום היה "התפקיד של רמזים שמיעתיים במודול הפריכות והעייפות הנתפסת של צ'יפס", שפורסם בכתב העת Journal of Sensory Studies ב-2004. הניסוי היה הראשון שהראה בהצלחה שטעם האוכל יכול להיות שונה בהתאם לשינויים בצליל.
בניסוי, ספנס הוכיח שגובה הרעש ועוצמת הקול שהופקו בעת נגיסה בצ'יפס של פרינגלס השפיעו על התפיסה של אנשים עד כמה הם טריים.
רעשי קראנץ' חזקים יותר, בעלי צלילים גבוהים יותר, דורגו על ידי אוכלים להיות רעננים יותר ב-15% בממוצע מאשר רעשי קראנץ' רכים יותר בצלילים נמוכים יותר.
המחקר קבע כי למראה למגע ולקול של מזון יכולים להיות השפעות גדולות על תפיסת הטעם שלו.
צ'ארלס פינקני היה אב מייסד, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי שהיה חתום על חוקת ארצות הברית.
הוא נבחר וכיהן כמושל ה-37 של קרוליינה הדרומית, לאחר מכן כיהן עוד שתי כהונות לא רצופות.
הוא גם כיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא היה בן דודו של עמיתו לחתימה על החוקה, צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
צאצאיו של פינקני כללו שבעה מושלי קרוליינה הדרומית לעתיד, כולל אישים הקשורים למשפחות מייבנק ורט.
פינקני נולד והתחנך בצ'ארלסטון בפרובינציית קרוליינה הדרומית.
אביו, קולונל צ'ארלס פינקני, היה עורך דין עשיר ובעל מטעים.
אמו הייתה פרנסס ברוטון (נולדה ב-1733), בתו של צורף ואחותם של מיילס ברוטון ורבקה ברוטון מוט, ששניהם גם בלטו בהיסטוריה של צ'ארלסטון.
אביו חתם על שבועת נאמנות לבריטים לאחר שכבשו את צ'ארלסטון ב-1780 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
זה איפשר לו לשמור על רכושו.
במותו בשנת 1782, הוריש פינקני האב את חוות סני, מטע מחוץ לעיר, ואת עבדיו הרבים, לבנו הבכור צ'ארלס.
עסוק במלחמה ובקריירה הפוליטית שלו, פינקני לא התחתן עד 1788. הוא התחתן עם מרי אלינור לורנס ב-27 באפריל 1788 בכנסיית סנט פיליפ בצ'ארלסטון.
מרי הייתה בתו של הנרי לורנס, סוחר עבדים עשיר ובעל עוצמה פוליטית בקרוליינה הדרומית.
היו להם לפחות שלושה ילדים.
במשפחת אשתו היו חמיו הנרי לורנס, גיסיו קולונל ג'ון לורנס וחבר בית הנבחרים דייוויד רמזי.
גיסו נישא לבתו של מושל קרוליינה הדרומית, ג'ון ראטלדג'.
הוא נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי השלישי (1777–1778).
בשנת 1779 התחיל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון בגיל 21. בערך באותה תקופה, הרבה אחרי שהחלה מלחמת העצמאות, התגייס פינקני למיליציה.
הוא מונה ללוטננט ושירת במצור על סוואנה.
כשצ'ארלסטון נפלה לידי הבריטים בשנה שלאחר מכן, נלכד פינקני בשבי; הוא הוחזק כשבוי עד יוני 1781 ונשלח צפונה להחלפה אפשרית.
הוא לא חזר לצ'ארלסטון עד 1783. גם אביו נתפס.
יחד עם יותר מ-160 גברים, הסכים קולונל פינקני לחתום על שבועת אמונים לבריטים, כדי להימנע מהחרמת רכושו.
לאחר המלחמה, נקנס פינקני ב-12% על רכושו על כך שנשבע את שבועת האמונים.
בתור לאומן, פעל בקונגרס בניסיון להבטיח שארצות הברית תקבל זכויות ניווט מספרד לנהר המיסיסיפי ולחזק את כוח הקונגרס.
לאחר שפינקני התחתן עם אלינור לורנס ב-1788, בית הלבנים האלגנטי בן שלוש הקומות בצ'ארלסטון הפך ככל הנראה למגוריו הראשיים.
במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1790, הוא מתועד כמי שמחזיק ב"14 עבדים בפאריש סנט פיליפ וסנט מייקל, 52 עבדים בסנט ברתולומיאו ו-45 עבדים במחוז אורנג'בורג", והכל בנוסף לחוות סני, שבה נמצא אביו.
תיעוד צוואות רשם 40 עבדים בשנת 1787.
תפקידו של פינקני בוועידת החוקה שנוי במחלוקת.
למרות שהיה אחד הנציגים הצעירים ביותר, הוא טען מאוחר יותר שהיה המשפיע ביותר וטען שהוא הגיש טיוטה, הידועה בשם תוכנית פינקני, שהייתה הבסיס לחוקה הסופית.
ג'יימס מדיסון וחלק מהצירים האחרים חלקו על כך.
פינקני הגיש טופס משוכלל של תוכנית וירג'יניה, שהוצע לראשונה על ידי אדמונד רנדולף, אך שאר הנציגים התעלמו ממנו.
היסטוריונים מעריכים אותו כנציג תורם חשוב.
פינקני התגאה בכך שהוא בן 24, מה שאפשר לו לתבוע את תואר הנציג הצעיר ביותר, אבל הוא היה בן 29 בזמן הכינוס.
הוא השתתף במשרה מלאה, דיבר לעיתים קרובות וביעילות, ותרם לטיוטה הסופית ולפתרון בעיות שעלו במהלך הדיונים.
הוא גם פעל לאשרור החוקה בקרוליינה הדרומית (1788).
בוועידה, פירס באטלר ופינקני, שניהם מקרוליינה הדרומית, הציגו את סעיף העבד הנמלט (סעיף IV, סעיף II, סעיף III).
ג'יימס וילסון מפנסילבניה התנגד ואמר שזו הגנה מיוחדת לבעלי עבדים, המחייבת את כל ממשלות המדינה לאכוף אותה על חשבון משלמי המיסים, במקומות שבהם אף אחד או רוב התושבים לא היו בעלי עבדים.
באטלר חזר בו מהסעיף, אך למחרת איש הדרום החזיר את הסעיף והאמנה אימצה אותו ללא התנגדות נוספת.
סעיף זה התווסף לסעיף שסיפק הסגרה לבורחים מהצדק.
סעיף זה הוחל לראשונה על עבדים נמלטים ודרש את הסגרתם על פי תביעות אדוניהם.
למרות הסעיף, מדינות חופשיות סירבו לפעמים לאכוף אותו.
חוק העבד הנמלט משנת 1850 הגביר את הדרישות לגבי המדינות והעונשים על אי סיוע בהחזרת עבדים.
נוהג זה לא בוטל עד שהתיקון השלושה עשר ביטל את מוסד העבדות.
בשנת 1864, במהלך מלחמת האזרחים, נכשל המאמץ לבטל סעיף זה של החוקה.
פינקני הכניס סעיף לחוקה בניגוד לדת מדינה מבוססת.
הסעיף שלו ללא מבחן דתי נכתב כך:
לאחר שהכללת הביטוי הובאה להצבעה, היא עברה עם התנגדות מעטה.
בפעם הראשונה, פקיד של ממשלה לאומית לא נדרש להיות דתי.
פינקני אחראי גם להכללת הביאס קורפוס בחוקה.
הוצגה בתחילה כ"גם הפריבילגיה של כתב הביאס קורפוס לעולם לא תושעה, למעט במקרה של מרד או פלישה", היא כעת חלק מסעיף 1 של חוקת ארצות הברית.
הקריירה הפוליטית של פינקני פרחה.
בין 1789 ל־1792 בחר בו בית המחוקקים של המדינה למושל קרוליינה הדרומית; בשנת 1790 הוא עמד בראש ועידת החוקה של המדינה; וב־1792 קיבל 8 קולות מבית המחוקקים למועמדות לסנאט של ארצות הברית.
במהלך תקופה זו נעשה מזוהה עם המפלגה הפדרליסטית, והוא ובן דודו צ'ארלס קוטסוורת' פינקני היו ממנהיגיה.
אך עם חלוף הזמן החלו דעותיו להשתנות.
בשנת 1795 תקף את הסכם ג'יי שנתמך בידי הפדרליסטים.
הוא החל יותר ויותר להזדהות עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מאזורי הספר של קרוליינה, כנגד האליטה של אזור החוף המזרחי.
האוכלוסייה במערב המדינה הלכה וגדלה, אך חלוקת המחוזות החקיקתית המשיכה להיטיב עם בעלי המטעים במישור החוף.
בשנת 1796 נבחר פינקני שוב למושל בידי בית המחוקקים, וב־1798 בחרו בו תומכיו הדמוקרטים־רפובליקנים בבית המחוקקים לכהן בסנאט של ארצות הברית.
הוא התנגד בתוקף לפעולות של מפלגתו לשעבר.
בבחירות לנשיאות 1800, הוא שימש כמנהל מסע הבחירות של תומאס ג'פרסון בקרוליינה הדרומית.
ג'פרסון המנצח מינה את פינקני כשגריר לספרד (1801–1805).
הוא ניסה אך לא הצליח להשיג את הוויתור על פלורידה הספרדית לטובת ארצות הברית.
הוא הקל על ההסכמה הספרדית בהעברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית ב-1803 על ידי רכישת לואיזיאנה (ספרד כבר החזירה את השלטון בשטח זה לצרפת תחת נפוליאון).
פינקני חזר מספרד לעיר צ'ארלסטון ולעמדת ההנהגה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במדינה.
בתפקיד זה תמך בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, כדי להעניק ייצוג הוגן יותר לאזורי הספר.
פינקני גם תמך בזכות בחירה כללית לכל הגברים הלבנים.
לאחר מכן כיהן שוב בבית המחוקקים בין 1810 ל־1814, ואז פרש זמנית מהחיים הפוליטיים.
בשנת 1818 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם התנגד לפשרת מיזורי.
פינקני, שהיה בעל עבדים מרכזי שעושרו נשען על עבודת עבדים במטעיו, תמך בהרחבת מוסד העבדות לשטחים ולמדינות חדשים.
ב-1821, כשבריאותו החלה להידרדר, פרש פינקני בפעם האחרונה מהפוליטיקה.
הוא נפטר ב-29 באוקטובר 1824. אנדרטה הוקמה בכנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית את האנדרטה פסל סולומון גיבסון (אחיו הצעיר של ג'ון גיבסון) בליברפול שבבריטניה.
מטע חוות סניני של פינקני מתוחזק כאתר היסטורי לאומי של צ'ארלס פינקני.
בית הספר היסודי צ'ארלס פינקני הסמוך במאונט פלזנט נקרא על שמו.
פינקני היה חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית וראש עיריית צ'ארלסטון.
בתו נישאה לרוברט היין, שנבחר לחבר בית הנבחרים, לראש עיריית צ'ארלסטון ולמושל קרוליינה הדרומית.
פינקני היה חבר בארגון הבונים החופשיים וחבר בלשכה בצ'ארלסטון.
צ'ארלס פיין היה פוליטיקאי ויגי אמריקאי, בעל מפעל צמר, סוחר, בונה מסילות ברזל והמושל ה-15 של ורמונט.
פיין נולד בוויליאמסטאון, ורמונט ב-15 באפריל 1799, והיה בנם של אלייז'ה פיין ושרה (פורטר) פיין.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1820, והפך לפעיל במספר מיזמים עסקיים.
על אף שמעולם לא התחתן, נולדו לו שני ילדים מלורינדה סטיבנס מנורת'פילד.
פיין עבר לנורת'פילד, ורמונט בתחילת המאה ה-19 כדי לנהל את מפעל הצמר המשפחתי.
הוא ניהל את העסק עד שנהרס בשריפה ב-1848. בית המפגש של פיין נבנה בשנת 1835 עבור עובדי הטחנה כמקום פולחן, והמקום עדיין מתפקד.
היו לו תחומי עניין עסקיים שונים, כולל מלון וחנות, אבל הוא זכור לרוב כמי שהביא את מסילות הברזל לוורמונט.
הוא ייסד את חברת הרכבת המרכזית של ורמונט ושימש כנשיא הראשון של החברה.
בנורת'פילד, פיין החזיק בתפקידים של בורר העיר ומנחה מפגש העיר.
בחייו הפוליטיים הוא היה חבר בבית הנבחרים של ורמונט מ-1828 עד 1829. הוא היה המושל ה-15 של ורמונט מ-1841 עד 1843. במהלך כהונתו נקבעה חשבונאות מחמירה יותר של כספי ציבור.
בתור המייסד והנשיא של הרכבת המרכזית של ורמונט בנה פיין את המטה שלה בעיר הולדתו נורת'פילד, למרות השטח ההררי, וזכה באיבה של תושבי עיירות סמוכות גדולות ונגישות יותר.
בחצר הענפה נבנו ותוקנו מנועים וקרונות רכבת.
בשנת 1853 פנתה הרכבת המרכזית של ורמונט לפשיטת רגל עקב התרחבות יתר, ובמקרים מסוימים, ניהול כושל.
מסילת הברזל הושמה תחת כינוס נכסים ושמה שונה ל־Central Vermont Railroad.
המטה שלה הועבר לסנט אלבנס.
פיין מת בווייקו, טקסס לאחר שלושה שבועות שהיה חולה בדיזנטריה בזמן שעזר לחברת סאות'רן פסיפיק לבחור נתיב.
הוא קבור בבית הקברות אלמווד, נורת'פילד, מחוז וושינגטון, ורמונט.
ביתו של פיין בנורת'פילד הוא המיקום של החברה ההיסטורית של נורת'פילד, והוא מחובר באמצעות הרחבה לספרייה הציבורית בראון של העיר.
צ'ארלס בנג'מין פארוול היה חבר בית הנבחרים וסנאטור מאילינוי.
אחיו הצעירים כללו את ג'ון וילייר פארוול, סיימון פארוול ולואיז פארוול (חמותה של קתרין פיליפס אדסון וסבתו של צ'ארלס פארוול אדסון הבן).
הוא למד באקדמיית אלמירה לפני שעבר לאילינוי ב-1838.
הוא ניסה לראשונה את כוחו במדידות ובחקלאות לפני שעבר לשיקגו ב-1844, כאשר נכנס לבנקאות.
פארוול היה "אחד הבנאים העיקריים ברובע העסקים [של שיקגו]" ברבע האחרון של המאה ה-19. הוא הצליח לצבור הון לא מבוטל כפי שניתן לראות מהעובדה שהוא הבעלים של אחוזה בצפון סייד של שיקגו.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ארבע פעמים החל משנת 1870, וזכה בבחירות הראשונות שלו לבית הנבחרים על ג'ון וונטוורת' "הארוך" משיקגו בכ-5,700 קולות.
פארוול המשיך לכהן בבית הנבחרים בקונגרסים ה-42, ה-43, ה-44 וה-47. ב-1876, הקונגרס הנשלט על ידי הדמוקרטים קיבל את הערעור של ג'ון ו.
לה מוין על בחירתו של פארוול והדיח את פארוול מתפקידו; פארוול סירב להתמודד שוב בזמן הבחירות הכלליות מאוחר יותר ב-1876. ב-1880 הוא נבחר לכהונה נוספת בקונגרס (הקונגרס ה-47).
עם מותו של ג'ון א.
לוגן ב-1887, פארוול נבחר לכהן בתקופת כהונתו של לוגן בסנאט האמריקאי, אך סירב להתמודד לבחירה מחדש לכהונה מלאה.
באופן משמעותי, בקדנציה הראשונה של פארוול כסנאטור, הוא תמך בהכנסת תיקון לחוקת ארצות הברית שהיה מעניק זכות בחירה לנשים (זכות הצבעה) - בו זמנית הישג מכריע ונסיגה במאבק הארוך על זכויות ההצבעה עבור נשים שלא יתגברו עליהן עד לאימוץ התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920.
בשנת 1879, פארוול ואחיו ג'ון היו חלק מקבוצה של אנשי עסקים ופוליטיקאים באילינוי האחראים על בניית בניין הקפיטול של מדינת טקסס.
התמורה של משפחת פארוול על כך היה להפוך לבעלים של למעלה מ-3 מיליון דונם של קרקע בטקסס, שעליה הקימו את חוות XIT.
העיר פארוול, טקסס קרויה על שם האחים פארוול.
בשנת 1852, פארוול התחתן עם מרי אוולין סמית' מניו אינגלנד שקיבלה חינוך פרטי.
יחד, הם היו הורים לתשעה ילדים, שרק ארבעה מהם חיו עד לבגרות.
לאחר מחלה ממושכת, מת מת בלייק פורסט, אילינוי ב-23 בספטמבר 1903. הוא נקבר בבית הקברות רוזהיל בשיקגו.
בתו רוז ירשה את האחוזה שלו, Fairlawn, ב-965 E.
עם מותה ב-1918, בתו האחרת גרייס ירשה את האחוזה, וכשנשרפה האחוזה ב-1920, שכרו בני הזוג מקגאן את האדריכלים הניו יורקיים דלאנו ואולדריץ' כדי לבנות אותה מחדש בסגנון פדרלי עם לבנים נאו-פלדיות והיא הושלמה ב-1923 עם נוף מקורי.
היא עוצבה על ידי פרדריק לו אולמסטד.
בין נכדיו היו גרייס פארוול מקגאן (1907–1949), שנישאה לג'יימס דאגלס, מזכיר חיל האוויר וסגן מזכיר ההגנה, וכן וויין צ'טפילד-טיילור (1893–1967), שכיהן כתת-שר המסחר ועוזר שר האוצר תחת הנשיא פרנקלין ד.
בשנת 1876, על פי דרישתה של אשתו, פארוול ביצע את בנייתו של קולג' הול, היכל נורת' ואולם התעמלות בלייק פורסט קולג'.
בני הזוג גם תרמו קרקע נוספת למכללה שנאבקה מאז תום מלחמת האזרחים.
חלק מהפילנתרופיה שלהם היה להבטיח מכללה לאמנויות ליברליות ליד הבית עבור בתם, אנה, שסיימה את לימודיה במכללת לייק פורסט ב-1880. מאוחר יותר נישאה אנה למלחין רג'ינלד דה קובן, והפכה לאשת חברה מצליחה, סופרת והיסטוריון חובב.
בתו רוז הייתה נשואה להובארט צ'טפילד-טיילור.
צ'ארלס פורס היה אתלט יהודי-אמריקאי אלוף ושיאן ארצות הברית בריצות למרחקים ארוכים.
3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (1917–1919) ושיאן ארצות הברית בריצת 5 מייל (ריצת 8000 מטר), אלוף ארצות הברית (1918) בריצת 10 מייל ושיאן ארצות הברית בריצת שעה.
פורס נולד בווילנה שבליטא והיגר עם משפחתו לניו יורק בתחילת המאה ה-20. הוא התאמן בקבוצת מילרוז בעיר מגוריו, בהדרכתו של האלוף האולימפי בריצת 800 מטר מל שפרד (לונדון 1908).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שרת בצי ארצות הברית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסנט לואיס, מיזורי ב-31 באוגוסט הוא זכה במדליית זהב בריצת 5 מייל בתוצאה של 26:26.4 דקות, לפני וילה קירינן מפינלנד וג'יימס הניגן.
באליפות ארצות הברית שנערכה בגרייט לייק אילינוי ב-21 בספטמבר 1918 הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 5 מייל בשיא אמריקה חדש של 24:36.8 דקות, לפני ארל ג'ונסון ופרנק גילספי.
באליפות ארצות הברית בריצת 10 מייל שנערכה ב-27 באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 54:17.6 דקות.
בתחרות שנערכה ב-1 ביוני הוא שיפר את שיא אמריקה בן 15 השנים בריצת 15 מייל בכמעט 2 דקות ושיפר את שיא אמריקה בן 30 השנים בריצת 1 שעה ביותר מ-300 יארד.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה ב-13 בספטמבר 1919 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 5 מייל בתוצאה של 26:02.0 דקות, לפני פטריק פלין (בפער של 20 יארד) ומקס בוהלנד.
פורס נפטר בשנת 1951 וקבור בבית הקברות מאונט היברון בניו יורק.
צ'ארלס ויליאם פולטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי במדינת אורגון.
פולטון נולד באוהיו, גדל באיווה ובנברסקה, ולאחר מכן התיישב באסטוריה שבאורגון.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בסנאט של מדינת אורגון, בין היתר כנשיא הסנאט, ולאחר מכן נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון.
פולטון נולד בלימה שבאוהיו, ב־24 באוגוסט 1853, להוריו ג'ייקוב ואליזה א.
בשנת 1855 עברה המשפחה לאיווה והתיישבה בעיירה מגנוליה שבמחוז הריסון.
פולטון למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ובשנת 1870 עבר לפוני סיטי שבנברסקה, שם התחנך באקדמיה המקומית.
במקביל לעבודתו כמורה, למד משפטים, ובאפריל 1875 הוסמך לעריכת דין במדינת נברסקה.
שלושה ימים בלבד לאחר שעבר את הבחינות נסע לאורגון, והגיע לפורטלנד ב־20 באפריל.
בהמשך לימד בבית ספר בעיירה ווטרלו שבמחוז לין במשך מספר חודשים, וביולי 1875 עבר לאסטוריה שבשפך נהר קולומביה, שם פתח משרד לעריכת דין.
ב־1878 נבחר פולטון לסנאט של מדינת אורגון, כנציג מחוזות קלצופ, קולומביה וטילמוק מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בתפקיד ארבע שנים, עד תום המושב של 1880. במקביל, החל ב־1880 לכהן כיועץ המשפטי של עיריית אסטוריה, תפקיד שבו החזיק עד 1882.
בשנת 1890 נבחר מחדש לסנאט המדינתי לכהונה בת ארבע שנים.
במושב 1893 נבחר לנשיא הסנאט.
בשנת 1894 ניסה להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אורגון, אך המועמד שנבחר היה ויליאם פיין לורד.
פולטון נעדר מן הסנאט בשני המושבים שלאחר מכן, אך שב לכהן במושב מיוחד ב־1898. ב־1900 נבחר שוב לכהונה מלאה, ובמושב של 1901 כיהן פעם נוספת כנשיא הסנאט.
הוא השתתף גם במושב של 1903, שלאחריו נבחר על ידי האספה המחוקקת של אורגון לסנאט של ארצות הברית.
פולטון כיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1903 ועד 3 במרץ 1909. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת היחסים עם קנדה (בקונגרסים ה־58 וה־59), והיה חבר בוועדת התביעות (בקונגרסים ה־59 וה־60).
בשנת 1908 לא הצליח להיבחר מחדש, והשלים כהונה אחת בלבד בסנאט.
בשנת 1909 ניסה הנשיא ויליאם הווארד טאפט למנות את פולטון לשגריר ארצות הברית בסין, אך בעקבות התנגדות של קהילות סיניות־אמריקאיות בפורטלנד ובסן פרנסיסקו, דחה פולטון את ההצעה.
לאחר פרישתו מהקונגרס שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד.
הובסון, ולשניים נולד בן אחד.
אחיו, אלמר פולטון, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוקלהומה.
פולטון נפטר ב־27 בינואר 1918, בגיל 64, ונקבר בבית העלמין אושן ויו באסטוריה.
צ'ארלס ספלדינג תומאס היה חייל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
תומאס נולד ב-6 בדצמבר 1849 בעיר דאריין שבג'ורג'יה, התחנך בבתי ספר פרטיים בג'ורג'יה ובקונטיקט, ושירת זמן קצר בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1871 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור, והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
לאחר מכן עבר לקולורדו ופתח משרד עורכי דין בדנוור, שם שימש כיועץ המשפטי העירוני בשנים 1875–1876. בין השנים 1884–1896 היה חבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, אך נכשל בניסיונותיו להיבחר לבית הנבחרים (1884), לסנאט (1888 ו־1895), ולמשרת מושל קולורדו (1894).
תומאס נבחר למושל קולורדו ה־11 וכיהן בשנים 1899–1901. בתקופה זו, לאחר שקולורדו ביטלה את עונש המוות (1897), הוא התבטא כי מעשי לינץ' הם תגובה "מובנת" מצד הציבור.
בשנת 1900, לאחר שאספסוף ביצע לינץ' בקלווין קימבלרן בעיר פואבלו, אמר תומאס כי מדובר ב"פרץ טבעי של זעם עממי" והאשים את ביטול עונש המוות.
חצי שנה מאוחר יותר, כשאספסוף התכוון לבצע לינץ' בנער בן 15 בשם פרסטון פורטר, סירב להתערב ואף הצהיר לעיתונאים: "למעשה, תלייה היא עונש קל מדי בשבילו.
רוח חוק הלינץ' מלווה את העם ותישאר בו כל עוד בני הגזע האנגלו־סקסי קיימים".
לאחר שפורטר נשרף למוות בידי האספסוף, אמר תומאס: "לדעתי, יש כעת כושי אחד פחות בעולם".
זמן קצר לאחר מכן הוחזר עונש המוות בקולורדו.
בשנת 1913 נבחר תומאס לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר מותו של הסנאטור צ'ארלס יוז הבן.
בשנת 1914 נבחר שוב, בקושי, לכהונה מלאה.
הוא כיהן בסנאט בין ינואר 1913 למרץ 1921, והיה הוותיק האחרון מבין חיילי הקונפדרציה שכיהנו בסנאט.
בשנת 1920 התמודד שוב, הפעם מטעם המפלגה הלאומנית, אך קיבל רק 3% מהקולות.
במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת זכות הבחירה לנשים במושבי הקונגרס ה־63 וה־64, וכחבר בוועדת הגנת החופים ובוועדת מסילות הברזל הפסיפיות.
לאחר שפרש מהסנאט חזר לעסוק בעריכת דין בדנוור.
הוא נפטר ב־24 ביוני 1934, גופתו נשרפה ואפרו פוזר בהרי קולורדו.
צ'ארלס נורטון פלטון היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1889–1885) וכסנאטור מטעם מדינת קליפורניה (1893–1891).
בנוסף היה ממייסדי החברה שהפכה מאוחר יותר לתאגיד האנרגיה "שברון" (Chevron Corporation).
צ'ארלס פלטון נולד ב־1 בינואר 1832 בעיר באפלו, שבמדינת ניו יורק.
משפחת פלטון הייתה ממוצא אנגלי.
הוא למד באקדמיית סירקיוז, ולאחר מכן למד משפטים והוסמך לעריכת דין – אך לא עסק במקצוע בפועל.
בשנת 1849 עבר פלטון לקליפורניה, שם החל לעסוק במסחר ובהמשך בבנקאות.
בשנת 1853 נבחר לשמש כשריף של מחוז יובה, ובהמשך כגובה מיסים.
לאחר מכן מונה לגזבר מטבעה פדרלית בסן פרנסיסקו.
בין השנים 1868 ל־1877 כיהן כסגן הגזבר של ארצות הברית.
פלטון גם כיהן בבית המחוקקים של מדינת קליפורניה בין השנים 1880–1882.
בשנת 1884 נבחר פלטון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מחוז הקונגרס החמישי של קליפורניה בקונגרס ה־49. הוא נבחר מחדש ב־1886 לקונגרס ה־50, אך בחר שלא להתמודד לקדנציה שלישית בבחירות 1888. הוא כיהן בקונגרס בין מרץ 1885 למרץ 1889.
בשנת 1891 נבחר פלטון לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ורג' הרסט, שנפטר במהלך כהונתו.
הוא כיהן בסנאט בין 19 במרץ 1891 ל־3 במרץ 1893, ולא התמודד לבחירה מחודשת.
לאחר פרישתו מהסנאט כיהן פלטון כמנהל בתי הסוהר של מדינת קליפורניה בין השנים 1903–1907. פלטון נפטר בביתו במנלו פארק שבקליפורניה, ב־13 בספטמבר 1914, בגיל 82.
צ'ארלס אדוארד פוטר היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
פוטר נולד ב-30 באוקטובר 1916 בעיר לייפיר שבמישיגן, ולמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
בשנת 1938 סיים תואר ראשון באוניברסיטת מזרח מישיגן שבאיפסילנטי.
בין השנים 1938–1942 עבד כמנהל בלשכת הסיוע החברתי במחוז שיבויגן, מישיגן.
בשנת 1942 התגייס לצבא ארצות הברית כחייל פשוט, ושירת בחזית האירופית במסגרת דיוויזיית הרגלים ה־28. בשנת 1945 נפצע קשה בקרב בעיר קולמר שבאלזס, צרפת, ואיבד את שתי רגליו.
הוא שוחרר משירות צבאי בשנת 1946 בדרגת מייג'ור.
פוטר עוטר פעמיים בכוכב הכסף, בעיטור הצרפתי צלב המלחמה ובלב הארגמן של ארצות הברית.
לאחר המלחמה עבד כנציג לשיקום מקצועי במינהל ההכשרה והשמה מחדש של משרד העבודה האמריקאי, עד שהתפטר בשנת 1947.
ב־26 באוגוסט 1947 נבחר פוטר לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר המפלגה הרפובליקנית מטעם מחוז הקונגרס ה־11 של מישיגן, כדי למלא את מקומו של שנפטר.
הוא נבחר מחדש לשתי קדנציות נוספות וכיהן בתפקידו עד 4 בנובמבר 1952, אז התפטר.
בבחירות של 1952 נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ארתור ונדנברג שנפטר, במקום בלייר מודי שמונה באופן זמני.
הוא כיהן את יתרת הקדנציה של ונדנברג מ־5 בנובמבר 1952 עד 3 בינואר 1953. בנוסף, באותה שנה נבחר גם לקדנציה מלאה נוספת שהחלה ב־3 בינואר 1953, לאחר שניצח את מודי בשתי ההתמודדויות.
הוא כיהן בתפקיד עד 3 בינואר 1959, אז הפסיד בבחירות החוזרות למועמד הדמוקרטי פיליפ הארט.
פוטר הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. במהלך כהונתו שימש כחבר היחיד בוועדת המשנה לחקירת פשעי מלחמה במלחמת קוריאה, שעסקה בתיעוד ובבדיקת מעשי זוועה שבוצעו במלחמה.
לאחר שפרש מהקונגרס עבד פוטר כיועץ תעשייתי וכמנהל בתחום ניירות הערך הבין־לאומיים.
בשנת 1965 פרסם את ספר הזיכרונות שלו Days of Shame ("ימי הבושה"), שבו תיאר את המאבק בין הרפובליקנים המתונים והדמוקרטים נגד הסנאטור ג'וזף מקארתי.
פוטר היה מקורב לנשיא דווייט אייזנהאואר ושימש לו יועץ בעניינים שונים.
הוא התגורר בקווינסטאון שבמרילנד, עד מותו ב-23 בנובמבר 1979 בגיל 63 בבית החולים הצבאי וולטר ריד שבוושינגטון די.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בווירג'יניה.
צ'ארלס פלטשר ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין ושופט פדרלי בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית למעגל הראשון.
ג'ונסון נולד ב־14 בפברואר 1859 בעיר וינסלו שבמחוז קנבק, מיין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובמכון הקלאסי של ווטרוויל.
בשנת 1879 קיבל תואר ראשון מקולג' בודוין, ובשנת 1886 למד משפטים באופן עצמאי.
בין השנים 1881–1886 שימש כמנהל בית הספר התיכון בעיר מאצ'יאס שבמחוז וושינגטון, מיין.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, החל לעסוק בעריכת דין פרטית בעיר ווטרוויל בין השנים 1886–1911. הוא התמודד ללא הצלחה על משרת מושל מיין בשנים 1892 ו־1894. בשנת 1893 נבחר לכהן כראש עיריית ווטרוויל, אך עזב את התפקיד ב־1894. לאחר מכן היה חבר בית הנבחרים של מיין בשנים 1905 ו־1907.
בשנת 1910 נבחר ג'ונסון מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ־4 במרץ 1911 עד 3 במרץ 1917. בשנת 1916 התמודד שוב אך לא נבחר לתפקיד.
במהלך כהונתו היה יושב־ראש ועדת הבנקים הלאומיים (בקונגרס ה־63), ועדת הדיג (בקונגרס ה־64), וועדת הפנסיות (בקונגרס ה־64).
ב־1 באוקטובר 1917 מינה אותו הנשיא וודרו וילסון לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים של המעגל הראשון, במקומו של השופט ויליאם לברון פטנם.
באותו יום אישר הסנאט את המינוי, וג'ונסון קיבל את כתב המינוי שלו.
הוא עבר למעמד בכיר ב־30 באפריל 1929, והמשיך לכהן עד מותו ב־15 בפברואר 1930 בעת ביקור בעיר סנט פטרסבורג שבפלורידה.
הוא נקבר בבית העלמין פיין גרוב שבעיר ווטרוויל, מיין.
צ'ארלס סנדרס פֶּרְס היה לוגיקן, פילוסוף, מתמטיקאי וסטטיסטיקאי-תאורטיקן אמריקאי.
פֶּרְס נחשב כמייסד הפרגמטיזם ואבי הסמיוטיקה המודרנית.
בעשורים האחרונים נהנית הגותו מהערכה מחודשת.
כיום נחשב כמחדש בתחומים רבים, ובמיוחד בתחום המתודולוגיה של המחקר והפילוסופיה של המדע.
צ'ארלס סנדרס פֶּרְס נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בנם של שרה ובנג'מין פרס.
אביו היה פרופסור לאסטרונומיה ומתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
אף שפרס הצעיר קיבל תואר בכימיה מהרווארד, הוא מעולם לא הצליח לקבל משרה אקדמית קבועה.
האמביציות האקדמיות של פרס לא הצליחו בשל אישיותו הבעייתית (אולי מאנית-דפרסיבית), ובגלל השערורייה שהתחוללה סביב גירושיו מהרייט מלוסינה פיי ונישואיו לג'ולייט פרוייסי מיד לאחר מכן.
כמדען פעל בשירות סקר החופים האמריקאי (1859–1891), כשהוא עובד בעיקר בגאודזיה ובגרווימטריה, ומשפר את הדיוק של בדיקות מטוטלת.
מ-1879 ועד 1884, שימש גם כמרצה במשרה חלקית בלוגיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1887, עבר פרס עם אשתו השנייה למילפורד, פנסילבניה, שם מת מסרטן לאחר 27 שנים של כתיבה פורה.
פרס פרסם שני ספרים, "מחקרים פוטומטריים" (1878) ו"מחקרים בלוגיקה" (1883), ומספר גדול של מאמרים בכתבי עת בתחומי מחקר שונים.
כתבי היד שלו, שרבים מהם לא פורסמו, מגיעים לכ-100,000 עמודים.
בין השנים 1932 ל-1958, מבחר של כתביו סודר ופורסם בשמונה כרכים שכותרתם "כתבי צ'ארלס סנדרס פרס".
מאז 1982, מספר כרכים פורסמו כחלק ממהדורה שתכלול לבסוף 30 כרכים.
ויליאם ג'יימס אמר, כי צ'ארלס פרס הוא שייסד את הפרגמטיזם.
שלא כפרגמטיסטים מאוחרים כמו ג'יימס ודיואי, החשיב פרס את הפרגמטיזם בעיקר כשיטה להבהרת רעיונות, שכללה שימוש בשיטות מדעיות בתחומים פילוסופיים.
פרגמטיזם נחשבת כפילוסופיה אמריקאית במובהק.
פרס גם נחשב כאביה של הסמיוטיקה המודרנית, מדע הסמלים.
יתר על כן, הרבה מהמחקר החדשני שלו רלוונטי במבחר תחומים, כגון אסטרונומיה, גאודזיה, מתמטיקה, לוגיקה, פילוסופיה, תאוריה והיסטוריה של המדע, בלשנות, אקונומטריקה, ופסיכולוגיה.
חיבוריו ודעותיו בנושאים אלה הם עתה מוקדים להתעניינות ולשבח רב.
ההתחדשות הזו מקורה לא רק בכך שפרס צפה מראש התפתחויות מדעיות מהזמן האחרון, אלא גם, ובעיקר, בשל כך שהוא מראה כיצד ניתן ליישם את הפילוסופיה לגבי בעיות אנושיות באופן משמעותי.
ברטרנד ראסל אמר, "ללא ספק...
הוא היה אחד מהמוחות המקוריים של סוף המאה ה-19, ובהחלט ההוגה האמריקאי הגדול ביותר מעולם".
קרל פופר ראה אותו כ"אחד הפילוסופים הגדולים של כל הזמנים".
מבחינות מסוימות, היה פרס פילוסוף שיטתי במובן המסורתי של המילה.
אך חיבוריו עוסקים בבעיות מודרניות של מדע, אמת וידע, החל בחוויות האישיות שלו כלוגיקן וכמדען חוקר שעובד בתוך קהילה בינלאומית של מדענים והוגים.
פרס הרים תרומה משמעותית ללוגיקה הדדוקטיבית, אך הוא היה מעוניין בעיקר בלוגיקה של המדע ובמיוחד במה שהוא קרא אבדוקציה (בניגוד לאינדוקציה ודדוקציה).
אבדוקציה היא התהליך שבו ההיפותזה נבנית, כך שניתן יהיה להסביר עובדות.
"יש שם יותר מוכר לאבדוקציה", כתב פרס, "כי זה לא יותר ולא פחות מניחוש".
אכן, פרס חשב כי הניחוש הוא בליבו של כל מחקר מדעי ובעצם בליבה של כל פעולה אנושית.
ניתן להבין את הפרגמטיזם שלו, כשיטה של הבנה של בלבולים מושגיים על ידי קישור בין מושגים לבין תוצאות מעשיות.
פרס גם ייסד היבטים אחרים של הלוגיקה המודרנית:
הוכיח כי הפעולות הלוגיות "וגם" ו"או" מספיקות על מנת להסיק מהן כל פעולה בוליאנית שהיא.
הגדיר את הסימול הפונקציונלי הסטנדרטי בלוגיקה פרדיקטית.
פיתח את הגרף האקסטנציאלי, סימול חזותי לחשבון פרדיקטי והבסיס של הגרף המושגי של ג'ון פ.
תיאר את השימוש של מתגים חשמליים כשערים לוגיים יותר מ-60 שנה לפני קלוד שנון.
בשנת 1884 הוא היה בין יוזמי ביצוע ניסוי מבוקר הקצאה אקראית.
צ'ארלס פרייז'ר הוא סופר אמריקאי.
צ'ארלס פרייז'ר נולד וגדל באשוויל בקרוליינה הצפונית.
בעל תואר דוקטור בלשון אנגלית מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
חי עם אשתו ובתו בראלי, שם הוא עוסק בגידול סוסים.
ספרו הראשון "קולד מאונטן", שראה אור ב-1997, מתאר את מסעו של אינמן, עריק מצבא הקונפדרציה לקראת סוף מלחמת האזרחים האמריקנית, אל ביתו בקולד מאונטן ואל אהובתו המחכה לו שם.
הספר עטור השבחים זכה בפרס "National Book Award", והוא מבוסס על סיפור היסטוריה מקומית שמועברת מדור לדור במשפחתו.
בשנת 2003 עובד הרומן לסרט קולנוע על ידי הבמאי אנתוני מינגלה.
הספר תורגם לעברית בשם "בחזרה אל קולד מאונטן" על ידי ליה נירגד והופיע בהוצאת עם-עובד ב-1999.
צ'ארלס "פיט" קונראד הבן היה אסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל כגון תוכנית ג'מיני, תוכנית אפולו ובסקיילאב.
פיט קונראד היה בדחן לא קטן.
הוא לא היה גבוה במיוחד, וכאשר קפץ מן השלב האחרון בסולם אל קרקע הירח במשימת אפולו 12 קרא "וופיי!
בן אדם, זה אולי היה [צעד] קטן לניל, אבל [צעד] ארוך עבורי", בהתייחסו לאימרתו המפורסמת של ניל ארמסטרונג, כאשר הניח את רגלו על הירח.
בשנת 1998, בתגובה לשליחתו של ג'ון גלן לחלל בגיל 77 במעבורת דיסקברי, אמר שהוא מצפה ליום ההולדת ה־77 שלו.
"אני מצפה מנאס"א לשלוח אותי בחזרה לירח כפי שנהגו בג'ון גלן, ואם לא יעשו כך, אצטרך לעשות זאת בעצמי", הכריז.
בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת פרינסטון, 1953.
בתום לימודיו, הצטרף לצי האמריקאי כטייס.
משימתו הבאה הייתה כמפקד אפולו 12, המשימה השנייה שנחתה על הירח.
פיט היה האדם השלישי ללכת על הירח.
תפקידו האחרון בחלל היה מפקד סקיילאב 2, תחנת החלל האמריקאית הראשונה.
לאחר נאס"א התמנה לסגן נשיא לפעולות וסמנכ"ל פעולות של תאגיד "אמריקן טלביז'ן אנד קומוניקיישנס" (ATC), שם היה אחראי על תפעול המערכות הקיימות, ופיתוח רשת ארצית לטלוויזיה בכבלים.
בשנת 1976 התפטר מ־ATC לטובת תפקיד סגן נשיא ויועץ בחברת מקדונל דאגלס.
הוא ביצע מספר תפקידים בחברה זו, בתחומי שיווק מוצרי התעופה ומערכות הנשק של החברה.
בשנת 1990 התמנה לתפקיד סגן נשיא לעסקים חדשים בחברת "מקדונל-דאגלס ספייס קומפני", שם השתתף במחקר ופיתוח עבור יוזמת חקר החלל של הנשיא ג'ורג' בוש האב, יוזמה שלא יצאה אל הפועל בסופו של דבר.
ביולי 1999 נהרג קונראד בתאונת אופנוע בסמוך לעיירה אוהאי שבקליפורניה.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ארלינגטון, וירג'יניה.
מוסמך לשם כבוד בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת פרינסטון, 1966
דוקטור למשפטים לשם כבוד מאוניברסיטת לינקולן-וסליאן, 1970
דוקטור למדעים לשם כבוד מקינגס-קולג', פנסילבניה, 1971
פרס מיוחד מטעם חבר הנאמנים של פרס אמי, 1970.
צ'ארלס פרסי סנואו, הברון סנואו , היה סופר וכימיאי-פיזיקאי אנגלי, שמילא בנוסף כמה תפקידים מרכזיים בשירות הציבורי בבריטניה.
הוא ידוע במיוחד בזכות סדרת אחד עשר הרומנים שלו שנכתבו בין השנים 1940–1970, ושנודעו ביחד בשם "זרים ואחים" (Strangers and Brothers), ובזכות הרצאה שנשא בשנת 1959 תחת הכותרת "שתי התרבויות", שבו הביע דאגה על הפער בין מדענים ובין אנשי רוח.
סנואו חתם על יצירותיו בראשי תיבות של שמותיו הפרטיים, סי.
צ'ארלס סנו נולד במחוז לסטר באנגליה, לאביו ויליאם סנו, נגן עוגב וכורמאסטר בכנסייה, ולאמו עדה.
הוא היה השני מבין ארבעה בנים – אחיו היו הרולד, אריק ופיליפ סנו – ולמד בבית הספר Alderman Newton's School.
בשנת 1923 עבר את מבחן ה־Intermediate British School Certificate, אך נשאר בבית הספר Alderman Newton's כדי לעבוד כעוזר מעבדה במשך שנתיים נוספות.
בשנת 1925 החל תואר חיצוני במדעים מטעם אוניברסיטת לונדון בקולג' האוניברסיטאי של לסטר, וסיים בהצטיינות בכימיה בשנת 1927, ולאחר מכן קיבל תואר שני (MSc) בשנה העוקבת.
עם עזיבתו את לסטר, קיבל סנו מלגת מחקר יוקרתית על שם Keddey-Fletcher-Warr בסך 200 ליש"ט, שאיפשרה לו להתחיל מחקר דוקטורט בקולג' כרייסט, באוניברסיטת קיימברידג'.
את תואר ה־PhD בפיזיקה מקיימברידג' קיבל בשנת 1930, עם עבודת דוקטורט בנושא ספקטרום האינפרה־אדום של מולקולות דיאטומיות פשוטות.
בשנת 1930 מונה כחבר סגל בקולג' כרייסט, קיימברידג'.
לאחר שמאמר שפרסם ב־Nature על שיטה חדשה לסינתוז ויטמין A התגלה כשגוי, פרש מהמשך מחקר מדעי.
בשנת 1932 פרסם את הרומן הראשון שלו.
בשנים 1940–1966 שימש סנואו במספר תפקידים בכירים בשירות הציבורי הבריטי.
כמנהל טכני במשרד העבודה בין השנים 1940–1944, וכקומיסר בשירות הציבורי בין 1945–1960. בשנת 1943 קיבל את עיטור מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) במסגרת רשימת כבוד השנה החדשה.
שמו נכלל בין 2,300 אישים ברשימת החיפוש המיוחדת של הנאצים — אנשים שהיו אמורים להיעצר במקרה של פלישת גרמניה לבריטניה ולהימסר לגסטפו.
בשנת 1944 מונה למנהל כוח האדם המדעי בחברה English Electric Company , ולאחר מכן שימש כמנהל-פיזיקאי.
בתפקיד זה העסיק את תלמידו לשעבר, אריק איסטווד .
בשנת 1950 נשא סנואו לאשה את הסופרת פמלה הנספורד ג'ונסון.
נולד להם בן אחד בשנת 1952.
ב-1957 ניתן לו תואר אבירות והכתרתו נעשתה על ידי המלכה אליזבת השנייה.
ב־29 באוקטובר 1964 קיבל תואר אצולה לכל ימי חייו, ברון סנו מהעיר לסטר.
בזירה הפוליטית, סנו כיהן כמזכיר פרלמנטרי בבית הלורדים לשר הטכנולוגיה בשנים 1964–1966, בממשלת הלייבור בראשות הרולד וילסון.
הרומן הראשון של סנואו, שיצא בשנת 1932, הוא רומן בלשי בשם "מוות בהפלגה" (Death under Sail).
סנואו ידוע בעיקר בזכות סדרת הרומנים שלו, "זרים ואחים" , שמתארת אינטלקטואלים באקדמיה ובשירות המדינה בתקופה המודרנית.
הסדרה כללה 11 ספרים ופורסמה בשנים 1940–1970. הידוע מבין הרומנים בסדרה הוא "האדונים" (The Masters) משנת 1951, שעוסק בפוליטיקה הפנימית של קולג' באוניברסיטת קיימברידג', בעת שהקולג' בוחר נשיא חדש.
הוא מתאר כיצד שיקולים לא אקדמיים משפיעים על החלטותיהם של חברי הסגל, שאמורים להיות אובייקטיביים.
ספרים חשובים נוספים בסדרה הם "האנשים החדשים" (The New Men) ו"מסדרונות הכח" (Corridors of Power).
ב-7 במאי 1959 נשא סנואו הרצאה פומבית רבת השפעה באוניברסיטת קיימברידג'.
כותרת ההרצאה הייתה "שתי התרבויות".
ההרצאה פורסמה לאחר מכן בספר, תחת הכותרת "שתי התרבויות והמהפכה המדעית".
סנואו טען שבחוגים המלומדים בחברה המודרנית נוצרו שתי תרבויות נפרדות - זאת של המדענים, וזאת של אנשי הרוח.
שתי התרבויות מתרחקות אחת מהשנייה במידה שהן אינן מסוגלות לתקשר זו עם זו.
לדוגמה, מרבית המדענים לא קראו רומנים של צ'ארלס דיקנס ובאופן דומה, מרבית אנשי הרוח אינם יודעים להסביר מהו החוק השני של התרמודינמיקה.
לדעת סנואו, היווצרות שתי התרבויות מהווה מכשול משמעותי בפני פתרון בעיות העולם.
הרצאתו של סנואו עוררה ויכוח ער שנמשך עד היום, וטענתו עדיין מצוטטת בהקשרים שונים.
צ'ארלס קואן קאו KBE (בסינית: 高錕; באנגלית: Charles Kuen Kao; 4 בנובמבר 1933 – 23 בספטמבר 2018) היה חוקר בתחום הנדסת חשמל וחלוץ בתחום השימוש בסיבים אופטיים בהנדסת מערכות תקשורת.
חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2009.
קאו נולד בשאנגחאי שבסין בשנת 1933. הוא סיים לימודי תיכון במכללת סנט ג'וזף בהונג קונג והמשיך בלימודי הנדסת חשמל באימפריאל קולג' בלונדון, אותם סיים בשנת 1957. הוא השלים לימודי דוקטורט בהנדסת חשמל בשנת 1965.
קאו עבד כמהנדס-חוקר במעבדות חברת התקשורת הבריטית Standard Telephones and Cables Ltd (שאחר כך הייתה חלק מחברת נורטל).
בשנת 1968 ביצע מחקר פורץ דרך, יחד עם ג'ורג' הוקהאם, על שימוש בסיב אופטי כערוץ להעברת נתוני תקשורת, תוך שהוא מדגים את העובדה שעיקר הבעיות שהיו עד לאותה עת בשימוש בסיבים אופטיים נבעו מאיכותה הירודה של הזכוכית בה השתמשו ולא מבעיה יסודית כלשהי בטכנולוגיה זו.
לאחר סיום עבודתו בחברת התקשורת הבריטית, עבד אף בתאגיד הבינלאומי ITT, שימש כסגן הנגיד של האוניברסיטה הסינית בהונג קונג וכיושב חברת Transtech.
בנוסף שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת ITX Services.
צ'ארלס וואדל צ'סנט היה סופר ופעיל פוליטי, המוכר בעיקר בשל הרומנים והסיפורים הקצרים שכתב, בהם התייחס ומחה בנושאי גזע וחברה מורכבים.
צ'סנט נולד בקליבלנד שבאוהיו ארצות הברית, לאנדרו ואן מרי צ'סנט, שהגיעו לקליבלנד מפאייטוויל צפון קרוליינה.
שני הוריו היו מעורבי גזע ועל פי ההגדרות שרווחו בעת לידתו במדינות הדרום הוא יכול היה להיחשב לאדם לבן, הודות לסבו מצד אביו שהיה אדם לבן בעל עבדים, ועוד מאבותיו שהיו מגזע לבן.
למרות זאת, צ'סנט הזדהה כל חייו כאמריקאי-אפריקני.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, בהיותו בן 9, חזרה המשפחה לפאייטוויל, שם ניהלו הוריו חנות מכולת, שלא הצליחה מבחינה עסקית, ובגיל 14 החל צ'סנט לעבוד כמורה בבית הספר המקומי.
צ'סנט עבד כמורה עד שמונה לסגן המנהל של בית הספר להכשרת מורים שהפך לימים לאוניברסיטת פאייטוויל.
ב-1878 עבר עם רעייתו לניו-יורק כדי להמשיך בקריירה בתחום הספרות.
לאחר כחצי שנה הזוג עבר לקליבלנד, שם למד ועבר את הבחינה במשפטים.
ב-1887 הקים עסק שעסק בדיווח על מאורעות בתי המשפט.
צ'סנט החל לכתוב סיפורים שהתקבלו על ידי מגזינים מצליחים כמו הThe Atlantic, שגם פרסם את סיפורו הקצר הראשון, "Goophered Grapevine" באוגוסט 1887.
ב-1899 פורסם ספרו הראשון "The Conjure Woman".
צ'סנט היה מוכר ומכובד בין שאר הכותבים של תקופתו, וכתיבתו התאפיינה בשני סגנונות מרכזיים: ריאליזם אמריקאי ועיתונות חדשה.
צ'סנט כתב על דמויות שחורות הדוברות ניב דרומי, כפי היה מקובל באותם ימים בספרות המקומית אך סיפוריו היו מורכבים יותר מסיפורים רבים בני אותו הזמן.
סיפוריו העלו התמודדות של נושאים קשים כגון: זהות גזעית, גזענות והשפעתה על המצב החברתי.
נושאים אלה היו רגישים מאוד באותה תקופה, במיוחד על רקע ניסיון הלבנים בדרום לגרום לאנשים בעלי רקע אפריקאי להרגיש בעלי מעמד נמוך יותר.
בנוסף, כתב על המתח שנוצר בין "אנשי צבע חופשיים" ועבדים ששוחררו לאחרונה.
בשנת 1901 ראה אור ספרו "עצם המסורת" המתאר את המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
צ'סנט המשיך בכתיבת סיפורים קצרים וגם השלים את הביוגרפיה של פרדריק דאגלס.
בנוסף כתב גם מספר רומנים והופיע כמרצה.
למרות שסיפוריו התקבלו בביקורת חיובית הם נמכרו בכמויות מעטות, דבר שהפחית את סיכוייו להתפרנס מקריירה ספרותית.
ב-1905 התפרסם הרומן האחרון שלו, והוא הוזמן למסיבת יום הולדתו ה-70 של מארק טוויין בניו יורק.
ב-1906 הועלה המחזה שלו "בתה של גב' דארסי", אך הוא היה כישלון מסחרי.
בין 1906 למותו ב-1932, פרסם צ'סנט סיפורים קצרים ומאמרים מועטים.
החל מ-1901 צ'סנט שוב הקדיש עצמו בעיקר לעסקי הסטנוגרפיה ובד בבד החל להיות אקטיבי בנושאים פוליטיים וחברתיים, הוא מונה לחבר בוועדה הכללית של הארגון לקידום אנשים צבעוניים.
הוא נהיה לאחד האקטיביסטים הדומיננטיים של תחילת המאה העשרים, מאמרים שהוא כתב בהתנדבות עבור המגזין של הארגון הציגו ומחו כנגד המדיניות של רבות ממדינות הדרום לדיכוי השחורים.
ב-1917 צ'סנט הפגין כנגד הקרנת הסרט "הולדתה של אומה", סרטו מעורר המחלוקת של ד.
וו גריפית', באוהיו, אשר בעקבות זאת אכן נאסרה הקרנתו באוהיו.
ב-1878 התחתן צ'נסט עם סוזאן פרי, ועבר לניו יורק, במטרה להימלט מהעוני והדעות הקדומות של אנשי הדרום.
נפטר ב-15 בנובמבר 1932 בגיל 74, ונקבר בקליבלנד.
ב-1928 - מדליה עבור מפעל חיים מה- NAACP.
ב-2002 - הספרייה של אמריקה פרסמה אסופה של עבודותיו של צ'סנט בסדרה של סופרים אמריקאים.
ב-2008 - השירות הבולאי של ארצות הברית הוציא בול עם דיוקנו, היה זה הבול ה-31 בסדרה "מורשת שחורה".
צ'ארלס ג'וזף קווארד , המכונה "הרוזן מאושוויץ", היה חייל בריטי שנפל בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה אשר הציל יהודים מאושוויץ.
צ'ארלס קווארד נולד ברובע אדמונטון בלונדון בשנת 1905. התגייס לצבא הבריטי ב-16 ביוני 1937. בשנת 1940 כשהיה רב-סמל פלוגתי ביחידת תותחנים השתתף קווארד עם יחידתו במערכה על צרפת.
ב-25 במאי 1940 נפל בשבי הגרמנים ליד קאלה.
קווארד עבר מספר מחנות שבויים וניסה לברוח מספר פעמים, אך נתפס בכל פעם.
לבסוף הוכנס על ידי הגרמנים לכלא בגרמניה.
בכלא התוודע אל יצחק פרסקי, שבוי יהודי מארץ ישראל ממתנדבי היישוב בחיל החפרים.
פרסקי, אביו של שמעון פרס מי שיהיה לימים נשיא מדינת ישראל, נשבה על ידי הגרמנים ביוון באפריל 1941. גם ליצחק פרסקי היה עבר של בריחות מן השבי.
לאחר שנשבה והיה בדרך למחנה השבויים, קפץ מהרכבת והסתתר במשך תקופה ארוכה בהרים, נזירים יוונים שחיו במנזרים ההרריים נתנו לו מדי פעם מעט מזון, אך לבסוף, בעקבות הלשנה, נתפס על ידי הגרמנים.
לאחר שנתפס, ברח יצחק שוב מן השבי ונתפס בשנית.
ההיכרות ביניהם הביאה לבריחה משותפת מן הכלא.
יצחק פרסקי ששלט בשפה הגרמנית אמר לחברו להעמיד פני אילם כדי שמבטאו האנגלי לא יסגיר אותו.
שניהם נחבשו בצינוק ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים בפולין E715 ליד העיירה אושוויינצ'ים, שהיה חלק ממחנה מוֹנוֹבִיץ.
מחנה מונוביץ היה אחד המחנות בקומפלקס המחנות של אושוויץ ופעל כמחנה עבודת כפייה עבור מפעל "בונה" (Buna) של חברת אי גה פארבן.
בעבודת הכפייה הועסקו כ-10,000 אסירים יהודים ובמחנה השבויים הוחזקו בין 1,200 ל-1,400 שבויים בריטים.
הודות לשליטתו בשפה הגרמנית נתמנה קווארד לנציג השבויים מטעם הצלב האדום.
בתוקף תפקידו הוא הורשה לנוע בחופשיות יחסית במחנה ובעיירות הסמוכות לו.
עד מהרה נודע לצ'ארלס קווארד דבר קיומו של מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו הסמוך, ונתברר לו כי מתנהלת בו השמדה המונית של יהודים.
הוא צפה בהגעתן של רכבות עמוסות ביהודים למחנה ההשמדה, ובסלקציה שבוצעה לשם הפרדתם של היהודים לעבודת פרך או להובלה לתאי הגז בבירקנאו.
הזוועות שנגלו לעיניו הניעו את צ'ארלס קווארד לנקוט יוזמה ולפעול להצלת יהודים.
קווארד, שנעזר במספר שבויים וביניהם יצחק פרסקי, יצר שיטה של קניית גוויות של אסירים יהודים שנספו בבירקנאו, בתמורה למצרכים של הצלב האדום שסיפק לשומרים הנאצים.
את הגוויות הניח בצד הדרך למשרפות וחילץ מתוך הצועדים מספר שווה של אסירים יהודים, וכך הבטיח כי יישמר מניין האסירים ולא ייוודע חסרונם של האסירים שחולצו.
קווארד הבריח למחנה המוות מזון ומצרכים עבור האסירים ואף סיפק להם דינמיט כדי לפוצץ את המשרפות ותאי הגז.
קווארד הצליח גם לשלוח לבריטניה מסרים מוצפנים במכתביו מן השבי, בהם העביר פרטים על מצבם של שבויי המלחמה הבריטים.
באחת הפעמים שיחד קווארד קאפו שעזר לו לחדור למחנה המוות בבגדי אסיר על מנת להציל רופא צבאי בריטי בשם ד"ר קרל שפרבר שנשבה מצוללת שטובעה, אשר בשל היותו יהודי, אזרח צ'כיה ולא אזרח בריטי (אף כי היה תושב בריטי), נחשב כאסיר ולכן נתון היה בסכנת מוות.
בחדירתו למחנה נוכח קווארד בתנאים האיומים בהם הוחזקו האסירים.
תנאים אשר לימים יעיד עליהם במשפטי נירנברג.
לאחר שעבר את הלילה הנורא באחד מצריפי האסירים חזר קווארד למחנה השבויים, מבלי שהצליח למצוא את הרופא בין אלפי האסירים (הרופא השתתף בצעדת המוות וניצל).
בדצמבר 1944, כאשר כוחות הצבא האדום התקרבו לאושוויץ, הועבר קווארד עם יתר השבויים למחנה השבויים סטלאג B-IIV בלאמסדורף בדרום מערב פולין, ובינואר 1945 הוצעדו השבויים לבוואריה שם שוחררו על ידי כוחות בעלות הברית.
לאחר שחרורו שב צ'ארלס קווארד ללונדון והחל לעבוד במפעל לייצור רהיטים.
שמו של קווארד נתפרסם אז כמי שהצליח להציל כ-400 אסירים יהודים מבירקנאו.
קווארד הופיע כעד מטעם התביעה במשפטי נירנברג.
בעדותו תיאר את התנאים ששררו במחנה מונוביץ, את היחס לשבויי המלחמה ואת מצבם האיום של האסירים היהודים ועל מיקומם של תאי הגז.
בשנת 1947 הגיע קווארד לביקור בארץ ישראל.
יצחק פרסקי, חברו לשבי ביקש באותה עת משלטונות המנדט הבריטי לקבל רישיון לייבא עצים לארץ, אך נענה בסירוב.
מששמע קווארד על כך הוא פנה לגורמים ממשלתיים בבריטניה וכעבור ימים אחדים זומן יצחק פרסקי למשרדי הממשל בירושלים שם נמסר לו כי ניתנה הוראה להעניק לו רישיון של יבואן.
בשנת 1953 הופיע קווארד כעד בתביעתו של נורברט וולהיים בה תבע וולהיים, אסיר יהודי משוחרר ממחנה מונוביץ שהועסק בעבודת כפייה בחברת אי גה פארבן, פיצויים מן החברה על העסקתו בתנאי עבדות.
בית המשפט בפרנקפורט קיבל את תביעתו וחייב את החברה בתשלום פיצויים לוולהיים, דבר שהיווה תקדים לתביעות של אלפי עובדי כפייה אחרים שזכו אף הם בפיצויים.
בשנת 1960 שידר ה-BBC פרק בתוכנית "אלה הם חייך" אודות צ'ארלס קווארד ובהשתתפותו, בו אחד האורחים היה נורברט וולהיים.
בשנת 1965, בין השאר בזכות עדותו של פרסקי, היה צ'ארלס קווארד לאזרח הבריטי הראשון שזכה לתואר חסיד אומות העולם מטעם מוסד יד ושם.
בשנת 1969, לאחר סגירת מפעל הרהיטים בו עבד, עבר קווארד לעבוד בחנות כלבו ברחוב אוקספורד עד לפרישתו לגמלאות.
בשנת 1954 ראה אור בלונדון ספר המתאר את עלילותיו של צ'ארלס קווארד בשבי, שנקרא "הסיסמה היא גבורה" (The Password is Courage).
מחבר הספר נקרא בשם ג'ון קסטל, שהיה שם עט לשני סופרים - רונלד פיין וג'ון גארוד, אשר רשמו את מעשיו של קווארד כפי שתיאר אותם בפניהם.
הספר זכה להצלחה גדולה ובמרוצת השנים הודפס במהדורות רבות.
הספר ראה אור בעברית בשנת 1963. מכיוון שהספר מכיל את סיפורו של קווארד כפי שסיפר אותו למחברים, בחרה ההוצאה לציין את שמו של קווארד בעטיפת הספר כמחברו.
בשנת 1962 יצא להקרנה סרט הקולנוע הבריטי המתבסס על הספר.
הסרט נקרא גם הוא בשם "הסיסמה היא גבורה" (The password is courage) את תפקידו של צ'ארלס קווארד מילא בסרט השחקן הבריטי דירק בוגרד, מי שהיה אז אחד מכוכבי הקולנוע הבריטים הפופולריים ביותר.
בסרט הופיע בהופעת קמע קצרה צ'ארלס קווארד עצמו, והוא גם שימש כיועץ טכני בזמן הפקת הסרט.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ בשנת 1963.
בשנת 1962, במהלכה יצא להקרנה סרט הקולנוע "הסיסמה היא גבורה".
כתבה אישה בריטית בשם אן רוס מכתב לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בו הציעה להזמין את קווארד לביקור בישראל.
המכתב הועבר למשרד ראש הממשלה ובהשפעתו החליטה הפדרציה הציונית בבריטניה לארגן את הביקור.
שגרירות ישראל בלונדון דאגה למימון הנסיעה.
ב-3 בנובמבר 1962 הגיע צ'ארלס קווארד לישראל.
בנמל התעופה בלוד קיבל את פניו חברו לשבי יצחק פרסקי.
בבית סוקולוב בתל אביב נערכה מסיבה לכבודו של צ'ארלס קווארד בנוכחות השר יוסף אלמוגי, שהיה אף הוא שבוי מחיילי היישוב שנפלו בשבי הגרמנים ופגש את קווארד בשבי.
אלמוגי ציין בדברי ברכתו לאורח כי אם 1,500 שבויי היישוב הצליחו לשמור בארבע שנות השבי על צלם האדם, הרי שיש לזקוף זאת לא במעט לזכות עמידתם ועזרתם של השבויים הבריטים.
הוא ציין את עמידתם של השבויים הבריטים בלחץ הבלתי פוסק של התעמולה האנטישמית הגרמנית.
במסיבה השתתף פסח בורשטיין יושב ראש ארגון אסירי הנאצים שציין כי חלק מחומר הנפץ לפיצוץ המשרפות באושוויץ סופק על ידי צ'ארלס קווארד באוגוסט 1944. באותו יום ערך יוסף אלמוגי סעודת צהרים לכבוד קווארד במלון דן בהשתתפות נציגי השגרירות הבריטית ורבים ממשוחררי השבי.
בהמשך התארח צ'ארלס קווארד בקיבוץ לוחמי הגטאות ונתקבל על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
קווארד הופגש עם תלמידי הכיתות הגבוהות באחד מבתי הספר התיכוניים בתל אביב.
במהלך הפגישה בחר שלא לתאר את עלילותיו בשבי, אלא דיבר על ענייני חינוך והתנהגות.
התלמידים שאלו אותו על האנטישמיות בבריטניה ועל יחסו לגרמניה.