tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרנט את הריסון לייצג את הממשלה במשפט אזרחי מול למבדין מיליגן, שהרשעתו בבגידה במהלך המלחמה הובילה לפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התיק האזרחי נידון בבית המשפט לערעורים באינדיאנה.
אף על פי שחבר המושבעים פסק לטובת מיליגן שביקש מאות אלפי דולרים על עוגמת הנפש, המדינה ומוסדות הממשלה הגבילו את הסכום לחמישה דולרים והוצאות משפט.
כאשר המוניטין שלו גדל, דרשו הרפובליקנים המקומיים מהריסון לרוץ לקונגרס.
הריסון רצה רק לנאום בשם מועמדים רפובליקנים אחרים, תפקיד בו הצטיין.
ב-1872 ניסה לקבל את המועמדות לתפקיד מושל אינדיאנה.
המושל לשעבר אוליבר מורטון תמך ביריבו, תומאס בראון, והריסון נכשל.
הוא חזר לעריכת דין, ולמרות המשבר הפיננסי של 1873, הצליח מספיק כדי לבנות בית חדש וגדול באינדיאנפוליס ב-1874. הריסון המשיך לנאום בשם המועמדים הרפובליקנים והמדיניות הרפובליקנית.
ב-1876, כאשר שערורייה גרמה למועמד הרפובליקני להתפטר מהמירוץ לתפקיד המושל, הסכים הריסון להחליף אותו.
הריסון התמקד במדיניות כלכלית ותמך בכסף יציב.
הוא נכשל מול ג'יימס ויליאמס, והפסיד בהפרש של 5,084 קולות מתוך 434,457 מצביעים, אך הצליח למצב את עצמו בפוליטיקה המקומית.
במהלך שביתת הרכבות הגדולה של 1877, אסף מיליציה כדי להפגין תמיכה בבעלים ובמנהלים של חברת הרכבות, ואף הצליח לתווך ולהגיע להסכם בין הפועלים וההנהלה ולמנוע את הרחבת השביתה.
לאחר מותו של הסנאטור מורטון ב-1878, בחרו הרפובליקנים בהריסון להחליף אותו, אולם לא הצליחו להשיג רוב במועצה המחוקקת שבחרה בסנאטורים.
הדמוקרטים בחרו בדניאל וורהיס במקומו.
ב-1879 מינה הנשיא רתרפורד הייז את הריסון לוועדת נהר המיסיסיפי, שעבדה לפיתוח שיפורים פנימיים בנהר.
כציר בוועידה הרפובליקנית של 1880, גרם לשבירת התיקו בין המועמדים ולתמיכה בג'יימס גרפילד.
לאחר שהריסון הוביל את המשלחת של אינדיאנה לוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1880, הוא נחשב למועמד מוביל מטעם המדינה לסנאט.
הריסון נאם עבור גרפילד באינדיאנה ובניו יורק וחיזק את מעמדו.
אולם כאשר הרפובליקנים השיגו רוב במועצה המחוקקת, איים השופט וולטר גרשם, יריבו במפלגה, על היבחרו לכהונה של שש שנים בסנאט.
לאחר היבחרו של גרפילד לנשיאות ב-1880, הוא הציע להריסון תפקיד בקבינט, אולם הריסון סירב והמשיך לשרת בסנאט.
הריסון שירת בסנאט מ-4 במרץ 1881 ועד 3 במרץ 1887, וניהל את הוועדה לתעבורה ימית ואת הוועדה לנושא הטריטוריות (היום ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית).
ב-1881, הנושא המרכזי שעסק בו היה העודף התקציבי.
הדמוקרטים ביקשו להוריד את מכסי המגן ולהגביל את ההכנסות הממשלתיות.
הרפובליקנים רצו להשקיע את הכסף בשיפורים פנימיים ובקצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים.
הריסון תמך במפלגתו ותמך בפנסיה נדיבה ליוצאי צבא ולאלמנותיהם.
הוא גם תמך, אולם לא הצליח, בסיוע בחינוך הדרומיים, בעיקר בילדיהם של עבדים משוחררים.
הוא האמין שהחינוך הכרחי כדי לעזור לאוכלוסייה השחורה להתקדם לעבר שוויון פוליטי וכלכלי עם הלבנים.
הריסון התנגד לחוק הדרת הסינים של 1882, בו תמכה מפלגתו, באמונה שהחוק הפר הסכמים עם הקיסרות הסינית.
ב-1884 נאבקו הריסון וגרשם על השפעה בוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1884. המשלחת תמכה בג'יימס בליין, שנבחר להיות המועמד.
בסנאט, הצליח הריסון להעביר חוק פנסיה ליוצאי צבא, רק כדי שהנשיא גרובר קליבלנד יטיל עליו וטו.
ניסיונו לצרף מדינות מהטריטוריות המערביות נבלם בידי הדמוקרטים, שחששו מהשפעה רפובליקנית על המדינות.
ב-1885, ארגנו הדמוקרטים מחוזות חדשים במועצה המחוקקת באינדיאנה, מה שהוביל לרוב דמוקרטי ב-1886, למרות הרוב הרפובליקני במדינה.
ב-1887, כתוצאה מארגון המחוזות, הובס הריסון בניסיונו להיבחר מחדש.
לאחר התיקו בסנאט של אינדיאנה, בחרה המועצה בדייוויד טורפי הדמוקרטי כיורשו בסנאט.
הריסון חזר אל אינדיאנפוליס וחזר לעריכת דין, אולם נשאר פעיל בפוליטיקה המקומית והלאומית.
המועמד המוביל בתחילה היה המועמד הקודם ג'יימס בליין ממיין, שהיה המועמד הרפובליקני עוד בבחירות לנשיאות משנת 1884. בליין כתב כמה מכתבים בהם סירב למועמדות, ותומכיו החליטו לתמוך במועמדים אחרים.
המועמד המוביל האחר היה ג'ון שרמן.
ביומניו, רשם בליין שהריסון הוא הבחירה העדיפה.
הריסון הגיע למקום החמישי בסבב ההצבעות הראשון, כששרמן הוביל, ובסיבובים הבאים לא היה שינוי.
תומכי בליין הבינו שהריסון יכול למשוך את תמיכת שאר הצירים, והוא נבחר בסיבוב השמיני עם 544 קולות.
מורטון מניו יורק נבחר לסגנו.
להריסון היו מספר נקודות מפתח מוצלחות להנהגת המפלגה הרפובליקנית; הוא היה ותיק מלחמת האזרחים, גר במדינה שנעה בין הרפובליקנים לדמוקרטים והיה בעל יכולות נאום מוצלחות ויכולת לגשר את הקרעים הפנימיים בתוך המפלגה.
יריבו של הריסון היה גרובר קליבלנד, הנשיא המכהן.
הריסון נקט בשיטה שבה תומכיו הגיעו אל ביתו ושמעו את נאומיו, כתשעים במספר.
הרפובליקנים תמכו במכסי מגן גבוהים, וזכו לתמיכה בקרב המצביעים במדינות הצפון התעשייתיות.
בשונה מקליבלנד שלא הנהיג קמפיין בחירות נרחב, הריסון העניק נאומים מהמרפסת בביתו לקהל תומכיו כמו גם ראיונות לעיתונים רבים.
מצע הבחירות שהציג הריסון דמה לזה של הנשיא לשעבר ג'יימס גרפילד בבחירות 1880. לקראת הבחירות פרצה שערורייה בתוך המפלגה הרפובליקנית.
התגלה שויליאם וייד דאדלי, המזכיר של כספי המפלגה, נתפס כאשר קנה ספינות שיט עבור הריסון באינדיאנה, שהתנדנדה כאמור בין המפלגות.
תומכי המפלגה הדמוקרטית הטיחו בהריסון ומפלגתו על כך שפעלו לזכות בבחירות במדינה דרך שוחד כספי של המצביעים.
השערורייה הובילה לשינוי מערכת הבחירות בארצות הברית מהצבעה גלויה לכל להצבעה חשאית.
התהליך החל עוד בבחירות 1884 אך הואץ עקב השערורייה.
הבחירות התמקדו במדינות המתנדנדות: ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה של הריסון.
הריסון הצליח לזכות בניו יורק ובמדינתו, אינדיאנה.
אחוז ההצבעה היה 79.3%, גבוה יחסית.
כמעט 11 מיליון קולות נספרו.
אף על פי שהריסון השיג 90,000 קולות פחות מקליבלנד, הוא זכה ב-233 אלקטורים לעומת 168 וניצח.
הייתה זאת הפעם השלישית בארצות הברית שבה המועמד המנצח השיג פחות קולות מיריבו (הנשיאים הקודמים שזכו בנשיאות למרות הפסד בהצבעה העממית היו ג'ון קווינסי אדמס ורתרפורד הייז).
רבים במפלגה הדמוקרטית טענו כי הריסון ניצח בזכות קניית קולות דרך השערורייה שהתרחשה במהלך קמפיין הבחירות.
אף על פי שהריסון עצמו לא ביצע עסקאות פוליטיות, תומכיו ביצעו עסקאות רבות כדי להבטיח את היבחרו.
הריסון הושבע לתפקידו מאה שנים לאחר שג'ורג' וושינגטון הושבע לתפקידו.
בנוסף, הרפובליקנים זכו להישגים נאים בבחירות לקונגרס, כך שבפעם הראשונה מאז 1874, שלטה מפלגה אחת בקונגרס ובנשיאות.
הניצחון אפשר להריסון להעביר חוקים רבים בקונגרס.
נשיאותו של הריסון החלה ב-4 במרץ 1889, כשהושבע לנשיאות, והסתיימה ב-4 במרץ 1893. הוא היה הנשיא ה-23. הוא הנשיא היחיד שקודמו ויורשו הם אותו אדם.
הריסון והקונגרס הרפובליקני ביצעו יוזמות חקיקה מקיפות.
בתקופתו הועברו מיסוי מקינלי, שהעלה את שיעורי המכס, וחוק שרמן נגד מונופולים שחיזק את הממשלה מול המונופולים בכלכלה, ואפשר לה לחקור אותם.
בגלל העודף התקציבי הגדול מהמכסים, תקציב הממשלה עבר את מיליארד הדולרים בתקופתו.
הריסון הקים את מערכת היערות הלאומיים ב-1891 וחיזק את הצי.
הוא הציע, לשווא, מימון לחינוך פדרלי ואכיפת זכויות ההצבעה לאוכלוסייה השחורה.
במדיניות החוץ שלו, יזם הורדת מכסים באמריקה הלטינית והעלאת ההשפעה האמריקנית באוקיינוס השקט.
הוא צירף במהלך נשיאותו עוד שש מדינות לאיחוד, יותר מכל נשיא אחר.
במדיניות הפנים השאפתנית שלו ומדיניות החוץ הבטוחה שלו, קבע הריסון תקדים לנשיאים העוצמתיים של המאה העשרים.
הריסון הושבע לנשיאות ביום שני, 4 במרץ 1889, בידי מלוויל פולר, נשיא בית המשפט העליון.
הוא היה אחד מהנשיאים הנמוכים ביותר, בגובה מטר ושישים ושבעה סנטימטרים, גבוה אך במעט מהנשיא ג'יימס מדיסון, אולם כבד הרבה יותר.
הוא היה הנשיא הרביעי (והאחרון) בעל זקן.
טקס הכניסה שלו לתפקיד התרחש ביום גשום, והנשיא היוצא קליבלנד הגן על הריסון במטרייתו כשזה נשבע אמונים.
נאומו של הריסון היה קצר בחצי משל סבו, ויליאם הנרי הריסון, שנאם את נאום הכניסה הארוך ביותר.
בנאומו, טען הריסון שהמדינה צומחת בזכות החינוך והדת, ודרש ממדינות הכותנה והמכרות לעבור תיעוש בסגנון מדינות המזרח, כשהוא מתחייב לעקרונות מכסי המגן.
הוא טען שלא יגביל את הסחר החופשי אם התאגידים יפעלו כראוי.
הוא דרש רגולציה, חוקי בטיחות לעובדי הרכבות, מימון לחינוך ומימון לשיפורים פנימיים.
הריסון גם דרש צירוף הטריטוריות לארצות הברית ותמך במתן קצבאות ליוצאי צבא, לתרועות הקהל.
בנושאי חוץ, התחייב הריסון לדוקטרינת מונרו, ודרש שיפור הצי.
הוא התחייב לשלום בין לאומי ולמדיניות בדלנית.
הריסון מינה את הקבינט שלו באופן עצמאי ולא מינה רפובליקנים חשובים לתפקידים רמי דרג.
הוא דחה את מינוי בליין למזכיר המדינה כדי להגביל את מעורבות בליין בהרכבת הקבינט שלו, כפי שעשה במהלך תקופתו של הנשיא ג'יימס גרפילד.
בליין והריסון חלקו השקפות מדיניות חוץ, ובליין היה מרכזי בממשלו של הריסון, עד שהתפטר בשל בריאות לקויה מתפקידו ב-1892 והוחלף בג'ון פוסטר, דיפלומט מנוסה.
קודם לפיטוריו של בליין, המחלה שלו הביאה לכך שפעמים רבות היה על הריסון לכפות על תפקידו ולמלא את מקומו ואת סמכויותיו של מזכיר המדינה בפועל.
לתפקיד מזכיר האוצר מונה ויליאם וינדום, שהיה מזכיר האוצר של גרפילד, במקום אחד ממנהיגי הפלג העוצמתי של הרפובליקנים בניו יורק.
בנג'מין טרייסי, מהפלג הניו יורקי, קיבל את תפקיד מזכיר הצי.
צ'ארלס פוסטר מאוהיו החליף את וינדום ב-1891 עם מותו של האחרון.
המנהל הכללי של הדואר ג'ון ואנאמייקר ייצג את הרפובליקנים של פילדלפיה, שכעסו על התפקיד השולי שניתן להם.
לתפקיד מזכיר החקלאות, תפקיד שנוצר בסוף תקופת קליבלנד, מונה מושל ויסקונסין ג'רמייה ראסק.
ג'ון נובל, עורך דין ישר, מונה לראש מחלקת הפנים בניסיון לנקות אותה.
מלבד בליין, המנהיג הרפובליקני היחיד שנבחר לתפקיד חשוב היה רדפילד פרוקטור, מזכיר המלחמה, שמונה לתפקידו בשל תמיכתו בהריסון בוועידה הלאומית.
חברו הטוב ושותפו לשעבר, ויליאם מילר, מונה לתובע הכללי.
הריסון מינה את חבריו ממלחמת האזרחים, מאינדיאנה ומהכנסייה, ובכך עורר את זעמם של הרפובליקנים.
הריסון נפגש עם הקבינט שלו פעמיים בשבוע, ובנוסף פעם בשבוע עם כל שר ביחידות.
הריסון מינה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הראשון היה דייוויד ברוור, שופט בבית המשפט לערעורים.
מעט לאחר מכן, מת השופט סטנלי מתיוז, ואילץ את הריסון למנות את השופט הנרי בראון ממישיגן לתפקיד.
ב-1892, הציע הריסון למנות לבית המשפט את ג'ורג' שיראס.
שיראס היה בן שישים, וגם עורר התנגדות בשל שיוכו לפלג מסוים במפלגה הרפובליקנית, אולם לבסוף אושר.
לבסוף, עם תום כהונתו, דרש שהשופט האוול ג'קסון ימונה לבית המשפט.
הריסון ידע שהסנאט יישלט בידי הדמוקרטים, ולכן בחר בג'קסון, דמוקרט מטנסי.
ג'קסון אכן אושר, אולם מת כעבור שנתיים.
השאר נשארו בבית המשפט עד למאה הבאה, וברוור, שעזב ב-1910, היה השופט האחרון מביניהם שעזב.
הריסון חתם על חוק בית המשפט ב-1891, שהחליף את בתי משפט השלום בבתי משפט לערעורים.
החוק נועד להקטין את העומס בבית המשפט העליון.
הריסון מינה עשרה שופטים לבית המשפט לערעורים, שניים לבתי משפט השלום, ועשרים ושישה שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
מאחר שהיה בתפקידו כאשר הקונגרס ביטל את בתי משפט השלום לטובת בתי המשפט לערעורים, הוא וקליבלנד הם הנשיאים היחידים שמינו שופטים לשני הגופים.
העניין המרכזי לאחר היבחרו של הריסון היה הרפורמה בשירות הציבורי.
הריסון תמך במינוי אישים לפי כישוריהם ולא לפי שיוכם הפוליטי.
נושא החלוקה בין המינויים המבוססים על כישורים לבין מינויים המבוססים על קשרים פוליטיים גרם לקרע ממושך בתוך המפלגה הרפובליקנית.
אף על פי שחלק מהדרישות למשרות הוגדרו בחוקים, את רוב החודשים הראשונים בתפקידו הקדיש הריסון למינויים פוליטיים.
הקונגרס היה מפולג בנושא והריסון לא רצה לפגוע במעמדו בשני הצדדים.
הריסון לא רצה לפגוע במעמדו בעקבות הנושא, ומינה את תאודור רוזוולט לוועדה לרפורמה בשירות הציבורי, אולם לא קידם את הרפורמה.
הריסון התעלם מרוזוולט, שדרש להרחיב את מינוי האנשים לפי כישוריהם והתלונן על המצב במחלקת הדואר.
הריסון העביר במהירות חוק קצבאות שהעניק קצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים ב-1890, חוק שתמך בו עוד בקונגרס.
בכך שהעניק קצבאות ליוצאי מלחמת האזרחים ללא קשר לגורם פציעותיהם, הפחית החוק את העודף התקציבי הבעייתי.
135 מיליון דולרים הוקדשו לקצבאות ליוצאי צבא, בעקבות פרשנות מקלה לחוק.
חקירה גילתה קצבאות שנלקחו שלא כדין.
הריסון פיטר את האחראים על כך ומינה אחרים, שגם הואשמו בשחיתות אולם זוכו בידי הרפובליקנים בקונגרס.
הריסון נאלץ לבטל את מינויו של ג'יימס קלרקסון לסגן שר הדואר, כיוון שקלרקסון דרש משרה מלאה בקבינט ועורר בעיות במחלקת הדואר עם פיטורין תכופים.
יחד עם מטבע יציב, מכסי מגן גבוהים היו נדבך מרכזי במדיניותו הכלכלית של הריסון.
הריסון ראה במכסים גבוהים מפתח לכלכלה יציבה והוגנת, מכיוון שטען שיגנו על משרות בייצור טובין מפני סחורות מיובאות וזולות.
נושא מכסי המגן היה חשוב עוד לפני מלחמת האזרחים והיה הנושא המרכזי בבחירות.
מכסי המגן הגבוהים יצרו עודף הכנסות בתקציב הממשלה, והיו שטענו שהדבר פוגע בעסקים ויש להוריד את המכסים.
הרפובליקנים העדיפו להוריד מיסים פנימיים ולהשתמש בעודף למטרות של פיתוח תשתיות פנימיות במדינה.
הניצחון בבחירות של 1888 נתפש בעיני הרפובליקנים כמנדט ציבורי להנהיג מכס נוסף, ולהתחיל בתוכנית חוקים שאפתנית.
הריסון לקח חלק פעיל בוויכוח על מכסי המגן וסעד עם כמה חברי קונגרס כדי שיתמכו בחוק החדש.
ויליאם מקינלי ונלסון אולדריץ' הגישו את "מיסוי מקינלי", הצעה שהעלתה את המכסים באופן חד וחסמה ענפים מסוימים לייבוא.
ג'יימס בליין לחץ על הריסון לרכך את המכסים, ולהוסיף סעיף שיאשר להריסון להפחית אותם בתמורה להפחתת מכסים על יצוא אמריקני בידי מדינות אחרות.
הריסון קיווה שסעיף כזה יאפשר הגדלת היצוא האמריקני.
המכס על סוכר מיובא בוטל, ומגדלי הסוכר המקומיים קיבלו שני סנט על כל פאונד שיצרו.
למרות זאת, המכס היה הגבוה ביותר בתולדות ארצות הברית, וההוצאה של העודף התקציבי הובילה לכינוי "קונגרס מיליארד הדולר" לקונגרס.
היכולת להפחית מכסים העניקה לנשיא כוח חריג במיוחד.
הריסון ניסה להגיע להסכמים רבים עם מדינות אירופאיות ומדינות באמריקה הלטינית כדי להרחיב את הסחר האמריקני.
חוקים נגד מונופול ומדיניות מוניטרית
חברי שתי המפלגות התנגדו לעליית כוחות המונופולים, והעבירו את חוק שרמן נגד מונופולים, של הסנאטור ג'ון שרמן, ברוב גדול.
הריסון חתם על החוק, שנתן לממשלה כוח חסר תקדים.
ממשל הריסון לא אכף את החוק יתר על המידה.
למחלקת המשפטים היה חסר כוח אדם להגשת תביעות כנגד מונופולים, והערפול שבחוק והפרשנות המצמצמת של השופטים מנעה ממנו להרחיב אותו.
אולם הממשלה כן הצליחה לפרק מונופול פחם בטנסי במהלך תקופתו של הריסון והצליחה להגיש מספר תביעות כנגד מונופולים.
אחת הסוגיות הכלכליות החשובות באותה תקופה הייתה הצמדת הדולר לזהב בלבד או לזהב ולכסף.
הרפובליקנים המערביים והדמוקרטים הדרומיים קראו להטבעה חופשית של כסף, ואילו צירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בתקן הזהב.
הכסף היה שווה פחות מסכום ההמרה שלו בזהב, ולכן חשבונות מקומיים שולמו בכסף, בעוד שמלווים בין לאומיים גבו חובות בזהב, שרוקנו את אספקת הזהב במדינה.
הדפלציה העולמית גרמה לכך שתקן הזהב הוביל להפחתת ההכנסה ללא הפחתת החובות, והוביל לדרישה מצד בעלי החוב לקרוא להטבעת כסף חופשית שתגרום לאינפלציה.
נושא המטבע לא היה חלק ממסע הבחירות, ונאמר שהריסון עצמו תמך בדו מתכתיות.
ויליאם וינדום, מזכיר האוצר, תמך בכסף חופשי.
הריסון הציע הטבעה חופשית של כסף לפי ערך השוק, אולם לא הצליח.
ביולי 1890, העביר הסנאטור ג'ון שרמן חוק שדרש רכישת כסף, אולם החוק רק הגביר את הידלדלות מאגרי הזהב, שנפתרה לאחר מכן בתקופתו של קליבלנד.
החוק פילג את המפלגה הרפובליקנית והוביל לעליית "רפובליקני הכסף", חברי הקונגרס מהמערב שדרשו הטבעת כסף חופשית ועברו לתמוך בדמוקרטים.
בניגוד לתיקון החמישה עשר לחוקת ארצות הברית, מנעו מדינות דרומיות רבות משחורים את זכותם להצביע.
התובע הכללי של הריסון, ויליאם מילר, ציווה לאכוף את זכויות ההצבעה בדרום.
אולם מושבעים לבנים לא הרשיעו או הגישו כתב אישום כנגד מפרי חוק.
הריסון היה משוכנע שהמדיניות ה"לבנה" של הרפובליקנים בניסיון למשוך לבנים דרומיים אל המפלגה נכשלה, וכי שלילת זכויות ההצבעה מהשחורים אינה מוסרית, לכן דרש פיקוח ממשלתי על הבחירות בדרום.
הרפובליקנים, בהנהגת הריסון וחבר הקונגרס הנרי קבוט לודג', ניסו להעביר חוק שיגן על זכויות האזרח של האוכלוסייה השחורה.
החוק דרש עונשים על הפרת זכויות האזרח.
הדרום טען שהחוק יאפשר לצבא לאכוף זכויות הצבעה, אף על פי שהחוק לא קבע קביעה כזאת.
הריסון תמך בחוק, שעבר בבית הנבחרים הרפובליקני, אולם לא עבר בסנאט כיוון שהרפובליקנים התמקדו בעיקר במכסי המגן.
בינואר 1891 שלושים וחמישה חברי סנאט תמכו בהשעיית החוק לעומת שלושים וארבעה מתנגדים.
החוק זכה גם להתנגדות בקרב מנהיגי המפלגה בערים שחששו למעמדם, והרפובליקנים היו מוכנים להקרבת החוק.
החוק היה הניסיון הממשלתי המשמעותי האחרון להגן על זכויות האזרח של השחורים עד לשנות השלושים.
עם כישלון החוק, העבירו מדינות הדרום את חוקי ג'ים קרו, ששללו באופן כמעט מוחלט את זכויות ההצבעה מהשחורים.
לאחר מכן נאם הריסון בפני הקונגרס וטען שהעבדים הובאו לארצות הברית בשרשראות ושעליהם לקבל זכות חופשית להצביע.
הוא פקפק בזכות המדינות להחליט מי יצביע, וטען שדבר זה לא חוקתי.
הוא תמך בהקמת בתי ספר מעורבים ובתיקון חוקתי שיאפשר שוויון גזעי.
עם סוף כהונת הקונגרס, העבירו הריסון והקונגרס הרפובליקני את החוקים המשמעותיים ביותר בתולדות ארצות הברית, אולם תוצאות בחירות אמצע הכהונה ב-1890 עצרו את יוזמותיהם.
בבחירות, השתלטו הדמוקרטים על בית הנבחרים וחיסלו את הרוב הרפובליקני.
הרפובליקנים איבדו כמעט מאה מושבים בבית הנבחרים.
לעומת זאת הם שמרו על הרוב שלהם בסנאט.
המפלגה הפופוליסטית התחזקה בקרב החקלאים בדרום ובמערב התיכון.
במרץ 1891 העבירו הקונגרס והריסון חוק שאפשר הקצאת קרקעות ציבוריות ליערות.
החקיקה נבעה מרצון דו מפלגתי להשתמש באדמות העודפות שעד אז שימשו למגורים או למסילות רכבת.
בתוך חודש מהעברת החוק, הקצה הריסון קרקע לשמורת הטבע הראשונה.
הוא הקצה 22 מיליון אקרים בכהונתו למטרות אלו.
הריסון היה גם הנשיא הראשון שהעניק הגנה ממשלתית לחורבה אינדיאנית פרה היסטורית.
במהלך כהונתו של הריסון, החל שבט הלקוטה, שהוגבל בעיקר לדרום דקוטה, תנועה רוחנית ודתית שנקראה "ריקוד הרוחות".
רבים בוושינגטון חשבו שמדובר בתחילתו של מרד, והצבא התערב.
התוצאה הייתה טבח המוני של נשים וילדים שנערך ב-29 בדצמבר 1890, וקבורתם בקבר המוני.
הריסון דרש חקירה שתיערך בצבא ועצר את המהומות, בפעם האחרונה שהאמריקנים נלחמו באינדיאנים.
הריסון דרש מהאינדיאנים להשתלב בחברה הלבנה, ולמרות הטבח, האמין שמדיניותו הייתה מוצלחת.
המדיניות הייתה ליברלית, אולם גרמה למכירת רוב אדמות האינדיאנים במחירים נמוכים לספקולנטים לבנים.
במהלך כהונתו של הריסון, חלו התפתחויות טכנולוגיות רבות; הריסון היה הנשיא הראשון שקולו הוקלט והוא אף התקין חשמל בבית הלבן, אם כי הוא ואשתו ישנו בדרך כלל עם אורות דולקים ולא נגעו במתגים, מחשש להתחשמלות.
במהלך תקופת כהונתו, דרש הריסון את הגברת כוחו של הצי.
הצי היה במשבר לאחר מלחמת האזרחים אולם החל ברפורמה ובהתרחבות במהלך כהונתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
כאשר הריסון נכנס לתפקידו היו בצי רק שתי ספינות מלחמה והוא דרש להגדיל את מספרן.
עמדתו זכתה לתמיכת הצי, בטענה שהצי יוכל להגן על הסחר האמריקני.
ב-1890, פרסם הקפטן אלפרד תייר מהן את ספרו "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה", וקרא להרחבת הצי.
הריסון תמך בכך, ומהן חזר לתפקידו כנשיא מכללת המלחמה של הצי.
מזכיר הצי של הריסון, בנג'מין טרייסי, החל בחידוש מהיר של הצי, ובתוך שנה אישר הקונגרס לבנות ארבע ספינות קרב.
עד 1898, בעזרת תאגידים, בנתה ארצות הברית עוד עשר ספינות קרב, שבע מתוכן החלו להיבנות בתקופתו.
הספינות המודרניות הפכו את ארצות הברית למעצמה ימית לגיטימית.
צבא ארצות הברית גם הוזנח מאז מלחמת האזרחים, למרות הקרבות מול האינדיאנים.
כאשר הריסון נכנס לתפקידו, היו 28,000 קצינים ומגויסים, ורוב ציודם היה נחות לעומת מקביליהם האירופאיים.
מזכיר המלחמה פרוקטור ביקש לבצע רפורמות, כולל הענקת חופשות שחרור ותפריט משופר, שהורידו את שיעורי העריקות.
הקצינים החלו להיות מקודמים לפי חילותיהם (חיל הרגלים או חיל הפרשים) ולא לפי הגדודים שלהם, ואלו שעמדו לקבל קידום נאלצו לעבור מבחנים.
בנוסף, מונה סגן מזכיר מלחמה.
הרפורמות של הריסון הקטינו בחצי את שיעורי העריקות, אך הצבא נותר באותו מצב עם תום כהונתו.
על שמו של הריסון נבנה 'פורט בנג'מין הריסון' באינדיאנה.
הריסון ומזכיר המדינה בליין לא היו ידידים טובים, אולם תמכו במדיניות חוץ אגרסיבית ושיתוף פעולה כלכלי.
בנוסף, שניהם דרשו את החלפת בריטניה ככוח הכלכלי השולט באמריקה הלטינית.
הריסון נאלץ להתמודד עם ענייני החוץ בעקבות מחלתו של בליין.
במהלך טיול ברחבי המדינה ב-1891, בסן פרנסיסקו, הכריז הריסון שהצי יגן על הספינות באוקיינוס ויעלה את יוקרת ארצות הברית ואת השפעתה.
ב-1889, התכנסה ועידת המדינות האמריקנית בוושינגטון.
הריסון רצה להגיע לאחידות מטבע ולהורדת מכסים עם המדינות.
הוועידה לא השיגה פריצת דרך משמעותית, בשל חשדנות הדדית.
היא כן הצליחה להקים מרכז מידע שהפך לארגון מדינות אמריקה.
בתגובה, ניסו הריסון ובליין לבצע איחוד מכסים עם מדינות אמריקה הלטינית, וחתמו איתם על כמה הסכמים.
הוא לא הצליח ליצור בסיס ימי בהאיטי.
ב-1889, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וגרמניה הסתכסכו על איי סמואה.
הסכסוך החל ב-1887 כשהגרמנים ניסו להשתלט על האי והנשיא קליבלנד שלח שלוש ספינות להגן על הממשלה.
הריסון שלח משלחת דו מפלגתית לברלין כדי לנסות ולפתור את המשבר, והגיע להסכם, שחילק את ההשפעה בסמואה, ב-1889. הריסון נקט קו תוקפני, בחר שליט מקומי וסירב לתת לגרמניה להתערב.
מזכיר המדינה בליין, שהיה חולה, לא היה מעורב.
חרם אירופאי על בשר חזיר
כמה מדינות אירופאיות הטילו חרם על בשר חזיר אמריקני מתוך חששות בריאותיים.
הריסון שלח השגריריו לדרוש את חידוש היצוא למדינות.
בנוסף העביר חוק לפיקוח על הבשר.
כמו כן, החרימה ארצות הברית סוכר מגרמניה, שנאלצה לוותר על החרם בספטמבר 1891, ואחריה גם דנמרק, צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
המשבר הבין לאומי הראשון של הריסון היה סכסוך על זכויות דיג עם קנדה, שדרשה זכויות דיג וציד כלבי ים באיים האלאוטיים, בניגוד לחוק.
הצי פשט על ספינות קנדיות והגיע להסכמים עם הבריטים, שכללו מתן פיצויים לארצות הברית.
השגריר האמריקני, שהיה ממוצא אירי, העניק מקלט לצ'יליאנים שברחו לאחר מלחמת האזרחים, כדי לפגוע בהשפעה הבריטית שם.
המתיחות בין צ'ילה וארצות הברית התגברה, והייתה מתוחה גם כך בשל העובדה שבליין בודד את צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
המשבר פרץ כשמלחים מספינת בולטימור עגנו בצ'ילה ובעקבות קטטה, שני מלחים נהרגו ואחרים נעצרו.
הקפטן טען שהמשטרה הצ'יליאנית תקפה אותם ללא סיבה, וכשבליין היה חולה, דרש הריסון פיצויים.
הצ'יליאנים התנגדו לכך וטענו שמדובר בעניין פלילי.
המתיחות התקרבה להכרזת מלחמה - הריסון איים בניתוק היחסים הדיפלומטיים אלא אם תקבל ארצות הברית התנצלות, וטען שהמצב דורש "אומץ פטריוטי גדול".
הריסון טען שעליו להגן על כל אדם מחוץ למדינה שמציג את הדגל.
בנוסף העלה את כוננות הצי.
משהחלים בליין ניסה לפייס את הצ'יליאנים אולם לא זכה לתמיכת הממשל.
לאחר מכן הצטרף אל התומכים בפיצוי ובהתנצלות מצד הצ'יליאנים, שנכנעו, והמלחמה נמנעה.
תאודור רוזוולט שיבח את הריסון על גישתו לעניין ועל מדיניות החוץ התקיפה שנקט בה.
ממלכת הוואי הייתה מקום אסטרטגי באוקיינוס השקט, וארצות הברית הגיעה להסכם מכסים עם המדינה ב-1875. דרך הוואי יכלה ארצות הברית להפיץ את השפעה המדינית והכלכלית על המזרח הרחוק בצדו השני של האוקיינוס השקט.
בימיו האחרונים בתפקיד, עסק הריסון הסיפוח הוואי.
לאחר הפיכה כנגד המלכה ליליואוקלאני, דרשה הממשלה החדשה סיפוח אמריקני.
הריסון תמך בכך ורצה לבנות בסיס ימי בפרל הארבור, אף על פי שלפני כן לא הביע עניין בסיפוח האי.
הקונסול האמריקני הכיר בממשלה החדשה ב-1 בפברואר 1893, והעביר את הדרישות לוושינגטון.
בחודש האחרון בתפקידו, חתם הממשל על הסכם ב-14 בפברואר והעביר אותו לסנאט באישור הריסון.
הסנאט לא פעל, וקליבלנד ביטל את ההסכם לאחר כניסתו לתפקיד.
כאשר הריסון נכנס לתפקידו, לא הצטרפו מדינות חדשות לאיחוד מזה עשור בגלל התנגדות הדמוקרטים לצירוף מדינות תומכות ברפובליקנים.
עם תחילת כהונתו, הסכים הקונגרס לצרף את דקוטה הצפונית ודרום דקוטה ב-2 בנובמבר 1889, את מונטנה ב-8 בנובמבר, ואת וושינגטון ב-11 בנובמבר.
בשנה הבאה, עוד מדינות הצטרפו- איידהו ב-3 ביולי ווויאומינג ב-10 ביולי.
הריסון הוא הנשיא שצירף הכי הרבה מדינות חדשות לאיחוד.
הריסון נכח בחגיגות מאה השנים להשבעתו של ג'ורג' וושינגטון בניו יורק סיטי ב-30 באפריל 1889. הוא טען שוושינגטון לימד את הציבור שחיפוש אחר הטובה העצמית לא משתלם.
משפחת הריסון טיילה הרבה, והריסון נאם ברוב המקומות שנסע אליהם - פילדלפיה, ניו אינגלנד, אינדיאנפוליס ושיקגו.
הנשיא הרשים מול קהל גדול.
הבולט מבין מסעותיו, חסרי התקדים לאותה תקופה, היה מסע ברכבת בן חמישה שבועות למערב באביב 1891. הריסון גם טייל כמה טיולים קצרים מחוץ לבירה - בעיקר לצורך ציד - לווירג'יניה ולמרילנד.
במהלך הקיץ של וושינגטון, התגורר הריסון במרילנד ובניו ג'רזי.
ביוני 1890 רכשו המנהל הכללי של הדואר ג'ון ואנאמייקר וחבריו מפילדלפיה בית חדש עבור הריסון ואשתו, קרולין.
רבים האמינו שהיה בכך משום שוחד.
הריסון טען שתמיד התכוון לרכוש את הבית, אולם הרגיש לא בנוח עם הנושא ושילם על הבית.
יריביו הפוליטיים ביקרו אותו על כך.
העודף הכלכלי נעלם והמצב הכלכלי החמיר לקראת בהלת 1893. הבחירות לקונגרס לא היו טובות לרפובליקנים למרות תמיכתו של הריסון, והוא איבד את תמיכת מפלגתו בגלל סירובו לבצע מינויים פוליטיים.
הריסון היה נחוש להיות שוב המועמד בבחירות לנשיאות ב-1892, למרות ההתנגדות כלפיו בתוך מפלגתו.
היה ברור שהריסון יזכה להתנגדות גדולה, ורבים דרשו שבליין יהיה המועמד לאחר שהתפטר מתפקיד מזכיר המדינה, אף על פי שהכריז בפברואר שלא יהיה מועמד.
הריסון נבחר בסיבוב הראשון בוועידה הלאומית, אולם זכה להתנגדות גדולה מצד ויליאם מקינלי ובליין.
בוועידה, הוחלף סגן הנשיא מורטון בשגריר וייטלו ריד.
הדמוקרטים בחרו שוב בקליבלנד, כמו ארבע שנים קודם לכן.
המכסים הגבוהים גרמו ליוקר גבוה כל כך, עד שבוחרים רבים תמכו בקליבלנד וברפורמה שהציע.
המערביים, שתמכו בעיקר ברפובליקנים, תמכו במפלגה הפופוליסטית של ג'יימס ווייבר, שתמכה בכסף חופשי, קצבאות נדיבות ליוצאי צבא ויום עבודה בן שמונה שעות.
גם השביתות בתעשיית הפלדה פגעו ברפובליקנים, על אף שהממשלה לא התערבה.
אשתו של הריסון, קרולין, מתה כשבועיים לפני הבחירות, ב-25 באוקטובר.
בתו, מרי הריסון מקי, מילאה את מקומה של הגברת הראשונה.
מחלתה ומותה של קרולין גרמה למסע הבחירות שקט במיוחד.
קליבלנד זכה ב-277 אלקטורים בבחירות לעומת 145 אלקטורים להריסון, וגם ב-46% מהקולות, כשהוא מנצח את הריסון בהפרש של 375,000 קולות.
היה זה הניצחון הברור ביותר בבחירות מזה עשרים שנה.
קליבלנד ניצח בארבע המדינות המתנדנדות: ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה, והפך גם לנשיא הראשון מאז מלחמת האזרחים שניצח בוויסקונסין ובאינדיאנה.
ווייבר השיג מיליון קולות ועשרים ושניים אלקטורים.
בבחירות לקונגרס, שמרו הדמוקרטים על השליטה בבית הנבחרים והשיגו רוב בסנאט.
הייתה זאת הפעם היחידה בין מלחמת האזרחים ו-1913 שהדמוקרטים שלטו בנשיאות ובקונגרס.
לאחר שעזב את תפקידו, ביקר הריסון בתערוכה הקולומביאנית בשיקגו ביוני 1893. לאחר מכן חזר לביתו באינדיאנפוליס.
הוא נבחר לעמית מסדר הנאמנים של ארצות הברית ב-1882, וב-3 במאי 1893, נבחר להנהיג את הסניף באוהיו.
במשך כמה חודשים ב-1894, גר בסן פרנסיסקו, בה הרצה באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1896, ניסו חבריו במפלגה לשכנע אותו לרוץ שוב לנשיאות, אולם הוא סירב.
הוא נסע ברחבי המדינה ותמך בויליאם מקינלי.
בין יולי 1895 למרץ 1901 שירת הריסון בחבר הנאמנים באוניברסיטת פרדו, ואולם הריסון, מעון, נקרא על שמו.
הוא כתב כמה כתבות על הממשלה ועל הנשיאות ב-1897. ב-1899 נכח בוועידת השלום בהאג.
ב-1896, נישא הריסון בגיל שישים ושתיים, למרי דימיק, אחייניתה האלמנה בת ה-37 ומזכירתה לשעבר של אשתו.
שני ילדיו, ראסל, בן ארבעים ואחת ומרי, בת שלושים ושמונה, לא נכחו בחתונה וסירבו להכיר בה.
לבנג'מין ולמרי הייתה ילדה אחת, אליזבת' הריסון ווקר (21 בפברואר 1897 – 26 בדצמבר 1955).
ב-1900, ייצג הריסון את ונצואלה בסכסוך הגבולות שלה עם הממלכה המאוחדת על גיאנה אסקיבה.
הריסון הגיש דו"ח באורך שמונה מאות עמודים ונסע לפריז לייצג את ונצואלה במשפט.
למרות הפסדו, טיעוניו המשפטיים זיכו אותו בכבוד עולמי.
הריסון חלה בשפעת בפברואר 1901. הוא הונשם באדי קיטור וחמצן, אולם מצבו החמיר.
הוא מת מדלקת ריאות בביתו באינדיאנפוליס ביום רביעי, 13 במרץ 1901, בגיל שישים ושבע.
הוא נטמן לצד אשתו הראשונה, קרוליין.
לאחר מותה ב-1948, נקברה אשתו השנייה מרי לידו.
הריסון היה ידוע בגלל יושרתו, ושעזב את הבית הלבן עדיין נחשב לנשיא ישר.
הרפובליקנים שלטו בקונגרס בתקופתו, בניגוד לנשיאים רפובליקניים רבים מתקופתו, והוא הצליח להעביר את המצע הרפובליקני שדרש הגבלת התאגידים, מכסים גבוהים, הגנה על זכויות האזרח, קצבאות נדיבות ליוצאי הצבא ופשרות בנוגע להצמדת הדולר.
ממשלו עדיין נחשב לממשל ישר מאוד.
האהדה להריסון גברה לאחר המשבר הכלכלי בתקופת קליבלנד.
מדיניות החוץ של הריסון היוותה תפנית מהמדיניות הבדלנית שקדמה לו.
הוא לא היסס להתעמת עם מעצמות אירופאיות על השפעתן ביבשת אמריקה.
מדיניותו זו השפיעה על תאודור רוזוולט.
הריסון סלל את הדרך לנשיאים המודרניים.
חקיקת חוק שרמן נחשבת למשמעותית ביותר, וכך גם הגנתו על זכויות האזרח.
חוק שרמן נחשב לחוק החשוב ביותר שהעביר, והגנתו על זכויות האזרח הייתה הניסיון האחרון להגן על זכויות השחורים עד לשנות השלושים.
הריסון הונצח על מספר בולים.
הראשון שבהם יצא ב-18 בנובמבר 1902. הריסון הונצח על שישה בולים, יותר מכל נשיא אחר, וגם על אגרות הבנק הלאומי בשווי חמישה דולרים.
ב-2012 יצא מטבע דולר עם תמונתו.
ב-1908, נחנך באינדיאנפוליס פסל שלו.
ב-1942 נקראה ספינה על שמו.
ב-1951, ביתו נפתח לציבור כספרייה וכמוזיאון.
תאודור רוזוולט הקדיש מוצב להריסון ב-1906, מוצב באזור אינדיאנפוליס, שפונה ב-1991 והפך לפארק לאומי על שמו.
נכון ל-2021, יש באתר שכונות מגורים ומסלול גולף.
להריסון יצא שם של אדם רשמי מאוד, וגם של אדם שפחד מחיידקים ולכן לבש כפפות כשלחץ ידיים.
דימוי זה הוביל לכינוי גנאי שהודבק לו והוא נקרא "השלגון האנושי".
בשנת 2012 הוטבע מטבע דולר אחד עם דיוקנו של הריסון.
בנג'מין ליבט (Benjamin Libet; 12 באפריל 1916 – 23 ביולי 2007) היה חוקר יהודי במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ומחלוצי המחקר בתחום התודעה.
רכש את השכלתו באוניברסיטת שיקגו, שם השלים לימודי דוקטורט בפיזיולוגיה ב-1939. בהמשך לימד וחקר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת סן פרנסיסקו, קליפורניה ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנות ה-70 היה ליבט מעורב במחקר הפעילות העצבית וסף התחושה.
מחקריו הראשוניים התמקדו בהגדרת הגירוי המינימלי הנדרש כדי לעורר תחושה מלאכותית של גירוי, זאת בהסתמך על שיטות פסיכופיזיות שגרתיות לאותה התקופה.
במהרה התפתחו מחקריו לכיוון חקר התודעה האנושית; ניסויו המפורסם ביותר הוא זה שפורסם ב-1983, שבו הוא מדגים כי פעילות חשמלית במוח (הוא אפיין פעילות אשר נקראת פוטנציאל מוכנות - readiness potential) מקדימים את התחושה המודעת של רצון לבצע מעשה כלשהו.
תוצאות אלו מרמזות כי פעילות עצבית בלתי-רצונית מקדימה ואף ייתכן ומהווה את הגורם לפעולה רצונית אשר בדיעבד נראתה לאדם המבצע אותה כאילו ביצע אותה באופן מודע.
בנג'מין זנדר , הוא מנצח, מורה, צ'לן, פסנתרן, מוזיקאי ומלחין אנגלי-אמריקאי יהודי, כמו כן הוא מרצה ומחבר בתחום טיפוח היצירתיות והמנהיגות, בין היתר לפי שיטת הפורום של לנדמרק.
בן רביעי בין ארבעת ילדיהם של הורים יהודים מברלין שנמלטו לאנגליה בגלל השלטון הנאצי בגרמניה.
אביו, ד"ר ולטר זנדר, היה עורך דין, מזרחן ומוזיקאי, צ'לן שאף הופיע פעם תחת שרביטו של המנצח ארתור ניקיש.
בנג'מין התחיל את צעדיו הראשונים במוזיקה בהדרכת אביו בתחום הנגינה בצ'לו ובהלחנה.
בנג'מין זנדר עסק בהלחנה מגיל תשע.
בילדותו הוזמן על ידי בנג'מין בריטן לאלדבורו במחוז סאפוק והיה לתלמידו.
כמו כן למד אצל איימוג'ן הולסט, בתו של המלחין גוסטב הולסט.
בגיל 12 התקבל כצ'לן לתזמורת הנוער הלאומית של בריטניה.
מגיל 13 למד מוזיקה בפנימית אטינגם, ואחר כך בבית הספר סנט פול בלונדון על מנת להמשיך בלימודי נגינה בצ'לו עם הרברט ויתרס.
מגיל 15 השתלם במשך חמש שנים באיטליה אצל הצ'לן הקטלאני גאספר קסדו.
לשם כך שהה שלוש שנים בפירנצה ובסיינה והשלים אחר כך לימודי הצ'לו באקדמיה הממלכתית למוזיקה של קלן בגרמניה, שם שימש כעוזר למורו.
פרט לכישוריו המוזיקליים, בנג'מין זנדר חונן גם בכישורי כתיבה והרצאה, סיים לימודי ספרות אנגלית בקולג' יוניברסיטי בלונדון ובעת לימודיו זכה בפרס לכתיבת מסה של האוניברסיטה.
בו זמנית נתן קונצרטים ורסיטלים כחבר ברביעית קינג-זנדר-אריאלי ולימד בבית הספר לילדים מחוננים במוזיקה של יהודי מנוחין.
בשנת 1965 זכה במלגה והשתלם בארצות הברית באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת הרוורד ועם לאונרד שור וארנסט אוסטר בניו יורק והתיישב לבסוף בבוסטון.
החל משנת 1967 מלמד נגינה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ומנצח על תזמורת הנוער הפילהרמונית של המקום.
במסגרת תפקידו ב-NEC ניהל תוכנית אמנותית משותפת למוסד זה ולפנימיה לאמנויות הבמה בנאטיק, מסצ'וסטס.
גם כן במסגרת מנהל זנדר כיתות אמן שבועיות באלם וולנט
- מה שנקראת תוכנית וולנט היל.
בעקבות קשיים פיזיים שהתעוררו אצלו ביכולת לנגן בצ'לו (לדבריו לא התפתחו באצבעותיו היבלות הנחוצות לכך) הפסיק את הקריירה שלו כצ'לן והקדיש את עצמו לאמנות הניצוח ולהוראה.
בשנות ה-70 ניצח זנדר על התזמורת הסימפונית האזרחית של בוסטון.
פוטר מתפקיד זה בגלל הרפרטואר ה"כבד" כביכול שבחר - סימפוניות של מאהלר וברוקנר, למשל.
במחאה, כל חברי התזמורת התפטרו והקימו יחד עם זנדר את התזמורת הפילהרמונית של בוסטון בשנת 1979.
מאז 1979 מכהן בנג'מין זנדר כמנצח של תזמורת זו כשברפרטואר שלה זנדר ממשיך לשים דגש מיוחד על המוזיקה הרומנטית המאוחרת ועל הסימפוניות של גוסטב מאהלר.
מצד שני שמר בנג'מין זנדר על קשר מיוחד עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון איתה הקליט בהצלחה רבה כמה סימפוניות של בטהובן ושל מאהלר.
את הקלטותיו מלווה בהסברים לקהל המאזינים.
זנדר מנצח גם על תזמורת הנוער הפילהרמונית של בוסטון, שאותה הוא הקים בשנת 2012.
בנג'מין זנדר הצטיין כמרצה מבוקש וכמורה בתחום טיפוח היצירתיות, הניהול והמנהיגות והרצה בין היתר, תוך כדי הדגמות בפסנתר, בפורום הכלכלי העולמי בדבוס, בפני עובדי IBM, NASA, חברת הנפט של, ועידת TED, בריטיש טלקום וכו'.
שיטותיו מקבלות השראה, בין היתר, מעקרונות "הפורום של לנדמרק" של ורנר ארהרד.
כתב ספר בתחומים הנ"ל - "אמנות האפשר", יחד עם אשתו השנייה, הפסיכותרפיסטית רוזמונד זנדר, שהתמחתה בטיפולים משפחתיים.
ספר זה תורגם לשבע עשרה שפות.
לבנג'מין זנדר יש שלושה ילדים - בת אחת מנישואיו הראשונים לפטרישיה
ובת ובן מנישואיו השניים (החל מ-1981) לרוזמונד סטון.
בני הזוג נפרדו בשנת 1986.
גם לאחיו מייקל ולוק יש כישורים מוזיקליים ועוסקים בנגינה בזמנם הפנוי.
בנג'מין הריסון החמישי היה מושל וירג'יניה ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הריסון נולד בווירג'יניה למשפחה אמידה.
סבו, רוברט קרטר, כיהן בשנת הולדתו כמושל המושבה.
הריסון למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו האקדמיים בוויליאמסבורג.
בין השנים 1749–1775 הוא כיהן בין השנים 1756–1758, ובשנית בין 1766–1776 הוא נבחר לנציג מחוז סארי ומחוז צ'ארלס סיטי (בהתאמה) בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנים 1774–1777 הוא נבחר לציר מטעם וירג'יניה בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
כיו"ר ועדת הבית הוא שהכריז רשמית על עצמאות הקולוניות האמריקאיות מהשלטון הבריטי.
כמושל וירג'יניה כיהן הריסון בין השנים 1782–1784. מחוז הריסון במערב וירג'יניה נקרא על שמו בשנת 1784, עוד בחייו.
הריסון נישא לאליזבת באסט ונולדו לו שבעה ילדים.
בנו הצעיר, ויליאם הנרי הריסון, כיהן כנשיא ארצות הברית.
גם נינו, בנג'מין הריסון, כיהן כנשיא.
בנג'מין מרשל ויילדמן-טוברינר הוא שחיין יהודי-אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008), אלוף עולם (מונטריאול 2005 ומלבורן 2007) ושותף לשיא העולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
אלוף עולם (מלבורן 2007) ואלוף ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי.
ויילדמן-טוברינר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
מגיל 12 החל להתאמן בהדרכת מתיו "ברטו" רוברטו.
הוא למד ושחה במשך 4 שנים באוניברסיטת סטנפורד ומשנת 2007 הוא בוגר הנדסת ביומכניקה.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 בוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
ב-15 במרץ 2007 קבע במשחה ל-50 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש של 18.87 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.88 שניות, לפני בן ארצו קאלן ג'ונס (21.94 שניות) וסטפן ניסטרנד משוודיה (21.97 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-4 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.80 שניות, לפני קאלן ג'ונס (21.82 שניות).
בדצמבר 2007, נפגע וילדמן-טוברינר בגיד החזה השמאלי, היה קרע בינו לבין עצם הזרוע.
לאחר הניתוח, חזר להתאמן, ועד מאי 2008 התאושש על מנת לחזור להתחרות שוב.
באולימפיאדת בייג'ינג הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר שבו השתתף בשלב המוקדמות וקבע ביחד עם חבריו שיא עולם חדש של 3:12.23 דקות.
הזמן שקבע בזינוק שליחים היה 48.03 שניות.
שיא זה החזיק מעמד יום אחד בלבד עד שנשבר על ידי חבריו לנבחרת בשלב הגמר 3:08.24 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.64 שניות.
ויילדמן-טוברינר לומד רפואה באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו.
סבו, מתיו טוברינר, כיהן במשך 20 שנה כשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה.
אדמירל סֶר בנג'מין הַלוֹוֶל קארוּ היה קצין בצי המלכותי הבריטי שהשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, במלחמות צרפת המהפכנית ובמלחמות הנפוליאוניות.
הלוול השתייך לקבוצה הנבחרת של קצינים ששירתה תחת פיקודו של אדמירל נלסון בקרב הנילוס וכונתה בפיו "Band of Brothers".
הוא נתפרסם גם כמי שהעניק לנלסון, עוד בחייו, את ארון המתים בו נקבר ב־1806 לאחר קרב טרפלגר.
מקום ושנת הולדתו של הלוול אינם ידועים בוודאות.
ככל הנראה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב־1 בינואר 1761. אביו, בנג'מין הלוול (1723–1799), קפטן לשעבר בצי המלכותי, היה ממונה על המכס.
אימו, מרי (בוילסטון) הלוול, הייתה בתו של תומאס בוילסטון ובת דודתה של סוזנה בוילסטון, אימו של ג'ון אדמס, הנשיא השני של ארצות הברית, וסבתו של ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי.
כשגברו הרגשות האנטי־בריטיים במושבות, נחשפה משפחת הלוול הלויאליסטית להתקפות של פטריוטים אמריקנים בשל עיסוקו של אב המשפחה.
באוגוסט 1765 בזז המון את ביתו של הלוול ברוֹקְסְבָּרִי, והמשפחה עברה אל שכונת ג'מייקה פְּלֵיין.
בספטמבר 1774 רדף המון זועם של 160 איש, רכובים על סוסים, אחר אביו.
משפחת הלוול עזבה את בוסטון במרס 1776, עם פרוץ מלחמת העצמאות, וכל רכושה הוחרם.
בני המשפחה שהו זמן מה בהליפקס, נובה סקוטיה, וביולי 1776 עזבו אל אנגליה.
הלוול התחנך באנגליה בבתי ספר פרטיים, והודות לקשרי אביו עם אדמירל הוּד הצטרף לצי המלכותי.
ב־31 באוגוסט 1781 הועלה הלוול הצעיר לדרגת לפטננט.
הקריירה הימית של בנג'מין הלוול השתרעה על פני מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמות צרפת המהפכנית ובמלחמות הנפוליאוניות, והוא נטל חלק בקרבות חשובים בכל אחת מהן.
ב־1782, בעודו לפטננט, השתתף בקרב סיינט קיטס ובקרב איי לה סנט.
הוא המשיך את שירותו הפעיל בצי גם לאחר המלחמה, וב־1791 הועלה לדרגת קומנדר (דרגה אחת נמוכה מזו של קפטן).
באוגוסט 1793, בתחילת מלחמת המהפכה הצרפתית, הועבר לאוניית־הקו "רוֹבָּסְט", 74 תותחים, והשתתף במצור על בַּסְטְיָה שבקורסיקה תחת פיקודו של לורד הוד.
שנה אחר כך, ב־1794, נטל חלק בהתנדבות בנחיתה בחוף ובכיבושה של קַלְבִי שבקורסיקה (הפעולה בה איבד נלסון את עינו).
הוא זכה לשבחים על חלקו בפעולה, וזמן מה אחר כך קיבל את הפיקוד על הפריגטה "לואסטוף".
ב־1795 נמסרה לפיקודו אה"מ "קוּרָאזֶ'ה", 74 תותחים, עימה השתתף בקרב יֶיר.
בדצמבר 1796, בעודה עוגנת במפרץ גיברלטר, ניתק כבל העוגן של "קוראז'ה" בסערה עזה, והיא נטרדה אל עבר סוללות תותחי החוף הספרדי.
הלוול לא היה באותה עת באונייה, כי נקרא להשתתף בבית דין ימי בחוף.
למרות הניסיונות להצילה נטרפה "קוראז'ה" בסופו של דבר ליד מוֹנְטֶה אָצ'ו, תוך אובדן של קרוב ל־500 מאנשי צוותה.
לאחר טביעת אונייתו התנדב הלוול לשרת באה"מ "ויקטורי", לחם בה בקרב סיינט וינסנט (14 בפברואר 1797) וזכה לשבחים מפי מפקדו אדמירל ג'ון גֶ'רְוויס על חלקו בניצחון.
זמן קצר אחר כך קיבל אונייה חדשה לפיקודו, את הפריגטה "לַייוְולִי", 32 תותחים, עימה לחם בקרב סנטה קרוז דה טנריף, פעולת הנחיתה בה איבד נלסון את זרועו.
הלוול ידוע גם כמי שהעניק לנלסון לאחר קרב הנילוס (אוגוסט 1798) את ארון המתים בו נקבר ב־1806. בקרב זה פיקד הלוול על אה"מ "סוויפטשור", 74 תותחים, שמילאה תפקיד עיקרי בהשמדתה של אוניית הדגל הצרפתית "ל'אוריין".
זמן מה לאחר הניצחון שלח אל נלסון ארון מתים, אותו ציווה להכין משברי תורנה של "ל'אוריין".
במכתב שצירף כתב הלוול לנלסון: "אדוני, הרשה לי להעניק לך ארון מתים העשוי מתורנה הראשי של ל'אוריין, כדי שעם סיום הקריירה הצבאית שלך בעולמנו תוכל להיקבר באחת ממזכרות ניצחונותיך.
מי ייתן ויום זה ירחק, חברך הנאמן, בנג'מין הלוול." מסופר כי המתנה נשאה חן בעיני נלסון, והוא שמר אותה דחוקה אל קיר הקבינה שלו, מאחורי הכיסא בו נהג לסעוד את ארוחותיו, ואף נטל אותה עמו אל אונייתו הבאה.
לאחר מותו בקרב טרפלגר (1805) נקבר נלסון בארונו של הלוול.
הלוול עצמו, שפיקד באותו זמן על אה"מ "טייגר", החמיץ את קרב טרפלגר.
יחד עם חמש אוניות נוספות נשלח אל גיברלטר כדי להצטייד במים וללוות אוניות סוחר.
אונייתו הקודמת, "סוויפטשור", לחמה דווקא בצד הצרפתי.
עוד ב־1801 נפלה עם כל אנשי צוותה, ובהם הלוול, בשבי הצרפתים לאחר קרב עם שייטת בת חמש אוניות מלחמה.
עם שובו לאנגליה, לאחר תקופת קצרה בשבי, הועמד הלוול למשפט צבאי, אך לא נמצא כל דופי בהתנהלותו ובאופן מילוי תפקידו.
הלוול הוסיף לשרת בצי לאחר מות נלסון.
הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל של הצבע הכחול ב-1 באוגוסט 1811; סגן אדמירל של הצבע הלבן ב-1812; אדמירל משנה של הצבע הכחול ב-12 באוגוסט 1819; אדמירל משנה של הצבע הלבן ב-19 ביולי 1821; ואדמירל של הצבע הכחול ב-1830.
הלוול קיבל תואר "אביר מסדר סן פרדיננדו וההצטיינות" (Reale ordine di San Ferdinando e del merito) מפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על חלקו במצור על קורסיקה, אות כבוד שהוענק גם לנלסון.
עם התארים הנוספים שקיבל במהלך חייו נמנים: "קולונל של הנחתים המלכותיים" (31 ביולי 1810), "אביר מפקד של מסדר האמבט" (2 בינואר 1815) ו"אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט" (6 ביוני 1831).
ב-1828 ירש הלוול מבת דודתו את נחלותיה של משפחת קארו מבדינגטון, סארי.
על פי תנאי צוואתה הוא אימץ את שם משפחת קארו ואת סמלה, ונודע מאז בשם אדמירל סר בנג'מין הלוול קארו.
קפטן בנג'מין לאפייט סיסקו הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע כפרוטגוניסט בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
בנג'מין (או בקיצור: בן) נולד בשנת 2332 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הוא בנו של ג'וזף סיסקו, השף והבעלים של המסעדה "Sisko's Creole Kitchen", או בקיצור: "Sisko's".
אימו הביולוגית הייתה אישה אנושית בשם שרה, אך היא, למעשה, נשלטה על ידי אחת מהנביאים הבאג'ורנים (חייזרים אשר חיים בתוך חור התולעת הסמוך לכוכב הלכת באג'ור), אשר תמרנה אותה להינשא לג'וזף וללדת בן.
שרה וג'וזף היו נשואים באושר, עד אשר יום אחד, יומיים לאחר יום הולדתו הראשון של בן, היא נעלמה בפתאומיות, כתוצאה מעזיבת החייזר ששלט בה את גופה.
היא מתה כתוצאה מתאונה מספר שנים לאחר מכן.
ג'וזף, בסופו של דבר, התחתן עם אישה אחרת, אשר גידלה את בנג'מין כבנה-שלה.
בן לא היה מודע לאירועים אלו עד בגרותו, כחלוף זמן מה מאז מפגשו הראשון עם נביאי הבאג'ורנים.
לבן יש אחות, בשם ג'ודית, ולפחות שני אחים.
סיסקו החל את לימודיו באקדמיה של צי הכוכבים בשנת 2350. במהלך שנת הלימודים השנייה שלו הוא נשלח למשימת שטח, אל תחנת החלל סטארבייס 137. זמן קצר לאחר סיום לימודיו הוא פגש בג'ניפר, על חוף ים הסמוך לעיירה בבילון, ניו יורק.
השניים נישאו, ונולד להם בן בשם ג'ייק.
כקצין עולה בצי הכוכבים, המטפס בסולם הדרגות, סיסקו נלקח תחת חסותו של קורזון דקס, טריל מאוחד אשר שימש כשגריר הפדרציה לאימפריה הקלינגונית, כאשר השניים שירתו יחדיו על ספינת החלל Livingston, בתחילת הקריירה של סיסקו.
הטבע הסימביוטי של הטריל המאוחד הופך להיבט משמעותי במערכות היחסים המאוחרות בחייו של סיסקו כמפקד חלל עמוק 9, בכך שלאחר מות קורזון הוא מפקד על שתי פונדקאיות אחרות של הסימביונט דקס: על קצינת המדע ג'דזיה דקס ועל היועצת אזרי דקס.
סיסקו שירת על סיפון ספינת החלל Okinawa תחת פיקודו של קפטן לייטון, אשר ראה פוטנציאל בקצין הצעיר שתחת פיקודו.
לייטון קידם אותו לדרגת לוטננט-קומנדר והפך אותו לסגנו.
במהלך שירותו עם ליטון השניים לחמו יחד במלחמת הפדרציה נגד הזנקת'י.
סיסקו הועבר לשרת על ספינת החלל Saratoga כקצין הראשון.
בתחילת שנת 2367, הסרטוגה הייתה אחת מתוך 40 ספינות חלל של צי הכוכבים, שהיו מעורבות בקרב "וולף 359" נגד הבורג.
בניסיון לצבור ידע על מערכות ההגנה של צי הכוכבים, הבורג הטמיעו לתוכם את קפטן האנטרפרייז NCC-1701-D ז'אן לוק פיקארד, שינו את שמו ללוקוטוס, ונתנו לו כוח פיקודי על ספינות הבורג.
בקרב שהתפתח ב-"וולף 359" נהרסו 39 חלליות, וכ-10,000 בני-אדם נהרגו, בהם אשתו של סיסקו, ג'ניפר.
עובדת מעורבותו של פיקארד במלחמה נגד הפדרציה, ובעקיפין גם במות אשתו של סיסקו ניכרת במתח ביניהם במפגשם על חלל עמוק 9 בתחילת פיקודו של סיסקו על התחנה.
לאחר הקרב בוולף 359, סיסקו לקח על עצמו את תפקיד מפקד מספנות צי הכוכבים "Utopia Planitia" שעל מאדים.
במסגרת תפקיד זה פיקח על ייצור ספינות חלל, לרבות פיתוח של דגמי ספינות חלל חדשות - בהן הדיפאיינט, אשר נוצרה במיוחד על מנת להתמודד עם איום הבורג.
סיסקו קודם לדרגת קפטן בפרק סיום עונה 3, "The Adversary", זמן כוכבים ("Stardate") מס' 48959.
בשנת 2369 סיסקו מוצב בגזרת כוכב הלכת באג'ור, ומקבל פיקוד על תחנת החלל חלל עמוק 9, על מנת לסייע לעם הבאג'ורני להתאושש מהכיבוש הקרדאסי אשר נגמר לאחרונה, ולהוביל אותם לכיוון האפשרות להצטרף כחברים אל פדרציית הכוכבים המאוחדת.
סיסקו ובנו ג'ייק עוברים, בחוסר רצון, להתגורר בתחנה.
כשהוא מכיר בכך כי התחנה, במצבה הרעוע דאז, איננה הסביבה האידיאלית לגדל ילד, סיסקו שוקל להשתחרר משירותו.
יתר על כך, סיסקו חש שלא בנוח מנוכחותו של ז'אן לוק פיקארד, אשר מתדרך אותו בנוגע למשימתו.
סיסקו ממשיך לנטור טינה לפיקארד, על חלקו במותה של אשתו.
עם ביקורו הראשון של סיסקו על כוכב הלכת באג'ור, קאי אופקה, המנהיגה הרוחנית של הבאג'ורנים, מבשרת לו כי הוא "השליח של הנביאים" ונותנת לו אחת מ"דמעות הנביאים" - כדור נבואה בעל זוהר מסתורי, אשר כביכול הגיע מהנביאים של באג'ור.
לאחר חקירת הכדור, וכן תופעות שמיימיות במערכת הכוכבים הסמוכה, קצינת המדע ג'דזיה דקס מוצאת באזור פעילות חללית חריגה, בחגורת הכוכבים "דנוריוס" הסמוכה.
כאשר סיסקו ודקס טסים לשם, הם מגלים את מה שמסתבר להיות חור התולעת היציב הראשון הידוע, אשר קצהו השני נמצא ברביע גמא (מרחק שניתן לעבור בטיסה במשך כ-70 שנה).
במהלך נסיעתם חזרה דרך חור התולעת, סיסקו ודקס פוגשים את החייזרים המסתוריים אשר חיים בתוכו.
על פי אמונת הדת הרוחנית של באג'ור, חור התולעת והחייזרים שבתוכו הם "המקדש השמיימי" ו"הנביאים" שלהם, בהתאמה.
סיסקו מגלה כי חייזרים אלו מתקיימים מחוץ לזמן הליניארי.
המפגש הראשון שלו איתם הוא מסורבל וקשה להבנה לשני הצדדים, אך הוא מסייע לסיסקו להכיר בכך שהוא מעולם לא הרשה לעצמו להתגבר על הצער והמרירות שחש כתוצאה מאובדן אשתו, כמו גם על הכעס שלו כלפי פיקארד.
לאחר שהוא חוזר מחור התולעת, סיסקו מאמץ את ההזמנות להתקדם ולפקד על חלל עמוק 9, ומאמץ גישה פחות עוינת כלפי פיקארד, בטרם צאתו.
לאחר שחלל עמוק 9 מועברת אל פתח חור התולעת, על מנת לחזק את התביעה הבאג'ורנית לריבונות עליו, היא הופכת למרכז חדש של פעילות מדעית, מסחרית ופוליטית.
סיסקו, בתחילה, מתנגש עם מייג'ור קירה: קצינה צעירה שפעלה רבות במחתרת הבאג'ורנית נגד הקרדאסים, ונשלחה על ידי ממשלתה לשמש נציגה בדרג הפיקודי על התחנה.
ביותר מהזדמנות אחת, מוצא סיסקו שעליו להרגיע ולרסן אותה, בשל מזגה החם.
עם זאת, ככל שחולף הזמן, השניים מפתחים כבוד רב ואמון זה בזה.
מערכת היחסים שלהם מגיעה לשיא חדש של אי-נוחות אישית, כאשר סיסקו נפצע במהלך קרב נגד הדומיניון, וקירה, תוך כדי שהיא מטפלת בו, מספרת לו סיפור ומתפללת לנביאים, תוך כדי.
ברגע זה, קירה מבינה כי הסיבה שסיסקו שמר איתה על ריחוק מקצועי היא בגלל תפקידו כשליח הנביאים.
בעקבות אירוע זה, היחסים ביניהם מתרככים.
הצבתו של סיסקו על חלל עמוק 9 הביאה אותו להתאחד עם חבר ותיק בצורה חדשה.
ג'דזיה, טריל ממין נקבה, והפונדקאית הנוכחית של דקס, שובצה לתפקיד קצינת המדע הראשית של התחנה.
הסימביונט דקס היה, קודם לכן, מחובר אל הפונדקאי קורזון: דיפלומט בשליחות הפדרציה אשר היה חבר ותיק ומנטור לסיסקו בתחילת הקריירה שלו.
לפיכך, סיסקו מכנה את ג'דזיה בכינוי החיבה "זקן" ("old man"), כפי שהיה נוהג לכנות את קורזון.
לעיתים, סיסקו פונה אל דקס לעצה, ולהפך - היא אף פונה אליו לפעמים.
כאשר הסימביונט דקס עובר לפונדקאי חדש עקב מותה של ג'דזיה, סיסקו משמש מנטור עבור הפונדקאית החדשה - אזרי.
אזרי הייתה קצינה צעירה וחסרת ניסיון, אשר נאלצה להתחבר לסימביונט דקס בלית ברירה, כאשר מצב בריאותו התדרדר כשהיה בדרכו אל כוכב הבית של הטריל.
סימביונט טרילי לא יכול לשרוד זמן רב בלי פונדקאי, ולכן לאחר מות ג'דזיה הוא מוטס אל כוכב הלכת של הטריל כדי להתחבר לפונדקאי חדש.
אזרי לא הייתה מוכנה להתחבר, ומעולם אף לא רצתה בכך, כך שההטמעה של דקס לתוכה היה קשה בשבילה.
סיסקו פוגש את אזרי בפעם הראשונה בזמן שהוא עדיין נמצא על כדור הארץ, בחופשה פרטית.
אזרי מצטרפת אל בני משפחת סיסקו בחיפושם אחר כדור נבואה באג'ורני.
בפגישתו עם אזרי, סיסקו מבטיח לעזור לה במעבר אל המציאות החדשה של מצבה, וסיסקו מוצא נחמה בכך שחברו הטוב חוזר אליו, גם אם בעקיפין.
לאחר אירועים אלו, סיסקו חוזר לתפקידו על חלל עמוק 9, ואזרי מוצבת על התחנה כיועצת.
גילוי "המקדש השמיימי" (חור התולעת), וההתגלויות התכופות וחסרות התקדים של החייזרים לסיסקו, מקבעים במוחם של קאי אופקה, ושל באג'ורנים רבים אחרים, את הרעיון כי סיסקו הוא שליחם של הנביאים (החייזרים החיים בתוך חור התולעת), תואר ובו אחריות ומחויבויות - הגורמות לסיסקו, בתחילה, להסתייג מהתפקיד.
עם זאת סיסקו נפתח, ולבסוף - מאמץ את ייעודו ואת תפקידו בנבואות הבאג'ורנים.
נקודת מפנה בתפקידו של סיסקו באה כאשר הפדרציה נתקלת בדומינון הנמצא ברביע גמא, ופורצת מלחמת הפדרציה-דומיניון.
מפרוץ המלחמה לסיסקו ולצוותו תפקיד חשוב בשמירה על ביטחון הפדרציה ורביע אלפא כולו, והם פעמים רבות נמצאים בסיטואציות בהן מיליונים רבים של חיים נמצאים באחריותיהם.
בין הדוגמאות לכך: פגישתו עם מפקדו לשעבר, אדמירל לייטון, אשר זומם להפיל את ממשלת הפדרציה ולכונן משטר צבאי במקום.
לייטון מזייף בדיקת דם, ומפליל את סיסקו - הוא טוען שהוא משתנה וכולא אותו.
בעזרתו של אודו, סיסקו מצליח להימלט מהכלא ולסכל את מזימותיו של לייטון.
במקרה אחר, במהלך פלישת הקלינגונים לקרדאסיה, לסיסקו יש תפקיד קריטי בחשיפת משתנה אשר מתחזה למפקד בכיר בצבא, מרטוק.
מעלליהם ממשיכים במהלך הפלישה של הדומיניון אל רביע אלפא, ובסופו של דבר - הוא מקודם לעמוד לצידו של סגן-אדמירל ויליאם רוס, על מנת לעזור לתכנן את פעולות הפדרציה נגד הדומיניון ובני בריתם - הקרדאסים והברין.
לעיתים, תרומותיו של סיסקו למאמץ המלחמתי נעשות בחשאי, כמו עבודתו עם גארק, שנועדה להכניס את הרומולאנים אל תוך המלחמה נגד הדומיניון.
סיסקו מגשים את התפקיד שהנביאים ייעדו לו בפרק סיום הסדרה "What You Leave Behind", כאשר הוא מתעמת עם דוקאט, הנמצא תחת השפעת הקוסט אמוג'אן - אלי שקר שמטרתם להרוס את הגלקסיה.
השניים נלחמים זה בזה, ודוקאט נראה שמנצח, אולם במאמץ אחרון, סיסקו קופץ אל עבר דוקאט, ומשליך את שניהם אל תוך התהום הלוהטת של מערות האש של באג'ור.
סיסקו עצמו נמשך אל מימד הקיום של הנביאים, על מנת להמשיך ולחיות איתם וללמוד מהם.
סיסקו נפרד מקסידי ייטס, אשתו ההרה, ומודיע לה כי אף על פי שאיננו יודע מתי הוא יוכל לחזור אליה - בסופו של דבר הוא יחזור.
סיסקו היה נשוי לג'ניפר, אם־בנו ג'ייק.
בפרק הבכורה של הסדרה "Emissary", סיסקו מטפח כעס ותיעוב עמוק כלפי ז'אן לוק פיקארד, בשל העובדה שהיה זה פיקארד, כלוקוטוס, שהוביל את המתקפה של הבורג נגד הפדרציה בקרב "וולף 359", בו סיסקו איבד את אשתו.
על מנת לטפל בג'ייק כהורה יחיד, סיסקו החליט להשהות את הקריירה שלו בצי הכוכבים, ולקח על עצמו תפקיד די זניח - מפקד מספנות צי הכוכבים "Utopia Planitia" שעל מאדים.
סיסקו נשאר אלמן והורה יחיד במשך שנים רבות.
בסופו של דבר, סיסקו מסכים לקבל הצבה כמפקד תחנת החלל חלל עמוק 9, אשר נמצאת במסלול היקפי סביב כוכב הלכת באג'ור, שם פוגש בקפטן ספינת משא אזרחית בשם קסידי ייטס, אשר איתה, בסופו של דבר, הוא מתחתן ומביא ילד לעולם.
סיסקו אוהב בייסבול, ספורט שכמעט ואיננו קיים במאה ה-24, המתקיים כמעט אך ורק באמצעות קבוצות קטנות של חובבים.
הוא מחזיק כדור בייסבול על השולחן במשרדו, אשר ניתן לו על ידי חייזר אשר התחזה לדמותו של באק בוקאיי, שחקן הבייסבול האהוב על סיסקו.
לעיתים קרובות, סיסקו מרים את הכדור ומסובב אותו סביב עצמו, כאשר הוא שקוע במחשבות.
כאשר הדומיניון משתלט על חלל עמוק 9, ואנשי הפדרציה נסוגים, הוא משאיר מאחור את הכדור על השולחן במשרדו, כהודעה כי בכוונתו לחזור (ניתן לראות זאת הן בטרילוגית הפרקים "Homecoming", "The Circle" ו-"The Siege" בתחילת עונה 2, וכן בפרק הסיום של עונה 5 - "Call To Arms").
לאחר מותה של ג'דזיה, בפרק "Tears of the Prophets", סיסקו עוזב את התחנה וחוזר לכדור הארץ, תוך שהוא לוקח את כדור הבייסבול איתו, ובכך גורם למייג'ור קירה לחשוש שהוא לא מתכוון לחזור.
כמו אביו, ג'וזף סיסקו, הבעלים של מסעדה המתמחה באוכל קריאולי בניו אורלינס, גם סיסקו נהנה מבישול.
כמו כן, ידוע לכל כי קפטן סיסקו מעוניין להפוך לאדמירל, והוא מצהיר על כוונתו זו בפני אדמירל רוס, כאשר הוא מוצב זמנית בתחנת חלל, כשלישו של רוס.
דמותו של בנג'מין סיסקו מזוהה, ביקום של "מסע בין כוכבים", עם שתי דמויות בדיוניות אחרות: גבריאל בל ובני ראסל.
בעקבות מסע בזמן, המתואר בפרק הכפול "Past Tense", סיסקו מוצא את עצמו על כדור הארץ בתחילת המאה ה-21. שלא במתכוון, נוכחותו גורמת למותו של גבריאל בל, דמות שעתידה להיות חשובה באמריקה של אותה תקופה.
סיסקו לוקח על עצמו את זהותו של בל, על מנת לתפוס את מקומו ולשמר על ציר הזמן.
סיסקו יוזם את מה שייקרא בעתיד "מהומות בל", אשר סייעו לשנות את מהלך ההיסטוריה האנושית.
אף על פי שסיסקו מצליח בהגשמת המטרה שלו - להגיש את יעודו של בל ולשמור על ציר הזמן - בתמונות היסטוריות של המאה ה-24, נראות פניו של בנג'מין סיסקו.
בפרק "Far Beyond the Stars", סיסקו שוקל להשתחרר משירותו, לאחר שהוא מאבד חבר ותיק במלחמת הדומיניון.
הנביאים מתערבים, וגורמים לסיסקו לחיות, בקצרה, את חייו של בני ראסל: סופר מדע בדיוני שחור בשנות ה-50 באמריקה.
בני עובד במשרד בו מספר סופרים המאגדים בכל חודש את סיפוריהם לקובץ, אך הוא נתקל שוב ושוב בגילויי גזענות מטעם המוציא לאור שלו.
בני כותב סיפור מדע בדיוני קצר, בשם "חלל עמוק 9", אשר מתרחש ביקום בו אין דעות קדומות או צרות אופקים.
המו"ל שלו מסרב לפרסם את הסיפור, מאחר שדמות הגיבור - מפקד תחנת החלל - היא אדם שחור.
עוול זה, בסופו של דבר, מביא את בני לכדי מצב של טירוף.
זמן קצר לאחר מכן, הוא מוצא את עצמו בחזרה כסיסקו, במאה ה-24, בהבינו את מקומו על התחנה, מעלה שאלות בדבר טבעה של המציאות.
מאוחר יותר, בפרק "Shadows and Symbols", סיסקו חווה סדרה של פלאשבקים אל תוך חוויות מחייו של בני ראסל - שכעת מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, אובססיבי לכתוב על הקיר סיפור קצר - המתאר באופן סינכרוני את עלילת הפרק "Shadows and Symbols".
בראיון שהעניק בשנת 2006 אירה סטיבן בהר, ממפיקי "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", אמר בהר כי שקל להפוך את הסדרה כולה ליצירה שנכתבה על ידי דמותו של בני ראסל.