tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2002 יצא לאקרנים סרט ביוגרפי על אודות חייה, "פרידה".
בשנת 2017 עלתה בתיאטרון "הבימה" הצגה בשם "פרידה", המגוללת את סיפור חייה.
פְרִידְיֶיש קארינְתי או פרִיגֶ'שׁ קארינתי (בהונגרית: Karinthy Frigyes) (בודפשט, 25 ביוני 1887 – שיופוק, 29 באוגוסט 1938) היה סאטיריקן, סופר, משורר, כתב, מחזאי ומתרגם הונגרי-יהודי זוכה פרס באומגרטן (1935).
שמו המקורי של אביו היה קוהן (Kohn) הגרסה הגרמנית-הונגרית לכהן.
אחד מבניו היה הסופר פרנץ קארינתי ונכדו היה מארטון קארינתי במאי תיאטרון וסופר.
קארינתי פרץ לעולם הספרות ההונגרית בגיל 25, ב־1912 עם קובץ השירה והפרוזה כך אתם כותבים (הונגרית: Így írtok ti).
הייחוד שבספר היה מה שכינה קארינתי "קריקטורה ספרותית" - לכאורה היה זה קובץ של כתבים מגדולי הספרות ההונגרית, אך בעצם היה זה אוסף של פארודיות מבריקות עליהם ועל סגנונות כתיבתם.
הספר הפך פופולרי מאוד באופן כמעט מיידי והקנה לקארינתי פרסום רב.
קרינתי היה מכותבי כתב העת הספרותי החשוב היותר במחצית הראשונה של המאה ה-20 בהונגריה, "ניוגט" ("מערב"), בעריכתו הראשית של מבקר הספרות הנודע הוגו איגנוטוש.
קארינתי ידוע גם בזכות האזכור הספרותי הראשון לרעיון שש דרגות ההפרדה.
בספרו ה־46, "הכול שונה" (הונגרית: Minden másképp van), שהיה קובץ של 52 סיפורים קצרים, הציג הסיפור "שרשראות" (הונגרית: Láncszemek) את הרעיון שניתן ליצור קשר בין כל שני אנשים בעולם בעזרת שרשרת קצרה של מתווכים, חמישה במקרה הזה.
קארינתי נחשב לאחד הסופרים ההונגרים הפופולריים והמקוריים ביותר של המאה ה־20.
אביו, יוז'ף קארינתי (1846–1921), היה פקיד וחבר מייסד של האיגוד ההונגרי לפילוסופיה.
שם המשפחה שלו היה במקור "כהן" (Kohn) אולם בשנת 1874 כמנהגם של יהודים הונגרים רבים, שינה אותו לשם הונגרי – קארינתי.
ב-3 בינואר 1887 יחד עם אשתו, קרולינה לבית אנגל (1850–1895) וארבע בנותיהם הראשונות, אלזה, עדה, גיזי ואמיליה, התנצר לפי הדת הנוצרית הלותרנית או אוונגלית.
הכומר שהטביל אותם לנצרות היה הפסטור שנדור דולשאל, של בבודפשט.
בהמשך הוטבלו גם הילדים שנולדו אחר כך: מרישקה, מריה קטלין, פרידייש ויוז'ף.
אחרי שנת 1895, שבה מתה האם בגיל 45, גידל האב לבד את ששת הילדים שנשארו בחיים.
קארינתי למד בגימנסיה הריאלית שברחוב מארקו, לימים הגימנסיה ע"ש דניאל ברז'ני.
הוא החל לכתוב ספרות החל מגיל 11. בשנים 1898–1900 כתב מחזות קצרים, סיפורי הרפתקאות ומעשיות בחרוזים.
מכיוון שנכשל בלימודים בבית הספר, אביו שרף כאלף שירים שכתב.
בגיל 15 פרסם קארינתי בפיליטון בהוצאת Magyar Képes Világ (העולם המאויר ההונגרי) את הרומן שלו הראשון - "מסע ירח דבש דרך מרכז כדור הארץ"
בשנת 1905 סיים קארינתי את בחינות הבגרות.
בהמשך נכח בקורסים באוניברסיטה בתחומי הפיזיקה, מתמטיקה, פילוסופיה וכירורגיה, אך מבלי לסיים תואר אקדמי כלשהו.
יחד עם זאת כל חייו נשאר מתעניין במדעים ושבוי בקסמם.
בשנת 1906 עבד בעיתון = העיתון.
באותה תקופה התחילה ידידותו המפורסמת עם הסופר דז'ה קוסטולאני.
בשנים הבאות פרסם בעיתונות ההונגרית סיפורים, רומנים, פרודיות והומורסקות.
הפך לפופולרי במיוחד בשנת 1912 הודות לקובץ Így írtok ti ("כך אתם כותבים") שכלל פרודיות לפי סופרים הונגרים רבים מזרם "המערב" שאליו השתייך גם הוא.
הוא הוסיף לקובץ זה פרודיות נוספות בשנים הבאות.
בין ספריו המוקדמים ניתן לציין גם את !Tanár úr, kérem (סליחה, המורה!), קובץ סיפורים קצרים המוקדש להווי בית הספר.
קארינתי היה, בין השאר, מעריץ של ה.ג'.
וולס השפיע על ספרי המדע הבדיוני שכתב.
הוא תרגם להונגרית את ספריו "The Country of the Blind" (ארץ העיוורים) ו- "The Sea Lady (גבירת הים).
עם הספרים שתרגם נמנה גם "פו הדוב" מאת א.
מילן שהפך בהונגריה לספר פולחן.
בעקבות ג'ונתן סוויפט כתב קארינתי את Utazás Faremidóba ("המסע לפה-רה-מי-דו", 1916) ואת "קפילריה" (1921, Capillaria), רומנים על מסעותיו החמישי והשישי של גוליבר.
ב-1929 חיבר את הנובלה "שרשראות" Láncszemek הציג את רעיון שש דרגות ההפרדה שהתפרסם מאוחר יותר והעסיק חוקרים רבים בתחום הפסיכולוגיה והרישות החברתי.
החל משנת 1932 כיהן קארינתי כיושב ראש האיגוד ההונגרי לאספרנטו.
בשנת 1936 עבר ניתוח כריתת גידול המוח בקליניקה של בסטוקהולם.
על פרשת גידול המוח וטיפולו כתב רומן אוטוביוגרפי Utazás a koponyám körül ("מסע מסביב לראשי").
הוא נפטר שנתיים אחר כך, בשנת 1936 בעת חופשה באגם בלטון.
הובא לקבורה בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
ב-17 בספטמבר 1914 התחתן ברובע יוז'פווארוש עם השחקנית אתל יודיק, שנפטרה כעבור 4 שנים, ב-1918 במגפת השפעת הספרדית.
בנם, גאבור קארינתי, היה לימים משורר.
ב-1920 נשא קארינתי לאישה את ארנקה בהם, לימים פסיכואנליטיקאית, אך נישואיהם הסוערים לא עלו יפה ונפרדו.
מנישואים אלה נולד בנו השני, הסופר פרנץ קארינתי.
ארנקה בהם נספתה באושוויץ ב-1944.
אחותו אדל יוסטינה קארינתי הייתה ציירת ונשואה לצייר ההונגרי-יהודי ויקטור ארדאי.
1932 - יושב ראש האיגוד ההונגרי לאספרנטו
1935 - פרס באומגרטן לספרות
פרידוט הוא שמה של אבן חן, סוג של פורסטריט, מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
נוסחת המבנה של הפרידוט היא Fe,Mg)2SiO4) כאשר אחוז המגנזיום גבוה מאחוז הברזל.
מקור שם אבן החן הגיע כנראה מערבית - "פארידת" שפרושו "אבן חן" או מהמילה הצרפתית "פריטו" (peritot), כלומר "בלתי ברור".
תקופה מסוימת אף שווק הפרידוט תחת השם "כריזוליט" (מיוונית, "אבן זהובה") אלא ששם זה ניתן גם לאבני חן נוספות כדוגמת הכריזובריל הצהוב והשימוש בשם זה הופסק.
הפרידוט היא אחת מאבני החן בהן נעשה שימוש בתקופה העתיקה ומשערים כי החלו לכרות אותה כבר לפני 4000 שנה.
המקור העיקרי ממנו כרו את האבן מהתקופה העתיקה ועד מלחמת העולם הראשונה הוא קבוצת האיים זגברגד המכונים גם "האי של יוחנן הקדוש" (כיום זבירגט בים האדום מול חופי מצרים).
היוונים קראו לאי טופאזיוס ועל שמו לאבן הפרידוט "טופזיון" והרומאים "טופזיוס"" בעקבותיהם.
בסופו של דבר ניתן השם לטופז על מנת להבחין בין שתי אבני החן.
משערים גם כי הפטדה, אבן המצויה בחושן שכיום מזהים אותה עם הטופז הייתה לאמיתו של דבר סוג של פרידוט.
בשל נקודת ההתכה הגבוהה של האוליבינים הם הראשונים בשורת בואן להתגבש מתוך מגמה מאפית עשירה במגנזיום וענייה בסיליקה ומצוי לכן בלבה ובקסנוליתים בפרידוטיט של מעטפת כדור הארץ שהמגמה נושאת אל פני השטח.
עם זאת, פרידוט באיכות של אבן חן מתהווה רק בחלק קטן מאוד ממקרים אלו.
גבישי פרידוט נמצאו גם במטאוריטים של ברזל-ניקל.
את הפרידוט כורים בצפון קרולינה, אריזונה, הוואי, נבדה וניו מקסיקו בארצות הברית, ובאוסטרליה, ברזיל, סין, קניה, מקסיקו, בורמה, נורווגיה, פקיסטן, דרום אפריקה, סרי לנקה וטנזניה.
פרידוט/אוליבין באיכות גבוהה נכרה באופן מסחרי בשדות הלבה של ערב הסעודית.
גביש הפרידוט/אוליבין החתוך כאבן חן הגדול ביותר מצוי במוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון הבירה ומשקלו 310 קרט (62 גרם).
סוג מיוחד של פרידוט/אוליבין מפקיסטן ידוע כפרידוט "קשמיר".
בשל גודלן הבלתי רגיל של אבנים אלו הצליחו אומנים מקומיים ליצור אבנים מלוטשות מרובות פאות שמשקלן מעל ל-100 קרט (20 גרם).
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד פרידוט הוא אבן ההולדת של חודש אוגוסט.
פרידות (ביפנית: おくりびと - אוֹקוּריביטוֹ) הוא סרט קולנוע יפני מ-2008 בבימויו של יוז'ירו טאקיטה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של שנת 2008.
דאִיג'וֹ קוֹבַּאִיאַשי הוא צ'לן מטוקיו שאביו נטש אותו בצעירותו ואמו נפטרה שנתיים קודם לזמן העלילה.
לאחר שהוא מאבד את עבודתו בעקבות התפרקותה של התזמורת בה עבד, הוא מחליט למכור את הצ'לו החדש ויקר הערך שלו, לחזור עם רעייתו מיקה לעיירת הולדתו ולמצוא שם עבודה חדשה.
יום אחד הוא מבחין בלוח המודעות בְמודעה עם הכותרת "סיוע לפרידות" עבור "סוכנות NK" ומחליט להתראיין, בחושבו שמדובר בסוכנות נסיעות.
בראיון מתברר לו כי "NK" הוא קיצור ל"נוֹקאן" - תהליך הכנת גופותיהם של בני אדם לקבורה בצורה היפנית המסורתית.
דאִיג'וֹ מתחיל לעבוד כשולייתו של שואי ססאקי, בעל הסוכנות.
בתחילה הוא מתבייש בעבודתו החדשה ומסתיר אותה מאשתו, אולם אט אט מתחיל לגלות את התאמתו לעיסוקו החדש, הדורש רגישות ודקדקנות רבה, והמעניק לו סיפוק רב.
כאשר אשתו מגלה את האמת לגבי עבודתו, היא מתחננת בפניו שיחליף מקצוע.
כאשר דאִיג'וֹ מסרב, היא עוזבת אותו, אך חוזרת כאשר נודע לה שהיא בהיריון.
גם חברו הוותיק, יאמאשיטה, מתרחק ממנו כאשר נודע לו על עבודתו החדשה.
כאשר אמו של יאמאשיטה, מנהלת בית המרחץ העירוני, הולכת לעולמה, מוטלת על דאִיג'וֹ המשימה להכינה לטקס הפרידה.
הוא מבצע זאת במסירות לעיניהם של יאמאשיטה ומשפחתו ולעיניה של אשתו, וזוכה לכבוד ולהבנה מצדם.
בהמשך, מקבל דאִיג'וֹ את הבשורה כי אביו נפטר, ומחליט לאחר התלבטות קשה, לנסוע למקום הימצאו ולהשתתף בסידורי קבורתו.
זמן קצר לאחר הגעתו למקום הימצאותו של אביו, מגיעים קברנים חסרי כבוד הרוצים לסיים את עבודתם מהר ככל האפשר, להניח את האב המת בארון הקבורה ולהעבירו לשריפה.
דאִיג'וֹ מפסיק אותם ממעשיהם ומתחיל לבצע את טקס הפרידה המסורתי שהתמחה בו בעצמו.
תוך כדי ביצוע הטקס הוא נפרד מאביו ומבין שאביו לא היה מנוכר כלפיו.
תהליך הפקת הסרט ארך כ־10 שנים, והחל מרעיון של השחקן הראשי בסרט, מסהירו מוטוקי.
מוטוקי למד את אומנות הכנת הגופות לקבורה באופן אישי מקברן, ואף למד לנגן בצ'לו, עבור חלקו הראשון של הסרט.
במאי הסרט נכח בטקסי אשכבה רבים, על מנת להבין את רגשותיהן של משפחות אבלות.
על אף שאכן המוות זוכה לטקסיות רבה ביפן, כפי שמוצג בסרט, הוא גם מהווה טאבו, לכן, הבמאי היה מודאג מהאופן בו יתקבל הסרט ביפן ולא ציפה להצלחה מסחרית גדולה.
חששותיו התבדו כאשר הסרט הצליח מאוד ביפן וגרף הכנסות בסך של כ-60 מיליון דולר (נכון ל-2009).
הסרט "פרידות" זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2008. זכייה זו הגיעה 54 שנים לאחר הזכייה הקודמת של יפן באוסקר, אז זכה הסרט "מיאמוטו מוסאשי" בפרס מיוחד בטקס האוסקר של 1955. הסרט זכה גם ב-10 פרסי האוסקר היפני, בפרס הגדול (Grand Prix) של פסטיבל מונטריאול ובפרסים נוספים.
פרידה ליידר הייתה זמרת אופרה גרמניה.
ליידר הייתה אחת הסופרניות הדרמטיות החשובות ביותר של המאה ה-20. תפקידיה החשובים ביותר היו איזולדה (טריסטן ואיזולדה) וברונהילדה (הוולקירה) של וגנר, פידליו (פידליו) של בטהובן, דונה אנה (דון ג'ובאני) של מוצרט, ואאידה (אאידה וליאונורה (הטרובדור) של ורדי.
היא השתתפה ביותר מ-80 הקלטות, רובן לפולידור (דויטשה גרמופון) ו"HMV".
פרידה ליידר למדה שירה בעיר הולדתה, ברלין, ובמקביל עבדה בבנק.
הזמנותיה הראשונות הוליכו אותה לבתי אופרה בהאלה, קניגסברג ורוסטוק.
אחרי הופעה באופרה הממלכתית של המבורג ב-1923, שכרה אותה האופרה של ברלין כסופרן דרמטי ראשון.
אחרי פרישתה מן הבימה ב-1946, נשארה שם כבמאית ומנהלת אולפן לזמרים בראשית דרכם באופרה של ברלין.
פרידה ליידר הייתה במשך חמש-עשרה שנים אורחת קבועה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלה סקאלה במילאנו, באופרה של וינה ובאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
כמו כן, הופיעה בפסטיבל ביירוית, שם הייתה הסופרן הראשונה במעלה, כוכבת שנות ה-30'.
בשנות ה-20' הופיעה לסירוגין בתפקידי וגנר עם פלורנס אאוסטרל בקובנט גארדן ובשני החלקים הגדולים של מחזור הטבעת שהוקלטו ב"HMV".
ליידר נישאה לנגן הראשי בתזמורת האופרה של ברלין, פרופסור רודולף דמאן.
דמאן היה יהודי והזוג נאלץ להגר מגרמניה הנאצית בשנת 1938.
עיזבונה של הזמרת נמצא כיום בניהול עמותת פרידה ליידר, היושבת בברלין.
פרידה סלינה פינטו (בהינדי: फ्रीडा पिंटो, באנגלית: Freida Selena Pinto; נולדה ב-18 באוקטובר 1984) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית הודית, התפרסמה בעקבות הופעתה בתפקיד ראשי בסרט "נער החידות ממומביי" (2008), שבו גילמה את לטיקה, אהובתו של גיבור הסרט ג'מאל.
ההצלחה המסחרית הגדולה ביותר שלה הגיעה עם תפקידה בסרט "כוכב הקופים: המרד" (2011), ובסרט הפנטזיה "בני אלמוות" (2011) ובשלל סרטים אחרים כמו "מוגלי: אגדת הג'ונגל" (2018), "אהבה, חתונה והכל מהתחלה" (2019) ו-"יומני האפלצ'ים" (2020).
פינטו נולדה ב-18 באוקטובר 1984 במומביי, מהאראשטרה בהודו, להורים נוצרים-קתולים ממנגלור, קרנטקה, דרום הודו.
אמה, סילביה פינטו, הייתה מנהלת בית ספר, ואביה, פרדריק פינטו, היה מנהל סניף בכיר של בנק בארודה בבנדרה ווסט, מערב מומבאי.
אחותה הגדולה, שרון, עובדת כמפיקה בחברת המדיה NDTV (אנ') בניו דלהי.
למדה בבית ספר סיינט ג'וזף, שבפרבריי מלאד.
לאחר מכן למדה במכללת סנט קסבייר (אנ') (חלק מאוניברסיטת מומבאי (אנ') במחוז פורט, בדרום מומבאי; שם למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית עם התמחות בפסיכולוגיה וכלכלה.
בקולג', היא השתתפה בתיאטרון חובבים, אך נמנעה מעבודות משחק ודוגמנות עד לסיום לימודיה ב-2005.
ב-2005 פינטו החלה את דרכה כדוגמנית ונרשמה לסוכנות הדוגמנות עלית בהודו.
בהמשך הנחתה סדרת טלוויזיה הודית מקומית.
היא החלה ללמוד משחק במחוז אנדהרי ב"סטודיו למשחק על שם על שם בארי ג'ון", שם למדה אצל במאי התיאטרון הבריטי בארי ג'ון.
הסרט, שזכה לשבחים במיוחד בשל העלילה והפסקול שלו, יצא לאקרנים בבכורה בממלכה המאוחדת ב-9 בינואר 2009, הניב הכנסות של כ-377.9 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציב של 15 מיליון דולר.
זה היה הסרט המצליח ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-81: הוא היה מועמד לעשרה פרסים, מתוכם זכה בשמונה, כולל הפרס לסרט הטוב ביותר.
פינטו זכתה בפרס לפריצת השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס, והיא הייתה מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה לשנת 2009.
בשנת 2010 הופיעה בסרטו של וודי אלן, "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של ג'וליאן שנאבל "מיראל".
בשנת 2011 הופיעה בסרט "כוכב הקופים: המרד" לצידו של ג'יימס פרנקו, ושיחקה בסרט הפנטזיה "בני אלמוות" של הבמאי טרסם סינג.
באותה שנה שיחקה בסרט המלחמה האפי "זהב שחור" של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו.
באותה שנה כיכבה בתפקיד הנשי הראשי בסרט הפעולה האמריקאי-קולומביאני "תחרות נשק".
בשנת 2018 כיכבה בסרט ההרפתקאות "מוגלי: אגדת הג'ונגל" שביים אנדי סירקיס, שגם מככב בסרט.
בשנת 2020 החלה לדבב בסדרת האנימציה של דיסני ג'וניור "מירה, בלשית מלכותית", לצדם של קארן בראר, ג'מילה ג'מיל וקאל פן.
בשנה זו גם שיחקה בסרטו של רון הווארד "יומני האפלצ'ים" לצידן של גלן קלוז ואיימי אדמס בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
בשנת 2021 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט המתח "פריצה" בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס, לצדו של לוגאן מרשל-גרין המגלם את בעלה.
לפני שהחלה את הקריירה הקולנועית שלה, פינטו הייתה מאורסת לרוהאן אנטאו, שהיה היחצ"ן שלה בשלב מסוים.
היא סיימה את מערכת היחסים בינואר 2009 וזמן קצר לאחר מכן החלה לצאת עם השחקן דב פאטל, איתו כיכבה בסרט "נער החידות ממומביי".
לאחר מערכת יחסים של שש שנים, בני הזוג נפרדו בידידות בדצמבר 2014.
בנובמבר 2019, פינטו התארסה לצלם קורי טראן, לאחר זוגיות של שנתיים.
הם נישאו ב-2020 בהונדה סנטר.
היא ילדה את בנם הבכור בנובמבר 2021; פינטו, יחד עם בעלה ובנה מתגוררת בלוס אנג'לס.
+שנהסרטתפקידהערות2008נער החידות ממומביילאטיקה2010כשתפגשי זר גבוה ומסתורידיהמיראלמיראל2011כוכב הקופים: המרדקרולין ארהאטרישנהטרישנהזהב שחורהנסיכה ליילהבני אלמוותפדרה2014Desert Dancerאלאה2015אביר הגביעיםהלןתחרות נשק (אנ')קולט2017Yamasong: March of the Hollowsגטהדיבוב2018Love Soniaראשמימוגלי: אגדת הג'ונגלמסואה2019Onlyאווה2020אהבה, חתונה והכל מהתחלהאמנדהיומני האפלצ'יםאושה ואנס2021פריצהמירה פרסונסNeedle in a Timestackאלכס לסליA Christmas Number Oneמגדה ריי2022הרשימה של מר מלקולםסלינה דלטון2023North Star
+שנהסדרהתפקידהערות2006Full Circleמנחהטוק-שואו2017גרילהג'אס מיטרהמיני-סדרה2018הדרך (אנ')ורה13 פרקים2020 - הווהמירה, בלשית מלכותיתהמלכה שאנטידיבוב; 21 פרקים2025Surfaceגרייסתפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים
תחנת החלל פרידום הייתה פרויקט של נאס"א בשנות השמונים של המאה ה-20, שמטרתו בניית תחנת חלל שתאויש באופן שוטף.
למרות שהתוכנית אושרה על ידי הנשיא רונלד רייגן ואף הוכרזה בנאום מצב האומה ב-1984, פרידום מעולם לא נבנתה או הושלמה כפי שתוכנן.
לאחר מספר קיצוצים ועיכובים, הפכו חלקיו של הפרויקט לחלק מתחנת החלל הבינלאומית.
התחנה הייתה אמורה להיות מאוישת ב-4 אנשי צוות.
בתחילת שנות השמונים, עם השלמת בניית מעבורת החלל, הציעה נאס"א להקים תחנת חלל גדולה שתאויש באופן שוטף.
המנהל השישי של נאס"א, ג'יימס בגס, כינה אותה בתור "הצעד ההגיוני הבא" בחלל.
במובן מסוים זו הייתה אמורה להיות התשובה האמריקאית לתחנת החלל מיר הסובייטית.
במקור תוכננה התחנה להיות רב משימתית, שכן היא נועדה להיות תחנה לתיקון לוינים, אתר להרכבת רכבי חלל ומעבדת מחקר ותצפית בתנאים של היעדר כוח משיכה.
רייגן הכריז על התחנה ב-1984 בנאום מצב האומה: "אנחנו יכולים ללכת בעקבות חלומנו להגיע לכוכבים רחוקים, לחיות ולעבוד בחלל למען הישגים כלכליים ומדעיים למטרות שלום".
לאחר שהחל התכנון הועלו ארבע אפשריות עיקריות לעיצוב התחנה, כמפורט להלן.
מרכז החלל ג'ונסון יצר דגם זה באפריל 1984, כבסיס לתכנון נוסף.
העיצוב שנבחר היה "מגדל כוח", שידרה מרכזית ארוכה שבה נמצאת רוב המסה בכל צד.
הסדר זה היה מספק כוחות מספיקים כדי לשמור את התחנה מיושרת כששדרתה מצביעה לכיוון כדור הארץ, תוך הקטנת הצורך בהעלאת התחנה בחזרה לחלל לעיתים תכופות.
רוב העיצובים מסוג זה היו בעלי מודולים בקצה התחתון וקבוצה של קולטי השמש בקצה העליון.
התחנה גם הכילה מפרץ שירות.
תוכנית זאת יישמה למעשה את אותו העיקרון כמו במגדל הכוח, אך היא השתמשה בשתי שידרות, כאשר מרכז הכובד נמצא במרכז.
רעיון זה יצר שתי אפשריות - יצירת מגדל כוח כפול, ובניית השדרות הכפולות סביב תחנת חלל הדומה לסקיילאב.
ב-1988 חתמה נאס"א על הסכם לעשר שנים על פיתוח התחנה.
החל משנת 1989 החלו להיווצר קשיים, כאשר עלות פיתוח התחנה הלכה וגדלה, ומנגד ירד התקציב הנתון לנאס"א בשל קיצוצים.
למרות זאת חשפה נאס"א ב-1991 את עיצוב התחנה.
על פי התוכנית אמור היה השיגור הראשון במסגרת הפרויקט להתבצע בשנת 1995, אך התמוטטות ברית המועצות העמידה את התוכנית לבניית מיר 2 בסכנה.
משום שהיא הייתה כבר בשלבי בנייה הצטרפה ארצות הברית לפרויקט, דבר שיצר את התחנה אלפא, שהפכה לבסוף לתחנת החלל הבינלאומית.
פרידון זיימוגלו (טורקית: Feridun Zaimoğlu; נולד ב-4 בדצמבר 1964 ) הוא סופר גרמני.
פרידון נולד בבולו בטורקיה והגיע כתינוק עם הוריו לגרמניה.
עד גיל עשרים התגורר בברלין ובמינכן, ומאז הוא חי בקיל.
אחרי לימודי רפואה ואמנות חלקיים החל לכתוב וחי כסופר ועיתונאי מאז.
בשנת 1999\2000 הוא עבד גם בתיאטרון של מנהיים כסופר.
כמו כן הוא הרצה באוניברסיטת ברלין בשנת 2004 ובשנת 2007 בטובינגן.
ביצירתו הוא שם במרכז את האנשים בשולי החברה.
הוא מביא איתם שפה, שעד כה לא נכתבה בספרות הגרמנית.
בשנת 2000 יצר לרס בקר סרט על בסיס הרומן השני שלו.
זיימוגלו הוא אחד הצירים בכנס האסלאם הגרמני, אם כי הוא מבקר את הרכב הכנס המתכנס פעם בשנתיים בערך.
פרידה בלינפנט הייתה צ'לנית יהודיה הולנדית, מנצחת, לסבית מוצהרת וחברה במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היגרה בליפנט לארצות הברית והמשיכה את הקריירה שלה במוזיקה.
היא הייתה המייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'.
בתו של ארון בלינפנט (Aron) וגורג'ין אנטואנט הסה (Georgine Antoinette Hesse), פרידה הייתה הצאצאית לשושלת בלינפנט, יהודים שמוצאם מגירוש ספרד, שהגיעה להולנד במאה ה-17 ומוצאם יכול להיות נעוץ במאה ה-16 בפורטוגל.
צאצאים ידועים נוספים של המשפחה הם הסופרת האמי בלינפנט, יצחק כהן בלינפנט, התאולוג היהודי משה כהן בלינפנט והעיתונאית אמילי בלינפנט.
רבים מצאצאי שושלת בלינפנט נספו בשואה.
אביה, ארון, היה פסנתרן ומורה בולט באמסטרדם שאחז בתואר הפסנתרן הראשון שהציג את כל מחזור הסונטות של בטהובן לפסנתר במהלך עונה אחת בקונצרטחבאו של אמסטרדם.
בלינפנט החלה ללמוד לנגן על צ'לו בגיל 10. בין השאר למדה כמה פעמים בפריז עם הצ'לן ז'ראר הקינג (Gérard Hekking) איתו פתחה ידידות עמוקה.
היא בוגרת הקונסרבטוריון של אמסטרדם וערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה באולם הרסיטלים קליין זאל (Kleine Zaal) של הקונצרטחבאו בגיל 17, כשהיא מלווה בפסנתר על ידי אביה.
אביה נפטר כמה חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה.
לאחר בימוי מספר הרכבים קאמריים בבתי ספר, מכללות והרכבים קאמריים מקצועיים במשך מספר שנים, בלינפנט הוזמנה בשנת 1937 על ידי הנהלת הקונצרטחבאו כדי ליצור את ה-"Het Klein Orkester", תזמורת קאמרית שבה הייתה אמורה להיות המנהלת האמנותית והמנצחת.
בלינפנט החזיקה בתפקיד זה עד 1941, ומה שהפך אותה לאישה הראשונה באירופה אשר הייתה מנהלת אמנותית ומנצחת של אנסמבל תזמורתי מקצועי באופן מתמשך.
במקביל, בלינפנט הופיעה כמנצחת אורחת שבועית ברדיו הלאומי ההולנדי, והופיעה כמנצחת אורחת עם תזמורות בהולנד ובצפון אירופה.
בקיץ של שנת 1939, השתתפה בלינפנט בכיתת האמן של ד"ר הרמן שרכן (Hermann Scherchen) בנאוכטל (Neuchâtel), שווייץ, כדי לשכלל את כישוריה כמנצחת.
מתוך הכרה ביכולות שלה, שרכן העניק לה את הפרס הראשון על פני 12 מנצחים גברים מקצועיים שלמדו בכיתתו; הפרס כלל גם התקשרות עם Orchestre de la Suisse Romande, במונטרה.
הכיבוש הנאצי קטע את הקריירה המוזיקלית של בלינפנט, שהתחדשה רק אחרי המלחמה.
בלינפנט הפכה לחברה טובה של האמן וילם ארונדאוס (Willem Arondeus), אחד ממנהיגי ארגון "Raad van Verzet" והומוסקסואל מוצהר, שלאחר מותו הוכר על ידי 'יד ושם' כחסיד אומות העולם.
היא השתתפה באופן פעיל במחתרת ההולנדית, בעיקר על ידי זיוף מסמכים אישיים ליהודים.
יחד עם ארונדאוס, היא הייתה חלק מקבוצת ההתנגדות CKC שארגנה וביצעה פיצוץ בבניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם ב - 27 במרץ 1943, שהרס אלפי מסמכים והפריע למאמצי הנאצים להשוות מסמכים מזויפים עם מסמכים רשומים.
קבוצת CKC הושמה תחת מעקב הגסטפו לאחר הפיגוע, ואילצה את בלינפנט וחבריה האחרים לרדת למחתרת.
בעודה במסתור, בלינפנט שמעה על מעצרם והוצאתם להורג של חברי CKC אחרים, וביניהם אנדראוס.
בלינפנט התחפשה לגבר וחיתה עם חברים למשך כ-6 חודשים לפני שאותרה על ידי הנאצים.
לימים סיפרה, שהזהות שלה כגבר הייתה כה אמינה, עד שאפילו אמה לא זיהתה אותה ברחוב כשפגשה בה.
המחתרת עזרה לה להימנע מלהילכד, ולחצות את הגבול לבלגיה וצרפת, שם סייעה לה המחתרת הצרפתית לעשות את דרכה לשווייץ.
כשהיא ושותפתה למסע הגיעו לגבול בחורף 1944, הן נאלצו לחצות את האלפים ברגל למקום מבטחים.
המורה שלה לשעבר הרמן שרכן הציל אותה מהחזרה אל מעבר לגבול על ידי כך שאימת כי הייתה אזרחית הולנדית ותלמידתו לשעבר.
כשהגיע למונטרה, היא קיבלה מעמד של פליטה, ועבדה לזמן קצר כפועלת חקלאית.
בלינפנט הוחזרה להולנד עם סיום המלחמה.
התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'
בלינפנט היגרה לארצות הברית ב-1947, והתיישבה בלגונה ביץ' בקליפורניה, שם הצטרפה לסגל של אוניברסיטת UCLA למוזיקה בשנת 1949. בשאיפה להמשיך בפעילות הניצוח, היא הקימה קבוצת אד הוק לה קראה "נגני רחוב ויין" בשנת 1953, אנסמבל תזמורתי שהורכב מעמיתים מהאוניברסיטאות המקומיות, כמו גם מנגני אולפן מהוליווד.
הקמת "נגני רחוב ויין" הוכיחה עצמה עבור בלינפנט.
ביצועים מוצלחים של האנסמבל תחת ניצוחה ב-"Redlands Bowl" הובילו מנהיגים אזרחיים ותרבותיים מקומיים להזמין את בלינפנט ליצירת אנסמבל תזמורתי קבוע במחוז אורנג'.
לאחר מכן היא הפכה למייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג', שהוקמה כעמותה ללא מטרות רווח הפטורה ממס בשנת 1954 והפכה להרכב הראשון מסוגו במחוז אורנג'.
בלינפנט המשיכה להעסיק את נגני "נגני רחוב ויין" בעמותת התזמורת הפילהרמונית החדשה.
התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג' של בלינפנט הייתה הרכב התזמורתי השני בעולם שנוצח או נוהל על ידי אישה, על בסיס מתמשך.
בלינפנט הייתה חריגה גם בהסדר הכספי במשא ומתן עם נגנים משתתפים.
כל הקונצרטים היו חינמיים לציבור, ומומנו לגמרי על ידי תרומות מספונסרים וחברויות.
נגני התזמורת הסכימו לתרום מזמנם לחזרות ללא תשלום באישור האיגוד המקצועי, תוך קבלת תשלום עבור ההופעות, כשבלינפנט עצמה השתכרה באותו האופן.
בלינפנט התעקשה על הסדר זה עם ספונסרים, וכי כל הקונצרטים יישארו ללא תשלום עבור כל המשתתפים בעתיד.
ועידת המנהלים אימצה את הצעותיה של בלינפנט כתוכנית העסקית שלהם, עם המשימה המוצהרת של שמירה על תזמורת מקצועית עבורה תושבי המחוז.
תחת הנהלתה של בלינפנט, התזמורת התקדמה ל"רמה B" למוסד מוזיקלי.
הדירוג לוקח בחשבון את התקציב שלה, המופעים והחדירה הגאוגרפית שלה בשנים שלאחר מכן.
פעילותה כללה בדרך כלל 4-6 תוכניות לעונה בכל אולמי הקונצרטים החשובים ברחבי האזור, כמו גם קונצרטי נוער, פיתוח תוכניות תרבות ורסיטלים של מוזיקה קאמרית בקהילה בסיועה של בלינפנט.
סולנים שהופיעו עם התזמורת כללו את לילי קראוס, לאונרד פנאריו, מארני ניקסון, דורותי וורנסקג'ולד, ומישה אלמן.
בלינפנט הופיעה כסולנית עם התזמורת בעונת 1958-59, בביצוע הקונצ'רטו לצ'לו של היידן ב-C-מג'ור, hob.
VIIB / 1. במשך כל התקופה הזאת, היא גם הופיעה ברסיטלים רבים באופן מקומי וכמנצחת אורחת בהתקשרויות עם תזמורות באירופה.
פעילותה של בלינפנט בתזמורת הפלהרמונית של מחוז אורנג' הגיעה לסיומה הפתאומי בשנת 1962, כאשר החוזה שלה לא חודש.
לחצים פיננסיים הלכו וגברו, כיוון שאיגוד המוזיקאים ביקש תשלום לנגנים עבור החזרות.
בנוסף, חברי ההנהלה ותומכים מהיישוב הרגישו שמנצח גברי יעלה את שיעור הקומה של התזמורת ויגדיל את ההכנסות.
בראיון 1994, Belinfante אמרו כי היא מאמינה שרכילות על הנטייה המינית שלה שמשה כדי לדכא את ההתנגדות לסיום פעילותה בתזמורת.
בלינפנט עזבה את תפקידה כמנהלת אמנותית ומנצחת, אבל המשיכה לתכנן את הסימפוניות לתוכניות הנוער במשך שתי עונות שלאחר מכן.
בלינפנט המשיכה בפעילות המוזיקלית שלה בהיקף מצומצם לאחר פיטוריה מהתזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'.
היא הקימה סטודיו פרטי בלגונה ביץ', שמוזיקאים רבים התאמנו בו.
היא גם הצטרפה לדירקטוריון של האגודה למוזיקה קאמרית בחוף לגונה, ושישמש סוכנת הזמנה ויועצת אמנותית לקבוצה במשך יותר מ 20 שנים.
בלינפנט סיכמה את הקריירה שלה בראיון בלוס אנג'לס טיימס: "זה היה פשוט מוקדם מדי בשבילי.
הייתי יכולה לעשות יותר, זה מה שמצער אותי, אבל אני לא אדם אומלל.
אני מחפשת את הדבר הבא שיש לעשות.
תמיד יש עדיין משהו לעשותו ".
בשנים מאוחרות יותר היא זכתה להכרה על הישגיה.
בשנת 1987, מפקחי מועצת מחוז אורנג' והעיר לגונה ביץ' הכריזו ביחד על יום ה-19 בפברואר, כ"יום פרידה בלינפנט - לכיבוד תרומתה לתרבות המוזיקלית באזור".
חייה של בלינפנט היו לנושאו של הסרט התיעודי, "But I Was a Girl"(1999).
סיפורה הופיע גם בתערוכה, שמומנה על ידי ממשלת הולנד, על רדיפת הומואים ולסביות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1994, מוזיאון השואה האמריקני הכיר באופן רשמי בתרומתה של בלינפנט למחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
היא מתה בשנת 1995 ממחלת הסרטן, בת 90, בסנטה פה, ניו מקסיקו.
בליפנט חיה את חייה כלסבית מחוץ לארון.
בהולנד עד מלחמת העולם השנייה חיה עם המלחינה הנרייטה בוסמנס במשך שבע שנים.
גם בארצות הברית חיה כלסבית מחוץ לארון, עובדה שככל הנראה, עלתה לה בתפקידה כמנצחת על התזמורת של מחוז אורנג'.
פרידה ליכטבלאו, לשעבר פרידה ברסון (ברזון) (16 במרץ 1914 – 25 ביוני 2003), הייתה אתלטית יהודיה שייצגה את פולין וישראל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
אלופת פולין, אלופת המכביה הראשונה (1932), אלופת המכביה השלישית (1950).
זכתה ב-17 תוארי אליפות ישראל, 10 פעמים אלופת ישראל בזריקת דיסקוס, 6 פעמים אלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל ופעם אחת אלופת ישראל בהטלת כידון.
פרידה ברסון נולדה וגדלה בוורשה למשפחה יהודית אורתודוקסית הילדה הצעירה במשפחה בת 9 ילדים.
באולימפיאדת החן (Olympics of Grace), משחקי אירופה לנשים שנערכו בפירנצה, איטליה בסוף מאי 1931 זכתה ליכטבלאו במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.38 מטר.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה ליכטבלאו בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.45 מטר ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.57 מטר, אחרי חנה לוי מגרמניה (8.79 מטר).
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 היא זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.35 מטר, אחרי ליליאן קופלנד מארצות הברית האלופה האולימפית המכהנת מלוס אנג'לס 1932 (37.38 מטר) ומרתה יעקב מגרמניה (34.90 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.02 מטר.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.42 מטר, לפני עליזה צ'מפין ממכבי ירושלים (8.84 מטר) ורות מנדלה ממכבי חיפה (8.07 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.80 מטר, לפני עליזה צ'מפין (24.10 מטר) ורות מנדלה (23.11 מטר).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בתחילת מאי 1948 בתל אביב זכתה ליכטבלאו במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.40 מטר, לפני סוניה לוין מהפועל תל אביב (27.65 מטר).
ליכטבלאו ורעיה ברונשטיין היו הספורטאיות היחידות שנבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלשתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים.
במכביה השלישית היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.28 מטר, לפני עטרה פולונסקי (32.68 מטר) ומרים גולדפיין (28.52 מטר), שתיהן מישראל.
היא עלתה לארץ ישראל ב-4 ביולי 1933. היא פגשה את האצן דוד ליכטבלאו אף הוא יליד פולין והשניים התחתנו ונשארו בארץ.
בשנת 1943 נולדה לזוג בת בשם אביבה ליכטבלאו-בלס, ספורטאית מצטיינת, בעלת שלוש מדליות בהדיפת כדור ברזל משלוש מהמכביות, 2 כסף (השמינית 1969 והתשיעית 1973) ו-1 ארד (השישית 1961) ושחקנית נבחרת ישראל בכדורסל וקפטן הנבחרת ושחקנית מכבי תל אביב.
אלופת ארץ ישראל בהטלת כידון: 1942
פרידולין רודולף תאודור ריטר אונד אדלר פון זנגר אונד אטרלין היה גנרל גרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ספרו "ללא תקווה וללא פחד" יצא לאור בעברית בהוצאת מערכות.
פון זנגר נולד בשנת 1891 בעיר ולדשאוט-טיינגן שבקיסרות הגרמנית, למשפחת אצולה קתולית בעלת מסורת ארוכה של שירות צבאי.
הוא למד באוניברסיטת אוקספורד, אולם ככל בני משפחתו התגייס בשנת 1910 לצבא הקיסרות הגרמנית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, כבר היה לויטננט.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד מחלקת חי"ר.
ובסופה כבר היה אובר לויטננט.
לאחר סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לצבא הגרמני החדש הרייכסווהר.
במרץ 1936, הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1939, מונה לפקד על בריגדת פרשים, שהייתה אחת מיחידות הפרשים האחרונות שנותרו בצבא הגרמני.
היא כונתה "בריגדת פון זנגר", על שמו.
הוא לקח חלק פעיל במהלך המערכה בפולין.
ב-1940 ניתן לו לפקד לראשונה על יחידה ממונעת, שלקחה חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
הוא היה ראש המשלחת הגרמנית במהלך ועדת שביתת הנשק שסיימה אותה.
בספטמבר 1941, הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-אוקטובר 1942 לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, הועבר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-17 בדרום רוסיה.
על פי תיאורו הדיוויזיה הייתה במצב גרוע, עם שלושים טנקים בלבד וציוד גרוע.
במאי 1943, הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-22 ביוני, נקרא פון זנגר להיפגש עם היטלר, שמינה אותו כמפקד הכוחות הגרמניים בסיציליה יחד עם אלברט קסלרינג.
בזכרונותיו, הוא מבקר נמרצות את הפיקוד הגרמני הלקוי באי, ומונה אותו כסיבה העיקרית לכך שהגרמנים נכשלו בהדיפת הפלישה לסיציליה.
באוגוסט 1943, הופקד על פינוי הכוחות הגרמניים מהאיים סרדיניה וקורסיקה.
באוקטובר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-14, שהיה מוצב באיטליה.
זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
הוא לקח חלק פעיל בקרב על מונטה קאסינו, פיקודו בקרב זה היה מוצלח מאוד, ובעלות הברית הצליחו לשבור את הקווים הגרמניים רק כעבור 17 שבועות, כשהם מותירים מאחור 54,000 הרוגים.
זנגר התבטא במהלך הקרב "מה שמרגיז הוא שצריך להמשיך ולהילחם, כשאנחנו יודעים כל הזמן שכבר הפסדנו במלחמה...
האופטימיות היא סם החיים של החלשים".
ב-5 באוקטובר 1944, מונה למפקד הארמייה ה-14, הוא החזיק בתפקיד עד 23 באוקטובר.
ב-2 במאי 1945, נכנע לכוחות בעלות הברית יחד עם קבוצת ארמיות C.
לאחר המלחמה עסק בעיקר בכתיבת זיכרונותיו.
כמו כן הוא פרסם תזכיר בו ייעץ על הקמת הצבא הגרמני החדש (הבונדסוור).
הוא היה מיודד אישית עם לידל הארט.
וכן התראיין לתוכנית של ה-BBC על קרב מונטה קאסינו.
הוא מת בפרייבורג ב-1963 והוא בן 71.
מקס הייסטינגס כותב עליו: "פון זנגר היה מקצוען, אחד מאותם גרמנים "טובים" נדירים מסוגם".
זנגר היה מתנגד נלהב לנאציזם, והוא מגלה גישה זו במיוחד בספרו "מלחמת אירופה" שתורגם באנגלית ובעברית כ-"ללא תקווה וללא פחד".
אם כי יש לציין שהספר נכתב לאחר המלחמה.
הוא מתאר את התרשמותו מהיטלר כך: "תכונת השפעתו המשתלטת אשר סופר כי אנשים כה רבים נפלו לה קורבן, לא עשתה עלי כל רושם.
גם אין כל פלא בדבר, כי שנאתיו על כל התלאות שהביא על ארצי" כמו כן הוא סירב לפקודה מפורשת של היטלר להוציא להורג 200 קצינים איטלקיים, לאחר שאיטליה החליפה צדדים.
הוא נישא להילדה מרגרטה פון קראכט (בתו של הגנרל הפרוסי ארנסט אלכסנדר פון קראכט), ובנו פרידולין מריה פון זנגר אונד אטרלין היה גנרל בבונדסוור, ובכוחות נאט"ו.
ללא תקווה וללא פחד, הוצאת מערכות, 1973.
פרידה ג'אבר-בראנסי היא עיתונאית ישראלית ועורכת ראשית של העיתון פנורמה (בערבית بانوراما) ואתר האינטרנט פאנט (בערבית بانيت).
נחשבת לאשת התקשורת המובילה במגזר הערבי בישראל.
נולדה בטייבה לבסאם ג'אבר ולעאידה.
בני המשפחה שותפים לקבוצת המדיה פנורמה.
הבת, פרידה ג'אבר-בראנסי, עורכת ראשית.
אחיה שאדי ג'אבר, הוא המנהל הטכני של אתר פאנט, ואשתו נסרין ג'אבר היא עורכת באתר הנשים, ניסוואן.
אח נוסף, פאדי ג'אבר, הוא עורך מוסף הרכב השבועי של פנורמה ונהג מרוצי ראלי, ואשתו נווארה ג'אבר היא עורכת באתר ניסוואן, פורטל הנשים הערבי-ישראלי.
הבן הצעיר, סאמי ג'אבר, הוא עורך דין שגם מגיש את מהדורת החדשות השבועית באתר פאנט.
משפחת ג'אבר נחשבת לאחת העשירות ובעלות ההשפעה במגזר הערבי בישראל.
ג'אבר-בראנסי מעידה על עצמה שכבר מגיל צעיר גילתה עניין רב בחדשות ובאקטואליה, והייתה מתלווה לעיתים לאביה בסאם ג'אבר ומנסה לקחת עמו חלק במלאכת כתיבת החדשות לרשת ב' ברדיו.
את הניסיון הראשון שלה כעיתונאית עשתה כאחת מאנשי פמליית העיתונאים שליוותה את יצחק רבין בנסיעתו לארצות הברית ב-1995, לטקס חתימת הסכם השלום אוסלו ב'.
היא בעלת תואר בוגר בחוג למדעי המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, וסיימה קורס לימודי פרסום ושיווק של איגוד המפרסמים בתל אביב.
בעלה דר' קייס בראנסי הוא רופא שיניים.
לזוג שני ילדים והם מתגוררים בטייבה..
ג'אבר בראנסי נבחרה בשנת 2013 לרשימת 50 הנשים החזקות בישראל של "פורבס".
מעמדה כעיתונאית ערבית ישראלית מאפשר לה להיות בקיאה בהלכי הרוח של הציבור הערבי לצד אלו של הציבור היהודי וכך לראות תמונה שלמה יותר מצדדים שונים.
אחד הנושאים שהיא מתרכזת בהם הוא קידום מעמד האישה הערבייה בישראל ושילובן של הנשים הערביות במעגל העבודה.
במטרה זו היא עוסקת בדיווח על סיפורי הצלחה נשיים במגזר הערבי.
באותם זמנים שבהם התחילה את עבודתה כעיתונאית, לא היה מקובל בחברה בערבית לחשוף תיאורים של נשים ועל נשים, ובוודאי שלא לפרסמם בעיתונות.
בכתבותיה תרמה ג'אבר-בראנסי לשינויים בדעת הקהל בנושאים אלו לקידום חשיפת פעולתן של הנשים.
בנוסף, היא גם ייסדה את אתר האינטרנט "ניסואן" (نسوان - בערבית, "נשים") אשר פונה במיוחד לקהל הנשי ונותן להן במה.
האתר מתרכז במעמד ומצב האישה הערבייה בתוך גבולות ישראל והוא ייחודי בכך.
קבוצת פנורמה שג'אבר-בראנסי חברה בה, רכשה גם חלק גדול ממניות ערוץ הטלוויזיה הערבית הלא TV, וגם שם היא מעוניינת לקדם נושאים אלו.
ג'אבר-בראנסי המגדירה עצמה כערבייה ישראלית, נלחמת למען צדק חברתי גם בחברה הערבית, קידום מעמד האישה הערבייה בפרט וקידום הזכויות של ערביי ישראל בכלל.
היא מודה שככלל ישנו מאבק הקשה לכל הנשים, אולם הוא מורכב יותר לאישה ערבייה שרוצה להתקדם בחיים ובקריירה שלה; שכן האישה הערבייה נמצאת גם במצב של מאבק מול העולם הגברי הערבי, תפיסות העולם השמרניות והמשפחה הערבייה".
ג'אבר-בראנסי מציינת את נתוני הצפייה של אתר פאנט, כגורם המעצים ומחזק את מאבקיה החברתיים.
על-פי Google Analytics יש לאתר למעלה מ-1.5 מיליון כניסות ליום, מספר החברים באתר הפייסבוק שלו עומד על 570 אלף, והעיתון "פנורמה" מופץ ב-35 אלף עותקים וזוכה לכ-100 אלף כניסות גולשים בשבוע לאתר העיתון.
סך הכניסות היומיות לאתר "ניסוואן" הן כ-150 אלף כניסות.
הנתונים האלה מציבים את "פאנט" במקום השלישי בישראל וברביעייה המובילה של אמצעי התקשורת בעולם הערבי לצד האתרים של אלג'זירה, "מאכתוב" ו"קורה".
סקר TGI, דירג את אתר פאנט במקום הראשון בקרב האתרים הערביים בישראל, עם כ־87% חשיפה בקרב המגזר הערבי.
לג'אבר-בארנסי השקפת עולם ברורה באשר ליחס השלטון בישראל לערבים אזרחי ישראל.
בעבר התבטאה מספר פעמים נגד חוסר השוויון הקיים לדעתה בין המגזרים.
לטענתה, "אם ישראל רוצה להיות במקום טוב בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי היא חייבת לממש את הפוטנציאל הקיים בחברה הערבית".
ג'אבר-בראנסי מודעת לכך שעדיין לא נפתרו כל הבעיות, אולם עצם העובדה שמספר הנשים העובדות עולה היא חשובה ומעודדת את המשך במאבק.
לדעתה על המדינה לדאוג ולעודד את העלייה במספר המועסקות הערביות ולאפשר להן תנאים הבסיסיים כמו תחבורה נגישה ונוחה.
נושא נוסף שמקדמת הוא המאבק בעוני במגזר הערבי.
מקומה בקדמת התקשורת הערבית מאפשר לה להשפיע.
פרידה שהם (נולדה ב-23 באפריל 1960) היא מעצבת תפאורה, תלבושות ומרצה ישראלית לתיאטרון.
הוריה, ז'נט ודוד (ויקו) ברסי, בוגרי תנועת השומר הצעיר, עלו לישראל ממצרים.
אביה עבד כמנהל סניף בנק דיסקונט ואמה הייתה מורה לצרפתית.
פרידה שהם נולדה וגדלה בהרצליה, הצעירה מבין שתי בנות.
למדה במגמה לעיצוב במה, החוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (1985-1981).
לפני תום לימודיה החלה לעבוד כמעצבת תיאטרון, התלמדה אצל המעצב משה שטרנפלד והייתה שותפתו לעיצובן של תריסר הצגות, לאחר מכן עיצבה עצמאית למעלה ממאה הפקות.
משנת 1985 היא עובדת כמעצבת במה ותלבושות בתיאטראות שונים.
החל משנת 1995 מלמדת בכיתות הבימוי בסמינר הקיבוצים בנושאים עיצוב במה ודיאלוג במאי-מעצב.
בשנת 2003 הקימה את המגמה לעיצוב במה ע"ש משה שטרנפלד בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים, ועמדה בראשה מאז ועד לשנת 2015. משנת 2004 היא המנהלת האמנותית של היידפארק אמנותי, פסטיבל תיאטרונטו.
שהם מרצה במסגרת סל תרבות שטראוס והשתלמויות מורים בנושא עבודתו של מעצב הבמה.
משנת 2012 ועד 2015 הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו, בניהולו של גיל אלון.
שהם זכתה בפרס על עיצוב התפאורה להצגה "הקץ של העץ" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1996.
פרידה שהם הייתה נשואה עד לגירושיה בשנת 2009 לאריק שוהם, אדריכל במקצועו ולהם שתי בנות: גוני נגמבה, במאית תיאטרון, ומאיה שהם, אמנית רב-תחומית.
2006 – תערוכה קבוצתית, עיצוב במה ישראלי, מגדל שלום תל אביב
2003 – "שאריות יקרות", תערוכת יחיד: מקטים, סקיצות ואביזרים, פסטיבל אישה
2013 – היידפארק - כולנו ילדים של החיים
2012 – היידפארק - כולנו בסירה אחת
2011 – היידפארק - חותמים מחדש על מגילת העצמאות
2009 – היידפארק - שברים פשוטים
2008 – היידפארק - מסיבת הבלתי מוזמנים
2007 – היידפארק - עבדות ושיעבוד
2006 – פסטיבל אישה חולון – בגוף ראשון נוכחת
2006 - היידפארק – "כלולות" – תיאטרונטו סוזן דלל
2005 – אישה השיא – פסטיבל אישה חולון
2005 – הייד פארק אומנותי בנושא עובדים זרים – תיאטרונטו והבימה
2004 – פרויקט נשים מנהיגות – פסטיבל אישה חולון
2004 – חומה ומחסום – תיאטרונטו הבימה
הייתה אלופת ישראל לנשים לשנת 1970. ייצגה את ישראל באולימפיאדת השחמט (סקופיה 1972).
סימה רבינוביץ-פורמן, אחותה הצעירה הייתה אלופת ישראל בשחמט לשנת 1967.
אביה, שניהל רשת רהיטים, לימד אותה ואת אחותה הבכורה, סימה, לשחק שחמט.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 סיימה רבינוביץ במקום השני ביחד עם אלופה היוצאת קלרה פרידמן אחרי אחותה הבכורה סימה רבינוביץ.
באליפות ישראל שהסתיימה בינואר 1970 זכתה רבינוביץ בתואר, לארח שניצחה בכל מחשקיה וצברה 12 נקודות.
שנייה סיימה אסתר סמושי ממצובה במקום שלישי ורביעי סיימו ביחד קלרה פרידמן ועדה זכריה.
באולימפיאדה שערכה בסקופיה שביוגוסלביה בשנת 1972 השתתפה רבינוביץ על הלוח הראשון.
היא ניצחה בשני משחקים, השיגה 4 תוצאות תיקו והפסידה בשלושה משחקים.
רבינוביץ עבדה כלבורנטית כימית באגף להגנת הצומח במשרד החקלאות.
פרידה הישאם עות'מאן היא שחיינית מצרייה, פעמיים ברציפות זכתה במדליית ארד באליפות העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) במשחה ל-50 מטר פרפר.
היא אלופת אפריקה במשחים ל-50 מטר פרפר, ל-100 מטר פרפר, ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי ושיאנית אפריקה במשחים ל-50 מטר פרפר ול-50 מטר חופשי.
היא אלופת המכללות (2017) במשחה ל-100 יארד פרפר.
עות'מאן היא השחיינית המצרייה הראשונה והיחידה שזכתה במדליה בתחרויות השחייה באליפות עולם בשחייה.
עות'מאן נולד באינדיאנה לאב רופא שיניים.
היא החלה לשחות בגיל 5 עם אחיה במועדון השחייה ג'זירה.
היא לומדת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיימה עות'מאן במקום 50 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.78 שניות, במקום 64 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.21 דקות, במקום 66 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.77 שניות ובמקום 87 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.45 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה עות'מאן במקום 41 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.34 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 סיימה עות'מאן במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.17 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 26.12 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 24 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.85 שניות ובמקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.84 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה עות'מאן במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.78 שניות, כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 25.88 שניות ועלתה מהמקום השישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה עות'מאן במקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.26 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה חדש של 57.83 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 24.91 שניות.
באליפות המכללות שנערכה במרץ 2017 זכתה עות'מאן במדליית זהב במשחה ל-100 יארד פרפר בתוצאה של 50.05 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.39 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה שקבעה שיא אליפות חדש של 24.60 שניות וראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (25.38 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 24.62 שניות, כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה חדש של 24.78 שניות.
ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.67 שניות, מאית השנייה איטי משלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה עות'מאן במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.47 שניות, אחרי שרה שסטרם (25.02 שניות) וראנומי קרומווידג'ויו (25.35 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.43 שניות ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.93 שניות.
בשנת 2017 זכתה עות'מאן בתואר שחיינית השנה באפריקה.
פרידייש קוראני, הברון מטולצ'ווה (במקור קורנפלד, בהונגרית: báró tolcsvai Korányi Frigyes; נאג'קאלו, 10 בדצמבר 1827 – בודפשט, 19 מאי 1913) היה אחד מ"צעירי מרץ 1848", ורופא פנימי הונגרי-יהודי.
פרופסור באוניברסיטת בודפשט, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, אחת הדמויות המגדירות של הרפואה בהונגריה, אביו של הברון פרידייש קוראני הבן (1869–1935), שר אוצר של הונגריה (1919–1920, 1924, 1931–1932) ואביו של הפרופסור לרפואה שאנדור קוראני (1866–1944).
פרידייש קוראני נולד כבנם של סבלד קוראני (קורנפלד) (1800–1885), רופא יהודי עשיר בנאג'קאלו ושל אנה נירי (קֶנְדֶל) כילדם הראשון.
מאוחר יותר נולדו לו שמונה אחים נוספים.
פרידייש קוראני סיים את לימודיו בתיכון אצל הפיאריסטים של סאטו מארה, והחל ללמוד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פשט בשנת 1844. בבוקר ה-15 במרץ 1848 האזין קוראני להרצאה בנושא רפואה פנימית, ומשם יצא להצטרף בהתלהבות לסטודנטים כדי לעבור באתרי המהפכה שפרצה.
כסטודנט לרפואה השתתף במהפיכת 1848 בהונגריה, תחילה במשמר הלאומי, אחר-כך כמפקד בית המרקחת של הגדוד שלו במחוז סאבולץ', ולאחר מכן כקצין-סגן ומפקד בית החולים הצבאי בנירג'האזה.
בסיום מלחמת העצמאות הוא היה הרופא הראשי של החטיבה.
בשנת 1848, ביוזמת אביו, התגייר (יחד עם משפחתו), עבר לדת הקתולית ואימץ את שם המשפחה קוראני.
בסתיו 1849 המשיך את לימודיו בפשט וסיים אותם בשנת 1852. לאחר דיכוי המהפכה על ידי אוסטריה הוא הוגלה לווינה בגלל השתתפותו במהפיכה ובמלחמת השחרור.
הוא החל לאחר מכן סטאז' בעיר הולדתו נאג'קאלו בשנת 1852 ובשנת 1859 היה ממקימי בית החולים המקומי.
בשנת 1861 התמנה לקצין הרפואה הראשי של מחוז סאבולץ'.
בשנת 1864 קיבל חנינה ואושר לו לחזור לפשט, שם הפך תחילה למנהל המחלקה הנוירולוגית בבית חולים קטן, ובשנת 1865 באותו תפקיד בבית חולים ציבורי גדול בפשט.
בשנת 1864 השיג תואר מרצה בנוירולוגיה באוניברסיטת פשט.
ובשנת 1866 התמנה לפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטה.
בשנת 1878 החלה בניית הקליניקה הראשונה (כיום המכון הלאומי למחלות ריאה קוראני בבודפשט, המכונה בקיצור "בית החולים קוראני") על פי תוכניותיו, ולאחר פתיחתו (1880) הפך למנהלו עד מותו.
הוא הנהיג בקליניקה בדיקות מעבדה, בדיקות כימיות, בקטריולוגיות וצילומי רנטגן לראשונה בהונגריה.
בהרצאותיו ובפעילותו הספרותית הוא קידם את ההשקפות המדעיות המתקדמות והעדכניות ביותר של אותה התקופה.
הוא היה מעורב בהכנה ובפיתוח של רפורמות הבריאות בשנות ה-70 של המאה ה-19 בהונגריה (רפורמת החינוך הרפואי באוניברסיטה משנת 1874, חוק בריאות הציבור משנת 1876).
כהוקרה על עבודתו קיבל תואר אצולה בשנת 1884 עם הקידומת "טולצ'וואי" לפני שם משפחתו (יחד עם אחיו אדולף), ובשנת 1908 (לבדו) קיבל תואר ברון.
בשנת 1891 מונה לחבר קבוע בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי לכל ימי חייו.
בשנת 1884 צורף כחבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1886 התמנה לרקטור האוניברסיטה.
בתפקידו זה הוא הנהיג את ההתמחות הקלינית באוניברסיטה, ובנוסף למרפאות השונות הנהיג התמחות חובה בנוירולוגיה ובפתולוגיה כחובה בבחינות ברפואה פנימית.
בבית החולים שלו התמחו רופאים כמו ויקטור באבש (לימים בקטריולוג מפורסם בעולם) ורבים אחרים.
הוא עסק בעיקר במחלות ריאה, היה בין הראשונים שבדק הפרעות שסתומי לב, ובעבודותיו ובהרצאותיו הצביע לעיתים קרובות על הרקע החברתי שהיה קשור למחלה הנתונה.
ביוזמתו, החלה המניעה והריפוי הפעיל של השחפת, במסגרתה השתתף באופן פעיל בפיתוח והקמת רשת מרפאות לבדיקת ריאות (כיום: תחנות בדיקת ריאות).
הוא היה יו"ר המועצה הלאומית לבריאות הציבור במשך תקופה ארוכה וחבר במועצה לרפואה משפטית.
הוא ראה בפיתוח מתמשך של בתי החולים, יישום הליכי ריפוי ושיטות עדכניים ביותר, כמו גם פיתוח ושילוב ספא בפרקטיקה הרפואית כמשימה חשובה.
הוא התבקש לחבר כמה וכמה מדריכים גם מחוץ להונגריה:
בנוסף, יותר מ־150 מאמרים מדעיים שלו פורסמו.
נתונים קליניים למידע על מחלות זיהומיות מעורבות, עבודות מחקר במדעי הטבע (18. 4).
האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט, (1888).
נערך על ידי פרידייש קוראני באספה הכללית השנייה של "איגוד הסנטוריום", 11 במרץ 1900 ; איגוד הסנטוריום, בודפשט, 1900
נאום לזכרו של לאיוש מרקושובסקי.
האיגוד הרפואי 14 באוקטובר 1902 LXV.
עצרת זיכרון בעצרת ; ספר חברת פשטי לויד, עמ ', 1902
ההתקדמות המודרנית ברפואה הפנימית ; Pátria Ny., Bp., 1908 (הרצאות היובל האוניברסיטאי של מרקושובסקי)
פרידייש קוראני הבן, (פוליטיקאי), הברון מטולצ'ווה (בהונגרית: Tolcsvai báró Ifjabb Korányi Frigyes, פשט, 21 ביוני 1869 – בודפשט, 26 בדצמבר 1935) היה כלכלן הונגרי ממוצא יהודי, שר האוצר של הונגריה מספר פעמים, סופר, בנו של פרידייש קוראני (רופא).
הוא בנו של הברון פרידייש קוראני (מקודם קורנפלד), שהיה פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת בודפשט.
גם בנו פרידייש קוראני הבן למד באוניברסיטאות בבודפשט ומחוצה לה כלכלה.
הוא הצטרף למשרד האוצר בשנת 1892, עד מהרה הפך ליועץ אגף, ומשנת 1912 היה המנהל הכללי של "קואופרטיב האשראי המרכזי הלאומי".
לאחר התפטרותו מהתפקיד זה שב לכהן כראש קואופרטיב האשראי הלאומי המרכזי.
לאחר סיום כהונתו כשר האוצר הצטרף לקבוצת נציגי מתנגדים גולים לממשלה, ובשנת 1922 הצטרף למפלגה המאוחדת.
בין מרץ 1923 לנובמבר 1924 היה שוב שר האוצר בממשלת הרוזן אישטוואן בתלן, אך מונה באותה שנה לשגריר הונגריה בפריז.
בשנת 1928 התמנה לנשיא המרכז למוסדות פיננסים.
בין 1931 לבין 1932 עד ה-1 באוקטובר, מונה שוב לשר האוצר בממשלת דיולה קרואי.
עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי מינה אותו כחבר לכל ימי חייו בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
קוראני עסק גם בספרות וכתב רומנים ומחזות:
שחר השחר (דרמה חברתית, 1900)
מכתבי אישה חדשה (סיפור קצר)
גונקור: קרולי באופן דמילי (רומן קלאסי),
גי דה מופאסאן: מונט-אוריול (רומן קלאסי)
פְּרִידִי בָּאנוּמְיוֹנג (בתאית: ปรีดี พนมยงค์;) נודע גם בתואר המלכותי לוּאַנְג פְרָדִיטְמֶנוּטָאַם (תאית: หลวงประดิษฐ์มนูธรรม), היה פוליטיקאי, עורך דין ומדינאי תאילנדי.
שימש כראש התנועה לשחרור תאילנד בזמן מלחמת העולם השנייה, תנועה אשר פעלה לצד בעלות הברית בחסות ראמה השמיני, מלך תאילנד נגד פלק פיבונסונגרם.
פרידי נולד למשפחה ענייה מאיוטהאיה אשר במקור הייתה מגואנגדונג בדרום סין.
על אף העוני קיבל חינוך טוב.
בשנת 1915, בהוראת ראמה השישי, מלך תאילנד הורד התואר הממלכתי "נוי" משם משפחתו.
פרידי נשלח ללמוד דין והועבר אל המכון למדע המדינה של פריז.
היה בוגר סורבון (שם סבסד לעצמו דוקטורט) ולבסוף בשנת 1927 חזר לארצו והחל קריירה פוליטית במפלגת קהנה רטסרדום העממית.
בשנת 1932, ראשי מפלגת קהנה רטסרדום אשר נודעה כמפלגה העממית האזרחית ובהם גם פרידי החלו באירוע הפיכה מהיר נגד ראמה השביעי, מלך תאילנד שבסופו נוצר פרלמנט והמונרכיה אבסולוטית הוחלפה במונרכיה חוקתית הבנויה בסגנון אירופאי.
מאז המהפכה יצא פרידי בראש תפקידים ממשלתיים כגון שר הפנים ושר החוץ.
בזמנו בשירות תפקידים אילו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הקים את אוניברסיטת תמאמסאט, מהאוניברסיטאות המתקדמות ביותר בתאילנד, בנק תאילנד, הבנק הרשמי והמרכזי של המדינה ועוד תשתיות רבות מפותחות כמו אלו.
בתור שר החוץ שמר פרידי על מדיניות נייטרלית של תאילנד אל מול היחס הבין-לאומי וההשפעה הגוברת של מה שיקרא תוך זמן קצר מדינות הציר.
ב-8 בדצמבר 1941, יום לאחר המתקפה על פרל הארבור, האימפריה היפנית החלה במבצע הפלישה היפנית לתאילנד אשר נמשך כחמש שעות עד אשר הפילדמרשל התאי, פלק פיבונסונגרם סבסד יחסי שלום עם יפן, הפך עצמו לשליט אבסולוטי דה פקטו ואת אומתו לחברה במרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי ובמדינות הציר.
בשמו של ראמה השמיני, מלך תאילנד הצעיר שבזמן המהפכה של פלק היה בלימודים בשווייץ פרידי הפך לעוצר הלגיטימי של תאילנד והחל בהקמת התנועה לשחרור תאילנד שהתחברה עם בעלות הברית.
עם הזמן הפכה התנועה לשחרור תאילנד לארגון מיליטנטי שכלל בתוכו 90,000 חיילי גרילה אשר נראו בפעולותיהם במיוחד במערכה על בורמה ובקרב מלאיה.
שלושת הגדולים (וינסטון צ'רצ'יל, יוסיף סטלין ופרנקלין דלאנו רוזוולט) הכירו גם הם בלגיטימציה של פרידי ותנועתו לממשל על תאילנד ולקראת סוף המלחמה הפך פרידי לדמות הפוליטית הרכזית בממשל התאילנדי החדש שהושם תחת שלטונו של ראמה השמיני.
פרידי היה ראש ממשלה לאורך חצי שנה ב-1946, בזמן שראמה השמיני, מלך תאילנד הצעיר נרצח והוחלף בראמה התשיעי, מלך תאילנד אשר שלט עד לשנת 2016. תוך זמן מה חזר פלק פיבונסונגרם לשלטונו הדיקטטורי ולאחר שניסיון הפיכה נכשל בשנת 1949, פרידי עזב את תאילנד ומעולם לא חזר.
הוא המשיך להנהיג ממשלה גלותית עד למותו בשנת 1983 בפריז.
פרידי נחשב לאחד מאבות הדמוקרטיה והדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של תאילנד בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא שימש את פניה של תאילנד החופשית ועד היום נחשב דמות מרכזית בהיסטוריה התאית.
"במהלך 15 שנות שלטון פרידי השיג יותר ממה שיורשיו אי פעם הצליחו", אומר ד"ר כריבת סנטאבוטר, סגן מנכ"ל מחלקת הארגונים הבינלאומיים במשרד החוץ, במחקר על מדיניות החוץ התאילנדית בין השנים 1932 - 1946 אשר הייתה תחת פיקודו של פרידי.
"פרידה מסלאביאנקה" הוא מארש ושיר לכת פטריוטי רוסי, שנכתב על ידי המלחין וסילי אגפקין לכבוד הנשים הסלאביות שליוו את בעליהן במלחמת הבלקן הראשונה.
המארש נכתב ונוגן בבכורה בטמבוב בסוף שנת 1912. בקיץ 1915 יצא כסינגל גרמופון בקייב.
המנגינה זכתה לפופולריות ברוסיה ובמדינות הסמוכות לה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר החיילים הרוסים עזבו את בתיהם ולוו במוזיקת הצעדה.
הוא בוצע גם במהלך מצעד 7 בנובמבר 1941 בכיכר האדומה, ואחריו חיילים הלכו ישר לקרב בקרב על מוסקבה.
מארש זה שימש גם כהמנון לא-רשמי של הצבא הלבן בפיקודו של האדמירל קולצ'אק.
נהוג היה להאמין שלפני השימוש בו בסרט עטור הפרסים "העגורים עפים" משנת 1957, השיר נאסר להשמעה בברית המועצות בשל מילותיו על נושאים אסורים.
הפופולריות והאיכות של השיר גרמו לשלטונות הקומוניסטיים לאמץ את השיר, אך הם ביצעו שינויים משמעותיים במילותיו.
הטקסט המקורי הזכיר פטריוטיות רוסית, דת, לאומיות ותרבות, שלא היו דבר מקובל בברית המועצות.
השיר פורסם במקור על ידי התאחדות ההפקה צימרמן בסביבות שנת 1912. המארש פורסם באוסף מוזיקה רשמי של תזמורות הצבא האדום והוקלט בראשית שנות הארבעים על ידי תזמורת צבאית בניצוחו של המנצח איוואן פטרוב (1906–1975), אך אז נעשה שימוש במילים שונות.
מילים אחרות מושרות בדרך כלל על ידי מקהלת הצבא האדום.
לאחר מכן, כמה מלחינים רוסים ופולנים כתבו מילים למוזיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בפולין הכבושה בגרמניה, גרסה "מחתרתית" מותאמת לשיר, Rozszumiały się wierzby płaczące ("ערבות בוכות התחילו לזמזם"), זכתה לפופולריות בתנועת ההתנגדות הפולנית והתבססה על מילים מאת רומן שלנצ'ק.
בשנות התשעים, יאבלוקו, מפלגה פוליטית, ניסתה להביא ללא הצלחה לכך שהמארש יאומץ כהמנונה הלאומי של רוסיה.
"פרידה מסלאביאנקה" שימש בסרטים "העגורים עפים" ו"מלחמתו של צ'ארלי וילסון", העוסק במלחמת ברית המועצות-אפגניסטן ובסרטים הרוסיים "72 מטרים" ו"השבוי מהקווקז" (Кавказский пленник).
גרסה אינסטרומנטלית לשיר הוצגה גם בסרט האוקראיני "דעיכה" משנת 1990 במהלך סצנת פינוי פריפיאט.
גרסה עברית נכתבה בשנת 1945 על ידי הפזמונאי חיים חפר לפלמ"ח.
בגרסתו לשיר, "בין גבולות", טבע חפר את הביטוי "אָנוּ פֹּה חוֹמַת מָגֵן", אשר שימש את צה"ל להכנות למבצע חומת מגן בשנת 2002.
מנגינת "פרידה מסלביאנקה" שימשה כהמנון רשמי של מחוז טמבוב, שאת מילותיו כתב א.
מנגינת השיר משמשת גם לנעימת השיר "החבר שלי בכס המוות".
אל תבכה ואל תגנח, אתה לא תינוק
אתה לא פצוע, אתה פשוט נהרג.
תן לי להוריד ממך את הוואלנקי שלך,
אנחנו עדיין לא נכנסים להתקפה.
השיר נכתב בדצמבר 1944 על ידי יון דגן, לוחם שריון במלחמת העולם השנייה.
גרסה נוספת לשיר היא Vapaa Venäjä, שהולחנה עבור המשמרות האדומים הפיניים כדי לשמש עבורם שיר לכת.
פרידה מיכלסון (בלטבית; Frīda Mihelsone; 2 ביוני 1906 – 19 בינואר 1982) הייתה יהודיה-לטבית וניצולת שואה.
היא הייתה אחת משני הניצולים היחידים מטבח יער רומבולה.
ספר זכרונותיה "שרדתי את רומבולה" מתעד שואת יהודי לטביה, את חייה בגטו ריגה וכיצד הצליחה לשרוד את הטבח.
מיכלסון נולדה ביַאוּנְגוּלְבֶּנֶה, לטביה, בשנת 1906. היא גדלה בורקליאני אך עברה לריגה בשנות השלושים לעבוד כתופרת.
בשנת 1941, במהלך הכיבוש הנאצי בלטביה, נכלאה מיכלסון בגטו ריגה.
בתוך יומיים בסוף שנת 1941 נלקחו רוב הכלואים בגטו ריגה ליער רומבולה, בפאתי ריגה ונרצחו.
מיכלסון הייתה עדה ליום הראשון, 30 בנובמבר, כשראתה אלפי יהודים נלקחים מהגטו.
ביום השני, 8 בדצמבר, היא נלקחה גם מהגטו ונאלצה לצעוד עם אלפי יהודים לרומבולה.
את הצעדת היהודים לכיוון בורות ההריגה תיארה ביומנה:
עם זאת, היא נמלטה מרצח בכך שהשליכה את עצמה לשלג כאשר התקרבה למקום הטבח, לאחר מכן העמידה פנים שהיא מתה.
היהודים האחרים נאלצו לחלוץ את הנעליים שהושלכו לערמה על גבי מיכלסון.
היא המשיכה להעמיד פנים שהיא מתה והמשיכה להתחבא מתחת לערימת הנעליים.
מיכלסון הסתתרה ביער בשלוש השנים הבאות, ובעזרת אנשים מקומיים הצליחה לשרוד את הכיבוש הנאצי.
מיכלסון התחתנה עם מרדכי מיכלסון ויחד נולדו להם שני ילדים.
בשנת 1950 גורש מרדכי מיכלסון לסיביר עקב האשמות שווא.
בשנת 1971 עזבו פרידה מיכלסון וילדיה את ברית המועצות ועלו לישראל.
מיכלסון נפטרה ב-1982 ונקברה בבית הקברות שדה יהושע.
בשנות השישים כתבה את זיכרונותיה מהשואה ומהכיבוש הנאצי בלטביה ביידיש שהייתה שפת אמה.
העותק המקורי של הספר נשמר בארכיון מוזיאון יהודים בלטביה .