tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב כך, על השוטרים מוטלת החובה להשתמש בזהירות יתרה בסמכות המעצר כאשר מדובר בקטין.
מגבלות אחרות הקיימות בעת מעצר קטינים כוללות:
איסור שהיית קטין עם בגיר באותו תא מעצר.
לצורך כך הוקמו אגפים מיוחדים ונפרדים לקטינים בבתי המעצר.
כאשר הקטין נמצא בתחנת המשטרה, יש למנוע, עד כמה שניתן, מגע בינו לבין עצורים בגירים.
אין להוביל קטינים בניידת משטרה מסומנת (ניידת משטרה כחול-לבן), כאשר מדובר באירוע יזום.
הכוונה באירוע יזום היא לאירוע שבו המשטרה מגיע מיוזמתה.
במצב כזה, הקטין יובל בניידת משטרה סמויה על ידי עובד נוער (שוטר שהוסמך לטפל בעבירות של קטינים).
האיסור לא חל על אירוע תגובה - אירועים דחופים שהתקבלו דרך מוקד 100 או בדרך אחרת, הדורשים טיפול מידי.
אין לעצור קטין בסמוך למקום מגוריו או בבית ספרו אל מול חבריו.
מגבלה זו אינה חלה כאשר מדובר באירוע תגובה שדורש טיפול מידי.
מעבר לכך, מותר לשוטר לעשות שימוש בכל הסמכויות הנלוות למעצר במידת הצורך.
במעצר כמו בעיכוב, דרוש קיומו של חשד כלשהו המייחס לאדם החשוד, ביצוע עבירה פלילית.
חשד זה מהווה את עילת המעצר, ומחייב בצידה גם קיומה של תכלית ראויה, וזאת על מנת שהמעצר יהיה חוקי.
עילות המעצר מחמירות וממוקדות יותר מעילות העיכוב, כאשר במעצר נעשה לרוב שימוש במקרים בהם יש מסוכנות גבוהה יותר של החשוד או של העבירה.
תכלית לביצוע מעצר פירושה, קיומה של מטרה ראויה לביצוע המעצר.
לשם מה נעצר האדם ומה הכוונה לעשות עמו לאחר מעצרו.
התכלית עיקרה בפעולות שיבוצעו על ידי המשטרה לאחר ביצוע המעצר והן שונות מתכליות העיכוב.
דוגמאות לתכליות מעצר: תשאול חשוד, עימות מבוקר עם מתלונן או חשודים אחרים ותרגילי חקירה, ומטרתן לקדם את החקירה דבר שיש קושי לעשותו במגבלות העיכוב.
כמו כן המטרה הנוספת במעצר היא למנוע את הישנות העבירה.
לדוגמה: ייעצר אדם שהכה את אשתו כדי למנוע ממנו להכותה פעם נוספת.
מלבד הבדלים אלה קיימים הבדלים נוספים בזמן ובסמכויות הנלוות:
זמן – בעוד שזמן העיכוב מוגבל ל-3 שעות (לא כולל חקירה), זמן המעצר אינו מוגבל ל-3 שעות והוא יכול להתארך אף לימים ושבועות.
סמכויות נלוות – בעוד שבעיכוב אין שום סמכויות נלוות, למעצר יש סמכויות נלוות רבות.
לעובדה זו קיים חריג אחד והוא מתקיים במקרים שבהם אדם מעוכב בעקבות אירוע של אלימות במשפחה.
במקרים אלה רשאים השוטרים לקחת את נשקו האישי של החשוד גם אם הוא לא עשה שימוש בנשק ואף על פי שהוא בגדר מעוכב.
מעסרה או אל-מעסרה הוא כפר פלסטיני בשטחי הרשות הפלסטינית דרומית לבית לחם.
הוקם באמצע המאה ה-20 על ידי בדואים בני שבט התעמרה.
משמעות שמו - בית בד.
הכפר נודע בשל הפגנות היוצאות ממנו מדי שבוע, מאז נובמבר 2006, בשיתוף עם הכפרים הסמוכים, ערב א-שמעה, ג'ורת א-שמעה, ואדי א-ניס, אום סלמונה וואדי רחל, כנגד גדר ההפרדה.
לטענת מארגני ההפגנות הופקעו 3,500 דונם מאדמות הכפר לצורך בניית גדר ההפרדה.
במאי 2010, על פי מקור פלסטיני, אחד המפגינים נפצע קשה מפגיעת רימון גז מדמיע שנורה על ידי חיילי צה"ל.
מעצב תלבושות הוא אדם, שתפקידו לעצב את התלבושות בעבור סרטים קולנועיים, טלוויזיה ומחזות תיאטרון.
הוא נחשב לחלק חיוני מאוד בצוות ההפקה, והוא בדרך כלל עובד בצמוד עם מעצבי התפאורה על סט הסרט או על בימת התיאטרון.
בתיאטראות באירופה נהוג, שמעצב התלבושת אחראי גם על עיצוב אלמנטים בסצנות שונות במחזאות, המועלים על הבמה.
מעצבי תלבושות יבקשו לרוב לייצג בתלבושת את האישיות של הדמות, או לייצג את התפתחות הדמות בעלילה באמצעות עיצוב הבגדים ואביזרי הלבוש.
במקביל, המעצב דואג להבטיח, שהעיצובים יהיו נאמנים לתקופה ההיסטורית ומאפשרים לשחקן לבצע את התפקיד בהתאם לחזונם של הבמאי ושל ההפקה ללא נזק לבגדים.
מן המעצב נדרש להחזיק ביכולת אמנותית חזקה, כמו גם ידע מעמיק בתחום השרטוט, תולדות האופנה, כמו גם היכולת להצמיד את הביגוד לתקופה היסטורית, אם מדובר במחזה או בסרט היסטורי.
מעצב התלבושות הוא מי שתורם יותר מכל איש צוות אחר בהפקה למראה של הדמות בסרט או במחזה, מאחר שהוא, למעשה, אחראי על הביגוד וההלבשה של הדמות.
על מנת לעצב את הקונספט של העיצוב, מעצב התלבושות עובד ביחד עם הבמאי ושאר צוותי העיצוב בהפקה - אלה האחראים לעיצוב התפאורה, עיצוב התאורה והרכב הסצנות השונות - זאת כדי לתרום כמה שיותר למאפייני הדמות.
במהלך סוף המאה ה-19, מנהלי חברות התיאטרון בארצות הברית בדרך כלל בחרו את התלבושות להופעה בעצמם.
את רוב התלבושות היו משכירים מחנויות שיועדו לכך, ורק מעטים תכננו במיוחד.
למרות שמעצבים בתחומים אחרים בתיאטרון זכו להכרה, מעטים שהתמחו בתלבושות זכו לכך.
המעטים שהיו כוללים את קרוליין סידל, סי וילהלם, פרסי אנדרסון וגברת ג'ון אלכסנדר.
לפעמים הם אפילו קיבלו קרדיט בעמוד השער של התוכנייה ולא רק בחלק האחורי.
במאה ה-20, עם התפתחות תעשיית הקולנוע מעצבי תלבושות הפכו למבוקשים יותר.
מעצבים כמו אדית הד ואדריאן החלו להתפרסם.
אדית הד (מעצבת תלבושות יהודייה אמריקאית), אף זכתה בשמונה פרסי אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר בין השנים 1949 ל-1973. מאוחר יותר, אלו שעבדו בטלוויזיה כמו נולן מילר (שושלת), ג'ני בראיינט (מד מן) ופטרישה פילד (סקס והעיר הגדולה) הפכו לבולטים יותר, חלקם הפכו לסופרים והיו להם קווי לבוש שאופייניים להם.
בארצות הברית מעצבי התלבושות מיוצגים על ידי הברית הבינלאומית של עובדי התיאטרון (International Alliance of Theatrical Stage Employes).
מעצמי אל עצמי הוא קובץ של קטעים שכתב ש"י עגנון על עצמו, על אנשים ידועי-שם שהכיר, על אירועי הזמן שהיה עד להם, רשימות שכתב לעצמו או לאחרים ועוד.
הספר יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1976, הכרך החמישי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו.
הספר מכיל ביוגרפיות על מרטין בובר גרשם שלום, וזלמן שוקן.
אזכורים של דמויות מפורסמות מן העלייה השנייה כגון י"ח ברנר, ברל כצנלסון, ואחרים.
להיכרותו של עגנון עם הרב קוק.
בנוסף הספר כולל פרקים אוטוביוגרפיים – סיפור עלייתו ארצה, ימיו במינכן אחרי מלחמת העולם הראשונה, ימי פרעות תרפ"ט ונאומו בטקס הענקת פרס נובל.
כמו כן כלולים בספר מסות ונאומים.
בנשק קל, ובעיקר ברובים, מַעֲצֶה הוא החלק בכלי הירי העוטף את ה והקנה ומשמש כשלדה לרובה.
המעצה מתחלק לשני חלקים: מתפסים - החלק הקדמי שעוטף את הקנה; והקת - החלק האחורי שמשמש כממשק בין היורה לרובה.
באנגלית המתפסים והחלק העוטף את המכלול נקראים Receiver והקת נקראת Stock.
בעבר המעצה היה עשוי מעץ ומכאן המונח בעברית.
מונח זה נשאר בשימוש גם בימינו, אף שכיום רוב המעצים אינם מיוצרים עוד מעץ אלא ממתכות וחומרים סינתטיים.
להחזיק את הרובה - כלומר: לאגד את המכלול, הקנה ועזרים טקטיים נוספים (כגון כוונת) בפלטפורמה קשיחה.
להגן על הקנה והמכלול מפני תנאי סביבה (כגון לחות או אבק).
לשמש ממשק בין הרובה ליורה - היורה אוחז ברובה כאשר ידו החזקה מונחת על ידית האחיזה והאצבע על ההדק, קת הרובה מושענת על שקע הכתף של היורה, והיד החלשה של היורה אוחזת במתפסים.
המעצה מופיע בשתי תצורות עיקריות:
התצורה הקלאסית: הקת של הרובה קשיחה ונמוכה מגובה הקנה, עם ידית אחיזה מעוקלת הנמשכת עד למתפסים, שבדרך כלל אין עליהם מסילות.
התצורה המודרנית: קת קשיחה, מתכווננת או מתקפלת בגובה הקנה וידית אחיזה דמוית AR-15 (מכונה "Pistol Grip").
ברובים המודרניים המתפסים מדוגמים במסילות פיקטיני להתקנה מהירה של עזרים טקטיים שונים.
צורת המעצה הקלאסית התפתחה עוד מרובי הקשת (crossbow) של ימי הביניים ומשם התגלגלה לרובים הראשונים: הארקבוז ולאחר מכן למוסקט.
צורה זו שלטה עד לתחילת מלחמת וייטנאם, אז החלו להופיע רובי סער עם התצורה המודרנית, המתאימה לירי אוטומטי.
מעצור בכלי נשק הוא ביטוי לאי יכולתו של כלי הנשק לפעול כהלכה בעת הצורך.
טווח התקלות נע בין מצבים זמניים ובטוחים יחסית, כמו תרמיל שלא נפלט, לבין מצבים שעלולים להיות מסוכנים, טיפול לא נכון בסוגים מסוימים של תקלות עלול לגרום לפציעה או למוות ולפגם משמעותי בכלי הנשק.
לצורך מניעה של תקלות אלו חובה לעקוב ולהקפיד בכל העת על הכללים הבסיסיים של בטיחות כלי הנשק.
כמו כן לניקיון ותחזוקה נכונה של כלי נשק יש תפקיד חשוב במניעת תקלות שכאלו.
אלו מעצורים שנגרמים כתוצאה מכשל בתחמושת עצמה:
היפרדות תרמיל-קליע – נוצר כתוצאה מעייפות החומר שממנו התרמיל עשוי.
כאשר הקליע נורה, התרמיל מתפצל ל-2 חלקים סמוך למיקום הקליע עצמו.
נפל (Dud) – בנפל, לאחר לחיצה על ההדק הקליע לא נורה עקב תקלה באבק השריפה בתרמיל.
אחד מהגורמים הנפוצים לכך הם רטיבות או לחות גבוהה בזמן ממושך אשר מרטיבים את אבק השריפה.
ירי סקוויב – מעצור מסוכן מאוד בו הקליע שנורה לא נושא איתו מספיק אנרגיה ונתקע בקנה הנשק.
ירי של קליע נוסף יכול לגרום להרס טוטואלי של הנשק ולסכן את חייו של המשתמש.
נקירה קלה – מעצור שנגרם כתוצאה מנוקר תקול, אשר לא מכה מספיק חזק בפיקה של התרמיל וחומר הנפץ שבפיקה לא מתפוצץ ובכך גם אבק השריפה לא נידלק ולכן הקליע לא נורה.
מעצורים אלו נגרמים כתוצאה מכשל בנשק עצמו או כשל במחסנית:
כשל בהזנה – מצב שבו כדור לא נכנס לבית הבליעה עקב כשל בהזנה עצמה, כתוצאה מדריכה "חלבית" (דריכה לא חזקה מספיק של הנשק), כשל במגנון ההזנה של המחסנית, בלאי של קפיצים או כאשר המשתמש לא מחזיק את הנשק באופן יציב בזמן הירי.
בסוג זה של מעצור המכלול משוך במלואו קדימה, ובית הבליעה מוסתר על ידו לחלוטין.
הזנה כפולה (מוכר בצה"ל כמעצור שני בנשקי M16) – מעצור בו מוזנים שני כדורים בו זמנית מהמחסנית לבית הבליעה.
לרוב נגרם כתוצאה ממחסנית לא תקינה, אך גם יכול להיגרם מקפיץ רתע (recoil spring) תקול.
בכלי נשקי מסוג "מכלול פתוח", הוצאת המחסנית ללא אמצעי זהירות נוספים עלולה לגרום לפליטת כדור אי רצונית.
גמר תחמושת (מוכר בצה"ל כמעצור שלישי או מעצור גמר בנשקי M16) – מעצור שנגרם כתוצאה מגמר התחמושת במחסנית - לא נותרו כדורים להזנה לבית הבליעה.
בכלי נשק מסוג "מכלול פתוח" ניתן לזהות בקלות מעצור זה על ידי כך שהמכלול נמשך אחורה ונעצר שם, וחלל בית הבליעה נחשף.
מצב זה מורה על הצורך בהכנסת מחסנית חדשה.
נעילת כרכוב – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק לא נחלץ מבית הבליעה בעקבות תקיעה בבריח או התקלות בכדור הבא במחסנית.
כשל בחילוץ – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק לא נחלץ מבית הבליעה כתוצאה מלכלוך שהצטבר, משושנה שבורה או מחריצי כרכוב מעוותים.
יכול גם להיגרם על ידי הזנה ידנית בנשקים חצי אוטומטים ואוטומטיים ודריכה חלשה של המכלול, כך שהבריח לא מצליח לתפוס את חריצי הכרכוב.
הזנת כדור נוסף לבית הבליעה תגרום למקרה דומה של מעצור הזנה כפולה.
כשל בפליטה – כשל שמתרחש לאחר ירי של קליע, כאשר התרמיל הריק נחלץ מבית הבליעה אך לא נפלט במלואו מהנשק, מה שגורם לכך שהכדור הבא במחסנית לא יכול להיות מוזן בתורו לבית הבליעה, שכן המכלול לא יכול לנוע קדימה.
ישנן תקלות מכניות מסוימות הנגרמות כתוצאה מתכנון לקוי של כלי הנשק, ואינן ניתנות למניעה באמצעים שגרתיים.
בנוסף, תקלות עשויות להיגרם עקב שימוש במחסניות פגומות או תחמושת באיכות ירודה, לרבות תחמושת שנפגמה עקב אחסון בלתי תקין בתנאים של לחות גבוהה או חשיפה ממושכת לסביבה משתכת.
לעומת זאת, תקלות רבות ניתנות למניעה באמצעות תחזוקה תקינה, ניקוי שגרתי ובדיקה תקופתית של כלי הנשק ורכיביו.
ניקוי יסודי של הקנה, בית הבליעה ומנגנוני ההזנה והפליטה מפחית הצטברות פיח, אבק ולכלוך, אשר עלולים לגרום למעצורים מכניים ולהפריע לפעולה התקינה של המכלול.
שימוש בשמנים וחומרי ניקוי מתאימים מונע שחיקה מואצת וקורוזיה, אך שימון יתר עלול לגרום להידבקות חלקיקים ולפגוע בתפקוד התקין של החלקים הנעים.
בדיקה תקופתית של מחסניות וזיהוי מוקדם של עיוותים, סדקים או חולשה בקפיצים מסייעים במניעת תקלות הקשורות להזנת כדורים ולפליטת תרמילים.
מחסניות פגומות עלולות לגרום להזנה כפולה, כשל בהזנה או פליטה לא תקינה של תרמילים ריקים.
אופן האחיזה של הנשק והפעלתו משפיעים גם הם על הפחתת תקלות.
דריכה לא מלאה של המכלול, אחיזה לא יציבה או ירי בתנוחות שאינן מאפשרות ספיגת רתע עלולים לגרום לכשלים בהזנה או בפליטה.
לפיכך, הקפדה על שימוש נכון בנשק, בהתאם להנחיות היצרן ולתנאי השטח, מפחיתה את הסיכון למעצורים ולתקלות מכניות.
כמו כן, אחסון תקין של כלי הנשק והתחמושת בתנאים מבוקרים מפחית את הסיכון לשחיקה, הצטברות לכלוך ולחות או פגיעה מכנית ברכיבים רגישים.
כלי נשק המאוחסנים בתנאים בלתי הולמים עלולים לפתח חלודה, להיפגע משחיקה מואצת ולהיות חשופים לסיכונים תפעוליים בעת השימוש בהם.
מעצמה מעניקת חסות (ידוע גם ככוח מגן) היא מדינה ריבונית המייצגת מדינה ריבונית אחרת במדינה אשר אין לה בה ייצוג דיפלומטי.
מקובל להשתמש באמצעי זה כאשר בין המדינה המיוצגת והמדינה שבה מתקיים הייצוג לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
המעצמה המייצגת אחראית לדאוג לרכוש של המדינה המיוצגת ולאזרחיה במדינה המארחת.
אם היחסים הדיפלומטיים ינותקו במקרה של מלחמה, המעצמה המייצגת תהיה אמונה על שלום שבויי המלחמה ותטפל באינטרסים של האזרחים.
מוסד המעצמה מעניקת החסות התקיים במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 ועוגן באמנת ז'נבה בשנת 1929. סמכויות המעצמות מעניקות החסות מאושרות בכל ארבע האמנות מאז שנת 1949. בנוסף, הצלב האדום הבינלאומי רשאי למנות עצמו למעצמה מעניקת חסות על פי פרוטוקול I (משנת 1977).
הנוהג של בחירת מעצמה מעניקת חסות בימי שלום הפך לפורמלי בשנת 1961 באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים.
מעצמה מעניקת חסות ממונה על ידי המדינה השולחת ועליה להיות מקובלת גם על המדינה המארחת, ולפיכך עליה לקיים יחסים דיפלומטיים עם שתי המדינות.
בעתות מלחמה, האמנה מחייבת את המעצמה המייצגת להיות נייטרלית.
האחריות וההסדרים הספציפיים מתקבלים בהסכמת המעצמה, המדינה המארחת והמדינה המיוצגת.
במקרה מורחב, על המעצמה לנהל את כל הנהלים הדיפלומטיים מטעם המדינה השולחת.
הדבר הכרחי כאשר לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, וסף העוינות כה גבוה עד כדי מצב בו אין כל נציג של המדינה השולחת במדינה המארחת.
לדוגמה, נכון לשנת 2019, שוודיה מייצגת את ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה בקוריאה הצפונית.
במקרים אחרים, שתי המדינות ניתקו ביניהן את היחסים הדיפלומטיים, אך בכל זאת מוכנות להחליף ביניהן כוח אדם באופן לא פורמלי.
במקרה זה, המעצמה מעניקת החסות מתפקדת כמנגנון בשימוש המדינה המיוצגת.
שגרירות המדינה המיוצגת מאוישת על ידי אנשיה שלה אך מכונה "אגף אינטרסים " .
בין השנים 1991 ו-2015 אגף האינטרסים הקובני תפס את בניין השגרירות הקובנית הישנה בוושינגטון, אך רשמית הוא הוכרז כאגף של שגרירות שווייץ בארצות הברית.
הדבר ניתן לשינוי, ובמקרים של יחסים מתוחים יותר מהרגיל, האגף מאויש על ידי נציגים מהמעצמה המייצגת.
כך למשל במלחמת המפרץ הפכה פולין למעצמה המייצגת של ארצות הברית בשטחי עיראק.
בראש אגף האינטרסים האמריקאי עמד אז דיפלומט פולני.
אין חובה ששתי המדינות תבחרנה במעצמה זהה לצורך ייצוגן אחת אצל השנייה, אם כי הדבר נוח יותר בתקשורת.
כל מדינה רשאית למנות כל מעצמה שתבחר, ובתנאי שהיא תהיה מקובלת על שני הצדדים.
כמו כן אין חובה כי רק מדינה אחת תייצג את המדינה השולחת.
לדוגמה, במהלך מלחמת העולם השנייה מינתה יפן את ספרד, שוודיה ושווייץ להיות המעצמות המייצגות שלה בארצות הברית.
על אף שמעצמות מעניקות חסות היו קיימות מאז המאה ה-16, מקובל לקבוע את תחילת קיומו של המוסד בשנת 1870 במהלך מלחמת פרוסיה–צרפת.
במהלך המלחמה הוכרז על מצב חירום בכל המדינות הלוחמות, דבר שחייב גירוש דיפלומטים והצבת מגבלות על אזרחי האויב.
על מנת להתגבר על קשיים אלו, שימשה ארצות הברית כנציגתה של הקונפדרציה הצפון-גרמנית וכן כמה מדינות גרמניות קטנות יותר, בעוד שווייץ שימשה כנציגתן של באדן, ממלכת בוואריה, ורוסיה ייצגה את וירטמברג.
מצדה של צרפת, שימשה בריטניה כנציגתה.
פעולותיו הנמרצות של שגריר ארצות הברית בצרפת באותה עת, אליהו ב.
וושברן קבעו תקדים וייסדו את רעיון המעצמה מעניקת החסות בעת מלחמה.
הדגל האמריקאי הונף מעל שגרירות גרמניה בפריז, וארכיוני השגרירות הועברו למשמורתה של ארצות הברית.
במהלך ימיה הראשונים של המלחמה דאג וושברן לפינוי 30 אלף נתינים גרמנים מצרפת.
כראש המשימה הדיפלומטית היחיד שנשאר בעיר במהלך המצור הגרמני, הוא הואשם בהגנה על שבע קונסוליות מאמריקה הלטינית וכן היה אחראי על תזונתם של 3,000 נתינים גרמנים שנתקעו בעיר.
לאחר המלחמה, מינוי מעצמה זרה שתייצג מדינה אחרת הפך למנהג מקובל.
במלחמות שלאחר מכן הרחיבו המעצמות הזרות את סמכויותיהן בהסכמת שני הצדדים בכל מקרה.
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה בחרו שני הצדדים בארצות הברית כמעצמה המייצגת שלהם, וביססו את הרעיון של מנדט הדדי.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ביקשה ארצות הברית לראשונה בדיקה נייטרלית של שבויי המלחמה.
מכיוון שהמוסד לא הפך לרשמי באמנה כלשהי, התגלעו מחלוקות על הסמכויות והזכויות שלו.
במהלך מלחמת הבורים השנייה, בחרה הממלכה המאוחדת בארצות הברית כנציגתה, אולם הבורים סירבו לקבל העברות כספים בריטיות דרך ארצות הברית.
הולנד, ששימשה כנציגתם של הבורים, לא הצליחה מצידה להבטיח הסכם להחלפת שמות שבויי מלחמה.
זמן קצר לאחר מכן, במלחמת רוסיה–יפן הסכימו שני הצדדים להעביר ביניהם רשימות של שמות השבויים, תוך שהם מסתייעים בצרפת כמעצמה מעניקת החסות של רוסיה ובארצות הברית כמעצמה מעניקת החסות של יפן.
הנוהג של החלפת שמות שבויים הפך מאז לנוהג ולבסוף נכלל באמנת ז'נבה השלישית (1929).
בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה הייתה ארצות הברית בחירה פופולרית עבור המדינות שחפצו בשירותיה כנציגה.
בשיא ייצגה ארצות הברית חמש מדינות במקביל: בריטניה, צרפת, אוסטרו-הונגריה, גרמניה והאימפריה העות'מאנית.
בסך הכול בין השנים 1914 ו-1917 קיבלה ארצות הברית 54 מנדטים (מנדט אינו מייצג בהכרח מדינה) למעצמה מעניקת חסות.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה מצד בעלות הברית, הועברו מנדטים אלו למדינות נייטרליות קטנות יותר, ובהן הולנד, ספרד ושווייץ.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פורסם רשמית תפקידה של מעצמה מעניקת חסות בהתאם לאמנת ז'נבה השלישית משנת 1929. סמכויותיה נקבעו כך שנציגיה הורשו לבדוק שבויי מלחמה, לראיינם באופן פרטי, לתקשר עמם בחופשיות ולהעביר ספרים לספריית הכלא בו הם שוהים.
עם זאת, נדחתה הצעת הוועד הבינלאומי של הצלב האדום לשמש כאחראי על יישום האמנה.
גם בראשית מלחמת העולם השנייה הייתה ארצות הברית בחירה פופולרית עבור המדינות, והיא קיבלה 75 מנדטים מטעם בעלות הברית בין השנים 1939 עד 1941. עם זאת, היא כבר לא נתפסה כנייטרלית חסרת עניין במהלכי המלחמה, ולא נעשתה אף פנייה מצד מדינות הציר במטרה שארצות הברית תשמש כנציגתה.
היקפה הגדול של המלחמה מנע גם משתי בחירות פופולריות נוספות במלחמת העולם הראשונה לשמש כנציגות.
כך ספרד תחת הנהגת פרנסיסקו פרנקו נותרה נייטרלית עם נטייה למדינות הציר, והולנד נכבשה על ידי גרמניה.
במקומן, שווייץ ושוודיה הפכו לפופולריות.
שווייץ קיבלה 219 מנדטים מ-35 מדינות, וייצגה באופן לא רשמי עוד שמונה מדינות, ואילו שוודיה קיבלה 114 מנדטים מטעם 28 מדינות.
אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 התייחסה לנזקים שנגרמו במהלך המלחמה.
בעוד לפני המלחמה מינוי מעצמה זרה היה רשות, כעת הוא הפך לחובה.
כן נקבעו תפקידי ההגנה על סמכויותיה כלפי אזרחים.
המעצמה גם נדרשה למנות ממלאת מקום במקרה שאיבדה את מעמדה כצד נייטרלי.
היריבות בין ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה הובילה לשינויים במבנה הנוהג.
ארצות הברית, שקיבלה למעלה מ-200 מנדטים כמעצמה זרה לפני 1945 כבר לא נתפסה כצד שלישי והצליחה לקבל אחד בלבד לאחריה.
במקום זאת, ארצות הברית נדרשה למנות מעצמות זרות שייצגו את האינטרסים שלה עצמה תריסר פעמים מאז 1945. לעומת ארצות הברית, שווייץ ושוודיה שמרו על מעמדן כנייטרליות וסירבו להצטרף לכל ברית צבאית, ובכך נותרו פופולריות.
מאז 1945 מחזיקה שווייץ ב-24 מנדטים בו-זמנית.
רעיון אגף האינטרסים נוסד לאחר הכרזת העצמאות של רודזיה, כאשר תשע מדינות אפריקאיות ניתקו את יחסיהן עם בריטניה עקב כך.
המעצמות שייצגו את בריטניה הודיעו לאותן מדינות כי דיפלומטים בריטים מהווים חלק מהמשלחת הדיפלומטית שלהן.
כתוצאה מכך, שמרו אותם הדיפלומטים על חסינותם ויכלו להישאר בשגרירות לשעבר שהועברו תחת אחריותה של המעצמה המייצגת.
החידוש אומץ באופן נרחב לאחר מלחמת ששת הימים שהתרחשה מספר שנים אחר כך.
מדינות ערב אפשרו לדיפלומטים אמריקאים להישאר בבירותיהן כאגף אינטרסים של המעצמה המייצגת, בעוד ישראל אישרה לדיפלומטים סובייטים לשמור על אגף אינטרסים בשגרירות פינלנד.
במהלך המלחמה הקרה התרחשו פעמים רבות מלחמות אזרחים שהעמידו את רעיון המעצמה מעניקת החסות בבעיה, לדוגמה במלחמת וייטנאם.
מאחר שכל אחד מהצדדים טען שהוא הנציג הלגיטימי של המדינה, וסירב לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בצד השני, הוחלט לפתור את הבעיה על ידי הוספת פרוטוקול (1977) I לאמנות ז'נבה, ובו נקבע כי על הלוחמים למנות את הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כנציגם.
כך הצלב האדום ניהל מגעים עם מדינות שתמכו בשני הצדדים מבלי שהם עצמם נדרשו לדון זה עם זה ישירות.
ב-1980 כאשר ארצות הברית ניתקה את היחסים עם איראן בעקבות ההכרזה העצמית של המדינה כרפובליקה אסלאמית, וסטודנטים כבשו את שגרירות ארצות הברית בטהרן לקחו מספר דיפלומטים אמריקאים כבני ערובה.
שווייץ שימשה כמתווכת במהלך המשבר בין שתי המדינות.
מאז 1980 שווייץ מייצגת את האינטרסים של ארצות הברית באיראן ומטפלת בכל עניינים הקונסולריים של ארצות הברית באיראן, כולל בקשות לדרכונים, שינויים במעמד האזרחי או הגנה קונסולרית על אזרחי ארצות הברית.
מעצמה מעניקת חסות מדינה מיוצגת מדינה מארחת הערות ראו גם: יחסי מצרים–קטר
מַעֲצֵם הוא מקטע DNA קצר, המשמש להגברת תיעתוק של גנים באופן ספציפי לסוג התא ולזמן ההתפתחותי.
המעצם בדרך כלל אינו ממוקם בסמוך לגן המטרה שלו, ולכן על מנת שיוכל לפעול, הכרומטין (ה-DNA והחלבונים העוטפים אותו) מתקפל כך שהמעצם יגיע לסביבת הקַדָּם (פרומוטור) של גן המטרה.
המעצם אינו מתאפיין ברצף נוקלאוטידים ספציפי המבדיל בינו לבין אלמנטים אחרים בגנום, אלא על ידי שינויים אפיגנטיים (מודיפיקַצְיות).
שינויים אלה מאפשרים יצירת זמינות (פתיחת) הכרומטין באזור המעצם וקישור של גורמי תיעתוק שמסייעים בבקרת התיעתוק של גן המטרה.
המעצם הראשון בבני אדם התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בעת המחקר של בקרת משפחת גני הגלובין בחולת בטא-תלסמיה.
בטא-תלסמיה היא מחלה תורשתית רצסיבית הנגרמת כתוצאה ממוטציות בגן המקודד לחלבון בטא-גלובין, המובילה לייצור מופחת של השרשרת החלבונית מסוג בטא – אחת משתי השרשראות החלבוניות (אלפא ובטא) המרכיבות את חלבון ההמוגלובין.
החולים בבטא-תלסמיה סובלים מפגיעה בתאי הדם האדומים ובנשיאת החמצן אל תאי הגוף.
בשנת 1989 תוארה חולת בטא-תלסמיה אשר נולדה להורים שלא נושאים את המוטציות בגן הבטא-גלובין, ממצא המצביע על כך שהחולה נושאת מוטציה חדשה (de-novo mutation).
אנליזה שהתבצעה על הגנום של החולה חשפה חֶסר של מקטע DNA הממוקם לפני גן הבטא-גלובין ושאר הגנים ממשפחת הבטא-גלובין (בכיוון '5), אך לא בסמוך להם.
הירידה בייצור בטא-גלובין וכל הגנים ממשפחת הבטא-גלובין (אפסילון, גמא ודלתא), והופעת תסמיני המחלה – הובילו להבנה שמקטע ה-DNA החסר משמש כאזור בקרה, והוא מעודד את התיעתוק של הגן המקודד לבטא-גלובין.
כיוון שהמקטע היה מעורב בביטוי משפחת גני הגלובין, ובקביעת התזמון של ביטויָם במהלך ההתפתחות העוברית, הוא זכה לכינוי locus control region ומאוחר יותר – מעצם על (super enhancer).
מעצמים אינם מכילים רצף הסכמה ייחודי המבדיל בינם לבין אזורי בקרה אחרים או אזורים מקודדים, ולכן לעיתים קיים קושי לזהותם.
עם זאת, קיימים מספר שינויים (מודיפיקַצְיות) אפיגנטיים שעשויים להעיד על כך שרצף DNA מסוים מתפקד כמעצם.
ראשית, על מנת שרצף DNA יוכל לשמש כמעצם הוא מוכרח להיות נגיש לקישור של גורמי תיעתוק, ולכן הכרומטין באזור הרצף צריך להיות פתוח.
בנוסף, הוספת מודיפיקציות על גבי חלבוני היסטון הסמוכים לרצף עשויות להצביע גם הן על כך שהרצף מתפקד כמעצם.
למשל, הסבירות לכך שמקטע DNA מתפקד כמעצם פעיל עולה, אם קיימת קבוצת אצטיל על החומצה האמינית ליזין בעמדה ה-27 על היסטון 3 (H3K27ac).
המודיפיקציות הן דינאמיות, ומקטע ששימש כמעצם יכול לחדול מלתפקד כמעצם על ידי שינוי המודיפיקציות האפיגנטיות שלו.
לדוגמה, סגירת הכרומטין באזור או החלפת קבוצת האצטיל בשלוש קבוצות מתיל (H3K27me3) מעידה שהרצף אינו מתפקד כמעצם.
בשונה מהקַדָּם (פרומוטור) הממוקם בסמיכות ולפני גן המטרה (בכיוון '5), המעצם יכול להימצא כמעט בכל מקום בגנום, לרבות אזורים מקודדים (אקסונים), אינטרונים ובין גנים.
ברוב המקרים הידועים, המעצם מופיע על אותו כרומוזום כמו גן המטרה שלו (בכיוון '5 או '3), אך לעיתים הוא ממוקם על כרומוזום שונה.
לעיתים קיימות בגנום קבוצות מעצמים המעודדות את ביטוי גן המטרה בזמן או ברקמה ספציפיים הנמצאים בסמיכות זה לזה על רצף ה-DNA; קבוצות המעצמים יכולה לבקר את ביטוי אותו הגן בזמן או ברקמה שונים יכולים להיות מקובצים במיקום גנומי אחר.
בנוסף, ניתן למצוא בגנום אזורים המכילים מעצמים רבים וסמוכים המבקרים את ביטויָם של גנים שונים.
אזור כזה מכונה מעצם-על (למשל הדוגמה של בקרת גני הבטא גלובין).
פעילות המעצמים בגנום חיונית לתפקוד התא, והיא ספציפית לזמן במהלך ההתפתחות העוברית, או לרקמה.
כלומר, אם רצף מסוים מתפקד כמעצם ברקמה ספציפית, המודיפיקציות האפיגנטיות האופייניות למעצם יופיעו על גבי ההיסטונים והאזור הגנומי הרלוונטי רק באותה הרקמה.
באותו אופן, אם מקטע DNA מתפקד כמעצם בזמן התפתחותי מסוים, אותן המודיפיקציות יופיעו רק באותו שלב התפתחותי.
הגן Sonic Hedgehog (SHH) מתבטא במערכת העצבים המרכזית, בתאי אפיתל ובגפיים.
יש קבוצת מעצמים ייחודית המבקרת את ביטוי הגן בכל אחת מן הרקמות.
כל נוירון חישה במערכת הריח מבטא גן יחיד המקודד לקולטן ריח מתוך כ-1,400 גנים לקולטני ריח המצויים בגנום.
בחירת הקולטן שיתבטא בכל תא מתבצעת על ידי בקרת פעילות באמצעות מעצמים.
הגן ZEB2 מתבטא בשלב העוברי שבו מתפתחת מערכת העצבים, וביטויו במוח הקדמי, במיתר הגב ועוד מבוקר על ידי מעצמים שונים.
קישור גורמי תיעתוק לרצף המעצם
על מנת שמעצם יוכל לבקר את תיעתוק גן המטרה שלו, חלבונים גורמי תיעתוק צריכים להיקשר אליו, ולגרום לקיפול פיזי וקירוב של המקטע בגנום המכיל את המעצם אל הקדם של גן המטרה .
קיימים שלושה מודלים לקישור גורמי תיעתוק למעצם והפעלתו:
Enhanceosome : גורמי התיעתוק המגויסים אל המעצם נקשרים אליו בסדר מדויק וקפדני.
רק לאחר שכל גורמי התיעתוק נקשרו לאתר ההכרה שלהם ברצף ה-DNA של המעצם תתחיל פעילותו.
המודל דומה למתג הפעל/כבה, ובדרך-כלל חיוני כשדרושה תגובה מהירה להפעלת גנים, למשל בתגובה לזיהום נגיפי.
Billboard: קבוצה של גורמי תיעתוק יכולה להיקשר למעצם, וגורמי תיעתוק נוספים יכולים להיקשר אליו בנוסף או באופן בלתי-תלוי.
המודל דומה למתג ששולט בעוצמת הפעילות, והוא מאפשר את פעילות המעצם באופן פחות נוקשה (בהשוואה למודל ה-enhanceosome), גם כאשר לא כל גורמי התיעתוק נמצאים.
TF collective: בשונה מהמודלים הקודמים המתארים הפעלת מעצם בודד, מודל זה מתאר מצב שבו קבוצת גורמי תיעתוק מפעילה מעצמים שונים.
כמו כן, בנוסף לסדר הקישור של גורמי התיעתוק לרצף (שעשוי להשתנות בין מעצם למעצם), ייתכנו אינטראקציות חלבון-חלבון בין גורמי התיעתוק, שגם הן משתנות בין מעצמים שונים.
עם זאת, לא ברור האם כל קבוצת גורמי התיעתוק דרושה להפעלת המעצמים (בדומה ל-enhanceosome) או שקישור חלקי מספיק (בדומה ל-billboard) .
כיוון שהמעצם אינו נמצא בסמוך לקדם של גן המטרה שלו, יש צורך בתקשורת ישירה ביניהם כדי להוליך לבקרת תיעתוק הגן.
כאמור למעלה, ברוב המקרים דרוש קיפול פיזי של הכרומטין, כך שהמעצם יגיע לסביבת הקדם של גן המטרה.
קיימים ארבעה מודלים לאינטראקציות בין המעצם לקדם (איור 4):
Tracking: האנזים RNA פולימראז נקשר למעצם ונע לאורך הכרומטין עד שהוא מגיע לקדם, תוך משיכת המעצם עימו וכיפוף הכרומטין.
Linking: גורמי תיעתוק נקשרים למעצם, וממשיכים להיקשר לאורך הכרומטין עד הגעה לקדם.
רק בעת ההגעה לקדם נקשר רנ"א פולימראז.
Short-range looping: אינטראקציות חלבון-חלבון בין גורמי תיעתוק הקשורים למעצם לבין גורמי תיעתוק הקשורים לקדם הן אלה הגורמות לקיפול הכרומטין וקירוב בין המעצם לקדם.
Looping-tracking/linking: הכרומטין מתקפל כך שהמעצם נמצא בסביבת הקדם של גן המטרה, אך לא נוגע בו באופן פיזי.
שימוש במודל ה-tracking או מודל ה-linking יכול לגשר על המרחק.
עם זאת, קיימות עדויות לכך שהמעצם לא חייב לבוא במגע פיזי עם הקדם, אלא מרחק של 100–300 ננומטרים ביניהם מספיקים כדי לבקר תיעתוק.
המרחק בין אתרי הבקרה בגנום מאפשר את היווצרותם של אזורים בגנום שבהם ישנן רמות תיעתוק גבוהות המכונים "מרכזי תיעתוק", והם עשירים באזורי בקרה וגורמי שעתוק.
בצורה זו מעצם אחד מסוגל לבקר מספר קדמים, וקדם אחד יכול לעבור בקרה על ידי מספר מעצמים בו זמנית, או תוך פרק זמן קצר.
אף על פי שמעצמים מתאפיינים במודיפיקציות אפיגנטיות ייחודיות לזמן ולרקמה ולא ברצף נוקלאוטידים קבוע המבדיל בינם לבין אלמנטים אחרים בגנום, קיימת חשיבות מסוימת לשימור הרצף הספציפי של המעצמים השונים.
העיקרון שלפיו אזורים בעלי תפקיד בגנום נמצאים תחת לחצי ברירה טבעית (סלקציה מטהרת) עשוי לעיתים להצביע על כך שאזור שמור בגנום באזור לא מקודד מתפקד כמקטע בקרתי, ופעמים רבות כמעצם.
למשל, מקטע שמור באזור לא מקודד בגנום שלא אופיין כבעל תפקיד בעבר, נמצא כמעצם של הגן STIL בתאי עצב, המשחק תפקיד בבקרת ההפרדה של הכרומוזומים במהלך חלוקת התא.
דוגמה נוספת היא אוסף של מקטעים שמורים ולא מקודדים שנמצאו כמעצמים של הגנים IL4, IL5 ו-IL13 הפועלים במערכת החיסון.
רצפי הנוקלאוטידים של המעצמים נתונים במקרים רבים לשינויים אבולוציוניים מהירים, מה שמקשה לעקוב אחרי מיקומם הגנומי באורגניזמים שונים.
עם זאת, קיימות מספר עדויות לכך שמעצמים שנמצאו באורגניזמים קדומים מבחינה אבולוציונית מסוגלים להביא לביטוי גנים באופן ספציפי לסוג התא והרקמה באורגניזמים חדשים יותר מבחינה אבולוציונית, וזאת על אף שאין זהות מוחלטת בין רצפי המעצמים של האורגניזמים.
לדוגמה, בחינת המעצם Islet שזוהה בספוג Amphimedon Queenslandica, גילה שאותו רצף מגנום הספוג ביקר ביטוי גנים ספציפי במוח בדגי זברה ובעכברים.
השינויים האבולוציוניים המהירים של המעצמים יחד עם שימור הפעילות באורגניזמים רחוקים אבולוציונית עשויים להעיד על כך, שהמעצמים וגורמי התיעתוק הקושרים אותם עוברים שינויים מתואמים (קו-אבולוציה), כך שרצף של המעצם יכיל את אתר ההכרה של גורם התיעתוק הקושר אותו.
באופן מעניין, בדומה למעצמים, גם רצפי הקדמים נתונים לשינויים אבולוציוניים מהירים, אך פעילותם בבקרת תיעתוק נשמרת במהלך האבולוציה.
עם זאת ה"שפה" שבה כתובים אלמנטי בקרה בכלל, ומעצמים בפרט, עדיין לא פוענחה.
שיטה המשמשת לבחינת הפעילות בבעלי חיים ובתאים (in vivo) של מקטעים המועמדים לתפקד כמעצמים.
תחילה יש לזהות את הרצפים המועמדים בזמן וברקמה המתאימים לפי המודיפיקציות האפיגנטיות שלהם.
על מנת לזהות אזורי כרומטין פתוחים ניתן להשתמש בשיטת ATAC-seq (אזורי הכרומטין הנגישים ניתנים לזיהוי על ידי פעילות של אנזים רקומביננטי המסוגל לחתוך אזורים לא מוגנים על ידי חלבונים – אזורי כרומטין פתוחים).
על מנת לזהות את חלבוני היסטון 3 הנושאים קבוצת אצטיל (H3K27ac) ניתן להשתמש בשיטת ChIP-seq המשמשת לאיתור אינטראקציות בין DNA לחלבונים תוך שימוש בנוגדן ספציפי לחלבון והמודיפיקציות שלו.
את המקטעים המועמדים משבטים לפלסמיד יחד עם קדם מינימלי (כשלעצמו אינו מספיק על מנת לבקר תיעתוק) וגן דווח.
את הפלסמידים מזריקים לביצית מופרית של דג זברה או של עכבר ועוקבים אחר ביטוי גן הדווח.
דפוס הביטוי של גן הדווח ברקמה ובזמן תהליך ההתפתחות העוברי יכול ללמד על הפעילות של הרצף כמעצם.
אומנם השיטה נוחה לביצוע, אך היא מתעלמת מהמרחק הפיזי בין המעצם לבין הקדם, ולא מספקת מידע אודות גן המטרה של המעצם.
מספר שיטות למציאת אינטראקציות בין אזורים שונים בגנום המבוססות על קיבוע (פיקסציה) של הכרומטין, חיתוכו למקטעים קטנים, ליגציה של אזורים סמוכים פיזית והסרת הפיקסציה של הכרומטין.
השיטות משמשות למציאת סוגים שונים של אינטראקציות, ולכן קיים שוני ביניהן בשלבים שלאחר הליגציה.
אופי שאלת המחקר ישפיע על בחירת השיטה:
chromosome conformation capture (3C): משמשת לאיתור אינטראקציות בין שני לוקוסים (one vs.
יש לתכנן פריימרים (תֶּחֶלים) מתאימים לשני המקטעים אותם מעוניינים לבחון, ולבצע הגברה ב-PCR.
השיטה יכולה לשמש לבחינת אינטראקציה משוערת בין קדם למעצם.
chromosome conformation capture-on-chip (4C): משמשת לאיתור אינטראקציות בין לוקוס ספציפי לבין כל שאר הלוקוסים בגנום (one vs.
לאחר הליגציה יש לבצע ליגציה נוספת כדי ליצור מקטעים מעגליים.
יש לתכנן פריימר מתאים למקטע אותו מעוניינים לבחון, ולבצע הגברה ב-inverse PCR (מאפשר הגברה של המקטע הלא ידוע שנמצא בסמיכות למקטע הידוע).
השיטה יכולה לשמש לבחינת אינטראקציות של מספר מעצמים עם קדם יחיד.
לאחר הליגציה מתבצעת ליגציה נוספת של פריימרים אוניברסליים לכל המקטעים.
לבסוף, כל המקטעים עוברים ריצוף.
השיטה יכולה לשמש לבחינת אינטראקציות בין מספר קדמים למספר מעצמים.
בניגוד לשינויים ברצפים מקודדים הפוגעים בכל הרקמות שבהן מתבטא גן נתון, שינויים ברצפי המעצמים יפגעו בביטוי הגן ברקמה שבה פועלת בקרת הגן על ידי המעצם.
להלן מספר דוגמאות לשינויים במעצמים אשר הוליכו לפנוטיפ:
מוטציה במעצם LMBR1 הפועל בגפיים ומבקר את הגן SHH מובילה לריבוי אצבעות (polydactyly) .
לעומת זאת, החסרה של המעצם LMBR1 מוביל לאי היווצרות של האצבעות.
בנחשים למשל, קיים חסר של 17 נוקלאוטידים במעצם LMBR1, מה שככל הנראה תורם לכך שהם חסרי גפיים.
SNPs (רב-צורניות של נוקלאוטיד בודד) במעצמים המוחיים של הגן BIN1 המתפקד כגן מדכא סרטן נמצאו כקשורים להתפתחות מחלת אלצהיימר.
TBX5 הוא גורם תיעתוק הפועל במהלך התפתחות הלב והגפיים הקדמיות.
מוטציות במעצמים הפועלים בלב מובילים לתת-התפתחות של שריר הלב, בעוד שהגפיים לא נפגעות.
תסמונת Mowat-Wilson מתאפיינת בהתקפים אפילפטיים, עיכוב גדילה ומוגבלות שכלית, והיא נמצאה כקשורה למוטציות בגן ZEB2. נמצא כי חסר במעצמים של ZEB2 הפועלים במערכת העצבים המרכזית עלולים לגרום להופעת תסמונת Mowat-Wilson.
מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן הוא האחראי על תכנון, עיצוב, סידור והצבת כל קישוטי הפרחים למשפחה הראשונה.
מעצבת הפרחים הראשית כיום היא הדיה ע'פאריאן.
מעצב הפרחים הראשי עומד בראש חנות הפרחים של הבית הלבן הממוקמת במרתף הבית הלבן.
מעצב הפרחים הראשי עומד בראש צוות של ארבעה עוזרי מעצבים, ומהווה חלק מצוותה של הגברת הראשונה, הסדרן הראשי והמזכירה החברתית של הבית הלבן כדי לתכנן סידורים וקישוטים לארוחות ערב, קבלות פנים וסידור יומיומי ברחבי החדרים הטקסיים.
קודמתה של ע'פאריאן כמעצבת הפרחים הראשי הייתה ננסי קלארק, שהחלה לעבוד בבית הלבן בשנת 1978 בתקופת ממשלתו של הנשיא ג'ימי קרטר, תחילה כמתנדבת במשרה חלקית, ובסופו של דבר הפכה לחברת סגל קבועה במשרה מלאה בשנת 1981, בתקופת ממשלת הנשיא, רונלד רייגן.
ננסי קלארק שירתה שש משפחות של הנשיא במהלך 31 שנותיה בבית הלבן.
היא פרשה לגמלאות ב־31 במאי 2009 והייתה סופרת ומרצה עד מותה בינואר 2012.
מעצבי הפרחים הראשיים של הבית הלבן
"מעפר פורחת שושנה – פרויקט מחווה לרחל שפירא" הוא אלבום ופרויקט מחווה שנוצר לכבוד הפזמונאית והמשוררת הישראלית רחל שפירא.
הפרויקט, בהפקת "צאן ברזל מוזיקה" ובניהולו האמנותי של קובי בן עטר, יצא לאור ב-3 בפברואר 2025.
"צאן ברזל" הוא מיזם מוזיקלי ישראלי שנוסד במטרה להנציח ולכבד את יצירותיהם של גיבורי התרבות הישראלית.
המיזם הוא שיתוף פעולה בין "ארומה מיוזיק" ו"קשת 12", בניהולו האמנותי של קובי בן-עטר, ששימש כיועץ מוזיקלי בתוכניות כמו "כוכב נולד" ו"עבודה עברית".
האלבום נוצר כמחווה לפזמונאית והמשוררת הישראלית רחל שפירא, מתוך הערכה עמוקה ליצירתה ולתרומתה לתרבות הישראלית.
הפרויקט החל במהלך שנת 2024, במטרה להוקיר את שפירא ולהביא את שיריה לקהלים חדשים.
עם הזמן, ובעקבות אירועים משמעותיים במציאות הישראלית, כמו מלחמת חרבות ברזל, קיבלו הטקסטים של שפירא משמעות נוספת, הן ברמה האישית והן ברמה הלאומית.
שיריה, המשקפים חוויות אישיות ועמוקות, החלו להדהד בקרב רבים, והפרויקט הפך לרלוונטי מתמיד.
האלבום כולל עשרה שירים, מתוכם ארבעה חדשים שטרם פורסמו, בביצוע אמנים ותיקים וצעירים כאחד.
בין המשתתפים ניתן למצוא את נורית גלרון, קורין אלאל, אלון עדר, ליהי טולדנו, ענבל ביבי, נופיה, נועם בתן, שיר דוד גדסי, אופק נחמן ומשה דץ.
מעצמה אזורית היא מונח בתחום יחסים בינלאומיים, המתאר מדינה בעלת עוצמה צבאית, כלכלית ופוליטית בולטת בתוך אזור גאוגרפי מוגדר.
מדינה כזו מחזיקה ביכולת לעצב את סדר היום הביטחוני והדיפלומטי בסביבתה הקרובה, ולהקרין כוח והשפעה על שכנותיה.
חרף זאת, ובשונה ממעצמות אחרות ומעצמות-על, יכולתה להפעיל השפעה זו ברמה הגלובלית לרוב מוגבלת יותר.
העיסוק במושג צבר תאוצה משמעותית בתום המלחמה הקרה, עם המעבר ממערכת דו-קוטבית (ארצות הברית וברית המועצות) למערכת עולמית רב-קוטבית ומבוזרת יותר.
חוקרים בולטים בתחום, ובראשם בארי בוזאן ואולה וייבר, פיתחו מסגרת תאורטית המכונה תאוריית מכלולי הביטחון האזוריים (Regional Security Complex Theory - RSCT).
לפי גישה זו, רוב האיומים הביטחוניים בעולם אינם גלובליים אלא "מקובצים" גאוגרפית, ולכן למעצמות האזוריות יש תפקיד מכריע בייצוב, או בערעור, המערכת הבינלאומית כולה.
הגדרתה של מדינה כמעצמה אזורית אינה נשענת על נתונים סטטיסטיים יבשים בלבד, כגון גודל התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) או היקף הצבא.
החוקר הגרמני דטלף נולטה, מהמכון ללימודים גלובליים ואזוריים (GIGA), הציע מודל הבודק שלושה רבדים:
משאבי עוצמה: יכולות חומריות עדיפות על פני השכנות.
טעינה להנהגה: נכונות המדינה לקחת על עצמה תפקיד מנהיגותי ולהיות "מייצבת אזורית".
הכרה: הנכונות של המדינות השכנות, וכן של המעצמות הגלובליות, לקבל את מעמדה.
מעמד זה לעיתים קרובות שנוי במחלוקת.
במקרים רבים, ניסיונה של מדינה לבסס הגמוניה אזורית נתקל בהתנגדות עזה מצד יריבות מקומיות, שיוצרת מאזן אימה או תחרות מתמדת.
מדען המדינה הריאליסט ג'ון מירשיימר טוען כי המטרה האולטימטיבית של מעצמות היא להפוך להגמון אזורי כדי להבטיח את הישרדותן, דבר המוביל בהכרח לחיכוכים.
דוגמאות בולטות למדינות הנתפסות בספרות כמעצמות אזוריות כוללות את ברזיל באמריקה הלטינית, הודו בדרום אסיה, ודרום אפריקה ביבשת אפריקה.
בחינת הספרות המחקרית מעלה כי טרם גובשה הגדרה אחת ויחידה למושג "מעצמה אזורית".
עם זאת, נראה כי קיימת תמימות דעים בדבר הצורך בשילוב בין יכולות חומריות ("עוצמה קשיחה") לבין הכרה פוליטית רחבה.
החוקרת סנדרה דסטרדי מטעימה כי אין להסתפק במדידת משאביה של המדינה גרידא, אלא יש לעמוד על טיב האסטרטגיה שהיא נוקטת כלפי שכנותיה.
נהוג להציב שלוש אבני בוחן מרכזיות לקביעת מעמדה של מדינה כמעצמה אזורית:
ראשית לכל, נדרשת המדינה להחזיק ביתרון כמותי ואיכותי ניכר על פני שכנותיה.
אסימטריה זו היא המונחת ביסוד יכולתה להקרין כוח ולהשפיע על המרחב.
המדדים המקובלים בקטגוריה זו הם:
חוסן כלכלי: גובה התוצר המקומי והיקף סחר החוץ.
על המדינה לשמש "קטר כלכלי" אזורי, כזה ששכנותיו תלויות בו או מושפעות מכלכלתו באופן ישיר.
עוצמה צבאית: לא רק תקציב ביטחון עתיר ממדים, אלא גם היכולת להפעיל כוח צבאי מחוץ לגבולות המדינה לצורך הרתעה או התערבות.
נתונים גאוגרפיים ודמוגרפיים: שטח רחב ידיים, אוכלוסייה גדולה או שליטה בנכסים אסטרטגיים (כגון מפרצים או מעברים ימיים) המעניקים לה עדיפות מבנית.
דא עקא, אין די בפוטנציאל חומרי כדי להקנות מעמד של מעצמה.
על המדינה להפגין רצון פוליטי מובהק לעצב את פני האזור.
המונח המקצועי "תפיסת תפקיד" (Role Conception) מתאר מצב שבו המדינה רואה עצמה אחראית על הסדר האזורי, יוזמת מהלכים דיפלומטיים ומקימה מוסדות משותפים שבהם היא משמשת כציר מרכזי.
חרף זאת, לעיתים קרובות נכונות זו נתקלת בחשדנות מצד המדינות השכנות, הרואות בה הבעה של יומרנות או ניסיון לכפייה הגמונית.
זהו המרכיב החמקמק מכולם, אך בד בבד הוא המכריע ביותר.
כדי שמדינה תשתבץ בדרג של מעצמה אזורית, עליה לזכות בהכרה כפולה:
הכרה מבית (אזורית): הסכמתן של המדינות השכנות לקבל את הנהגתה.
דסטרדי מבחינה בין "הנהגה" הנובעת משכנוע ומאינטרסים משותפים, לבין "הגמוניה" הנשענת על כוח גס.
הכרה מחוץ (גלובלית): נכונותן של מעצמות-העל (כגון ארצות הברית או סין) לראות במדינה זו את "בעל הבית" באזור, וכתובת מרכזית לניהול משא ומתן בנושאים ביטחוניים וכלכליים.
בשונה ממעצמות-על בעלות יכולת פעולה חובקת עולם, כוחה של המעצמה האזורית תחום לרוב למערכת גאוגרפית ספציפית.
בארי בוזאן טבע את המונח "מערכת ביטחון אזורית" כדי לתאר קבוצת מדינות אשר איומי הביטחון והאינטרסים שלהן כרוכים זה בזה במידה כזו, שלא ניתן להפריד ביניהן באופן מעשי.
בתוך מרחב מוגדר זה, המעצמה האזורית עשויה ליהנות מדומיננטיות מוחלטת וממעמד של קובעת סדר היום, אולם בזירה הגלובלית הרחבה, יכולת ההשפעה שלה מצטמצמת והיא נותרת שחקן משני.
יישומם של המודלים התאורטיים משתנה באופן ניכר בין אזור לאזור, בהתאם להיסטוריה, לתרבות הפוליטית ולמאזן הכוחות המקומי.
בארי בוזאן ואולה וייבר מציעים לנתח כל אזור כ"מערכת ביטחון" נפרדת, בעלת מאפיינים ייחודיים של קוטביות ויחסים בינלאומיים.
המזרח התיכון: מערכת רב-קוטבית נפיצה
המזרח התיכון מוגדר בספרות המחקרית כמערך ביטחוני ייחודי, המתאפיין בהיעדר הגמון ברור ובאי-יציבות כרונית.
בניגוד לאזורים אחרים שבהם התגבשה היררכיה ברורה, אזור זה מתנהל כמערכת "רב-קוטבית" שבה מתקיימת תחרות עזה בין ארבעה שחקנים מרכזיים, שלכל אחד מהם יתרונות וחסרונות ייחודיים.
המשולש המוסלמי: איראן, טורקיה וערב הסעודית
הדינמיקה האזורית מונעת במידה רבה על ידי המאבק בין שלוש מעצמות מוסלמיות.
Gregory Gause III) הגדיר דינמיקה זו כ"המלחמה הקרה החדשה של המזרח התיכון", שבה המאבק אינו רק על אינטרסים אלא גם על זהות דתית ופוליטית:
איראן (המעצמה הרוויזיוניסטית): איראן שואפת לשנות את הסדר האזורי הקיים ולדחוק את רגלי המערב מהאזור.
היא מפעילה "עוצמה היברידית" המשלבת יכולות צבאיות קונבנציונליות עם רשת ענפה של ארגוני פרוקסי לבנון, סוריה, עיראק ותימן.
טורקיה (הנאו-עות'מאנית): תחת שלטון מפלגת הצדק והפיתוח, טורקיה מבקשת לשחזר את מעמדה ההיסטורי כמנהיגת העולם הסוני, תוך שהיא מציגה אלטרנטיבה עצמאית שאינה כפופה לארצות הברית או לרוסיה.
ערב הסעודית: הממלכה נשענת על עוצמה כלכלית אדירה (נפט) ועל לגיטימציה דתית (שומרת המקומות הקדושים) כדי להוביל את המחנה הסוני המתון ולבלום את ההתפשטות האיראנית.
מדינת ישראל מהווה אתגר תאורטי מורכב עבור חוקרי יחסים בינלאומיים.
פרופ' מרטין בק מאפיין את ישראל כ"מעצמה אזורית חלקית" או כ"מעצמה ללא אזור":
מבחינה חומרית: ישראל מחזיקה בעליונות טכנולוגית וצבאית מוחלטת ובכלכלה מתקדמת, נתונים המציבים אותה כמעצמה האזורית החזקה ביותר.
מבחינת הכרה: דא עקא, הניתוק המדיני ההיסטורי משכנותיה מנע ממנה לתרגם את עוצמתה להשפעה פוליטית ("עוצמה רכה") או לתפקיד של מייצבת אזורית.
שינוי המגמה: החתימה על הסכמי אברהם ושיתופי הפעולה מול האיום האיראני מסמנים תפנית, שבה ישראל עוברת בהדרגה ממעמד של "נטע זר" לשותפה אסטרטגית, תהליך שעשוי להקנות לה את מרכיב הלגיטימציה החסר.
דרום אסיה: הגמוניה הודית ועמידותה
דרום אסיה מוצגת בספרות המחקרית כדוגמה מובהקת ל"מכלול ביטחון מרכזי" (Centered Security Complex) – מערכת אזורית שבה קיימת אסימטריה מבנית קיצונית לטובת שחקן יחיד.
הודו מחזיקה בכ-75% מהשטח, מהאוכלוסייה ומהתמ"ג של האזור כולו, נתונים המקנים לה מעמד של "הגמון טבעי".
פול מצביעים על כך שהודו אינה רק המדינה החזקה באזור, אלא שהאזור כולו מוגדר מבחינה גאופוליטית דרכה.
הודו גובלת כמעט בכל מדינות האזור, בעוד שהן לרוב אינן גובלות זו בזו, מה שהופך אותה לציר הכרחי לכל סחר או שיתוף פעולה אזורי.
דוקטרינת אינדירה מול דוקטרינת גוג'ראל: לאורך השנים נעה הודו בין שתי גישות הנהגה: הגישה ההגמונית (דוקטרינת אינדירה גנדי), שראתה בכל התערבות חיצונית באזור איום ישיר על ביטחונה, לבין גישה מרוככת יותר (דוקטרינת גוג'ראל), המציעה ויתורים חד-צדדיים לשכנות הקטנות כדי לזכות באמונן.
למרות עליונותה, הודו נתקלת באתגר קבוע מצד פקיסטן.
פקיסטן מוגדרת בספרות כ"שחקן מתריס" המסרב לקבל את ההיררכיה האזורית.
החוקר ראג'ש באסרור מנתח כיצד החימוש הגרעיני של פקיסטן יצר את "פרדוקס היציבות-אי-יציבות": הידיעה שעימות כולל יוביל להשמדה הדדית מעניקה לפקיסטן מרחב תמרון לנהל עימותים בעצימות נמוכה, ובכך היא בולמת את יכולתה של הודו לכפות סדר אזורי מוחלט.
גורם מכריע נוסף המערער את המעצמה האזורית הוא חדירת מעצמות חיצוניות למכלול הביטחון האזורי.
במחקר מוצגת סין כגורם משמעותי שמשנה את מאזן הכוחות בדרום אסיה.
באמצעות יוזמת "החגורה והדרך" (BRI) והשקעות ענק בתשתיות במדינות כמו סרי לנקה ופקיסטן, סין מעניקה לשכנותיה של הודו אלטרנטיבה כלכלית וביטחונית, ובכך שוחקת את הבלעדיות ההודית בסביבתה.
אמריקה הלטינית מציגה מודל של "מכלול ביטחון" המתאפיין בשלום יחסי בין המדינות, אך בפיצול פוליטי וכלכלי עמוק.
במוקד הדיון עומדת ברזיל, אשר נתוניה החומריים (כמחצית מהשטח, מהאוכלוסייה ומהתמ"ג של דרום אמריקה) מציבים אותה כמועמדת הטבעית והיחידה לתפקיד המעצמה האזורית.
עם זאת, יכולתה לתרגם פוטנציאל זה להשפעה פוליטית ממשית שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
בשונה ממעצמות אזוריות אחרות המפעילות כוח צבאי או איומים ברזיל אימצה אסטרטגיה המכונה על ידי החוקר שון ברג'ס "הגמוניה בהסכמה".
לפי גישה זו, המעצמה מנסה לקשור את האינטרסים של המדינות הקטנות לאינטרס שלה, תוך הימנעות מהתערבות בוטה בענייניהן הפנימיים.
ברזיל הובילה את הקמתם של מוסדות אזוריים, כגון "מרקוסור" ו"איחוד מדינות דרום אמריקה" (UNASUR), במטרה ליצור גוש מאוחד שיפחית את התלות בארצות הברית ויעניק לה, כראש הגוש, מעמד גלובלי.
דא עקא, נדמה כי ישנו כשל מרכזי באסטרטגיה זו.
למרות המאמץ הברזילאי, המדינות השכנות מסרבות לקבל את מרותה:
יריבות מבנית: מדינות משניות חזקות ("מעצמות משנה"), ובראשן ארגנטינה ומקסיקו (שאף שהיא בצפון אמריקה, היא מתחרה על ההשפעה התרבותית והכלכלית באזור), פועלות לאזן את הכוח הברזילאי ומונעות ממנה להפוך לדובר הבלעדי של היבשת.
חוסר תמריץ כלכלי: בניגוד לגרמניה באיחוד האירופי או לסין במזרח אסיה, הכלכלה הברזילאית אינה חזקה דיה כדי לשאת על גבה את כלל כלכלות האזור, ולכן אין לשכנות תמריץ כלכלי מובהק לקבל את הנהגתה המדינית.
גורם נוסף המכרסם במעמד הברזילאי הוא החדירה הגוברת של סין לאמריקה הלטינית.
סין הפכה לשותפת הסחר המרכזית של מדינות רבות באזור (כולל ברזיל עצמה), מה שמחליש את התלות הפנים-אזורית ומאפשר למדינות הקטנות לגוון את משענותיהן הכלכליות, מבלי להזדקק לתיווך הברזילאי.
מעצמות אזוריות וסדר עולמי משתנה
במאה ה-21, תפקידן של המעצמות האזוריות חורג מעבר לגבולות הגאוגרפיים המיידיים שלהן.
הן משמשות כחוליית קישור ("מדינות ציר") בין המערכת הגלובלית לבין המערכות המקומיות, ומהוות נדבך מרכזי במעבר לעולם רב-קוטבי.
אחת הפונקציות החשובות ביותר של מעצמה אזורית היא היכולת לשמש כ"שומרת סף" מול מעצמות-העל.
החוקר דניאל פלמס טוען כי מעצמות אזוריות מנסות לווסת את חדירתן של מעצמות חיצוניות לאזור השפעתן.
הן עושות זאת באמצעות שתי אסטרטגיות מנוגדות:
בלימה רכה: יצירת מוסדות אזוריים המדירים את המעצמות הגלובליות (למשל, התנגדותה של ברזיל לנוכחות אמריקאית במוסדות דרום אמריקה), ובכך שומרים על האוטונומיה האזורית.
תיווך: המעצמה האזורית מציגה את עצמה בפני העולם ככתובת הבלעדית לפתרון משברים באזור, ודורשת שכל סיוע או התערבות יעברו דרכה (למשל, ניסיונותיה של ניגריה לנהל את כוחות השלום במערב אפריקה).
עבור רבות מהמעצמות האזוריות, השליטה באזור אינה המטרה הסופית, אלא מקפצה למעמד של מעצמה גדולה.
הפלטפורמה המרכזית המבטאת שאיפה זו היא התארגנות ה-BRICS (הכוללת את ברזיל, רוסיה, הודו, סין ודרום אפריקה, ובהמשך גם איראן, מצרים ואחרות).
החוקר אנדרו הארל מצביע על כך שמעצמות אלו משתמשות בקואליציות בינלאומיות כדי לאתגר את ההגמוניה המערבית במוסדות כמו האו"ם וקרן המטבע הבינלאומית, תוך דרישה לייצוג הולם לכוחן העולה.
על אף השאיפות, רוב המעצמות האזוריות מתקשות לפרוץ את "תקרת הזכוכית" ולהפוך למעצמות גלובליות מלאות.
החוקרת מרים פריס מצביעה על כך שרבות ממדינות אלו נופלות למלכודת של "דומיננטיות ללא הנהגה", בשל כשלים מבניים המעכבים את צמיחתן:
אתגרי פנים וחולשת המדינה: רבות מהמעצמות האזוריות (כגון ברזיל, דרום אפריקה או הודו) מוגדרות כשווקים מתעוררים אך סובלות מאי-שוויון קיצוני, עוני ותשתיות רעועות.
בעיות פנימיות אלו מאלצות את ההנהגה להפנות משאבים וקשב פנימה (Inward Looking), על חשבון מדיניות החוץ וההשפעה הגלובלית.
עוינות אזורית: דווקא העוצמה העודפת של המעצמה האזורית מייצרת "תגובת נגד" מצד שכנותיה.
במקום לקבל את הנהגתה, השכנות פועלות לאזן אותה, ובכך המעצמה נשחקת במאבקי כוח מקומיים ממושכים המונעים ממנה להקרין כוח בזירה הבינלאומית הרחבה.
סקירה עולמית ומיפוי מוקדי כוח
על בסיס הקריטריונים המחקריים (עוצמה חומרית, הכרה והנהגה), הספרות המקצועית נוהגת לסווג את המעצמות האזוריות על פי חלוקה גיאוגרפית.
היבשת האפריקאית מתאפיינת בדו-קוטביות, כאשר שתי מדינות מרכזיות מתחרות על ההגמוניה והייצוג של היבשת בפורומים בינלאומיים:
ניגריה: בעלת האוכלוסייה הגדולה ביבשת ובכלכלה הגדולה ביותר (מאז חישוב התמ"ג מחדש ב-2014).
החוקרים אולווסולה אוגונובי (Oluwaseun Ogunnubi) וכריסטופר איסיקה (Christopher Isike) טוענים כי ניגריה מממשת את מעמדה כמעצמה אזורית בעיקר במערב אפריקה,באמצעות הובלת כוחות שמירת השלום של ארגון ECOWAS והשפעה תרבותית גוברת ("נוליווד").
עם זאת, אתגרים פנימיים כגון שחיתות וטרור (בוקו חראם) פוגעים ביכולתה להקרין כוח יציב.
דרום אפריקה: אף על פי שכלכלתה קטנה מזו של ניגריה, דרום אפריקה נהנית מתשתיות מתקדמות יותר ומלגיטימציה בינלאומית רחבה (חברה ב-G20 וב-BRICS).
החוקר אדקייה אדבאג'ו (Adekeye Adebajo) מגדיר אותה כהגמון כלכלי ופוליטי בחלק הדרומי של היבשת, אך מציין את התחרות המתמדת מול ניגריה על הנהגת היבשת כולה.
אסיה מציגה מבנה היררכי מורכב, הכולל מעצמות גלובליות ומעצמות אזוריות:
סין: חורגת מההגדרה של מעצמה אזורית ונחשבת למעצמה גדולה או מעצמת-על בהתהוות, בעלת אינטרסים והשפעה בכל רחבי הגלובוס.
הודו: מוגדרת כמעצמה האזורית המובהקת של דרום אסיה.
על פי החוקר סומיט גנגולי (Sumit Ganguly), הודו משלבת עוצמה צבאית (גרעינית), דמוגרפית וכלכלית, המאפשרת לה לשלוט בסביבתה שלה, אם כי כאמור היא עדיין נתקלת בקשיים בפריצה למעמד גלובלי מלא בשל הסכסוך המתמשך עם פקיסטן.
אינדונזיה: נחשבת למנהיגה הטבעית של דרום-מזרח אסיה ושל ארגון ASEAN, מתוקף היותה המדינה המוסלמית הגדולה בעולם והכלכלה הגדולה באזור.
באירופה, המושג "מעצמה אזורית" מורכב ליישום בשל האינטגרציה של האיחוד האירופי.
נהוג להתייחס לשלוש המדינות המובילות (ה-E3) כבעלות השפעה מכרעת:
גרמניה: מתוארת על ידי החוקר דגלאס ובר כ"הגמון הסרבן" של אירופה.
היא המעצמה הכלכלית הבלתי-מעורערת המכתיבה את המדיניות המוניטרית, אך נמנעת באופן מסורתי מהובלה צבאית.
צרפת ובריטניה: משמרות יכולות של מעצמות גלובליות (מושב קבוע במועצת הביטחון, נשק גרעיני ויכולת שיגור כוחות למרחקים), אך פועלות לרוב בתיאום בתוך הזירה האירופית.
ברזיל: המעצמה הדומיננטית, המחזיקה בכמחצית מהשטח והתמ"ג של דרום אמריקה.
מקסיקו וארגנטינה: מוגדרות כמעצמות משנה המאזנות את ברזיל, אך אינן מחזיקות ביכולות להקרין כוח הגמוני עצמאי על היבשת כולה.
מערב הוא אחת מארבע רוחות השמיים.
הוא הפוך למזרח ונמצא בזווית ישרה לצפון ודרום.
המערב נמצא באזימוט 270 מעלות.
בלשון המקרא כיוון זה מכונה "ים", וזאת משום שהים התיכון נמצא ממערב לארץ ישראל.
מערב הוא הכיוון ההפוך לכיוון הסיבוב של כדור הארץ.
להבדיל מצפון ודרום, שהם כיוונים מוחלטים בעלי משמעות זהה בכל מקום על-פני כדור הארץ, מערב ומזרח הם כיוונים יחסיים, ומתאימים לקו הרוחב שבו נמצא אומרם.
בימי השיוייון השמש שוקעת בדיוק במערב בכל נקודה על כדור הארץ באזורים שבין חוגי הקוטב.
המונח מדינות המערב משמש להתייחסות למדינות השוכנות במערב אירופה ובאמריקה.
כמו כן מונח זה מתייחס גם לתרבויות היהודיות-נוצריות – תרבות המערב.
המונח מערב מתאר גם את המדינות ששוכנות במערב ארצות הברית, שבקרבת האוקיינוס השקט, דוגמה למדינות אלה היא המערב הפרוע והסרט שמצולם שם ומכונה מערבון.
בסין העתיקה, המונח מערב ציין את ארצו של בודהה והמקום ממנו הגיעו כתבים בודהיסטיים קדושים.
מעצר מִנהלי הוא צורת מעצר הנעשית בהחלטה מנהלית על ידי בעל סמכות ברשות מבצעת ולא על ידי בית משפט.
המעצר לא נועד לצורך חקירה או משפט ולא לצורך הגנה על העצור.
לרוב, מעצר מנהלי נעשה מטעמי ביטחון, בטענה כי העצור עלול לסכן את ביטחון המדינה.
מעצר מנהלי מוגדר בחוק בחלק מהמדינות הדמוקרטיות, אולם בדרך כלל לא נעשה בו שימוש וארגוני זכויות אדם מבקרים אותו תכופות בשל הפגיעה בזכות להליך משפטי הוגן ובשל הסכנה לניצולו לרעה.
על השימוש במעצר מנהלי בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני ניטש ויכוח, והנושא עלה פעמים רבות לדיונים בעצרת האו"ם נוכח השימוש החוזר בו במדינות שונות כדרום אפריקה ומדינות ערב.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נחקק בארצות הברית חוק הפטריוט המאפשר מעצר מנהלי של מי שמעורב בפעילות טרור או הלבנת כספים.
בשיטות המשפט של המדינות הדמוקרטיות השימוש במעצר נעשה לצורך חקירה, העמדה לדין והבטחת קיומו ותקינותו של ההליך הפלילי.
כאשר מתנהלת נגד אדם חקירה, או משפט פלילי ניתן לעצרו כדי להבטיח את קיומה ותקינותה של חקירה או משפט לשם מניעת שיבוש הליכים, או למנוע המלטות מן הדין, או כדי להבטיח כי אדם המצוי תחת חקירה, או העומד לדין, לא ימשיך לבצע עבירות תוך כדי משפט.
המעצר הוא הליך טפל להליך העיקרי של חקירה או בירור אשמה ותכליתו של המעצר הנה הבטחת קיומו ותקינותו של ההליך האחר, או למנוע מסוכנות שנובעת מן העצור העומד לדין בהליך אחר.
חריגותו של המעצר המנהלי הנה בכך, שהמעצר עצמו הוא התכלית של עצמו.
המעצר לא נועד להבטיח הליך אחר, או למנוע מסוכנות הנובעת מאדם שעומד לדין בהליך אחר.
כפועל יוצא מכך, נגד העצור לא מתנהלת חקירה או משפט, לא מוגש נגדו כתב אישום ולפי הדין הוא חף מפשע.
בחוק הישראלי, המעצר המנהלי ינק בעבר את סמכותו מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 שתקפות מאז שלטון המנדט הבריטי בישראל.
עם זאת, ישראל מיעטה להשתמש בו.
בשנת 1951 נעצרו חברי המחתרת החרדית ברית הקנאים והושמו במעצר מנהלי, ובתגובה קמה סערה ציבורית.
חבר הכנסת מנחם בגין תקף את השימוש במעצרים מנהליים ואמר: "ישנם חוקים רודניים, ישנם חוקים בלתי- מוסריים, ישנם חוקים נאציים.
אל תשאלו אותי מי קובע איזה חוק הוא נאצי ואיזה חוק הוא בלתי-מוסרי.
החוק שהשתמשת בו הוא נאצי, הוא רודני, הוא בלתי-מוסרי; וחוק בלתי-מוסרי הוא גם בלתי-חוקי.
על-כן, המעצר הוא בלתי-חוקי והצו שלכם הוא שרירותי.
לא הייתה לכם כל זכות לעשות זאת, כאשר קיימת כנסת, כאשר קיים בית דין, כאשר יש בידיכם מערכת חקירה".
בשנת 1979 חוקק בישראל חוק סמכויות שעת חירום, אשר מאפשר מעצרים מנהליים רק בזמן מצב חירום לפי חוק-יסוד: הממשלה, אך מכיוון שמצב החירום לא בוטל מעולם, תוקפו של חוק זה לא פג מעולם והוא מאפשר את המעצרים המנהליים.
בחוק סמכויות שעת חירום שנחקק ב-1979 נקבעו הקריטריונים למעצרים מנהליים:
לשר הביטחון סמכות לעצור אדם לתקופה של עד שישה חודשים אם קיימת סבירות שהחזקת אותו אדם במעצר מסייעת לשמירה על ביטחון המדינה.
לשר הביטחון סמכות להאריך את צו המעצר המנהלי.
לרמטכ"ל סמכות לעצור אדם ל-48 שעות.
על מערכת האכיפה להביא את העצור למשפט תוך 48 שעות, אחרת ישוחרר העצור.
דיון בהליכי המעצר בבית המשפט יהיו בדלתיים סגורות.
ניתן לערער על המעצר בפני בית המשפט העליון.
לשופט מחוזי ישנה סמכות לבטל את צו המעצר אם הוכח שהמעצר לא היה מטעמים ביטחוניים.
סמכויות שר הביטחון לפי חוק זה אינן ניתנות להאצלה.
שר המשפטים ממונה על ביצוע החוק.
מעצר מנהלי ביהודה ושומרון נקבע מכוח צו בדבר הוראות ביטחון, אשר קובע כללים אחרים מהנהוגים בישראל.
לפי הצו, כל מפקד אזור וכן כל מפקד צבאי שהוסמך לכך על ידי מפקד אזור רשאי להוציא צו מעצר מנהלי.
תוך 8 ימים ממועד ביצוע המעצר המנהלי צריכה להיערך ביקורת שיפוטית על ידי שופט של בית משפט צבאי, בכל צו חדש שמוצא על הצו הקודם על שופט צבאי לדון מחדש במעצר.
העציר רשאי לערער על החלטת השופט בביקורת השיפוטית בפני שופט של בית המשפט הצבאי לערעורים.
הן בשטחי מדינת ישראל והן בשטחי יו"ש הצו תקף לתקופה של עד שישה חודשי מעצר כשלאחר תקופה זו נדרש חידוש הצו על ידי הסמכות המתאימה.
ביוני 1973 הודיע שר הביטחון משה דיין בכנסת שאין בישראל אף אדם הנתון במעצר מנהלי.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה נעצרו בין 8,000 ל-10,000 פלסטינים במעצר מנהלי.
בספטמבר 2023, מעט לפני טבח שבעה באוקטובר, נמסר משירות בתי הסוהר על 1,264 עצירים מנהליים, המספר הגבוה ביותר מאז מרץ 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.
שיעור ביטול צווים על ידי בית המשפט
על פי נתוני צה"ל, במהלך שנת 2022 ביטלו בתי המשפט הצבאיים רק 1% מהצווים המינהליים שהובאו לעיונם.