tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'קסון פעל נמרצות נגד התקנות למניעת עישון בארצות הברית ובבריטניה, פרסם חוברת משנת 2005 ("סוגיית העישון") וכן מסה בשנת 2007 ("עשן, שקרים והמדינה בתפקיד אומנת") .
הוא הקליט את השיר הסאטירי "ב-20-0-3" שעסק בנושא.
ג'קסון פרסם אוטוביוגרפיה ושמה A Cure For Gravity ב-1999, שאותה תיאר כ"ספר על מוזיקה, שמוסווה קלות כממואר".
הספר התחקה אחר התבגרותו כבן למעמד הפועלים בפורטסמות' ושרטט את חייו המוזיקליים מילדותו ועד ליום הולדתו העשרים וארבעה.
על החיים ככוכב פופ, לדבריו, כמעט שלא שווה לכתוב.
ג'וזף פול גלהרדט הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בהאל סיטי מהצ'מפיונשיפ בהשאלה מלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
גלהרדט גדל במחלקת הנוער של ויגאן את'לטיק.
הוא ערך 19 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בהן הבקיע שער אחד.
ב-10 באוגוסט 2020 חתם גלהרדט על חוזה לארבע עונות בלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-21 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון על פולהאם במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-16 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–1 לסאות'המפטון במסגרת המחזור השמיני לעונת 2021/2022. ב-11 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לצ'לסי במסגרת המחזור ה-16 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 20 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
עקב מיעוט הופעותיו בשורות לידס בעונת 2022/2023, בעיקר כמחליף, עבר גלהרדט ב-27 בינואר 2023 בהשאלה לסנדרלנד מהצ'מפיונשיפ עד לסיום העונה.
הוא שיחק לראשונה בליגה כמחליף בדקות הסיום בניצחון 0–2 על שפילד ונסדיי ב-23 באוגוסט.
ב-15 בינואר 2025 הושאל להאל סיטי מהצ'מפיונשיפ עד תום עונת 2024/2025. ב-18 בינואר הוא ערך את משחק הבכורה בקבוצה כמחליף בדקה ה-63 בניצחון 0–1 על מילוול.
ב-21 בינואר פתח לראשונה בהרכב וכבש שער בכורה בהפסד 1–2 לקווינס פארק ריינג'רס.
ב-9 באוגוסט 2025 שב לתקופת השאלה שנייה בהאל סיטי לעונה אחת.
ג'וזף "ג'ו" גאלו היה מאפיונר אמריקאי ממוצא איטלקי.
גאלו החל את דרכו כקאפורג'ימה של משפחת פרופאצ'י.
ב-1961 הוא הקים כנופיה משלו, ומאז ניהל מלחמה עקובה מדם כנגד מעסיקיו לשעבר.
התפרסם בעיקר בשל התנהגותו האלימה והאגרסיבית, שזיכתה אותו בכינוי "ג'ו המשוגע" (Crazy Joe).
גאלו נולד בברוקלין לאומברטו ומרי גאלו, מהגרים מאיטליה.
אומברטו עמל רבות כדי לחסוך סכום כסף גדול שימנע משלושת בניו להצטרף לכנופיות הפשע שבעיר הולדתם.
הוא השלים את לימודיו היסודיים בבית הספר הציבורי בשכונת קנזינגטון ואז למד בבית ספר למכונאות רכב בויליאמסבורג.
הוא נשר מהלימודים בגיל שש עשרה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא נפגע בתאונת דרכים, שהפכה אותו לעצבני ולא יציב.
לאחר שצפה בסרט "נשיקת המוות", הוא החל לחקות את דמותו של הגנגסטר הבדיוני טומי אודיו (בגילומו של ריצ'רד וידמרק), ונהג לדקלם דיאלוגים שלמים מתוך הסרט.
באותה תקופה הוא הקים כנופיית נערים שביצעה פשעים קטנים.
מרבית חבריו מאותה תקופה, נותרו נאמנים לו עד סוף ימיו.
שני אחיו, לארי ואלברט, היו גם הם חברים בכנופיה שלו.
ב-1950 הוא נעצר לראשונה ואובחן כחולה סכיזופרניה.
בהדרגה הוא התקדם בעולם הפשע, והפך למתנקש ואוכף עבור משפחת פרופאצ'י.
נטען שגאלו פיקד על הצוות שרצח את אלברט אנסטסיה.
לפי גרסה זו, המזימה לרצח אנסטסיה נולדה כאשר קרלו גמבינו רצה להשתלט על משפחת הפשע של אנסטסיה, וביקש לשם כך עזרה מג'ו פרופאצ'י.
פרופאצ'י הורה לגאלו לבצע את המעשה.
ב-1951 זומנו האחים לבית גאלו להעיד בפני ועדת מקללן של הסנאט שניסתה למגר את הפשע המאורגן בארצות הברית.
עדותו בוועדה זכתה לפרסום לאחר שהוא פלרטט בפומבי עם מזכירתו של רוברט קנדי, והצהיר בפני הוועדה שהשטיח שבחדר יהיה מצוין למשחק קוביות.
ב-27 בפברואר 1961 התמרד גאלו כנגד פרופאצ'י, ויחד עם אחיו חטף ארבעה מבכירי המשפחה: ג'וזף מאגליוקו, פרנק פרופאצ'י, סלווטורה מוסאצ'יה וג'ון ססימונה.
ג'ו פרופאצ'י כמעט נחטף בעצמו, אולם הצליח להימלט בזמן והתחבא בפלורידה.
גאלו תכנן לרצוח את אחד מבני הערובה, ולדרוש כופר עבור השאר.
שני אחיו הצליחו לשכנע אותו לא לעשות זאת, ושלחו אותו לקליפורניה בזמן שהם ניהלו את המשא ומתן מול פרופאצ'י.
בסופו של דבר הצליח פרופאצ'י לשכנע את האחים גאלו שהוא יסלח להם על המרד אם ישחררו את בני הערובה.
עם זאת, פרופאצ'י לא התכוון לכבד את ההסכם.
מיד עם שחרורם של בני הערובה, הוא הורה על רציחתו של לארי גאלו.
לארי ניצל רק בעקבות התערבות המשטרה.
בעקבות כך, החלה מלחמת כנופיות אכזרית בין פרופאצ'י לגאלו, שבמהלכה נרצחו תשעה אנשים ועוד שלושה הוכרזו כנעדרים.
בנובמבר 1961 הורשע גאלו בקשירת קשר ובסחיטה בניסיון לסחוט כסף מאיש עסקים.
ב-21 בדצמבר של אותה שנה, הוא נידון לשבע עד ארבע עשרה שנות מאסר.
בזמן מאסרו, המשיכו אחיו במלחמתם כנגד משפחת פרופאצ'י.
פרופאצ'י עצמו מת אחרי מחלה ממושכת ומאגליוקו הפך דה פקטו לראש המשפחה.
עם זאת, ועידת המאפיה לא אישרה את מועמדותו לתפקיד.
בניסיון לגרום לראשי שאר המשפחות להכיר בו כמנהיג המשפחה, מאגליוקו הגביר את קצב הלחימה כנגד כנופיית גאלו.
האחים גאלו הגיבו בסדרת ניסיונות התנקשויות כנגד אנשיו של מאגליוקו.
בסופו של דבר הצליח ריימונד פטריארקה להביא להסכם שלום בין הצדדים.
אולם מאגליוקו לא האריך ימים בתפקיד מנהיג המשפחה.
בעקבות מלחמת הבננות, הוא נאלץ לפרוש ולהעביר את הנהגת המשפחה לג'וזף קולומבו.
גאלו שוחרר מהכלא ב-11 באפריל 1971. במקביל, הוא הפך לדמות מוכרת בכל רחבי ארצות הברית בעקבות הסרט הקומי "הכנופיה שלא ידעה לירות ישר", אשר בו מגלם ג'רי אורבך דמות של מאפיונר המבוססת בחלקה על גאלו.
במקביל, הוא הצהיר שהסכם השלום שנחתם בין אחיו לבין מאגליוקו לא חל עליו מכיוון שהוא נמצא בכלא במהלך המשא ומתן.
הוא הודיע שהוא מחדש את המלחמה כנגד קולומבו.
קולומבו הציע לגאלו להיפגש כדי לסיים את הסכסוך ביניהם, אולם גאלו דרש מקדמה של 100,000 דולר לפני הפגישה.
ב-28 ביוני נורה קולומבו שלוש פעמים על ידי אפרו-אמריקאי בשם ג'רום א.
ג'ונסון נהרג מיד על ידי שומרי הראש של קולומבו.
קולומבו שרד, אולם נותר משותק עד סוף ימיו.
משפחת קולומבו האשימה את גאלו בהתנקשות.
המשטרה חקרה את גאלו, אולם הגיעה למסקנה שג'ונסון פעל באופן עצמאי.
ב-7 באפריל 1972, בסביבות השעה 4:30 לפנות בוקר, נכנסו גאלו ומשפחתו לבית אומברטוס באיטליה הקטנה של מנהטן כדי לחגוג את יום הולדתו ה-43 עם אחותו כרמלה, אשתו סינה, בתה ליסה, שומר הראש שלו פיטר "פיט היווני" דיפולאס, וחברתו של דיפולאס.
במהלך החגיגה, נורה גאלו למוות.
עובדות האירוע אינן ברורות ושנויות במחלוקת, וכך גם זהות הרוצח (או הרוצחים).
עם זאת, ישנן שתי גרסאות עיקריות לאירועי אותו לילה.
הגרסה הראשונה, נמסרה מפיו של ג'וזף לופארלו, חייל במשפחת קולומבו, וידיד אישי של משפחת קולומבו.
לטענת לופארלו, הוא הבחין בגאלו במקרה בבית אומברטוס, והחליט לרצוח אותו כנקמה על הירי בקולומבו.
הוא הלך למועדון בשליטת משפחת קולומבו, ואסף שם את פיליפ גמבינו וקרמיין דיביאס, ועוד שני גברים אקראים, חיילים במשפחת פטריארקה.
החמישה הגיעו לבית אומברטוס, ובזמן שלופארלי נותר בחוץ, נכנסו הארבעה האחרים וירו בגאלו למוות.
עדותו של לופארלי אומתה באמצעות עדותה של אלמנתו של גאלו, שהעידה שהאנשים שירו בבעלה היו ארבעה גברים איטלקים.
עם זאת, רבים אחרים העידו שבגאלו ירה אדם בודד.
פרט לכך, המשטרה לא הצליחה לאמת אף פרט מעדותו של לופארלי.
גרסה שנייה לאירועים, נמסרה בידי פרנק שירן ("האירי"), שעבד כמתנקש עבור משפחת באפלינו.
לטענת שירן, ראסל באפלינו הורה לו לרצוח את גאלו משום שסבר שאורח חייו הראוותני מושך תשומת לב רבה מדי.
שירן טען (בזיכרונותיו שהוכתבו לעיתונאי צ'ארלס ברנדט), שהוא נכנס לבית אומברטוס וירה בעצמו בגאלו.
גרסתו של שירן זכתה לפרסום בעקבות הסרט "האירי", המבוסס על זיכרונותיו.
חלק מהמומחים קיבלו את טענתו של שירן, ולאחר מעשה גם אחד מהנוכחים בליל הירי זיהה את שירן כמתנקש.
עם זאת, מומחים רבים פקפקו באמינותה של גרסתו.
מייקל פרנזה, לשעבר הקאפורג'ימה של משפחת קולומבו, טען גם הוא ששירן שיקר, והוסיף שהוא "יודע בדיוק מה קרה שם".
שנתיים לאחר מותו, יצא לאקרנים הסרט "ג'ו המשוגע", אשר בו מגלם פיטר בויל את דמותו של גאלו.
ג'ו דייווידסון הוא שחקן אוסטרלי.
דייווידסון נולד בגולד קוסט קווינסלנד, אוסטרליה.
הוא סיים תואר ראשון בדרמה בבית הספר למשחק מרכז השחקנים האוסטרלי (אנ'), הממוקמת בשכונה הפרוורית לייקהארט (אנ') בסידני, ניו סאות' ויילס בשנת 2015.
בשנת 2005 לוהק לפיילוט "My American Family" שלבסוף לא נבחרה לעונת השידורים.
שנה לאחר מכן הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Classroom".
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקצר "Glass Tunnel".
בשנת 2017 החל להופיע בתפקיד חוזר באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים".
בשנת 2023 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע האוסטרלי, "Sons of Summer".
באותה שנה שיחק בסרט האמריקאי המצליח "רק לא אתה".
+שנהסרטתפקידהערות2023Sons of Summerשוןרק לא אתהבו
+שנהסדרהתפקידהערות2006Classroomברוקווי7 פרקים2010H2Oצוללןפרק: "Breakaway"2011SLiDEשחייןפרק: "#1.7"טרה נובהמדעןפרק: "Instinct"2013בנות הים של מקוגולשפרק: "Evie Times Two"2017–2018שכנים שכניםקסיוס גריידי59 פרקים2018Abandonedקיין2 פרקים
ג'וזף לינוס ברטון הוא פוליטיקאי אמריקאי.
כחבר במפלגה הרפובליקנית, הוא ייצג את מחוז הקונגרס השישי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1985 ל-2019. המחוז כלל את ארלינגטון, חלק מפורט וורת', וכמה עיירות קטנות ואזורים כפריים מדרום למטרופלקס דאלאס-פורט וורת'.
הוא גם היה חבר בוועידת מסיבת התה.
בשנת 2014, ברטון הפך לחבר בעל הכהונה הארוכה ביותר במשלחת הקונגרס של טקסס.
ברטון תיאר את עצמו כ"מגן מתמיד של אידיאלים וערכים שמרניים".
הוא דגל בביטול הרגולציה של תעשיית החשמל והגז הטבעי, ושימש כסגן יו"ר ועדות האנרגיה והמסחר של הבית.
הוא הכחיש שפליטת פחמן מעשה ידי אדם תרמה להתחממות הגלובלית, היה חסיד של שימוש בדלקים מאובנים, הצביע בעד תוכנית הרפובליקה הממשלתית של מאי 2017 להחליף את Obamacare, תמך בנשיא דונלד טראמפ באיסור על הגירה ממדינות מסוימות המוסלמיות ברובן, ותמך בעונש מוות לאנשים שנתפסו בריגול.
ברטון הוביל מאמץ מוצלח לבטל את איסור ייצוא הנפט בבית הנבחרים בשנת 2015. הרקורד הסביבתי שלו בהגנה על תעשיות מפני בקרת זיהום הדוק יותר זיכה אותו בכינוי "סמוקי ג'ו".
ברטון התבלט ברמה הלאומית לאחר שאמר לאזרח בפגישה בעירייה "לסתום את הפה".
הוא הגיע לתשומת לב לאומית שוב כאשר תמונות מיניות מפורשות ששיתף עם נשים עלו באינטרנט בשנת 2017. בנובמבר 2017 הודיע ברטון כי לא יבקש להיבחר מחדש ב-2018 בעקבות שערוריית מין.
ברטון נולד ב-15 בספטמבר 1949 בוייקו, טקסס, והיה בנם של בס ויינל (לבית בויס) ולארי לינוס בארטון.
הוא סיים את בית הספר התיכון וואקו.
הוא למד באוניברסיטת טקסס A&M בקולג' סטיישן במלגת פרס גיפורד-היל, וקיבל תואר ראשון בהנדסת תעשייה ב-1972, ותואר M.Sc.
במנהל תעשייתי מאוניברסיטת פרדו לאחר מכן ב-1973.
לאחר הקולג', ברטון נכנס לתעשייה הפרטית עד 1981, אז הפך לעמית הבית הלבן וכיהן תחת מזכיר האנרגיה של ארצות הברית, ג'יימס ב.
מאוחר יותר, הוא החל לייעץ עבור חברת Atlantic Richfield Oil and Gas Co., לפני שנבחר לקונגרס של ארצות הברית ב-1984.
ברטון התמודד לראשונה על תפקיד נבחר בשנת 1984, כאשר הצטרף לפריימריז הרפובליקני עבור מחוז הקונגרס ה-6 של טקסס, לאחר שפיל גראם שכיהן שלוש קדנציות עזב את מושבו כדי להתמודד לסנאט של ארצות הברית באותה שנה.
הוא סיים ראשון מבין חמשת המועמדים עם 42%, וניצח בהפרש קטן את מקס הויט בשלב השני עם 50%.
לאחר מכן הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי וחבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר דן קוביאק ב-57%–43%.
ברטון היה אחד משישה חברי קונגרס רפובליקנים רפובליקנים שנבחרו מטקסס בשנת 1984, הידועים בשם "להקת השישה של טקסס".
ב-1986, ברטון זכה בבחירה מחדש מול המועמד הדמוקרטי פט גרין, שנבחר מאוחר יותר לקונגרס ממחוז שכן.
במהלך תקופה זו, ברטון זכה בכל הבחירות החוזרות עם 60% מהקולות או יותר.
הביצועים הגרועים ביותר שלו בבחירות הכלליות היו ב-2006, כאשר הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי דייוויד האריס ב-60%–37%, הפרש של 23 נקודות.
בחירות 2008 היו הביצועים השניים הגרועים ביותר שלו, כשהביס את המועמד הדמוקרטי לודוויג אוטו בהפרש של 26 נקודות, 62%–36%.
בגלל המחלוקת ההולכת וגוברת סביב הרקורד שלו בתפקיד, קרבות הבחירות הפכו לקשות יותר ויותר.
בשנת 2011, ארגון Super PAC הוקם על ידי קבוצות שמרניות בטקסס כדי להסיר אותו ועוד כמה מכהנים ותיקים מתפקידם.
הוועדה הדמוקרטית הלאומית השתמשה בהערותיו של ברטון במודעות פוליטיות, המוצגות באופן לאומי נגד כל המועמדים הרפובליקנים.
נוצרו מספר אתרי אינטרנט שהוקדשו פשוט להסרת ברטון מהמשרד.
DefeatJoeBarton.com/ נוצר על ידי מתמודדים דמוקרטיים.
כל התוכן הוסר מאוחר יותר, למרות שהאתר עדיין בבעלותו.
ברטון משך שלושה מתמודדים עיקריים: ג'ו צ'או, ראש עיריית אדיסון; איתמר גלבמן, יועץ אבטחה; ופרנק ק.
קוצ'אר, איש עסקים מדאלאס ומטיף לשעבר.
צ'או הוא ראש העיר האסייתי-אמריקאי הראשון של טקסס.
הוא כינה את ברטון "חבר הקונגרס המושחת ביותר במדינת טקסס".
בפריימריז הרפובליקני ב-4 במרץ, ברטון זכה במועמדות מחדש לכהונה 16 בבית הנבחרים האמריקני.
ב-4 בנובמבר, ברטון זכה בבחירה חוזרת על פני היריב הדמוקרטי דייוויד קוזאד.
ברטון קיבל 55,197 קולות (68.7%) בפריימריז של שלושה מועמדים למועמדות הרפובליקנית לבית הנבחרים ב-1 במרץ.
כדי לזכות בקדנציה ה-17 ברציפות בבית הנבחרים, ברטון ניצח אז בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר את רובי פיי וולרידג' הדמוקרטית (נולדה ב-1948) מארלינגטון, שקיבלה 22,954 קולות (69.7%) בפריימריז הדמוקרטי הקודם שלה עם שלושת המועמדים.
ברטון סיים עם 159,444 קולות (58.3%) לעומת 106,667 של וולרידג' (39%); הכי הרבה קולות שקיבל דמוקרטי נגד ברטון בקריירה של שלושת העשורים שלו.
7,185 הקולות הנותרים (2.6%) הגיעו למועמד מפלגת הירוקים, דארל סמית' הבן.
המועד האחרון להגשת המועמדות למושב בית הנבחרים של ברטון היה 11 בדצמבר 2017. הפריימריז נערך ב-6 במרץ 2018. ברטון אמר בתחילה כי יתמודד לבחירה מחדש, אך הודיע ב-30 בנובמבר 2017, כי לא יבקש להיבחר מחדש ב-2018.
אם ברטון יתפטר מכיסאו (כפי שחזה האסטרטג הרפובליקני של אוסטין מאט מקוביאק), יתקיימו בחירות מקדימות פתוחות מיוחדות ב-2018, שבהן יופיעו מועמדים מכל המפלגות בפתק אחד; אם אף מועמד לא קיבל יותר מ-50% מהקולות, אזי שני מקבלי הקולות המובילים (ללא קשר למפלגה) יעלו לסיבוב שני.
המחנכת לשעבר מטעם הדמוקרטים רובי פיי וולרידג' ציינה שהיא תתמודד על המושב, וכך גם הדמוקרטית יאנה לין סנצ'ז (באישור הקואליציה החדשה של הדמוקרטים והארגון הסביבתי Climate Hawks Vote), פעיל המפלגה ג'סטין סניידר, לוי ר' שוקלי מארלינגטון, וכן עורך דין ג'ון דאנקן.
הרפובליקנים ג'ייק אלזי (טייס קרב בצי האמריקני בדימוס ונציב בוועדת הוותיקים של טקסס) וד"ר מונטה מארק מיטשל (רופא, עו"ד ובונה בתים בפורט וורת') הגישו התנגדות לברטון, ומועמדים רפובליקנים אחרים לתפקידו של ברטון עשויים להתנגד.
כוללים את נציג המדינה טוני טינדרהולט, הסנאטורים של המדינה בריאן בירדוול וקוני ברטון, נציב מחוז אליס פול פרי, ופקיד השומה לשעבר של מחוז טרנט רון רייט (ראש הסגל לשעבר ומנהל המחוז של ברטון).
ה-Fort Worth Star-Telegram דחק מברטון שלא יבקש להיבחר מחדש.
טים או'הייר, יו"ר המפלגה הרפובליקנית של מחוז טרנט, קרא לברטון "לא לחפש בחירה חוזרת ולפרוש מהקונגרס עד סוף [2017]", ואמר שהוא אשם ב"חוסר מוסריות מינית".
הסנאטורים הרפובליקנים של המדינה קוני ברטון ובריאן בירדוול דחקו בברטון לא להיבחר מחדש.
בריאן מייז, יועץ פוליטי מדאלאס, אמר כי ברטון היה פגיע בקרב הבחירות הקרוב שלו "אם יקבל יריב חדור מוטיבציה", וכי הוא מסתכן להיקלע "באופן הוגן או לא הוגן" עם האשמות על התנהגות מינית לא הוגנת בקונגרס.
ברטון הודיע ב-30 בנובמבר 2017, כי לא יבקש להיבחר מחדש.
ברטון הצביע נגד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008 בשני ניסוחיו.
במרץ 2011, ברטון העניק חסות לחוק השימוש הטוב יותר בנורות, שיבטל את חוק העצמאות והביטחון באנרגיה משנת 2007, שנחתם על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
החוק משנת 2007 קבע תקני יעילות אנרגטית עבור נורות, ובכך מבטל למעשה את רוב או כל נורות הליבון.
ברטון אמר "אנשים לא רוצים שהקונגרס יכתיב באילו גופי תאורה הם יכולים להשתמש".
ברטון היה חבר ב־Freedom Caucus ובוועדת השימור הבינלאומית של הקונגרס של ארצות הברית.
במושב הראשון של הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, ברטון דורג כחבר ה-42 הכי דו-מפלגתי בבית הנבחרים לפי המדד הדו-מפלגתי, מדד שפורסם על ידי The Lugar Center ובית הספר למדיניות ציבורית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון מק'קורט כדי להעריך דו-מפלגתיות בקונגרס.
לשעבר יו"ר ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, מעניק החסות בבית לחוק מדיניות האנרגיה משנת 2005, ויו"ר ועדת ועידת האנרגיה של בית הנבחרים-הסנאט.
באתר האינטרנט שלו הוא מדבר על עבודתו החרוצה לקידום אג'נדה שמרנית, וכיצד "בניצחון החקיקתי הראשון שלו כיו"ר, בית הנבחרים העביר חקיקה להגבלת מגונה בגלי השידור הציבוריים".
הוא יזם וביטל מתן "נמל בטוח" עבור MTBE (בחוק מדיניות האנרגיה משנת 2005).
היה שותף לייסד את Congressional Privacy Caucus, שותפה ל־SPY ACT נגד תוכנות ריגול, יזמה את חוק הרפורמה הלאומית של המכונים הבריאותיים משנת 2006.
התנגד להארכת חוק זכויות ההצבעה ב-2006
ברטון היה קול מוביל בקונגרס על כפיית המעבר מטלוויזיה אנלוגית לדיגיטלית.
ברטון תמך במכירה פומבית של גלי האתר הציבוריים לחברות פרטיות.
בעקבות מאמר בפברואר 2005 בוול סטריט ג'ורנל, פתח ברטון באותה שנה חקירה על שני מחקרי שינויי אקלים מ-1998 ו-1999. במכתביו למחברי המחקרים ביקש פירוט על המחקרים ומקורות המימון של המחברים.
הוושינגטון פוסט גינה את חקירתו של ברטון כ"ציד מכשפות".
במהלך עדותו של סגן הנשיא לשעבר אל גור בפני ועדת האנרגיה והמסחר במרץ 2007, ברטון טען בפני גור כי "אתה לא סתם טועה קצת, אתה טועה לחלוטין" (מדעני אקלים הפריכו את קביעתו של ברטון ), וקבע כי "מדע ההתחממות הגלובלית אינו אחיד ומתפתח".
נסער מהאישור של יו"ר בית הנבחרים, ננסי פלוסי, על חקיקת ההתחממות הגלובלית ב-2009, הוא אמר: "אי אפשר לווסת את אלוהים".
ב-2013, כשדן בקו צינור קיסטון, הוא התייחס לנרטיב המבול של בראשית במקרא כדי לטעון ששינוי האקלים הנוכחי אינו מעשה ידי אדם.
ברטון דוחה את הקונצנזוס המדעי לגבי שינויי האקלים לפיו שינויי האקלים הם אמיתיים ושהפעילות האנושית היא הגורם העיקרי.
ברטון "לעג לשינויי אקלים שנגרמו על ידי אדם" על פי הניו יורק טיימס, והוא "מכחיש ותיק את ההתחממות הגלובלית" על פי המגזין טיים, ו"ספקן ותיק לגבי מעורבות אנושית באקלים שינוי" לפי הפינגטון פוסט.
בכל מקרה, הוא הציע שבני אדם "יסתגלו" לשינויי האקלים כי אנחנו יכולים "לקבל צל".
"ברטון זכה למוניטין בזכות הדחייה הבוטה שלו משינויי אקלים מעשה ידי אדם, ועל תמיכתו בתעשיית הנפט", לפי סוזן גולדנברג ב"גרדיאן".
ברטון ניסה לחסום את חוק המאבק באוטיזם הדו-מפלגתי משנת 2006. הוא אמר שהכסף שהופנה לגורמים סביבתיים לאוטיזם לא היה הסיבה שהוא חסם את העברת הצעת החוק.
המחלוקת נבעה מהסכסוך בין שתי הצעות חוק בבית הנבחרים ובסנאט.
ברטון הציג את חוק הרפורמה הלאומית למכוני בריאות משנת 2006, בעוד שהסנאטור ריק סנטורום הציג את הצעת חוק האוטיזם.
סנטורום אמר בראיון ל-CNN כי הצעת החוק של הסנאט נועדה "להתאים" להצעת החוק של ברטון בהצעת החוק של בית הנבחרים.
הוא הצהיר כי "הייתי בשיחה מתמדת איתו [ברטון] ועם חברי בית הנבחרים רבים כל השבוע שעבר בניסיון לעזור להצעת החוק של NIH להגיע לסנאט, כמו גם לנסות להעביר את הצעת החוק למאבק באוטיזם דרך הסנאט".
סנטורום הצהיר כי הצעת החוק של הסנאט תחקור סיבות סביבתיות אפשריות, בעוד שהצעת החוק של בית הנבחרים תמנע זאת.
ברטון נתן להצעת החוק לגווע בוועדה, מה שהרגיז אנשים רבים שאמרו שברטון הקריב את האינטרסים של ילדים אוטיסטים למען האינטרסים של חברות הנפט והגז שתורמות רבות לקמפיין שלו.
המחלוקת על דליפת הנפט של BP
ביוני 2010 האשים ברטון את ממשל אובמה ב"התערבות של 20 מיליארד דולר" של ענקית הנפט BP לאחר שהחברה הגיעה להסכם עם הממשל להקמת חשבון נאמנות לתשלום תביעותיהם של אנשים שנפגעו מדליפת הנפט Deepwater Horizon במפרץ מקסיקו.
הוא האשים את האשמה בתחילת דיון בבית שבו הופיע המנכ"ל של BP, טוני הייוורד, לראשונה בפני הקונגרס.
מול הייוורד ליד שולחן העדים, אמר ברטון, "אני מתנצל.
אני לא רוצה לחיות במדינה שבה כל פעם שאזרח או תאגיד עושים משהו שהוא לא בסדר, הוא יהיה נתון ללחץ פוליטי כלשהו, כלומר, שוב, במילים שלי - מסתכן בהתערבות, אז אני מתנצל".
לפני כינון ההסכם, ממשל אובמה היה פומבי בביקורתו על BP על דליפת הנפט.
דבריו של ברטון זכו לביקורת על ידי דובר הבית הלבן רוברט גיבס וסגן הנשיא ג'ו ביידן, הנהגת הקונגרס של הדמוקרטים וכן על ידי חבריו הרפובליקנים של ברטון, שחלקם קראו לו לוותר על תפקידו המנהיגותי בוועדת המשנה לאנרגיה של בית הנבחרים.
ברטון אמר מאוחר יותר כי דבריו הקודמים "הובנו לא נכון" וכי הוא מאמין ש-BP אחראית לתאונה.
מאוחר יותר באותו יום, הוא פרסם הצהרה בה התנצל על השימוש במונח "טלטול" וחזר בו לחלוטין מהתנצלותו בפני BP.
ב-2010, ברטון תמך במצע מדיניות שקראה להפליל מחדש את מעשי סדום בטקסס.
היו לו דירוגים של 100% מקבוצות שמרניות חברתית כמו המועצה לחקר המשפחה והקואליציה הנוצרית של אמריקה על התנגדותו להפלות ולזכויות להט"ב.
הארגון Citizens for Responsibility and Ethics בוושינגטון (CREW) הציג את ברטון כ"המושחת ביותר בדו"ח של CREW 2011".
המאמר קבע כי בהצהרת הגילוי הפיננסי של ברטון משנת 2008, הוא דיווח בצורה לא מדויקת על המקור של עניין בגז טבעי שרכש.
המניה נרכשה באמצעות תורם ותומך ותיק, שמת מאוחר יותר.
זה התגלה על ידי Dallas Morning News בשנת 2010. לפי הכתבה של Dallas Morning News, ברטון הרוויח יותר מ-100,000 דולר על ההשקעה.
המאמר ודו"ח CREW ציינו שניהם כיצד רכישת נכס מוערך זה של ברטון מ"יועץ" בנושאי אנרגיה עלולה להיות ניגוד אינטרסים לעמדתו של חבר הקונגרס כיו"ר ועדת המשנה לאנרגיה של הבית.
הוא צוטט את ג'יימס ת'רבר, פרופסור מכובד לממשל באמריקן יוניברסיטי, שאמר: "אם אתה נבחר כעובד ציבור כדי לנסות לעשות מה שנכון לציבור באופן כללי ואז אתה משתמש בעמדה הזו כדי לעזור להביא עושר חומרי, אני חושב שזה לא מוסרי".
CREW גם דיווח כי בארטון שילם לאשתו טרי 57,759 דולר בשכר ובונוסים, מכספי הקמפיין שלו במחזור הבחירות של 2006. דוברו אמר כי טרי שימשה כמנהלת ההסברה של הקמפיין ותכננה גיוס כספים ואירועים מיוחדים.
בנוסף, לבתו של ברטון, קריסטין, שולמו 12,622 דולר בשכר ובונוסים, ואמו, נל בארטון, קיבלה 7,000 דולר עבור מכונית.
ברטון הביע בספטמבר 2014 את תמיכתו המלאה להסיר את האיסור בן 40 השנים על ייצוא נפט גולמי - נושא שעורר מחלוקת בקרב חברי המפלגה הרפובליקנית.
מספר דוחות מחקר מצאו שיצוא שפע של נפט פצלים יוריד בסופו של דבר את מחירי הדלק בארצות הברית ובעולם, במקום להעלות אותם; דעת הקהל בארצות הברית הייתה חלוקה בנושא.
ברטון ביקש להתיר פוקר מקוון ולהסדיר אותו ברמה הפדרלית.
לשם כך, הוא הציג את חוק הפוקר המקוון של 2011, את חוק חופש הפוקר באינטרנט משנת 2013, ואת חוק חופש הפוקר באינטרנט משנת 2015.
ברטון העדיף לבטל את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (ACA, או Obamacare).
בהסבירו מדוע חוק הבריאות האמריקאי (הצעת החוק של הרפובליקנים בבית הנבחרים לביטול והחלפת חוק הטיפול במחיר סביר) נכשל במרץ 2017, אמר ברטון, "לפעמים אתה משחק פוטבול פנטזיה ולפעמים אתה במשחק האמיתי.
אנחנו ידענו שהנשיא, אם נוכל לקבל הצעת חוק ביטול על שולחנו, כמעט בוודאות יטיל עליה וטו הפעם ידענו שאם היא תגיע לשולחנו של הנשיא היא תיחתם".
ברטון הצביע נגד הסיוע בהוריקן הארווי ב-2017. ברטון אמר שהוא לא יכול לתמוך בהגדלת תקרת החוב.
ברטון תמך בהוראת 13769 של הנשיא דונלד טראמפ משנת 2017 האוסר על כניסת אזרחים של שבע מדינות בעלות רוב מוסלמי לארצות הברית.
בנובמבר 2017 קרא ברטון להנהגת הבית להעביר חקיקת התאזרחות לילדים שחצו את הגבול באופן לא חוקי עם הוריהם.
בשנת 1993, ברטון התמודד בבחירות המיוחדות על מושב הסנאט האמריקני שהתפנה בעקבות התפטרותו של לויד בנצן, שהפך למזכיר האוצר של ארצות הברית בממשל קלינטון.
ברטון סיים במקום השלישי בתחרות, אחרי גזבר המדינה קיי ביילי האצ'יסון והסנאטור בוב קרוגר, ובכך החמיץ את הסיבוב השני.
הוא חילק את ההצבעה השמרנית יותר בבחירות ההן עם עמית מבית הנבחרים ג'ק פילדס מיוסטון.
קרן משפחת ברטון הוקמה בשנת 2005 כדי לתמוך בארגוני צדקה במחוז חבר הקונגרס.
כלתו, איימי בארטון, היא המנהלת המבצעת של הקרן.
תאגידי אנרגיה גדולים, כמו יצרנית האנרגיה הגרעינית בשיקגו, Exelon Corporation, מעניקים מתנות גדולות לקרן.
ביוני 2008, בתקופה שבה ברטון הציג חקיקה שתסייע לתאגידים במיחזור דלק גרעיני מושקע, תרם התאגיד 25,000 דולר לקרן.
Exelon תרמה גם 80,000 דולר לקרנות הקמפיין של ברטון.
הקרן נתנה 90,000 דולר למועדון הבנים והבנות המקומי, זוהי התרומה המתועדת היחידה שנתנה הקרן בהיסטוריה בת שבע השנים שלה.
בנובמבר 2017 עלו ברשת תמונות סלפי עירום של ברטון, שהודה שהן אותנטיות, ועליהן התנצל בפני בוחריו.
הוא אישר שהוא עצמו צילם את התמונה, ככל הנראה מסרטון שלו מאונן, ושלח אותה לנשים שעמן ניהל יחסי מין בהסכמה.
משתמש אנונימי בטוויטר פרסם את תמונתו של ברטון, שכיוון את מצלמתו כלפי מעלה מתחת לאיברי המין שלו, לצד הודעת טקסט שבה נכתב: "אני כל כך רוצה אותך.
אלמונית אמרה שהיא קיבלה את הסלפי ותמונות מפורשות אחרות מברטון, אך היא לא פרסמה אף אחת מהן לאינטרנט.
היא גם שיתפה עם ה"וושינגטון פוסט" שיחת טלפון מוקלטת משנת 2015, שבה הזהיר אותה ברטון מפני שימוש בחומרים המפורשים "באופן שישפיע לרעה על הקריירה שלי", ואיים לדווח עליה למשטרת הקפיטול אם תעשה זאת.
בשיחת הטלפון המוקלטת אמר ברטון "...
פגשתי אותך פעמיים בזמן הנישואין וקיימתי איתך יחסי מין בשתי הזדמנויות שונות"; האישה אמרה שהם ישנו יחד ב-2012 בוושינגטון הבירה וב-2014 בטקסס, וכי חבר הקונגרס החזיר לה את כרטיס הטיסה שלה במזומן בשתי ההזדמנויות.
האישה גם שיתפה עם "וושינגטון פוסט" הודעות טקסט ומדיה חברתית שהחליף איתה ברטון, כמו גם סרטון סלולרי בן 53 שניות שבו תיעד ברטון את עצמו מאונן.
היא תיארה לעיתון מפגשים ומגע עם ברטון על פני תקופה של חמש שנים, החל מ-2011. היא אמרה שהיא התייצבה כי: "זה לא נורמלי שחבר קונגרס שפועל על פלטפורמה של הרפובליקה הדמוקרטית של ערכי משפחה ושמרנות יסרוק את האינטרנט בחיפוש אחר קשר מיני חדש".
שבוע לאחר מכן אישה שנייה, קלי קנון, חברת מועצת המנהלים של המועדון הרפובליקני של ארלינגטון וחברה בנשים הרפובליקניות של ארלינגטון, שהיא מהבוחרים של ברטון, שיתפה סדרה של הודעות – חלקן עם גוון מיני – שבארטון שלח אליה.
ברטון שלח את ההודעות ב-2012 וב-2013, בעוד ברטון היה נשוי לאשתו השנייה.
ההודעות כללו שאלות מברטון האם קנון "לבשה גופיה בלבד..
וללא תחתונים", ואחריהן "עני לי מיס מתחמקת".
ברטון גם מסר לה ש"גברים הם גברים...
ואת בהחלט אישה סקסית." כשקנון הגיבה ש"כל הטובים נשואים", ענה ברטון: "אני לא יודע לגבי טוב..אבל אני נשוי...אבל...אני לא חושב מחשבות טובות ברגע זה...מסמיק." ברטון אישר שהחלפת ההודעות הייתה עימו.
אישה שלישית, שריל סמול, אמרה ב-30 בנובמבר 2017, כי ברטון קיים איתה יחסי מין מספר פעמים במשרדו באניס בזמן שהיה נשוי.
גרושתו השנייה אמרה: "כמובן שלא הופתעתי.
אני מניחה שהופתעתי יותר מכך שכמה מהגברות האלה הגיעו לבסוף".
היא אמרה שלדעתה זה אירוני שברטון היה אחד המבקרים הקולניים ביותר של הנשיא ביל קלינטון במהלך שערוריית מוניקה לוינסקי.
באופן דומה, בעל הטור ג'ים שוצה מ"דאלאס אובזרבר" ציין כי בארטון למעשה בנה את הקריירה הפוליטית שלו "על גינוי התנהגותם של אחרים ואפילו על ניסיון להפוך את ההתנהגות הפרטית של אנשים אחרים נגד החוק..."
בעוד שברטון לא התכוון להתפטר באופן מיידי, על פי הדוברת שלו, ובתחילה אמר שהוא יתמודד לבחירה מחדש ב-2018, מספר פוליטיקאים מדינתיים ומקומיים ציינו שהם עשויים לאתגר אותו בבחירות 2018 על כיסאו.
ברטון שכר חברת תקשורת משברים, ואמר שהוא סבל מ"פשע פוטנציאלי".
כלי פרסום כולל סלייט, NBC ו-CNN סברו כי ברטון עשוי להיות קורבן של פורנו נקמה, אשר – אם כי אינו פשע פדרלי – הוא עבירה מסוג A בטקסס, שעונשה עד שנה אחת בכלא המחוזי ועד קנס של 4,000 דולר.
רנדי בלומי, יו"ר המפלגה הרפובליקנית של מחוז אליס, אמר כי "אורח חייו אינו עולה בקנה אחד עם האידיאלים הרפובליקנים, והוא הביא חרפה לא רק למחוז אליס ולמחוז הקונגרס ה-6, אלא גם לתושבי טקסס והאומה הנהדרת הזו".
בריאן מייז, יועץ פוליטי מדאלאס, אמר שהסקסטינג "הוא משהו שהיית מצפה מילד קולג' צעיר ולא בוגר, לא מסבא".
העיתון "Fort Worth Star-Telegram" פרסם מאמר מערכת בתגובה שכותרתו "היי ג'ו ברטון, דילוג על הבחירות הבאות זה לא מספיק.
הוא סבר כי לא מתאים לברטון – ש"אי אפשר עוד להתייחס אליו ברצינות" – להמשיך לייצג את מחוז הקונגרס ה-6 למשך שנה נוספת, עד ינואר 2019.
ברטון התגרש מאשתו הראשונה (ג'נט/ג'נט סו וינסלו) ב-2003. הוא התחתן בשנית בשנת 2004, והתגרש מאשתו השנייה (טרי) בשנת 2015. ב-2017 הוא שוב התארס.
אשתו טרי אמרה שהיא הגישה תביעת גירושין לאחר הוכחות לכך שברטון היה מעורב במספר פרשיות, ומצאה "סרטון מפורש מאוד מינית של אחת ממאהבותיו".
יש לו ארבעה ילדים וחמישה נכדים.
בדצמבר 2005, ברטון לקה בהתקף לב ונלקח לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון.
יוסף (ג'ו) גולן (1922–2003) היה אינטלקטואל, דיפלומט עצמאי ויועץ לענייני ערב בקונגרס היהודי העולמי.
פעל לקידום דיאלוג בין ישראל והעולם הערבי.
נחשב לאחד המקדמים הראשונים של הדיפלומטיה החלופית של ישראל וכתב שורת מאמרים בנושאי אנטישמיות, פיוס, ועתיד המרחב הים-תיכוני.
שימש כיועצו המדיני של נחום גולדמן לעניינים ים-תיכוניים, והיה פעיל מרכזי בגישור בין יהדות צפון אפריקה לבין מדינת ישראל.
גולן נולד באלכסנדריה בשנת 1922 לבתיה לבית לויצקי, וליעקב (יאשה) גולדין אשר נלחם במערכת גליפולי יחד עם יוסף טרומפלדור במסגרת גדוד נהגי הפרדות ויותר מאוחר היה נציג "ההגנה" בדמשק.
ב-1931 עקרה המשפחה לדמשק שם קיבל גולן חינוך בערבית, אנגלית וצרפתית.
ב-1940 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה במושב אביחיל.
גולן התגייס להגנה, וב-1942 התנדב יחד עם אחיו בֶּנוֹ לצבא הבריטי שם שירת בחיל ההנדסה ועסק בהברחת נשק להגנה ובהברחת עולים.
גולן נשלח למצרים, לוב ואיטליה והשתתף בקרבות אל-עלמיין במסגרת הארמייה השמינית תחת פיקודו של גנרל מונטגומרי, משם המשיך לאיטליה, נכנס עם כוח החלוץ לרומא והשתתף במצעד הניצחון בלונדון.
לאחר המלחמה סייע לשארית הפליטה לעשות דרכה ארצה וחיפש ילדי יהודים שבמהלך המלחמה הוחבאו במנזרים.
ביולי 1946 הותקף גולן בחוף הים בתל אביב על ידי קבוצה של צעירים ערבים ונפצע.
בשנת 1947 נשלח למצרים על ידי ההגנה והחלוץ וכאשר פרצה מלחמת העצמאות נאסר, נמלט לאיטליה ומשם חזר לארץ, התגייס לצה"ל השתתף כלוחם בחזית ירושלים.
לאחר שחרורו מהצבא ב-1949 פנה ללימודים אקדמיים בצרפת, באוניברסיטת סורבון שם סיים ב-1953 את לימודי המשפט הבינלאומי, בבית הספר הגבוה לדיפלומטיה ולמדעי המדינה.
גולן גיבש קשרים עם אינטלקטואלים ומדינאים מצפון אפריקה, ביניהם מנהיגים רבים של תנועות השחרור בצפון אפריקה ובמיוחד באלג'יריה עם ראשי החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה, המגעים השקטים עם מדינאים ערביים נחשבו בזמנם חריגים וחדשניים.
בזכות קשרים אלו סייע בהעלאת יהודים מאלג'יריה ומרוקו לישראל.
בין השאר היה לו תפקיד בהנעת מהלכים חשאיים בתקופת המאבק לעצמאות באלג'יריה.
עם סיום לימודיו התקבל גולן לעבודה בקונגרס היהודי העולמי ומונה להיות מזכירו של נחום גולדמן לעניינים ים-תיכוניים.
העובדה שהקונגרס היהודי העולמי פעל במקביל למשרד החוץ, כולל ייצוג במוסדות האו"ם, ולעיתים נקט במדיניות שונה, היוותה רקע לסכסוכים בין גולדה מאיר לגולדמן ובהמשך עם גולן.
ב-1961 במהלך הבחירות לכנסת החמישית, כאשר גולן היה בעצרת האו"ם, הוא קיבל הודעה שדרכונו נשלל והוא נדרש לחזור לארץ.
בשנות ה-50 התיישב בצרפת והיה שותף להקמת כתב העת "Études Méditerranéennes" ולארגון כנסים אינטלקטואליים בינלאומיים בפירנצה.
בשנת 1958 השתתף גולן בוועידה הבינלאומית הראשונה בפירנצה לדיאלוג ים-תיכוני, שנערכה ביוזמת אינטלקטואלים מאיטליה, צרפת ומדינות צפון אפריקה.
בוועידה זו ישבו לראשונה סביב שולחן אחד נציגים ממדינות ערב (בהן מצרים, סוריה, מרוקו ואלג'יריה) לצד נציגים מאירופה ומישראל.
גולן נטל חלק בוועידה כנציג עצמאי של הקונגרס היהודי העולמי, ונמנה עם המשתתפים שייצגו את הפן התרבותי והדיפלומטי הלא-רשמי של הדיאלוג.
במהלך הדיונים נדונו סוגיות הקשורות ליחסי הגומלין בין מדינות מתפתחות, בעיקר בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לבין מדינות מערב אירופה.
בין הנושאים המרכזיים שנידונו: דה-קולוניזציה, פערים כלכליים, זהות תרבותית ועתיד שיתוף הפעולה האזורי.
השתתפותו של גולן בדיון זה שיקפה את גישתו הדיפלומטית, שראתה בדיאלוג אינטלקטואלי ובגישור בין-תרבותי כלים חיוניים לפיוס מדיני במרחב הים-תיכוני.
ב-1962 התפטר גולן מתפקידו כמזכירה הכללי של הועידה.
גולן נפטר בשנתו באוגוסט 2003, באל-ג'דידה שבמרוקו, בשעה שהתארח אצל שר החוץ לשעבר מוחמד שרקאווי , גיסו של המלך חסן השני.
מותו התרחש סמוך למחנה המעבר "קדימה" שפונה לישראל כמעט חמישים שנה קודם לכן ביוזמתו.
שלטונות מרוקו טיפלו בהעברת גופתו לפריז ובהמשך לקבורה בישראל, כאות הוקרה לפעילותו למען יהודי מרוקו ולמען עצמאות המדינה.
גולן החזיק בית בעיר העתיקה בירושלים, ושמר על קשרים אישיים עם קהילות יהודיות ומוסלמיות כאחד.
בשנת 2005 פורסם הספר "ג'ו גולן - דפים מיומן" המבוסס על יומן אישי שכתב גולן.
על כישוריו של גולן כדיפלומט בינלאומי כתב אורי אבנרי בספרו אופטימי
בשנות ה-50 וה-60 פעל גולן במרוקו כנציג בלתי רשמי של הקונגרס היהודי העולמי, וטיפח קשרים עם המלך מוחמד החמישי, שרי ממשלה ואישי ציבור מקומיים.
הוא נטל חלק ביוזמות שנועדו לשלב את היהודים בתרבות ובחברה המרוקנית העצמאית, ובין היתר תמך במועמדותו של איש ציבור יהודי לתפקיד שר בממשלת מרוקו — מהלך שעורר פולמוס נרחב בעיתונות המקומית ובקרב הקהילה היהודית.
גולן ראה בכך אמצעי לקידום השתלבות יהדות מרוקו באומה החדשה, הוא הדגיש גם את חשיבות הדיאלוג והפיוס בין יהודים למוסלמים, הוא תמך בהמשך קיומה של קהילה יהודית איתנה במרוקו גם לאחר העצמאות, וטען כי השתלבות זו תתרום ליחסים טובים בין ישראל לעולם הערבי.
זאת בניגוד לעמדת נציגי מדינת ישראל והמוסד שדגלו בעלייה לישראל כמוצא יחיד.
עקב הבדלים אלו בגישה, המוסד ראה בו לעיתים תמימות מסוכנת – בין השאר בשל סירובו להפעיל לחץ אלים או מחתרתי על ממשלות ערביות.
בתחילת 1957 נפגש גולן עם אלינור רוזוולט ויזם את ביקורה במרוקו אשר התקיים בחודש מרץ באותה שנה.
המטרה הייתה ליזום השקעות של אנשי עסקים יהודים מארצות הברית במרוקו ותוך כך להעלות את עקרון הזכות להגירה חופשית בפני המלך.
בחודש נובמבר ערך המלך מוחמד החמישי ביקור בוושינגטון ולקראת הביקור תכנן משרד החוץ הישראלי בראשות גולדה מאיר ליזום הפגנות של יהודי ארצות הברית נגד המלך.
גולן בסיועו של נחום גולדמן הצליח לשכנע את ראשי הקונגרס היהודי האמריקני לקבל את המלך באהדה.
במהלך שנות ה-70, קיים גולן קשרים ענפים גם עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, ובפרט עם הרפובליקה של סנגל שם שימש גולן בתקופה מסוימת גם כיועץ של הנשיא לאופולד סדאר סנגור, אותו הכיר מתקופת לימודיו בפריז.
באפריל 1977 קיבל מכתב אישי מהנשיא ליאופולד סדאר סנגור, בו הודה לו על הזמנתו לבקר בישראל מטעם מפלגת העבודה.
עם זאת, סנגור ציין כי אין באפשרותו להיענות להזמנה, כל עוד מפלגת העבודה דוחה את האפשרות לדיאלוג עם אש"ף.
דברים אלו שיקפו את מעמדו של גולן כמתווך בלתי-רשמי מול מנהיגים אפריקאים, ואת הדגש ששם על קידום פיוס בין ישראל לעולם המוסלמי גם מחוץ למישור הרשמי.
בשנות ה-60 עוררה פעילותו הדיפלומטית הלא-רשמית של גולן התנגדות בקרב גורמים בכירים במערכת המדינית והביטחונית בישראל.
גולן, שפעל כשליח עצמאי של הקונגרס היהודי העולמי, ניהל מגעים לא-רשמיים עם אנשי ממשל, אינטלקטואלים וגורמים בממשלות ערביות, ובמיוחד במדינות צפון אפריקה.
פעילות זו, שזכתה לגיבויו של נשיא הקונגרס נחום גולדמן, נתקלה בחשדנות ובביקורת קשה מצד משרד החוץ בראשות גולדה מאיר ומצד ראש המוסד איסר הראל.
הביקורת כלפי גולן התמקדה בכך שפעל באופן עצמאי, מחוץ למסגרות הדיפלומטיות הרשמיות של מדינת ישראל, וניהל דיאלוגים שנתפסו על ידי הדרג המדיני והביטחוני כסיכון למדיניות החוץ של ישראל.
גולן טוען בספרו "דפים מיומן" כי מחלוקת נוספת הייתה על רקע ההתנגדות בקרב גורמי ממשל בארץ לעלייה חופשית ממרוקו וממדינות צפון אפריקה אחרות.
העימותים עם ראש הממשלה גולדה מאיר הגיעו לשיאם כאשר בעקבות לחצים ממשרד החוץ ומהמוסד, משרד הפנים שלל את דרכונו הישראלי.
שלילת הדרכון עוררה דיון ציבורי סוער, ועוררה תגובות גם בתקשורת הישראלית.
בעקבות לחץ ציבורי ובינלאומי, הוחזר הדרכון לגולן לאחר כמה חודשים והוא שב לפעול בזירה הבין-לאומית.
בספטמבר 1962 פנה גולן לנשיא המדינה יצחק בן-צבי בבקשה לפעול להקמת ועדת חקירה משפטית אשר תבדוק את העובדות ותחקור עדים ב"פרשת ג'ו גולן".
גולן פרסם מאמרים, מסות וניתוחים פוליטיים ותרבותיים, שעסקו באנטישמיות, בדיאלוג בין יהודים לערבים, ובתפקידה של האינטליגנציה הים-תיכונית בקידום פיוס בין עמים.
כתיבתו התאפיינה באופטימיות זהירה, סגנון רהוט, והשפעות של פילוסופיה צרפתית פוסט-מלחמתית.
Réflexions sur l'antisémitisme présent - מאמר מסה שפורסם בגיליון מספר 7 של כתב העת Études Méditerranéennes, ובו גולן מנתח את שורשי האנטישמיות בת זמננו על רקע זיכרון השואה ותמורות באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
Jean Amrouche – Le combattant de la tolérance - מאמר הספד לפילוסוף והמשורר הקתולי-קבילי ז'אן אמרוש , שראה בו גולן סמל לפיוס ולשיח בין עמים ודתות.
המאמר מדגיש את אחריות האינטלקטואל בצפון אפריקה ליצירת גשר בין המסורת הקולוניאלית לערכים אוניברסליים.
גולן נישא ב-1954 לאסתר לדרברג, בתם, פרופסור רומי גולן , היא חוקרת תולדות האמנות ופרופסור בתוכנית הדוקטורט לתולדות האמנות במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), ונחשבת לדמות בולטת בתחום חקר האמנות הצרפתית.
ג'ו דון בייקר היה שחקן אמריקאי שהתמחה בגילום דמויות "קשוחות" משני צידי החוק.
הוא התפרסם כאשר גילם את השריף בופורד פוסר בסרט הפעולה "בראש מורם" (1973) משנת 1973 והפך לכוכב בז'אנר סרטי הפעולה של שנות ה-70.
במהלך הקריירה הופיע בסרטי פעולה, מערבונים ודרמות בתפקידים ראשיים ובמשניים.
בין תפקידיו הבולטים: מתנקש בסרט הפשע "צ'ארלי ואריק" (1973), בלש קשוח בסרט "מיטשל" (1975), שחקן בייסבול אגדי בדרמת הספורט "הטוב מכולם" (1984), ראש משטרה בקומדיית הפשע "בלש ושמו פלטש" (1985), ובלש פרטי במותחן "פסגת הפחד" (1991) של מרטין סקורסזה.
בייקר השתתף בשלושה מסרטי ג'יימס בונד - הן כנבל והן כבעל ברית: הוא גילם את בראד ויטאקר בסרט "007 באזור המסוכן" (1987) לצד טימותי דלטון, ואת סוכן ה-CIA ג'ק ווייד בסרטים "גולדן איי" (1995) ו-"מחר לנצח" (1997) לצד פירס ברוסנן.
על גילומו של סוכן ה-CIA דאריוס ג'דבורג במיני-סדרת הדרמה הבריטית "Edge of Darkness" (1985) של ה-BBC, הוא היה מועמד לפרס BAFTA לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה.
הוא גם היה מועמד לפרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר על גילומו של מושל אלבמה ג'ים פולסום בסרט הטלוויזיה "ג'ורג' וואלאס" (1997).
ג'ו דון בייקר נולד בעיירה גרוזבק, טקסס, בנם של אדנה (לבית מקדונלד) ודויל צ'ארלי בייקר.
אביו ניהל תחנת דלק מקומית והיה קפטן בכבאות המקומיות.
אמו נפטרה כשהיה בן 12, ומאז גדל אצל דודתו אנה תומפסון.
בנעוריו הצטיין בספורט והיה קפטן קבוצת הפוטבול בתיכון גרוזבק.
הוא זכה למלגת ספורט ולמד באוניברסיטת צפון טקסס (אז "North Texas State College"), שם סיים בשנת 1958 תואר ראשון במנהל עסקים.
לאחר לימודיו שירת שנתיים בצבא ארצות הברית.
בשנות ה-60 עבר לניו יורק והתקבל ללימודי משחק ב"מכון לי סטרסברג" הנודע, בהדרכת לי סטרסברג.
בתקופה זו שיחק על במות ברודוויי, בין היתר בהצגות "Marathon 33" (בשנים 1963–1964) ו-"Blues for Mister Charlie" (1964).
תחילת הקריירה והפריצה (שנות ה-60 וה-70)
בייקר החל את דרכו בהופעות קטנות בטלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1965 בפרק מסדרת הפשע "Honey West".
במהלך שנות ה-60 הופיע כשחקן אורח בסדרות מערבון ופשע פופולריות, בהן "בוננזה", "גאנסמוק", "Judd for the Defense" ו-"The Mod Squad".
בתעשיית הקולנוע קיבל את התפקיד הראשון שלו בשנת 1967 - תפקיד משני (ללא קרדיט) בדרמה "Cool Hand Luke" בכיכוב פול ניומן.
בהמשך הופיע במערבונים "האקדחים של שבעת המופלאים" (1969) ו-"שודדי פרא" (1971) בתפקידי משנה, הופעות שסייעו לבסס אותו כשחקן פעולה עולה.
"Walking Tall" "בראש מורם" (1973): פריצת הדרך
פריצת הדרך הגדולה של בייקר הגיעה בשנת 1973, כאשר לוהק לגלם את השריף בופורד פוסר בסרט הפעולה "בראש מורם" בבימוי פיל קרלסון.
הסרט, שהופק בתקציב נמוך של כחצי מיליון דולר, הפך להצלחה קופתית מסחררת עם הכנסות של מעל 23 מיליון דולר.
הצלחת הסרט נבעה מכך שנגע בעורק הנקמה של קהל שרצה לראות "מי שיכול לחסל את הרעים", כפי שהסביר עצמו בייקר בראיונות.
ההצלחה הפכה את בייקר לכוכב פעולה בן-לילה.
הוא המשיך לגלם את פוסר בסרט ההמשך, וסיפורו עובד מחדש לסרט ב-2004.
סרטי פשע: "צ'ארלי ואריק" ו-"The Outfit"
במקביל לפריצת הדרך שלו, בשנת 1973 שיחק בייקר בשני סרטי פשע שנחשבים כיום לקלאסיקות נאו-נואר: בסרט "צ'ארלי ואריק" של דון סיגל גילם רוצח שכיר בשם מולי, ובסרט "The Outfit" גילם את ג'ק "קודי" – שותפו של הדמות של רוברט דובאל במאבקם נגד המאפיה.
שנות ה-70: ניסיונות ביסוס ושקיעה
לאחר הפריצה, ניסה בייקר לשמר את תנופת הקריירה באמצע שנות ה-70 עם תפקידים ראשיים נוספים.
הוא כיכב בסרט הפעולה "Golden Needles" (1974) לצד אליזבת אשלי, אך הסרט נכשל בקופות.
בשנת 1975 שיתף פעולה עם הבמאי פיל קרלסון בסרט המתח "Framed" וגילם בלש קשוח בשם ג'ון מיטשל בסרט הפעולה "Mitchell" בבימוי אנדרו מקלאגלן.
שני הסרטים היו אלימים ובעלי אופי של סרטי ניצול.
הסרט "Mitchell" זכה לתשומת לב מחודשת שנים מאוחר יותר כאשר צוות התוכנית הטלוויזיה הסאטירית "Mystery Science Theater 3000" לעג לו בחריפות, והוא הפך לסרט פולחן.
בהמשך שנות ה-70 כיכב בייקר בשורת סרטי פעולה דלי-תקציב, בהם "מלכודת מהירות" (1977), "Checkered Flag or Crash" (1977) ו-"The Pack" (1977), אך סרטים אלה לא זכו להצלחה מסחרית ולא ביססו אותו ככוכב קבוע.
מעבר לתפקידי אופי: שנות ה-80
לאחר שקיעת מעמדו כגיבור פעולה ראשי, עבר בייקר להתמקד בתפקידי משנה ודמויות אופי בשנות ה-80. ביצע תפקיד קמע בסרט הבייסבול המצליח "הטבעי" (1984), בו גילם את "הוומר" – שחקן עבר מזדקן.
בשנת 1985 הופיע כנבל בקומדיית הפשע "פלטש" בכיכובו של צ'בי צ'ייס.
באותה שנה הגיעה אחת מהופעותיו המוערכות ביותר: בייקר גילם את סוכן ה-CIA דאריוס ג'דבורג במיני-סדרת הדרמה הבריטית "קצה החושך" של ה-BBC, תפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס BAFTA לשחקן הטוב ביותר.
דמותו של ג'דבורג – סוכן CIA אקסצנטרי המסייע בחקירה – הפכה לאחת המזוהות איתו, עד כדי כך שהבמאי מרטין קמפבל ליהק אותו כעשור לאחר מכן לתפקיד סוכן CIA דומה בסרט ג'יימס בונד "גולדן איי".
שנות ה-90: קאמבק ותפקידים בולטים
בתחילת שנות ה-90 המשיך בייקר לקבל תפקידי משנה בולטים.
הוא השתתף במותחן הפסיכולוגי "פסגת הפחד" (1991) של מרטין סקורסזה בתפקיד הבלש הפרטי קלאוד קרסק.
בטלוויזיה גילם דמויות של אישים אמריקאים ידועים: הוא הופיע כסנאטור ג'וזף מקארתי בסרט הטלוויזיה "Citizen Cohn" (1992), וכמושל אלבמה ג'ים פולסום במיני-סדרה "ג'ורג' וואלאס" (1997) - תפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס סטלייט.
בשנת 1987 גילם בייקר את הנבל בראד ויטאקר בסרט ג'יימס בונד "החיים של אחרים" לצד טימותי דלטון.
בשנת 1995 חזר בייקר לעולם ג'יימס בונד בתפקיד בעל גוון קומי: הוא גילם את סוכן ה-CIA ג'ק ווייד בסרט "גולדן איי" (1995) לצד פירס ברוסנן, ושב לגלם את ווייד בסרט ההמשך "מחר לא ימות לעולם" (1997).
בכך היה לאחד השחקנים הבודדים שגילמו שתי דמויות שונות בסדרת בונד.
בהמשך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 השתתף בייקר במספר סרטים, כולל "קונגו" (1995), "הפלישה ממאדים " (1996) של טים ברטון, ו-"הדיוקס קורעים את האזרד" (2005).
התפקיד הקולנועי האחרון המשמעותי שלו היה בדרמה הדרומית "הסיפור של מאד" (2012) של ג'ף ניקולס, בו גילם אב נקמן בשם קינג - תפקיד קטן אך עוצמתי.
לאחר סרט זה פרש בייקר ממשחק.
בייקר נישא בשנת 1969 למריה דולורס ריברו-טורס, והזוג התגרש בשנת 1980. לא נולדו לו ילדים.
הוא היה אדם פרטי מחוץ לאור הזרקורים; בני משפחתו וחבריו תיארו אותו כאדם נדיב, אינטלקטואל וסקרן, חובב קריאה ואוהב טבע ובעלי חיים, במיוחד חתולים.
את שנותיו האחרונות בילה בייקר בדרום קליפורניה.
הוא הלך לעולמו ב-7 במאי 2025 במתקן סיעודי בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בגיל 89, לאחר מאבק בסרטן הריאות.
כבעל גוף גבוה וחסון (189 ס"מ) ובעל מבטא טקסני בולט, נתפס בייקר כאבטיפוס של "הבחור הקשוח" בסרטים האמריקאיים.
מבקרים ציינו שבמשחקו שילב עוצמה פיזית עם אינטליגנציה ורגישות – הוא נודע בנוכחותו המאיימת והסמכותית, ובה בעת שידר שנינות וחום אנושי בדמויות שגילם.
בייקר התמחה בגילום שוטרים, חיילים ואנשי חוק מדרום ארצות הברית, ולעיתים קרובות ניצל את המבטא הדרומי שלו כדי להוסיף אותנטיות לתפקיד.
הוא הקפיד לבנות לכל דמות אפיונים ייחודיים באמצעות מחוות והתנהגויות קטנות.
בסצנות פעולה הפגין כישורים גופניים משכנעים בהיותו אתלט בעברו.
בשלבים המאוחרים יותר של הקריירה התמחה בתפקידים בעלי אנרגיה והומור, ולעיתים הקרין הנאה מוחצנת מהדמויות שלו.
הקריירה של בייכר ידעה הצלחות לצד כישלונות.
ההצלחה הגדולה ביותר הייתה "בראש מורם" (1973) - סרט שזכה להצלחה קופתית אדירה ולהערכת הקהל הרחב.
מנגד, ניסיונותיו למנף את ההצלחה לסרטים נוספים ככוכב ראשי לא עלו יפה.
בשנות ה-80 וה-90 זכו הופעותיו המשניות לשבחים רבים יותר: מיני-הסדרה "קצה החושך" (1985) הרשימה את המבקרים, ובסרט "פסגת הפחד" (1991) ציינו מבקרים את יכולתו להחזיק את המסך מול שחקנים מוכרים כמו רוברט דה נירו.
מנגד, חווה בייכר גם ביקורת על חלק מעבודותיו: שניים מסרטיו - "Mitchell" ו-"Final Justice" - נחשבו לסרטי פעולה ירודים וזכו למתקפות הומוריסטיות במסגרת תוכנית הפולחן MST3K בשנות ה-90.
דמות השריף בופורד פוסר שגילם בייכר ב-"בראש מורם" (1973) הפכה לאייקונית בז'אנר הפעולה והשפיעה על סרטי הנקמה של שנות ה-70. הסרט הציג תמה של גיבור דרומי מחוספס הנלחם לבדו בעבריינים, שהשפיעה על יצירות רבות שבאו אחריו.
לאורך השנים שיתף בייכר פעולה עם במאים בולטים בהם דון סיגל, מרטין סקורסזה, מרטין קמפבל וג'ון גלן, ותרם מניסיונו לסרטי פשע, פעולה וריגול מגוונים.
דמות "האיש הדרומי הקשוח" שגילם בייכר תרמה לעיצוב סטריאוטיפ זה בקולנוע האמריקאי.
הוא היה לאחד השחקנים הבודדים שגילמו שתי דמויות שונות בסדרת ג'יימס בונד, עובדה שהקנתה לו זיהוי מיוחד בקרב חובבי הסדרה.
דמותו של ג'ו דון בייכר זכתה לתשומת לב מחודשת בעקבות התוכנית הטלוויזיה הסאטירית "Mystery Science Theater 3000" (MST3K).
שניים מסרטיו - "Mitchell" ו-"Final Justice" - שודרו בתוכנית בשנות ה-90 והפכו למושא פרודיה כסרטי פולחן "גרועים".
הפרודיות הקנו לבייכר פרסום מחודש ככוכב קאלט, ושמו הפך מוכר בקרב דור צעיר של צופי קולנוע.
עם מותו של בייכר בשנת 2025, חברי צוות MST3K לשעבר פרסמו הספדים מכבדים, וציינו שהבדיחות נעשו מתוך כבוד לז'אנר.
מעבר ל-MST3K, דמותו של השריף פוסר מ-"בראש מורם" (1973) הונצחה בסדרת טלוויזיה (1981) ובסרט חידוש ב-2004, ושמו של בייכר נשאר מזוהה עם דמות זו כסמל השריף הקשוח בקולנוע האמריקאי.
1986 – מועמדות לפרס BAFTA לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו במיני-סדרה "קצה החושך"
1997 – מועמדות לפרס סטלייט לשחקן משנה במיני-סדרה/סרט טלוויזיה על תפקידו ב-"ג'ורג' וואלאס"
1997 – מועמדות לפרס CableACE לשחקן משנה במיני-סדרה/סרט על תפקידו ב-"ג'ורג' וואלאס"
2014 – פרס אינדיפנדנט ספיריט (פרס רוברט אלטמן) לצוות השחקנים של הסרט "הסיפור של מאד"
ג'ו ג'ין-אר (בסינית: 朱锦尔; פין-יין: Zhū Jǐn'ěr; נולד ב-16 בנובמבר 2002) היא שחמטאית סינית בדרגת רב-אמן.
בשנת 2016 זכתה ג'ו ג'ין-אר באליפות העולם לנוער בשחמט בקטגוריית גיל עד 14 (G14).
בשנת 2017 סיימה במקום השלישי באליפות העולם לנשים באזור אסיה 3.5, אחרי ג'אי מו וני שיקון, תוצאה שהעניקה לה את הכרטיס להשתתפות באליפות העולם לנשים 2018 (נובמבר).
באותה שנה הוענק לה תואר אמן בינלאומי לנשים (WIM) מטעם פיד"ה.
בשנת 2018 זכתה במדליית ארד באליפות סין בשחמט מהיר לנשים.
בשנת 2023 היא סיימה אליפות העולם בבליץ במקום השלישי.
ג'ו לומדת כיום באוניברסיטת שנגחאי למימון וכלכלה.
ג'וזף האן , הידוע כמיסטר האן, הוא מוזיקאי, תקליטן ובמאי קולנוע, ידוע בין היתר בשל היותו הדי ג'יי של להקת לינקין פארק.
האן נולד בדאלאס, טקסס, וגדל בגלנדייל שבקליפורניה להורים קוריאנים וכיום הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
את האן פגשו רוב בורדון, מייק שינודה, בראד דלסון ודייב פרל בקולג'.
לאחר שסיים הוא התחיל להתעניין באמנות חזותית, והלך ללמוד בבית הספר לאמנויות בפסדינה, קליפורניה, שבה גם למד מייק שינודה.
שניהם התקבלו לעבודה כמעצבים אמנותיים-גרפיים לאחר קבלת הדיפלומה.
בהמשך, התכוון האן ללמוד איור, אך החליט לעזוב את המכללה כדי לפתח קריירה בתחום האפקטים המיוחדים בקולנוע ובתוכניות הטלוויזיה.
ב-1997, עם הקמת לינקין פארק, "גויס" האן לתפקיד הדי ג'יי של הלהקה.
בנוסף, האן גם עזר ואפילו ביים בעצמו כמה קליפים של הלהקה.
בנוסף, הוא עיצב ואייר את הדיסק של תום שי "Songs Carried on Angels Wings".
בימים אלו האן עובד כמנהל האילוסטרציה של להקת לינקין פארק.
הוא הגה את הרעיון של הקליפ One step Closer וכן את שאר הקליפים של הלהקה, לעיתים ביחד עם מייק שינודה.
שניהם עובדים על ההיבט האמנותי הן בקליפים והן באלבומים.
בשנת 2014 התנסה גם בקולנוע וביים את סרט המתח "Mall" בכיכובם של וינסנט ד'אונופריו (שגם הפיק) וג'ינה גרשון.
ג'וזף לואיס בארו , הנודע גם בשמו המקוצר ג'ו לואיס (Joe Louis), ובכינויו המפציץ החום, היה מתאגרף אמריקאי, אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, והוכר על ידי המגזין הזירה כגדול המתאגרפים בכל הזמנים.
לואיס החזיק ברציפות בתואר אלוף העולם הבלתי מעורער באגרוף במשקל כבד במשך 11 שנים שמונה חודשים ושמונה ימים.
בתקופה זו הגן על תוארו 25 פעמים.
שני ההישגים הללו הם יותר מכל הישג של מתאגרף אחר בהיסטוריה.
ג'ו לואיס נולד בארצות הברית בעיר לקסינגטון, שבמדינת אלבמה.
אביו, מונרו בארו, הועסק כקוטף כותנה, ואימו לילי ריס הייתה עקרת בית.
לואיס החל לעסוק באגרוף בשנת 1924 לאחר מעבר המשפחה לדטרויט.
בתחילת דרכו, זכה באליפות החובבים "כפפות הזהב" (Golden gloves) של מדינת מישיגן, ולאחריה, בשנת 1934, הפך למקצוען.
לואיס החזיק בתואר אלוף העולם במשך 11 שנים ועשרה חודשים, והגן על תוארו ב-25 קרבות שניהל בין-1937 ועד 1949. בשנה זו הודיע על פרישה ופינה את התואר.
הוא קבע שיאים היסטוריים במספר קרבות ההגנה על התואר, ובאורך הזמן של שמירה ברציפות על התואר.
שני השיאים הללו טרם נשברו עד עצם היום הזה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לואיס לשירות בצבא ארצות הברית.
הוא שירת בצבא מ-1942 ועד 1945. בתקופה זו נסע ברחבי אירופה, מבקר יחידות לוחמות, ומתאגרף בקרבות ראווה.
בתקופה זו, הפך לדובר לאומי של הצבא וקרא לגברים צעירים להתגייס ולעזור לארצם במלחמה.
הוא אף שיחק בשני סרטים בהפקת הצבא.
בסך הכול ניהל לואיס בקריירה הספורטיבית שלו כמקצוען 68 קרבות, מהם ניצח ב-65. 51 מניצחונותיו השיג בנוקאאוט.
לאחר מותו העניק לו הקונגרס של ארצות הברית את מדליית הזהב של הקונגרס – אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר במדינה.
הופעת הבכורה שלו כמקצוען הייתה בליל 4 ביולי 1934. בקרב שהתקיים בשיקגו, ניצח בנוקאאוט את ג'אק קראקן בסיבוב הראשון.
באותה שנה המשיך וניצח 12 קרבות, כולם בשיקגו, כאשר ב-10 מתוכם הושג הניצחון בנוקאאוט.
ב-1935, הוא התאגרף עוד 13 פעמים, וערך סבב קרבות בארצות הברית וקנדה.
הוא ניצח בכל קרב, כאשר בכל פעם התמודד מול מתאגרפים טובים יותר.
הוא ניצח את אלופי העולם לשעבר במשקל כבד פרימו קרנרה ומקס בר, וגם את המתמודד כנגד קרנרה על אליפות העולם, פאולינו אוזקודון.
בתחילת 1936 הביס לואיס בנוקאאוט את צ'ארלי רצלף בסיבוב הראשון, ובקרב שלאחריו, התמודד כנגד אלוף העולם לשעבר, הגרמני מקס שמלינג.
שמלינג שנחשב כמי שנמצא בשלהי הקריירה שלו, ניצח את לואיס בנוקאאוט בסיבוב ה-12 בניו יורק.
הגרמני למד את מהלכיו הטקטיים של לואיס, וגילה כי הוא נוהג לשמוט את ידו הימנית, כאשר הוא מכה בשמאלו.
שמלינג הצליח לעמוד במכותיו של לואיס זמן מספיק על מנת לנצל את החולשה הזו ולהפיל את לואיס.
ניצחון זה הקנה לשמלינג את הזכות להתמודד על תואר אלוף העולם, אך זכות זאת נמנעה ממנו, בעיקר בהשפעת קשריו עם המפלגה הנאצית.
באותה שנה ניהל לואיס עוד ארבעה קרבות, בהם ניצח בכולם, ועוד שלושה קרבות ראווה.
בין היריבים המנוצחים היו אלוף העולם לשעבר ג'ק שרקי, ואדי סימס, שביקש משופט הזירה לטייל איתו על הגג, אחרי שספג מכה מלואיס.
השופט הפסיק את הקרב בו במקום.
בשנת 1937, לאחר ניצחון בנקודות על בוב פסטור בקרב בן עשרה סיבובים, התמודד לואיס בשיקגו מול אלוף העולם ג'יימס ג'יי בראדוק.
לואיס הופל בסיבוב הראשון, אולם הצליח לקום ולנצח את בראדוק בנוקאאוט בסיבוב השמיני ולזכות בתואר אלוף העולם.
למרות זאת, אמר לאחר הקרב, כי לא יוכל להרגיש כאלוף עולם, עד שינצח אדם אחד: הגרמני מקס שמלינג.
בתקופה שלאחר מכן הגן לואיס על תוארו עוד שלוש פעמים: הוא ניצח בנקודות את המתאגרף הוולשי המוכשר טומי פאר, ובנוקאאוט את המתאגרפים נתן מאן (בסיבוב השלישי) והארי תומאס (בסיבוב החמישי).
ב-22 ביוני 1938, התקיים קרב הגומלין של לואיס מול שמלינג, תוך שהוא זוכה ליחסי ציבור מקדימים משמעותיים משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
מעריצים רבים ראו את הקרב הזה כקרב סמלי בין לואיס המייצג את האינטרסים האמריקאים ושמלינג, שאליו התייחסו כנאצי, כמי שנלחם לטובת גרמניה וכמייצג של עליונות הגזע הלבן.
לואיס הגן על תוארו לאחר ניצחון בנוקאאוט בסיבוב הראשון, ובכך גמל לשמלינג על הפסדו היחיד עד לאותו הקרב.
ניצחון זה הקנה ללואיס הישג שמעטים מקרב השחורים האמריקאים באותה תקופה חלמו להשיג אי פעם.
הוא הפך לגיבור הלאומי, הן בעיני הלבנים והן בעיני שחורים.
בניצחונו על מתאגרף גרמני, הצליח לזכות באהדתם של הלבנים, דבר שהיה בלתי מקובל בארצות הברית של שנות ה-30 וה-40.
בנוסף על קרבות ההגנה על התואר מול שמלינג, פאר, מאן ותומאס, ניהל לואיס מספר קרבות נוספים מפורסמים אשר ביניהם:
הקרב כנגד אלוף העולם במשקל קל-כבד ג'ון הנרי לואיס בו ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
הקרב כנגד טוני "שני טון" גלנטו, שהדאיג את עולם האגרוף, כאשר הפיל את לואיס בסיבוב הראשון.
לואיס קם על רגליו, וניצח בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.
שני הקרבות שלו כנגד ארטורו גודוי הצ'יליאני.
לואיס ניצח בקרב הראשון בתוצאה צמודה, ובגומלין ניצח בנוקאאוט בסיבוב השמיני, כאשר בסיומו פרצה תגרה בין קהל הצופים במדיסון סקוור גארדן.
שני הקרבות שלו כנגד אלוף העולם במשקל תת-כבד בילי קון.
הראשון שבהם נחשב אחד הקרבות הגדולים באגרוף במשקל כבד.
קון, הקטן בהרבה מלואיס, אבל הזריז ממנו, סיפר שהתכוון להשתמש בטכניקה של "פגע וברח".
לואיס הגיב לכך באמירה המפורסמת: "הוא יכול לברוח, אך הוא לא יכול להתחבא".
במהלך 12 הסיבובים הראשונים של הקרב, נראה כי הצדק היה עם קון.
עבודת הרגליים המהירה שלו, מהירות הידיים, ויכולתו להתחמק ממכותיו של לואיס, הכשילו את כוונותיו של לואיס.
בסוף הסיבוב ה-12, פתח קון פער כה גדול בנקודות, עד שרק נוקאאוט יכול היה לזכות את לואיס בניצחון.
אולם, בסוף אותו הסיבוב, בו פגע קון בלואיס באופן משמעותי, החליט לנסות ולנצח אותו בנוקאאוט בסיבוב הבא.
החלטה זאת הביאה למפלתו, משום שבקרב הצמוד שנוצר, לואיס ניצח בנוקאאוט על ידי שטף אכזרי של מכות.
בגומלין ניצח לואיס בנוקאאוט בסיבוב השמיני.
שני הקרבות שלו כנגד אלוף העולם העתידי ג'רסי ג'ו וולקוט, שהפיל את לואיס בסיבוב הרביעי של הקרב הראשון, אולם הפסיד בנקודות בקרב צמוד.
בגומלין הפסיד וולקוט בנוקאאוט בסיבוב ה-11.
ג'וזף "ג'ו" פול טורה הוא שחקן ומנג'ר בייסבול אמריקאי לשעבר מליגת ה-MLB.
לטורה 2,326 ניצחונות כמנג'ר והוא ממוקם במקום החמישי ברשימת המנצחים של כל הזמנים במייג'ור ליג בייסבול.
טורה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מילווקי ברייבס בה שיחק מ-1960 ועד 1968, בשנת 1969 טורה עבר לסנט לואיס קרדינלס שם שיחק עד שנת 1974. בשנת 1975 עבר טורה לניו יורק מטס בה שימש כמאמן שחקן.
ב-1977 פרש המנג'ר של המטס, וג'ו טורה נבחר להחליפו, מאחר שהאמין כי לא יוכל לשמש בשני התפקידים במקביל פרש ממשחק פעיל ושימש בתפקיד המנג'ר של הקבוצה עד שנת 1981, במהלך תקופה זו לא רשם עונה עם מאזן ניצחונות חיובי.