tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, טר-פטרוסיאן הכריז באופן רשמי על מועמדותו בבחירות לנשיאות של שנת 2008, בנאום בירוואן ב-26 באוקטובר 2007. הוא האשים את ממשלתו של קוצ'ריאן בשחיתות מאסיבית, ובגנבה של "לפחות שלושה עד ארבעה מיליארד דולר" במהלך חמש השנים הקודמות.
הוא מתח ביקורת על טענות הממשלה לצמיחה כלכלית חזקה בארמניה, וטען כי קוצ'ריאן וראש ממשלתו, סרז' סרקזיאן, הגיעו לפתרון בעיית נגורנו-קרבאך שהיא כמעט זהה לזו שהוא קידם עשר שנים קודם לכן.
מספר מפלגות אופוזיציה ניצבו מאחוריו אחרי חזרתו אל הזירה הפוליטית, כולל מפלגת העם של ארמניה בראשות סטפן דמירצ'יאן, המפלגה הרפובליקנית הארמנית, בהנהגת ארם סרקזיאן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, תנועת ה"אזדקרום" של ג'יראיר ספיליאן, מפלגת "העת החדשה" ומפלגת מורשת ארמניה, בראשותו של רפי הובאניסיאן.
התוצאות הסופיות של הבחירות, שנערכו ב-19 בפברואר 2008, שמו את טר-פטרוסיאן במקום השני עם 21.5% מהקולות.
ואז הוא ותומכיו האשימו את הממשלה בזיוף הבחירות, טענו לניצחון; והחל מ-20 בפברואר, טר-פטרוסיאן הוביל עשרות אלפים מתומכיו בהפגנות רציפות בירוואן למשך כעשרה ימים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 במרץ, על פי הדיווחים, בטענה שמוחזקים כלי נשק במחנה המפגינים, הרשויות נכנסו למאהל המחאה לערוך חיפוש.
כוחות הביטחון אז פיזרו באלימות קשה את מאות המפגינים במחנה.
טר-פטרוסיאן היה תחת מעצר בית דה-פקטו, מאחר שמנעו ממנו לצאת מביתו, אבל הרשויות מאוחר יותר הכחישו את הטענות.
כמה שעות מאוחר יותר, עשרות אלפי מפגינים או יותר התאספו בכיכר מיאסניקיאן במחאה על ההתערבות הממשלתית החריפה.
המשטרה, המומה מהגודל העצום של ההמון, נסוגה.
הנשיא קוריצ'יאן הכריז על מצב חירום בשעה 17:00, מה שאיפשר לצבא להיכנס לתוך עיר הבירה.
במהלך הלילה, כמה אלפי מפגינים התבצרו באמצעות אוטובוסים עירוניים שהפגיעו.
המשטרה התכתשה עמם, ובעימותים נהרגו עשרה אנשים.
ב-2011, טר-פטרוסיאן שוב לקח תפקיד מוביל בהפגנות שפרצו בארמניה כחלק מגל תגובות אזוריות בעקבות האביב הערבי.
טר-פטרוסיאן עמד בראש הקונגרס הלאומי הארמני בבחירות לפרלמנט של 2012. הארגון זכה ב-7.08% (106,903) מהצבעה הפופולרית.
הקונגרס הלאומי קיים כנס ב-22 בדצמבר 2012. טר-פטרוסיאן דיבר בו על קבוצות פרו-מערביות ופרו-רוסיות בחברה הארמנית ובמפלגות, וכינה אותן "כוחות מסוכנים".
טר-פטרוסיאן לא הודיע אם ירוץ לנשיאות בפברואר 2013. כמה ימים אחרי הכנס, ב-25 בדצמבר 2012, טר-פטרוסיאן אמר בראיון שבסופו של דבר הוא החליט שלא להתמודד על התפקיד, ומנה בין הסיבות את גילו (68) ואת המצב במדינה: "דברים כאלה אינם קורים במדינות דמוקרטיות מפותחות...
כל הכוח מרוכז בידיהם של קבוצת פושעים אשר גזלו את השלטון".
הודעה רשמית מהקונגרס הלאומית הצהירה שהקבוצה לא תשתתף בבחירות הבאות לנשיאות בכל צורה שהיא, ושלעשות כן יהיה "מתן לגיטימציה למשטר הלא חוקי".
שמועות על פרישתו של טר-פטרוסיאן מהפוליטיקה החלו להישמע לאחר הודעתו.
העיתונים הארמנים סברו כי לבון זורבאיאן, יו"ר הקונגרס הלאומי, יכול להיות היורש שלו.
ב-7 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן אמר בראיון אחר לעיתון שהוא מכיר בכך שהקונגרס הלאומי אינו יכול להמשיך לפעול באותה המתכונת, ושיש בקבוצה "תסיסות פנימיות".
והוא קרא להקמת מפלגה פוליטית מאוחדת.
הבחירות לנשיאות נערכו ב-18 בפברואר 2013. על פי התוצאות הרשמיות, הנשיא המכהן סרז' סרקזיאן זכה עם יותר מ-58% מהקולות.
רפי הובאניסיאן, מועמד האופוזיציה העיקרי, אשר זכה ב-37% מהקולות, טען לניצחון ולמחרת החלו הפגנות המוניות.
ב-23 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן נאם בפני אספת התנועה הפאן-ארמנית הלאומית.
הוא טען שהובאניסיאן ניצח בבחירות, והאשים את סרקזיאן בהטיית הבחירות.
ב-13 באפריל 2013, הקונגרס הלאומי הארמני באופן רשמי הפך מברית של 18 מפלגות וקבוצות למפלגה מאוחדת, על בסיס התנועה הפאן-ארמנית הלאומית.
במהלך נאומו באספת הייסוד, טר-פטרוסיאן האשים את הובאניסיאן שאין לו אג'נדה פוליטית במחאות.
בפרט, אמר טר-פטרוסיאן, "במהלך אירועי פוסט-הבחירות הנוכחיים, ראיינו בערך את הכל אבל לא תהליכים פוליטיים".
הקונגרס, כעת מפלגה רשמית, התמודדה בבחירות למועצת העיר ירוואן של 2013. בראש הרשימה עמד ראש עיריית ירוואן לשעבר והאגן חאצ'טריאן.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה של 6%.
לֶבוֹנֶה (באיטלקית: Levone) היא קומונה במטרופולין טורינו במחוז פיימונטה, הממוקמת כ-30 קילומטר מצפון לטורינו, המונה כ-450 תושבים.
התיעוד הכתוב הראשון לקיום העיר לבונה הוא משנת 1197.
העיר לבונה גובלת בקומונות פורנו קונווזה , ריבארה , רוקה קנווזה וברבניה .
לבה הוא סרט מוזיקלי קצר באנימציה ממוחשבת שהופק על ידי אולפני האנימציה פיקסאר בשנת 2014. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל האנימציה הבינלאומי של הירושימה ב-14 ביוני 2014 ומאוחר יותר שוחרר בקולנוע ב-19 ביוני 2015 לצד הסרט הקול בראש.
בשנת 2018 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3. הסרט הוא סיפור אהבה מוזיקלי בין שני הרי געש המתרחש על פני אלפי שנים, מלווה בשיר שנכתב בהשראת "היופי המבודד של האיים הטרופיים והפיתוי של הרי געש באוקיינוס".
באי טרופי באוקיינוס השקט, הר געש בודד בשם אוקו צופה בזוגות בעלי החיים שבסביבתו ומקווה לקבל בת זוג גם עבורו.
הוא שר שיר לאוקיינוס כל יום במשך אלפי שנים, בעוד שבהדרגתיות עוצמת הלבה שלו נחלשת.
ללא ידיעתו, הר געש נוספת בשם ללה נמצאת מתחת לאוקיינוס והקשיבה לשיריו כל השנים ואף התאהבה בו.
היא יוצאת מהאוקיינוס בדיוק כשהוא כבה, אבל פניה מופנים לכיוון השני והיא לא יכולה לראות אותו.
הוא שוקע אל תוך האוקיינוס, שבור לב, אבל קם לתחייה כשהוא שומע אותה שרה את שירו.
הלבה שלו פורצת מחדש, הוא יוצא מהמים והשניים יוצרים אי מאוחד שבו הם חיים באושר.
בזמן חופשה משפחתית בהוואי בשנת 2011, נודע למרפי על קיומו של הר געש ימי שגדל סמוך לאי גדול וכי בסופו של דבר ההר געש יתמזג עם האי.
הוא החל לחשוב האם הר געש שיתמזג עם עוד הרי געש עד ליצירת אי חדש מודע לנוכחותם של שאר הרי הגעש, דבר שעורר בו השראה ליצור סיפור אהבה.
מרפי גם מספר שנישואי אחותו בגיל 43 היו גם מקור השראה לנושא הסרט על אלה המחפשים אהבה ללא לאות.
בגלל אהבתו להוואי, מרפי למד לנגן על יוקולילי ובסופו של דבר הלחין את השיר שעליו מבוסס השיר נושא של הסרט.
מרפי היה מעוניין לעשות דמות שתהיה גם מקום.
הוא אמר: "חשבתי שזה יהיה כל כך מגניב להתאהב במקום שהוא גם דמות, רציתי להפוך את אוקו למושך וחביב אבל גם שיראה כאילו הוא נחצב מתוך זרמי לבה".
פניו של אוקו מבוססים על פניו של המדובב קואנה טורס קהלה, על פניו של השחקן ג'קי גליסון, ועל פניו של הכלב המצויר מארק אנטוני שייצר צ'אק ג'ונס.
במקביל, צורתם של אוקו וללה מבוססת על מקומות גאוגרפיים אמיתיים.
צוות ההפקה נאבק עם העובדה שהדמויות אינן אמורות לזוז, ולכן את רוב ההבעות האנימטורים יצרו בעיניים ובפה, בעוד ששאר הגוף של הדמויות נשאר ללא תנועה.
+שם הדמותמדבב/תאוּקוּ (הר געש בודד המחפש את אהבתו האמיתית)קואנה טורס קהלהללֶה (אהובתו של אוקו)נאפוע גריג
מארק לבון "לבון" הלם היה מוזיקאי ושחקן קולנוע אמריקאי.
ידוע בעיקר כמתופף וזמר להקת הבנד שעבדה עם בוב דילן.
מגזין רולינג סטון דירג אותו במקום ה-91 ברשימת מאה הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
לאחר התפרקות הבנד שיחק בסרט בתו של כורה פחם.
תקליט הסולו שלו מ-2007, "Dirt Farmer" זכה בפרס גראמי לתקליט הפולק הטוב ביותר, תקליטו הבא, "Electric Dirt" מ-2009 זכה בפרס גראמי הראשון לתקליט הטוב ביותר בסוגת האמריקנה ותקליטו "Ramble at the Ryman" זכה באותו פרס ב-2011, פחות משנה לפני מותו מסרטן הגרון.
הוריו היו איכרים שגידלו כותנה באזור הדלתא של ארקנסו.
כבר מגיל צעיר ניגן בגיטרה ותופים וגילה כישרון מוזיקלי.
חינוכו המוזיקלי הושפע מסגנונות קאנטרי, בלוז, גוספל ורית'ם אנד בלוז וכן רוקבילי ורוק אנד רול מוקדם, שצמחו כולם באזור מגוריו.
כן הזכיר הלם באוטוביוגרפיה שלו את סגנונו של המתופף בלהקתו של סאני בוי ויליאמסון ככסגנון אותו ביקש לדמות בנעוריו.
בהיותו בבית ספר תיכון גיבש להקת חברים.
בגיל 17 הצטרף ללהקתו של הזמר והאמרגן רוני הוקינס מארקנסו.
הוקינס ולקהתו, The Hawks, ניגנו גרסאות כיסוי ללהיטי רוקנרול ורוקבילי והופיעו ברחבי ארצות הברית וקנדה, בעיקר בבארים בעיירות קטנות.
בשנת 1959 הגיעה להקתו של הוקינס לקנדה.
רבים מנגניו המקוריים, פרט להלם, עזבו את הלהקה והוקינס גייס בקנדה נגנים חדשים.
בין היתר גייס הוקינס את רובי רוברטסון כגיטריסט ובסיסט בלהקתו.
הרכב הלהקה בסיבוב ההופעות של 1961 כלל גם את ריק דאנקו (בס), ריצ'רד מנואל (קלידים, כלי הקשה, סטיל גיטאר), וגארת' הדסון (סקסופון, אקורדיון וקלידים) - כולם יהיו בהמשך חברי "הבנד".
סיבוב ההופעות עם רוני הוקינס נמשך עד 1964. חברי הלהקה, שזכתה לכינוי "להקת הברים הטובה ביותר בצפון אמריקה", הבינו שהם מהווים גוף מקצועי שאינו זקוק עוד לרוני הוקינס.
הלהקה יצאה לסיבוב חדש, ללא הוקינס ועם הלם כזמר המרכזי בהרכב.
דילן קיבל מהגיטריסט מייק בלומפילד המלצה על "להקת הברים הטובה ביותר בצפון אמריקה", ולאחר ששמע אותם בהופעה הציע להלם ולרוברטסון להצטרף אליו לסבב ההופעות.
עקב העוינות שהופגנה כלפי הלהקה עזב הלם את סיבוב ההופעות וחזר לארקנסו.
ב-29 ביולי 1966, במהלך הפסקה מסיבוב ההופעות ביקר דילן את אמרגנו אלברט גרוסמן בוודסטוק, ניו יורק.
בין החודשים מרץ - יוני 1967 נהגו דילן וחברי הלהקה (בתחילה ללא הלם) להיפגש במרתף ביתם המשותף של דנקו, מנואל והדסון שנקרא Big Pink.
החומרים שנוגנו כללו בעיקר שירי עם ישנים, שירי בלוז, גוספל, קאנטרי ופולק וגם מספר קטעים חדשים.
במקביל הכיר הלם לרובי רוברטסון במהלך שנים אלה את האווירה של דרום ארצות הברית ורוברטסון ניגן עם נגנים שורשיים של המוזיקה המקומית.
אווירה זו גילם רוברטסון בשירו The Weight.
לאחר חודשי הפעילות במרתף ה-Big Pink ושובו של הלם להרכב, השיג אלברט גרוסמן חוזה הקלטות ללהקה, בחברת קפיטול רקורדס.
חברי ההרכב נשארו להתגורר ב-Big Pink והחלו לעבוד על חומרים שאת מרביתם כתב רוברטסון וחלקם שאר חברי ההרכב לבד או בשיתוף בוב דילן (מתוך סשן ההקלטות במרתף נלקחו לתקליט "Tears of Rage", "This Wheel's On Fire", "I Shall Be Released").
בתחילת 1968 הקליטה הלהקה את מרבית שירי אלבום הבכורה שלהם, Music from Big Pink באולפני A&R במנהטן ובהמשך הוקלטו השלמות ועריכות באולפני קפיטול בלוס אנג'לס.
התקליט הציג סגנון מוזיקלי חדש ולא מוכר (שבהמשך יקרא אמריקנה) ששילב ומיזג את הסגנונות שהרכיבו את המוזיקה האמריקאית המסורתית לגווניה השונים לתוך רוק אנד רול.
בהמשך השנה עברה הלהקה ללוס אנג'לס לצורך הקלטת אלבומה השני.
הלם ניגן בהקלטות אלה לא רק התופים אלא גם בגיטרת 12 מיתרים ובמנדולינה.
במהלך 1969 התחילה הלהקה להופיע ואף השתתפה בשניים מהפסטיבלים הגדולים והנחשבים של התקופה: פסטיבל וודסטוק ופסטיבל האי וייט 1970 באנגליה בו ליוו את דילן ובנוסף הופיעו כהרכב עצמאי.
בספטמבר 1969 ראה אור תקליטה השני של הלהקה, שנקרא בפשטות The Band והיה הראשון שציין במפורש את חברי ההרכב.
הקרדיט לכתיבת כל 12 השירים בתקליט ניתן לרוברטסון, פרט ל-When You Awake ו-Whispering Pines שנכתבו יחד עם ריצ'רד מנואל ול-Jemima Surrender שנכתב יחד עם הלם.
הלם אף לא זכה לקרדיט על תרומתו לאחד הלהיטים המרכזיים של התקליט, The Night They Drove Old Dixie Down, שאת מילותיו סייע לכתוב לפי טענתו באוטוביוגרפיה שלו (רוברטסון טען מנגד שאמנם הרעיון היה של הלם, אך השיר נכתב כולו על ידי רוברטסון עצמו).
שלוש ההופעות האחרונות (שנערכו בפורום בלוס אנג'לס) תועדו באלבום הכפול Before the Flood שהגיע למקום השלישי במצעד האלבומים האמריקאי.
ביוני 1976, במהלך סיבוב הופעות, פרש הלם להקמת אולפן הקלטות בוודסטוק וריק דאנקו חתם חוזה לתחילת פעילות כזמר עצמאי.
הלם שנא את הסרט, אשר הילל, לדבריו, בעיקר את דמותו של רוברטסון; אך בפועל, וממרחק הזמן, מתמקד הסרט לא מעט בביצועיו של הזמר-מתופף הלם.
קריירת הסולו ולהקת הבנד החדשה
עם פירוק למעשה של הבנד ב-1976 יצא הלם לדרך חדשה.
הוא הקליט את התקליט Levon Helm & the RCO All-Stars שכלל בעיקר גרסאות כיסוי יחד עם פול באטרפילד ואחרים.
על אף שבדיעבד זוכים אלבומים אלו, הכוללים גרסאות כיסוי ולא חומר מקורי, להוקרת המבקרים, הרי שבזמן אמת זכו להתעלמות יחסית.
ב-1980 השתתף בפרויקט הקאנטרי The Legend of Jesse James, בו שר את תפקידו של ג'סי ג'יימס לצד ג'וני קאש, אמילו האריס וזמרי קאנטרי מובילים אחרים.
באותה שנה שיחק את אביה של לורטה לין בסרט "בתו של כורה פחם".
ב-1983 איחד מחדש את הבנד, ללא רובי רוברטסון.
הלהקה הופיעה עד 1986, אז, במהלך סיבוב הופעות, התאבד הקלידן ריצ'רד מנואל.
הדמות הבולטת בה בתקופה זו הייתה דמותו של הלם.
בשנת 1985 שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה "שכנוע עדין" לצד טריט ויליאמס ולורה דרן; הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
ב-1998 הופיעו הלם, האדסון ודאנקו יחד עם נגנים נוספים (בהם ד"ר ג'ון, בילי פרסטון, ג'ו וולש, זאק סטארקי וקלרנס קלמונס) במסע ההופעות של רינגו סטאר שהוכתר בשם Ringo Starr and His All-Starr Band.
ב-21 ביולי 1990 השתתף הלם יחד עם האדסון ודאנקו במופע ענק של The Wall בברלין בשיתוף אמנים אורחים רבים, כגון ואן מוריסון, שינייד או'קונור, סינדי לאופר, הסקורפיונס, ובריאן אדמס, כדי להנציח את נפילת חומת ברלין וכדי לגייס כספים לקרן מיוחדת שנותנת סעד לנפגעי אסונות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התגלה בגרונו סרטן גרון והומלץ לו לכרות את מיתרי הקול.
הלם סירב וביצע סדרת טיפולים שהצליחו להכניס את הגידול לנסיגה וריפוי במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג.
אולם קולו לא שב להיות כמקודם והתווספה לו צרידות כרונית.
בשנת 2000 שב הלם לחוותו בוודסטוק ("The Barn"; "האסם") וגיבש שם סדרת מופעים בהשתתפות נגנים אורחים.
סדרת המופעים, שנמשכה לכל אורך העשור הראשון של המאה ה-21, נקראה The Midnight Ramble.
בין הנגנים שניגנו אצל הלם נכללים בתו, אמי הלם יחד עם אלביס קוסטלו, אמילו האריס, מייביס סטייפל, דונלד פייגן, בילי בוב תורנטון, קריס קריסטופרסון, ריקי לי ג'ונס, נורה ג'ונס ורבים אחרים.
כל הופעה סיים הלם בשיר The Weight.
ב-2007 חש הלם בריא ובטוח מספיק על מנת להקליט אלבום נוסף.
האלבום, Dirt Farmer, התקבל בהתלהבות והלם יצא למסע הופעות גדול ומצליח בחוף המזרחי של ארצות הברית וקנדה.
באותה שנה זכה האלבום בפרס גראמי לתקליט הפולק הטוב ביותר.
ב-30 ביוני 2009 ראה אור תקליטו Electric Dirt והלם הופיע בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן.
האלבום זכה בפרס גראמי שחודש במיוחד - פרס גראמי לתחום האמריקנה, שנוצר על ידי להקת הבנד.
ב-2011 ראה אור התקליט Ramble at the Ryman המתעד הופעה חיה של הלם בנאשוויל, טנסי.
גם תקליט זה זכה בפרס גראמי לתחום האמריקנה.
ב-18 באפריל 2012 אושפז הלם במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג.
חברים רבים עלו לרגל אל מיטת חוליו, בהם חברי הבנד.
הוא נקבר בוודסטוק לא רחוק מקברו של ריק דאנקו.
ב-2 במאי 2012, בעת הופעה בניו ג'רזי, ביצעו ברוס ספרינגסטין ואי סטריט בנד את השיר The Weight כמחווה להלם.
ב-3 באוקטובר 2012 התקיים קונצרט הצדקה Love for Levon בניו ג'רזי, שנועד לגייס כספים על מנת לאפשר למשפחתו של הלם להפעיל את חוות "האסם" בוודסטוק ולהמשיך את הופעות ה-Midnight Ramble ואולפן ההקלטות במקום.
בין האורחים בקונצרט היו רוג'ר ווטרס, ג'ו וולש, גרג אולמן מהאולמן ברדרס בנד, לוסינדה ויליאמס, ג'ייקוב דילן, ג'ואן אוסבורן ועוד.
הבסיס היצירתי של רוברטסון בראשית תקופת הבנד היה החיבור שלו למוזיקאי הדרומי השורשי הלם, שאף לימד אותו את ההיסטוריה של דרום ארצות הברית ואירח אותו בארקנסו על מנת שיוכל לספוג אווירה באופן בלתי אמצעי.
אין מחלוקת על כך שרוברטסון שאב מחוויות אלה רעיונות רבים לשיריו ושלהלם הייתה תרומה ניכרת לעיצובם.
בספר זה האשים הלם את רוברטסון על כך שגנב לעצמו את הקרדיט לרבים משירי הבנד, בפרט הלהיטים The Night They Drove Old Dixie Down ו-The Weight ובכך גרף הון לעצמו על חשבון חבריו ועל כך שפירק למעשה את הלהקה בהחלטה שלו, מבלי לקבל על כך את הסכמת החברים.
ב-1994 נכללה הבנד בהיכל התהילה של הרוקנרול.
רובי רוברטסון ושאר החברים הגיעו לטקס, אך הלם סירב להגיע ולהתייצב יחד עם רוברטסון על אותה במה.
רוברטסון ניסה לפצות את הלם, הילל את תפקידו כמוזה שלו וכמדריך הנאמן שלו בהלכות הדרום, אך עמד על כך שאת השירים חיבר בעצמו.
רוברטסון אף ביקר את הלם על ערש דווי אך לא זכה למחילה מפורשת.
לבו או בני לבו (בוולופית: Lebu או Réewi lebu yi, בצרפתית: Lebu או Lébou) הם קהילה אתנית-דתית בסנגל, במערב אפריקה, החיה במערב ובמרכז סנגל, על הגדה השמאלית של הנהר סנגל, בעיקר בחצי האי קאפ-ור (Cap Vert הכף הירוק) אבל גם בכל החוף בין פטיט קוט לעיר סן-לואי.
מקורות מאוחרים יותר מדברים על 90,000 בני לבו או אפילו 200,000 -220,000. .כמה אלפי בני לבו חיים בכפרי דייגים גם מחוץ לסנגל, על חוף האוקיינוס האטלנטי במוריטניה ועד גינאה.
בני לבו הם קהילת דייגים ובחלקם חקלאים או עובדים בענף חומרי הגלם לבנייה.
הם דוברי לבו וולף, ניב של ולוף, וכן את שפת הוולוף.
בירתם הפוליטית והרוחנית היא לאיין, הנמצאת בפרבר יוף בצפון העיר דקר.
בני לבו רובם מוסלמים (99%), אולם הם שמרו מסורות ומנהגים מן הדתות הילידיות האפריקאיות - למשל פולחן הרוחות ראב .
הם ידועים בכת הדתית ובתאוקרטיה שלהם הנקראת "לאיין" ושמושבה בלאיין בדקר.
להבדיל מקבוצות אתניות אחרות ההורשה, השייכות המקומית והזהות נקבעות לפי האם ולא לפי האב
יוף נוסדה לפי המסורת בשנת 1430. האזור נכבש על ידי הממלכות וולוף (דיולוף) וקאיור ואחר כך במאה ה-19 על ידי הצרפתים ונכללו לאחר מכן בתוך סנגל המודרנית, אבל החל משנת 1815 זכו למעמד אוטונומי מיוחד כמעין "ישות תאוקרטית".
חברת לבו שמה דגש על רוחניות ועל כבוד כלפי זקנים.
כבני משפחה נחשבים לא רק האנשים בחיים אלא גם רוחות האבות.
בני לבו התפרסמו בעולם בריקודים ובטקסים הפומביים של גירוש שדים, בפולחן "ראב", המושכים תיירים וחולים המבקשים מרפא.
פרט ליוף קיימים עוד מרכזי לבו כמו וואקאם, קמברן ונגור.
מרכזים אלה הפכו לפרברים של העיר הגדולה דקר.
לכן קיבלו בני לבו עם הזמן צביון של אוכלוסייה עירונית.
אחת ההשערות קישרה את שם של בני לבו למילה הוולפוית "לובו" שמשמעותה "לוחם".
אטימולוגיות מופרכות חיפשו קשר לשם של לוב ולובים, תוך רמיזה למוצא מזרחי, צפון-אפריקאי של בני לבו.
לפי המפקד משנת 1988 בסנגל מספרם של בני לבו היה 56,758 מתוך אוכלוסייה כללית של 6,773,417 תושבים, כלומר 0.8% מתוכם.
הם חיים בעיקר בחצי האי קאפ ור, אבל גם לאורך כל החוף שבין פטיטי קוט לעיר סן-לואי.
לפי תאוריות אתנו-פוליטיות מרחיקות לכת של מלומדים כמו השייח אנטה דיופ מקורם של בני לבו, של העם סררו וקבוצות אתניות אחרות בסנגל, היה במצרים ובלוב העתיקה.
כך סבר גם ארמאן פייר אנגרוד שעל סמך סיפורים בעל פה מקומיים הסיק שבני לבו היו במקור עם נילוטי שהיגר מערבה
תאוריות אלה נדחו על ידי חוקרים רבים, כולל ראסל שו או דאגלס תומאס
בימי הביניים תחת חסות אימפריית גאנה חיו בני לבו, סררים, טוקולורים, מנדינקה וולופים בכפיפה אחת.
בשפה בני לבו קרובים מאוד לוולופים.
רבים מקרבם מחשיבים עצמם כוולופים.
עם זאת הם קבוצה בעלת מוצאים שונים שאימצו זהות מאוחדת אחת.
לפי אמהות שבטיות קמו בקרב בני לבו תריסר קלאנים :ואניר, יוקאב, יור, חאגאן, אה, דיאסיראטור, דנגאן (deunguagne), בן (beigne), דורובה, חונחאבופ, דינדיר וסומבר.
התפקידים החשובים בקרב בני לבו היו: ג'אראף - ראש הכפר, נדיי ג'מבור - ראש אספה של ג'מבורים, סלטיגה - מפקד הלוחמים, ונדיי ג'י רב - דובר האנשים.
באופן מסורתי היו בני לבו דייגים.
כשבשנת 1444 התחילו הפורטוגזים להתיישב באי גוריאה, הם גרשו משם בכוח את בני לבו.
במאה -18 הם התיישבו בחצי האי קאפ-ור וגרשו משם תושבים אחרים.
למשך מאות שנים ניסו בני לבו להשיג עצמאות כלפי הממלכות של הוולופים והסררים, וגם כלפי הפורטוגזים והצרפתים.
בשנת 1790 בימי המלך של קאיור, דאמל אמארי נגונה נדלה קומבה פאל, במקביל להתאסלמות, זכתה קהילת לבו לעצמאות כלפי ממלכת וולוף של קאיור.
אנשי הכפר בארני (Bargny) של בני לבו מוסלמים ובראשם באלוב דיופ, לימים דיאל דיופ, הביסו את צבאו של מלך קאיור, לפי האגדה בעזרת נחילי
במהלך הזמן בני ליבו אימצו כולם את דת האסלאם, עוד לפני הסררים ובני דיולה (ג'ולה) .
מאבקם הסתיים בניצחון סופי בשנת 1812. התיעוד האירופי הראשון עליהם נמצא בדיווחי הנוסע הצרפתי גספר תאודור מוליין בשנת 1818.
שטח מדינת לבו שמרכזה היה ביישוב יוף, השתרעה בין שוניות החול הצהוב מדיאנדר עד לגבעות התאומות של ואקאם, ובין האי נגור עד למצוקים האדומים של דיאלאו.
בראש מדינת לבו עמד הסרין הגדול (serigne), הסרין של נדאקארו (דקר של היום) שהיה מעין כהן דת ושופט קוראני .
הסרין נדאקארו הראשון היה באלוב דיופ שנודע כאימאם דיאלי נגונה דיופ (1815-1795).
הוא היה צאצא של שושלת אצילים מקאיור בשם דיובן.
ראשי מדינתם של בני לבו נעזרו ב-12 אספות "פנק" של 36 ג'מבורים עבור כל אזור שנקרא "פנק".
אספות הפריי הורכבו מצעירים שהתחייבו ליישם את החלטות ההנהגה ולבצע את העבודות הציבוריות.
"מדינת לבו" התחלקה לכמה קהילות שלכל אחת מהן הייתה אספה קהילתית משלה: כולל יוף, ואקאם, האן, גל-טאפה, ניאיי טיוקר,, שהיו קיימות עוד לפני הקמת העיר דקר.
השלטון התחלק בין הסרין הגדול - כוהן דת, סרין נדאקארו - שופט והמנהיג העליון של הקהילה, אספה כלכלית ו־12 האספות מקומיות.
בתחילת המאה ה-19 בערך בשנת 1820 הסכים האימאם של דקר להקמת בית קברות נוצרי קתולי (בל אר) ולהקמתה של הקהילה הרומית-קתולית בעיר.
מאוחר יותר בשנת 1859 פנה הגנרל הצרפתי לואי פדרב לבני לבו ולתושבי האי גוריאה להתגייס לצד 200 הלוחמים הצרפתים - קלעים ופוסילירים - נגד ממלכת סינה שבראשות המלך (מאד א סיניג) קומבה מדופן פאמאק דיוף.
בקרב שהתנהל בלוגנדם (Logandème) ב-18 במאי 1859 הובסו הסררים של המלך סינה ועירם פטיק הוצתה.
בני לבו זכו מידי הצרפתים למשטר של ניהול עצמי אותו שמרו עד היום.
הם קיבלו שטרי קניין על אדמות והתפתחות העיר דקר בשטחם הפכה הרבה מהם למבוססים.
בלז דיאן, ממוצא לבו (לפי אביו), הפך לנציג האפריקאי השחור הראשון בפרלמנט הצרפתי וגם הפקיד הבכיר השחור הראשון בממשלת צרפת, וכיהן שנים רבות כראש העיר דקר.
כעת רפובליקת סנגל מכירה בסרין הגדול של דקר כראש קהילת לבו.
הסרין הנוכחי הוא עבדולאי מכתר דיופ.
גם האימאם רטיב של המסגד של דקר נבחר מקרב בני לבו.
משפחות גדולות מקרב בני לבו נמנו עם מייסדיה של העיר דקר.
שמות משפחה מקובלים אצל בני לבו הם: נדוי, מבאי, דיאן, טיאו, גיי, מבנגה, פוי, נדיר, יאד, בחום, דיאן, סאמב, נגיראן, מנגאן, טיונגאן, טיום, טיאנדום, יום, סק, פאי .
השם סק - מוצאו במבאו, אחד הכפרים העתיקים של חצי האי קאפ-ור.
נקרא לפי המתיישב הראשון מבאו סק.
השם דיאן (Diagne) הוא ממוצא מורי, הרבה וולפוים ובני לבו נושאים אותו אחרי וולפיזציה של תושבים מורים בעבר הרחוק.
השם טיום מצוי גם אצל סררים.
השם נדוי נחשב אופייני לבני לבו.
השמות דיאן ובחום הם ממקור סרר.
ניתן למצוא את השמות גיי, מבנגה, גאי וסאמב אצל וולפוים ובני לבו כאחד.
השמות הוולופים הטיפוסיים נדיאי ודיופ קיימים גם אצל בני לבו רבים.
פנק - החלוקה המנהלית של קהילת לבו בדקר
בני לבו של דקר מחולקים לתריסר יחידות טריטוריאליות הקרויות "פנק" : קאי פינדיו (Kaay Findiw), סנתיאבה (Santhiaba), מ'באקנדה (M'bakeundeu)
גוי סלאן (Gouy Salaan), הוק (Hock)', נגאראף (Ngaraaf), תיירין (Thieurigne), יאח דייף (Yakh Dieuf), דייקו (Diécko), מבו (Mbot), Thieudeme (תיידם), קאי אוסמאנה דיים (Kaay Ousmana Diène) הן נמצאות בקבעים "פלאטו" ו"מדינה" של דקר.
בני לבו מדברים את השפה וולוף או ניב שלה, לבו וולוף.
ומהווים תת-קבוצה ברב האתניה וולוף
בני לבו אוכלי בעיקר דגים ואורג.
מעטים מגדלים תרנגולות ועזים במתכונת מוגבלת.
אחד המאכלים האהובים הוא "סיבו-ג'ן" Ceebu-jenn - אורז ודג ברוטב ירקות עשיר, בנוסף אוכלים קיפודי ים מעושנים אותם מלקטים בסלעים שבחוף.
אחד המשקאות המועדפים הוא התה הסנגלי - אטאיה.
את התה מגישים בטקס, בשלושה סיבובים: בסיבוב הראשון - תה חזק ומר, בסיבוב השני - קצת יותר מתוק ולפעמים עם נענע, ובשלישי - מתוק מאוד עם הרבה נענע.
טקס זה מסמל ידידות, ככל שהיא אורכת זמן, כך היא מתוקה יותר.
פעילויות פנאי נפוצות הן סיפורי סיפורים, ריקודים ואמנויות קרב.
הם מתכנסים לאירועים חגיגיים כמו הענקת שם לתינוקות שנולדו, חתונות ואחרות.
אז מקיימים ימי "נגנטה" Ngente של תיפוף וריקודים.,
1855-1831 - אלימאן דיול (Elimane Diol) (ממוצא טקולורי, מיוס לדיאל דיופ דרך אמו)
1887-1870 תיירנו דיופ (Thierno Diop) המכונה "דיאל דיופ השני"
1893- 1896 מסאמבה קוקי דיופ (ממוצא ק בנו של אלימאן דיול איורי)
החל מ־2013 - אבדולאי מכתר דיופ
לבוב ("לביב" בתעתוק מאוקראינית; באוקראינית: ТзОВ «Професійний футбольний клуб „Львів"»; רשמית "מועדון הכדורגל המקצועני "לבוב"") הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר לבוב, שהוקם בתחילה בשנת 2006. מאז 2011, הקבוצה מארחת את משחקי הבית בארנה לבוב, המכיל 34,915 מושבים.
בעבר התקיימה קבוצה עם שם זה, שנטלה חלק באליפויות העיר לבוב ואליפות מחוז לבוב והשתתפה גם באליפות הליגה הראשונה, אך לקבוצה שהוקמה בשנת 2006 אין קשר לקבוצה ההיסטורית.
המועדון הוקם במאי 2006 והעפיל לליגה הראשונה כמחליף למועדון האזוביק שפשט רגל וייצג את מחוז לבוב.
המועדון נרשם ב-22 במאי 2006 כחברה בע"מ בשם "מועדון הכדורגל 'לבוב'".
לנשיא המועדון מונה יורי קינדזרסקי.
בעונת הבכורה שלה הגיעה לבוב למקום ה-11 וכבשה 45 שערים.
בתחילת העונה הבאה, בתחילת חודש ספטמבר 2007, המועדון עבר לאצטדיון החדש שנבנה קניאז'ה ארנה בדוברומיל, ממערב לסמביר.
אצטדיון זה הוקם על ידי חברת הביטוח האוקראינית קניאז'ה והיא נותנת החסות הראשית של המועדון.
המגרש הביתי הקודם של המועדון היה אצטדיון SKA בלבוב שלא עמד בדרישות התאחדות הכדורגל האוקראינית לליגה המקצוענית.
בעונת 2007/08 סיימה לבוב במקום השני בליגה הראשונה והעפילה לראשונה לליגת העל, מה שהפך את המועדון לאחד ממייסדי הפרמייר ליג החדש.
בעונת 2008/09, למרות ניצחון סנסציוני במשחק הפתיחה 0–2 נגד שחטאר, לבוב ירדה בתום העונה לליגה הראשונה.
המשחק המכריע עבורה התרחש בסיבוב האחרון מול קבוצה אחרת מלבוב, קרפטי, בדרבי של לבוב, כאשר הפסידה 1–2. בעונה הראשונה של המועדון בליגת העל לבוב אירחה באצטדיון אוקראינה יחד עם קרפטי במסגרת חוזה שכירות.
בשנת 2009 העיר לבוב השכירה את האצטדיון לקבוצת לבוב.
ברם, זמן קצר לאחר מכן הקבוצה פורקה בעקבות קשיים כלכליים.
בשנת 2016 המועדון הוקם מחדש והוכרז כי ישתתף בליגה השנייה.
במאי 2018 העפיל המועדון לליגת העל האוקראינית ומתמודד בה מאז עונת 2018/2019.
בשנים 2008–2009, חברת לוטו הייתה מלבישת הקבוצה.
נפת לֵבוֹבֵּרֶזְ'נִי היא נפה של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
על שטחה של נפת לבוברז'ני ממוקמים טרמינל הנהר הצפוני ונמל הנהר הצפוני.
"לבד על המיטה" הוא סינגל של הזמר הישראלי עומר אדם, שיצא לאור ב-9 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר הוקלט באולפן הקלטות בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
לפי יציאת השיר, עומר אדם רשם בעמוד האינסטגרם שלו: "הכנתי לכם עוד שיר באווירת החורף, ואני חושב שאם תקשיבו למילים, עם ווליום גבוה כזה שמכניס אתכם לאווירה, אתם תרגישו את מה שאני הרגשתי.
רציתי לספר לכם שאני בלוס אנג'לס ואנחנו מכינים לכם הפתעות שמחות".
במרכז מילות השיר עומד אדם שר על האישה שנפרדה ממנו, ועל תחושת הבדידות שחש בעקבות כך.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי אלכסיי מלב והועלה לערוץ היוטיוב של אדם ב-9 בפברואר 2022, בסמוך לצאת הסינגל.
בקליפ מככבת הדוגמנית ניבר מדר בתפקיד בת זוגו של אדם שנפרדה ממנו.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-25 מיליון צפיות ביוטיוב.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה, תוך שנתן לשיר ביקורת מעורבת, באומרו כי "עומר אדם אינו ממציא גלגל חדש.
יצרני שירים ממלאים טקסטים בהבלים ובסיפורים מופרכים, ואדם שר אותם.
איך זה שהיא מרגישה "מלכה" והוא לא מרגיש "מלך"?
אם אתם לא מתפוצצים מצחוק – אצחק בשבילכם.
לבדין (באוקראינית: Лебеди́н) היא עיר במחוז סומי שבאוקראינה.
בקרבת מקום נמצא בסיס אווירי ובעיר יש תחנת רכבת.
לבדין נבנתה בשנם 1653–1654 תחילה כמבצר עץ קטן (אוסטרוג) של צבא רוסיה.
היא קיבלה את שמה מהאגם הסמוך.
בשנת 1708 לבדין שימשה אתר הוצאות להורג של קוזקים תומכי איוואן מזפה בהוראת פיוטר הגדול .
מאז אפריל 1780 לבדין הייתה במרכז הפעילות של לבדין אויזד במחוז חרקוב של האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה מ-11 באוקטובר 1941 עד 21 בפברואר 1943, ובין 10 במרץ עד 19 באוגוסט 1943, הייתה לבדין תחת הכיבוש הנאצי.
בשנת 1994 נפתח בלבדין מפעל נפט.
ב-27 בפברואר 2022, פרצו סדרת עימותים בלבדין, כאשר גורמים אוקראינים התגוננו בפאתי לבדין בעיירה קמיאן.
בסביבות השעה 7:30 בבוקר, 5 במרץ 2022, פתחו כוחות רוסים במתקפה אווירית על תשתיות בלבדין.
ההתקפה כללה בתים פרטיים ומכוניות, כמו גם תחנות דלק.
למרות ההתקפה ב-4 באפריל כוחות רוסים נסוגו מאזור סומי.
בתקופת האימפריה הרוסית, השתייכה העיר לפלך חרקוב.
פלך חרקוב לא נכלל בתחום המושב, לכן לא הותרה התיישבות חופשית של יהודים בעיר.
יחד עם זאת, במרשם האוכלוסין משנת 1897, מצוין כי בעיר התגוררו 112 דוברי יידיש (קרי, יהודים) - 0.8% מכלל התושבים.
בתחילת 1941 חיו בעיר כ-180 יהודים, ב-10 באוקטובר 1941 כבשו הגרמנים את לבדין.
בזמן הכיבוש נותרו בה כ-8 משפחות יהודיות בלבד.
מרגע שנכבשה חויבו היהודים לשאת טלאי בצורת מגן דוד על החזה, ומי שלא ציית להוראה נתלה.
בדצמבר 1941 או בינואר 1942 רוכזו היהודים במבנה של פנימיית הסמינר למורים.
בתחילת מרץ 1942 נאמר ל-40 היהודים שנשארו בלבדין כי הם מועברים למחנה, לקחו מהם את דברי הערך והותרה לכל אחד לקחת מזוודה קטנה.
אולם הם הובלו לבור שהוכן מראש ונרצחו.
לבון רואן תורמן-הוק הוא שחקן אמריקאי.
לבון נולד בניו יורק בשנת 2002, הצעיר מבין שני ילדים שנולדו לשחקנים איתן הוק ואומה תורמן.
לפי הדיווחים הוא נקרא על שמו של לבון הלם מלהקת הרוק הבנד, גיבור מוזיקלי של אביו.
הוריו הכירו על הסט של הסרט מה קרה בגטקה?
יש לו גם שתי אחיות למחצה מאשתו השנייה של אביו, ריאן שוהוגס.
יש לו עוד אחות למחצה מארוסה לשעבר של אמו, איש הכספים ארפד בוסון.
מצד אביו, הוק הוא בן דוד רחוק של המחזאי טנסי ויליאמס.
מצד אמו, הוא נכד של החוקר רוברט תורמן והדוגמנית הברונית ננה פון שלברוג.
גם אמה של שלברוג, בירגיט הולמקוויסט, הייתה דוגמנית.
פסל בדמותה של הפסל אקסל אבה, Famntaget, מוצב בנמל סמיגהוק בשוודיה, בשנת 1930.
לצד השתתפותו בפרויקטים על מסך הטלוויזיה והקולנוע הוק מדגמן לעיתים.
בשנת 2018 שיחק לראשונה בסרט הקצר "Blackout" בתור ג'ייקוב האריס.
בשנת 2023, הופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של אפל TV פלוס, "החדר הצפוף".
באותה שנה גילם אסיר בסרט הדרמה הביוגרפי שביים וכתב אביו, "Wildcat" בו גם כיכבה אחותו בתפקיד הראשי.
בשנת 2024, גילם את לוקאס בסרט המותחן הפסיכולוגי "צאי מזה" שכתבה וביימה זואי קרביץ בהמשך השנה, שיחק הוק את ג'ק פארקר שמחפש את אחותו שנחטפה, בסרט המערבון של אליוט לסטר "The Thicket" לצד פיטר דינקלג'.
שנה סרטתפקיד הערות 2018Blackoutג'ייקוב האריס סרט קצר2023Wildcatאסיר2024צאי מזהלוקאסThe Thicketג'ק פארקרCall Backדני לואיססרט קצר2025מרטי סופריםכריסטיאן
שנה סדרהתפקיד הערות 2023החדר הצפוף ג'וני6 פרקים
שנה כותרת אמן 2022 "תרזה" מאיה הוק
לבדיאן היא עיירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של אזור לבדיאנסקי במחוז ליפצק, רוסיה, הממוקמת על נהר הדון העליון, 62 ק"מ מצפון-מערב לליפצק, המרכז המנהלי של המחוז.
אוכלוסיית העיירה מונה 20,049 תושבים (מפקד האוכלוסין 2021).
בעיירה פועלת יצרנית מיצי הפירות הגדולה ביותר במזרח אירופה, לבדיאנסקי.
בלבדיאן ישנן שתי קתדרלות, שתיהן מוקדשות ל"גבירתנו מקאזאן", דמות חשובה ב.
הקתדרלה הישנה (שכבר אינה פעילה) מתוארכת למאה ה-18, בעוד הקתדרלה הגדולה יותר בכיכר השוק תוכננה בסגנון האימפריה ונחנכה ב-1839.
לבדיאן היא מקום הולדתו של יבגני זמיאטין.
תושבים נוספים של העיירה כוללים את מיכאיל בולגקוב ואנדריי ביילי.
איוואן טורגנייב שילב סיפור בשם "לבדיאן" באוסף שלו "סקיצות של איש ספורט".
לָבּוּבּוּ הוא מותג בובות אספנות ממולאות של שדוני מפלצת.
הבובות נוצרו על-ידי המעצב ההונג קונגי-בלגי קאסינג לונג (בסינית: 龍家昇), ומשווקות ונמכרות באופן בלעדי על-ידי חברת הצעצועים הסינית פופ מארט .
לבובו הוא גם שמה של הדמות המרכזית בסדרה.
המותג צבר פופולריות רבה כחלק מתופעת הקופסאות העיוורות, המבוססת על רכישת מוצר מבלי לדעת את זהות הדמות שבתוכו.
לבובו החל את דרכו כדמות שעוצבה על-ידי קאסינג לונג, אמן יליד הונג קונג שגדל באוטרכט שבהולנד והתיישב לאחר מכן באנטוורפן שבבלגיה.
לבובו היה חלק מסדרת הסיפורים של לונג, "המפלצות" , שהושפעה מפולקלור נורדי וממיתולוגיה.
לבובו הוצג לראשונה בשנת 2015 כפסלוני "מפלצות" שיוצרו על-ידי חברת How2Work.
הבובות זכו להכרה רחבה יותר בשנת 2019 בעקבות שיתוף פעולה עם חברת פופ מארט .
נכון לשנת 2025, המותג לבובו הוציא מעל ל-300 בובות לבובו, במחירים ובגדלים שונים, של החל מ-15 דולרים עבור בובה בגודל של 8 ס"מ, ועד ל-960 דולרים עבור בובה בגודל של 79 ס"מ.
בחודש יוני 2025, בובת לבובו בגובה של 1.2 מטרים בצבע ירוק נענע נמכרה עבור 170 אלף דולרים במכירה הפומבית הרשמית הראשונה של המותג בבייג'ינג.
לבווה הוא כפר בגובה של למרגלות הרי מול הלבנון בנפת בעלבכ שבמחוז בעלבכ-הרמל, בלבנון.
הכפר משמר את שמו של יישוב קדום מהתקופה הנאוליתית, המתוארך לפחות לאלף ה-7 לפני הספירה.
הוצע כי מדובר בעיר קדומה שהייתה ידועה למצרים ולאשורים כ'לבו' ולעברים כלבוא חמת, שמשמעותו: "המבוא לחמת", המוזכרת בספר מלכים ובספר יחזקאל.
עיר זו מוצגת בתורה כגבול הצפוני של הארץ, ובספר מלכים כגבול הצפוני של שטח ממלכתו של המלך שלמה, אך לאחר מכן אבדה לידי הסורים.
עוד נאמר בספר מלכים כי ירבעם השני, מלך ישראל, השיב את שטח ממלכת ישראל מלבוא חמת עד ים הערבה (ים המלח)".
לבווה בשפה הסורית המקורית פירושו "לב" או "מרכז", והוצע גם שמקורו בערבית הוא "אריה" או "לביאה".
בכפר ישנם מספר אתרים ארכאולוגיים, הכוללים שלוש מערות עתיקות עם סרקופגים רומיים - ביזנטיים ושרידי מקדש.
ישנם גם שרידים של מעוז ביזנטי וסכר רומי, שמוצע כי הם מתוארכים לתקופת שלטונה של המלכה זנוביה.
ישנה אגדה לפיה נחצבו תעלות בסלע כדי להזרים מים לאדמותיה בתדמור שבסוריה.
בשנת 1834, ציין בורקהארדט בארקר : "הגעתי לכפר בשם לבווה, לאחר שעברתי ליד מחנה של טורקומנים מימין לכביש, במקום שנקרא שעד.
לבווה נמצאת למרגלות רכס מול הלבנון על ראש גבעה, לידה עובר נחל קטן שמקורו בהרים הסמוכים, ולאחר שזורם במשך מספר שעות דרך המישור, נשפך לאגן שממנו נובע האורונטס".
בשנת 1838, ציין אלי סמית' את לבווה ככפר מתואלי בנפת בעלבכ.
הכפר ממוקם על גבעה, צפונית-מזרחית לבעלבכ.
על שמו של הכפר נקראים מעיינות לבווה ונהר לבווה, שהם אחד ממקורות האורונטס.
נהר לבוואה זורם לאורך של כ- דרך מדבר סלעי.
לאחר מכן הוא נשפך לאגם ולנחל רחב יותר בכפר נוסף בשם א-ראס, הנחשב למקורו של נהר אורונטס.
הוא זורם הלאה צפונה-מזרחיה וניזון מנחלים רבים אחרים מהרי לבנון.
בשנת 1966 ביצעו לוריין קופלנד ופיטר וסקומב חפירות וניתוחים של אתרים ארכאולוגיים בלבווה, ובשנת 1969 נערכו חפירות נוספות על ידי דיאנה קירקברייד.
תל לבווה, תל לבווה דרום או לבווה 1, יושב מדרום לכפר, ואתר נוסף מצפון לו.
פני השטח של תל לבווה ניזוקו על ידי החקלאות המודרנית, והוא נחתך לשניים על ידי סלילת כבישים.
מספר קברים התגלו בתוך שרידי מבנים מלבניים עם רצפות טיח לבן ואדום.
שרידי קירות אבן נמצאו ברמות נמוכות יותר, וישנה השערה כי ייתכן שהמבנים עשו שימוש בלבני בוץ ברמות גבוהות יותר.
ממצאים נאוליתיים מוקדמים כללו מספר רב של שברי כלי גיר לבנים (Vaisselle Blanche), יחד עם כלי חרס מאוחרים יותר שנקראו כלי חרס ממורקים בפנים כהות או DFBW.
רק כלי אחד שוחזר מהחפירות הראשוניות; קערה עם גימור מסורק.
שברים אחרים כללו קנקנים וקערות בצבע שחור, חום או אדום, אחד הראה גימור קש שנמצא בדרך כלל באתרים דרומיים יותר בבקעת הירדן.
אחרים הראו עיטורים כגון שברים, דוגמאות חרוטות וטביעות חוט.
תל לבווה צפון הוא אתר ארכאולוגי גדול נוסף, כמה מאות מטרים צפונית לשם, בצד השני של הכפר והמעיינות.
באתר נמצאו להבי חרמש משוננים דק, ראשי חצים וגרזנים טרפזיים, גרזנים מתקלפים ושברי כלי חרס לבנים יחד עם כלי חרס מלוטשים עם דוגמאות ושבר של אובסידיאן.
רוב הממצאים הצביעו על התיישבות בסביבות תקופת תל לבווה (דרום) וביבלוס.
עולם החי כלל ככל הנראה חיות יער ובקר מבוית, כבשים ועיזים רבים.
בכפר נמצאות חורבותיו של מקדש רומי הנכלל בקבוצת מקדשי בקעת הלבנון.
הוא היה בסגנון פרוסטיל, אך רק גוש אחד מהחומה המערבית נותר גלוי.
המקדש היה בנוי בבנייה מודרנית.
ישנם כעשרים מקדשים הממוקמים בין לבווה לעין אל-בייד.
לבוש מסורתי או תלבושת לאומית הם בגדים אופייניים לאזור גאוגרפי מסוים או לקבוצה אתנית או דתית או לאזרחים או תושבים של מדינה מסוימת.
התלבושות העממיות הן לעיתים מיושנות, אך מבטאות את הזהות הייחודית והמובחנת של האנשים הלובשים אותן.
בתקופת ההתעוררות הלאומית במאה ה-19 שבו עמים רבים באירופה ללבוש בגדים מסורתיים, שמקורם בתקופות קדומות יותר, או המציאו בגד שנראה להם קרוב למסורת שלהם, כדי להפגין את ההגדרה העצמית שלהם.
כיום יש מגמה כזאת בקרב תושבי מדינות עולם שלישי כחלק מחזרה למנהגים וערכים לא-מערביים וטרום-קולוניאליים.
בשוודיה, בעשור האחרון של המאה ה-19 יצרה האמנית קארין בריו לארסון תלבושות יותר מודרניות ונוחות עבור בנותיה קירסטי ובריטהץ בשנת – 1902 אומץ הבגד כבגד לאומי לנשים השוודיות.
פרטים של גזרת הבגד, צבעו, אופן התפירה ואף אופן לבישתו ודוגמאות בלבוש מסורתי עשויים להעיד על מעמד חברתי, מצב אישי או על השתייכות לתת-קבוצות.
לעיתים מספיקה רק בעלות על תלבושת מסורתית כדי להצביע על מעמד מכובד בקהילה.
הדבר אמור במיוחד לגבי התלבושות הייחודיות לכוהנים, אצילים, וכדומה.
התלבשות בבגדים מקומיים ומסורתיים נחשבת לחלק ממנהגי פולקלור.
ישנן תלבושות המיועדות לחיי היומיום (למשל כובע לבד וחליפה שחורה בקהילה היהודית חרדית).
תלבושות אחרות מיועדות ללבישה רק באירועים מיוחדים חתונות, חגים (למשל שטריימל בקהילה היהודית-חרדית), או פסטיבלים לאומיים.
בישראל אין תלבושת לאומית מעצם היותה מדינה צעירה שמרבית אזרחיה הם מהגרים (עולים ממדינות שונות או צאצאים של מהגרים ממדינות שונות.
אך יש כאלו שמשווים את הלבוש המסורתי היהודי למעין לבוש ישראלי עקב היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית בעלת רוב יהודי.
עם זאת, יש לישראל כמה פריטים שהפכו עם השנים לפריט לבוש ישראלי, כובע הטמבל שאף הונצח בקריקטורה של דוש על ראשו של שרוליק, בגדי חאקי, בגדי אתא ומדים של חיילים.
להקות ריקוד לבושות בדרך בשלל תלבושות המחקות לבוש של עמים אחרים או של קבוצות שחיות במדינה.
לָבִיא הוא קיבוץ דתי השייך לתנועת הקיבוץ הדתי למועצה אזורית הגליל התחתון.
היישוב, הממוקם ב בגובה 310 מטר מעל פני הים, נמצא כ־10 דקות נסיעה מהעיר טבריה וסמוך למחלף גולני.
קיבוץ לביא הוקם בשנת 1949 על ידי צעירים עולים חברי בח"ד (ברית חלוצים דתיים) מאנגליה, רובם היו בין 10,000 הילדים היהודיים הפליטים שהובאו לבריטניה מגרמניה בקינדר-טרנספורטים של שנות השלושים.
הקיבוץ הוקם ליד אדמות הכפר הערבי הנטוש "לובּיא" (לוביה), שתושביו ברחו עם נפילת "צבא ההצלה", בתום קרבות עשרת הימים על סג'רה.
הכפר נכבש על ידי גדוד "ברק" של חטיבת גולני, יום קודם לשוך הקרבות, והדרך לטבריה נפתחה בשנית, לאחר שנאסרה לנסיעה לא ממוגנת משום התנכלויות ומעשי טרור מצד תושבי הכפר.
מקור השם לביא ולוביא הוא היישוב לביא בימי המשנה והתלמוד, שבו שכן פונדק לביא, על הדרך מטבריה לציפורי.
בשנת 2005, חיו בקיבוץ כ־220 חברים יחד עם משפחותיהם, סך הכול כ־700 נפשות.
הקיבוץ מתקיים מגידולי חקלאות שונים, רפת, עדר בקר לבשר ומפטמה, לולי פטם "לביא תעשיות רהיטים" מפעל ייחודי המייצר ריהוט לבתי כנסת ומלון לביא לאוכלוסייה הדתית.
בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי, שבתחומי הקיבוץ לומדים גם ילדי היישובים האחרים במועצה האזורית הגליל התחתון.
הילדים בגילאי התיכון מתפזרים בין התיכונים השונים: הישיבה התיכונית בחיספין, האולפנית והישיבה התיכונית בטבריה ובית הספר השיתופי בקיבוץ שדה אליהו.
בנוסף לבית הספר נמצאת ליד הקיבוץ הפנימייה הדתית "הודיות".
קיבוץ לביא היה ראשון הקיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי שבו כיהן רב.
ארבעה רבנים הנחשבים כמשמעותיים בציונות הדתית כיהנו, בתקופות שונות, בתפקיד "רב הקיבוץ" של לביא: הרב משה לוינגר (1960–1967), הרב שלמה אבינר (1971–1977), הרב משה גנץ והרב יהודה גלעד (החל משנת 1982).
יער לביא, קרני חיטין ומתחם נבי שועייב.
רוז'יצ'קה נולד בווקובאר (אז חלק מאוסטרו-הונגריה, כיום בקרואטיה), למשפחת אומנים וחוואים ממוצא צ'כי, גרמני וקרואטי.
רוז'יצ'קה התחנך בבית הספר התיכון הקלאסי באוסייק.
בתחילה שאף לכמורה, אך שינה את דעתו ופנה ללימוד התחומים הטכניים.
לבסוף בחר בכימיה, כנראה כיוון שקיווה לזכות במשרה במזקקת הסוכר שנפתחה באותה עת באוסייק.
עקב הקשיים הרבים בחיי היומיום והחיים הפוליטיים, עזב רוז'יצ'קה ויצא ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה בקארלסרוהה שבגרמניה.
הוא היה תלמיד טוב, אך רק בתחומים שאהב, ושסבר שיהיו חשובים ומועילים לעתידו בכימיה אורגנית.
עקב מגמה זו, מרצהו לכימיה פיזיקלית, פריץ הבר (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918) התנגד להעניק לו תואר בהצטיינות יתרה.
למרות זאת, במהלך לימודיו פיתח רוז'יצ'קה שיתוף פעולה פורה עם הרמן שטאודינגר (חתן פרס נובל לשנת 1953).
רוז'יצ'קה למד במחלקתו של שטאודינגר, והשיג תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1910. אז עזב שטאודינגר לציריך, ולקח עמו את רוז'יצ'קה כעוזרו.
מחקריו הראשונים היו בתחום הכימיה של חומרי טבע, והוא עסק בתחום זה כל חייו.
הוא חקר את מרכיבי אבקת החרק הדלמטי (Pyrethrum cinereriifolium), קוטל חרקים הנחשב ליעיל במיוחד.
בעבודה זו נתקל בכימיה של טרפן, שמן ריחני ממקור צמחי, השימושי לתעשיית הבשמים.
הוא פעל להתחלת מחקר פרטני, ואף החל בשיתוף פעולה מצליח עם חברת Chuit & Naef (מאוחר יותר שינתה שמה ל-Firmenich) בז'נבה.
בשנים 1917-1916 זכה לתמיכת יצרנית הבשמים הוותיקה בעולם, Haarman & Reimer, מהעיר הולצמינדן שבגרמניה.
בזכות מומחיותו בתחום הטרפנים, היה למרצה בכיר ב-1918, וב-1923 לפרופסור לשם כבוד במכון הטכנולוגי של ציריך (Eidgenössische Technische Hochschule), ובאוניברסיטת ציריך.
שם, עם קבוצת סטודנטים לתואר דוקטור, גילה את התרכובות מוסקון וקיווט (הניחוחות המופקים מאיילי מושק וגחניים), ופיצח את המבנה הכימי שלהן.
סינתזת רוז'יצ'קה לטבעות גדולות היא שיטת סינתטית בכימיה אורגנית, המשמשת ליצירת תרכובות מסוג זה.
ב-1921 יצרנית הבשמים Chuit & Naef ביקשה לשתף עמו פעולה.
בעבודתו שם השיג רוז'יצ'קה עצמאות כלכלית, אולם לא בהיקף לו קיווה, ולכן עזב את ציריך ועבר בחברת Ciba בבזל.
ב-1927 התמנה לראש הקתדרה לכימיה אורגנית באוניברסיטת אוטרכט בהולנד.
הוא נשאר בהולנד במשך שלוש שנים, ואז חזר לשווייץ, בה תעשיית הכימיה האורגנית הייתה מפותחת יותר.
בציריך היה לפרופסור לכימיה אורגנית ב-ETH, והחל בתקופה המזהירה ביותר בקריירה שלו.
הוא הרחיב את תחום המחקר שלו, והוסיף לו את הכימיה של טרפנים גבוהים וסטרואידים.
לאחר הסינתזה המוצלחת של הורמוני מין (אנדרוסטרון וטסטוסטרון) הייתה מעבדתו למרכז עולמי של כימיה אורגנית.
ב-1939 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם אדולף בוטנאנדט.
במהלך מלחמת העולם השנייה כמה משותפיו המצוינים אבדו, ורוז'יצ'קה אייש מחדש את קבוצתו במדענים צעירים ומבטיחים, ביניהם ולדימיר פרלוג, לימים חתן פרס נובל לכימיה (לשנת 1975).
ב-1950 פנה רוז'יצ'קה לביוכימיה, לבעיות בתחום האבולוציה ומוצא החיים, ובמיוחד הביוגנסיס של טרפנים.
הוא פרסם השערה בשם "כלל האיזופרנים והביוגנסיס של תרכובות טרפניות", שהייתה שיא הקריירה המדעית שלו.
רוז'יצ'קה פרש מפעילות ב-1957, וניהול מעבדתו עבר לידי ולדימיר פרלוג.
רוז'יצ'קה פעל רבות בתחום החינוך.
הוא עמד על ארגון טוב יותר של החינוך האקדמי והעבודה המדעית ביוגוסלביה החדשה, והקים את החברה השווייצרית-יוגסלבית.
הוא היה לאקדמאי לשם כבוד באקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמניות בזאגרב.
בשווייץ יוסד פרס רוז'יצ'קה, המוענק לכימאים צעירים הפועלים בשווייץ.
בעיר הולדתו, ווקובר, הוקם מוזיאון לכבודו ב-1977.
חבר האקדמיה הקרואטית למדעים ולאמנויות
חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות - 1948 - חבר מן המניין; 1953 חבר זר
לביא זיטנר (נולד ב-9 בספטמבר 1980), הוא שחקן, מחזאי ובמאי תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
זיטנר נולד וגדל בתל אביב.
למד במגמה לתיאטרון בתיכון עירוני א' ובהמשך למד לימודי משחק בבית הספר של יורם לוינשטיין.
בשנת 1990 השתתף בתור ילד בתוכנית "קריאת כיוון" ששודרה ב-טלוויזיה החינוכית.
בשנת 1991 שיחק בסרט "עונת הדובדבנים" גילם את איתי.
בשנת 1997 היה כתב שטח בתוכנית הילדים "טושטוש" באותה השנה גם הנחה את התוכנית "כוכב השבת".
כמו כן הנחה גם את התוכניות "זאפ לראשון" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנים 1998-2001 שיחק בסדרת דרמת הטלוויזיה "משפחה וחצי" ששודרה ב-טלוויזיה החינוכית שיחק את איציק דוידי.
בשנים 1999-2002 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים במשך 3 עונות גילם את מאור כהן.
בשנת 2001 השתתף בפרסומת של "מסטיק MUST" לצד השחקנית שירה וילנסקי.
כמו כן גם בשנים 2009, 2010, השתתף גם בפרסומת של "מסטיק MUST".
בנוסף ב-2016 קריין בפרסומת של "מסטיק MUST".
בשנת 2003 התארח בסדרת הדרמה "טיפול נמרץ" ששודרה בערוץ 2 גילם את עידו בר.
בשנת 2004 השתתף בסרט "במבי קופצת למים" גילם את בני.
בשנת 2005 הצטרף כמגיש בערוץ 24, בו הנחה תחילה את התוכנית האינטראקטיבית "הארכיון", ולאחר מכן את התוכנית "הקרנת בכורה", בה שודרו קליפים חדשים.
באותה השנה השתתף בכמה פרקים בעונה השלישית של סדרת הדרמה ששודרה בערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" בתפקיד ג'קי, מוכר כדורי מרץ, מוכר את הכדורים מתמר (רוני הדר).
כמו כן באותה השנה שיחק כשחקן אורח בפרק העשירי בעונה הרביעית של החיים זה לא הכל שיחק את הזבוב (סוכן קומיקס) .
בשנת 2006 הנחה את התוכנית "סברס - תקרא תצליח".
הוא השתתף בהצגות שונות, כמו "פצפונת ואנטון", "סיפורי איתמר ורותי גם" (תיאטרון אורנה פורת), "הדיבוק", "רומיאו ויוליה" (תיאטרון תמונע), "דלתות נפתחות", "השחף" (תיאטרון באר שבע), פסטיבל תיאטרון קצר 2006 (צוותא), "קרוב לבית" (התיאטרון הקאמרי) ו"הכבש השישה עשר".
בנוסף לקריירת המשחק הוא עובד כ-DJ בתל אביב, ב-2006 פתח ליין מסיבות במועדון "מאדאם" שברחוב ליליינבלום.
ב-2007 שיחק כשחקן אורח בסדרה "האי" ששודרה בערוץ הילדים, שיחק בחור בקיוסק במרינה.
ב-2008 שיחק בסדרה "לה לה לנד" המשודרת למנויי HOT בערוץ הילדים.
בנוסף לכך, החל להנחות את התוכנית "אזור התעשייה" המשודרת בערוץ HOT בידור ישראלי יחד עם אילנית לוי ואלון לוי.
באותה השנה גם השתתף בסדרת ההמשך של "משפחה וחצי" כשחקן אורח.
באותה השנה התארח בסדרה "23FM" ששודרה ב-טלוויזיה החינוכית גילם את שחר.
באותה השנה גם הנחה את התוכנית "אזור התעשייה".
ב-2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" של רשת בערוץ 2. באותה השנה השתתף בכמה פרקים בודדים בעונה החמישית של סדרת הנוער "ראש גדול" בתפקיד אדורם ויצמן מתופף מקצועי בהלהקה של לירון (מייקל לואיס) ציני, מתנשא, גס רוח לפעמים, פרש מהלהקה בגלל שביקש תנאים טובים יותר שהלקה לא יכולה לתת לו.
הוא זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2008/9 למעצב בובות ואביזרים להצגה "מחיר החיים" בתיאטרון הנפש.
בשנת 2010 שיחק זיטנר בסדרת הנוער "15 דקות" ששודרה ב-yes גילם את גלעד כפרי.
באותה השנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "גירושים נפלאים" ששודרה ב-yes שיחק את עופריקו כהן.
בשנת 2011 שיחק בסרט "השוטר" גילם את אוהד.
באותה השנה שיחק בהצגת יחיד "מחיר החיים".
באותה השנה זיטנר וחבריו פלשו למבנה נטוש (לשעבר בית צעירות מזרחי) ברחוב דב הוז בתל אביב, כחלק מפעולות למען דיור ציבורי במסגרת המחאה החברתית.
בשנת 2012 השתתף כמנחה בסדרה "אין דברים כאלה" לצד בן פרי ששודרה בערוץ לוגי.
באותה השנה שיחק בסרט "האיש הצמא" בתפקיד דני.
בשנת 2013 שיחק בסרט "רוק בקסבה" בתור אייזיק.
באותה השנה שיחק בסרט "תוצרת בית" בתפקיד אמיתי.
בשנת 2014 השתתף בסדרת מערכונים קצרה שנקראת "ערכים 2.0", העוסקת בתרבות הצרכנות, שיחק לצד שרונה אלימלך, גילם דמויות שונות שבאים לקנות בסופר.
בשנת 2015 השתתף זיטנר בתוכנית "אחד על אחד" עם השף ישראל אהרוני.
ב-2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה של Yes "עיר מקלט" גילם את עמיר.
בשנת 2020 התמודד בשעשועון הטלוויזיה "המרדף" ששודרה בכאן 11.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "הד קולך" ששודרה בכאן 11 שיחק את גידי מאיר הצעיר.
מתגורר עם אשתו ושלושת ילדיהם בקראוון הנישא על משאית.
זיטנר מנהל יחד עם ליאור גרטי חוג למשחק בזיכרון יעקב.
הלבוש החרדי הוא צורת הלבוש המאפיינת את רוב האוכלוסייה החרדית בישראל ובתפוצות.
ברוב הקבוצות החרדיות, כגון ליטאים וספרדים, סגנון הביגוד הוא מודרני אך שמרני יחסית.
בזרמים מסורתיים יותר, כמו החסידים, יש עדיין סגנון לבוש הקרוב ללבוש יהודי מזרח-אירופי, ואצל בני היישוב הישן לבוש מסורתי המשלב לבוש יהודי מזרח אירופאי ולבוש ערבי ויהודי מזרח-תיכוני.
היהדות החרדית תופסת את השמרנות בלבוש כחלק מאידיאל של התבדלות ושמירת מסורת.
הגישה הזו אינה מתמקדת בלבוש בלבד אלא מתבטאת בכל אלמנט תרבותי ייחודי כמו לשון, ספרות, שמות פרטיים ועוד.
בהקשר זה התבטא החת"ם סופר במשחק מילים ידוע על המילים בגמרא "חדש אסור מן התורה", המבטא התנגדות עקרונית לכל חידוש ושינוי מנהגים.
למרות זאת, סביב תחילת המאה ה-20 רוב החרדים במזרח אירופה שינו את לבושם ואימצו את הסגנון המקובל בחברה הכללית.
דמות משפיעה במיוחד על מהלך זה הייתה הרב נתן צבי פינקל מסלבודקא, שהקפיד שהבחורים בישיבתו יתלבשו כמו סטודנטים נוצרים כדי לשוות להם מראה מכובד, על אף מחאות מצד גורמים שמרניים.
עקרונות מנחים של הלבוש החרדי:
צניעות – על פי דברי הש"ך, "אין דרך הצנועים להיות אדומים בלובשם וצבע השחור הוא דרך צניעות והכנעה".
כלומר, ישנו עניין בלבוש צנוע ומעודן המכסה את רוב חלקי הגוף כיוון שהוא מביע צניעות וענווה, דבר הנדרש מפני יראת שמים.
כבוד ונקיון – האדם עומד לפני הקב"ה ועל כן עליו ללבוש בגדים מכובדים ונקיים.
תלמיד חכם צריך להקפיד על כך במיוחד, שכן "תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה" ().
מפרשים מנמקים זאת בכך שהוא מייצג את התורה.
התבדלות מן הגויים – מן הפסוק () "ובחקתיהם לא תלכו", נדרש שעל עם ישראל להתבדל מן הגויים.
המדרש מייחס את יציאת מצרים, בין השאר, לעובדה שבני ישראל לא שינו שמם ולבושם.
אבלות – סיבה נוספת ללבוש השחור היא אבלות על חורבן ירושלים.
רצינות - לבוש מכובד המתאים עם התפקיד המוטל על האדם למלא בעולם.
סגנונות לבוש אופייניים לפי זרמים ופלגים
האוכלוסייה החרדית נחלקת לשלושה זרמים עיקריים: חסידים, ליטאים, ובני עדות המזרח.
לבושם של הליטאים והספרדים אחיד במידה רבה בעוד שבזרם החסידי הלבוש משתנה על פי החצרות החסידיות השונות.
ניתן לחלק את הזרם החסידי לחמש קבוצות עיקריות מבחינת אופי לבושן:
חסידויות שמוצאן מפולין – על חסידויות אלו נמנות בין השאר גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודזיץ, סטריקוב, סוכטשוב, ראדזין, ביאלא ועוד.
חסידויות שמוצאן מהונגריה וגליציה – על חסידויות אלו נמנות בין השאר מונקאץ', בעלזא, ויז'ניץ, מחנובקא, צאנז, פאפא, סאטמר, ובאבוב.
חסידויות ירושלים – חסידות דושינסקיא, חסידות משכנות הרועים, חסידות שומרי אמונים, תולדות אהרון, תולדות אברהם יצחק, חסידות מבקשי אמונה, חסידות 'קהל חסידי ירושלים', חב"דניקים שמוצאם מירושלים פלגים שונים בברסלב.
פרטי לבוש לגברים בתנועת החסידות
חסידים נוהגים לחגור גרטל - חגורת בד.
מקורה היא במנהג לחגור "אזור", כלומר – חגורה כלשהי שתפריד בין פלג הגוף העליון והתחתון בשעת התפילה.
בשבת וביום טוב נהוג לחגור את הגרטל כל היום משום קדושת הימים.
על פי המשנה ברורה זוהי דרך חסידות.
לעיתים נקרא הגרטל אבנט, פריט לבוש מבגדי הכהונה שהיו לובשים הכוהנים בזמן בית המקדש.
יש הקושרים את הגרטל בפסוק (ישעיהו, י"א ה') "והיה צדק אזור מתניו והאמונה אזור חלציו", לעיתים חוגרים בשעת התפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגרטל.
לחסידויות השונות ישנם מנהגים שונים לגבי צורת החגורה ועתות חגירתה.
בעוד שברוב החסידויות נוהגים לחגור גרטל כבר מגיל בר מצווה, בחב"ד חגירת האבנט היא רק מהנישואין.
גם בחלקים נאו-חסידיים בציבור הדתי-לאומי מקובלת חגירת הגארטל לכבוד התפילה.
רעקל (נהגה: rekl) הוא מקטורן ארוך בצבע שחור, המגיע עד כ-10 ס"מ מתחת לברך.
הרעקל הוא לבוש החול של רוב החסידים.
בספרות היהודית המתארת את החיים בשטעטל (כמו בספרי שלום עליכם או ש"י עגנון) נזכר הרעקל בדרך כלל בשם קפוטה.
המונח רעקל הוא צורת הקטנה של המילה הגרמנית Rock שמשמעה מעיל ארוך.
צורת הסגירה של הרעקל שונה מאופן הסגירה הרגיל של מקטורן בימינו והיא נעשית כאשר צד ימין נמצא על צד שמאל.
הטעם לכך הוא "בחוקותיהם לא תלכו", כלומר, רצון מכוון לשנות ממנהג הגויים.
יש המוסיפים טעם קבלי: כיוון שבקבלה החסד מוקבל לימין והדין מוקבל לשמאל יש לסגור את הימין על השמאל ובכך להגביר את החסד.
סוגי הרעקלאך השונים נבדלים מבחינת מספר הכפתורים שבקדמתם (שניים, שלושה או שישה) וקיומו או היעדרו של שסע מאחור.
קָפּוֹטָה (מצרפתית: Capote) [הנקרא ביידיש בעקיטשע] היא מעיל ארוך מבד משי בצבע שחור (ולאחרונה מיוצר מבדים סינתטיים דמויי סאטן), שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בשבתות וחגים (להבדיל מחליפה ארוכה, המיועדת לימות החול ועשויה מבדי צמר וטרילין).
הקאפטן הירושלמי הוא מעין חלוק מפוספס, שמקורו בלבוש שהיה נהוג בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ואף בתקופת המנדט, ולמעשה בכל אזור המזרח, מפולין ועד פרס.
ניתן למצוא אותו בערבית قُفْطَان (קֻפְטַאן), בטורקית qaftan, ובפרסית quftan.
בימינו הוא משמש את חסידי החצרות הירושלמיות בימות החול.
"גלאטע בעקישע" (נהגה: glate bekeshe), או "קאפעטע" (נהגה: kapete) הוא מעיל ארוך, עשוי מבד משי שחור וחלק , המגיע בדרך כלל עד כעשרה ס"מ מתחת לברך.
חסידי רוב החצרות נוהגים ללבוש קאפעטע בשבתות ובחגים, אדמו"רים ובני משפחותיהם עשויים ללבוש אותו גם בימות החול.
"געבלימטע בעקישע" או בעקיטשע פרחוני (נהגה: geblimte bekeshe) הוא מעיל ארוך ממשי, השונה מהגלאטע בעקישע (קאפטן) בכך שהוא עשוי ממשי פרחוני .
הוא ידוע גם בשמות ז'יפיצע או חלאט.
הוא משמש את החסידים הנשואים במהלך סעודת השבת ולתפילת המנחה שלאחריה.
אדמו"רים ובני משפחותיהם לובשים בעקישע פרחוני שחור בכל ימות השבוע, ואילו בשבתות הם לובשים בעקישע פרחוני צבעוני.
"סטראקעס בעקישע" הוא בעקישע עם פסי קטיפה בקצוות שרוולים ומקדימה, מקובל בקרב אדמו"רים ובני משפחותיהם.
גלריה דוגמאות לבעקישע פרחוני צבעוני
קאפעלוש (נהגה: kapelush, מפולנית: kapelusz, כובע) או שטאף (נהגה: shtaf, ביידיש: לֶבֶד; ראו תמונה) הוא כובע המשמש את רוב חסידויות פולין בימי החול.
הוא בעל תיתורה עגולה וסימטרית, וחלקו העליון מעוגל.
סאמעט הוט (נהגה: samet hit, ביידיש: כובע קטיפה) או "ביבער הוט" (ביידיש: כובע מפרוות בונים) מחולק לשני סוגים: הגבוה (הויעכער), והנמוך השטוח (פלאטשיגער) .
הכובע עשוי קטיפה מפרוות בונים או ארנבות ומגיע תמיד בצבע שחור.
הסיבה לחבישת כובע קטיפה היא, על שם ראשי התיבות של המילה סמע"ט (כפי כתיבתה ביידיש) סור מרע עשה טוב.
דאשיקל (או דאשיק,) הוא כובע קטיפה, דומה לתרבוש נמוך בצבע שחור עם מצחייה קטנה, על שמה הוא נקרא בפי העם "קסקט" (או קאסקעטל).
חובשים אותו בדרך כלל ילדי החסידויות ההונגריות והגליציאניות בשבת ובחג.
ישנן חסידויות שבהן גם נערים בגילאי ישיבה קטנה חובשים אותו, מטעמי חיסכון.
לקראת שנת הלימודים ה'תשפ"ד, עקב עלית מחירי כובעי הסמט הוחלט על ידי כמה מנהלי מוסדות תורניים, כי נערים אשר הגיעו לגיל מצוות, אשר עדיין לומדים בתלמודי תורה יחבשו קסקט בימות החול.
שטריימל (ניתן גם: שטריימעל) (נהגה: shtraimel) הוא כובע פרווה רחב .
חובשים אותו חסידים נשואים בשבתות ובחגים.
בכמה חוגים ירושלמיים, כגון חסידות תולדות אהרן, חובשים אותו גם בחורים מגיל בר מצווה.
ספודיק (נהגה: spodek) הוא כובע פרווה בדומה לשטריימל, אולם הוא צר יותר.
חובשים אותו חסידים מחסידיות פולניות (גור, אשלג, מודז'יץ, סטריקוב אמשינוב סוכטשוב ואלכסנדר) בשבתות ובחגים.
מקור שמו של הכובע הוא בפולנית: Spodek "תחתית".
קולפיק (נהגה: kolpek) הוא כובע פרווה דומה לשטריימל, אולם הוא גבוה ממנו ונפוח ממנו.
חובשים אותו אדמו"רים (בעיקר בזמנים מיוחדים כגון בהדלקת נרות חנוכה, ובימי הילולא), ובני משפחותיהם מחצרות גליציה והונגריה: באבוב, בעלז, מונקאץ', רוז'ין וויז'ניץ.
מכנסי חצי (האלבע הויזן) (מכונים בעברית לעיתים גם "אברקיים") הם מכנסיים המסתיימים מתחת לברך, ואת יתרת הרגל מכסים גרביים .
אלו היו המכנסיים המקובלים לגברים באירופה במאות ה-19 וה-20. במגזר החרדי מקובלים מכנסי חצי בזרם החסידי, עם גרביים שחורים בימי חול וגרביים לבנים בשבת.
בחסידויות שונות הצטמצם השימוש במכנסי חצי בימות השבוע לטובת מכנסיים ארוכים מודרניים.
אולם רוב ניכר של אנשי חסידויות הונגריה וגליציה כגון; סטמאר, ויז'ניץ, צאנז, באבוב ואחרות, לובשים מכנסי חצי עם גרביים לבנים בשבתות וחגים בחסידות בעלזא גורבים גרביים שחורים גם בשבתות, אולם בחגים גם שם נהוג לגרוב גרביים לבנים עם מכנסי חצי.