tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שינויים אלו גורמים לאובדן בולט של תכונות נוגדות החמצון.
שימור מפני חמצון במזון במהלך העיבוד והאחסון הפך לעדיפות גוברת בתעשיית המזון.
למעשה, חמצון הוא הגורם השני בפגיעתו באיכות המזון, אחרי זיהום מיקרוביולוגי.
השחר החדש - מרכז בדואי יהודי בנגב לנגישות ושוויון בשירותי חינוך, מחקר, שלום ורווחה היא עמותה בדואית-יהודית ללא מטרות רווח המסייעת לנוער בדואי בסיכון.
מטה העמותה שוכן ברהט, העיר הבדואית היחידה בישראל.
למעלה מ-600 בני נוער בדואים בגילאי 5–18 משתתפים בתוכניות העמותה בשנה.
"השחר החדש" נוסדה בשנת 2009 על ידי ג'מאל אלקירנאווי, עובד סוציאלי בדואי שעבד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב כיועץ אקדמי לסטודנטים ערבים.
הוא הבחין כי הסטודנטים הבדואים נמצאים בנחיתות הגדולה ביותר, שכן הם גדלו בעוני רב, נאבקו לשלב תרבות מודרנית עם החיים הבדואים המסורתיים, ולעיתים קרובות חוו זעזועים תרבותיים משמעותיים בניסיון ללמוד באוניברסיטה במיינסטרים, במוסדות דוברי עברית.
אלקירנאווי הקים את "השחר החדש" כדי להעצים בני נוער בדואים, להציע שיעורי אנגלית, עברית, טכנולוגיית מידע ומוזיקה, ולספק הזדמנויות לפגוש אנשים ותרבויות מחוץ לקהילות שלהם.
הארגון מגוון, עם ישראלים ערבים ויהודים בהנהלה, מתנדבים נוצרים, יהודים ומוסלמים, ומתנדבים בינלאומיים מבריטניה, ארצות הברית, צרפת, צ'כיה, גרמניה וקנדה
עמותת "השחר החדש" משתמשת בתוכניות שלה גם כדי לקדם את החיים, התרבות והנושאים הבדואים בפני תיירים ומבקרים פוטנציאליים ברהט.
בפברואר 2017 נפגשה משלחת של 35 פוליטיקאים ומחוקקים מהבונדסטאג הגרמני עם נציגי "השחר החדש" וארגונים לא ממשלתיים בדואים אחרים כדי לדון בחיים בנגב ובמאבק התושבים לזכויות סוציאליות והכרה ביישובים הבדואים הלא מוכרים.
הארגון הוא חבר ב"הברית לשלום במזרח התיכון".
השחייניות (The Swimmers) הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2022 בבימויה של סאלי אל חוסייני מתסריט שכתבה יחד עם ג'ק תורן.
בסרט מככבים נטלי עיסא, מנאל עיסא, אחמד מאלק, מתיאס שוויגהופר, עלי סולימאן, כינדה עלוש, ג'יימס קרישנה פלויד, אלמי ראשיד אלמי ויוסרה מרדיני.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2022, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-11 בנובמבר 2022, לפני יציאתו לאקרנים בשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-23 בנובמבר 2022.
מבוסס על סיפורה של הפליטה והשחיינית האולימפית המתבגרת יוסרה מרדיני ואחותה שארה מארדיני שגררה סירה של פליטים למקום מבטחים מעבר לים האגאי.
האחיות ברחו ממלחמת האזרחים בסוריה והגיעו לגרמניה, דרך טורקיה ויוון.
נטלי עיסא בתור יוסרה מרדיני
מנאל עיסא בתור שארה מארדיני
ג'יימס קרישנה פלויד בתור אמאד
עלי סלימאן בתור עזאת מרדיני
כינדה עלוש בתור מרבת מרדיני
אלמי ראשיד אלמי בתור בילאל
באפריל 2021, הוכרז שהשחקניות מנאל עיסא ונטלי עיסא, לוהקו לגלם את האחיות יוסרא מרדיני ושארה מארדיני.
הצילומים הושעו כשבוע לפני התפרצותה המאסיבית של מגפת הקורונה העולמית בתחילת 2020. ההפקה המשיכה באפריל 2021, כשהצילומים נערכו גם בבריטניה, בבלגיה ובטורקיה.
הסרט הוצגה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2022, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-11 בנובמבר 2022, לפני יציאתו לאקרנים בשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-23 בנובמבר 2022.
השחמה היא תהליך של בישול חלקי של פני הבשר, כדי לפתח את טעמו באמצעות תגובות השחמת מזון שונות ולהעניק לו צבע מושך יותר.
זהו שלב ראשון ושכיח בבישול בשרים ותבשילים מטוגנים.
השחמה מתבצעת בדרך כלל באמצעות מחבת, שעל פי רוב מחוממת מראש לטמפרטורה בינונית גבוהה כדי למנוע הידבקות.
כדי להשחים את הבשר כראוי, תחילה יש להסיר ממנו את הלחות שעל פני השטח שלו.
זה מושג בדרך כלל על ידי ייבוש פני הבשר במגבת נייר כדי להסיר את המים.
בשר טחון משחים לעיתים קרובות לפני הוספת מרכיבים אחרים, למשל כאשר מוסיפים אותו לתבשילי קדירה או למוצרי מזון ארוזים מראש וטמפרטורת הבישול הסופית לא תהיה גבוהה מספיק, כדי ליזום את תגובת מאייר.
אז מערבבים אותו במהלך הבישול, כדי לשבור אותו ולקדם השחמה אחידה.
לפעמים מוסיפים בצל ותבלינים בשלב זה.
כשהבשר הגיע לדרגת השחמה הרצויה, מסירים את המחבת מהאש ומרוקנים את עודפי השומן.
השחרה היא טכניקת בישול המשמשת להכנת דגים ומזונות אחרים.
לעיתים קרובות מזוהה הטכניקה עם מטבח קייג'ון (מטבח קייג'ון, בצרפתית: Cuisine cadienne, בספרדית: Cocina acadiense, הוא סגנון בישול שפותח על ידי בני הקאג'ון-אקאדים שגורשו מאקדיה ללואיזיאנה במהלך המאה ה-18 ושילבו בישול מערב אפריקאי, צרפתי עם טכניקות בישול ספרדיות לתוך המטבח המקורי שלהם).
טכניקה זו הומצאה בימינו והפכה לפופולרית על ידי השף פול פרודהום.
את האוכל טובלים בחמאה מומסת ולאחר מכן מפזרים תערובת של עשבי תיבול ותבלינים, בדרך כלל שילוב כלשהו של טימין, אורגנו, פלפל צ'ילי, גרגירי פלפל, מלח, אבקת שום ואבקת בצל.
לאחר מכן המזון מבושל במחבת ברזל יצוק חמה מאוד.
הצבע החום-שחור האופייני של הקרום שמקבל המזון נובע משילוב של מוצקי חלב שחומים מהחמאה ומהתבלינים החרוכים.
בעוד שהמתכון המקורי דורש דג אדמוני שיש ממנו כמה עשרות סוגים (למשל מוסר בריכות), ניתן ליישם אותה שיטת הכנה על סוגי דגים אחרים וכן על נתחי חלבון נוספים כגון סטייק, קציצות עוף או טופו.
השותפות הגדולה הוא ספר שנכתב על ידי הרב ד"ר יונתן זקס, מי שהיה הרב הראשי של בריטניה, פילוסוף והוגה דעות.
הספר יצא לאור בשנת 2011 ותורגם לעברית על ידי צור ארליך ב-2013. הוא עוסק ביחס בין דת למדע, ובתפקידם של הדת והאמונה בעולם המודרני.
הספר מציע גישה לפיה שתי צורות הידע והחקירה של המדע ושל הדת אינן נמצאות במאבק, אלא הם שני תחומים משלימים, כאשר המדע תורם לשאיפה האנושית להבין את האופן שבו שהדברים פועלים בעולם, בעוד הדת עונה לצורך האנושי במשמעות.
כמו כן, זקס בוחן את ההשלכות של ההשקפות הדתיות והמדעיות על החברה, התרבות, והאתיקה.
זקס מסביר כי האתגר של התקופה הוא לשמור על איזון בין שני התחומים הללו, תוך הבנת ההבדלים המהותיים ביניהם.
בחלק הראשון של הספר, זקס מציג סקירה היסטורית של היחסים בין דת למדע, תוך שהוא מדגיש את התרומה של שתיהן להתפתחות האנושית.
הוא מראה כיצד, בניגוד לתפיסה הרווחת, דת ומדע לעיתים קרובות פעלו יחד ולא רק היו במאבק.
בהמשך, זקס טוען כי המדע והדת הם תחומים שונים המבקשים להשיג מטרות שונות.
המדע מפרק דברים כדי להבין את פעולתם, בעוד שהדת מרכיבה דברים כדי להבין את משמעותם.
זקס מדגיש כי שיטות החשיבה של המדע והדת שונות, וכי הן מושפעות מתרבויות שונות.
לדעתו, הדבר בא לידי ביטוי גם במבנה השפה העברית והיוונית.
הוא מציין כי השפה העברית, בניגוד ליוונית, אינה כוללת תנועות, מה שמוביל להבנה של המשמעות מתוך ההקשר הכללי ולא מניתוח כל מילה בנפרד.
זקס נעזר בדימוי על מנת להנהיר לנו את ההבדלים בין דת למדע: הוא משווה אותם למוח הימני והמוח השמאלי: בעוד המוח השמאלי מתמחה בחשיבה מדעית ורציונלית, המוח הימני אחראי על הרגשות, האינטואיציות והיצירתיות.
הוא זה שמאפשר לאדם להבין ולהעריך את העולם סביבו ולהעניק משמעות לחייו.
הוא מציע כי חשוב לשמור על השילוב ביניהם אך גם להבחין ביניהם, מכיוון שהלוגיקה של האחד אינה חלה על השני.
הוא מדגיש כי המדע יכול להסביר תהליכים טבעיים, אך הוא אינו יכול לספק משמעות מוסרית או רוחנית לחיים האנושיים.
לדעתו זה התפקיד של הדת.
בחלק השני של הספר, זקס בוחן את ההשלכות של אובדן האמונה הדתית על התרבות והחברה המערבית.
הוא טוען כי האמונה הדתית היא הבסיס של ערכים חשובים כגון כבוד החיים, האחריות האישית, הנישואין ומשמעות החיים.
זקס דן בתרומה הפוטנציאלית של שתי צורות הידע לקידום האנושות במאה ה-21. הוא מדגיש את הערכים של צדק חברתי, מוסר וקהילתיות שמגיעים מהמסורת הדתית, מול ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית.
זקס טוען כי משמעות החיים והחברה נמצאת מחוץ לעולם עצמו, ורק אלוהים יכול לספק אותה.
הוא מבסס את טענתו על רעיון כי המובן של מערכת חייב להיות מחוץ למערכת, ולכן המובן של היקום חייב להיות מחוץ ליקום.
זקס מנסה לשכנע את הקוראים כי רק אלוהים יכול להציל את האנושות מהטרגדיה של הריקנות.
בחלק השלישי של הספר, זקס דן באתגרים השונים איתם מתמודדת האמונה הדתית, כגון התיאוריה של האבולוציה, בעיית הרע בעולם והתופעות של קיצוניות דתית.
הוא מציג את נקודות המבט השונות בנושאים אלו ומנסה להגן על האמונה הדתית מפני הביקורות עליה.
לגבי הסכנות בהקצנה דתית ופונדמנטליזם כתב:
הספר השותפות הגדולה זכה להכרה רחבה ולתגובות חיוביות בעולם האקדמי והציבורי.
פרופסורים לפילוסופיה, תאולוגים ואנשי מדע שיבחו את זקס על יכולתו לנסח גשר בין התחומים של דת ומדע, שהם לעיתים נתפסים כבלתי מתיישבים.
הוא הוגדר כספר המציג גישה רעננה ומעוררת מחשבה, שהצליחה לקרב אנשים משני העולמות לדיון עמוק ומשמעותי יותר.
הביקורת על הספר מתמקדת בכך שהטיעון של זקס אינו מספיק משכנע כדי להוכיח את קיומו של אלוהים באופן חד משמעי, אלא רק מבטא את האמונה האישית שלו.
המבקרים מציינים כי ישנן אפשרויות אחרות להבין את משמעות החיים והיקום, אך הלהט שבו נכתבו הדברים על ידי זקס כמעט משכנע.
כמו כן, נכתב שזקס ממעיט במורכבות של המאבק ההיסטורי בין דת למדע.
מבקרים אלו טענו כי ישנם היבטים שבהם הדת והמדע נותרו בלתי ניתנים ליישוב, במיוחד בתחומים כמו אבולוציה ותאולוגיה דתית מחמירה.
ביקורות נוספות על הספר התייחסו לאופן שבו הוא מציג את עמדתו כלפי אתאיסטים בצורה מורכבת ומכבדת.
זקס מודה שהוא חולק במידה רבה את דעותיהם של אתאיסטים בנושאים מסוימים, ואף מזכיר את הדיאלוגים שקיים איתם לאורך הקריירה האקדמית שלו.
עם זאת, הוא מדגיש בספר כי הפתרון לבעיות בדת אינו זניחת הדת לחלוטין, אלא תיקון שלה על ידי "דת טובה" יותר.
במקביל, הוא שולל את הרעיון שפתרון לבעיות בחברה יכול להיות נטול דת לחלוטין, ומבקש להציע שיח שמגשר בין דת ומדע.
לדעת דרינפילד, מדובר בספר חינני, הכתוב ללא ציניות, שהמושג "אהבה" נותן את הטון הדומיננטי.
השזיף של דון הוא סרט דרמה עצמאי בשחור-לבן משנת 2001 בבימויו של ר.ד.
רוב, בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, טובי מגווייר וקווין קונולי.
הסרט צולם בשנות ה-90 אך שחרורו עוכב בשל בעיות משפטיות שהעלו דיקפריו וולף.
בשל כך, הסרט נאסר להפצה מסחרית בארצות הברית ובקנדה משום דיקפריו ומגווייר טוענים שהם הסכימו לשחק רק בסרט קצר אך לא בסרט עלילתי אך הפך לסרט פולחן וניתן היה לצפות בו באינטרנט.
זהו שיתוף הפעולה הסרט השני בין מגווייר לדיקפריו, הראשון הוא כך הייתי, שיצא לאקרנים ב-1993, והשלישי הוא גטסבי הגדול, שיצא לאקרנים ב-2013.
עלילת הסרט מתמקדת במפגשים של קבוצת חברים צעירים בדיינר בלוס אנג'לס במהלך ימי שבת כאשר במהלכם הם מדברים על חייהם ובעיותיהם.
הקבוצה כוללת בין היתר את דמויות של דרק (מגולם על ידי לאונרדו דיקפריו) ואיאן (מגולם על ידי טובי מגווייר).
המפגש מתנהל כשיחה מתמשכת על חייהם, עליותיהם ונפילתם, ומציג את מערכת היחסים המורכבת והמתוחה בין הדמויות.
אית'ן סופלי בתפקיד הבטלן הגדול
השחר הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, אשר הושלם בשנת 1881. היצירה נחשבת לאחת מהחשובות שבציוריו האלגוריים, ונכללת בסדרה של ארבעה ציורים שכותרתה ארבעת זמני היום.
הסדרה מבוססת על מסורת אלגורית שראשיתה לפחות בתקופת הרנסאנס, והיצירות שבה מדגימות ניגודים והשלמות צורניות בין קווים, צורות וצבעים.
כאשר הן מוצגות יחד, נחשפת הרמוניה חזותית המבטאת את אידיאל היופי והחן הנשי בעיני בוגרו בשנות ה־80 של המאה ה־19. היצירה מוצגת כיום במוזיאון האמנות של בירמינגהאם, אלבמה, ארצות הברית.
במרכז הציור מתוארת דמות נשית צעירה המייצגת את השחר, בעמידה חיננית על שפת מאגר מים.
הדמות מאזנת את גופה בעדינות על גבי שושנת מים, ומקרינה תחושת שקט והתעוררות רכה.
מבטה מושפל, כאילו שקועה בהרהור או בתהליך היקיצה.
גופה עטוי בד שקוף וזורם, המסודר בקפידה כך שיחשוף את קווי המתאר של הגוף תוך שמירה על צניעות.
הצמח שעליו היא ניצבת מחזק את הרושם של קלילות ואת הקשר עם יסוד המים והטבע.
הרקע צבוע בגוונים מעומעמים ורכים, המרמזים על שעות הבוקר המוקדמות ותורמים לאווירה האידילית.
האמן עושה שימוש מדויק באור וצל כדי להדגיש את מרקם העור והאריג, וליצור תחושת עומק וריאליזם.
התיאור כולו משקף את שליטתו הטכנית של בוגרו ואת נטייתו לשלב דיוק צורני עם פיוט חזותי.
היצירה משתייכת למסורת אלגורית של תיאור זמני היום, אשר שורשיה נעוצים באמנות של תקופת הרנסאנס.
בוגרו, שפעל במסגרת הסגנון האקדמי, ביקש לעדכן את המסורת הזו באמצעות אידיאליזציה של הגוף הנשי, המבוססת על תכנון קומפוזיציוני מוקפד והקפדה על פרופורציות.
במסגרת סדרת ארבעת זמני היום, כל אחת מהיצירות מדגישה פן אחר של תנועת הזמן באמצעות דמות נשית מבודדת, היוצרת זיקה רגשית וסמלית למושג הזמן.
"השחר", כציור הפותח את הסדרה, מייצג את תחילת היום, את ההתעוררות ואת תחושת ההתחדשות.
בוגרו היה אחד הנציגים המרכזיים של הסגנון האקדמי בצרפת, והאמין כי שליטה בטכניקה ובצורה היא תנאי ליצירה אמנותית בעלת ערך.
השחר מדגים את ערכיו האסתטיים: דמות נשית אידיאלית, קומפוזיציה מדויקת, ושימוש מיומן באור וצל.
אף שסגנונו נתפס כמיושן בתקופה שבה האימפרסיוניזם והפוסט־אימפרסיוניזם החלו לתפוס את מרכז הבמה, זכתה יצירתו של בוגרו להערכה רבה בזמנה.
בשנים האחרונות חלה תחייה מחודשת בהתעניינות הציבורית והביקורתית ביצירתו, ובה נכלל גם ציור זה, הנחשב לביטוי מובהק של אידיאל היופי והשלמות הטכנית שהנחה את עבודתו.
השחר של הכל: היסטוריה חדשה של האנושות הוא ספר עיון משנת 2021 מאת האנתרופולוג דייוויד גרייבר והארכאולוג דייוויד וונגרואו .
הספר מתאר את המגוון שהתקיים בקרב חברות אנושיות מוקדמות ומבקר את הנרטיבים המסורתיים שלפיהם ההיסטוריה מתפתחת בקו ליניארי מ"פרימיטיביות" ל"ציוויליזציה".
במקום זאת, הספר טוען שבני אדם חיו במשך אלפי שנים במסגרת ישויות גדולות, מורכבות אך מבוזרות.
המחברים טוענים כי הבנה מדויקת יותר של ההיסטוריה האנושית – הנשענת על ראיות מדעיות עדכניות בתחומי האנתרופולוגיה והארכאולוגיה – יכולה לשמש בסיס לשחרור חברתי.
גרייבר ווונגרואו סיימו את כתיבת הספר בסביבות אוגוסט 2020. המהדורה האמריקאית שלו מונה 704 עמודים, מתוכם 63 עמודים מוקדשים לביבליוגרפיה.
הספר פורסם לראשונה בבריטניה ב־19 באוקטובר 2021 בהוצאת אלן ליין (חטיבה של ספרי פינגווין).
הספר תורגם לעברית על ידי ניב סבריאגו, ויצא לאור בהוצאת רדיקל.
השחר של הכל זכה לתשומת לב רבה הן בתקשורת הכללית והן בפרסומים אקדמיים, הפך לרב־מכר בינלאומי ותורגם ליותר משלושים שפות.
הוא היה מועמד סופי לפרס אורוול לכתיבה פוליטית (2022), וזכה בפרס הספר ונג'ין, המוענק על ידי הספרייה הלאומית של סין ונחשב לאחד מהאותות הספרותיים היוקרתיים ביותר בסין.
השושלת התשע-עשרה של מצרים (המסומנת שושלת XIX), הידועה גם כשושלת רעמסס, מסווגת כשושלת השנייה של תקופת הממלכה החדשה של מצרים העתיקה, ונמשכה בין השנים 1189-1292 לפנה"ס.
השושלת ה-19 והשושלת ה-20 מהוות יחד תקופה המכונה תקופת רעמסס.
שושלת זו נוסדה על ידי הוזיר רעמסס הראשון, אותו בחר פרעה חרמחב כיורשו לכס המלוכה.
הפרעונים של השושלת התשע-עשרה שלטו במשך כ-110 שנים: משנת 1292 לערך ועד 1187 לפנה"ס.
נישואי אחים ואחיות מלכותיים נערכו כאמצעי לחזק את בית המלוכה על ידי הדהוד המנהגים במיתוסי הבריאה שלהם.
השחתת זיכרון (Memory corruption) הוא סוג של באג, אשר קורה כאשר מיקום בזיכרון מחשב או אוגר משוכתב באופן מקרי ולא מבוקר, כתוצאה משגיאה בתוכנית, תקלה בחומרה (Hard Error) או אירוע חיצוני הגורם לשינוי תוכן הזיכרון (Soft Error).
טעות כזו יכולה לגרום לקריסה מיידית של התוכנה (למשל במקרה של כתיבה לכתובת 0, התוכנית תיזרק על ידי מערכת ההפעלה בעקבות שגיאת סגמנטציה).
מנגד, ייתכן גם שהשגיאה לא תבוא לידי ביטוי למשך זמן רב, ורק עבור קלטים מסוימים יופיע פלט שגוי.
דוגמה בולטת להשחתת זיכרון היא ניסיון כתיבה לתא במערך כאשר הוא אינו קיים.
בעיה זו ניתן למצוא במרבית שפות התכנות, בחלקן תהיה הודעת שגיאה ובחלק - לא.
למשל בשפת התכנות C, תאים במערך מקבלים ערכים סדורים החל מ־0 ולא מ־1, ולכן למעשה התא ה־n (והאחרון) מקבל את התווית 1-n.
טעות תכנותית נפוצה היא ניסיון כתיבה לתא הלא קיים n, דבר אשר גורם להשחתת זיכרון שלא בניהול המערך (אם כי, יש לציין שרוב הסיכויים שהזיכרון הנפגע שייך לתוכנית הרצה ולא למערכת ההפעלה, כך שאין סכנה ממשית לתפקוד המחשב).
תקיפה זדונית של גלישת חוצץ (Buffer Overflow)
השחתת זיכרון עשויה להיות גם חור אבטחה.
התקיפה הנפוצה ביותר מסוג זה מכונה גלישת חוצץ.
בתכנות, כאשר קוראים לפונקציה מתוך תוכנית, למעשה עוצרים את רצף הקוד הנוכחי כדי לבצע סדרה של פקודות שנמצאת במקום אחר (שבו מוגדרת הפונקציה).
המעבד "קופץ" משורת הקוד שקראה לפונקציה אל שורת הקוד הראשונה של הפונקציה, ושומר מספר פרמטרים על גבי המחסנית שמשמשת את התהליך.
פרמטרים אלה הם פרטים שהפונקציה צריכה כדי לפעול, ובנוסף להם צריך לשמור גם את כתובת החזרה, על מנת שבסיום ביצוע הפונקציה המעבד יוכל "לקפוץ" חזרה למקום שממנו הפונקציה נקראה ולהמשיך לבצע את הקוד של התוכנית.
כל הפרמטרים האלה וגם המשתנים הפנימיים של הפונקציה מוגדרים על המחסנית, ושם מוקצה להם כמות הזיכרון הדרושה להם.
פונקציות שמתעסקות עם קלט שמושם לתוך מערכים ולא בודקות את גודלם לפני שהן מבצעות את ההשמה חשופות להתקפה של הצפת מערך.
אחד הפרמטרים שניתנים לפונקציה במקרה זה הוא התוכן שיש לשים במערך.
התוקף יבקש למלא את המערך בתוכן שהוא בכוונה גדול מאוד, גדול יותר מהממדים של המערך.
כאשר הפונקציה מנסה למלא את המערך בתוכן שקיבלה, נגמר לה המקום במערך לפני שנגמר התוכן למילוי.
מאחר שהיא מבצעת את ההשמה בלי לבדוק, היא תמשיך למלא את המחסנית בתוכן ותדרוס נתונים אחרים שנכתבו בה (מעבר לחומות של הפונקציה).
הקלט הזדוני דורס בכוונה את כתובת החזרה מהפונקציה עם הכתובת של קטע קוד אחר.
בצורה זו, כשיסתיים ביצוע הפונקציה, המעבד "יקפוץ" לא להמשך התוכנית שקראה לה, אלא לתוכנית אחרת.
הפקודות הללו יכולות להיות כל דבר שהוא, ולכן התוקף למעשה יכול לבצע כל שברצונו על המחשב שהריץ את התוכנית הזו.
בשפות תכנות מסוימות, כגון Java מתבצעת בדיקה אוטומטית לתחומי המערך, ובדרך כלל ניסיון להשחתת זיכרון יוציא הודעת שגיאה.
בנוסף, קיימים כלי תכנות אשר מזהים טעויות של גישה מעבר לגבולות מערך באופן אוטומטי, כגון Valgrind.
כיוון שמרבית התוכנות המסחריות מורכבות מקבצי מקור שונים שיצאו תחת ידיהם של מתכנתים שונים, זיהוי באגים אלה הופך לכמעט בלתי אפשרי, וגם פוגע בעקרון ההכמסה של תכנות מונחה עצמים.
השחתת איבר המין הנשי (או מילת נשים) הוא ניתוח שבמהלכו מבוצע חיתוך או כריתה של חלק מאיבר המין הנשי מסיבות חברתיות, תרבותיות ואסתטיות ונפוץ בעיקר במדינות אפריקאיות ומוסלמיות.
ישנם ארבעה סוגי מילת נשים בדרגות שונות של חומרה.
הצורה הקלה ביותר כוללת חיתוך בעורלת הדגדגן, כפי שנהוג במלזיה.
אך צורות אחרות כוללות הסרה חלקית או מלאה של עורלת הדגדגן, השפתיים החיצוניות, השפתיים הפנימיות ואף כריתת הדגדגן.
במקרים הקיצוניים ביותר של הניתוח ישנה סגירה חלקית של הפות באמצעות תפרים.
בתלות בניתוח הספציפי, תופעות הלוואי המיידיות כוללות כאבים, זיהומים, שטפי דם, הלם רגשי ופיזי וכן נזק לאיברים סמוכים כגון מערכת השתן והעיכול.
בטווח הארוך יותר, הניתוח עלול לגרום לתופעות של עצירות שתן, הפרעות במחזור החודשי עד כדי הפסקתו, דלקות כרוניות בנרתיק ובדרכי השתן שעשויות לגרום לפגיעה בתפקוד הכלייתי, וכן סיכון מוגבר להידבקות בנגיפים המועברים בדם, כגון HIV וצהבת B ו-C.
סיבוכים אפשריים נוספים כוללים עקרות, דימומים לאחר לידה ומוות של יילודים.
כל זאת, בנוסף להשלכות הנפשיות הקשות שמהן סובלות נשים שבוצע בהן הניתוח בכפייה - הכוללות חרדה, דיכאון, הפרעת פוסט-טראומה וכן קושי ליהנות מיחסי מין או אוננות ולהגיע לאורגזמה.
חלק מהנשים שעוברות את הניתוח, בעיקר כאשר הוא נעשה בתנאים ירודים, מקפחות את חייהן כתוצאה מדימום או מסיבוכים רפואיים אלו.
במדינות מסוימות באפריקה מבוצע הניתוח מטעמים תרבותיים, אסתטיים או היגייניים.
המושג "חִ'תאן" لختان משמש לתיאור ניתוח לכריתת דגדגן או חלקי פות אחרים לנשים.
ניתוח לביופלסטי הוא תצורה מודרנית של המנהג כיוון שאיבר המין הנשי עובר חיתוך מטעמים אסתטיים.
ארגונים בינלאומיים כמו ארגון הבריאות העולמי, וכן ארגוני נשים במדינות האמורות לעיל וברחבי העולם, משקיעים מאמצים רבים לעקור את המנהג מהשורש, אך הוא עדיין נפוץ.
במדינות רבות המנהג אסור על-פי חוק.
האיסור המוחלט שהוטל על המנהג במצרים ובאריתראה בשנת 2007 נחשב להישג גדול של הנאבקים במנהג, שכן במדינות אלה רוב הנשים עברו את הניתוח.
מנהג השחתת איבר המין הנשי נפוץ בעיקר בעשרים ושבע מדינות אפריקניות, בפרט באזורים המוסלמיים בצפון-מזרח אפריקה, בקרן אפריקה, ובמערב אפריקה.
המנהג נהוג גם בקרב הבדואים והכורדים בעיראק ובתימן.
ברוב המקרים מבוצע המנהג בילדות צעירות, בגילאי 3–13. בארצות מוסלמיות בשאר חלקי המזרח התיכון ובמרכז אסיה מנהג זה כמעט שאינו קיים.
ההיסטוריון היווני מהמאה החמישית לפנה"ס הרודוטוס כתב, כי המנהג היה נהוג בימיו בקרב המצרים, הפיניקים, החתים והכושים, אך לא ידע לומר מה מקור המנהג.
סיבות להשחתת איבר המין הנשי
הנימוקים המסורתיים להשחתת איבר המין הנשי משתנים מאזור לאזור ומקהילה לקהילה, ולא נמצא להם ביסוס מדעי.
נשים שלא עברו את המנהג נחשבות טמאות, מזוהמות או בלתי מסוגלות לשלוט בדחפיהן המיניים.
אמונה שלפיה ילדים נולדים עם מרכיבים משני המינים - העורלה נחשבת נקבית ואילו הדגדגן נחשב זכרי.
לפיכך יש להסיר מרכיבים אלה בתקופת ההתבגרות כדי להבהיר את הזהות המינית של המתבגר/ת.
הדגדגן עלול להרעיל תינוקות בשעת הלידה.
גברים מסרבים לשאת נשים שלא עברו את המנהג משום שהם מאמינים שינאפו בבעליהן, משום שהדגדגן כולא את הפין בזמן המשגל או משום שלא ניתן לחדור לנשים כאלה.
שימור הבתולין הנשיים, שליטה מינית בנשים.
שעבוד האישה להוריה תחילה ולבעלה בהמשך.
איבר מין נשי שעבר את הניתוח הוא נקי ואסתטי יותר.
מדיקליזציה של השחתת איבר המין הנשי מתייחסת למצבים שבהם הניתוח מבוצע ע"י גורם רפואי, בין אם במרפאה ציבורית או פרטית, בבית או במקום אחר.
עם זאת, הניתוח לעולם אינו יכול להיות בטוח ואין כל הצדקה רפואית לביצועו.
גם כאשר הוא מבוצע בסביבה סטרילית וע"י גורם רפואי, קיים סיכון להשלכות בריאותיות מיידיות ובהמשך החיים.
כשהניתוח מבוצע במרפאה, הוא מפר סטנדרטים של אתיקה רפואית ועלול לטעת את הרושם שאין לו השלכות רפואיות, מה שעלול לפגוע במאמצים להפסקת המנהג.
הניתוח מבוצע בדרך כלל ע"י רופא שנשכר במיוחד למטרה זו, או על ידי אישה מבוגרת שמבצעת את החיתוך שמסיר את הדגדגן או השפתיים הפנימיות של הנרתיק.
לעיתים השפתיים החיצוניות נתפרות זו לזו ונותר פתח חדירה זעיר לתוך הנרתיק.
לעיתים לאחר התפירה רגלי האישה נקשרות זו לזו על מנת לאפשר לפצע להחלים.
החיתוך נעשה לעיתים עם כלים בלתי מעוקרים, אשר יכולים לגרום לזיהומים קשים ולבעיות גיניקולוגיות בעתיד.
בעת לידה, השפתיים החיצוניות נפרמות מכיוון שהפתח שמתירה המילה צר מדי.
לאחר מכן השפתיים החיצוניות נתפרות שוב.
צורה מוקצנת יותר של השחתת איבר המין הנשי הייתה נהוגה בקרב שבט הפיטה-פיטה, שבט שנכחד כבר (מקהילות התושבים המקוריים של אוסטרליה) ובני הקוניבו שחיו על נהר אוקיאלי בפרו.
אצל הפיטה-פיטה היה קורע גבר זקן את חיץ הנקביים המפריד בין פתח הנרתיק לבין פי הטבעת של הנערה, בהגיעה לגיל בגרות מינית.
לאחר מכן היו אונסים אותה כמה גברים צעירים בזה אחר זה.
אצל הקוניבו בפרו אישה מבוגרת היא החותכת את חיץ הנקביים ולאחר הנחת עשבי מרפא מוחדר עצם פאלי מחרס לנרתיק.
השחתת איבר המין הנשי נפוצה בעיקר במזרח התיכון, בקרן אפריקה, במערב אפריקה, במחוזות מסוימים באינדונזיה ובקהילות מהגרים ממדינות אלו.
מעריכים כי במצרים, סומליה, סודאן, אוגדן ומאלי מעל 95% מהנשים עברו את המנהג.
באתיופיה אסר הרודן מנגיסטו היילה מריאם על השחתת איבר המין הנשי וחייב מילת גברים (גם בקרב ערלים מבוגרים).
ההערכה של ארגון אמנסטי היא שמספר הנשים שעברו את ההליך בעולם הוא מעל 130 מיליון.
מדי יום כ-8,000 נשים עוברות את המנהג ברחבי העולם.
השחתת איבר המין הנשי באריתריאה הייתה מאוד נפוצה אך בשנת 2007 יצאה מחוץ לחוק והיקף התופעה ירד באופן משמעותי.
השחתת איבר המין הנשי בניגריה נאסרה בחוק בשנת 2015.
יחס העולם להשחתת איבר המין הנשי
פעילים למען זכויות האישה מתנגדים נחרצות למנהג של השחתת איבר המין הנשי.
העולם המערבי רואה בהשחתת איבר המין הנשי התעללות ופגיעה בכבוד האישה ובגופה.
המום באיבר המין הנשי גורם לבעיות גופניות ונפשיות אצל הילדות הצעירות, בעיות הנגררות גם לחייהן הבוגרים וגורמות להן לרתיעה ממגע באיברי המין, ולהרגשה שהן מוענשות מעצם ביצוע המנהג.
נלווה לכך הכאב שנובע מקריעת התפרים עם יחסי המין שמבוצעים לראשונה בליל הכלולות.
מקרי מוות כתוצאה מהשחתת איבר המין הנשי נחשבים למקרי רצח נשים.
אחת הפעילות המרכזיות ממוצא סומלי נגד השחתת איבר המין הנשי היא ווריס דירי.
דירי עברה את האקט בילדותה, והיגרה מסומליה ללונדון, הפכה לדוגמנית-על ולאחר מכן לשגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם נגד התופעה ואף כתבה ספר המתאר את חוויותיה.
פעיל אחר, ממוצא גרמני, הוא רודיגר נברג, שב-2006 נחשף לטקס לביצוע המנהג באפריקה ובעקבות כך יזם כנס, שנערך באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, בו גינו אנשי דת מוסלמים סונים את המנהג.
גינוי זה נחשב למהפכני באסלאם.
באריתראה, מדינה בקרן אפריקה, נאסרה השחתת איבר המין הנשי ב-31 במרץ 2007. ההערכה היא ש-90% מהנשים באריתראה עברו מילה, רובן המכריע בידי נשים שאין להן הכשרה רפואית.
ב-12 בדצמבר 2009, אישר הפרלמנט באוגנדה חוק נגד השחתת איבר המין הנשי הקובע 10 שנות מאסר על הפרתו, ובמקרים חמורים כגון מוות כתוצאה מהמנהג, נקבע עונש של מאסר עולם.
באפריל 2017 הוגשו כתבי אישום ראשונים בארצות הברית בגין ביצוע השחתת איבר המין הנשי.
הנאשמים הם שני רופאים ומספר נשים משיקגו שביצעו או חתרו לביצוע המנהג בכמעט מאה בנות במשך עשור.
קו ההגנה של הנאשמים נסמך על חופש הפולחן והדת ועל הטענה כי הרופאים לא כרתו חלקים מהפות אלא רק שרטו את רירית איבר המין.
ב-2 במאי 2020 חוקק הפרלמנט של סודאן חוק שאסר את השחתת איבר המין הנשי וקבע עונש של עד 3 שנות מאסר על הפרתו.
מנגד, לפי האקדמיה, המונח הקודם, "מילת הנשים" הוא תרגום המונח שהוצא משימוש בעולם .
המונח הוחלף מכמה סיבות שביסודן הצבעה מוטעית על דמיון למילת גברים (או ברית מילה):
ההליך המבוצע בנשים וילדות שונה בתכלית ממילת גברים, שהיא הליך פשוט יחסית של כריתת העורלה מאיבר המין הגברי, שלרוב אין לו השלכות רפואיות משמעותיות.
השחתת איבר המין הנשי כרוכה בכריתת או חיתוך הדגדגן ושפתי הפות.
זהו הליך פולשני ומזיק יותר, ועלולות להיות לו השלכות גופניות ונפשיות חריפות על נשים וילדות.
יש חשש מפגיעה במאמצים למגר את ביצוע ההליך, אם ייעשה שימוש במונח "מילת נשים" שאינו מבטא את הפגיעה בנשים וילדות.
זיהוי ההליך עם מילת גברים מעודד גורמים בעולם לגנות יהודים על ביצוע הליך פולשני לכאורה ואף להעביר חקיקה שתגביל ביצוע ברית מילה.
זיהוי ההליך עם מילת גברים עלול לדכא את הביצוע של מילת גברים במדינות מתפתחות, בפרט במדינות אפריקאיות, וכך להגביר תפוצת מחלות מין, בפרט איידס, מכיוון שגורמי הרפואה שם נסמכים על מילת גברים כאמצעי לצמצום מסוים של סיכויי ההדבקה במחלות מין.
גורמים אשר ביקשו לשמר את האפשרות לבצע את ההליך בנשים וילדות, ביקשו לכנות את ההליך כחיתוך, או כפשרה: "השחתת/חיתוך איבר המין הנשי".
השימוש במילה "חיתוך" נזנח מסיבות דומות לאמור לעיל, מאחר שאינו מבטא את הפגיעה בנשים וילדות העוברות את ההליך.
השחתת איבר המין הנשי באסלאם
המילה (הן של נשים והן של גברים) נקראת בערבית "ח'יתאן" (ختان).
ישנם מקורות בחדית' המצדדים בהשחתת איבר המין הנשי.
אלו טוענים שמסורת המנהג לשני המינים היא אות למנהג קדמוני מימי אברהם והגר.
פוסקי הלכה קדומים באסלאם הסכימו שהשחתת איבר המין הנשי היא מנהג מוסלמי, אך בניגוד למילת גברים, הנחשבת לחובה דתית (واجب, "ואג'ב"), השחתת איבר המין הנשי נחשבת על ידי רוב הפוסקים להמלצה בלבד (مندوب, "מנדוב") על-פי החדית': "המילה היא חובה לגברים וסגולה לנשים" (ألختان سـُنـّة للرّجال، مكرّمة للنـّساء).
אבו בכר אלביהקי, שחי במאה ה-10 לספירה, קבע כי החדית' הזה אינו מהימן.
בניגוד למילת גברים, שנועדה לבטא את ביטולו של המאמין מול האל, השחתת איבר המין הנשי נועדה לרסן את יצרן המיני של הנשים וכך לשמור על צניעותן.
יש סוגים שונים של השחתת איבר המין הנשי, מלאה או חלקית.
על פי החדית', הנביא מייעץ למוהלת אום עטיה "ערכי מילה לנשים, אך אל תגזימי, שהרי (מילה חלקית) מוצאת חן ביותר בעיני הבעל ומאירה את פניה (של האישה) בצורה הטובה יותר".
הנביא מורה למוהלת לכרות רק את עורלת הדגדגן ולהימנע מכריתת הדגדגן עצמו.
כריתה מלאה, מזהיר הנביא, תביא לאיבוד תאוותה המינית של האישה ואף תסכן את חייה.
השחתת איבר המין הנשי היא כיום מעשה שנוי במחלוקת בין מאמיני האסלאם.
היא נהוגה בידי מוסלמים ולא-מוסלמים במזרח אפריקה ובעמק הנילוס, בשבטים הבדואים של סיני וירדן, וכן בחלקים מחצי האי ערב ובדרום-מזרח אסיה.
ברוב האזורים האלה, המנהג קודם לאסלאם.
מוסלמים רבים באפריקה רואים את המנהג כנוהג שמקורו בחוק המוסלמי, אך אין זה כך בהכרח.
בקרב הקהילה הבינלאומית נחשבת השחתת איבר המין הנשי, בניגוד למילת הגברים, למעשה מגונה.
בפרסומים רשמיים של גופים בינלאומיים לרוב משתמשים במושג "השחתת איבר המין הנשי" בשל הברוטאליות והנזק הבריאותי והנפשי שהמנהג עלול לגרום.
במצרים, שם עוברות רוב הנערות את המנהג, הוציא הנשיא חוסני מובארכ תקנה בשנת 1996 האוסרת על ביצועו, אלא במקרים של צורך רפואי, ולפי המלצת רופא.
תקנה זו נתקלה בהתנגדותם של חוגים אסלאמיים, שראו בה הפרה של השריעה ולכן מנוגדת לחוקת מצרים.
בית המשפט העליון של מצרים דחה את עתירת התובעים וקבע שאין בשריעה הלכה ברורה בנושא זה, היות שמסורות החדית' הקשורות לנושא אינן נחשבות מהימנות בהלכה המוסלמית (בטרמינולוגיה הדתית המוסלמית נקרא מקור הלכתי כזה "דעיף", ضعيف, כלומר "חלש").
אי לכך, אין באיסור על השחתת איבר המין הנשי משום הפרה של הנוהג הדתי, לדעת בית המשפט המצרי.
גם בקרב המנהיגות הדתית במצרים הדעות חלוקות: הפוסקים הרשמיים - שייח' אל אזהר הדוקטור מוחמד סיד טנטאווי והמופתי של מצרים נצר פריד - רואים במעשה נוהג חברתי שאינו קשור לדת.
לעומתם השיח' יוסוף אל קרדאווי, המקובל כפוסק בקרב התנועות האסלאמיות, תומך בחיתוך חלקי ובהשארת זכות ההחלטה על המנהג בידי ההורים.
האיסור מ-1996 לא מנע בפועל את ביצוע המנג בילדות ובנערות, שכן קל היה למצוא רופא שיאשר אותו.
ביוני 2007 החליט שר הבריאות המצרי לאסור כליל על השחתת איבר המין הנשי, אחרי סערה ציבורית עקב מותה של ילדה בת 12 ממינון יתר של חומר הרדמה שניתן לה בניתוח.
השחתת איבר המין הנשי בישראל
ההיסטוריון שייע כהן כתב, בהתבסס על הספרות היהודית מכל התקופות, שמילת נשים מעולם לא הייתה נהוגה בקרב היהודים או היהדות.
מצד שני קיימת עדות יחידה של ההיסטוריון היווני הקדום סטראבון לפיה היהודים, בדומה למצרים, נוהגים למול את בניהם ו"לקטוע" את בנותיהם.
עדות זו נסתרת, בין השאר, בידי עדות של פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי שחי בדורו של סטראבון במצרים וכתב שהיהודים מלים את הזכרים בלבד.
כהן ייחס את דברי סטראבון או להיכרות שלו עם מנהג של קהילה יהודית עתיקה מסוימת שלא השתמר במקורות אחרים, או, מה שלדבריו מסתבר הרבה יותר, לטעות הנובעת מהזיהוי של סטראבון את היהודים כקרובים אתנית למצרים.
השחתת איבר המין הנשי אינה נהוגה בישראל.
ניתן למצוא נשים שעברו את המנהג בילדותן בשתי קבוצות מיעוט באוכלוסיית ישראל:
אצל שבטי בדואים-מוסלמים בנגב, שבקרבם נהגו בעבר לחתוך את רקמת ערלת הדגדגן בלבד.
המנהג נפוץ פחות ופחות בקרב הבדואים בעשורים האחרונים.
בדומה לשכנים החבשים נהגו גם חלק מיהודי אתיופיה לבצע את המנהג בטקס שאינו דתי.
המנהג, בקרב ביתא ישראל, יכול להתבצע בידי אישה יהודיה בלבד.
במדגם שפורסם בשנת 1997 נמצאה ב-42 מתוך 113 נשים שנבדקו עדות לביצוע כלשהו של המנהג.
השחתת איבר המין הנשי פסקה כליל עם העלייה לישראל.
המדגם לא פורסם בתקשורת הישראלית מחשש לתגובתה של החברה ליוצאי אתיופיה.
בפסק דין של בית המשפט העליון בישראל נפסק שאיום בהשחתת איבר המין הנשי יכול לעלות כדי רדיפה שתקים לילדה או לאישה המאוימת מעמד של פליטה מכוח האמנה בדבר מעמדם של פליטים.
בפסק הדין מצוין כי פסיקה דומה נקבעה כבר לפני שנים רבות בארצות הברית, בקנדה ובבריטניה, המכירות בכך שזו עילה מבוססת למתן מעמד פליט.
השטן ודניאל ובסטר הוא סיפור קצר מאת סטיבן וינסנט בנה, המבוסס על "השטן וטום ווקר" מאת וושינגטון אירווינג, שנשען בעצמו על עלילת "פאוסט" של גתה.
הסיפור פורסם בשנת 1937 וזכה לפרסום רחב כשיצא ב־1938 ב־The Saturday" Evening Post", וזכה בפרס או.
בנה עיבד את הסיפור לאופרה עממית בליווי מוזיקלי מאת דאגלס סטיוארט מור, ובשנת 1941, עובד לתסריט קולנועי עבור חברת "RKO".
פרסומו של הסיפור נבע מהקשרו הפוליטי: הוא ביטא את חרדת הציבור הליברלי בארצות הברית מפני הימנעות ממאבק בנאציזם.
שיקפו זאת דבריו המסכמים של ובסטר במשפטו נגד השטן — "אל תתנו לארץ זו ליפול לידי השטן שנית!".
היצירה תורגמה לעברית בשנות ה־60 ופורסמה במסגרת "ספריית תרמיל" של משרד הביטחון.
הסיפור מתרחש בעידן שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית, בין פשרת מיזורי לפשרת 1850. הוא עוסק באיכר תושב ניו המפשייר, יעבץ (ג'בז) סטון, אשר סובל מחוסר עקבי במזל.
סטון נשבע כי די במצבו כדי לגרום לאדם לרצות למכור את נשמתו לשטן בתמורה לאושר.
כש"הנכרי" (השטן), אשר מאוחר יותר מזהה את עצמו בתור "מר סקראץ'" (גירוד) מגיע למחרת, הוא מציע לסטון למכור את נשמתו לשטן, וסטון, בחוסר רצון, מסכים לעסקה.
סטון נהנה משבע שנים של שפע כלכלי שהיה חריג בסביבתו, והוא אף נושא לאשה יפהפייה בשם בל די.
(.Bell D שניתן לקרוא גם כ-D.
Bell, משחק מילים המתחרז עם המילה "Devil", לאמור שטן).
בתומן של שבע השנים מגיע השטן ודורש מסטון את נשמתו לצמיתות, או את נשמת בנו כתחליף.
אז משכנע סטון את עורך הדין והנואם המפורסם דניאל ובסטר לייצג אותו מול השטן, כדי למנוע את לקיחת נשמתו.
בחצות של התאריך המיועד לגביית החוב, הגיע ה"נכרי" ופגש בדניאל ובסטר, אשר הציג את עצמו כעורך הדין של סטון.
מר סקראץ' מבקש מדניאל סיוע ב"קבלת חזקה על הרכוש ששייך לו" וכך מתחיל שלב הטיעון, שלא פשוט לעורך הדין, מכיוון שהחוזה נחתם באופן ברור, וסקראץ' לא הסכים לאף פשרה.
בייאושו, רועם דניאל, "מר סטון הוא אזרח אמריקאי, ושום אזרח אמריקאי לא ישרת בכפייה שליט זר.
נלחמנו על כך באנגליה ב-1812 ואנחנו נילחם בזה, לעזאזל, שוב!".
על כך משיב השטן שהוא אזרח אמריקאי לא פחות מן המתיישבים הראשונים בניו אינגלנד.
"אני הייתי שם, כאשר הם טבחו באינדיאנים", מצהיר השטן.
הוא מציין שהיה עד לעוולות נוספות שביצעו אזרחים אמריקאים ושבכולם היה שותף, בהם הפלגת האנייה הראשונה לשם סחר העבדים.
יתרה מכך, אומר השטן, אינני לא צפוני ולא דרומי, אני אמריקאי שורשי שהיה כאן עוד לפני שאתם הגעתם לכאן.
דניאל ובסטר דרש מהשטן לבוא עמו במשפט, זכות אלמנטרית עבור כל אזרח אמריקני, ואף מציע לו לבחור שופט ומושבעים אמריקאים.
כשופט בחר השטן בג'ון הארת'ון (1641–1717) שהיה התליין בציד המכשפות בסיילם.
במהלך המשפט מבין ובסטר שהמושבעים והשופט רוצים את דמו יותר מאשר את דמו של האיכר סטון.
התרתחות משמעותה כניעה לשטן, ולכן הוא טוען באופן רגוע וקר-רוח.
בנאום הסיכום שלו מונה ובסטר את המעלות הטובות הקיימות בלהיות אדם, בלחיות, בלקום בבוקר ולראות את הבריאה, משם הוא עובר למעלות שבלהיות אמריקאי ולחיות כאדם וכאזרח חופשי.
בעוד הוא מודה שבצעדה אל החירות נעשו טעויות, הרי שהן נעשו בכוונה לקדם את האנושות.
האנושות צועדת במסע אל הקידמה ששום שד לא יוכל להבין לעולם.
גם אתם, הוא אומר, עמדתם יום אחד בצומת דרכים, ועשיתם פניה לא נכונה שבשלה נידונתם לגיהנום, ואינכם נהנים עוד מהטוב שבהיות אדם.
אם תידונו את נשמתו של סטון לשטן הוא יסבול כמוכם בשל החלטה שגויה.
המושבעים, שכולם שדים ורוחות מהעולם הבא, מחליטים לפטור את סטון מהחוזה עם השטן, ומברכים את ובסטר על נאומו.
ובסטר מתעמת עם סקראץ', וקורא לו לא לשוב עוד לניו המפשייר, ולא לפתות איכרים תמימים.
סקראץ' מבטיח וחוזה את עתידו של ובסטר: שאיפותיו להיות נשיא ייכזבו, כמה מבניו ימותו במלחמה, וכתוצאה מנאום שיישא (בגנות ביטול העבדות), רבים מבני מדינות הצפון יראו בו בוגד.
לשאלתו של ובסטר האם האיחוד ישרוד עונה השטן שאכן, למרות המלחמה, האיחוד ישרוד.
התמה המרכזית בנאום ובסטר היא תפיסת הייעוד והייחוד שבאמריקאיות.
אמונה שהאמריקאי נועד לטוב ולחירות כמתת אלוהית, שאין לשטן או לרשע שליטה עליה.
מי שפוגע בחירות נחשב לרע מוחלט, ואינו יכול להיחשב אמריקאי אמיתי.
ובסטר מוצג כמתנגד חריף לעבדות, הנתפסת כמעשה שטני וכסטייה מדרכה המוסרית של אמריקה, בניגוד לעמדתו ההיסטורית של דניאל ובסטר שתמך בפשרת 1850, שבה הסכים הצפון להסגיר למדינות הדרום עבדים שנמלטו, בין אחזה לעבדות ובין אם לעונשי מוות.
באשר לאינדיאנים, הסיפור מביע עמדה מורכבת: הוא מכיר בכך שהטבח בהם היה חטא שטני, אך בו בזמן כולל את מנהיגם, "המלך פיליפ" , שרק נלחם על חירות עמו, בין המושבעים מהגיהנום.
מאידך הוא הוא נכלל במושבעים כאזרח אמריקאי לגיטימי.
שני עיבודים קולנועיים נעשו לסיפור: הראשון יצא לאקרנים ב-1941 והופץ בשם "כל מה שכסף יכול לקנות" (All That Money Can Buy), בכיכובם של אדוארד ארנולד כדניאל ובסטר, וולטר יוסטון כשטן וג'יימס קרייג כיעבץ סטון.
הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה (אותה כתב ברנרד הרמן, מלחין הפסקולים של פסיכו וורטיגו) וזיכה את יוסטון במועמדות לאוסקר לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
הסרט השני, "קיצור דרך אל האושר" (Shortcut to Happiness), עיבוד מודרני חופשי בכיכובם של אנתוני הופקינס בתפקיד דניאל ובסטר, אלק בולדווין כיעבץ סטון וג'ניפר לאב יואיט כשטן, הופק בשנת 2004.
השטן לובשת פראדה הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2006 בבימויו של דוד פרנקל, ובכיכובן של זוכת פרס אוסקר מריל סטריפ, אן האת'וויי ואמילי בלאנט.
הסרט מבוסס באופן חופשי על דמותה של אנה וינטור, עורכת מגזין "ווג" העולמי, ומגולל את סיפורה האישי של לורן וייסברגר, סופרת אמריקאית ומחברת הספר "השטן לובשת פראדה", שלפיו נוצר הסרט.
בשנת 2003, רכשה חברת פוקס המאה ה-20 את הזכויות לעיבוד קולנועי של הרומן של וייסברגר לפני שהושלם לפרסום; הפרויקט לא קיבל אישור ירוק עד שסטריפ לוהקה לתפקיד הראשי.
הצילומים העיקריים נמשכו 57 ימים, בעיקר בניו יורק מאוקטובר עד דצמבר 2005. צילומים נוספים בוצעו בפריז, צרפת.
לאחר הקרנת הבכורה בפסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס ב-22 ביוני 2006, הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 ביוני.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, כאשר הופעתה של סטריפ זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים, וכן זיכתה אותה בפרסים ומועמדויות רבות, כולל פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מחזמר, מועמדויות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גילדת שחקני המסך להופעה מצטיינת של שחקנית בתפקיד ראשי.
האת'ווי ובלאנט זכו גם הן לביקורות חיוביות ולמועמדויות שונות על הופעתן.
הסרט גרף למעלה מ-326 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 41 מיליון דולר, והיה הסרט ה-12 הכי מכניס בעולם בשנת 2006.
למרות שהסרט מתרחש בעולם האופנה, ומתייחס למוסדות ואנשים ידועים בתעשייה זו, רוב המעצבים ואישי אופנה בולטים אחרים נמנעו מלהופיע כעצמם מחשש שלא ימצאו חן בעיני עורכת ווג האמריקאית אנה וינטור, אשר נחשבת כהשראה לפרייסטלי.
וינטור התגברה מאוחר יותר על ההסתייגות הראשונית שלה, ואמרה שאהבה את הסרט ואת הופעתה של סטריפ בפרט.
הסרט מגולל את סיפורה של אנדריאה סאקס (אן האת'וויי), עיתונאית צעירה שזה עתה סיימה את לימודיה באוניברסיטה ומנסה לפרוץ לעולם התקשורת.
היא מתקבלת לעבודה במגזין אופנה יוקרתי בניו יורק בשם "מסלול", תחת פיקודה של העורכת האנוכית והמרשעת מירנדה פריסטלי (מריל סטריפ).
העורכת רודה בעובדיה ומשפילה אותם עד כדי כך שהם מתפטרים מעבודתם.
הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק עוזרת שנייה זוטרה ואינה עיתונאית.אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת.
משפט זה חוזר מספר פעמים בסרט ומהווה מניע להישארותה בתפקיד על אף התלאות שהיא עוברת.
למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדי בעבודתה.
פריסטלי, שמכנה את כל עוזרותיה בשם אמילי על שם מזכירתה הראשית אמילי (אמילי בלאנט), מתחילה לכנות את אנדי, בצעד יוצא דופן, בשמה המלא, אנדריאה.
זאת, להבנתה של אנדי, מאחר ש"כנראה שעשיתי משהו בסדר".
אנדי מתחילה להשתנות, היא עוברת להתלבש בבגדי מעצבים, במותגים מובחרים, ונעדרת ממפגשים עם חבריה עקב מסירותה הבלתי נלאית לעבודה.
כך בלי לשים לב היא משנה את גישתה לעבודתה, עד שבן זוגה, טבח ב"דאון טאון" (אדריאן גרנייה), מציג בפניה מראה למצבה.
הדבר בא לידי ביטוי באופן הברור ביותר כאשר נודע לו שהיא טסה לפריז במקום אמילי, והוא שוטח בפניה את הטענה כי "היית נוהגת לצחוק על הבנות של 'מסלול', מה קרה לך?
לשיא הצלחתה בתפקיד מגיעה אנדי כאשר מירנדה לוקחת אותה איתה לשבוע האופנה בפריז, במקום אמילי.
בעקבות שיחה עם מירנדה אנדי מתפטרת.
היא מתקבלת לעבודה כעיתונאית בכתב עת ניו-יורקי, בין השאר בזכות המלצתה של מירנדה.
שם השחקן/יתשם הדמות או התפקידמריל סטריפמירנדה פריסטליאן האת'וויאנדראה "אנדי" זאקסאמילי בלאנטאמילי צ'רלטוןסטנלי טוצ'ינייג'ל קיפלינגסיימון בייקרכריסטיאן תומפסוןאדריאן גרנייהנייט קופרג'יזל בינדשןסרינהטרייסי תומאסליליריץ' סומרדאגדניאל סונג'אטהג'יימס הולטג'יימס נוטוןסטיבןקולין דנגלקרוליין פריסטליסוזן דנגלקאסידי פריסטלידייוויד מרשל גרנטריצ'רד זאקסטיבור פלדמןאירו רביץרבקה מאדרג'וסליןאליסה סאת'רלנדקלקראינס ריברוקלאקר במעליתסטפני שוסטקג'קלין פולטדייוויד קלגאטימאסימופול קינישומר סנט רג'יס
ולנטינו גאראווניהופעה בתפקיד עצמוג'אנקרלו ג'אמטי הופעה בתפקיד עצמוקרלוס דה סוזההופעה בתפקיד עצמוברידג'ט הולהופעה בתפקיד עצמהלורן וייסברגרהמטפלת של התאומיםרוברט ורדיעיתונאי אופנה בפריז שמראיין את מירנדההיידי קלוםהופעה בתפקיד עצמהג'ן טיילורלונייג'ל בארקרהופעה בתפקיד עצמו
כשהכנו את זה הייתי נאיבית.
אני יודעת עכשיו כמה נדיר למצוא מצבים שבהם הכוכבים מסתדרים.
- אלין ברוש מק'קנה, תסריטאית.בראשית המאה ה-21 שימשה לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור.
וייסברגר עזבה את ווג, ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה".
הבמאי דייוויד פרנקל והמפיקה ונדי פינרמן קראו את "השטן לובשת פראדה" כשהיה עדיין הצעת ספר.
עבור פרנקל, זה היה סרט קולנוע שני וגדול במיוחד, עם תקציב מוגבל וסיכון גבוה.
הוא, הצלם ומעצבת התלבושות התבססו על ניסיונם מ"סקס והעיר הגדולה".
פרנקל סיפר שחשו שהם "על קרח דק" ושאם הסרט ייכשל, זו עלולה להיות נקודת הסיום שלהם.
מאמינים כי הדמות מירנדה מבוססת על אנה וינטור, עורכת ווג, לשעבר המעסיקה של הסופרת לורן וייסברגר.
בשל כך, היו חששות מתגובתה, שהקשו על שיתוף פעולה מצד גורמים באופנה ובקולנוע.
פוקס רכשה את זכויות הספר עוד לפני שהושלם.
סגנית נשיא האולפן התרשמה כבר מהמאה העמודים הראשונים והחליטה לרכוש את הזכויות מיד, כשתיארה את מירנדה כאחת ה"נבלות" הגדולות בתולדות הקולנוע.
עבודת התסריט החלה עוד לפני שסיימה לורן וייסברגר לכתוב את הספר.
לאחר שהפך לרב־מכר, שולבו בו אלמנטים נוספים.
אך מאחר שלספר לא היה סוף ברור, היה צורך להמציא מערכה שלישית מקורית.
למרות מועמדים רבים, נבחר דייוויד פרנקל לביים – למרות שהיה חסר ניסיון משמעותי בבימוי קולנועי.
בתחילה הסתייג מהפרויקט, אך לאחר שכנוע, הצטרף ותרם חזון ברור ושיפורים לתסריט.
ארבעה תסריטאים עבדו על הפרויקט.
הגרסה שהצליחה לאזן בין הקומדיה לדרמה הייתה של אלין ברוש מק'קנה, שהביאה את נקודת המבט שלה כצעירה בתחילת דרכה המקצועית בניו יורק.
היא שינתה את מבנה הסיפור, צימצמה את ההשוואה לספר, והתמקדה בעימות בין אנדי למירנדה.
מקנה תיארה את הסרט כ"גרסת פאוסט או 'וול סטריט' לנשים".
בהתחלה ריככה מקנה את דמותה של מירנדה לבקשת הבמאי, אך לאחר מכן החזירה את אופיה הנוקשה כדי להתאימו לשחקנית מריל סטריפ.
היא הושפעה מהסגנון של דון ריקלס וכתבה כבר מראש את שורת המחץ: "קחי סיכון.
שכרו את הבחורה השמנה והחכמה".
בראיון ל-Entertainment Weekly בשנת 2017, מק'קנה חשפה שהדמות שהיא ופרנקל ניהלו עליה הכי הרבה דיונים היה נייט, בן זוגה של אנדראה.
היא השוותה את תפקידו בסיפור לזה שמגלמת בדרך כלל חברתו או אשתו של גיבור זכר, שמזכירות לו באופן קבוע אחריות בבית שהוא הזניח.
"[רצינו] לוודא שהוא לא מעצבן, אבל הוא האדם שמנסה לומר, 'האם זה מי שאתה רוצה להיות מבחינה מוסרית?'".
האתגר הגדול היה לדייק את עולם האופנה – רבים בתעשייה חששו לשתף פעולה מחשש לתגובה של אנה ווינטור, שעליה התבססה ככל הנראה דמות מירנדה.
בעקבות הערות של אנשי אופנה, שונתה למשל סצנה שבה נייג'ל מחזק את אנדי – לגרסה קרירה יותר, בהתאם לרוח העולם הזה: "אף אחד שם לא נחמד – פשוט אין זמן לזה", כשמק'קנה פשוט מצטט בכיר בתחום האופנה.
נאום "הסרוליאן", שבו מירנדה מסבירה לאנדי את הקשר שבין תעשיית האופנה לבין הסוודר הכחול-תכלת שהיא לובשת, נחשב לרגע מכונן בסרט.
מירנדה משתמשת בנאום כדי לבטל את הזלזול של אנדי באופנה, ומסבירה לה כיצד טרנדים בתעשייה מחלחלים מטורי המעצבים הגבוהים ועד לבחירות הלבוש היומיומיות של אנשים מן השורה.
לנאום היה מקור מוקדם יותר בטיוטות שנגנזו, אך מריל סטריפ ביקשה להחזיר אותו – והוא הלך והתפתח.
מה שהתחיל כביקורת קצרה על לבושה של אנדי הפך לנאום שלם על חשיבות האופנה בעיני מירנדה.
סטריפ הסבירה שמבחינתה הסצנה עוסקת לא ב"כיף של אופנה", אלא באחריות הכבדה שמוטלת על אשת מקצוע שעומדת בראש מותג עולמי – מדובר בשיווק ועסקים, לא רק באסתטיקה.
התסריטאית אלין ברוש מקנה שיפרה את הנאום שוב ושוב בהתאמה לסטריפ ולבמאי דייוויד פרנקל.
עד כמה ימים לפני הצילומים, לא היה ברור אם הסצנה תישאר.
היא כתבה את הגרסה הסופית בבית קפה, והבינה שמירנדה לא תשתמש במילה כללית כמו "כחול" – אלא תבחר גוון מדויק, שישקף את שליטתה בפרטים ואת עולם המונחים של תעשיית האופנה.
סטריפ בחרה במילה "סרוליאן", גוון תכלת מסוים, שנבחר גם כי נראה טוב על המסך.
כל ההקשרים ההיסטוריים והאזכורים לקולקציות בעבר שהוזכרו בנאום – בדויים, ונכתבו סביב הגוון שבחרו.
הנאום תופס כמעט עמוד שלם בתסריט – חריג לסרט מיינסטרים.
עם הזמן הוא הפך לסצנה המזוהה ביותר עם הסרט, ואף כונה "הנאום המובהק ביותר בתולדות האופנה הקולנועית".
רבים טוענים שזה הרגע שבו באמת הבינו איך תעשיית האופנה פועלת – ואיך היא משפיעה על חיי היום־יום של כל אחד.
המונולוג זכה לניתוחים רבים: הניו זילנד הראלד ציין שכל מילה בו טעונה משמעות, ואף תיאר את האופן שבו סטריפ מותחת את המילה "ready" כאילו היא עצמה לא מוכנה – מחווה דרמטית ששיקפה את השליטה של מירנדה בכל סיטואציה.
גם שיתוף הפעולה הקטן של אמילי בלאנט – כשהיא מהנהנת כדי לעצור את אנדי מלהפריע – נחשב לתוספת מהנה לסצנה.
מעבר לאסתטיקה, מדובר גם בנאום עם עומק פילוסופי: בעוד מירנדה נראית מרוחקת ומשועממת, הנאום שלה הוא הגנה עמוקה על משמעות העבודה שלה ועל האופן שבו היא תופסת שליחות ומקצוענות.
גם אנשי אופנה אמיתיים אימצו את רוח הנאום: ונסה פרידמן, מבקרת האופנה של ניו יורק טיימס, השתמשה בו כהצדקה לסיקור תצוגות אופנה עילית.
מורוונה פרייהר מ"הגרדיאן" הסכימה, וציינה שגם אם הפרטים הבדיוניים – רוח הדברים מדויקת: כל מי שקונה בגדים מושפע, במודע או לא, מבחירות של אחרים.
היא הביאה כדוגמה את שמלת המט גאלה הצהובה של ריהאנה (2015), שהובילה לגל של פריטי לבוש בגוון זה במשך שנתיים.
עם זאת, חלק מהמבקרים טענו שבימינו – בעידן המדיה החברתית – פחות מדויק לומר שהאופנה "מטפטפת מלמעלה".
מגמות רבות דווקא נולדות ברחוב או ברשת.
מותגים כמו Vetements ושמות כמו Champion התבססו דווקא על לבוש של מעמדות נמוכים – עד שנהיו אופנתיים מדי בעבורם.
ב-2016 נכתב במגזין Mic שהנאום אפילו מחדד את הבעייתיות שבהשתלטות תרבותית: כשאנשים מאמצים תסרוקות או לבוש ממקורות תרבותיים בלי להבין את המשמעות המקורית שלהם – בדיוק כמו שהסוודר של אנדי "נבחר" עבורה בלי שתדע איך ולמה.
לבסוף, מאמר ב-Slate הגדיר את הנאום כדוגמה מושלמת לדמות נשית שמשדרת עליונות רגשית דרך אדישות.
סטריפ לא מתעצבנת, לא מתרגזת – אלא "מחנכת" את אנדי בקור רוח, שמעמיד את מירנדה כדמות ששולטת לחלוטין ברגע.
התגובה הסרקסטית של מירנדה להצעה של העורכת-המזכירה ג'וסלין לכתבה על הדפסי פרחים בקולקציות האביב, נחשבת לשורת המחץ האייקונית ביותר של הסרט.
מדי שנה בעונת האביב, משתמשים בה שוב ושוב ככותרת או כהתייחסות צינית לטרנדים עונתיים צפויים.
גם כתבים בעולם האופנה מרבים לצטט אותה כשמדווחים על חזרת הפרחים לאופנת האביב.
התסריטאית אלין ברוש מקנה סיפרה בראיון ב-2019 ל־Thrillist שהמשפט נכנס לסלנג כי הוא לוכד אמת פשוטה שהרבה נשים מכירות: "כל סתיו מנסים למכור לך משבצות, וכל אביב – הדפסי פרחים.
יש לך כנראה כבר עשרה כאלה בארון, ובכל זאת הם מנסים לשכנע אותך שוב לקנות את מה שכבר יש לך".
לדבריה, זו מעין "שפה סודית" שמובנת לנשים – מין קוד תרבותי של מחזוריות אופנתית שמתחזה לחידוש.
מקנה כתבה את הסצנה מראש כשחשבה על מריל סטריפ, שהפכה את המשפט למיתולוגי גם בזכות הביצוע הקולי שלה.
בתחילת העבודה המשותפת, סטריפ אמרה שמאוד אהבה משפט אחר בתסריט – "By all means, move at a glacial pace.
הרי את יודעת כמה שזה מרגש אותי", בתרגום חופשי לעברית) – והוסיפה לכך את הסרקזם המפורסם שלה.
את משפט הפרחים היא אמרה בטון מתנשא, כמעט שואל, אף על פי שבמקור בתסריט נכתבו נקודות בסוף כל מילה: Florals.
האינטונציה של סטריפ העניקה לכל מילה עוקץ משלה.
מקנה משווה את האופן שבו סטריפ אמרה את המילה "Florals" לאותו משפט קודם על "glacial pace" – יש בה עוצמה פסיכולוגית שקטה, שמכה בביטחון העצמי של הדמות שמולה, בעדינות אבל ביעילות.
גם כתבי אופנה שהתבקשו להתייחס למשפט הודו שבאמת יש משהו בדבריה של מירנדה.
אמנם הם הגנו על הפרחים כקלאסיקה אביבית, אבל הסכימו שזהו מוטיב שחוזר על עצמו שוב ושוב.
כתב: "נכון, ללכת על פרחים באביב זה לא להמציא את הגלגל, אבל למה בעצם צריך?
כמו קלישאות – גם קלאסיקות הן קלאסיקות מסיבה טובה".
גם Tatler הסכים: "יכול להיות שמירנדה פריסטלי צדקה – אין שום דבר מהפכני בפרחים לאביב.
אבל זה לא אומר שאי אפשר לעשות את זה טוב ובסטייל".
ליהוק מריל סטריף לתפקיד מירנדה פריסטלי
המפיקה וונדי פינרמן סיפרה שסטריפ כמעט נפסלה מהתפקיד כי חלק מהאנשים חשבו ש"היא לא הייתה מצחיקה יום בחייה".
מקורות אחרים טוענים כי שחקניות נוספות שנשקלו לתפקיד כללו את מישל פייפר, גלן קלוז וקתרין זיטה-ג'ונס.
הסופרת לורן וייסברגר לא דמיינה את סטריפ בתפקיד, אך כשהגיעה לסט הבינה מיד עד כמה היא מושלמת.
הליהוק שלה סייע גם להתמודד עם ההתנגדות של אנה וינטור לפרויקט.
למרות שסטריפ זיהתה את הפוטנציאל של הסרט, ההצעה הכספית הראשונית שקיבלה נראתה לה מעליבה.
האולפן הכפיל את שכרה לכ-4 מיליון דולר, והיא חתמה – מה שאפשר לאולפן לפתח את הסרט.
סטריפ ראתה בכך הזדמנות "לעקוץ את גבירות עולם האופנה", שכן היא הרגישה שמגזינים כאלה משחיתים את סדרי העדיפויות של נשים צעירות.
בנוסף, הסרט עמד במבחן בקדל, דבר שהיה חשוב לה.
סטריפ התעקשה להוסיף את נאום ה"סרולין" (הסוודר הכחול) האייקוני, וכן את הסצנה שבה מירנדה חושפת לרגע את עצמה ללא איפור ומדברת על גירושיה.
היא הסבירה שזו הייתה הדרך לראות את פניה האמיתיים, בלי "הזיגוג המגן".
ליהוק אן האת'וויי לתפקיד אנדי
הליהוק של אנדי היה אתגר.
האולפן רצה שחקנית מוכרת שתמשוך קהל, וראו ברייצ'ל מקאדמס מועמדת אידיאלית לאחר הצלחותיה ב"Mean Girls" ו"היומן".
מקאדמס סירבה שוב ושוב, בטענה שהיא רוצה להתרחק מפרויקטים הוליוודיים מיינסטרימיים.
קייט הדסון דחתה את התפקיד עקב לוח זמנים צפוף, והביעה חרטה על כך בהמשך.
גם קריסטן דאנסט, נטלי פורטמן וסקרלט ג'והנסון נשקלו.
לעומת זאת, אן האת'וויי נאבקה על התפקיד.
היא אף שרטה את המילים "תשכרו אותי" בחול של גן זן במשרד המפיקה כדי להשאיר רושם.
הבמאי דייוויד פרנקל חיבב אותה מספיק כדי לא לדרוש אודישן, אך ידע שהאולפן לא ראה בה מועמדת מועדפת.
בסופו של דבר, הם התרשמו מהקהל שהיה לה לאחר "יומני הנסיכה".
האת'וויי עצמה רצתה לעבוד עם סטריפ והתרגשה מאוד כשהתקבלה לתפקיד.
ליהוק אמילי בלאנט לתפקיד אמילי
יותר ממאה שחקניות נשקלו לתפקיד.
אמילי בלאנט קראה את השורות בסיום אודישן לסרט אחר (אראגון) והוקלטה בטייפ באולפני פוקס רגע לפני שעלתה על טיסה ללונדון.
למרות שהתפקיד נכתב במקור כאמריקאי, היא השתמשה במבטא הבריטי שלה.
הבמאי התרשם מיד, אך נדרש אודישן נוסף בלבוש מתאים.
היא התעקשה לשמור על המבטא הבריטי – וזה הפך לחלק בלתי נפרד מהדמות.
גם האת'וויי וגם בלאנט ירדו במשקל לצורך התפקיד, והאת'וויי סיפרה שהיו רגעים שבהם "הן התחבקו ובכו כי היו כל כך רעבות".
בלאנט טענה שהרזייה לא הייתה דרישה של ההפקה.
קולין וסוזן דנגל, התאומות שגילמו את בנותיה של מירנדה, התקבלו שבועיים לאחר אודישן שבו גרמו למפיקים לצחוק – כנראה מה שסייע להן להתקבל.
הן התרגשו במיוחד מהאפשרות לשחק מול אן האת'וויי, שהייתה גיבורת ילדותן בעקבות "יומני הנסיכה".
סטנלי טוצ'י, שגילם את נייג'ל, היה מהאחרונים שהצטרפו.
הוא חתם שלושה ימים לפני תחילת הצילומים, לאחר ש-150 מועמדים נשקלו, ביניהם שמות מוכרים מעולם האופנה כמו סימון דונאן, גרהם נורטון ורוברט ורדי.
טוצ'י לא ידע שנעשה שימוש במועמדים אחרים רק לצורכי השראה.
הוא ביסס את הדמות על כמה אנשים שהכיר, והתעקש ללבוש את המשקפיים המפורסמים.
שחקנים נוספים שנשקלו לתפקידים אחרים: דניאל סונג'טה (לנייג'ל, אך העדיף לנסות לתפקיד אחר), וסיימון בייקר, ששלח וידאו אודישן בו לבש את הז'קט הירוק המוכר מהסרט.
היחסים עם עולם האופנה והופעות אורח
אנה וינטור הזהירה מעצבים שלא להשתתף בסרט, תוך איום שיוחרמו ממגזין Vogue.
אף אחד מהם לא הסכים להופיע, אך עזרו ברקע – נתנו גישה לאולמות תצוגה, ייעוץ תסריט וכדומה.
Vogue ומגזינים דומים סירבו לסקר את הסרט או את הספר.
ולנטינו גרוואני היה היחיד שהופיע כעצמו – בעידודה של פטרישיה פילד (מעצבת התלבושות), כשהיה במקרה בניו יורק בזמן הצילומים.
הופעות אורח נוספות: היידי קלום, ג'יזל בונדשן (בתנאי שלא תשחק דוגמנית), והסופרת לורן וייסברגר, בתור האומנת של התאומות.
סצנה של הבת של סטריפ כבריסטה נחתכה בעריכה.
הצילומים הראשיים התקיימו לאורך 57 ימים בניו יורק ובפריז, בין אוקטובר לדצמבר 2005. תקציב הסרט עמד בתחילה על 35 מיליון דולר, והתכנון המקורי כלל צילומים בניו יורק בלבד.
התקציב המוגבל יצר בעיות מול מספר אתרי צילום – הצוות לא הצליח לקבל אישור לצלם במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) או בפארק בראיינט, והם מייחסים זאת גם לחשש מהשפעתה של אנה ווינטור.
גם ועדות הדיירים של כמה בנייני מגורים סירבו לאפשר לצוות להשתמש בדירותיהן לצילומי דירתה של מירנדה – וגם את זה פרנקל מייחס להשפעתה של ווינטור.
בהצעת פיינרמן ופרנקל, בנה הצלם בלה באלהאוס כמה שיותר שוטים – פנימיים וחיצוניים – כך שיכללו לפחות חלק מרחובות ניו יורק הסואנים ברקע, במטרה לשקף את ההתרגשות שבעבודה בעולם נוצץ בעיר הגדולה.
הוא גם השתמש במצלמה ניידת (handheld) במהלך חלק מהסצנות העמוסות יותר במשרד של מירנדה, כדי להעביר את תחושת הדינמיות של המתרחש, וכן השתמש בהילוך איטי (slow motion) כאשר אנדי נכנסת למשרד לאחר המהפך החיצוני שלה.
כמה שוטים בעיבוד דיגיטלי היו הכרחיים, בעיקר כדי להוסיף נופים חיצוניים מבעד לחלונות של סטים או של המרצדס שבה מירנדה ואנדי מנהלות את השיחה הדרמטית ביניהן.
פוקס סירבה בתחילה לאפשר לפרנקל לצלם סצנות מהמערכה השלישית בפריז, על אף שהעלילה מתרחשת שם, בגלל התקציב המצומצם.
לאחר שישה שבועות של צילום אותם תיאר כ"סיוטיים", ערך פרנקל סרטון קצר שהציג רגעים נבחרים (sizzle reel) מהחומרים שכבר צולמו.
הסרטון שכנע את האולפנים להעלות את התקציב ולאפשר צילומים מוגבלים בפריז.
מריל סטריפ לא נסעה לפריז, מכיוון שפוקס האמינו שזה יהיה יקר מדי; לכן נעשה שימוש בצילומי מסך ירוק (green screen) ובכפילת גוף שלה במקום.
כמה שבועות לאחר שכל התפקידים הראשיים לוהקו, התאספו השחקנים בניו יורק לקריאה משותפת של התסריט.
האת'וויי, לדבריה, הייתה מתוחה והתנהגה בצורה מגושמת, כיוון שעדיין לא גיבשה את הגישה שלה לדמות.
היא תיארה את הביצועים שלה באותו שלב כ"לא משהו מרשים במיוחד".
לעומתה, בלנט מצאה שצחוקה של סטריפ הרגיע אותה מספיק כדי להישאר ממוקדת בגילום דמותה של אמילי – מתוחה ומפוזרת.
שיא המפגש היה השורה הראשונה שסטריפ אמרה בתור מירנדה: במקום קול רם, תקיף ונביחה בוסית – כפי שכולם ציפו – סטריפ שיתקה את החדר כשדיברה כמעט בלחישה.
"זה היה כל כך מפתיע וגאוני", אמרה האת'וויי.
בקריאה הזו גם שינתה סטריפ את השורה האחרונה של מירנדה מ"כולם רוצים להיות אני" ל"כולם רוצים להיות אנחנו".
זה היה הסרט היחיד שבו סטריפ אימצה גישה של משחק שיטתי (Method Acting) – היא נשארה בדמות גם בין טייקים.
היא גם הקפידה להתרחק משאר השחקנים והצוות אחרי הצילומים.
בקראוון שלה היא שמעה את כולם צוחקים ומבלים יחד, ואמרה: "הייתי כל כך מדוכאת!
אמרתי לעצמי, 'ובכן, זה המחיר שאת משלמת על זה שאת הבוס!'" כתוצאה מכך, סטריפ לא חזרה להשתמש בשיטה הזו שוב.