tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי טעם זה יש שנהגו לצום שלושה ימים.
יש קהילות שנהגו ביום זה לתת מחצית השקל, זכר למצוות מחצית השקל שנהגה בזמן שבית המקדש היה קיים.
יש שנהגו לתתם קודם לתפילת המנחה ויש שנהגו לתת לאחר התפילה.
כתבו הפוסקים שכשנותן מעות אלו יזהר לומר "זכר למחצית השקל" ולא יאמר "מחצית השקל", שאם יאמר "מחצית השקל" ייתכן שהקדיש את המעות.
מאחר שתענית זו אינה תענית מדברי קבלה, אלא רק מנהג, הקילו בה פוסקים בכמה דברים יותר משאר צומות.
צום תענית אסתר נמשך מעלות השחר ועד צאת הכוכבים.
ברוב המקומות בעולם (למעט בירושלים ושאר המקומות שקוראים בט"ו) שליל פורים חל בסיום התענית, אסור לאכול עד סיום קריאת המגילה, אך מותרת טעימה קודם לקריאת המגילה.
אם פורים חל ביום ראשון בשבוע מקדימים את תענית אסתר ליום חמישי, כיוון שאין מתענים בשבת.
בפרובאנס, נהגו לצום ביום שישי במקום ביום חמישי.
מי שיש לו כאב ראש או עיניים, פטור מלהתענות, ואף אינו צריך להשלים את התענית אם לא צם.
וכן מי שחולה ואפילו אין בחוליו סכנה, וכן הנוטל אנטיביוטיקה, לא יתענה (אך כאב ראש חלש הנפוץ אינו פוטר מתענית).
התפילה בתענית אסתר כדין הצומות הקלים.
כאשר תענית אסתר סמוכה לפורים יש הנוהגים שבתפילת מנחה אין אומרים תחנון.
נשים הרות או מניקות (אפילו הנקה חלקית) פטורות מלהתענות.
חתן בשבעת ימי המשתה, פטור מלהתענות.
בעל ברית, הסנדק והמוהל, פטורים מלהתענות.
אולם הקרואים לסעודת ברית חייבים להתענות ולכן יש לעשות את סעודת הברית במוצאי התענית.
מי שעורך פדיון הבן לבנו חייב להתענות, ויעשה את פדיון הבן סמוך לערב ומיד לאחר תפילת ערבית יערכו את הסעודה.
ומכל מקום יש הנוהגים שלא לרחוץ את הפה בכל תענית ציבור, אם לא במקום צער גדול.
אומנם רוב הפוסקים מקלים בשאר הצומות במקום צער גדול, ולכן בתענית אסתר מותר לכתחילה.
ביהדות, תַּעֲנִית היא יום צום בעל משמעות דתית.
ישנן שש תעניות קבועות במהלך השנה: יום הכיפורים שהוא חיוב מן התורה ומטרתו תשובה וכפרה על חטאים, תשעה באב, שבעה עשר בתמוז, צום גדליה, עשרה בטבת שהן תעניות אבל על אירועים מצערים שאירעו בתאריכים אלו, ותענית אסתר שהיא לזכר התענית שהתענו יהודי שושן בעקבות גזירות המן.
בנוסף, ההלכה עוסקת בתעניות אחרות, באופנים שיחידים או קהילות מחליטים לצום, או באופנים שונים שיש לצום או שראוי לצום בעקבות או לרגל אירועים שונים.
ההלכות הקשורות לתעניות מפורטות במשנה ובתלמוד בעיקר במסכת תענית, וכן במסכת יומא העוסקת ביום הכיפורים.
שורש המילה תענית הוא ע-נ-ה, במשמעות של עינוי עצמי, ואולי במובן של רצון למענה.
בנבואות ישעיה, יואל ועמוס מופיעה ביקורת על תעניות הנעשות באופן טקסי מן השפה ולחוץ בלא הכנעה פנימית ותשובה על עיוות הדרכים.
בתלמוד בבלי מבואר ש, כלומר ששכר התענית, קיומה האידיאלי, הוא בחלוקת צדקה המבטאת את התשובה.
הרמב"ם וחכמים אחרים חזרו והדגישו כי מטרת הצום והתענית היא חזרה בתשובה, וכי התענית עצמה אינה מועילה אם אין שינוי של המעשים הרעים של האדם.
התעניות הקבועות הן תעניות הקבועות בלוח השנה וחוזרות על עצמן מדי שנה ללא תלות באירוע מסוים.
בין התעניות הקבועות ישנן תעניות החובה, שחייבים להתענות בהן מדאורייתא (יום הכיפורים) או מדרבנן (תעניות החורבן), ישנן תעניות רשות שמקורן במנהג, וישנן גם תעניות רשות של יחידים, שלא נהוגות בידי כל הציבור אלא רק בידי בודדים הבוחרים לצום בהן.
תענית אחת בלבד מצווה מדאורייתא, והיא יום הכיפורים.
תענית זו חלה בתאריך י' בתשרי, ונחשבת ליום גזירת הדין וליום הקדוש בשנה.
מטרת תענית זו אינה אבלות, אלא עינוי הגוף לצורך התעלות והיטהרות הנפש.
תענית זו נחשבת לחמורה יותר - מלבד שחיובה מהתורה בניגוד לשאר התעניות, בכך שכוללת חמישה עינויים: אכילה, שתייה, סיכה, נעילת הסנדל ותשמיש המיטה.
ביום כיפור חלה התענית כבר משעות הערב שלפניו.
בפרטים אלו דומה לה רק תענית תשעה באב.
תאריך זה משמש גם לציון יום הקדיש הכללי.
תשעה באב – יום התענית העיקרי לזכר החורבן, המציין את היום שבו חרבו ירושלים ושני בתי המקדש.
צום גדליה, בג' בתשרי – מציין את היום שבו נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר בירושלים לאחר חורבן בית ראשון, ולפיכך סופה המוחלט של ריבונות יהודית בארץ עד ימי שיבת ציון.
ארבע תעניות אלו, או לכל הפחות תעניות מקבילות בארבעת החודשים האלו, מוזכרות בתנ"ך בספר זכריה:
מלבד תעניות אלו, נהוגה תענית קבועה נוספת – תענית אסתר בי"ג באדר, היום לפני חג הפורים.
שנקבעה לזכר התעניות שהתענו בעקבות גזירות המן.
לדעת הרמב"ם - כזכר לשלשת ימי התענית שהתענו לפני שניגשה אסתר המלכה אל אחשוורוש, ולדעת רב אחאי גאון ורבינו תם כזכר לתענית שלדבריהם התענו בעת הקרב שהיה לאחר ביטול הגזירה.
תענית מיוחדת, הנוהגת ברוב הקהילות ומקורה במסכת סופרים, היא תענית בכורים בערב פסח.
תענית זו אינה נחשבת ליום אבל או תשובה, אלא רק כזכר להצלת בכורי ישראל ממכת בכורות (אשר הייתה בליל פסח).
לעומת זאת, יש בתענית זו החמרה, שאף הילדים הבכורים מחויבים בצום, והאב (ולחלק מהמנהגים האם כשהאב אף הוא בכור) מתענים במקומם.
למעשה נהוג להיפטר מהתענית על ידי השתתפות בסיום מסכת.
ראשוני יהדות אשכנז תיקנו לצום בימי שני - חמישי - שני הראשונים של חודש חשוון וחודש אייר.
בדורות האחרונים צומות אלו נהוגים רק אצל בודדים, אך בחלק מהקהילות עדיין אומרים סליחות ביום זה, וכן נהוג לומר תפילת מי שברך למתענים בשבת שלפני התענית.
מנהג אשכנזי ישן לצום בימי פרשות שמות עד משפטים של שנה מעוברת.
על פי הקבלה הוכנס מנהג זה בכל השנים, ובשנים מעוברות נוספו גם פרשיות תרומה תצווה (שובבי"ם + ת"ת).
לפי מנהגים שונים, יש הצמים רק בימי שני וחמישי ויש אומרים שרק ביום חמישי.
צדיקים ומקובלים גדולים היו צמים אף ממוצאי שבת ועד לאחר קידוש השבת הבאה ברצף מלא - תענית שנקראת "תענית הפסקה".
יש מקומות הנוהגים לומר סליחות בימי הצום, והרש"ש תיקן סליחות עם כוונות מיוחדות.
על פי הקבלה מסוגלים ימים אלו לתיקון פגמים הנוצרים מעבירות שונות, ובעיקר מהוצאת זרע לבטלה.
ישנם סדרי תפילה מיוחדים לימי הצומות האלו, והם נערכים בעיקר בישיבות המקובלים שבירושלים, כגון 'שער השמים' 'השלום' ו'נהר שלום'
ימי השובבי"ם מסוגלים אף לפדיון התעניות הנזכרות בצדקה על פי מפתח מסוים של נתינת ערך כספי כנגד יום תענית.
את הפדיון לחטא עורכים בתפילת מנחה של השבוע המתאים ובה מוסיפים את תפילת "עננו" של הרש"ש.
התפילה מלאה יסודות קבליים שבהם מבקש האדם לצרף ולזכך את נפשו מכל סיגיה וחטאיה (זאת על ידי הזכרת וכוונת שמות קודש שונים על ידי השליח ציבור).
הרמ"ק תיקן לצום בערב ראש חודש, המכונה "יום כיפור קטן", עקב היות ראש חודש זמן כפרה, ומכיוון שאסור לצום בראש חודש, הנהיג הרמ"ק לצום בערב ראש חודש.
בדורות האחרונים כמעט אין מתענים ביום זה, אך בחלק מן הקהילות בציבור הליטאי נהוג לומר סליחות ביום זה.
בחלק מהקהילות נהוג לציין יום זה בסליחות וצום רק בערב ראש חודש ניסן ואלול.
לעיתים מתפרסמת קריאה לכלל הציבור לנהוג תענית ביום זה בשל אירועים מיוחדים, לדוגמה בעת פרוץ מגפת הקורונה.
בימים הנוראים היו נהוגות תעניות נוספות מלבד צום גדליה ויום כיפור.
במדרש תנחומא מובא שבעשרת ימי תשובה צמים רבים, וכן פסק הרמ"א (על פי המרדכי) שהמדקדקים יצומו בעשרת ימי תשובה אך מספיק צום של חצי יום.
גאוני ארץ ישראל קבעו שיש חובה לצום בכל עשרת ימי תשובה והמדקדקים החלו לצום שבעה ימים לפני ראש השנה, אך גאוני בבל סברו שזהו רק מנהג טוב.
המהרי"ל כתב שאין צמים בחגים ושבתות של עשרת ימי תשובה ועל כן יש לצום בימי הסליחות שלפני ראש השנה.
במשך הדורות הופסקו התעניות, והטור כותב שנוהגים לצום ביום הראשון של סליחות.
במהלך הדורות גם צום זה הופסק.
במדרש תנחומא (פרשת אמור) נאמר שבערב ראש השנה גדולי הדור צריכים לצום.
בטור מביא שמנהג אשכנז להתענות ביום זה וכן פסק בשולחן ערוך.
המהרי"ל אמר שאף ילדים צריכים לצום ביום זה.
המשנה ברורה כותב שתענית זו נחשבת כתענית ציבור, ואין צורך לקבל אותה ביום שלפני כמו בתעניות שיחיד מקבל על עצמו.
יש הנוהגים להתענות בימים שבהם, על פי המסורת, אירעו צרות גדולות.
גם תעניות אלו נחשבות לתענית יחיד וחלקן מכונות בשם "תעניות צדיקים".
התאריכים ע"פ המסורת והאירוע הבולט שבהם המסמל את צרות התקופה:
א' בניסן - מתו שני בני אהרון, נדב ואביהוא.
י' בניסן - נפטרה מרים הנביאה.
כ"ו בניסן - נפטר יהושע בן נון.
י' באייר - מת עלי הכהן ושני בניו וארון הברית נשבה.
כ"ח באייר - נפטר שמואל הנביא.
כ' בסיוון - עלילת הדם בבלואה בצרפת בשנת ד'תתקל"א 1171. כ' בסיון נקבע גם לזכר גזירות ת"ח ת"ט, ורבי שבתי כהן (ה'ש"ך') חיבר סליחות ליום זה, בנוסף על מה שהיה מזמן הראשונים.
עד ערב מלחמת העולם השנייה הייתה תענית זו מקובלת ברחבי אירופה ככל התעניות הקבועות.
כ"ג בסיון - נפסקה הבאת הביכורים לירושלים בימי ירבעם בן נבט.
כ"ה בסיוון - נהרגו רבן שמעון בן גמליאל הזקן, רבי ישמעאל ורבי חנינא סגן הכהנים (מעשרת הרוגי מלכות).
כ"ז בסיון - נשרף רבי חנינא בן תרדיון ושרף תורה עמו.
א' באב - נפטר אהרון הכהן.
י"ח באב - כבה הנר המערבי בימי המלך אחז.
י"ז באלול - מתו עשרת המרגלים.
ה' בתשרי - נתפס רבי עקיבא והייתה שעת שמד.
ז' בתשרי - נגזרה גזירה על אבותינו שימותו ברעב בחרב ובדבר בשל מעשה העגל.
ז' בחשוון - עוורו את המלך צדקיהו והמיתו את בניו.
כ"ח בכסלו - שרף המלך יהויקים את המגילה שכתב ברוך בן נריה בשם ירמיהו.
ח' בטבת - נשלם תרגום התורה ליוונית, מה שמוכר היום כ'תרגום השבעים'.
ט' בטבת - נפטרו עזרא הסופר ו-נחמיה בן חכליה.
ה' בשבט - מתו הזקנים שהיו בימי יהושע בן נון.
כ"ג בשבט - המלחמה בין שבטי ישראל לשבט בנימין בעקבות פרשיית פילגש בגבעה.
ז' באדר - יום לידת ופטירת משה רבינו.
ט' באדר - פרצה המחלוקת בין בית הלל לבית שמאי.
על פי ההלכה, אדם יכול לקבל על עצמו תענית אם הוא מרגיש צורך בכך.
אדם זה צריך לקבל עליו את התענית על פי נוסח מיוחד בתפילת מנחה ביום שלפני התענית.
כמו כן ניתן להתענות זמנים קצרים יותר, עד חצות היום או עד זמן מנחה, אופנים אלו מכונים "תענית שעות".
כמו כן, יש המתענים תענית יחיד בשביל תיקון על עבירות.
בספרות הראשונים והמקובלים יש סדרי צומות מיוחדים לכל עבירה.
כמו כן יש מקרים בהם נפסק בהלכה לצום, כמו אם נפלו לאדם התפילין או שראה ספר תורה שנפל.
אדם שחלם חלום רע וחושש ממשמעותו - יכול לקבל על עצמו "תענית חלום" על פי הנאמר בגמרא שתענית מסוגלת לבטל את הגזירה שאולי נרמזה בחלום.
לפי רוב הדעות מדובר לכל היותר בהמלצה בלבד, אך ישנם שכתבו ש"צריך" להתענות או שהיא "קרבוה להיות חובה" למי שמצטער מהחלום הרבה, כמו החיוב בתענית בעת צרה.
או מאחר שהחלום נועד לעוררו לתשובה, שמתבטאת ונגרמת על ידי תענית.
תענית זו, מטבע הדברים, אינה צריכה קבלה מראש כשאר תעניות.
והיא מועילה אך ורק אם מקיימים אותה ביום החלום.
תענית זו מתענים אף בשבת וביום טוב.
אך צריך להתענות שוב באחד מימי השבוע ככפרה על שביטל מצוות עונג שבת.
אדם שהתענה פעם אחת תענית חלום בראש השנה מחויב מכאן ואילך להתענות בראש השנה בכל השנים הבאות.
ישנם דעות שבזמן הזה, שאיננו בקיאים בפתרון חלומות, בטל העניין בתענית חלום, ולפיכך היא אסורה בשבת.
בקהילות אשכנז נהגו שהחתן והכלה מתענים ביום חופתם.
היות שביום החתונה נמחלין כל העוונות של החתן והכלה, הרי יום החתונה הוא כמו יום־כיפור.
שמא מתוך שמחתם יישתו יין ולא תהיה דעתם מיושבת בשעת הקידושין.
מנהג החסידים הראשונים להתענות לפני קיום כל מצווה חביבה.
בין הטעמים יש הבדל לגבי זמן סיום התענית: על פי הסיבה הראשונה התענית מסתיימת בצאת הכוכבים, בדומה לכיפור, ועל-פי הדעות האחרות סיום התענית לאחר החופה.
קהילה יכולה להחליט לקבל על עצמה לצום ביום מסוים, בדרך כלל עקב ריבוי צרות או גזרה על הקהילה.
נהוג בדרך כלל להנהיג צום זה בערב ראש חודש או בימי שני וחמישי בהם יש עניין לצום.
ההלכה קבעה סדרה של תעניות גשמים למקרה של בצורת, המלווים גם בתפילות מיוחדות, המפורטות במסכת תענית.
מדובר בסדרה של צומות, המתחילה בחודש חשוון, כאשר הצומות נעשים חמורים יותר ויותר ככל שעובר הזמן ולא יורדים גשמים.
כיום אין נוהגים בסדר התפילות והצומות האלו, אך בשנות בצורת, מורים הרבנים להוסיף תפילה מיוחדת על הגשמים, (תפילת ועננו) ולעיתים גוזרים תענית של חצי יום עם אמירת סליחות.
תענית על נפילת ספר תורה
על פי ההלכה יש להתענות בעקבות מאורע של נפילת ספר תורה על הקרקע, קיימים בנושא מספר מנהגים ודעות.
לדעת המהרי"ש נתנזון - אם ספר תורה נופל על הקרקע יש להתענות ארבעים יום, הטעם לכך הוא שבעת שעלה משה רבנו להר סיני לקבל את התורה, הוא שהה שם ארבעים יום.
בתלמוד הבבלי מבינים מהפסוק בזכריה כי חובת הצום הוא רק בזמן שיש שמד, אולם בזמן שלום - תעניות אלו מתבטלות, והן הופכות לימי חג.
כאשר אין שלום ואין שמד - אין חובה לצום, אבל אפשר לצום לפי רצון הציבור באותו מקום.
הרמב"ם כתב שהצומות יתבטלו רק בימות המשיח, ולא חילק שיש זמנים שבהם הצומות תלויות ברצון הציבור.
בהגדרת "שלום" - נחלקו הראשונים -רש"י סבר ש"שלום" בתלמוד, הכוונה ש"אין יד הגויים תקיפה", הרשב"א סבר שזה רק כאשר "ישראל שרויים על אדמתם"; אולם כיום המנהג כרמב"ן שאומר שהיינו כאשר נבנה את בית המקדש, וכדעת הרמב"ם שאומר שצומות יתבטלו רק לימות המשיח.
ביום הכיפורים ובתשעה באב התענית כוללת חמישה עינויים, כשבנוסף על איסור אכילה ושתייה אסורים גם: רחיצה, סיכה, תשמיש המיטה (קיום יחסי מין), ונעילת נעלי עור.
בשאר התעניות אסורים רק האכילה והשתייה.
הבדל נוסף הוא שיום הכיפורים ובתשעה באב התענית אורכת יממה שלמה - משקיעת החמה ערב היום הקודם עד לצאת הכוכבים ביום הבא.
ואילו שאר התעניות הן קלות יותר, ומתחילות רק בעלות השחר של אותו יום.
על פי המשנה, כלולים בסדרי תפילת התענית תקיעות בחצוצרות, ובשער המזרח או בהר הבית אף בשופרות מן הצדדים, כך פסק גם הרמב"ם.
מאידך לשיטת הראב"ד ישנם גם תקיעות בשופרות במשך יום התענית, ולשיטת הרשב"א התקיעה שבסדר התפילה יכולה להיעשות בין בשופר ובין בחצוצרות.
לדעת הרמב"ם התקיעות הם על סדר התפילה במקדש בלבד, אך לדעת ראשונים רבים בכל מקום התקיעות הם חלק מסדר התפילה.
רוב יהודי תימן מדלגים על הסליחות בתעניות הקלות מדוחק הזמן.
על פי ההלכה ישנם ימים מסוימים שאסור להתענות בהם, בעיקר בשבת ובמועדים.
בזמן התלמוד נהגו על פי "מגילת תענית", שבה מפורטים הזמנים שאסור להתענות בהם מכיוון שאירעו בהם אירועים משמחים.
להלכה נפסק שמגילת תענית בטלה אחרי חורבן הבית, ומותר להתענות בימים הכתובים בה, מלבד פורים ושמונת ימי חנוכה שאיסור התענית בהם נותר בעינו.
בחודש ניסן אסור להתענות, וכך בחודש תשרי מלמחרת יום כיפור.
לפי רוב הפוסקים אין להתענות ביום שישי תענית מלאה, אלא יש להפסיקה לפני כניסת השבת.
אופן נוסף שנועד להשיג חלקית את מטרות התענית, חודש על ידי הראב"ד ונקרא על שמו, באופן הזו לא מתנזרים לחלוטין מן האכילה, אך יש לשייר מכל מאכל ולא לסיימו, כשבכך גם כן ישנו עינוי מסוים והתגברות על תאוות הגוף.
מלבד תענית הצום ישנו גם המושג של
תענית דיבור בה האדם קובע זמן מסוים שבו הוא ממעיט בדיבורי חולין ומרבה בדיבורי קודש.
מטרת תענית הדיבור היא מעט בעיסוק בחול, ולעסוק ברוחניות.
מקובל בקרב לומדי תורה לקבל על עצמם תענית דיבור על זמנים מסוימים מלימודם, שבהם לא יפסיקו כלל מלימודם לצורך דיבורי חול.
יש שנוהגים לקיים "סדר תענית דיבור" שבו ציבור שלם מקבל על עצמו תענית דיבור ליום מלא, בו אומרים יחד שלוש פעמים את ספר התהילים ונושאים תפילות מיוחדות שנועדו לכך.
תענית בכורות היא מנהג יהודי שבו בכורים צמים בערב פסח (י"ד בניסן) מהבוקר עד ליל הסדר.
לא בכל הקהילות פשט המנהג, ולדוגמה רוב יהודי תימן לא נוהגים בו.
האזכור הראשון לתענית הוא במסכת סופרים (פרק כ"א, הלכה ג'), הקובעת שאסור להתענות בחודש ניסן, אך מחריגה מכך את הבכורים שמתענים בערב פסח.
טעם המנהג לא מוזכר במסכת סופרים.
הסברה המקובלת היא שהתענית היא זכר להצלת הבכורות של עם ישראל בעת מכת בכורות, שבה נהרגו על פי התורה כל הבכורות בארץ מצרים.
הרב יהודה גרינוולד בספרו "זכרון יהודה" כתב שהתענית היא זכר למה שהתענו בכורי ישראל בערב פסח של שנת יציאת מצרים כדי שינצלו ממכת בכורות.
הרב שלמה זלמן אוירבך מביא טעם אחר.
לדבריו, ביום זה הבכורות מתאבלים על כך שנלקחה מהם עבודת בית המקדש לטובת הכהנים, והסיבה למועד התענית היא שביום זה עבודת הקורבנות הגיעה לשיאה (בהקרבת קרבן הפסח, מה שהעמיק את צערם של הבכורות ועורר אותם לתענית (זו הסיבה שסיום מסכת פוטר מלצום, כי יש להם שמחה אחרת).
ביטול הצום על ידי סעודת מצווה
לפי חלק מן הפוסקים, תענית בכורות מתבטלת בפני סעודת מצווה, ולכן הנוהג המצוי הוא לערוך סעודת מצווה ביום זה ובכך להיפטר מן התענית לגמרי (כלומר מי שאכל בסעודת מצווה רשאי לאכול לאחר מכן לאורך כל היום).
סעודת המצווה באה לציין בדרך כלל סיום מסכת בתלמוד הבבלי.
אפשרויות אחרות לסעודת מצווה הן סעודת הנערכת לאחר חופה וקידושין או ברית מילה, אך יותר מקובל להשתתף בסעודת סיום מסכת, משום שהן יותר נפוצות.
היו פוסקי הלכה שהחמירו שאדם שאינו מבין את הנלמד בסעודת סיום המסכת אינו יכול להיפטר בכך מן התענית.
במצרים חששו שהציבור הרחב לא יבין את הנאמר בסעודת סיום המסכת, ולכן נהגו לערוך חופות רבות באותו יום כדי שהבכורות ישתתפו בסעודת החתונה (או לכל הפחות יטעמו מהיין של שבע הברכות הנאמרות מתחת לחופה), ולא יסמכו על סיום מסכת.
יש שנימקו את המנהג לבטל התענית על ידי סעודת מצווה, מפני שתענית קודם יום חג היא מחוקות הגויים.
היו שכתבו שאין לסמוך על הסיום לכתחילה.
ישנן קהילות שבהן מקפידים הבכורות לצום.
כך נהוג בכמה קהילות בצפון אפריקה וגם בקהילה הספרדית של אמסטרדם, שם מקיימים בתפילת מנחה של ערב פסח מניין מיוחד לבכורות הצמים, ובו מקיימים את סדרי התפילה הנהוגים בתענית (קריאה בתורה של פרשת "ויחל משה" ואמירת תפילת עננו).
החייבים בתענית הם בכורים גם אם הם בכורים רק מאב או מאם.
בכורים מהאם צריכים להיחשב "פטר רחם" ולכן בכור שנולד אחרי נפלים או בכור יוצא דופן (הנולד בניתוח קיסרי) פטורים מהתענית (במידה והם אינם בכורים לאביהם).
בכור קטן, אביו מתענה עבורו.
אם אביו בכור, אמו מתענה עבורו.
ב נכתב: "ויש מי שאומר שאפילו נקבה בכורה מתענה".
על דברים אלו כותב הרמ"א: "ואין המנהג כן", כלומר התענית מחייבת רק זכרים ולא נקבות.
בקהילות האשכנזיות נהגו כמו הרמ"א.
בחלק מהקהילות הספרדיות היה נהוג שבת בכורה מתענה.
יש אומרים שלא מתו נקבות מצרים, אך במדרשים אחרים נאמר שמתו גם נקבות.
הגר"א מבאר בביאורו על השולחן ערוך, שהן פטורות מצום כיוון שהן פטורות מפדיון הבן, שאף הוא כזכר להצלת בכורי ישראל.
המשנה ברורה מבאר שהתורה לא נתנה קדושת בכורה לנשים לשום דבר.
אם חל ערב פסח בשבת, מקדימים ומתענים (או נפטרים מהצום על ידי סעודת מצווה) ביום חמישי, י"ב בניסן.
מכיוון שבין כה וכה המנהג המקובל הוא שלא לצום בכל מקרה אלא להשתתף בסעודת מצווה, נהגו לעשות כך גם אם חל ערב פסח בשבת.
חבל תַּעְנַךְ הוא גוש התיישבות בדרום עמק יזרעאל, בין עפולה בצפון לפאתי ג'נין בדרום, המונה כ-7,200 תושבים.
החבל נקרא על שם העיר המקראית תַּעְנַךְ, המזוהה בתל תענכּ הסמוך מדרום־מערב, וכל יישוביו שייכים למועצה אזורית הגלבוע.
חבל תענך הוא המשכו הגאוגרפי של בקעת ג'נין, חבל ארץ בו לא הייתה פעילות התיישבותית עד לאחר מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה נמצא החבל, שרק 4% מאדמתו הייתה בבעלות יהודית קודם המלחמה, בשליטה ישראלית.
בשלב הראשון עברו אדמות החבל הנטושות ברובן לעיבוד משקים וקיבוצים בצפון, ולאחר מכן החל תכנון החבל.
בשנות ה-50, כתוצאה מהעלייה ההמונית לישראל, יושב החבל על ידי עולים מהתפוצות: מרוקו, תוניסיה, כורדיסטן, איראן, טורקיה ופולין.
בדומה לחבל לכיש, תוכנן חבל תענך להיות חבל התיישבותי שלם.
היישובים בחבל תוכננו בתחילה כשלושה כפרים תלת־שכונתיים, שהפכו בהמשך למושבים נפרדים.
היישוב העשירי רם און הוקם ב־1961.
בתחילה, כל יישוביו היו מקבלים את השם תענך בתוספת אות, עד לקבלת השם החדש (תענך א' – אביטל; תענך ב' – פרזון; תענך ג' – מיטב וכו').
כתוצאה מכך החבל נקרא לפעמים בשיבוש לשון "תענכים", היות שבשלבים הראשונים של הקמת היישובים לא היו שמות ליישובים והיו שהתייחסות אליהם בהכללה כ"תענכים".
חלק משמות היישובים והמרכזים הם בהשראת דבורה הנביאה ושירת דבורה: "בספל אדירים הקריבה חמאה", "יעל אשת חבר הקיני", "חדלו פרזון בישראל", "דבורה וברק בן אבינועם".
מרכז יעל – משרת את אביטל, מיטב ופרזון.
מרכז חבר – משרת את ברק, דבורה ואדירים.
מרכז אומן – משרת את ניר יפה, מלאה וגדיש.
הבחירות לכנסת השבע עשרה אשר נערכו ב-28 במרץ 2006, אופיינו באחוזי ההצבעה הנמוכים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, ואופיינו גם במערכת תעמולה רדומה, יחסית למערכות בחירות קודמות, שאופיינה גם באחוזי הצפייה הנמוכים בשידורי הטלוויזיה ובמספר פעילים מועט בשטח.
על אף זאת, מספר תשדירים וקמפיינים בלטו, בהם קמפיין ה"נייט, נייט, דא" של ישראל ביתנו ופרסומת הזרעונים של מרצ שזכתה לתשבחות רבות, וגם תשדירי "ימין חדש עולה" של טב, ו"הפעם לא מתפשרים" של ברוך מרזל.
ש"ס הייתה מהראשונות להתחיל בקמפיין הבחירות שלה, שבשלב זה מתבסס על שלטי חוצות עם תמונתו של הרב עובדיה יוסף והסיסמה "מי לה' אלי" (המיועד לציבור הדתי והחרדי).
מאוחר יותר נוספו שלטים בסגנון כללי יותר, עם פניו של יו"ר המפלגה ח"כ אלי ישי והסיסמה "מנהיג חברתי אמיתי".
בכנס פתיחת הקמפיין שמה ש"ס דגש על המצב החברתי והמלחמה בעוני.
בדומה לחלוקת הקמיעות שנעשתה בבחירות לכנסת ה-16, חילקו פעילי המפלגה ספרי תהילים כאמצעי תעמולה.
קמפיין מפלגת העבודה התבסס, מלבד על גיוס "כוכבים", על שלטי רחוב ובהם תמונה של עמיר פרץ עם הסיסמה "כי הגיע הזמן".
לאחר זמן מה עלה קמפיין חדש, המבוסס על הססמה "נלחמים בטרור, מנצחים את העוני", כשאת המילים "את העוני" מחליפות מדי פעם מילים שונות ("בחינוך", "בפנסיה", "בשכר המינימום").
קמפיין נוסף כלל פוסטר קבוצתי של "הנבחרת של פרץ" ובהם עמי איילון, בנימין בן אליעזר, יולי תמיר ושלי יחימוביץ'.
מפלגת קדימה החלה גם היא בקמפיין, שבעקרון היה מבוסס על דמותו של אריאל שרון והססמה "קדימה שרון - מנהיג חזק לשלום".
הקמפיין הופסק בעקבות האירוע המוחי שבו לקה שרון.
כחודש לאחר מכן חודש הקמפיין והסיסמה הוחלפה ב"קדימה ישראל" לצד אותיות פתק ההצבעה שלהם, "כן".
בדומה לעבודה, גם קדימה מתבססת בקמפיין על הצגת רשימת מועמדים רחבה והדגשת איכותם ולא רק על ראש מפלגתה.
כמו כן, בקמפיין שלהם הם תוקפים ישירות את נתניהו ובשימוש בססמה "בלי פאניקה ביבי" ומאפיינים אותו כפוליטיקאי שנלחץ בקלות ולא עומד בלחצים.
מודעות הבחירות שלהם כללו את הססמאות "קדימה ישראל", "קדימה בדרך של שרון", "קדימה גדולה=ישראל יציבה".
מפלגת הליכוד פרצה בקמפיין נגדי כנגד מפלגת קדימה, המתבססת על מודעות שחורות עם הסיסמה "קדימה לגבולות 67'" וציטוטים של אהוד אולמרט המרמזים על תמיכתו בחזרה לגבולות 67' ו"טרנספור" ישראלים, הקמפיין זכה לתגובות קוטלות בתקשורת.
בעקבות כך ובעקבות ניצחון החמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני, החליטו בליכוד על קמפיין חדש בססמה "חזק מול החמאס".
אופיו של קמפיין זה הזכיר לרבים את תעמולת הבחירות של נתניהו מ-1996. תמונתו של נתניהו שפורסמה במודעות צולמה אף היא באותה התקופה, דבר שחיזק תחושה זו.
בהמשך, הפיצו הליכוד מספר סרטונים באינטרנט המתארים כיצד אולמרט נכנע לחמאס.
ב-21 בפברואר השיקו קמפיין הקורא לאולמרט "שמאלמרט" ומאפיין אותו כאיש שמאל הנכנע לטרור ומוותר לחמאס.
בשבוע השני של מרץ פתח הליכוד בקמפיין הקורא להצביע "מחל" כדי "לעצור את הנסיגה" ותליית שלטים עם הססמה "הליכוד חזק - ישראל בטוחה".
הקמפיין המקורי של מפלגת מרצ בוסס על הסלוגן "הצד השמאלי הוא הצד שחושב.
מרצ – המוח של המדינה".
אולם, בעקבות האירועים המוחיים בהם לקה רה"מ אריאל שרון, חשו במפלגה שקמפיין כזה עלול להיתפש כחסר טאקט, וגנזו את המודעות.
כפי שנהגו במערכות בחירות קודמות, החליטו במרצ לשים דגש על הצד המדיני וזכויות אדם.
בסוף ינואר פתחה המפלגה בקמפיין שכלל מודעות גדולות ובהן ססמאות כגון "אוהבי ערבים", "שמאלנים מניאקים" ו"יפי נפש" הכתובות בצבע ירוק (המזוהה עם מרצ) שלכאורה היו אמורות להכפיש את המפלגה.
בעקבות תגובות נזעמות, בעיקר מתומכי המפלגה, חשפו במרצ שמדובר בטיזרים לקמפיין שלהם.
בהמשך פורסמו מודעות ברורות יותר בנוסח "אוהבי ערבים - והומואים ולסביות ונשים וגמלאים וסטודנטים!" וכדומה.
גם לאחר ששככה הסערה, הוסיפה המפלגה לעשות שימוש בפרובוקציות למטרות תעמולה.
כך פורסמו מודעות בהן תמונות מועמדי המפלגה ולצידן ססמאות בוטות.
על מודעתו של יוסי ביילין, לדוגמה, נכתב: "אין לי אמא ערבייה, אבל אמשיך להילחם למען השלום והשוויון".
במודעות שהביאו נציגי המפלגה לביקוריהן בבתי הספר התיכוניים, הוצגה עטיפה ירוקה וסגורה של קונדום, עליה מודפסת המילה "meretz", ולצידה הטקסט "מוכנים לפעם הראשונה?
אז כשאתם עושים את זה בפעם הראשונה, תעשו את זה בטוח".
אף על פי שתעמולה זו משכה תשומת לב רבה, חלק ניכר מתומכי המפלגה ומהנוטים לתמוך בה חשו שלא בנוח נוכח פרסומים אלה.
במקביל הפיצה המפלגה באמצעות האינטרנט סרטוני אנימציה שונים ששמו ללעג את מועמדי קדימה, הליכוד והעבודה.
באחד הסרטונים שבו תואר את אולמרט כאיש חסר אופי המנסה לחקות את אריאל שרון בכל מעשיו.
באחר הוצג פרץ כחקיין גרוע של ביבי החוזר על דבריו ואינו מסוגל לחשוב בעצמו.
מאוחר יותר התייצבה מרצ תחת הססמאות "מרצ בשמאל - האדם במרכז" ו"חייבים מרצ גדולה בממשלה".
בעקבות סקרים שהצביעו על סיכוי שמפלגת עלה ירוק תעבור את אחוז החסימה, וכן מתוך מאבק על קולות של בוחרים צעירים, נשמעו במפלגה לראשונה קולות הקוראים לאי-הפללה של משתמשים בסמים קלים.
הדבר הביא לתגובה חריפה מצד יו"ר "עלה ירוק", שהתרעם על "גנבת" חוט השדרה של מצעם.
כמו כן, מצביעיה הוותיקים של המפלגה הביעו חוסר אהדה לרעיון.
בהמשך הוזכר הנושא בחומר שהפיצה המפלגה שבכותרת: "שיחפשו - את סוחרי הסמים הגדולים, לא את הצרכנים הקטנים".
בחזית יהודית לאומית, מפלגתו של ברוך מרזל, הפיצו מספר קמפיינים ובהם התקפות חריפות על הממשלה, שלוש המפלגות הגדולות ובג"ץ.
סיסמתו של מרזל היא: "כי הפעם לא מתפשרים".
מפלגת חירות, לעומת זאת, ביססה את הקמפיין על "פיצוי-פינוי לפלסטינים".
עד פברואר ניהלה רשימת האיחוד הלאומי את הקמפיין בעיקר באינטרנט ודרך חוגי בית.
הקמפיין מתבסס על הסרטים הכתומים כאמצעי זיהוי וסמל למחנה הלאומי-אמוני וערכיו.
המפלגה שינתה את צבעיה לכחול-לבן-כתום ורצה תחת הססמה "כתום עכשיו".
ב-9 בפברואר התאחדה הרשימה עם המפד"ל וב-21 בפברואר השיקו את הקמפיין שלהם, שמטרתו למצב את המפלגה כבית החדש של הציבור הימני, הדתי והמסורתי וכראש מחנה הימין בכנסת.
ססמאות הקמפיין הן "יוצאים מהמלכוד - ימין חדש עולה", "מאמינים במדינה - מחליפים ממשלה" ו"יחד יהיה טֹב" (אותיות פתק ההצבעה שלהם).
מייצגי הרשימה העיקריים בתקשורת ובחוגי הבית הם אפי איתם, אריה אלדד ושאול יהלום.
בתחילת מרץ פסלה ועדת הבחירות בראשות דורית ביניש קמפיין שלהם שפונה לחיילים, משום שנגד את החוק שאוסר תעמולה ישירה לחיילים וזאת אחרי שדחתה את עתירתם לפסול את רע"ם-תע"ל.
לצד שלטי הבחירות, שכללו את הסלוגן "ימין חדש עולה" בצירוף הפתק "טב", ניהלה המפלגה מספר מבצעי "פנים אל פנים" בהם חברי ופעילי המפלגה, לבושים בכתום, עוברים מבית לבית במטרה לשוחח עם האנשים ולשכנע אותם להצביע לאיחוד הלאומי-מפד"ל או לפחות למפלגות הימין.
בנוסף זכתה המפלגה לתמיכה ממטה הנכים שקרא להצביע עבורם, בעקבות פועלם של הח"כים זבולון אורלב ושאול יהלום למען הנכים בכנסת.
מפלגת ישראל ביתנו ביססה את הקמפיין שלה על ההבטחה להחזיר את הביטחון האישי תוך שימוש בתדמית של אביגדור ליברמן כמנהיג חזק ו"ביצועיסט", שמזיז דברים בכוח.
המפלגה שמה דגש על מלחמה בטרור, מלחמה בפשע ובאלימות הגואים וכן בתוכנית מדינית שכוללת חילופי שטחים בהם יעבור רוב ניכר מערביי ישראל לרשות/המדינה הפלסטינית.
סיסמת הבחירות היא "דא (כן ברוסית) ליברמן".
קמפיין זה, שהחל באופן לא רשמי עוד הרבה לפני הבחירות, הקנה למפלגה תמיכה עצומה, וכוחה בסקרים נע בין 8 ל-12 מנדטים.
מפלגת תפנית של עוזי דיין אימצה את הצבעים כחול וירוק והניפה כדגלה העיקרי את המלחמה בשחיתות.
ססמת הקמפיין הייתה "אין דין.
יש דיין" מודעות הבחירות של המפלגה כללו תמונות של אולמרט, נתניהו ופרץ כשלושת הקופים הסותמים את עיניהם, פיהם ואוזניהם.
מאוחר יותר הוסף עליהם שלט הטוען שתפנית זוכה ל-7.4% מקולות הבוחרים.
חד"ש החלה לחלק סרטים אדומים, בדומה לסרטים הכתומים שהיו נגד ההתנתקות.
הסרטים מסמלים צדק חברתי וצדק סביבתי, שני אלמנטים חשובים במצעה של חד"ש.
חד"ש בחרה כססמה הראשית בציבור היהודי את הססמה "עולם חד"ש אפשרי".
לססמה צורפו ססמאות כגון "שותפות יהודית-ערבית", "די לשלטון 18 משפחות ההון" ו"שמאל אדום-ירוק".
בל"ד ורע"ם-תע"ל ביססו את הקמפיין שלהם על שלילת ההצבעה למפלגות ציוניות וגינוי חריף של ערביי ישראל העושים זאת.
מפלגת שינוי פתחה בקמפיין מוקדם יחסית, שכלל תמונה של טומי לפיד עם הססמה "שינוי - שלטון החוק", אך הוא התבטל לאחר זמן קצר.
אחרי שהמפלגה התארגנה מחדש מהפילוג היא יצאה בקמפיין "שינינו את שינוי, נשנה את המדינה" שמרמז לאירועים הסוערים שעברו על המפלגה.
מפלגת חץ שחבריה הם מי שהיוו את רוב מפלגת שינוי בכנסת ה-16, השתמשו בססמה "חץ חילוני לכנסת" ובקמפיין שלהם הופיעה הססמה "ש"ס וחוזר חלילה", כאשר הם מדגישים בעיקר את פועליהם בכנסת ה-16 ומזהירים מעליית המפלגות החרדיות בבחירות הקרובות, אם חץ לא תשוב להוות קיר חוסם כנגד סחטנות חרדית.
הקמפיין, שבלט בבוטות שלו, הוא מהקיצוניים שהובילו חברי המפלגה במערכת בחירות לכנסת.
יהדות התורה פתחה את הקמפיין אחרונה, ולראשונה פנתה בקמפיין גם לציבור המסורתי וחילוני, הרוצים במדינה יהודית וחשובים להם ערכי הדת והמסורת.
בין השאר כולל הקמפיין את הססמה "נפש יהודי הומיה" המופיע בתקווה.
הערה: חלק מהקישורים מובילים לסרטי וידאו בפורמט wmv או mpg.
תשדירי התעמולה בטלוויזיה שודרו מ-7 במרץ עד 26 במרץ מידי ערב בערוצים הממלכתיים (1, 2 ו-10).
"העבודה" התמקדה בהעלאת שכר המינימום ל-1000$ והציגו את חברי הרשימה כמו את המצע, ובנוסף ביצעו השוואה בין עמיר פרץ לביל קלינטון וטוני בלייר בנושא זה.
זמריר הבחירות הוא "האמת שלי היא האמת שלךָ.
להביא שלום, אור ואהבה" על רקע חברי העשיריה הראשונה של העבודה המתארגנים לצילום קבוצתי.
הליכוד הציג מספר רב של תשדירים שתקפו את אולמרט בנושא כניעתו לחמאס בססמה "אולמרט עיוור לסכנה - אסור לתת לו מדינה" לעומת הצגתו של נתניהו כמנהיג אחראי עם ניסיון וכאחד שהוריד את רמת הטרור ביותר משבעים אחוז בשעתו.
תשדירים אחרים הציגו את נתניהו כמנהיג אסטרטגי ושקול, בעיקר בתחום הכלכלי, והציגו אותו כמי שהציל את כלכלת ישראל לעומת אולמרט שרושש את עיריית ירושלים.
באחד התשדירים הוצג נתניהו משחק שחמט עם אביו.
בתשדירים אחרים הופיעו שאר חברי הליכוד והסבירו מדוע יש לחזק את הליכוד.
לקראת סוף קמפיין הבחירות הוצגו תשדירים ובהם "מחל" הוצגה כאלטרנטיבה ל"כן לנסיגה" של קדימה.
קדימה שידרה סרט על "דרך שרון" הכולל מוטיבים מלחן התקווה ותמונות של הרצל ובן-גוריון במטרה להציג את אהוד אולמרט כממשיכו ומצד שני תקפה את בנימין נתניהו חזיתית.
לצד אולמרט הופיעו גם בכירי המפלגה, כגון ציפי לבני, שמעון פרס ומאיר שטרית.
הצמד שאול מופז את אבי דיכטר הוצג על תקן מומחי הלוחמה בטרור של המפלגה על רקע תמונות של סיכולים ממוקדים ומצלמות ביטחון.
ש"ס התמקדה בקמפיין החברתי שתקף את בנימין נתניהו כמי שאחראי לפגיעה בחלשים, לעוני ולרעב והתרכזה בקיצוץ הקצבאות על ידו.
בנוסף נפסל קמפיין של המפלגה שניסה להבטיח מקום בגן-עדן לכל מי שיצביע למפלגה.
מאוחר יותר שידרו ש"ס תשדיר בו הרב יצחק כדורי מורה להצביע ש"ס ומברך את אלי ישי.
באחד התשדירים, הרב עובדיה יוסף אומר שמי שיצביע ש"ס ישב בגן עדן וברך את המצביעים.
תשדיר זה עורר סערה ונפסל לשידור על ידי ועדת הבחירות בראשות ביניש.
מאוחר יותר הותר לשידור חלק מהתשדיר.
האיחוד הלאומי-מפד"ל הציגו תשדיר המציג את חייהם של שתי משפחות: משפחת מדינה הציונית-דתית ומשפחת שמואלי החילונית.
בתשדירים אלה מוצגות דילמות אקטואליות ובעיות הנוגעות לציונות הדתית ולציבור כללי שנפתרות על ידי נציגי הרשימה, ובין השאר מוצגת המשפחה החילונית כמנוכרת וסובלת מהחינוך החילוני והאלימות שבו.
תשדירים אלה, שכונו בתקשורת "טלנובלה" לוו באודישנים פתוחים לקהל הרחב שנקראו "לקמפיין נולד" ובאופן רשמי "קרובים רחוקים".
זאת בנוסף לתשדירים הרגילים שכללו נאומי ח"כים ותמונות מההתנתקות, בנוסף לקליפ המציג את ישראל ממעוף הציפור המלווה בזמריר חדש למפלגה בשם "ימין חדש עולה" השונה מהזמר החסידי שאפיין את תשדירי המפד"ל עד כה.
ישראל ביתנו הציגה בעיקר את תשדיר "נייט!
דא ליברמן" לצד תשדירים עם הביוגרפיה של ליברמן ותשדירים בהם מוצגים נתונים מפחידים על התגברות הפשיעה שרק ליברמן יבלום, ועל הבעיה הדמוגרפית.
מפלגת חץ ושינוי התמקדו במאבק בחרדים.
בחץ עשו שימוש באנימציית פלסטלינה המציגה את החרדי כתיש ואת החילוני כחמור וכמו כן הראו את טומי לפיד שכיכב לצד אברהם פורז.
עיקר התשדירים היו פניות של פורז ולפיד אל הציבור, מהאולפן ששימש את שינוי בבחירות הקודמות.
התשדיר של שינוי בו עשרות חרדים נגררים על הרצפה אחרי רגליו של חילוני ומתפוגגים כאשר הוא מצביע שינוי נפסל לשידור על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה שיש בו פגיעה קיצונית ברגשות החרדים.
מרצ-יחד שידרה תשדיר בו אנשים שונים מגישים בקשות לכותל המערבי שמייצגות את מטרות המפלגה המתייחסות לשוויון, נישואין אזרחיים ושוויון לאוכלוסייה הגאה.
בנוסף שידרה תשדירים ברוח הומוריסטית בכיכוב זרעונים שמדגישים את המצב הירוד בחברה של הנשים, הערבים וההומוסקסואלים.
לקראת הסוף עברה מרץ לתשדיר בו היא מבטיחה ש"רק מרץ גדולה תוציא את הימין מהממשלה" ומומחשות הקואליציות שיוכל להרכיב אהוד אולמרט.
יהדות התורה שידרה סדרת תשדירים בדבר ערכי המפלגה.
אחד התשדירים הזכורים שלה היה על האופנוען החרדי שבעצם מתנדב בארגוני הצלה.
מפלגת תפנית שידרה תשדיר בו עוזי דיין מסיר פלסטר מפיו כסמל לכך שלא ישתוק מול השחיתות.
חירות - התנועה הלאומית שדרה תשדיר עם אנימציית מחשב מלווה בקריינות של נציגי המפלגה ובו הצעת המפלגה ל"פינוי-פיצוי לפלסטינים" (תשדיר עם יאנה חודריקר) בעוד שחזית יהודית לאומית קראה "לגרש את הפלסטינים ברגישות ונחישות" כפי שעשו למתיישבי גוש קטיף ובאלימות כמו בעמונה, בנוסף נחשף הזמריר שהלחין אריאל זילבר למפלגה.
הירוקים התריעו על זיהום האוויר והאנטנות הסלולריות והציגו סלבריטאים כגון הגולש עמית ענבר והשחקנית אורנה בנאי.
מפלגת עלה ירוק הציגה "שאיפות" נוספות של המפלגה: סרט אנימציה על איכות הסביבה וסרט בשחור לבן על נישואים חד-מיניים בסיומו זוג לסביות מתנשקות נשיקה לוהטת.
מפלגת הירוקים שידרה תשדיר בדבר זיהום האוויר.
חד"ש הראתה את חבר הכנסת עיסאם מח'ול ואת הסרבן יוני בן ארצי על רקע גדר ההפרדה בלוד המפרידה בין שכונותיה היהודיות של לוד לשכונותיה הערביות של לוד.
כמו כן, נראה המועמד הרביעי של הרשימה דוקטור עפו אגבריה על רקע עירו אום אל-פחם כשהוא משיב לקמפיין של ליברמן "להתנתק מאום אל-פחם".
בל"ד ורע"ם-תע"ל ניהלו את הקמפיין שלהם בערבית בלבד, ללא תרגום לעברית.
הם קראו לערביי ישראל לא להצביע למפלגות הציוניות.
בסופו של דבר, תשדירי הבחירות זכו לאחוזי צפייה נמוכים.
בתקשורת ביקרו אותם כמשעממים ולא לעניין.
תענית דיבור היא פרק זמן שאדם גוזר על עצמו שתיקה חלקית, ונמנע מלדבר דברי חולין.
המנהג מקובל במצבים מסוימים במסגרת דתות רבות ברחבי העולם, בהן בודהיזם, הינדואיזם וכן, אם כי במדה שולית - גם בנצרות.
ביהדות יש הנוהגים בתענית דיבור במשך כל חודש אלול.
ויש נוהגים לעשות תענית דיבור בימי שני וחמישי בימי השובבי"ם.
בתקופת שבתות שבהם קוראים מפרשת שמות עד תצוה בימי החורף - שובבים ת"ת (ראשי תיבות של פרשיות אלו), אבל בעיקרון ניתן לעשות זאת כל ימות השנה.
מפיץ הרעיון בדורות האחרונים היה הרב יצחק אלפייה (1878–1955), שטען שתענית כזו עדיפה מפני שאינה מחלישה את האדם.
הרבי מליובאוויטש התבטא שבחסידות לא 'אוחזים' מגזירת תענית על הציבור ואם בכל אופן גוזרים על תענית, לא חייבים להתענות בצום דווקא ואפשר "להשלים" בתענית דיבור.
באסלאם מופיעה תענית הדיבור בקוראן, סורה 19 סורת מרים "אכלי ושתי ורווי נחת, ואם תראי אדם אמרי: נדרתי תענית לרחמן ולכן לא אדבר היום אל איש" (איה (פסוק) 26).
מהטמה גנדי גזר על עצמו שלא לדבר בימי שני בשבוע.
תַּעְנַךְ היה יישוב קדום בצפון השומרון, ששרידיו שוכנים בתל תענך אשר בצד כביש ג'נין–מגידו, כקילומטר מהכפר הערבי תיעניכ המשמר את השם הקדום.
העיר הקדומה תַּעְנַךְ נזכרה בשנת 1468 לפנה"ס ברשימות ובתעודות מצריות מהמאה ה-15 לפנה"ס בהקשר לכיבוש העיר מגידו הסמוכה.
בחפירות שנערכו במקום נתגלו מבני ציבור ומגורים, מזבח קטורת ומקטר, שרידי ביצורים מתקופת הברונזה המאוחרת ותקופה הברזל, וכן שלושה עשר לוחות חרס הכתובים בכתב היתדות האכדי, הקרויים מכתבי תענך.
זהו הריכוז הגדול ביותר של לוחות חרס הכתובים בכתב אכדי שנתגלה בארץ עד כה.
כשליש מהשמות על גבי הלוחות הללו הם ממוצא חֿורי.
תענך מופיעה גם במכתבי אל-עמארנה מכתב א"ע 248, על פי מכתב זה מתלונן מושל(?) בשם יַשדַתַ במכתב ששלח למלך מצרים, שאנשי תענך שדדו את כל מה שנתן לו המלך, הרגו את שווריו וגרשו אותו ולכן הוא נמצא עם בירידיה שליט מגידו.
ממצא חשוב שהתגלה בתל הוא שני כני קטורת עשויים טרקוטה מהתקופה הישראלית הקדומה, אחד מוקדש כנראה לאלה אשרה, ושני מוקדש לה ולעוד כמה אלים, כחלק מפולחן העממי של תושבי הארץ בתקופת הברזל בארץ ישראל שהיה נפוץ ביותר.
במקרא העיר תענך מוזכרת בתקופת כיבושי יהושע בן נון, שנמנה מלכה של תענך עם 31 המלכים אשר לחמו נגד צבאו של יהושע, כאמור:
לאחר תבוסת מלכה בידי יהושע סופחה העיר תאורטית לנחלת שבט מנשה, אך האחרונים לא הצליחו בפועל לכובשה והיא בעצם התקיימה כעין אוטונומיה בתוך נחלתם של בני מנשה, כפי שבא לידי ביטוי בספר יהושע: .
נמצאו שרידים וכלי חרס מהתקופה הרומית, מהתקופה הביזנטית ומימי הביניים.
השרידים העיקריים הנראים שהשתמרו בתל הם של ארמון עבאסי מהמאה ה-11.
החפירות הראשונות נערכו בשנים 1904-1902 בידי ארנסט זלין מאוניברסיטת וינה.
בתחילת החפירה השתתף בו גם גוטליב שומכר ולאחר גילוי מכתבי תענך על גבי לוחות טין בכתב היתדות הצטרף לחפירה בדז'יך הרוזני.
דוחות החפירה התפרסמו בשנת 1905. חפירה שנייה בתל נערכה על ידי משלחות אמריקאיות בראשותו של פאול לאפ.
החפירות נערכו בשנים 1963, 1966 ו-1968. נחפרו ארבעה שטחי חפירה בדרום מערב התל.
מטרת החופרים הייתה לברר את אופי הביצורים, מבני המגורים, המבנים התעשייתיים, בנייני ציבור ופולחן.
מכתבי תענך הם שלושה עשר לוחות הכתובים בכתב היתדות האכדי על גבי חומר (בדומה למכתבי אחתאתן (אל-עמרנה)).
12 תעודות התגלו בחפירות של 1903-1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל עמרנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א, אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות.
תענית בה"ב, תענית שני וחמישי ושני, הוא מנהג של יהדות אשכנז לצום שלושה צומות, בימים שני, חמישי ושני בחודש חשוון ובחודש אייר, שני וחמישי בשבוע האחד, ויום שני בשבוע שאחריו.
כיום רק בודדים צמים תעניות אלו בפועל, אבל בחלק מבתי הכנסת המתפללים בנוסח אשכנז (וכן בקצת קהילות נוסח ספרד החסידי) נוהגים לומר את הסליחות המיועדות לתעניות אלו.
מנהג אמירת הסליחות נפוץ במגזר החרדי ליטאי, ובקצת קהילות (על פי רוב בישיבות) השייכות לזרם הדתי לאומי.
במסכת סופרים (פרק כא) מובא מנהג "התלמידים" להתענות שני וחמישי בחודש ניסן "מפני חילול השם ומפני כבוד ההיכל שנשרף", אך הודגש שם שהתענית מותרת רק בצנעה, אבל להזכיר בציבור – אסור עד שיעבור ניסן.
ב מופיע המנהג זוהה כמנהג אשכנז וצרפת.
בדורות מאוחרים יותר אומץ המנהג גם בקרב קהילות ספרדיות שונות.
באשר לטעם המנהג, יש אומרים שכיוון שהמועדים פסח וסוכות עלולים לגרום לאנשים לבוא לידי עבירה, תיקנו להתענות אחריהם כדי לכפר על עבירות אלו.
אך מכיוון שלא נהוג לצום בחודש ניסן ותשרי, דוחים את הצום לחודש שאחריהם.
יש המסמיכים למנהג התענית את הפסוק ב: "ויהי כי הקיפו ימי המשתה… והעלה עולות מספר כולם [=בניו]… כי אמר איוב אולי חטאו בני".
אחרים הסבירו את טעם התעניות ככפרה לפני עונת הגשמים (בחשוון) והקציר (באייר).
כיוון שחג השבועות אינו אלא יום אחד (או יומיים בחוץ לארץ), לא חששו לעבירה, ולא תיקנו תעניות בה"ב לאחריו.
מכל מקום, היו יחידים שצמו בה"ב גם אחרי שבועות.
"ומה שמתענים בימים ב' וה', ולא בימים אחרים בשבוע, זה מפני שהם ימי רצון.
כי "כשעלה משה למרום בפעם השנייה לקבל לוחות שניים, עלה ביום ה' וירד ביום ב'" (טור או"ח קלד)
לדעת המשנה ברורה, יש להתחיל להתענות ביום שני אחרי השבת הראשונה שאחרי ראש חודש אייר ומרחשוון.
ויש נוהגים שבאייר עושים בתחילת החודש כמו שכתב המשנה ברורה, ואילו במרחשוון דוחים את התענית עד סוף החודש, או כדי להקל על הציבור כדי שהימים יהיו יותר קצרים, או משום שרוצים להתחיל אחרי י"ז במרחשוון משום שהוא זמן רביעה.
בשנים שחל יום טוב ראשון של פסח ביום ראשון, חלה תענית שני בתרא בפסח שני.
לאחר שהפסיקו לומר תחנון בהרבה קהילות, נוצרו חילוקי מנהגים אם לנהוג בה"ב ביום זה או לדחותו (או לגמרי או ליום אחר).
בשנים שיום טוב ראשון של פסח חל ביום שלישי תענית שני קמא חלה בה' באייר, יום העצמאות (כיום, בשנים אלו יום העצמאות נדחה ליום שלישי, ו' באייר).
בציבור החרדי, שאינו מציין את יום העצמאות, נוהגת תענית שני קמא כרגיל ונהוג לומר סליחות.
בציבור הדתי-לאומי, הרואה ביום העצמאות יום שמחה, האומרים סליחות נחלקו כיצד ראוי לנהוג.
הרב צבי יהודה הכהן קוק הורה להגיד ביום זה סליחות, אפילו כאשר הסליחות נאמרות ביום העצמאות.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הסביר בשיטת הרצי"ה שהוא למד זאת מפורים, שלמרות שהוא יום חג הגאונים הורו לומר בו סליחות.
לעומת זאת, הרב שפירא עצמו הורה שלא לומר סליחות.
הרב יעקב אריאל סובר שבשנה כזו כל ימי בה"ב נדחים בשבוע ומתחילים רק לאחר יום העצמאות.
בשנת ה'תשס"ד, תוקן חוק יום העצמאות והוחלט שבשנים כאלה ידחה יום העצמאות ליום שלישי ו' באייר, ואילו יום שני הוא יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
למרות השינוי, הרב שפירא המשיך להורות שלא לומר סליחות ביום שני משום שמדובר בה' באייר, והיו שהורו לדחות אותן לשבוע הבא.
בבתי כנסת רבים נהוג לומר סליחות המיועדות לתעניות אלו אף כשאין בקהל עשרה אנשים שמתענים.
סליחות אלו כוללות התייחסות מפורשת לצום, ולפיכך האחרונים הציעו תיקונים שונים לסליחות כאשר אין עשרה מתענים.
למשל, יש שהציעו לדלג לחלוטין על הסליחה "תענית ציבור קבעו", ואחרים הציעו לדלג רק על המילה "ציבור" ולומר: "תענית קבעו", או לומר "תפילת ציבור".
לפי מנהג אשכנז הישן, אומרים סליחות לכל תענית ציבור באמצע חזרת הש"ץ בברכת סלח לנו.
האחרונים דנו בשאלה האם יש צורך במניין מתענים כדי להתיר לומר סליחות באמצע חזרת הש"ץ, ויש שהתירו זאת, ויש שאמרו לומר אחרי התפילה.
גם היום, בקהילות המועטות שממשיכות במנהג זה, יש חילוקי מנהגים בשאלה זו.
בשבת שלפני התענית נהוג שהחזן מכריז בתפילה על התעניות על ידי ברכה של אלו שיתענו.
תעניות גשמים הן סדרת צומות שנהגו בתקופת חז"ל בעקבות בצורת.
הצומות לוו בתפילות מיוחדות המפורטות במסכת תענית העוסקת בחלקה הגדול בתעניות גשמים.
תפילות אלו הן תפילות הציבור הקדומות ביותר שנשתמרו בידינו.
כיום, מוכרזת לעיתים תענית גשמים, אולם מדובר בתענית בה צמים רק יחידים באופן וולנטרי.
סדרת הצומות, מתחילה בחודש חשוון, כאשר הצומות נעשים חמורים יותר ויותר ככל שעובר הזמן ולא יורדים גשמים.
לתעניות הגשמים מספר רמות שונות.
המעבר לרמות השונות תלוי בתאריך:
בשבעה עשר במרחשוון רק יחידים מתענים.
בראש חודש כסליו כל הציבור מתענים שלוש תעניות קלות.
אם הסתיימו תעניות אלו ולא נענו, גוזרים על כל הציבור שלוש תעניות חמורות שבהם נאסר לאכול מבעוד יום ואסורים אף בחמישה עינויים כיום הכיפורים, שהן: אכילה שתייה רחיצה וסיכה, נעילת הסנדל ותשמיש המיטה.
לאחריהן גוזרים עוד שבע תעניות על הציבור, בהם היו תוקעין בחצוצרות, וממעטין בזמני פתיחת החנויות.
באותן שבע תעניות היה סדר תפילה מיוחד, כפי המובא במסכת תענית:
אם אף לאחר מכן לא ירדו גשמים, לא גזרו עוד תעניות על הציבור, כדי שלא להטריחן יותר מדי, אך היו ממעטין במשא ומתן, ובשאר עניינים של שמחה (כאבל), ויחידים מתענים עד שהשמש תעבור את מזל טלה (8 במאי לפי תקופת שמואל וסביבות 21 באפריל לפי הידוע כיום באסטרונומיה).
על מנת לגזור תעניות גשמים יש צורך שבית דין יחליט על כך.
אין גוזרים תענית על הציבור בראשי חודשים, ובחנוכה, ובפורים.
הסדרי עבודה בין מעסיקים לעובדים כוללים לרוב הגדרות נוקשות לגבי שעות תחילת יום העבודה וסיומו, ימי עבודה וחופשה, וקביעת האתר שבו מתבצעת העבודה.
לעומת הסדרים נוקשים אלו, התפתחו הסדרי עבודה גמישים, המאפשרים לעובדים ויסות בין ניהול הקריירה לחייהם האישיים באופן ההולם צורכי חיים שונים.
הסדרי תעסוקה המשוחררים מהדפוסים הנוקשים קרויים תעסוקה גמישה.
מצד שני, חלק מההסדרים מטשטשים את הגבולות בין עבודה ופנאי, למשל עבודה בבית.
מדינות שונות באירופה (צרפת וגרמניה) החלו בחקיקה והסדרים לצמצם הגמישות וליצור גבולות ברורים יותר בין העבודה לחיי משפחה ופנאי, וזאת במטרה להגדיל את רווחת העובד.
גמישות בסידור שעות העבודה: כגון שעות התחלה וסיום גמישות, שבוע עבודה דחוס, עבודת משמרות, Flex-time, הסדרי שעות עודפות, סידור עבודה צפוי (Predictable Scheduling) וכדומה.
גמישות במספר שעות העבודה: כגון משרה חלקית, שיתוף במשרה (Job Sharing), פרישה הדרגתית, חזרה הדרגתית מחופשת לידה, עבודה עונתית וכדומה.
גמישות במקום ממנו מתבצעת העבודה: כגון עבודה מהבית באופן חלקי או מלא, או עבודה מרחוק: משרדים בקהילה / אתרי לקוח / ספקים / חו"ל וכדומה.
ארגונים עסקיים נדרשים לאתר את הסדרי התעסוקה המתאימים ביותר לארגון ולצרכיו ולהטמיעם באופן אשר יפיק את הרווחים הכלכליים בצורה המרבית.
נושא זה מאוגד היום תחת הגדרה רחבה הכוללת את ההסדרים השונים ונקרא בשם מדיניות ארגונית ידידותית למשפחה.
הארגון נדרש לבצע מהלכים אלו כך שיכללו מענה מקצועי מלא להיבטים משפטיים וארגוניים רחבים.
היכולת ליישם הסדרי תעסוקה גמישה תלויה באופיו של הארגון ובאופייה של המשרה.
עובד העוסק בקבלת קהל חייב להיות נוכח במקום ובזמן שנקבעו לקבלת קהל - בתפקיד זה אין מקום לגמישות.
גם עבודה הנעשית בצוות אינה מאפשרת גמישות בזמן העבודה ובמקום העבודה - על כל חברי הצוות להיות בזמן העבודה באותו מקום.
גם עבודה הכרוכה בהפעלתן של מכונות אינה מאפשרת גמישות רבה.
לעומת אלה, עובד שתפקידו מתן מענה לפניות טלפוניות יוכל לעשות זאת מכל מקום, לאחר התאמה של מערכת הטלפוניה הארגונית.
כאשר מתן המענה אינו דורש מומחיות גבוהה, ניתן יהיה לפצל משרה זו בין עובדים אחדים, שיתאמו ביניהם את מספר השעות שכל אחד מהם עובד ואת מועדן (תוך עמידה במסגרת השעות שבהן יש לספק שירות זה).
מודל "סנכרון עבודה משפחה" של ענת גרתי לוקח בחשבון אילוצים אלו ואחרים ומציע לארגונים תהליך סדור לעיצוב תוכניות עבודה.
המודל ממפה את הצרכים והדרישות של כלל בעלי העניין ומנחה את הדרך לעיצוב תוכנית שתיתן את המענה המיטבי לצרכים ודרישות אלו.
תועלת למעסיקים: הטמעת מודלים של תעסוקה גמישה בארגונים מזכה את המעסיקים בשלל תועלות, בהן חיסכון בתקורות, יכולות שימור וגיוס מפותחות, הגברת שביעות רצון ופרודוקטיביות של עובדים, הפחתת היעדרויות, מיתוג הארגון כ"מעסיק מועדף", שדרוג תוכניות קיימות-ארגונית (COOP) ועוד.
תועלת לעובדים: העובדים זוכים מבחינתם באפשרות לווסת בין ניהול הקריירה לצורכי חיים אחרים, לחיסכון ניכר בזמן ובעלות נסיעות, סביבת עבודה המותאמת לצורכיהם, יתר נוכחות הורית, שעות עבודה גמישות, אפשרות לגור בפריפריה ועוד.
תועלת לקהילה ולסביבה: הקהילה והסביבה מתוגמלות בהסדרי תעסוקה גמישה בהפחתת זיהום האוויר בשל צמצום היקפי התעבורה, שמירת התשתיות הלאומיות, אפשרויות תעסוקה למגזרי עובדים שונים שהתקשו להשתלב במעגל העבודה, פיתוח הפריפריה, מעורבות עובדים בקהילתם הטבעית ועוד.
התרומה של הארגון בגמישות תעסוקתית
ארגון התומך באיזון-עבודה חיים מתקיימים הסדרי עבודה בין מעסיקים לעובדים הכוללים בתוכם הגדרות מוגדרות מראש כדי לאפשר תעסוקה גמישה.
הסדרים אלו מאפשרים לעובדים לכוון ולאזן בין ניהול הקריירה לחיי הפרט שלהם.
בעוד שאנשי ההנהלה בארגון מאפשרים תעסוקה גמישה לעובדים הם מציינים את היתרונות שיש בהגעה למקום העבודהכגון: אינטראקציות חברתיות, סיוע מעבר לדלת, עבודה בצוות, הגדלת רווחים בארגון.בנוסף לכך, מאפשר לקיים מודל עבודה נוח שאותו אפשר להתאים לפי כל חזון של כל ארגון.
פיתוחים טכנולוגיים שתרמו למזעור מוצרים ולאפשרות לניידם ממקום למקום, מקלים היום על מגמות אלו, ובעזרת הטלפון והמחשב הנייד עובדי ידע (Knowledge Workers) יכולים היום לבצע עבודתם ממקומות שונים ובזמנים שונים, לאו דווקא מאתר העבודה הרשמי של הארגון.
תעמולת בחירות היא מרכיב מרכזי בתהליך של כל מסע בחירות ומכאן גם במסע הבחירות לכנסת בישראל.
תעמולה זו מוסדרת בחוק הישראלי ומוגבלת בהיקפה, במקורות מימונה ומידה מסוימת אף בתכניה.
במסגרת התעמולה, המקדימה את הבחירות עצמן, חותרת כל מפלגה לשכנע את הבוחרים לבחור בה.
קהל היעד של תעמולת הבחירות מתחלק לשתי קבוצות עקריות: חברי ותומכי המפלגה הזקוקים לעידוד והמרצה על מנת להשפיע ולהצביע וכן לתשובות לשאלות מקניטות שעלולים לשאול אותם ולצדם קבוצת המהססים שטרם החליטו למי הם מיעדים את קולם, אותם צריך לשכנע להצביע בעד מפלגה זו או אחרת.
החוק העיקרי המשמש להסדרת תעמולת הבחירות לכנסת הוא חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959.
הליכי החקיקה החלו ביוזמת מספר סיעות: הציונים הכלליים, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם.
מטרתן המשותפת הייתה להביא להגבלת ההוצאה המותרת לכל מפלגה במערכת הבחירות, לפי המודלים הקיימים בארצות הברית ובבריטניה.
וועדת החוקה חוק ומשפט סברה אחרת.
הוועדה הגישה לכנסת הצעת חוק על פי מודל שונה המתאים יותר לישראל, המטיל מגבלות על אמצעי תעמולה יקרים, שעמדו לרשות המפלגות הגדולות בלבד.
דוגמה בולטת בהקשת זה היה איסור הגשת כיבוד בכנסים פוליטיים, ששמשו בעת ההיא כלי חשוב למשיכת קהל לאירועים אלה.
בכך קיוו כי יישמר השוויון בין הרשימות, וזאת מבלי להגביל את היקף התרומות (וההוצאות) המתורות לכל מפלגה.
תרומות שזרמו למפלגות באותן שנים בעיקר מחו"ל.
חוק הבחירות לכנסת מטיל גבלות על התעמולה באזורים מיוחדים:
סעיף 92 מגביל את התעמולה במחנות צה"ל, ובין השאר אוסר תעמולה המכוונת לחיילים בלבד ותעמולה בעל פה.
ליתר ביטחון קובע הסעיף כי "בשני החודשים האחרונים שלפני יום הבחירות לא יהיו במחנות צבא פעולות הסברה מלבד על נושאים צבאיים, טכניים או מדעיים ומלבד שיעורים לעברית."
בסעיף 116 מוטלות הגבלות על התעמולה בכלי שיט.
בסעיף 116ה נאסרת כל תעמולת בחירות בין כותלי בית הסוהר או בית המעצר, בין בכתב ובין בעל פה, מלבד תעמולת בחירות המתפרסמת ומשודרת באמצעי התקשורת.
סעיף 116טז מגביל את התעמולה בבתי חולים.
סעיף 129: "משעה 7 בערב ביום שלפני יום הבחירות ובכל יום הבחירות לא תהיה תעמולת בחירות על ידי אסיפות, תהלוכות, רמקולים או שידורים ברדיו ובטלוויזיה".
על עובדי מדינה וחיילים בשירות סדיר נאסר לקחת חלק בתעמולת הבחירות.
מאסר או קנס הוא העונש שנקבע על:
הפרעה למהלך הסדיר של אספת תעמולה לבחירות
"המנהל ביום הבחירות תעמולת בחירות, בכתב, בעל פה או בצורה אחרת, במקום קלפי או במרחק של 5 מטרים משער כניסה למקום קלפי ובמקום קלפי שאין בו חצר וגדר חיצוניים - 10 מטרים מהקירות החיצוניים של מקום הקלפי".
ניהול תעמולת בחירות על ידי פקיד המטפל בענייני תעודת זהות של פונה.
תעמולת הבחירות בשנות החמישים והשישים התבססה על אסיפות בחירות ועל פרסום על גבי לוחות מודעות ובעיתונות.
אסיפות הבחירות נערכו בכיכרות הערים ובמקומות קטנים יותר, כבתי קולנוע ובתי קפה.
לעיתים ארגנו סניפי המפלגות אסיפות מקומיות, שיועדו לקהלים הומוגניים יותר.
מפלגות פועלים, למשל, ארגנו אסיפות בחירות במפעלים ובבתי חרושת, והתאחדויות העולים שימשו אף הן יעד לתעמולה מסוג זה.
השימוש בלוחות המודעות היה נפוץ מאוד.
המפלגות הציגו על גבי לוחות המודעות את מצעיהן ואת תוכניות הפעולה שלהן, את תמונות מנהיגיהן, את האותיות המייצגות אותן על פתקי ההצבעה, וחלקן אף הציבו קריקטורות אודות המפלגות האחרות.
העיתונות המפלגתית, שהייתה נפוצה בראשית ימיה של המדינה, שימשה להפצת עמדת המפלגה בכל ימות השנה, ובפרט היוותה אמצעי תעמולה בתקופת בחירות, באמצעות מודעות ומאמרים שפורסמו בהם.
"דבר", עיתון ההסתדרות הכללית, שהיה מזוהה עם מפא"י
"על המשמר", עיתונה של מפ"ם
"למרחב", עיתונה של אחדות העבודה
"חרות", עיתונה של תנועת החרות
"קול העם", עיתונה של מק"י
"המודיע", עיתונה של אגודת ישראל
בעיתונות הא-מפלגתית פורסמו מודעות עתירות מלל שפירטו את מצעי המפלגות ואף התקפות על המפלגות היריבות.
המפלגות לקחו בחשבון את קהל היעד של עיתונים אלה.
מפא"י, למשל, ייחסה חשיבות לקהל קוראי "הארץ", אף שקוראיו נחשבו לתומכי הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, כיוון שקהל זה נחשב לאינטלקטואל ואמיד, והיה חיוני למפלגת השלטון גם לאחר הבחירות.
בעוד שהתעמולה בראשית ימי המדינה נוהלה בידי הפוליטיקאים, ונשאה אופי אידאולוגי, עם השנים הועברה האחריות על התעמולה לפרסומאים, מה שהביא גם לשינוי באופיה של התעמולה.
אלכס אנסקי עקב אחר תעמולת הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977. באותה מערכת בחירות היה עזר ויצמן ממונה מטעם המפלגה על התעמולה, והפרסומאי שניהל אותה היה אליעזר ז'ורבין.
אנסקי תיאר את התנהלות המטה לקראת הבחירות:
מסע הבחירות הוא שעתם הגדולה של הפרסומאים ויועצי הבחירות, הנהנים מתקציבים גדולים ומפעילות אינטנסיבית.
בסוף המאה העשרים החלה הסתייעות גם ביועצי בחירות אמריקאיים, שהביאו לישראל מניסיונם.
אחד הבולטים שביועצים אלה הוא ארתור פינקלשטיין, שהיה יועצו של בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה וטבע את הסיסמה "פרס יחלק את ירושלים".
אחד החידושים שהנהיג פינקלשטיין הוא מסרים קצרים וקליטים החוזרים על עצמם.
עד אז, היה מקובל להפיק תשדירי בחירות שונים זה מזה.
עצרות עם: עד אמצע שנות השמונים, נהגו המפלגות לקיים עצרות עם בכיכרות הערים.
אולם עם עליית הפופולריות של משדרי הטלוויזיה וירידת ההתעניינות בעצרות ירד קרנה של עצרת העם וכמעט אין משתמשים בה יותר בבחירות לכנסת.
שתי עצרות נודעות במיוחד נערכו במהלך הבחירות לכנסת העשירית, בשנת 1981, בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
בראשונה, עצרת בחירות של המערך, אמר הבדרן דודו טופז: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אסיפות בחירות...
למחרת נערכה במקום עצרת בחירות של המפלגה המתחרה, הליכוד, שבה עשה מנחם בגין מטעמים מהאמירה הזו באומרו: "עד אתמול לא הכרתי את המלה צ'חצ'חים, אך אמש שמעתי את הבדרן..." וכאן הסתכל בגין בדף להזכר בשם שקרא במלעיל ובעילגות מכוונת "דודו טופז", והמשיך: "...מכנה את אנשי הליכוד צ'חצ'חים".
בגין פירש את דבריו של דודו טופז כמופנים בעיקר כלפי עדות המזרח, שרובם היו מצביעי ליכוד, והבליט בדבריו את היחס השונה של מפלגתו לעולים מארצות המזרח.
חוגי בית: מפגש תעמולה זה פונה מטבעו למספר מצומצם יחסית של משתתפים.
תשדירי רדיו: לכל מפלגה מוקצב זמן לתשדירי תעמולה ברדיו, בהתאם לגודלה של המפלגה בכנסת היוצאת.
התשדירים כוללים דברי תעמולה קצרים, וכן ג'ינגלים המעבירים את המסר העיקרי של המפלגה.
תשדירי טלוויזיה: לכל מפלגה מוקצב זמן לתשדירי תעמולה בטלוויזיה, בהתאם לגודלה של המפלגה בכנסת היוצאת.
עד הבחירות לכנסת השבע עשרה, ניתנו לכל מפלגה 10 דקות שידור ועוד 3 דקות עבור כל ח"כ מטעמה בכנסת היוצאת (כלומר, אם למפלגה היו 3 מנדטים, היא קיבלה 19 דקות שידור), והתשדירים הוקרנו במשך שלושה שבועות.
החל מהבחירות לכנסת השמונה עשרה, עומד זמן הבסיס על 7 דקות, ועוד 2 דקות עבור ח"כ מכהן (כלומר, מפלגה בת 3 ח"כים תקבל עתה 13 דקות שידור), והשידורים יימשכו שבועיים בלבד.
חלק מהתשדירים מופקים ביום שידורם, למתן תגובה מיידית לאירועים אקטואליים ולמסרים של היריבים.
שלטי חוצות ומודעות על לוחות המודעות.
מאופיינת פעמים רבות בנוכחות של הפעילים בצמתים, מרכזי מסחר ואירועים במטרה להביע נוכחות וחיזוק המפלגה בתודעת הציבור.
בבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 רכש "המערך" את רשימת המנויים של "בזק", ופעילי מטה הבחירות פנו באופן ישיר לכמיליון וחצי אזרחים.
בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה קיבלו אזרחים רבים שיחות טלפון בהן נשמעה הקלטה של ראש הממשלה אהוד ברק, הקורא להם לתמוך בו בבחירות.
קלטות: מפלגת תמ"י הייתה הראשונה להפיץ קלטות שמע ובהן תעמולת בחירות, בבחירות לכנסת העשירית ב-1981. ב-1984 הפיצה גם קלטות וידאו, חלקן שודרו גם בתחנות טלוויזיה פיראטיות.
באינטרנט, בשלל הכלים שמציעה סביבה זו: אתרי אינטרנט של מפלגות ומועמדים, רשתות חברתיות, בלוגים, תגובות למאמרים (טוקבקים), באנרים וקישורים ממומנים.
+את קמפיין הבחירות של המפלגות מלווה סיסמת בחירות שנועדה להציג מסר מרכזי וקליט.
בין הסיסמאות הבולטות לאורך השנים:
תנו לחיות בארץ הזאת: סיסמת הבחירות של הציונים הכלליים בבחירות לכנסת השנייה, שכוונה נגד מדיניות הקיצוב של מפא"י.
הגידו כן לזקן: סיסמת הבחירות של מפא"י בבחירות לכנסת החמישית ("הזקן" הוא דוד בן-גוריון).
בכל זאת מערך: סיסמת הבחירות של המערך בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
רק הליכוד יכול: סיסמת הבחירות של הליכודמאז הבחירות לכנסת ה-12 נחשבת לאחת המוצלחות, והיא מלווה את המפלגה עד היום.
ישראל מחכה לרבין: תעמולת הבחירות של העבודה בבחירות לכנסת ה-13 התמקדה לראשונה במועמד העומד בראש המפלגה, ולא במפלגה עצמה.