tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת קמפיין הבחירות שלה לקונגרס, רצה לייצג את המחוז ה-20 של מדינת ניו יורק.
היא חשבה לרוץ כבר ב-2004, אך הילרי קלינטון ייעצה לה לחכות ולרוץ שנתיים מאוחר יותר, בנימוק שהנסיבות יהיו יותר מקלות עבורה ועבור מפלגתה.
בבחירות הכלליות נבחרה לקונגרס והביסה את יריבה הרפובליקני בפער גדול.
ב-2008 נבחרה שנית כשקיבלה 62% ממניין הקולות.
בשנת 2009 מינה הנשיא ברק אובמה את הילרי קלינטון למזכירת המדינה, וכך התפנה מושבה בסנאט.
לאחר חודשיים של התחבטויות, בחר המושל הדמוקרטי דייוויד פטרסון את ג'יליברנד לכהן בתפקיד.
היא נדרשה להתמודד בבחירות מיוחדות לסנאט בשנת 2010, והביסה את יריבה.
לאחר מכן נבחרה לכהונה מלאה בשנת 2012, כשזכתה ב-72% ממניין הקולות, פער הניצחון הכי גדול עבור מתמודד במדינת ניו יורק.
נבחרה לכהונה שנייה בשנת 2018.
בינואר 2019 הכריזה כי היא מתמודדת לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020. היא פרשה מהמרוץ באוגוסט 2019.
ג'יליברנד נשואה לג'ונתן, מהגר מבריטניה, ואם לשני ילדים.
היא מתגוררת בעיירה ברנסוויק, הנמצאת צפון-מזרחית לאולבני.
קירק נובל בלודסוורת' (נולד ב-31 באוקטובר 1960) הוא האמריקאי הראשון שנדון למוות ולאחר מכן זוכה על ידי בדיקת DNA.
בלודסוורת' ריצה תשע שנים בכלא, ולאחר שזוכה הפך לפעיל במאבק לביטול עונש המוות.
בשנת 1984 נמצאה גופתה של דון המילטון, ילדה בת תשע מרוזדייל (Rosedale), מרילנד,
בלודסוורת' נעצר, הועמד לדין והורשע על סמך העדויות הבאות:
שני נערים, האחרונים שראו את המילטון בחיים, העידו כי ראו אותה הולכת עם גבר בגובה 195 ס"מ, בלונדיני ורזה, אף כי בלודסוורת' היה בגובה 180 ס"מ, אדום שער, ובעל משקל של מעל 90 ק"ג.
שלושה עדים נוספים העידו שראו את בלודסוורת' עם המילטון, אף כי ייתכן שזיהו אותו רק לאחר שראו אותו בחדשות.
עדות שבלודסוורת' אמר אותו יום שעשה דבר נורא שיפגע בקשר עם אשתו.
טענת המשטרה שבלודסוורת' ידע על סלע מכוסה דם שנמצא בזירה.
אף כי לא נמצאה כל עדות פיזית שקשרה אותו לאירוע, בלודסוורת' הורשע באונס וברצח ונידון למוות.
ערכאת הערעור של מרילנד ביטלה את ההרשעה לאחר שהתברר שהתביעה הסתירה מההגנה את דבר קיומו של חשוד אפשרי נוסף, ונערך משפט חוזר.
בלודסוורת' הורשע שוב, אך הפעם נגזרו עליו שני עונשי מאסר עולם.
ריצוי המאסר והמשך המאבק המשפטי
במרץ 1985 נאסר בלודסוורת' בכלא במרילנד כשהוא ממשיך לדבוק בגרסתו שהוא חף מפשע.
בשנת 1992 הוא קרא ספר אודות פענוח רצח בעזרת שיטה חדשנית של בדיקת DNA.
דון אשוורת' ולינדה מאן, נערות בנות 15 מלסטרשייר, נרצחו בשנים 1983 ו-1986. המשטרה החזיקה בחשוד שהודה ברצח השני, אך הכחיש את הראשון, והחליטה להיעזר בשיטה החדשנית שפותחה
על ידי אלק ג'פריס מאוניברסיטת לסטר, ופורסמה במאמר משנת 1985. הבדיקה הפריכה את החשדות נגד החשוד המרכזי בשני המקרים והוא שוחרר.
המשטרה ערכה 4000 בדיקות נוספות לגברים באזור ללא הצלחה.
לבסוף גילתה שאדם בשם קולין פיטצ'פורק התחמק מביצוע הבדיקה,
עצרה אותו ובדיקה נוספת אישרה את אשמתו.
פיטצ'פורק היה לאדם הראשון שהורשע ברצח על סמך בדיקת DNA.
בלודסוורת' הבין שהבדיקה החדשה יכולה לזכות כפי שהיא יכולה להרשיע, ופתח במאמצים לבצע בדיקה כזו עם חומרים שהשתמרו מחקירתו שלו, בעזרתם של עורך הדין בוב מרין
ופרויקט החפות (Innocence Project, ארגון ללא כוונת רווח המסייע לזיכוי מורשעים בעזרת בדיקות DNA).
התביעה הסכימה לביצוע הבדיקות בשנת 1992. הבדיקה זיכתה את בלודסוורת', כמו גם בדיקה חוזרת שביצע ה-FBI.
בשנת 2003 בדיקות DNA נוספות העלו את האשם האמיתי: קימברלי שאי ראפנר, שהיה כבר אסור באשמת אונס אחר באותו הכלא יחד עם בלודסוורת', והם הכירו זה את זה.
ראפנר הודה ברצח ונגזר עליו מאסר עולם נוסף.
מדינת מרילנד שילמה לבלודסוורת' 300,000 דולר פיצויים.
בלודסוורת' הפך פעיל בסיוע לזיכוי מורשעים וכן פעיל למען ביטול עונש המוות, ותרם לביטולו במדינת מרילנד.
בשנת 2004, כחלק מרפורמה פדרלית (Innocence Protection Act), הוקמה קרן על שם קירק בלודסוורת' למימון עלויות של בדיקות DNA לאחר הרשעה.
בדת הסיקית, הקירפאן (בפנג'אבי, ਕਿਰਪਾਨ; תעתיק מדויק: kirpān) הוא סכין או חרב שכל מאמין חייב לשאת על גופו בכל עת .
למילה "קירפאן" שני מקורות אטימולוגיים: הראשון הוא kirpa, שמשמעו חמלה או רחמים, והשני הוא aanaa, שמשמעו כבוד.
המאמין הסיקי מצווה לגלם את תכונותיו של "חייל קדוש" (Sant Sipahi): למשול ביצריו הרעים ולהגן באומץ על זכויותיהם של הנרדפים והמדוכאים על לא עוול בכפם.
לקירפאן להב מעוקל, ושפת חיתוך אחת שעשויה להיות חדה או קהה, והוא חייב להיות עשוי מברזל או מפלדה.
על פי קוד ההתנהגות הסיקים, "לא נקבע אורך החרב שיש ללבוש", אף על פי כן אורך הקירפאן המסורתי הוא כ-76 ס"מ.
עם זאת, בגלל החוקים הקולוניאלים הבריטים שהוכנסו לתוקף במאה ה-19 הלהב קוצר, ובימינו הקירפן מיוצר בדרך כלל כפגיון או סכין באורך של בין 7 ל-30 ס"מ.
הדת הסיקית נוסדה במאה ה-15 בחבל פנג'אב שבתת-היבשת ההודית.
בתקופה זו, כבשו פולשים מוסלמים מאזור מרכז אסיה את החבל.
בתקופתו של נאנאק, מייסד האומה הסיקית והגורו הראשון שלה, זכתה הדת הסיקית לעדנה כאלטרנטיבה הן לאסלם והן להינדואיזם, בין היתר משום שהקיסר המוגולי אכבר הגדול גילה סובלנות דתית רחבה יחסית, והיה ביחסים טובים עם נאנאק.
מערכת היחסים שבין הסיקים ליורשו של אכבר, ג'האנגיר, לא המשיכה להיות ידידותית: הגורו הסיקי החמישי, Guru Arjan Dev, התייחס בספר הקודש הסיקי שחיבר, ה-Guru Granth Sahib, לאמונות הינדיות ומוסלמיות שלדעתו עלו בקנה עם הדת הסיקית, באופן שלא נשא חן בעיני הקיסר החדש.
לכך נוספה העובדה שמוסלמים רבים המירו את דתם לסיקיזם, בניגוד לדין המוסלמי.
עקב סירובו של Guru Arjan Dev להתכחש לכל התייחסות לאסלם ולהינדואיזם בספרו, החליט ג'האנגיר להוציאו להורג בעינויים.
מותו האלים של הגורו היה לנקודת מפנה בהיסטוריה הסיקית, בגורמו לגל הראשון של מיליטריזציה סיקית בהנהגת יורשו של Guru Arjan, גורו Hargobind .Argobind התמחה באמנות הלחימה shashtravidya, שהפכה שכיחה מאוד בקרב הסיקים.
הוא גם גיבש לראשונה את אידיאל ה"לוחם הקדוש" הסיקי, ויצר את מושג הקירפאן.
היחסים בין הסיקים לבין האימפריה המוגולית המשיכו להידרדר בעקבות הוצאתו להורג של הגורו התשיעי Guru Tegh Bahadur על ידי המלך המוגולי אורנגזב.
בעקבות ההוצאה להורג, כמו גם מחמת רדיפה הולכת וגוברת, קבע הגורו הסיקי העשירי, Guru Gobind Singh, את הקירפאן כאחד מיסודות האמונה הסיקית, ופסק כי הסיקים חייבים - כמצווה דתית - להיות מסוגלים להגן על עצמם ועל אחרים מפני דיכוי בכוח הזרוע והנשק.
במדינות רבות שבהן קיימות מגבלות חוקיות על נשיאת נשק, קיימת מחלוקת באשר להחרגת סיקים נושאי קירפאן מהאיסור הכללי לשאת נשק קר.
ב-12 באוקטובר 2009 קבע בית המשפט לערעורים באנטוורפן שבבלגיה כי בהיותו סמל דתי, מותר לסיקים לשאת את הקירפאן, וביטל קנס בסך 550 יורו שהוטל בערכאה נמוכה יותר, על מאמין סיקי שהורשע בנשיאת קירפאן.
ב-9 בפברואר 2011 החליטה האספה הלאומית של קוויבק פה אחד לאסור על הכנסת הקירפאן אל בניין הפרלמנט של קוויבק, אולם בבניין הפרלמנט הפדרלי של קנדה החזקתו מותרת.
ב-24 בדצמבר 2006 ביטל בית משפט דני קנס שהוטל על אזרח סיקי על ידי ערכאה נמוכה יותר בגין החזקת קירפאן.
עם זאת, בית המשפט קבע כי באופן עקרוני נשיאת קירפאן אסורה לפי החוק הדני משום שהחוק בדנמרק אינו מכיר בדת כצידוק אפשרי לנשיאת סכין.
תת-היבשת ההודית היא ערש הולדתו של הסיקיזם, ורוב הסיקים החיים כיום בעולם גרים במדינת הודו, ומהווים כשני אחוזים מאוכלוסייתה.
סעיף 25 בחוקה ההודית מעגן את חופש הדת, ואף מפרש כי נשיאת קירפאן היא חלק לגיטימי מהדת הסיקית.
משום כך, כל סיקי רשאי לשאת קירפאן בהודו.
בהיותו חפץ חד, נשיאת הקירפאן במקום ציבורי ללא צידוק כשר מנוגדת לסעיף 139(1) של חוק העונשין הבריטי, אלא ש"סיבות דתיות" מצוינות במפורש בסעיף 139(5)(b) כתכלית כשרה לנשיאת סכין, ולכן נשיאת קירפאן על ידי סיקים חוקית באנגליה ובויילס.
סיקים רשאים להחזיק בקירפאן גם בבתי ספר בממלכה, ואף הורשו להכניסם לאולימפיאדת לונדון, חרף איסור כללי על הכנסת כלי נשק למתקנים האולימפיים.
הדין בסקוטלנד דומה במהותו לחקיקה בשאר חלקי הממלכה, אך מתבסס באופן פורמלי על חוק עונשין מקומי.
נשיאת קירפאן בשטח ציבורי נדונה פעמים מספר בבתי משפט בארצות הברית.
בתי משפט במדינות ניו יורק ובאוהיו קבעו כי איסור על נשיאת קירפאן הוא בלתי חוקתי.
בבתי הספר בעיר ניו יורק הושגה פשרה, שבמסגרתה מורשים התלמידים לשאת קירפאן כל עוד הוא מודבק לנרתיק שבו הוא מוחזק, כך שלא ניתן יהיה לשלוף אותו.
עם זאת, נשיאת קירפאן עלולה להיות בעייתית במקומות שבהם נדרשת רמת אבטחה גבוהה, כמו שדות תעופה.
קירסטן מישל נילסן היא עורכת דין אמריקאית, אשר הייתה מזכירת ביטחון המולדת השישית של ארצות הברית.
כפקידה בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ שירתה נילסן מאז ספטמבר 2017 כסגנית ראש סגל הבית הלבן תחת ג'ון קלי.
קודם לכן שירתה כראש הסגל של קלי בתפקידו הקודם בראש המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
היא סיימה תואר ראשון בעניינים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולאחר מכן קיבלה תואר J.D.
מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1999.
ב-12 באוקטובר 2017 פורסמה הכוונה למנות את נילסן למזכירה לביטחון המולדת, לאחר פינוי התפקיד על ידי ג'ון קלי בעת שעבר לכהן כראש סגל הבית הלבן.
הסנאט אישר את המינוי ב-5 בדצמבר אותה שנה (ברוב של 62 מול 37) והיא הושבעה לתפקיד יום לאחר מכן.
ב-7 באפריל 2019 הגישה נילסן לנשיא טראמפ את התפטרותה וסיימה את תפקידה באופן מיידי.
הקירקוס מקסימוס , שמשמעותו "הזירה הגדולה ביותר", הוא קירקוס שהיה מיועד לבידור ההמונים ולמרוצי מרכבות וסוסים והיווה מקום מפגש המוני ברומא העתיקה.
האצטדיון ממוקם בעמק שבין גבעת הפלטין לגבעת האבנטין והיה הראשון שנבנה ברומא העתיקה והגדול מכל האצטדיונים שנבנו בעקבותיו, הן מבחינת ממדיו והן מבחינת כמות הצופים חסרת התקדים שהכיל.
כיום המקום משמש כפארק ציבורי.
אורכו של הקירקוס היה 620 מטרים ורוחבו 140 מטרים.
הקירקוס הגיע לשיא גודלו במאה ה-1 לספירה והכיל 150,000 מקומות ישיבה.
ייתכן שבעמידה הקירקוס הכיל עד 250,000 אנשים.
רוחב היציעים הגיע לכדי 30 מטרים וגובהם ל-28 מטרים.
אף על פי שבזירה עצמה התרחשו המשחקים, אין עדויות רבות לגביה.
בתקופה המוקדמת היא ככל הנראה הורכבה משבילי עפר פשוטים ובתקופה הקיסרית המאוחרת נעשו ניסיונות לבנות בה משטחים באיכות גבוהה יותר.
אחת הבעיות שנוצרו במהלך המרוצים היה האבק הרב שמרכבות סוסים יוצרות במהלך נסיעתן.
לכן, ככל הנראה, הזירה כוסתה בשכבה דקה של חול שתמזער תופעה זו.
מתחת לזירה נמצאו תעלות ניקוז שנועדו למנוע את הצפת הקירקוס בזמן שהטיבר עולה על גדותיו.
קיסרים שונים נהגו לקשט את הזירה בצבעים שונים על מנת לייחד את תקופת קיסרותם.
בנוסף, מספר פסלים, מצבות ואוביליסקים הוצבו במרכז הזירה לכבודם של אלים שונים.
הפולבינר הוא מעין הכלאה של "יציע כבוד" ומקדש שנבנה על ידי אוגוסטוס במרכז הקירקוס.
הוא התנשא לגובה רב והיווה מקדש מרשים במרכז הקירקוס, ממנו כביכול צפו הקיסרים על המשחקים יחד עם האלים.
רק המכובדים ביותר הורשו לצפות במשחקים ממנו, ומסופר שאוגוסטוס ומשפחתו נהגו לנצל נקודת תצפית זו.
המילה "פולבינר" נובעת מהמילה הלטינית Pulvinus, שמשמעותה ספה או כרית נוחה.
העדויות לגבי ישיבתם של הקיסרים הבאים אחרי אוגסטוס מעטות וקשות לפרשנות, אך נראה שלא תמיד כך היה הדבר.
הקיסר טראיאנוס אף הוא שיפץ באופן משמעותי את הפולבינר, אף על פי שהוא עצמו בחר שלא לשבת במרומי הפולבינר ולצפות בנתיניו, אלא לשבת יחד איתם באותו היציע.
ככל הנראה, הפולבינר נשמר במצב יחסית טוב עד המאה ה-16.
כפי שבאצטדיוני ספורט מודרניים ישנם קווים לבנים לסימון גבולות הזירה וקו הסיום, כך היה גם בקירקוס מקסימוס.
ישנם מספר עדויות סותרות לגבי החומר ממנו הקווים היו עשויים.
ייתכן והם סומנו על הקרקע בסיד, בגיר או בחרס וייתכן והם סומנו על ידי סרטים שנתלו באוויר או הונחו על הקרקע.
לקווים הלבנים היה תפקיד מרכזי בסיוע לשופטים בהכרעת הזוכים במרוצים.
אף על פי שהמיקום המדויק ותפקידם של הקווים הלבנים היה בעבר נתון למחלוקת בין החוקרים, כיום מקובלת ההנחה שהיו שלושה סוגי קווים:
קווי הפרדה בעת הזינוק: קווים אלו סימנו את הנתיב שהוקצה לכל כרכרה בזמן הזינוק על מנת שהן לא תתנגשנה.
קו השבירה: הקו שסימן את הנקודה ממנו הכרכרות הורשו לחצות את נתיביהן ולחתוך למסלול הפנימי.
קו הסיום: הקו שסימן את נקודת הסיום אשר לגבי מיקומו ישנה מחלוקת בין החוקרים.
יש הטוענים שהוא למעשה היה זהה לקו השבירה ויש הטוענים שהוא מוקם כחצי מסלול לאחר קו השבירה.
אלו שני מקדשים אשר נבנו בסמוך לקירקוס מקסימוס.
התאריך המדויק בהם נבנו לא ניתן לקביעה במדויק.
ודאי שהם היוו חלק מהמכלול עוד לפני השיפוצים שבצע טראיאנוס, וייתכן שנכללו בו לראשונה על ידי נרון.
מקורותיהם האמוניים של המקדשים נתונים במחלוקת.
יש הטוענים שהם שריד לאמונות של כתות פגניות שחיו באזור ושסגדו לשמש ולירח.
לעומת זאת, יש הטוענים שמקדשים אלו "יובאו" ממצרים בדומה לסממנים נוספים שהגיעו לרומא משם.
החשיבות של מקדשים אלו הייתה רבה וניכרת בכך שציור שלהם הוטבע במטבעות בתקופתו של טראיאנוס.
בנוסף, יש הטוענים שקו הסיום סומן ממש בסמוך למקדש השמש, כך שחצייתו והניצחון קושרו עם מקדש השמש.
כנהוג בקירקוסים נוספים ברחבי האימפריה הרומית, באמצע חצי העיגול של הקירקוס מקסימוס הוצבה קשת ניצחון גדולה ומרשימה.
בשנת 80 לספירה, הוצבה הקשת על ידי הסנאט כהקדשה לקיסר טיטוס בעקבות ניצחונו על היהודים וכיבוש ירושלים במרד הגדול.
לאורך השנים ייתכן ומיקומה וצורתה של הקשת השתנו.
למשל, תחילה היא נבנתה כקשת אחת גדולה ובתקופה מאוחרת יותר נבנתה מחדש כשלוש קשתות צמודות.
בציור מהמאה ה-16 נראה שהקשת עדיין עמדה, אך בימינו נותרו ממנה שרידים בלבד.
השימוש בקירקוס כזירת מרוצים ושעשועים
הייעוד המרכזי של הקירקוס מקסימוס היה כזירה למרוץ כרכרות – המופע הפופולרי ביותר ברומא.
הכרכרות סודרו בשורה בתחילת המירוץ.
המירוץ לרוב כלל שבע הקפות עד לסיום, כשכל הקפה נספרה בעזרת פסלי ביצים ענקיות או דולפינים, שהוזזו מעט לאחר כל הקפה כסימון לקהל.
רוכבי הכרכרות לרוב החלו את דרכם כעבדים, אך המנצחים לפעמים זכו בסכום כסף רב שאיפשר להם לקנות את חירותם.
ארבע קבוצות מרכזיות התחרו וסומנו בצבעים אדום לבן כחול וירוק.
כפי שכיום אוהדים מזדהים עם קבוצה מסוימת, גם ברומא אוהדים השתייכו למועדונים השונים ובתקופות שונות מועדני אוהדים אלו אף זכו לכוח פוליטי.
רוכבי הכרכרות זכו לפופולריות רבה, יש האומרים אפילו יותר מהפופולריות להם זוכים ספורטאים בני זמננו.
במקרים מסוים סגדו למנצחים כמו שסגדו לאלים ולקיסרים.
לדוגמה, אחד הרוכבים המפורסמים במהלך המאה השנייה לספירה היה גאיוס אפוליוס דיאוקלס , אשר החל את הקריירה שלו בגיל 18 ורכב עבור "הלבנים".
לאחר 3 שנים עבר ל"ירוקים" ולאחר מכן רכב במשך 15 שנים עבור ה"אדומים".
הוא זכה ב-1462 מתוך 4257 המרוצים בהם השתתף, והרוויח כסף רב ותהילה רבה.
הרוכבים עטו מיגון קל בלבד ורבים מהם נהרגו במהלך המרוצים, מאחר שבעת נפילה הם יכלו להיגרר ולהירמס על ידי מרכבה נוספת.
בנוסף, הותר להשתמש באלימות על מנת לפגוע ביריבים במהלך המירוץ, כך שהמירוץ היווה למעשה זירת קרב.
לפעמים נעשו ניסיונות לפגוע ברוכבים השונים טרם המירוץ בעזרת הרעלה או פציעה, על מנת לסייע לקבוצה מסוימת.
בשונה מכרכרות מלחמה, להן הוספו מיגון מברזל, כרכרות המירוץ היו קלות ככל הניתן והונעו לרוב על ידי 4 סוסים.
רוב האירועים החלו בתהלוכות בהן ראשית הוכר תודה למממן האירועים, לאחר מכן צעדו המתחרים במירוץ, מוזיקאים ורקדנים, ולבסוף צעדו כהני דת, שנשאו פסלים של האלים שלכבודם נערכו המרוצים.
אף על פי שייעודו העיקרי של הקירקוס היה מרוץ כרכרות, נערכו בו גם מופעים נוספים.
על פי ההיסטוריון היווני דיוניסיוס מהליקרנסוס, שכתב ביוונית על קדמוניות רומא, נוסדו בקירקוס מקסימוס המשחקים הרומיים (Ludi Romani) החל בשנת 499 לפנה"ס לכבוד האל יופיטר, על ידי הדיקטטור פוסטומיוס (Postumius).
אלו הם המשחקים העתיקים ביותר ברומא והם נערכו כל ספטמבר במשך 15 ימים וכללו מרוצי מרכבות ותהלוכות צבאיות.
בדומה לנעשה בקוליסאום, אחד השעשועים האהובים על תושבי רומא היה צפייה בצייד טבח של חיות פרא.
לדוגמה, ב-169 לפנה"ס, ניצודו 63 נמרים, 40 דובים ומספר פילים.
עד סוף כהונתו של נרו, הקירקוס שימש כמקום המפורסם ביותר למופעי צייד.
בשונה ממבנים עתיקים אחרים ברומא, הזירה של הקירקוס מקסימוס לא נהרסה באופן שיטתי על ידי התושבים המקומיים או שודדים, אלא נקברה באופן הדרגתי על ידי אדמת סחף.
עם זאת, היציעים והמבנים של הקירקוס שימשו כחומרי גלם לבניה על ידי המקומיים במרוצת השנים.
האתר כיום נמצא קבור כשישה מטרים מתחת לגובהו המקורי ולא מתבצעות עבודות רחבות היקף לחשיפתו, בעיקר כיוון שהדבר כרוך בהקצאת משאבים רבים.
כיום משמש הקירקוס מקסימוס כפארק ציבורי, בו מתקיימים בקיץ קונצרטים ולעיתים מתרחשות בו התכנסויות ספונטיות.
להקות רוק מפורסמות, כמו ג'נסיס והרולינג סטונז, ערכו בו הופעות, ולאחר ניצחון איטליה במונדיאל 2006 המונים הגיעו לקירקוס לחגוג.
על פי המסורת, אחד מהמיתוסים המכוננים של האימפריה הרומית התרחש בעמק עליו עתיד להיבנות הקירקוס: אונס האישה הסבינית.
הקירקוס מקסימוס נבנה לראשונה בתקופת המלכים האטרוסקים (כ-600 לפנה"ס) על ידי לוקיוס טרקוויניוס פריסקוס ונכדו לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס.
על פי ספרו של ליבי, "ההיסטוריה של רומא", היציעים הקדומים נבנו מעץ וכללו מחסה מהשמש ומהגשם, אשר נרקבו והוחלפו תכופות, והשטח כולו היה מוקף באדמות חקלאיות.
כתוצאה מקרבתו של העמק בו שוכן הקירקוס לנהר הטיבר, המלכים האטרוסקים חפרו תעלות ייבוש שנועדו למנוע מהעמק מלהיות מוצף ובכך למעשה אפשרו את הקמת הקירקוס בעמק.
מקובל לראות בדיקטטור פוסטומוס כראשון שמיסד את המשחקים השנתיים ב-499 לפנה"ס.
למרות הניסיונות להטות את זרימת הטיבר, מתוארים מספר מקרים בין המאה ה-5 לפנה"ס למאה ה-2 לפנה"ס, בהם הנהר הציף את העמק בו שכן הקירקוס מקסימוס.
בתקופה זו הקירקוס לא היה זירה סגורה מוקפת ביציעים, אלא שטח פתוח, שבזמן שלא התרחשו בו מרוצי כרכרות, נראה יותר כמו בזאר גדול, בו התקיימו מופעי רחוב ונפתחו דוכני מכר.
לאחר הניצחונות במלחמות הפוניות הראשונה והשנייה, נראה כי נעשו מאמצים רבים לפיתוח המבנה וכן גדל היקף התחרויות בו.
בנוסף, נבנו לראשונה מושבים מאבן עבור הסנטורים בסמוך לעיקול בזירה, הנחשב לנקודת תצפית טובה על המירוץ.
הקירקוס בתקופתם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס
בתקופתו של יוליוס קיסר נבנו שתי שורות מושבים ארוכות משני צדי הקירקוס, שככל הנראה הושלמו בתקופתו של אוגוסטוס.
ב-31 לפנה"ס, שרפה גדולה כילתה את רוב הקירקוס וסביר להניח שאוגוסטוס שיקם את המבנה על בסיס קווי המתאר שיצר יוליוס קיסר.
לפיכך, ניתן לומר שקווי המתאר לקירקוס מקסימוס, כפי שאנו מכירים אותו כיום, הונחו בתקופתו של יוליוס קיסר.
ישנן עדויות רבות מתקופה זו לגבי סידורי הישיבה בקירקוס.
בשני שירים של המשורר אובידיוס מסופר על ביקורו בקירקוס ועל התרשמותו ממנו.
נראה שגברים ונשים הורשו לשבת זה לצד זה, ולכן, לעומת תיאטראות אחרים בהם נאסר על גברים ונשים לשבת יחדיו, ייתכן והקירקוס היווה פלטפורמה להיכרויות בין המינים.
ייתכן ואובידיוס צווה על ידי אוגסטוס לכתוב את השירים לאחר שהוכנסו לתוקף הנחיות חדשות לגבי סידורי הישיבה.
השורות הראשונות נשמרו לסנטורים ומעליהם נשמרו 14 שורות עבור מעמד הפרשים המיוחסים (Equites).
לרוב רק לובשי טוגה הורשו להיכנס לקירקוס, אך במקרים מסוים נעשו חריגות.
בשנת 12 לספירה הקירקוס הוצף שוב ובשנת 36 לספירה חלקים ממנו נשרפו.
עבודות השיקום בוצעו על ידי קלאודיוס וככל הנראה הוא שם קץ לשיטפונות הקירקוס, מכיוון שלאחר שיפוץ זה לא מתועדים עוד שיטפונות.
בשנת 64 לספירה השרפה הגדולה ביותר בהיסטוריה של רומא פקדה אותה במשך תשעה ימים וכילתה חלקים נרחבים מהעיר, בין היתר, חלק גדול מהקירקוס מקסימוס ומהמקדשים הסמוכים.
קשה לדעת כמה מעבודות השיקום בוצעו על ידי נירון קיסר, אך ככל הנראה, מאחר שהוא אהב מרוצים, ייתכן והוא זה ששיפץ את הקירקוס באופן משמעותי.
קרוב לוודאי שאספסיאנוס וטיטוס המשיכו את מלאכת השיפוצים והיא הסתיימה סופית בתקופתם.
מקורות רבים מצביעים על כך שטראיאנוס שיפץ באופן משמעותי את הקירקוס לאחר ששרפה נוספת כילתה חלקים ממנו.
השיפוצים הסתיימו בשנת 103 לספירה ולאחריהם הגיע הקירקוס לשיא תפארתו ויופיו.
נראה כי המוטיבציה המרכזית של טראיאנוס בשיפוץ הקירקוס הייתה זכייה באהדת הציבור.
דגם של הקירקוס הוטבע במטבעות ברונזה, להן הייתה תפוצה רחבה יותר ממטבעות יקרים יותר, וכך הבשורה על שיפוץ הקירקוס התפשטתה וטראיאנוס חיזק את שלטונו.
אין עדויות רבות על הנעשה בקירקוס בתקופה זו.
תחת קיסרותו של אנטונינוס פיוס עמוד נפל ויציע שלם נפל איתו, וכתוצאה מהתאונה 1112 אנשים נספו.
ככל הנראה האתר תוקן קצת לאחר התאונה.
באחד מהמטבעות שהוטבעו על ידי גתה וקרקלה, נראה הקירקוס עם חיות וספינה, כך שנראה שהחיות יוצאות מהספינה.
בעבר היו היסטוריונים שטענו שחלק מהזירה הוצפה להמחשת שייט של ספינה אך כיום מקובל להניח שהספינה ניצבה רק כדגם בצמוד לזירה.
עבודתו של הקיסר קרקלה בקירקוס
הקיסר קרקלה ביצע מספר שדרוגים בקירקוס מקסימוס, כשהמשמעותי בהם היה הרחבתם של הקרסרס (Carceres), השערים מהם בוצע הזינוק, אשר נמצאים מול חצי העיגול הרחוק מהשער.
עם זאת, המאפיינים המרכזיים של הקירקוס, כפי ששופץ על ידי טראיאנוס, עדיין נראים במטבעות מהתקופה.
הקירקוס בתקופת אחרוני הקיסרים עד העת העתיקה
בתקופת הקיסרים המאוחרים לא בוצעו שינויים משמעותיים בארכיטקטורה או בשימוש של הקירקוס.
אסון גדול פקד את הקירקוס תחת קיסרותו של דיוקליטיאנוס, בו קרסו היציעים וכ-13,000 צופים נספו.
לאחר מספר שנים הנזק תוקן, ונבנו מספר מרחצאות בסמוך לקירקוס עבור הקיסר.
בשנת 312 לספירה, הוסיף הקיסר קונסטנטינוס עיטורים נוספים לקירקוס, שעל פי מקור מסוים היו עמודים נוצצים מזהב.
ב-357, קונסטנטינוס השני הוסיף אוביליסק נוסף וככל הנראה, מאחר שייחס חשיבות גדולה למשחקים בקירקוס, הוא ציווה על כל הסנטורים להיות נוכחים במשחקים.
במאה החמישית לספירה חזרו לתקופה קצרה מופעי הצייד בקירקוס, אך מעמדו של הקירקוס מקסימוס ירד בהדרגה עם ירידת חשיבותה של העיר רומא עצמה.
המירוץ האחרון נערך בקירקוס מקסימוס בשנת 549 לספירה.
הקירקוס מראשית ימי-הביניים עד ימנו
הקירקוס לאחר חורבן האימפריה הרומית
לאחר המאה ה-6 פסק השימוש בקירקוס כזירת מרוצים והוא ננטש.
החלקים התחתונים שלו כוסו באדמת סחף במשך השנים והאבנים שהרכיבו את היציעים נבזזו על ידי מקומיים.
בשנת 1145 הועבר הקירקוס לידי משפחת פרנג'יפני החזקה, שהפכה את הקשת של טיטוס למגדל במבצר.
בציור מהמאה ה-16, נראה שהיציעים הן בגבעת הפלטין והן בגבעת האווטין עדיין קיימים אך מצבם ירוד.
העמק בו שוכן הקירקוס הפך בהדרגה לגן של הכנסיות והמנזרים הסמוכים.
ההתפתחות המצערת ביותר עבור הקירקוס מקסימוס התרחשה בשנת 1852, כאשר חברת הגז האנגלו-איטלקית הפכה את המקום לאזור העבודה שלה.
לאחר מאבק של אקטיביסטים וארכאולוגיים, הועבר לבסוף בשנת 1910 אתר העבודה לקצה העיר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוכרז הקירקוס מקסימוס כפארק ארכאולוגי ומאז הוא משמש כפארק ציבורי פתוח, בו לעיתים מתקיימות התכנסויות המוניות.
התיעוד הראשון לחפירות לחשיפת הקירקוס מקסימוס מגיע משנת 1587, בה הורה האפיפיור סיקסטוס ה-5 על חשיפת האוביליסקים שבעמק שבו שכן הקירקוס.
אחד מהאוביליסקים הללו ממוקם כיום בפיאצה דל פופולו.
לאחר כמה מאות שנים, ב-1876, בעת חפירות שבוצעו לצורך בניית תעלות ביוב, נמצאו לבנים עתיקות ומדרכה שנעו לאורך הציר האורכי של הקירקוס, כ-11 מטרים מתחת לרחוב המודרני.
עשר שנים מאוחר יותר, נמצאו בגבעת הפאלאטין הצופה על הקירקוס, לבנים שככל הנראה שימשו כמושבים ביציעים של הקירקוס.
התקדמות משמעותית בחשיפת הקירקוס נעשתה על ידי ארכאולוג בשם ביגוט (Bigot) בתחילת המאה ה-20. הוא הצליח לאתר את השרידים של הקירקוס, לאמוד את מידותיו ואף למצוא את המקום המשוער של פודיום המנצחים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נערכו חפירות משמעותיות בהן נחשפו חלקים מהשער של טיטוס, וחלק נכבד מחצי העיגול של הקירקוס.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 איתרו ארכאולוגים איטלקיים את המשטח של הזירה עצמה בעומק 12 מטרים מתחת לרחוב המודרני.
ב-1976 נעשו חפירות נוספות, בהן נמצאו חלקים נוספים של תעלות הביוב, חנויות ובתי מרחץ בסמוך לקירקוס.
עבודות נוספות ומשמעותיות נעשו ב-1982, בהן נחשפו חלקים נוספים מחצי העיגול שנחשף בשנות ה-20 וכן חצי העיגול בצידה השני של הזירה.
קירסטן לי סינמה היא פוליטיקאית אמריקאית עצמאית.
כיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה.
טרם בחירתה לסנאט כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של אריזונה.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת בריגהאם יאנג, ב-1999 סיימה תואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת המדינה של אריזונה, ב-2004 סיימה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת המדינה של אריזונה וב-2012 סיימה דוקטורט בעבודה סוציאלית באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
לאחר לימודי התואר השני שימשה כעובדת סוציאלית בבית ספר יסודי בפיניקס.
ב-2002 התמודדה ללא הצלחה לבית הנבחרים של מדינת אריזונה כעצמאית.
ב-2004 התמודדה שוב, הפעם כחברת המפלגה הדמוקרטית ונבחרה לתפקיד, היא הייתה בכך למחוקקת הצעירה ביותר בבית הנבחרים.
ב-2012 נבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציגת המחוז התשיעי של אריזונה והושבעה לתפקיד ב-3 בינואר 2013. בהמשך נבחרה לשתי כהונות נוספות.
סינמה פעילה בתחומי זכויות למהגרים והיא מתומכי חקיקת ה-DREAM Act למען מתן אזרחות למהגרים קטינים.
מאז שהתמודדה לקונגרס של ארצות הברית הביעה עמדות שונות, בהן תמיכה ביחסי ארצות הברית–ישראל ובסיוע אמריקאי לישראל.
כמו כן התנגדה להסכם הגרעין עם איראן.
בנובמבר 2018 התמודדה סינמה על מושבו הפתוח של הסנאטור היוצא ג'ף פלייק, וגברה על המועמדת הרפובליקנית, חברת בית הנבחרים מרתה מקסאלי.
בכך הפכה לדמוקרטית הראשונה שנבחרת לסנאט האמריקאי מטעם אריזונה מאז 1988, וכן לאישה הראשונה ולביסקסואלית המוצהרת הראשונה הנבחרת מטעם המדינה.
ב-3 בינואר 2019 נכנסה לתפקידה.
בהצבעותיה מציגה סינמה עמדות מתונות ביחס לחברי מפלגתה.
בעברה הייתה נחשבת לאשת שמאל מובהקת ואף אמרה על הסנאטור הדמוקרטי המתון ג'ו ליברמן שהוא "בקושי דמוקרט".
מאז היבחרה לקונגרס, ניכר שדעותיה נהיו יותר ימניות בנושאים מסוימים.
סינמה הייתה אחת הדמוקרטיות היחידות שהצביעו נגד הניו דיל הירוק ונגד העלאת שכר המינימום הפדרלי ל-15 דולר לשעה.
במקום זאת היא הציעה לעלות אותו רק ל-11 דולר לשעה.
היא גם התנגדה לביטול הפיליבסטר הדורש רוב מיוחס של 60% על מנת להעביר חוקים מסוימים.
מאחר שלמפלגה הדמוקרטית ישנו רוב זעום בסנאט, זה נתפס כפגיעה במפלגה שלה.
רבים מן המחנה השמאלי הפוליטי תקפו את סינמה בעקבות עמדותיה על שכר המינימום והפיליבסטר, ובחודש אפריל היא העלתה תמונה לאינסטגרם שבה היא נראית שותה משקה ועונדת טבעת עם הכיתוב "F*** off" עליה.
בעקבות התמונה אשר רמזה ישירות להעלבת המבקרים שלה בגסות, אנשים רבים, כולל אנשי תקשורת מסוימים ואנשים שתמכו בה בעבר או בהווה ביקרו אותה על כך, תקפו אותה ואף הביעו מהתמונה זעזוע.
בשל התנגדותה לתוספת תקציב בסך 3.5 טריליון דולר שביקש הנשיא ג'ו ביידן להעביר כחלק מאג'נדת הפנים הכלכלית שלו הכוללת העלאת מיסים רבים על העשירים ועל חברות גדולות, נמתחה על סינמה ביקורת מן הצד הפרוגרסיבי במפלגה, והיא הייתה נתונה ללחצים, הפגנות ומתקפות אישיות רבות ברשתות החברתיות וגם לעיתים במציאות.
מבקרים רבים החלו לטעון שהיא מהווה "מכשול להתקדמות", חסרת נאמנות למפלגתה ושאכפת לה בעיקר מעצמה ולא מהבוחרים שלה.
בשנת 2022 הופיעה ברשימת טיים 100. בדצמבר 2022 הודיעה סינמה על עזיבתה את המפלגה הדמוקרטית ועל הפיכתה לסנאטורית עצמאית, בתארה את המערכת הפוליטית בארצות הברית כ"שבורה".
במרץ 2024, הודיעה כי לא תתמודד לכהונה נוספת ותפרוש מהסנאט בסוף כהונתה בינואר 2025.
במרץ 2025 הצטרפה לפירמת עורכי הדין "Hogan Lovells" כיועצת בכירה בתחום הרגולציה והקניין הרוחני העולמי.
סינמה גדלה כמורמונית אך היא מצהירה שהיא חסרת השתייכות דתית ("None").
קירסטן סימון וַאנגסְנֵס (בנורווגית: Kirsten Simone Vangsness; נולדה ב-7 ביולי 1972) היא שחקנית, תסריטאית וסופרת אמריקאית, המוכרת בעיקר בזכות משחקה כפנלופה גרסיה, אשת הטכנולוגיה של יחידת הפרופיילרים לאורך כל 16 העונות של סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", וכן בסדרות הבת שלה: "מחשבות פליליות: התנהגות חשודה" ו"מחשבות פליליות: חוצה גבולות".
ואנגסנס נולדה בעיר פסדינה השייכת למטרופולין של לוס אנג'לס שבקליפורניה.
הוריה הם אֵרול לֵרוי ואנגסנס וברברה מארי.
במהלך ילדותה עברה המשפחה לעיר פורטרוויל שבקליפורניה, ולאחר מכן לעיר קריטוס, גם היא בקליפורניה.
היא למדה בתיכון "Cerritos High School", אותו סיימה ביוני 1990, וממנו עברה למכללה הקהילתית "Cypress College".
לאחר מכן למדה באוניברסיטת "California State University" שבפולרטון, אותה סיימה ביוני 1995.
ואנגסנס החלה לשחק בגיל צעיר, מאחר שסבלה מגמגום כבד בתור ילדה, עקב היותה חדשה בעיר ובעלת משקל עודף.
לאחר מכן שיחקה במספר סרטים וסדרות, כשתפקידה העיקרי הוא בסדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", בה שיחקה בין השנים 2005–2020.
מספר מכתבותיה של ואנגסנס התפרסמו בעיתון היומי לוס אנג'לס טיימס.
בין השנים 2014–2016 השתתפה בכתיבת תסריט של שלושה פרקים מתוך סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות".
משנת 2006 הייתה בזוגיות עם עורכת הטלוויזיה והקולנוע מלאני גולדסטין.
השתיים אף התארסו, אך נפרדו בשנת 2013.
בנובמבר 2015 התארסה עם השחקן והסופר קית' הנסון.
מחשבות פליליות: התנהגות חשודה - 2011
מחשבות פליליות: מעבר לגבולות - 2016–2017
קירקיופל (באיסלנדית: Kirkjufell, בתרגום חופשי: "הר הכנסייה") הוא הר בגובה 463 מטרים בצפון מערב איסלנד, בחצי אי סנאיפלסנס ובסמוך לעיירה גרונדרפיורדור .
נטען כי זהו ההר המצולם ביותר באיסלנד.
מול ההר נמצאים שני מפלים.
מראה ההר מכיוון המפל מחודד כראש חץ.
ההר הופיע בסדרת הטלוויזיה משחקי הכס בעונות 6 ו-7.
קירסטן נלסון היא שחקנית ובמאית אמריקאית המוכרת בעיקר עקב תפקידה כמפקדת המשטרה קארן ויק בסדרת הטלוויזיה "בניחוש חוקר".
נלסון נולדה בעיר אניד שבאוקלהומה, וגדלה בשיקגו.
בילדותה היא ניגנה בפסנתר ושרה, ובריאיון הוסיפה כי חלמה להופיע בקרנגי הול.
נלסון הייתה חברה-מייסדת של אנסמבל התיאטרון של שיקגו, בטרם עברה ללוס אנג'לס ב-1995.
בשנת 2004 שיחקה בתפקיד ראשי בסיטקום הטלוויזיה "The O'Keefes" .
בשנים 2006–2014 שיחקה את תפקיד מפקדת המשטרה קארן ויק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "בניחוש חוקר".
היא השתתפה בתפקידים קצרים במספר סרטים, כגון "הנמלט", "מלחמת העולמות" ו"חופשה בחיתולים".
היא שיחקה כאורחת במספר רב של סדרות טלוויזיה, כגון "נד וסטייסי", "הפרקליטים", "ילד פוגש עולם", "תהרוג אותי וזהו", "הבית הלבן", "באפי ציידת הערפדים", "אלי מקביל", "פרייז'ר", "ללא עקבות", "מלקולם באמצע", "גיבור על נמלים", "הלוחשת לרוחות", "NCIS", "מחסן סודי 13", "בונז", "קייסי אנדרקאבר", "החיים עצמם" ועוד.
היא נישאה ב-5 באוגוסט 1995, ולה בת ובן.
תחנת קירקוס מקסימוס (הידוע בשם: סירקו מאסימו) היא תחנה תת-קרקעית בקו B של המטרו של רומא.
התחנה ממוקמת בקצה המזרחי של קירקוס מקסימוס, שעל שמו היא נקראת, וליד המטה של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
לתחנה שתי יציאות נפרדות משני צידי דרך אוונטינו.
התחנה נחנכה ב-9 בפברואר 1955, וכמו כל התחנות בקטע טרמיני - לורנטינה שופצה מחדש בשנת 1989.
עד שנת 2002 שכן האוביליסק סטלת אקסום בסביבת התחנה.
בשנת 2025 עברה התחנה שיפוץ לרגל 80 שנות פעילות של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
קירק כריסטופר מאלר הוא חלוץ מרכזי קנדי בהוקי קרח מקצועני לשעבר ועוזר מאמן נוכחי בוושינגטון קפיטלס בליגת ההוקי הלאומית.
שיחק ב-NHL במשך 19 עונות עבור דאלאס סטארס, פלורידה פנתרס, ניו ג'רזי דווילס, ניו יורק איילנדרס, טורונטו מייפל ליפס וזכה בגביע סטנלי ב-1993 כחבר במונטריאול קנדיאנס.
מאלר שימש בעבר גם כמאמן קרוליינה הוריקנס בין השנים 2011 ל-2014, והיה מאמן משותף עבור הקנדיאנס מ-2016 עד 2021 לאחר קדנציה קודמת כעוזר מאמן בקבוצה בין השנים 2006–2011.
מאלר החל לשחק עם קינגסטון קנדיאנס בליגת ההוקי של אונטריו, אבל עונותיו המוצלחות ביותר היו עם גואלף פלייטרס.
הייתה מחלוקת ב-1984 בין הפלייטרס לנבחרת האולימפית של קנדה, שרצו שמאלר ישחק איתם באולימפיאדת החורף 1984. הבעלים של פלייטרס כעס שאיבד את מאלר במשך זמן רב, אך בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכמה ומאלר שיחק באולימפיאדה.
נבחר שני בדראפט ה-NHL 1984 על ידי ניו ג'רזי דווילס אחרי מריו למיה.
"קפטן קירק" היה הלב והנשמה של הדווילס, עם האינטנסיביות ושילוב משחקו ההגנתי וההתקפי החזק שלו.
עם זאת, אף על פי שלניו ג'רזי הייתה התחלה מוצלחת באופן מפתיע בפלייאוף 1988, היא מעולם לא הפכה למועמדת רצינית לזכייה בגביע סטנלי בזמן שמאלר היה איתם.
לאחר שיצא ממחנה האימונים ב-16 בספטמבר 1991, עקב מחלוקת על חוזה, מאלר הועבר יחד עם רולנד מלנסון למונטריאול קנדיאנס תמורת סטפן רישה וטום צ'ורסקה ב-20 בספטמבר.
מאלר התחבב במהרה על אוהדי מונטריאול ועזר להם לזכות בגביע סטנלי ב-1993. הועבר בעסקה לניו יורק איילנדרס בעונת 1994/95. בתחילה נמנע ממשחק עם האיילנדרס ואז שיחק מספר מועט של משחקים בחוסר עניין עד שהנהלת הקבוצה החליטה שגישתו הגרועה גוברת על התרומות הפוטנציאליות שלו על הקרח והוציאה אותו מהקבוצה.
בהמשך, האיילנדרס החזירו את מאלר, אך הוא סירב לשחק ושחרר את האיילנדרס מהתחייבותם על תשלום חוזהו.
לבסוף, מאלר הועבר בהנחה לטורונטו מייפל ליפס, בעסקה שכללה שלוש קבוצות שהובילה לכך שמאלר ודון בופרה יעברו למייפל ליפס, מרטין סטרקה, קן בלאנגר והזכויות על בראיין ברארד יועברו לאיילנדרס ואילו דמיאן רודס והזכויות על וייד רדן עברו לאוטווה סנטורס.
מאלר שיחק את עונתו האחרונה בכבישת 20 שערים במייפל ליפס בעונה הבאה, אך הועבר בעסקה לפלורידה פנתרס עבור רכש משמעותי כג'ייסון פודולן כאשר הליפס יצאו מתמונת הפלייאוף.
מאלר החל את קריירת האימון שלו עם גולדן גיילס מאוניברסיטת קווין בעיר הולדתו קינגסטון.
במהלך 2006, יחד עם גולדן גיילס, רשם מאלר שיא של 8-13-1-2 בכנס האתלטיקה של אוניברסיטת אונטריו.
מאלר גם החזיק בתואר עוזר המאמן עם נבחרת קנדה וזכה במדליית הזהב בטורניר גביע הלוטו 2005 בסלובקיה.
במרץ 2006 שימש כעוזר מאמן של גרג גילברט באליפות העולם מתחת גיל 18.
מאלר חזר למונטריאול קנדיאנס ב-20 ביוני 2006, כאשר מונה לעוזר המאמן בקבוצה.
ב-27 ביוני 2011, הודיעו נאשוויל פרדטורס שמאלר התקבל לעבודה כמאמן של שלוחת AHL שלהם, מילווקי אדמירלס.
ב-28 בנובמבר 2011, הפך מאלר למאמן קרוליינה הוריקנס במקום פול מוריס.
ב-5 במאי 2014, מאלר פוטר מתפקידי האימון שלו על ידי קרוליינה הוריקנס.
ב-13 במאי 2014, מאלר הוחתם על ידי סנט לואיס בלוז כעוזר מאמן.
ב-2 ביוני 2016, מונטריאול קנדיאנס גייסו מחדש את מאלר כמאמן משותף.
ב-13 באוגוסט 2020, מאלר החליף זמנית את המאמן הראשי קלוד ז'וליאן שאושפז עם כאבים בחזה.
ב-24 בפברואר 2021, פוטר מאלר יחד עם המאמן הראשי קלוד ז'וליאן על ידי הקנדיאנס ועוזר המאמן לשעבר דומיניק דושארמה נכנס לתפקיד המאמן הזמני.
ב-10 ביוני 2021, מונה למאמן משותף של קלגרי פליימס תחת המאמן הראשי דאריל סאטר.
כן מונה לעוזר מאמן עבור וושינגטון קפיטלס ב-20 ביולי 2023.
שיא קבוצתי לניו ג'רזי דווילס: 6 נקודות במשחק, 29 באוקטובר 1986.
שיא קבוצתי לניו ג'רזי דווילס: 5 אסיסטים במשחק, 25 במרץ 1987.
קירקוס ריוויוז הוא מגזין אמריקאי לביקורת ספרים, שהוקם בשנת 1933 בידי וירג'יניה קירקוס.
המגזין יוצא לאור על ידי חברת "Kirkus Media", שמקום מושבה בניו יורק.
במסגרת פעילותו, מעניק המגזין מדי שנה את פרס קירקוס (Kirkus Prize) לכותבים בתחומי הפרוזה, העיון וספרות הילדים והנוער.
המגזין קירקוס ריוויוז מתפרסם פעמיים בחודש – בראשון ובחמישה עשר בכל חודש – ומקדים לסקור ספרים עוד לפני פרסומם הרשמי.
צוות המבקרים של קירקוס סוקר מעל 10,000 כותרים בשנה.
בשנת 1926 נשכרה וירג'יניה קירקוס על ידי הוצאת Harper & Brothers כדי להקים מחלקה לספרות ילדים.
מחלקה זו נסגרה בשנת 1932 מטעמי חיסכון, אך בתוך שנה חזרה לפעול ביוזמתה של לואיז ריימונד, שהייתה מזכירתה של קירקוס.
אף על פי כן, קירקוס עזבה את ההוצאה והקימה שירות עצמאי לביקורת ספרים.
בראשית הדרך, השיגה גליונות הגהה של כעשרים ספרים בטרם פרסומם.
כעבור קרוב לשמונים שנה, השירות כבר קיבל מאות ספרים מדי שבוע ופרסם ביקורות על כמאה מהם.
בשנת 1985 מונתה אן לרסן לעורכת ספרות הפרוזה ובהמשך לעורכת הראשית של המגזין.
בתקופת כהונתה – שהמשיכה עד 2006 – שינתה את סגנון הכתיבה והמבנה של הביקורות על מנת לשפר את קריאותן, בהירותן, דיוקן והשפעתן.
בשנת 1970 נמכר קירקוס ריוויוז לכתב העת The New York Review of Books, וממנו נמכר בהמשך לברברה באדר וג'וש רובינס, ששימשו גם כעורכים בפועל.
בשנת 1985 רכש את המגזין יועץ ההוצאה לאור ג'יימס ב.
שמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1993, רכש אותו דייוויד להברטון, ובשנת 1999 נמכר המגזין לידי חברת BPI Communications, שהייתה בבעלות ההוצאה ההולנדית VNU.
בדצמבר 2009 הודיעה החברה על סגירת פעילות המגזין.
ואולם, ב-10 בפברואר 2010, נרכש המגזין מחדש מידי חברת נילסן (ששינתה את שמה מ-VNU) על ידי איש העסקים הרברט סימון.
תנאי העסקה לא נמסרו לציבור.
שם החברה שונה ל-Kirkus Media, והמו"ל הוותיק מארק וינקלמן מונה לעורך הראשי.
קירקוס ריוויוז פועל לפי תוכנית ביקורת מסורתית שאינה כרוכה בתשלום מצד מחברים או מוציאים לאור.
עם זאת, מציע המגזין גם שירות עצמאי בשם Kirkus Indie, במסגרתו יכולים סופרים לרכוש ביקורת מקצועית על ספריהם.
הביקורות אינן נתונות להשפעת הסופר, והוא רשאי לבחור האם לפרסמן באתר Kirkus.
לפי שיקול דעתם של עורכי המערכת, ייתכן כי ביקורות אלו יופיעו גם בגיליון המודפס של המגזין או בניוזלטר.
בשנת 2014 ייסד המגזין את פרס קירקוס, במסגרתו מוענקים מדי שנה שלושה פרסים – כל אחד בסך של 50,000 דולר – לכותבים מצטיינים בתחומי הפרוזה, ספרות העיון וספרות הילדים והנוער.
קירקה הוא ציור מאת האמן הבריטי ג'ון קולייר, שנוצר בשנת 1885. היצירה מציגה את הדמות המיתולוגית קירקה כשהיא עירומה, יושבת ביער בצמוד לטיגריס גדול, וסביבה נראים בעלי חיים נוספים.
הבחירה להציג את קירקה מוקפת בטיגריסים ולא באריות, כפי שמופיע ב"אודיסיאה", מעניקה לסצנה נופך אקזוטי ואוריינטליסטי.
הציור מציג את קירקה כאובייקט של תשוקה דרך מבט גברי, ומדגיש את יופייה הפסיבי, בניגוד לייצוגים דינמיים אחרים שבהם היא מופיעה ככוח פעיל הקובע את גורלו של האחר.
הציור מציג את קירקה יושבת עירומה בגבה אל הצופה, על קרקע עשבונית בלב יער עבות.
פלג גופה העליון פונה מעט לאחור, ועיניה מביטות לצד ימין, הרחק מהצופה.
זרועה הימנית מונחת ברפיון על גבו של טיגריס גדול השרוע לצדה, וגופה נשען עליו קלות.
בצדה השמאלי נראים שני חתולים מנומרים השוכבים על הקרקע, ואילו ברקע, בין עצי היער, נראות דמויות נוספות של חיות טרף, בהן דוב, פנתר וחיה נוספת השרועה בצד הימני של התמונה.
הציור מואר באור רך החושף את עור גופה של הדמות בניגוד לרקע האפלולי והסבוך של העצים.
הקומפוזיציה מדגישה את העירום הנשי ואת נוכחותם השקטה אך המאיימת של בעלי החיים הסובבים אותה.
קירקה, כדמות מיתולוגית, עברה תהליך של דה־לגיטימציה לאורך הדורות.
בעוד שב"אודיסיאה" של הומרוס תוארה כדמות המסייעת לאודיסאוס ובעלת תכונות חיוביות, ביצירות מאוחרות יותר ברומא וברנסאנס תוארה כמכשפה מסוכנת, קנאית ובלתי נשלטת.
הציור של קולייר משתלב בגלגול זה, שבו נשים חזקות מהמיתולוגיה הוצגו כדמויות מאיימות, מפתות או מכשפות – חלק ממנגנון תרבותי שמטרתו הייתה לצמצם את מעמדן ולחזק היררכיה גברית.
בקריירה שלו עסק ג'ון קולייר בציור דיוקנאות ובייצוגים של נשים מהמיתולוגיה, מהאגדה ומן ההיסטוריה.
לצד עבודותיו הדרמטיות המזוהות עם ז'אנר ה־problem-picture, יצר גם סדרה של ציורים קלאסיים, שבהם ייצג דמויות נשיות כגון קסנדרה, לילית וקירקה, תוך השפעה של סגנון האחווה הפרה-רפאליטית.
יצירות אלו נועדו לעורר הד למקורות עתיקים באמצעות סגנון בעל עוצמה דרמטית ואירוטית.
בגלישה ברשת האינטרנט, קישור (היפר-קישור) או לִינְק (מאנגלית: link, קיצור ל-hyperlink) הוא אמצעי המאפשר לעבור מדף אחד לדף אחר.
הקישורים פועלים מבלי שיש צורך לדעת היכן בדיוק נמצא היעד הפיסי עצמו, איזה פרוטוקול לבחור, או באמצעות איזו תוכנית.
הקישורים מקשרים את הדף הנוכחי לדפים אחרים, והופכים את השימוש והניווט (או הגלישה) ברשת האינטרנט לקלים ונוחים.
בלחיצת עכבר אחת יכול המשתמש לנוע בין אתרים.
היפר-קישור הוא קישור ממסמך היפרטקסט, הפותח דף או קובץ אחר בעקבות לחיצה עליו.
היעד הוא לרוב דף HTML אחר ב- World Wide Web, או ברשת ארגונית פנימית אינטראנט, אך הוא יכול להיות גם תמונה, כתובת דואר אלקטרוני או תוכנית.
היפר-קישורים עשויים גם להעביר לקבוצות דיון ולאתרי Gopher ,Telnet ו-FTP.
ההיפר-קישור עצמו עשוי להיות בצורת לחצן, תמונה, אובייקט או טקסט צבעוני המסומן בקו תחתון.
בעת הצבעה עליו המצביע הופך (כברירת מחדל) לסימון "יד", המציינת כי ניתן ללחוץ על הטקסט או על התמונה.
בעת יצירת היפר-קישור, היעד שלו מקודד כ-(URL (Uniform Resource Locator, כתובת המציינת פרוטוקול (כגון HTTP או FTP) ומיקום של אובייקט, מסמך, דף World Wide Web או יעד אחר באינטרנט או באינטראנט.
כאשר מבקר באתר לוחץ על ההיפר-קישור, היעד מוצג בדפדפן אינטרנט, נפתח או מופעל, בהתאם לסוג היעד.
לדוגמה, היפר-קישור לדף מציג את הדף בדפדפן האינטרנט, והיפר-קישור לקובץ AVI פותח את הקובץ בנגן מדיה.
להלן מספר שימושים עיקריים להיפר-קישור:
ניווט אל קובץ או אל דף אינטרנט ברשת, באינטרא-נט או באינטרנט
ניווט אל קובץ או אל דף אינטרנט שבכוונתך ליצור בעתיד
הפעלה של העברת קובץ, כגון הורדה או תהליך FTP5425
לעיתים הקישורים מובילים את המשתמש ל"מסע דילוגים" ומכאן הביטוי "גלישה", המשמש לתיאור פעולת הדילוג באינטרנט, שעלולה להרחיק את הגולש מהמידע אותו בא לחפש.
ביישומי אופיס, השימוש העיקרי של היפר-קישור הוא הפניה לנתונים או מקורות אחרים.
למשל, במסמך בו מתייחסים לנתונים מספריים המופיעים בדו"ח אחר, ניתן להפנות לחוברת העבודה במקום להעתיק את הנתונים למסמך.
לחיצה על הקישור תקפיץ אל המידע הנמצא במקום אחר ותציג אותו לעיני הקורא.
קיים קשר "חי" עם מידע המאוחסן בקובץ אחר ואף תחת תוכנה אחרת.
הקובץ אינו גדל, היות שהוא שואב את הנתונים מקובץ זר.
משתמש אחד יכול לעדכן נתונים המעודכנים אוטומטית אצל שאר המשתמשים.
מעבר מהיר מקובץ אחד למשנהו.
השימוש בפרוטוקול ftp, נעשה בעיקר כדי להעביר קבצים בין מחשב אחד לאחר.
הגולשים ברשת נכנסים למחשב מרוחק כאורחים ומורידים את הקבצים הנחוצים.
אורח שנכנס למערכת ftp מזדהה בשם משתמש "anonymous" ובסיסמה שהיא כתובת הדואר האלקטרוני שלו.
כחלק מעיצוב אתר אינטרנט, מפתחי אתרים רבים מוסיפים את כתובת הדואר האלקטרוני שלהם לאתר כדי שהגולשים יוכלו לשלוח הארות והערות.
בסיום כתיבת הכתובת, בעת לחיצה על מקש enter, הכתובת תהפוך באופן אוטומטי לקישור, כלומר, לחיצה על השורה בדפדפן תביא אותנו לדף היעד.
קישור עמוק הוא היפר קישור המפנה לעמוד או תמונה מסוימים בתוך אתר אינטרנט אחר ללא מעבר דרך העמוד הראשי של האתר.
קישור המפנה לעמוד / אתר אשר אינו זמין.
המושג hyperlink הוטבע ב-1965 על ידי טד נלסון בתחילתו של פרויקט זאנאדו.
השראתו של נלסון באה ממאמר ידוע של וונאוור בוש בשם "כפי שאנו חושבים" ("As We May Think").
במאמר זה תיאר בוש מכונת מיקרופילם איתה ניתן לקשר כל שני דפי מידע זה לזה כך שנוצר מעיין שובל של מידע מקושר.
במכונה זו ניתן יהיה לחזור אחורה ולדפדף קדימה בשובל שנוצר כאילו היו על מיקרופילם בודד.
ההשוואה הקרובה ביותר לזמננו תהיה, בניית רשימה של סימניות לדפי רשת בעלי נושאים דומים ואז לאפשר למשתמש לגלוש קדימה ואחורה ברשימה.
בסדרה של ספרים ומאמרים שפורסמו בין 1964 ל-1980, פיתח נלסון את הרעיון של בוש והפך אותו מרעיון של הצלבת מידע אוטומטית למאגר תוכן ממוחשב.
את הרעיון הפך לישים בעזרת מחרוזת טקסט ספציפית במקום עמודים שלמים.
הרעיון של מכונה בגודל שולחן, הפך לטכנולוגיית רשת מחשבים עולמית, ובסופו של דבר, אפשרה את קיומה של רשת מעין זאת.
באותה התקופה, פעל צוות נפרד, בניהולו של דאגלס אנגלברט, אשר יישם לראשונה את רעיון ההיפר-קישור לגלישה בתוך מסמך אחד (1966).
זמן לא רב לאחר מכן, יישמו חברי הצוות את רעיון ההיפר קישור לחיבור בין פסקאות בתוך מסמכים נפרדים (1968).
בעוד ביצוע היפר-קישור בין דפי אינטרנט נחשב חלק בלתי נפרד ממאפייני האינטרנט, חלק מאתרי האינטרנט טענו כי קישור לאתר שלהם הוא אסור ללא קבלת רשותם.
בפרט בעת ביצוע קישור עמוק מאתר אחד אל פריטים באתר אחר.
בכמה סמכויות שיפוטיות, נקבע כי השימוש בהיפר-קישור אינו רק משמש לקישור גרידא או כמראה מקום, אלא משמש ככלי להעתקת דפי אינטרנט.
בהולנד, לדוגמה, הורשע אדם בשם קרין ספאיינק בהפרת זכויות יוצרים בשל ביצוע היפר-קישור לאתר מסוים.
אולם, פסיקה זו בוטלה ב-2003. בתי משפט בגרמניה ובדנמרק קיבלו תביעות נגד פרסום קישורים עמוקים.
ביפן, ביצוע היפר-קישור לאתר פרטי נחשב גס רוח, בעיקר אם מדובר באתרים של אמנים שלא נתנו את הסכמתם מראש לפרסום הקישור.
חלק מהאתרים משתמשים במונח "קישור חינם" באתר האינטרנט שלהם על מנת לציין כי אינם מסרבים לביצוע קישורים לאתרם גם מגורמים שלא הוסמכו ואושרו לכך מראש.
כשמבצעים קישור לא חוקי או מפר זכויות, החוק מבין כי מדובר ב"תחום אפור".
בפועל מספרם של המקרים בהם הוגש כתב אישום על קישור לא חוקי הם מעטים.
cylindrica) הוא זן תרבותי (Cultivar) במשפחת הדלועיים.
הקישוא הוא מאכל נפוץ הגדל במִקְשָׁה, ונפוץ בגני ירק.
מבחינה בוטנית חלקו האכיל של הקישוא הוא פרי.
זני הקישוא מתחלקים לזנים משתרעים, הדומים לזני המלפפון, ולזנים שיחיים, אשר גבעוליהם זקופים.
שורשי הקישוא מסתעפים עד כדי יצירת רשת שורשים צפופה בקרקע.
בעלי הצמח יש שסעים עמוקים היוצרים חמש אונות.
צידיהם התחתונים מכוסים זיפים נוקשים.
צמח הקישוא מוציא פרחים זכריים ונקביים, וכדי שהפרי יתפתח דרושה הפריה על ידי העברת אבקנים מפרח זכרי לפרח נקבי.
למרות גידולם הקל, צמחי הקישוא, כמו ירקות אחרים מסוגו, דורשים כמות גדולה של דבורים לצורך האבקה.
באזורים שבהם נפגעת כמות המאביקים או היכן שנפוץ השימוש במדבירי חרקים נתקלים מגדלים לעיתים קרובות בהתפתחות כושלת של הפרי.
את המחסור באבקה המועברת אל הפרח הנקבי ניתן להשלים על ידי האבקה ידנית או חיזוק אוכלוסיית הדבורים.
צבעו של הפרי הוא צהוב, ירוק או ירוק בהיר וצורתו זהה לרוב לצורת מלפפון חרוש קמטים.
עם זאת ישנם כמה זנים מתורבתים אשר צורת פריים עגולה או דמוית בקבוק.
שלא כמו המלפפון, הקישוא מוגש לרוב לאכילה כשהוא מבושל, לעיתים קרובות מאודה, צלוי, ממולא ואפוי או מטוגן.
הוא גם משולב במאכלים אחרים כגון סופלה (תפיחה).
יש שאוכלים אותו "חי" בסלט קר או מבושל קלות בסלטים חמים, כפי שנוהגים במתכונים תאילנדיים או וייטנאמיים.
מבחינה קולינרית מתייחסים אל הקישוא כאל ירק אף שמדובר בפרי שאינו בוגר, שחלה תפוחה של צמח קישוא נקבי.
הקישוא המיועד למאכל נקטף כשלושה עד חמישה ימים לאחר הפריחה, הרבה קודם שהגיע לבשלות וכשהזרעים שבו רכים וצעירים ועדיין אינם מפותחים.
אורכו בשלב זה הוא בדרך כלל פחות מ-20 סנטימטרים.
פרי קישוא בוגר יכול להגיע לאורך של 90 ס"מ, אך הוא כבר יהיה סיבי ולא מעורר תיאבון.
הקישוא נוח לגידול באקלים ממוזג ולכן זכה למוניטין של צמח המניב תפוקה מכובדת של ירק.
פרחי הקישוא יקרים למדי בשוקי הפרחים בשל הקושי בהובלתם ובאחסנתם.
הן הפרח הנקבי והן הזכרי אכילים.
לשם אכילתם מסירים את העלי מהפרח הנקבי או האבקנים מהזכרי.
בין השאר נהוג למלא את הפרחים בתערובות שונות ולבשל, או לאפות את הפרחים הממולאים.
במקסיקו פרח הקישוא (הידוע כ-Flor de Calabasa) מועדף למאכל על פני הפרי, ומבושל במרקים, בקישים או כמילוי בטורטייה.
ערכו התזונתי של הירק אינו רב והוא דל יחסית בקלוריות - מכיל ב-100 גרם פרי כ-15 קלוריות, 280 מ"ג אשלגן, ו-115 מק"ג של ויטמין A.
מוצאו של הקישוא ביבשת אמריקה.
לאחר גילוי אמריקה הובא הקישוא לאירופה והתאקלם באיטליה, וממנה נפוץ גידולו למרבית ארצות אירופה ולמזרח התיכון.
בארץ ניסו לגדל כמה וכמה זנים וטיפוסים של קישואים, ומהם נבחר הזן השיחי הלבן לגידול העיקרי של משפחת הקישוא.
בשנים המאוחרות יותר הובאו לארץ זנים שעברו טיפוח בארצות אירופה ואמריקה, כמו זוקיני, קלריטה, ברייס ועוד.
בארץ ישראל גדלו זנים וטיפוסים של קישואים, שמהם נבחר הזן השיחי הלבן.
כמו-כן הובאו ארצה זנים, שעברו טיפוח בארצות אירופה ואמריקה.
זני כלאיים אלה הם הנפוצים כיום בארץ.
הקישוא המוזכר במקרא אינו הזן המקובל כיום אלא זן של מלפפונים.
הקישוא מוזכר במקרא: (), אולם משערים כי שם הכוונה הייתה לירק הקרוי בימינו מלון עג'ור.
ייתכן כי מקור הבלבול בשמות הוא שמו בערבית - "כּוּסָא".
בעבר הוחלט שיש לקרוא לירק "קישות" או "קישוא-בצל", וכיום השם הרשמי הוא "דלעת הקישוא", אם כי האקדמיה ללשון העברית מכירה בצורה העממית "קישוא".
בראשית תחיית הלשון העברית היו שהשתמשו במילה "קישוא" במשמעות "מלפפון".
העיר על כך איתמר אבן-זהר:
קיש הוא מאפה עגול פתוח, מלוח, המורכב מקלתית ועליה מלית מתערובת הכוללת ביצים, שמנת, ירקות, גבינות, או פיסות בשר.
בדרך כלל, הקלתית נאפית אפייה עיוורת לפני שהמרכיבים האחרים נוספים לאפייה נוספת.
למרות שהקיש הוא מאפה פתוח (כלומר, ללא תוספת בצק המכסה אותו), לעיתים נוספות פרוסות עגבנייה או ירק אחר, או רצועות בצק, כקישוט מעל התערובת.
הקיש בדרך כלל נאכל קר, ונחשב במטבח הצרפתי לחלק ממרכיבי סל הפיקניק הקיצי.
הקיש נחשב לרוב לסוג של פשטידה.
מקורו של הקיש הוא ממטבח חבל לורן בצרפת (על גבול גרמניה) ויש המחשיבים אותו כסוג של טארט מלוח.
ייתכן שמקור השם הוא מהמילה הגרמנית Kuchen שפירושה עוגה, מאפה.
קיש לורן המקורי הוא טארט ממולא ביצה, רפרפת ובייקון מעושן.
גבינה נוספה רק מאוחר יותר למתכון.
תוספת של בצל תהפוך את המאפה לקיש "אלזסי".
קִישׁ הוא דמות מקראית – אביו של שאול, המלך הראשון בממלכת ישראל המאוחדת ובנו של אביאל בן צרור בן-בכורת בן-אפיח.
קיש מוזכר בשמואל א' כהקדמה להמלכת שאול בנו: .
בתלמוד ירושלמי העירו שבספר דברי הימים כתוב ששמו של אבי קיש היה 'נר' .
לדעת הירושלמי אכן שמו היה אביאל, אך הכתוב רמז שהטעם ששאול זכה למלוכה הוא בעקבות כך שסבו היה מדליק נרות להאיר לאחרים, זכה שאול למלוכה.
בספר שמואל בהקשר לסיפור המלכת שאול, מסופר כי קיש שלח את בנו בעקבות אתונותיו שאבדו, ובדרך זאת הגיע שאול אל שמואל הנביא, אשר משח אותו למלך.
במדרש פנים אחרים מובא שקיש אבי שאול, הוא המוזכר בין אבותיו של מרדכי היהודי במגילת אסתר: .
אמנם בן שמעי לבין קיש היו כמה דורות שלא נזכרו.
קירששטייניט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
נוסחת המבנה הכימי של קירששטייניט טהור היא CaFe+2SiO4. הקירששטייניט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל מונטיצ'ליט העשיר במגנזיום (CaMgSiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, הקירששטייניט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של הברזל מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הפאיאליט, והפרמטרים שלו הם: Åa=4.859 , b=11.132Å, c=6.420Å.
הקירששטייניט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה.
הגבישים זעירים וגודלם עד 0.5 מ"מ.
הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא 3.434.
מקדם השבירה של הקירששטייניט נע בין 1.67 ל-1.73. צבעם של גבישי הקירששטייניט הוא בדרך כלל ירוק בהיר או חסר צבע.
פיסה דקה מנוסרת של קירששטייניט היא חסרת צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1957 בהר שאהרו (Shaheru), חרוט געשי כבוי על הר הגעש הפעיל ניאראגונגו, סמוך לעיר גומה במחוז קיוו צפון ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, על ידי שאמה והייטונן (Sahama & Hytönen), זוג חוקרים מהמכון לגאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי שבהלסינקי פינלנד.
המינרל קרוי על שם ד"ר אגון קירששטיין (Egon Kirschstein), גאולוג גרמני שהיה חלוץ במחקר הגאולוגי באזור בו נתגלה המינרל ונהרג בקרבות שהתחוללו באזור במלחמת העולם הראשונה.
הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה כיום במוזיאון המלכותי של מרכז אפריקה בטרבורן שבבלגיה.
בהר שאהרו הקירששטייניט נוצר בלבה של מליליט-נפליניט, במסיב טז'רן ברוסיה הקירששטייניט מופיע בסלעי סקארן גירניים.
קירשטייניט הוא מינרל נדיר מאוד, ועד היום הוא אותר במקומות מועטים בעולם.
קישוטים תפסו מקום חשוב במיוחד במוזיקה של תקופת הבארוק.
מספר הסלסולים לסוגיהם השונים מכה לעיתים בתדהמה את המבצעים בימינו, אך לשפעת הקישוטים הזו הייתה סיבה; הם נועדו לפצות על שני החסרונות המובנים של הצ'מבלו: אי היכולת להאריך צליל מרגע שמרימים את האצבע מן הקליד, בניגוד לכלי קשת או נשיפה, וחוסר האפשרות להדגיש צליל בהקשה חזקה יותר.
כפיצוי על חסרונות אלה נוצרו הקישוטים.
טריל, אפוג'אטורה או גרופטו, שהאריכו את הצלילים הרצויים או הדגישו אותם לעומת הצלילים הסמוכים.
סימוני הקישוטים האלה לא היו אחידים, מלחינים שונים השתמשו בסימונים שונים, ובפרטיטורות ותווי נגינה בהוצאות שונות מצרפים את הוראות העורך לביצוע הקישוטים השונים המופיעים בתווים.
טריל (או בעברית: סלסול) הוא חילוף סירוגין מהיר בין התו הכתוב לזה שמעליו.
בדרך כלל, אם מדובר במוזיקה שנכתבה לפני 1800, מתחילים את הטריל בצליל שמעל התו הכתוב.
במוזיקה שנכתבה אחרי 1800, נהוג להתחיל את הטריל בתו הכתוב ולעלות לזה שמעליו.
בפרטיטורה כתובה מקובל לציין מהי הפרשנות המבוקשת לביצוע, אם בהקדמה לפרטיטורה או בהערות בתחתית הדף ואם באמצעות תו קישוט (grace note)
לעיתים מוצע לסיים את הטריל בכפלפל (turn, gruppetto), דהיינו בהשמעת הצליל שמתחת לצליל הראשי במקום זה שמעליו ממש לפני החזרה אל התו הכתוב, או בווריאציה אחרת.
יש גם טריל של צליל יחיד, המכונה "טרילו" או "טרמולו" בשלהי תקופת הרנסאנס או ראשית תקופת הבארוק.
הערה: המידע הזה נכון, פרט לכך שסימן ה+ הוא למעשה t באות קטנה, בקו ישר מאונך חצוי בקו מאוזן.
קישוטי טריל יכולים להופיע כטילדה, ,t.
ראו תקונים בקישוטים אחרים בהמשך.
הזמר הווירטואוז האיטלקי ג'ובני קונפורטו הוציא ב-1593 ספר של תרגילי קישוט לזמרים ונגנים.
בסרט הקולנוע "כל הבקרים שבעולם", שבו מגלם השחקן הצרפתי ז'ראר דפרדייה את תפקיד המלחין מרן מארה, מאזין מארה בסתר לנגינתו של וירטואוז הוויולה דה גמבה סן קולומב, של כדי לגנוב ממנו את הקישוטים המיוחדים לנגינתו, שהוא שומר בסוד גם מתלמידו, מארה.
המורדנט הוא תנועת סירוגין מהירה בין התו הכתוב, התו שמעליו (ב"מורדנט עליון" או "מורדנט הפוך") או התו שמתחתיו ("מורדנט תחתון" או "מורדנט") ושוב התו הכתוב.
במקרה שמתבקשת הגבהה כרומטית, יסומן הדבר מעל המורדנט.
המורדנט העליון מסומן בקו זיגזג קצר (סימון שיכול להתפרש גם כטריל); המורדנט התחתון מסומן באותה צורה בתוספת קו אנכי קצר החוצה אותו:
זה יכול להיקרא גם "כפלפל", או turn.
כמו במקרה של הטריל, המהירות המדויקת של ביצוע המורדנט משתנה בהתאם לטמפו של היצירה, אבל בטמפו מתון אפשר לבצע את הקישוט באופן הבא:
כפלפל (turn באנגלית, gruppetto באיטלקית) היא תבנית קצרה, המורכבת מן הצליל שמעל התו הרשום, הצליל הרשום עצמו, הצליל שמתחתיו וחזרה לצליל הרשום.
הכפלפל מסומן באות s בכתב ראי, מונחת על צדה מעל החמשה.
פרטי ביצוע הכפלפל תלויים בחלקם במיקום המדויק של סימן הכפלפל.
מהירות הביצוע המדויקת של צלילי כפלפל נתונה לשינויים, כמו גם מקצבם.
השאלה מהי הדרך הטובה ביותר לבצע כפלפל תלויה במידה רבה בהקשר, מוסכמות וטעם אישי.
הגבהה כרומטית של הצלילים ממעל ומתחת עשויה להופיע או לא, לפי הסימון .
כפלפל "הפוך" (ירידה לצליל שמתחת לתו הרשום, התו הרשום עצמו, התו שמעליו וחזרה לתו הרשום) מסומן בדרך כלל בהוספת קו אנכי קצר על סימן הכפלפל הרגיל, אם כי לעיתים מופיע סימן הכפלפל עצמו במהופך.
מקור השם סְמיך, Appoggiatura באיטלקית, בפועל האיטלקי appoggiare, שפירושו "להישען" או "להיסמך".
הצליל המוסף (זה שאינו עיקרי) גבוה או נמוך בדרגה אחת מן הצליל העיקרי; אם הוא נמוך ממנו, ייתכן שיוגבה כרומטית .
הסמיך נרשם כתו קישוט (grace note) ומודפס בגופן קטן, בדרך כלל בלי הקו האלכסוני.
סמיכים מופיעים על פי רוב על הפעמה החזקה או החזקה ביותר של התרת הדיסוננס לקונסוננס.
ההגעה אליהם נעשית בקפיצה והיציאה מהם בצעד.
סימן תווים זה משמש גם לציון הגייה מוטעמת במוזיקה ווקאלית, כלומר, יש להדגיש את תו הקישוט, כגון ב"מיסה ברוויס" בסול מז'ור של היידן, בתיבה החמישית לקולות הסופרן והטנור.
"סמיכים נטולי הטעמה", כביכול, נפוצים גם הם בתקופות רבות במוזיקה, אם כי היו תאורטיקאים מוקדמים שלא ראו אותם בעין יפה (למשל קרל פיליפ עמנואל באך בחיבורו Versuch über die wahre Art das Clavier zu spielen).
אם כי סמיכים אלה אינם זהים לסמיך הקצר, האצ'אקאטורה , הם כמעט תמיד קצרים מאוד ומקבלים את מכסת הזמן שלהם מן הצליל הקודם להם.
צפוי יותר לראותם כצליל בגודל מלא בפרטיטורה ולא בגופן קטן - לפחות בהוצאות מודרניות.
מקור המונח אצ'אקאטורה (Acciaccatura בעברית: סמיך קצר, בגרמנית: פורשלאג) בפועל האיטלקי acciaccare.