tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על תחילת הקטע הראשון של התפילה, נכתב בספרות הראשונים והאחרונים רמזים שונים, מהם על פי הכוונה: כך למשל יש שכתבו שבקטע הראשון של הברכה ישנם ששה עשר ביטויים של אמת וקיום, מילים אלו מקבילים ל-16 הפסוקים של 2 הפרשיות הראשונות של קריאת שמע העוסקות באחדות הבורא וקבלת מצוותיו הקיימות לעד.
בתלמוד במסכת ברכות מדגישים חז"ל את חשיבותה של ברכה זו:
לדעת רש"י הטעם לכך הוא מחמת שמזכירים בברכה זו את חסדי הבורא .
לדעת הטור אין כוונת התלמוד 'שלא יצא ידי חובתו' היינו שלא יצא ידי חובת קריאת שמע, מאחר שההלכה היא שברכות אינן מעכבות, רק הכוונה ש"לא ידי חובת המצוה כתקנה'.
בכסף משנה כתב שהכוונה שאף מיש השמיט מילה אחת, מילת אמת' לא יצא ידי חובת הברכה, מאחר שעיקר הברכה היא להעיד על אמיתות הגאולה בעבר ובעתיד.
רבינו מנוח סבור שכוונת התלמוד למי שהפך את ברכת אמת ויציב בברכת אמת ואמונה או להפך.
בסידור עבודת ישראל הביא שבמנהג אשכנז בזמנים שאומרים בהם פיוטי זולת יש לאמר ברכה מקוצרת של אמת ויציב.
וכבר נזכר המנהג בספר חסידים.
בנוסח איטליה ישנו נוסח מיוחד לשבת.
ישנו הבדל מהותי בין ברכת הגאולה לשחרית ובין ברכת הגאולה בערבית: בעוד ברכת הגאולה בשחרית, צמודה ממש לתפילת העמידה, ובכך סומכים גאולה לתפילה.
בקהילות יעקב חקר האם דין הסמיכה הוא בגאולה או בתפילה.
דהיינו האם כשלא סומך החיסרון הוא בגאולה משום שהיא אינה מושלמת, או בתפילה שהיא אינה מושלמת.
כחלק מהחיוב להצמיד את ברכת הגאולה לתפילה, ולהימנע מאמירת אמן על ברכת הש"ץ, נהוג שהשליח ציבור מסיים את הברכה בקול, והציבור מסיים את הברכה יחד עם החזן.
חלקים רבים מקטע תפילה זו הולחנו:
על המילים ודבריו חיים וקיימים, נכתבו מספר לחנים שונים.
וכן על הקטע המסיים את הברכה 'צור ישראל' נכתבו לחנים רבים.
בִּרְכַּת הַמָּזוֹן היא ברכה אחרונה הנאמרת על פי ההלכה בסיום כל סעודה בה נאכל לחם בכמות משביעה (ומדברי חכמים, אפילו בכמות של כזית).
ברכה זו היא מצווה מן התורה, הנלמדת מן הפסוק .
ביסוד ברכת המזון עומדת חובת האדם להודות לבוראו על המזון שממנו הוא מתקיים, ולהכיר בכך שהמזון, גוף האדם והקרקע ניתנים מידי הבורא ובהשגחתו.
במשנה ישנה מחלוקת בין התנאים על אילו מאכלים מברכים ברכת המזון.
לדעת רבן גמליאל יש לברך ברכת המזון על כל מאכל משבעת המינים, שהם המופיעים בתורה בפרשה של ברכת המזון.
לדעת רבי עקיבא מברכים ברכת המזון על כל מה שאדם אוכל ממנו כדי לשבוע ועושה אותו עיקר סעודתו, ואפילו יהיה זה ירק.
לדעת חכמים, מברכים ברכת המזון על לחם בלבד, וכך נפסק להלכה.
עוד נפסק להלכה, כי מאכלי פת הבאה בכסנין, כגון עוגה, בכמות גדולה (משקל 3 או 4 ביצים), נחשבים כלחם ומברכים גם עליהם ברכת המזון.
המקור לחיוב ברכת המזון בלחם דווקא הוא באזכור הלחם בפסוק הקודם למצווה זו בתורה: "אֶרֶץ, אֲשֶׁר לֹא בְמִסְכֵּנֻת תֹּאכַל-בָּהּ לֶחֶם" (דברים ח', ט').
מהתורה חייב אדם לברך ברכת המזון כאשר אכל ושבע, שנאמר: "וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ".
וחכמים הוסיפו ותקנו, שגם אדם שאכל כ'זית', כיוון שנהנה, יברך את כל ברכת המזון.
חז"ל ראו בזה שבח לישראל, שמקפידים להודות ולברך אף על פחות מכדי שביעה, שטענו המלאכים לפני הקב"ה: "רבונו של עולם, כתוב בתורתך: 'אֲשֶׁר לֹא יִשָּׂא פָנִים וְלֹא יִקַּח שֹׁחַד', והלא אתה נושא פנים לישראל, שנאמר (במדבר ו, כו): יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ.
אמר להם: וכי לא אשא פנים לישראל?
לדעת רוב הפוסקים, גם אם אכל מהלחם שיעור כ'זית' בלבד, אם אכל עוד מאכלים, ומכולם יחד נעשה שבע, הרי שהוא חייב לברך ברכת המזון מהתורה.
לפי דעה אחת בתלמוד, "ואכלת" מתייחס לאכילה, ו"ושבעת" מתייחס לשתייה.
לפי זה, פסק הרמ"א שמי שלא שתה לא יזמן להוציא אחרים ששתו.
לחלוקה בין השיעורים ישנה השלכה מעשית, כאשר התעורר לאדם ספק אם בירך ברכת המזון על מה שאכל.
במקרה זה, אם שבע, כיוון שהספק הוא במצווה מהתורה עליו להחמיר כדין ספק דאורייתא לחומרא, ולברך את ברכת המזון (ללא הברכה הרביעית, שהיא מדרבנן, ולגביה זהו ספק ברכות להקל).
ואם לא שבע, כיוון שהספק במצווה מדברי חכמים, לא יברך כדין ספק דרבנן לקולא.
יש שכתבו שאם חבירו זוכר שראה אותו מברך, יכול לסמוך עליו.
וכן אם הוא יודע בעצמו שהוא רגיל לברך מיד לאחר אכילתו, אף על פי שאינו זוכר זאת במדויק, יכול לסמוך על החזקה שמן הסתם בירך.
גם נשים חייבות בברכת המזון, אלא שקיים ספק האם נשים חייבות בברכת המזון מהתורה (מדאורייתא) או מדרבנן.
להלכה נשים חייבות כגברים, אך במקרה של ספק נוסף, כגון איננה זוכרת אם בירכה או לא, נחלקו הפוסקים האם תחזור לברך, ולדעת הרב עובדיה אינה חוזרת, אך טוב שתהרהר הברכה בליבה.
ברכת המזון מורכבת מארבעה חלקים שנקבעו במהלך הדורות.
בתורה לא נקבע נוסח מדויק לברכה, אלא הוזכר באופן כללי שתוכן הברכה יהיה הודיה לה' על האוכל ועל נתינת ארץ ישראל לעם ישראל.
המקור החשוב ביותר למקורן של הברכות מצוי בתלמוד הבבלי במסכת ברכות:
תוכנה הוא הודאה לה' שמזין את העולם, ונותן לחם לכל חי, וכל השפע שאנו מקבלים הוא רק מה', ולא ממעשה האדם.
ועם ישראל התנסה בזה, בניסיון המן- שנאמר: .
החיים במדבר קשים, אפשר מרוב קשיים להתריס כלפי מעלה, ומנגד, אפשר להתחזק באמונה, ולהתבונן בניסים שעל ידם הקדוש ברוך הוא מקיים את ישראל.
הניסיון הקשה ביותר היה קשור לאכילת המן.
אדם רגיל לדאוג ליום המחר, לשם כך הוא מכין לעצמו את מזונותיו על ידי מלאכתו בשדה, בחרושת ובמסחר.
אולם כל זה לא היה אפשרי במדבר.
אפילו לשמור מן מיום אחד למחרתו היה אסור, ואפילו לאכול יותר ממה שאדם נצרך לא היה ניתן, כי כמות המן הייתה מוגבלת למה שאדם זקוק לאכול ביום אחד ולא יותר.
והיה כל יהודי צריך להאמין בה' שגם מחר יוריד לו מן מהשמיים.
מי שלא היה חזק באמונתו, חש תמיד רעב, וכפי שנאמר (שם ג-ד): .
ועיקר המצווה לברך את ה' כאשר אדם אכל ושבע, שנאמר: .
מפני שכאשר אדם שבע הוא עלול להתגאות ולשכוח שהכל מאת ה'.
תוכנה הוא הודאה על הארץ, על מצוות ברית המילה ועל התורה ומצוותיה, שנתפסות גם הן כמתנת הבורא.
על פי המסורת, ברכת הארץ נתקנה על ידי יהושע בן נון עם כיבוש ארץ ישראל.
תוכנה של הברכה הוא תפילה על מלכות בית דוד ועל בנין ירושלים ובית המקדש.
בזמן קיום הבית התפילה הייתה למען המשך קיומו וקיום שושלת בית דוד, ומעת החורבן התפילה היא למען השבתם של המלכות וירושלים ובית המקדש.
הברכה כוללת גם בקשה לפרנסה טובה, ומוסיפים לה תוספות מיוחדות בשבת ומועד .
על פי המסורת, דוד המלך התקין את חלקה הראשון של ברכת בונה ירושלים, ואת חלקה השני התקין בנו, שלמה המלך, שבנה את בית המקדש הראשון.
בה מודים לאל על הטבתו עם ישראל.
על פי התלמוד, ברכת הטוב והמטיב נתקנה על ידי חכמי המשנה לאחר מרד בר כוכבא, כתפילת הודיה ושבח.
הטוב - על כך שהורשו לקבור את גופותיהם של הרוגי ביתר, שקבורתם הושהתה.
המטיב - שגופות הרוגי ביתר לא העלו סירחון, לא נרקבו ולא נאכלו על ידי בעלי חיים.
לפי פירוש קרבן העדה, ברכה זו קשורה לברכת הטוב והמיטיב שנאמר על היין: מפני שהיה נהוג לברך ברכת המזון יחד עם שתיית כוס יין, היו רגילים לברך "הטוב והמטיב" ברגע זה, ולפיכך תיקנו וריאציה של אותה ברכה כאן כזכר להרוגי ביתר.
מים אחרונים, זהו כינוי להלכה של נטילת ידיים בסוף הסעודה לפני שמברכים ברכת המזון.
חיוב זה הותקנה על ידי חכמי המשנה משתי סיבות, ניקיון הידיים לכבוד ברכת המזון.
וכן מטעמי בריאות, לנקות את הידיים ממלח סדומית שיכול לסמא את העיניים אם יגע בהן.
יש מחלוקת אם גם בזמננו צריך ליטול מים אחרונים.
האם כיוון שאנחנו אוכלים עם סכו"ם ידינו נקיות, וגם אין משתמשים במלח סדומית אם כן אין צורך ליטול ידיים.
או שמא גם כעת הידיים מתלכלכות בשעת אכילה, וכן יש מלחים אחרים עם תכונות של מלח סדומית.
לפי הקבלה יש טעמים נוספים ליטול ידיים השייכים גם בזמננו.
השולחן ערוך כותב בסימן המדובר ש:, אך בהמשך מוסיף: .
לפני שנוטלים מים אחרונים, יש שנוהגים לומר את ההלכה הנזכרת בשולחן ערוך: ,
וזאת כדי לומר דברי תורה בסעודה.
חובת אמירת זימון לפני הברכה חלה בסעודה שבה סעדו ביחד לפחות שלושה גברים שהם בני מצווה.
הזימון הוא קריאה של מברך אחד לחבריו לברך עמו בצוותא "נברך (את) שאכלנו משלו", ותשובתם "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו".
כאשר הסועדים הם עשרה או יותר, חובה להזכיר את שם ה' בברכת הזימון.
אזי הפניה היא "נברך אלוהינו שאכלנו משלו", והתשובה בהתאם "ברוך אלוהינו" וכו'.
ישנן מספר הוספות לברכה במועדים שונים.
על הנסים - תוספת לברכת הארץ הנאמרת בחנוכה ובפורים.
רצה - בשבת נוספה לברכת "בונה ירושלים" לפני "ובנה ירושלים", הוספה הפותחת במילים: "רצה והחליצנו".
יעלה ויבוא - תוספת לברכת בונה ירושלים במועדים הבאים: ראש חודש, פסח (חג המצות), שבועות, סוכות, שמחת תורה (שמיני עצרת), ראש השנה (מכונה בנוסח התפילה - יום הזיכרון) וכן ביום כיפור למי שנאסר עליו להתענות.
רבים נוהגים לומר לאחר הברכה בקשות רבות המכונות יחד "הרחמן", מכיוון שכולן פותחות בתואר זה.
יש הנוהגים להוסיף אחריהן פסוקים שונים.
רבים חילופי הנוסחאות בין עדות ישראל בברכות הרחמן ובפסוקים שאחריהן.
בין בקשות אלו נהוגה בקהילות מסוימות ברכת האורח, תוספת שאומרים אורחים ובהם בקשת ברכה לבעל הבית ובעל הסעודה.
בין תוספות "הרחמן" ישנן בקשות מיוחדות עבור שבתות, ימים טובים ומועדים אחרים, שמקומן לאחר "הרחמן הוא יפרוש עלינו סוכת שלומו".
בנוסף בחלק נוסף של סוף ברכת המזון תיקנו כי בכי בחלק מימות השנה ובהם כל יום שנאמר בו מוסף ובסעודת מצווה של מילה או סעודת פורים וכדומה צריך לומר מגדול ולא מגדיל כבשאר ימות השנה.
ב"חיידר" המסורתי נהגו לסכם את ברכת המזון ביידיש ("אלע מאל בענטשן מיר...").
בקרב יהדות לוב, כורדיסטן, בוכרה ועוד (מהנוהגים על פי נוסח ליבורנו), נוהגים להוסיף בסיום הברכה: "ברוך הזן, ברוך שולחן, ברוך משה בן עמרם; הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו".
חלק מעדות אלו נוהגות להוסיף פסוקים נוספים, למשל "יי ימלוך לעולם ועד".
בקרב קהילות יהודי גאורגיה, נוהגים לפני אמירת "עושה שלום" לומר את הפסוקים:כי השביע נפש שוקקה וכו', הודו לה'כי טוב וכו', השמים שמים לה'וכו'.ובסיום ברכת המזון נוהגים לומר בקול את מזמורי התהילים כ"ד וקכ"ח.
ולאחריהם אומרים את הפסוקים הבאים: פעמיים את הפסוק "וראה בנים לבניך וכו'", ולאחריו: שלום רב לאוהבי תורתך וכו', ומסיימים עם הפסוק: ה' עוז לעמו יתן, ה' יברך את עמו בשלום.
למן התקופה הקדם-קלאסית של הפיוט (המאה ה-5) עבור בתקופה הקלאסית, וכלה בתקופה המזרחית המאוחרת (המאה ה-11), היו פיוטי ברכת הזמון סוג פופולרי למדי, ובגניזה הקהירית נמצאו שרידים של למעלה ממאה פיוטים כאלה.
ישנם פיוטי ברכת המזון המיועדים לימות החול הרגילים (בהם נוסחאות קצרות במיוחד הכוללות מילים ספורות לכל ברכה), כאלה המיועדים לשבת, לראשי חודשים, למועדים, לשמחות כנישואין וברית מילה ואף לאבלים.
מרבית פיוטי ברכת המזון הללו אינם חתומים בשם המחבר, אך יש גם המכילים אקרוסטיכון של שמו, לעיתים פייטן מפורסם וידוע-שם כרבי אלעזר בירבי קליר ורבי שמואל השלישי.
פיוטים רבים מסוג זה התפרסמו בידי אברהם מאיר הברמן, וכולם התפרסמו מחדש בצירוף מחקר מקיף בידי אבי שמידמן.
בפיוט הספרדי והמרכז-אירופאי ירדה קרנם של פיוטי ברכת המזון, ונכתבו פיוטים ספורים מסוג זה.
גם אלו לא נכתבו במבנה המסורתי שהיה מקובל במזרח, ולעיתים הרחיבו רק ברכה אחת מברכת המזון ולא את כולן.
במנהגים שבתקופת הדפוס נותר פיוט בודד מפיוטים אלה, הוא הפיוט אלהים צוית לידידך בחירך מאת רבי אפרים מבונא המיועד לברכת המזון של סעודת ברית מילה ונועד להרחיב את הברכה השנייה של ברכת המזון, היא הברכה בה מזכירים את ברית המילה.
פיוט זה נהוג במנהג אשכנז המערבי עד ימינו.
ברכת המזון על כוס יין
לאחר ברכת המזון יש שנוהגים לברך את ברכת "בורא פרי הגפן" ולשתות כוס של יין.
ברכת המזון בה מברכים ברכה זו נקראת "ברכת המזון על הכוס" וכוס היין נקראת "כוס של ברכה".
ישנה מחלוקת מתי יש חיוב לעשות כן.
ישנם הסוברים שבכל אכילה שמברכים בה ברכת המזון-חובה לברך על "כוס של ברכה".
יש דעות לפיהן אין חיוב ו"כוס של ברכה" היא מנהג.
למעשה, נוהגים לברך על "כוס של ברכה" בעיקר בעת שמחות, ויש נוהגים לעשות כן בכל פעם שיש זימון או זימון בעשרה.
בִּרְכַּת הָאִילָנוֹת היא אחת מברכות הראייה הנאמרת פעם אחת בשנה בחודש ניסן כשרואים את פריחתם של אילנות מאכל.
מטרת הברכה להודות לבורא על היופי והשפע שברא בעולמו.
ככל ברכות הראייה, אין חובה על האדם לתור אחר אילנות מלבלבים ולברך ברכה זו, והברכה נתקנה רק על הרואה, מכאן כתבו כמה פוסקים שאנשים אינם רגילים בדרך כלל לברך ברכה זו.
בפוסקים מובא כי יש להשתדל ולקיים ברכה זו, ומזכירים שמנהג תלמידי חכמים להקפיד לברך את הברכה אחת בשנה.
מקור הברכה היא בדברי רב יהודה המובאים בתלמוד:
הפוסקים דקדקו בלשון התלמוד ולמדו כמה הלכות למשל:
מקום הברכה: מלשון התלמוד "האי מאן דנפיק" (=מי שיוצא), דקדק הרב חיים פלאג'י, כי יש לצאת אל מחוץ לעיר למקום שבו עצים רבים.
רבים דחו את דבריו והתירו לברך גם תוך העיר, וגם על עצים הגדלים בחצר פרטית.
זמן הברכה: מלשון "ביומי ניסן" המובא בתלמוד עולה כי זמן הברכה הוא בחודש ניסן דווקא.
אולם יש הסוברים שלשון זה לאו דווקא ואפשר לברך כל השנה..
חלק מן הפוסקים כתבו שאם ברך בחודש אדר יצא ידי חובה בדיעבד ואינו יכול לברך שוב, וכן אדם שלא ברך בחודש ניסן שיברך בחודש אייר.
אמנם, על פי הקבלה יש לברך רק בחודש ניסן.
כמות העצים: מלשון "אילני" המופיע בתלמוד הבינו חלק מהפוסקים כי יש לברך דווקא על שני אילנות מאכל, על פי הכלל מיעוט רבים שניים.
יש אף פוסקים שכתבו שעדיף לכתחילה שיהיו שני אילנות ממינים שונים.
מנגד, אחרים כותבים שדי בעץ אחד אפילו לכתחילה, והשימוש בלשון "אילני" משמש כלשון דיבור ולא בדווקא, כפי שמוצאים גם במקומות נוספים.
הרב אפרים גרינבלט העיד כי ראה את הרב משה פיינשטיין מברך על אילן אחד.
לבלוב: מלשון "אילני דמלבלבי" יש הלומדים כי יש לברך רק כשרואה את הניצנים, אבל אם רואה את העץ לאחר שגדל הפרי, פטור מלברך מספק.
כמו כן הפוסקים כתבו כי יש לברך דווקא על עצי פרי ולא על עצי סרק, ורבי עקיבא איגר מסתפק אם יש מניעה לברך כשעצי הפרי הם בתוך שלש שנות ערלה שאי אפשר ליהנות מפריה ופוסק שבחוץ לארץ שספק ערלה מותר אז ראוי להנות ממנו ויכול לברך.
יש אומרים שאפשר לברך את ברכת האילנות בשבת אולם יש מן הפוסקים שאסרו למשל רבי חיים פלאג'י כותב שאין לברך ביום השבת, מחשש שהמברך עלול לקחת בידו את הפרחים להריח בהם (ויעבור על איסור מוקצה) או לקטוף פרי מהעץ (איסור תולש).
בשם כף החיים, נאמר כי האיסור הוא מבחינה קבלית - של בירור הניצוצות, ובשבת יש איסור בורר.
הרב עובדיה יוסף דחה חשש זה של קטיפת פרחים, וכך דעת חלק מהפוסקים.
אך הרב מרדכי אליהו חשש לדעה זו וכתבו שאין לברך ברכת האילנות בשבת וכן דעת רבים מהאחרונים.
אף על פי שנשים לא מקיימות מצוות שהזמן גרמן, יש פוסקים שכתבו כי נשים כן מברכות ברכת האילנות, ולשיטה זו, ברכת האילנות לא מוגדרת מצווה שהזמן גרמה, משתי סיבות:
כאמור לעיל, לפי רוב הפוסקים, מותר לברך את הברכה גם לאחר חודש ניסן, ויוצא אם כן שאינה תלויה בזמן, אלא בתופעה של הלבלוב.
גם לפי הדעה שאין לברך אלא בניסן, ההגבלה אינה קשורה ל"זמן גרמא", מפני שהיא תלויה בתופעת טבע ולא בתקופת השנה.
בנוסף, לא מדובר ב"מצווה" אלא בברכת הראייה, והכלל של "זמן גרמא" אינו חל עליה.
אך לדעת הרב מרדכי אליהו כיוון שיש בדבר מחלוקת אם זה נחשב למצות עשה שהזמן גרמא, נשים ספרדיות לא תברכנה.
במקום זאת הוא הציע פתרון אחר, האישה תשמע את הברכה מבעלה, והוא יכוין להוציאה ידי חובה, והיא תכוון לצאת בברכתו, וכך תוכל לקיים מצווה זו.
ישנן נוסחאות שונות לברכה למשל המדקדק שלמה זלמן הנאו שהעדיף לשון המקרא על לשון חז"ל החליף "כלום" ב"דבר", המדקדק יצחק סטנוב בסידורו "ויעתר יצחק" החליף "ואילנות טובות" ב"ואילנות טובים", ויש המוסיפים את המילים "ונאות" ו"כדי", ועוד.
כיום המנהג בקרב חלק גדול מהקהילות, להשתדל לברך את ברכת האילנות כבר בראש חודש ניסן, מדין זריזין מקדימין למצוות.
הנוהג היום הוא אף לעשות זאת "ברוב עם", ובצורה יזומה ללכת ולברך את הברכה אצל שני אילנות עם פרחים או ניצנים, ולכתחילה אף שיהיו ממינים שונים.
בקהילות עדות המזרח, אף הוסיפו מזמורים ותפילות סביב הברכה עצמה.
ברכת המינים היא הברכה ה-12 בתפילת שמונה עשרה, והיא מופיעה בין ברכת המשפט לבין ברכת על הצדיקים.
ברכה זו היא אחת מ-13 ברכות הבקשה של תפילת שמונה עשרה.
הברכה מבקשת את הכרתתם של אויבי ישראל, המלשינים והמינים.
נוסח הברכה המקורי היה "משומדים" (ולא מלשינים), אך שונה מאימת הצנזורה הנוצרית שראו בביטוי עלבון כלפיהם ומאז לא חזר הביטוי למקור ו"מלשינים" משמש גם כיום במרבית סידורי התפילה.
בחלק מהנוסחאות הוסר גם הביטוי "מינים".
הביטויים המקוריים הופנו בפרט כלפי הנוצרים, ותיקונה של הברכה היה חלק מתהליך היפרדות הנצרות והיהדות.
ברכה זו תוקנה בתקופה מאוחרת יותר משאר הברכות בתפילת שמונה עשרה, והייתה לברכה ה-19 בה, אך למרות זאת לא שונה שם התפילה.
ב, מובא כי ברכת המינים לא תוקנה יחד עם שמונה עשרה ברכות תפילת העמידה, אלא נוספה בתקופה מאוחרת יותר כברכה התשע עשרה במספר.
ברכת המינים תוקנה ביבנה, בתקופתו של רבן גמליאל.
באותה תקופה, מיד לאחר חורבן בית שני השתרר משבר עמוק בשאלת המשכיותה של היהדות ולאיזה כיוון יתפתח; שרידי כיתות בית שני, כגון הצדוקים, וקבוצות חדשות, כמו הנוצרים ואף בעלי השקפה גנוסטית-יהודית, נאבקו על השפעה.
הסנהדרין החדשה שהוקמה ביבנה וייצגה את הרבנים יורשי הפרושים, שאפה שהנהגתה תתקבל ללא עוררין וניסתה ליצור קהילה אחידה תחת שלטונה.
כדי להרחיק את החולקים עליהם מתוך הקהל ביקש רבן גמליאל לתקן את ברכת המינים, ושמואל הקטן נבחר לתקן את הברכה.
הברכה גרמה לכך שהמינים בבתי הכנסת יימנעו בשעה שישמשו כשליחי ציבור מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו, או שבכלל ימנעו מלבוא לבתי הכנסת וכך ייווצר חיץ ברור בין עם ישראל למינים.
בתלמוד מובאת ברייתא, שמספרת על סידור 18 הברכות שבתפילה ועל התוספת של הברכה הנוספת:
הרמב"ם מסביר את הצורך שהיה בתוספת הברכה:
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברים" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר...
בדין הוה שיהו קורין עשרת הדיברות בכל יום; ומפני מה אין קורין אותן?
מפני טענת המינין, שלא יהו אומרים: אלו לבדם ניתנו לו למשה בסיני".
בגמרא נאמר ששליח ציבור הטועה בתפילתו ימשיך בתפילתו, אך אם הוא נמנע מלהתחיל את ברכת המינים מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור, היות שחושדים בו שהוא מין.
(אך אם התחיל וטעה, אין מונעים ממנו להמשיך להיות שליח ציבור.)
הברייתא מספרת, ששמואל הקטן שימש פעם אחת כשליח ציבור, וכשהגיע לברכת המינים שכח את הנוסח והתעכב מעט כדי להיזכר בו.
הציבור המתין בינתיים, ולא סילקו.
התלמוד דן במעשה זה, שהרי ישנה הלכה ששליח ציבור שטעה בברכת המינים מסולק מן התיבה לאלתר, מחשש שהוא מין.
התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן את הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
בשל רגישותה של הברכה, עבר נוסחה גלגולים רבים ושונים יותר מכל תפילה וברכה אחרת, הן מפני חשש ממשי מתגובת הסביבה הלא-יהודית, והן מפני צנזורה של השלטונות.
בגניזה הקהירית התגלו נוסחי תפילה שלא עברו צנזור.
בין נוסחאות אלו נמצא נוסח ארץ ישראל בו נכתב: "למשומדים אל תהי תקוה, ומלכות זדון מהרה תעקר בימינו, והנוצרים והמינים כרגע יאבדו, ימחו מספר חיים ועם צדיקים אל יכתבו.
ברוך אתה ה' מכניע זדים".
(התמונה לא מראה את כל הטקסט, כדאי לראות בערך באנגלית)
לגבי המחלוקת בקרב עדות המזרח בנוגע לחתימת הברכה - "שובר אויבים ומכניע זדים" או "ומכניע מינים" יש להעיר כי בתלמוד ירושלמי מסכת ברכות דף מ' ע"א מופיעה הגרסה זדים וכן היום העיקר ברב קהילות ישראל.
למשומדים אל תהיי תקווה, אם לא ישובו לתורתך; המינים כרגע יאבדו, אויבי עמך יכרתו, ימחו מספר חיים ועם צדיקים אל יכתבו, ותכניעם במהרה בימינו.
ברוך אתה ה', מכניע זדים.
ברכת הגבורות, או ברכת מחיה המתים, היא הברכה השנייה בתפילת העמידה.
ברכה זו היא אחת משלוש ברכות השבח שבתחילת תפילת העמידה ועניינה הוא שבח לאל על יכולותיו וגבורתו.
הברכה נמצאת אחרי ברכת אבות ולפני ברכת קדושת השם.
בחזרת הש"ץ אומרים לאחר ברכת מחיה המתים קדושה, כהקדמה לברכת קדושת ה' שבאה אחריה.
החל מאמצע המאה ה19 הופיעו נוסחים רפורמיים של הברכה, המבקשים להעלים או לטשטש, את האמונה בתחיית המתים בגוף, ולהותיר רק את האמונה בהשארות הנפש אחרי המוות.
בהתאם לכך נמחקו המילים "מחיה מתים" ו"להחיות מתים" מגוף הברכה, ובחלק מהקהילות אף שינו את החתימה מ"מחיה המתים" ל"מחיה הכל" או "מחיה נשמות המתים" או "הנוטע בנו חיי עולם".
במאה ה21 יש קבוצות רפורמיות בהן יש חזרה לנוסח "מחיה המתים" ולו רק כמטאפורה מנחמת.
מוריד הטל או משיב הרוח
השורה השנייה של הברכה משתנה בהתאם לזמן בו היא נאמרת.
החל מתפילת מוסף של היום הראשון של פסח עד לתפילת מוסף של שמיני עצרת אומרים "מוריד הטל", לפי רוב המנהגים למעט אשכנז.
לפי נוסח אשכנז לא אומרים דבר, אלא אומרים "מחיה מתים אתה רב להושיע, מכלכל חיים בחסד" וכו', ברם רוב מתפללי נוסח אשכנז בארץ ישראל נוהגים לומר מוריד הטל בהשפעת נוסח הספרדים.
החל מתפילת מוסף של שמיני עצרת ועד תפילת מוסף של היום הראשון של פסח אומרים "משיב הרוח ומוריד הגשם".
אמירה זו נקראת "הזכרת גבורות גשמים".
אם מתפלל טעה ואמר בקיץ "משיב הרוח..." וסיים את ברכת מחיה המתים (דהיינו אמר "ברוך...מחיה המתים") עליו לחזור לתחילת תפילת העמידה.
אך בחורף אינו חוזר אם אמר "מוריד הטל", אך אם לפי מנהג אשכנז השמיט לחלוטין את "משיב הרוח" ואף לא אמר מוריד הטל חוזר כמו בקיץ.
בשני המקרים יתקן את עצמו המתפלל אם לא סיים את הברכה.
בעשרת ימי תשובה מוסיפים שבח נוסף הקשור לימים אלה.
את התוספת מוסיפים לפני השורה "ונאמן אתה..".
הנוסח:לפי נוסח הספרדים, מנהג תימן ונוסח פרובאנס: מי כמוך אב הרחמן, זוכר יצוריו ברחמים לחיים.לפי נוסח ספרד ונוסח קטלוניה: מי כמוך אב הרחמן, זוכר יצוריו לחיים ברחמים.לפי נוסח אשכנז: מי כמוך אב הרחמים, זוכר יצוריו לחיים ברחמים.לפי נוסח איטליה: מי כמוך אב הרחמים.
זכור יצוריך ברחמים (לחיים), ממית ומחיה.לפי נוסח רומניא: מי כמוך אב הרחמים, זוכר יצוריך לחיים ברחמים.
על פי ההלכה, אדם ששכח לומר תוספת זו, וסיים את הברכה, אינו צריך לחזור אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
מכלכל חיים בחסד - מנחם מושקוביץ, בלחן של יוסי גרין.
ברכת מודים או ברכת ההודאה היא הברכה ה-18 בתפילת שמונה עשרה, הברכה השישית בתפילת שבע והברכה השמינית בתפילת תשע.
ברכת מודים היא אחת משלוש ברכות ההודאה שבסוף תפילת העמידה, ועניינה הוא הודאה לקב"ה על עניינים שונים.
הברכה נאמרת לאחר ברכת העבודה ולפני ברכת שים שלום.
בחזרת הש"ץ אומרים לאחר הברכה ברכת כהנים.
אולם, ממצאים מן הגניזה הקהירית מגלים כי נוסח זה מורחב מאוד ונלוו עליו תוספות רבות במשך השנים.
באופן כללי ניתן להצביע על שני נוסחים עיקריים, נוסח בבל ונוסח ארץ ישראל.
ככל הנראה הנוסח הקדום יותר הוא זה שנהג בארץ ישראל והנוסח הבבלי, שהוא הבסיס לנוסח המקובל כיום, הרחיב אותו - תחילה במעט וברבות השנים רבו התוספות.
ניתן לחלק את הברכה לחלקים עיקריים:
פתיחה כללית- הודאה כללית לקב"ה.
פירוט ההודאה- פירוט של העניינים עליהם מודה המתפלל.
סיום- אמירות כלליות ביחס להודאה לקב"ה.
בעת חזרת הש"ץ, כשהחזן אומר את ברכת מודים, אומר הקהל "מודים דרבנן" ("מודים של חכמים").
זהו נוסח "מודים" שאינו ברכה (אין חותמים בה בשם ומלכות) והוא כולל קטע של בקשה להמשך ההגנה והגאולה עליהם מודים בברכה ובחלק הראשון של מודים דרבנן.
בפורים ובחנוכה אומר המתפלל בברכת מודים את נוסח על הנסים.
כפי שניתן להסיק משמה, תוספת זו באה להודות לקב"ה על הנסים אשר אירעו בימי חנוכה ופורים לעם ישראל.
מוסיפים את "על הנסים" בין המשפט "כי מעולם קיוינו לך" (שורה 7) ל"ועל כולם" (שורה 8).
אם שכח לומר "על הנסים" וסיים את הברכה, אינו חוזר אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
בעשרת ימי תשובה מוסיפים תוספת הקשורה לימים אלה: "וכתוב לחיים טובים (כל) בני בריתך".
לפי נוסח אשכנז, נוסח ספרד, ונוסח פרובאנס מוסיפים תוספת זו בין "לעולם ועד" ל"וכל החיים", למנהג הספרדים ונוסח קטלוניה מוסיפים אותה לאחר "וכל החיים יודך סלה" לפני "ויהללו", ובנוסח איטליה מוסיפים אותה לפני החתימה.
אם שכח לומר תוספת זו אינו חוזר אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
אצל כמה ראשונים וגאונים מובאת תוספת לנוסח זה.
בסידור רב עמרם גאון מובאת תוספת ארוכה: .
ואחר כך אומרים "ועל כולם...תמיד שמך מלכנו לעולם ועד" ואז מוסיפים "וכתוב לחיים טובים כל בני בריתך".
מנהג זה השתמר בנוסח איטליה, אך הנוסח שם קוצר והתוספת של "וכתוב לחיים" נאמרת סמוך לברכת "הטוב שמך", כלומר מיד לאחר התוספת חותמים בברכה "הטוב שמך וכו'".
כיום מנהג אשכנז המזרחי לומר את הנוסח "זכור רחמיך" בחזרת הש"ץ במוספי ראש השנה ובחזרות הש"ץ של כל תפילות יום כיפור, כאשר הם מוסיפים אותו לפני "וכתב לחיים", ובנוסח רומניא אמרוהו בכל תפלות עשרת ימי תשובה קודם "ועל כלם", ואילו "וכתוב" מוסיפין לפני "ויהללו ויברכו".
אצל הרמב"ם הנוסח הוא הרמב"ם מציין שהתוספת נאמרת סמוך לחתימת הברכה.
כשיטת הרמב"ם נוהגים עד היום יהודי תימן, וכך גם הנוסח בסידור רב סעדיה גאון (ללא המלים "ה' אלהינו").
מודים אנחנו לך - צודיק גרינוולד, לחן של מונה רוזנבלום, גרסת כיסוי לשיר של ישראל ורדיגר ומקהלת שירה.
מודים אנחנו לך - שלומי קצנלבוגן.
מודים אנחנו לך - ברוך לוין.
הטוב - לחן של ר' בן-ציון שנקר, ללחן ביצועים רבים, בהם: יונתן רזאל באלבומו פותח לב, גלעד פוטולסקי.
אתה הוא - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
וכל החיים יודוך סלה - בביצוע ולחנו של גדול המלחינים ר' יוסי גרין.
וכל החיים וכו' הטוב שמך ולך נאה להודות - בביצוע החזן יצחק מאיר הלפגוט בלחנו של המנצח בבית הכנסת הגדול בוורשא המלחין והחזן דוד אייזנשטדט ובעיבודו של המנהל המוזיקלי אלי יפה.
בהלכה, ברכת החמה (נקראת גם: קידוש החמה) היא ברכת ראייה שמברכים כשרואים את השמש בתחילת כל מחזור בן 28 שנים, שבו לפי המסורת השמש חוזרת למקומה המקורי בבריאת העולם באותה שעה ובאותו יום בשבוע כבזמן הבריאה.
עקב נדירותה של הברכה, נהגו בקהילות שונות לברכה ברוב עם.
הברכה מוזכרת לראשונה בברייתא שהובאה בתלמוד הבבלי, שם נאמר:
נוסח אחר לאותה ברייתא נמצא ב.
וכך פסק הרמב"ם במשנה תורה:
עם זאת, יש שגרסו בגמרא "עושה מעשה בראשית", כחלק מן הגרסאות בוויקרא רבה (אחת הגרסאות שם אף נוקטת את הלשון "עושה שמים וארץ").
כך הוא מנהג יהדות אשכנז בארץ ישראל:
וכן העיד הרב יוסף חיים:
אף על פי כן, כשביקש הרב יוסף חיים עצמו לבקר בארץ ישראל, והשיירה יצאה לדרכה ביום כ"ה ניסן תרכ"ט, יום אחד בלבד לפני ברכת החמה וללא אפשרות לדחות את תאריך היציאה, התלווה אליה הרב יוסף חיים, בהכרעה שמצוות העלייה לארץ ישראל דוחה את מצוות ברוב עם.
בספר "בירור הלכה" (סימן רכ"ט, אות ט') כתוב שכאשר ברכת החמה חלה בערב פסח, י"ד בניסן, מברכים בכל בית כנסת בנפרד, והנשים מברכות בבתיהן ולא עושים עצרות גדולות לעניין, היות שהזמן עד לביעור החמץ קצר ודחוק, והציבור עלול להיכשל באיסור חמץ.
בספר "ברכת החמה כהלכתה" (סימנים כ"ט, ל"ט, נ"ו) כותב המחבר, שלא נהגו להימנע מקיום עצרות בערב פסח, אולם בכל זאת מקצרים באמירות ובזמירות, לא אומרים את פרקי התהילים פסוק-פסוק, לא דורשים בפני הציבור והנשים לא באות לכינוס.
בכל זאת, בשנת ה'תשס"ט (2009) הקהילו את הציבור לאמירת הברכה כבכל תאריך אחר ולא נמנעו מדרשות ומזמירות.
גם בשנת ה'תרפ"ה חלה ברכת החמה בי"ד בניסן, ולמרות זאת הציבור התקהל לשם אמירתה.
כאשר חלה ברכת החמה בשביעי של פסח (כמו שהיה בפעם האחרונה בשנת ה'רס"ה - 1505, ויהיה בפעם הבאה בשנת ה'תתפ"א - 2121) – מברכים גם ביום טוב, ואף אז ראוי לעשות זאת ברוב עם.
החת"ם סופר כתב כי אינו יודע מדוע נשים לא נהגו לברך, אך קבע שאין לשנות מן המנהג.
בנו, הכתב סופר, כתב שהסיבה היא שהן אינן מברכות על ברכה שהיא מצוות עשה שהזמן גרמא כשהברכה עצמה היא המצווה.
הרב יוסף שאול נתנזון, לעומת זאת, כתב שהנשים כנראה פטורות מברכת החמה כדי שלא תבואנה לטעות שמברכים את השמש עצמו מכיוון שהוא משפיע לאדם טובה, במקום לברך את ה', וטעות זאת יותר נוגעת לנשים מכיוון שבימי ירמיהו הן הקטירו לשמש.
מנהג חב"ד שגם הנשים מברכות ובאות לבית הכנסת.
את ברכת החמה מברכים בתחילת תקופת ניסן (עונת האביב), בשנים שבהן מתחילה התקופה ביום שלישי בערב, תחילת ליל יום רביעי, על פי החשבון המקורב ששנה טרופית היא באורך של 365 ימים ורבע, קירוב שעל פיו נקבע הלוח היוליאני וביהדות ידוע כתקופת שמואל.
על פי המסורת, תקופת ניסן החלה ביום שלישי בערב בשנה שבה נברא העולם (25 במרץ 3760 לפנה"ס), ובהתאם לכך הברכה נאמרת בזמן שבו חוזרת השמש למקומה בעת בריאתה.
לפי החשבון המקורב של תקופת שמואל, תחילת תקופת ניסן מתאחרת בכל שנה ביום ושש שעות, שהם השארית של חלוקת אורך השנה בשבעה ימים.
בכל 28 שנים מצטברת השארית ל-35 ימים, וכך התקופה מתחילה באותה שעה, באותו יום.
הברכה נאמרת בתחילת תקופת ניסן משום שלפי דעת רבי יהושע בן חנניה במחלוקתו עם רבי אליעזר בן הורקנוס, זהו הזמן שבו נברא העולם.
עם זאת, מנהגים אחרים ביהדות, לדוגמה ברכת זכרונות, מתייחסים דווקא לתשרי כחודש שבו נברא העולם.
הברכה נאמרת בימי רביעי בלבד, יום בריאת המאורות על פי ספר בראשית, בתחילת כל 'מחזור גדול של חמה', דהיינו אחת ל-10,227 ימים (שהם 28 כפול 365.25 ימים).
לפי הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, ניתן לברך רק עד סוף שלוש שעות זמניות מהבוקר (כמו זמן קריאת שמע).
לפי הרב יום-טוב ליפמן הלר, אפשר לברך כל היום או לפחות עד חצות.
תאריך אמירת הברכה הוא 26 במרץ בלוח היוליאני, שעל פי הקירוב שלו נקבע זמן הברכה.
בלוח הגריגוריאני, המהווה תיקון של הלוח היוליאני, היא חלה ב-8 באפריל במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21, אך ב-9 באפריל במהלך המאה ה-22, כתוצאה מהפער המתרחב בין שני הלוחות.
הדרך למציאת השנה שבה מברכים את ברכת החמה, על פי הלוח העברי, היא פשוטה: יש לקחת את ערכה של השנה העברית, כולל האלפים (לדוגמה, שנת ה'תשס"ו היא 5766), ולחלק ב-28. אם השארית היא 1, הרי שבשנה זו יש לברך.
הפעם האחרונה שבה נאמרה הברכה הייתה בי"ד בניסן ה'תשס"ט (8 באפריל 2009), והפעם הבאה תהיה בכ"ג בניסן ה'תשצ"ז (8 באפריל 2037).
מועדי קיום הברכה בין המאה ה-16 לבין המאה ה-22:
ברכת החמה יכולה לחול בכל תאריך עברי שבין סוף חודש אדר ב' לסוף חודש ניסן, אשר יכול לחול ביום רביעי, כלומר באחד מ-16 ימים אפשריים, בטווח משתנה לאורך השנים.
היו מקובלים שטענו שתחולת ברכת החמה בערב פסח נדירה במיוחד, וראו בכך סימן לגאולה, אולם לא נמצא אישוש לנדירות של התחולה בערב פסח.
העדות הקדומה ביותר על ברכת החמה בפועל היא של רבי שמעיה, תלמיד רש"י, שבירך בכ"ז באדר ב' ד'תתמ"ה.
התאריך המוקדם ביותר מייסוד חשבון הלוח הוא כ"ד באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'שצ"ז, אחריו כ"ו באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ד'תתקכ"ט, אחריו כ"ז באדר ב' שחל בפעם האחרונה בשנת ה'תס"א.
בשנת ה'תתקצ"ג תחול ברכת החמה בפעם האחרונה בכ"ט באדר ב'.
בשנת ה'י"ג חלה לראשונה בכ"ה בניסן.
התאריך המאוחר ביותר הוא כ"ו בניסן שחל לראשונה בשנת ה'תקמ"ה.
בשנת ו'ע"ז תחול לראשונה ברכת החמה בכ"ח בניסן.
מאחר שזמן ברכת החמה מבוסס על חזרת השמש למקומה על פי אורך שנה של 365.25 ימים, בעוד אורך השנה הידוע כיום וכן אורך השנה הממוצע עליו מבוסס הלוח העברי קצרים יותר, נוצר עימות בין ההסבר לברכה לבין זמן אמירתה.
למשל, מציג את הקושיא הרב בנימין אהרן סלניק בספרו:
בטבלה זו ניתן לראות את ההפרשים בין החשבונות השונים.
ישנם הגורסים שזמן הברכה נבחר מלכתחילה על ידי חז"ל באופן לא מדויק וסמלי, כדי לקבוע הזדמנות לברכה על השמש.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי מבאר כי הברכה נתקנה על פי החשבון המקורב המקובל אצל הציבור הרחב, ששנת החמה היא בת 365.25 ימים.
הרב שמואל אריאל מעלה את האפשרות שמאחר שהקפדה על חישוב מדויק תמנע אפשרות לברך את הברכה כלל, העדיפו חז"ל לקובעה במועד מקורב, ובלבד שתאמר.
הרב יצחק למפרונטי כתב "יען כי לחשבון שמואל יש עת קבוע וכל אדם יכול להבינו לא כן חשבון רב אדא כי הוא מתחלף בכל פעם ואין כל אדם יכול למיקם על חושבניה".
רבי משה העכים מאנסבך כתב שמכיוון שהלוח העברי המשמש כיום הוא זמני, עד חידוש הלוח על פי הראייה ומכיוון שחז"ל לא ציפו שהגלות תהיה כה ארוכה, הם הרשו לעצמם להשתמש בחשבון מקורב ולא מדויק.
החת"ם סופר, לעומת זאת, שלל את הסברה שחז"ל קבעו לברך בזמן שבו לא חל התקופה באמת מכיוון שלטענתו "איך נברך?
ועל פי האמת אין כאן שום תקופה ולא הגיעה החמה לראש מזל טלה בתחילת ליל ד' בממשלת שבתאי ועל מה נברך?
הוא כתב שככל הנראה רס"ג והערוך פירשו את הברייתא הקובעת את זמן הברכה אחרת, בגלל הקושיה הזאת.
לעומתם, יש הטוענים שחז"ל טעו ורואים בקביעת זמן ברכת החמה דוגמה לכך שחז"ל לא היו בקיאים באסטרונומיה.
יש שנתנו הסברים אחרים לזמן הברכה, למשל הצגת הברכה כברכה על השגרה, כהסבר חלופי להסבר המקורי שאינו רלוונטי.
היו רבנים שדנו בשאלה האם יש להמשיך לברך את הברכה למרות אי הדיוק בקביעת זמנה.
הרב יצחק למפרונטי כתב שמכיוון שברכת החמה היא ברכת שבח ניתן לאומרה תמיד ועל כן אין בעיה לברכה בזמן שתקנו חכמים.
הרב צדוק הכהן מלובלין, לעומת זאת, חשש לברכה לבטלה ושמח על כך שהשמש הייתה מכוסה בעננים ולא היה ניתן לברך את הברכה בשם ומלכות.
ר' משה העכים מאנסבך מספר שהנהיג על פי הנהגת הרב צבי הירש יאנב שרק החזן יגיד את הברכה והקהל יענו אמן, כדי למעט בברכות לבטלה אם אכן יש בעיה באמירת הברכה.
הרב אריה לייב ליפקין מסביר שאורך השנה היה בימי בריאת העולם 365 יום ורבע והוא מתקצר והולך עם השנים.
נוסף על כך, הרב משה נחום שפירא כותב שיש לשמש מחזור נוסף שבו היא מסתובבת לעומת נקודת ייחוס אחרת, הנוגעת לעניין ירידת הגשם ובמחזור זה אורך הסיבוב הוא 365 יום ורבע בדיוק.
הרב ד"ר נסים וידאל שולל את עצם השאלה באומרו:
יצוין שברכת החמה היא מהקביעות היחידות ביהדות המבוססות על תקופת שמואל.
הלוח העברי מבוסס על קירוב טוב יותר לאורך השנה, תקופת רב אדא.
משה לרמן חיפש זמן שבו אמירת ברכת החמה התאימה ליום השוויון האביבי, ולפי חשבונו הברכה נתקנה בימי הכנסת הגדולה, בסביבות שנת ג'תכ"א-340 לפנה"ס, זמן קצר לפני כיבושי אלכסנדר הגדול.
לדעתו, גם מניין השנים מבריאת העולם נקבע אז, ע"פ חישוב שמבוסס על מחזור החמה של 28 שנה ומחזור העיבור של 19 שנה, ומתוך הנחה שהשמש נבראה ביום השוויון האביבי שחל ביום רביעי בשבוע, ד' בניסן.
בלוח השנה במגילות קומראן, המבוסס על ספר מהלך המאורות, כל שנה חל האחד בחודש הראשון (א' בניסן) ביום רביעי ובו השמש חוזרת למקומה בעת הבריאה.
לטענת אטיין נודט, ברכת החמה היא שריד לשיטת עיבור שנהגה בלוח זה שהוסיפה 5 שבועות מדי 28 שנים.
דעות אחרות לגבי זמן הברכה
ישנן דעות אחרות לגבי הזמן שבו צריכה להיאמר ברכת החמה, והן מבוססות כנראה על גרסאות שלא גרסו את דברי אביי בגמרא.
שריד לכך אנו מוצאים ברי"ף שלא מזכיר את דברי אביי.
סידור רס"ג ורבנו בחיי על בראשית א' יד, כותבים שיש לברך על החמה בתקופת תמוז, כלומר כאשר החמה בתוקפה.
הערוך, בערך "חמה", הביא פירוש אחר מן המקובל, שעל פיו מברכים את הברכה כשרואים את השמש לאחר שלושה ימים מעוננים שבהם לא נראתה השמש.
ברכת הלבנה (ביהדות אשכנז: קידוש לבנה) היא ברכה מיוחדת הנאמרת בחציו הראשון של החודש העברי, בשעת ראיית הלבנה ההולכת וגדלה בתקופה זו של החודש.
נוהגים להוסיף אחרי הברכה פרקי תהילים וקטעי תפילות שונים.
בראשונים ישנן שלוש דעות מאיזה יום בחודש ניתן לברך את ברכת הלבנה:
לדעת הרמב"ם, המאירי, הסמ"ג ורבי חיים ויטאל, ניתן ורצוי לברך על הלבנה מיד בתחילת החודש ברגע שרואים אותה לראשונה.
האשכנזים הלא-חסידים, וקהילות מרוקו וגאורגיה, נוהגים כדעת הפוסקים שניתן לברך רק לאחר שלושה ימים מהמולד של החודש.
על פי הקבלה ראוי לברך רק לאחר שעברו שבעה ימים שלמים מהמולד,כך פוסק השולחן ערוך, וכן נוהגים, על פי רוב, החסידים וחלק מהספרדים.
במקומות רבים נהגו לכתחילה לברך את הלבנה דווקא במוצאי שבת, כיוון שבשעה זו "האדם מבושם ובגדיו נאים", אך ברוב הקהילות זאת רק אם מוצאי שבת חל לפני י' בחודש, וכן רק בזמנים ובמקומות שאין עננים.
בחודש תשרי נהוג ברוב הקהילות לומר את ברכת הלבנה במוצאי יום כיפור, כאשר האדם שרוי בשמחה לאחר מחילת חטאיו, אולם יש הנוהגים לאומרו לפני יום כיפור כדי להרבות בזכויות.
בחודש אב נוהגים ברוב הקהילות שלא לומר אותה עד לאחר תשעה באב, משום שהאבלות לפני הצום אינה מתאימה לאמירת הברכה.
ב הובאו שתי דעות עד מתי מברכים: לדעה אחת עד הרבע הראשון של החודש ולדעה השנייה עד שהירח מלא.
להלכה נפסק כדעה השנייה אבל נחלקו הפוסקים איך לחשב את הזמן: לדעת הרמ"א סופרים 14 ימים 18 שעות ו-22 דקות מרגע המולד ולדעת השולחן ערוך סופרים 15 יממות (360 שעות) מרגע המולד.
לפי נוסח הברכה בתלמוד, ובמיוחד לאור מיקומה במסכת ברכות בתלמוד הירושלמי בין ברכות על תופעות טבע שונות (רעם, ברק וכו'), ברכת הלבנה היא אחת מברכות הראייה שיש לברך על תופעות טבע.
בתלמוד מופיעה שהתחדשותה של הלבנה מסמלת את העם היהודי; כשם שהלבנה מתחדשת ודועכת מדי חודש וחודש, כך גם עובר העם היהודי במהלך ההיסטוריה תקופות שפל וגאות.
מחזוריות זאת עתידה להמשך עד לגאולה העתידה שבה יזכה עם ישראל למעמדו הראוי, בדומה ללבנה שנבראה שווה לשמש בעוצמת אורה, אך הפכה לאחר מכן למשנית בחשיבותה לשמש, ועתידה לחזור למעמדה הראשון.
יש שכתבו שטעם ברכה זו, כשאר ברכות הראיה, הוא להראות כי האל הוא מקור כל הכוחות בעולם ושלילת ייחוס של כוח עצמאי לתופעות טבע שהייתה מגמה שרווחה בעולם האלילי.
בתלמוד (הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הירושלמי) מופיעה ברכת לבנה לבדה ללא תוספות כלשהן – כברכה על הראייה, כמו ברכה על הרעם או על הברק; אך כבר מזמן מוקדם מאוד נוספו תוספות שונות לברכה עצמה.
כך למשל, במסכת סופרים, פרק יט, הלכה י' נכתב:
על פי הכתוב במסכת סופרים, ברכת הלבנה איננה ברכה העומדת לבדה, אלא טקס שהברכה עומדת במרכזו.
כך עם השנים נוספו לנוסח ברכת הלבנה אמירת מזמורי תהילים ואמירת דוד מלך ישראל חי וקיים.
ברוב הקהילות נהוג להוסיף גם פסוק מהמקרא בצורה רגילה ובצורה פלינדרומית , אופן האמירה של הפסוק בצורה זו ייחודי לברכת הלבנה מכל שאר התפילות ביהדות.
נוהגים גם להוסיף את מאמרו של רבי ישמעאל שאמירת הברכה היא כמו הקבלת פני השכינה ואת מאמרו של אביי שעקב כך יש לומר את הברכה בעמידה.
לפי מנהג בני עדות המזרח לאחר אמירת קטע זה מהגמרא אומרים קדיש דרבנן.
במנהג אשכנז המזרחי, מוסיפים גם תפילת עלינו לשבח וקדיש יתום (כאשר יש מניין).
נהוג להסביר את אמירת תפילת עלינו לשבח כדי שלא ייראה הדבר כאילו מתפללים לירח, ועל כן מוסיפים תפילה זו שבה מודגש עניין העבודה לה' לבדו.
עם זאת, בשאר העדות אומרים רק קדיש, ללא עלינו לשבח.
מנהג חסידי סלונים לאמרה כחלק מתפילת ערבית לפני עלינו לשבח, וכן שהקדיש בסופה לא יהיה קדיש יתום.
במנהג אשכנז המערבי, לא אומרים לא "עלינו" ולא קדיש.
נחלקו הפוסקים אם ברכת הלבנה נחשבת כמצוות עשה שזמן גרמא שנשים פטורות ממנה.
רבי שלמה קלוגר טוען שהברכה תלויה בהתחדשות הירח ולא בזמן גרידא, ולכן נשים חייבות, וכפשטות דברי הגמרא שנשים חייבות.
לעומתו, המגן אברהם סובר שהיא נחשבת כמצות עשה שהזמן גרמא ולכן נשים פטורות ממנה, ושנהגו הנשים דווקא לא לברך (מטעמים על דרך הקבלה).
נהוג לרקוד בסיום ברכת הלבנה, ומנהג זה הוזכר גם בדברי הרמ"א בשעת אמירת 'כשם שאני רוקד כנגד וכו.
בשנים האחרונות, התקבל בהרבה קהילות נהוג לרקוד בשירת הקטע 'טובים מאורות' מתוך הפיוט אל אדון על כל המעשים.
מנהג בקרב קהילות גאורגיה, בסיום הקדיש לומר קטע הפותח במילים:" כדנא תאמרון להום...", ולאחר מכן לחזור לבית הכנסת לעמוד לפני ההיכל ולזמר " אל אדון על כל המעשים...".
הפניות אל הלבנה ("ברוך יוצרך...", "כשם שאני רוקד כנגדך...") שבנוסח ברכת הלבנה כמו שהוא מופיע במסכת סופרים, אינן מופיעות כלל בסידור של רס"ג, לא בנוסח הרמב"ם בספר משנה תורה (הלכות ברכות פרק י, הלכה יט) ואף לא בסידורי יהדות תימן העתיקים.
הרב יוסף קאפח, בפירושו למשנה תורה, מסביר זאת בכך שרס"ג והרמב"ם הסתייגו מהפנייה הישירה אל הלבנה, משום שנראית קצת כמו עבודה זרה.
בעקבות הנחיתה על הירח התעורר קושי דתי-הגותי באמירת המשפט "כשם שאני רוקד כנגדך ואיני יכול לנגוע בך, כך לא יוכלו אויבי לנגוע בי לרעה", הנהוג להאמר מדי חודש בברכת הלבנה, תוך דילוג וקפיצה סמלית של המתפללים לעבר הירח כדי להביע את חוסר היכולת לגעת בה.
יש שפטרו את הקושי ופירשו שכוונת המשפט היא שאין ביכולת האדם להגיע אל הירח באמצעות ה"ריקוד" והקפיצה כנגדו, אך לא שאין באפשרות האדם כלל להגיע אל הירח.
רבנים אחדים הוסיפו וציינו שמדובר בלשון ציורית-פיוטית שבאה לעורר ולרגש את המתפלל על ידי הבעת הרעיון של מורכבותו וגודלו של היקום, שאין בכוח האדם עצמו להגיע אליו ללא המערכות המורכבות שבתחנות החלל.
אולם הרב שלמה גורן לא הסתפק בזה, ושינה את נוסח הברכה בסידורי צה"ל ל"ואיני נוגע בך", כפי שנאמר בנוסח המקורי במסכת סופרים.
את ברכת הלבנה יש לומר בעמידה, רבי משה פיינשטיין סבור כי לדעת הרמב"ם רק המברך על החודש "בזמנו" (כלומר מיד בתחילת החודש) צריך לברך מעומד.
לכתחילה יש לומר את ברכת הלבנה במנין או לפחות שלושה, אך בדיעבד ניתן לברכה גם ביחידות.
בהרבה בתי כנסת נהוג לרשום את סדר "קידוש לבנה" על שלט התלוי מחוץ לבית הכנסת באותיות גדולות.
על כן, הביטוי אותיות קידוש לבנה מציין אותיות גדולות במיוחד.
אותיות אלה ניתן לקרוא בקלות גם בחוץ כאשר התאורה מועטה.
זאת בניגוד לאותיות טל ומטר, שהן אותיות קטנות במיוחד.
הלא השעה שעת סכנה, ובעיר - פוגרום!", „אבל ראה נא, מה יפה היא הלבנה!
הפוגרום ימשך גם מחר, והלבנה אפשר שמחר לא תֵראה!" הם יצאו שניהם החוצה, סערת הפוגרום התחוללה מסביב, והם חדשו את הלבנה.|ש.
אנ-סקי, חורבן היהודים בפולין גליציה ובוקובינה}}
הספר "תיאום כוונות" של הרב חיים סבתו מתחיל, מסתיים, ומלווה כמוטיב חוזר בברכת הלבנה שהמחבר התפלל יחד עם חברו, , בבית הכנסת של חסידות אמשינוב במוצאי יום כיפור ה'תשל"ד.
השניים אמרו את ברכת הלבנה בבית הכנסת בדרכם אל גיוס המילואים בשל המלחמה אשר פרצה באותו היום, וביציאתם קיבלו ברכה מהאדמו"ר ירחמיאל יהודה מאיר קאליש הלקוחה מפסוק בולט במרכז ברכת הלבנה: , ואז הוסיף: "עליהם ולא עליכם!
בִּרְכַּת הַחֹדֶשׁ (ביהדות ספרד ותימן: הכרזת ראש חודש או תיקון ראש חודש) היא תפילה בה מברכים את החודש הבא ומכריזים על מועדו של ראש החודש.
התפילה נאמרת בין ההפטרה לתפילת מוסף בשבת שלפני ראש חודש.
שבת זו נקראת שַׁבַּת מְבָרְכִים, על שם הברכה, והיא נחשבת לשבת חגיגית יותר מהרגיל.
מקור הברכה נמצא בגמרא שבברכות הברכה נזכרת כברכה שהאמורא רב היה אומר בסוף תפילתו.
מהותו של מנהג זה הוא כדי שכל אדם יידע מתי יחול ראש חודש, שכן בעבר לא היו לוחות שנה כתובים ומודפסים לכולם, ולא כל האנשים היו באים לבית הכנסת בימות החול, בגלל טרדות שונות ועיסוקם במלאכה.
לכן הכריזו על החודש הקרב בשבת, שכן זהו היום שבו כולם היו באים לבית הכנסת.
ברוב קהילות האשכנזים נהוג קודם הברכה לומר את תפילת רב ('יהי רצון') שמקורה ב.
בתפילה זו מבקשים מהקב"ה שהחודש הבא יהיה חודש עם פרנסה, בריאות, יראת שמים ובקשות נוספות.
תפילה זו לא מופיעה בסידורי אשכנז הישנים.
ברוב קהילות הספרדים והתימנים, נוהגים לומר סדרת תפילות "יהי רצון".
בנוסח איטליה לא אומרים לא זה ולא זה, אלא מתחילים "מי שעשה נסים", ובברכת חודש אב (ולפי המנהג המקורי גם בברכת חודש תמוז) מתחילים "כך גזרו".
לאחר מכן אומרים "מי שעשה נסים", בקשה לגאולה; בחלק מהקהילות תפילה זו נאמרת על ידי הקהל והחזן חוזר עליו, ובחלק מהקהילות נאמרת רק על ידי החזן.
בחלק מהעדות, מכריז הגבאי את זמן מולד הלבנה (המולד הבא יהיה ביום , שעות - , חלקים - ; {{#זמןמ:j xg Y בשעה G:i:s|@}}).
ברוב הנוסחאות, אומרים מיד אחרי "מי שעשה נסים" את עיקר הברכה, והוא ההכרזה על היום או הימים בשבוע הבא שבהם יחול ראש חודש ומיד לאחר ההכרזה אומרים תפילה נוספת על החודש הבא (יחדשהו).
לפי חלק מהמנהגים, בזמן הברכה מחזיק שליח הציבור בידיו את ספר התורה, שנמצא מחוץ לארון הקודש מאז הוצאתו לקריאת התורה.
בנוסח איטליה, לפני ההכרזה עצמה אומרים "כך גזרו רבותינו המכובדים, שנכריז בפני הקהל הקדוש הזה, שיהיו יודעים גדולים וקטנים" וממשיכים עם ההכרזה עצמה "שיש לנו ראש חדש (פלוני) יום (פלוני) (ויום (פלוני)) בחשבון רבותינו יום (פלוני)." ובמקום יחדשהו אומרים "הרחמן ישמח אותנו, ויקבץ אותנו (מהרה) מארבע כנפות הארץ, ונאמר אמן".
בנוסח רומניא, הנוסח שונה לגמרי: אומרים פיוט המתחיל "יי אלהי ישראל ברחמיו הרבים".
אחרי הפיוט אומרים לקט פסוקים, ובסופו מכריז החזן בארמית: "הקול כל עמא הבו דעתכון למשמע קל קדוש ירחא הדין כמה דגזרו מרנן ורבנן חבורא קדישא דהוו יתבין בארעא דישראל.
אית לן ריש ירחא ד(פלוני) ב(כך וכך) בשבת, חושבניה ומניניה ב(כך) בשבת, מלכא דעלמא יעבדיניה לסימנא טבא לנא ולכל עמיה בית ישראל ואמרו אמן".
בנוסח פרובאנס אומרים את ארבע תפילות יהי רצון, כמו בנוסח הספרדים.
אחר כך, אומרים את יקום פורקן השני, ומי שברך לקהל כמו בנוסח אשכנז (הם נאמרים בנוסח זה רק בשבת מברכים).
נוסח הכרזת החודש עצמה דומה לנוסח איטליה: "כך גזרו רבותינו המכובדים שנכריז בכל קהילות הקודש, שיהיו יודעין גדולים וקטנים כשיהיה לנו ראש חודש.
ראש חודש יהיה ביום ...
(ויום ...) יחדשהו הקדוש ברוך הוא עלינו לששון ולשמחה, לריוח לחיים לפרנסה ולכלכלה להצלה ולהצלחה.
וכן יהא רצון ונאמר אמן".
יש נוהגים לעמוד בברכה, משום שהברכה היא כעין קידוש החודש שנעשה בעמידה.
חודשים שאין מברכים בהם החודש
יש מקומות שנוהגים שלא לברך את חודש אב משום שהוא חודש של פורעניות; בנוסח איטליה נוהגים שבאב מדלגים את קטע "מי שעשה נסים", ובנוסח תימן נוהגים שבאב אומרים "יהפכהו" במקום "יחדשהו".
לפני ראש חודש אב נהוג במספר קהילות ספרדיות להשמיט את אמירת הברכה המקדימה להכרזה (יהי רצון) ותמורתה יש אומרים את סופה של הקינה "אשחר עדתי" לר' יהודה הלוי:
בדורות המוקדמים נאמרה כל הקינה, אך בדורות מאוחרים יותר, בשל ההתנגדות לאמירת קינות בשבת, הונהג לומר רק את סופה.
כיום, אפילו תוספת זו הולכת ופוחתת, ובקהילות ספרדיות רבות (בעיקר בארץ ישראל) נהוג לברך את חודש אב ככל חודש אחר.
בקהילות מזרח אירופה בהן נוהגים לומר את תפילת אב הרחמים מדי שבת, נהוג שלא לומר את התפילה בשבת מברכים (ובמקומות רבים נהגו ונוהגים לאומרה בשבת מברכים אייר וסיוון בשל העובדה שבתקופה זו אירעו הגזרות בגינן נקבעה תפילת אב הרחמים.
יש מקומות בהם אומרים אב הרחמים בשבת מברכים אב).
אך הרב צבי יהודה הכהן קוק נהג לאחר השואה לאומרה בכל השבתות.
מנהגו זה היה מנהג אישי ולא כהנהגה לכלל.
בקצת קהילות מנהג המערבי, נוהגים לדלג את המי שברך לקהל (ה"יקום פורקן" השלישי) והתפילה לשלום המלכות בשבת מברכים.
בקהלות אשכנז המערבי, משתמשים במילים "הבא עלינו ועל כל ישראל לטובה" רק כשחל ראש חודש בשבת (כדי שיהיה ברור שלא אומרים שהיום ראש חדש), ו"למחר" או "למחרתו" רק ביחס ליום א'.
כך שאם ר"ח חל ביום א', אומרים "ר"ח (פלוני) יהיה למחר ביום הראשון".
אם חל ביום ב', אומרים "ר"ח (פלוני) יהיה ביום השני"; חל ביום ב' וביום ג' "ר"ח (פלוני) יהיה ביום השני וביום השלישי", וכו'.
חל בשבת אומרים "ר"ח (פלוני) יהיה ביום שבת קדש הבא עלינו לטובה"; חל בשבת וביום א' אומרים "ר"ח (פלוני) יהיה ביום שבת קדש הבא עלינו לטובה ולמחרתו ביום הראשון".
ברכת הבנים היא ברכה הנהוגה בחלק מקהילות ישראל, בה ההורים (או האב בלבד) מברכים את ילדיהם בליל שבת ובערב יום הכיפורים, ובקצת קהילות אשכנז גם במוצאי שבת.
נוסח הברכה העיקרי הוא ההקדמה של ברכת יעקב - "ישימך אלהים כאפרים וכמנשה" ולאחריה שלושת הפסוקים של ברכת כהנים.
ברכה זו היא מנהג שמתועד לראשונה בראשית תקופת האחרונים.
במקרא בפרשת ויחי, מובא שכשברך יעקב את נכדיו אפרים ומנשה, הקדים ואמר .
לפי פרשני המקרא, הכוונה במילים "בך יברך ישראל" היא כי יעקב קבע שברכה זו תהיה נוסח קבוע של ברכה בה יברך ההורה את ילדיו.
אולם מפסוק זה אין ללמוד חיוב או מצווה.
מנהג ברכת הבנים הופיע לראשונה בסוף המאה השש-עשרה בספרו של הרב חיים בן בצלאל אחי המהר"ל מפראג, וכך הוא כותב:
מנהג זה השתרש בהרבה קהילות ישראל, ומובא גם הרב יוזפא שמש הביא בספרו מנהגי וורמיזא מנהג זה, גם הרב אהרן ברכיה ממודנה בספרו מעבר יבק תומך במנהג זה ומחזק אותו במקורות קבליים, את דבריו העתיק הרב יחיא צאלח בפירושו לתכלאל.
הרב אפרים זלמן מרגליות והרב אברהם דנציג מביאים שהמנהג הנפוץ לברך את הילדים לפני ההליכה לבית הכנסת.
לבנים: ישימך אלהים כאפרים וכמנשה.
יברכך ה' וישמרך, יאר ה' פניו אליך ויחונך, ישא ה' פניו אליך וישם לך שלום.
השורה הראשונה היא ציטוט מדברי יעקב במעמד המפגש בינו לבין יוסף ובניו השורה הבאה היא נוסח ברכת כהנים כלשונה.
לבנות: (במקום השורה הראשונה): ישימך אלהים כשרה, רבקה, רחל ולאה.
המנהג המקובל הוא שהאב מניח את ידיו על ראש הילדים בעת הברכה, בדומה למעשה יעקב בעת שבירך את בני יוסף – מנשה ואפרים.
הרב יעקב עמדין לאחר שמביא מנהג זה בסידורו כותב שיש לברך בנשיאת ידיים על ראש הילדים.
כדבריו כתב גם הרב יצחק למפרונטי ולדעתו יש להניח יד ימין על יד שמאל.
בספרות ההלכה תמהו על מנהג זה שהרי קיים איסור להדיוט לברך את ברכת כהנים ככהן.
מחמת חשש זה, מסופר הגר"א, שהאב לא יניח את שתי ידיו בעת הברכה, אלא יד אחת בלבד.
אולם הרב עובדיה בשו"ת יחווה דעת דחה הסבר זה למסופר על הגר"א, ומביא טעמים נוספים להקל, ושכך נהגו המקובלים.
ברוב הקהילות בירכו את הילדים בבית אך יהודי גרמניה נהגו לברך בבית הכנסת בסיום ערבית של ליל שבת ושל מוצאי שבת.
בגרמניה נהגו לנשק את יד המברך נשיקה של כבוד, שהרי נשיקה של חיבה אסורה בבית הכנסת.
בקהילות גרמניה היו שנהגו שגם האב וגם האם מברכים את הילדים בליל שבת.
יש שנהגו שהאב מברך את בנו גם לפני כניסתו לחופה, ולהבדיל, סמוך לפטירתו של האב.
במעט קהילות בירך כך המורה את תלמידיו, ובאחרות - רב בית הכנסת את ילדי המתפללים.
בני עדות מזרח אחדות נוהגים שהאב פורס את טליתו על כל צאצאיו בשעת ברכת כוהנים, ומברכם.
בִּרְכַּת הַגּוֹמֵל היא ברכת שבח לה' על טובה שגמל למברך, שאותה מברך אדם שהיה בסכנת חיים או בסכנה משמעותית אחרת וניצל ממנה.
פירוש הברכה הוא - שהמברך מודה לקדוש ברוך הוא הגומל טובות אף ל'חייבים' - כלומר למי שאין זכויותיהם מצדיקות זאת, על טובה שגמל לו.
הבסיס להלכה זאת הוא המזמור ב אשר מפרט את ארבעת המקרים שבהם מברכים, ואת הגאולה המתאימה שמביא ה' בעקבות הקריאה לעזרה של האדם הנמצא בַּמְּצוּקָה.
אחרי תיאור המקרה של יורדי הים הנקלעים לסערה, המזמור גם מוסיף שהם יודו לה' "וִירֹמְמוּהוּ בִּקְהַל עָם וּבְמוֹשַׁב זְקֵנִים יְהַלְלוּהוּ.", פסוק שהיה בסיס לקביעת הקהל שבפניו יש לברך את הברכה.
הרא"ש מביא שברכת הגומל היא במקום קורבן תודה, והרבה למדו ודקדקו בדבריו ובהשלכותיהם למעשה.
בתלמוד מובאות דוגמאות למקרים, שבזמן עבר היה בהם סכנה, ומי שיצא מהם בשלום צריך לברך את ברכת הגומל:
שולחן ערוך נתן סימן לארבעת מקרי המצוקה הללו - "וכל החיים יודוך" - חבוש יסורין ים מדבר.
בשולחן ערוך מובאת גם מחלוקת האם מלבד ארבעת המקרים המפורשים בגמרא שצריכים להודות, גם מי שהיה בסכנה וניצל ממנה או שאירע לו נס צריך לברך את ברכת הגומל, או רק ארבעה אלו מברכים ואין להוסיף על תקנת חכמים.
למעשה פסק השולחן ערוך שבמקרים אלו יברך הגומל מבלי להזכיר שם ומלכות בברכה, וכך הורו פוסקי ספרד.
אולם לדעת פוסקי אשכנז הלכה כדעה הסוברת שעל כל הצלה מסכנה יש לברך בשם ומלכות.
יולדות נוהגות לברך את ברכת הגומל לאחר לידה.
לגבי טיסה יש מפוסקי זמנינו שהורו לברך הגומל מפני שזה בכלל יורדי ים או מפני שזאת שעת סכנה, ויש שלא נהגו לברך מפני שטיסה היום לא נחשב שעת סכנה וזה לא בכלל יורדי הים.
יש סוברים שנשים אינן נוהגות לברך את ברכת הגומל.
היו שנתנו טעם למנהג זה בכך שאין מנהג נשים להימצא בפני מניין גברים על מנת לברך ("כל כבודה בת מלך פנימה").
אחרים סוברים שנשים חייבות לברך את הברכה כמו גברים שכן גם הן צריכות להודות.
היו שכתבו שאין לנשים לברך אלא בפני עשרה גברים.
במשנה ברורה כתוב "ויש שכתבו שמכל מקום נכון הוא שתברך בפני עשרה על כל פנים בפני נשים ואיש אחד".
הרב יהודה הרצל הנקין כתב שאישה יכולה גם לברך לפני נשים בלבד.
לכתחילה יש לברך ברכת 'הגומל' תוך שלושה ימים מזמן החיוב.
אפילו אם מחמת כן יברך שלא בזמן קריאת התורה ובפני ספר תורה, אך למרות זאת, מותר להמתין עד שלשים יום כדי לברכה במניין.
בדיעבד אם לא בירכה לאחר זמן רב, יכול לברכה תמיד.
שמעיקר הדין לא לברך ברכת הגומל בלילה, משום שהברכה היא כנגד קרבן תמיד ואינו קרב בלילה, ויש חולקים וסוברים, שברכת הגומל אינה דומה ממש לקרבן תודה, תדע שהרי מברכים בשבת ויום טוב על אף שלא מקריבים בהם קרבן תודה.
כיום נוהגים לברך ברכת הגומל לאחר עלייה לתורה.
יש לברך את ברכת הגומל בפני מניין של עשרה גברים, כאשר לפחות שניים מהם הם חכמי-תורה שעוסקים בהלכות (על-פי קיצור שולחן ערוך), שנאמר, "וִירוֹמְמוּהוּ בִּקְהַל עָם וּבְמוֹשַׁב זְקֵנִים יְהַלְלוּהוּ".
אולם גם אם לא נמצאו שני תלמידי חכמים, לא יעכב אדם את אמירת הברכה.
יש מחלוקת האם הצורך במניין מעכב או שהוא רק נדרש לכתחילה.
בִּרְכַּת הַטּוֹב וְהַמֵּיטִיב היא ברכת השבח בהלכה היהודית שתיקנו חכמים לברך על אירוע משמח כאשר האירוע טוב למברך ולאחרים, להבדיל מברכת שהחיינו שאדם מברך על אירוע משמח לעצמו בלבד.
ברכת הטוב והמיטיב משמעותה "טוב" - לי, "ומיטיב" - לאחרים.
יש להבדיל בין ברכה זו, שהיא ברכת השבח, לבין הברכה הרביעית מברכת המזון, שגם בה נאמרות המילים "הטוב והמיטיב", ומכונה גם היא בשם זה בלשון חז"ל.
(אולם לפי פירוש קרבן העדה, הברכה הרביעית בברכת המזון קשורה במקורה לברכה זו.)
וטוב שאחד מהשותפים בשמחה יברך והשני יענה "אמן" ויצא ידי חובה, ואם אחד בירך לבדו גם השני יברך לעצמו את הברכה.
יש לברך ברכה זו כאשר שומעים שמועה טובה המחייבת אמירת ברכת שהחיינו כאשר שמועה זו טובה לא רק למברך אלא אף לאחרים,
כגון בשעת לידת בן זכר אשר טובה לאב ולאם מברכים שניהם ברכה זו, וכן מי שיש לו שדה בשותפות עם אחר, ויורדים גשמים - מברך הטוב והמיטיב.
מקרה נוסף בו מברכים ברכה זו, כאשר שותים מכמה יינות, מברכים על היין השני הטוב והמטיב, שאנו מודים על ריבוי היין, אך בזה נצרכים עוד מספר תנאים:
שהיין השני לא יהיה גרוע יותר מהראשון, אמנם לא צריך שהוא יהיה טוב יותר.
שישתו בשותפות שני אנשים או יותר משני היינות, וגם בני משפחה נחשבים כשניים ששותים ביחד.
שעדיין נשאר מהיין הראשון, כי אם הביאו את היין השני כי נגמר הראשון אין בזה שמחה של ריבוי יין, אלא שהביאו אותו כי נגמר הראשון.
כאשר יש להם רק שני יינות וידוע על אחד מהיינות שהוא גרוע יותר, הרי הוא צריך להקדים את הטוב לברכת הגפן ובכך מפסיד את ברכה זו, משום שחסר לו את התנאי הראשון.
בימינו יש מקומות שנשכחה ברכה זו, וזאת משום שעד לשנות ה-90 לא היה קיים כל כך ריבוי יינות, בשל מחסור ביינות עם הכשר טוב, למעט בקהילות פולין.
וברכה זו חלה כאשר מתקיימים התנאים לעיל.
ויש החוששים בכלל העיקרי הדורש לברך רק על "יין משובח יותר" ויש שחששו לדעות שברכת הגפן שבירך על היין הראשון פטרה את כל היינות שבבית ובאופן כזה אין מברכין הטוב והמיטיב.
לעומתם, פוסקים רבים טוענים כי החששות בברכות גורמים למיעוט ברכות בימינו וודאי שלא לזה התכוונו חכמים.
לכן מורים שאין לחשוש ובכל מצב של שמחה או של יין חדש שברור שאינו פחות טוב מהיין הקודם (בטעם, באחוז האלכוהול, במחיר, במראה וכו') יש לברך את הברכה.
בתלמוד מבואר שאחד האמוראים הקשה מדוע אין מברכים ברכת הטוב והמיטיב בזמן התחדשות הלבנה למסקנת התלמוד הטעם שכך הוא דרך הלבנה שמתחסרת ומתחדשת כל חודש:
עוד אמרו בתלמוד שלעתיד לבוא אף על בשורות רעות שכיום יש לברך עליהם 'ברוך דיין יברכו 'הטוב והמיטיב':
ברכת הגאולה היא הברכה השביעית בתפילת שמונה עשרה, לאחר ברכת סליחה ולפני ברכת רפואה.
הברכה משתייכת לקבוצת שלוש עשרה ברכות הבקשה שבתפילה בימי חול.
עניינה הוא בקשה מבורא עולם שיגאל את המתפלל ואת כלל עם ישראל.
ברכת "הגאולה" עוסקת בצרכים רוחניים ואישיים יחד עם ברכת תשובה וברכת סליחה.
בחזרת הש"ץ בתענית ציבור אומר החזן לאחר ברכה זו את תפילת עננו.
פתיחת ברכת גאולה מבוססת על הפסוקים:
ברכה זו היא הברכה השביעית בתפילה בשל חשיבות המספר שבע ביהדות.
כיוון שעל פי הגמרא, הגאולה צפויה להיות בשנת השביעית, הוצבה ברכת גאולה במקום השביעי, לאחר ברכת הסליחה.
הסבר נוסף למיקום הברכה היא האמונה שהגאולה היא תולדתה של הסליחה, ומבלי סליחה של האל על החטאים לא תבוא הגאולה.
הסבר נוסף למיקום הברכה מתבסס על ספר תהילים:
על פי פסוק זה סדר הדברים הוא: סליחה, רפואה וגאולה, אולם הגמרא מבארת, כי הרפואה המדוברת היא רפואת העונות.
הסבר נוסף ייתכן, שהסדר שונה בשל הרצון שברכת גאולה תהא שביעית, הוחלפו הסדר בין הברכות גאולה וברכת רפואה שהיא הברכה השמינית .
בִּרְכַּת הַמּוֹצִיא לֶחֶם מִן הָאָרֶץ היא אחת מברכות הנהנין החשובות והידועות אותה מברכים על הלחם.
ברכת המוציא פוטרת ברכות אחרות (כאשר אוכלים מאכלים אחרים באמצע הסעודה שעליה ברכו ברכת המוציא), אך לא ניתן להיפטר מחיובה על ידי ברכה אחרת.
הברכה אחרונה שיש לברך לאחר אכילת לחם היא ברכת המזון.
הלחם כעיקר מאכלו של האדם
הלחם עשוי מחמשת מיני דגן, ולכן לכאורה היה צריך לברך עליו "בורא פרי האדמה", כדרך שמברכים על כל המינים שצומחים מהאדמה.
אלא שחכמים תיקנו לו ברכה מיוחדת, מפני חשיבותו המרובה, שהוא עיקר מאכלו של אדם, כמו שנאמר: .