tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הכירה את מאן ריי, את קונסטנטין ברנקושי ואת מרסל דושאן, שמאוחר יותר קידמה את הקריירה האומנותית שלהם.
בפריז היא פגשה את לורנס וייל, שנחשב לדמות מרכזית בחוגים האינטלקטואליים והחברתיים של פאריס וכונה "מלך הבוהמה".
השניים נישאו בשנת 1922 ונולדו להם שני ילדים – מיכאל שכונה סינבד ובת ששמה פגיין (Pegeen)).
הזוג התגרש בשנת 1928. לאחר הגירושים נשארה הבת עם אימה, והבן גדל אצל אביו.
גוגנהיים הפכה ידידה קרובה של הסופרת נטלי בארני ושל בת זוגה הציירת רומיין ברוקס והייתה אורחת קבועה בסלון הספרותי של בארני.
שם התיידדה עם דג'ונה בארנס ועם הזמן הפכה לפטרונית שלה.
בארנס כתבה את הרומן הנודע ביותר שלה, Nightwood, בעת ששהתה בדבון אנגליה בבית ששכרה גוגנהיים למשך שני קיצים.
בינואר 1938, גוגנהיים פתחה גלריה לאמנות מודרנית בלונדון והחלה לבנות אוסף אמנות.
הגלריה נקראה Guggenheim Jeune כדי לייצר אסוציאציה לגלריה הצרפתית הידועה Bernheim Jeune בשילוב שם המשפחה שלה המוכר היטב.
היא הייתה בקרבת מקומות ההתכנסות של התנועה הסוריאליסטית בלונדון.
מרסל דושאן, שאותו היא הכירה מתחילת שנת העשרים, הכיר לגוגנהיים את עולם האמנות; באמצעותו היא פגשה אמנים רבים במהלך ביקורים תכופים בפריז והוא גם יזם מספר תערוכות שנערכו בגלריית Guggenheim Jeune.
באותה התקופה, אמה נפטרה וגוגנהיים ירשה 450,000$, שאפשרו לה לפתוח את הגלריה.
התערוכה הראשונה שהוצגה בגלריה הייתה מעבודותיו של ז'אן קוקטו.
העבודות של קוקטו נשלחו מפריז, שתיים מהן הציגו דימויים של אברי מין ושיער ערווה והוחרמו בשדה התעופה קרוידון עד שגוגנהיים ודושאן נסעו לשחרר אותן.
תערוכות נוספות שהתקיימו בגלריה היו של וסילי קנדינסקי (תערוכת היחיד הראשונה שלו באנגליה), הצייר הסוריאליסטי איב טנגי (Yves Tanguy), הצייר והפילוסוף של האמנות וולפגנג פאלאן (Wolfgang Paalen) ואמנים נוספים ידועים יותר ופחות.
בגלריה התקיימו גם תערוכות קבוצתיות של פיסול וקולאז', בהשתתפות האמנים אנטואן פבזנר (Antoine Pevsner), הנרי מור, קונסטנטין ברנקושי, אנרי לורנס (Henri Laurens), אלכסנדר קלדר, ריימונד דושאן-וילון (Raymond Duchamp-Villon), ז'אן ארפ, מקס ארנסט, פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק וקורט שוויטרס.
גוגנהיים קידמה את האמן והמעצב המודרניסט ג'ון טונרד (John Tunnard).
הגלריה של פגי גוגנהיים התקבלה בעולם האמנות אך כבר בשנה הראשונה הפסידה 600 פאונד.
היא חיפשה דרך טובה יותר להשקיע את כספה באמנות והחליטה להקים מוזיאון לאמנות עכשווית.
גוגנהיים קיבלה השראה מדודה סולומון ר' גוגנהיים שבשיתוף עם הילה פון ריביי הקים את קרן סולומון ר' גוגנהיים שנתיים קודם לכן.
מטרתה של הקרן בתחילת דרכה הייתה בנייה של אוסף אמנות מופשטת, ופתיחת "מוזיאון אמנות ללא אובייקטים" (שלימים נקרא מוזיאון סולומון ר' גוגנהיים).
קנדינסקי ביקש מפגי גוגנהיים להציע לסולומון גוגנהיים לקנות אחד מהציורים שלו.
היא שלחה מכתב בנושא לניו יורק וננזפה על ידי רייבי שכתבה לה, מטעם דודה, שהשימוש בשם גוגנהיים למסחר באמנות פוגע בשמה הטוב של המשפחה כנדבנית בתחום וכי הטעם הרע באמנות של פגי גוגנהיים הוא בעיה נוספת.
גוגנהיים השיבה לה כי ניכר שאינה מכירה את הגלריה שלה.
פגי גוגנהיים סגרה את גלריית Guggenheim Jeune במסיבת פרידה ב-22 ביוני 1939. במהלך המסיבה היא איפשרה לצלמת ג'יזל פרוינד (Gisèle Freund) להציג את עבודותיה בגלריה.
היא החלה בתכנון המוזיאון לאמנות מודרנית בלונדון יחד עם ההיסטוריון ומבקר אמנות הרברט ריד.
לגוגנהיים לא היו את סכום הכסף הדרוש לפתיחת מוזיאון.
היא ניסתה לגייס ממשפחתה בניו יורק ללא הצלחה, וריד גם הוא סייע בגיוס משאבים נוספים למוזיאון.
באוגוסט 1939, היא נסעה לפריז כדי לנהל משא ומתן להשאלת אמנות עבור התערוכה הראשונה במוזיאון.
היא גיבשה את רשימת היצירות יחד עם הרברט קרא.
זמן קצר לאחר עזיבתה פרצה מלחמת העולם השנייה, דבר שהוביל לשינוי התוכניות.
"החלטתי לקנות יצירות של כל האמנים שהיו ברשימה שהגעתי איתה לפריז.
היה לי שפע של זמן והכספים שיועדו למוזיאון עמדו לרשותי, שמתי לעצמי מטרה לקנות תמונה אחת ביום".
כאשר סיימה את מסע הרכישות, היו ברשותה עשר יצירות של פיקאסו, ארבעים עבודות של מקס ארנסט, שמונה של ז'ואן מירו, ארבע של רנה מגריט, שלוש עבודות של מאן ריי, שלוש של סלבדור דאלי, יצירה אחת של פאול קלה, עבודה של וולפגנג פאאלן, ציור אחד של מרק שאגאל ועבודות נוספות.
המצב הכלכלי הקשה באירופה איפשר לה לקנות אמנות במחירים נמוכים מאוד.
במקביל, באפריל 1940, היא שכרה חלל גדול בכיכר ונדום בפריז כדירת מגורים וכבית חדש למוזיאון שלה.
כמה ימים לפני כניסתם של הגרמנים לפריז, פגי גוגנהיים נטשה את פריז ואת תוכניותיה לפתוח מוזיאון, ונמלטה לדרום צרפת.
היא ניסתה לאחסן את האוסף שלה במוזיאון הלובר.
בתחילה המוזיאון הסכים לאחסן רק את הציורים, אך בסופו של דבר חזר בו בטענה שהאוסף "מודרני מידי" ו"חסר ערך".
גוגנהיים אחסנה את האוסף במחסן של בית ספר ליד העיר וישי.
בקיץ 1941 חזרה לניו יורק עם שני ילדיה, אביהם ובן זוגה לעתיד מקס ארנסט ואוסף האמנות.
שנה לאחר ששבה לניו יורק גוגנהיים פתחה גלריה ברחוב 57 במנהטן שנקראה אמנות המאה הנוכחית (The Art of This Century gallery).
שלושה מתוך ארבעת החללים בגלריה הוקדשו לתצוגה של אמנות קוביסטית, אמנות מופשטת, סוריאליזם ואמנות קינטית.
רק החדר הרביעי, שימש כגלריה מסחרית.
התערוכה הראשונה הציגה את כל האוסף שלה שכלל 171 עבודות.
בגלריה הוצגו גם תערוכות פורצות דרך, התערוכה הראשונה של אמניות בלבד שבה הוצגו 31 אמניות, ותערוכה של אמנים מעל גיל 35. הגלריה הייתה מקום מפגש של אמנים צעירים.
ב-1946 גוגנהיים התגרשה ממקס ארנסט וכתבה את זכרונותיה בספר Out of This Century (מחוץ למאה הזו).
הספר תיאר את קשריה המיניים עם גברים רבים ועורר זעזוע בקרב הקוראים והמבקרים.
גוגנהיים אימצה לעצמה התנהגות מינית שהייתה מקובלת בקרב הגברים איתם התרועעה.
היא שילבה עסקים עם כיבוש מיני.
ב-1947 גוגנהיים סגרה את הגלריה בניו יורק וחזרה לאירופה לחיות בוונציה.
בשנת 1948, היא הוזמנה להציג את האוסף שלה בביתן היווני הנטוש בביאנלה בוונציה ובשנת 1949 היא עברה להתגורר בארמון ונייר דיי ליאוני (Palazzo Venier dei Leoni) שעל גדות התעלה הגדולה.
ב-1951היא פתחה את ביתה ואת אוסף האמנות לקהל הרחב, שלוש פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים עד לפטירתה ב-1979. בשנות החמישים היא קידמה שני ציירים מקומיים אדמונדו באצ'י (Edmondo Bacci) ו-Tancredi Parmeggiani.
משנות השישים המוקדמות, גוגנהיים הפסיקה כמעט בפיתוח אוסף האמנות והקדישה את זמנה להצגת האוסף שבבעלותה.
היא השאילה פרטים מהאוסף למוזיאונים באירופה והחל משנת 1969 גם למוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
ב־1976 היא תרמה את ביתה ואת האוסף לקרן סולומון ר' גוגנהיים.
ב-1980 נפתח מוזיאון אוסף פגי גוגנהיים תחת ניהולה של הקרן.
ב-1960 פרסמה כרך שני ופחות שערורייתי של זיכרונותיה, וידוי של אספנית אמנות (Confessions of an Art Collector).
פגי גוגנהיים גרה בוונציה עד מותה, היא נפטרה משבץ ב-23 בדצמבר 1979. האפר שלה טמון בגן הפסלים של המוזיאון.
הפגוניה הערבית (שם מדעי: Fagonia arabica) היא בן-שיח מסוג פגוניה ממשפחת הזוגניים, הגדל בעיקר בערוצים חוליים במדבר.
היא נפוצה בצפון אפריקה ועד מערב אסיה.
הפגוניה הערבית פורחת מאפריל עד יוני.
יש לה ענפים זקופים וירוקים, המתנשאים לגובה של 18–27 ס"מ, ושחלה מחומשת שהופכת לפרי.
הפרח שלה הוא בעל חמישה עלי כותרת סגולים, ובמרכז הכותרת יש עשרה אבקנים צהובים.
הפגוניה הערבית אחרי הפגוניה הרכה, היא השכיחה מבין מיני הפגוניה במדבר.
שמו של הצמח מעיד על יחסו למדינות ערב, מקום הגידול שלה.
היא שכיחה בכמה בתי גידול במדבר, ונחשבת לצמח חולות.
הפגוניה גדלה על אדמה שהיא חול מיוצב או על שדות חול מעורבים בלס או על אבני גיר, במקומות הרריים ובדרום הארץ.
תפוצתה העולמית משתרעת במדבריות צפון אפריקה ואסיה כגון פקיסטן, אפגניסטן והודו.
מקומות תפוצותיה בארץ הם בעיקר בצפון הנגב, בהרי אילת, מדבר יהודה, בקעת ים המלח והערבה.
פריחת הפגוניה בארץ היא בעונות המעבר, האביב והסתיו.
לפי הרפואה העממית הנהוגה באישורים מסוימים באסיה ובאפריקה, הפגוניה הערבית משמשת כתרופה למספר מחלות, החל מבעיות בקיבה ועד לטיפול בסרטן.
רפואה זו מייחסת לצמח זה מגוון יכולות מרפא, כאשר כל חלק בפרח משמש כתרופה לבעיה רפואית אחרת.
עלי הפגוניה הערבית יכולים לשמש כפלסטרים ולחיטוי הפצע, בנוסף לכך היא חומר משתן, תרופה מכייחת בטיפול נגד חום, אסתמה, שיעול, הפרעות בכבד ובמחלות קיבה.
יתרה על כך מייחסים לפגוניה סגולות בטיפול ברקמות, בקירור העור ובטיפול בתשישות.
צמח זה כמעט אינו בשימוש בישראל.
מאות מחקרים נעשו על הפגוניה הערבית, החל מקדחת ועד לסרטן, כולם מוצאים את הריפוי בצמח המרפא הזה.
הודות למחקרים שנעשו מספר שנים, החוקרים הגיעו למסקנות בנוגע לסגולותיו של צמח והיום יש מידע רב על הצמח ופרטים על היכולות השונות שלו.
יתרה על כך מפני שהצמח נעשה שימושי מאוד בקרב אנשים רבים, המחקרים נהיו נרחבים, והמדענים אשר מגלים כל יום דבר חדש על היכולות שלו מאמינים שצמח המרפא הוא העתיד.
פגוש אותי בסנט לואיס הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1944 בבימויו של וינסנט מינלי, עם ג'ודי גרלנד ומרגרט אובראיין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "פגוש אותי בסנט לואיס" של סאלי בנסון (1941) והוא מתאר קורות משפחה אחת במשך ארבע עונות בשנים 1903–1904 לקראת פתיחת היריד העולמי בסנט לואיס ב-1904 .
שם הספר, הסרט ושיר הנושא מקורו בשיר "פגוש אותי בסנט לואיס" שחובר ב-1904 לכבוד פתיחת היריד.
במהלך ההסרטה התקרבו מינלי וגרלנד וב-1945 נישאו ונולדה להם בת אחת - לייזה מינלי.
קיץ 1903 סנט לואיס, משפחת סמית' גרה בבית נאה במעמד ביניים גבוה האם אנה (מרי אסטור) האב אלונזו (לאון איימס), הילדים לון (הנרי דניאל), הבנות הגדולות, לוסי (לוסיל ברמר), אסתר (ג'ודי גרלנד) והבנות הקטנוס אגנס (ג'ואן קרול) ו"טוטי" (מרגרט אובראיין) וכן הסבא (הנרי דבנפורט) והמשרתת קייטי (מרג'ורי מיין).
האב הוא שותף במשרד עורכי דין ועובד קשה כדי לפרנס את משפחתו ולשלוח את הבן לון ללמוד בפרינסטון.
הבת הבכורה לוסי רוצה להתחתן ומחכה לשיחה מניו יורק מחברה רוברט שפילד (רוברט סאלי) אולי הוא יציע לה נישואים.
כל המשפחה מאזינה לשיחה אבל הוא לא מציע דבר.
אסתר מתעניינת בשכן החדש והנאה ג'ון טרואיט (טום דרייק) אבל הוא ביישן ורק לאחר כמה פגישות הם מתנשקים.
כולם נוסעים בחשמלית ("טרולי") לראות את ההכנות ליריד הגדול שעומד להיפתח ב-1904. בינתיים הבת הקטנה "טוטי" (מרגרט אובראיין) משתובבת ומציקה לשכנים בליל כל הקדושים.
האב מודיע כי קיבל משרה בכירה בניו יורק ועליהם לעבור לשם.
כל המשפחה בבדיכאון ובייחוד טוטי שהורסת את כל אנשי השלג בחצר.
לבסוף הוא מגיע למסקנה כי למען שלום המשפחה הם יישארו בסנט לואיס.
בסוף כולם נוסעים ליריד הגדול ווארן מציע נישואים ללוסי וכולם מסתכלים על אורות הביתנים ביריד שנדלקים כשברקע השיר "פגוש אותי בסנט לואיס".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ודי גרלנדאסתר סמית'מרגרט אובראיין"טוטי" סמית'הבת הקטנהמרי אסטוראנה סמית'האםלאון איימסאלונזו סמית'האבלוסיל ברמררוז סמית'הבת הגדולהטום דרייקג'ון טרואיטשכן חבר של אסתרג'ואן קרולגלדיס סמית'הנרי דניאלסלון סמית'הבן הבכורהארי דבנפורטסבא סמית'מרגורי מייןקייטיעוזרת
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר - "שיר החשמלית" ("The Trolley Song")
מרגרט אובראיין (בת 8), זכתה בפרס אוסקר לשחקן צעיר.
ב-1994 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספרית הקונגרס על היות "תרבותי, היסטורי, ואסתטי".
ב-2006 הוא נבחר על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-10 ברשימת הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
פגומסטקס (שם מדעי: Pegomastax; משמעות שמו: "לסת חזקה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההטרודונטוזאוריים שהתקיים במשך היורה התחתון של דרום אפריקה שלפני 200 עד 190 מיליון שנה מזמננו והיה קרובו של ההטרודונטוזאורוס.
הסוג תואר בשנת 2012 בידי פול סרנו ונכלל בו מין אחד - Pegomastax africana.
המאובנים שלו התגלו בתצורת אליוט שבכף המזרחי בדרום אפריקה.
דינוזאור זה היה קטן יחסית, באורך ממוצע של 60 סנטימטרים בקירוב.
הוא היה בעל מקור כשל תוכי כשבקדמת הלסת התחתונה בלטו זוג ניבים ועוד זוג ניבים קטנים יותר מהלסת העליונה.
מרכז הלסת הייתה חסרת שיניים והחלק האחורי הכיל שיניים חרוטיות רבות, אשר נועדו כנראה לתזונה של צמחייה.
הניבים החדים שימשו כנראה להגנה מטורפים, אף שהם אולי עזרו לבעליהם לאכול חיות קטנות.
פגום היא סדרת רשת ישראלית מסוגת דרמה קומית בכאן 11, שעלתה לשידור ב-1 באוגוסט 2021. הסדרה בת שישה פרקים.
יוצרי הסדרה הם אורי בן יוסף, ארז ברנהולץ ואלעד גולדמן.
הסדרה חושפת את הצופה אל מאחורי הקלעים של עולם העקרות ובעיות פוריות אצל גברים, ומתרחשת בחלקה במעבדות זרע ופריון.
הסדרה מסופרת דרך עיניו של ערן (אלון חמאווי), גבר נשוי, בן 32, מהקריות, המגלה שיש לו בעיית פוריות.
הסדרה כולה באורך של כ-50 דקות ובת שישה פרקים:
מספר פרקזמןתמציתתאריך העלאהפרק 108:37 ערן מקבל תוצאות בדיקת זרע ומנסה לפענח את משמעות המספרים1 באוגוסט 2021פרק 208:21 ערן מגיע לבדיקת זרע חוזרת.
כשהוא מאחר לפגישה חשובה, וכל התאים תפוסים, מנסה לחפש מקום שקט בשביל למלא את הכוס.
לאחר שמסתובב בבניין הוא מוצא את עצמו בחדר של אב הבית.
הוא ננעל בחדר ונפצע במהלך החילוץ.8 באוגוסט 2021פרק 305:49ערן לאחר בדיקת זרע רביעית, משתף את הרופא בבדיקת הריון מוצלחת שאשתו ביצעה וכועס עליו שגרם לו להרגיש פגום.
הרופא סקפטי ומציע לו לבצע השבחת זרע.
ערן יוצא בכעס מהרופא, ומקבל הודעה שאשתו קיבלה מחזור כך שהיא לא בהריון.15 באוגוסט 2021פרק 406:57הרכב של ערן לא מתניע ולכן לוקח מונית למרפאה לביצוע השבחת זרע.
מתידד עם נהג מונית בן 60 שיש לו ילד בן 3. בדרך עוצרת אותם משטרה המבצעת עליהם חיפוש.
שם נחשפים לכוס מלאה בזרע עבור הבדיקה.
ערן מאחר לבדיקה ולאכזבתו מפספס אותה.15 באוגוסט 2021פרק 507:40לבורנט המרפאה דורש מערן לשנות את אורח החיים שלו - פלאפון בכיס מאחורה וללבוש תחתונים לא צמודים.
בהמלצתו, ערן הולך לקנות תחתונים ובתור לקופה פוגש זוג חברים.
אלו נחשפים לראשונה לבעיות פוריות של ערן ואשתו.
רגע לפני שמגיע תורו מקבל שיחה מהמרפאה בה מודיעים לו הבדיקה ששלח לא תקינה ונדרש לספק דגימה נוספת.22 באוגוסט 2021פרק 612:50אלה, אשתו של ערן, מבצעת הזרעה.
השניים מקווים שזהו טיפול אחרון ומהמרים שתיקלט בת.
ערן נחשף בנייד של אלה לשיחות עם חברות שלה בהן צוחקות עליו ועל מצב הפוריות שלהם.
השניים נוסעים לסוף שבוע בכנרת עם חברים כשערן מתוסכל מההודעות שראה ומפציר בה על אלה לא לשתות או לעשן סמים כי אולי היא בהריון.
במהלך הנסיעה אלה משתפת אותו שהמצב הזוגי של חברותיה גרוע ומצליחה לעודד אותו.
הסדרה נגמרת כשהשניים מנסים לדמיין איך תיראה הילדה העתידים ותוהים אם יצאו תאומות.29 באוגוסט 2021
פגוציטוזיס (מהיוונית העתיקה: fagein, לאכול, ו-kytos, תא באנגלית: Phagocytosis) הוא התהליך שבו תא בולע חלקיק מוצק מסביבתו.
לאחר מכן, החלקיק נכנס לפאגוסומה בתוך התא.
פגוציטוזיס נצפתה לראשונה על ידי הקנדי ויליאם אוסלר ב-1876, אך ללא קשר לכך, גם איליה מצ'ניקוב האוקראיני צפה וחקר אותה בפירוט.
פגוציטוזיס היא צורה של אנדוציטוזה.
אורגניזמים חד-תאיים (פרוטוזואה) אוקריוטים ניזונים ממנו, בעוד שבאורגניזמים רב-תאיים הוא משמש בעיקר את תאי מערכת החיסון להסרת חיידקים פתוגניים, פסולת תאים וחלקיקים מוצקים קטנים שנשאפו פנימה.
לקבוצות מסוימות של תאי דם לבנים (נויטרופילים, מונוציטים, מקרופאגים, תאי פיטום, תאים דנדריטים) יש קולטנים שמזהים מולקולות האופייניות לחיידקים ובולעים פתוגנים באופן פעיל, וזו הסיבה שהם נקראים פגוציטים (כלומר תאים בולעים).
לאחר זיהוי החיידק (או האופסונינים או הנוגדנים המעודדים פגוציטוזיס ונקשרים לפתוגנים), מופעלת מערכת האקטין - מיוזין המבצעת את תנועות התא והתא מקיף את הגוף הזר בלסתותיו ואז בולע אותו בציטופלזמה.
החלקיק הזר מוקף בממברנה, קרום השומנים של הפאגוזומה, שלאחר מכן מתאחד עם ליזוזום המכיל אנזימים מתפרקים ונוצר הפגוליזוסומה.
פירוק של חומרים שנבלעים יכול להתרחש עם או בלי שימוש בחמצן.
האנזים מיילופרוקסידאז מייצר רדיקלים היפוכלוריט ממימן על-חמצני ויון כלוריד, אשר מגיבים מאוד ותוקפים את החומרים האורגניים של החיידק.
הפירוק הבלתי תלוי בחמצן כולל שחרור של אנזימי פירוק ספציפיים, דפנזין (Defensin), לקטופרין (Lactoferrin) וחלבונים אנטיבקטריאליים אחרים.
שאריות תאים לאחר מוות תאי מתוכנת, אפופטוזיס, מנוקים על ידי מקרופאגים במהלך תהליך הנקרא efferocytosis (מהמילה הלטינית efferre=לקבור).
במהלך אפופטוזיס, כמה מולקולות, שנמצאות בין היתר בתוך התא (קלרטיקולין, פוספטידילסרין, אנקסין A1, LDL מחומצן, גליקנים), מועברות אל פני התא.
קולטני פני השטח של מקרופאגים ורצפטורים חופשיים מזהים אותם ומתחילים פגוציטוזיס.
אם תהליך זה מעוכב (למשל בגלל מוטציה), הפסולת התאית שהצטברה יכולה לעורר תהליכים אוטואימוניים.
בפרוטוזואה חד-תאית פרוטוזואה, פגוציטוזיס היא צורת התזונה היחידה או אחת ממנה.
בדומה לפגוציטים של בעלי חיים, אמבות מקיפות את החפץ לבליעה בלסתות בולטות.
Entamoeba histolytica, הגורמת לאמביאזיס בבני אדם, יכולה לצרוך תאי דם אדומים שלמים בדרך זו.
יכולת זו, הנקראת אריתרופגוציטוזיס, היא התכונה האמינה היחידה שבאמצעותה ניתן להבחין בין E.
histolytica למינים דומים שאינם גורמים למחלות, כגון Entamoeba dispar.
לתאים שלהם יש חריץ מיוחד, ציטוסטומה או פה.
בדומה לפגוציטים, ליזוזום מלא באנזימי עיכול מחובר לפאגוזומה באורגניזמים חד-תאיים, ולאחר פירוק הטרף, חומרים מזינים שמישים מתפזרים לתוך הציטופלזמה.
קים מינ-ג'י (בקוריאנית: 김민지; נולדה ב-3 ביולי 1991), המוכרת תחת שם הבמה פגי גו (Peggy Gou), היא די ג'יי ומפיקה מוזיקלית דרום קוריאנית.
בינואר 2016, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Art of War.
באפריל של אותה שנה, היא הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Art of War (Part II).
באוקטובר של אותה שנה, היא הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Seek for Maktoop.
ב-2 במרץ 2018, היא הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Once.
ב-19 באפריל 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Moment.
ב-28 ביוני של אותה שנה, היא הוציאה את אלבום האוסף הראשון שלה, DJ-Kicks: Peggy Gou.
האלבום הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני.
ב-2019, היא הופיעה לראשונה במצעד 100 התקליטנים של DJ Mag במקום ה-80. ב-2020, הופיעה במקום ה-69 במצעד.
מאז 2023, היא מופיעה בעשירייה הראשונה של המצעד, עם מקומות 9 ו-10 בהתאמה.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-15 במצעד הסינגלים הפיזיים בבריטניה ולמקום ה-39 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-15 ביוני 2023, היא הוציאה את הסינגל "(It Goes Like) Nanana".
השיר הצליח במצעדים ברחבי העולם, תוך שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי, למקום החמישי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום ה-33 בבילבורד גלובל 200. כמו כן, השיר זיכה את פגי גו במספר תוארי הקלטה, בין היתר תואר זהב מ-RIAA ותואר פלטינה מ-BPI.
ב-2023, היא הייתה מועמדת לפרס המוזיקה של MTV אירופה לשנת 2023 בקטגוריית האמן האלקטרוני הטוב ביותר.
ב-7 ביוני 2024, היא הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, I Hear You.
האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד אלבומי הדאנס הבריטיים ולמקום השני במצעד האלבומים העצמאיים הבריטיים.
פִּגְיוֹן הוא כלי נשק קר, ארוך מסכין וקצר מהחרב שנועד לדקירה ולשיסוף.
הפגיון מושחז לרוב משני צדיו, אך יש פגיונות חסרי פאה חדה והם משמשים לדקירה בלבד.
ישנם סוגים רבים של פגיונות, כאשר סוגים רבים הותאמו לביצוע משימות ייעודיות ומיוחדות (כגון פגיונות הטלה, פגיונות דקירה סליקים, פגיונות חודרי שריון, פגיונות סיף שוברי חרבות ועוד).
הפגיונות הראשונים הופיעו בתקופת הברונזה, ב, לפני החרב, שהתפתחה מפגיונות מוגדלים.
פגיונות היוו כלי נשק משניים נפוצים בימי הביניים והרנסאנס וכן במאות ה-18 וה-19. פגיונות היו בשימוש לא רק על ידי לוחמים אלא כמעט בידי כל אדם שהיה זקוק לנשק להגנה עצמית כיון שקל להסתירו וקל לשאתו.
הפגיונות היו קלים וזולים יחסית לחרב וקטנים בהרבה ממנה, לכן היוו נשק מצוין לשודדים, מתנקשים (פגיונות "סטילטו"), סוחרים ופשוטי העם.
ביחידות הקומנדו משתמשים היום בפגיון שלהבו חד מצדו האחד ומשונן מצדו השני, הנקרא "סכין קומנדו" – פגיון רב-תכליתי המיועד להישרדות בשטח, אך גם לתקיפה שקטה והגנה עצמית.
מקור המילה העברית הוא במילה הלטינית פוגיו (pugio), סוג של פגיון שהיה בשימוש של החיילים הרומים בתקופת המשנה.
חנג'אלי הוא סוג של פגיון הנפוץ באזור הקווקז.
פגיעה בעבודה כמונח משפטי הן תאונת עבודה או מחלת מקצוע הפוגעות ביכולתו של עובד לעבוד, באופן זמני או קבוע.
תאונת עבודה היא תאונה המתרחשת לעובד תוך כדי עבודתו ועקב עבודתו, גם כשהוא רק בדרך לעבודה או בחזרה ממנה.
מחלת מקצוע היא מחלה הנגרמת עקב העבודה, כתוצאה מתנאי העבודה או מנסיבות אחרות הכרוכות בעבודה והפוגעות בעובד באופן כרוני.
בהתאם לחוק הביטוח הלאומי, כל עובד במדינת ישראל מבוטח בענף נפגעי עבודה של המוסד לביטוח לאומי, ובמקרה שנפגע בתאונת עבודה או במחלת מקצוע, הוא זכאי לזכויות שמעניק החוק לנפגעי עבודה.
ביניהן: דמי פגיעה לתקופת ההיעדרות מן העבודה (עד 90 יום) בעקבות הפציעה, פיצוי או קצבת נכות בגין נכות שנגרמה לעובד, קצבת תלויים לשאיריו של עובד שמת עקב פגיעה בעבודה ועוד.
תאונת עבודה היא תאונה המתרחשת לעובד תוך כדי עבודתו ועקב עבודתו, ואצל עובד עצמאי תוך כדי ועקב עיסוקו במשלח ידו.
החוק מכיר גם בתאונה שאירעה למבוטח בדרך מביתו לעבודה, בדרך מן העבודה לביתו, ובדרך בין מקומות עבודה, למי שעובד ביותר ממקום עבודה אחד.
בדרך כלל, תאונת עבודה היא אירוע פתאומי שניתן לשייכו לגורם מוגדר וחיצוני המשפיע על גוף האדם וכתוצאה ממנו נגרם לאדם נזק.
כך למשל, עובד המחליק על שלולית שמן במקום עבודתו, תוך כדי עבודה, וכתוצאה מכך שובר את רגלו, יוכר כנפגע בתאונת עבודה.
בתחילת הטיפול יש למלא טופס 250.
תאונות אלו עלולות להיגרם ממגוון גורמים, כגון הדרכת בטיחות לא מספקת, חוסר בציוד מגן, תנאי עבודה לא בטוחים, ומחסור חמור במפקחים הוא סיבה נוספת.
המופקדים על התחום כיום הם 21 איש המועסקים כמפקחים במינהל הבטיחות במשרד העבודה.
שלושה מהם הוקצו לטיפול בעיצומים, כך שנותרו רק 18 איש, המפקחים על כ־13 אלף אתרי בנייה.
גורם נוסף הוא שלתקנות רבות לוקח זמן רב להיכנס לתוקף.
עלות הפיגומים בתקן האירופי גבוהה מזו של הפיגומים הנוכחיים ב־40%, וגם כעת מלינים הקבלנים על כך שרק שתי חברות מייבאות או מייצרות את הפיגומים הללו וגובות מחיר יקר.
המפקחים שמסיירים באתרי הבנייה רשאים להטיל עיצומים כספיים על החברות במקרה שגילו ליקויי בטיחות, אך פעמים רבות הקנסות נמוכים ולא מספיקים כדי ליצור הרתעה.
הרבה מצווי בטיחות לא מחייבים בפעולות מעשיות, מה שיוצר סיבה נוספת לתאונות.
לכן, למרות שצו בטיחות הוא הצעד הראשון לטיפול בליקויים באתר הבנייה, ברוב המקרים הוא לא מתורגם למעשים.
אתגר השפות השונות הוא גורם נוסף לתאונות עבודה בענף הבנייה הוא פער בשפות.
הרבה מפועלי הבניין לא מבינים את השפה בה מוסבר תדריך הבטיחות.
בנוסף לכך, מופנות טענות כלפי המשטרה על כך שהיא לא פועלת מספיק.
עוד קושי הוא שאין גורם רשמי בישראל שמרכז את הנתונים היבשים על התאונות, רק גופים פרטיים שאוספים את המידע בהתנדבות.
לכן, אין אפשרות לבחון את הנתונים ולטפל בהם, דבר היוצר סיבה נוספת לתאונות בעבודה.
הגורמים העקיפים לתאונות הם היעדר רישיונות לקבלנים.
מתוך 90 חברי הנהלה במינהל שתפקידם לדאוג לבטיחות הפועלים, 60 אחראים על אכיפה בתחום הבנייה והתשתיות, וזה משאיר רק 30 שמתעסקים ברשימות התעסוקה והרישיונות.
נכון לשנת 2026 קיימת מגמת ירידה בהמצאות מנהלי עבודה באתרי הבניה.
כן דווח כי תקנים של מפקחים נותרים לא מאוישים, וכי הקמת הרשות הלאומית לבטיחות ולבריאות תעסוקתית שעליה הוחלט עקרונית נתקעה.
מדי שנה מתרחשות בישראל עשרות תאונות עבודה קטלניות, רובן בענף הבנייה.
סיבת המוות העיקרית היא נפילה מגובה, וכן רשלנות המעסיק על כך שלא נקט באמצעי זהירות מיוחדים הנדרשים לעבודה מסוג זה.
עבודה בסיכון גבוה, כדוגמת עבודה בענף הבנייה, מחייבת פיקוח על תקני בטיחות כדי להקטין את סיכויי העובדים להיפגע.
בשנת 2017 נהרגו בתאונות בניין בישראל 35 בני אדם ונפצעו 229 מהם 56 פצועים קשה.
מקרב ההרוגים 15 היו ערבים אזרחי ישראל, 7 מהגרי עבודה / פליטים, 6 פועלים פלסטינים ו-5 יהודים.
על פי דוח של "קו לעובד" בשנת 2025 נהרגו 47 פועלים בענף הבנייה ו-629 עובדים נפצעו בינוני, קשה ואנוש, המספר הגבוה ביותר משנת 2019. שיעור ההרוגים בענף הבנייה עמד על 14.37 הרוגים ל-100 אלף מועסקים בענף, לעומת ממוצע האיחוד האירופי שעמד על 6.3 הרוגים בלבד.
על פי החוק, ניתן להכיר גם בפגיעות בעבודה אשר התפתחו לאורך זמן ולא באירוע בודד.
ליקויים בריאותיים כאלה הן תוצאה של חשיפה מתמשכת לפגיעות זעירות, שרק בהצטרפן, גרמו לנזק.
כך ניתן למעשה להעניק זכויות ביטוחיות המוקנות לנפגעי עבודה, אף לעובד אשר חלה במחלה, כתוצאה מתנאי עבודה, אף שהמחלה אינה מופיעה ברשימת המחלות המוגדרות כ"מחלות מקצוע".
כך לדוגמה, קלדנית אשר חלתה בפרקי ידיה לאחר עבודה רבת שנים במקצועה.
במידה שעבודת ההקלדה גורמת לפגיעות זעירות לפרקי היד המצטברות לכדי המחלה רק לאחר שנים של עבודה וזהו הגורם למחלתה, הרי שתוכר כנפגעת עבודה.
מחלת מקצוע היא אחת מרשימה מוגבלת של מחלות הנקובות בתקנות הביטוח הלאומי (ביטוח מפני פגיעה בעבודה), התשי"ד-1954. רבות ממחלות המקצוע הן הרעלות הנגרמות מחשיפה לחומרים כימיים (למשל, הרעלת עופרת, הרעלת תחמוצת הפחמן, וכדומה).
מחלות מקצוע אחרות הן מחלות המיוחדות לעובדים במקצועות מסוימים, או בתנאי עבודה מיוחדים (כך למשל, "מחלת צוללים" הייחודית רק לעובדים בתחום זה, אזבסטוזיס הייחודית לעובדים החשופים לאבק סיבי אזבסט).
חוק הביטוח הלאומי אינו מכיר במחלות מקצוע אשר התקנות אינן נוקבות בשמן.
אולם, ניתן להכיר במי שנפגע במחלה שנגרמה עקב העבודה אף שאינה נמצאת ברשימת מחלות מקצוע, וזאת בדרך של מיקרוטראומה.
מקרים מיוחדים של פגיעה בעבודה
בשני סוגי פגיעות חוק הביטוח הלאומי מציב תנאים מיוחדים לצורך הכרה כפגיעה בעבודה: בקע מפשעתי (בסעיף 84 לחוק) וליקוי שמיעה (בסעיף 84א לחוק).
לצורך הכרה בבקע מפשעתי על העובד לעמוד בשלושה תנאים:
הבקע צריך להתרחש תוך כדי העבודה כתוצאה ממאמץ לא רגיל או כתוצאה מפגיעה ישירה בדופן הבטן.
צריכה להיות הפסקת עבודה בגלל הופעת הבקע וקבלת טיפול רפואי בתוך 72 שעות.
על העובד להודיע למעבידו, או למוסד לביטוח לאומי, על כאביו עקב הבקע בתוך 72 שעות.
כדי להכיר בליקוי שמיעה כפגיעה בעבודה דורש החוק חשיפה לרעש מזיק במקום העבודה.
לירידה מינימלית מסוימת בכושר השמיעה ולהגשת התביעה למוסד לביטוח לאומי בתוך שנה מעת הפניה לטיפול רפואי, או מעת שהחלה הירידה בשמיעה.
כך גם קובע החוק תנאים מיוחדים להכרה ברעש תמידי באזניים (טינטון) כפגיעה בעבודה.
חוק הביטוח הלאומי מכיר אף בתאונות שאירעו לעובד, בנסיבות מסוימות, כתאונות עבודה, אף אם אינן מתאימות להגדרת תאונת עבודה.
נסיבות אלה מפורטות בסעיף 80 לחוק הביטוח הלאומי:
תאונה שאירעה לעובד תוך כדי נסיעה או הליכה ממקום מגוריו אל מקום עבודתו, או בדרכו מעבודתו בחזרה אל מקום מגוריו.
תאונה שאירעה לעובד תוך כדי עבודה ובמקום העבודה או בסמוך אליו, אלא שלא נגרמה עקב העבודה, אלא בנסיבות חירום: בעת שעסק בהצלת חיים או רכוש, או כדי למנוע סכנת חיים או סכנה לרכוש.
תאונה שאירעה לעובד תוך כדי עבודה, כאשר נפגע מכלי עבודה, או מחפץ, שהיה בידי אדם אחר, בתנאי שהחפץ נמצא במקום העבודה באופן קבוע.
תאונה שאירעה לעובד בזמן הפסקת אוכל, בזמן העבודה, בין אם בעת הארוחה עצמה ובין אם בדרך למקום הארוחה או בדרך מן הארוחה בחזרה למקום העבודה.
תאונה שאירעה לעובד במקום שבו קבע המעביד לצורך תשלום שכר העבודה ובדרך לאותו מקום.
נסיבות תאונה זו נדירות יותר לאור העובדה כי רוב המעבידים במשק משלמים את שכר העבודה ישירות לחשבון הבנק של העובד ורק מיעוטם, קובע מקום לחלוקת השכר.
תאונה שאירעה לעובד שהוא חבר ועד עובדים, בעת שמילא את תפקידו.
כן בדרך למילוי התפקיד ובדרך חזרה ממילוי התפקיד.
כל זאת בשעות העבודה הרגילות, או בשעות שעוקבות אחר שעות העבודה באופן רצוף.
כמו כן תוכר כתאונת עבודה אף תאונה שאירעה לחבר ועד עובדים בעת השתתפות בישיבות ועד עובדים, או האיגוד המקצועי, במקום העבודה או מחוצה לו.
עובד הנמצא בדרכו ממקום מגוריו, או מעבודתו, לבחינה של שירות התעסוקה, או בדרכו חזרה מן הבחינה למגוריו או עבודתו.
החוק קובע במפורש כי תאונה שאירעה לעובד שהיה בדרך, ולא בשעת העבודה, תוכר כתאונת עבודה אך ורק במידה שהעובד לא עשה הפסקה בדרכו, והלך במסלול מתקבל על הדעת, בין נקודת המוצא לנקודת היעד.
כך למשל, עובד הנוסע ממקום עבודתו לביתו ובדרך עוצר לעריכת קניות, לא תוכר תאונה שאירעה לו בדרך, כתאונת עבודה.
אולם, אף לסייג זה קיימים סייגים בחוק.
כך, הבאת ילד לגן הילדים בדרך לעבודה וכן סטייה מן הדרך לצורך תפילת שחרית במניין שבו העובד נוהג להתפלל, לא יחשבו כסטייה מן הדרך לעבודה.
בהקשר של דיני הנזיקין, המונח "פגיעה באוטונומיה" מתייחס לראש הנזק הקובע פיצויים בגין עוגמת הנפש שנגרמה לאדם בגלל ששללו ממנו את האפשרות לבחור.
הפיצוי על פגיעה באוטונומיה מעניקה לנפגע פיצוי על עצם שלילת הבחירה.
הדוקטרינה של פגיעה באוטונומיה היא חדשה, והוכרה לראשונה בישראל בשנת 1999, בפסק דין "דעקה" של השופט תיאודור אור.
פיצוי נפרד על פגיעה באוטונומיה היא כמעט ייחודית לשיטת המשפט הישראלית ובשיטות משפט אחרות היא מוזכרת, אך מוכללת בתוך פיצוי על נזקים אחרים.
בתחילה, ניתן בישראל פיצוי נמוך יחסית על הפגיעה באוטונומיה, אולם משנת 2011 הוחל בפסיקת סכומים משמעותיים יותר של מאות אלפי שקלים.
השאלה של הכרה בפגיעה באוטונומיה בנפרד מנזק בלתי ממוני טהור אחר, והשאלה האם פגיעה באוטונומיה ראויה לפיצוי על עצם הפגיעה האובייקטיבית או רק כאשר הפגיעה גרמה לנפגע תחושות שליליות, נתונות במחלוקת וטרם הוכרעו.
באופן מסורתי, הפסיקה בישראל לא הכירה בנזק בלתי ממוני טהור וממילא לא הכירה ב"פגיעה באוטונומיה", שהיא במהותה נזק בלתי ממוני טהור, כנזק בר פיצוי.
גישה זאת השתנתה בפסק-דין גורדון שניתן בשנת 1985, בו נקבע שהגדרת הנזק בפקודת הנזיקין כוללת גם נזק בלתי ממוני טהור.
הכרה בראש נזק של פגיעה באוטונומיה
ראש הנזק של פגיעה באוטונומיה הופיע בפסיקה הישראלית לראשונה בשנת 1999 בפסק הדין בעניין דעקה, בו נדון עניינה של אישה אשר סבלה מדפורמציה בכף רגלה והגיעה לבית החולים במטרה לעבור ניתוח לתיקון הדפורמציה.
במהלך ההכנה לניתוח ולאחר שכבר הורדמה והייתה מטושטשת, התעורר חשש לגידול בכתפה.
במצבה המטושטש הוחתמה האישה על הסכמה לביצוע ביופסיה, אשר בוצע וגרם לכתפה של האישה נזק.
ברב של חמישה שופטים נקבע שהאישה הייתה מסכימה לביופסיה אילו נתבקשה כנדרש, ועל כן הרופא אינו אשם בנזקים שנגרמו לה כתוצאה מהניתוח.
אולם השופט תיאודור אור חידש שאי-קבלת הסכמתה של האישה לביצוע הביופסיה פגעה באוטונומיה שלה ובכך נגרם לה נזק.
עוד קבע השופט אור כי אין לצפות להוכחה מדויקת של שיעור הנזק, אלא ניתן להסתפק בהערכת גודלו בהתבסס על מידת הפגיעה ברגשות הפרט בנסיבות העניין בשילוב עם ניסיון החיים של השופט.
באותו פסק דין דנו בעניין גם השופטת טובה שטרסברג-כהן, אשר הביעה תמיכה בהכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק נפרד ודורית ביניש אשר הסתייגה מכך, לאור דעתה שהיה ראוי לפסוק לתובעת פיצוי מלא על נזקיה.
הפסיקה פיתחה את רעיון הפגיעה באוטונומיה במספר כיוונים.
בפרשת הסיליקון בחלב תבע אחד מצרכני החלב העמיד של תנובה פיצויי השבה בגין הכסף ששילם על החלב וכן פיצוי בגין עוגמת נפש שנגרמה לו כתוצאה מהפגיעה באוטונומיה שלו בכך שבגלל שלא ידע על החדרת הסיליקון לחלב נשללה ממנו הזכות לבחור האם לצרוך את החלב.
בית המשפט העליון אישר ברב דעות את ההכרה בתביעה כתובענה ייצוגית ובכך נסללה הדרך להכרה בתובענות ייצוגיות בעקבות פגיעה באוטונומיה.
בפסק הדין ויינשטיין נ' ברגמן.
נקבע לאדם שעבר ניתוח לתיקון הראייה בלייזר בלא שניתן לו הסבר ראוי על הסיכונים, פיצוי בגין פגיעה באוטונומיה, לאחר שבית המשפט קבע שלא היה קשר בין הניתוח לנזק.
"בענייננו, כמבואר, לא היה צורך או אפשרות להתריע בפני המערער על פי הידע באותה עת על סיכון אפשרי מניתוח כשקיימת מיופיה גבוהה.
בנסיבות אלה מתאים יהיה לדעתי לנקוט בדרך בה נקט בית המשפט בפרשת דעקא ולקבוע סכום מסוים בגין הפגיעה באוטונומיה ואי מתן הסבר בעניין העכירות.
דוקטרינת הפגיעה באוטונומיה חלחלה לערכאות נמוכות יותר וגם לתחומים אחרים, כמו סרבנות גט ושידול לזנות, בהם הוא נמנה בין מספר עילות המזכות את הנפגעת בפיצוי.
בתחילה, ניתן בישראל פיצוי נמוך יחסית על הפגיעה באוטונומיה, מתוקף היותה נזק לא ממוני, אולם כבר בשנת 2005 פסקה השופטת מרים נאור פיצוי של 150,000 ש"ח.
בפברואר 2011, בפסק דין של השופט ניל הנדל, נקבע פיצוי של 250,000 שקלים על פגיעה באוטונומיה, במקרה בו רופא לא שיתף את ההורים בכל המידע הרלוונטי במהלך הריון ונולדה ילדה בעלת תסמונת דאון.
בפסק דין זה נקבע שאין לתת פיצוי סמלי בלבד בגין פגיעה באוטונומיה.
מאז נתנו פסקי דין לא מעטים שהעניקו פיצוי של מאות אלפי שקלים על פגיעה באוטונומיה.
היו שסברו כי ההסבר ל"קפיצה הגדולה" בגובה הפיצוי בפסק דין זה בהשוואה למרבית פסקי הדין שקדמו לו, הוא ביטול ההלכה המאפשרת מתן פיצוי לפי גובה ההסתברות בפרשת עדן מלול, ורצונו של בית המשפט באמצעי אחר שיאפשר לו פסיקת פיצוי לנפגע שסבל נזק גוף שאינו ניתן לפיצוי בדרכים הרגילות.
לפסק הדין התנגד בחריפות השופט יצחק עמית.
בקשה לדיון נוסף נדחתה על ידי נשיאת בית המשפט, דורית ביניש, בנימוק שהשאלה של פיצוי נפרד על פגיעה באוטונומיה פתוחה ותתברר במקרים אחרים בעתיד.
בפרשת הסיליקון בחלב הפכו שלושה שופטי בית המשפט העליון החלטה של בית המשפט המחוזי שהעניק פיצוי לכל מי ששתה חלב עמיד בגלל הפגיעה האובייקטיבית באוטונומיה שלו, וקבעו שהפיצוי על פגיעה באוטונומיה תנתן רק למי שחש באופן סובייקטיבי תחושות שליליות בעקבות הפגיעה באוטונומיה.
סיכם את העמדה הזאת השופט יצחק עמית בכותבו:
"הפגיעה באוטונומיה משמעה שלילת כוח הבחירה של הנפגע בשל אי גילוי עניין מהותי, אך הביטוי של הפגיעה באוטונומיה הוא תחושות שליליות כמו כעס, תסכול, עלבון, גועל, זעזוע וכיוצא בזה."
בקשה לדיון נוסף נדחתה על ידי נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, תוך שהוא משאיר את השאלה פתוחה להכרעה עתידית.
גורמים להתפתחות ההכרה בפגיעה באוטונומיה
שלושה גורמים במשפט הישראלי שאירעו בין 1985–1999 הועלו כהסבר להתפתחות ההכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק עצמאי:
חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו והמהפכה החוקתית
התפתחות דוקטרינת ההסכמה מדעת בפסיקה
הרחבת החקיקה השיפוטית בדיני הנזיקין באופן כללי.
האוטונומיה של הפרט כזכות חוקתית
חקיקת חוקי היסוד בשנת 92' והכרזתם כעליונים נורמטיבית בפסק הדין בעניין בנק המזרחי, מיסדה את הזכות לכבוד כחלק מחוקתה המטריאלית של מדינת ישראל.
בית המשפט העליון קבע כי יש לפרש חוקים קיימים בהתאם לעקרונות כבוד האדם וחירותו והחיל זכות זאת בתחומים שונים, בהם בדיני המעצרים, דיני הכשרות המשפטית והזכות לקיום מינימלי עקרון הזכות לכבוד הוחל לא רק בתחום החוקתי-מנהלי, אלא גם בתחום המשפט הפרטי.
אחד התחומים עליו הוחל הזכות לכבוד הוא הזכות לאוטונומיה, זכותו של אדם לפעול בדרך שנראית לו כטובה ביותר עבורו.
ועוד יותר מכך לקבל בעצמו את ההחלטות הנוגעות לגופו.
ניתן לטעון כי גם הזכות לאוטונומיה היא זכות מסגרת, המשמשת בסיס לגזירת זכותו של האדם שיעזבוהו לנפשו וכפועל יוצא, זכותו למנוע התערבות בגופו ללא הסכמתו.
הגם שהדרישה להסכמה הופיעה בפסיקה הישראלית עוד בשנות ה-60, היקפה של החובה כדורשת הצגת הסיכונים הרלוונטיים והגישה השוללת את פרקטיקת "הרופא הסביר" ושמה דגש על זכות החולה לאוטונומיה התפתחה עם השנים.
ללא התפתחות זאת, המכירה בחובה של קבלת הסכמה מדעת, לא היה ניתן לגבש עוולה של "פגיעה באוטונומיה" בהליך רפואי.
הרחבת החקיקה השיפוטית בדיני הנזיקין
במשך תקופה ארוכה דיני הנזיקין פותחו בעיקר על ידי המחוקק בהכירו בעוולות חדשות באמצעות חקיקת חוק לשון הרע, חוק מוצרים פגומים ועוד.
אולם, עם הזמן, קרנה של הגישה המשפטית הפורמליסטית ירד ואת מקומה תפסה הגישה המדגישה את המימד הערכי של הפסיקה.
גישה זו התמקדה לא רק בפתרון הסכסוך הקונקרטי הניצב מול בית המשפט, אלא התיימרה לעצב מדיניות חברתית כוללת יותר.
ניתן לזהות את אותותיה של גישה זו, אשר אימצה קו פסיקתי אקטיביסטי באופן יחסי, בכל תחומי המשפט הישראלי בשנים האחרונות, החל מהתחום החוקתי, דרך התחום המינהלי ועד התחום האזרחי.
בהקשר זה ניתן לציין שדומה כי דיני הנזיקין הם התחום האידיאלי ליצירה שיפוטית, שכן בתחום זה לא נפגעות זכויות אינדייווידואליות קלאסיות (בניגוד למשל לתחום הפלילי או לדיני הקניין), התרופות הן גמישות וניתן לקדם בקלות יחסית יעדים חברתיים כגון הרתעה, חינוך ופיזור נזק.
יתרה מכך, באותן שנים, האיזון בין יציבות הדין והצורך בפיתוח נזיקי התחיל לנטות יותר לכיוון הפיתוח.
מקובל כי שאלת ההכרה בפיצוי בגין ראש נזק חדש היא שאלת מדיניות שיפוטית, במסגרתה על בית המשפט לבחון את היתרונות והחסרונות של ההכרה בראש הנזק החדש.
אחד המרכיבים החשובים במשוואה הנ"ל הוא יציבות הדין – זהו המחסום המרכזי המונע פיתוח פסיקתי.
אולם, בשנים האחרונות ירד מאוד משקלם של דיני הנזיקין וניתן לזהות מגמה כללית של צמצום השימוש בדיני הנזיקין, תוך החלפתם בהסדרים ביטוחיים.
כתוצאה, חשיבות יציבות הדין הנזיקי ירדה (שכן פחות אנשים מסתמכים עליהם) ונראה כי בית המשפט הרגיש נוח יותר לקבוע הלכות חדשות בתחום זה.
אם כבר הוחלט לפתח את דיני הנזיקין בדרך הפסיקה, נראה כי המקום הנוח ביותר לעשות זאת הוא עוולת הרשלנות - היקף עוולה זו הוא נרחב, היא אינה מוגבלת בקטגוריות סגורות וגבולות העוולה נקבעו באופן מסורתית בהתאם לשיקולי מדיניות.
ואכן, נראה שעוולת הרשלנות היא דוגמה מובהקת לתחום משפטי בו הורחב שיקול הדעת השיפוטי בשנים האחרונות.
כאשר נימוקים אלו משולבים ברצון של בית המשפט להגן על הזכות החוקתית לאוטונומיה של הפרט וכן בצורך לבסס את דוקטרינת ההסכמה מדעת, ניתן להבין כיצד ההין בית המשפט ליצור ראש נזק חדש העוסק בפגיעה באוטונומיה.
כפי שציינה השופטת ביניש עוד בפרשת דעקה, נראה שהכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק עצמאי היא ייחודית לפסיקה הישראלית (בפסק דינו בפרשת דעקה מזכיר השופט אור מספר פסקי דין בניסיון לבסס את ההכרה בפגיעה באוטונומיה, אולם, נראה שבפסקי דין אלה ניתן פיצוי בגין נזק נפשי ולא בגין פגיעה באוטונומיה).
הן פרק הנזיקין והן פרק הפיצויים של הצעת חוק דיני ממונות אינם מזכירים ראש נזק של פגיעה באוטונומיה.
אולם ההצעה כוללת סעיף רחב הנוגע לנזק לא ממוני, כך שפגיעה באוטונומיה יכולה להחשב ככלולה בסעיף זה.
שימוש בדוקטרינת הפגיעה באוטונומיה במסגרת נזיקית וספציפית בהקשר של רשלנות רפואית, מעלה מספר שאלות.
להלן יפורטו הקשיים והשאלות שמעלה דוקטרינה זו.
כפי שצוין לעיל, ניכרת מגמת התרחבות בדיני הנזיקין שבמסגרתה מוכרים סוגי נזקים אשר עד עתה לא היו ברי פיצוי.
נראה כי מגמה זו הגיעה לקיצוניותה עם ההכרה בראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה.
אולם, ההתפתחות של דיני הנזיקין איננה סימטרית.
בפרשת תמי קרן, למשל, דובר באישה אשר בעקבות רשלנות רפואית לא אובחנה כחולת סרטן במשך קרוב לשנה וחצי.
ייתכן שלולא רשלנות הרופאים הסרטן היה מתגלה בשלב מוקדם יותר וניתן היה להציל את האישה.
אולם, מכיוון שהסרטן לא התגלה עד שלב מאוחר, האישה נפטרה ובנותיה נאלצו לצפות בגסיסת אמם במשך שש שנים.
הבנות לא זכו בפיצויים בגין הנזק הנפשי שנגרם להן, על אף שנראה כי הנזק שלהן קיצוני הרבה יותר מאשר הנזק שנגרם לתובעת בפרשת דעקה או לתובע בפרשת ויינשטיין.
נראה כי ניתן לזהות מגמה של בית המשפט בהקשר זה – הפסיקה מוכנה להכיר בקלות בכל נזק הרלוונטי ישירות לפרט, כמעט ללא קשר לחשיבותו, אולם נזהרת מאוד בהכרה בנזקים ממעגל שני.
פן נוסף של מגמה ההתרחבות הא-סימטרית הנ"ל ניתן לזהות בהכרה בראשי הנזק בגין אובדן סיכוי או הגברת סיכוי.
הפסיקה קבעה כי כאשר פעולה רשלנית מגבירה את הסיכויי לנזק או מקטינה את הסיכוי למנוע נזק, ניתן להעניק על כך פיצוי לניזוק.
שוב, מדובר בנזק ממעגל ראשון, הרלוונטי רק לניזוק עצמו.
היו שטענו שדווקא במקום בו הפגיעה באוטונומיה היא משמעותית ביותר, בטיפול רפואי הנוגע לגופו של האדם, אין באמת סיבה לפצות על הפגיעה באוטונומיה, מכיוון שכאשר אדם ניצב בפני בחירה בין חלופות קשות, גם אם בפועל הבחירה הייתה שלו, לא ניתן להגדיר את הבחירה כאוטונומית, אלא כבחירה שבכפיה.
בנוסף, נטען שהמידע שלא סופק למטופל כלל לא היה עוזר לו בגיבוש עמדתו, וממילא אין סיבה לפצותו על כך שהמידע לא סופק.
בקורת נוספת על שימוש בראש הנזק של פגיעה באוטונומיה היא שהיקף המקרים בהם הפגיעה איננה זוטי דברים הוא יחסית מצומצם באופן אשר ספק שמצדיק ראש נזק עצמאי.
תכונות סובייקטיביות - ההקשר הראציונאלי והדרישה להקטנת הנזק
כאשר בית המשפט בוחן את קיומו של קשר סיבתי בין התרשלות לנזק בהקשר של דוקטרינת ההסמכה מדעת, המבחן המקובל הוא "אילו היו שואלים את התובע, האם הוא היה מסכים לפרוצדורה".
לו התובע היה מסכים לפרוצדורה, אזי לא מתקיים קשר סיבתי בין ההתרשלות (אי קבלת הרשות לבצע את הפרוצדורה) לבין הנזק (הפגיעה באוטונומיה).
אולם, בהקשר זה חשוב להבחין בין שני מובנים של המילה 'אילו'.
מובן אחד הוא לשאול אילו התובע היה רציונלי האם הוא היה בוחר את הבחירה 'הנכונה' (בהנחה שהבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את סיכויי ההחלמה שלו).
מובן שני הוא לשאול האם התובע הספציפי, אם הוא היה בהכרה באותו רגע, היה בוחר 'נכון'.
במקרה כזה אין הנחה שהבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את סיכויי ההחלמה, אלא דווקא כי הבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את רווחתו הסובייקטיבית של התובע.
במילים אחרות, לאנשים שונים תהיה תשובה שונה לשאלה האם הם יהיו מוכנים לעבור פרוצדורה מסוימת, מכיוון שאנשים שונים מפיקים תועלת מדברים שונים.
כפי שצוין לעיל, ייתכן שאדם יחליט מסיבות דתיות שהוא אינו מוכן לקבל על עצמו טיפול רפואי מסוים – משמעות החלטה זו היא שהוא מעדיף שבריאותו תיפגע מאשר שאמונתו תיפגע.
הדוגמה הפרדיגמאטית במקרה זה היא חברי כת עדי יהוה, אשר דתם אוסרת עליהם לקבל תרומות דם.
חברים רבים בכת מוכנים, במידת הצורך, למות ולא לקבל תרומת דם, על אף שזה אינו הדבר ה-'ראציונאלי' לעשות.
להבחנה זו שתי נפקויות מרכזיות – ראשית, היא קשורה לשאלת האדם הסביר ושנית היא קשורה לשאלת הקטנת הנזק וההסתכנות מרצון.
ראשית, לגבי מבחן האדם הסביר.
השאלה המרכזית בהקשר זה היא האם יש להתחשב בנתוניו הסובייקטיביים של התובע כאשר בוחנים פעולה דרך האספקלריה של האדם הסביר.
שאלה זו נידונה בפסק הדין בעניין אייגר.
בפרשה זו דובר בילד צעיר אבל חכם במיוחד, אשר שיחק ברקטת לאו אותה מצא על גג ביתו וכתוצאה מהמשחק הוא נפצע.
בפסק הדין נקבע כי מכיוון שהילד היה חכם בצורה חריגה ולכן הבין את הסכנה הגלומה במשחק ברקטה, ניתן לקבוע כי יש לו אשם תורם בהתממשות הנזק ולכן ניתן להקטין את הפיצויים המגיעים לו.
במילים אחרות, יש להתחשב בתכונותיו הסובייקטיביות של הפרט בבואנו לבחון האם התרחשות מסוימת היא סבירה.
לכן, נראה הגיוני לקבוע כי כאשר אנו בוחנים האם אדם התובע בעילת הסכמה מדעת היה מסכים לפרוצדורה מסוימת עלינו להתחשב גם באמונותיו הסובייקטיביות.
המשמעות היא שבמקרה של עדי יהוה, נהיה חייבים לקבוע כי גם אם האדם הסביר 'האובייקטיבי' היה מוכן לקבל את תרומת הדם, האדם הסביר בנעליו של התובע לא היה מוכן לקבל את הדם.
כתוצאה, אם רופא יבצע פעולה 'סבירה' בגופו של עד יהוה, פעולה שכביכול מנתקת את הקשר הסיבתי בין ההתרשלות לבין הנזק, נראה שבכל זאת נאלץ לפצות את הפציינט בגין הפגיעה באוטונומיה שלו.
צידו השני של המטבע בהקשר זה הוא חובתו של הניזוק להקטין במידת האפשר את הנזק שגרם לו המזיק.
בפסק הדין בעניין גולדפרב נידונה השאלה עד כמה חייב הניזוק להקטין את ניזקו.
באותה פרשה דובר על אדם שנפגע בתאונת דרכים אשר בעקבותיה הוא נאלץ לעבור ניתוח ברגלו.
במהלך הניתוח הותקן מסמר ברגלו, אולם במקום לשפר את מצבו, המסמר גרם לו לכאבים.
ניתן היה להסיר את המסמר וכך לצמצם את הנזק, אולם הניזוק לא הסכים לעשות זאת.
בפרשה זו קבע בית המשפט כי ניתן לחייב ניזוק לבצע פרוצדורה המקטינה את נזקו (וזאת בתלות בפרמטרים כגון סיכון, סיכויי הצלחה וכאב וסבל).
אולם, ייתכן כי ההכרה בראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה מסייגת את הלכת גולדפרב.
אם בית המשפט מחייב את הניזוק לבצע פרוצדורה בה הוא אינו מעוניין, ניתן לטעון כי האוטונומיה של הניזוק נפגעת ולכן אין מקום להקטין את פיצוייו.
אם ניקח לדוגמה את המצב העובדתי של פרשת גולדפרב, ייתכן כי העובדה שמחייבים את הניזוק לעבור פרוצדורה להסרת בורג מרגלו יוצרת נזק גדול יותר לניזוק כתוצאה מהפגיעה באוטונומיה שלו מאשר הנזק הנגרם לו מכך שהבורג נמצא ברגלו וגורם לו כאבים.
כתוצאה, סירובו של הניזוק לבצע את הפרוצדורה מהווה בעצם הקטנת נזק.
אולם, על אף שמבחינה לוגית טיעון זה מחזיק מים, נראה כי ברוב המקרים בית המשפט לא יהיה מוכן להסכים כי החיוב לבצע פרוצדורה יוצר פגיעה גדולה יותר מאשר השארת המצב כמות שהו.
השאלה בהקשר זה היא האם ניתן לחייב אדם להקטין את נזקו גם כאשר הדבר עומד בניגוד לאמונותיו.
גם בהקשר זה הדוגמה הבולטת היא עדי יהוה.
בפרשת Mim דובר על ילדה שנפגעה בתאונת דרכים וכתוצאה מסירובם של הוריה היא לא קיבלה עירוי דם ולבסוף נפטרה.
כאשר ההורים תבעו את הנהג הפוגע, טען הנהג כי הם לא הקטינו את נזקם וכתוצאה מגיע להם פיצוי מופחת.
במקרה זה, כאמור, ניתן לטעון כי אם היו כופים על הילדה לקבל תרומת דם אזי האוטונומיה שלה הייתה נפגעת.
אנו יכולים להסיק מכך שהילדה (או במקרה הזה הוריה) בחרה למות ולא לעבור על איסורי דתה כי הפגיעה באוטונומיה שלה בגין המעבר על האיסור הדתי הייתה יוצרת נזק גדול יותר עבורה מעצם המוות שלה.
לכן, הילדה בעצם הקטינה את נזקה בכך שבחרה למות ולא לקבל את תרומת הדם וכתוצאה אין להקטין את פיצוייה פעם נוספת.
ניתן להעלות טיעון דומה גם בהקשר של הסתכנות מרצון.
הגנת ההסתכנות מרצון נידונה בפסק הדין בעניין ווסצ'סטר.
בפרשה זו דובר בבעל ואישה ששהו באירוע יחד עם חבר שלהם.
הבעל שתה לשוכרה באירוע ובכל זאת נהג הבייתה.
בדרך חזרה ארעה תאונה בה נהרג הבעל בעוד האישה והחבר נפצעו.
השניים תבעו פיצויים מחברת הביטוח של הבעל וזו טענה כי הם הסתכנו מרצון ולכן לא זכאים לפיצויי.
בפסק הדין נקבע כי הגנת ההסתכנות מרצון תעמוד רק כאשר הניזוק קיבל את ההחלטה מתוך מודעות לסכנה, שימוש ברצון חופשי ונטילת הסיכון המשפטי.
ניתן לטעון כי במקרה של עדי יהוה, ההחלטה לא לקבל תרומת דם היא הסתכנות מרצון ולכן אינה מקימה פיצוי נזיקי.
אולם טענה זו נכשלת בשני מקומות.
ראשית, אפילו בהנחה שעדי יהוה מכירים את הסיכונים הכרוכים בהימנעות מעירויי דם, ספק שאמונה דתית נופלת תחת ההגדרה של רצון חופשי, שהרי רוב רובם של האנשים המאמינים בדת מסוימת יטענו כי הם אינם מסוגלים לבחור להאמין או לא להאמין בדתם.
שנית, גם אם ניתן להגדיר את החלטתם של עדי יהוה רצון חופשי, ספק רב שניתן לטעון כי הם נוטלים את הסיכון המשפטי ומוכנים לוותר על זכויותיהם המשפטיות.
לסיכום נקודה זו, הפסיקה עדיין לא התמודדה עם שאלת הקשר בין ראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה לבין תחומים אחרים בדיני הנזיקין אשר נוגעים בתכונותיו של הפרט כגון מבחן האדם הסביר (למשל בהקשר של אשם תורם), חובת הקטנת הנזק והסתכנות מרצון.
תחומים אלה דורשים פיתוח פסיקתי
פגיעה באוטונומיה כפתרון לעמימות סיבתית
הקשר הסיבתי הוא שרשרת ההתרחשויות המובילה מהתנהגות התובע לתוצאה המזיקה.
כפי שצוין, פעמים רבות במקרים של רשלנות רפואית ישנה עמימות סיבתית, קרי, קושי להוכיח או לאפיין את הקשר הסיבתי בין ההתרשלות והנזק.
עד היום בית המשפט פסק פיצוי בגין פגיעה באוטונומיה רק במקרים בהם הייתה עמימות סיבתית.
לכן, ייתכן שבית המשפט בעצם פיתח את ראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה לא מתוך מחויבות גדולה לאוטונומיה של הפרט אלא מתוך ניסיון לייצר פתרון לחוסר הצדק במקרים של אי-יכולת להוכיח קשר סיבתי.
ואכן האפשרות לפסוק פיצויים ללא הוכחת קשר סיבתי בהחלט יכולה לסייע לפתור מקרים בעייתיים רבים.
אולם, הוויתור על דרישת הקשר הסיבתי יוצר מספר בעיות.
ראשית ויתור זה יכול להביא למצב אבסורדי בו חולה שעבר טיפול ממנו הוא מרוצה תובע רק בגין העובדה שלא גילו לו פרט אינפורמציה כלשהו.
שנית, ייתכן שמהלך זה יוביל לצמצום הפיצוי הניתן לחולים שנפגעו מטיפול לגביו לא קיבלו את אינפורמציה ויעודד את בית המשפט להימנע מהתמודדות עם הבחינה המסובכת של הקשר הסיבתי- לבית המשפט יש תמריץ לטפל בכמה שיותר תיקים.
נראה שאם בית המשפט יוכל לפסוק פיצויים בכל מקרה בו לא ניתנה אינפורמציה מלאה הוא יוכל לצאת ידי חובתו וכך לא יצטרך להסתבך בסוגיית הקשר הסיבתי המורכבת.
המשמעות היא שפעמים רבות רמת הפיצוי לא תהיה ראויה (יינתן פיצוי יתר או פיצוי חסר) וזאת מכיוון שהפיצוי שיפסק לא יותאם לסיטואציה העובדתית הקונקרטית, אלא יהווה מעין אומדן כללי של הפגיעה באוטונומית הפרט.
שלישית, הוכחת הקשר הסיבתי כרוכה ברעיון האשם – אנו מניחים כי אם יש קשר סיבתי בין התרשלותו של המזיק לנזקו של הניזוק, אזי המזיק אשם בנזק.
אולם, הפחתת רף ההוכחה של הקשר הסיבתי פותחת פתח להטלת אחריות ללא אשם.
במילים אחרות, ההכרה בפגיעה באוטונומיה פירושה, במקרים רבים, הטלת אחריות ללא הוכחת אשמה.
משמעות מהלך זה היא כי במידה מסוימת מתבצע מעבר ממשטר של רשלנות למשטר הדומה לאחריות מוחלטת.
דרך חלופית אחת לפתרון בעיית העמימות הסיבתית במקרים של רשלנות רפואית, דרך אשר אינה מוותרת על דרישת הקשר הסיבתי, היא מעבר לכלל הכרעה יחסי.
סוגיית כלל ההכרעה היחסי נדונה בפרשת ואתורי.
פרשה זו עסקה ברופאים אשר לא קיבלו את הסכמתה מדעת של יולדת לא לבצע בה טיפול רפואי וכתוצאה מהיעדר הטיפול היולדת נפטרה.
בפרשה זו נקבע כי בתביעת רשלנות הנוגעת להסכמה מדעת, בשונה מתביעת רשלנות רגילה, אין להיעזר במבחני הסיבתיות הרגילים ובית המשפט רשאי לבסס את הכרעתו על דרך האומדן השיפוטי והתנהגות החולה הסביר בנסיבות הנדונות.
הוצע כי במקרים כאלו יאומץ מבחן הסיכוי - בית המשפט יבחן כיצד היה מגיב החולה לו קיבל את המידע והחולה יפוצה יחסית לסיכויי החלמתו.
יש לציין שדווקא בפרשת דעקה חלה נסיגה מהלכה זו, מכיוון שבפסק דין זה הושאר כלל ההכרעה היחסי בצריך עיון, קרי, הוחלט לא להכריע בעניין.
ייתכן שבפרשת דעקה בית המשפט החליט, למרות חסרונות הדוקטרינה, לאמץ דווקא את ראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה כדרך להתמודדות עם הקשר הסיבתי ולדחות בינתיים את אימוץ כלל ההכרעה היחסי.
פִּגיוניים (שם מדעי: Tetragnathidae) הם משפחה בסדרת העכבישאים.
שמה נגזר מהמבנה המוארך של גופם של בניה, כולל רגליים ארוכות וכליצרות מוארכות במיוחד.
עכבישי המשפחה טווים רשתות גלגליות, אולם בניגוד לרשתות האנכיות של הגלגלניים, רבים מהפגיוניים טווים גלגל אופקי, בקרבת מקווה מים.
פגיונאיים (שם מדעי: Scoliidae) הם משפחה של צרעות טפיליות בסדרת הדבוראים, בעלי גלגול מלא.
זוהי משפחה קטנה יחסית, המונה כ-300 מינים ברחבי העולם, כ-30 מהם ידועים מישראל.
הפגיונאיים נפוצים בעיקר בארצות החמות, אך ידועים גם מארצות קרות.
מתבלטים בעונת האביב, בה הבוגרים מרבים למצוץ צוף מפרחי צמחים שונים.
הם נצפים תכופות ברחפם מעט מעל פני הקרקע.
זחליהם של הפגיונאיים נחשבים מדבירים ביולוגיים חשובים.
גודלם של המינים בישראל נע בין 15 ל-40 מילימטר.
גופם לרוב שחור, לרוב עם דוגמאות צהובות או כתומות.
קצות כנפיהם (החלקים הדיסטאליים או המרוחקים, בעגת האנטומולוגים) של בני המשפחה מאופיינים בצורה גלית.
עוד סימן אופייני למשפחה הוא חריץ הרוחב העמוק הניכר בין הגחונית הראשונה והשנייה של הבטן (כלומר בין הצד התחתון של הפרק הראשון והשני של בטנם).
לזכר יש שלושה "קוצים" קטנים בקצה בטנו המזכירים בצורתם קלשון.
הזכרים מוארכים ורזים יותר מהנקבות, הדוגמאות על גופם לעיתים שונות ומחושיהם ארוכים יותר.
דו-צורתיות זוויגית זו, אם כי ניכרת, אינה ברורה וקיצונית כמו במשפחת הטיפיתיים הקרובה אל הפגיונאיים.
הנקבה, בחיפושיה אחר דרן של זבליתיים לזחלה, נכנסת למחילות באדמה.
כשתמצא אחד, היא תעקוץ אותו, ובעזרת ארסה תשתק אותו.
לאחר מכן, תטיל עליו ביצה, לרוב מבלי להזיזו ממקומו (בשונה ממשפחת הצרחוליתיים למשל, שמביאים זחל אל מחילה שהם בונים).
הזחל, בבוקעו מן הביצה, ניזון מדרן זה בלבד עד התגלמותו.
עקב כך, גודל הדרן שהנקבה צדה, מתאים לגודלה; פגיונאית גדולה תצוד דרן גדול, בעוד הקטנה תעדיף אחד קטן.
כשהזחל מוכן להתגלם, הוא טווה לעצמו פקעת.
בישראל בני המשפחה מקימים לרוב דור יחיד בשנה.
הזכרים מגיחים ראשונים, ומבלים את רוב זמנם בריחוף מעל פני הקרקע, כדי למצוא את הנקבות, כשאלה יגיחו.
פגיעה בחוט השדרה יכולה להיגרם ממספר סיבות:
טראומה גופנית - כדוגמת תאונת דרכים, נפילה חופשית, פציעות ירי, תאונות קפיצה למים, פצעי מלחמה, וכדומה.
גידול - כדוגמת צורות הסרטן מנינגיומה, אפנדימומה, ואסטרוציטומה אשר מקורן בחוט השדרה, וגרורות בחוט השדרה.
איסכמיה הנגרמת כתוצאה מסתימת עורקי דם, כולל בתירת אבי העורקים, תסחיף וטרשת עורקים.
הפרעות בהתפתחות כדוגמת ספינה ביפידה ומנינגומיאלוצלה.
מחלות ניווניות כדוגמת אטקסיית פרידרייך ואטקסיה ספינוצרבלרית.
מחלות איבוד מעטה המיאלין כדוגמת טרשת נפוצה.
דלקת רוחבית בחוט השדרה הנגרמת כתוצאה משבץ עמוד השדרה, דלקת וגורמים אחרים.
עיוות וסקולרי כדוגמת מום עורקי-ורידי, נָצוּר עורקי-ורידי דוראלי, המנגיומה שדרתית, אנגיומה עמוקה ומפרצת.
כל שריר מדורג לפי סולם 0–5, כאשר 0 משמעו משותק, 1 משמעו תנועה חלקית, 2 משמעו תנועה לכל אורך טווח התנועה, 3 משמעו תנועה כנגד כוח הכובד, 4 משמעו תנועה תוך התנגדות ידנית, ו-5 משמעו נורמלי.
דירוג התחושות למפרקים אלה הוא מ־2-0, כאשר 0 משמעו איבוד תחושה כללית, 1 משמעו תחושה חריגה, ו-2 משמעו תחושה נורמלית.
פגיעה טראומטית בחוט השדרה מסווגת לארבעה סוגים, לפי הארגון האמריקני לפגיעה בחוט שדרה ושיטת הסיווג הבינלאומית לפגיעה בחוט השדרה (International Spinal Cord Injury Classification System):
A מציין את הנקודה הנמוכה ביותר בה פגיעת חוט שדרה מלאה, כאשר אין כל פעילות מוטורית או תחושתית בגובה חוליות עצם העצה S4-S5.
B מציין פגיעת חוט שדרה לא מלאה, כאשר פעילות תחושתית אך לא מוטורית נשמרת מתחת לגובה הפגיעה הנוירולוגית.
כולל את גובה חוליות עצם העצה S4-S5.
C מציין פגיעת חוט שדרה לא מלאה, כאשר פעילות מוטורית נשמרת מתחת לגובה הפגיעה וכאשר יותר ממחצית קבוצות המפתח של השרירים מתחת לגובה הפגיעה נמצאים מתחת לדירוג 3.
D מציין פגיעת חוט שדרה לא מלאה, כאשר פעילות מוטורית נשמרת מתחת לגובה הפגיעה וכאשר יותר ממחצית משרירי המפתח מתחת לגובה הפגיעה נמצאים בדירוג 3 או יותר.
E מציין מצב נורמלי של חוט השדרה, כאשר תוצאות הבדיקות המוטוריות והתחושתיות הן נורמליות.
בנוסף, קיימות מספר תסמונות קליניות הקשורות בפגיעות חוט שדרה לא מלאות:
סינדרום החוט המרכזי (Central Cord syndrome) מאופיין באובדן גדול של פעילות גפיים עליונות בהשוואה לגפיים תחתונות.
תסמונת בראון-סקארד (Brown-Sequard syndrome) נובעת מפגיעה בצד אחד של חוט השדרה, דבר הגורם לחולשה ואובדן תחושה עמוקה (פרופריאוספציה) בצד של הפגיעה, בנוסף לאובדן תחושה של חום וכאב בצד השני.
תסמונת שדרתית קדמית (Anterior Spinal syndrome), שנובעת מפגיעה בחלק קדמי של חוט השדרה, בכך גורמת לחולשה ואובדן תחושות חום וכאב מתחת לאזור הפגיעה, אך תוך שמירה על תחושה עמוקה שמסלוליה העצביים עוברים בחלק האחורי של חוט השדרה.
הידלדלות תאי עצב הנובעת מפגיעה בחלק האחורי של חוט השדרה, לרוב עקב מחלות זיהומיות כגון עגבת, הגורמות לאובדן חוש המגע ותחושת התמצאות.
תסמונת הקונוס הלשדי (Conus Medullaris) נובעת מפגיעה בקצה חוט השדרה, הממוקם בחוליה L1.
תסמונת זנב הסוס (Cauda Equina), שאינה בהכרח פגיעה בחוט השדרה אלא פגיעה בשורשי העצב השדרתיים שמתחת לחוליה L1.
שכיחותה של פגיעה בחוט השדרה אינה ידועה בהרבה מדינות.
במספר מדינות, כמו שווייץ ואיסלנד, נפתחו משרדי רישום.
כ-450,000 אנשים בארצות הברית חיים עם פגיעה בחוט השדרה (אחד ל-670), ומתרחשות 11,000 פגיעות נוספות בכל שנה.
מרביתן (כ-78 אחוזים) קורות לגברים בגילאים 16–30, ונובעות מתאונת דרכים (42%), מקרי אלימות (24%) או נפילות (22%).
מאז 2005, מתגלים 20 עד 30 מקרים חדשים (למיליון אנשים) של פגיעה בחוט השדרה בישראל, כאשר 82% מהם גברים.
כ-35% מהמקרים נגרמים כתוצאה מתאונות דרכים, ואחרים בגלל פציעה מבצעית, נפילות ותאונות ספורט.
ההשפעות של פגיעה בחוט השדרה
ההשפעות המדויקות לפגיעה בחוט השדרה משתנות לפי סוג ורמת הפגיעה, ומחולקות לשני סוגים עיקריים:
פגיעה מלאה, כאשר אין כל פעילות מתחת לרמה הנוירולוגית, חושית או מוטורית.
קיימות עדויות כי פחות מחמישה אחוזים בלבד מצליחים לקבל חזרה פעילות תנועתית כלשהי.
פגיעה לא מלאה, כאשר יש פעילות מוטורית או תחושתית חלקית.
בנוסף לאובדן פעילות מוטורית או תחושתית מתחת לאזור הפגיעה, יש כאלה הסובלים מסיבוכים נוספים כתוצאה מהפגיעה:
הפרעה בתפקוד המעיים ושלפוחית השתן עד כדי חוסר שליטה בסוגרים.
תפקוד לקוי של שלפוחית השתן עלול להביא להיווצרות אבנים בשלפוחית השתן ולזיהומי שלפוחית השתן.
פגיעה בחוליות C1 ו-C2 תגרום לעיתים לקשיים בנשימה, לעיתים עד צורך בצנרור או בהנשמה מלאכותית.
אי יכולת או יכולת מצומצמת להסדיר את קצב הלב, לחץ דם, זיעה או טמפרטורת גוף.