tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנותיה הראשונות, הורשו תלמידים ממשפחות יוצאי גרמניה ללמוד להשלמת בגרויות, במקביל ללימודיהם בישיבה, זאת במטרה למנוע מהם ללכת לתיכונים.
הישיבה התייחדה בכך ששפת הלימוד הייתה עברית (ולא יידיש) ושחלק מסדרי הלימוד הקבועים בה היו שיעורי תנ"ך.
שמה של הישיבה ניתן לה על ידי הרבנית מטל שלזינגר, רעייתו של ראש הישיבה, שאמרה כי "קול לימוד התורה של בעלה ערב לה יותר מכל התענוגות הגשמיים שהותירה אחריה בגרמניה".
יהודי ירושלים בני היישוב הישן, שלא הורגלו לסוג זה של ישיבות, נהגו לכנותה בעוקצנות: "קולטורה", שמשמעותה תרבות בלועזית.
חבר הרבנים של הישיבה כלל את: הרב יונה מרצבך רב העיר דרמשטאדט, הרב יוסף יהודה ריינר, יוצא סלובקיה, והרב חיים יוסף יעקבוביץ ששימש כר"מ בישיבת פרנקפורט יחד עם הרב שלזינגר, ועלה ארצה בה'תרצ"ד.
בשנתה הראשונה למדו בישיבה 14 תלמידים, ובשנה שלאחריה כבר היו למעלה מ-50 תלמידים.
בין השנים ה'תש"ו-ה'תש"ח, קלטה הישיבה נערים ניצולי השואה, בעיקר יוצאי גרמניה, טרנסילבניה והונגריה, אך גם ממדינות אחרות במזרח אירופה, שהגיעו ארצה כמעפילים או במסגרת עליית הנוער.
בחלוף השנים השתנה הקו הלימודי בישיבה והיא הפכה לישיבה ליטאית לכל דבר, במתכונת דומה לשאר הישיבות הגדולות במגזר החרדי.
למרות זאת נשמרו בה מסורות מסוימות האופייניות ליהודים יוצאי גרמניה.
כמו כן, עד לסוף שנות ה-70 היו בישיבה הקטנה והגדולה יחד רק שש כיתות (ללא קיבוץ), ובהמשך פנו הבחורים לישיבות אחרות.
התלמידים ממוצא ליטאי עברו בעיקר לפוניבז' ולחברון, והתלמידים ממוצא חסידי עברו בעיקר לישיבת טשיבין.
בשנת ה'תש"ט נפטר ראש הישיבה הרב שלזינגר.
ובמקומו מונה הרב שלמה זלמן אוירבך, תפקיד שבו שימש במשך 46 שנה (לצידם של הרב ברוך קונשטט ובהמשך בנו הרב אלחנן משה קונשטט).
תפקיד זה כלל את מסירת השיעור לשתי הכיתות הגבוהות (ה'1 וה'2) ובחינה חודשית לכל כיתה.
עם פטירתו של הרב אוירבך בשנת ה'תשנ"ה (1995), מונה תחתיו בנו של ראש הישיבה הראשון, הרב משה יהודה שלזינגר, ובשנת ה'תשע"ז (2017) התמנה בנו, הרב שלמה שלזינגר לכהן לצדו בראשות הישיבה.
בתפקיד משגיח בישיבה הגדולה שימש הרב גדליה אייזמן החל משנת ה'תש"ד, כשאיתו מכהן הרב גבריאל לרר.
בשנות השמונים הפסיק הרב אייזמן את שיחותיו, ובמקומו מונה הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי, חתנו של הרב אוירבך, למסור שיחות ו"ועדים".
במשך 20 שנה היה הרב שלמה וולבה מוסר שיחה שבועית בישיבה במוצאי שבת.
באופן חריג ביחס לישיבות ליטאיות, בישיבה מכהנים גם אנשי צוות ספרדים.
הנהלת הישיבה אינה נוטה בדרך כלל להתערב בסדר יומם של התלמידים, ובכך נחשבת הישיבה לנטולת פיקוח באופן יחסי, אך ישנה הפקדה מחמירה כלפי טלפונים סלולריים שאינם כשרים.
בנוסף חל איסור על תלמידים ללמוד נהיגה.
מנהל הישיבה בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשע"א היה בנימין ליבסקינד.
כיום משמש בתפקיד ישראל ברלין בנו של הרב מנחם צבי ברלין.
בתחילה השתכנה הישיבה בבית כנסת בשכונת משכנות ישראל והפנימייה שוכנה במבנה שכונה "בית הריס", בהמשך עברה הישיבה לשכונת שערי חסד והפנימייה וחדר האוכל שכנו במבנה שכונה "בית סבא" ברחוב המלך ג'ורג' 47 (שהוסב בהמשך למלון ארץ ישראל).
עם ההכרזה על הקמת אזור ביטחון ב' בפברואר 1947 פונה בית סבא, ובהשתדלות הרב הרצוג אצל הבישוף האנגליקני של ירושלים השתכנה הפנימייה באופן זמני באגף של ירושלים קולג' לבנות ברחוב אוסישקין, שבהמשך היה למשכנו של בית הספר אוולינה דה רוטשילד.
הישיבה המשיכה בלימודים סדירים במהלך מלחמת העצמאות ולמדו בה באותה עת כ-120 תלמידים.
בשנת ה'תשי"ז עברה הישיבה למשכן קבע בשכונת בית וגן, למבנה שתוכנן על ידי האדריכל יוסף שנברגר.
בעקבות הגידול במספר התלמידים הפך לאחר כחמש שנים המבנה הראשון לשמש כפנימייה לתלמידים, ובצמוד לו נבנו שני בתי מדרש - לישיבה הקטנה ולישיבה הגדולה.
בשנים 2000–2003 (תש"ס-תשס"ג) בנתה הישיבה אגף לימוד חדש וביצעה שינויים במבנים הקיימים, בשנת 2020 נבנתה קומה נוספת בישיבה.
בישיבה הגדולה לומדים כארבע מאות תלמידים.
ובישיבה קטנה כשלוש מאות תלמידים, וכולל אברכים.
בישיבה קבוצה של תלמידים מחו"ל.
בשנותיה הראשונות של הישיבה, התבטא אופיה ה"יקי" גם במנהגי הישיבה.
למשל, נאמרו בישיבה הפיוטים בתפילה בשבתות ובחגים.
בנוסף, נהגו להוסיף מזמור תהלים בט"ז בחשוון, לזכר ליל הבדולח.
מאוחר יותר, עם השינוי באופי הישיבה השתנו גם מנהגים אלה, אך למרות היות הישיבה כיום ישיבה ליטאית מובהקת, היא ממשיכה לשמר כמה מנהגים וניגונים "יקיים" שהנהיגו מקימיה ואינם מקובלים בישיבות ליטאיות אחרות.
שירת הפיוט "יגדל" בימים טובים ובימים נוראים בסוף התפילות בניגון בנוסח פרנקפורט.
לא פותחים את ארון הקודש באמירת אבינו מלכנו
החנוכייה מוצבת במרכז קדמת בית המדרש (ולא כדעת המשנה ברורה, שיש להעמידה סמוך לכותל).
הרב בן ציון בורודיאנסקי - בנו של הרב אפרים בורודיאנסקי, אחיו של המשגיח הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי וחתנו של הרב יחיאל מיכל שלזינגר
הרב רפאל צבי וולפין - חתנו של ראש הישיבה הרב משה יהודה שלזינגר
הרב אליעזר יחיאל קונשטט, בנו של הרב אלחנן, ראש הישיבה לשעבר.
הרב ברוך שמואל דויטש - עזב בשנת תשע"ח אך המשיך למסור מדי שבוע 'חבורה' לתלמידים החפצים בכך
הרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב בין השנים תש"ו- תש"ח.
הרב חיים יוסף יעקבוביץ מפרנקפורט, ששימש גם בתור מורה בבית הספר חורב
הרב ברוך ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו
הרב אברהם ארלנגר, חתנו של הרב חיים יוסף יעקבוביץ
הרב אלחנן קונשטט (גם תלמידי חו"ל)
הרב שלום פוברסקי - בנו של הרב דוד פוברסקי
הרב גבריאל בולק (תלמידי חו"ל)
הרב ישראל בונדהיים, מייסד שותף של עמותת הגניזה הכללית
הרב יעקב שטיינהוז האחראי על תלמידי חו"ל
הרב יהושע שרבאני האחראי על סדר ב'
הרב מנחם רוטנברג שימש כמשגיח קטן, ולאחר מכן שימש כיועץ לבחורי הישיבה עד לפטירתו ב-3 באפריל 2025.
הכח נסגר עם פטירתו בז' אב תשפ"ד.
"תומכי תורה - זכר דוד" ארגון המסייע לבחורים קשיי יכולת בטפולים רפואיים, סיוע כספי, ביגוד ועוד, הת"ת הוקם על ידי בני פישר יו"ר ארגון מגן לחולה, והיה הת"ת הראשון בעולם הישיבות.
"יחי ראובן" בימי שישי רוב הבחורים לא היו לומדים בישיבה אלא היו הולכים ללמוד במסגרות אחרות.
לשם כך הקים הרב יהושע שרבני (מרבני הישיבה) ארגון לזכר אביו, אשר הביא לכך שמחצית מבני הישיבה משתתפים בארגון, הארגון מקיים שבת במקום נופש, סעודות מלווה מלכה ועוד.
הישיבה קטנה, הכוללות פנימיה, היא מהישיבות הגדולות בירושלים, הישיבה שולחת בכל שנה רבים מתלמידיה המסיימים את הישיבה, לישיבות גדולות מובחרות.
המשגיח בישיבה הוא הרב אביעזר שפירא, רב בית המדרש של חסידות דרוהוביץ'.
בעבר לימדו בישיבה רבנים שונים, ביניהם: הרב יוסף יהודה ריינר מרבני הונגריה, הרב משה קופשיץ, הרב ישראל גנס, הרב יעקב רבינוביץ תאומים והרב שלמה ברויאר.
הרב יחזקאל קורן היה מראשי הישיבה והרב דוב זאב שטיינהוז היה המשגיח בישיבה.
לקול תורה אלפי בוגרים בישראל ובקהילות היהודיות בעולם.
במהלך השנים הוקמו בבני ברק ובמודיעין עילית, בתי כנסת המיועדים לבוגרי הישיבה, שבהם מתקיימים מנהגי וניגוני התפילות כמנהג הישיבה.
מעת לעת מגיעים אליהם רבני הישיבה למסור שיעורים ושיחות מוסר.
הישיבה יוזמת מעת לעת את הוצאתם לאור של חידושי התורה שנכתבו על תלמידי ורבני הישיבה:
קול התורה - מכות - חידושי תורה על מסכת מכות שנתחדשו על ידי תלמידי ישיבת קול תורה (מיכאל בוכניק עורך ראשי, ה'תשנ"ג)
קול התורה ב"ק - מאמרים, חידושים, ביאורים מרבני ישיבת קול תורה (מיכאל בוחניק עורך ראשי, ה'תשנ"ו)
קול התורה - מאמרים, חידושים, ביאורים מרבני ישיבת קול תורה (מיכאל בוחניק עורך ראשי, ה'תשס"ג)
שערי גיטין חידושי תורה על מסכת גיטין מתלמידי הישיבה (חיים שפירא עורך ראשי, ה'תשס"ו)
שערי כתובות חידושי תורה על מסכת כתובות, מתלמידי הישיבה (חיים שפירא עורך ראשי, ה'תשס"ז)
תורה מהיכל - קידושין מערכות תורניות על מסכת קידושין שנתחדשו על ידי תלמידי הישיבה ונמסרו מפיהם בבית המדרש בפני כל בני הישיבה (אליעזר שופט עורך ראשי, ה'תשס"ט)
תורה מהיכל - בבא קמא מערכות תורניות על מסכת בבא קמא שנתחדשו על ידי תלמידי הישיבה מפיהם בבית המדרש בפני כל בני הישיבה (אליעזר שופט עורך ראשי, ה'תש"ע)
קול התורה - גיטין - חידושי תורה של התלמידים, התשע"ט
ישיבת פורת יוסף היא ישיבה אשר נחשבת ל"ספינת הדגל" של עולם הישיבות החרדי-ספרדי.
הישיבה הוקמה ב-1923 ב בירושלים.
הישיבה הוקמה בעקבות בקשתו של הרב יוסף חיים ("הבן איש חי") להקים ישיבה במקום.
מקורבו, יוסף אברהם שלום, סוחר עשיר בן יהדות בבל שגר בכלכותא שבהודו, שקל בשנת ה'תר"ס (1900) לבנות בית-חולים יהודי בירושלים ולשם כך התייעץ עם הרב יוסף-חיים, ואולם זה יעץ לו לבנות ישיבה.
בעקבות כך הקציב שלום סכום כסף ששימש לקנייה אדמה קרוב ככל האפשר לכותל המערבי, כדי לבנות עליה ישיבה שבה ילמדו קבלה ותורת הנסתר לפחות עשרה תלמידים, במטרה לקרב את ביאת המשיח.
שלום הפקיד את משה ששון על כספי ההקדש ולביצוע הפרויקט נבחר הרב בן ציון חזן, תלמידו של ה"בן איש חי", ששהה כבר בירושלים ועסק בהוצאתם לאור של כתבי רבו.
הקרקע הייתה שייכת לכשבעים בעלים והיה צורך לקבל את הסכמת כולם למכירתה.
לאחר משא ומתן ממושך הקרקע נרכשה, אך זמן קצר אחר לאחר תחילת הבנייה, טענו קבוצה של ערבים שהקרקע שייכת להם והבנייה שוב התעכבה.
מלאכת הבניה החלה בשנת 1912 בניהולו של יצחק בנבנישתי (בסיוע בנק ולירו), אך נאלצו להפסיקה כעבור שנתיים, לאחר שפרוץ מלחמת העולם הראשונה עצר את העבודות, משום שבנק ולירו, שהעביר את כספי העיזבון של שלום, שנפטר בינתיים, נסגר בזמן המלחמה.
הבנייה חודשה ב־1920. הבניין תוכנן על ידי המהנדס בן ציון גיני ואת הבנייה ביצע גדוד העבודה.
בט"ז בשבט ה'תרפ"ג (1923) הסתיימה בניית הישיבה, שנקראה מדרש "פורת יוסף", על שמו של הנדבן יוסף אברהם שלום.
המבנה כלל שני בתי מדרש, פורת יוסף ללימוד ש"ס ופוסקים, ועוז והדר ללימוד הקבלה, ו-25 חדרים, וחדר אוכל גדול ומטבח משותף.
17-חדרים למגורי צוות הישיבה ושמונה חדרים שימשו כיתות לתלמידים צעירים שכלל גם תלמוד תורה, שנקרא בית מדרש חיי אברהם,גיל התלמידים שש ומעלה.
מנהל הת"ת היה הרב עזרא עטיה.
בשנים הראשונות של הישיבה שימש הרב נסים נחום כמנהל הוועד.
עזבנו של הנדבן שלום המשיך לתמוך בישיבה מהכנסות מנכסים שהחזיק בהודו.
לאחר פטירתו של הרב נחום החליפו הרב חזן בתפקיד עד לנפילתה של הישיבה בידי הירדנים, במלחמת העצמאות, בתש"ח (1948), אז גם נהרס מבנה הישיבה.
בשנות ה-30 הוקמה ישיבה נוספת בשם "ישיבת פורת יוסף" ברחובות, בראשותו של הרב אליהו מאיר קובנר.
ישיבה זו נוסדה על ידי תנועת הפועל המזרחי ולא הייתה קשורה לישיבה בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות פנו מנהלי הישיבה ובראשם הרב עזרא שרים לאפוטרופוס לנכסי נפקדים, וקיבלו עבור הישיבה מבנה ערבי נטוש בשכונת קטמון.
במקום הוקמו תלמוד תורה ופנימייה, והונחה תשתית להקמת ישיבה, במתכונת הישיבה בעיר העתיקה.
בחג החנוכה של שנת 1954 הונחה אבן הפינה לישיבה החדשה בשכונת גאולה בירושלים.
המכינה לישיבה הקטנה והתלמוד תורה נשארו בשכונת קטמון ונסגרו עם העברת הישיבה לעיר העתיקה.
בשנת 1964, לאור הביקוש הרב ללימודים בישיבה, הוחלט לבנות לישיבה "קריית חינוך" חדשה בדרום מערב ירושלים, סמוך למגרש בו הוקם מלון הולילנד.
התוכנית לא יצאה לפועל, מאחר שמיד לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לחדש את הישיבה בעיר העתיקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לבנות מחדש את מבנה הישיבה בעיר העתיקה, במקום בו עמד מבנה הישיבה לפני שנהרס.
אבן הפינה לבניין המחודש של הישיבה הונחה ב-7 במאי 1969 בטקס בנוכחות הרב הראשי, הרב איסר יהודה אונטרמן ואישים נכבדים רבים.
לפני תחילת בניית המבנה נערכה חפירה ארכאולוגית מקיפה בשטח בניהול הארכאלוג מאיר בן דב.
במקום נמצאו מבנים מהתקופה הצלבנית, ושרידי מבנים מהתקופה הביזנטית והמוסלמית המוקדמת.
שרידים אלו כוסו ועליהם נבנה הבניין.
בחלקו העליון של מתחם הישיבה נתגלו שרידים מסוף תקופת הבית השני, והם שולבו במרתף הבניין כחלק מהאתר הארכאולוגי הפרוור ההרודיאני.
הבניין החדש ברובע היהודי תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה, לאחר שזכה בתחרות אדריכלית לתכנון הישיבה, ואחר כך גם את אזור רחבת הכותל המערבי וסביבתו.
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את תוכנית המבנה בדצמבר 1971. בניית מבנה הישיבה החדשה התארכה מספר שנים, עקב קשיים בגיוס כספים להקמת המבנה.
וב-31 בספטמבר 1975, ערך ראש הממשלה יצחק רבין ביקור באתר הבנייה והבטיח שהממשלה תסייע בהשלמת הבנייה.
עיכובים נוספים נגרמו עקב סכסוך שפרץ בין הישיבה לאדריכל ספדיה.
ועד הישיבה החליט לערוך שינויים בתוכנית הבניין, ללא הסכמתו והוא הגיש תביעה נגד הוועד לבית המשפט.
התביעה הגיעה לדיון עד בית המשפט העליון, שאף ערך סיור במבנה בנובמבר 1978.
גם לאחר שהוקמה מחדש הישיבה בעיר העתיקה, המשיכה הישיבה בגאולה להתקיים בנפרד.
נכון ל-2024, לומדים בישיבה בגאולה כ-190 בחורים והעומד בראשה הוא הרב משה צדקה.
בבניין גם ישיבה קטנה ולומדים שם כ-80 בחורים בראשות הרב יאיר צדקה, בנו של ראש הישיבה.
במבנה, גם כולל אברכים וישיבת מקובלים בראשות הרב אליהו תופיק.
החופשה בישיבה קצרה יותר מחופשת "בין הזמנים" הנהוגה ברוב הישיבות.
בימי כהונתו של הרב בן ציון אבא שאול, לא יצאו הבחורים לחופשה בבין הזמנים, מלבד בימי החגים, וכן טיול בט"ו באב וכן מספר ימים לפני ר"ה.
כבר עם הקמתה נחשבה לישיבה יוקרתית.
בתקופת המנדט הבריטי, הייתה מהעשירות ומהמבוססות בישיבות ארץ ישראל, כך שיכלה לתגמל בצורה נאותה את המורים והתלמידים, ורבני הישיבה גרו בדירות שלה.
מרבית רבני ותלמידי הישיבה היו מיוצאי קהילות בגדאד וחלב.
כבר מראשיתה, היוותה הישיבה מקור לתודעה ופרקטיקה דתית עצמאית.
רבני הישיבה ניסו להתרחק מקהילות המוצא וביקשו ליצור חברה דתית חדשה, מחמירה יותר.
בכך, מהווה ישיבת פורת יוסף את אחד המוקדים הראשונים ביצירת חרדיות ספרדית.
אף על פי שבישיבה הדגישו יותר את הפסיקה ההלכתית, בשנות ה-30 התקיים במסגרת הישיבה כולל קבלה, שנקרא "עוז והדר".
אחד התלמידים בו היה הרב יצחק כדורי.
רבים מבכירי הרבנים הספרדים לאורך השנים למדו בפורת יוסף, במיוחד בתקופת הזוהר המנדטורית.
כך, בין השאר, הרבנים הראשיים לשעבר, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
יחסה של הישיבה לציונות היה אמביוולנטי.
מחד, סדר היום האלטרנטיבי שביקשה לייצר לא נגע בסוגיות הציוניות שעמדו על הפרק.
מאידך, רבני ותלמידי הישיבה נחשפו לסביבה ציונית ולרובם היו בני משפחה מגויסים למערכות ההגנה והאצ"ל.
בעוד נשיא הישיבה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, משך לכיוונה של הציונות הדתית ולימודי מחשבת ישראל, הנהלת הישיבה נטתה לכיוונה של אגודת ישראל.
בין בוגרי הישיבה היו רבנים ציוניים דתיים בולטים, כגון הרב עמרם אבורביע והרב חיים דוד הלוי.
לימים, חמישה רבנים שלמדו בישיבה ובה הוכשרו לרבנות, הקימו בשנת 1983 את "מועצת חכמי התורה" במטרה לשמש כהנהגה הרוחנית של תנועת ש"ס שגם הוקמה באותן השנים.
דרך הלימוד בישיבה היה תוך הקפדה על חתירה להבנה אמיתית של הגמרא, תוך התמקדות על הבנת כל מילה בגמרא.
בישיבה רווחה הדעה כי המדקדק בדברי הגמרא היטב - יאירו לו מאליהם דברי רש"י ולשונו, והסיבה שבחר דווקא במילים מסוימות בפירושו.
וכן המדקדק בדברי רש"י ומכוון להבינו היטב יעמדו לו קושיות התוספות מאליהן וכך גם בלימוד הראשונים והאחרונים.
חלק מרבני הישיבה, ביניהם הרב עטיה והרב צדקה, נהגו לתת לתלמידים לקרוא את הגמרא ולבארה, ועל בסיס קריאה זו מסרו את שיעוריהם.
נוהג זה אילץ את התלמידים להתכונן ולהכין את הגמרא כראוי.
אחר הבנת הגמרא ומפרשיה ואת יסודות הסוגיה, היו התלמידים לומדים גם את הרא"ש והר"ן כדי להכיר את אופן הפסיקה.
עם זאת, לא היו עורכים בישיבה מבחני הלכה לרבנות, וזאת מתוך רצון להעמיד את תכלית לימוד התורה כערך עליון בפני עצמו, ולא לשם השגת משרת הוראה, רבנות או דיינות.
בישיבה נהגו ללמוד את המסכת מתחילתה ועד סופה ללא דילוגים (אף לא על אגדתות הש"ס), וזמן לימוד מסכת ארך כשנת לימודים אחת.
מראשית ימי הישיבה מתקיים בה ויכוח על פי איזו פסיקה ספרדית יש ללכת:
הפסיקה הספרדית-קבלית של הבן איש חי, הבנויה על פסקי השולחן ערוך עם תוספות הרמב"ם ואחרונים עם הכרעה על פי הקבלה.
הפסיקה הספרדית של רבי יוסף קארו על פי השולחן ערוך כדעה מכרעת.
גם כיום אין הכרעה סופית בין שתי השיטות בהנהגת הישיבה, יש מרבני הישיבה שמורים כך ויש שמורים כך.
ב-1947 הכילה ספריית הישיבה כ-3000 ספרים ומעט כתבי יד שנשמרו בחדר מיוחד.
כ-1500 מן הספרים הגיעו מישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה.
ב-1946 תרם אהרן מני את שארית ספריית סבו רבי אליהו מני, רבה של חברון, שכללה כ-500 ספרים וכמאה חמישים כתבי יד ולספרייה הוקצה חדר נוסף.
על הספרייה וכריכת הספרים היה אחראי הרב יצחק כדורי.
הישיבה הקצתה לרב כדורי דירה בת שני חדרים וחדר אחד לשם כריכת הספרים.
מבנה הישיבה והספרייה נהרסו בעקבות כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות על ידי הלגיון הערבי ב-1948 והספרים, ביניהם כתבי היד של הרב עזרא עטייה אבדו.
לאחר חידוש הישיבה ברובע היהודי חודשה הספרייה והיא מהווה ספריה מרכזית לתושבי ותלמידי הרובע היהודי.
כנשיאה הרשמי של הישיבה שימש הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ולאחר מכן שימש שנים רבות הרב עובדיה יוסף.
וגם בנו הרב יצחק יוסף.
כיום נשיא הישיבה הוא הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב דוד יוסף.
ראשי הישיבה לאורך השנים היו הרב רפאל שלמה לניאדו, הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול, והרב משה צדקה.
הרב עובדיה הדאיה שימש בה כר"מ.
בין הר"מים בישיבה היה הרב יוסף עדס והרב עזרא שרים והרב יהודה מועלם.
ראש הישיבה הקטנה היה הרב ציון כהן.
כמו כן כיהן בה כראש ישיבה הרב אברהם חיים ברים.עד שנת תשפ"ג היה הרב שלום כהן ראש הישיבה בעיר העתיקה.
ראשי הישיבה כיום: בעיר העתיקה הרב שמואל בצלאל, ובשכונת גאולה הרב משה צדקה.
כיום בעיר העתיקה משמש כמשגיח בישיבה הרב שלמה חי ברסקה תלמיד מובהק של רבני הישיבה ובראשם הרב שלום כהן והמשגיח לשעבר הרב שלנגר לצידו של הראש ישיבה כיום הרב שמואל בצלאל.
בנוסף הרב ברסקה שאף למד בישיבה משמש גם כנאמן על ההקדשות ואפוטרופוס על הנכסים של הקדשי הישיבה ברחבי הארץ לצידם של חברי הוועדה החדשים.
בין בוגרי הישיבה בולטים רבנים ואישי ציבור שונים מהם:
ישיבת קול יעקב היא ישיבה גדולה השוכנת בשכונת בית וגן בירושלים.
הישיבה נוסדה על ידי האחים הרב יהודה והרב דניאל עדס, על שם אביהם, הרב יעקב עדס, מראשי ישיבת פורת יוסף ואב"ד בירושלים.
היא החלה את דרכה ככולל אברכים שהוקם בשנת ה'תשכ"ד, לאחר פטירת האב, ושכן בביתו.
בהמשך נבנה בניין הישיבה בשכונת בית וגן.
הישיבה הוקמה בתמיכת הרב אלעזר מנחם מן שך.
חלק מרבניה הם ספרדים בוגרי ישיבות ליטאיות.
משגיח הישיבה היה הרב דב יפה, עד לפטירתו בה'תשע"ח (נובמבר 2017).
מאז משמשים בתפקיד הרב חיים שיפמן, הרב צבי לוי והרב חיים בלאק.
בעבר היו מחצית מהתלמידים ספרדים ומחציתם אשכנזים-ליטאים.
לקראת שנת הלימודים ה'תשע"ב התקבלו לראשונה תלמידים ספרדים בלבד.
דרך הלימוד בישיבה היא דרך הלימוד המקובלת בעולם הליטאי.
בעבר למדו בישיבה כמאה אברכים, אך עקב מצבה הכלכלי הקשה, הוחלט בסוף שנת ה'תשע"ה על סגירת הכולל.
בישיבה מתקיימות במוצאי שמחת תורה הקפות שניות רבות משתתפים.
תלמידי הרב יהודה עדס הקימו בנתיבות ובביתר ישיבות קטנות בשם זהה, המכוונת על ידו.
ראש הישיבה הוא הרב יהודה עדס.
המשגיח הוא הרב צבי לוי.
הר"מים הם הרב יוסף דב וינטר, הרב משה ברכה, הרב יהושע אסטנבולי, והרב עקיבא כהן, חתניו של ראש הישיבה.
בעבר לימדו בה עד לפטירתם, הרבנים משה קופשיץ ויצחק דז'ימיטרובסקי.
את הישיבה ניהל הרב אריה הראל, חתנו של הבאבא סאלי.
כיום מנהל אותה יצחק גרינוולד.
הרב אליהו בקשי דורון (בכולל שעל ידי הישיבה)
הרב שלמה ידידיה זעפראני (בכולל שעל ידי הישיבה)
הרב יעקב עדס (דברי יעקב)
הרב אשר חמוי (ראש ישיבת "אבני נזר")
ישיבת פום נהרא הייתה ישיבה שהתקיימה בבבל בתקופת האמוראים בעיר "פום נהרא" שהייתה בתחום השיפוט של העיר סורא, ושכנה על גדתו המזרחית של נהר סורא, בקרבת שפכו לנהר החידקל ומכאן קיבלה את שמה.
על פי המסופר בתלמוד, היהודים תושבי פום נהרא, היו עניים.
ראש הישיבה שהייתה השלישית בחשיבותה מבין ארבע הישיבות בבבל, היה רב כהנא מפום נהרא רבו של רב אשי, ותלמידו של רבה בר נחמני, שהתגורר בפום נהרא.
אמוראים נוספים שגרו ופעלו בפום נהרא הם: רב אחא בר רב, שהיה מאוחר יותר לראש הגולה, וכן רב בר שבא.
ישיבת קדומים (בעבר נקראה: ישיבת אלון מורה) היא ישיבה גבוהה הממוקמת ביישוב קדומים.
הישיבה הוקמה בחנוכה ה'תשל"ו (1975) בעלייה של גרעין "אלון מורה" לסבסטיה, על ידי תלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק.
לאחר מכן, כאשר קיבל גרעין "אלון מורה" אישור לעלות לקרקע באזור מחנה קדום, הצטרפה הישיבה לעלייה.
ראש הישיבה הראשון היה הרב נחום רכל, ולצידו כיהן הרב יוסי אנטמן כר"מ.
בסוף שנת ה'תשל"ח (1978) החל הרב יצחק בן שחר לשמש כראש הישיבה, ואליו הצטרפו בהמשך רבנים נוספים מבוגרי ישיבת מרכז הרב.
מתחילת זמן קיץ ה'תשפ"ב, החל הרב אורי גנץ למסור שיעורים כלליים בישיבה במקום הרב בן שחר.
ולקראת יום ירושלים באותה שנה מונה כראש הישיבה.
עם זאת, ראש הישיבה הפורש ממשיך בשיעוריו והנהגתו כלפני הפרישה.
לאחר משכנה הראשון הישיבה עברה למבנים משלה במעלה היישוב, ובאלול תשנ"ו (1995) עברה הישיבה לשכונת גבעת רש"י בקדומים, שם הוקמה שכונה סביב הישיבה.
תלמידי הישיבה באים מישיבות תיכוניות וישיבות קטנות-לאומיות וכן מישיבות גבוהות.
הישיבה היא ישיבה גבוהה, ורוב התלמידים משרתים בצה"ל, בעיקר דרך מסלול "הסדר מרכז".
בישיבה פועלים גם כולל דיינות, כולל בוקר לאנשי היישוב "משכן בנימין" על שם הרב בנימין הרלינג, מכון "עז לישראל" לתורה ומדינה ומכון "משפט ערוך" בראשות הרב ישראל בן שחר, להוצאת כתביו של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב יצחק בן שחר, הם בוגרי ישיבה זו.
הישיבה נאמנה למשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ומזוהה מבחינה אידאולוגית עם שיטתו של הרב אברהם שפירא.
מלבד לימוד גמרא והלכה, עוסקים בישיבה גם בלימוד תנ"ך ומתמקדים בעבודת המידות והתפילה.
מנהל הישיבה כיום הוא בוגר הישיבה הרב יהודה מעטוף.
הרב דוד דודקביץ - רב היישוב יצהר וראש ישיבת רועה ישראל ביצהר
הרב יהושע שפירא - ראש ישיבת ההסדר ברמת גן.
בצלאל סמוטריץ'- יו"ר הציונות הדתית, שר האוצר, שר התחבורה לשעבר.
הרב מרדכי גנירם - ראש ישיבת אשתמוע.
הרב ישראל אריאל (ליבוביץ') - מעורכי כתבי הרב גינזבורג ומחבר ספרים.
אהוביה טבנקין - איש ארץ ישראל השלמה.
למד בישיבה בשנותיו האחרונות, בסביבות גיל השמונים.
עמנואל שילה - עורך בשבע.
הרב יאיר גזבר - ראש ישיבת ירושלים לצעירים.
הרב נעם ולדמן - ראש ישיבת ניר בקריית ארבע.
הרב מנחם שחור - ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים, ראש בית המדרש למורים "עז לישראל", ומלמד בישיבה קטנה מורשה.
הרב משה אלחרר - רבה של המועצה המקומית שלומי.
הרב צבי פרבשטיין - רב המועצה קדומים.
הרב שלומי בדש - ר"מ ישיבת הר ברכה ומנהל בית הספר אורות בנות בית שמש
הרב יעקב חביב - ראש ישיבת כפר הרואה וראש ישיבת הר ברכה שלעבר
הרב אביעד גדות - מנכ"ל הארגונים תורת לחימה וחותם
הרב אורי גנץ - ראש הישיבה כיום.
היה בעבר ראש כולל הדיינות בישיבת רמת השרון.
הרב אליכל בן דוד - מחשובי הרמי"ם בישיבת נחלת ישראל.
רבנים מלמדים בישיבה בעבר ובהווה
הרב ד"ר יעקב זיסברג (מחבר ספר נחלת יעקב)
נחל קדומים, שיעוריו של ראש הישיבה הרב יצחק בן שחר על התורה מתאפיין במבט ייחודי ובדרך מיוחדת בלימוד התורה שבכתב.
משלי קדם, שיעורי ראש הישיבה על ספר משלי עם ביאור הגר"א.
בספר נוגע הרב בסוגיות מוסריות רבות תוך העמקה בדברי הגאון מווילנה.
(בינתיים יצא כרך אחד, וכרך נוסף בהוצאה פנימית).
חזון קדומים, שיעוריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג על מסכתות כתובות וקידושין, וסוכמו על ידי הרב ישראל בן שחר, תשס"א.
נתיב מצוותיך, ספר של הרב זלמן נחמיה העוסק במשמעותן ההלכתית של טעמי המצוות.
כולל בירורים ביסודות העניין וכן פירוט של מצוות רבות.
משפט ערוך, ספר המביא את פסיקת ההלכה ושיטות האחרונים על שולחן ערוך חושן משפט ע"פ שיעוריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
עד כה (ה'תשפ"ג) יצאו לאור שבעה כרכים.
יו"ל על ידי מכון משפט ערוך שעל יד ישיבת קדומים בראשות הרב ישראל בן שחר וחבר תלמידי חכמים.
מנחת שי, שיעורים שניתנו בישיבת קדומים על ידי הרב שמואל אליעזר שטרן, תשנ"ט.
מקדמי ארץ, קובץ מאמרים תורניים של רבני הישיבה ותלמידיה, עד עתה יצאו לאור אחד עשר כרכים.
ישיבת עץ חיים היא ישיבה שפעלה בעבר בעיירה היידה (Heide) שבבלגיה, וכיום בווילרייק (Wilrijk).
הישיבה משתייכת לקהילת מחזיקי הדת באנטוורפן, והיא הישיבה הגדולה היחידה של הקהילה.
הישיבה הוקמה בסוף שנות ה-20 בעיירת הנופש היידה שמצפון לאנטוורפן.
מייסדיה היו שתי משפחות יהודיות, מייזל ובוראק, שהיגרו מארגנטינה לאנטוורפן.
התלמידים הגיעו מבלגיה וממדינות מערב אירופה – צרפת, אנגליה, גרמניה והולנד.
ראש הישיבה היה הרב שרגא פייבל שפירא, חניך התלמוד תורה בקלם.
הוא צירף לצוות הרבנים את הרב מרדכי פוגרמנסקי כר"מ ואת הרב יוסף ביגון כמשגיח.
הישיבה שילבה לימוד בשיטה הליטאית, באווירה חסידית ובסגנון מערב אירופאי.
מיקומה של הישיבה בעיירת נופש משך אליה מבקרים רבים, בעיקר מבלגיה והולנד, וכן רבנים וראשי ישיבות מליטא.
הישיבה שכנה במספר מבנים שכורים.
בשנת 1937 הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה, אך בשל נסיבות התקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הבנייה לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1937, רבים מהתלמידים בני השכבה הבוגרת החלו ללמוד סיתות יהלומים במפעל ליד הישיבה.
הרעיון היה שאחרי מספר שנות לימוד תורני יוכשרו הבחורים הוותיקים בתחום היהלומים, ולאחר מכן ישלבו לימודים ועבודה.
בשנות קיומה של הישיבה בהיידה למדו בה כשלוש מאות תלמידים.
חלק מבוגרי הישיבה נסעו ללמוד בישיבות ליטא, בעיקר בישיבות טלז ומיר.
תלמידי הישיבה שנסעו למיר והיו בנים ליוצאי פולין שבו להיידה בטרם שהו שנתיים במיר הפולנית, מחשש שיחויבו בשירות צבאי.
בשנת 1940, לאחר כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, עברה הישיבה לאנטוורפן.
הרב שפירא סירב לנטוש את בני ישיבתו, וטען כי זכות הישיבה תגן עליהם.
בתחילת 1942 נרקמה עסקה חשאית להברחת ראש הישיבה ותלמידיה לצרפת, אולם כשהתוכנית הייתה אמורה לצאת אל הפועל התברר כי היא הייתה תרמית ומאחוריה עמדו סוכנים כפולים שעבדו עבור הגסטאפו.
ראש הישיבה ועשרות תלמידיו נלקחו למחנה ההשמדה מיידאנק, שם נספו.
לאחר המלחמה נפתחה הישיבה מחדש תחת אותו שם בכפר קפלן, ואחר כך עברה למקומה העכשווי בווילרייק שליד אנטוורפן.
בראש הישיבה עמדו בין היתר הרב יצחק דוב קופלמן, הרב יהודה טרגר (בנו של אברהם טרגר וחתנו של הרב שלמה זלמן אוירבך) וכיום, ראש הישיבה הוא הרב חיים אריה שפיץ (בנו של רבי משה אב"ד ביסטריצה וחתנו של הרב חיד"א וייס).
הרב אליעזר פרייפלד, שכיהן בעבר כראש הישיבה, מכהן כיום כר"מ הראשי.
בעבר שימש בה כר"מ הרב יצחק טוביה וייס ואחד מראשי הישיבה היה הרב יהושע אטיק.
ישיבת קלצק פרדס חנה - רחובות, הייתה ישיבה שהוקמה על ידי הרב צבי יהודה מלצר, על שם ישיבת קלצק בליטא, שהוקמה על ידי אביו הרב איסר זלמן מלצר, ובראשה עמד גיסו הרב אהרן קוטלר.
הישיבה פעלה בין השנים תש"א - תשי"ז, אז התאחדה עם ישיבת הדרום.
הרב צבי יהודה פתח את הישיבה כסניף של ישיבת קלצק בליטא.
הרב אהרן קוטלר סייע לו בהקמת הישיבה והבטיח סיוע חודשי, אך עד הקמת הישיבה, בשנת תש"א, חרבה ישיבת קלצק בליטא.
הקבוצה הראשונה של הבחורים הייתה של שלושים בחורים, בעיקר מישיבת חברון, בהם הרב שניאור קוטלר והרב דב יפה.
בין צוות הישיבה היה הרב זבולון גרז שהתגורר בחדרה והרב יואל קלופט ששהה כל השבוע בישיבה, וחזר לירושלים רק לשבת.
הרב קוטלר מסר שיעורים בישיבה בעודו בחור.
הישיבה הוקמה בבית הכנסת של המושבה פרדס חנה.
שחדרי השיעורים וחדר האוכל היו בחדרים הסמוכים לבית הכנסת.
לאחר תקופה, כשראה שבני המושבה אינם שולחים את בניהם לישיבה, פתח הרב מלצר את מדרשית נעם.
בשנת תש"ז, מונה הרב מלצר לרבה של רחובות, במקום חותנו הרב צבי שטיינמן.
הוא העביר את הישיבה לרחובות, כשיחד עמו עברו גם הרב קלופט והרב גרז אותם מינה גם לרבני שכונות בעיר.
הישיבה שכנה בבית הכנסת הגדול של רחובות ברחוב בנימין, ומול בית הכנסת, במבנה ארעי, היה חדר השיעורים.
מעבר לכביש היה חדר האוכל ומגורי התלמידים, במבנים ששמשו קודם לכן כאורוות של הצבא הבריטי, שעמדו סמוך למקום בו ניצב כיום בית שפירא.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרפו התלמידים לכוחות הלוחמים והישיבה התפרקה.
לאחר קום המדינה הוקמה הישיבה מחדש.
באותה תקופה הביא את בן דודתו, הרב שך, לכהן כר"מ בישיבה.
הרב שך נשאר כל השבוע בישיבה, ולשבתות חזר לירושלים.
לאחר מעברו של הרב שך לישיבת פוניבז' בשנת תשי"ב, מילא את מקומו הרב יצחק קוליץ.
בנוסף כיהן בישיבה הרב אלימלך בר שאול, עמו הגיעו מספר תלמידים מישיבת חברון, אשר כונו ה"עבריתניקים", בשל רצונם לשמוע שיעורים בעברית.
בנוסף כיהנו בישיבה הרב מאיר צבי ברגמן, ראש ישיבת רשב"י וחתנו של הרב שך והרב משה שמעון וינטרוב.
בשנת תשי"ד הקים הרב מלצר את ישיבת הדרום, לבחורים ממשפחות פחות אדוקות.
הישיבה הוקמה לצד ישיבת קלצק.
בשנת תשי"ז בנה מבנה לישיבת הדרום, סמוך לביתו של חיים ויצמן.
בתקופה זו התאחדו שתי הישיבות.
חלק מצוות הישיבה, בהם הרב ברגמן, המשיכו ללמד בישיבת הדרום.
ישיבת פילדלפיה (בשמה המלא באנגלית: Talmudical Yeshiva of Philadelphia, הישיבה התלמודית של פילדלפיה) היא ישיבה חרדית ליטאית ברובע אוברברוק שבפילדלפיה.
בהנהגת הישיבה עמד הרב אליהו שווי, תלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר, וכיום ראש הישיבה הוא הרב שמואל קמנצקי (בנו של הרב יעקב קמנצקי).
וכן בהנהגת הישיבה רבי שמעון יהודה שווי ורבי שלום קמנצקי.
בישיבה בית מדרש ללימודים גבוהים וכן ישיבה קטנה.
הלומדים בישיבה לומדים לקראת תארים אקדמיים בתחום היהדות האורתודוקסית עם הכרה אקדמאית, דבר הנהוג במספר ישיבות המנהיגות לימוד תלמודי והלכתי ברמה גבוהה בארצות הברית.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תשי"ג (1953) בהוראת הרב אהרן קוטלר, ראש בית המדרש הגבוה בלייקווד, ניו ג'רזי.
הישיבה הייתה בין הראשונות בארצות הברית.
בתחילה הונהגה על ידי הרב שמואל קמנצקי והרב דב שוורצמן.
שנתיים לאחר מכן עזב הרב שוורצמן, והוחלף על ידי הרב אליהו שווי, אשר כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ט (2009).
בשנת ה'תשכ"ה (ובמשך כ-20 שנה) היה הרב ישראל מנדל קפלן מחשובי מוסרי השיעורים בישיבה.
ישיבת צביה פתח תקווה היא ישיבה תיכונית שנוסדה בשנת ה'תש"ס כחלק ממוסדות למרחב.
בראש הישיבה עמד הרב מנחם לב עד לשנת התשס"ה, בה החליפו בתפקיד הרב גולן דיעי בוגר ישיבת מרכז הרב.
מנהל התיכון בישיבה הוא דני זוהר.
הישיבה הולכת בדרכם של הרב אברהם יצחק קוק ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, ראייה משולבת של עם ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל.
היא מקיימת לימודי גמרא עד שעות הצהריים ולאחר מכן לימודי חול להוצאת תעודת בגרות.
בתחילה שכנה הישיבה במתחם הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם.
לאחר מכן (ה'תש"ע) עברה הישיבה לשטח ליד התחנה המרכזית בפתח תקווה.
לאחר מכן שכנה הישיבה ברח' נצח ישראל 7 פ"ת.
וכיום הישיבה שוכנת במשכנה החדש, רח' יבנה 25 פ"ת.
בשנת הלימודים ה'תשע"ב נפתחה בישיבה כיתת חינוך מיוחד, שמשולבת לחלוטין במסגרת הלימודים ובדרך החינוכית של הישיבה.
בשנת ה'תשע"ג פתחה הישיבה פנימייה כדי לאפשר לתלמידים מחוץ לפתח תקווה ללמוד בישיבה.
בשנת ה'תשע"ד ניתק הקשר בין הישיבה ושאר מוסדות למרחב, והיא הצטרפה לרשת נעם-צביה.
הישיבה פתחה לצידה חטיבת ביניים בראשות הרב ליאור סעד.
ישיבת פאר רוקאוויי היא ישיבה תיכונית חרדית-אמריקאית בפאר רוקאוויי שבקווינס, ניו יורק.
הישיבה נוסדה ב-1969 בידי הרב יחיאל יצחק פאר והרב נחמן בולמן.
יחסית לישיבות תיכוניות אחרות בארצות הברית יש בה דגש על לימודי קודש.
שיחות המוסר של ראשי הישיבה הן בסגנון ישיבות נובהרדוק.
הרב פאר הוא חתנו של הרב יהודה לייב נקריץ, חתנו של הרב אברהם יפה'ן שעל שם ספרו "דרך איתן" נקראת הישיבה.
לצידו היה חבר בנשיאות הנהלת הישיבה הרב אהרן מרדכי ברפמן (אחיו הגדול של בנג'מין ברפמן).
מלמדים בה גם הרב משה בצלאל בראון שמשמש גם רב קהילת 'אגודת ישראל' בווסט לורנץ, הרב אברהם קליינקופמן והרב יוסף ברונר.
בצוות הישיבה התיכונית: הרב יהושע קאליש.
בין בוגרי הישיבה: הרבנים עזריאל בראון ויעקב מאייר, מייסדי וראשי הישיבה הגדולה בקרטרט (YGOC) ; הרב עזרא שוורץ ראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי וישיבת רבנו יצחק אלחנן.; היועץ אבי ברקוביץ' והמוזיקאי החסידי ארי גולדוואג.
ישיבת "עץ חיים" היא ישיבה אשכנזית-אורתודוקסית ותיקה בגולדרס גרין שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
עד שנת 1885 לא התקיים חינוך יהודי מאורגן בלונדון, הורים שרצו להעניק חינוך כזה לילדיהם נאלצו להשתמש בשירותיו של מורה פרטי.
מצב זה השתנה עם הקמת תלמוד תורה ראשון ברחוב סטוארד שבהמשך עבר לרחוב גרייט גארדן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נפתחו בתי ספר יסודיים נוספים בשפות לימוד שונות וללא יד מכוונת אחת.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 יזם סמואל מונטגיו מינוי רב ואב"ד לקהילת "חברת בני ישראל" שהקים ארבע שנים קודם לכן בלונדון, כדי לאגד את יהודי לונדון האורתודוקסים, בפרט מקרב המהגרים ממזרח אירופה.
בפברואר 1890 נבחר אחד מארבעת המועמדים, הרב מאיר לרנר, לרב בקבלו את מספר הקולות הגדול ביותר מבני הקהילה, הרב לרנר ארגן את מערכת תלמודי התורה בעיר, שהיו עד אז אוסף גדול של "חדרים" פרטיים ללא פיקוח.
אחד המועמדים האחרים, הרב ד"ר שטרנהיים מברלין מיוצאי הקהילה היהודית בפרנקפורט ותלמידו של הסבא מקלם בגרובין, נותר בעיר למרות הפסדו בבחירות ולמרות שלפי דעתו ודעת הרב אהרן הימן היו לו קולות תומכים רבים יותר משל הרב לרנר, והלה זכה במינוי בשל היותו נכדו של רש"ר הירש ובתחבולות שונות.
הוא סבר כי לא ייכון חינוך יהודי בלונדון בלי ישיבה ולכן יסד בעיר ישיבה קטנה בסיוע כמה מיוצאי גרמניה, קיבץ אליה תלמידים עניים שהישיבה דאגה לפרנסתם ולימדם תורה במשך כמה שנים עד שעזב את לונדון.
בעקבות ניסוי ראשוני זה שבו ועלו רעיונות לייסוד ישיבה בעיר; הרב אהרן הימן מונה כמה מהמייסדים הראשונים שניתן לייחס להם את הנחת היסודות לישיבת "עץ חיים": הרב משה יצחק סג"ל, לימים ראש ישיבת מנצ'סטר; הרב יעקב צינקין, מחבר (בעילום שם) "חשבונות של מצווה" ו"יובל שי"; ודוד היימזון.
מייסדים אלו אספו כסף ובחורים ויסדו ישיבה בסביבות שנת 1900, בראשה הועמד הרב אהרן הימן שכיהן כדיין בלונדון.
הישיבה נוהלה על ידו בעשור הבא.
בתחילה התקיימה הישיבה בבית הכנסת שברחוב ווילק, וכשגדלה שכרו המייסדים דירה ברחוב דאנק.
הרב סגל התמנה כמשגיח בהתנדבות ונוספו מורים נוספים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נסגרה הישיבה למשך תקופה מסוימת, ופעילותה חודשה בחודש שבט ה'תרע"ו, 1916. חידוש הישיבה התאפשר בתמיכתו של דוד ששון ורעייתו פרחה (פלורה).
בתקופה זו למדו בישיבה גם כ-200 אברכים, 120 מתוכם במשך כל היום וכ-80 שבאו לסדר לימוד של כשעתיים וחצי מדי ערב.
רוב התלמידים היו בני עניים ופליטים.
בשל ריבוי התלמידים לא יכלה הישיבה להישאר בדירה השכורה, ובעזרת הברון לואיס מונטגיו , נרכש עבור הישיבה בית גדול ברחוב האצ'יסון והיא עברה אליו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלה תוכנית בניין עיר על האזור לצורך הרחבת הרחובות ובית הישיבה נמכר על מנת להורסו ונרכש במקומה מבנה ברחוב ת'ראול (Thrawl) ליד בריק ליין.
במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 כיהן בישיבה כבוחן, הרב שמריה יצחק בלוך שכיהן בעברו כרבה של דרשונישוק בליטא ומ-1902 כאב בית הדין הרבני בברמינגהאם.
במחצית השנייה של שנות ה-20 הוזמן לכהן בישיבה הרב אליהו לופיאן שכיהן עד אז כראש הישיבה לצעירים שליד התלמוד תורה בקלם, הוא התמנה כמשגיח ראשי ונשא במשרתו זו במשך למעלה מ-20 שנה עד עלותו בראשית שנות ה-50 לישראל.
ב-1930 הצטרף הרב נחמן שלמה גרינשפאן כראש ישיבה.
בשנת ה'תרצ"ב, 1932 הוציאו תלמידי הישיבה להוציא כתב עת תורני בשם "החיים", הוצאתו של כתב העת נפסקה וחודשה רק בשנת ה'ת"ש, 1940, אך לא נדפסו גליונות נוספים.
שני ראשי הישיבה קיבלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחריה את זרם הפליטים שהגיעו ללונדון מרחבי אירופה הכבושה, ותקופה זו הייתה תקופת פריחה לישיבה.
בשנות ה-50 המשיך הרב גרינשפאן להנהיג את הישיבה עם הרב נתן אורדמן, בוגר הישיבה וחניך ישיבת טלז, שהצטרף אליו לראשות הישיבה.
בשנות ה-60 התדרדרה מצבת התלמידים בישיבה והיא נסגרה.
המבנה עמד בשממונו עד תחילת שנת הלימודים ה'תשל"ז (אלול ה'תשל"ו, ספטמבר 1976), אז התמנה הרב אהרן פפויפר, אז בן 27 בלבד, לכהן בישיבה לצד הרב אורדמן.
הישיבה נפתחה מחדש, בתחילה כ"קיבוץ" לבחורים בני עשרים ומעלה, יוצאי אנגליה שלמדו באותה עת בישיבת מיר ובישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים ונקראו בידי הרב פפויפר לבוא ולחדש את הישיבה.
הישיבה התפתחה לכדי כמה עשרות בחורים, אך לא מעבר לכך, ובראשית שנות ה-80 עזב אותה הרב פפויפר.
הישיבה המשיכה לפעול כשבה כמה עשרות בחורים, כראש ישיבה לאחר פטירת הרב נתן אורדמן משמש הרב צבי רבי.
הרב שם טוב גגין - מונה בהוראת השלטונות כראש הישיבה בשנת 1933
הרב צבי רבי, שנפטר בשנת תש"פ בתקופת מגפת הקורונה
כיהנו כר"מים בישיבה: הרב אריה זאב גורביץ, חתנו של הרב לופיאן; הרב אהרן פפויפר; הרב יום טוב ליפמן ראקוב.
הרב אריה ליב לופיאן - ראש ישיבת גייטסהד, בנו של ראש הישיבה והמשגיח הרב אליהו לופיאן
הלורד הרב עמנואל יעקובוביץ, ברון יעקובוביץ - הרב הראשי של בריטניה
הלורד הרב יונתן זקס, ברון זקס - הרב הראשי של בריטניה
הרב סיני אדלר - רבה הראשי של אשדוד
הרב שמואל ביבאס - דיין בית הדין לממונות בירושלים, מחבר "שערי דעה" וספרים נוספים
צבי ירון - חוקר והוגה דעות ציוני-דתי
ישיבת פחד יצחק היא ישיבת קיבוץ ליטאית בשכונת הר נוף בירושלים.
הישיבה נוסדה ב-1981 בידי הרב יונתן דייוויד, והיא נקראת על שם רבו וחמיו, הרב יצחק הוטנר מחבר ספר "פחד יצחק".
נוסדה בשנת ה'תשמ"א בידי הרב יונתן דייוויד, תלמידו וחתנו של הרב יצחק הוטנר שעל שמו נקראת הישיבה.
כבר בשנת ה'תשכ"ה תכנן הרב הוטנר את הקמתה של הישיבה, אולם נפטר לפני שהספיק לבצע זאת.
בשנים ה'תשנ"ב - ה'תשנ"ג כיהן אף הרב גבריאל יוסף לוי כראש ישיבה, לבקשת הרב דייוויד, אך לאחר מכן פרש לשם הקמת ישיבת באר התורה.
בהמשך מינה הרב יונתן דייוויד את תלמידו הרב חיים יצחק קפלן לר"מ בישיבה, לימים נתמנה הרב קפלן למשגיח בישיבת חברון אך נותר אף בתפקידו זה.
בתחילה הייתה הישיבה ככל ישיבה גדולה, המקבלת בחורים בסיום לימודיהם בישיבה קטנה, אך לאחר מכן שונתה ל"ישיבת קיבוץ" המקבלת רק בחורים שכבר למדו כמה שנים בישיבה גדולה.
הישיבה ממוקמת ברחוב הקבלן בהר נוף, ומונה כשבעים בחורים.
אופי הישיבה הוא כפי שהנהיג הרב הוטנר, המשלב את הרוח המקובלת בישיבות על פי הסבא מסלבודקה, עם עיסוק עמוק במחשבת ישראל, בדגש על משנת המהר"ל מפראג.
הרב דייוויד מעביר מדי שבוע שיעור בספרי המהר"ל לאברכי הישיבה.
מספר פעמים בשנה הוא מוסר "מאמר" בענייני המועד, על פי דרכו של מהר"ל.
סגנון הלימוד העיוני בישיבה שונה מרוב הישיבות הליטאיות, ושם דגש מיוחד על הבנה עמוקה בפשט הכתוב ודקדוק במילות הטקסט.
כשהעיון בזה מבוכר על פני פלפולים רחבים ויצירת "מערכות".
הישיבה מתאפיינת במיוחד במרכזיות של מושגי "רב ותלמיד" שבה, הכוללים דגש רב על ההתלמדות מרב ועל כבודו, זאת כחלק ממורשת הוטנר.
כך מדקדקים בישיבה, לדוגמה, שלא לצאת מחדרו של ראש הישיבה בגב אליו, לעמוד בעת כניסתו ויציאתו מבית המדרש, לכל אורך הדרך מהפתח אל מקומו וחזור, וכדומה.
וככלל, ישנה בישיבה יראת כבוד נדירה וניכרת כלפי הרב דייוויד, המהווה הדמות הדומיננטית והמרכזית בישיבה.
כאמור, לישיבה מתכונת של "ישיבת קיבוץ", בנוסף, ישנם תלמידים שאינם עוברים ממקום לימודיהם אל הישיבה, אלא מגיעים אליה לתקופות מסוימות, במסגרת המכונה "חיזוק", ושבים לאחר מכן למקומם.
בישיבה אף קבוצת בני חוץ לארץ, בעיקר מצרפת, להם ישנו שיעור בפני עצמו.
בהיכל הישיבה שוכן הכולל מטעמה "אור אליהו" המונה כחמישים אברכים.
במבנה הישיבה נמצאת גם הישיבה הקטנה "זרע יצחק", ישיבה לצעירים שקרויה גם היא על שמו של הרב יצחק הוטנר, בראשות הרב חיים גרין והרב עקיבא בירנבוים.
הישיבה השתייכה בעבר לישיבת האם "פחד יצחק", ב-2004 נפרדה מהישיבה גדולה כיום היא שוכנת באותו הבניין בשכירות ובמקביל בונה את בניינה החדש ברחוב חי טייב.
ישיבת עץ חיים היא רשת ישיבות שהתקיימה בגליציה, ומרכזה בבובובה.
הוקמה בשנת תרמ"ג (1883) בוישניצה על ידי רבי שלמה הלברשטאם האדמו"ר הראשון מבאבוב, והתפתחה לממדי ענק בתקופת בנו רבי בן ציון הלברשטאם.
בשיא כוחה מנתה הישיבה 300 בחורים בסניף המרכזי, וכ-2000 תלמידים בלמעלה מ-40 סניפים.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תרמ"ג (1883) בווישניצה, והצמיחה מקרבה לומדים ומשפיעים בהרבה ישיבות.
בשנת תרנ"ג (1893) עבר רבי שלמה לבובובה והעביר את ישיבתו לשם.
אחר פטירתו בתרס"ה עבר ניהול הישיבה לידי בנו, רבי בן ציון.
הישיבה התקיימה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז נמלט הרבי לווינה שם שהה 3 שנים, ואחר כך שהה במרינבאד מספר שנים נוספות.
בשנת תרע"ט (1919) הקים מחדש את הישיבה בקראקא.
הוא ראה כי בהשפעת מלחמת העולם הראשונה צצו ארגונים שונים של השכלה וציונות שסחפו את הצעירים.
הוא ראה זאת כ"צו השעה", ופתח מחדש את ישיבת "עץ חיים".
מסופר כי הרבי ניחן בכישרון מיוחד לרדת לנבכי נפש האדם ואף היה בעל חכמה בהוויות העולם, מה שתרם להצלחתו.
מאות סטודנטים יהודים שהרבי יצר איתם קשר שבו לשמירת מצוות בעטיו.
הישיבה התפתחה במהירות, ותוך תקופה קצרה מהקמתה מחדש כבר למדו בה כשלש מאות בחורים.
הרבי היה נשאר ער לילות ארוכים, הן כדי ללמוד ולדבר עם התלמידים, והן כדי לטפל בנטל הכלכלי של הישיבה.
הוא אף הפך לבעל חוב בשל ההוצאות הרבות.
בשנת תרפ"א (1921) שב הרבי לבאבוב, מלווה במאות תלמידיו.
המקום היה צר מהכיל את כל המתדפקים על דלתה של ישיבתו, והוא החל לפתוח ישיבות נוספות בעיירות הסמוכות.
בכתבה משנת ה'תרצ"ה מתואר על כארבעים ישיבות ובהם למעלה מאלפיים תלמידים.
בישיבה היה קיים ארגון בשם "תומכי דאורייתא" לסייע כלכלית בידי התלמידים.
חידוש שהנהיג הרבי, שלא היה קודם, בסביבות שנת ה'תרצ"ה (1935) הקים בוסלוי ישיבה שמשלבת לימוד מלאכה, כמלאכת יד, לאלו שאינם מוכשרים ללימוד מלאכת קודש כרבנים שוחטים ודיינים.
לאחר השואה הקים רבי שלמה הלברשטאם את ישיבת באבוב בארצות הברית, באפר איסט סייד.
לאחר מכן הועברה הישיבה לקראון הייטס.
בתשכ"ז עברה הישיבה לבורו פארק.
כיום ישנם בבורו פארק ישיבות באבוב משני הפלגים.
בקריית באבוב נמצאת ישיבת קדושת ציון, ישיבה מיוחדת לבחורים אמריקאיים הבאים ללמוד בארץ.
הישיבה קרויה על שם רבי בן ציון, מייסד הישיבות.
בשנת ה'תשס"ה (2005) הקים האדמו"ר הנוכחי מבאבוב את ישיבת עץ חיים בבני ברק על שמה של הישיבה בבאבוב.
בראשות הישיבה עומד הרב מאיר לוריא, ראש כולל חלקת יעקב (ברייש).
המשפיע הוא רבי אשר ישעיה רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא.
ישיבת צאנז (השם הרשמי: ישיבת דברי חיים) היא ישיבה חסידית שהוקמה על ידי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז קלויזנבורג.
הישיבה נמצאת בנתניה, ולה סניף בחיפה.
הישיבה הוקמה בשנות ה-60 על ידי האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, במסגרת הקמת קריית צאנז שכללה הקמת מוסדות חינוך, מלון גלי צאנז ולניאדו - מרכז רפואי צאנז.
בשנים הראשונות כיהן האדמו"ר בראשות הישיבה, ולאחר מכן שימש בתפקיד הרב אליהו שמרלר.
הרב הלברשטאם חינך את תלמידיו ללימוד בבקיאות ולשליטה וידע מקיפים בש"ס, ולצורך כך הקים את מפעל הש"ס לאברכי הכוללים.
בישיבה הנהיג הרב הלברשטאם מבחנים על מאות דפי גמרא, והבחורים הנבחנים זוכים לתואר כבוד.
הנבחן על שלש מאות דפי גמרא עם תוספות זוכה לתואר "צורבא מרבנן" או בקצרה "צורבא", הנבחן על חמש מאות דפים מקבל את התואר "החבר" (בשנים האחרונות הועלה הסכום לשש מאות דפים) והנבחן על אלף דפי גמרא זוכה לתואר "מורינו".
שני התארים האחרונים "חבר" ו"מורינו" משמשים את הבחורים כשהם נקראים ל"עלייה" בקריאת התורה.
חלוקות התעודות והענקת התארים נקבעה על ידי המייסד לתאריך כ"ה בניסן, יארצייט של רבי חיים הלברשטאם מייסד חסידות צאנז שהישיבה נושאת את שמו.
אחרי פטירתו הועבר טקס הענקת תעודות ה"מורינו" לט' בתמוז, יום היארצייט שלו, וחלוקת תעודות ה"חבר" נותרה בכ"ה בניסן.
הישיבה המרכזית מיועדת לגילאי 16-19, והיא מחולקת לשתי ישיבות, המרכזית בנתניה והשנייה בחיפה, הוקמה בשנת תשע"ד.
לבחורים המבוגרים יותר בגילאי ה"קיבוץ" הוקמה מסגרת מיוחדת בנתניה.
ישיבות קטנות של החסידות נמצאות בנתניה, ירושלים, בני ברק וישיבה נוספת באלעד שהוקמה בשנת תשע"ח.
בראשות הישיבה עמד רבי אליהו שמואל שמרלר, למעלה משישים שנה, עם היחלשותו מינה האדמו"ר את בנו להיות לו כתומך ונקרא דער יינגער ראש ישיבה (הצעיר).
כיום עומד בראשות הישיבה הרב יוסף משה דוב הלברשטאם, בנו השני של האדמו"ר הנוכחי הרב צבי אלימלך הלברשטאם.
בין בוגרי הישיבה נמנים שני אדמו"רי החסידות, הרב צבי אלימלך ואחיו הרב שמואל דוד הלברשטאם, האחים הרב אשר וייס, הרב דוב וייס גאב"ד קריית צאנז, הרב חיים וייס רבה של ביתר עילית, הרב אברהם יצחק וייס ראש כולל חלקת יהושע.
הרב חיים צבי שפירא גאב"ד בד"צ מחזיקי הדת.
לבוגרים נוספים ראו גם ב:קטגוריה: בוגרי ישיבת צאנז קלויזנבורג - נתניה.
ישיבת עץ חיים - פאפא נוסדה בעיר פאפה בהונגריה בראשית המאה ה-19 על ידי הרב בנימין וולף רפופורט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נפתחה הישיבה מחדש על ידי הרב עזריאל נפתלי גשטטנר, עד שחדלה להתקיים בעת מלחמת העולם השנייה.
הישיבה בפאפה נוסדה לראשונה בידי הרב בנימין וולף רפופורט שכיהן כרב העיר בין השנים 1781-1837. ישיבה זו המשיכה להתקיים לסירוגין על ידי רבנים שונים בקהילה.
ביניהם הרב שלמה זלמן ברויאר והרב משה אריה ראטה.
החינוך בישיבה התנהל ברוח היהדות ההונגרית האשכנזית.
לאחר שהרב ראטה הביע את תמיכתו בציונות, הרבנים האורתודוקסים של אותה תקופה איימו על תלמידיו והרחיקו אותם מהישיבה.
כתוצאה מכך פסקה פעילות הישיבה.
אחרי פטירתו של הרב ראטה בשנת תרס"ו (1906) נותרה משרת הרבנות של פאפה פנויה במשך כמה עשורים, מה שגרם שבמשך תקופה ארוכה לא התקיימה הישיבה.
חיי הישיבה בפאפה חודשו רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז נפתחה הישיבה מחדש על ידי הרב עזריאל נפתלי גשטטנר, בסיועו של הרב אברהם דירנפלד.
שניהם הנהיגו יחד את הישיבה.
באותו זמן פעלה הישיבה במתכונת של ישיבה קטנה.
כאשר הרב שמואל גוטליב התמנה לרבה הראשי של פאפה בשנת תרפ"ז (1927), הוא פתח שם ישיבה גדולה.
ישיבה אשכנזית זו פעלה כשנתיים ולאחר מכן חדלה להתקיים עם פטירתו של הרב גוטליב.
בשנת תרפ"ט (1929) התקבל כרבה של פאפה הרב יעקב יחזקיה גרינוולד והוא ייסד במקום ישיבה חסידית.
הישיבה התפרסמה ומשכה תלמידים רבים שמספרם הגיע לכ-300 תלמידים.
היא הייתה באותם ימים מהישיבות הגדולות והחשובות בהונגריה.
הרב גרינוולד נפטר בשנת תש"א (1941), ואת מקומו מילא בנו, הרב יוסף גרינוולד, ברבנות ובראשות הישיבה.
בזמן השואה חוסלה הישיבה בפאפה.
רק קומץ תלמידים שרדו את המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב הרב יוסף גרינוולד לפאפה בניסיון לשקם את חיי הקהילה, אולם לאחר שנכשלו מאמציו עזב את הונגריה יחד עם עשרות תלמידי הישיבה.
בשנות ה-50 עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם כונן את "קהלת יעקב - פאפא" וייסד בה מחדש את ישיבתו.
ישיבת קיבוץ (או ישיבת חיזוק) היא מסגרת ישיבתית קטנה ובעלת אופי משוחרר יותר מישיבה גדולה רגילה, הישיבה מיועדת לבחורים שלמדו מספר שנים בישיבה גדולה ומסיבות שונות (שחלקן יפורטו לקמן) מחפשים מסגרת אלטרנטיבית, המעבר לישיבת קיבוץ הוא לרוב לתקופה קצובה של חודשים ספורים עד שנה ולעיתים המעבר נעשה לצמיתות.
ישיבות קיבוץ לבני הציבור החרדי קיימות במתכונת מצומצמת עוד מקום המדינה, החל מהעשור השני של המאה ה-21 התופעה הולכת ומתרחבת ונפתחות ישיבות קיבוץ רבות התופעה הוזנקה בתקופת מגפת הקורונה בישראל בה בחורים רבים לא יכלו להיכנס למתווה הקפסולות ובמקום כך בחרו לשהות בישיבות קיבוץ
סיבה נוספת היא תחושת שחיקה הקיימת לעיתים אצל בחורים לאחר מספר שנים של שגרת לימוד מאומצת ודי מונוטונית במקרה כזה ירצה הבחור לצאת למטרת חידוש כוחות לישיבת קיבוץ, שם סדר היום פחות תובעני ומחייב.
ישנן ישיבות קיבוץ המציעות דרך לימוד ייחודית או התעסקות עקבית בנושאים בהם פחות מרבים לעסוק בשיטתיות בישיבות החרדיות הקלאסיות כגון השקפה, אמונה, ומחשבת ישראל.
בשונה מהציבור הליטאי שם ישנה התייחסות סובלנית ומכבדת מצד הישיבה כלפי הרווקים המתבגרים תוך התחשבות בצרכיהם האישיים בישיבות החסידיות ישנה לעיתים תחושה אצל הרווק המתבגר כסרח עודף בישיבתו לשם כך קמות ישיבות קיבוץ חסידיות המיועדות לרווק החסידי המתבגר.
בין הישיבות הבולטות אפשר למנות את:
ישיבת קריית מלאכי בראשות הרב יהודה עמית, הישיבה לצד היותה ישיבה לחוזרים בתשובה משמשת גם כישיבת חיזוק עבור בחורים חרדים, הישיבה מאופיינת בעיסוק מוגבר בענייני השקפה ואמונה .
ישיבת משנת עקיבא (מכונה "בר חיים") בראשות הרב יצחק יחיאל ארנפלד
ישיבת 'יבנאל' בראשות הרב וינקלר.
ישיבת אבן ישראל (מהרי"ל) בראשות הרב יוסף שרייבר, הישיבה מאופיינת בדרך לימוד ייחודית אותה מנחיל ראש הישיבה.
ישיבת פחד יצחק בראשות הרב יונתן דייוויד.
ישיבת תל ציון בראשות הרב אמיתי פוכטפנגר
ישיבת מעלות התורה, הישיבה מיועדת לבני הפלג הירושלמי.
ישיבת בית מאיר בראשות הרב נח סוסבסקי.
ישיבת אורייתא בראשות הרב דוד שאפער.
ישיבת 'חיי תורה', בראשות הגאון רבי חיים שמרלר.
ישיבת קירואן הייתה ישיבה בעיר קירואן, בתוניסיה שבחבל איפריקיה.
הישיבה התקיימה בתקופת הגאונים והיא הייתה אחת מהישיבות המרכזיות בין המאה ה-8 למאה ה-11.
הישיבה היוותה נדבך חשוב במעבר המרכז התורני מבבל והמשך מסורת התורה לאחר שקיעת המרכז בבבל, והייתה חלק מהפצת התורה באגן הים התיכון.
מהישיבה יצאו תלמידי חכמים ומחברי ספרים שהטביעו חותם משמעותי על העולם היהודי.
העיר קירואן הייתה מרכז כלכלי ותרבותי חשוב בצפון אפריקה, ראשיתו של היישוב היהודי בקירואן הוא ככל הנראה במאה ה-8, אך ידיעות ודאיות על קיומו, כדוגמת שאלות שתושבי העיר היהודים שלחו אל גאוני בבל, נמצאו רק מהמאה ה-9 ואילך.
בראשית היווסדות הקהילה היהודית בקירואן, הגיעו אליה יהודים רבים ממקומות שונים, בניהם נמנה גם מר עוקבא.
ראשי הישיבה שנודעו בתואר "ראש כלה" נודעו בקרב יהודי העולם.
קודם שביססה הישיבה את מעמדה יהודי קירואן המשיכו לשלוח את שאלותיהם לישיבת סורא וישיבת פומבדיתא.
אחד מראשי הישיבה הנודעים, היה רבי יעקב בן נסים.
לאחר פטירתו בשנת 1006 לספירה, היה בנו הרב ניסים גאון נער בן 16, ועקב כך לא התמנה למלא את מקום אביו כראש הישיבה.
במקומו מינו את רבנו חושיאל (אביו של רבנו חננאל), שהיה אחד מארבעת השבויים.
תחת הנהגתו הפכה הישיבה למרכז תורה חשוב ורב השפעה באפריקה, שכבר לא הייתה תלויה כבעבר בדעת גאוני בבל.
הישיבה החלה לקיים קשרים הדוקים עם ראש ישיבת ארץ ישראל רבי שלמה בן יהודה גאון ואף ידוע על שניים מבני משפחות הגאונים הארץ ישראליים שהגיעו לקירואן ללמוד בישיבה.
לאחר מותו של רבינו חושיאל מונה רב ניסים גאון לראש הישיבה.
ובמקביל אליו שימש גם רבינו חננאל בן חושיאל כראש הישיבה.
בימיהם בלטה הישיבה כמרכז הנהגה תורני שהשפיע על יהדות המגרב ועל יהדות התפוצות.
כשהיה רבי יצחק אלפסי בן 18 הוא הגיע מאלג'יר לקירואן, והתקבל בהערכה רבה בישיבה על ידי ראשי הישיבה רב ניסים ורבינו חננאל, והמשיך ללמוד בישיבה שנים רבות.
הכיבוש הבדואי ב-1057 גרם להתמעטות מספרם של היהודים ולסגירת הישיבה.
סופה המוחלט של הקהילה היהודית במקום הגיע ב-1270, כאשר הוכרזה כאחת הערים הקדושות לאסלאם ונאסר על לא-מוסלמים להתגורר בה, והיהודים הוכרחו לעוזבה או להתאסלם.
ישיבת קול תורה לצעירים היא ישיבה קטנה חרדית-ליטאית הממוקמת במתחם של ישיבת קול תורה בשכונת בית וגן בירושלים.
ראש הישיבה הוא הרב שלמה שלזינגר והמשגיח הוא הרב יששכר כהן.
הישיבה היא חלק מהישיבה הגדולה שנוסדה בעקבות אירועי ליל הבדולח בשנת תרצ"ט (1939) על ידי הרב יחיאל מיכל שלזינגר ששימש קודם לכן כמורה הוראה ור"מ בפרנקפורט, והרב ברוך קונשטט ששימש כאב בית דין וראש ישיבה בעיר פולדה, ויועדה לנערים שעלו ממערב אירופה.
בשנת תשי"ב (1953) חולקה הישיבה לשתי מסגרות – ישיבה גדולה וישיבה קטנה.
לישיבה הקטנה הוקצה חדר מיוחד, וניהולה הופקד בידי הרב ישראל בונדהיים והרב יוסף יהודה ריינר.
בשנת תשי"ז (1957) עברה הישיבה הגדולה לשכונת בית וגן, וכעבור שנה הצטרפה אליה הישיבה הקטנה ששוכנה בקומה העליונה של הפנימייה.
עם המעבר מונה הרב דוב זאב שטיינהויז למשגיח הישיבה וצורפו כר"מים הרב אלכסנדר דינקל ועוד.
בשנת תשכ"ד נבנה בית מדרש לישיבה הגדולה ומתחתיו נבנה בית המדרש "היכל משה" לישיבה הקטנה, והמבנה הקודם עבר לשמש כפנימייה בלבד.
בתחילה התקיים בישיבה "שיעור א'" בלבד, ובהמשך נוספו גם "שיעור ב'" ו"שיעור ג'".
בשנת תשל"ח מונה הרב אביעזר שפירא לכהן כמשגיח הישיבה, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו בכ"ד בשבט ה'תשפ"ו.
בשנת תשס"ג חנכה הישיבה את בניין בית המדרש ברחוב תורה ועבודה בו היא שוכנת.
בקומה העליונה שוכנים בית המדרש ואוצר הספרים, ובמגדל ממוקמים חדרי השיעורים.
בקומה התחתונה נמצאים חדר האוכל והמטבח.
בשנת 2020 נבנתה קומה נוספת לפנימיית הישיבה.
הישיבה כוללת פנימייה, והיא נמנית עם הישיבות הקטנות הגדולות בירושלים.
הישיבה נודעת במשטר קפדני יחסית לישיבות אחרות.
רוב בוגרי הישיבה ממשיכים לישיבות חברון ופוניבז'.
בעבר הישיבה שידלה את תלמידיה שלא להמשיך לישיבת חברון, ובשנת 2018 ירד מספר בוגרי הישיבה שהמשיכו לישיבת חברון בכמחצית, בהשוואה לשנים קודמות.
עם זאת, בוגרי הישיבה מהווים קבוצה משמעותית בקרב התלמידים המתקבלים לישיבת חברון.
לשנת תשפ"ו (2026) התקבלו 96 בחורים לשיעור א' ומספר התלמידים הכולל בישיבה עמד על כ-300 ומתוכם רבים מהם מתגוררים בבית וגן.
הרב יונה מרצבך (ר"מ עיון בשיעור ב' תש"ך – תשמ"א)
הרב אלכסנדר דינקל (ר"מ תש"ך – תשמ"ד)
הרב דב זאב שטיינהויז (משגיח הישיבה מהקמתה עד לפטירתו בשנת תשנ"ג)
הרב יעקב שטיינהויז (עבר לצוות הישיבה הגדולה)
הרב שלמה ברויאר (ר"מ מתחילת שנות ה-70 עד שעבר לישיבת בית מתתיהו בשנת 1989)
הרב יחזקאל קורן (ר"מ עיון בשיעור ג' משנת 1985 וראש הישיבה משנת 1995 עד לפטירתו בשנת 2020)
הרב ישראל גנס (בתחילה משגיח ובהמשך ר"מ עיון בשיעור א' עד לעזיבתו בשנת 2021)
הרב יעקב רבינוביץ' תאומים (ר"מ בשיעור ב' בעיון ובהמשך בבקיאות עד כ-15 שנים לפני פטירתו בשנת תשפ"א)
הרב ברוך שפירא (ר"מ בקיאות בשיעור א' עד לעזיבתו בתשפ"ד)
הרב אביעזר שפירא (משגיח הישיבה, (ה'תשל"ח – ה'תשפ"ו)
משגיח: הרב יששכר כהן .
משגיחים נוספים: הרב מאיר פליטו.
עיון: הרב חנוך מייזליש והרב יעקב לנג.
בקיאות: הרב אלחנן שנברגר והרב דניאל ברויאר.
עיון: הרב בן ציון שפירא והרב אברהם ישעיהו סטפנסקי.
בקיאות: הרב יחיאל שלזינגר והרב אליהו רבינוביץ' תאומים.
עיון: הרב מאיר קוט והרב חיים דומב.
ישיבת פיורדא הייתה ישיבה שהוחזקה על ידי הקהילה היהודית בעיר פירט שבגרמניה לאורך מאות שנים.
הישיבה הייתה אחת הישיבות הגדולות ביותר בעולם היהודי בזמנה ואחת הישיבות הוותיקות באירופה.
הישיבה העמידה מאות רבנים במשך שנותיה ועמדו בראשה עשרות רבנים שהיו מגדולי דורם.
ישיבת פיורדא נסגרה בברוטליות בשנת תק"ץ (1830) על ידי המשטרה עקב לחצי הרפורמים.
בימי הביניים הקהילה שכנה בנירנברג הסמוכה לפירט, שם הקהילה קיימה ישיבה כבר מתקופת בעלי התוספות.
מראשוני הרבנים הידועים בעיר הוא ר' ידידיה ב"ר ישראל מנירנבורג, מתלמידיו הראשונים של המהר"ם ואצלו למדו המהר"ח אור זרוע והמרדכי.
הישיבה התפתחה והתפרסמה החל מבואו של מהר"ם מרוטנבורג לנירנברג לשמש בה כראש ישיבה.
תלמידי הישיבה אכלו וישנו אצל בני הקהילה ובבית הרב.
לאחר המהר"ם שימש כראש הישיבה המרדכי תלמידו, שנרצח בנירנברג בתוך 740 היהודים שנרצחו בפרעות רינדפלייש בשנת נ"ח (1298).
באותה תקופה למדו בישיבה בשיטת בית המדרש של בעלי התוספות.
החל מתקופת המרדכי סביר להניח שעסקו בלימוד ספרי הפסיקה והמנהגים של הראשונים ובייחוד בספר המרדכי עצמו.
כמה מראשי ישיבת נירנברג נזכרים לעיתים בהגהות המרדכי עקב הגהותיהם וכתבי היד שלהם על הספר, בהם הרב אייזיק שטיין והרב מאיר ווירשליר-פירסטליין.
בשנת ק"ט נרצחו 562 יהודים בעיר, בהם שניים מרבני הקהילה.
באותם ימים היה נהוג ששני רבנים משמשים כראשי ישיבה.
בשנים קמ"ג-קמ"ה שימש כראש הישיבה המהר"ם ס"ל, ולפי מקורות מסוימים אז מהרי"ל למד בישיבתו.
מגדולי הרבנים באותו דור, ובאותו זמן נפתחה עוד ישיבה זעירה בנירנברג.
בשנת קס"ג נוצר פילוג בקהילה בראשות שני ראשי הישיבה ר' קופלמן ב"ר זקליין ור' ישראל, לאחר זמן מה הושגה פשרה שכל רב יעביר את שיעורו ביום אחר מימות השבוע לסירוגין.
בשנת קס"ח נסגרה הישיבה עקב דרישת מועצת העיר וגזירות המלך גופרכט, ובערך בשנת קע"ו היא נפתחה מחדש ועמד בראשה המהרז"ך עד שנת ר"ד.
גם המהר"י וייל לימד בישיבה באותה תקופה.
אחריהם שימש כראש הישיבה ר' דוד טבלי שפרינץ ואחריו ר' יעקב מרגליות.
באותה תקופה דרך הלימוד באשכנז הייתה לפי שיטת החילוקים שצמחה בין השאר בישיבת נירנברג, ותלמיד הישיבה, ר' יעקב פולק פיתח אותה מאוד והעביר אותה לישיבות מזרח אירופה.
שריד משיטת הלימוד בישיבה הוא ה"נירנברגר", סגנון מסוים של קושיה בגמרא.
ב-9 במרץ 1499 גורשו יהודי נירנברג ועברו לפירט ("פיורדא" בלשונם) שם הקימו מחדש את הישיבה של קהילתם.
בהגדת נירנברג השנייה ישנם מספר ציורים הקשורים לישיבה וראשי ישיבה, וייתכן שהמאייר קיבל השראה מישיבת נירנברג.
מבוגרי הישיבה: ר' יעקב פולק ור' נפתלי הירץ טריוויש.
בראשית המאה ה-20 התקיימה שוב ישיבה בנירנברג בראשות הרב אברהם יצחק קליין והרב חיים יהודה ברגמן.
הישיבה, כרוב ישיבות גרמניה בדור ההוא הותאמה לבחורים שיצאו אחרי הלימודים לשוק העבודה ולכן הלימודים בה התמקדו בעיקר בהלכה ולימודי רבנות ופחות בלימוד התלמודי הישיבתי.