tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרחון נשפך ומהווה מוצאו של נהר קוויטס.
גדות הקרחון הם שני רכסים מסוג גב חדיד.
עקב התחממות כדור הארץ הקרחון נמצא בנסיגה (בדומה ליתר קרחוני הרי אולימפיק).
קרחון קארי הוא קרחון ברכס הרי אולימפיק בשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במחוז קלאלאם, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם על הר קארי ועל הר פיירצ'יילד.
מוצאו של הקרחון (שיא גובהו) בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מערב עד שמגיע אל מצוק.
חלק מהקרחון תלוי מעל המצוק ונשפך אל קרחון סמוך, חלק אחר של הקרחון זורם לכיוון צפון-צפון-מערב, כשהוא עובר בין גב חדיד שהוא גדתו המערבית, לבין הר פיירצ'יילד שהוא גדתו המזרחית.
בשפכו, הקרחון נמצא בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
גובהו הממוצע של הקרחון הוא 1,870 מטרים מעל פני הים.
הקרחון ממוקם בסמוך לקרחון פיירצ'יילד; הקרחון ממוקם 10.5 קילומטרים מהמעיינות החמים אולימפיק; ו-11.8 קילומטרים מהר אולימפוס.
אורכו של הקרחון 1,900 מטרים.
שמו של הקרחון, וכן שמו של הר קארי הסמוך, ניתנו להם על ידי הסוקר תאודור ריקסון (Theodore Rixon), אשר קרא להם על שם ארוסתו קרולין ג'ונס (Caroline Jones) (ששם החיבה שלה היה "קארי")
קרחון קלטי הוא קרחון גדול, ברכס חבר העמים, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של אנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 56 קילומטרים.
הקרחון מנקז את נווה פיין; וזורם לכיוון צפון-מערב.
הקרחון נשפך אל קרחון בירדמור, בנקודת רנפרלי.
גובהו של הקרחון 1,465 מטרים מעל פני הים.
הקרחון התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909, בפיקודו של ארנסט שקלטון.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי שקלטון.
שקלטון קרא לקרחון על שמו של סר ג'ון סקוט קלטי (John Scott Keltie), מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית.
קרחון קולקין הוא קרחון בגבעות קוקרי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך ממערב לפסגת סנטינל.
הקרחון מופה על ידי משלחת דיסקברי.
הקרחון נקרא על שמו של פארקר קולקין (Parker Calkin), גאולוג שעבד בתוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, וערך חקירות באזור בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961, ו-1961 - 1962.
קרחון קיימברידג' הוא קרחון רחב ושטוח, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בין רכס קונוויי וגבעות קומבס.
הקרחון מנקז אותם לכיוון דרום.
הקרחון נשפך אל קרחון מאקאיי, בין הר ברגן ונונאטאק גייטוויי.
שיא גובהו של הקרחון 1,562 מטרים מעל פני הים.
הקרחון נסקר לראשונה בחודשים נובמבר - דצמבר 1957, על ידי מחלקת הסקר הצפונית הניו זילנדית (New Zealand Northern Survey Party) מטעם המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי מחלקת הסקר.
הקרחון נקרא על שם אוניברסיטת קיימברידג', שבממלכה המאוחדת, בה פורסמו דוחות מדעיים רבים על אנטארקטיקה.
קרחון קולסטון הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מדרום לרכס קרטוגרפים; 19 קילומטרים ממערב לגבעת בייפאס.
הקרחון נשפך אל קרחון טרפלגר.
הקרחון נקרא על שם פיטר וו.
Coulston), שהיה טכנאי אלקטרוניקת מטוסים, בטייסת VX-6 של צי ארצות הברית, בתחנת מקמרדו, בשנת 1967.
קרחון קונגור הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.7 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מערביים של רכס אימאון.
הקרחון ממוקם מצפון-מזרח לקרחון דאלגופול, ומדרום-מערב לקרחון סאפארבו.
הקרחון זורם ממערב להר כריסטי, זורם לכיוון דרום-מערב ונשפך אל מעבר דרייק.
הקרחון נקרא על שם פסגת קונגור, ושמורת הטבע קונגור שברכס בלסיקה (Беласица) שבדרום-מערב בולגריה.
קרחון צ'ופרנה הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 3.9 קילומטרים.
קרחון צ'ופרנה ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון ביסטרה; דרומית-מערבית לקרחון יאבלאניצה; וצפונית-מערבית לקרחון קריוודול, קרחון פאשוק, וקרחון רופיטה.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מערביים של רכס אימאון, מצפון-מערב לפסגת דרינוב, ולאוכף פופובו, וממערב לפסגת סלאטינה, ולאוכף ורשץ.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב, לאורך המדרונות הצפון-מערביים של פסגת אנטים ופסגת אבלוגי, ונשפך אל מעבר דרייק דרומית לנקודת וילאגרה, וצפונית לנקודת גארמן,
הקרחון נקרא על שם הכפר צ'ופרנה שבצפון-מערב בולגריה.
קרחון קליבלנד הוא קרחון יובלי, הזורם באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
מוצאו של הקרחון בהר מוריסון ובהר ברוגר, והוא זורם לכיוון מזרח - דרום-מזרח.
הקרחון נשפך אל קרחון מקאיי, בסמוך ממערב להר מרסטון.
הקרחון התגלה על ידי משלחת החקר הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי פרנק דבנהאם, שהיה חבר במשלחת טרה נובה.
דבנהאם קרא לקרחון על שם נעוריה של אמו.
קרחון קוסמונט הוא קרחון יובלי בהרי הצלב הדרומי, באזור חוף בורכגרווינג של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, מהצד הצפוני של גבעות דיילי.
קרחון קסמונט נשפך אל קרחון אוויאייטור.
שם זה ניתן על מנת לציין את האישה הקוסמונאוטית הראשונה.
שם זה קשור לשמות של קרחונים סמוכים (שמות העוסקים בתעופה וחלל): קרחון קוסמונאוט, קרחון אירונאוט, קרחון אוויאייטור כל קרחונים אלה הם יובלים של קרחון אוויאייטור.
קרחון קוסמונאוט הוא קרחון יובלי, בהרי הצלב הדרומי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, לאורך המורדות הדרומיים של רכס ארוהד.
הקרחון נשפך אל קרחון אוויאייטור.
שם זה קשור לשמות של קרחונים סמוכים (שמות העוסקים בתעופה וחלל): קרחון קוסמונט, קרחון אירונאוט, קרחון אוויאייטור.
קרחון קוסקו הוא קרחון ברכס הרי בוש שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
מוצאו של הקרחון באזור רמת אנדרסון שבהרי בוש; והוא זורם לכיוון צפון, ונשפך אל מדף הקרח רוס, בין פורטל וילסון והר ספיד.
הקרחון התגלה בטיסה C, שנערכה בין ה-29 בפברואר לבין ה-1 במרץ 1940 מטעם השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
הקרחון נקרא על שמו של קפטן ג'ורג' פ.
Kosco), מצי ארצות הברית, שהיה המדען הראשי מטעם צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, אשר במסגרתו נחקרה אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
קרחון קוקס הוא קרחון קטן באי ת'ורסטון, באזור ארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לקרחון רושריי.
הקרחון זורם דרומה, ונשפך אל מדף הקרח אבוט, במצר פיקוק.
נונאטאק ג'ורדן מפריד בין קרחון קוקס לקרחון רושריי.
הקרחון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצילמה טייסת VX-6 של צי ארצות הברית בינואר 1960.
הקרחון נקרא על שמו של לוטננט ג'יקי ג'י.
Cox), טייס הליקופטר באוניית צי ארצות הברית ברטון איילנד (USCGC Burton Island (WAGB-283)), אשר ערך טיסות חקר מעל האי ת'רסטון בפברואר 1960.
קרחון קוהלר הוא קרחון בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
קרחון סמית' הוא הקרחון היובלי הנשפך אל קרחון קוהלר ויוצר אותו.
קרחון קוהלר זורם לכיוון צפון, וחוצה את רכס קוהלר.
קרחון קוהלר נשפך אל מדף הקרח דוטסון.
קרחון קוהלר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959 – 1965.
שמו של הקרחון ניתן לו, עת שניתן שמו של רכס קוהלר (אותו חוצה הקרחון).
שמו של רכס קוהלר ניתן לו על ידי אדמירל ריצ'רד בירד.
הרכס (וגם הקרחון) נקראים על שם התעשיין האמריקאי, שכיהן כמושל מדינת ויסקונסין שבארצות הברית, וולטר ג'י.
Kohler, Jr), שסייע במימון המשלחת, ומימון מטוס הים, שממנו התגלה הרכס.
קרחון צ'רבלאטי הוא קרחון הזורם במדרונות המזרחיים רכס סנטינל שבהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
קרחון צ'רבלאטי ממוקם דרומית-מזרחית לקרחון פאטון.
קרחון צ'רבלאטי ממוקם צפונית-מערבית לקרחון ראמורינו.
קרחון צ'רבלאטי זורם לכיוון צפון-מזרח בין רכס טיירי לבין רכס אפרלי.
הקרחון נשפך אל קרחון קרוסוול דרומית-מזרחית להר ברסקין.
הקרחון נקרא על שם רוברטו צ'רבלאטי (Roberto Cervellati), שהיה נציג איטליה לוועדת המומחים של SCAR למידע גאוגרפי (the SCAR Expert Group on Geographic Information), בין השנים 1992–2006, וכן מנהל הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR באותן שנים.
קרחון קלוטלן הוא קרחון ארוך במדינת אלסקה שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם דרומית – מערבית להר נזיריאן, והוא זורם מזרחה, חוצה את הגבול לטריטוריית יוקון שבקנדה, ובה זורם צפונה והופך למוצאו של נהר קלוטלאן.
הקרחון נקרא על שם אמריקאי – ילידי, והוא התגלה תחילה בשנת 1891 על ידי סי.
Hayes), איש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
גובהו של הקרחון 1934 מטרים מעל פני הים.
קרחון קייסי הוא קרחון בחוף המזרחי של ארץ פאלמר, בצפון חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של קרחון קייסי 11 קילומטרים.
קרחון קייסי זורם לכיוון מזרח, ונשפך אל מפרצון קייסי.
קרחון קייסי התגלה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928, בטיסה שבוצעה על ידי סר יוברט וילקינס.
וילקינס סבר כי הקרחון הוא מצר ים החוצה את חצי האי האנטארקטי, וקרא לו "תעלת קייסי", מחקר על הקרקע וסקרים שבוצעו בשנת 1940 על ידי חברי הבסיס המזרחי של השירות האנטארקטי של ארצות הברית
(Casey Channel); בעקבות בדיקה של תצלומי אוויר שצולמו על ידי לינקולן אלזוורת' בשנת 1935, ועל דוחות של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1934–1937, בפיקודו של וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג, התברר כי מדובר בקרחון ולא במצר ים.
הקרחון נקרא על שמו של ריצ'רד קייסי, ברון קייסי (Richard Gavin Gardiner Casey).
קרחון קרואופוט הוא קרחון הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפרק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
הקרחון ממוקם 32 קילומטרים צפונית מזרחית לאגם לואיז וניתן לצפות בו מהכביש המהיר אייספילדס.
הקרחון ממוקם בצידו הצפון מזרחי של הר קרואופוט.
קרחון קרואופוט נמצא מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה, ונגר הקרחון (מי הקרחון הנמסים) זורם לנהר בואו.
מאז תום עידן הקרח הקטן, בשל התחממות כדור הארץ, קטן שטחו של הקרחון, ואף איבד אונה שלמה שלו.
נסיגת הקרחון הרבה הביאה לכך ששטחו קטן משמעותית מהשטח שהיה לו במאה ה-20 עת נחקר הקרחון.
בעת שנחקר היה שטחו של הקרחון 1.5 קמ"ר והוא היה מחובר לשדה הקרח ואפטה.
הקרחון נקרא על שם צורתו המקורית, עת היו לו שלוש אונות, אשר יצרו צורה של רגל של עורב בת שלוש אצבעות ("קרואו פוט" = רגל של עורב).
שם הקרחון ניתן לו רשמית בשנת 1959. בשל התחממות כדור הארץ ונסיגת הקרחון נמסה אחת האונות, וכיום אין צורתו הולמת את שמו של הקרחון.
קרחון ראטגרס הוא קרחון תלול הממוקם בצידו המערבי של רכס החברה המלכותית בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון יורד דרומית-מערבית מרכס ג'ונס הופקינס, ומתחבר עם קרחון סקלטון.
שלוחת אבוט מפרידה בין קרחון ראטגרס לקרחון אליסון.
קרחון ראטגרס מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) באמצעות סוקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם אוניברסיטת ראטגרס, בניו ברנזויק שבניו ג'רזי, אשר שלחה חוקרים לאנטארקטיקה, לצד רכס ג'ונס הופקינס (הנקרא על שם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס) וקרחון קרלטון (הנקרא על שם מכללת קרלטון).
קרחון קרלטון הוא קרחון במורדותיו הצפון-מערביים של הר ליסטר ברכס החברה המלכותית, באנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונה לתוך קרחון עמנואל.
הקרחון התגלה לראשונה במסגרת מיפוי האזור במסגרת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית אשר בוצע על ידי סוקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר של צי ארצות הברית.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים ב-1963, והוא נקרא על שם מכללת קרלטון בנורת'פילד שבמינסוטה, אשר שלחה חוקרים לאנטארקטיקה (לצד קרחון ראטגרס הסמוך הנקרא על שם אוניברסיטת ראטגרס, ורכס ג'ונס הופקינס הנקרא על שם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס).
קרחון קרול הוא קרחון המהווה יובל של קרחון טרפלגר.
הקרחון זורם מדרום מערב לרכס הנדלר בהרי ויקטורי בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 1,116 מטרים מעל פני הים.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת פדרציית מועדוני מטפסי ההרים האנטארקטית של ניו זילנד (משלחת שחקרה את האזור בין השנים 1962- 1963).
הקרחון נקרא על שם וו.
קרחון רידי הוא קרחון גדול ממדים בגבולו של מדף הקרח רוס שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון למעלה מ-160 קילומטרים ורוחבו נע בין 10 ל-19 קילומטרים.
הקרחון זורם מרמת הקוטב לעבר מדף הקרח רוס, בין מישור מישיגן ורכס ויסקונסין.
הקרחון מהווה את הגבול בין הרי המלכה מוד ממערב, והרי הורליק ממזרח.
גובהו של הקרחון 967 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960-1964.
הקרחון נקרא על שם אדמירל הימיה (Rear Admiral) ג'יימס ר.
Reedy) שהיה מפקד כוחות הצי התומכים במחקר האמריקאי באנטארקטיקה בין נובמבר 1962 ואפריל 1965.
קרחון ראגוצקי הוא קרחון ברכס בריטניה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון כ־18 קילומטרים.
הקרחון נמצא בגובה של 1,395 מטרים מעל פני הים.
הקרחון זורם צפונה לאורך מורדותיו המערביים של הר אולדריץ', ונשפך אל קרחון הת'רטון, דרומית מערבית לצוק ג'נקשן.
הקרחון זורם במפל הקרח ראגוצקי אל קרחון אלי והוא מהווה יובל מרכזי של קרחון זה.
הקרחון מופה באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שם רוברט א.
קרחון רוגוש הוא קרחון בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם ממזרח לקרחון ברניצה, דרומית לקרחון דריגאלסקי, ומדרום מערב לקרחון זלוקוצנה וקרחון ריסימינה.
אורכו של הקרחון 29 קילומטרים ורוחבו 5 קילומטרים.
הקרחון מנקז את רכס קיוסטנדיל לכיוון דרום מערב, בין רמת לובש ורמת איוואנילי, ופונה לכיוון צפון מזרח לעבר פסגת סקילי; ברכס היוצר את כף פיירווד'ר הקרחון מתפצל לשני עברי הרכס, וזורם לתוך מפרץ ארטאנס שמדרום לרכס, ולים ודל, ממערב לנונאטאק פדרסן ממזרח לרכס.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1974.
הקרחון נקרא על שמו של הכפר רוגוש שבדרום בולגריה.
קרחון קרייצר הוא קרחון ארוך בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון בין נונאטאקי טרטן והר באמס, בהרי סור רונדיין.
הקרחון ממוקם בגובה של 1,549 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מופה על ידי קרטוגרפים נורווגים בשנת 1957, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בשנים 1947–1946.
הקרחון נקרא על שמו של סגן ויליאם ר.
Kreitzer), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד מטוס, באחד משלושת הצוותים האוויריים אשר צילמו את פני הקרקע במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
קרחון קרייצר הוא קרחון בארץ הנסיכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב בין ראש ג'נינגס וגבעות ריינבולט, ונשפך לחלקו המזרחי של מדף הקרח אמרי.
הקרחון התגלה בשנת 1952 על ידי ג'ון ה.
Roscoe) בהתבסס על תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946.
רוסקו קרא לקרחון על שמו של סגן ויליאם ר.
Kreitzer) מצי ארצות הברית, שהיה מפגקד של אחד המטוסים ששימשו לצילום האזור במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
קרחון ריכטר הוא קרחון חופי במדרון נמוך הנמצא 18 ק"מ מערבית לנונאטאק סקוט בצד הצפוני של חצי האי אדוארד השביעי.
תוואי הנוף מעמיס על קרחון באטלר וזורם לצפון-מערב אל הים, שם הוא יוצר לשון קרח קטנה.
ריכטר, המטאורולוג הראשי וראש המדענים של משלחת החורף בתחנת בירד 1968.
קרחון ריפיטר הוא קרחון הזורם ממזרח לפסגת פונדר, ברכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון תלול, ואורכו 1.7 קילומטרים.
קרחון זה, וקרחון קומאנדה הסמוך לו מדרום מערב, מנקזים את המורדות המזרחיים של הר ניוואל, ונשפכים אל חלקו התחתון של קרחון ניוול.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי המועצה הגאוגרפית של ניו זילנד בשנת 1998.
הקרחון נקרא על שמו של משחזר הרדיו שהוצב על ידי ניו זילנד על הר ניוול הסמוך.
קרחון רליצה הוא קרחון באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 5.5 קילומטרים, ורוחבו 3.5 קילומטרים.
הקרחון ממוקם דרומית לקרחון אושאנה, דרומית מערבית ליסטר קרחון, צפונית מערבית לראשו של קרחון פארה, ומצפון לקרחון פאלילולה.
הקרחון מנקז את מורדותיו הצפוניים של הר רוקיטאנסקי שבהרי סטריבוג, וזורם לכיוון צפון - מערב ונשפך אל מפרץ גויו.
הקרחון נקרא על שם הכפרים ראליצה - אחד מהם בצפון מזרח בולגריה והשני בדרום בולגריה.
קרחון קרב או קרחון קרבס הוא קרחון בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב, ונשפך אל מפרץ שארלוט.
הקרחון התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
הקרחון נקרא על שמו של ארתור קונסטנטין קרבס (Arthur Constantin Krebs) אשר, יחד עם שארל רנאר בנה והטיס את ספינת האוויר (צפלין) הראשונה שניתן לשלוט בתנועתה, בשנת 1884.
קרחון רומולוס הוא קרחון רחב, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים; רוחבו 3.7 קילומטרים.
הקרחון זורם מהמדרונות הצפוניים של הר לופה, לכיוון מערב, בין הרי בלקוול, והר בלק ת'אמב.
הקרחון נסקר בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1949; משלחת זו יצאה מהאי סטונינגטון.
השם ניתן בעת שניתנו שמם של קרחון רמוס והר לופה.
קרחון רמוס הוא הקרחון, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מהר לופה לכיוון צפון-מערב לאורך המורדות הצפון-מזרחיים של הרי בלקוול, ונשפך אל מפרצון פרובידנס המתחבר אל פיורד נני.
השם ניתן בעת שניתנו שמם של קרחון רומולוס והר לופה.
השמות מקורם בסיפור מהמיתולוגיה הרומית על רמוס ורומולוס - תאומים שזאבה הניקה אותם - וזאת מאחר שמוצאו של קרחון רמוס סמוך למוצאו של קרחון רומולוס (קרחונים תאומים), ושניהם נובעים ממדרונות הר לופה.
קרחון קְרֵיִין הוא קרחון בחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון הוא קרחון צר, שאורכו 50 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח - צפון-מזרח לאורך הצד הצפון מערבי של הרי אריסטוטל.
הקרחון נשפך אל פיורד ספיליין, דרומית לפסגת דבטאקי; הפיורד הוא חלק ממפרצון אקזאספריישן.
לקרחון קריין שלושה קרחונים יובליים:
הקרחון התגלה מהאוויר על ידי סר יוברט וילקינס, אשר צילם מהאוויר את הקרחון בטיסתו מעל האזור בשנת 1928.
וילקינס סבר כי מדובר בערוץ החותך את חצי האי האנטארקטי ממזרח - למערב.
הקרחון נחקר ונסקר בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר גילתה כי לא מדובר בערוץ החותך את חצי האי; אנשי המשלחת סברו כי מדובר במפרצון.
השוואה של תצלומי האוויר של וילקינס, לתצלומי אוויר שצולמו בשנת 1947 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, כי "קרחון קריין" הוא בעצם "ערוץ קריין" או "מפרצון קריין" שנסקר על ידי המשלחת הבריטית (אף שקרחון מצוי 120 קילומטרים צפונית-מזרחית למיקום הערוץ שמופה על ידי וילקינס).
וילקינס קרא לקרחון בשם "ערוץ קריין" ("Crane Channel") על שמו של סי.
Crane) מלוס אנג'לס שבארצות הברית.
בעקבות ממצאי סקר שטחי חסות איי פוקלנד - שונה השם לשם הנוכחי.
השפעת התמוטטות מדף הקרח לארסן B
בעקבות התמוטטות מדף הקרח לארסן B בשנת 2002 גברה מהירותו של הקרחון (שכן לא היה מדף קרח החוסם את שפך הקרחון אל הים).
קרחון ריילי הוא קרחון בארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 26 קילומטרים; ורוחבו 31 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מערב, מהצד המערבי של ארץ פאלמר, ונשפך אל תוך מפרצון ג'ורג' השישי, בין הרי טראברס, והר דיקסי.
הקרחון התגלה ונסקר לראשונה באוקטובר 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון נסקר מחדש בשנת 1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון נקרא על שמו של קוונטין ט.
ריילי (Quintin Theodore Petroc Molesworth Riley), עוזר מטאורולוג במשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בין השנים 1934–1937.
קרחון רומיאנה הוא קרחון רחב בצד המזרחי של החלק הצפוני-המרכזי של רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של קרחון רומיאנה 11 קילומטרים; ורוחבו של הקרחון 3.7 קילומטרים.
קרחון רומיאנה ממוקם צפונית-מערבית מקרחון פאטון, ודרומית-מזרחית מקרחון דליו.
קרחון רומיאנה מנקז את מורדותיו המזרחיים של הר ג'יובינטו, ואת המורדות הצפוניים של פסגת אוונס.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מזרח ונשפך אל קרחון אלן, צפונית-מערבית להר ג'מפר.
הקרחון נקרא על שמה של המורדת הבולגריה רומיאנה ויובודה, מהמאה ה-19.
קרחון רוֹב הוא קרחון בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מפסגת קלארקסון לכיוון צפון, לאורך הצד המזרחי של רכסי סופטבד, בין הר כרייסט צ'רץ' והר לונגסטאף; הקרחון נשפך אל מדף הקרח רוס בסמוך לכף גולדי.
גובהו של הקרחון 271 מטרים מעל פני הים.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960, גילתה את הקרחון עת שחצתה אותו בדרכה לקרחון לורי.
משלחת הסקר קראה לקרחון על שמו של מורי רוב (Murray Robb), מפקד המשלחת.
קניון קרחון הוא קרחון צר, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את מורדותיו הצפון-מערביים של הר וקלסר; וזורם לכיוון צפון, בקניון שקירותיו תלולים; קניון זה מפריד בין רכס ספריישן ורכס יוז.
הקרחון נשפך אך מדף הקרח רוס, בסמוך מצפון להדום הקרח ג'ובינקו.
הקרחון נצפה לראשונה מהר פטריק, על ידי משלחת החקר האנטארקטית של המועדון האלפיני של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960).
משלחת החקר האלפינית של ניו זילנד נתנה לקרחון את שמו.
שמו של הקרחון תיאורי - והוא נקרא על שם הקניון העמוק בו הוא זורם.
קרחון רד איגל הוא קרחון הממוקם בשטח הפארק הלאומי גליישר, במדינת מונטנה, שבארצות הברית.
קרחון רד איגל ממוקם דרומית-מזרחית מהר לוגן ומקרחון לוגן.
נכון לשנת 2005 שטחו של הקרחון היה 0.1 קילומטרים רבועים.
גובהו של הקרחון 2,169 מטרים מעל פני הים.
ב-40 השנים שלאחר מכן צומצם שטח הקרחון ב-53%.
קרחון רודולף הוא קרחון באזור חוף דנקו, של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך אל מפרץ אנדוורד, דרומית לקרחון מוזר, בחוף המערבי של ארץ גרהאם.
הקרחון נקרא על שמו של פול רודולף (Paul Rudolph), מתמטיקאי ואופטיקאי גרמני, אשר פיתח את עדשות המצלמה שנעשה בהם שימוש על ידי חברת Zeiss בשנת 1889, ואת העדשות מסוג "Tessar" שחברת Zeiss עשתה בהן שימוש החל משנת 1902.
שם זה ניתן לקרחון, בדומה לשנות אתרים נוספים באזור הקרויים על שם חלוצים בתחום הפוטוגרמטריה (כגון קרחון מוזר, וקרחון אראגו).
קרחון רודולף הוא קרחון יובלי גדול בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון בין רכס האקרמן ורכס מקלרוי; הקרחון נשפך אל קרחון טרפלגר.
שיא גובהו של הקרחון - בגובה של 1,847 מטרים מעל פני הים.
הקרחון נקרא על שמו של עימנואל ד.
קרחון קנוד ראסמונסן הוא קרחון במחוז אוואנאטה שבצפון-מערב גרינלנד.
הקרחון קרוי על שם חוקר הקוטב קנוד רסמוסן.
אורכו של קרחון קנוד רסומסן כ-3 קילומטרים ורוחבו 900 מטרים.
הקרחון הוא אחד מארבעת הקרחונים הגדולים המזינים את (הנשפכים אל) את פיורד וולסטנהולם (הקרחונים האחרים הם: קרחון צ'מברלין, קרחון סולסברי, וקרחון האראלד מולטקה).
הקרחון מהווה אתר תיירות, בשל יופיו וצבעו.
קרחון רופיטה הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.9 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון, ממזרח לפסגה של הר פוסטר, ומדרום-מזרח לפסגת אבלוגי.
קרחון רופיטה ממוקם דרומית-מזרחית מקרחון צ'ופרנה, דרומית-מערבית מקרחון פאשוק, וצפונית מזרחית לקרחון לאנדרט.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך אל מצר ברנספילד/ מצר אוסמר.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים, בשנת 2009.
הקרחון נקרא על שם הכפר רופיטה שבדרום-מערב בולגריה.
קרחון ריטייה הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
רוחבו של הקרחון 1.4 קילומטרים.
הקרחון ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון נוסיי; דרומית-מזרחית לקרחון קונגור; ומדרום לקרחון סאפארבו.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח החל מהר כריסטי ונשפך למפרצון לינבו, הנפתח אל מצר בויד.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009 ובשנת 2017.
הקרחון נקרא על שם הכפר ריטייה שבצפון בולגריה.
קרחון קריוודול או קרחון קריבודול הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 3.8 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון, ממזרח, ומצפון-מזרח לפסגת אנטים; מדרום-מזרח לאוכף ורשץ; ומדרום לפסגת סלאטינה.
קרחון קריוודול ממוקם דרומית-מערבית לקרחון אובץ'; וצפונית-מזרחית לקרחון פאשוק.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך למצר אוסמר, צפונית מזרחית לנקודת סרדץ.
הקרחון נקרא על שם העיירה קריוודול שבצפון-מערב בולגריה.
קרחון ראסל המערבי הוא קרחון בחצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, בחלק הצפוני של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 20 קילומטרים, ורוחבו 7 קילומטרים.
הקרחון ממוקם בסמוך מצפון לרמת דטרויט.
הקרחון זורם מהר קניקולה, ובקע ורדיקאל, ומשער טרייג'אן, לכיוון מערב.
הקרחון נשפך אל מפרץ בואון, שבצד הצפוני של חצי האי טריניטי.
קרחון ראסל המערבי, הזורם לכיוון מערב, יחד עם קרחון ראסל המזרחי, הזורם לכיוון מזרח ונשפך לתעלת הנסיך גוסטב (בחלק הצפוני של חצי האי טריניטי), יוצרים יחדיו בקע קרחוני החוצה למעשה את חצי האי האנטארקטי.
הקרחון נסקר ומופה לראשונה בשנת 1946 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS).
הקרחון נקרא על שם וי.
Russell), שהיה מודד, ומפקד בסיס מפרץ הואופ של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בשנת 1946.
קרחון ראסל המזרחי הוא קרחון בחצי האי טרינטי, בארץ גרהאם שבחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 11 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 6 קילומטרים.
הקרחון ממוקם בקצה הצפוני של מישור דטרויט.
מוצאו של הקרחון בהר קניקולה, ובאוכף בקע ורדיקאל.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, לאורך המדרונות הדרומיים של רמת ארול.
הקרחון נשפך אל מפרצון סמוקיניה, שנפתח אל תעלת הנסיך גוסטב, בצידו הדרומי של חצי האי טריניטי.
קרחון ראסל המערבי, הזורם לכיוון מערב ונשפך אל מפרץ בואון, שבצד הצפוני של חצי האי טריניטי, יחד עם קרחון ראסל המזרחי, הזורם לכיוון מזרח (ונשפך אל תעלת הנסיך גוסטב), יוצרים יחדיו בקע קרחוני החוצה למעשה את חצי האי האנטארקטי.
הקרחון נסקר לראשונה בשנת 1946 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון נקרא על שם ויקטור איאן ראסל (Victor Ian Russell), סוקר בריטי, שהיה מפקד בסיס החקר של סקר שטחי חסות איי פורלנד במפרץ התקווה בשנת 1946.
קרחון קנט הוא קרחון ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנזק את צידה המזרחי של רמת מרקהאם.
אורכו של הקרחון 27 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, ונשפך אל קרחון לורי.
הקרחון נקרא על שם מחוז קנט שבאנגליה, ודוכסות קנט.
קרחון רמזי הוא קרחון בהרי בוש, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 83 קילומטרים.
מוצאו של הקרחון בהרי בוש, שבסמוך לקצה של רמת הקוטב, בקו רוחב 85°00' S.
הקרחון זורם לכיוון צפון ונשפך אל מדף הקרח רוס, ממזרח לפסגת דן הארטוג.
שיא גובהו של הקרחון 537 מטרים מעל פני הים.
הקרחון התגלה מהאוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסה C, שנערכה בין ה-29 בפברואר ועד ה-1 במרץ 1940.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בהתבסס על המלצתו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד.
הקרחון נקרא על שמו של אדמירל דוויט קלינטון רמזי (DeWitt Clinton Ramsey), מצי ארצות הברית, שהיה באותה עת המשנה למפקד פעולות הצי (Vice Chief of Naval Operations) במהלך מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946 – 1947.
קרחון רושריי הוא קרחון באי ת'רסטון המצוי בסמוך לקצה הצפון-מערבי של ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9.3 קילומטרים.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לגבעת הנדרסין.
הקרחון זורם לכיוון דרום, ונשפך במצר פיקוק אל מדף הקרח אבוט.
נונאטאק ג'ורדן מפריד בין מוצאו של קרחון רושריי, לבין מוצאו של קרחון קוקס.
הקרחון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי), בדצמבר 1946.
הקרחון נקרא על שם לוטננט זוטר (Lieutenant (junior grade)) סמיול רושריי (Samuel Rochray), מצי ארצות הברית, שהיה טייס מסוקים על אוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) בפברואר 1960.
רושריי ביצע מספר טיסות, במסגרתן התגלו אזורים באי ת'רסטון, שלא התגלו קודם לכן.
קרחון קרפט או קרחון קראפט הוא קרחון הממוקם באי ת'רסטון, אי הממוקם בסמוך לקצה הצפון-מערבי של ארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9.2 קילומטרים.
מוצאו של הקרחון ממערב לגבעת הנדרסין.
הקרחון נשפך במצר פיקוק, אל מדף הקרח אבוט.
מיקום הקרחון מופה מחדש (מיקום שגוי תוקן) בשנת 2004.
הקרחון נקרא על שם אנסיין צ'ארלס קרפט (Charles Craft), מצי ארצות הברית, שהיה טייס מסוק באוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), ועשה טיסות מחקר באי ת'רסטון בפברואר 1960.
קרחון קרול הוא קרחון הממוקם בשטח הפארק הלאומי גליישר ביי, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
מוצאו של הקרחון בסמוך לגבול ארצות הברית - קנדה.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח, עד שפכו אל מפרצון קווינס (Queens Inlet).
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1892 על ידי רייד (Reid), עובד הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
הקרחון נקרא על שמו של רב החובל ג'יימס קרול (James Carroll), רב החובל של הספינה קווין (S.S.
Queen), אשר באותה שנה היה הראשון שהגיע בהפלגה לחלקו העליון של מפרץ גליישר.
ועדת הגבולות הבינלאומית בשנת 1898 קראה לקרחון בשם "קרחון וודס" (Woods Glacier).
קרחון רוז ואלי הוא קרחון בחצי האי וארנה במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם צפונית - מזרחית לשדה השלג סדינני;
הקרחון ממוקם צפונית - מערבית לקרחון דבלט; ומצפון לקרחון פנגה.
אורכו של הקרחון 5.2 קילומטרים בכיוון דרום-מזרח - דרום-מערב.
רוחבו של הקרחון 3.7 קילומטרים בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח.
הקרחון מנקז את המורדות הצפון-מזרחיים של רמת וידין.
הקרחון נשפך למפרצון ליסטר ולמצר מקפארליין, בין נקודת פומורי לבין נקודת אינוט.
הקרחון התגלה במסגרת הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05.
הקרחון מופה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
הקרחון נקרא על שם עמק השושנים שבמרכז בולגריה.
קרחון ראסל הוא קרחון ברכס קסקייד במחוזות לין ומריון במדינת אורגון שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם ברכס קסקייד על המדרונות הצפון מערביים של הר ג'פרסון.
אורכו של קרחון ראסל 1.12 קילומטרים.
הקרחון ממוקם בין הגבהים 2,600 מטרים - 2,200 מטרים מעל פני הים.
קרחון רוֹץ הוא קרחון יובלי, הזורם לכיוון מערב מרמת וייקפילד, באזור ארץ פאלמר, במרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון רוץ נשפך אל קרחון איירי, בסמוך ישירות מדרום להר טימוסתנס.
הקרחון (ורמת וייקפילד כולה) צולמו לראשונה מהאוויר (צילום טרימטרוגון) ב-27 בנובמבר 1947 על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition; (בראשי תיבות RARE)).
אזור הקרחון (ורמת ויקפילד כולה) מופו לראשונה בדצמבר 1958, ומופו שנית בנובמבר 1960, על ידי סקר שטחי חסות איי פורלנד (Falkland Islands Dependencies Survey; (בראשי תיבות FIDS)).
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה ( United Kingdom Antarctic Place-Names Committee (בראשי תיבות: UK-APC)).
הקרחון נקרא על שם ז'אן רוץ - קרטוגרף צרפתי שחי במאה ה-16, אשר מונה בשנת 1542 לתפקיד ההידרוגרף המלכותי של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
קרחון קרסנט הוא קרחון קטן באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך ממזרח לקרחון האוורד, שבגבעות קוקרי.
הקרחון זורם לכיוון צפון, אל עמק טיילור.
הקרחון נחקר בדצמבר 1957, על ידי הגאולוג האמריקאית טרוי ל.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי פיווי.
השם ניתן לקרחון בשל צורתו (צורת סהר) - כאשר מביטים בו מקרקעית עמק ויילור.
קרחון קרסנט הוא קרחון הממוקם במדינת אלסקה שבארצות הברית.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מעכב, לאורך הגדה המזרחית של פיורד קולג'.
הקרחון ממוקם 89 קילומטרים ממערב לעיר ואלדז.
קרחון קרסנט התגלה בשנת 1899 על ידי משלחת הארימן לחקר אלסקה (Harriman Alaska expedition).
שמו של קרחון קרסנט ניתן לו בשנת 1899 על ידי חברי משלחת הארימן לחקר אלסקה (Harriman Alaska expedition).
קרחון קרסנט הוא קרחון הממוקם על המדרונות הדרום-מזרחיים של הר אדמס במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
ההר מצוי בשטח היער הלאומי גיפורד פינצ'וט .
קרחון קרסנט נמצא בסמוך ממערב לקרחון גוצ'ן (קרחון גוצ'ן נמצא בסמוך ממזרח לקרחון קרסנט).
קרחון קרסנט ממוקם בקרקס קרחוני קטן (שצורתו סהר) שפתחו פונה דרומה וראשו (הדופן למול הפתח) תלול.
גובה קרחון קרסנט נע בין 2,600 מטרים מעל פני הים, בשיא גובהו (בראשו של הקרחון)למרגלות המצוק התלול המתנשא מעל קרחון קרסנט, הקרחון יורד במורנה לגובה של 2,400 מטרים מעל פני הים.
זרוע אחת של הקרחון משתרעת ומשתפלת דרומה לגובה של 2,300 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הקרחון 400 מטרים (חצי קילומטר).
שטחו של הקרחון 0.44 קילומטרים רבועים.
בשל התחממות כדור הארץ הקרחון נסוג - ובין שנת 1904 לשנת 2006 קרחון קרסנט איבד 6 אחוזים משטחו.
קרחת (בלעז: אָלוֹפֶּצְיָה, Alopecia) היא תופעה של חוסר שיער במקומות שונים בגוף, בהם קיים שיער בדרך כלל.
כמעט תמיד מתייחס המושג לחוסר שיער על קרקפת הראש.
התהליך המביא לקרחת נקרא התקרחות.
מקורה של המילה הלועזית אלופציה ביוונית (αλώπηξ, אלופקס, "שועל").
לשועלים יש שני מופעים של הפרווה - פרוות חורף ארוכת שיער ופרוות קיץ קצרת שיער.
במעבר בין חורף לקיץ נושרות שערות הפרווה הארוכות.
הנפוץ ביותר הוא דילול הדרגתי של השיער המתרחש אצל גברים מבוגרים וכן אצל קופי אדם כך שהשיער לא צומח עוד במקומות שמהם נשר בפעם האחרונה.
לחץ נפשי ומצבים הנובעים ממנו, כגון חוסר שינה תדיר, יכולים להניע תהליך של התקרחות אצל אנשים בעלי נטייה גנטית לכך.
ההתקרחות בגיל הבלות קיימת גם אצל נשים, אך לרוב אינה מובילה לקרחת מלאה.
על אף שהשיער באדם אינו איבר חיוני, הוא משחק תפקיד מרכזי בחיים האישיים והחברתיים, והתקרחות יכולה להיתפס כאירוע בעל השלכות שליליות רבות.
יש להבדיל בין התקרחות לבין נשירה, שהיא תופעה שונה, המטרידה גם אנשים שאין להם התקרחות, והטיפול בה שונה.
המילה "קרחת" מופיעה מספר פעמים במקרא, בהקשר של אזור בראש שאינו מכוסה בשיער, למשל , אך גם בהקשר של אזור חשוף, לאו דווקא בגוף.
המנגנונים הפיזיולוגיים המכונים התקרחות נחקרים במכוני מחקר על ידי ביולוגים, גנטיקאים ביוכימאים, וביוטכנולוגים, העוסקים בהיסטולוגיה ומטבוליזם, או רופאים בעלי התמחות בדרמטולוגיה כללית או בהירולוגיה שהיא מחקר וטיפול ספציפיים באותן רקמות גוף שהן בעלות פוטנציאל להצמחת שיער (כמו למשל הקרקפת או רוב רקמת העור).
אנדוקרינולוגים תורמים את חלקם לגילוי התשתית ההורמונלית הדרושה לצמיחה ורגולציה תקינה של מחזור השיער בגוף ולהשלכותיה של התערבות בכלים קיימים בתהליך כזה, על תפקוד הגוף באופן כללי.
הכימיה עוסקת בפיתוח מולקולות המשמשות לפיתוח תרופות לטיפול בהתקרחות כאשר המבנה הכימי של מולקולות כאלה מוזמן על ידי חוקרי הפתו-פיזיולוגיה של ההתקרחות.
רובו המכריע של המחקר מתביית על חקר התקרחות שיער הראש, ורק מיעוטו עוסק בהתקרחות (כללית או ספציפית) של שיער הפנים או הגוף.
הסיבה לכך היא שכיחותה הנמוכה יחסית של תופעת ההתקרחות באזורי שיער אלה, ועצם העובדה שבדרך כלל קל יותר לטפל בהן, לפחות כיום (כמו בעזרת טיפול הורמונלי קל יחסית, או במקרה של התקרחות קלה באזור הזקן - על ידי הדמיית זקן).
ישנם אנשים אשר סובלים מהתקרחות שבחרו לתעל את סבלם למחקר ותרומות מדעיות בדבר מציאת תרופות יעילות יותר לטיפול בתופעה.
דוגמה למדענית כזו היא הגנטיקאית ד"ר אנג'לה כריסטיאנו, מאוניברסיטת קולומביה הסובלת בעצמה מסוג ספציפי של התקרחות הנקרא אלופציה אראטה.
ד"ר כריסטיאנו היא המדענית הראשונה בעולם שהצליחה להצמיח שערה בתוך צלחת פטרי.
נשירה של עד כ-100 שערות ביום נחשבת לנורמלית, אך בדרך-כלל רק כשהשערות נושרות מכל אזורי הראש באופן שווה.
התקרחות גברית טיפוסית מתרחשת בערך במחצית מהגברים (ככלל הכוונה לגברים מקבוצות אתניות בהן התקרחות היא נפוצה).
היא מאופיינת בדילול השיער בתחילה בקדמת הראש, דבר המכונה מצח נסוג.
אזור קרח נוסף מתפתח בדרך-כלל בפדחת הראש (האזור העליון).
הגורם לסוג זה של קרחת, המכונה ברפואה אלופציה אנדרוגנית (Andregonic alopecia), הוא האנזים 5 אלפא רדוקטז, אנזים הנוטל מולקולת מים מההורמון הגברי טסטוסטרון וממיר אותו בכך לדיהידרוטסטוסטרון, DHT, חומר המדכא גדילת שיער.
לעיתים יכולה ההתקרחות להתחיל כבר מיד לאחר גיל ההתבגרות.
פעילותו של האנזים אצל כל אדם ואדם נקבעת לרוב באופן תורשתי.
אלופציה אנדרוגנית אחראית ל-95% ממקרי ההתקרחות (ל-DHT תפקיד חשוב בהתפתחות העוברית של תינוקות זכרים ובהופעת סימני המין המשניים בגיל ההתבגרות.
לאחר מכן מאבד ההורמון את רוב תפקידיו).
ההורמון DHT גורם לשלב הגדילה של השערות להתקצר באופן משמעותי.
מספרם של שורשי השיער אינו קטֵן, אך שלב הגדילה של השערות מתקצר כל כך עד שלא ניתן להבחין יותר בגדילת שיער.
התקרחות נשית טיפוסית נדירה יותר.
היא נגרמת ככל הנראה עקב ירידה בריכוז ההורמון הנשי אסטרוגן בדם, בדרך-כלל עם הפסקת הווסת.
קיימים גורמים נוספים להתקרחות: תסרוקות מסוימות, בהן השיער נמתח יתר על המידה למשך זמן רב, עלולות לעודד התקרחות; טראומה גופנית, כגון טיפולים כימותרפיים, לידה, אנורקסיה, ניתוח או טראומה נפשית, וכן זיהומים מסוימים (הנגרמים בדרך-כלל על ידי פטריות) עלולים אף הם לגרום להתקרחות מהירה.
גורמים אפשריים נוספים הם חוסר בברזל, סלניום ואבץ, חוסר בויטמינים A ,B ,K ו-H, עודף בוויטמינים C ,A ו-B9 ומחלות של בלוטת התריס והכבד.
הרפואה נתנה שמות רבים לסוגי האלופציה השונים:
אלופציה פרמטורה או אלופציה סימפלקס: התקרחות המתחילה כבר לאחר גיל ההתבגרות.
אלופציה סימפטומאטיקה או אלופציה פארבימקולטה: התקרחות בעקבות זיהום או דלקת.
אלופציה אקטיניקה: התקרחות בעקבות חשיפה לקרינה.
אלופציה מכניס: התקרחות בעקבות לחץ מכני על השיער, כגון משיכות חזקות לעיתים קרובות, תסרוקות בהן השיער נמתח או נשיאת משאות כבדים על הראש.
אלופציה סבוראיקה: התקרחות מלווה בסבוריאה, קשקשת חמורה.
אלופציה סניליס: התקרחות נורמלית בגיל מתקדם.
אלופציה ספציפיה או אלופציה סיפיליטיקה: התקרחות כתוצאה ממחלת העגבת (סיפיליס).
אלופציה קונגניטה: חוסר שיער מולד בכל הגוף.
סוג מסוים של התקרחות, אלופציה אראטה (Alopecia areata), בדרך כלל מאופיין התקרחות מקומית (התקרחות פתאומית) אשר מתחילה מנקודה קטנה ומתפתחת להתקרחות גדולה יותר.
אלופציה אראטה מהווה מחלה אוטואימונית (מחלה בה המערכת החיסונית של הגוף תוקפת רקמות בגוף, עקב זיהוין השגוי כרקמות זרות).
מחלה זו היא כנראה תורשתית, אם כי נושא זה טרם הוברר דיו.
ידועים מקרים של תינוקות אשר סבלו מאלופציה אראטה מולדת.
לשם המחלה מוספת מילה המתארת את היקף המחלה: אלופציה אראטה מונולוקולאריס מתאר התקרחות בנקודה אחת בגוף; אלופציה אראטה מולטילוקולאריס - התקרחות במספר נקודות; אלופציה אראטה ברביאה - נשירת הזקן בלבד; אלופציה אראטה טוטאליס - נשירת כל שיער הקרקפת; אלופציה אראטה אוניברסליס - נשירת כל שיער הגוף.
במסגרת המחלה האחרונה נושר אף שיער הגבות, הריסים, בית השחי והמפשעה.
סוג מיוחד המחלה - אלופציה אראטה אטרופיקנס - מתרחש אצל נשים בגילאים 30 עד 55.
בעבר על מנת לוודא שמדובר באלופציה אראטה היה צורך לבצע ביופסיה (נטילה של מעט עור מהקרקפת ובדיקתו במעבדה) או טריכוגרמה (נטילה של כ-50 שערות ובדיקתן במעבדה).
אך כיום יודעים בבירור כי זיקת השיער עדיין חיה ואין צורך ממשי בביופסיה, וכמו כן ניתן לראות תחת זכוכית מגדלת כי קיימות שערות בהירות מאוד באותם אזורי ההתקרחות.
ידועים מספר מקרים בהם כלבים וחתולים חלו במחלה ואיבדו את רוב שיער גופם.
על פי מספר מחקרים, התקרחות בזכרים עלולה להיות קשורה גם ברמות גבוהות של ההורמון Prostaglandin D2 בתאי הקרקפת.
היום מוצע טיפול באמצעות פלזמה עשירה בטסיות PRP (Plasma Rich Platelets) שיטה בה נוטלים דם מהמטופל, מסרקזים אותו, ממנו נוטלים את השכבה האמצעית, העשירה בגורמי צמיחה וריכוז גבוה של טרומבוציטים ותאי גזע.
עם אקדח מיוחד מזריקים באופן שטחי ומדויק במוקדי הקרחת.
החומרים מגרים את זקיקי השיער לצמוח.
חוזרים על הטיפול כעבור כ-3 שבועות בערך כשלושה מחזורים.
קל יותר למנוע את החלשותן והזדקנותן של שערות קיימות מאשר לגרום לגדילתן מחדש של שערות שכבר נשרו, אף על פי שלמוצרים מסוימים נגד התקרחות נרשמה הצלחה במניעת נשירה וכן בעידוד צמיחה מחודשת.
כיום קיימים בשוק תכשירים רבים נגד התקרחות.
שיעור הצלחתם עומד על כמחצית ותלוי בגורמים רבים.
לרבים ממוצרים אלו ישנן תופעות לוואי בלתי-נעימות, כגון אובדן היכולת המינית.
קיים גיוון רב בעקרונות העומדים מאחורי כל תכשיר ותכשיר.
לטיפול במקרה אלופציה אראטה קיימות מספר שיטות:
- סטרואיד המוזרק ישירות לאזור המקריח בשכבת הדרמיס ובכך מזרז את תהליך הצמיחה על ידי דיכוי המערכת החיסונית באזור המקריח - כגון: דיפרוספן.
- נטילת כדורי קורטיזון (סטרואיד) מיועדות בדרך כלל לבעיות בכליות אך לרוב גם משמש עבור מחלות עור שונות.
- משחה שמורחים על האזור המקריח ומיועדת להעביר סטרואיד לשכבת האפידרמיס - לרוב אינן עוזרות.
לטיפול במקרה התקרחות קיימות מספר שיטות:
חלק מתרופות אלו ניטל בצורת גלולות, וגורם לדיכוי DHT בכל הגוף.
תכשירים אחרים נמכרים כמשחה או שמפו הנמרחים על הקרקפת ומדכאים את יצור ה-DHT באזור זה בלבד.
מניעת היקשרות DHT אל שורשי השיער.
פתיחת תעלות אשלגן בממברנות התאים של שורשי השיער.
דבר זה מביא לעיבוי וחיזוק השיער, ומעודד צמיחה מחודשת.
קיצור שלב המנוחה של שורשי השיער, כך שבכל רגע נתון יותר שערות על הקרקפת נמצאות בשלב הגדילה.
רוב התכשירים פועלים רק כל עוד נוטלים אותם; פעילותם נפסקת כחצי שנה עד שנה מרגע הפסקת הטיפול.
טיפול בקרחת באמצעות ניתוח אפשרי גם הוא, אם כי אפשרות זו נראית דרסטית למדי בעיני אנשים רבים.
קיימות שיטות שונות לניתוח, ביניהן:
חלקים מהקרקפת מוסרים והעור הנותר נמתח על-פני האזור שהוסר.
חלקי קרקפת בעלי שיער נלקחים מאזור אחד בראש ומושתלים באזור נטול שיער.
תרפיה בלייזר רך קרן לייזר המוקרנת על הקרקפת; הלייזר אמור לגרות את שורשי השיער ולעודד תקשורת בין-תאית; שורשי שיער תקינים אמורים באמצעות התקשורת הבין-תאית "לעודד את שכניהם" לצמוח מחדש.
בספרות הביו-רפואית קיימת מחלוקת על בטיחות התרפיה בלייזר רך.
הטיפול באלופציה אראטה כולל נטילת סטרואידים, וכן לעיתים חלק מהתכשירים שהוזכרו לעיל, אם כי שיעור ההצלחה מוגבל.
שיער שנשר כתוצאה מטראומה, כגון לידה, אנורקסיה או כימותרפיה, חוזר בדרך-כלל לצמוח לאחר התאוששות הגוף.
נשירה או נשירת שיער עשויה להיות בעיה אסתטית, בה כמות השערות הנושרות מקרקפת הראש באופן טבעי היא גבוהה מהרגיל (השערות ישובו לצמוח אחרי הנשירה).
כיום הבעיה ניתנת לטיפול רפואי.
אם ביום בודד, אדם בעל שיער מלא (כלומר אדם שאינו סובל מהתקרחות) משיר מראשו 50 שערות בקירוב (כולל בהסתרקות בודדה), הרי שאדם הסובל מנשירה ישיר כמות גדולה יותר של שיער (לא בהכרח באופן משמעותי).
נשירה היא בדרך כלל בעיה זמנית שהטיפול בה פשוט יחסית.
המונח "נשירה" מתייחס כמעט תמיד לנשירת שיער הראש.
הסובלים מנשירה הם בעיקר בעלי שיער ארוך (חלק ניכר מהזכרים, ולא מעט מן הנקבות האנושיים), גם בעלי חיים אחרים עלולים להיתפס כ"סובלים" מנשירה, כמו למשל חתולים המשירים לא מעט משיערם מסיבות שונות.
יש להבדיל בין נשירה לבין התקרחות שהיא תופעה אחרת, בדרך כלל כרונית, נפוצה בעיקר בזכרים, שהטיפול בה לרוב שונה בתכלית, ונכון להיום אינו יעיל כמו הטיפול בנשירה.
שערות הנושרות מתוקף השלה טבעית או אפילו נשירה, שבות לצמוח (דהיינו, מחזור הצמיחה של השערה הנושרת אינו פוסק).
בהתקרחות לעומת זאת, שערה שנשרה לא תצמח עוד (אלא אם ניתן לגרום לה לצמוח שוב בטיפולים שונים), וזו תמצית ההבדל בין שתי התופעות.
הנשירה מהווה מטרד לאדם הסובל ממנה ולעיתים גם לסובבים אותו.
היא מטרידה במיוחד כאשר האדם משיר כמויות גדולות יחסית של שיער, דבר אשר לעיתים גורם ללכלוך ביתו, או סביבות אנושיות שונות, כמו גם לעול ניקיון מעיק במיוחד.
נשירה מפריעה גם לעוסקים בטבחות, במיוחד משום ששערות הנושרות עלולות ליפול על המזון, ובכך פוגמות בו כי עצם הופעתן במזון עלולה לגרום אי נוחות וסלידה לסועדים.
נשירה עלולה לגרום לסתימות בצינורות ניקוז של חדרי אמבטיה משום שבעת הסתרקות או חפיפת השיער, עלולות ליפול שערות אל פתחי הניקוז של כיורי הברזים או האמבט.
גורמים המחוללים נשירה או מאיצים אותה
בדרך כלל נשירה נובעת מתזונה לקויה, מחוסר טיפוח הקרקפת (למשל באמצעות חפיפה), או משני הגורמים גם יחד.
כאשר תפריטו של אדם לא מכיל את חמשת אבות המזון, או לא מאוזן בהקשרם, במיוחד בהקשר מינרלים (דוגמת אבץ, ברזל, ומגנזיום) וויטמינים (דוגמת חומצה פנטוטנית-B5 וביוטין-B7), הרי שגדלה הסבירות להופעת נשירה.
קוקו הקשור חזק מדי, או תסרוקות שונות כגון ראסטות, עלולות להאיץ את הנשירה על ידי תלישה חלקית של חוטי השערה מזקיקיהן בקרקפת.
הן בני אדם והן בעלי חיים אחרים עלולים להשיר יותר שיער (לאו דווקא בצורה שדורשת טיפול או שבכלל אפשר להבחין בה) מהסיבות להלן.
תרופות שונות עלולות לגרום לנשירת שיער.
עונות המעבר (סתיו ואביב) עלולות להאיץ נשירה.
בתקופת ההריון, בשל שינויים הורמונליים וביוכימיים, אפשר שנקבות ישירו יותר מהרגיל.
החלקת שיער לא מקצועית שבוצעה על ידי ספרים שאינם מיומנים מספיק בביצועה, או שהחומר המשמש לביצועה היה מחתרתי ואף אסור בחוק, עלולות לגרום לנשירת שיער, ועל כן יש לוודא שההחלקה מבוצעת עם תערובת קונבנציונלית המוכרת כבטיחותית קודם כל על ידי רשויות הבריאות של המדינה הרלוונטית.
המזור לבעיה מגיע בדרך כלל מרופאי עור, תזונאים קליניים, ורוקחים, ובאופן מועט יותר גם מספרים.
בדרך כלל הטיפול הוא באיזון התזונה אחרי אבחון חסרים תזונתיים, בתכשירים טופיקאליים (מקומיים) כמו שמפו נגד נשירה, או בשילוב של השניים.
שמפו נגד נשירה, מלבד היותו מנקה את הקרקפת ממזיקים, מכיל גם מינרלים, ויטמינים, שמנים, ושאר חומרים אשר המחקר המדעי מכיר בהם כחיוניים לצמיחה תקינה של השערה.
החומרים יתפזרו אל תוך רקמות תאי הקרקפת ויבטיחו הזנה מקסימלית שלה (ככוח מסייע לנוטריאנטים המגיעים לקרקפת מהמזון היום-יומי מתוך נימים ודרך מחזור הדם).
לעיתים קרובות אכן משלבים את שתי השיטות.
יש המוסיפים להשתמש גם במסכות הזנה (Hair mask), שבהרכבים מסוימים יכולות להזין את הרקמות.
ישנם מספר פתרונות טכנולוגיים, ביניהם מסרקים וקסדות לייזר קר (LLLT), ומכשיר ההייריג'ן אשר מבצע עיסוי לקרקפת בשילוב מיקרו זרמים ופעולה ביוכימית, החדרת יונים של אבץ ונחושת ישירות לזקיק השערה, פעולה שעוזרת למנוע ייצור של האנזים 5 אלפה רדוקטאז אשר יש לו השפעה רבה על הנשירה.
מחלת עור המאיצה את הנשירה
לעיתים נשירה מתחוללת (או מואצת) מתוקף מחלת עור מקומית העומדת בפני עצמה.
טיפול בבעיה כזו ניתן על ידי רופא עור (דרמטולוג) ואמור לפתור את הבעיה (אלא אם כן קיימות בעיות נוטריאנטיות או היגייניות, כמו שנזכרו לעיל).
בשלבי ההתקרחות הראשוניים, ניתן לעיתים לסרק את השיער הנותר בצורה כזו שתחפה על השיער שאבד.
עם התקדמות ההתקרחות הופכת שיטה זו לבלתי-יעילה.
ניתן להסוות אזורים דלילים אצל מקריחים על ידי שימוש בתכשירי הסוואה (קונסילרים).
חומרים אלו מכילים סיבים מיקרוסקופיים הנצמדים לשיער על ידי חשמל סטטי, ומקנים לו מראה מלא יותר.
התכשירים האיכותיים יורדים רק בחפיפת שיער עם שמפו, ולכן ניתן להרטיב את השיער במים מבלי שהדבר יגרום להסרתם של חלק מן הסיבים.
שיטה נוספת היא חבישת פאה נוכרית.
זו עשויה שיער טבעי או - במרבית המקרים - מלאכותי.
פאות מיוצרות באיכויות שונות, כשמחירן של הטובות ביותר עשוי להגיע לאלפי ש"ח.
עמותות כגון עזר מציון ופ.ל.א אוספים תרומות לשם רכישת פאות לילדים ולנשים חולי סרטן, אשר איבדו את שיערם כתוצאה מטיפולים כימותרפיים או מטיפולי הקרנה.
כיום גברים רבים הנמצאים בשלבי התקרחות שונים נוהגים לגלח את שערם.
את נושא ההתקרחות אופף חוסר ידיעה ניכר בציבור, ואמונות שגויות רבות נפוצו במשך השנים בנוגע לגורמים להתקרחות ולקשר שלהם עם אינטליגנציה, יכולת מינית, מוצא אתני, מקצוע, מצב כלכלי ושיוך חברתי.
את רוב האמונות ניתן לפטור בקלות עקב ריבוי דוגמאות נגדיות או חוסר מחקר מדעי:
"פעילות אינטלקטואלית ובעיות פסיכולוגיות עלולות לעודד התקרחות"
מיתוס זה נובע ככל הנראה מהימצאותו של המוח בתוך הגולגולת, קרוב מאוד לשורשי השיער.
נושא זה מופיע לעיתים קרובות בצורה סטריאוטיפית בסרטי קולנוע, בהם פרופסורים או אנשים לחוצים ומתוסכלים מוצגים באופן תדיר כקרחים.
"התקרחות יכולה להיגרם מלחץ נפשי, תסכול מיני וכדומה"
למרות שלחץ נפשי אכן יכול לעודד התקרחות במידה מסוימת, קיימות דוגמאות הפוכות רבות מספור.
אמונה זו מדברת גם על "מעגל קסמים", בו ההתקרחות שממנה סובלים אנשים גורמת להם ללחץ נפשי, אשר בתורו גורם להתקרחות רבה אף יותר.
"גילוח השיער גורם לו לגדול מחדש חזק יותר"
לשיטה פופולרית זו לחיזוק השיער אין סימוכין מדעיים.
גילוח השיער בוודאי שאינו מוסיף שורשי שיער בריאים; בדיקות הראו שאיכות השיער הגדל לאחר הגילוח אינה שונה כלל מזו שלפני הגילוח.
ככל הנראה מדובר באשליה, הנגרמת מההתרגלות הנדרשת למראה החדש.
"צמחונות או טבעונות גורמות להתקרחות"
לא קיימת הוכחה מדעית שתזונה טבעונית או צמחונית יכולה לגרום להקרחה.
"חבישת כובע גורמת לנשירת שיער"
סברה זאת גורסת כי הכובע חונק את השיער ואינו נותן לו לנשום.
השיער הבנוי מקרטין אינו איבר חי ואיננו זקוק לחמצן.
הקרחת מופיעה כסימן אפשרי לנגע הצרעת, על פי הנאמר בפרשת תזריע:
לפי הנאמר בתורה, קרחת לבד אינה מהווה סימן לצרעת.
רק בתוספת נגע לבן או אדמדם, אז הכהן מחיל עליו דיני מצורע.
על הנביא אלישע מסופר שקילל את הנערים שקראו לו "עֲלֵה קֵרֵחַ עֲלֵה קֵרֵחַ", אם כי הפרשנים אומרים שמדובר בכך ש"הקריח את פרנסתם" - מנע מהם פרנסה.
ישנן דעות שרבי עקיבא היה קרח ולכן נקרא בנו רבי יהושע בן קרחה.
התוספות מתנגדים להנחה זו, שכן לא ייתכן שחז"ל ישמשו בכינוי שנחשב לגנאי.
קרט (Karat) הוא מידה לתיאור דרגת טוהר של סגסוגת זהב ופלטינה.
לפי מדד זה, זהב טהור הוא זהב 24 קרט.
אם מחצית ממסת הסגסוגת הנדונה היא זהב והמחצית השנייה - מתכות אחרות, הרי שמדובר בזהב שטוהרו 12 קרט.
הוא מסת הזהב הטהור (או הפלטינה הטהורה) בסגסוגת.
הוא המסה הכוללת של הסגסוגת.
מקובל לסמן את דרגת הטוהר של סגסוגות זהב ופלטינה, ובמדינות מסוימות אף חובה לעשות כן.
בישראל חל איסור לקרוא למוצרים בהם תכולת הזהב נמוכה מ-9 קרט בשם מוצרי זהב.
השוואה בין מידות הטוהר בקרט ובין דרגת הטוהר המילסימאלית (אלפיונית)
קרט (Carat, מיוונית: κεράτιον, תעתיק: קרטיון.
תעתיק באיטלקית: קאראטו) היא יחידת משקל של אבני חן, והוא שווה בדיוק ל-200 מיליגרם.
הקרט מחולק ל-100 נקודות, כל אחת 2 מיליגרם משקלה.
יחידת מידה זו אומצה על ידי הוועידה הכללית למידות ומשקלות באוקטובר 1907. הגדרה זו לקרט מכונה לעיתים "קרט מטרי", להבדיל מהגדרות קודמות לקרט, שנעו בין 197 ועד ל-215 מיליגרם.
מקור השם הוא בזרעי פרי עץ החרוב , שהם אחידים יחסית במשקלם ושימשו בימי קדם לשקילת אבני החן.
המפה היא תיאור מישורי מוקטן, מכוון, בר מדידה וסכמתי של תופעות גאוגרפיות על פני כדור הארץ.
על פי רוב, מבחינים בין מפות פיזיות אשר עוסקות בפני השטח (הרים, מישורים, ימים, אגמים, נחלים וכדומה), לבין מפות מדיניות, אשר מציינות גבולות בין מדינות על פי קנה מידה מוגדר ומצוין.
קיימות גם מפות נושאיות המציינות אקלים, כמות משקעים, גודל אוכלוסייה, התפלגות דתות וכו'.
מקור המילה קרטוגרפיה, ובכתיב ארכאי כרטוגרפיה, בשפה היוונית.
המילה היוונית "Χάρτης", כָרְטֶס (כ"ף רפה) מציינת גיליון כתוב או מפה, ו"גרפיה" מלשון כתיבה.
קרטוגרפיה בעת החדשה עוסקת בהכנה של מפות אשר מיועדות לייצג מידע גאוגרפי מסוגים שונים ולמטרות שונות בצורה נוחה לשימוש.
במשך מאות שנים רוב המפות השימושיות היו תרשימים דו-ממדיים שהודפסו לרוב על גבי נייר (אם כי נוצרו גם גלובוסים), ושיטה זו עדיין נמצאת בשימוש נרחב.
לעיתים מרוכזות מפות של אזורים שונים או עם מאפיינים שונים בכרכים המכונים אטלס.
בניית מפה דורשת מגוון של משימות והתמחויות שנכללות בתחום הקרטוגרפיה:
החלטה על סוג המפה, העצמים המוחשיים או הרעיוניים שייוצגו בה, ורמת הפירוט.
לדוגמה, מפה פיזית של מדינה יכולה לכלול מידע מפורט על הרים, עמקים, נהרות, ערים וכבישים; מפה מדינית של יבשת תתמקד בגבולות בין מדינות ובמיקום ערים מרכזיות; מפות אחרות יכולות להתמקד במשאבי טבע ספציפיים, מאפייני אוכלוסייה, ועוד.
איסוף המידע הדרוש למפה הרצויה ועדכון מידע ישן לפי הצורך.
לדוגמה, קואורדינטות של נקודות ציון, גבולות עדכניים של מדינות.
ייצוג דו-ממדי של המידע המקושר לפני שטח שאינם מישוריים (מפה בודדת יכולה לייצג רק חלק מפני כדור הארץ, ואף זאת לא במדויק).
מפות מסוגים שונים משתמשות בהיטלים שונים של פני כדור הארץ על פי הצורך.
הוספת תוויות וסמלים של שמות או סוגים של פרטי מידע, לדוגמה שמות ערים, סימון ערי בירה.
הסרה או עריכה של מידע כדי לשפר את קריאות המפה בהתאם למטרתה.
לדוגמה, במפות של מדינות בארצות הברית, חלק משמות המדינות הקטנות עשויים להופיע בקיצור או מחוץ לשטח המדינה; איים קטנים המופיעים במפות ניווט ימיות לא בהכרח יופיעו במפות פיזיות.
עיצוב גרפי שמסייע לקורא בהבנת המידע, לדוגמה צביעת מדינות סמוכות בצבעים שונים במפה מדינית.
בעשורים האחרונים, מפות הנייר מוחלפות על ידי מערכות מידע גאוגרפי אשר מאפשרות הצגת מידע מסוגים שונים לפי בחירה באופן דינמי, ולמעשה בניה אינטראקטיבית של מפה למטרה ספציפית רצויה.
בהתאם לכך, עבודת הקרטוגרפיה מתעדכנת לבניה ולעדכון של מערכת המידע הגאוגרפית.
אין הסכמה לגבי השאלה מה היא המפה העתיקה בעולם, בשל העובדה שהגדרת המושג "מפה" איננה חד משמעית וגם משום שכמה מהחפצים שנראים כמפות אולי בכלל אינם מפות.
ציור קיר שנראה כמו שרטוט של העיר האנאטולית צ'אטאלהויוק (Çatalhöyük), מתוארך למאה ה-7 לפני הספירה.
ב-Mount Bego שבאלפים נמצאו חריטות בצורות גרפיות של נקודות וקווים, אשר הארכאולוגים מפרשים אותם כשרטוטי חלקות אדמה מעובדות שנעשו באלף הרביעי לפני הספירה.
מפה מתקופת התרבות המינואית היא ציור הקיר "בית האדמירל" מ-1600 לפני הספירה, ובו קהילה השוכנת לחופו של ים ומפה חרוטה של העיר השומרית ניפור מתקופת הכשים.
מפות העולם הבבליות מהמאה ה-6 לפני הספירה הן מפות העולם העתיקות ביותר ששרדו.
בתולדות סין העתיקה מוכרת ספרות גאוגרפית מהמאה החמישית לפני הספירה.
המפות העתיקות ביותר הן ממדינת צ'ין בתקופת המדינות הלוחמות.
המדען הסיני סו סונג פרסם בשנת 1092 את מפת הכוכבים המודפסת העתיקה ביותר הידועה בימינו.
בהודו כללו מפות השמיים העתיקות את כוכב הצפון וקבוצות כוכבים נוספות שהיו כנראה בשימוש לצורכי ניווט.
מפה מונדי הן מפות עולם אירופאית מימי הביניים.
כ-1,100 מפות כאלה שרדו בימינו, ומתוכן כ-900 שימשו לאיור כתבי יד.
הגאוגרף הערבי מוחמד אל-אדריסי הוציא לאור בשנת 1154 אטלס בשם , "ספר המסעות הנעימים לארצות רחוקות" نزهة المشتاق في اختراق الآفاق, בו נכלל מידע אודות אפריקה, האוקיינוס ההודי והמזרח הרחוק, כפי שנמסר על ידי סוחרים ערביים ומגלי עולם ומידע נוסף שהיה נחלת גאוגרפים בתקופתו.
אטלס זה היה מקור המידע הגאוגרפי העולמי המהימן ביותר בתקופתו והחזיק במעמד זה במשך 300 שנה.
בעידן התגליות, בין המאות 15 וה-17 קרטוגרפים אירופאים נהגו להעתיק מפות קודמות, כמה מהן בנות מאות שנים.
בנוסף לכך הם שירטטו מפות לפי תיאורים ששמעו מפי נוסעים בני זמנם, בהשתמשם בטכניקות הסריקה שהיו נהוגות בתקופה.
המצאת המצפן, הטלסקופ והסקסטנט הבטיחו מידה רבה יותר של דיוק.
בשנת 1492 יצר הקרטוגרף הגרמני Martin Behaim את הגלובוס הראשון הקיים עד ימינו.
ב-1507 ייצר Martin Waldseemüller מפה מעוגלת של העולם ומפת קיר של העולם (Universalis Cosmographia), בנויה מ-12 לוחות ובה מצוינת לראשונה המילה אמריקה.
בשל הקשיים הרבים הכרוכים בייצור מפות, לעיתים העתיקו הקרטוגרפים מפות ישנות, מבלי לתת קרדיט לצייר המקורי.
למשל, אחת המפות העתיקות ביותר של אמריקה הצפונית ידועה בשם "מפת הבונה" ("Beaver Map"), אשר פורסמה ב-1715 בידי הקרטוגרף והמוציא לאור הרמן מול.
אבל למעשה זה שעתוק מדויק של מפה משנת 1698 מאת Nicolas de Fer, שהעתיק חלקים שהופיעו לראשונה בספריו של Louis Hennepin משנת 1697 ושל François Du Creux מ-1664. מהמאה ה-18 החלו קרטוגרפים לתת קרדיט למקורותיהם בזו הלשון: "לאחר [שמו של הקרטוגרף המקורי]" ("[After [the original cartographer").
רשת קואורדינטות ארצית היא רשת דמיונית ושרירותית של קווים אנכיים ואופקיים, שבעזרתה ניתן לקבוע מיקומו של עצם בשטח המדינה.
רשת זו דומה לרשת קווי האורך וקווי הרוחב הגאוגרפיים של כדור הארץ.