tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיג'ו 106 (צרפתית: Peugeot 106) היא מכונית סופרמיני אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1991–2003
ה"פיג'ו 106" נבנה על בסיס הסיטרואן AX, ומשנת 1996 על בסיס ה"סיטרואן סאקסו".
בשנת 1996 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית, בסיס הגלגלים הוגדל ב-2 מ"מ, ואורך הרכב הוגדל ב-114 מילימטרים.
בשנה הראשונה של הייצור, גרסאות מנועי הבנזין (954 סמ"ק ו- 1,124 סמ"ק) הגיעו עם קרבורטור, אך הוחלפו על ידי מנועי הזרקת דלק מסוף שנת 1992.
פיג'ו 309 היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1985–1993
הדגם יוצר גם ב- הודו בין השנים 1994-1997, בספרד ובבריטניה.
3 דלתות הצ'בק, 4 מקומות
5 דלתות הצ'בק, 5 מקומות
פיג היא פלטפורמה מבית קרן התוכנה אפאצ'י ליצירת תוכניות הרצות על האדופ.
השפה המשמשת את הפלטפורמה מכונה פיג לאטין .
פיג יכולה להריץ יישומי האדופ ב-MapReduce, אפאצ'י טז, או אפאצ'י ספארק.
פיג מפשיטה את רמת הג'אווה של MapReduce לנוטציות הופכות תכנות ב-MapReduce לרמה עילית, בדומה לזו של SQL עבור מסדי נתונים יחסיים.
פיג ניתנת להרחבה באמצעות פונקציות המוגדרות על ידי המשתמש (UDFs) אותן ניתן לכתוב ב-Java, פייתון, JavaScript, Ruby או Groovy והן קוראות באופן ישיר לשפה.
משתמש בהערכה עצלה (Lazy evaluation)
מסוגל לאחסן נתונים בכל נקודה במהלך צינור (Pipeline)
מצהיר על תוכניות ביצוע (execution plan)
תומך בפיצול הצינור (pipeline split), ובכך מאפשר זרימות לאורך DAG (גרף מכוון ללא לולאות) במקום בצינורות רציפים בלבד
פיג'ו 307 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 2001–2008 בצרפת, בין השנים 2004–2011 בארגנטינה, ובין השנים 2001 - 2014 בסין.
2 דלתות - קופה קבריולה.
פיברוזיס ריאתי אידיופתי היא מחלת ריאות כרונית צלקתית המאופיינת בירידה פרוגרסיבית ובלתי הפיכה בתפקוד הריאות, השייכת לקבוצת מחלות הריאה האינטרסטיציאליות.
התסמינים במחלה כוללים בדרך כלל הופעה הדרגתית של קוצר נשימה ושיעול יבש עם חרחורים.
תסמינים נוספים כוללים תחושת עייפות והתאלות של האצבעות.
סיבוכים של המחלה כוללים יתר לחץ דם ריאתי, מחלת לב איסכמית, אי ספיקת לב, דלקת ריאות או תסחיף ריאתי.
כ-5 מיליון אנשים חולים במחלה ברחבי העולם והיא מופיעה אצל 12 ל-100,000 אנשים בשנה.
החולים במחלה הם לרוב בשנות ה-60 וה-70 לחייהם וגברים חולים לעיתים קרובות יותר מנשים.
תוחלת החיים הממוצעת לאחר האבחון היא כארבע שנים.
הסיבה למחלה אינה ידועה וגורמי הסיכון כוללים עישון, זיהומים נגיפיים מסוימים והיסטוריה משפחתית של המחלה.
המנגנון הבסיסי של המחלה כולל הצטלקות של הריאות.
אבחון של המחלה מחייב שלילת גורמים פוטנציאליים אחרים ונתמך בבדיקת CT או על ידי ביופסיית ריאות.
ממצא אופייני ב-CT כולל הצללות זכוכית מט תת-אדריות והצללות רשתיות ולעיתים ברונכיאקטזיס של משיכה ומראה של "חלת דבש".
ממצא אופייני בביופסיה הוא אזורים הטרוגניים הכוללים רקמה בריאה של הריאה לצד רקמה המאופיינת בדלקת עם ריבוי של פיברובלסטים וקולגן, בעיקר באזורים היקפיים של הריאה.
בביופסיה ניתן לראות תאי דלקת מסוג לימפוציטים הפולשים לתוך נאדיות הריאה ומידת התרבות הפיברובלסטים מצביעה על מידת התקדמות המחלה.
טיפול נפוץ למחלה כולל שיקום ריאתי וטיפול משלים בחמצן.
תרופות מסוימות כמו פירפנידון או נינטדניב עשויות להאט את התקדמות המחלה והשתלת ריאות היא גם פתרון אפשרי.
שיעור ההישרדות לאחר שנה מהשתלת ריאה עומד על כ-80% בממוצע.
פיברפאב אוונג'ר GT היא "מכונית ערכה" בתצורה מכונית ספורט מתוצרת יצרנית "מכוניות ערכה" Fiberfab אשר יוצרה בין השנים 1965–1978 בארצות הברית.
בין השנים 1970–1978 "פיברפאב אוונג'ר GT" יוצרה בקנדה על ידי Fiberfab Canada Limited (FCL).
"פיברפאב אוונג'ר GT" מוגדרת כ"מכונית ערכה" ("Kit car" ).
"GT-12" - שלדת הדגם נלקחה מחיפושית או מפולקסווגן קארמאן גיאה.
"GT-15" - שלדת הדגם ורכיבי המתלים נלקחו משברולט קורווייר.
"GT-15X" ,"GT-12X" - דגמים מאוחרים יותר של ה-"פיברפאב אוונג'ר GT" יועדו עם X וזכו לתיקוני גוף קלים.
אלה כללו בדרך כלל דלתות בסגנון ארוך, קשתות גלגלים מתרחבות וספוילר קדמי.
"GTE" - מהנדסי נאס"א השתמשו ב"פיברפאב אוונג'ר GT" כרכב בסיס בפיתוח טכנולוגיית סוללות חשמליות.
מארז הסוללות תפס את המנהרה המרכזית של השלדה וחלק גדול ממפרץ המנוע.
כמה בונים פרטיים ייצרו מנועים חשמליים שהורכבו ב"פיברפאב אוונג'ר GT".
העיצוב של "פיברפאב אוונג'ר GT" מזכיר את עיצוב דגם מכונית הספורט והמרוץ "Ford GT40" מתוצרת פורד.
"פיברפאב אוונג'ר GT" הייתה בעלת שלדה מותאמת אישית עם מקום למנוע V8.
פיג'ו 2008 היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, המיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2013. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2013 והגיעה לישראל בשנת 2013.
בשנת 2021 נבחר ל"אוטו השנה" על ידי מגזין אוטו.
הדור בראשון יוצר בין השנים 2013–2019. הדור הראשון כלל מנוע טורבו דיזל I4 צילנדרים בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-120 כוחות סוס ב-3,750 סיבובים לדקה.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 193 קילומטרים לשעה.
הדור הראשון הגיע לישראל בשנת 2013.
בשנת 2016 עברה הפיג'ו 2008 מתיחת פנים, שכללה עיצוב חיצוני ופנימי חדש ומנוע חדש.
מנוע ה-puretech, מנוע טורבו בנזין בנפח 1.2 ליטרים המספק כ-110 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה (ישנו עוד דגם עם אותו המנוע ו-130 כוחות סוס שמשודך לתיבה ידנית, הדגם אינו מיובא לארץ).
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 10.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 188 קילומטרים לשעה.
מתיחת הפנים הגיעה לישראל בשנת 2016.
הדור השני מיוצר מאז שנת 2019. הדור השני כולל מנוע טורבו דיזל בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-130 כוחות סוס ב-3,700 סיבובים לדקה.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 193 קילומטרים לשעה.
הדור השני הגיע לישראל בשנת 2020 הדור השני כולל גם גרסה חשמלית שהוצגה בשנת 2020, הכוללת מנוע חשמלי שמספק כ-136 כוחות סוס.
המנוע החשמלי מספק טווח נסיעה חשמלי של 320 קילומטרים.
גרסה זו הגיעה לישראל גם ב-2020.
נתוני המכירות בישראל על פי נתוני קארזון:
פיג'ו 3008 היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2009. היא הוצגה בשנת 2008 והגיעה לישראל בשנת 2010.
הדור הראשון יוצר בין השנים 2009–2016. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-156 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה.
תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים של חברת אייסין היפנית.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 202 קילומטרים לשעה.
בשנת 2015 לאחר המעבר לתקן יורו-6 הוצגה גרסה משופרת של יחידת ההנעה עם מנוע שמספק 165 כוחות סוס ב־6,000 סיבובים לדקה.
עם המנוע המחודש הרכב גם עבר מתיחת פנים זעירה שכללה בעיקר את מראה הפגוש הקדמי.
בשנת 2010 הציגה פיג'ו גרסה ההיברידית בעלת מערכת הנעה ההיברידית הכוללת מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-163 כוחות סוס, עם מנוע חשמלי המספק כ-27 כוחות סוס, שני המנועים יחד מספקים כ-200 כוחות סוס.
בשנת 2016 הציגה פיג'ו את הדור השני ל-3008. הדור השני כולל מנוע טורבו בנזין 4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-165 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 206 קילומטרים לשעה.
פיג'ו הציגה עוד יחידת הנעה לדגם בדמות מנוע 1.2 ליטר עם 130 כוחות סוס ב-5500 סיבובים לדקה בגרסה שנמכרה בארץ.
בגרסה זו ישנה רצועת תזמון בשונה מגרסת 1.6 וגרסאות הדיזל שמצוידות בשרשרת תזמון.
כמו כן, הוצגה יחידת הנעה טורבו דיזל 1.5 ליטר בעלת 120 כוחות סוס ב-3500 סל"ד וגרסת הGT עם יחידת הנעה טורבו דיזל 2 ליטרים בעלת 180 כ"ס ב-3750 סל"ד.
בשנת 2018 הציגה פיג'ו גרסה ההיברידית הכוללת מערכת הנעה ההיברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-180 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה, עם מנוע חשמלי המספק כ-110 כוחות סוס, המנוע מספק טווח נסיעה חשמלי של 50 קילומטרים.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 225 קילומטרים לשעה.
קיימת גם חבילת ביצועים בשם GT שמספקת כ-300 כוחות סוס.
בשנת 2020 עברה ה-3008 מתיחת פנים לשנת הדגם 2021. מתיחת הפנים כוללת עיצוב מודרני וספורטיבי אך מערכות ההנעה נשארו כמו שהיו לפני מתיחת הפנים.
פיג'ו 601 הוא דגם של רכב צרפתי מתוצרת פיג'ו שיוצר בשנים 1934–1935. יוצרו 3,999 מכוניות בלבד.
הפיג'ו 601, שמשקלו היה 1,300 ק"ג, היה מצויד במנוע בעל שישה צילינדרים בנפח 2,148 סמ"ק.
המנוע היה חלש יחסית למשקל הרכב, ומהירותו המרבית הייתה 115 קמ"ש בלבד.
מכונית היוקרה הבאה, עם מנוע 6 צילינדרים, שייצרה חברת פיג'ו לאחר יותר מ-40 שנה הייתה ה-פיג'ו 604.
פיג'ו 504 היא מכונית צרפתית משפחתית בגודל בינוני מתוצרת פיג'ו.
יצור המכונית נפסק סופית בשנת 2006.
בצרפת היה ייצור פעיל של הדגם החל משנת 1968 ועד 1983. פס הייצור האחרון היה בניגריה בשנת 2006, בקניה הופסק הייצור של הדגם שנתיים קודם, בשנת 2004.
ב-1969 זכה דגם זה בתואר "מכונית השנה באירופה", תואר בו תזכה פיג'ו פעם נוספת רק 19 שנה לאחר מכן, עם השקת הפיג'ו 405.
יוצרו 3.7 מיליון מכוניות מדגם זה.
בישראל נמכר דגם ה־504 במתכונת סדאן, סטיישן וטנדר.
מנוע ה-"פיג'ו 504" ניתן לדגם רכב השטח של פיג'ו הקרוי פיג'ו P4, אשר היה בשרות צבא צרפת.
פיג'ו 407 היא מכונית משפחתית גדולה שיוצרה על ידי היצרן הצרפתי פיג'ו בשנים 2004–2010. לרכב דגמי סדאן, סטיישן וקופה.
שיווק ה-407 החל במאי 2004 ודגם הקופה שווק החל משנת 2006. גרסת הסטיישן נקראת SW 407. בתחילת 2011 הופסק ייצורה של ה-407, והיא הוחלפה בדגם החדש פיג'ו 508.
פיג'ו 605 היא מכונית צרפתית מתוצרת פיג'ו שיוצרה בשנים 1989–1999. המכונית תוכננה על בסיס סיטרואן מדגם XM, ונחשבת לדגם ההמשך של פיג'ו 604.
פיג'ו 604 (צרפתית: Peugeot 604) היא מכונית מנהלים, המוגדרת כמכונית סלון, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בשנים 1975–1985. הפיג'ו 604 הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 1975. סך הכול יוצרו 153,252 יחידות.
הדגם היה מבוסס על דגם "פיג'ו 504".
בשנת 1976 נמכרו מעל 36,000 יחידות, אך בעקבות משבר האנרגיה העולמי בשנת 1981 נמכרו כ-7,000 יחידות בלבד.
מחיר הדגם בהשקה היה 10,990 דולר אמריקאי, ובבריטניה 4,785 לירות שטרלינג.
חברת פיג'ו פיתחה את מנוע ה-6V צילינדרים בשותפות עם חברת וולוו השוודית, ועם חברת רנו הצרפתית.
פיג'ו 604 הייתה מכונית היוקרה הראשונה של חברת פיג'ו, יותר מארבעים שנה לאחר ייצור מכונית היוקרה 6 צילינדר, פיג'ו 601.
חברת קיה, הדרום קוריאנית הרכיבה 381 יחידות (בין השנים 1979–1981).
הדגם יוצא ל- ארצות הברית בין השנים 1979–1984. משנת 1980 יוצא דגם הדיזל טורבו.
בשנת 1984 נמכרו בארצות הברית 304 יחידות.
תא המטען של הפיג'ו 604 היה גדול יחסית, נפח של 498 ליטר.
ההילוכים של ה- "פיג'ו 604" ניתנו לדגם רכב השטח של חברת פיג'ו הקרוי פיג'ו P4 אשר היה בשרות הצבא הצרפתי.
פיג'ו P4 (צרפתית: Peugeot P4) הוא רכב שטח קל 4x4, אשר יוצר על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1981–1988. הדגם נבנה ברישיון חברת מרצדס על בסיס דגם "Mercedes-Benz G-Class".
המנוע נלקח מ-פיג'ו 504 ותיבת ההילוכים מ-פיג'ו 604. הדגם מופעל על ידי נהג אחד, וניתן לצרף 4 אנשי צוות או לחלופין 750 ק"ג של מטען.
גרסה אזרחית לא הצליחה מפאת המחיר הגבוה ויחס כח/משקל לקוי.
קיבולת מכל הדלק היא כ-75 ליטר + ג'ריקן רזרבי של 20 ליטר אשר אפשר טווח של 650–800 ק"מ.
הדגם מתמודד בהצלחה עם מדרונות בשיפוע של 70%, ותעלות ומכשולים אנכיים של 0.50-0.60 מטר.
P4D - גרסת מנוע דיזל
P4P - גרסה משוריינת (נבנו 80 יחידות)
P4 SAS - גרסה אשר נבנתה לכוחות המיוחדים.
PRV V6 P4 - גרסת 6 צילינדרים, יוצרו כ-20 יחידות
פיג'ו 505 היא מכונית משפחתית גדולה, אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1979–1992.
הדגם הורכב באוסטרליה, ספרד, מצרים, צ'ילה, פורטוגל, מלזיה ובתאילנד.
פיג'ו RCZ היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת Magna Steyr (שם רשמי: MAGNA STEYR Fahrzeugtechnik AG & Co KG) ששווקה באמצעות פיג'ו הצרפתית.
לפיג'ו RCZ מנוע הנעה קדמית, 2 מושבים קדמיים + 2 מושבים צרים מאחור וסך הכול יוצרו ממנו 67,602 יחידות.
לגרסת הבסיס 156 כוחות סוס, האצה למאה קמ"ש ב-8.4 שניות ומהירות מקסימלית של 214 קמ"ש.
לגרסה החזקה יותר 200 כוחות סוס, האצה למאה קמ"ש ב-7.5 שניות ומהירות מקסימלית של 231 קמ"ש.
לגרסה המתקדמת והחזקה יותר 270 כ"ס, האצה למאה קמ"ש ב-5.9 שניות ומהירות מקסימלית של 250 קמ"ש
פיג'ו 905 היא מכונית מרוץ מתוצרת חברת פיג'ו, הצרפתית, אשר יוצרה משנת 1990 ועד 1993. הדגם יועד למרוצי מכוניות.
גוף ה"פיג'ו 905" בנוי מיציקת סיבי פחמן, בתוך גוף הרכב.
בדגם ה"פיג'ו 905" מושב נהג בלבד.
פיג'ו 908 היא מכונית מרוץ מתוצרת חברת פיג'ו, הצרפתית, אשר יוצרה בשנת 2011.
גוף ה"פיג'ו 908" בנוי מיציקת סיבי פחמן, בתוך גוף הרכב.
בדגם ה"פיג'ו 908" מושב נהג בלבד.
צמיגי דגם ה"פיג'ו 908", תוצרת "Michelin".
הדגם החליף את פיג'ו 905.
בשנת 2011 דגמי "פיג'ו 908" השתתפו במרוץ 24 השעות של לה מאן והגיעו למקום השני, שלישי ורביעי.
פיג'ו 908 HDi FAP היא מכונית מרוץ מתוצרת חברת פיג'ו, הצרפתית, אשר יוצרה בין השנים 2005–2011.
גוף ה"פיג'ו 908 HDi FAP" בנוי מיציקת סיבי פחמן, בתוך גוף הרכב.
בדגם ה"פיג'ו HDi FAP 908" מושב נהג בלבד.
צמיגי דגם ה - פיג'ו 908 HDi FAP, תוצרת "Michelin".
בשנת 2006 מנוע ה"פיג'ו 908 HDi FAP" הורכב במכונית קונספט של פיג'ו פיג'ו 908 RC.
זכיות במרוץ 24 השעות של לה מאן
שנת 2008 - מקום שני, מקום שלישי
שנת 2009 - מקום ראשון, מקום שני
פיג'ו VLV היא מכונית חשמלית, המוגדרת מכונית מיקרו, בתצורת קבריולה, שיוצרה על ידי יצרן הרכב הצרפתי פיג'ו בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1945.
סך הכול יוצרו 377 יחידות.
4 סוללות במתח של 12 וולט - ממוקמות בחלק הקדמי של הרכב
פיג'ו סוג 15 היא מכונית, קטנה ופתוחה (קבריולה) מסוג "Runabout (car)" , בעלת מנוע בנזין מתוצרת חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1897–1901.
סך הכול יוצרו 276 יחידות.
חברת פיג'ו הייתה קרויה בשנת 1897: "S.
צ'ארלס רולס, אשר ייסד ביחד עם הנרי רויס וקלוד ג'ונסון את חברת רולס-רויס בשנת 1904, היה בעליו של "פיג'ו סוג 15".
מערכת היגוי - על ידי כידון (בקצה הימני ובקצה השמאלי בליטה לאחיזת הכידון)
פיג'ו סוג 1 היא המכונית הראשונה אשר יוצרה על ידי פיג'ו הצרפתית בין השנים 1886–1890.
ל"פיג'ו סוג 1" הורכב מנוע קיטור.
דגם "פיג'ו סוג 1" תוכנן, נבנה ועוצב על ידי "Léon Serpollet", מחלוצי בוני מכוניות הקיטור
אורך דגם "פיג'ו סוג 1" פחות מ-2.50 מטר ולכן הדגם הוגדר כמכונית מיקרו.
פיג'ו היא חברה צרפתית גדולה לייצור רכב, כיום חלק מתאגיד PSA.
ראשיתה בסוף המאה ה-19 כחברה לייצור אופניים, וכיום היא יצרנית האופניים הגדולה ביותר בצרפת.
פיג'ו BB1 היא מכונית קונספט בתצורת רכב חשמלי מונע מצבר, ומוגדרת כמכונית מיקרו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר הוצגה בשנת 2009 בתערוכת המכוניות הבינלאומית בפרנקפורט.
תאוצה ממהירות 30 קמ"ש - למהירות 60 קמ"ש - 4 שניות
מטען - 160 ליטר (כאשר 4 נוסעים ברכב)
פיג'ו סוג 1525 היא משאית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1917–1920.
דגמי "פיג'ו סוג 1525" השתתפו במלחמת העולם הראשונה.
סך הכול יוצרו 4,084 יחידות.
דגם "פיג'ו סוג 1525" השתתף בסרט טלוויזיה בשנת 2014 "Marie Curie, une femme sur le front"
פיג'ו סוג 2 היא מכונית קטנה ופתוחה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1890–1891.
בראש הייצור עמד "ארמאן פז'ו".
פיג'ו סוג 156 היא מכונית סלון, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1921–1923.
דגמי "פיג'ו סוג 156" הוגדרו כסוג של מכונית "Torpedo" .
סך הכול יוצרו 180 יחידות.
פיג'ו ROA היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האירנית Iran Khodro , שם מלא: "Iran Khodro Corporation" (בפרסית: "ایرانخودرو") אשר יוצרה בין השנים 1996–2013.
דגמי ה"פיג'ו ROA" התבססו על דגמי פיג'ו 405 מתוצרת פיג'ו הצרפתית ויוצרו ברישיון "פיג'ו".
4 דלתות - סדאן, 5 דלתות - משפחתי
דגמי "פיג'ו ROA" משרתים כמוניות
פיג'ו סוג 10 היא מכונית משפחתית בתצורה סגורה חלקית, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1894–1896.
5 מושבים (4 נוסעים + נהג)
4 גלגלים לא סימטריים (2 גלגלים קדמיים גדולים)
פיג'ו סוג 24 היא מכונית פתוחה (קבריולה) מסוג "Runabout (car)" , בעלת מנוע בנזין מתוצרת חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1898–1902.
מערכת היגוי - הגה בצורת חצי סהר
פיג'ו J7 היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1965–1980.
מנוע בנזין - מנוע הנעה קדמית
מנוע דיזל - מנוע הנעה קדמית
פיג'ו J9 היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1981–1991 בצרפת, ובין השנים 1981–2010 יוצרה בטורקיה.
פיג'ו 908 RC היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר הוצגה בשנת 2006 בתערוכת הרכב של פריז.
מנוע דיזל טורבו מסוג "HDi"
מנוע ה-"פיג'ו 908 RC" נלקח מדגם מכונית המרוץ פיג'ו 908 HDi FAP
פיג'ו סוג 19 היא מכונית קטנה ופתוחה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1897–1902.
סך הכול יוצרו 75 יחידות.
צמיגים בלתי סימטריים (צמיגים אחוריים גדולים ביחס לצמיגים הקדמיים).
פיג'ו סוג 175 היא מכונית בתצורה פתוחה (קבריולה) מסוג "טורפדו ספורט", 4 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1924.
סך הכול יוצרו 303 יחידות.
ב- 1924 ניצח דגם "טורפדו ספורט" של "פיג'ו סוג 175" במרוץ "Critérium Paris-Nice" למרחק של 1,100 ק"מ בין פריז לניס בקטגוריה למנועים 3.0 ליטר (המרוץ היה קרוי גם ראלי ואורגן בצרפת בין השנים 1920 ל-1930).
פיג'ו סוג 153 היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1914–1916, ובין השנים 1920–1925.
בצרפת דגמי "פיג'ו סוג 153" דורגו בקטגוריה של "Limousine de luxe".
סך הכול יוצרו 3,850 יחידות.
מערכת ההיגוי של דגם "פיג'ו סוג 153" נבנתה מימין .
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מספר יחידות "פיג'ו סוג 153", יחד עם "פיג'ו סוג 148" ו-פיג'ו סוג 146, הוסבו למכונית המשוריינת של פיג'ו .
סלון - סדאן 4 דלתות
פיג'ו DMA היא משאית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו שיוצרה בין השנים 1941–1948.
בתקופת כיבוש צרפת, דגמי "פיג'ו DMA" יוצרו לשימוש הוורמאכט.
פיג'ו סוג 159 היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו ("Torpedo car" ), מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1919–1920.
דגם "פיג'ו סוג 159" היה הדגם הראשון שייצרה "פיג'ו" לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פיג'ו סוג 174 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1928.
סך הכול יוצרו 1,018 יחידות.
סדאן - 4 דלתות, סדאן 2 דלתות - יוצרו 810 יחידות.
ספורט - 2 דלתות, 2 נוסעים - יוצרו 208 יחידות.
פיג'ו סוג 190 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1928–1931.
סך הכול יוצרו 33,677 יחידות.
פיג'ו 5CV היא מכונית קטנה, 2 דלתות, אשר יוצרה במספר תצורות: סופרמיני, רודסטר וקבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו, אשר יוצרה בין השנים 1924–1929.
פיג'ו 607 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1999–2010.
מכונית מסוג זה היא חלק מצי המכוניות של נשיא צרפת, למרות שאינה מיוצרת כבר למעלה מעשור.
דגמי "פיג'ו 607" משרתים כמוניות בצרפת, אירלנד ובפורטוגל.
פיג'ו סוג 16 היא מכונית משפחתית בתצורה סגורה חלקית, (חלון אחורי בלבד, תצורת ישיבה 2 נוסעים מול 2 נוסעים "Vis-à-vis (automobile)" ) מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1897–1900.
תא נוסעים בחלל פתוח, ללא דלתות, עם כיסוי של גג וחלון אחורי
4 גלגלים לא סימטרים: 2 גלגלים אחוריים גדולים.
פיג'ו סוג 183 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1928–1932.
סך הכול יוצרו 12,626 יחידות.
דגמי "פיג'ו סוג 183" בתצורת סדאן שירתו כמוניות בפריז.
תצורות דגמי "Type 183 D"
פיג'ו סוג 26 היא מכונית משפחתית קטנה ופתוחה, (קבריולה) מסוג "Runabout (car)" , מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1899–1902.
מושבים ב-2 טורים, מיקום הנהג במושב האחורי.
פיג'ו סוג 184 היא מכונית סלון בתצורת לנדולט, בסגנון טורפדו Torpedo (car) .
מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1928–1932.
4 דלתות (2 לתא הנהג, 2 לתא הנוסעים).
פיג'ו סוג 125 היא מכונית ספורטיבית פתוחה, בסגנון טורפדו Torpedo (car) .
מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בשנת 1910.
פיג'ו סוג 177 היא מכונית משפחתית בסגנון גוף "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1929.
המתחרים הגדולים היו: דגם סיטרואן סוג B12 ודגם רנו KZ.
פיג'ו סוג 17 היא מכונית קטנה ופתוחה, (קבריולה) מסוג "(Runabout car)" , מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1897–1902 בצרפת.
תצורת ישיבה - "(Vis-à-vis automobile)" (2 נוסעים מול 2 נוסעים) .
מערכת היגוי - הגה בצורת חצי סהר ממוקם מימין.
פיג'ו 500 M הוא אופנוע שהוגדר כאופנוע מרוץ, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצר בין השנים 1913–1914 בצרפת.
"פיג'ו 500 M" היה האופנוע הראשון בעולם שמנועו יוצר בתצורת גל זיזים כפול DOHC (Double Over Head Cam).
הצילינדרים והראשים היו חלק אחד מברזל יצוק, וכללו ארבעה שסתומים משופעים לכל צילינדר, המופעלים על ידי גלגלי תקרה דו-ממדיים, מונעים על ידי רכבת של גלגלי שיניים בין ומאחורי הגלילים ממרכז הארכובה, רצים בתיקי אלומיניום זוויתיים.
דגם ה"פיג'ו 500 M" עוצב על ידי המהנדס השווייצרי ארנסט הנרי .
מתלים: מזלג לציר הקדמי, זרוע "rigid" לציר האחורי.
ב-5 באפריל 1914 "פיג'ו 500 M" נהוג לראשונה על ידי לוסיין דסו (Lucien Desvaux) על מסלול Rambouillet circuit שהיה בוצי מאוד הצליח לסיים את המרוץ.
ב-14 ביוני 1914, במהלך "יום השיאים" של מועדון הרכב ביער פונטנבלו, (forest of Fontainebleau) הגיע למהירות של 122 ק"מ במדידה לפי מדד של קילומטרים (75 מייל), ובמדידה לפי מדד של מיילים הגיע למהירות של 121 ק"מ (74 מייל).
פיג'ו סוג 176 היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1925–1928.
דגמי "פיג'ו סוג 176" הוגדרו כסוג של מכונית "Torpedo (automobile)" .
סך הכול יוצרו 1,512 יחידות.
4 דלתות - לנדולט בתצורת "Coupe de Ville" .
פיג'ו EX3 היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1912–1914.
עיצוב המרכב נחשב לחוד החנית (לתקופה).
תכונות עיקריות בולטות כללו: גלגלי תיל קלים וחידוש שנקרא "תותבי אוגן אינטגרלי" כדי להשיג רמות יעילות ומהירות לשינויי הגלגלים.
כמו קודמו, דגם ה-"פיג'ו L76", דגם ה-פיג'ו EX3" הצטיין בגוף אווירודינמי ובזנב ארוך, מה שעזר לייצב את המכונית במהירויות גבוהות.
העיצוב המדויק של המנוע כלל בלוק ברזל יחיד וראש משולב, בשונה מהקונבנציה הקודמת שהטילה צילינדרים בנפרד או בזוגות.
מנוע קדמי - 4 צילינדרים.
ארון הארכובה היה בנוי מאלומיניום, התקדמות חדשה לתקופה
דגם "פיג'ו EX3" היה נהוג על ידי נהג המרוצים "Dario Resta" אשר ניצח בתחרות "Vanderbilt Cup" בסן פרנסיסקו קליפורניה, ובמרוצי הגרנד פרי למכוניות בארצות הברית "United States Grand Prix" .
דגם "פיג'ו EX3" היה נהוג על ידי נהג המרוצים "Dario Resta" אשר ניצח במרוץ "אינדיאנפוליס 500" בשנת 1916.
פיג'ו סוג 105 היא מכונית בעלת 4 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1908–1909.
סך הכול יוצרו 23 יחידות.
4 מושבים (2 מושבים קדמיים, ללא חלונות צד, 2 מושבים אחוריים - מוקפים בחלונות: קדמי, אחורי, וצדדים .
פיג'ו סוג 181 היא מכונית משפחתית בסגנון גוף "טורפדו" , מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו, אשר יוצרה בין השנים 1925–1928.
בשנת 1925 מחיר היחידה (דגם בסיסי) עמד על 24,500 פרנק צרפתי (בצרפת).
פיג'ו סוג 163 היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו ("Torpedo car" ), שיוצרה במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1919–1924.
מנוע קדמי – מנוע בנזין.
מצבר – מתח של 6 וולט.
פיג'ו 5008 היא מכונית שבדור הראשון יוצרה במרכב מיניוואן ובדור השני במרכב קרוסאובר, בעלת שבעה מקומות.
היא מיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2009. היא הוצגה בשנת 2009 והגיעה לישראל בשנת 2010.
הדור הראשון יוצר בין השנים 2009–2016. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח ליטרים המספק כ-156 כוחות סוס ב-5,800 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 195 קילומטרים לשעה.
בשנת 2013 עברה ה-5008 מתיחת פנים, שכללה שדרוג קל באבזור ועיצוב חדיש בפנים ובחוץ המכונית וגרסה חדשה להיצע המנועים עם 163 כוחות סוס.
בשנת 2016 הציגה פיג'ו את הדור השני ל-5008, הדור השני יוצר במרכב קרוסאובר.
הדור השני כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח ליטרים המספק כ-180 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 220 קילומטרים לשעה.
בשנת 2020 הציגה פיג'ו את מתיחת הפנים לדור השני של ה-5008. מתיחת הפנים כללה עיצוב מודרני מחודש ושדרוג מערכות הבטיחות.
פיג'ו סוג 146 היא מכונית "Torpedo" בסגנון גוף "Phaeton" פתוחה, אשר יוצרה בין השנים 1914–1913 בצרפת
דגמי "פיג'ו סוג 146" הוגדרו כסוג של מכונית "Torpedo (automobile)" .
מנוע בנזין קדמי V4 צילינדרים, 4,536 סמ"ק המפיק 18 כ"ס, הנעה אחורית
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה המכונית כרכב שירות של קצינים או במשימות של רכבי בריאות.
דגמי "פיג'ו סוג 146" שימשו גם טנדרים לכיבוי אש בגלל השלדה הגדולה שלהם.
מספר יחידות "פיג'ו 146", יחד עם "פיג'ו סוג 148" ו-פיג'ו סוג 153, הוסבו למכונית המשוריינת של פיג'ו .
פיג'ו לנדטרק היא מכונית במרכב טנדר, שמיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2020. היא הוצגה בפברואר 2020 ומיועדת לשוק הלטיני ולשוק הצפון אפריקאי.
הלנדטרק מיוצרת בשלוש תצורות גוף: חד קבינה, קבינה כפולה ובגרסת שלדה.
בהתאם לגרסה, לדגם כושר העמסה של בין 1 ל־1.2 טון וכושר גרירה של עד 3 טון.
לקוחות יוכלו לבחור בדגם חד קבינה ללא פגוש אחורי כך שדלת הארז תוכל להיפתח גם ב-180 מעלות.
הלנדטרק כוללת שני מנועים, עם הנעה אחורית או כפולה.
מנוע דיזל בנפח 1.9 ליטר טורבו המספק כ-150 כוחות סוס.
מנוע בנזין בנפח 2.4 ליטר טורבו המספק כ-210 כוחות סוס.
פיג'ו 408 היא מכונית משפחתית במרכב קרוסאובר קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2022. היא נחשפה ב-22 ביוני 2022.
בשוק הסיני היא משווקת תחת השם "פיג'ו 408 X".
גרסה חשמלית נשקלת לייצור ב-2023 או 2024.
העיצוב החיצוני שלה משלב מרכב סדאן, האצ'בק, קרוסאובר וקופה, העיצוב החיצוני מודרני וכולל את שפת העיצוב החדשה של פיג'ו.
תא הנוסעים נלקח מהפיג'ו 308 החדשה.
ה-408 משווקת עם שלוש יחידות הנעה (2 היברידי פלאג-אין ואחד בנזין).
HYBRID 180 e-EAT8: מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 1.6 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 180 כ"ס ומומנט מרבי של 36.7 קג"מ.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 12.4 קוט"ש.
HYBRID 225 e-EAT8: מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 1.6 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 225 כ"ס ומומנט מרבי של 36.7 קג"מ.
מנוע בנזין 1.2 ליטר טורבו המספק 130 כ"ס ומומנט מרבי של 23.4 קג"מ.
הרפובליקה של פיג'י היא מדינת איים הנמצאת בארכיפלג בדרום האוקיינוס השקט, מזרחית לוונואטו, צפונית מערבית לטונגה ודרומית לטובאלו.
מדינת פיג'י מורכבת מ-322 איים (מתוכם 106 איים מאוכלסים) ומעוד 522 איונים קטנים יותר.
שני האיים החשובים ביותר הם ויטי לוו (Viti Levu) וונואה לוו (Vanua Levu).
האיים הם הרריים, עם פסגות המגיעות עד לגובה 1,300 מטרים, ומכוסים ביערות טרופיים.
בירת פיג'י, סובה, נמצאת באי ויטי לוו, ואוכלוסייתה מונה כ־130,000 נפש.
ערים חשובות נוספות הן נאדי (Nadi) (שבה נמצא נמל התעופה הבין-לאומי) ולוטוקה (Lautoka).
הערים החשובות באי וונואה לוו הן לאמבאסה (Labasa) וסאבוסאבו (Savusavu).
עיר הבירה הראשונה של פיג'י הייתה לבוקה (Levuka) שבקבוצת איי לומאיויטי, כיום יעד תיירותי.
איים נוספים בפיג'י הם: האי השלישי בגודלו – טאבאוני (Taveuni) והרביעי בגודלו – קאנדאבו (Kadavu), קבוצת האיים ממנוקה (Mamanuca Islands) (בקרבת העיר נאנדי), קבוצת האיים יאסווה (Yasawa Islands), הנחשבים ליעד תיירותי, קבוצת האיים לומאיויטי (Lomaiviti), וקבוצת האיים המרוחקת לאו (Lau Islands).
איי רוטומה (Rotuma) הנמצאים כ-500 ק"מ צפונית לארכיפלג של פיג'י, כלולים אדמיניסטרטיבית במחוז המזרחי של פיג'י, אולם נהנים ממידה מסוימת של אוטונומיה בניהולם הפנימי, שכן תושביהם אינם מלנזים ותרבותם מיוחסת לתרבות הפולינזית.
חפירות ארכאולוגיות מעלות עדויות להתיישבות בפיג'י בסביבות שנת 1000 לפנה"ס.
האירופאים הראשונים הגיעו לארכיפלג רק במאה ה-17. האירופאי הראשון שגילה את פיג'י היה ההולנדי אבל טסמן בשנת 1643 בזמן שחיפש יבשה דרומית.
רק במאה ה-19 החלו המתיישבים הראשונים להגיע מאירופה (אשר הביאו סוחרים הודים), והפכה לקולוניה של בריטניה בשנת 1874.
פיג'י קיבלה עצמאות בשנת 1970. בשנת 1987 התחוללו במדינה שתי הפיכות צבאיות.
ההפיכה הראשונה הגיעה בגלל הדומיננטיות של הקהילה ההודית בממשלת פיג'י והשנייה שהגיעה ארבעה חודשים לאחר מכן נגד המונרכיות הבריטית.
בתחילת דצמבר 2006 אירעה הפיכה צבאית במדינה, כשראש הממשלה לייסניה קארסה הודח על ידי מפקד הצבא פרנק ביינימרמה.
בשנת 2018 האזור נפגע קשה מהציקלון ג'טה ובתים רבים נהרסו.
לאחר שקיבלה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1970, הייתה פיג'י מונרכיה חוקתית כחלק מממלכות חבר העמים הבריטי, ואליזבת השנייה הוכרה כמלכת פיג'י.
בשנת 1987, לאחר הפיכה, בוטלה המלוכה ופיג'י הוכרזה דמוקרטיה פרלמנטרית.
החוקה הנוכחית התקבלה בשנת 1997 והבחירות האחרונות התקיימו לפיה בשנת 2006. מאוחר יותר ב-2006, הפיכה צבאית, הרביעית במספר מאז פיג'י נהייתה עצמאית, החליפה את השלטון בפועל למשטר צבאי.
באפריל 2009 השעה הנשיא באותה עת, ג'וספה אילואילו, את החוקה לאחר שבית המשפט לערעורים של פיג'י קבע כי המנהיגות הצבאית של פיג'י אינה חוקית, ומינה מחדש את פרנק ביינימרמה (שהיה אחראי להפיכה) לראשה.
מאוחר יותר ב-2009, אילואילו הוחלף כנשיא על ידי ראטו אפלי נאילטיקאו.
ולאחר שנים של דחיות, בחירות דמוקרטיות נערכו ב-17 בספטמבר 2014, ומפלגת Fiji First של ביינימרמה זכתה ב-59.2% מהקולות.
הבחירות אושרו על ידי משקיפים בין-לאומיים.
לפיג'י 13 נציגויות במדינות שונות.
בספטמבר 2025 נפתחה שגרירות פיג'י בירושלים, ובכך הייתה למדינה השביעית שהכירה בירושלים כבירת ישראל.
כלכלת פיג'י נשענת בעיקרה על חקלאות, כאשר הענף השני בחשיבותו הוא התיירות.
בשנים האחרונות הוקמו מספר מפעלי טקסטיל שהצטרפו למפעלי המזון באי.
בשנים האחרונות התרחב מגזר המסחר והשירותים, שמוקדו העיקרי בבירה סובה.
הענף החקלאי המרכזי הוא קנה הסוכר אשר על יצואו נשענת כלכלת המדינה מאז הרבע האחרון של המאה ה-19 כאשר חברת CSR האוסטרלית החלה לפעול בפיג'י בהזמנת השלטונות הקולוניאליים.
עם קבלת העצמאות עברה השליטה לידי רשות הסוכר הממשלתית FSC.
עיקר גידול הסוכר הוא באזורים המערביים של שני האיים הגדולים, ויטי לוו וונואה לוו, אזורים שבהם ישנה תקופת יובש מוגדרת המאפשרת לקנה הסוכר להגיע להבשלה עם ריכוז גבוה של סוכר בקנה.
פיתוח תשתית תחבורתית באזורים אלה תרם רבות להתפתחות ענף התיירות, במיוחד מאז המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. מרבית בתי המלון מרוכזים במקביל לרצועת הסוכר.
הגידול המסחרי השני בחשיבותו, אך רחוק אחרי הסוכר, הוא היאנגונה (ידוע בשם קאוה בין איי האוקיינוס השקט).
חקלאות הכפר הפיג'יאני מתאפיינת בשיטת עיבוד מסורתית הנקראת חקלאות נדודים ומתבססת על מחזור שדות.
הגידולים העיקריים הם גידולי שורש מסורתיים: טארו, יאם, קסאווה, קומרה (בטטה).
בהשוואה, החקלאים ההודים בפיג'י נוקטים בעיבוד רציף של שטחי הקרקע העומדים לרשותם תוך שימוש בתשומות מתקדמות כולל דשנים.
המאפיינים הדמוגרפיים של האוכלוסייה של פיג'י ידועים באמצעות מפקדים, אשר נערכים בדרך כלל במרווחים של עשר שנים, וכבר נותחו על ידי לשכות סטטיסטיות מאז שנת 1880. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של פיג'י (FBOS) ביצעה משימה זו מאז 1996, המפקד הראשון מאז קבלת עצמאות המדינה.
המפקד של שנת 2007 מצא כי האוכלוסייה הקבועה של פיג'י עומדת על 837,000 איש.
צפיפות האוכלוסייה באותה שנה הייתה 45.8 תושבים לקמ"ר, ותוחלת החיים הכללית בפיג'י הייתה 72.1 שנים.
מאז שנת 1930 האוכלוסייה של פיג'י גדלה בשיעור של 1.1% לשנה.
מאז שנת 1950, שיעור הילודה בפיג'י עולה ברציפות על שיעור התמותה בה.
רוב האוכלוסייה בגיל 18–64. הגיל החציוני של האוכלוסייה היה 27.9, והיחס בין המינים מכלל האוכלוסייה היה 1.03 גברים לכל אישה.
ילידי האי הם תערובת של פולינזים ומלנזים, כתוצאה מההגירה המקורית לדרום האוקיינוס השקט לאורך זמן.
אוכלוסיית הפיג'ים ממוצא הודי גדלה בקצב מהיר מ-61,000 אנשים שהובאו מהודו בין 1879 ל-1916 לעבודה בחקלאות.
בנוסף על כך, אלפי הודים היגרו מרצון בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ושינו את הדמוגרפיה של פיג'י.
נכון למפקד שנערך בשנת 2007, התפלגות הדתות היא:
אדוונטיסטים של היום השביעי (3.9%)
פיג'ואה (וכן פיג'ויה; שם מדעי: Feijoa sellowiana) שיח ממשפחת ההדסיים, שנפוץ בארץ ישראל ומשמש הן כצמח נוי והן כשיח לפירות מאכל.
הפיג'ואה זהו שיח בינוני בגובהו, צפוף, תדיר-ירק ובעל צמיחה איטית.
שמו העממי האנגלי הוא "גויאבת-האננס".
הפיג'ואה הגיעה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, כנראה בסוף שנות העשרים למאה הקודמת, כאשר הופצה ברחבי האימפריה הבריטית כצמח נוי מובהק.
הפיג'ואה מצטיינת בצבעה הירוק-כסוף, ובפרחים אדומים-לבנים יפים.
השיח ניטע בשכונות פועלים ובמשקי בית באזור החוף ובשפלה, והיה נפוץ מאוד.
הוא גם שימש כגדר חיה לחצרות.
מגבלתו העיקרית הייתה פירותיו הקטנים, וחוסר אחידות של הפרי.
בשנות ה-70 למאה הקודמת נערך בישראל מפעל בירור גדול על ידי אפרים סלור, שמטרתו הייתה לברור זן של פיג'ואה בעל תכונות של פרי מסחריות.
הזן שנברר וטופח נקרא על שמו של המטפח, "סלור", והוא אף ניטע בכמויות מסחריות.
אולם, גידול הפיג'ואה המסחרי בארץ נכשל, בשל מחלות ומזיקים שלא נצפו מראש.
כיום שוב הוא גדל בגינות פרטיות ובחצרות, אבל הזן סלור מהווה מקור לפיג'ואה גדולה.
הפיג'ואה עמידה לתנאי יובש יחסיים וגם לקרה, ויכולה לשרוד גם בטמפרטורה של מינוס 10 מעלות.
צריכת המים שלה מאוד נמוכה, והיא הסתגלה בארץ לרוב סוגי הקרקעות.
היא פורחת בחודשי אפריל ומאי, ומניבה את פריה בחודשי הסתיו - אוקטובר, נובמבר ודצמבר.
תכולת ויטמין C של הפרי היא גדולה יחסית, חיי המדף שלו קצרים, והפרי נאכל בעזרת חציית הפרי בסכין ואכילתו בכפית בדומה לאכילת פרי הפסיפלורה או כדרך הילדים, בשיניים.
מיתוס נפוץ טוען שהפיג'ואה מכילה כמות גדולה של יוד, ככל הנראה מהרומן "המעגל הראשון" משנת 1968, של הסופר אלכסנדר סולז'ניצין, שמתאר בספרו סצנה בה כשהרודן הסובייטי סטלין חלה את מחלתו האחרונה, הבהילו אליו יום יום, במטוס מיוחד, פירות פיג'ואה מדרום ברית המועצות.
אך במחקרים מאוחרים יותר לא מצאו עדות לכך שהצמח סופג יוד מהקרקע בכמות גדולה יותר מצמחים אחרים.
פיג'מה פיג'מה (מפרסית: پایجامه; "לבוש לרגל") היא בגד לשינה, לרוב נוח וצבעוני.
קיימים סוגים שונים של פיג'מות, פיג'מות דו-חלקיות (חולצה ומכנסיים), פיג'מות חד-חלקיות (חלוק או כתונת לילה) ופיג'מות המכסות את כל הגוף, כולל כפות הרגליים, הנקראות סרבל-פיג'מה או "וואנזי" .
מקור המילה "פיג'מה" במילה הפרסית "پایجامه", הנהגית "פּאי ג'אמה" המורכבת מ"פאי" שפירושה "רגל" ו"ג'אמה" שפירושה בגד.
לאותה המילה הפרסית הייתה צורה שונה בפרסית האמצעית: "پایجامگ", הנהגית "פּאי ג'אמג".
צורה זו נשאלה לעברית, דרך הארמית, בתור "פוזמק".
לכן המילים "פיג'מה" ו"פוזמק" מהוות כפלה בעברית החדשה.
"נמנמת" הוא שם נרדף ל"פיג'מה", אך אינו נחשב למילה תקנית על ידי האקדמיה ללשון העברית.
האקדמיה אישרה את המילה "פיג'מה" כשם הלועזי, והציעה את החלופה העברית "חליפת שינה".
למרות זאת, "נמנמת" נפוצה בשימוש בקרב הציבור ומשמשת כשם עממי לפיג'מה.
הפיג'מה הגיעה למערב מהודו והובאה לבריטניה במאה ה-18. לפני כן, לבוש הלילה הסטנדרטי היה כותונת לילה ארוכה ( או ).
בהשפעת הקולוניאליזם הבריטי, קצינים ופקידים אימצו את מכנסי ה"פאי-ג'אמה" (Pāy-jāmeh) הנוחים, שהפכו בהדרגה לבגד לילה מודרני.
בתקופה הוויקטוריאנית הפיג'מה הפכה לפופולרית בראש ובראשונה בקרב גברים, כחלופה נוחה והיגיינית לכותנת הלילה, ובהמשך אומצה גם על ידי נשים בצורה איטית יותר.
אחד הסגנונות הידועים בעבר של פיג'מות היו "פיג'מות פסים" המזכירות את הזברה.
דבר זה הוביל לכתיבת השיר "מי יודע מדוע ולמה לובשת הזברה פיג'מה" של הלל עומר.
מכיוון שהפיג'מה היא בגד לילי, מכונה לעיתים מסיבה לילית בשם "מסיבת פיג'מות".
לרוב הכוונה למסיבה של ילדים או בני נוער הנשארים ללון בביתו של עורך המסיבה.
בשנים האחרונות נתקבע מנהג בגני הילדים בשבוע שלפני חג פורים כשאחד הימים נחגג כ"מסיבת פיג'מות" ועל ילדי הגן ללבוש פיג'מות ולהגיע עם חפצי השינה הקבועים שלהם.
פיג-פן הוא דמות מצוירת מסדרת הקומיקס פינאטס, פרי עטו של צ'ארלס מ.
סימן ההיכר של פיג-פן הוא הלכלוך המכסה אותו וענן האבק המלווה אותו לכל מקום.
אל הלכלוך והאבק הוא מתייחס באצילות כאבק ולכלוך של תרבויות קדומות שדבק בו.
הוא מסרב להתרחץ, ועושה זאת אך לעיתים רחוקות.
מצוין בכמה הזדמנויות כי פיג-פן הוא האדם היחידי, המסוגל להתלכלך מסתם הליכה פשוטה ברחוב.
בפעמים הבודדות שבהן הוא אכן מופיע נקי כדי להרשים את ויולט, אף אחד אינו מזהה אותו.
למרות מראהו המלוכלך, צוין מספר פעמים כי בביתו יש לו אובססיה גדולה לניקיון.
באחד הפרקים של הסדרה מופיעים צ'ארלי בראון ופיג-פן, מיד לאחר שפיג פן מסיים להתקלח ויוצא מהבית מול עיניו של צ'ארלי בראון עוטפת אותו שכבת אבק ולכלוך, והוא פונה אל צ'ארלי ואומר לו "אתה יודע מה אני?
במקרה אחר מחליט פיג-פן כי ידיים נקיות הן דבר חשוב, אולם כשהוא מנסה לשטוף את ידיו והן אינן מתנקות, הוא קובע כי הגיע לנקודת אל-חזור.
פיג-פן הופיע לראשונה בפינאטס ב-13 ביולי 1954 והפך לאחת הדמויות הפופולריות בסדרה.
שולץ הודה מאוחר יותר כי הוא אינו שלם עם הפופולריות של דמותו השטחית של פיג-פן, בגלל טבעה המתבסס על מוטיב מצחיק בודד (היותו מלוכלך).
בשנים מאוחרות יותר מיעט שולץ להכניס את פיג-פן בתוך רצועות הקומיקס .
פיג-פן משחק בקבוצת הבייסבול של צ'ארלי בראון בדרך כלל בבסיס 3, וידוע בכך שהוא מעלה ענן אבק גדול עוד יותר מהרגיל תוך כדי משחק.
פיג-פן הופיע בסדרה של פרסומות לחברת שואבי האבק רגינה, בה הוא מוצג לאחר שניקו ממנו את כל האבק באמצעות שואבי האבק של החברה.
פיג-פן הוא גם חברו הטוב ביותר של שרודר.
פיג'ו פרטנר (Partner) הוא רכב מסחרי מתוצרת חברת פיג'ו הצרפתית.
הרכב מוצע גם בגרסה משפחתית המכונה פרטנר קומבי.
באיטליה הרכב מוכר כפיג'ו ראנץ'.
הפרטנר הושק בשנת 1996 ומיוצר עד היום, לאחר מתיחת פנים בשנת 2008.
הפרטנר זהה במאפייניו ובעיצובו לסיטרואן ברלינגו, ומבוסס כמוהו על בסיס שלדת סיטרואן ZX.
האבזור הסטנדרטי של הרכב כולל הגה כוח פרוגרסיבי (המשתנה בהתאם לסל"ד המנוע), בלמי דיסק מאווררים מלפנים, בלמי תוף מאחור, מערכת ABS, מערכת EBD (לחלוקת כוח הבלימה), צמד כריות אוויר מלפנים, וחגורת בטיחות פירוטכנית.
המהירות המרבית מגיעה ל-160-142 קמ"ש, בהתאם לסוג המנוע.
שני המנועים העיקריים בהיצע הם מנועי דיזל בעלי 4 צילינדרים, בשני נפחים:
בנוסף הרכב מוצע עם 2 מנועי בנזין בנפח של 1360 סמ"ק ו- 1587 סמ"ק, וכן קיימות גרסאות חשמליות.
הדור השני הוצג רשמית בינואר 2008.
פיגול הוא מושג הלכתי המלמד על קורבן שנפסל להקרבה או לאכילה, עקב מחשבה לא רצויה של הכהן בשעת ההקרבה.
משמעותה של המילה 'פיגול' היא "תיעוב".
האוכל פיגול במזיד חייב כרת (ובשוגג – קרבן חטאת).
איסור האכילה נמנה כאחת מתרי"ג מצוות שבתורה.
פסוק דומה נאמר בפרשת קדושים:
כל קורבן מוקרב בתחילה במקדש: דמו ניתן על מזבח העולה, וחלק מבשרו נשרף ("מוקטר") על המזבח.
לאחר מכן ניתן לאכול את שאר הבשר.
לפי פשוטו של מקרא, מדובר בשלב האכילה לאחר ההקרבה במקדש - והאוכל את קורבן השלמים לאחר הזמן המיועד לאכילתו - פסל בכך את הקורבן ("לא ירצה").
אולם בתלמוד הפסוק התפרש באופן שונה: מדובר בעת ההקרבה במקדש, וכוונת הפסוק לומר, שאם בשעת ההקרבה במקדש הכהן תכנן לאכול ממנו תוך סטייה מהזמן המיועד לכך - הקורבן פסול.
לעומת זאת, קורבן שהוקרב כהלכתו במקדש ולא נאכל בזמן שמיועד לו - נקרא "נותר".
בשר זה גם הוא אסור באכילה, אבל אכילתו איננה פוסלת את הקורבן, ובעליו איננו צריך להביא קורבן חדש תחתיו.
השיקול המרכזי שהנחה את חז"ל בפירוש הכתוב הוא, שלא מתקבל על הדעת שקורבן שנעשה במקדש כהלכה ייפסל רטרואקטיבית מפני שאכילתו הייתה שלא כהלכה.
יש הסוברים שהבנת המצווה באופן זה היא הלכה למשה מסיני, ולא מסקנה מהכתובים.
הלכה זו מבליטה את חשיבותה של מחשבת האדם בקיום מצוות ובייחוד בקורבנות: עצם התכנון בשעת ההקרבה לאכול את הקורבן שלא כהלכה, גם אם בסופו של דבר לא יצא לפועל - פוסל את הקורבן.
לדעת הרב אמנון בזק, יש לראות הלכה זו כחלק ממגמה כללית של חז"ל להדגיש את מקומה של הכוונה והמחשבה בהקרבת הקרבנות, היבט שאינו מפורש בתורה שבכתב.
לדידו, מגמה זו נועדה להדגיש, כהמשך לדברי הנביאים, שאין ערך למעשי הקרבה כשלעצמם ללא כוונה מתאימה.
בעשיית הקורבנות קיימות ארבע פעולות בסיסיות: (א) שחיטת הקורבן, (ב) קבלת דמו בכלי (הנקרא "מזרק"), (ג) הולכת הדם בכלי אל המזבח, (ד) זריקת הדם על המזבח.
לאחר מכן ישנה פעולה נוספת: הקטרת חלקים מגוף הקורבן בראש המזבח.
אם הכהן חשב מחשבה פסולה בעת אחת מארבע הפעולות הראשונות - הקורבן פסול.
אך אם הכהן חושב מחשבה פסולה לאחר מכן, בשעת ההקטרה על המזבח - הקורבן אינו נפסל.
טעם הדבר: משום שזריקת הדם, המייצג את נפש הקרבן, היא היוצרת את הכפרה, ולאחר שהדם נזרק כהלכה אין דבר היכול לפסול עוד את הקורבן.
המחשבה הפוסלת את הקורבן יכולה להיות הן מחשבה לאכול מן הקורבן אחרי הזמן שנקבע לאכילתו, והן מחשבה להקריב חלקים מן הקורבן על המזבח לאחר הזמן המיועד לכך.
מחשבות אלו נקראות "מחשבת חוץ לזמנו".
סוג נוסף של מחשבה הפוסלת את הקרבן: כאשר הכהן חושב לאכול את הקרבן במקום שלא נועד לו.
לכל קורבן יש תחום המותר לאכילה - בעזרה או בירושלים.
מחשבת הכהן לאכול את הקורבן מחוץ לתחום זה פוסלת את הקורבן.
סוג זה נקרא "מחשבת חוץ למקומו".
מחשבה זו על סטייה ממקום האכילה חמורה פחות ממחשבה על סטייה ממסגרת הזמן, ולכן האוכל מן הקורבן אינו נענש בעונש החמור של כרת.
פיגול בדבר שיש לו מתירין
פיג'ן קי הוא שמו של אי במרכז איי הקיז שבמדינת פלורידה בארצות הברית, באזור הקיז האמצעיים.
האי ממוקם בסמוך לגשר שבעת המילים, ליד סימן המייל ה-45, מערבית לנייטס קי (והעיר מרתון), ומזרחית לתעלת מוזר המפרידה בין הקיז האמצעיים והקיז התחתונים.
האי ממוקם במרחק של 75 ק"מ מקי וסט, ו- 160 ק"מ מהעיר מיאמי.
מאז גילוי האי על ידי הספרדים נקרא האי בשם "אי היונים" (בספרדית: Cayo Paloma) על שם להקות היונים לבנות הכתר (Columba leucocephala Linnaeus) שקיננו בו.
בעת הקמת הרכבת מעל לים של הנרי פלאגלר שימש האי כאתר מגורים לבוני מסילת הברזל, ואתר אחסון לחומרי הבנייה שנדרשו להקמת גשר שבעת המילים.
מבני אתר הבנייה הוקמו בשנת -1908 באי הקטן, ואלה נבנו חזקים במיוחד, על מנת לעמוד בהוריקנים באזור.
לאחר סיום עבודות הבנייה, בשנת 1912, נותרו באי צוותים לתחזוק מסילת הברזל.
בשנת 1923 הוקם באי בית ספר עבור ילדי העובדים, וכן ב-9 באפריל באותה שנה נפתח באי סניף דואר (אשר פעל עד ה-5 בספטמבר 1933).
במהלך ההוריקן הגדול של שנת 1935 בו נהרסה מסילת הברזל ונפגעו הקיז העליונים, נותר פיג'ן קי בלא פגע, ושימש את צוותי החילוץ והעזרה לנפגעים.
בעת בניית הכביש המהיר שמעל הים, שימש האי את צוותי הבנייה, ולאחר סיום הבנייה ופתיחתו בשנת 1938 שימש האי את צוותי התחזוקה של הכביש, וכן כמגורי צוותי הפעלת כביש האגרה (שפעל עד שנת 1954).
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל באי, שהולאם על ידי צבא ארצות הברית לתקופת המלחמה, מחנה אימונים של משמר החופים של ארצות הברית.
בשנת 1960 נפגע האי בהוריקן דונה, ושנים ממבני האי נהרסו כליל.
בשנת 1982 נבנה גשר שבעת המילים החדש, העוקף את האי.
כיום האי מהווה חלק מהרובע ההיסטורי פיג'ן קי.
פיג'וניט הוא מינרל השייך לתת קבוצת הקלינופירוקסן, שהיא חלק מקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת.
נוסחת המבנה הכימי הכללית של הפיג'וניט היא Ca,Mg,Fe+2)(Mg,Fe+2)Si2O6).
אחוז קטיון הסידן יכול לנוע בין 5% ל-25%, כשברזל ומגנזיום מרכיבים את שאר הקטיונים.
הפיג'וניט מתגבש במערכת המונוקלינית, כמו האוגיט, אך הם אינם מתערבבים, שכן בטמפרטורות נמוכות הפיג'וניט בלתי יציב בהשוואה לאוגיט יחד עם אורתופירוקסן.
הטמפרטורה המינימלית שמתחתיה הפיג'וניט אינו יציב תלויה ביחס שבין הברזל למגנזיום במינרל, והיא גבוהה יותר ככל שריכוז המגנזיום גבוה יותר.
כאשר היחס בין הברזל למגנזיום שווה לאחד, הטמפרטורה המינימלית היא כ-900°C.
לכן נוכחות פיג'וניט בסלע יסוד מעידה על טמפרטורות ההתגבשות של המאגמה; ובעקיפין גם על תכולת המים במאגמה.
פיג'וניט מצוי כפנוקריסטים בסלעים געשיים על פני כדור הארץ ובגבישים במטאוריטים מהמאדים ומהירח.
הפיג'וניט נשמר לעיתים רחוקות בסלעי יסוד פלוטוניים המתקררים לאיטם, אבל קיומו בתערובת המקורית מתגלה במרקם כפי שמופיע בתמונה המיקרוסקופית המצורפת לאחר שהתפרק לאורתופירוקסן ואוגיט.
מבחינת תכונותיו האופטיות, הפיג'וניט הוא דו-צירי חיובי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש עד בינוני.
מזווית אחת הוא נראה חסר צבע, ורדרד או חום ירקרק, מזווית שנייה הוא נראה חום בהיר, חום ירקרק או חום ורדרד, ומזווית שלישית הוא נראה חסר צבע, ירוק בהיר או חום אדמדם חיוור.
הפיג'וניט נתגלה בשנת 1900 בפיג'ן פוינט (Pigeon Point) שבמחוז קוק (Cook) שבמדינת מינסוטה שבארצות הברית וקרוי על שם המקום בו נתגלה.
פיג'י השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מלבורן (1956), עוד בהיותה מושבה בריטית, והיא המשיכה להשתתף במשחקים גם לאחר קבלת עצמאותה ב-1970. היא נעדרה מהמשחקים רק פעמיים: מאולימפיאדת טוקיו (1964) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה, כמדינות רבות נוספות, בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הישגיהם של הספורטאים הפיג'יים היו בדרך כלל סמליים בלבד.
השייט טוני פיליפ הגיע למקום העשירי באולימפיאדת ברצלונה (1992) (במפרשית מדגם לכנר) ובאולימפיאדת סידני (2000) (בדגם מיסטרל).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוחזר למשחקים האולימפיים ענף הספורט הפופולרי בפיג'י, הרוגבי, לאחר היעדרות של 92 שנים, בפורמט של רוגבי שביעיות.
נבחרת הרוגבי של פיג'י זכתה במדליית הזהב האולימפית הראשונה בתולדות המדינה, לאחר ניצחון 5-20 על נבחרת יפן בחצי הגמר וניצחון 7-43 על בריטניה במשחק הגמר.
נבחרת הנשים השתתפה גם היא בטורניר, והודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת בריטניה.
פיג'י השתתפה לסירוגין גם בשלוש אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת קלגרי (1988).
בכל אחד מהמשחקים ייצג את פיג'י ספורטאי בודד, שלא הגיע להישגים משמעותיים.
פיג'י השתתפה לראשונה ב בטוקיו (1964), אך משתתפת בקביעות במשחקים רק מאז המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996).
במשחקי החורף לא נטלה פיג'י חלק מעולם.
אל המשחקים שנערכו בטוקיו בשנת 1964 שלחה פיג'י משלחת של ספורטאי בודד, שהתחרה בהרמת משקולות.
פיג'י נעדרה משני הטורנירים העוקבים, וחזרה להתחרות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) כששלחה משלחת של שמונה ספורטאים שהתחרו באתלטיקה ושחייה, אך כספורטאי המשלחת הקודמת, לא זכו במדליה.
פיג'י חזרה להתחרות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים החל מהמשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ומאז שולחת משלחות פאראלימפיות למשחקים דרך קבע.
במדליה הפאראלימפית הראשונה של המדינה זכה הקופץ לגובה לייסה לדנה שקטף את מדליית הזהב במסגרת המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) (קטגוריה F42) עם תוצאה של 1.74 מטרים.
פיגאל הוא רובע בפריז, סביב כיכר פיגאל בין הרובע התשיעי של פריז לרובע השמונה עשר של פריז.
הרובע קרוי על שם הכיכר, הקרויה על שמו הפסל ז'אן-בטיסט פיגאל (1714–1785; Jean-Baptiste Pigalle).
הרובע הוא מרכז לזנות, מופעי חשפנות, חנויות מין ותיירות מין.
מועדון הלילה מולן רוז' ממוקם ברובע פיגאל.
הרחוב הראשי של הרובע הוא שדרות קלישי במרכזן ניצב מוזיאון הארוטיקה.
עם זאת, החלקים הדרומיים של הרובע, מדרום לכיכר נחשבים מהוגנים יותר והמאפיין שלהם הוא ריכוז בתי מסחר רבים לכלי נגינה, רובם כלי מסורתיים כגיטרה, אקורדיון ותופים שונים.
הרובע משך אליו אמנים שגרו או קיימו בו סדנאות בהם וינסנט ואן גוך, אנרי טולוז-לוטרק, פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי.
מתחם דאלי ממוקם בשולי הרובע, סמוך למונמארטר.
פי גואה ג'אנג היא אמנות לחימה מסורתית שמקורה במחוז חביי בצפון סין.
היא מאופיינת בהכאה באמצעות שימוש במכניזם 'ידיים כבדות' (בדומה ל-טונג ביי צ'ואן), בתנועות מתפתלות ומתפרצות של כל הגוף ושל עמוד השדרה, ובחתירה עקשנית למגע עם היריב וניסיון 'לעבור דרכו', תוך שימוש בכל הגוף כ-שוט.
שם אחר לאמנות הוא "פי גואה צ'ואן" (劈掛拳; אגרוף פי גואה), אך השם המקובל יותר הוא פי גואה ג'אנג (劈掛掌; כף-היד (של) פי גואה), משום שבאמנות מרבית טכניקות ההכאה משתמשות בכף יד פתוחה, ולא באגרוף קמוץ.
נוסף, בדומה ל-שינג אי צ'ואן ו-בה ג'י צ'ואן, שואף המתרגל בפיגואה להיות מסוגל להכות ביריב עם מרבית חלקי גופו.
היסטוריונים ומורים מסוימים (כגון ליו יון-צ'יאו המנוח) מעריכים כי בעבר, פיגואה ג'אנג ואמנות לחימה נוספת, בה ג'י צ'ואן, היו אמנות אחת.
כחלק מטענה זו, נאמר כי וו ג'ונג (吳鍾; 1712-1802), הידוע בתור האדם הראשון שתרגל בה ג'י צ'ואן, הוא גם מפתחה של פי גואה.
כיום אמנויות אלה נלמדות בנפרד, אך משום שמאפייניהן משלימים זה את זה (פיגואה מתמחה בלחימה בטווחים בינוניים-ארוכים, ואילו בה-ג'י בלחימה בטווחים בינוניים-קצרים), מורים רבים נוהגים ללמוד וללמד אמנויות אלה יחדיו.
אין הדבר הכרח אמנם, אלא רק העדפה של מורים מסוימים.
כמו כן, אין בכך כדי לגרוע מיכולת הלחימה של פיגואה בטווחים קצרים, או של בה ג'י צ'ואן בטווחים ארוכים.
מרבית ההיסטוריה של פיגואה אינה ידועה כיום במערב, אם כי סביר שתועדה בסין רבתי ותיחשף יותר בשנים הקרובות, עם התהליך הטבעי של תרגום טקסטים סיניים קלאסיים של אמנויות לחימה לאנגלית.
ההנחה היא כי פיגואה היא סגנון עתיק למדי, שייתכן ואף קדם לתקופתו של וו ג'ונג, משום שסגנונות בעלי שמות כמו "פי גואה" ו-"טונג ביי" קיימים כבר בטקסטים סיניים בני מאות רבות של שנים.
עם זאת, לא ניתן לאשש כי הסגנונות שנקראו כך בעבר הם אכן הסגנונות המתורגלים כיום, ואין זה יוצא דופן בתרבות הסינית ששם של סגנון לחימה עתיק אומץ בעת היותר מודרנית על ידי סגנון אחר.
ככל הידוע במערב נכון לעתה, ניתן לאתר את שורשי מרבית הפיגואה המתורגלת כיום לשני מאסטרים - גואו צ'אנגשאנג (1896-1967) ו-מא יינגטו (1898-1956).
שני המורים הללו היו חברים, וכבר טרם הכירו היה לשניהם ידע קודם בפיגואה ו-טונג ביי צ'ואן.
בשנות העשרים המאוחרות ובשנות השלושים של המאה ה-20, עמלו שני המורים הללו יחדיו על שיפור שתי האמנויות על ידי הוספת השפעות הדדיות.
גואו צ'אנגשאנג המשיך ללמד פיגואה בגרסתה המשופרת, ואילו מאסטר מא יינגטו העביר דרך משפחתו שיטה שהיא שילוב של שתי האמנויות, הידועה כיום בשם סגנון הטונג-בי של משפחת מא.
בעת שגואו צ'אנגשאנג עמל על שיפור האמנות, הוא הוסיף לה ארבע סדרות של ארבעה כלי נשק שונים, שלא היו קשורים אליה במקור.
סדרות אלה, מצידן, קיבלו תוספת והשפעה משמעותית ממכניקת הגוף המקורית של פי גואה.
ארבעת הכלי הנשק האמורים הם:
1. דאו (חרב סינית מעוקלת).
2. מיאו דאו (חרב דו-ידנית ארוכה במיוחד, אשר היוותה מקור השראה ליצירת הקטאנה היפנית).
3. פאנג מון גון ("מקל השד המשוגע"; מקל בגובה הגבות של מתרגלו).
4. חיי חו ביאן ("שוט הטיגריס השחור"; מקל-שוט ייחודי וייעודי עם חריצים בו שנועדו ללכידת כלי נשק אחרים).
אלו הם הזרמים המרכזיים של פיגואה שהגיעו למערב:
פיגואה המתורגלת כספורט אמנותי, כחלק מה-וו-שו המודרני.
זהו הזרם הנפוץ והמוכר ביותר של האמנות, בסין וברחבי העולם.
הזרם השייך לבית הספר של מאסטר ליו יון צ'יאו המנוח, אשר לימד בטאיוואן.
תלמידיו ותלמידי תלמידיו מלמדים בארצות הברית (כגון אדם סו ו-טוני יאנג), בטאיוואן ובאירופה.
זרם זה מושפע מאוד מה-בה ג'י צ'ואן שנלמד אליו במקביל.
הזרם השייך לבית הספר שאנג וו ג'אי של מאסטר ג'ואו ג'ינג שואן מן העיר טיאנג'ין.
זרם זה מקורו ישירות מהפיגואה של גואו צ'אנגשאנג.
תלמידיו של מאסטר ג'ואו הם ישראלים, אך נכון לעתה איש מהם לא מלמד את האמנות.
בנוסף לזרמים אלה, ישנם גם עוד כמה זרמים של האמנות אשר מתורגלים בסין.
חלקם הגיעו מגואו צ'אנגשאנג והושפעו מטונג ביי, ואחרים מייצגים גרסאות מוקדמות יותר של פיגואה, טרם עברה האמנות השפעה זו.
למרות שפיגואה אינה אמנות 'נדירה', ביחס לאמנויות לחימה אחרות ונכון לתחילת המאה ה-21, אין לה מתרגלים רבים בסין או במערב.
בדומה ל-שינג אי צ'ואן, בפיגואה הדגש הוא על תרגול תנועות בסיס מבודדות, כאשר כל תנועה מתורגלת זמן רב בפני עצמה.
בניגוד לאמנויות מסוימות אחרות, בפיגואה כל התנועות מיועדות ליישום לחימתי ישיר.
בזרם הטיאנג'ינאי של מאסטר ג'ואו ג'ינג שואן, האמנות נלמדת בשלבים הבאים:
2. תרגול 12 ידיים בסיסיות - קומבינציות בסיס, ולכל אחת מהן כמה וריאציות.
3. תרגול 3-5 סדרות תנועה (קאטות) ארוכות ומורכבות במיוחד.
4. תרגול ארבעת כלי הנשק: דאו, מיאו דאו, פאנג מו גון וחיי חו ביאן.
בזרם הטאיוואני (של ליו יון צ'יאו) מושם יותר דגש על תרגול סדרות (על חשבון תרגול תנועות בודדות).
התכנים הנלמדים בזרם זה הם:
2. תרגול 8 תנועות בסיס.
3. שלוש סדרות המקשרות את תנועות הבסיס.
4. שני כלי נשק - פאנג מון גון וחרב (דאו) כפולה.
ב-וו-שו המודרני התרגול הוא של סדרות בלבד, למטרות תחרות אסתטית.
רמת האתלטיות הנדרשת גבוהה מזו שבזרמים אחרים.
בזרמים המסורתיים של פיגואה העוסקים בלחימה, יש לעיתים קרובות תרגול של יד ברזל ו\או חולצת ברזל, אשר נועדים לחיזוק הגוף כדי שיוכל לעמוד בעוצמת ההכאה שלו ובמכות המונחתות עליו.
התנועות המעגליות הפתוחות והגדולות המתורגלות לעיתים קרובות ב-פיגואה משוות לה מראה חינני למדי.
אף שכל התנועות באמנות נועדו ליישום לחימתי ישיר, המתבונן מן הצד אשר אין לו רקע בתחום אמנויות הלחימה עשוי בקלות לטעות ולחשוב כי מדובר בסוג של ריקוד.
עובדה זו לא נעלמה מעיני הממשלה הסינית הקומוניסטית.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, אותה ממשלה שאפה למתן את התרגול הלחימתי של אמנויות הלחימה הסיניות, ולעשות להן 'סטנדריזציה לאומנית'.
כחלק מתהליך זה, נלקחו סדרות (קאטות) רבות מאוד ממגוון רב של אמנויות לחימה סיניות, ושונו כך שיהוו מעין 'ריקוד ספורטיבי-אמנותי' בעל אלמנט תחרותי ואסתטי מן המעלה הראשונה.
התוצר של תהליך היסטורי זה היה ה-וו-שו המודרני.
יופייה הטבעי של פיגואה לא חמק מעיניהם של אותם פקידי ממשל, וסדרות מאמנות לחימה זו הפכו מאוד פופולריות בוו-שו המודרני.
עם זאת, כחלק מאותו תהליך, אותן סדרות אימצו מאפייני תנועה מוגזמים, ואיבדו לחלוטין כל רובד של איכות לחימתית - אם בצורת הנעת הגוף, או בכוונה ליישום תנועות לצורכי לחימה, וכיוצא באלה.
הפיגואה המסורתית לא עברה את העיבוד האמור, ושימרה את טיבה המקורי בקרב המורים הרציניים יותר.
בעקבות הפופולריות הגואה של הסדרות של פיגואה ב-וו-שו המודרני, סגנון זה הפך מאוד מוכר ברחבי העולם.
אף על פי שרוב האנשים (כולל בסין רבתי) אינם מסוגלים לנקוב בשמו של הסגנון כאשר הם רואים אותו, כל מי שהשקיע זמן מה בצפייה בסרטים וסרטונים הנוגעים לאמנויות לחימה סיניות, וודאי שנתקל באדפטציה המודרנית של סגנון זה בשלב כלשהו.
תופעה זו ניכרת, בין השאר, בכך שמשחקי מחשב וקונסולות רבים המדמים קרבות, כגון סדרות המשחקים טקן (Tekken) ו-דד אור אלייב (Dead or Alive) כללו דמויות לבחירת השחקן אשר שילבו בלחימתן תנועות שמקורן בפיגואה, כפי שזו מיוצגת בוו-שו המודרני.
נכון לשנת 2014, כל המתרגלים את האמנות בישראל הם תלמידיו של מאסטר ג'ואו ג'ינג שואן, או של שיפו יונתן בלושטיין (אשר הוא עצמו תלמידו של מאסטר ג'ואו, ונחשב נכד-גונגפו שלו תחת ניצן אורן).
פי גואה היא אחת ממספר מצומצם של אמנויות לחימה העושות שימוש במגנוני הכאה דומים לשלה, ובין השאר ב-'ידיים כבדות'.
אמנויות נוספות החולקות טכניקות ומכניקת גוף דומה הן: טונג ביי צ'ואן, צ'וי לי פוט ו-לאמה פאי (עגור לבן טיבטי).
פיג'י משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מפיג'י מדליית ארד ברוגבי.
המשלחת הראשונה של פיג'י למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 5 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה כאשר סיימו במקום השביעי בגמר בריצת 100 מטר בנים.
בענפים ג'ודו, הרמת משקולות ושחייה המשלחת סיימה במקומות האחרונים.