tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האישה הראשונה שנבחרה לסנאט ללא כל קשר משפחתי הייתה פאולה הוקינס הרפובליקנית מפלורידה, שנבחרה בשנת 1980. היא גם הייתה הסנאטורית הראשונה (והיחידה, נכון ל-2024) שהייתה חברה בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
בשנת 1990 עדיין היו מעט נשים בסנאט בהשוואה למספר הנשים בבית הנבחרים האמריקאי.
המגמה של נשים מעטות בסנאט החלה להשתנות בעקבות שימועי מועמדותו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית והבחירות שלאחר מכן לקונגרס ה-103 בשנת 1992 – שזכתה לכינוי "שנת האישה".
כאמור, 1992 היוותה שנת מהפך בתפקיד הנשים בסנאט.
ברברה מיקולסקי נבחרה מחדש וארבע נשים דמוקרטיות חדשות נבחרו לסנאט: פטי מארי מוושינגטון, קרול מוזלי בראון מאילינוי, דיאן פיינסטיין וברברה בוקסר מקליפורניה.
קרול מוזלי בראון הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה בסנאט והאישה הראשונה שהביסה סנאטור מכהן בפריימריז לאחר שניצחה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית את אלן דיקסון.
מאוחר יותר באותה שנה, פיינסטיין הייתה האישה הראשונה שהביסה סנאטור מכהן ממפלגה אחרת כשניצחה את ג'ון סימור בבחירות מיוחדות.
פיינסטיין נכנסה לסנאט באותה שנה כסנאטורית היהודייה הראשונה.
בשנת 1992 הותקנו לראשונה במשכן בסנאט בתי שימוש עבור נשים.
עד 1993 נשים לא הורשו ללבוש מכנסיים באולם המליאה.
באותה שנה הסנאטוריות ברברה מיקולסקי וקרול מוזלי בראון לבשו מכנסיים במליאה בניגוד לתקנון, ובעקבותיהן גם עוזרות פרלמנטריות וחברות סגל בלשכות הסנאטורים, עד שכלל זה תוקן מאוחר יותר על ידי קצינת משמר בסנאט מרתה פופ על מנת לאפשר לנשים ללבוש מכנסיים במליאה כל עוד הן לובשות במקביל ז'קט.
הפעם הראשונה שבה שירתו שתי סנאטוריות מאותה מדינה במקביל החלה הייתה ב-1993: דיאן פיינסטיין וברברה בוקסר, שתיהן דמוקרטיות מקליפורניה, נבחרו בבחירות 1992 ושירתו זו לצד זו עד 2017, כאשר תמה כהונתה של בוקסר והחליפה אותה אישה אחרת, קמלה האריס.
ביוני 1993 נבחרה לסנאט קיי ביילי האצ'יסון, ונהייתה לסנאטורית הרפובליקנית השנייה בסנאט לצד ננסי קאסבאום מקנזס.
היבחרן של פיינסטיין, בוקסר, והאצ'יסון גרמו לדעיכה משמעותית בתפיסה הרווחת כי הסנאט הוא "מועדון לגברים בלבד".
מאז 1992, יש לפחות אישה חדשה אחת שנבחרת לסנאט אחת לשנתיים, למעט 2004 (ליסה מרקאוסקי נבחרה לראשונה ב-2004, אך מונתה למושב כבר ב-2002).
אולימפיה סנואו ממיין הגיעה לסנאט ב-1995, לאחר ששירתה קודם לכן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובשני בתי בית המחוקקים של מיין.
היא הייתה הראשונה לעשות זאת, ואחריה עשו זאת גם דבי סטייבנו, קירסטן סינמה וסינתיה לומיס.
בשנת 2000 סטייבנו ומריה קנטוול היו לנשים הראשונים שניצחו גבר מכהן בבחירות (ספנסר אברהם וסלייד גורטון, בהתאמה).
ב-2001 נבחרה לסנאט הגברת הראשונה של ארצות הברית הילרי קלינטון, ורשמה שיא כראשונה מבין הגברות הראשונות להיבחר למשרה ציבורית.
היא התפטרה בינואר 2009 כדי להתמנות למזכירת המדינה של ארצות הברית, והחליפה אותה אישה אחרת – קירסטן ג'יליברנד, שנבחרה מאוחר יותר שלוש פעמים נוספות ואף התמודדה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-2020.
בשנת 2008, קיי הייגן נעשתה לאישה הראשונה שהביסה סנאטורית מכהנת – אליזבת דול.
עם פתיחת הקונגרס ה-112 של ארצות הברית בינואר 2011, הצטרפה ג'ין שאהין, דמוקרטית מניו המפשייר, לעמיתתה הרפובליקנית הטרייה קלי איוט, ובכך נרשמה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה יוצגה מדינה בידי שתי סנאטוריות ממפלגות שונות.
ב-2012 נבחרו חמש סנאטוריות חדשות – אז שיא חדש בארצות הברית, ששבר את השיא של ארבע הסנאטוריות החדשות ב-1992. חמש הנשים החדשות היו הדמוקרטיות תמי בולדווין מוויסקונסין, היידי הייטקאמפ מדקוטה הצפונית, מייזי הירונו מהוואי, אליזבת וורן ממסצ'וסטס, והרפובליקנית דב פישר מנברסקה.
הירונו הייתה האישה האסייתית-אמריקאית הראשונה והבודהיסטית הראשונה בסנאט, ובולדווין הייתה הלסבית הראשונה.
בבחירות 2014 נבחרה ג'וני ארנסט לסנאט מטעם איווה – החיילת המשוחררת הראשונה בסנאט.
בבחירות 2016 נבחרה קתרין קורטז מסטו כסנאטורית הראשונה ממוצא לטיני, בעוד שתמי דקוורת' נהייתה לסנאטורית הראשונה שהנה קטועת רגליים.
במהלך עונת הבחירות המקדימות ב-2016, לאחר שקליפורניה אימצה שיטת בחירות מקדימות לא-מפלגתיות, הפכו התובעת הכללית של קליפורניה קמלה האריס וחברת בית הנבחרים לורטה סאנצ'ס לנשים הראשונות מאותה מפלגה שהתקדמו לבחירות כלליות לסנאט.
בנובמבר 2016 נהפכה האריס לאישה הראשונה שניצחה אישה מאותה מפלגה בבחירות כלליות לסנאט.
בשנת 2016 נהפכה הילרי קלינטון לאישה הראשונה המועמדת לנשיאות מטעם מפלגה גדולה לאחר שכיהנה כסנאטורית.
אף על פי שגרפה את רוב קולות הבוחרים, היא הפסידה את הנשיאות לדונלד טראמפ, שגרף את רוב קולות חבר האלקטורים.
ב-2017 נהפכו הסנאטוריות ג'ין שאהין ומגי האסן מניו המפשייר לסנאטוריות הראשונות שנבחרו הן לתפקידן בסנאט והן למושלות מדינתן.
בבחירות 2024 נבחרה הסנאטורית לשעבר קלי איוט למושלת ניו המפשייר, והפכה לאישה השלישית ולרפובליקנית הראשונה שכיהנה בשני תפקידים אלה.
ב-2018 ניצחה קירסטן סינמה את מרתה מקסאלי והפכה לסנאטורית הראשונה מאריזונה ולסנאטורית הביסקסואלית הראשונה בארצות הברית.
שבועיים לאחר מכן, הכריז מושל אריזונה דאג דוסי כי ימנה את מקסאלי למלא את מקומו של ג'ון קייל בסנאט.
סינמה ומקסאלי היו צמד הסנאטוריות היחיד בסנאט שהתמודדו זו מול זו בבחירות כלליות.
מקסאלי סיימה את כהונתה בסנאט בשלהי 2020 לאחר שהפסידה בבחירות מיוחדות למארק קלי.
ב-2018 נבחרה גם ג'קי רוזן לייצג את נבדה, שהייתה לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט לאחר תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים.
היא הצטרפה לעמיתתה קתרין קורטז מסטו.
בנובמבר 2022 דיאן פיינסטיין הפכה לסנאטורית בעלת תקופת הכהונה הארוכה בהיסטוריה, לאחר 30 שנות כהונה.
היא תכננה לפרוש בתום כהונתה ב-3 בינואר 2025, אך נפטרה ב-29 בספטמבר 2023 לאחר מצב בריאותי שהלך והחמיר.
לאחר מכן שברה פטי מארי שיא זה, ואף התמנתה לנשיאה הזמנית של הסנאט – התפקיד הבכיר שניתן לחבר הוותיק ביותר במפלגת הרוב, ושנמצא שלישי בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
בבחירות 2024 חלה אבן דרך נוספת בהיסטוריה של הנשים בסנאט האמריקאי.
ליסה בלאנט רוצ'סטר מדלאוור ואנג'לה אולסוברוקס נהפכו לנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות שנבחרו לסנאט מאז קמלה האריס ב-2016. לפניהן נבחרו לסנאט רק האריס וקרול מוזלי בראון ב-1992. סנאטורית אפרו-אמריקאית נוספת שכיהנה בסנאט היא לפונזה באטלר, שמונתה למלא את מקומה של דיאן פיינסטיין המנוחה עד להיבחרו של אדם שיף.
בלאנט רוצ'סטר היא גם האישה הראשונה המייצגת את דלאוור בסנאט.
בבחירות אלה נבחרה גם אליסה סלוטקין להחליף את דבי סטייבנו הפורשת.
בראשית 2025, בעקבות מינויו של מרקו רוביו למזכיר המדינה של ארצות הברית, מונתה אשלי מודי למלא את מקומו בסנאט.
נשים בראשות מדינה הן נשים שנבחרו או מונו לתפקיד ראש מדינה, ראש ממשלה, נשיא או תפקיד דומה בהנהגת המדינה.
רשימת נשים בראשות מדינה להלן לא כוללת מלכות.
האישה הראשונה שמונתה לכהן בראשות מדינה במאה ה-20 היא חרטק אנצ'ימה-טוקה, שמונתה באפריל 1940 לנשיאת הרפובליקה העממית של טובה , מדינת-מחוז של ברית המועצות, שלא זכתה להכרה דיפלומטית.
אנצ'ימה-טוקה לא נבחרה בבחירות חופשיות והוגנות, אלא מונתה לתפקיד על ידי המפלגה הקומוניסטית ששלטה במדינה.
האישה הראשונה שנבחרה בבחירות כלליות לראשות ממשלה של מדינה הייתה סירימאבו בנדרנאיקה שנבחרה ביולי 1960 לראשת ממשלת ציילון (כיום סרי לנקה).
האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת מדינה הייתה איסבל פרון מארגנטינה, שכיהנה לפני כן כסגנית נשיא לבעלה נשיא ארגנטינה חואן פרון, ומונתה לנשיאה ביולי 1974 עם מות בעלה.
האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת מדינה הייתה ויגדיס פינבוגדוטיר מאיסלנד, שניצחה בבחירות לנשיאות ב-1980 וכן בשלוש מערכות בחירות לאחר מכן, וכיהנה בתפקיד במשך 16 שנים, פרק הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה שבו כיהנה אישה בתפקיד זה.
ראשת הממשלה הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי במדינה בעלת רוב מוסלמי הייתה בנזיר בהוטו מפקיסטן, שהובילה את מפלגתה לניצחון בבחירות הכלליות של 1988 ושוב ב-1993. בתה בקטוואר נולדה בשנת 1990, ובכך הפכה בהוטו למנהיגה הראשונה שילדה בזמן שכיהנה בתפקיד.
פרט לה, רק ג'סינדה ארדרן מניו זילנד ילדה בתקופת כהונתה (בתה נולדה ב-2018).
תקופת הכהונה הארוכה ביותר של מנהיגת מדינה היא של שק הסינה ואזד מבנגלדש, שכיהנה כראשת ממשלה מ-1996 עד 2001 ומינואר 2009 עד היום, תקופה העולה על 20 שנה.
נכון ליוני 2024, ברבדוס היא הרפובליקה היחידה בעולם שבה נשים מכהנות בתפקידי נשיאה וראשת ממשלה.
הונדורס, איי מרשל ופרו הן רפובליקות שבהן תפקידי הנשיא וראש הממשלה משולבים, ומכהנים בהם נשים.
נשים שנבחרו או מונו למנהיגת מדינה
רשימה זו כוללת נשים שנבחרו בבחירות כלליות במדינה, או מונו על ידי ועדה שלטונית או פרלמנט, לתפקיד ראש ממשלה, נשיא או תפקיד דומה בהנהגת המדינה.
הרשימה אינה כוללת נשים שנבחרו כחלק משושלת מלוכה.
במאה העשרים חל שיפור ניכר במעמד האישה בכלל ובמעמדן של נשים במדע בפרט, אך טרם הושג שוויון מלא בהשתתפות נשים במדע בישראל, שקמה באמצע המאה העשרים, מתקיימות אחדות מהבעיות המאפיינות השתתפות של נשים במדע.
על פי מרכז המחקר והמידע של הכנסת במהלך השנים חל גידול ניכר בשיעור הנשים הלומדות בכלל התארים – ומאז שנת 1999 נשים מהוות יותר מ-50% מכלל התלמידים.
עם זאת, ייצוגן של נשים בסגל האקדמי הבכיר עמד בשנת 2009 על כ-26%.
על פי סקירה, שבוצעה בשנת 2015 על ידי המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה בראשות פרופ' נורית ירמיה, המדענית הראשית של משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל, עולה כי במחלקות באקדמיה בתחומי המתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב, 93% מהמחלקות סובלות מתת-ייצוג חמור בנשים.
כך גם ב-74% מהמחלקות בתחום המדעים הפיזיקליים, 72% מהמחלקות בתחום ההנדסה ו-41% מהמחלקות בתחום המדעים הביולוגיים.
מחקרים חינוכיים מראים שלמורות ולמורים בכל רמות החינוך יש ציפיות נמוכות יותר מבנות במתמטיקה ובמדעים והם מפלים לטובה בנים לעומת בנות.
בתצפיות שנערכו בכיתות, מורים נטו לגלות יחס שונה כלפי בנים וכלפי בנות בכיתה: בנים זכו להקצאת זמן גדולה מבנות, ובשוני מבחינת התייחסות והערכה: ניהול שונה של דיאלוג – שימוש בביטויים רגישים וסלחניים יותר כלפי בנות ובשפה מעודדת ומדרבנת יותר כלפי בנים, שפה הכוללת הוראות לשיפור וניסיון לכוונם אל הפתרון הנכון.
כמו כן, כאשר נשאלו תלמידים מצטיינים ביחס לגורמים להצלחותיהם, תשובת רוב הבנים התמקדה ביכולתם האישית ובכישרונם, ואילו הבנות זקפו את הצלחתן ל"השקעה", מבחן "קל", "מזל", "מורה טוב" - אך לא להיותן חכמות ומוכשרות.
כיוון שמקצועות המתמטיקה והפיזיקה נחשבים בבתי הספר כמקצועות "קשים", בנות נרתעו מלבחור בהם.
על פי מרכז המחקר והמידע של הכנסת במהלך השנים חל גידול ניכר בשיעור הנשים הלומדות בכלל התארים –ומאז שנת 1999 נשים מהוות יותר מ-50% מכלל התלמידים.
גם שיעור זה עולה בהדרגה.
לאורך השנים תשס"ו (2005)-תשפ"ג (2022) עלה משמעותית שיעור הנשים בדרגת פרופסור חבר באוניברסיטאות מכ- 19.8% לכ-30.3%.
באופן דומה, גם שיעורן של הנשים בדרגת פרופסור מן המניין עלה מכ-11.5%- לכ- 20.7%.
קיימת שונות רבה בשיעור הנשים הלומדות, בהתאם לתחומי לימוד שונים.
בעוד שיעורן של נשים מכלל הלומדים מקצועות הנדסה, מתמטיקה, מדעי המחשב ומדעים פיזיקליים נמוך יחסית, שיעורן במקצועות אחרים דוגמת חינוך ומקצועות עזר רפואיים גבוה מאוד.
נשים מהוות מיעוט בקרב הלומדים מתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב בכל התארים.
מאידך, במדעי הרוח ובמדעים הביולוגיים הן מהוות יותר מ-50% מבעלי תואר שלישי.
סטודנטיות באוניברסיטאות (2010) מתמטיקה ומדעי הטבע הנדסה ואדריכלות סך הכול 28% 27.5% תואר שלישי 24% 12.5%
בממשל: בשנת 2000 הוקמה המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה במטרה "להגדיל השתתפות נשים בתחומי מדע וטכנולוגיה ולשפר את מעמדן...
בחינוך ובאקדמיה: רישום לפקולטות הנדסיות (ומדעיות), פוסט דוקטורט, מעבר מסגל זוטר לסגל בכיר; בתעשייה: איוש: תפקיד מקצועי טכנולוגי - מדעי, קידום: הזדמנויות שוות, שכר שווה לגברים."
באקדמיה: חברת לוריאל ואונסק"ו הקימו ב-1998 תוכנית פרסים ומלגות "למען נשים במדע" (L'ORÉAL-UNESCO For Women In Science).
שותפות זו "נועדה להכיר בתרומתן של מדעניות בולטות לקדמה המדעית ולעודד את שיתופן של נשים במחקר המדעי".
במסגרת זו מוענקים בישראל החל מ-2009 מלגות למדעניות מבטיחות.
בשנת 2007 הקים מכון ויצמן תוכנית לקידום נשים במדע.
התוכנית מיועדת "לסייע למדעניות צעירות להתגבר על צוואר הבקבוק העיקרי, בו נחסם מסלול ההכשרה המקצועית של הנשים – היציאה לתקופת מחקר בחו"ל".
מטרת המענקים היא להקל על נשים נשואות ואמהות לילדים קטנים לממן את השהות בחו"ל במשך שתי שנות השתלמות.
בתעשייה: בשנת 1994 הוקם "פורום מנהלות בתעשייה" במטרה לקדם נשים לתפקידי ניהול בתעשייה.
במערכת החינוך: בשנת 2011 הוקמה תוכנית מובילות לטכניון בחסות עיריית חיפה בשיתוף פעולה עם הטכניון, אשר מטרתה קידום תלמידות ללימודי מדעים וטכנולוגיה ובהמשך שילובן במקצועות ההייטק וההנדסה.
התוכנית הוקמה על ידי יושבת ראש ויצו בחיפה, ניצה סובוביץ וד"ר אסיה לויטה מהמחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון.
התוכנית היא שש-שנתית, מיועדת לתלמידות נבחרות בעלות פוטנציאל ללמוד מקצועות הנדסיים בטכניון ופועלת בתשע"ד בשני בתי ספר עירוניים בחיפה.
מובילי התוכנית מגדירים את החיבור כמבוסס על הקשר בין הערכים "תלמידות-אקדמיה-תעשייה-הייטק חיפאי".
מדעניות ישראליות זוכות פרסים בינלאומיים
עדה יונת היא ביוכימאית, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, המתמחה בקריסטלוגרפיה של חלבונים.
יונת היא כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009, במשותף עם ונקטרמן רמאקרישנן ותומאס סטייץ, "על מחקריהם שתרמו להבנת המבנה והתפקיד של הריבוזום" היא זכתה גם בפרס וולף בשנת 2006/7.
רות ארנון היא ביוכימאית מומחית לאימונולוגיה, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בין השנים 2010–2015. היא זכתה בפרס וולף ברפואה לשנת 1998 וכלת פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת ה'תשס"א (2001).
שפי גולדווסר היא חוקרת ישראלית-אמריקאית בתחום מדעי המחשב והקריפטוגרפיה.
גולדווסר היא פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ופרופסור למתמטיקה במכון ויצמן למדע ברחובות.
זכתה פעמיים בפרס גדל במדעי המחשב.
כלת פרס טיורינג לשנת 2012 (יחד עם סילביו מיקאלי).
בשנת 2017 נבחרה לעמית ACM.
אירית דינור היא מתמטיקאית ומדענית מחשב במכון ויצמן למדע, כלת פרס גדל לשנת 2019. מחקרה עוסק ביסודות מדעי המחשב ובקומבינטוריקה, בייחוד בהוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית (PCP).
פרס ישראל הוא הפרס היוקרתי ביותר שמעניקה מדינת ישראל במגוון רחב של תחומים.
בשליש מהשנים שבהן הוענק הפרס כל הזוכים היו גברים.
1954 - שרה הסטרין-לרנר (רפואה)
1982 - רות עמירן (גאוגרפיה וידע ארץ ישראל/ארכאולוגיה)
1991 - נעמי פיינברון-דותן (גאוגרפיה וידע ארץ ישראל/בוטניקה)
2004 - אסתר סמואל-כהן (סטטיסטיקה)
2014 - מרטה וינשטוק-רוזין (רפואה)
(אמנות-מדע-תרבות) מוענק מדי שנה מאז שנת 2002. הפרס ניתן בחסות ראש ממשלת ישראל בחמישה תחומים: תרבות ואמנות, מדעים מדויקים, מדעי החיים, מדעי הרוח, ומדעי החברה.
בפרס בתחום המדעים המדויקים ומדעי החיים, זכו:
2007 - אליאורה רון (מדעי החיים)
2010 - שרית קראוס (מדעי המחשב)
2018 - חנה אנגלברג-קולקה (מדעי החיים)
2019 - מיכל שוורץ (מדעי החיים)
פרס רוטשילד מוענק מאז שנת 1959 מדי שנתיים.
הפרס מחולק בתשע דיסציפלינות: הנדסה, חקלאות, מדעי החברה, מדעי החיים, מדעי היהדות, מדעי הכימיה, מדעי הפיזיקה, מדעי הרוח ומתמטיקה.
הפרסים מוענקים אחת לשנתיים אך התחומים מחולקים לשתי קבוצות, כך שכל תחום חוזר על עצמו פעם בארבע שנים, עבור עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן.
2018 - נעמה ברקאי (מדעי החיים)
2020 - חנה מרגלית (מדעי החיים)
2020 - מיכל אירני (מתמטיקה / מדעי המחשב והנדסה)
פרס לנדאו מוענק החל משנת 2000. הפרס למדעים ולמחקר "נועד לציין לשבח את המחקר המדעי ואת החוקרים הישראלים, שהגיעו להישגים בתחומם, ואשר תרמו בכך תרומה רבת ערך לקידום המדע והמחקר".
2003 - אורה אנטין (ננו-טכנולוגיה ומיקרו-אלקטרוניקה)
2004 - חרמונה שורק (ביו-רפואה)
2007 - חנה מרגלית (ביולוגיה של מערכות)
2008 - שולמית מיכאלי (מיקרוביולוגיה).
2013 - אילנה גוזס (כימיה רפואית ופרמקולוגיה)
2017 - אירית שגיא (ביוכימיה)
2018 - אופירה איילון (קיימות)
2018 - מיכל אירני (בינה מלאכותית)
פרס ארדש ניתן לחוקרים צעירים במתמטיקה החל משנת 1977.
2011 - תמר ציגלר (החוקרת הראשונה מהטכניון אשר קיבלה את הפרס)
2012 - אירית דינור (מכון ויצמן)
2015 - שירי ארטשטיין-אבידן (אוניברסיטת תל אביב)
בנובמבר 2009 קיבלה מעמד של פרופסור, ובכך הייתה לאישה הערבייה הראשונה בדרגת פרופסור באקדמיה הישראלית.
מלכה שפס היא מתמטיקאית ישראלית-אמריקאית, ב-2013 מונתה לדיקנית הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן, והייתה הדיקנית החרדית הראשונה בארץ.
סראב אבו רביעה קווידר היא ראש הקתדרה ללימודי המדבר על שם משפחת קושלנד, פרופסור חבר במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היא הבדואית הראשונה בישראל שקיבלה פרופסורה, בשנת 2021.
מאז תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, ההיפ-הופ הדרום אפריקאי צמח באופן משמעותי כתנועה מוזיקלית וכתנועה חברתית.
הוא התחיל באזור קייפ פלאטס של קייפטאון בתחילת שנות ה-80. להקת ההיפ-הופ הראשונה שכל חברותיה היו נשים הייתה "יוֹ גֵּירְלְז" (Yo Girls), שנוצרה בקייפטאון בשנות ה-80. למעלה מעשור לאחר מכן, ב-2002, הפכה "גּוֹדֵסָה" (Godessa) ללהקת ההיפ הופ הראשונה בדרום אפריקה שכל חברותיה היו נשים שחתמה על חוזה תקליטים.
במהלך השנים, מעל שתים עשרה אמניות נכנסו לסצנת ההיפ-הופ המיינסטרים בדרום אפריקה, מה שהוביל את OkayAfrica להכריז על 2018 כ"השנה שבה נשים ניצחו בהיפ-הופ הדרום אפריקאי".
במחקר שנעשה על שירי היפ הופ שהופקו על ידי נשים אפריקאיות, נמצא שרובם הגיעו מדרום אפריקה.
בנוסף, נמצא כי היפ הופ דרום אפריקאי נוטה להתייחס לנושאים חברתיים כגון פטריארכיה, שחיתות וסכסוכים יותר.
מאמינים כי הדבר נובע מהגישה הרבה יותר למשאבים בתוך המדינה, וכן מהעובדה שמבחינה היסטורית דרום אפריקה הייתה סובלנית יותר לזהויות קוויריות.
ההיפ-הופ הדרום אפריקאי צמח בשנות ה-80, ונשלט בעיקר על ידי גברים.
היפ הופ אמריקאי הופיע רבות בסרטים ובתוכניות טלוויזיה שנראו על ידי דרום אפריקאים, והשפיע על התפתחות ההיפ הופ הדרום אפריקאי.
באותה התקופה, ההיפ-הופ נחשב ככלי ביטוי, וגם כתנועה חברתית שהתנגדה לאלימות כנופיות.
נשים בגינה הוא ציור שמן מאת קלוד מונה.
מונה התחיל לצייר את היצירה הגדולה באוויר הפתוח בשנת 1866, ולאחר מכן השלים את הציור בסטודיו שלו.
מאז שנת 1986, מהווה הציור חלק מאוסף מוזיאון ד'אורסה בפריז.
קלוד מונה צייר את "נשים בגינה" בתחילת הקריירה שלו, בתקופה שבה עדיין חיפש סגנון אישי ונושאים מובהקים ליצירתו.
בשלב זה הוא ניסוי בציור דמויות גדולות בתוך נוף, לדוגמה ביצירה הבלתי גמורה Le Déjeuner sur l'herbe ("ארוחת הצהריים על הדשא").
במקרה של נשים בגינה, בחר מונה שלא להתחיל ברישומים מקדימים כפי שנהג קודם לכן, אלא לצייר ישירות על הבד באוויר הפתוח (en plein air).
בשל ממדיו הגדולים של הציור, נאלץ לחפור תעלה באדמה כדי שהקנבס יוכל להשתלב בה, וכך שמר על נקודת מבט אחידה גם בציור החלקים העליונים.
חברתו של מונה, קמיל דונציו (Camille Doncieux), שימשה כמודל לכל הדמויות הנשיות בציור, אם כי פניהן צוירו בצורה מטושטשת ואינן נחשבות לפורטרטים ממשיים.
את ההשראה לשמלות המרהיבות לבשו הנשים שאב מונה מאיורים במגזינים של אופנה בני התקופה.
מונה הציע את הציור "נשים בגינה" לתצוגה בסלון הפריזאי של שנת 1867. למרות שבעבר התקבלו עבודותיו על ידי ועדת הסלון הפריזאי, הפעם נדחתה היצירה.
בתקופה זו, ציורים בעלי ממדים גדולים נחשבו מתאימים בעיקר לנושאים היסטוריים או דתיים, ולכן היצירה של מונה, שנראתה כחסרת נושא "רציני", זכתה למעט הערכה בלבד.
בנוסף, משיחות המכחול הברורות — שהפכו בהמשך לאחת מהחתימות הסגנוניות של מונה — נחשבו אז לחיסרון המעיד על חוסר מיומנות.
אחד מחברי חבר השופטים אף הצהיר:
"יותר מדי צעירים רוצים להמשיך בדרך הנוראה הזו.
הגיע הזמן להגן עליהם ולהציל את האמנות."
גם בשנים שלאחר מכן המשיך הציור "נשים בגינה" לעורר תגובות מעורבות.
מעריצים, כמו הסופר אמיל זולא, שיבחו את האופן שבו מונה הצליח ללכוד את משחקי אור השמש והצללים על השמלות ובגינה.
מאידך, מבקרים אחרים טענו כי הדמויות אינן משתלבות היטב בנוף.
כריסטוף היינריך, למשל, כתב על הדמות הימנית בציור כי היא "מרחפת מעל הקרקע כאילו יש עגלה נסתרת מתחת לשמלתה".
למרות הביקורת, לציור "נשים בגינה" שמור מקום מרכזי ביצירתו של מונה, שכן בו הופיעה לראשונה באופן ברור משיכתו המרכזית: תיאור אור, ובפרט אור שמש, באמנות הציור.
יש המשווים את "נשים בגינה" של קלוד מונה ל"יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" של ז'ורז' סרה, כשתי יצירות העוסקות בבילוי בורגני בטבע, אך מציגות גישות אמנותיות מנוגדות.
לעומתו, סרה יוצר קומפוזיציה נוקשה ומדויקת, בה הדמויות עומדות דוממות כמעט כפסלים, תוך שימוש בטכניקת הפואנטיליזם המעניקה לציור אופי שיטתי ומחושב.
נשים ביפן הוכרו כבעלות זכויות משפטיות שוות לגברים לאחר מלחמת העולם השנייה.
נשים יפניות קיבלו לראשונה את זכות ההצבעה בשנת 1880, אך הזכות הייתה זמנית והוגבלה לרשויות מקומיות מסוימות.
רק בשנת 1945, קיבלו נשים את הזכות להצביע באופן קבוע בכל רחבי יפן.
יוזמות מדיניות מודרניות ביפן נועדו לקדם הן את האימהות והן את השתתפותן של נשים בשוק העבודה, אך מאמצים אלה הניבו תוצאות מעורבות.
ציפיות מגדריות מסורתיות, במיוחד עבור נשים נשואות ואימהות, עדיין מעצבות נורמות חברתיות ויוצרות חסמים לשוויון כלכלי בין נשים לגברים במדינה.
בעוד שפער ההכנסות המגדרי הצטמצם בהדרגה, הוא עדיין קיים, כאשר נשים מרוויחות פחות מגברים, במיוחד בתפקידי מנהיגות ובתפקידים בשכר גבוה.
גורמים כמו הפרדה תעסוקתית, ריכוז נשים במשרות חלקיות או לא קבועות, וקידום מוגבל של קריירת הנשים תורמים לפער זה.
בשנת 2020, שיעור ההרשמה של נשים יפניות לתיכון היה 95%, זהה לזה של גברים יפנים, ושיעור ההרשמה המשולב לאוניברסיטאות, מכללות ומכללות זוטרות היה 58%, גבוה ב-1% מזה של הגברים, שעומדים על 57%.
למרות השכלה גבוהה יותר, ציפיות חברתיות בנוגע לטיפול רפואי עדיין משפיעות על התקדמות הקריירה של נשים ועל איזון בין עבודה לחיים פרטיים.
כתוצאה מכך, בעוד שההתקדמות האקדמית ניכרת, אי שוויון מגדרי משמעותי נותר בהיבטים שונים של החברה היפנית.
תוחלת החיים של נשים יפניות היא 87.14 שנים, הארוכה ביותר בקרב נשים בעולם, 6 שנים יותר מזו של גברים יפנים, שתוחלת חייהם עומדת על 81.09 שנים.
בשנת 2023, יפן דורגה במקום ה-23 מתוך 177 מדינות במדד נשים, שלום וביטחון, המבוסס על 13 תנאים של הכלה, צדק וביטחון.
בשנת 2024, יפן דורגה במקום ה-22 מתוך 193 מדינות במדד אי השוויון המגדרי, המודד שוויון בין גברים לנשים בבריאות מינית ורבייה, העצמה והשתתפות כלכלית.
מצד שני, יפן דורגה במקום ה-118 מתוך 146 מדינות במדד הפער המגדרי העולמי.
יפן נשפטה כבעלת פער מגדרי קטן בחינוך ובבריאות, אך פער גדול בהשתתפות פוליטית וכלכלית, מה שהביא לדירוגה.
המידה שבה נשים יכלו לקחת חלק בחברה היפנית השתנתה לאורך זמן והייתה תלויה במעמדות החברתיים.
במאה ה-8, ליפן הייתה קיסרית, ובמאה ה-12, בתקופת הייאן, נשים ביפן יכלו לרשת רכוש על שמן ולנהל אותו בעצמן: "נשים יכלו להחזיק ברכוש, להתחנך, והורשו, אם היו דיסקרטיות (כך במקור), לקחת מאהבים."
מתקופת אדו המאוחרת, מעמדן של הנשים במדינה ירד.
במאה ה-17, "אונה דאיגקו", או "למידה לנשים", מאת הסופרת הקונפוציאנית קאיבארה אקן, פירט את הציפיות מנשים יפניות, וקבע כי "טיפשותה של אופייה כה גדולה, עד כי חובה עליה, בכל פרט ופרט, לא לבטוח בעצמה ולציית לבעלה".
בתקופת מייג'י, התיעוש והעיור הפחיתו את סמכותם של אבות ובעלים, אך במקביל, חוק מייג'י משנת 1898 שלל מנשים זכויות משפטיות והכפיף אותן לרצון ראשי משק הבית שלהן.
בראיונות עם עקרות בית יפניות בשנת 1985, מצאו חוקרים כי התנהגות נשית חברתית ביפן עקבה אחר מספר דפוסים של צניעות, סדר וניקיון, נימוס, ציות ועצמאות.
הצניעות התרחבה לשימוש יעיל בשתיקה הן בשיחות יומיומיות והן בפעילויות.
סדר וניקיון כלל מראה אישי ובית נקי.
נימוס, תכונה נוספת, נדרשה מנשים בתפקידים ביתיים ובאירוח אורחים, והורחבה לפעילויות כגון הכנה והגשת תה.
תכונותיה של לברה להתנהגות נשית פנימית כללו ציות.
לדוגמה, היו מצופה מילדים לא לסרב להוריהם.
עצמאותן של נשים עודדה משום שנשים נזקקות נתפסו כנטל על אחרים.
בראיונות אלה עם משפחות יפניות, לברה מצאה שבנות קיבלו משימות של עזרה בעוד שבנים נטו להישאר לבד עם שיעורי הבית שלהם.
עבודתה של לברה ספגה ביקורת על כך שהיא מתמקדת ספציפית בפלח כלכלי יחיד – מעמד יחיד, של נשים יפניות, ולא בחברה היפנית כולה.
אף על פי שיפן נותרה חברה שמרנית מבחינה חברתית, עם תפקידי מגדר בולטים יחסית, נשים יפניות והחברה היפנית שונות למדי מהסטריאוטיפים החזקים הקיימים בתקשורת הזרה או במדריכי טיולים, אשר מתארים את הנשים ביפן כ"כנועות" וחסרות כל הגדרה עצמית.
בנוסף, הרעיון שנשים תמיד נשארות בבית כעקרות בית ושהן אינן משתתפות בחיים הציבוריים הוא לא נכון, במציאות, רוב הנשים מועסקות – שיעור התעסוקה של נשים (בגילאי 15–64) הוא 73.3%.
בשנת 1880, לנשים ניתנה לראשונה ביפן זכות הצבעה, אם כי באופן מוגבל.
ב-8 באפריל 1880, נחקק חוק שהקים מועצות של נציגים נבחרים במחוזות, ערים, וכפרים, ואפשר לכל עירייה לקבוע את כללי הבחירות שלה.
כתוצאה מכך, הכפרים קמימאצ'י וקוסקדקה במחוז קוצ'י העניקו לנשים בעלות בתים את הזכות להצביע בנוסף לגברים.
זו הייתה הפעם הראשונה שנשים מימשו את זכות ההצבעה ביפן.
עם זאת, ב-7 במאי 1884, תוקן חוק זה וזכות ההצבעה הוגבלה לגברים מעל גיל 20 ברחבי המדינה.
לנשים ניתנה זכות הצבעה ברחבי המדינה בדצמבר 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תוקן חוק הבחירות לבית הנבחרים.
כשליט בפועל החדש של יפן, דאגלס מקארתור הורה על ניסוח חוקה חדשה ליפן בפברואר 1946. ארבע נשים היו בקבוצת העבודה, ביניהן ביאטה סירוטה גורדון, שגויסה לתת-הוועדה שהוטל עליה לכתוב את החלק בחוקה המוקדש לזכויות אזרחיות ופוליטיות וזכויות נשים ביפן.
בשנת 1960 מונתה מאסה נקאיאמה לשרת הבריאות והרווחה, והפכה לשרת המדינה הראשונה.
בשנת 1993, טקאקו דוי הפכה לאישה הראשונה שכיהנה כיו"ר בית הנבחרים.
כחברה בבית היועצים של יפן, צ'יקגה אוגי מילאה מספר תפקידים ממשלתיים חשובים, ביניהם שרת הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה את עיטור הקורדון הגדול של מסדר השמש העולה בשנת 2003, האישה הראשונה שמונתה לנשיאת בית המועצה בשנת 2004, והאישה הראשונה שקיבלה את עיטור הקורדון הגדול של מסדר פרחי הפאולוניה בשנת 2010.
אחוז הנשים בבית הנבחרים היה 8.4% בבחירות הכלליות של 1946, כאשר נשים קיבלו לראשונה את זכות ההצבעה ברחבי המדינה.
בשנת 1994, יפן יישמה רפורמה בבחירות והנהיגה שיטת בחירות מעורבת שכללה הן מחוזות חד-נציגיים (SMD) המשתמשים בריבוי והן שיטת רשימת מפלגות עם ייצוג יחסי.
שיעור המחוקקות בבית הנבחרים גדל מאז הרפורמה.
עם זאת, בכל הנוגע לייצוג נשים בפוליטיקה, יפן נותרת מאחורי דמוקרטיות מפותחות אחרות.
נכון לשנת 2019, יפן מדורגת במקום ה-164 מתוך 193 מדינות בכל הנוגע לאחוז הנשים בבית בפרלמנט.
בבחירות הכלליות ביפן בשנת 2021, פחות מ-18 אחוזים מהמועמדים (186 מתוך 1051) לבית הנבחרים היו נשים.
מתוך 186 מועמדות אלה, 45 נבחרו, המהוות 9.7 אחוזים מתוך 465 המושבים בבית התחתון.
בבחירות לבית המועצה היפני בשנת 2022, מספר שיא של 35 נשים נבחרו לבית היועצים של יפן, הבית העליון של המדינה.
גם מספר המועמדות בבחירות הגיע לשיא ועמד על 181.
בבחירות הכלליות ביפן בשנת 2024, נשים זכו ב-73 מושבים, שהם 15.7 אחוזים מתוך 465 המושבים.
באותה תקופה, נשים החזיקו ב-61 מושבים בבית המועצה, 25.4 אחוזים מתוך 240 המושבים, ונשים החזיקו ב-19.0 אחוזים מהמושבים בבתי הפרלמנט העליונים והתחתונים.
כתוצאה מבחירות אלו, אחוז המושבים המוחזקים על ידי נשים הגיע לשיא של כל הזמנים.
ממשלת יפן הציבה לעצמה יעד להגדיל את שיעור הנשים בתפקידי הנהגה ל-30 אחוזים.
לאחר התפטרותו של ראש ממשלת המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שיגרו אישיבה, בשנת 2025, נבחרה השרה לשעבר סנאה טאקאיצ'י לרשת אותו, והפכה לראשת ממשלת יפן הראשונה.
נשים יפניות מצליחות יותר בכל הנוגע לפוליטיקה המקומית.
נכון לשנת 2015, נשים היוו 27.8% מהאסיפות המקומיות ברבעים המיוחדים של טוקיו, 17.4% בערים ייעודיות, 16.1% בערים כלליות, 10.4% בעיירות ובכפרים ו-9.1% במחוזות.
בשנת 2019, שיעור המועמדות בבחירות לאסיפות מקומיות הגיע לשיא של 17.3% בבחירות לאסיפות ערים ו-12.1% בבחירות לאסיפות עיירות וכפרים.
בסוף דצמבר 2023, האחוז הגבוה ביותר של חברות מועצה היה 36.2% ברבעים המיוחדים של טוקיו, ואחריו 22.9% בערים ייעודיות.
אחוז חברות המועצה היה 19.1% במועצות ערים כלליות, 14.6% במועצות מחוזיות ו-13.6% במועצות ערים/כפרים.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP) הבטיחה להגדיל את נוכחותן של נשים בפוליטיקה היפנית, אך לא השיגה את מטרותיה המוצהרות.
בשנת 2003, הביעה ה-LDP מחויבות להשגת ייצוג נשי של 30% בתפקידים פוליטיים ומנהליים עד 2020, בהתאם לנורמות הבינלאומיות.
עם זאת, המפלגה עדיין רחוקה ממספר זה.
ה-LDP מחפשת לעיתים קרובות מועמדות בעלות ניסיון בביורוקרטיה או בפוליטיקה מקומית, דבר המפלג נשים בחיסרון, שכן הסיכוי שהן היו בתפקידים אלה לפני כן נמוך יותר.
ל-LDP יש גם תהליך מועמדות מלמטה למעלה, לפיו המועמדויות הראשוניות מתבצעות על ידי משרדי המפלגה המקומיים.
מכיוון שמשרדים מקומיים אלו נשלטים על ידי גברים, או על ידי רשת הבנים הוותיקים, קשה לנשים יפניות להיות מועמדות על ידי ה-LDP.
הפסקה מתהליך מלמטה למעלה זה התרחשה בשנת 2005, כאשר ראש הממשלה ונשיא ה-LDP ג'וניצ'ירו קויזומי עצמו הציב נשים בראש רשימות יחסי הציבור.
כתוצאה מכך, כל 26 המועמדות של ה-LDP ניצחו.
עם זאת, מועמדותה של קויזומי מלמעלה למטה לא שיקפה את סדרי העדיפויות של ה-LDP לשוויון מגדרי, אלא אסטרטגיה פוליטית למשוך קולות על ידי איתות לשינוי.
לאחר בחירות אלו, ה-LDP חזרה לתהליך המועמדות מלמטה למעלה.
המפלגה בחרה את מנהיגתה הראשונה בשנת 2025, בעקבות ניצחונה של סאנה טאקאיצ'י.
בשנת 1989, המפלגה הסוציאליסטית היפנית (JSP), מפלגת האופוזיציה השמאלנית הגדולה ביותר באותה תקופה, הצליחה לבחור 22 נשים לפרלמנט.
מספר השיא של נשים שנבחרו לפרלמנט כונה "בום המדונה".
תחת הנהגתה של טקאקו דוי, ה-JSP הוציאה נשים מחוץ למעגלים הפוליטיים הקונבנציונליים והדגישה את מעמדן כדי להציב את עצמה מול ה-LDP, שהתמודדה עם האשמות בשוחד, שערוריית מין ותדהמה ציבורית ממדיניות מס הצריכה שלה באותה תקופה.
כתוצאה מכך, "מדונות" אלה היו עקרות בית טיפוסיות עם מעט מאוד ניסיון פוליטי, אם בכלל.
עם זאת, ה-JSP איבדה במהירות מומנטום.
בבחירות לבית המועצה ב-1992, רק 4 נשים חברות ב-JSP נבחרו מחדש.
ה-JSP גם לא הצליחה לנצל את "בום המדונה" כדי למסד מכסות מגדר עקב סדרי עדיפויות אחרים של המפלגה.
עלייה נוספת במספר הנשים בבית הנבחרים היפני התרחשה בשנת 2009, כאשר המפלגה הדמוקרטית של יפן (DPJ) השתלטה על בית הנבחרים מידי ה-LDP בניצחון מוחץ.
מתוך 46 מועמדות שהגישה המפלגה, 40 נבחרו.
עם זאת, גם ה-DPJ לא הצליחה לנצל את המומנטום הזה כדי למסד מכסות מגדריות.
בעוד שה-DPJ יישמה מספר מדיניות במטרה להגדיל את ייצוג הנשים, ההשפעות של מדיניות זו היו שוליות בלבד.
בדומה ל-LDP בשנת 2005, ה-DPJ הציגה מספר רב של מועמדות לא משום שהמפלגה דאגה לשוויון מגדרי, אלא בשל אסטרטגיה פוליטית.
למעשה, ה-DPJ חיקתה את האסטרטגיה של ראש הממשלה קויזומי להצביע על רפורמה ושינוי חברתי באמצעות מינוי נשים.
ניסויי סקרים מראים כי לבוחרים היפנים אין הטיה נגד נשים.
במקום זאת, רמות הייצוג הנמוכות של נשים בפוליטיקה היפנית נובעות מהימנעותן של נשים יפניות מלהתמודד על תפקידים.
נשים יפניות נוטות פחות להתמודד על תפקידים עקב תפקידי מגדר חברתיים, המכתיבים שנשים צריכות לדאוג לילדים ולמשק הבית.
מחקרים מצביעים על כך שנשים יפניות מוכנות יותר להתמודד על תפקידים אם המפלגות מספקות תמיכה במטלות הבית במהלך הקמפיין.
מועמדות בגיל הפוריות נוטות להתמודד פחות מגברים במחוזות מפלגתיים ביפן, בניגוד למושבים ברשימת מפלגות, דבר שניתן להסביר על ידי המחויבות הגבוהה יותר לזמן התמודדות במחוזות מפלגתיים.
יתר על כן, כאשר נשים יפניות מתחתנות, הן נאלצות לעיתים קרובות לעזוב את ביתן ולעבור לגור עם בעליהן.
כתוצאה מכך, נשים יפניות פחות מסוגלות להתמודד לאסיפות מקומיות משום שהן חסרות קשרים עם אזורן.
תפקידי המגדר המונעים מנשים יפניות להתמודד על תפקידים נבחרים התחזקו עוד יותר באמצעות מודל מדינת הרווחה היפני.
בפרט, מאז התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יפן אימצה את מודל "המפרנס הגברי", המעדיף משק בית שבו הבעל הוא המפרנס של המשפחה בעוד שהאישה היא עקרת בית שתלויה בבעלה מבחינה כלכלית.
כאשר האישה אינה מועסקת, המשפחה זכאית לשירותי ביטוח לאומי וניכויי מס.
בעזרת מערכת זו, המדינה היפנית יכולה להסתמך על עקרות הבית לעבודות הקשורות לטיפול, מה שמפחית את הוצאות המדינה.
עם זאת, מודל "המפרנס הגברי" גם ביסס תפקידי מגדר בכך שהוא מספק מסלול חיים מסוים למשפחות, דבר המונע מנשים לקחת חלק בחיים הציבוריים כמו גברים.
בהינתן הדומיננטיות של גברים בפוליטיקה היפנית, פוליטיקאיות מתמודדות לעיתים קרובות עם אפליה והטרדה על רקע מגדר ביפן.
הן חוות הטרדה מצד הציבור, הן דרך המדיה החברתית והן באינטראקציות פנים אל פנים.
בנוסף, להטרדה מצד הציבור, הפוליטיקאיות גם חוות הטרדה מצד עמיתיהן הגברים.
סקר משנת 2021 גילה כי 56.7% מתוך 1,247 חברות באספה המקומית הוטרדו מינית על ידי מצביעים או על ידי פוליטיקאים אחרים.
אף על פי שתיקון חוק EEOL בשנת 1997 שהפך הטרדה מינית במקום העבודה לבלתי חוקי, פוליטיקאיות ביפן לעיתים קרובות אינן זוכות לאותה תמיכה כאשר הן מוטרדות על ידי עמיתיהם הגברים.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP) היססה ליישם צעדים נגד הטרדה בתוך המפלגה ולקידום שוויון מגדרי.
עם זאת, פוליטיקאיות קולניות של המפלגה כמו סייקו נודה גינו בפומבי את הצהרותיהם הסקסיסטיות של פוליטיקאים גברים.
בשנת 1947 נחקק חוק תקני העבודה, הקובע שכר שווה עבור עבודה שווה, כלומר שעובדת אינה יכולה לקבל שכר שונה מעובד גבר בשל היותה אישה.
בשנת 1986 נכנס לתוקף חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, האוסר אפליה בהיבטים כמו פיטורים ופרישה.
החוק תוקן בשנת 1997 כדי להיות מקיף יותר, ואוסר אפליה גם בגיוס וקידום.
סבב תיקון נוסף בשנת 2006 אוסר גם דרישות עבודה המעניקות יתרון באופן לא פרופורציונלי למגדר אחד על פני אחר, או אפליה עקיפה.
עם זאת, נשים נותרו בעמדת נחיתות כלכלית, שכן קיים פער שכר בין עובדים במשרה מלאה לעובדים לא סדירים – כאשר מעסיקים נוהגים להעסיק נשים במשרה חלקית בניגוד למשרה מלאה, מה שמשפיע על הפרשי השכר.
במהלך המאה ה-21, נשים יפניות עובדות בשיעורים גבוהים יותר מאוכלוסיית הנשים העובדות בארצות הברית.
פער השכר בין גברים לנשים ביפן הצטמצם עם השנים: בשנת 1989, נשים עובדות הרוויחו רק 60.2% משכר הגברים, אך עד 2021 הפער הצטמצם ל-75.2%.
עבור עובדות במשרה מלאה, נשים הרוויחו 77.6% משכר הגברים, כ-10% מתחת לממוצע ה-OECD, בערך כמו בישראל, ובכ-9% גבוה יותר מאשר בדרום קוריאה.
נכון לשנת 2020, המקור הגדול ביותר לפער השכר המגדרי הוא ההבדל בתארים, ואחריו ההבדל בוותק, והבדלים אלה נובעים מכך שכמעט 50% מהנשים עוזבות את כוח העבודה כדי להביא ילדים לעולם ולטפל בהם.
על פי סקר שערך משרד הבריאות, העבודה והרווחה בשנת 2023, 10.2% מתוך 7,780 החברות שנבדקו אמרו כי קיבלו הן תלונות מעובדות על הטרדה על נטילת חופשה בגין הריון, לידה או טיפול בילדים בשלוש השנים האחרונות.
ליפן יש מסורת חזקה שמצפה מנשים להיות עקרות בית לאחר הנישואין.
בנוסף למסורת, השכר משפחתי המוצע על ידי תאגידים שסבסדו בריאות ודיור, בונוסים לנישואין ובונוסים נוספים לכל ילד, ופנסיות לנשים שמרוויחות מתחת להכנסה מסוימת תורמת לדחיפה של נשים לא לעבוד בשוק העבודה ולהיות עקרות בית.
כאשר האמהות עובדות בכל מקרה, הן לרוב בוחרות במשרות חלקיות בשכר נמוך בהתבסס על לוח הזמנים של ילדיהן או בעלהן.
טיפול במשפחה ובמשק הבית נתפס כתפקיד נשי בעיקר, ונשים עובדות צפויות למלא אותו.
עם זאת, בשנים האחרונות מספר הנשים העובדות גדל: בשנת 2022, נשים היוו 44.9% מכוח העבודה של יפן.
ביפן יש שיעור גבוה במיוחד של נשים שעובדות במשרה חלקית, רוב הנשים ביפן שעובדות במשרה חלקית הן אמהות.
מספר מדיניות ממשלתיות ופרטיות לאחר מלחמת העולם השנייה תרמו לחלוקת עבודה מגדרית.
בנוסף, בשנת 1961, הכנסתן של נשותיהם של גברים עובדים לא הייתה חייבת במס מתחת ל-10,000 דולר.
גם לתרבות התאגידית יש תפקיד בנושא, בעוד שגברים רבים צפויים להתרועע עם מנהליהם לאחר ימי עבודה ארוכים, נשים עשויות להתקשות לאזן בין תפקידי גידול ילדים לבין דרישות האירועים החברתיים המחייבים לאחר העבודה.
ישנם כלכלנים הטוענים כי מערכת תמיכה טובה יותר לאמהות עובדות, כגון לוח זמנים קצר יותר של עבודה, תאפשר ליותר נשים לעבוד, מה שיגביר את הצמיחה הכלכלית של יפן.
לשם כך, בשנת 2003, ממשלת יפן קבעה יעד ש-30% מתפקידי הממשלה הבכירים יאוישו על ידי נשים.
מאז הממשלה קיצצה את יעד היעד מ-30% ל-7%, וקבעה יעד לתעשייה הפרטית העומד על 15%.
ביפן, ניהול כספי משק הבית הוא תפקיד של הנשים.
נשים יפניות שונות באופן משמעותי מהחברה המערבית בכך שהן אחראיות על רוב מטלות הבית וכן על ניהול כספי משק הבית.
בדרך כלל, האישה מקבלת את כל הכנסתו של בעלה ונותנת לו כסף כקצבה חודשית.
כאשר אישה היא האם, סביר יותר שהיא תנהל את כספי משק הבית, וכאשר היא ובעלה עובדים יחד, סביר פחות שהיא תנהל את כספי משק הבית.
על פי דיווח של ה-BBC משנת 2012, נשים מנהלות 74% מכספי משק הבית ביפן.
על פי סקר של חברת הביטוח Meiji Yasuda Life שפורסם בשנת 2018, משקי בית יפנים בדרך כלל מנוהלים על ידי האישה.
ב-51.6% מהזוגות, האישה היא המנהלת של משק הבית, וב-12.8% מהזוגות, הבעל הוא המנהל.
רק ב-4% מהמשפחות הבעל היה האחראי בטיפול בילדים ובחינוך.
התפקיד המסורתי של נשים ביפן הוגדר כ"שלוש כניעות": נשים צעירות נכנעות לאבותיהן, נשים נשואות נכנעות לבעליהן, ונשים מבוגרות נכנעות לבניהן.
ניתן לראות גידים של הסדר זה ביפן כיום, שם עקרות הבית אחראיות על בישול, ניקיון וגידול ילדים והן תומכות בבעליהן כדי שיוכלו לעבוד ללא דאגות בנוגע למשפחה, וכן על איזון כספי משק הבית.
עם זאת, ככל שמספר משקי הבית בעלי הכנסה כפולה עולה, נשים וגברים חולקים את מטלות הבית, ומחקרים מראים כי הדבר הוביל לעלייה בשביעות רצון של משקי הבית המחלקים את העבודה בדרכים מסורתיות.
משפחות, לפני ובמהלך תקופת מייג'י, הסתמכו על שושלת ירושה פטריארכלית, כאשר אי ציות לראש משק הבית הגברי היה עונש של גירוש מהתא המשפחתי.
ראשי משקי בית גברים עם בנות בלבד היו מאמצים יורשים זכרים כדי לרשת אותם, לפעמים באמצעות נישואים בשידוך לבת.
ראשי משקי בית היו אחראים על כספי הבית, אך יכלו להאציל סמכויות לבן משפחה אחר או לעובד (שכיר).
נשים במשקי בית אלה היו בדרך כלל כפופות לנישואים בשידוך לבקשת הפטריארך של משק הבית, כאשר יותר ממחצית מכלל הנישואים ביפן היו בשידוך עד שנות ה-60. נשים נשואות סימנו את עצמן על ידי השחרת שיניהן וגילוח גבותיהן.
לאחר תקופת מייג'י, ראש משק הבית נדרש לאשר כל נישואין.
עד 1908, זה היה חוקי לבעלים לרצוח את נשיהם בשל בגידה.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20, נישואים בשידוך נמשכו, ומה שנקרא "זיווגי אהבה" נחשבו לנדירים ושערורייתיים במידה מסוימת, במיוחד עבור הבעל, אשר ייחשב "נשי".
עם זאת, החוקה שנכתבה לאחר מלחמת העולם השנייה קבעה את זכותן של נשים לבחור את בני זוגן.
סעיף 24 לחוקת יפן קובע:
החוקה יצרה מספר שינויים בתפקידי הנשים במשפחה, כגון הזכות לרשת את בית המשפחה או את האדמה, וזכותן של נשים (מעל גיל 20) להינשא ללא הסכמת פטריארך הבית.
בתקופת מייג'י המוקדמת, נערות רבות נישאו בגיל 16. בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה, גיל הנישואין של נשים עלה ל-23, והמשיך לעלות מאז.
הגיל הממוצע לנישואים ראשונים של אישה יפנית עלה בהתמדה מאז 1970, מ-24 ל-29.3 שנים בשנת 2015.
בתקופת אדו, גברים יכלו להתגרש מנשותיהם על ידי הצהרת כוונתם לעשות זאת במכתב.
נשים לא יכלו לארגן גירושין באופן חוקי, אך הן יכלו להצטרף למנזרים לנשים בלבד, כמו בקמקורה, לשם גברים לא הורשו ללכת, ובכך הנשים נפרדו מבעליהם בפועל.
אולם, תחת שיטת מייג'י, החוק הגביל את העילות לגירושין לשבעה אירועים: עקרות, ניאוף, אי ציות לחמות, פטפטנות, גניבה, קנאה ומחלה.
עם זאת, החוק הציע הגנה לגרושים בכך שהבטיח כי לא ניתן יהיה לגרש אישה אם לא היה לה לאן ללכת.
יתר על כן, החוק התיר לאישה לבקש גירושין, כל עוד היא מלווה בקרוב משפחה ממין זכר ויכולה להוכיח נטישה או מאסר של הבעל, הפקרות או מחלה נפשית או גופנית.
בשנת 1898, החוק התיר גם גירושין בהסכמה הדדית של הבעל והאישה.
עם זאת, ההנחה הייתה שילדים יישארו עם ראש הבית הגברי.
ביפן כיום, ילדים נוטים יותר לחיות עם אמהות חד הוריות מאשר אבות חד הוריים.
בשנת 2013, 7.4% מהילדים חיו במשקי בית של אמהות חד הוריות, ורק 1.3% גרים עם אבותיהם החד הוריים.
כאשר גירושין ניתנו בתנאים שווים לשני המינים במסגרת החוקה שנכתבה לאחר מלחמת העולם השנייה, שיעורי הגירושין עלו בהתמדה.
בשנת 2015, סעיף 733 בחוק האזרחי של יפן, הקובע כי נשים אינן יכולות להינשא מחדש עד שישה חודשים לאחר הגירושין, תוקן וקוצר ל-100 ימים.
האיסור על נישואין מחדש לנשים למשך שישה חודשים נועד בעבר כדי "למנוע אי ודאות בנוגע לזהות האב המשוער החוקי של כל ילד שנולד באותה תקופה".
על פי סעיף 772, ילד שנולד 300 יום לאחר הגירושין נחשב כילד חוקי של הבעל הקודם.
בפסיקה שניתנה ב-16 בדצמבר 2015, קבע בית המשפט העליון של יפן כי, לאור החוק החדש המחייב 100 ימים לפני נישואים מחדש של נשים, כל ילד שנולד לאחר 200 יום מנישואים מחדש ייחשב כילד חוקי של הבעל הנוכחי, כך שאין בלבול לגבי אבהותו של ילד שנולד לאישה שנישאה מחדש.
ממשלת יפן חשפה את מתווה התיקון לחוק האזרחי של יפן ב-18 בפברואר 2016. תיקון זה מקצר את תקופת הנישואין מחדש של נשים ל-100 ימים ומאפשר לכל אישה שאינה בהריון במהלך הגירושין להינשא מחדש מיד לאחר הגירושין.
החוק האזרחי של יפן דורש מבני זוג נשואים כחוק להיות בעלי שם משפחה זהה.
בעוד שנשים לפני תקופת מייג'י נחשבו לעיתים קרובות כבלתי כשירות בגידול ילדים, תקופת מייג'י ראתה באימהות כמשימה המרכזית של נשים, ואפשרה חינוך נשים למטרה זו.
בחברה היפנית, אימהות בדרך כלל שמות דגש חזק על חינוך ילדיהן וצמיחה מוסרית, עם דגש מיוחד על טיפוח ערכים כמו נימוס, כבוד ואחריות.
באופן מסורתי והיסטורי נשים היו בדרך כלל אחראיות הן על הורות והן על ניהול ענייני משק הבית במסגרת המשפחה.
קיים ויכוח מתמשך לגבי התפקיד שממלאת השכלת נשים בירידה בשיעור הילודה ביפן.
שיעור הפריון הכולל ביפן עומד על 1.4 ילדים לאישה.
מדיניות הממשלה להגדלת שיעור הילודה כוללת חינוך מוקדם שנועד ללמד אזרחים ולהכין אותם להיות הורים.
חלק מהמבקרים של מדיניות זו סבורים כי דגש זה על שיעור הילודה אינו עולה בקנה אחד עם הכרה מלאה בשוויון נשים ביפן.
עם התפתחות החברה, יותר ויותר בנות הולכות למכללות כדי לקבל השכלה גבוהה.
כיום, יותר ממחצית הנשים היפניות הן בוגרות מכללות או אוניברסיטאות.
שיעור החוקרות ביפן הוא 14.6%.
חינוך מודרני לנשים החל ברצינות במהלך קמפיין המודרניזציה של תקופת מייג'י.
בתי הספר הראשונים לנשים החלו בתקופה זו, אם כי נושאי החינוך היו מגדריים מאוד, כאשר נשים למדו אמנויות של מעמד הסמוראים, כגון טקסי תה וסידורי פרחים.
קוד החינוך משנת 1871 קבע כי יש לחנך תלמידים "ללא כל הבחנה של מעמד או מין".
אף על פי כן, לאחר 1891 התלמידים הופרדו בדרך כלל לאחר כיתה ג', ובנות רבות לא המשיכו את לימודיהן מעבר לחטיבת הביניים.בסוף תקופת מייג'י, היה בית ספר לנשים בכל מחוז ביפן, שנוהל על ידי שילוב של גורמים ממשלתיים, מיסיונרים ופרטיים.
עד 1910, מעט מאוד אוניברסיטאות קיבלו נשים.
סיום הלימודים לא היה מובטח, שכן לעיתים קרובות נשים הוצאו מבית הספר כדי להינשא או ללמוד "עניינים מעשיים".
צורוקו הרגוצ'י, הייתה האישה הראשונה ביפן שקיבלה תואר דוקטורט, עשתה זאת בארצות הברית, שכן אף מוסד מתקופת מייג'י לא איפשר לה לקבל את הדוקטורט שלה ביפן.
היא ונשים אחרות שלמדו בחו"ל וחזרו ליפן, כמו יושיוקה יאיוי וטסודה אומקו, היו בין הגל הראשון של מחנכות נשים שהובילו את הדרך לשילוב נשים באקדמיה היפנית.
לאחר 1945, כיבוש בעלות הברית ביקש לאכוף חינוך שווה בין המינים.
זה כלל המלצה בשנת 1946 לספק חינוך חובה לשני המינים עד גיל 16 בבתי ספר משותפים.
עד סוף 1947, כמעט כל חטיבות הביניים ויותר ממחצית מבתי הספר התיכוניים היו בתי ספר משותפים לשני המינים.
בשנת 2012, 98.1% מהתלמידיות ו-97.8% מהתלמידים הגברים הצליחו להגיע לתיכון.
מתוכם, 55.6% מהגברים ו-45.8% מהנשים המשיכו בלימודי תואר ראשון, אם כי 10% מהבוגרות הללו למדו במכללה זוטרה.
בתקופת הייאן (794–1185), תרבות החצר פרחה ונשים יפניות היו פעילות כסופרות.
מורסקי שיקיבו, שכתבה את "מעשה גנז'י", וסיי שונגון, שכתבה את "ספר הכרית", מפורסמות במיוחד.
בתקופת קמקורה (1185–1333), כאשר מעמד הסמוראים תפס את השלטון, המערכת הפטריארכלית זכתה לכבוד ופעילותן של סופרות שוב ירדה.
רק בתקופת מייג'י (1868–1912) חזרו סופרות לפעילות.
הסופרות הבולטות ביותר בתקופה זו היו איצ'יו היגוצ'י ואקיקו יוסאנו, כאשר דיוקנה של היגוצ'י שימש על שטר של 5,000 יין.
יוסאנו השתמשה בחושניות נשית כנושא יצירותיה והשפיעה על התנועה לשחרור הנשים ביפן.
בשנת 1891 פרסמה שימיזו שיקין את "קווארה יוביווה" (הטבעת השבורה), המכונה לעיתים קרובות הרומן הפמיניסטי הראשון של יפן, ובשנת 1889 משכה קימורה אקבונו תשומת לב בזכות תיאורה של נשים מתקדמות ב"פוג'ו נו קגאמי" (דוגמה מצוינת לנשים).
בשנת 1911 פרסמה היראצוקה ראיצ'ו את "סייטו" (גרב כחול), כתב העת הספרותי הראשון שנכתב על ידי נשים, שאליו תרמו סופרות רבות.
למגזין זה הייתה השפעה רבה על תנועת שחרור הנשים ביפן.
מאוחר יותר, פרסמו המעורבים בסייטו את "ניונין גייג'וטסו" (אמנויות נשים), ופעילותן של סופרות הפכה לפעילה יותר.
בשנת 1948, ציירת הניהונגה (ציור בסגנון יפני), אומורה שואן הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את אות מסדר התרבות.
מאסטרת הזן הראשונה ביפן הייתה הנזירה היפנית מוגאיי ניודאי (נולדה ב-1223 ונפטרה ב-1298).
בשנת 1872, פרסמה ממשלת יפן צו (4 במאי 1872, צו 98 של מועצת המדינה הגדולה) הקובע כי "כל מנהג שנותר של הדרת נשים מאדמות מקדשים יבוטל באופן מיידי, וטיפוס הרים למטרות פולחן וכו' יהיה מותר".
עם זאת, לנשים ביפן כיום אין גישה מלאה לכל המקומות הללו.
בשנת 1998 החלה האספה הכללית של ניפון סיי קו קאי (הכנסייה האנגליקנית ביפן) להסמיך נשים.
בגיל 87, תוחלת החיים של נשים יפניות היא הארוכה ביותר בעולם.
קנה טנאקה חיה 119 שנים ו-107 ימים, מה שהופך אותה לאדם השני בעל תוחלת החיים הארוכה ביותר בכל הזמנים.
הפלות ביפן הן חוקיות תחת הגבלות מסוימות.
תעשיית הקוסמטיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם, ומגלגלת למעלה מ-15 מיליארד דולר בשנה.
השוק החזק למוצרי יופי נקשר לערך המיוחס למשמעת עצמית ולשיפור עצמי ביפן, שם הגוף נשלט באמצעות קאטה, פעולות חוזרות ונשנות השואפות לשלמות, כמו קידה.
בתקופת הייאן, סטנדרט היופי היפני היה: שיניים כהות, מעט שומן גוף וגבות צבועות ומגולחות.
לתאגידי יופי היה תפקיד ביצירת סטנדרטים עכשוויים של יופי ביפן מאז תקופת מייג'י.
לדוגמה, חברת הקוסמטיקה היפנית שיסיידו פרסמה מגזין, Hannatsubaki, עם עצות יופי לנשים תוך הדגשת תסרוקות ואופנה עכשווית.
"הנערה המודרנית" של יפן שלפני מלחמת העולם השנייה הלכה בעקבות האופנה המערבית כפי שסוננה דרך מדיה יפנית.
סקרים רבים מצביעים על כך שנשים יפניות דואגות מ"השמנה, גודל החזה, ושעירות" הדמות האידיאלית של אישה יפנית היא בדרך כלל שברירית וקטנה.
אידיאלים יפניים של יופי מעדיפים תווי פנים קטנים ופנים צרות.
עיניים גדולות זוכות להערצה, במיוחד כאשר יש להן "עפעפיים כפולים".אידיאל נוסף הוא עור חיוור.
עור שזוף נקשר היסטורית למעמד הפועלים, ועור חיוור לאצולה.
נשים רבות ביפן נוקטות באמצעי זהירות כדי להימנע מהשמש ולשמור את העור שלהן חיוור.
עד שנות ה-70, "חמידות" התפתחה כאסתטיקה רצויה, אותה קישרו חוקרים מסוימים לפריחה של חוברות קומיקס שהדגישו נערות צעירות למראה.
בעוד שדמויות אלו כללו בדרך כלל עיניים גדולות יותר, מחקרים מצביעים על כך שזה לא היה סטנדרט מסורתי של יופי ביפן, הוא לא היה מועדף במחקר הרפואי ותואר כ"מכוער" על ידי חוקרי קוסמטיקה מתקופת אדו.
לבוש הוא מרכיב נוסף בסטנדרטים של יופי לנשים ביפן, במיוחד באסתטיקה מסורתית.
נשיות היא גורם משמעותי, לכן, ורוד, אדום, קשתות וקישוטים נמצאים בבגדיהן של הנשים.
קימונו, גלימות משי באורך מלא, נלבשות על ידי נשים באירועים מיוחדים.
דוגמאות מסורתיות לנשים כוללות זנים רבים של פרחים הנמצאים ביפן וברחבי אסיה כגון פרחי דובדבן, שושנים, חרציות ופרחי קמליה יפנית.
ישנם מעסיקים הדורשים מעובדותיהם לנעול נעלי עקב גבוהות ואוסרים על ענידת משקפיים לנשים.
ביפן, גלולת המניעה אושרה לשימוש בשנת 1999, הרבה יותר מאוחר מאשר ברוב מדינות המערב.
השימוש בגלולה עדיין נמוך, כאשר זוגות רבים מעדיפים להשתמש בקונדומים.
המיניות ביפן התפתחה בנפרד מבאסיה היבשתית.
עם זאת, לידות מחוץ לנישואין נותרות נדירות ביפן.
ביפן, סכסוכים במשפחה נתפסו באופן מסורתי כתוצאה מרשלנות או תמיכה לקויה מצד האישה.
לכן, התפרצות של בן זוג יכולה להיות מקור לבושה לאשתו או לאמו של הגבר בו הן אמורות לטפל.
מכיוון שהתעללות בנשים עלולה להזיק למשפחתה של הנפגעת, התערבות משפטית, רפואית וחברתית בסכסוכים במשפחה הייתה נדירה.
לאחר גל של מחקרים במהלך שנות ה-90, יפן העבירה בשנת 2001 את חוק מניעת אלימות בין בני זוג והגנה על קורבנות.
החוק התייחס לאלימות במשפחה כ"הפרה של העיקרון החוקתי של שוויון זכויות בין המינים".
חוק זה קבע צווי הגנה מפני בני זוג מתעללים ויצר מרכזי תמיכה בכל מחוז, אך למרות החוק נשים עדיין מהססות לדווח על התעללות לרופאים מתוך בושה או חשש שהדיווח ישותף עם המתעלל.
סקר משנת 2001 הראה כי אנשי מקצוע רבים בתחום הבריאות לא הוכשרו להתמודד עם אלימות במשפחה והאשימו נשים שפנו לטיפול.
מתוך 10,000 שנכנסו למעצר מגן במקלט, כמעט מחצית מהן הגיעו עם ילדים או בני משפחה אחרים.
חוקים נגד הטרדה נחקקו בשנת 2000 לאחר תשומת הלב התקשורתית לרצח סטודנט באוניברסיטה שהיה קורבן של הטרדה.
עם כמעט 21,000 דיווחים על הטרדה בשנת 2013, 90.3% מהקורבנות היו נשים ו-86.9% מהפושעים היו גברים.
חוקים נגד הטרדה ביפן הורחבו בשנת 2013 וכללו הטרדה באמצעות דואר אלקטרוני, לאחר רצח צעירה שדיווחה על הטרדה כזו למשטרה בשנת 2012. מספר הדיווחים למשטרה במקרים הקשורים להטרדה המשיך לרדת בין השנים 2017 ל-2022, אך בשנת 2023 מספר הדיווחים גדל לראשונה מזה שש שנים, לסך של 19,843.
נשים וילדות יפניות וזרות היו קורבנות של סחר בבני אדם ביפן.
הן נאנסות בבתי בושת ובמקומות אחרים וחוות טראומה פיזית ונפשית.
יפן חוותה ביקורות בנוגע למאבקה בסחר בנשים מכיוון שחסרים חוקים שיאכפו את הנושא באופן רציני.
סקרים מראים כי בין 28% ל-70% מהנשים נפגעו ממישוש בקרונות רכבת.
חלק מחברות הרכבת ייעדו קרונות נוסעים לנשים בלבד אם כי אין עונשים על גברים הנוסעים בקרון כזה.
מישושים יכולים להיענש בעד שבע שנות מאסר או קנסות של קצת פחות מ-500 דולר.
השימוש במכוניות לנשים בלבד ביפן ספג ביקורת מנקודות מבט שונות.
יש הטוענים כי נוכחותן של המכוניות הופכת נשים שבוחרות לא להשתמש בהן לפגיעות יותר.
תגובות ציבוריות כוללות לעיתים את הטענה שמכוניות לנשים בלבד הן צעד רחוק מדי בהגנה על נשים.
חלק מהאקדמאים טענו כי המכוניות מטילות את נטל ההפרדה החברתית על נשים, במקום לבקש ענישה של פושעים.
ביקורת נוספת מציעה כי המכוניות שולחות את המסר שגברים יוצרים סביבה מסוכנת לנשים, שאינן יכולות להגן על עצמן.
גיישה היא בדרנית יפנית מסורתית המשמשת כמארחת וכישוריה כוללים ביצוע אמנויות יפניות שונות כגון מוזיקה קלאסית, ריקוד, משחקים, הגשת תה ושיחה, בעיקר כדי לבדר לקוחות גברים.
תוכנית ההכשרה מתחילה מגיל צעיר, בדרך כלל בגיל 15, ויכולה להימשך בין שישה חודשים לשלוש שנים.
גיישה צעירה באימונים, מתחת לגיל 20, נקראת מאיקו.
מאיקו (שפירושו המילולי "נערת רוקדת") היא גיישה מתלמדת, ושלב זה יכול להימשך שנים.
מאיקו לומדת מהמנטורית הבכירה שלה.
לאחר מכן, בסביבות גיל 20–22, המאיקו מקודמת לגיישה מן המניין בטקס הנקרא אריקה (סיבוב הצווארון).
נשים קטנות הוא רומן היסטורי משנת 1868 וספרה המפורסם ביותר של לואיזה מיי אלקוט.
הספר מגולל את קורותיה של משפחה בקונקורד, עיירה סמוכה לבוסטון שבמסצ'וסטס בארצות הברית.
הסיפור מתרחש בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית ולאחריה.
גיבורותיו הן ארבע האחיות מארץ' - מרגרט (מג) הבכורה, שחלומה הוא להקים משפחה ולקחת חלק בחברה הגבוהה, ג'וזפין (ג'ו) המרדנית והפרועה, שחלומה הוא להיות סופרת עצמאית וחופשייה, אליזבת' (בת') המוזיקלית, הצייתנית וטובת הלב, ואיימי הצעירה ביותר והמפונקת ביותר, שחלומה להיות ציירת ולחיות חיי מותרות.
בגוף הספר מתייחסת אליו המספרת כאל "דרמה משפחתית".
ניתן לראות בספר רומן חניכה נשי, והוא מסווג לרוב כרומן אוטוביוגרפי או אוטוביוגרפי למחצה, שבו אלקוט ביססה את דמותה של ג'ו על עצמה.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה לעיבודים רבים לקולנוע, טלוויזיה, רדיו, קומיקס ועוד.
בשנת 1868, המליץ ללואיזה מיי אלקוט תומאס ניילס, המוציא לאור שלה, לכתוב ספר על בנות שיפנה לקהל קוראים רחב.
אלקוט התנגדה תחילה, והעדיפה לפרסם אוסף של סיפורים קצרים שכתבה.
ניילס לחץ עליה לכתוב קודם את הספר על הבנות ולשכנועה נעזר באביה, עמוס ברונסון אלקוט, שקרא לה גם הוא לעשות זאת.
במאי 1868, כתבה אלקוט ביומנה: "ניילס, שותפו של רוברטס, ביקש ממני לכתוב ספר בנות.
אמרתי שאנסה." אלקוט קבעה את התרחשות הרומן שלה בבית אורצ'רד הדמיוני, שנושא את שם מקום מגוריה בעת כתיבת הרומן: בית אורצ'רד בקונקורד, מסצ'וסטס.
מאוחר יותר כתבה בזכרונותיה שהיא לא חשבה שהיא יכולה לכתוב ספר מוצלח לבנות ולא נהנתה לכתוב אותו.
"אני ממשיכה לדשדש משם", כתבה ביומנה, "אם כי אני לא נהנית מסוג זה של דברים".
בחודש יוני באותה השנה, שלחה אלקוט את תריסר הפרקים הראשונים לניילס, ושניהם הסכימו כי אלה היו משעממים.
אבל אחייניתו של ניילס, לילי אלמי, קראה אותם ואמרה שנהנתה מהם.
כתב היד השלם הוצג לכמה בנות, שהסכימו שזה היה "נפלא".
אלקוט כתבה "הן המבקרות הטובות ביותר, כך שאני בהחלט צריכה להיות מרוצה." היא כתבה את "נשים קטנות" "במהירות שיא בשביל הכסף", אך הצלחתו המידית של הספר הפתיעה גם אותה.
לדברי מבקרת הספרות שרה אלברט, במונח "נשים קטנות", התכוונה אלקוט למשמעותו הדיקנסית; הוא ייצג את התקופה בחייה של אישה צעירה שבו ילדות ונערות היו "חופפות" עם נשיות צעירה.
כל אחת מהאחיות מארץ', גיבורות העלילה, עברה חוויה מחרידה שמזכירה לה ולקורא כי "תום הילדות" היה בעבר, וכי "בעיית האישה הבלתי נמנעת" היא כל מה שנשאר.
מבטים אחרים מצביעים על כך שהכותרת נועדה להדגיש את נחיתותן של נשים בהשוואה לגברים, פירוש מוקשה לאור יציאת הספר "גברים קטנים" על ידי אותה מחברת ממש.
לחלופין, שם זה נועד לתאר את חייהם של אנשים פשוטים, "לא חשוב" במובן החברתי.
ארבע בנות מארץ' משתדלות לשמוח בחלקן ולהתגבר על געגועיהן לאביהן שגויס למלחמה, אך מג כועסת על הגורל שגזל את עושרה של המשפחה ומאלץ אותה לעבוד כאומנת לילדי עשירים מפונקים, כשכל רצונה ללבוש בגדי פאר ולבלות כמו חברותיה.
ג'ו מתמרדת נגד ההכרח לשמש בת לוויה לדודתה זקנה הנכה והקפדנית, תפקיד הנוגד את טבעה החופשי שחורג מהאידיאל של עלמות ויקטוריאניות בנות טובים.
בת', ילדת בית ביישנית ואוהבת, משתוקקת לפסנתר טוב יותר ולפנאי לנגן כאוות נפשה במקום לעזור בעבודות הבית.
איימי בת הזקונים, רק רוצה שהכל יעריצו את יופייה ואת כישרון הציור שלה, ויאפשרו לה ליהנות מכל מה שלבה חפץ, בלי הגבלות.
עם זאת, הארבע יודעות להעריך את חוג המשפחה האוהב והמגונן, ומוצאות דרכים להשתעשע ולבלות גם ללא מותרות.
אל הוויה חמה זו הן מאמצות לחבורתן את בן השכנים העשיר, לורי, נכדו של מר לורנס מעורר האימה.
ללורי לא חסר דבר במונחים חומריים, אך הוא חש ביותר בחסרון הוריו שמתו ובהיעדר חברה צעירה.
הוא מורד בסבו, המשתדל לנתקו מן המוזיקה, אהבת חייו, ולנתב אותו לעסקים.
הקשר, הנוצר בין שני הבתים השכנים, מיטיב עם כל שוכניהם, בייחוד כשבת' הביישנית מוצאת את דרכה אל הפסנתר המשובח בבית לורנס ואל לבו של הזקן הבודד, המתגעגע אל נכדתו שמתה בילדותה ומתנחם בחיבתה של הילדה המוזיקלית מן הבית השכן.
אבי הבנות, כומר צבאי במלחמת האזרחים, נופל למשכב ואשתו נוסעת לוושינגטון לטפל בו.
בהיעדרה נדבקת בת' במחלת השנית ממשפחת מהגרים חסרת-כל, שבה טיפלה בהוראת אמה.
בהמשך, אחרי שכמעט נואשו מחייה, היא מתאוששת ומחלימה, אך סובלת מפגם בלב כתוצאה מסיבוך, ופגם זה יביא עליה את המוות בגיל 23.
מר ברוק, מחנכו של לורי, מתאהב במג, המשיבה לו אהבה למגינת לבה של ג'ו, החוששת מכל שינוי באורח חייהן.
לדרישת הוריה של מג, ג'ון ברוק מחכה למג עד הגיעה לגיל עשרים.