tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי מדינות שגובות מס על אותה הכנסה ויוצרות כפל מס, דבר המקטין מלכתחילה את הכדאיות הכלכלית בעסקה.
לבעיה פתרון בשתי דרכים מרכזיות:
פתרון בינלאומי – הסכמים בין מדינות המכונים אמנות למניעת כפל מס המסדירות את זכויות המיסוי של כל מדינה ומדינה.
כאשר הנוהל המקובל הוא כי המיסוי יהיה על בסיס טריטוריאלי מלבד מתן שירותים אשר ימוסו על בסיס פרסונלי.
פתרון לאומי – דין פנימי של המדינה בחוקי המס שלה בה נקבעים כללים למניעת כפל מס במקרה למדינה אין אמנה למניעת כפל מס עם מדינה מסוימת.
בדין הישראלי, לדוגמה, נאמר שאם שולם מס בחו"ל אזי בישראל תשלום המס יבוצע בקיזוז המס שכבר שולם בחו"ל.
מרבית גביית המיסים בישראל מוטלת על משרד האוצר, והוא מבצע זאת באמצעות רשות המסים בישראל, שהוקמה בשנת 2004 על מנת לאחד את כל גופי גביית המיסים הממשלתיים בישראל תחת קורת גג אחת.
יוצא דופן בעניין זה מס הארנונה, הנגבה על ידי הרשויות המקומיות.
תהליך הגלובליזציה ותכנוני מס אגרסיביים בשנות ה-90 (מהמפורסמים שבהם היה מכירת כרומטיס תמורת 5 מיליארד דולר בשנת 2000, אשר לא מוסו כלל כיוון שההתאגדות והרישום נעשו בדלאוור ארצות הברית) אילצו את מקבלי ההחלטות לבצע מהפך בתפיסת מס ההכנסה בישראל.
מאחר שגם לשיטה הטריטוריאלית וגם לשיטה הפרסונלית יש חסרונות רבים, הוחלט לאמץ שיטה משולבת, המקטינה את היכולת להימנע מתשלום מס.
מקלט מס הוא מדינה או אזור בעל אוטונומיה כלכלית שרמת המיסים בו נמוכה בהשוואה בינלאומית, כך שרישום ההכנסה במדינה (או אזור) זו במקום במדינה בה באמת הופקה ההכנסה, מאפשרת להימנע מתשלומי מס במידה ניכרת.
זהו תכנון מס חוקי, אם כי מחוקק המיסים ורשויות המיסים מנסים לצמצם את השימוש בו.
מדינות המשמשות כמקלטי מס הן בדרך כלל מדינות קטנות יחסית, וחסרות תשתית כלכלית איתנה.
מטרתן של מדינות אלו בגביית מס נמוך היא למשוך הון זר כדי ליצור פעילות בנקאית ענפה, וגם לספק תעסוקה לשירותים שונים להם נזקק איש העסקים החוסה במקלט המס.
בפרט, מס גולגולת מאופיין על ידי התכונות הבאות:
המס אינו מותנה בפעילות כלכלית כלשהי שעליה מוטל המס - אדם חייב במס גולגולת בלי קשר למעשיו.
המס אינו תלוי בערך של נכס או מוצר שבבעלות משלם המס, כלומר המס הוא בסכום קבוע.
תכונה זו מבדילה בין מס גולגולת למס רכוש, שנקבע כאחוז מערך הנכסים בבעלות משלם המס.
באופן מעשי, קשה ליישם מס גולגולת טהור, משום שלא לכל אחד יש היכולת לשלם את מלוא המס.
לכן, מדינות שיישמו מס גולגולת בכל זאת נתנו הנחות לאנשים דלי אמצעים.
אחת מהדוגמאות הקדומות ביותר של מס גולגולת באה מהתנ"ך.
אחרי יציאת מצרים, נצטווה כל אדם מגיל עשרים ומעלה לשלם "מס" קבוע של חצי שקל כדי לממן את עבודת אוהל מועד.
בתיאור התשלום בפירוש מודגש שגובה התשלום אינו תלוי בהכנסה:
בניגוד לשיקולים המודרניים בעד מסי גולגולת הקשורים ביעילות ואכיפה , פרשנים סבורים שהסיבות לתשלום הקבוע נובעות דווקא משיקולים דתיים.
סיבה אחת שלפעמים מוזכרת לציווי על כל אדם לשלם כמות זהה בלי קשר להכנסתו היא משום שהמס מהווה דמי כיפורים, ומכך לא יהיה זה ראוי שליותר עשירים יהיה יותר קל לקנות מחילה על עוונותיהם.
הסבר אחר הוא שתשלום קבוע איפשר עריכת מפקד אוכלוסין ללא ספירת בני-אדם, דבר שנחשב לאסור בזמן זה.
מכיוון שהיה ניתן למדוד את גודל האוכלוסייה על פי מספר השקלים שנאסף, אפשר היה להסיק את גודל האוכלוסייה בלי לספור בני-אדם.
בתקופה המודרנית, מסי גולגולת היו מקובלים במדינות רבות עד המאה ה-19. דוגמה אחת באה מימי הביניים באנגליה.
ב-1377, אדוארד השלישי מלך אנגליה הטיל מס גולגולת חד-פעמי בסכום של ארבעה פנס (שליש שילינג) כדי לממן את מסעו הצבאי נגד צרפת.
ב-1379 הטיל ג'ון מגונט, השליט בפועל עבור יורשו של אדוורד, ריצ'רד השני, עוד מס חד-פעמי בסכום ארבעה פנס, אך חייב כמרים, נזירים, ודוכסים לשלם סכומים עוד יותר גבוהים.
ב-1381 הטיל ג'ון מגונט מס שלישי, הפעם בסכום של שילינג לאדם בלי קשר למקצועו או למעמדו.
בגין עול המס הכבד פרץ "מרד האיכרים" נגד המלוכה והמס, ובשלב מסוים הבטיח ריצ'רד לבטל את המס, אך לבסוף המרד נכשל, מנהיגיו הוצאו להורג, והמס אכן נגבה.
דוגמה נוספת היא מס ה"ג'יזיה", מס גולגולת שהוטל על לא-מוסלמים בתקופת האימפריה העות'מאנית, כולל בארץ ישראל.
לג'יזיה היו מספר דרגות, והיהודים בארץ ישראל שילמו את המס בדרגה הנמוכה ביותר.
שיטת תשלום המס השתנתה ממקום למקום: בירושלים הייתה השיטה לפי רישום של יחידים, ובצפת - לפי קהלים.
מסי גולגולת כיום פחות מקובלים.
ב-1988, ראש ממשלת בריטניה דאז מרגרט ת'אצר הובילה הטלת מס גולגולת כחלק מרפורמת מיסים.
בשנה הראשונה הוטל המס רק בסקוטלנד, ולאחר מכן הוטל גם באנגליה ובוויילס.
המס התקבל בקרב הציבור הבריטי כלא הוגן, והיה מאוד לא פופולרי.
מיליונים הצטרפו למסע התנגדות לתשלום המס, ובהם גם בתה של ת'אצר, קרול.
ב-1990 יצאו למעלה מ-200,000 אנשים לכיכר טרפלגר בלונדון להפגין נגד המס, ולבסוף מחליפה של מרגרט ת'אצר, ג'ון מייג'ור, ביטל את המס והמירו במס ערך מוסף.
בעקבות כישלון צורב זה דעכה התלהבותם של תומכי מסוי בסכום קבוע, הן בבריטניה והן מחוצה לה.
למס יש שתי מעלות עיקריות:
המס לא מעוות פעילות כלכלית: בעוד שמיסים על פעילות כלכלית, כגון מס הכנסה, עלולים לגרום לירידה בפעילות הכלכלית, מס גולגולת לא משפיע עליה.
לדוגמה, הטלת מס הכנסה גורמת לירידה בכמות התעסוקה.
תוצאה זו נחשבת כלא יעילה, משום שבהיעדר מס על הכנסה, מעסיק שמעריך את זמנו של העובד יותר מאשר העובד מעריך את זמן הפנאי שלו תמיד יכולים לסכם ביניהם שכר אשר כדאי לשניהם.
לעומת זאת, תחת מס הכנסה - אך לא תחת מס גולגולת - נוצר הפרש בין מה שהמעסיק משלם ומה שהעובד מכניס לכיסו.
אפילו במצב בו המעסיק מעריך את זמנו של העובד יותר מאשר העובד עצמו, לא תמיד אפשר להגיע להסכם על שכר שכדאי לשניהם.
זאת משום שהכמות שהמעסיק צריך לשלם לפצות את העובד גם עבור הפנאי שעל העובד לוותר וגם עבור המס שהעובד יהיה חייב לשלם.
אם כן, ייתכן שמשכורתו של העובד תהיה גבוהה דיה שלא יהיה רווחי למעסיק לשלם אותה.
מכך, סחר שמטיב לשני הצדדים עשוי להימנע תחת מס הכנסה, בעוד שלא נמנע תחת מס גולגולת.
המס קל לגבייה באופן יחסי למיסים אחרים: מכיוון שמס גולגולת אינו תלוי בפעילות כלכלית, אין הממשלה צריכה לעקוב אחר מעשיהם של תושביה כדי לגבות את המס.
כל מה שנצרך הוא מפקד אוכלוסין, עובדה שמסבירה את הפופולריות של מיסים אלו בקרב ממשלות רבות לפני המאה ה-19.
המס נחשב כלא הוגן, משתי סיבות:
נטל המס נופל יותר על עניים מאשר עשירים.
בפרט, אלו שהכנסתם נמוכה יותר משלמים אחוז גבוה יותר מהכנסתם כמס.
מס כזה נקרא מס רגרסיבי, והוא מגדיל את אי-השוויון הסוציו-אקונומי מאשר היה לפני תשלומי המיסים (כאשר אי-השוויון נמדד על פי היחס בין ההכנסה הגבוהה ביותר וההכנסה הנמוכה ביותר).
המס פוגע במשפחות מרובות ילדים.
שתי משפחות עם אותה הכנסה אך מספר שונה של בני משפחה ישלמו מיסים שונים תחת מס גולגולת.
יש כלכלנים הגורסים שמסיבה זו אין להחשיב מס גולגולת כמס יעיל, בגלל שיש לו השפעות שליליות על ילודה.
משפחה אשר בהיעדר המס מוכנה לגדל ילדים נוספים נמנעת מלעשות כרצונה בגלל המס.
תאוריות בכלכלה העוסקות במסי גולגולת
בגלל המעלות לעיל של מסי גולגולת, כלכלנים לפעמים שואלים מה היה קורה אילו היה ניתן לממן את הוצאות הממשלה אך ורק על ידי מסי גולגולת.
אחת התוצאות היותר מפורסמות מתרגיל מחשבה זה היא שאילו כל הכנסות הממשלה היו באות ממסי גולגולת, גרעון תקציבי שנוצר מקיצוץ במיסים לא ישפיע במאומה על הכלכלה.
תוצאה זו נקראת "שקילות ריקארדו" (Ricardian neutrality או Ricardian equivalence), על שם הכלכלן דייוויד ריקרדו שהיה הראשון שהעלה השערה זו.
יש כלכלנים שמשתמשים בתוצאה זו לבקר את האסכולה הקיינסיאנית שטענה שבתקופות של מיתון צריכה הממשלה ליצור גרעון תקציבי כדי לעודד את הכלכלה.
זאת משום שהתוצאה מראה שישנן מערכות מסוי שתחתן לא תוכל הממשלה להשפיע על הכלכלה כשהיא מגדילה את הגירעון התקציבי שלה על ידי הורדה במיסים.
ההוכחה המתמטית של תוצאה זו, והקשר בינה ובין מסי גולגולת, ניתנה על ידי הכלכלן רוברט ברו.
הרעיון מאחורי התוצאה הוא שממשלה שמורידה בנטל המס היום תחויב להעלות את נטל המס בעתיד כדי לשלם בחזרה את חובותיה.
כל עוד תושבי המדינה מבינים את מה שצפוי בעתיד, הם פשוט יחסכו את כל מה שאינם חייבים היום כדי שיוכלו לשלם את המיסים בעתיד.
אילו היה המס נקבע כמס הכנסה או כמס ערך מוסף ולא כמס גולגולת, שינויים במס היו בהכרח משפיעים על הפעילות הכלכלית גם היום וגם בעתיד (לאו דווקא באופן שווה), ואזי הגירעון לא יהיה נייטרלי.
שימוש במס גולגולת להרתעת מצביעים
בשנת 1870 הוכנס התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, האוסר על אפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי.
לאחר תיקון זה החלו במדינות הדרום לנקוט פעולות שונות כדי למנוע מהשחורים להצביע.
ב-1902, כל אחת-עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר הנהיגו מס גולגולת, והנהיגו אמצעים אחרים להקטנת מספר הבוחרים בהן, כמבחני קרוא וכתוב.
מס הגולגולת ניצב לצד חוקים שנועדו להוכיח את אזרחות הסבא של מי שרצה לבחור, ואיומים באלימות הובילו לכך שהבחירות היחידות במדינות הללו היו בחירות מקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, בהן רק לבנים בחרו את המתמודד שקרוב לוודאי היה מנצח בבחירות הכלליות.
בארקנסו, למשל, המצביעים נאלצו לעבור "הערכה" והתעלמו משחורים.
בחלק מהמדינות נקבע חוק לפיו רק אדם שאביו או סבו הצביע בבחירות קודמות יוכל להצביע ללא תשלום המס.
חוקים אלה נקבעו כבלתי חוקתיים בפסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1915, אך מס הגולגולת עצמו שרד את בית המשפט ב-1937 כשבית המשפט פסק פה-אחד שזכות ההצבעה ניתנת בידי המדינות שיכולות לקבוע את התנאים שלהן בכפוף לחוקה.
מעט מדינות ביטלו את החוקים בתחילת ואמצע המאה העשרים.
באחרות מס הגולגולת המשיך להתקיים תוך אפליה באכיפתו: כלפי שחורים נבחנה העמידה בתנאים בקפדנות, בעוד כלפי לבנים לא נעשה כל מאמץ לבדוק האם אכן שילמו את המס או ידעו קרוא וכתוב.
בשנת 1964 אושרר התיקון ה-24 לחוקה שהבטיח את האפשרות להצביע ללא קשר לתשלום מס.
מס ירושה או מס עיזבון הוא מס המוטל על כספים ונכסים העוברים בירושה.
סכום המס הוא באחוזים מתוך כלל הירושה ומוטל רק על ירושות ששווין עולה על סכום מסוים הנקבע בחוק.
מס ירושה נועד לצמצם את אי השוויון שנוצר מריכוז ההון בידי מעטים לאורך דורות.
מס ירושה היה קיים כמעט בכל המדינות המפותחות, אולם משנת 2000 יש מגמה עולמית של ביטול המס.
בישראל נגבה מס ירושה החל משנת 1950 עד שבוטל בשנת 1981, ולא חודש שוב.
האבחנה המקובלת בין מס עיזבון למס ירושה הוא בסיס מס שונה או נישום שונה.
מס עיזבון (Estate Tax) הוא מס עסקאות שבו השומה היא על העיזבון ככלל, בטרם בוצעה ההעברה ליורשים.
מדרגות מס בהקשר מס עזבון, ימסו את השקלים האחרונים של העיזבון בשיעור המס של כל מדרגה.
זהו סוג המס שהיה מקובל בישראל.
מס ירושה (Inheritance tax) הוא גם כן מס עסקאות או מס על ההכנסה מירושה בו הנישום הוא היורש.
במס ירושה ממוסה כל נישום באופן פרסונלי, כך שיורשים שונים ימוסו באופן שונה.
השיקולים העיקריים בקביעת מדרגות מס הם סוג הקשר שהיה בין היורש למוריש (ככל שהפרנטלה ראשונית יותר, כך יהיה המס נמוך יותר.
כך למשל נטל המס על הבן יהיה נמוך מנטל המס על האחיין) והכנסות אחרות שיש ליורש.
במדרגות מס זהות בין מיסוי ירושה ועיזבון, מיסוי ירושה יניב פחות הכנסות לאוצר המדינה, מאחר שלעולם יהיה העיזבון במדרגת מס גבוהה או דומה לזו של היורש.
חוקי מס הירושה משתנים ממדינה למדינה.
ברוב המקומות בן הזוג היורש פטור ממס ירושה.
בחוקי המס ישנה התחשבות במספר היורשים - ככל שמספר היורשים גבוה יותר כך שיעור המס יקטן.
המס מוחל במקומות שונים על סוגי נכסים שונים: נכסי דלא ניידי, כסף, נכסים פיננסיים, כספי ביטוח חיים וחפציו האישיים של הנפטר (המוערכים באמצעות שמאי).
במקביל למס הירושה, כדי שהמס יהיה אפקטיבי, ישנו גם מס מתנות.
המס המוטל על מתנות יכול להיות מוגבל בזמן (למשל: מתנה שניתנה עד 7 שנים לפני הפטירה תיחשב כחלק מהירושה ותחויב במס), או בגובה שוויה של המתנה.
במקומות שונים ישנם נכסים ומתנות הפטורים ממס ירושה: ניתן לעודד מפעלים וחוות משפחתיות על ידי פטור (חלקי או מלא) ממס ירושה וישנו פטור ממס ירושה על כספים שהועברו למטרות צדקה או תמיכה בארגון פוליטי.
על קיומו של מס הירושה מתקיים דיון ציבורי ער.
בארצות הברית המתנגדים למס מציינים כי הוא מוטל על 2% מהאוכלוסייה בלבד, ולכן הוא משקף מצב ברור של עריצות הרוב כנגד המיעוט.
מס הירושה הוא בעצם מיסוי כפול, טוענים המתנגדים: על הרכוש העובר בירושה כבר הוטלו מיסי קנייה, מס הכנסה, ארנונות ומיסים נוספים, ומס הירושה מהווה כפל מס.
במדינות שבהן המס מוטל על נדל"ן ומפעלים, קובלים המתנגדים על קריסתם של עסקים קטנים וחוות משפחתיות בעקבות מס הירושה.
בעלי החוות אמנם מחזיקים ברכוש רב ערך, אך פרנסתם דלה.
רכוש זה הוא רכושם היחיד, וערכו הרגשי רב.
רווחי החוות לא יוכלו לכסות על מס ירושה, ולכן המס יאלץ אנשים אלה לוותר ויתור גדול.
ישנו גם טיעון רגשי: מס הירושה הוא למעשה מס המוטל על אבלים, ושעתם הקשה תהפוך קשה יותר אם יוטל עליהם מס.
טיעון מיוחד עולה מצד מתנגדי המס בישראל: ישראל מהווה מקלט מס עבור עשירים יהודים מארצות אחרות הרוצים להעביר את הונם לילדיהם במלואו.
ישראל נהנית מעולים חדשים אלה, ואימוצו של מס ירושה עלול להרתיע אותם מלבוא.
דוגמה לעלייה כזו היא עלייתו של המיליונר תד אריסון, שפטרה את משפחתו ממס ירושה.
ניתן להכליל את הדברים ולומר שמס ירושה עלול לגרום להגירה של בעלי הון ממדינה אחת לאחרת, ולפגוע במדינה שבה קיים מס הירושה.
נגד מס הירושה עולים גם טיעונים פרקטיים: קל להתחמק ממנו.
מס הירושה דוחף אנשים למציאת מקלטי מס שונים בארצות העולם, להפקדת נכסיהם בידי חבר נאמנים ולפתרונות דומים.
בסופו של דבר, פתרונות אלה יכבידו על התנהלותו התקינה של השוק החופשי, ולא יוסיפו את התוספת המקווה לתקציב או לרווחת המדינה.
התומכים במס רואים בו חלוקה צודקת של הנטל בין השכבות באוכלוסייה.
התומכים שוללים את הטענה שמדובר במיסוי כפול מאחר שאת מס ההכנסה שילם המוריש, ואת מס הירושה משלמים היורשים.
בין השאר נתפס המס כמאזן בין זכות ההורה להוריש לבין חוסר הזכות של הצאצא לרשת (שכן הצאצא לא יגע על מנת לקבל את הירושה).
תומכי המיסוי גורסים גם כי עושרו של העשיר אינו רק תוצאה של ייחודו ועבודתו, אלא תוצאה של פעולה משולבת של כל הלוקחים חלק בשוק, ולכן משהו מעושר זה, במידה מסוימת, ראוי שיוחזר לחברה.
ועדת בן בסט, שהמליצה בשנת 2000 על חידוש מס העיזבון בישראל, נימקה את המלצתה בשלושה נימוקים עיקריים:
קבלת הירושה משפרת משמעותית את מצבם הכלכלי של היורשים.
כמו במקרים אחרים בהם מצבו הכלכלי של אדם משתפר, גם כאן ראוי להחיל מס המקביל למס הכנסה, מס שבח, ומיסים רבים אחרים.
יצירת שוויון הזדמנויות על ידי צמצום המעבר הבין דורי של ההון.
נימוק זה נשען על התפיסה שבמציאות בה אי השוויון גובר, אדם שבא משכבה סוציו-אקונומית נמוכה, לעיתים רחוקות בלבד יוכל לצאת ממנה.
מציאות זו מפלה את החלשים ומדרדרת את מצבם מדור לדור.
כדי ששוויון הזדמנויות להצלחה כלכלית יהיה מציאותי, ולא רק עקרון, יש צורך בצמצום התופעה של 'ירושת' מעמד סוציו-אקונומי, על ידי החלת מס ירושה.
חתירה לשוויון בין אלו המוכרים נכסים לאלו המעבירים אותם.
על מכירת נכסים יש חובת מס, ואילו על העברתם, ללא מס ירושה, אין מס.
יש כאן הפליה לרעה של המוכרים ואותה ניסתה ועדת בן-בסט לתקן.
מס עיזבון נקבע על ידי הכנסת באוגוסט 1949, רטרואקטיבית מאפריל 1949. החוק קבע פטור מהמס לתרומות למדינה, לרשויות מקומיות, לקרן הקיימת ולקרן היסוד.
שיעור המס וגובה העיזבון הממוסה נקבעו בהתאם לקרבת היורשים לנפטר.
מדרגת המס הגבוהה ביותר לצאצאי הנפטר נקבעה ל-40%, בעוד מדרגת המס הגבוהה ביותר לקרוב רחוק נקבעה על 70%.
בסוף שנת 1955 ביקשה הממשלה לתקן את חוק מס עיזבון כדי לתת בידי האחראי על מס עיזבון יותר כלים לגבות את המס, שהכנסותיו היו קטנות.
כן הוקמה ועדה לבחינת מס עזבון ובכנסת הועלו הצעות שונות כדי לברר כיצד ניתן להביא לגבייה משמעותית של המס.
חבר הכנסת יוחנן בדר מתנועת החרות הציע לבטל את המס בגלל חוסר האפקטיביות שלו.
בסוף 1957 ביקשו במשרד האוצר לקבוע הקלות במס לאזרחי חוץ, כיוון שהמס נתפס כמפריע להשקעות גורמי חוץ בישראל.
משנת 1958 דנה הכנסת בהעלאת שיעור מס העזבון ומעבר למדרגות מס אחידים ללא קשר לקרבת היורשים לנפטר.
כחלק מהדיונים הועלתה גם הדעה שיש להניח בצד עיזבון לבנות הנפטר שיעלה על זה שיגיע לבני הנפטר.
כן נדונה הארכת התקופה לפני הפטירה בה ייחשבו מתנות ככלולות בעזבון, מ-3 שנים ל-7 שנים.
במהלך הדיון ביקש חבר הכנסת נחום לוין לבטל את המס כליל בגלל הנזק שנגרם למשיכת השקעות של תושבי חוץ.
הדיונים נמשכו על פני מספר שנים ועוררו לגל של התנגדות שיוצגה בעיקר על ידי אנשי חרות והליברלים.
הביקורת, שהצליחה לשכנע שמס העזבון יפגע גם במעמד הביניים, הביאה להקלות רבות בהצעת החוק.
בין השאר הוצע להוריד את הערכת השווי של דירת מגורים, כדי למנוע את הצורך למכור את הדירה כדי לשלם את המס.
בהמשך, הציעה הקואליציה פטור מוחלט מהמס על פנסיות, פיצויים ודירות מגורים.
התיקון לחוק אושר לבסוף בסוף יולי 1964. אף על פי שמטרת התיקון הייתה להגדיל את הגבייה, נטען שהתיקון כלל כה הרבה פרצות שהוא הקל על היורשים.
בשנת 1969 התקיימה במס הכנסה בחינה של המס כדי לסתום פרצות ולהקל על אלמנות שנפגעו בגלל האינפלציה.
בשנת 1969 קבע בית המשפט העליון שנכסים שהיו רשומים על שם הבעל שנפטר היו במחציתם בבעלות האלמנה ועל כן המחצית לא הייתה חייבת במס עזבון.
במטרה להגדיל את ההכנסות מהמס, הציע האוצר בשנת 1970 מס מתנות, אולם החוק נתקל בקשיים ולא קודם.
בראשית 1974 הציעה ועדת משנה של ועדת אשר עדכון של מדרגות המס אל מול השחיקה האנפלציונית וכן את העלאת שיעור המס המקסימלי מ-60% ל-75%.
תיקונים אלו לא הגיעו לספר החוקים, אולם בתחילת 1976 תוקן החוק כדי לעדכנו אל מול שיעורי האינפלציה.
בסוף 1977 עודכנו שיעורים אלו בהתאם לעליית המדד.
בתחילת אוגוסט 1979 העלה שמחה ארליך את סף המס של מס העזבונות במידה רבה מאוד, כך שלפחות 90% מאזרחי ישראל נפטרו מהמס.
בסוף 1979 הציע מינהל הכנסות המדינה, במסגרת ניסיונות לפשט את מערכת המס, לבטל את מס עזבון או לפחות להעלות את סף המס ולפטור באופן מוחלט את דירות המגורים.
באוקטובר 1980 הועלה סף הפטור ממס עזבון למיליון שקלים.
המס בוטל החל מ-1 באפריל 1981 ומשרדי מס עזבון נסגרו באוקטובר 1982. ביטול המס ספג ביקורת של האופוזיציה שכינתה אותו שוחד בחירות.
ועדת בן בסט טענה כי ביטול המס נבע מהאינפלציה הערה שהייתה באותה עת.
במאמר ביקורת על הרעיון לחדש את מס העיזבון דחה יחזקאל פלומין, שהיה ממנסחי הצעת החוק לביטול המס, את קביעת הוועדה, וטען שהמס בוטל מתוך שיקולים אידאולוגים של הליכוד כפי שהובא במצע המפלגה טרם הבחירות.
הועלו גם סיבות היסטוריות נוספות לביטול המס, כגון לחץ הדתיים והעובדה שהמס הפך לא כלכלי: הוצאות הגביה שלו התקרבו לתקבולים ממנו.
למס העיזבון הישראלי קיים "זנב" מסוים עד היום: הכללתו במסגרת חישובי השבח בעת מכירת מקרקעין.
כאמור לעיל, ועדת בן בסט המליצה לחדש את מס העיזבון בשנת 2000. המלצתה לא יושמה, בין השאר לאור הביקורת עליה.
עד היום מתהדרת ישראל בתואר "מקלט מס" בכל הנוגע למס עיזבון.
בבחירות לכנסת ה-20 העלתה כולנו בראשות משה כחלון את הדרישה להחלת מס עזבון על עיזבונות של מעל 10 מיליון שקלים.
ההכנסות ממס העזבון היו קטנות ביחס להכנסות המדינה ממיסים.
בתקציב 1953/4 הוערכה ההכנסה ממס עזבון בכ-400,000 ל"י, שהיוו כרבע אחוז של הכנסות המדינה הכוללות ממיסים, אך בפועל הכניס המס רק כ-230,000 ל"י.
בשנת 1955/6 הכניס המס פחות מ-2 פרומיל מהכנסות המדינה ממיסים.
בשנת 1962/3 הגיעו ההכנסות ממס עזבון לפחות מפרומיל מהכנסות המדינה ממיסים.
בשנת 1968 הודיע זאב שרף שהוא מתנגד לביטול החוק, אף על פי שהכנסותיו דלות מאוד.
ההכנסות מהמס המשיכו לנוע בשנות ה-70 סביב 1-1.5 פרומיל של הכנסות המדינה ממיסים.
רבים מהנישומים התחמקו מהמס על ידי הקמת חברות.
בסוף 1974 בעקבות ביקורת על תת-גבייה, הודיע האוצר על הגדלת מערך הגבייה של מס עזבון ב-20 אקדמאים.
כן הודיעה האגף על קו יותר תקיף כלפי הנישומים וקיים מבצע גבייה.
במהלך השנים התפרסמו מספר פרשיות על מס העזבון של אישים מפורסמים.
בסוף 1952 העבירה הממשלה בכנסת חוק הפוטר את ירושתו של חיים ויצמן ממס עזבון.
יורשיו של ש"י עגנון זכו במשפט כנגד מנהל מס עזבון והסכום בו חויבו הורד מ-1.6 מיליון ל"י לכרבע מיליון לירות.
מס ירושה נהוג בכלכלות מפותחות רבות ברחבי העולם.
בין השאר נהוג מס ירושה בארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת ואיטליה.
מס ירושה הוטל לראשונה כמס עיזבון באנגליה וויילס בשנת 1796. עם הזמן הורד הסף ממנו ומעלה הוטל מס הירושה ובשנת 1857 מס מירושות הוחל באופן תאורטי על ירושות של 20 ליש"ט ומעלה, למרות שהמס נגבה רק לעיתים נדירות על ירושות בשווי של פחות מ-1,500 ליש"ט.
ב-1894 הוסף היטל מוות שהיה יעיל מאוד בחיסול אחוזות גדולות.
בשנת 1975 הוחלף מס העיזבון במס העברת הון כללי שב-1986 הוחלף במס ירושה.
בגלל השיטות המגוונות להתחמק מתשלום מס ירושה, הכנסותיו יחסית קטנות, אך לא זניחות, ובשנת 2001 עמדו על 2 מיליארד ליש"ט.
בחישוב הערך של העיזבון נכללים נכסי דלא ניידי, כספים, כל חפצי הנפטר וכל מתנה שהעניק הנפטר עד 7 שנים לפני מותו.
נכסים שהושארו לבן זוג או למוסדות צדקה אינם חייבים במס.
ברוסיה היה נהוג מס ירושה עד שנת 2006, אז ביטל הפרלמנט הרוסי מס זה.
בארצות הברית קיים מס עזבון פדרלי ובנוסף, ב17 מדינות קיים גם מס עזבון או ירושה, בחלק מהמדינות תנאיו דומים למס הפדרלי ובחלק מהמדינות תנאיו שונים.
בשנת 2001 הוחל בתהליך מדורג של הפחתת מס העזבון הפדרלי.
החל משנת 2018 הוא נגבה רק על עזבון הגדול מ$11.18 מיליון ליחיד וכפול לזוג.
התורה מייחסת חשיבות רבה להעברת הירושה מאדם לבניו ולא לאנשים אחרים.
הגמרא במסכת בבא בתרא (קלג ע"ב) מבקרת את האדם אשר כותב נכסיו לאחרים ולא לבניו ואומרת שאין רוח חכמים נוחה הימנו.
הרמ"א בשולחן ערוך חושן משפט סימן רפ"ב כותב שמי שציווה לעשות בנכסיו הטוב שאפשר לעשות - יתנו את נכסיו ליורשיו כי אין טוב מזה.
אמנם, חכמים התירו לאדם עשיר לתרום עד שליש מכספו לצדקה לזכות נשמתו ולקרוביו העניים, אך לא חייבו אותו לתרום.
על כן המפלגות הדתיות מתנגדות באופן מסורתי להנהגת מס ירושה בישראל.
מס ארגון, דמי יצוג או דמי טיפול מקצועי-ארגוני הוא סכום המנוכה משכרם של עובדים שאינם חברים בארגון עובדים, ומועבר לארגון העובדים היציג, בהתאם להסכם קיבוצי, צו הרחבה, או חוזה עבודה שבהם נקבע ניכוי זה, או מכוח הסכמה בכתב של העובד.
ההצדקה לניכוי דמי החבר היא חופש ההתארגנות.
ההצדקה לניכוי דמי הטיפול הנגבים ממי שאינם חברים בארגון (להבדיל מדמי החבר), היא שארגון העובדים חותם על הסכמים קיבוציים עם המעסיקים (שמעניקים תוספות שכר, החזר הוצאות נסיעה, דמי הבראה, ביטחון תעסוקתי וכדומה) ומהם נהנים גם העובדים שאינם חברים באותו ארגון עובדים ולכן אינם משלמים לו דמי חבר.
מצב זה בו העובד יכול ליהנות מתנאי ההסכם מבלי לשאת בעלות גיבושו נקרא בעיית הטרמפיסט.
גובהו המרבי של מס ארגון נקבע בתקנות שהותקנו מכוח חוק הגנת השכר.
נכון לשנת 2021, מס ארגון להסתדרות הכללית הוא בשיעור 0.75% מהשכר עד לתקרה שכר של 17,937 ש"ח לחודש, דהיינו ניכוי מרבי של 134.5 ש"ח בחודש.
עובד החבר בארגון עובדים אחר כלשהו משלם דמי חבר לארגון זה, ולכן פטור מתשלום מס לארגון החתום על ההסכם הקיבוצי.
מס מעסיקים הוא מס שהוטל בשנת 1975 על המעסיקים בישראל (כולל יהודה ושומרון), וחושב בהתאם לגובה המשכורת שהם משלמים.
במהלך שנותיו עבר המס שינויים רבים, מבחינת שיעור המס והאוכלוסייה שעליה הוטל.
בחוק ההסדרים לשנת 2008 בוטל המס החל מ-1 בינואר 2008.
מס מעסיקים הוצע לראשונה על ידי ועדת חיים גבתי שנועדה למצוא מקורות הכנסה נוספים למימון תקציב המדינה, אולם ההצעה זכתה להתנגדות רבה מצד השרים במיוחד שר התעשייה והמסחר, יוסף ספיר, שכינה את המס "טירוף הדעת", ולא קודמה.
המתנגדים טענו שהמס יביא לעליית מחירים ויפגע בייצוא, שכן יקשה להבחין בין יצואן ללא יצואן.
לעומת זאת, התומכים טענו שהחוק יגביר את ההתייעלות ואת ריסון עליית השכר.
ביולי 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, הציע שר האוצר שוב להחיל מס מעסיקים של 5%.
בעקבות התנגדות המעסיקים שאיימו שלא לשתף פעולה עם החוק, הרעיון הוסר מסדר היום.
בפברואר 1975 החליטה הממשלה באופן מפתיע על הנהגת מס מעסיקים בשיעור של 7.5%.
החוק שהגיע לוועדת הכספים חודש לאחר מכן כלל שיעור של 4% בלבד וחברי הכנסת הכניסו לו סעיף שאישר לשר האוצר להוריד את השיעור בענפים העלולים להפגע בגלל המס.
בדברי ההסבר להצעת חוק מס מעסיקים נאמר: "המס המוצע הוא שלב בדרך להנהגת מס ערך מוסף, מאחר שהשכר המשתלם מאת המעסיקים הוא ברוב המקרים המרכיב הגדול ביותר בערך המוסף".
לאור זאת, הציע יוחנן בדר להגביל את תוקף החוק עד לאוקטובר אותה שנה, אך דרישתו נדחתה.
מס ערך מוסף הוטל זמן לא רב לאחר הטלתו של מס מעסיקים, אך מס מעסיקים המשיך להתקיים עוד שנים רבות.
פעמים אחדות נדחו הצעות לביטול המס, בטענה שתקציב המדינה לא יעמוד בכך.
אחד מחברי הכנסת, אברהם לבנבראון מחד"ש, ראה את הנולד בעניין זה, באומרו:
"לטענה שמס זה הוא זמני עד להטלת מס ערך מוסף ועד לביצוע הרפורמה במיסוי אין כל כיסוי במציאות.
אנו יודעים מן הניסיון שאין מס זמני.
כל מס או מילווה זמני הופך לקבוע.
באשר לטענה שזו התחלת ביצוע מס ערך מוסף, גם לה אין חזקה במציאות.
יהיה גם מס מעסיקים וגם מס ערך מוסף".
שיעור המס הועלה ל-7%, ובמקביל הוחרגו מתחולת המס ענפי תעשייה, חקלאות, מלונאות, בנייה למגורים וייצוא.
השינוי נועד לאפשר לענפים אלה להוריד עלויות, מבלי להוריד את גובה ההכנסות מהמס.
בנוסחו המקורי חוק מס מעסיקים היה חוק קצר ופשוט, ללא חריגים ופירוט יתר, גורמים התורמים בדרך כלל למורכבותם של חוקי המיסים.
במהלך הזמן הלך החוק והסתבך:
נקבעו בו פטורים לאוכלוסיות מסוימות של מעסיקים, ומחלוקות רבות צצו סביב השאלה מי נמנה עם הזכאים לפטור.
הפטור העיקרי ניתן בסעיף 2א(א) לחוק, שבו נאמר:
"מעסיק המשלם הכנסת עבודה בעד עבודה באחד מאלה יהיה פטור ממס מעסיקים בשל אותה הכנסה:
(1) במפעל תעשייתי שעיקר פעילותו בשנת המס היא פעילות ייצורית כמשמעותה בחוק עידוד התעשייה (מיסים), תשכ"ט-1969;
(2) במשק חקלאי המשמש בשנת המס בעיקר לייצור תוצרת חקלאית לרבות צמחים ובעלי חיים;
(3) בתאגיד העוסק בשיווק ואשר לפחות 70% מהשיווק שלו בשנת המס הם מכירות לחוץ לארץ של מוצרים תעשייתיים שיוצרו בישראל או של תוצרת חקלאית ישראלית, בין דרך מכירה של מוצרים ותוצרת כאמור שקנה ובין דרך מכירתם בשביל אחר תמורת עמלה;
(4) בהפעלת מלון, פנסיון, בית מרגוע, בית הארחה או בית אבות;
(5) בבניית בתי מגורים או בעבודה הקשורה בהכנה או בהשלמה של בניה כאמור, לרבות עבודות חפירה, סלילת דרכים ועבודות עפר".
לאוכלוסיות נוספות ניתן פטור בחוקי עידוד אחדים.
למשל, מלכ"רים באזורי קו עימות דרומי היו פטורים ממס מעסיקים בשנת 2007, וחוק אזור סחר חופשי באילת פטר מהמס מעסיק תושב אילת בשל הכנסת עבודה שהוא משלם בעד עבודה המתבצעת באילת.
בחודש מאי 1992 הורד לאפס שיעור המס החל על המגזר העסקי, כך שהמס חל למעשה רק על מלכ"רים.
המדינה, כמעסיק, הייתה פטורה ממס מעסיקים, אך גופים שדינם כדין המדינה, כגון בנק ישראל והמוסד לביטוח לאומי, היו חייבים בו.
ניתן פטור ממס לאחדים מרכיבי השכר, צעד שהיווה תמריץ להעביר חלק מהשכר לרכיבים אלה.
בסיס המס הוא הכנסת עבודה, כהגדרתה בסעיף 2(2) לפקודת מס הכנסה.
הרכיבים שהוצאו מבסיס המס בקביעה מפורשת בחוק מס מעסיקים הם:
סעיף 2 לחוק מס מעסיקים, אומר "מעסיק יהא חייב במס", וכך הדבר להלכה, אך למעשה מגלגל המעסיק את המס על העובדים, שהרי המס נוטל חלק מתקציב השכר של עובדים אלה.
בעת הטלתו היה שיעור המס 4%, והוא חל על כל המעסיקים.
עם מתן פטור מהמס לסוגים מסוימים של מעסיקים, הועלה שיעור המס החל על המעסיקים החייבים בו ל-7%.
בהמשך הורד שיעור המס בחזרה ל 4%, וזה היה שיעורו בעשור הראשון של המאה ה-21, עד ביטולו בראשית 2008.
באוגוסט 2007 החליטה הממשלה לבטל את מס המעסיקים.
במקביל הוחלט לקצץ מתקציבי העמותות המתוקצבות על ידי המדינה את סכומי הכסף שנדרשו להן כדי לשלם את מס המעסיקים.
בהתאם לכך בוטל חוק מס מעסיקים החל מ-1 בינואר 2008.
מס טובין (Tobin Tax) הוא מס מוצע על מסחר בינלאומי במטבע חוץ.
המס מיועד להכשיל סחר ספקולטיבי במטבע חוץ.
המס הוצע לראשונה על ידי פרופסור ג'יימס טובין, פרופסור לכלכלה מייל זוכה בפרס נובל בכלכלה, ושוכלל על ידי כלכלנים רבים.
מס טובין יכול להיות מיושם בצורה מקומית על ידי מחוקקי המדינות, אבל יידרש שיתוף פעולה רב לאומי כדי לאכוף אותו בצורה יעילה.
ההצעה חשובה עקב הפוטנציאל שיש לה למנוע משברי מטבע.
כמו כן, הערכה היא כי המס יניב 100-300 מיליארדי דולרים בשנה שיאפשרו לממן יוזמות בינלאומיות חשובות, כמו מאבק בהתחממות גלובלית, מחלות, ורעב.
דבר שיעזור לשנות את המגמה בכיוון של פתרונות עולמיים במאה ה-21.
[עריכה] איך אמור לעבוד מס טובין
ספקולנטים במטבע חוץ מגלגלים בעסקאות בינלאומיות מעל 1,800 דולר דולר ביום.
שוק המטבעות הוא אדיר, ובעל תנודות חריפות.
רובו של הכסף הזה אינו מוקדש לשם השקעה בקניית סחורות, השקעה בפירמות או אפילו השקעה ארוכת טווח במטבע חוץ, אלא משמש לשם ביצוע עסקאות ארביטראז'.
אם מס טובין יכנס לתוקף, כל עסקה כזו תמוסה בערך של 0.1% עד 0.25% מנפח העסקה (לדוגמה, 10 עד 25 סנט לכל מאה דולר).
דבר זה יקטין את התמריץ לביצוע עסקאות מטבע קצרות טווח, שכ-90 אחוזים מהן הן ספקולטיביות, אבל לא ישפיע על השקעות יצרניות ארוכות טווח.
כתוצאה מכך יתכווץ נפחם של שוקי הכספים, דבר שיסייע לשקם את האוטונומיה הכלכלית של כל מדינה.
מדינות יוכלו שוב להתערב בצורה אפקטיבית כדי להגן על המטבע שלהן מפני פיחות מטבע ומפני משברי מטבע.
המס יניב מיליארדי דולרים, הערכת תמלוגי המס עומדת על 100 - 300 מיליארד דולר בשנה.
ניתן להעביר תמלוגים אלו לקרנות מתוייגות כדי לממן פרויקטים דחופים ברמה הבינלאומית.
מס חברות הוא מס המוטל על ידי המדינה על רווחיהן של ישויות משפטיות מסוימות, בעיקר חברות שהן ישויות משפטיות עצמאיות ונפרדות מבעלי מניותיהן.
את המס ניתן להטיל ברמת המדינה או ברמה נמוכה יותר.
בדומה למס המוטל על יחידים, גם חברות חייבות במס.
ככלל, המס מוטל על רווחי החברה.
כללי המס משתנים בין מדינה למדינה בהתאם למשטרי המס אותן מאמצות המדינות.
ההכנסות הממוסות על ידי מס החברות משתנות גם הן ממדינה למדינה.
(למשל, חלק מהמדינות פוטרות ממס חברות הכנסות שמקורן ברווחי הון, ואחרות אינן).
המס מוטל בלא קשר עם המס המוטל על בעליה של החברה כיחידים.
לפי עיקרון זה נוצר מס כפול על הרווח - מס ראשון על רווחי החברה, ומס נוסף על החלק ברווח המחולק כדיבידנד לבעלי המניות, הנגבה בעת החלוקה.
בדומה לדרך גביית המס מן הנישום העצמאי, גם החברה משלמת תחילה כמקדמות ולאחר מכן משלימה אותן או מקבלת זיכוי על פי "שומה" סופית.
חברות בינלאומיות המעוניינות להתרחב ולהקים מרכזים במדינות נוספות, מבצעות לעיתים השוואה בין המדינות באשר לגובה מס החברות.
על כן, מדינות נוהגות להפחית את מס החברות כדי לשפר את האטרקטיביות שלהן בעיני משקיעים זרים.
חישוב המס מתבצע על ידי מכפלה של שיעור המס בהכנסה החייבת במס.
תחילה מחושב הרווח החשבונאי על פי כללי חשבונאות מקובלים.
הרווח החשבונאי עובר התאמות על פי חוקי המס החלים על החברה ומתקבלת הכנסה חייבת במס.
הכנסה חייבת במס מוכפלת בשיעור המס ומתקבל המס שעל החברה לשלם.
גביית המס נקבעת בתקנות המסדירות את עיתוי תשלום המס (הפער בין עיתוי היווצרות החיוב לתשלום המס בפועל).
מאחר שהדוחות החשבונאיים מופקים בסוף כל תקופה חשבונאית (לרוב שנה, חצי שנה או רבעון), חישוב המס מתבצע לתקופה מסוימת אולם חוקי המס מסדירים הסדרי גבייה במהלך השנה.
במהלך התקופה משולמים מיסים בשיעור שנקבע מראש, כאשר בתום התקופה רשויות המס בוחנות אם הייתה גביית יתר/חסר ורשויות המס קובעות אם יוחזר התשלום העודף ששולם או שתדרש השלמה של המס החסר.
חישובם של מסי חברות דיגיטליות שעיקר פעילותן בינלאומית ומקוונת הוא נושא מורכב במיוחד, ומכונה לפעמים "מיסים דיגיטליים".
חברות דיגיטליות מפעילות פעמים רבות מטות ומשרדים במדינות בהן שיעור מס החברות נמוך, ומנהלות ממדינות אלו את עסקיהן ברחבי העולם.
מבנה החברות הדיגיטליות יוצר מצב בו קשה למדינה נתונה להעריך את העלויות השונות של החברות ביחס להכנסות באותה מדינה, ומכאן הקושי להעריך את היקף הרווחים הרלוונטיים במדינה, והקושי לגזור מאותם רווחים את שיעור מס החברות.
מצב זה מקשה על מדינות העולם לגבות מיסים מחברות אלו.
בנובמבר 2019 במסגרת מיזם ה-BEPS ליצירת עקרונות מס גלובליים, העביר ה-OECD טיוטה של עקרונות חקיקה בנושא המיסוי הדיגיטלי ל-130 מדינות.
במקביל, מודל מיסוי שונה נבחן בקרב מדינות אמריקה הלטינית.
בנוסף נבחנה על ידי ארגון ה-G7 יזמה בינלאומית של רף מס מינימלי עולמי למס חברות.
הארגון הבריטי Fair Tax Mark העריך בדו"ח בשנת 2019 ששש חברות הטכנולוגיה המרכזיות בעולם - אפל, אמזון, גוגל, פייסבוק, מיקרוסופט ונטפליקס, נמנעו באופן זה מלשלם בעשור האחרון מיסים בסך כולל של 100.2 מיליארד דולר, אותם היו משלמים, על פי הדו"ח, אם היו משלמות מיסים בדומה לחברות בענפים מסורתיים.
אף על פי שלמדינות השונות אינטרס להסדיר את גביית המיסים להגדלת קופות האוצר המקומיות, לחצים מגורמים פוליטיים וכלכליים גם יחד מאטים את ההתקדמות בנושא.
המס מוטל בלא קשר למס המוטל על בעליה של החברה כיחידים.
לפי עיקרון זה נוצר מיסוי דו-שלבי על הרווח:
(1) בשלב הראשון, ממוסה החברה במס הקרוי "מס חברות".
מס זה, מוטל על הכנסתה החייבת של החברה, בשיעור של 23%.
(2) בעת חלוקת הרווחים הנותרים לבעלי המניות כדיווידנד, נגבה מס דיווידנד.
מס זה, יוטל על בעל המניות בשיעורים של 25% או 30%.
זאת, בהתאם לסיווגו כ"בעל מניות מהותי" או שאינו, כהגדרתו בס' 88 לפקודת מס הכנסה.
מאחר שהחברה יכולה לבחור מתי לחלק דיווידנדים, יש באפשרותה לדחות את מס הדיווידנדים למועד כרצונה.
בכך, מיסוי הדיבידנד עשוי להידחות.
לעניין זה יש להבחין בין חברה "רגילה", לבין חברה המוגדרת כ"חברת מעטים" לפי ס' 76 לפקודה.
שכן, בחברת מעטים, בהתקיים התנאים הקבועים בחוק - ניתן יהיה להטיל מס על הדיבידנד שטרם חולק.
זהו מיסוי של דיבידנד "רעיוני", הרואה ברווחים לא מחולקים כמחולקים.
גביית מס החברות בישראל נעשית מכוח פקודת מס הכנסה.
של הפקודה עוסק ב-"שיעורי המס" וקובע בין-השאר את שיעור מס החברות ().
ההורדה באה על רקע המשבר הכלכלי של שנות ה־80 ומטרתה הייתה להאיץ את המשק ולהישאר מדינה אטרקטיבית מבחינת מיסוי לעומת מדינות ה־OECD שהורידו את שיעור מס החברות באותן שנים.
הורדת המס באה על רקע המשבר הכלכלי בישראל בשנים הראשונות של המאה ה-21, שהושפע גם מהתפוצצות בועת הדוט-קום העולמית בשנת 2000. בעקבות המצב הונהגה מדיניות חומת מגן כלכלית שנועדה להוציא את המשק מהקיפאון הכלכלי ולאושש את הכלכלה, בין השאר באמצעות מדיניות מיסוי מקלה.
הורדת מס החברות נמשכה עד שנת 2010, לרמה של 25%, שיעור המקובל בחלק גדול ממדינות אירופה באותה התקופה.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי (2008-2009), העבירה הכנסת תוכנית להמשך הורדת מס החברות על מנת לתמוך בסקטור הפרטי.
בשנת 2009 הוחלט להמשיך בהורדת המס, באחוז לשנה, עד שבשנת 2016 הוא יעמוד על 18%.
ההחלטה גרמה לכך שבשנת 2011 עמד מס החברות על 24%.
בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011, הוחלט להקפיא את הורדת שיעור מס החברות ולשוב למתווה עליית מסי חברות, ומס החברות עלה בהדרגה עד ל-26.5% בשנת 2014. במחצית העשור, הכנסת חזרה למדיניות המקורית להפחתת מס החברות, ומאז שנת 2016 חזר המס לרדת.
שקלול מס החברות ומס דיבידנדים שמשלם בעל מניות מהותי בחברה (מחזיק לכל הפחות 10% מהון המניות), נמצא במגמת ירידה גם הוא, זאת על מנת לעודד משקיעים ולהמריץ את הכלכלה.
מס הכנסה שלילי (המכונה גם "מענק עבודה") הוא מענק שהמדינה נותנת לעובדים בעלי הכנסה נמוכה, לשם עידוד השתתפות בשוק העבודה.
הצורך במתן מענק נובע מכך שברמות ההכנסה הנמוכות, פטור ממס אינו משמעותי מאחר שהן לא מגיעות לסף המס.
מס הכנסה שלילי מצטרף לכלים אחרים שבאו להבטיח הכנסה מינימלית, ובהם שכר מינימום והשלמת הכנסה.
מס הכנסה שלילי נחשב על ידי תומכיו כרעיון חלופי לקצבאות שאינן מותנות בעבודה.
הרעיון של מס הכנסה שלילי פותח בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי הפוליטיקאית הבריטית ג'ולייט ריס-ויליאמס, ובשנת 1962 המשיך בכך הכלכלן מילטון פרידמן, בספרו "קפיטליזם וחירות".
בישראל העלה לראשונה מנכ"ל משרד האוצר יעקב ארנון את רעיון מס הכנסה שלילי בשנת 1972. בשנת 1974 הוקמה ועדת בן שחר, ועדה ציבורית לבחינת רפורמה במערכת המיסים בישראל, והיא המליצה על הנהגת מס הכנסה שלילי.
בעקבות יישום הרפורמה בשנת 1975, הונהג מס הכנסה שלילי באופן עקיף, לאחר שהוחלט שקצבאות ביטוח לאומי לא יזקפו כהכנסה, כך ששיעור מס ההכנסה למעוטי הכנסה ירד.
מס הכנסה שלילי שולם לראשונה בישראל בשנת 2008, על פי נתוני שנת 2007. בישראל משולם המענק באמצעות רשות המיסים על פי נתוני שנת המס הקודמת למועד התשלום.
מס הכנסה שלילי משולם מכוח החוק להגדלת שיעור ההשתתפות בכוח העבודה ולצמצום פערים חברתיים (מס הכנסה שלילי), התשס"ח-2008.
מטרת המענק מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק:
כיום, אין באפשרותה של הממשלה להיטיב עם עובדים בעלי שכר נמוך הנמצאים מתחת לסף ההכנסה המחייבת בתשלום מס הכנסה.
במדינות שונות בעולם הונהג בשנים האחרונות מס הכנסה שלילי, בשיטות שונות, כחלק ממכלול הצעדים לעידוד המעבר מהסתמכות על גמלאות, ליציאה לעבודה (welfare to work).
מס ההכנסה השלילי מאפשר מתן הטבה באופן ממוקד לאוכלוסייה בעלת פוטנציאל גבוה לעוני (משפחות עם ילדים), העובדת לפרנסתה, מבלי שתיאלץ להסתמך על גמלאות.
המס השלילי מהווה, להלכה ולמעשה, תשלום כספי דרך מנגנון המס, כפונקציה של שכרו של העובד.
לטענתם של תומכיו מעבר להיותו תמריץ ליציאה לעבודה, מהווה המס השלילי כלי לצמצום הפערים החברתיים ולהקטנת תחולת העוני בישראל.
לכן, ראוי כי ההטבות שיינתנו במסגרת המס השלילי, יכוונו לאוכלוסיות בעלות פוטנציאל עוני גבוה, שהן לרוב משפחות עם ילדים.
בהתאם לתפיסה זו, מוצע לקבוע שתי רמות של מס הכנסה שלילי, למשפחה עם ילד אחד או שני ילדים, ולמשפחה עם שלושה ילדים או יותר.
מס הכנסה שלילי הוא שינוי אידאולוגי לעומת המדיניות של "קצבאות אוניברסליות" שאינן תלויות בעבודה.
המענק ניתן לעובד תושב ישראל בן 21 שנים ומעלה, שלו לפחות ילד אחד שטרם מלאו לו 19 שנה.
לעובד בן 55 שנים ומעלה ניתן המענק גם אם אין לו ילד כנדרש.
במועד כלשהו בשנת המס לא הייתה בבעלותו או בבעלות בן זוגו או ילדו הסמוך על שולחנו זכות במקרקעין, ביחד או לחוד, העולה על 50%, למעט דירת מגורים יחידה בישראל.
תנאי לקבלת מס הכנסה שלילי הוא קיומה של הכנסה מעבודה - המענק ניתן לשכיר שהייתה לו בשנה הרלוונטית הכנסת עבודה ולעצמאי שהייתה לו הכנסה מעסק או ממשלח יד.
בהכנסה לא תובא בחשבון קצבה המשולמת בשל נכות או אובדן כושר עבודה וגמלה שמשלם המוסד לביטוח לאומי (למעט דמי פגיעה בעבודה ודמי תאונה - אלה יובאו בחשבון).
המענק ניתן למי שהכנסתו הממוצעת לחודש, בחודשי העבודה שבהם עבד בשנת המס, הייתה גבוהה מ-1,810 ש"ח ונמוכה מ-5,366 ש"ח (למי שלו שני ילדים או פחות) או נמוכה מ-5,894 ש"ח (למי שלו שלושה ילדים ומעלה).
סכומים אלה נכונים לשנת 2007, והם מתעדכנים מדי שנה.
גובה המענק, למי שמתקיימים בו כל התנאים האמורים לעיל, הוא פונקציה של ההכנסה החודשית הממוצעת.
פונקציה זו עולה בשלב ראשון, קבועה בשלב שני, ויורדת בשלב שלישי, בתחומי ההכנסה האמורים לעיל.
המענק המרבי יינתן למי שהכנסתו הממוצעת לחודש היא בין 3,140 ש"ח ל-4,190 ש"ח.
לעובד שלו שלושה ילדים לפחות, המענק המרבי הוא בסך 420 ש"ח לחודש, ולעובד שלו שני ילדים או פחות, המענק המרבי הוא בסך 290 ש"ח לחודש.
בגין עבודה בשנת 2012 ואילך יוגדל מענק מס הכנסה שלילי ל-150% מגובהו הרגיל, לעובדת שהיא אם לילד אחד או יותר ולעובד שהוא אב במשפחה חד-הורית לילד אחד או יותר.
בחוק נקבעו כללים להפחתת המענק כאשר לעובד הייתה הכנסה נוספת וכאשר לבן זוגו הייתה הכנסה מעבודה או הכנסה נוספת.
הפעלת מס הכנסה שלילי נעשתה בהדרגה:
בשנת המס 2008 ניתן המענק רק לשכיר שהוא תושב אזור שילוב.
בשנת המס 2009 ניתן המענק לשכיר ולעצמאי, שהוא תושב אזור שילוב.
בשנות המס 2010–2011 ניתן המענק לשכיר ולעצמאי, שהוא תושב אזור שילוב, וכן לאישה (ולגבר שהוא ראש משפחה חד-הורית) שלה ילד שטרם מלאו לו שנתיים בשנה שבגינה ניתן המענק.
בשנת המס 2012 ואילך יינתן המענק לשכיר ולעצמאי, ללא תלות במקום מגוריו.
אזור שילוב כולל את היישובים הבאים: ירושלים, אשקלון, שדרות, נצרת, נצרת עילית, עין מאהל, באקה-ג'ת, משמרות, עין עירון, ערערה, כפר פינס, כפר קרע, אור עקיבא, חדרה, פרדס חנה-כרכור, בסמ"ה (מועאוויה, ברטעה ועין א-סהלה) ונתניה.
באזור זה מופעלת גם תוכנית מהל"ב שאף היא באה לעודד יציאה לעבודה.
לשם קבלת המענק על התושב להגיש תביעה פשוטה בסניף הדואר, ובה עליו לציין פרטים אישיים אחדים, מספר המעבידים שלו ושל בן זוגו בשנת המס ופרטי חשבון הבנק שאליו יש להעביר את המענק.
בנוסף, על מבקש המענק לחתום על הצהרה שבה נאמר: "סך כל הכנסתי מעבודה והכנסתי הנוספת נמצא בטווח ההכנסות המזכה במענק לעובד שכיר כנדרש בחוק".
אדם שהגיש תביעה באחת משתי שנות התביעה האחרונות רשאי להגיש תביעה מקוונת באתר של רשות המיסים במקום בדואר.
את נתוני ההכנסה לפיהם נקבעת הזכאות מקבלת רשות המיסים מהמעבידים בסוף כל שנת מס (ללא קשר למס הכנסה שלילי), וזו הסיבה שהמענק משולם בפיגור, רק לאחר שנאספים הנתונים.
מעבידיהם של עובדים במשק בית אינם מדווחים על כך, בדרך כלל, לרשות המיסים, אך הם מדווחים על כך למוסד לביטוח לאומי, ולכן נקבע שהמוסד לביטוח לאומי יעביר מידע זה לרשות המיסים, לצורך מס הכנסה שלילי בלבד.
עובד שהגיש תביעה למס הכנסה שלילי, ומסר בה ידיעה כוזבת המשפיעה על זכאותו למענק, דינו – מאסר שנה.
בנוסף, עובד כזה לא יהא זכאי למענק בשנת המס שבשלה נתבע המענק, בשנת המס העוקבת ובשנת המס שלאחריה.
הרקע להפעלת מס הכנסה שלילי בישראל
בתחילת המאה ה-21 עם הגידול בשיעורי העוני, הירידה המתמשכת בשיעורי התעסוקה בישראל (בקרב גברים) והגידול המתמשך בפער בין שיעורים אלו לשיעורים במדינות המפותחות האחרות, גברה ההכרה שיש צורך בנקיטת צעדים לעידוד תעסוקה ולהעלאת התמורה לעבודה בקרב עניים עובדים.
אחד הכלים ששימשו במדינות אחדות לסיוע לעניים עובדים ולעידוד תעסוקה היה מס הכנסה שלילי.
בעקבות ההצלחה של כלי זה במקומות שונים ובפרט בארצות הברית, הציעו אנשי בנק ישראל (ניצה (קלינר) קסיר, דניאל גוטליב וקרנית פלוג), במסגרת הצוות המשותף של בנק ישראל ומשרד האוצר לטיפול בעוני, להפעיל מס הכנסה שלילי גם בישראל, אך ההצעה לא התקבלה.
הנושא עלה לדיונים בעקבות מחקר אסטרטגיה לצמצום העוני בישראל שהוכן בבנק ישראל על ידי דניאל גוטליב וניצה (קלינר) קסיר, בתקופתו של נגיד בנק ישראל ד"ר דוד קליין.
מחקר זה הוביל באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 להקמת צוות בין משרדי שכלל בנוסף לנציגי בנק ישראל (פלוג, קסיר, גוטליב וסטרבצינסקי) גם נציגי משרדים אחרים, כמשרד האוצר והמוסד לביטוח לאומי, שעיצב את המתכונת שבה ייושם מס ההכנסה השלילי, תחילה כפיילוט באזורי השילוב ובשלב מאוחר יותר בכלל המדינה.
בבריטניה הונהג בשנת 2003 מענק בשם Working tax credit, שמשלמת המדינה לבעלי שכר נמוך, ועקרונותיו דומים לאלה של מס הכנסה שלילי הנהוג בישראל, למעט חוסר ההבחנה בין נשים לגברים שלא מופיע בקריטריוני המענק הבריטי.
מס הכנסה הוא מס שמטילה מדינה על ההכנסה של תאגיד ושל יחיד.
חוקי המס מתירים לנכות מההכנסה הוצאות שהוצאו בייצורה, כך שלמעשה המס מוטל על הרווח.
בנוסף לניכויים של הוצאות המותרות בניכוי, לעיתים ניתן לקזז הפסדים משנים קודמות או לנצל פטורים.
במקרה זה המס מוטל על "ההכנסה החייבת" – כלומר, הכנסה לאחר ניכויים, קיזוזים ופטורים המותרים על פי החוק.
פעמים רבות זהו מס פרוגרסיבי, כלומר שיעורו עולה עם עליית ההכנסה החייבת.
רעיון מיסוי הכנסות הוא המצאה מודרנית, המתבססת על מספר הנחות יסוד (שלא היו נכונות לכל אורך ההיסטוריה):
הבנה נרחבת באוכלוסייה של רעיונות החשבונית, ההוצאות והרווח
ניהול עסקים מבוסס על רישומים חשבונאיים מדויקים ואמינים
לאורך רוב ההיסטוריה האנושית, מרבית הנחות היסוד האלה לא היו נכונות, ועל כן נקבע מיסוי המבוסס על פרמטרים אחרים, כדוגמת מס עושר, מס התלוי במעמד החברתי, מס על החזקה באמצעי ייצור (במיוחד נדל"ן ועבדים) וכיוצא בזה.
מנהגים כגון מעשר, או העלאת ביכורים לשליט היו נפוצים כאלטרנטיבות קדומות למיסוי הדומות למיסוי מבוסס הכנסות, אך לא היו מדויקות באותה המידה.
בימיה הראשונים של האימפריה הרומית, מיסים שהוטלו על הציבור כללו הערכות גסות של עושר ובעלות על רכוש, והמס הנפוץ היה בשיעור של 1%, ועלה עד ל-3% בעתות מלחמה.
מיסים מצומצמים אלה הוטלו על בעלי אדמות, בתים, שאר נדל"ן, עבדים, חיות, רכוש והון כספי.
המיסוי היה מונוטוני – האנשים העשירים יותר שילמו יותר מאנשים עשירים פחות, והמס נגבה מיחידים על עושרם.
בשנה 10 לספירה, הקיסר וואנג מאנג (סינית: 王莽), מייסד שושלת שין קבע לראשונה מס מבוסס הכנסה, בשיעור של 10% מההכנסות, לעבודה מקצועית.
הוא הודח משלטונו 13 שנים בלבד לאחר מכן על ידי שושלת האן אשר ביטלה את שיטת המיסוי של הקיסר ואנג מאנג.
מקרה קדום נוסף הוא מעשר סלאח א-דין, אשר נקבע על ידי המלך האנגלי הנרי השני והמלך הצרפתי פיליפ השני בשנת 1188, במטרה לגייס הון לקיום מסע הצלב השלישי.
במעשר נדרש כל Layman לשלם מס בשיעור עשירית מהונו שאינו נדל"ן למימון מסע הצלב.
מקובל לקבוע את מועד החלת מס ההכנסה בשנת 1799, להצעתו של ד"ר הנרי ביק, דיקן בריסטול.
מס ההכנסה הוחל בממלכת בריטניה על ידי ראש הממשלה ויליאם פיט הבן בתקציב שקבע בדצמבר 1798 לתשלום על הוצאות המלחמות הנפוליאוניות.
פיט קבע מס הכנסה פרוגרסיבי, אשר הוטל לראשונה בשיעור של 1/120 על הכנסות מעל ל-60 ליש"ט.
פיט קיווה שמס זה יכניס לו 10 מיליון ליש"ט מדי שנה, אך בפועל נאספו כ-6 מיליון ליש"ט.
בשנת 1802, לאחר שלוש שנים, המס בוטל עקב חתימת חוזה אמיין בין אנגליה לנפוליאון.
אדינגטון נכנס לתפקידו בשנת 1801 לאחר פרישתו של פיט עקב אמנציפציית הקתולים.
מס ההכנסה הוחזר על ידי אדינגטון בשנת 1803 עם הידרדרות היחסים בצרפת, אך הוסר שוב בשנת 1816. מתנגדי המס, שהאמינו כי הוא נועד למימון מלחמות בלבד, רצו שכל רישומי רשות המיסים יימחקו עם ביטול מס ההכנסה.
רישומים אלה נשרפו בפומבי על ידי שר האוצר הבריטי, אך משרדי רשויות המיסים שמרו העתקים של כולם.
ההבחנה המרכזית במיסוי הכנסות היא בין הכנסה פירותית להכנסה הונית.
נסביר את ההבחנה באמצעות דוגמה הממחישה גם את שורש השמות: כאשר פרדסן מוכר את פירותיו בשוק, הכנסותיו הן פירותיות.
מדי שנה הוא מבצע קטיף, ופירות עמלו מניבים לו הכנסה.
כאשר הפרדסן מחליט למכור את העץ, התשלום שיקבל בגינו הוא הכנסה הונית.
כך גם בפעילות שאינה חקלאית: העמלות שמקבל סוכן ביטוח על מכירת פוליסות הן הכנסה פירותית, אך הכנסתו ממכירת סוכנות הביטוח שלו תהיה הכנסה הונית.
הון הוא מרכיב בייצור ההכנסה הפירותית ומכירתו מניבה הכנסה הונית.
להבחנה זו משמעות מעשית, ובפרט מיסוי מועדף להכנסות הוניות.
היסטורית, נהנו ההכנסות ההוניות ממיסוי נמוך, לעיתים משמעותית, מההכנסה הפירותית.
ההסבר המקובל הוא בכך שעם מכירת "העץ" נגדע מקור ההכנסה (פעמים רבות מקור להכנסה קבועה חוזרת).
עם זאת, יש בכך צרימה מאחר שבדרך כלל בעלי ההון הם החזקים בחברה, בעוד מי שעיקר הכנסתם פירותית הם החלשים.
העדפת ההון על הפירות היא בעלת אופי רגרסיבי.
להבחנה בין פירות להון אין בסיס כלכלי, והסיבות להישרדותה שונות ומגוונות.
הטענה המרכזית לטובת עמדה זו היא "אפקט הנעילה".
מס גבוה מדי על ההון יוביל לחוסר נכונות מצד בעל ההון למכור אותו, מה שעלול להביא להקצאה לא יעילה של משאבי המשק.
שיטת המס בישראל, ופקודת מס הכנסה (להלן: הפקודה) הן חלק ממורשת המנדט הבריטי.
הפקודה נחקקה בשנת 1941, ומאז עוברת שינויים תכופים.
בגביית המס עוסקת רשות המסים בישראל.
כאשר חוקק לראשונה בארצות הברית מס ההכנסה, קבע בית המשפט העליון ב-1894 שמס ההכנסה אינו חוקי מפני שהוא נוגד את החוקה האמריקאית.
כדי לעקוף פסיקה זאת, שונתה החוקה ב-1913 (התיקון ה-16 לחוקה) כדי לאפשר גבייה של מס הכנסה.
מנתר היא מערכת ארטילריה אוטונומית לזרוע היבשה תוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל (IAI) המבוססת על טילי קרקע-קרקע.
המערכת, שנחשפה לראשונה ב-2009, מורכבת ממשגר (ממדיו 1.4 מטר לרוחב, 1.4 לאורך ו-2 מטר לגובה) ובו 8 זבילי טילי קרקע-קרקע ויחידת תקשורת בקרה וניהול.
המשגר פועל באופן אוטונומי לפי פקודות מיחידת הבקרה, ללא צורך התערבות מפעילים אנושיים.
הם מצוידים בהנחיית GPS ומערכת ניווט אינרציאלית, כמו כן הם יכולים להתביית על כתמי לייזר.
הטיל מנוהג בידי 4 כנפוני היגוי בזנבו.
המערכת מיועדת לשימוש הכוחות המתמרנים בלוחמת היבשה (חיל רגלים, חיל שריון וחיל הנדסה) שצריכים סיוע אש טקטי מדויק.
המערכת נועדה להתגבר על הצורך בסיוע חיצוני (מחיל אוויר וחיל תותחנים), דבר שדורש זמן תגובה, זמינות אמצעים ושיתוף פעולה מחי"א והארטילריה, שלא תמיד מתאפשר.
המפקד בשטח יוכל לשלוח את פרטי המטרה ונקודות הציון שלה ליחידת הבקרה, והמערכת תשגר אליה טיל מדויק.
המערכת נחשבת לזולה יחסית, כאשר מחיר טיל בודד הוא כ-100,000 ש"ח.
היא נבחנת על ידי צה"ל.
מס מותרות הוא מס המוטל על מוצרי מותרות, מוצרים שאינם מוצרי יסוד, או מוצרים חיוניים, במטרה להקטין צריכת מוצרים אלה.
דרך הטלת מס מותרות עשויה להיות דומה לזו של מס מכירות ומס ערך מוסף, כאחוז מכל המוצרים מסוג מסוים.
אולם הטלת מס זה משפיעה בעיקר על קבוצות צרכנים עשירים, כיוון שהם הצרכנים העיקריים של מותרות, כגון: כלי רכב יוקרתיים, תכשיטים וכדומה.
ניתן אף להטיל מס מותרות לרכישות מעל סכום מסוים, וכך לדוגמה, בחלק ממדינות ארצות הברית מוטל מס מותרות על רכישות נדל"ן מעל מחיר מסוים.
מוצר מותרות עשוי להיות "מוצר ובלן", שהוא סוג של מוצר שהביקוש אליו גובר ככל שמחירו עולה.
לכן, הטלת מס מותרות עשויה לעיתים להגביר את הביקוש לאותו מוצר מותרות.
אולם, באופן כללי, כיוון שלמוצרי מותרות גמישות הכנסה מעצם הגדרתם, הרי שאפקט ההכנסה ואפקט התחלופה יפחיתו בחדות את הביקוש ככל שהמס יאמיר.
במדינת ישראל הונהג מס מותרות בשנת 1949, מכוח פקודת מס מותרות, תש"ט-1949, והוטל על סחורות מוגמרות, בהן רהיטים ומכשירי חשמל.
המס הוטל גם על נעליים, אך בהמשך צומצם לנעליים יקרות בלבד.
בשנת 1952 הוחלפה פקודת מס מותרות ב"חוק מס מסויג ומס מותרות", אשר אפשר הטלת מס מוגבל גם על סחורות שלא הוגדרו כמותרות..
בשנת 1954 תוקן החוק ושונה שמו ל"חוק מס קניה (טובין ושירותים), תשי"ב-1952".
התיקון ביטל למעשה את ההבחנה בין מוצרים שמוגדרים כמותרות ומוצרים אחרים.
מס המותרות משמש כחלק ממערכות חוקי השכר בענפים כלכליים ובליגות ספורט שונות, בעיקר כאלו המשתמשות בתקרת שכר, על חריגות מסוימות מהתקרה.
בעיקר בספורט, המס מתממש במידה והתקרה המונהגת היא תקרת שכר רכה.
מס בולים הוא מס המוטל על מסמכים רשמיים, לרבות חוזים, המחאות, קבלות, רישיונות, אשרות וכו'.
באופן היסטורי, בול הכנסה שימש להוכחת תשלום המס והופעתו על מסמך היוותה תנאי לתוקפו המשפטי.
גרסאות מודרניות של המס אינן דורשות עוד חותמת בפועל.
מס בולים הוטל עד שנת 2008 מתוקף חוק מס הבולים על מסמכים התשכ"א–1961. המס הוטל על ביול מסמכים שונים המפורטים בחוק כגון: התחייבויות, הסכמים וחוזים, איגרות חוב ערבויות, שטרות, שטרי נאמנות, הסכמי ביטוח, דו"ח על הקצאת מניות וכו'.
שיעור המס נע בין 0.4% ועד 3% בהתאם לסוג המסמך.
בהתאם לחוק היה צורך לבייל מסמך מיד עם החתימה עליו, מסמך שסכום המס עליו גבוה מ-500 שקלים היה צורך לבייל באחד מהמשרדים האזוריים בתל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע או אילת, לא יאוחר מ-30 יום לאחר חתימתו.
בנקים, תאגידים ומוסדות אשר צורכים בצורה שוטפת את שירותי הביול, קיבלו היתר לבייל בעצמם מסמכים שהם צד להם.
בעקבות תוכנית של רשות המיסים להרחיב את גביית מס הבולים בשנת 2004 עלתה ביקורת קשה ונטען שהדבר יביא לעליית מחירים שנתית של 1% בכלל המשק ועלייה של מס החברות ל-48.2%.
הדבר גרר מאבק ציבורי אשר הוביל פורום CFO, אשר כלל בין היתר עתירה לבג"ץ.
כתוצאה ממאבק זה התקבלה החלטה בוועדת הכספים של הכנסת בדצמבר 2004 לשים תקרה לגביית המס בשנת 2005 בגובה של 600 מיליון ש"ח.
המאבק הגיע להכרעה עם פרסום צו תיקון למס הבולים על מסמכים, שבו בוטלה החבות בביול מסמכים שנחתמו החל מ-1 בינואר 2006 ובהדרגה הגבייה של המס בוטלה עד שסופית לא נגבה החל מתחילת שנת 2008.
מס דיבידנדים הוא המס המוטל על דיבידנד המחולק על ידי חברה לידי בעלי מניותיה.
המס מוטל כאשר מתרחש אירוע מס והוא מוטל על מקבל הדיבידנד ולא על המחלק.
בחלק מהמדינות, מחלק הדיבידנד נדרש לנכות את המס במקור ולהעבירו לרשויות המס.
בישראל מיסוי דיבידנדים הוא חלק ממס הכנסה.
לסיווג ההכנסה מדיבידנד השפעה מהותית על סוג המס ושיעור המס שיוטל על המקבל.
בחלק ממדינות העולם, למשל בארצות הברית, קבלת דיבידנד מסווג כהכנסה פירותית.
במדינות אחרות, ביניהן ישראל, מדובר בהכנסה הונית.
יתרה מכך, ישנן מדינות בהן קיים מיסוי חד-שלבי ובאחרות מיסוי דו-שלבי.
הכרת שיטת המס מאפשרת ביצוע תכנון מס לצורך הקטנת המס המשולם.
בישראל, תקבול דיבידנד היא הכנסה חייבת במס הכנסה ככל הכנסה אחרת.
בהתאם להוראות סעיף 2(4) לפקודת מס הכנסה נקבע כי דיבידנד, לרבות דיבידנד המשתלם מתוך רווחי הון של חברה, ריבית, הפרשי הצמדה או דמי נכיון הם הכנסה חייבת במס.
החוק בישראל קובע שיעורי מס שונים לחברות ויחידים המקבלים דיבידנד:
חברה, תושבת ישראל, חייבת במס על דיבידנד שקיבלה מחברה ישראלית אחרת בשיעור של 0%, פרט למקרה שהחברה הישראלית המחלקת את הדיבידנד היא מפעל מאושר או מפעל מוטב במקרה זה היא חייבת במס בשיעור של 20%.
יחיד, תושב ישראל, חייב במס על דיבידנד בשיעור של 25%, פרט למקרה שהיחיד הוא בעל מניות מהותי (המחזיק לכל הפחות 10% מהון המניות של החברה) במקרה זה הוא חייב במס בשיעור של 30%.
נוסף להוראות החוק, קיימות הוראות שעה המפחיתות את שיעור מס הדיבידנדים על מנת להגדיל את הכנסות המדינה ממסים בתקופות מיתון או אחרי מבצעים צבאיים.
כיוון שהמס מוטל רק כאשר הדיבידנד מחולק, הפחתת שיעור המס מעודדת בעלי חברות להכריז על חלוקת דיבידנד.
הפחתת שיעור המס אומנם מפחיתה את המיסוי, אך בפועל הגביה עולה ככל שיותר נישומים מעדיפים לשלם מס בשיעור נמוך, והמדינה רואה הכנסות גבוהות מהתחזיות ומצליחה לממן את הוצאותיה החריגות.
בארצות הברית, תקבולי דיבידנדים בידי הנישום מסווגים הכנסה רגילה לכן שיעור המס נקבע לפי מדרגות המס של הנישום.
בשנת 2003 הציע הנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לבטל את המס המוטל על דיבידנדים באומרו כי .
בנוסף הוא טען כי מיסוי רווחי חברות היא פעולה הוגנת אולם מיסוי בעלי המניות על אותם הרווחים היא פעולה לא הוגנת.
החל משנת 2003 שיעור מס הדיבידנדים נקבע לפי דרגות המס של הנישום, אך ברוב המקרים בדיבידנדים "רגילים" הכנסה מדיבידנד תחשב כמו רווח הון ארוך טווח שתמוסה בשיעור המקסימלי של 15% "מס דיבידנד מוטב".
בשנת 2013 ממשל אובמה הוסיף דרגת מס מקסימלית חדשה בסך 39.6% הממסה דיבידנד מוטב בשיעור של 20%.
"המס הכשר" (או "המס היהודי") הוא עלילה/אגדה אורבנית שהופצה על ידי ארגונים אנטישמיים, ארגוני "עליונות לבנה" וארגונים רדיקליים אחרים.
לטענתם, חברות מזון משלמות בניגוד לרצונן, וכך גם הצרכנים משלמים בלי ידיעתם, כספים לארגונים יהודיים, שנועדו לתמוך במיזמים ציוניים ובישראל.
הרקע לטענות אלו הוא התשלום שחברות מזון משלמות כדי לקבל תו כשרות למוצריהן.
גופים אנטישמיים, ארגוני "כוח לבן" וארגונים רדיקליים אחרים מפיצים את האגדה האורבנית לפיה תו ההכשר שניתן למוצרי מזון מהווה מס מיוחד שנגבה מלקוחות בלי ידיעתם.
בנוסף, הם טוענים כי חברות מזון "נסחטות" ונאלצות לשלם "מס כשר" כדי למנוע חרם על מוצריהן, ושמס זה משמש לתמיכה במיזמים ציוניים ובמדינת ישראל.
Blee), פרופסורית לסוציולוגיה מאוניברסיטת פיטסבורג, ישנן קבוצות גזעניות שמעודדות את הצרכנים להימנע מ"מס כשר" על ידי החרמת מוצרים כשרים.
בכנס הביקורת השנתי לאירועים אנטישמיים (Annual Audit of Antisemitic Incidents) בשנת 2000 דווח על ידי ארגון בני ברית קנדה כי ארגונים גזעניים עודדו צרכנים לבקש מהממשלה החזר מס, בשל "המס היהודי", שהתבטא בתשלומי מס ההכנסה שלהם.
בשנת 1997 רשות המס הקנדית דיווחה על תופעה של עלונים המעודדים צרכנים לבקש ניכוי מס לתשלומי המס שלהם "מכיוון שהם תרמו לכאורה לארגונים דתיים יהודיים כאשר הם רכשו מוצרים כשרים".
שרת המס הקנדית ג'יין סטיוארט ציינה כי "המסר המועבר בעלונים אלו הוא פוגעני ביותר לקהילה היהודית בפרט, ולאוכלוסייה הקנדית בכלל.
"ניכוי המס" המתואר איננו אלא בדיה ואני מפצירה בכל משלמי המיסים להתעלם מהמסר המופץ בעלונים אלו".
תו הכשרות נועד להגדיל את היקף המכירות של המוצר, ותהליך קבלת ההכשר הוא וולונטרי.
תווי הכשרות מעודדים את רכישת המוצר לא רק בקרב יהודים, אלא גם בקרב מוסלמים, מאמיני הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי וקבוצות אוכלוסייה אחרות.
מס נסיעות, או בשמו המלא מס נסיעות חוץ, הוא מס המוטל על כרטיסי נסיעה לחוץ לארץ, עבור אזרחי המדינה המטילה את המס.
באופן כללי נחשב מס הנסיעות למס מותרות.
מס נסיעות היה נהוג בשנות ה-60 במדינות רבות.
בשנת 1964 החליטה ועידת הספנות העולמית להפריד את מחיר המסע ממחיר השהייה באנייה ולדרוש כי מס הנסיעות יוטל אך ורק על מחיר המסע.