tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד אתרים נוספים בעיר, כמו כיכר המגינים (אנדרטה לזכר מגיני בת ים שנפלו) ומוזיאון מורשת בת ים, העמדה משמשת כמקום ללימוד והנצחה עבור תושבים ומבקרים.
עמוד השדרה (TA: Columna vertebralis) הוא החלק הקשיח במערכת הנושאת את משקל חלקו העליון של הגוף אצל בעלי החוליות ותפקידיו העיקריים הם להגן על חוט השדרה ולאפשר יציבות ותנועתיות לגוף.
לאורך עמוד השדרה עוברת תעלת השדרה (Canalis vertebralis) והיא מכילה את חוט השדרה ומגינה עליו.
הזיזים המקיפים את קשת החוליה מאפשרים קשר בין השרירים לשלד.
קיומו של עמוד השדרה בשלד מהווה סיווג לתת-קבוצה של בעלי חיים – בעלי חוליות.
אצל בעלי חוליות שונים יש מספר שונה של חוליות.
עמוד השדרה מורכב מעשרים וארבע חוליות נעות ועוד חוליות מאוחות בעצם העצה ובעצם העוקץ.
בין החוליות מצויים דיסקים בין חולייתיים וגידים המקנים גמישות ובולמים זעזועים.
לעמוד השדרה יש ארבע קשתות טבעיות, לורדוזות צווארית ומותנית וקיפוזות חזיתית ואגן, המסייעות בשמירה על יציבה ובלימת עומסים.
מבנה עמודי השדרה של בעלי חיים שונים משתנה במספר החוליות ובפרופורציות, בהתאם לאורח החיים ולצורת התנועה.
עמוד השדרה מורכב מעשרים וארבע חוליות מהצוואר עד למותן, ועוד כשמונה עד עשר חוליות נוספות שחלקן מאוחות בעצם העצה ובעצם העוקץ.
בין חוליות עמוד השדרה מפרקים נעים המאפשרים כיפוף ויישור במישור החזיתי ובמישור החיצי ופיתול במישור האופקי.
החוליות מופרדות על ידי טבעות סחוס (דיסק בין-חולייתי) המכילות חומר ג'לטיני, שבמצב בו עלולה להתערער היציבות (כגון נשיאת משקל כבד) הן סופגות לחץ של עד מאות קילוגרם לכל סמ"ר.
הדיסקים בולמים את הזעזועים המופעלים על עמוד השדרה.
בתוך החוליות עובר חוט השדרה, ומתפקידי עמוד השדרה להגן על חוט השדרה המהווה חלק ממערכת העצבים המרכזית.
עמוד השדרה מחובר אל הראש, בית החזה והגפיים.
מבחינה תיאורית מחולק עמוד השדרה לאזורים ולכל חוליה הכינוי הייחודי שלה.
עמוד השדרה מחולק ל-5 אזורים על פי הפרוט הבא:
עמוד השדרה הצווארי (Vertebrae cervicales), המכיל שבע חוליות צוואר הנושאות את הראש ומאפשרות לנו לסובב את הראש מצד לצד.
עמוד השדרה החזי (Vertebrae thoracicae), המכיל 12 חוליות אשר כל אחת מהן מחוברת לשתי צלעות, ימנית ושמאלית וגם מאפשר לנו להימתח עד כפות הרגליים.
עמוד השדרה המותני (Vertebrae lumbales), המורכב מחמש חוליות הנושאות את משקל המחצית העליונה של הגוף.
בחלקו התחתון של עמוד השדרה נמצאים:
העצה (סקרום) המורכבת מחמש חוליות מאוחות.
עצם העוקץ (עצם הזנב) המורכבת משלוש עד חמש חוליות (משתנה מאדם לאדם), למרות שבעצם נאחזים מספר שרירים, נראה שזהו שריד אבולוציוני שכיום אין לו תפקיד מוגדר.
לעיתים נדירות נולדים ילדים עם המשך קצר לעמוד השדרה, אשר מוסר בניתוח עם לידתם.
החוליות מכונות בצירוף של אותיות ומספרים, כאשר האות מייצגת את אזורן, והמספר מייצג את מיקומן בתוך אותו אזור, כך מלמעלה למטה:
החוליות הצוואריות (Cervical) מסומנות בצירופים: C1 עד C7;
החוליות החזיות (Thoracic) (באות T או Th או D) מסומנות בצירופים: T1 עד T12;
החוליות המותניות (Lumbar) מסומנות בצירופים: L1 עד L5;
חוליות העצה (Sacrum) מסומנות בצירופים: S1 עד S5;
וחוליות עצם העוקץ (Coccyx) מסומנות בצירופים: Co1 עד Co4.
(שתי החוליות הצוואריות העליונות זכו לשמות משלהן, בנוסף לכינויין המספרי, בזכות תפקידן החשוב בתנועת הראש: חוליה C1 נקראת "חוליית אטלס", וחוליה C2 נקראת "חוליית הציר".)
לאורך עמוד השדרה ניכרות שלוש קשתות: באזור עמוד השדרה הצווארי קשת קעורה (מנקודת מבט אחורית) הכוללת את כל החוליות הצוואריות ואת החוליה החזית הראשונה.
באזור עמוד השדרה החזי נמצאת קשת קמורה המתחילה בחוליה החזית השנייה, שיאה באזור החוליה החזית השביעית וסופה בחוליה החזית השתים עשרה.
הקשת מכונה הקיפוזה החזית (Kyphosis thoracica).
באזור המותני שוב מתקער עמוד השדרה ליצירת הלורדוזה המותנית (Lordosis lumbalis).
הקשתות פועלות יחד כמבנה קפיצי הבולם זעזועים המופעלים על השלד והגוף.
במצבים חריגים של מנח עמוד השדרה, הקשתות שטוחות מדי או קשתיות מדי.
מצב של קשת קעורה מוגברת מכונה היפר-לורדוזיס או לורדוזיס (לורדוזיס מותני או לורדוזיס צווארי) וקשת קמורה מוגברת מכונה עקשת (קיפוזיס).
בהיטל אחורי, עמוד השדרה ישר לחלוטין, קיומה של קשת חריגה בהיטל זה (כלומר פיתול ימינה או שמאלה או צירוף אחר ומורכב יותר של פיתולים) מכונה עקמת.
בדרך כלל עמוד השדרה מגן על חוט השדרה, אך בעיות מסוימות עלולות להפעיל לחץ על חוט השדרה ועל סיבים עצביים המסתעפים ממנו מבעד לחוחיות, להפריע לתפקודו וכן לגרום לכאב גב.
הבעיות יכולות לנבוע מחוליה שבורה, מקרע בדיסק בין-חולייתי, מזיהום, מתזוזת החוליות אחת יחסית לשנייה (ספונדילוליסטזיס), הצרות לאורכו של עמוד השדרה (סטנוזיס) או מגידול.
לפי סוג הפגיעה (שיתוק, חולשה או אי תפקוד) אפשר לאבחן את מיקום הפגיעה בחוליה.
ככל שמיקום הפגיעה עליון יותר, כך השיתוק יכיל שטח רב יותר בגוף.
פגיעה פיזית חמורה בחוליות הצוואר העליונות (C1-C5) עשויה לגרום לשיתוק שרירי הנשימה וכל שרירי הידיים והרגליים.
פגיעה שבדרך כלל מסתיימת במוות.
פגיעה בחוליות החזה תגרום לשיתוק ברגליים, ולפי מיקום הפגיעה (T2-T4) שיתוק בפלג הגוף העליון או (T4-T8) שיתוק בפלג גוף התחתון.
פגיעה בחוליות עצם הזנב תגרום לחולשת רגליים (S1-S2), ואובדן שליטה בשלפוחית השתן ופעולות מעיים (S3-S5), שתיהן פגיעות העלולות להיגרם גם עקב פגיעה בכל מקום אחר לאורך עמוד השדרה.
הפגיעות הנפוצות יותר הן בחוליות המותניות (L1-L5), כיוון שאלה נושאות במרבית משקל הגוף.
פגיעה כמו בלט או פריצת דיסק לרוב יופיעו בדיסק שבין חוליות L4-L5 ו L5-S1, פגיעות הנובעות משחיקת הדיסק לאורך שנים, נשיאת משאות כבדים לאורך זמן או מחלות בדיסק אשר נפוצות יותר ככל שהגיל מבוגר יותר.
עמוד נלסון הוא אנדרטה במרכז כיכר טרפלגר בלונדון שבאנגליה.
העמוד נבנה בשנים 1840–1843 לזכר ניצחון הצי הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805 ומות הוריישו נלסון, מפקד הצי, באותו קרב.
גובהו של פסל נלסון 5.5 מטרים, והוא ניצב בראש עמוד גרניט בסגנון קורינתי, שגובהו 52 מטרים.
העמוד מעוטר בעלי קוציץ מברונזה שהותכה מתותחים צרפתיים.
בסיס העמוד מעוטר בארבעה לוחות ברונזה המתארים את ארבעת ניצחונותיו הגדולים של נלסון.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ויליאם ריילטון בשנת 1838. דגם האנדרטה שמור כיום במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
עמוד זיכרון נוסף לניצחונו של נלסון נבנה בשנת 1808 בעיר דבלין, אולם הוא פוצץ על ידי ה-IRA בשנת 1966.
לעמוד הייתה חשיבות סמלית בעיניי קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שתכנן לאחר ביצוע מוצלח של מבצע ארי הים להעביר את העמוד לברלין כחלק מתוכנית "בירת העולם גרמאניה".
עמוד הדוכס מיוֹרְק הוא אנדרטה בלונדון שבאנגליה, במפגש הרחובות ריג'נט והמאל, מערבית לקשת האדמירליות.
האנדרטה היא לזכר מפקד הצבא הבריטי בתקופת המהפכה הצרפתית והמלחמות שלאחריה - דוכס יורק, הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני, בנו השני של מלך אנגליה, ג'ורג' השלישי.
האנדרטה בנויה מאבן גרניט ורודה ובראשה פסל מעשי ידי הפסל ריצ'רד ווסטמאקוט משנת 1834. הפסל פונה לכיוון אנדרטת מלחמת קרים וכיכר פיקדילי.
בשל פשיטת רגל של הדוכס במותו בשנת 1827 הוחלט כי כל חיילי הצבא הבריטי יוותרו על יום אחד משכרם כדי לממן את הקמת האנדרטה.
הקמת האנדרטה החלה בשנת 1833 והסתיימה שנה מאוחר יותר.
בדחני התקופה רמזו כי גובהו הרב של העמוד הוא ניסיון של הדוכס להימלט מנושיו, שלהם היה חייב למעלה מ-2 מיליון ליש"ט.
עמוד טוֹטֶם הוא עמוד עץ מגולף עצום ממדים, שהיה נפוץ בעבר בקרב תרבויות אינדיאניות רבות על חופה המערבי של צפון אמריקה, וייצג מערכת סמלים מורכבת שכללה מוטיבים טוטמיסטים.
מטרתם של עמודי הטוטם והעת שבה התחילו בבנייתו לא לגמרי ברורה.
עמודי הטוטם נעשו מעצים שצמחו ביערות בצפון אמריקה, ואין עדויות או ממצאים של טוטמים שנבנו לפני שנת 1800.
לפי עדויות של חוקרים אירופאים מהמאה ה־18 שעברו ליד חופי צפון אמריקה כבר אז היו פזורים פסלי טוטם בכפרי המקומיים האינדיאנים, אך בכמות מעטה.
הטוטמים שנראו על ידי החוקרים היו עתיקים ונראה כי הייתה להם היסטוריה ארוכה של שיפוצים, בפרט של חלקם העליון של עמודי הטוטם.
ככל הנראה, הטוטם הוא פסל המעיד על עושר, אמידות, ומעמדה החברתי של המשפחה שלה הוא שייך.
לעמודי הטוטם סגנונות שונים המתבטאים בצבע, בסוג העץ המשמש לבנייה, וכן בדמות המגולפת בעץ; החל מסירות קאנו ועד דמויות שדים או בעלי חיים שונים.
בדרך כלל, הטוטמים שהיו בחלקה הצפוני של צפון אמריקה, בכיוון אלסקה, היו צבעוניים פחות וצבעם הוגבל בדרך כלל לאדום, שחור ולבן.
משמעות הטוטמים השתנתה לפי התרבות שיצרה אותם.
עמודי הטוטם מייצגים אגדות, ייחוסי משפחה, או אירועים חשובים.
הטוטמים גם גולפו כדי להמחיש סיפורים והיסטוריה של השבט האינדיאני וכן לייצג אלים ושדים שונים, אף כי הטוטם עצמו אינו אל או אליל.
למרות שגילוף עמודי הטוטם היא מסורת עתיקה, לא שרדו לימינו עמודי טוטם קדומים יותר מהמאה ה-19, ועקב עזיבת אורח החיים השבטי בקהילות האיניאנדים, מספר עמודי הטוטם כיום הוא נמוך.
עם זאת, ממשיכים להתקיים גם כיום אמנים היוצרים עמודי טוטם בהתאם למסורות הקדומות.
עמוד טראיאנוס הוא אנדרטה שהוקמה ברומא על ידי אפולודורוס מדמשק במצוות הסנאט הרומאי.
האנדרטה ממוקמת בפורום טראיאנוס על גבעת הקווירינאל צפונית לפורום הרומאי.
האנדרטה הוקמה בשנת 113 ותבליטה מתאר את ניצחונו של הקיסר טראיאנוס בכיבוש דאקיה.
את המחקר המקיף הראשון של תבליטי עמוד טראיאנוס ערך ההיסטוריון והפילולוג הגרמני קונרד ציכוריוס, שספרו משמש גם כיום בסיס למחקרים מודרניים.
גובהו של עמוד טראיאנוס הוא 30 מטרים, והוא ניצב על כן שגובהו 8 מטרים (גובה האנדרטה הכולל הוא 38 מטרים).
לפי מטבעות בני התקופה היה בראש העמוד בעת הקמתו פסל של ציפור, ככל הנראה עיט.
מאוחר יותר הוצב בראש העמוד פסל של הקיסר טראיאנוס.
פסל זה הוחלף בשנת 1588 על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי בפסלו של פטרוס הקדוש הניצב בראש העמוד עד ימינו.
סביב העמוד חקוק תבליט המתאר את שני ניצחונותיו הצבאיים של טראיאנוס.
חלקו התחתון של העמוד מתאר את המסע הצבאי הראשון שהתרחש בשנים 101–102, וחלקו העליון של העמוד מתאר את המסע הצבאי השני שהתרחש בשנים 105–106.
בין שני המקטעים של התבליטים חקוקה דמותה של ניקה, אלת הניצחון, הכותבת על מגן ומשני צדדיה גביעי ניצחון.
הפרספקטיבה של התבליטים מוטה ולא ריאליסטית.
לעיתים השתמש האומן בפרספקטיבות שונות באותו מקטע על מנת להדגיש אלמנטים שונים (כגון להראות מצד אחד את פני הקיר ומהצד השני את מי שנמצא מאחוריו).
הסצנות בתבליט מתארות את הצבא הרומי מתארגן לקראת הקרב ונלחם בצבא הדאקי.
כמו כן מתוארות סצנות של בניית ביצורים, וסצנה בה החיילים מקשיבים לנאום הקיסר.
בתבליט מתוארות כ-2,500 דמויות, הכוללות חיילים, מלחים, מדינאים, כוהני דת, ובכך התבליט משמש מקור מידע חשוב על הלבוש של הרומאים והברברים, ועל כלי המלחמה, כלי הביצורים ושיטות בניית הביצורים בתקופה הרומית.
הקיסר טראיאנוס מופיע 59 פעמים בתבליט.
כמו כן ניתן לראות בתבליט דמות של אל נהר.
משרידי צבע שנמצאו על התבליט ניתן ללמוד שבעבר היה התבליט צבוע.
אימפרטור קיסר, בנו של נרווה האלוהי, נרווה
טראיאנוס אוגוסטוס גרמניקוס דקיקיוס, פונטיפקס
מקסימוס, בעל הסמכות הטריבונית בפעם ה-17, אימפרטור בפעם השישית, קונסול בפעם השישית, אבי המולדת,
בנה על מנת להראות עד כמה גבוה היה ההר
אשר סולק בעבודות גדולות כל כך
אזור החציבה המדובר הוא פורום טראיאנוס והשוק הסמוך לו.
הכתב על העמוד הוא אחד הדוגמאות המפורסמות ביותר לכתב רומי מרובע - אשר שימש למצבות וכתובות ציבוריות רומיות.
בשל העובדה שכתב זה אמור להיקרא על ידי צופים הנמצאים מרחק גדול מתחת לכתובת, האותיות קטנות יותר בתחתית הכתובת מאשר בראשה, על מנת לשמור מבחינת פרספקטיבה על גודל אותיות שווה.
ההפרדה בין המילים מסומנת בנקודה, יש שימוש רב בקיצורים, והמספרים מצוינים בקו עילי.
חלקה התחתון של הכתובת אבד.
בשנת 1989 עיצב קארול טוומבלי את גופן "טראיאנוס" (Trajan) בהתבסס על הכתובת.
לאחר מותו של טראיאנוס בשנת 117 הצביע הסנאט והחליט על קבורת אפרו של הקיסר בכד מוזהב בבסיס העמוד (כד שאינו נמצא כיום במקום).
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 ניצוקו מספר העתקי גבס של העמוד, בשל הקורוזיה שנגרמה עקב זיהום האוויר הרב ברומא החל מסוף המאה ה-19. העתקי הגבס משמרים את מראה התבליט כפי שהיה לפני שהחל להיהרס על ידי הזיהום.
ההעתקים שמורים במוזיאון לתרבות הרומית (שם מוצגים התבליטים סצנה אחר סצנה) ובחצר היציקות של מוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון (שם מוצג העמוד כעמוד, אולם בשל גובהו הוא מחולק לשני חלקים).
העמוד שימש השראה למספר עמודי ניצחון שנבנה לאחריו ובהם:
עמוד האש היא סדרת טלוויזיה תיעודית של רשות השידור ששודרה ב על תולדות הציונות.
הסדרה שודרה במשך כחמישה חודשים בחורף ואביב 1981 וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים.
הסדרה שודרה מאז פעמים רבות בשידורים חוזרים בערוץ הראשון, בערוץ ההיסטוריה, בערוץ 33, בערוץ 20 ובנובמבר 2020 שוב במסגרת שידורי כאן 11.
גרסה בין-לאומית של הסדרה, במספר שפות, הופקה בשיתוף ערוץ 4 הבריטי, שכללה 7 פרקים.
הרעיון להפיק סדרה על הציונות הובא בעקבות מלחמת יום כיפור.
תחילה דובר על הפקת סדרה רחבת היקף על תולדות העם היהודי, אך לאחר החלטת האו"ם 3379 ב-1975, שהשוותה את הציונות לגזענות, הוחלט להתמקד בתולדות הציונות.
לטענת יגאל לוסין (בהקדמה לספר "עמוד האש"), "אז התעורר הצורך להסביר לעולם, ציונות מהי.
בעצם, התברר גם הצורך להסבירה לעצמנו".
בתחילה הייתה כוונה להתמקד בסכסוך הישראלי-ערבי, אולם בגלל העדר חומר על הצד הערבי, עבר, עם הזמן, מרכז הכובד אל הציונות.
הסדרה נחשבה להפקת ענק יוקרתית של הטלוויזיה הישראלית.
הושקעו בה תקציבים גדולים ואנשי הטלוויזיה עבדו על הפקתה במשך חמש שנים החל מ-1976, בפיקוחם של חמישה היסטוריונים.
היוצר, החוקר, התסריטאי והעורך הראשי שלה הוא יגאל לוסין והמפיק הוא יעקב אייזנמן.
במהלך הפקת הסדרה הוחלט על העברת תוכן הסדרה למליאת רשות השידור לביקורת, ונטען שהדבר הביא לחצים פוליטיים שעיכבו את השלמת הסדרה.
לצורך הכנתה נבדקו 35 ארכיוני סרטים, 12 בישראל ו-23 ברחבי העולם ונאספו 1300 סרטים.
רבים מהסרטים ששולבו בסדרה מקורם בארכיון מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, והם סרטים שצולמו במהלך תקופת המנדט.
בנוסף הושקע מאמץ נרחב בהקלטת ראיונות עם 250 איש בישראל ובעולם.
בשנת 1998 הפיק הערוץ הראשון, לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, סדרה תיעודית נוספת בשם "תקומה", אשר למעשה המשיכה מן המקום בו "עמוד האש" עצרה, ומספרת על ההיסטוריה של מדינת ישראל מקום המדינה ועד רצח רבין בשנת 1995.
בסוף 1985 רכשה תחנת הטלוויזיה הבריטית 'ערוץ 4' את זכויות השידור של הסדרה באנגלית, תמורת כ־150 אלף דולר.
הוסכם כי הגרסה באנגלית תקוצר מ־19 ל־7 פרקים.
את הקריינות באנגלית ביצע השחקן איאן מקלן והסדרה שודרה ב'ערוץ 4' החל מספטמבר 1986. עד 1988 כבר הופקה הגרסה הבינלאומית המקוצרת בארבע שפות - אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית, ונמכרה ל־12 מדינות.
והחלו מגעים על יצירת גרסה של 90 דקות בלבד עבור ארצות הברית.
הסדרה התבססה על חומר ארכיוני רב מארכיונים רבים ברחבי העולם ועל 250 מרואיינים מהארץ ומחו"ל, כולל אנואר סאדאת, אבא אבן, גולדה מאיר, מנחם בגין, ניצולי השואה ועוד.
"עמוד האש" נכתבה מנקודת מבט ציונית ולא מתחה כמעט ביקורת על מעשי הציונות ומחולליה (זאת בניגוד לסדרת ההמשך שלה "תקומה" מ-1998, שהתמקדה בתולדות מדינת ישראל והופקה, לטענת רבים, מנקודת מבט פוסט-ציונית).
בשנת 2016 יצאה בערוץ הראשון הסדרה והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל העוסקת בתולדות ארץ ישראל משחר ההיסטוריה ועד התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, סדרה זאת נחשבת כסדרה משלימה לטרילוגיה של תולדות ארץ ישראל.
הקריין בגרסה העברית היה יוסי בנאי.
את המוזיקה המקורית שליוותה את הסדרה כתב, עיבד וניצח על ביצועה שם טוב לוי.
פרק 1: היעד – ירושלים (1896–1917) - עוסק בראשית הציונות, הרצל, ומלחמת העולם הראשונה עד כיבוש ירושלים בידי הבריטים תקציר הפרק: בנימין זאב הרצל מייסד את ההסתדרות הציונית.
אך בימי חייו אינו מצליח לקבל תמיכה מאחת המעצמות.
רק כעבור עשרים שנה מעניקה ממשלת בריטניה את הצהרת בלפור, הקוראת להקמת "בית לאומי ליהודים בארץ ישראל".
פרק 2: הערבים מתעוררים (1918–1920) - עוסק בהמשך מלחמת העולם הראשונה עד סיומה, חוזה ורסאי והקרב שניטש בו בין היהודים לערבים.
תקציר הפרק: בריטניה מעמידה את האמיר פייסל בראש ממשל עצמאי למחצה בסוריה ובעבר הירדן.
וכאשר מתברר לערביי ארץ ישראל, כי לסוריה מובטחת עצמאות ואילו ארץ ישראל איננה מובטחת להם על פי הצהרת בלפור, הם מתעוררים לפעולה פוליטית, בהדגישם כי פלשתינה (א"י) היא "סוריה הדרומית".
פרק 3: עם ישראל אייכה?
(שנות ה–20) - עוסק בקריאתו המפורסמת של חיים ויצמן (-שם הפרק) בעקבות העובדה שהעם היהודי לא ניצל את השעה לעלות בהמוניו לארץ.
תקציר הפרק: מדוע לא ניצלו היהודים את שעת הכושר שנפתחה לפניהם עם ראשית המנדט ולא עלו בהמוניהם לארץ ישראל?
מדוע לא הספיקו להקים את מדינת ישראל בטרם השואה?
מה פשר קריאתו המפורסמת של ד"ר ויצמן "עם ישראל אייכה?"
פרק 4: העמק הוא חלום (שנות ה–20) - עוסק בעלייה השלישית ובפרעות של תר"פ ותרפ"א.
תקציר הפרק: בראשית שנות העשרים הייתה הארץ מחוז חפצם של חלוצים בעלי חלומות.
הם סללו כבישים, ייבשו ביצות, הקימו קיבוצים ומושבים.
מטרתם הייתה לברוא בארץ חברת מופת, שאין בה עשירים ועניים וכולם מתפרנסים מפרי עמלם.
פרק 5: המקום השקט ביותר במזרח התיכון (שנות ה–20) - עוסק בעלייה הרביעית ובהידרדרות לפרעות תרפ"ט.
תקציר הפרק: בשנת 1924 מחוקק הקונגרס האמריקני את "חוק המיכסות", ששם קץ להגירה ההמונית לארצות הברית.
ארץ ישראל שהייתה עד כה יעד לחלוצים אידיאליסטים משמשת מכאן ואילך מקלט לפליטים נרדפי אנטישמיות.
שמונה שנים של שקט יחסי מסתיימות בגל התנפלויות ערביות על יישובים עבריים בארץ ישראל.
פרק 6: פרשת הדרכים (1929–1933) - עוסק בספר הלבן של פאספילד והקמת ארגון ב' (לימים-האצ"ל).
תקציר הפרק: עם התחזקות התנועה הלאומית הערבית בהנהגת המופתי, מבקשת ממשלת בריטניה לסגת מהתחיבויותיה ליהודים.
הציבור בארץ נחלק ביחסו לשאלה הערבית.
מכאן ממליצה "ברית שלום" על מדינה דו-לאומית, ומכאן תובע ז'בוטינסקי מדיניות של קיר ברזל.
המשבר הכלכלי העולמי ועליית הנאצים בגרמניה מבשרים רעות.
פרק 7: חשרת הסופה (1933–1935) - עוסק בעליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובתחילת העלייה החמישית.
תקציר הפרק: נבואות הציונות בדבר עתיד יהודי אירופה מתחילות להתגשם עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
הדמוקרטיות המערביות נועלות את שעריהם בפני פליטים מגרמניה ומפולין, ואלה המצליחים להגיע לארץ ישראל מכפילים בתוך 4 שנים את האוכלוסייה היהודית פי שלושה ויותר: מ-120 אלף ל-400 אלף.
הארץ משגשגת, ותל אביב הופכת מעיירה קטנה לעיר ולכרך.
פרק 8: מאורעות ומרד (1936) - עוסק במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול) תקציר הפרק: בשנת 1936 מכריזים הערבים על שביתה כללית, ופותחים בהתקפות רצחניות על יהודים.
אלה "מאורעות תרצ"ו" (או "המרד הערבי" 1936), אך בניגוד לכוונות הערבים הן רק מסייעות לחיזוקו של היישוב היהודי.
בריטניה משגרת לארץ ועדה מלכותית.
וזו ממליצה על חלוקת הארץ לשתי מדינות, ערבית ויהודית.
פרק 9: מי מפחד ממדינה יהודית (1937–1938)- עוסק בוועדת פיל ובחומה ומגדל תקציר הפרק: עם חידוש המרד הערבי (מאורעות תרצ"ז-תרצ"ח), חוזרת בה ממשלת בריטניה מן התוכנית לחלוקת הארץ ולהקמת מדינה יהודית.
היטלר מספח את אוסטריה ומצווה לגרש את כל יהודיה, אך שערי כל ארצות העולם, כולל שערי ארץ ישראל, ננעלות בפני פליטים יהודים.
באותו זמן מתעצם כוחו הצבאי של היישוב היהודי בארץ, והוא ער לתנופת התיישבות חסרת תקדים.
פרק 10: מלכודת (1938–1939) - עוסק בהתגברות האירועים האנטישמיים בגרמניה, ששיאם בליל הבדולח, שגרמו לגל בריחה גדול משם.
אלא שלא היה להם לאן לברוח כי כל המדינות סגרו את שעריהן והתנערו מהבעיה בתירוצים מגוונים (ועידת אוויאן).
תקציר הפרק: רדיפת יהודי גרמניה מגיעה לשיא ב-"ליל הבדולח".
בימים ובאוקיינוסים שטות אניות שאינן יכולות להוריד את נוסעיהן - פליטים יהודיים - בשום נמל.
בריטניה מפרסמת את "הספר הלבן" שבו היא מתכחשת למעשה ל-"הצהרת בלפור", וברייכסאג מאיים היטלר לראשונה בהשמדת היהודים.
פרק 11: חיילים ללא דגל (1939–1941) - פתיחת מלחמת העולם השנייה וההתגייסות של היישוב לצבא הבריטי, למעט פורשים מהאצ"ל, שהקימו את ארגון הלח"י.
תקציר הפרק: 27 אלף יהודים ארץ-ישראליים מתנדבים בימי מלחמת העולם השנייה לצבא הבריטי, אבל תביעתם להילחם על דגלם נדחית בשל חששה של ממשלת המנדט מפני מרד ערבי פרו-נאצי.
עם התקדמות הגרמנים בצפון אפריקה, נשקפת סכנה חמורה ליישוב היהודי בארץ ישראל.
פרק 12: הפתרון הסופי (1941–1942) - עוסק בשואה ובפתרון הסופי תקציר הפרק: תוכנית "הפתרון הסופי" - שם הצופן להשמדת יהודי אירופה - מתחילה עם פלישת הגרמנים לברית המועצות.
הידיעות על ההשמדה מתקבלות בארץ באי-אמון.
רק אחרי בלימת הגרמנים באל-עלמיין, עם חלוף הסכנה ליישוב היהודי בארץ ישראל, נוכח העולם לדעת כי באירופה מתרחשת שואה.
פרק 13: שואה וגבורה (1942–1943) - עוסק במרד הגטאות ובמרידות במחנות ההשמדה.
תקציר הפרק: בסטאלינגרד ובאל-עלמיין מתהפך גלגל המלחמה לרעת הגרמנים, אך זה לא מונע מהם מלהגביר את קצב השמדת היהודים.
ב-19 באפריל 1943, ערב חג הפסח, פורץ מרד גטו ורשה.
פרק 14: בעל הברית הנשכח (1943–1945) -עוסק בסיום מלחמת העולם השנייה והקמת האו"ם.
תקציר הפרק: השמדת היהודים נמשכת.
תוכניות להצלת יהודים אינן מתממשות.
צנחנים יוצאים מן הארץ לאירופה הכבושה - מעטים ובאיחור, ובארץ מכריז האצ"ל על "מרד" נגד השלטון הבריטי.
פרק 15: המאה אלף (1945–1946) - עוסק בבריחה והמשך התבצרות הבריטים בספר הלבן.
תקציר הפרק: הניצחון על גרמניה הנאצית אינו שם קץ לסבלות היהודים.
ניצולי מחנות הריכוז השבים לבתיהם בפולין נתקלים שם באיבה ומעשי אלימות.
בריטניה מתכחשת להבטחותיה לפתוח את הארץ לעלייה ולהתיישבות, וגורמת לשיתוף פעולה בין ההגנה, האצ"ל ולח"י במסגרת "תנועת המרי".
פרק 16: המאבק (1946–1947) - עוסק במאבק המאוחד של המחתרות (תנועת המרי העברי) תקציר הפרק: פעולות "תנועת המרי" מגיעות לשיא ב-"ליל הגשרים", אך שיתוף פעולה זה בין ה-"הגנה" ובן האצ"ל ולח"י בא אל קצו אחרי אסון הפיגוע במלון המלך דויד.
האצ"ל והלח"י שבים לפעולות טרור, ההגנה מתמקדת בפעולות התיישבות והעפלה - והבריטים מעבירים את שאלת ארץ ישראל להכרעת האו"ם.
פרק 17: משפט האומות (1947) - עוסק במרוץ הדיפלומטי לאישור החלטת החלוקה והצלחתו.
תקציר הפרק: האם תקום מדינה ליהודים בארץ ישראל?
ועדה מטעם האו"מ מגיעה לארץ ובזמן חקירותיה מופיעה בנמל חיפה האניה "אקסודוס", שמסעירה את דעת הקהל העולמית.
המלצת הוועדה בדבר חלוקת הארץ נתמכת באופן יוצא מן הכלל גם על ידי ארצות הברית וגם על ידי ברית המועצות.
בכ"ט בנובמבר 1947 מחליט האו"ם על הקמת שתי מדינות - אחת ליהודים, אחת לערבים, בארץ שמחה ללא גבול.
פרק 18: מגש הכסף (1947–1948) - עוסק בראשית מלחמת העצמאות עד מבצע נחשון.
תקציר הפרק: ערביי ארץ-ישראל פותחים במעשי איבה כדי לסכל בכוח את הקמת המדינה היהודית, ומצליחים לשים מצור על ירושלים.
משרד החוץ האמריקני, שמתרשם כי היהודים אינם מסוגלים לשלוט במצב, מציע לבטל את תוכנית החלוקה ולהעמיד במקומה את הארץ תחת נאמנות האו"ם.
בן-גוריון מחליט לעבור ממגננה להתקפה כדי להסיר את המצור מעל ירושלים.
פרק 19: "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינת ישראל" (1948) - עוסק בהמשך המלחמה עד להכרזת המדינה.
תקציר הפרק: עם הסרת המצור על ירושלים, מתהפך גלגל המלחמה לטובת היהודים, אבל ארצות הברית ממשיכה במאמציה לסכל את תוכנית החלוקה ומפעילה לחצים על היהודים שלא להכריז על עצמאות.
דוד בן-גוריון אינו נכנע ללחצים.
ובה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, מכריז על "הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל - היא מדינת ישראל!".
בעולם קולות נגד הקמת המדינה.
ב-15 במאי 1948 מכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל - היא מדינת ישראל.
שני פרקים של הסדרה (4, 17) שודרו ביום העצמאות של שנת 1980. אז גם ניתן לסדרה השם "עמוד האש", לאחר שתחילה הוחלט לקרוא לה "ראי".
הסדרה שודרה במשך כחמישה חודשים החל מינואר 1981, על מנת להשלים את שידורה ביום העצמאות של 1981. וזכתה לפופולריות.
הסדרה חזרה לשידור שני, החל מדצמבר 1983 ועד יום העצמאות של 1984.
בחודשים יולי-נובמבר 1991 שודרה הסדרה שוב בערוץ הראשון עם תרגום לרוסית.
גרסה זו נמכרה לשידור גם ב.
בשנת 2005 יצאו לאור כל פרקי הסדרה ב-DVD בעברית ובאנגלית.
נוסף על הקופסה המהודרת של תקליטורים מסופר סיפור תולדות הציונות באלבום מהודר, המשלב טקסט ותמונות מתוך הסדרה המצולמת (הוצאת שקמונה וכתר הוצאה לאור, 1982).
בשנת 2008 היא שודרה בערוץ ההיסטוריה.
באותה שנה החלה רשות השידור להעלות את פרקי הסדרה לאתר האינטרנט שלה, לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, ובשירות וידאו על פי דרישה של חברת "HOT".
שידורים חוזרים של הסדרה היו בקיץ 2011 ש בערוץ הראשון, לרגל 30 שנה לשידור הראשון שלה.
באפריל 2023, סמוך ליום העצמאות, שודר פרק 19 של הסדרה בגרסה שנצבעה מחדש בטכנולוגיה מיוחדת ולאחר תחקיר היסטורי.
ביקורת על תת-ייצוג של יהדות ארצות ערב בסדרה
בשנת 1979, טרם הקרנת הסדרה, הקימה ויקי שירן תנועה בשם "צל"ש - ציונות למען שוויון", בה היו חברים 8 אקדמאים, ביניהם סמי סמוחה ודניאל בן סימון, שנלחמה נגד היעדר יצוג הולם של המזרחים בתקשורת, בין השאר בסדרה "עמוד האש" שהייתה לקראת סיום הפקתה.
בעקבות המחאה, הציעו לוויקי שירן להכין רשימה, המפרטת מה ראוי לתקן ולהוסיף בסדרה.
היא אף קיבלה את כל התסריטים כדי לעיין בהם ולציין את הערותיה.
יגאל לוסין אמר, כי אף הוצע לה גם להצטרף למערכת הסדרה כעובדת בשכר, אבל היא לא נענתה וגם לא הגישה את תיקוניה לתסריטים.
שירן מצידה אמרה כי התיקונים שבהם דובר היו חסרי משמעות וכי הקונצפציה שלפיה נבנתה הסדרה לדעתה, הייתה מוטעית מיסודה.
עקב כך תנועת צל"ש "שמה לה למטרה ללחום בכל דרך חוקית נגד הקרנת תוכנית הטלוויזיה 'עמוד האש'", יוצגה על ידי עורך הדין שמעון שטרית.
היא הגישה מספר עתירות נגד הקרנת התוכנית לבג"ץ, אולם אלו נדחו סופית בשנת 1981 על ידי בית המשפט.
בין הסעיפים שהועלו כנגד הסדרה בבית המשפט היו הטענות הבאות:
"מפיקי הסדרה ועובדיהם התעלמו מעובדות היסטוריות שאינן שנויות במחלוקת המעידות על תרומת יהודי המזרח למפעל הציוני ותקומת מדינת ישראל.
כך, למשל, לא דווחו כלל על עליות יהודים מארצות האסלאם והבלקן במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עליות שהיוו חלק נכבד מהתשתית היהודית בארץ ישראל המחודשת ולא דיווחו על העלייה הבלתי לגלית רחבת ההיקף מארצות המזרח והתעלמו משעור העלייה הגבוה של היהודים מארצות אלה".
"בהתמקדותה ביהדות אשכנז ובהתעלמות מהתהליכים שהתרחשו אצל יהודי המזרח חוטאת הסדרה בחוסר איזון משווע ואינה משקפת את כל שבטי ישראל כראוי תוך הצגת הנושא באורח בלתי מאוזן ותוך פגיעה קשה בתדמיתה של יהדות המזרח בעיני עצמה כבעיני אחרים".
בית המשפט דחה את העתירה וקבע כי אף שיש לעותרים זכות עמידה הרי ש
השופטת מרים בן-פורת הביעה את דעתה כי אין בדחיקת מקומם של המזרחים משום פגיעה בשל העובדה שמדובר בחלקים של אותו עם.
בראיון שנערך במלאת 30 שנה לשידור הסדרה, באוקטובר 2011, הסביר לוסין את עמדתו בנושא:.
לוסין המשיך והסביר כי: .
הוא גם הסביר שהייתה מתוכנת הפקה של סדרת המשך, מיד לאחר הפקת "עמוד האש", .
בשל ביקורות אלו וביקורות ואחרות המליצה ועדת ביטון ביולי 2016, בראשות המשורר ארז ביטון, להוסיף מספר פרקים חדשים לסדרה כדי ש, בשל ההפקה הקודמת ש.
באוקטובר 2022, דווח כי תופק סדרה חדשה בת 12 פרקים על קהילות המזרח על ידי תאגיד השידור הציבורי "כאן", במימון משרד החינוך, אשר תוקרן לציבור הרחב ותהיה חלק מהלימודים בבתי הספר.
נעימת הנושא ויום הזיכרון לשואה ולגבורה
הסדרה מייצגת בין השאר את התלאות הקשות שעבר העם היהודי בדורות האחרונים שלפני הקמת המדינה, ובהם השואה.
עקב זאת, מושמעת נעימת הנושא של הסדרה באופן מסורתי כליווי רקע להדלקת שש משואות הזיכרון, לזכרם של ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה, במהלך העצרת הממלכתית השנתית לפתיחת אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה המתקיימת ברחבת גטו ורשה שביד ושם בירושלים.
עקב השמעת הנעימה הנוגה במהלך העצרת, במהלך השנים האחרונות מזוהה בישראל נעימת הנושא עם יום הזיכרון לשואה ולגבורה ועם זיכרון השואה אף יותר מאשר עם הסדרה עצמה, כך בייחוד בקרב הדור הצעיר שלא מכיר את הסדרה.
הנעימה "עמוד האש" חוברה בידי המלחין הישראלי שם טוב לוי.
עמוד האש הוא סרט עלילתי ישראלי בשחור־לבן מ־1959.
הסרט מספר על מלחמת העצמאות באזור הנגב.
עלילת הסרט היא ז'אנר מקובל בקולנוע המלחמתי של "לכודים מאחורי קווי האויב", אך עם הייחוד שבכוח ישנה גם חיילת (נחמה הנדל).
הכוח מגלה שהאויב זומם להשמיד עיר בישראל, ובמסע חזרה למפקדה, בניסיון להביא הביתה את הידיעה, נותרים רק שניים, החיילת והחייל דוד (לורנס מונטיין), אשר גם מתאהבים במהלך המסע.
הסרט צולם בקיבוץ רביבים וחברי הקיבוץ וגרעיני נח"ל שימשו כניצבים.
שחקנים נוספים: אורי זוהר בתפקיד יוסי ומיכאל שילה בתפקיד אורי.
בנוסף למשחקה בסרט, ביצעה נחמה הנדל גם את שיר הנושא, "היה הוא אפור" (מילים: עודד אבישר, לחן: משה וילנסקי).
הסרט יצא ב־1963 גם בגרסה אנגלית בשם "The Pillar of Fire".
באדריכלות ובהנדסה אזרחית עמוד הוא רכיב אנכי התומך במשקל הפועל מעליו כלפי מטה.
עמודים תומכים בדרך כלל קורות אופקיות, קשתות או שעומדים בפני עצמם ונושאים מעליהם פסל או מונומנט כלשהו.
עמודים יכולים להיות עשויים מחומרי בנייה שונים – בעבר נבנו מאבן, לבנים או עץ וכיום הם נבנים בעיקר מבטון מזוין או מפלדה.
כרכיב הנדסי, עמוד נושא את משקלו העצמי ואת העומס הנמצא מעליו.
עומסים אלו מפעילים מאמץ לחיצה צירי לאורך העמוד.
אותם עומסים עוברים דרך העמוד אל הכלונסאות או יסודות אחרים עליהם עומד העמוד או אל עמודי המשך הנמצאים בקומה מתחתיו.
ככל שפועל על העמוד עומס גדול יותר, כך על העמוד להיות עבה יותר כדי לשאת את העומסים.
לחיצה נוצרת כתוצאה מפעולה של זוג כוחות הפועלים לאורך ציר אחד כשהם מכוונים זה כלפי זה.
מאמץ הלחיצה מוגדר ככוח הלחיצה כשהוא מחולק בשטח החתך של החלק המועמס בכוח הלחיצה.
הקריסה מאופיינת על ידי הגבהות של המוט או של העמוד.
קורה היא רכיב בניין בסיסי שכיוונו בדרך כלל אופקי ותפקידו לשאת עומסים במבנה ולהוות חלק משלד הבניין.
תפקידה המבני של הקורה הוא לרוב לגשר על מִפתחים בין קירות נושאים או בין עמודים ולהוות יחד איתם מערכת שלמה של שלד בניין המקנה לו יציבות.
קורה עשויה להיות גם מרכיב במכונות.
ציר סיבוב של מכונה, סרן ברכב, קורה בעגורן או עגורן גשר, צינור על תמיכות וכדומה, מתייחסים אליהם בתכנון כאל קורות.
מלבד עובי העמוד הדרוש על מנת לשאת את העומסים, עמודים תמיד נתונים למאמץ קריסה.
קריסה היא מצב שבו העומס הפועל על עמוד עובר נקודה קריטית והעמוד במקרה כזה מתקפל הצידה ומקבל "בטן".
קריסת עמוד תלויה מאוד בתמירותו, כלומר היחס בין גובה העמוד הנתון לקריסה ולבין גודל וצורת החתך של העמוד (ומומנט האינרציה המינימלי שלו).
עמוד יקרוס תמיד לכיוון שבו הוא החלש ביותר.
בדומה לאופן שבו סרגל מתכת שנלחץ מתקפל באחד משני המישורים בהם קל לכופף אותו, כך גם מתאפיינת קריסת עמודים.
הצורה האופטימלית לחתך אופקי של עמוד על מנת שיעמוד בקלות במאמצי קריסה היא עיגול או טבעת חלולה (כמו צינור), אם החומר מאפשר זאת.
היתרון של פרופיל עגול הוא העובדה שמומנט האינרציה (יכולת התנגדות של החתך לכפיפה) זהה לכל הכיוונים באותה מידה בדיוק ואין לו כיוון כלשהו המהווה נקודת תורפה.
פרופיל בצורת טבעת חלולה עדיף על פרופיל בצורת עיגול מלא משום שמומנט האינרציה שלו גדול באופן יחסי לכמות החומר לעומת היחס בזה העגול.
כאשר מייצרים עמודים מבטון מזוין, כפי שנבנים רוב המבנים כיום, מניחים רשת זיון מפלדה קרוב להיקף העמוד, בין אם מדובר בעמוד עגול או עמוד מלבני.
כמו כן תורמת הפלדה ליציבות העמוד במקרה של רעידת אדמה.
תפקידו של הבטון, המהווה את רובו המוחלט של משקל העמוד, הוא להעביר למטה את עומס הלחיצה הצירי עד יסודות הבניין אשר מפזרים את העומס על פני האדמה או בתוכה דרך כלונסאות.
מכיוון ששטח חתך העמוד הפעיל הוא בעיקר זה הקרוב להיקף העמוד, כלומר המאמצים במרכז העמוד קטנים מאלו שבדפנות, ניתן לצמצם את כמות הבטון במרכז העמוד על ידי אוויר.
יצירת עמוד חלול לעומת זאת היא בעייתית מבחינת תהליך הבנייה ועלולה להיות אף יקרה יותר מאשר מילוי כל העמוד בבטון מכיוון שמחיר הבטון "המיותר" זול יותר לעומת עלות העבודה הכרוכה ביצירת חללי אוויר פנימיים.
מסיבה זו בין השאר, נהוג להעביר במרכז עמודי הבטון מערכות בניין שונות (בעיקר ביוב) אשר תופסות נפח משמעותי.
מעבר צנרת ביוב, לדוגמה, בתוך עמוד בטון, מתבצע על ידי הנחת צינור פלסטיק עבה בתוך חלל הטפסות של הבטון, טרם היציקה.
באופן זה נשאר חלל אוויר בתוך העמוד שאינו פוגע ביציבות, חוסך בטון במידה מסוימת ומספק מקום נוח להעברת מערכות בניין הכרחיות.
השימוש בעמודים על מנת לתמוך תקרה הוא בן למעלה מעשרת אלפים שנה.
המצרים הקדמונים השתמשו בעמודי אבן על מנת לתמוך את התקרות במקדשיהם.
העמודים נעשו בדרך כלל מגוש אבן אחיד שנחצב בצורת העמוד.
העמודים היו רחבים מאוד ומילאו חללים באופן כזה שהמרווח בין העמודים היה לעיתים קטן מרוחב העמודים עצמם.
עמודים היו נפוצים בכל אזור מזרח הים התיכון ונעשה בהם שימוש במקדשים ובארמונות של תרבויות עתיקות שונות כגון המיקנית, הפיניקית והחיתית.
ביוון העתיקה, התפתחו סגנונות עמודים שונים בתהליך שהגיע לשיאו בתקופת יוון הקלאסית במאה ה-5 לפנה"ס.
האדריכלות הקלאסית, שאומצה מאוחר יותר גם על ידי הרומאים, הגדירה כמה סגנונות עמודים שסגננו את צורת העמוד מבסיסו, דרך גוף העמוד ועד העיטורים של כותרת העמוד התומכת את הקורה שמעליו.
סדרת סגנונות אלה, שלעיתים גם נעשה שימוש משולב בהם נקראים "הסדרים הקלאסיים".
האדריכלות היוונית השתמשה בעמודים לא רק לתמיכה של קורות וקישוט חזיתות המבנה אלא גם כדי להגדיר חלל וליצור קשר בין פנים וחוץ.
המקדשים היוונים היו מוקפים בעמודים בכל חזיתותיהם.
באופן זה כל חזיתות המבנה היו דינמיות יותר עבור אדם הצופה על המבנה מזוויות שונות.
העמודים "נתנו חיים" לחזית ולא השאירו קירות אטומים ומתים.
לדוגמה, הפרתנון שעל פסגת האקרופוליס באתונה, תוכנן בצורה כזו שהעלייה אליו בשביל מתפתל נותנת פרספקטיבות שונות אל המבנה והעמודים מקנים לו תחושה של פרופורציה והדגשה של פרספקטיבות אלו.
הסטואה היוונית הייתה מבנה עמודים במהותו.
היוונים גם פיתחו את האכסדרה – חלל מקורה הפתוח בצידו האחד לחוץ או אל חצר פנימית עם עמודים המפרידים בין שני האזורים.
במקדשים יווניים מסוימים נעשה שימוש גם בפסלים במקום עמודים רגילים כגון ב"מרפסת העלמות" שבארכתאון (בתמונה).
הפסלים נראו כאילו הם תומכים בקורה בעזרת ידיהם או ראשם.
שימוש נוסף שנעשה בעיקר באדריכלות הרומית הוא "עמוד מודבק" המכונה פילסטר.
הפילסטר הוא עמוד מסוגנן הצמוד לקיר של מבנה ואינו בהכרח נחוץ ליציבות המבנה.
הפילסטר נראה כעמוד והתאפיין בכל הפרטים העיצוביים של הסדר הקלאסי אליו השתייך אך תפקידו האדריכלי היה בעיקר ליצור מראה של עמוד המקנה לחזית המבנה מראה איתני ויציב.
שימוש בפילסטר היה נפוץ בעיקר בבנייה האימפריאלית של רומא אך נעשה בו שימוש גם בסגנונות מאוחרים יותר.
שרידים ארכאולוגיים של עמודים עתיקים מסגנונות שונים נשארו במקומות רבים.
עם זאת, בשל העובדה שחלקם היו קלים לפירוק ולשימוש במבנה אחר, נהרסו ונבזזו חלקי עמודים רבים.
דוגמאות טובות לשרידים של עמודים עתיקים ניתן למצוא במקדש לוקסור שבמצרים, אקרופוליס באתונה, העיר ההלניסטית פרספוליס הנמצאת באיראן ובשרידי הפורומים הרומיים הכוללים גם את עמוד פוקאס ועמוד טראיאנוס הידועים.
לאחר התפרקות האימפריה הרומית נשתכחה אומנות בניית העמודים והקישוטים בכותרות עמודים היו פשוטים ובעלי איכויות אסתטיות פחותות מאלו של תקופת יוון ורומא.
האדריכלות הגותית שהתפתחה בימי הביניים סגננה את העמודים בצורה אחרת לגמרי מהעמודים הקלאסיים.
העמוד הגותי הוא עמוד מרובע או עגול אליו "מודבקים" עמודים עגולים או חצי עמודים קטנים יותר.
העמודים העגולים היו ממשיכים כלפי מעלה והופכים לקשתות התומכות את קמרונות הצלעות.
הגותיקה שאפה להדגיש את הקו האנכי, גם בפנים המבנה וגם בחוץ.
בקתדרלות גותיות מאוחרות הודבקו סביב העמודים עמודים קטנים רבים שהמשיכו לקמרונות עד כדי כך שהעמוד נראה כמו גזע עץ גדול המוקף בשורשים רבים.
באדריכלות הגותית של אנגליה הודבקו לעיתים עשרות עמודי אבן דקים בכל צד של העמוד המרכזי שלקראת התקרה התרחקו אחד מהשני והפכו לקמרון מניפה.
מאפיין נוסף של הגותיקה היה הגובה הרב.
בוני הקתדרלות במהלך ימי הביניים שאפו לבנות קתדרלות גבוהות יותר ויותר.
חוסר ידע הנדסי בבעיית הקריסה של עמודים גרמו למספר לא מבוטל של קתדרלות לקרוס לגמרי בטרם השלמתן או גם לאחר שבנייתן הושלמה.
אחד הפתרונות שנמצאו על מנת להקטין את תמירות העמודים הייתה תמיכות חיצוניות למבנה הכנסייה המכונות "תמיכות דואות".
התמיכות הדואות הקטינו את גובה הקריסה של העמוד ואפשרו יצירת עמוד בגובה עשרות מטרים הנראה כיחידה אחת בצידו הפנימי של קיר הקתדרלה.
במרכזן של הקתדרלות הגדולות במיוחד, במפגש הספינה הראשית והטרנספט, נבנו עמודים מאסיביים במיוחד באותה שיטה ואותו הסגנון אשר רוחבם הגיע עד לכדי 5-6 מטרים.
העמודים המורכבים של הגותיקה נקראים לעיתים "אומנוֹת צרורות".
בתקופת הרנסאנס היה באירופה ניסיון לחזור אל הסגנונות הקלאסיים של יוון ורומא.
אדריכלות הרנסאנס באיטליה גילתה מחדש את הסדרים הקלאסיים והשתמשה בהם בצורה מחודשת.
במאות ה-15 וה-16 נבנו באיטליה מבנים רבים בעלי חזית עמודים לצד הרחוב הנקראת "קולונדה" (מלשון colonna, עמוד) במקרים רבים העמודים נשאו מעליהם קשתות המשכיות ויצרו מבנה הנקרא "ארקדה" (מלשון arch, קשת).
ארקדות מפורסמות נבנו על ידי גדולי אדריכלי הרנסאנס כגון ברונלסקי וברמנטה במוסדות ציבור שונים.
ה"אוספדלה דלי אינוצ'נטי" שבנה ברונלסקי בפירנצה הוא דוגמה טובה לשימוש בעמודים קלאסיים בעלי פרופורציות עדינות היוצרות מעבר מקורה בחזית המבנה המאפשר גם קשר בין פנים המבנה אל החוץ.
בעיר בולוניה שפרחה בתקופה זו, נבנו ארקדות באורך קילומטרים רבים לאורך רחובותיה והיא העיר העשירה ביותר במבנים מסוג זה.
האדריכלות המודרנית שהחלה להתפתח בסוף המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 עשתה שימוש חדש בעמודים.
האדריכל לה קורבוזייה היה הראשון שהבין את הפוטנציאל הגלום בבטון מזוין באדריכלות וכי אפשר בקלות להעלות את כל המבנה על עמודי בטון ולהשאיר את קומת הקרקע נקייה.
עיקרון זה של לה קורבוזייה כונה "פילוטי" ובא לידי ביטוי בפעם הראשונה ובאופן מובהק בוילה סבואה שתכנן ב-1929. הוא השפיע רבות גם על עקרונות הסגנון הבינלאומי ועל אדריכלים רבים אחרים אשר השתמשו בבנייה על עמודים ומנותקת מהקרקע.
סגנון הבנייה הישראלית קיבלה השפעתו של לה קורבוזיה השפעה דרך האדריכל זאב רכטר שבנה כבר ב-1933 את בית אנגל, הבית הראשון על עמודים שנבנה בתל אביב.
אלפי בניינים שנבנו אחריו, הן בתל אביב והן בשאר חלקי הארץ, הושפעו בבנייתם מרעיון זה והשתמשו גם כן בעמודים כדי ליצור "קומה מפולשת" בבסיס הבניין.
הבנייה על עמודים נפוצה היום בבניינים רבים והיא תולדה של אותה תפישה מודרניסטית.
בניינים רבים מעל קומת עמודים בארץ מנוצלת לרוב לגננות או לחנייה.
חסרונה העיקרי של שיטה זו היא פגיעותה הרבה כנגד רעידת אדמה חזקה אשר קומת העמודים מהווה נקודת תורפה.
תמ"א 38 שאושרה ב-2005 קבעה סטנדרטים מחמירים לשיפוץ קומות יסוד של בניינים ומעודדת בין השאר את חיזוק העמודים על ידי תוספת בנייה בקומת הקרקע.
באדריכלות פוסט מודרנית, הגורסת כי אין קשר מחייב בין צורת המבנה לשימוש שלו או למבנה שלו, נוהגים פעמים רבות לבנות עמודים ללא צורך סטרוקטורלי.
שימוש כזה בעמודים נועד להגדיר חללים, לשמש לאסתטיקה בלבד או להדגיש קווים מסוימים במקום, והוא נפוץ בבנייה העכשווית.
קיימים עשרות סוגים שונים של סגנונות עמודים אשר ההבדלים ביניהם באים לידי ביטוי בעיקר בצורת כותרת העמוד.
חמשת הסדרים העיקריים באדריכלות הקלאסית הם הדורי, האיוני, הקורינתי, הטוסקאני והקומפוזיטיבי.
שלושת הראשונים הם סדרים יווניים והשניים הנוספים הם פיתוחים רומיים המבוססים עליהם.
העמוד הדורי (על פי הסדר הדורי), הקדום ביותר והפשוט ביותר מבחינה קישוטית, הוא גליל העומד על הרצפה כמעט תמיד ללא בסיס נוסף.
בגוף עמוד הדורי כמעט תמיד מופיעים חריצים אורכיים (Fluting).
העמוד האיוני (על פי הסדר האיוני), להבדיל מהעמוד הדורי, מקושט ומורכב יותר.
את העמוד האיוני קל לזהות לפי שתי הספירלות (וולוטות) בכותרתו.
הוולוטות מסתלסלות באופן המזכיר קרניים של טלה שנראות כמתגלגלות נוכח העומס הנשען עליהן.
בסדר האיוני הקלאסי הופיעו תמיד שתי וולוטות הנראות בכיוון החזית הראשית ואילו בגרסאות מתקדמות יותר של הכותרות מופיעות 4 וולוטות קטנות יותר מתחת לאלכסונים של האבקוס.
סביב העמוד האיוני מגולפים 24 חריצים והוא תמיד עומד על בסיס רחב.
יחס קוטר העמוד ובגובהו הוא 1:8.
הסדר הקורינתי הוא המאוחר יותר מבין הסדרים היווניים.
גוף העמוד הקורינתי דומה מאוד לזה האיוני – בפרופורציות, בבסיס ובחריצים.
המאפיין הייחודי של העמוד הקורינתי הוא הכותרת המעוטרת גילופים בצורת עלים.
הכותרת עוצבה על ידי הפסל היווני קאלימאכוס במאה ה-5 לפנה"ס.
העמוד הטוסקני הוא בעל העיצוב הפשוט ביותר.
כותרת העמוד וגם בסיס העמוד הם בצורה של סדרת דיסקות חלקות בעלות קטרים שונים המונחות אחת מעל השנייה כאשר הכותרת מתרחבת כלפי מעלה והבסיס מתרחב כלפי מטה.
יחס הקוטר והגובה בעמוד משתנה אך דומה מאוד לזה של הסדר הדורי (1:4).
גוף העמוד אינו מחורץ אף פעם.
העמוד המשולב זהה לעמוד הקורינתי אלא שבכותרת העמוד מופיעות גם וולוטות (כמו של הכותרת האיונית) מעל עלים מעט פחות גבוהים.
בערים שונות בעולם, לרוב בבירות של אימפריות שונות, קיימת מסורת של בניית עמודי הנצחה.
עמוד ההנצחה נבנה כדי להנציח מנהיג חשוב (לרוב מצביא), ניצחון במלחמה או מטרות אחרות.
עמוד הנצחה יבנה תמיד בכיכר חשובה בעיר וימוקם כאלמנט מרכזי בתוך הכיכר.
קיימות דוגמאות רבות לעמודי הנצחה מפוארים במיוחד שכוללים בראשם פסל של אישיות, או שמהווים נקודת ציון עירונית גבוהה ובולטת במיוחד.
עמדת פילידור מתייחסת לרוב לעמדה חשובה בתחום הסיום בשחמט, שמדגימה טכניקה להשגת תיקו כאשר לצד המגן מלך וצריח ולצד התוקף מלך, צריח ורגלי.
עמדת פילידור ידועה גם בשם נוסף "הגנת השורה השלישית" משום החשיבות של מיקום הצריח בשורה השלישית, תוך ניתוק מסלולו של המלך היריב.
העמדה נותחה על ידי פרנסואה אנדרה פילידור בשנת 1777. פילידור ניתח עמדות רבות, וחלק מהן הנושאות את שמו יפורטו להלן.
הלבן מגן על עמדת פילידור ומצליח להשיג תיקו .
הדיאגרמה מעלה מציגה דוגמה לעמדת פילידור.
להלן המאפיינים המרכזיים של העמדה (מנקודת ראותו של הצד המגן):
המלך המגן (בדיאגרמה זה המלך הלבן) נמצא בערוגת ההכתרה של הרגלי (או בערוגה סמוכה לה).
הרגלי יכול להיות בכל עמודה שהיא.
הרגלי של הצד התוקף עדיין לא הגיע לשורה השלישית.
(בדיאגרמה זו ניצב הרגלי השחור בערוגה ה4)
המלך של הצד התוקף נמצא מעבר לשורה השלישית (בדיאגרמה זו ניצב המלך השחור בערוגה ו4)
הצריח של הצד המגן נמצא בשורה השלישית, ושומר על המלך היריב מלחצות אותו.
(בדיאגרמה זו ניצב הצריח הלבן בערוגה א3)
השחור מעוניין להביא את המלך שלו לערוגה ה3 ולאיים במט ובכך לאלץ את הלבן להתרחק מערוגת ההכתרה של הרגלי (ה1).
הצריח הלבן בשורה השלישית מונע זאת.
אם השחור ייתן שח עם הצריח מהצד, הלבן ימקם בפשטות את המלך לפני הרגלי על ידי מעבר מערוגות ה1 ו-ה2. אם השחור יציע חילופי צריחים הלבן יסכים לכך, משום שסיום הרגלי הזה הוא תיקו.
מכאן שהסיכוי היחיד של השחור להתקדם היא על ידי קידום הרגלי.
הרעיון הבסיסי לצד המגן הוא לשמור את הצריח על השורה השלישית עד שהרגלי מתקדם לשורה זו, ואז לתת שח למלך היריב מאחור.
צב2 2. צג3 צא2 3. צב3 ה3 השחור מתכנן לנוע עם מלכו ל-ו3, ואז, אם לא תהיה התנגדות, לתת מט עם הצריח או לקדם את הרגלי.
הגנה פסיבית של הלבן לא תעזור!
משום שכעת אין השחור יכול לזוז עם מלכו ל-ה3, המסע עם הצריח לשורה האחרונה או הלפני אחרונה הוא בטוח.
מו3 5. צו8+ מה4 6. צה8+ המלך השחור איננו יכול להתחבא מאיומי השח ללא אובדן הרגלי, וכן אין הוא יכול להתקרב לצריח.
מו4 7. צו8+ מה5 8. צה8+ הצריח של הצד המגן חייב להיות או בשורה השביעית או בשורה השמינית כדי שהגנה זו תצליח.
לסיכום ההגנה: הצד המגן צריך לשמור את מלכו בטור של הרגלי היריב ולשמור את הצריח שלו על השורה השלישית עד שהרגלי יגיע לשורה זו.
לאחר מכן להזיז את הצריח לשורה האחרונה או השביעית (הלפני אחרונה) ולאיים באיומי שח על המלך של הצד התוקף.
אם התוקף מנסה להביא את המלך לשורה השישית על ידי הזזת הצריח לשורה זו לפני כן לחסום את איומי השחמט, הצד המגן יחליף את הצריחים ויגיע לעמדת תיקו תאורטי.
פילידור: אם שחור במסע : תיקו, אם לבן במסע הלבן זוכה.
פילידור חקר עמדה שמביאה לסוג העמדות הנזכרות כאן.
בדיאגרמה זו, אם תור השחור הוא יזיז את הצריח:
צב4 ולאחר מכן הצריח יגיע לשורה השלישית (שלו) (בשיטת הרישום שלנו נקרא לה השורה השישית כי מקובל כיום למספר השורות מנקודת ראות הלבן.) לאחר מכן תהיה העמדה דומה באופן בסיסי לדיאגרמה מעלה, בצבעים הפוכים.
אם תור הלבן לנוע הוא יזכה במשחק מדויק באופן הבא:
1. מה6 מו8 (חייב להתגונן מאיום המט ב-א8.)
ניתן לנצל את הרעיונות של הגנת פילידור גם כאשר הרגלי לא התקדם עדיין לעומק השטח.
במקרה זה על הצריח השחור לתפוס את השורה הרביעית במקום את השורה השלישית ועל המלך השחור להיות לכל היותר ממוקם בשורה השנייה.
כאשר הרגלי מגיע לשורה של הצריח השחור, השחור ינוע לשורה השמינית כדי לתת שח למלך הלבן מאחור (בהנחה כמובן שהצריח היריב איננו עומד על שורה זו).
פילידור: לבן זוכה ללא קשר מי הצד שתורו לנוע.
פילידור חקר עמדות סיום רבות.
הנה עוד עמדה אותה חקר ב-1777 (ושגם היא נקראת עמדת פילידור).
בעמדה זו מלכה מתמודדת מול צריח.
אם תור השחור לזוז, הוא מאבד את הצריח במהירות בגלל מזלג או מקבל מט.
אם תור הלבן לזוז הוא היה מעוניין להפסיד טמפו, ולהגיע לאותה עמדה כאשר תור השחור לזוז.
הלבן משיג מטרה זו על ידי טריאנגולציה :
1. מהה5+ מא8 2. מהא1+ מב8 3. מה5 וכעת חזרנו לאותה עמדה אלא שתור השחור לנוע והוא נמצא בכפאי.
נון, רב-אמן אנגלי, מתאר שאם הכלים במרכז הלוח המלכה צריכה לאלץ את הצריח לכוון עמדת פילידור.
נון מתאר את חלופות הנסיגה של הצריח, לשורה השנייה, השלישית והרביעית ולבסוף לעמדת פילידור.
ניתן להגיע למט בתוך מגבלת 50 המסעים.
פילידור: אם לבן במסע הלבן זוכה.
עמדה מפורסמת נוספת שנחקרה וכונתה על שם פילידור.
זהו סיום של צריח ורץ נגד צריח.
הלבן זוכה משום שהמלך שלו הגיע לשורה השישית והמלך השחור ממוקם בצורה גרועה (מול המלך הלבן).
משחקים ארוכים רבים הגיעו לסיום מעין זה.
עמוד הניצחון של העיר ברלין הוא אחד האתרים הידועים בעיר.
העמוד תוכנן על ידי היינריך שטראק במטרה להנציח את ניצחון צבא פרוסיה בשנת 1864 במסגרת מלחמת שלזוויג השנייה.
העמוד נחנך ב-2 בספטמבר 1873 - לאחר ניצחונה של פרוסיה על אוסטריה במסגרת מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 ולאחר ניצחונה על צרפת במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870–1871, והוחלט שהעמוד ינציח אף ניצחונות אלה.
בשל הניצחונות המאוחרים שונתה תוכנית העמוד והוחלט שבראשו יוצב פסל של ויקטוריה, אלת הניצחון.
בעת הקמתו ניצב העמוד מול בניין הרייכסטאג בקֶניגספלאץ (Königsplatz) - הנקראת כיום כיכר הרפובליקה (Platz der Republik).
בשנת 1939 בעקבות התכנון המחודש של העיר ברלין על ידי המפלגה הנאצית ובמסגרת עבודות ההכנה לקראת הפיכת העיר ברלין לעיר בשם "גרמאניה" שעתידה הייתה להפוך, על פי התכנון הנאצי, לבירת העולם, הוחלט להעביר את העמוד לכיכר הכוכב הגדול בו הוא נמצא כיום באמצע רחוב ה-17 ביוני.
העמוד, שגובהו היה אז 50.66 מטרים בלבד הוגבה ב-7.5 מטרים נוספים (לגובה של 66.89 מטרים), והועבר לכיכר שנבנתה בשנת 1941 בתכנונו של אלברט שפר.
ארבע מנהרות להולכי רגל נבנו על מנת לאפשר גישה לעמוד במרכז כיכר הנמצאת במרכז פארק הטירגארטן.
בראש העמוד ניצב פסל של אלת הניצחון המכונפת שגובהו 8.3 מטרים ומשקלו 35 טונות.
הפסל עוצב על ידי פרידריך דראקֶה.
הפסל מכונה בידי תושבי ברלין "גולדאֶלזֶה" (Goldelse) - אלזה המוזהבת.
הפסל ניצב בראש העמוד, העשוי ארבעה חלקים מאבן חול.
שלושה מארבעת חלקי אבני החול מעוטרים בתותחים שנלקחו מאויביה של פרוסיה שנוצחו במלחמות.
הרביעי מחלקי העמוד מעוטר בזר עשוי זהב.
זר זה נוסף לעמוד בשנת 1938 בעת שהעמוד הובא למקומו הנוכחי.
העמוד ניצב על בסיס העשוי גרניט אדומה.
הבסיס הוא אכסדרת עמודים שקירותיה מעוטרים בפסיפסים מעשי ידי אנטון פון ורנר.
בבסיס העמוד ארבעה תבליטי ברונזה המציגים את ניצחונותיה של פרוסיה בשלוש המלחמות ואת צעידת הכוחות המנצחים לברלין.
התבליטים נוצרו על ידי הפסלים מוריץ שולץ, קארל קייל, אלכסנדר קלנדרלי ואלברט וולף.
התבליטים הוסרו לדרישת צרפת בשנת 1945 (בעיקר לאור העובדה שהם מנציחים את הניצחון על צרפת בשנת 1871).
בשנת 1987 שוחזרו התבליטים לרגל יום השנה ה-750 לייסוד העיר ברלין.
התבליטים נחנכו מחדש בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
העמוד מופיע בסרטו של וים ונדרס "מלאכים בשמי ברלין" בתור המקום בו נוהגים המלאכים להתאסף.
כמו כן פסל אלת הניצחון שבראש העמוד מופיע בקליפ "Stay (Faraway, So Close)" של להקת U2.
עמוד אנטונינוס פיוס (באיטלקית: Colonna di Antonino Pio) הוא עמוד ניצחון שהוקם ברומא בשנת 161 לספירה על ידי קיסרי רומא לוקיוס ורוס ומרקוס אורליוס לכבוד הקיסר אנטונינוס פיוס.
גובהו של העמוד היה כ-14.75 מטרים ורוחבו היה כ-190 ס"מ.
העמוד, לבד מבסיסו, לא עוטר בתבליטים כמו עמודי הנצחה אחרים כדוגמת "עמוד טראיאנוס", אלה בלט בגוון האדום של אבן הגרניט שממנה נוצר.
לפני המאה ה-18 היה חלקו הגדול של העמוד ובסיסו קבורים באדמה.
רק כשישה מטרים מחלקו התחתון של העמוד היו חשופים.
בשנת 1703, עם הריסתם של כמה מבנים באתר, נחשפו בסיס העמוד וכן חלקיו האחרים.
בשנת 1759 ספגו שרידי העמוד נזקים משמעותיים בעקבות שרפה.
חלקים מן העמוד שימשו לתיקון ה"אובליסק של אוגוסטוס", אשר ניצב בכיכר מונטה צ'יטוריו (Piazza di Monte Citorio).
בסיס העמוד, העשוי שיש לבן, שוחזר בין השנים 1706–1708 והוצב בשנת 1741 במרכזה של כיכר Piazza di Montecitorio.
מאוחר יותר, בשנת 1787 נלקח הבסיס אל מוזיאון הוותיקן והוצג שם.
באחד מפאותיו של בסיס העמוד מופיעה כתובת הקדשה לקיסר.
שתי פאות נוספות מציגות תבליטים ובהם תיאור של פרשים רומים ושל חיילים רגלים.
הפרשים מתוארים בקומפוזיציה פשוטה, רוכבים קבוצות-קבוצות במעגל.
אין בתבליטים אלו התייחסות לחלל והוא נותר כקיר חלק.
אף דמויות הפרשים המעוצבות בתלת־ממדיות, אינן מחוברות לחלל אלה נדמות כ"מרחפות" בו.
בתבליט האחרון מוצגים האלים המלווים את הקיסר ורעייתו העוברים האלהה.
בתבליט זה מופיע עלם מכונף, המייצג את הנצח או את השלטון.
הוא נושא על גבו את הקיסר ואת אשתו, הקיסרית פאוסטינה, אל השמיים.
הקיסר אוחז בשרביט המעוטר בסמל הנשר הקיסרי.
נשרים נוספים מופיעים גם משני עברי הזוג.
לרגלי העלם המכונף שוכב בהסבה "שדה מארס" (Campus Martius), האנשה של אזור בעיר רומא.
כסימן לזיהויו הוא אוחז באובליסק המאפיין רחבה זו.
ממולו יושבת דמותה של "רומא", מואנשת כלוחמת אשר על מגנה מתוארים רמוס ורומולוס, מייסדיה המיתולוגיים של העיר.
העמוד הוא אחד הפסלים הגדולים ביותר בצ'כיה.
בשנת 2000 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ובנימוקי ההכרזה נאמר עליו .
בעקבות כיבושה של אולומואוץ על ידי שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים נחרבה רוב העיר, וכמעט כל אוכלוסייתה נמלטה.
למרות זאת אולומואוץ עדיין שימשה מרכז דתי חשוב, והיה זה אחד מהגורמים שהובילו לשגשוגה מחדש.
מתאר הרחובות מימי הביניים לא השתנה במידה רבה במהלך השיקום שלאחר המלחמה.
אולם, בשנים שלאחר המלחמה נבנו מספר מבני ציבורי ומבנים פרטיים מרשימים בסגנון הבארוק.
עמוד השילוש הקדוש הוא חלק מקבוצת מונומנטים, כגון עמודים ומזרקות, שאפיינה את הבנייה הבארוקית.
ב-29 באוקטובר 1715 הוגשה למועצת העיר של אולומואוץ תוכנית של אמן האבן המקומי ואצלב רנדר, שבה פירט כיצד בכוונתו לבנות עמוד מפואר בעל מאפיינים דתיים.
המועצה נתנה את הסכמתה, והעבודות החלו ב-1717 במימונו ובביצועו של רנדר.
רנדר הלך לעולמו ב-1733, כאשר העמוד היה בגובה של בניין בן קומה אחת, שבתוכו קפלה וליבת אבן מרכזית, וכלל עיטורי אבן מורכבים.
הקישוטים שהיו על העמוד בשלב זה הוכנו על ידי אמן התגליפים המקומי פיליפ סאטלר.
רנדר הורה בצוואתו להקדיש את רוב רכושו לצורך השלמת העבודות.
בין 1745 ל-1752 הושלמו הגילופים הנחוצבים על ידי האמן המורבי אונדז'יי זאהנר.
באמצע המאה ה-18 נוצקו מנחושת החלק העליון והחלק המייצג את עליית הבתולה מרי, וצופו בזהב על ידי הצורף סימון פורסטנר.
העמוד קודש ב-9 בספטמבר 1754 בנוכחותם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו הקיסרית מריה תרזה.
העיר אולומואוץ הייתה נתונה במצור של הצבא הפרוסי ב-1758, ובמהלך המצור העמוד נפגע מספר פעמים מירי תותחים.
תושבי אולומואוץ החליטו לגשת אל הגנרל ג'יימס פרנסיס אדוארק קית' שפיקד על הכוח הפרוסי, וביקשו ממנו שלא יפגע במונומנט המקודש.
זמן קצר לאחר המלחמה העמוד שוקם, ובבסיסו נקבר העתק של כדור אבן כתזכורת למלחמה.
בסיס העמוד הוא מעגל שקוטרו 17 מטרים, ולאורך היקף המעגל נבנו 18 עמודי אבן המחוברים על ידי שרשרת מתכתית.
על משטח זה יש גרם מדרגות המוביל אל הקומה הראשונה של העמוד שצורתה משושה, ובה שוכנת קפלה קטנה ומעגלית.
בכל אחד מקצוות המשושה יש מעקה חרוטי, שבקצוותיו יש לפידים.
בקודקודי המשושה יש שישה פסלי קדושים, שגודלם הוא בין 2.2 ל-2.4 מטרים.
בתוך הקפלה יש תבליטים שבהם מתוארים הקורבנות של קין והבל, קורבנו של נח לאחר המבול, עקידת יצחק, ומותו של ישו.
ירושלים ואולומואוץ משמשות רקע לתבליט זה.
קישוטי שלוש הקומות הראשונות כוללים פילסטרים מחורצים, סרטים, קונכיות, כרטוש עם ציורים של השליחים, ועיטורי אבן רבים.
צורתה של הקומה השנייה דומה לזו של הראשונה, וגם בקצותיה יש פסלי קדושים הניצבים על כנים.
הקומה השלישית יותר צרה בהשוואה לבסיס העמוד, וגם בקצותיה יש פסלי קדושים, תבליטים של השליחים, וקישוטי אבן.
במרכזה של קומה זו ניצב עמוד מונוליתי שגובהו עשרה מטרים, המקושט בתחריטים ובתבליטים.
השליש הראשון של העמוד המונוליתי מקושט בתגליפים המתארים את עלייתה של הבתולה מרי, הנתמכת על ידי שני מלאכים.
הפסלים בקומה הראשונה מוקדשים לפטרון האוסטרי מאוריציוס הקדוש והפטרון הבוהמייני ואצלאב הקדוש, שעל שמם קודשו שתי כנסיות אחרות באולומואוץ, פלוריאן הקדוש הנחשב כמגן מפני אסונות, ג'ובאני דה קפסטראנו שנהג לשאת דרשות באולומואוץ, אנטוניוס מפאדובה שהיה חבר במסדר הפרנציסקני שהחזיק ברשותו מנזר באולומואוץ, ואלויסיוס גונזגה, הנחשב לפטרון של סטודנטים.
הפסלים בקומה השנייה מוקדשים לקדושים המורביים קירילוס ומתודיוס, שהגיעו למוראביה הגדולה ב-863 על מנת להפיץ את הנצרות (מתודיוס הפך לארכיבישוף של מוראביה), בלזיוס הקדוש שעל שמו קודשה אחת מהכנסיות הראשיות של אולומואוץ, ופסלים של אדלברט הקדוש מפראג ויאן מנפומוק שהם הקדושים המגנים (פטרונים) של בוהמיה הסמוכה.
בקומה זו נמצא גם פסלו של יאן סרקנדר, המחזיק בידו שושן כסמל לטוהר.
סרקנדר היה כומר שעונה למוות בכלא אולומואוץ בתחילת מלחמת שלושים השנים, כיוון שסירב (לפי האגדה) להפר את סודיות הווידוי.
ההחלטה לבנות את הפסל שלו הייתה חריגה כיוון שבאותה תקופה סרקנדר לא עבר תהליך של קאנוניזציה או היה מבורך.
אולם, סרקנדר זכה להערצה רבה כמרטיר כך שלמרות החששות מעימות עם הכס הקדוש הוחלט להכין את פסלו.
סרקנדר הפך למבורך ב-1859, ולקדוש ב-1995 כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר באולומואוץ.
הקדושים המתוארים בחלק העליון של עמוד השילוש קשורים לחייו הגשמיים של ישו - אנה הקדושה ויואכים הקדוש (הוריה של מרים), יוסף הקדוש (אביו המאמץ של ישו), ויוחנן המטביל, המלווה על ידי לאורנטיוס מרומא והירונימוס, שלהם מוקדש הקפלה בהיכל העיר של אולומואוץ.
שלושה לביטים מייצגים את שלוש התכונות החשובות בתאולוגיה הנוצרית - אמונה, תקווה, ואהבה.
בראש העמוד המונוליתי יש פסל של האל האב הנותן את ברכתו ושל ישו עם הצלב, הניצבים שניהם על דגם של כדור הארץ הנתמך על ידי המלאך מיכאל.
מעל כל האלמנטים הללו יש כוכב שבמרכזו יונה, המסמל את רוח הקודש.
גובהו הכולל של העמוד הוא 35 מטרים.
עמוד יורדי הסירות או עמוד הימאים הוא עמוד מרובע שעליו תגליף המתאר אלים מהמיתולוגיה הקלטית ומהמיתולוגיה הרומית.
העמוד גולף במאה הראשונה ועמד ככל הנראה במקדש הגאלי-רומי שעמד בעיר לוטטיה (במרכז פריז של ימינו).
עמוד זה מהווה אחד הכתובות הקדומות ביותר שהתגלו בגאליה וכן אחת מיצירות האמנות הגאליות-רומיות הקדומות ביותר שהתגלו.
הכתובת המרכזית בעמוד מוקדשת ליופיטר, מרקוריוס, מרס, פורטונה, קסטור ופולוקס ווולקן - כולם מהמיתולוגיה הרומית.
כמו כן מוזכרים בכתובת האלים אסוס, טראווס טריגאראנוס, סמרטריוס וקרנונוס מהמיתולוגיה הקלטית.
על העמוד כתובה הקדשה לקיסר טיבריוס שעלה לשלטון בשנת 14 (ולכן העמוד מאוחר לתאריך זה).
מהכתובת עולה כי הקמת העמוד מומנה על ידי גילדת יורדי הסירה של לוטטיה (הסוחרים אשר הפליגו לאורך נהר הסן).
כתובת זו כתובה בלטינית ומשולבים בה מילים בגאלית.
הכתובת ייחודית בכך שהאלים הקלטיים מופיעים כאלים עצמאיים ולא בשילוב השם המזהה אותם עם האל הרומי.
העמוד בנוי מאבן גיר שמקורה בסן-לו (Saint-Leu).