tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוצע תכנון מחדש של מערכות, מספר הקוסמונאוטים הוקטן לשניים כדי לאפשר לבישת חליפת חלל בזמן ההמראה והנחיתה על מנת למנוע הישנות של מקרה כזה.
סויוז 1 הייתה חללית הסויוז המאוישת הראשונה בתוכנית סויוז הסובייטית.
חללית זו התרסקה בעת שובה לכדור הארץ וגרמה למותו של הקוסמונאוט ולדימיר קומארוב.
סויוז 1 שוגרה למסלול ב־23 באפריל 1967, כשבה הקוסמונאוט ולדימיר קומארוב.
זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK.
מתכנני המשימה תכננו במקור לשגר חללית שנייה, "סויוז 2", יום לאחר שיגורה של סויוז 1. החללית השנייה הייתה אמורה לשאת שלושה קוסמונאוטים - ואלרי ביקובסקי, יבגני חרונוב ואלכסיי יליסייב.
שניים מהם היו אמורים לבצע פעילות חוץ רכבית לסויוז 1. זמן קצר לאחר השיגור החלו בעיות כשאחד מהלוחות הסולאריים לא נפתח, דבר שהוביל למחסור בכוח למערכות החללית.
כמו כן, בעיות של גלאי האוריינטציה סיבכו את תמרון החללית.
צוות סויוז 2 תכנן לתקן את הלוח הסולרי של סויוז 1 אך גשם כבד בקוסמודרום בייקונור הפך את השיגור לבלתי אפשרי.
בעקבות ההפרעה בשיגור סויוז 2, בתום ההקפה ה־17 של כדור הארץ, לאחר 25.2 שעות טיסה, פנתה סויוז 1 לכיוון כדור הארץ ברגע שעברה שוב מעל ברית המועצות.
בעת שובה לכדור הארץ, ארעה תקלה במצנח הבלימה שלה - הוא לא נפתח עקב בעיות בחיישן הלחץ.
הקוסמונאוט פלט אותו והפעיל את מצנח הגיבוי.
עקב תקלה, המגלש הרזרבי המתפרס ידנית הסתבך והפריע לניתוקו של המצנח הראשון.
שני מצנחיה של סויוז 1 הסתבכו זה בזה וגרמו לחללית ליפול לכדור הארץ כמעט ללא בלימה.
החללית ששקלה 6.35 טונות התרסקה וגרמה למותו של קומורוב.
הוא נקבר כגיבור של ברית המועצות בבית הקברות של חומת הקרמלין, בו קבורים גדולי האומה של רוסיה בתקופה הסובייטית.
בדיקה מאוחרת של הסויוז 2 גילתה את אותה הבעיה עם המצנח שהיה עשוי לחרוץ את דינם של כל שלושת הקוסמונאוטים אם השיגור היה ממשיך.
המשימה המקורית של סויוז 1 וסויוז 2 בוצעה מאוחר יותר על ידי סויוז 4 וסויוז 5.
מהנדסים זיהו פגמים תכנוניים נוספים בחללית לפני השיגור אך פקידי הממשלה דחפו לניסוי חלל כדי להביס את ארצות הברית במרוץ החלל.
הבעיות בסויוז 1 עיכבו את שיגור סויוז 2 וסויוז 3 עד ל־25 באוקטובר 1968.
סויוז הייתה סדרת משגרים רב־שלבים בעלי מנוע דלק נוזלי, אשר שימשה את רוסיה לשיגור חלליות סויוז, לשיגור חלליות פרוגרס לתחנת החלל הבינלאומית ולשיגורים מסחריים של חברת "סטארסם".
כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור וקוסמודרום פלסצק.
בשנת 2004 לאחר שדרוג משמעותי של משגר "סויוז" נכנס לשימוש משגר מדגם סויוז 2. ב-2008 החלו להתבצע תוך שימוש ב"סויוז 2" שיגורים גם ממרכז החלל הגיאני שליד העיר קורו בגיאנה הצרפתית.
באפריל 2016 בוצע שיגור הבכורה מקוסמודרום ווסטוצ'ני תוך שימוש במשגר "סויוז".
בשנת 2019 לאחר קרוב ל-1000 שיגורים בוצע שיגור אחרון של משגר "סויוז" ומאז כל שיגורים מבוצעים על ידי סויוז 2.
משגר הסויוז הוצג בשנת 1966 כפיתוח של משגר הווסטוק, אשר הוא עצמו היה פיתוח של הטיל הבליסטי הבין יבשתי R-7. בהתחלה היה המשגר תלת שלבי, אך דגם ה"מולניה" כלל שלב רביעי שאפשר הגעה למסלול גבוה יותר.
דגמים שונים של המשגר סויוז שוגרו למעלה מ-900 פעם לחלל, יותר מכל משגר אחר, ולמרות תכנונו הנחשב מיושן כיום, הוא מצטיין במחיר זול ואמינות גבוהה ביותר.
בין ה-1 בפברואר 2003 ו-26 ביולי 2005, כאשר המעבורות האמריקאיות היו מקורקעות בשל אסון מעבורת החלל קולומביה משגרי הסויוז היו הדרך היחידה לאספקת מזון וציוד לצוות תחנת החלל הבינלאומית.
שרשרת ארוכה של שיגורים מוצלחים נשברה ב-15 באוקטובר 2002, כאשר משגר סויוז בלתי מאויש שנשא לוויין פוטון-M ושוגר מקוסמודרום פלסצק התפוצץ באוויר 29 שניות לאחר המראתו.
אדם אחד נהרג ושמונה נפצעו באירוע זה.
ב-21 ביוני 2005 נכשל שיגור סויוז ארבעה שלבי שנשא לוויין תקשורת צבאי מולניה-M כ-6 דקות לאחר השיגור, בשל אי הפרדות השלב השלישי והשני.
המשגר התרסק באזור טיומן בסיביר.
בדגם זה בוצע שימוש בשלב שלישי זהה למשגר מדגם "מולניה".
בדגם זו בוצעו התאמות לביצוע שיגור של חללית מאוישת מדגם חדש.
כאשר הפרויקט הופסק, משגרים נוצלו לשיגור לוויינים ריגול מדגם "זניט".
דגם "סויוז U2" השתמש בדלק סינתטי שאפשר להגדיל את המטען ב-200 ק"ג.
דלק זה היה יקר והשימוש בו הופסק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
סויוז FG – היה בשימוש בשנים 2001–2019. בוצעו 70 שיגורים
סויה (שם מדעי: Glycine max) הוא סוג צמח הכולל זנים שונים, ומשתייך למשפחת הקטניות.
זהו אחד מגידולי-התרבות העתיקים ביותר.
מקובל שהסויה התרבותית התפתחה מסוית בר; הסויה השעירה היא המקור העיקרי לגידולי הסויה בעולם.
ככל הנראה החלו לגדל סויה בצפון סין ובמרכזה לפני 4,000 שנים, ומכאן התפשטה לכל רחבי המזרח הרחוק.
2000 שנה מאוחר יותר הומצאו חלב הסויה והטופו על ידי לי אן, משושלת האן הקיסרית.
רק במאה ה-19 הגיעה הסויה לאירופה ולאמריקה.
זהו צמח-מאכל חד-שנתי הכולל כ-75 מינים.
הוא נפוץ כגידול תרבות גם באפריקה הטרופית ובאמריקה.
פולי הסויה אינם זקוקים לכמויות מים גדולות, ואף נחשבים לבעלי צריכת-המים הנמוכה ביותר ביחס לערכם התזונתי.
הצמח זקוף או מטפס, עליו תלתניים בדרך כלל, הפרחים קטנים, לבנים או סגולים בעלי צוף והתרמילים שעירים וקצרים.
הסויה נמנית עם קבוצת צמחי היום הקצר והיא רגישה במיוחד לשינויים פוטופריודיים.
תקופת הגדילה היא בדרך כלל בין 80 ל-160 ימים, ולעיתים אף פרק זמן ארוך יותר, בהתאם לתכונות הזנים ולתנאי הגידול.
קיימים כ-200 זנים של פולי סויה והם מופיעים בגדלים שונים ובמגוון צבעים של קליפה ותרמילים כגון שחור, צהוב, חום, כחול ואף מנומר.
בפולי סויה בשלים הקליפה קשה, עמידה מפני חדירת מים ומגינה על הפסיג (עלה זרע) מפני חיידקים ומפני פגיעה מכנית.
הצלקת השחורה שעל הזרע נקראת "מבוא".
בקצה אחד של המבוא מצויה המיקרופילה.
חלק ניכר מגידולי הסויה בעולם הם מזנים שעברו השבחה לעמידות בפני מזיקים ובכך לצמצם את הצורך בריסוס.
עם זאת התכונה העיקרית המוחדרת לסויה היא עמידות לקוטלי עשבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חיים ויצמן פנה למספר חקלאים וסיפר להם על יתרונותיהם של פולי הסויה העשירים בחלבונים, וביקש מהם להביא את הסויה לארץ, החקלאים הסבירו לויצמן שגידול הסויה לא רווחי, אליהו נבות התעלם מדבריהם והחל לנסות לייבא את הפולים לארץ.
ב־1949 נסע נבות למספר מדינות וחקר את הזנים השונים של הסויה, ב-1950 הוא חזר לארץ והתחיל לפתח זנים של סויה, נבות פיתח מספר זנים: הרצליה, נבות ועוד, הזן "נבות" שבפיתוחו פופולרי בישראל ובעולם בעיקר בשל זמן צמיחתו המהיר 85 יום במקום 200 יום.
מכיוון שהסויה לא הייתה מוכרת בישראל החל נבות בשיווק של המוצר, הוא ייעץ לחקלאים, שכנע פקידים ביתרונות של הסויה, הרצה בכנסים רבים, הגיש ארוחות על טהרת הסויה לפוליטיקאים, ואף הוציא חוברת מתכונים למוצרי סויה, מה שהביא את צריכת הסויה לתודעה הישראלית.
למרות העובדה שמקור צמח הסויה הוא בדרום מזרח אסיה, 45% משטחי הגידול של צמח הסויה ו-55% מהייצור שלו הם בארצות הברית.
מדינות ייצור מובילות אחרות הן ברזיל, ארגנטינה, סין והודו.
בברזיל נעקרים שטחים נרחבים של יערות גשם ובמקומם נזרעים צמחי סויה ששימושו העיקרי אוכל לבקר בתעשיית הבשר (90% ממזון הבקר).
על פי נתוני 2022 סך כל הסחר העולמי בפולי סויה עומד על 93.8 מיליארד דולר, מקום 36 מתוך רשימת 1218 מוצרים.
סין היא יבואנית הסויה הגדולה בעולם (54 מיליארד דולר), וברזיל היא היצואנית הגדולה בעולם (47.2 מיליארד בעולם).
אחריה עומדות עוד ארבע מדינות מיבשת אמריקה: ארצות הברית, קנדה, ארגנטינה ופרגוואי.
מדינות גידול וייצור – 40% ארצות הברית, 24% ברזיל, 18% ארגנטינה, 8% סין ועשרת האחוזים הנותרים נחלקים בין הודו, פרגוואי ואחרות.
תפוקת שמן מזרעי צמחים בכל העולם – 57% מופק מזרעי סויה, 12% מופק מלפתית, 12% מזרעי כותנה, 9% מאגוז אדמה ("בוטן") ו-10% הנותרים מזרעי חמנייה ולבבות דקל.
צריכת שמן מזרעי צמחים בכל העולם – 30% סויה, 29% דקל, 15% לפתית, 8% זרעי חמניה, 18% הנותרים נחלקים בין אגוז אדמה, כותנה, לבבות דקל, קוקוס ושמן זית (המהווה רק 3% מהצריכה העולמית).
רוב גידולי הסויה (85%–90%) משמשים ככוספא לבקר.
חלק קטן מגידולי הסויה משמשים כמזון לאדם באופן ישיר, הזרעים נאכלים יבשים או מותססים.
בתפריט של עמי המזרח הם משמשים מזון יומיומי בדומה לאורז.
במערב הם נצרכים בצורת חלב סויה, טופו, פולים או פתיתים יבשים.
הצמח הירוק – למספוא ולזבל ירוק.
תעשייה – דבק, צבעי מים, סיבים סינתטיים, סבון, דיו, נרות, לכה ותחליף לגומי.
פולי סויה מבושלים, במיוחד פולי סויה צעירים בתרמיל (אדממה).
טופו – טופו מעושן, טופו רך, ומאכלי טופו רבים כמו פשטידות, גלידות ועוד.
טמפה – פולי סויה מותססים.
מיסו ודנג'אנג – משחה מפולי סויה מותססים.
המיסו, שמקורו יפני, עשוי מתערובת פולי סויה עם דגן, חיטה, שעורה או אורז, המותססים על ידי פטרית קוג'י.
הדנג'אנג, שמקורו בקוריאה, עשוי בדר"כ ללא תוספת נבגי פטריה מתורבתת.
קמח סויה – מקור מזון לאדם כדברי מאפה ולהכנת חלב, גבינה ותבלינים.
מעדני סויה – תחליף למעדני חלב.
שבבי סויה (TVP – Textured Vegetable Protein) – גושים או פתיתים יבשים חסרי טעם וללא שמן המיוצרים בתהליך של שיחול מקמח סויה או מחלבון סויה מרוכז.
הם משמשים כתחליף לבשר לאחר שיחזורם במים חמים ובישולם עם תבלינים, ירקות ורטבים.
הפולים משמשים כמזון בעלי חיים, כמרכיב להשבחת מזונות אחרים וכן כתחליף לקפה.
הסויה היא מקור ל"חלבון מלא" (כלומר, מכיל את כל חומצות האמינו החיוניות).
בנוסף, הסויה עשירה בוויטמינים מקבוצת B ובמינרלים כמו ברזל, סידן ומגנזיום.
פולי הסויה מכילים 36% (מהמשקל היבש) חלבון, 20% שמן, והיתר הן פחמימות.
בגלל כמות החלבון הגבוהה האצורה בפולים, הם משמשים גם כתחליף לחלבון מן החי.
אחוז החלבון בפולי הסויה הוא הגבוה ביותר מכל מזון אחר מן הצומח.
לצריכת סויה ישנם מספר יתרונות בריאותיים, אך ככל הנראה עוצמתם אינה חזקה.
צריכת חלבון סויה במקום חלבון ממקורות אחרים יכולה להוריד את רמות הכולסטרול הכללי ואת ה-LDL במידה מועטה.
חלבון סויה יכול לסייע בהפחתת השכיחות והחומרה של גלי חום בתקופת המנופוז, גם זה במידה מועטה.
בקרב נשים אסייתיות, קיים קשר בין צריכה גבוהה של סויה בילדות ובגיל ההתבגרות לבין הפחתה בסיכון לסרטן השד מאוחר יותר בחיים.
לא נמצאה תוצאה דומה בבדיקה של תוספי תזונה של סויה.
נראה שתערובות איזופלבון מסויה מועילה לבריאות העצם בקרב נשים לאחר מנופוז, אך העדויות לכך אינן עקביות.
נראה גם שחלבון סויה יכול להוריד במעט את לחץ הדם לאנשים הסובלים מיתר לחץ דם.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות והסכנות שבצריכת סויה.
מסקנות המרכז היו שסויה היא מזון בטוח, פרט לאנשים בעלי אלרגיה לסויה.
תוספי חלבון סויה ותמציות סויה עשירות באיזופלבונים בטוחות לשימוש לטווח קצר.
לא ברור אם הם בטוחים לשימוש לטווח ארוך.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של סויה הם הפרעות עיכול כמו עצירות או שלשול.
בקרב אוכלוסיות מסוימות, יש לשקול צריכה עודפת של מוצרי סויה.
סויה עלולה לשנות את תפקודי בלוטת התריס בקרב אנשים עם מחסור ביוד.
אכילת סויה היא בטוחה עבור נשים שחלו בסרטן השד, או שנמצאות בסיכון לסרטן השד.
עם זאת, לא ברור אם תוספי איזופלאבון בטוחים עבורן.
צריכת סויה מעבר לכמות הרגילה הנמצאת במזון עלולה להיות מסוכנת לנשים בהיריון בשל פגיעה אפשרית בעובר.
לא נחקרה הבטיחות של צריכה גבוהה של סויה בתקופת ההנקה.
תופעת הרגישות האלרגית לסויה נפוצה אצל ילודים וילדים קטנים.
כ-0.4% ילודים בארה"ב רגישים לסויה.
0.3% האוכלוסיה הבוגרת רגישה לסויה .
חשיבות רבה באיתור ילודים רגישים הניזונים ממזון מוכן לתינוקות על בסיס צמחי, על מנת לאפשר התאמת פורמולת הזנה נטולת סויה.
מחקרים מצביעים על כך שמודיפיקציה גנטית של סויה GM0 לא העלתה את אחוז הרגישות לסויה אצל ילדים ואנשים בוגרים.
סויה מכילה כמות יחסית גבוהה של פיטואסטרוגנים, שהם מולקולות דומות במבנה להורמון אסטרוגן, ועשויה להיות להן השפעה חלשה אסטרוגנית או אנטי-אסטרוגנית.
הדבר העלה חשש מפני שיבוש של מערכת הרבייה האנושית, כגון התפתחות נשית מוקדמות והפרעה ביצירת הזרע.
במחקרים אפידמיולוגיים וקליניים לא נמצאה השפעה שלילית על מערכת הרבייה האנושית.
כמו כן אוכלוסיות גדולות במזרח אסיה צורכות סויה כמזון בסיסי, ולא נצפו אצלן כמויות חריגות של וסת מוקדמת או גינקומסטיה (צמיחת שדיים אצל גברים).
האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה הוציאה בשנת 2012 מסמך הנחיה לגבי בטיחות הסויה בה מצוין שצריכה של 3 מנות ליום כחלק מדיאטה מגוונת היא בטוחה, כאשר מנה לאדם בוגר היא חצי כוס טופו או טמפה, או כוס חלב סויה.
לפי משרד הבריאות ועמותת עתיד - עמותת הדיאטנים והתזונאים בישראל: "צריכת סויה היא בטוחה בכל שלבי החיים לרבות ינקות, ילדות והתבגרות הן בקרב נשים והן בקרב גברים ואף עשויה לספק יתרונות במצבים בריאותיים שונים".
עמדה זו, הממליצה על צריכת הסויה, מתבססת על ניתוח 200 מחקרים, שמפריכים חששות נפוצים, ומעידים על יתרונותיה הבריאותיים של הסויה.
צריכת סויה אינה גורמת להשפעות שליליות על מערכת הרבייה של גברים ואינה גורמת להתפתחות מינית מוגברת.
צריכת סויה לא מעלה את הסיכון לסרטן השד אלא להפך: צריכת סויה מסייעת במניעת סרטן השד, קשורה בהפחת הסיכון לתמותה בקרב חולות בסרטן השד וקשורה בהפחתת הסיכון לחזרה של גידול בקרב נשים שהבריאו מסרטן השד.
לפי החברה האמריקנית לסרטן, צריכת סויה עשויה להפחית את הסיכון ללקות במחלת סרטן השד, סרטן הערמונית, סרטן הרחם (וייתכן שגם בסוגים נוספים של מחלת הסרטן).
מזון לתינוקות צמחי הוא בטוח ומספק את כל הצרכים התזונתיים החיוניים - כחלופה באם לא ניתן להשתמש במזון תינוקות מחלב פרה.
יש לוודא כי התינוק אינו אלרגי לסויה.
סויוז 2 הייתה חללית מדגם סויוז 7K-OK.
החללית הייתה בלתי מאוישת, היא שוגרה למסלול ב־25 באוקטובר 1968 ומטרתה הייתה לבצע תמרוני עגינה עם סויוז 3. אף על פי ששתי החלליות התקרבו מאוד אחת לשנייה, העגינה לא התבצעה.
סויוז 2 הונחתה ב־28 באוקטובר ויומיים אחר כך הונחתה סויוז 3.
סויוז 3 הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-OK.
השיגור סימן המשימה המאוישת הראשונה ששוגרה אחרי מותו של הקוסמונאוט ולדימיר קומארוב אשר נספה במשימת סויוז 1. את החללית אייש הקוסמונאוט גאורגי ברגובוי ומשימתו העיקרית הייתה לבצע תמרוני עגינה עם סויוז 2, ששוגרה יום קודם.
על פי התוכנית המקורית, סויוז 1 וסויוז 2 היו אמורות לבצע תמרוני עגינה ופעילות חוץ רכבית.
הבקרה הקרקעית הצליחה להביא את שתי החלליות למרחק של 200 מטר אחת מהשנייה לפני שברגובוי קיבל את השליטה של החללית לסיום העגינה.
ברגובוי הצליח לצמצם את המרחק למטר אחד, אולם שלושה ניסיונות לביצוע העגינה כשלו.
לבסוף, כמעט כל הדלק שהוקצה לעגינה הסתיים כך שהמשימה בוטלה.
תאונת המטוס שבה נהרג יורי גגארין התרחשה במהלך אימון של ברגובוי לקראת משימה זו.
למרות שמטרה מרכזית של השיגור לא בוצע, בעיתונות הסובייטית שיבחו את המשימה והצלחותיה.
צוות הנדסי הפיק לקחים מהאירוע ומתכונת תהליך עגינה שונתה בהמשך.
סויוז 4 הייתה חללית מאוישת מדגם חללית הסויוז.
העברת צוותים (שני אנשי צוות מסויוז 5 יעברו לסויוז 4) ולחזור חזרה לכדור הארץ.
החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
החללית המריאה ב-14 בינואר 1969 מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור.
שעל סיפונה הקוסמונאוט ולדימיר שאטלוב, בטיסת הבכורה שלו.
שתי החלליות התחברו ב־16 בינואר 1969, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטיסות לחלל ששתי חלליות מאוישות עגנו יחדיו בחלל.
התקרבות בין חלליות בוצע באופן אוטומטי, בכ-100 מ' אחרונים בוצע חיבור ידני.
אחרי כשעה אלכסיי יליסייב ויבגני חרונוב עברו ל-"סויוז 4" תוך פעילות חוץ רכבית של כחצי שעה.
שתי החלליות התנתקו אחרי 4 שעות ו־35 דקות.
ב־17 בינואר "סויוז 4" כבר הייתה בדרך חזרה וביום למחרת גם "סויוז 5" חזרה בשלום.
המבצע הוכיח יישום עגינה בחלל והחלפת צוותים בחלל.
המשימה הייתה אבן דרך חשובה בחקר החלל, האמריקאים שיחזרו את הפעולה בחודש מרץ אותה השנה במשימת אפולו 9.
אלכסיי יליסייב - מהנדס טיסה
יבגני חרונוב - מהנדס מחקר
סוֹיוּז היא סדרת חלליות מאוישות שפותחו עבור תוכנית החלל הסובייטית והרוסית.
פיתוח הסויוז החל ב-1962 במשרד לתכנון ניסויי מספר 1 של סרגיי קורוליוב והחליפה חלליות שהיו בשימוש בתוכנית ווסחוד ופותחה עבור תוכנית סויוז ותוכנית החלל הלא מאוישת זונד.
סויוז שוגרה לטיסה הלא מאוישת הראשונה שלה ב-28 בנובמבר 1966. הטיסה המאוישת הראשונה שלה (סויוז 1) נעשתה ב-23 באפריל 1967. חלליות הסויוז עדיין נמצאות ומתוחזקות על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה ובשימוש על ידי רוסקוסמוס.
חלליות הסויוז שימשו בעבר על מנת לשגר קוסמונאוטים לתחנות החלל סאליוט ומיר וכיום משמשות להעברת ציוד ואסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית, שבה עוגנות שתי חלליות סויוז באופן קבוע, המשמשות גם כ"סירות הצלה" במקרה חירום.
בין השנים 2011 ו-2020 (הזמן שבין השבתת מעבורות החלל האמריקאיות לשיגור הבכורה של החללית דרגון 2.0 של SpaceX), הייתה חללית הסויוז כלי התחבורה היחיד להובלת אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית.
דגמים שונים של החללית שוגרו לחלל כ-140 פעמים, כאשר בין השנים 2000 ו-2018 לבדן שוגרו 54 חלליות סויוז, רובם המוחלט אל תחנת החלל הבינלאומית.
חלליות הסויוז בנויות משלושה חלקים (מקדימה לאחורה):
תא מסלולי המספק את תנאי המחיה וצורכיהם של הקוסמונאוטים בזמן המשימה.
תא החדירה לאטמוספירה שמחזיר את הקוסמונאוטים לכדור הארץ.
תא השירות שמכיל את מנועי החללית, מכשירים שונים ומחובר לפאנלים סולאריים.
התא המסלולי הוא התא הקדמי של חלליות הסויוז.
התא מכיל את כל הציוד שלא נדרש לחזרה לכדור הארץ, כמו ציוד מחקרי, מצלמות ומטען שאין צורך להשיבו.
בנוסף, התא מכיל גם את בית השימוש החללי וציוד התקשורת.
בדגם הנוכחי של חלליות הסויוז הותקן חלון קטן, שמאפשר לצוות הקוסמונאוטים תצפית קדמית.
התא הוא חד-פעמי, והוא נשרף באטמוספירה עם סיום המשימה.
ההפרדה בין התא המסלולי לבין תא החדירה לאטמוספירה, מאפשרת להפחית את הסיכונים לפגיעה בתא החדירה לאטמוספירה הכה חשוב לחיי הקוסמונאוטים.
תא החדירה לאטמוספירה משמש את הקוסמונאוטים על מנת לחזור לכדור הארץ.
התא מכוסה במגן חום שמגן על התא ועל הקוסמונאוטים שבתוכו בזמן החדירה לאטמוספירה, שיוצרת חום גבוה מאוד במהירות.
החום חוסם את התקשורת בין החללית למרכז הפיקוד על המשימה בעיר הכוכבים.
במהלך הכניסה לאטמוספירה מהירות התא מואטת בתחילה באמצעות כוח גרר שמופעל על התא מצד האטמוספירה, לאחר מכן נפתחים מצנחים ראשוניים, ולאחריהם נפתחים המצנחים הראשיים שמאטים את נפילתו של התא.
לקראת הנחיתה, עולים המושבים של אנשי הצוות על מנת להוריד את המכה בעת הנחיתה.
בגובה של מטר אחד מעל הקרקע, מופעלים מנועי בזק שמאפשרים נחיתה רכה.
תא השירות של חללית הסויוז, הנמצא בחלקה האחורי, מחולק לשני חלקים:
תא בעל לחץ אטמוספירי - מכיל את מערכת וויסות הטמפרטורה, מערכת אספקת החשמל, מערכות תקשורת רדיו לטווח ארוך, מערכות טלמטריה (ביצוע מדידות בחלל ושידור תוצאותיהן בגלי רדיו), מכשירי התמצאות וניווט.
החלק שאינו מכיל לחץ אטמוספירי - מכיל את המנוע הראשי של חללית הסויוז ומנוע חלופי שישתמשו בדלק נוזלי.
תא השירות מכיל גם מערכת של מנועי האצה נמוכה שמאפשרים התמצאות וניווט.
מחוץ לתא השירות מחוברים לחללית חיישני מערכת הניווט וההתמצאות של חללית הסויוז, והפאנלים הסולאריים, שמכוונים לשמש באמצעות סיבוב החללית.
חלליות הסויוז עברו שינויים ופיתוחים רבים מאז שפותחו לראשונה בשנות ה-60, ויוצרו במספר דגמים שונים.
חללית הסויוז תוכננה בתחילה על ידי סרגיי קורוליוב כמרכיב ב"קומפלקס הקפת הירח סויוז A-B-C", על פיו שתי חלליות סויוז מאוישות יתחברו במסלול לווייני נמוך עם מרכיבים נוספים כחלק מרכב חלל שיטיס קוסמונאוטים לירח.
הדור הראשון של חלליות הסויוז שנקרא "סויוז 7K-OK" כלל את החלליות סויוז 1 עד סויוז 11 (1967-1971).
חלליות הסויוז מדגם זה נשאו צוות של עד שלושה קוסמונאוטים שלא לבשו חליפות חלל.
חלליות אלו נבדלו מגרסאות מאוחרות יותר בלוחות הסולאריים הקמורים שלהן ובשימוש במערכת "איגלה" לעגינה אוטומטית, שדרשה משושות מכ"ם מיוחדות.
תשע החלליות הראשונות מתוך ה-11 לא כללו מעבר פנימי, והיה צורך בביצוע הליכת חלל בעת חילופי צוות.
הדור השני של חלליות הסויוז, הקרוי גם "סויוז פרי", היה בשימוש מסויוז 12 ועד סויוז 40 (1973-1981).
בחלליות הסויוז מן הדור השני מערכת ה"איגלה" עדיין הייתה בשימוש אך לא הפאנלים הסולאריים שהוחלפו בסוללות.
המעבר מפאנלים סולאריים לסוללות הגביל את משך הטיסה של החללית לעד יומיים ללא עגינה ואספקת חשמל.
בנוסף, מספר אנשי הצוות בחלליות הסויוז מן הדור השני ירד לשניים, זאת בעקבות משימת סויוז 11 בה נהרגו שלושת הקוסמונאוטים כתוצאה ממחסור באוויר בזמן הנחיתה.
בעקבות האסון הורד מספר אנשי הצוות לשניים, על מנת לתת לקוסמונאוטים מרווח ללבישת חליפות חלל בתוך החללית בזמן הנחיתה וההמראה כדי לשמור על ביטחונם.
הדור השלישי של חלליות הסויוז, שנקרא "סויוז-T", היה בשימוש בין השנים 1976 ועד שנת 1986. בחלליות מדור זה שופרה מערכת ה"איגלה" שאפשרה עגינה אוטומטית, הוחזרו לשימוש הפאנלים הסולאריים, מה שאפשר לקיים משימות ארוכות יותר והוגדל מספר הצוות בחזרה ל-3 קוסמונאוטים.
הדור הרביעי של חלליות הסויוז, שנקרא "סויוז-TM", היה בשימוש משנת 1986 ועד שנת 2003. בחלליות מדור זה הותקנו מערכות חדשות, ביניהן מערכת עגינה משופרת שנקראה "קורס", מערכות תקשורת רדיו ומצנחי ומנועי נחיתת חירום.
חלליות מדור זה שימשו עבור טיסות מאוישות לתחנת החלל מיר ותחנת החלל הבינלאומית.
הדור החמישי של חלליות הסויוז, סויוז-TMA, הציג שינויים על מנת לעמוד בתנאים שדרשה נאס"א על מנת שחלליות הסויוז יוכלו לשרת בתחנת החלל הבינלאומית.
השינויים הללו כללו את התאמת חלליות הסויוז לאנשים גבוהי קומה ושימוש במצנחים משופרים.
חלליות מסוג סויוז-TMA היו החלליות הראשונות בהיסטוריה שהשתמשו בטכנולוגיית הצגת נתונים דיגיטלית (המכונה באנגלית "Glass cockpit").
חלליות מסוג סויוז-TMA זהות במבנם החיצוני לחלליות הסויוז מהדור הרביעי, ה"סויוז-TM", אך שונות במבנם הפנימי.
הסויוז TMA-M הוא דגם משופר של הסויוז-TMA אשר נכנס לשירות בשנת 2010 עם שיגור החללית סויוז TMA-01M.
בדגם המשודרג הוחלפו כ-36 רכיבים מיושנים של ציוד ב-19 רכיבים חדישים, משקלה של החללית הופחת ב-70 קילוגרמים, צריכת החשמל הופחתה והמערכות האנלוגיות שהיו בשימוש כ-30 שנה הוחלפו במחשוב ואוויוניקה דיגיטליים.
כמו כן נעשו בחללית שינויים מבניים על מנת להקל על ייצורה.
סויוז MS הידוע גם כ"סויוז K7" הוא דגם מודרני של חללית הסויוז ומהווה מודרניזציה לגרסת הסויוז TMA-M ומשוגר החל משנת 2016. החללית מצוידת במערכת ניווט לוויינית GLONASS והיא מהווה למודרניזציה האחרונה של חלליות הסויוז ותשמש כגרסה אחרונה לשיגור צוותים לתחנת החלל הבינלאומית עד לכניסתה לשירות של החללית "אוריול", שצפויה להחליפה.
במאי 2018 תאגיד החלל אנרגיה החל בפיתוח חללית מטען בלתי מאוישת בשם סויוז GVK, שבנייתה הייתה מתוכננת להסתיים במהלך שנת 2022. נכון למאי 2023 מועד סיום הבנייה לא ידוע.
החללית הלא מאוישת פרוגרס פותחה כנגזרת של החללית סויוז והחלליות הסינית שנג'ואו וההודית "רכב אורביטלי" דומות מאוד לחללית סויוז.
סויוז 10 הייתה משימה מאוישת של ברית המועצות בשנת 1971 אל תחנת החלל הראשונה סאליוט 1.
העגינה עם סאליוט 1 לא הצליחה ועל כן לאחר מספר ניסיונות כושלים המשימה בוטלה, והצוות חזר לכדור הארץ לאחר פחות מיומיים.
ניסיון שיגור ראשון נערך ב-21 באפריל והופסק בתהלך ספירה לאחר בעקבות תקלה טכנית.
התקרבות לתחנת חלל סאליוט 1 דרשה מספר תיקוני מסלול ועברה ללא בעיות.
תהליך עגינה החל באופן תקין, אך לא הושלם.
כתוצאה מכך חללית לא יכלה להתנתק מתחנת החלל, אך קומונסאוטים לא יכלו להיכנס לתחנת החלל.
לאחר התייעצות עם צוותי קרקע נמצא פתרון שאפשר לנתק את החללית מתחנת החלל.
ב-24 באפריל חללית נחתה בהצלחה באזור קזחסטן.
בעקבות תקלה שהתרחשה בוצעו שינויים במערכת בקרת תהליך עגינה ובהתקן עגינה.
צוות זה טס מאוחר יותר בסויוז 11.
סויוז 12 היא חללית סויוז שהמריאה ב-27 בספטמבר 1973 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים.
מטרת הטיסה הייתה לבחון חללית סויוז מדגם חדש.
"סויוז 12" שוגרה ב-27 בספטמבר 1973 מקוסמודרום בייקונור.
זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-T.
זו הייתה טיסה ראשונה של חללית מאוישת לאחר האסון של סויוז 11. מאז 1971 הוכנסו שיפורים שונים לתכנון החללית וסויוז 11 למעשה הייתה הטיסה הראשונה של הדגם המשופר.
הרכב הצוות צומצם ל-2 והם צוידו בחליפות חלל שהיו צריכים ללבוש במהלך המראה ונחיתה.
בניגוד למקובל ובמטרה למנוע שמועות, כבר ביום ראשון של הטיסה שוחררה הודעה שטיסה תימשך יומיים בלבד.
מכיוון ששיגורי תחנות חלל במהלך תחילת 1973 נכשלו, לחללית לא היה לאן להתחבר והמטרה היחידה הייתה לבחון את הדגם החדש וחליפות החלל.
סויוז 13 היא חללית סויוז שהמריאה ב-18 בדצמבר 1973 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים.
למעשה זה היה הצוות הראשי שבהתאם להחלטה שהקבלה ב-7 בדצמבר (כשבועיים לפני השיגור) הוחלף.
"סויוז 13" שוגרה ב-18 בדצמבר 1973 מקוסמודרום בייקונור.
המטרה הייתה המשך בדיקות של דגם משופר של חללית.
הצוות היה מצויד במערכת לצפייה בכוכבים מדגם "אוריון-2".
המכשיר העיקרי של המערכת היה טלסקופ אולטרה סגול.
במקור המערכת הייתה צריכה מוצבת בתחנת חלל.
לאור בעיות עם תחנות חלל ראשונות ששוגרו הוחלט להסב אות הלטיסה בחללית מדגם "סויוז".
במהלך הטיסה בוצעו כ-10 אלף צילומים בהם צולמו אלפי כוכבים.
לאור היקף המידע הגדול שהתקבל, תוצאות סופיות אחרונות פורסמו רק בשנת 1984.
בנוסף לכך בוצעו צילומים רבים של כדור הארץ ומחקרים בתחומי הרפואה וביולוגיה.
לאחר השלמת תוכנית הטיסה החללית נחתה ללא בעיות באזור קזחסטן כמתוכנן.
סויוז 14 היא חללית סויוז שהמריאה ב-3 ביולי 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
זו הייתה המשימה הראשונה שהתחברה לתחנת חלל סאליוט 3. לא היו ביקורים נוספים בתחנת חלל זו.
יורי ארטיוכין - מהנדס טיסה
ויטאלי ז'ולובוב - מהנדס טיסה
"סויוז 14" שוגרה ב-3 ביולי 1974 מקוסמודרום בייקונור.
ב-5 ביולי 1974 החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 3 ששוגרה ב-25 ביוני.
התקרבות בוצע במשטר אוטומטי, ב-100 מ' אחרונים השליטה עברה לצוות החללית שהשלים את תהליך העגינה.
הפעילות התרכזה בתחום השימושים הצבאיים בחלל.
הסובייטים דיווחו על מחקרים בתחום הבריאות, מערכות אספקת חשמל ובדיקות מערכת חדשה לטיהור מים.
דגש היה על פעילות פיזית בזמן שהות בחלל.
ב-19 ביולי חללית התנתקה מתחנת החלל ונחתה בהצלחה באזור קזחסטן.
בעקבות פעילות פיזית שבוצע בזמן שהות בחלל, קוסמונאוטים יצאו מתא הנחיתה באופן עצמאי.
סויוז 15 היא חללית סויוז שהמריאה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
מטרת הטיסה הייתה עגינה בתחנת חלל סאליוט 3. המטרה לא הושגה.
לב דיומין - מהנדס טיסה
"סויוז 15" שוגרה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור.
מטרת הטיסה הייתה להתחבר לתחנת החלל סאליוט 3 ולבצע סדרה של ניסויים במשך של כחודש.
לאחר שלושה ניסיונות להתחבר לתחנת החלל התברר שתקלה במערכת עגינה אוטומטית אינה מאפשרת לבצע את החיבור.
צוות החללית קיבל פקודה לחזור לכדור הארץ.
הנחיתה עברה בהצלחה באזור המתוכנן בשטח קזחסטן.
שלטונות ברית המועצות הכריזו שמטרת הטיסה הייתה ביצוע תמרונים שונים בקרבת תחנת חלל ובדיקת מערכת עגינה חדשה עבור חללית פרוגרס העתידית.
בעקבות הממצאים הוחלט שיש צורך ששדרוג משמעותי של מערכת עגינה.
לא היה ניתן להשלים את המשימה לפני שתחנת חלל "סאליוט 3" תפסיק לפעול.
פיתוח מערכת עגינה חדשה הושלם בשנת 1976.
סויוז 16 היא חללית סויוז שהמריאה ב-2 בדצמבר 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לבחון מערכת עגינה חדשה לקראת טיסה אפולו סויוז.
ניקולאי רוקאבישניקוב - מהנדס טיסה
אלכסנדר איוואנצ'נקוב - מהנדס טיסה
"סויוז 16" שוגרה ב-2 בדצמבר 1974 מקוסמודרום בייקונור.
הטיסה הייתה מיועדת להמשך הכנות לטיסה משותפת סובייטית-אמריקאית אפולו-סויוז.
במהלך הטיסה נבדקה מערכת ההתחברות החדשה שהייתה מאפשרת חיבור בין החללית הסובייטית לבין החללית האמריקאית.
כמו כן, נערכו מחקרים שונים בתחום בדיקת מערכות בקרה וניווט.
במהלך הטיסה נבדקה יכולת תאום של מערכות פיקוח קרקעיות של ברית המועצות ושל ארצות הברית.
הנחיתה נערכה 5 ימים אחרי השיגור ועברה בהצלחה שאזור מתוכנן בשטח קזחסטן.
בצעד מיוחד הסובייטים הציעו לאמריקאים מידע מקדים על מועד השיגור, אך בתנאי שמידע זה לא יעבור לגורמי חוץ.
סויוז 17 היא חללית סויוז שהמריאה ב-10 בינואר 1975 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה המרכזית הייתה עגינה בתחנת חלל סאליוט 4.
גאורגי גרצ'קו - מהנדס טיסה
אולג מקארוב - מהנדס טיסה
"סויוז 17" שוגרה ב-10 בינואר 1975 מקוסמודרום בייקונור.
זו הייתה המשלחת הראשונה שהגיעה לתחנת החלל סאליוט 4. ב-12 בינואר, לאחר ביצוע תמרון ובאמצעות מערכת ידנית התחברה החללית לתחנת החלל.
בהגעה לתחנה, מצאו הקוסמונאוטים שלט שהושאר על ידי בוני התחנה "נא לנקות את הנעלים לפני הכניסה".
הם עבדו עד 20 שעות ביום, כולל שעתיים וחצי לתרגילי כושר.
המרכיב העיקרי של הפעילות המדעית היה שימוש בטלסקופ לחקר השמש.
המכשיר הופעל לראשונה ב-16 בינואר.
עד ל-3 בפברואר נערכו תיקונים במראה הראשית שנפגעה.
בנוסף בוצעו מחקרים שונים בתחום התקשורת.
ב-7 בפברואר החלו הכנות תחנת החלל לעזיבת הצוות וסגירת מערכות.
נחיתה בוצע ב-9 בפברואר ועברה ללא בעיות.
סויוז 18 היא חללית סויוז שהמריאה ב-24 במאי 1975 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לעגון בתחנת חלל סאליוט 4.
ויטאלי סבסטיאנוב - מהנדס טיסה
יורי פונומריוב - מהנדס טיסה
"סויוז 18" שוגרה ב-24 במאי 1975 מקוסמודרום בייקונור.
זו הייתה המשלחת השנייה שהגיעה לתחנת החלל סאליוט 4. ב-26 במאי, לאחר ביצוע תמרון ובאמצעות מערכת ידנית החללית התחברה לתחנת החלל.
המטרה העיקרית של הטיסה הייתה לימוד השלכות משימה ארוכה על בריאות הקוסמונאוטים.
בימים הראשונים של נוכחותם בתחנת החלל הם עסקו בתיקון המכשירים המקולקלים.
ב-29-30 במאי נערכו מחקרים בתחום הביולוגי והרפואי והופעלה מערכת גן מלאכותי.
במהלך 2-3 ביוני בוצעו כ-2,000 צילומי כדור הארץ וכ-600 צילומי שמש.
בהמשך בוצעו ניסויים חדשים כולל ניסיון לגדל בצל.
החל מ-23 ביוני, כאשר הקוסמונאוטים עברו את השיא הסובייטי לשהות בחלל הועמקו ניסויים בתחום הרפואי.
ב-3 ביולי הוכרז שמשך הפעילות יורחב ויהיה צורך לעבור למרכז בקרה משני.
זאת בעקבות התוכנית לשיגור טיסה סובייטית-אמריקאית משותפת.
לאחר שיגור החללית סויוז 19 הקוסמונאוטים ביצעו בדיקות קשר.
בסך הכול באותה תקופה היו בחלל 7 בני אדם (4 קוסמונאוטים סובייטים ו-3 אסטרונאוטים אמריקאים) ב-3 חלליות.
לקראת סוף יולי תנאי המחיה בתחנת החלל החלו להדרדר.
סוכם על תחילת הכנות לעזיבת התחנה ותוך יומיים הם נחתו.
בפעם הראשונה טלוויזיה סובייטית שידרה את מהלך הנחיתה בשידור חי.
הקוסמונאטים הצליחו לעזוב את תא הנחיתה בכוחות עצמם, אך רק כעבור יומיים הם יכלו ללכת במשך 10 דקות ורק כעבור שבוע השתקמו לחלוטין.
לא היו טיסות מאוישות נוספות לסאליוט 4.
סויוז 21 היא חללית סויוז שהמריאה ב-6 ביולי 1976 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לעגון בתחנת חלל סאליוט 5.
ויטאלי ז'ולובוב – מהנדס טיסה
ואלרי רוז'דסטבנסקי – מהנדס טיסה
"סויוז 21" שוגרה ביולי 1976 מקוסמודרום בייקונור.
זו הייתה המשלחת הראשונה שהגיעה לתחנת החלל סאליוט 5. ב-8 במאי, לאחר ביצוע תמרון ובאמצעות מערכת ידנית החללית התחברה לתחנת החלל.
המטרה העיקרית של הטיסה היה ביצוע ניסויים בתחום הצבאי.
בנוסף למחקרים צבאים בוצעו ניסויים בתחום גידול גבישים, רפואה כו'.
במהלך היום ה-42 למשימה נכבו כל האורות אך הצוות הצליח לסדר את הנושא.
אמנם האירוע לא עבר ללא השלכות ומצב רפואי של הצוות נפגע במיוחד מבחינה פסיכולוגית.
ביום ה-49 סוכם על פינוי חרום של התחנה.
סיבת הפינוי היה המצב הבריאותי של ויטאלי ז'ולובוב.
לקראת העזיבה הוא לא הצליח ללבוש חליפת חלל ונדרשה עזבה מוולינוב.
בתהליך ניתוק מתחנת החלל התרחשה תקלה טכנית נוספת אך בסופו של דבר תהליך ניתוק הסתיים.
בתהליך נחיתה היו מספר בעיות, אך בסופו של דבר היא הסתיימה בשלום.
סויוז 22 היא חללית סויוז שהמריאה ב-15 בספטמבר 1976 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
ולדימיר אקסיונוב – מהנדס טיסה
גנאדי סטרקאלוב – מהנדס טיסה
החללית נבנתה כחללית עתודה לטיסה אפולו-סויוז.
לאחר שטיסה זו עברה להצלחה לא היה ברור מה לעשות עם החללית.
היא עברה התאמות רבות להתאמה לחיבור לחללית אמריקאית, כך שמבחינה כלכלית לא הייתה כידאיות להתאים אותה לעגינה בתחנת חלל מדגם סאליוט.
בהתאם לכך הוחלט לשגר אותה לטיסה עצמאית ומטרה לבצע צילומים באמצעות מערכת מתקדמת מדגם MKF-6 בתוצרת גרמניה המזרחית.
המערכת אפשרה לבצע 6 צילומים בו-זמנית – 4 בתחום האור הנראה ו-2 בתחום אינפרה אדום.
היה ניתן לבצע צילומי שטח של כ-500 אלף קמ"ר תוך 10 דקות.
"סויוז 22" שוגרה ב-15 בספטמבר 1976 מקוסמודרום בייקונור.
במהלך הטיסה בוצעו צילומים רבים של שטח ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
בסך הכול בוצעו 2,400 צילומים ב-30 אזורים שונים.
חלק מהצילומים בוצעו בו-זמנית עם צילומים שבוצעו ממטוס.
בנוסף לכך בוצעו ניסויים בתחום הביולוגיה.
נבדקה השפעת קרינה קוסמית על יכולת הראיה.
כמו כן על החללית היה אקווריום קטן ונערכו תצפיות על התנהגות הדגים.
סויוז 23 היא חללית סויוז שהמריאה ב-14 באוקטובר 1976 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לעדות בתחנת חלל סאליוט 5. המטרה לא הושגה.
יורי גלזקוב – מהנדס טיסה
"סויוז 23" שוגרה ב-14 באוקטובר 1976 מקוסמודרום בייקונור.
המטרה של הטיסה היה ביצוע התחברות לתחנת חלל סאליוט 5 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך.
ביצוע התחברות בצורה ידנית ניתן רק ממרחק של 1,200 מ' ובאותו עת המרחק בין החלליות היה כ-2 ק"מ.
לאור כך שעברו כבר כ-48 שעות מתחילת הטיסה ויכולת החללית לאפשר תנאי מחיה לקוסמונאוטים הייתה ל-3 יממות בלבד היה צורך לבצע נחיתת חירום.
הנחיתה בוצע בלילה והקוסמונאוטים נחתו באגם.
הדבר אומנם היה אפשרי אך לאור מזג האוויר הקשה באזור (סופת שלגים עזה) והפעלה לא מתוכננת של מערכת המצנחים פתחי מערכת האוורור כוסו במים.
לקראת בוקר קוסמונאוט ויאצ'סלב זודוב איבד את הכרתו.
בסופו של דבר אחד ממסוקי של צוות חילוץ הצליח להתחבר לתא הנחיתה ולגרור אותה לשפת האגם.
סויוז 24 היא חללית סויוז שהמריאה ב-7 בפברואר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה המרכזית הייתה לעגון בתחנת החלל סאליוט 5. המשימה הסתיימה הבצלחה.
יורי גלזקוב - מהנדס טיסה
מיכאיל ליסון - מהנדס טיסה
"סויוז 24" שוגרה ב-7 בפברואר 1977 מקוסמודרום בייקונור.
לאחר התקרבות לתחנת החלל בוצע תמרון התחברות.
הקוסמונאוטים נכנסו לתחנת החלל כאשר הם לבושים במסכות מחשש שאוויר בתחנה אינו מתאים.
לאחר ביצוע בדיקות והחלפת אוויר שימוש במסכות הופסק.
הצוות המשיך בביצוע ניסויים ביולוגיים וצילומי כדור כארץ.
מכיוון שמשימה הייתה חלק מתוכנית צבאית, על חלק מניסויים שנערכו לא ידוע עד היום.
ב-21 בפברואר בוצע החלפת אוויר נוספת שתועדה בשידור טלוויזיה.
ב-25 בפברואר הצוות נחת בכדור הארץ באזור המתוכן בשטח קזחסטן.
ב-26 בפברואר תחנת החלל שחררה מודול נחיתה נוסף עם צילומי כדור הארץ שבוצעו וחומרים נוספים.
לא היו ביקורים נוספים בתחנת חלל זו.
סויוז 25 היא חללית סויוז שהמריאה ב-9 באוקטובר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6.
ואלרי ריומין - מהנדס טיסה
"סויוז 25" שוגרה ב-9 באוקטובר 1977 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה הראשונה.
העגינה אכן בוצעה אך מערכות בקרה דיווחו שהיא לא הושלמה.
ביצוע ניסיונות נוספות לא הביא לתוצאה הרצויה.
לאחר התייעצות סוכם על ביצוע ניתוק וחזרת החללית לכדור הארץ.
משערים שהבעיה הייתה במערכת העגינה של החללית, אך לא ניתן לבדוק זאת כי חלק זה לא הוחזר לכדור הארץ.
סויוז 26 היא חללית סויוז שהמריאה ב-10 בדצמבר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
גאורגי גרצ'קו - מהנדס טיסה.
"סויוז 26" שוגרה ב-10 בדצמבר 1977 מקוסמודרום בייקונור.
העגינה בוצעה ב-11 בדצמבר לתא העגינה האחורי.
לאחר הסיור סוכם שתא עגינה תקין, זה אפשר להמשיך בתוכנית ולבצע עגינה של חללית סויוז 27.
ב-10 בינואר בתחנת החלל עגנה חללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
לאחר התחברות החללית סויוז 27 הקומפלקס כלל 3 חלליות מחוברות ובו היה צוות של 4 אנשים.
חללית "סויוז 27" נותרה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום לצוות שהיה בתחנה.
סויוז 27 היא חללית סויוז שהמריאה ב-10 בינואר 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן לצורך ביצוע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
"סויוז 27" שוגרה ב-10 בינואר 1978 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור הראשונה.
העגינה בוצעה ב-11 בינואר לתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל בה כבר פעל צוות של משלחת מס' 1. במשך 5 ימים הצוות של 4 אנשים ביצע מספר ניסויים בתחום הטכנולוגי, צילומי כדור הארץ ותצפיות אסטרונומיות.
הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית "סויוז 27" חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז 26.
חללית "סויוז 27" נותרה מחוברת לתחנת החלל.
ב-16 במרץ 1978 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 26 (יורי רומננקו, גאורגי גרצ'קו) נכנסו לתא חללית "סויוז 27", התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ לאחר שהייה של 96 יממות בחלל.
תחנת החלל נותרה לא מאוישת עד להגעת משלחת מס' 2.
סויוז 28 הייתה חללית סויוז שהמריאה ב-2 במרץ 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
לראשונה היה בחלל נציג של מדינה שלישית, בנוסף לברית המועצות ולארצות הברית.
ולדימיר רמק - מהנדס טיסה
אולדריך פלצ'ק - מהנדס טיסה
"סויוז 28" שוגרה ב-10 בינואר 1978 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה אמורה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6, ולהביא את המשלחת שעל סיפונה לשהות קצרה בתחנה.
העגינה בוצעה ב-3 במרץ לתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל בה כבר פעל צוות של משלחת מס' 1. במשך 6 ימים ביצע הצוות בן ארבעת הקומונאוטים מספר ניסויים בתחום הטכנולוגי, הביולוגי והרפואי.
הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית "סויוז 28" נכנסו לתא החללית ב-10 במרץ 1978, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
לטיסה הייתה חשיבות פוליטית גדולה, לאור אי-הפופולריות של המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה.
הסויוז-T הייתה הגרסה השלישית של חלליות הסויוז והיא פעלה בין השנים 1979-1986. בגרסת הסויוז-T שולבו לקחים שהופקו מתוכנית אפולו סויוז, מהסויוז 7K-TM ומהסויוז הצבאית.
הסויוז-T הייתה משודרגת בהרבה דברים מהגרסאות הקודמות שלה:
זו הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש במרכיבים על בסיס מוליכים למחצה במערכות המחשוב.
השתמשו במחשב משולב שהיה הרבה יותר מתקדם יחסית לגרסאות הקודמות כדי לנסות לפתור את בעיית העגינה שהשפיעה על כל המשימה כשניסו לעגון בתחנת חלל ולא הצליחו בסופו של דבר.
הוחזרו הלוחות הסולאריים מגרסת הסויוז 7K-OK שאפשרו לסויוז-T להיות בחלל עד 11 ימים בלי להיות מחוברת לתחנת חלל.
הסויוז-T יכלה לשאת שלושה קוסמונאוטים עם חליפות חלל.
סויוז T-1 (משימת מבחן בלתי מאוישת)
הסויוז-TM, הגרסה הרביעית של חלליות הסויוז, שימשה להבאת קוסמונאוטים לתחנת החלל מיר ולתחנת החלל הבינלאומית בין השנים 1986-2002.
השינויים הבסיסיים בחללית Soyuz TM קשורים ביישום הדרישות להגדלת טווח הפרמטרים האנתרופומטריים של הצוות עד לערכים המקובלים על תנאי האסטרונאוט האמריקני, ועם העלאת רמת ההגנה על הצוות מפני עומסי הלם על ידי הפחתת מהירויות הנחיתה ושיפור הלם- קליטת כיסאותיה.
הסדר מחדש של ציוד נעשה באזורים מעל ומתחת לכיסאות DM (מודול הירידה) המאפשר להכיל כיסאות ואסטרונאוטים ארוכים יותר עם אנתרופומטריה מוגברת ולהגדיל את שטח המעבר דרך בקיעת הגישה.
בפרט, לוח בקרה חדש פחת בגובהו, מותקנים מכלול ייבוש קירור חדש, מערכת אחסון נתונים ומערכות חדשות או משונות אחרות.
בוצעו שינויים במערך ציוד נחיתה: שניים מתוך 6 מנועי נחיתה רכים (SLE) הוחלפו בשני מנועי שלושה מצבים חדשים (SLE-M).
לצמצום טעויות המדידה, הוחלף הגובה של קקטוס-1V במכשיר Kaktus-2V חדש.
לסויוז-TM נוספה מערכת היפגשות ועגינה חדשה ומשופרת, מערכות תקשורת ומצנחים ומנוע לנחיתת חירום.
מערכת ההיפגשות והעגינה "קורס" אפשרה לחללית לתמרן לבד בלי שהתחנה תצטרך גם לתמרן כדי שהחללית תוכל לעגון בתחנה (כמו שהיה בדגמים מוקדמים יותר).
כמות הדלק הוגדלה ל-880 ק"ג.
משך פעילות בחלל נותר ללא שינוי - 180 ימים.
המשימה האחרונה של הסויוז-TM שוגרה ב-25 באפריל 2002 ונחתה ב-10 בנובמבר 2002. בסך הכל היו 34 שיגורים מהם השיגור הראשון היה ללא צוות.
כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר מדגם "סויוז U".
סויוז 29 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-15 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במטרה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
זיגמונד יאן - מהנדס טיסה
"סויוז 29" שוגרה ב-15 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת מס' 2. החיבור לתחנת החלל התבצע ב-17 במרץ.
עד אז לא הייתה התחנה מאוישת במשך 96 ימים.
הקוסמונאוטים חידשו את פעילות התחנה והפעילו מחדש את כל המערכות הנדרשות לשהיית האנשים.
הם תיקנו ליקויים במערכות תחנת החלל, בעיקר במערכת העגינה השנייה כדי לאפשר חיבור חללית נוספת.
התיקון בוצע בעזרת חלקים שהובאו מכדור הארץ.
לאחר סיום התיקונים החלו הקוסמונאוטים בביצוע מחקרים שונים בהתאם לתוכנית.
לצורך בדיקה חיצונית של תחנת החלל וביצוע תיקונים בוצעה יציאה מתחנת החלל.
הקוסמונאוטים שהגיעו על סיפון "סויוז 29" חזרו לכדור הארץ על סיפונה של סויוז 31 ב-2 בנובמבר 1978.
"סויוז 29" נותרה מחוברת לתחנת החלל ושימשה חללית חירום.
החללית "סויוז 29" התנתקה מתחנת חלל "סליוט 6" כאשר על סיפונה ואלרי ביקובסקי ו-זיגמונד ורנר פאול ייאן (גרמניה המזרחית).
היא חזרה לכדור הארץ ב-3 בספטמבר 1978.
סויוז 30 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-27 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
"סויוז 30" שוגרה ב-27 ביוני 1978 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור השלישית, והעגינה בוצעה ב-28 ביוני לתא העגינה האחורי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה שהו כבר באותה העת ולדימיר קובליונוק ואלכסנדר איוואנצ'נקוב במסגרת פעילות של משלחת מס' 2. במשך שבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
בנוסף בוצעו צילומי פולין מהחלל.
ב-5 ביולי 1978 הקוסמונאוטים חזרו לחללית סויוז 30 נכנסו לתא החללית התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
הנחיתה עברה ללא בעיות והם נחתו בשטח קזחסטן של כיום כמתוכנן.
סויוז 31 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-26 באוגוסט 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
"סויוז 31" שוגרה ב-26 באוגוסט 1978 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור הרביעית, והעגינה בוצעה ב-27 באוגוסט לתא העגינה האחורי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה פעלה משלחת מס' 2. במשך שבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
הקוסמונאוט הגרמני התרכז במחקרים בתחום הנדסת חומרים.
ב-3 בספטמבר 1978 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית נכנסו לתא החללית סויוז 29, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
חללית "סווז 31" נותרה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום.
החללית "סויוז 31" חזרה לכדור הארץ ב-2 בנובמבר כאשר על סיפונה ולדימיר קובליונוק ואלכסנדר איוואנצ'נקוב (הגיעו לחלל בחללית סויוז 29).
לאחר עזיבת החללית תחנת החלל נותרה במשטר לא מאויש.
סויוז 32 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב־25 בפברואר 1979 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה המרכזית הייתה עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
ולנטין לבדב - מהנדס טיסה
"סויוז 32" שוגרה ב-25 בפברואר 1979 מקוסמודרום בייקונור.
השיגור בוצע מכן שיגור מס' 31 בעזרת משגר סויוז U.
מטרת המשימה הייתה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה שלישית.
העגינה בוצעה ב־26 בפברואר בתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה, הצוות עבר לתחנת החלל ולאחר התארגנות החל בביצוע תוכנית מדעית בכך החלה לפעול משלחת מס' 3.
ב־11 באפריל הייתה צריכה להתחבר לתחנת החלל החללית סויוז 33, אך בעקבות תקלה טכנית במדחף, העגינה לא בוצעה והחללית חזרה לכדור הארץ.
חקר האירוע הביא למסקנה שתקלה דומה עלולה להתרחש בחלליות אחרות מדגם זה לרבות "סויוז 32".
בעקבות כך טיסות מאוישות נעצרו עד לתיקון המדחף.
לאחר סיום שדרוג המדחף ביוני 1979, שוגרה החללית סויוז 34 הלא מאוישת כתוכנית גיבוי והתחברה לתחנת החלל הסאליוט 6.
ב־13 ביוני החללית סויוז 32 התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ ללא הצוות.
סויוז 34 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב־6 ביוני 1979 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה אין קוסמונאוטים.
המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6 ולהבטיח טיסת חזרה של צוותת שהה בתחנת החלל בחללית עם מדחף משודרג.
"סויוז 34" שוגרה ב-6 ביוני 1979 מקוסמודרום בייקונור.
ב־10 באפריל 1979 המריאה מקוסמודרום בייקונור החללית סויוז 33. בעקבות תקלה במנוע הראשי של שהוביל לכך שלא הצליחה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6, היה צורך לשנות את תוכנית הטיסות לשנת 1979. ראשית, בוצעה הערכת מצב והוכנסו שיפורים במנוע הראשי של חלליות מסדרת סויוז.
בנוסף, מכיוון שמנוע ב"סויוז 33" היה זהה למנוע בסויוז 32, הוחלט לשגר חללית לא מאוישת עם מנוע משופר ובטוח יותר - "סויוז 34" - לתחנת החלל סאליוט 6 בה שהה צוות הקוסמונאוטים והמתין למציאת פתרון.
לאחר השיגור, "סויוז 34" התקרבה ל"סאליוט 6" וב־8 ביוני בוצעה עגינה בתא העגינה האחורי.
החללית הביאה איתה אספקה וציוד מדעי חדש.
לאחר העגינה, החללית "סויוז 32" התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה תוצאות המחקרים וציוד מדעי שדרש תיקון.
בעקבות התפנות תא העגינה הקדמי, החללית "סויז 34" התנתקה מתחנת החלל וחוברה מחדש לתא העגינה הקדמי.
ב־19 באוגוסט התנתקה החללית מתחנת החלל סאליוט 6 וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה ולדימיר ליאחוב וואלרי ריומין.
סויוז 33 הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב־10 באפריל 1979 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
גאורגי איוואנוב - קוסמונאוט חוקר
אלכסנדר אלכסנדרוב - קוסמונאוט חוקר
"סויוז 33" שוגרה ב-10 באפריל 1979 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור, אך במהלך ההתקרבות לתחנת החלל התברר שקיימת בעיה במנוע הראשי של החללית.
לאחר התייעצות עם מרכז הבקרה, סוכם על הפסקת תהליך העגינה.
החללית חזרה לכדור הארץ בעזרת מנוע עזר בלבד.
בעקבות ניצול מנוע עזר הקוסמונאוטים סבלו מעומס g גבוה אך הנחיתה הסתיימה בשלום.
בעקבות כישלון בחיבור לסאליוט 6 היה צורך לארגן מחדש כל תוכנית השיגורים לשנת 1979 במטרה להביא לתחנת החלל חללית אחרת.
כמו כן היה חשש לתקלה דומה במנוע הראשי של החללית סויוז 32 שהייתה מחוברת לתחנת החלל.
סויוז 35 היא חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-9 באפריל 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן המטרה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
ברטלן פרקש - קוסמונטוא חוקר
בוריס אנדרייב - מהנדס טיסה
"סויוז 35" שוגרה ב-9 באפריל 1980 מקוסמודרום בייקונור.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה הרביעית.
העגינה בוצעה ב-10 באפריל לתא העגינה הקדמי.
עגינה מוצלחת סימנה חידוש פעליות סדירה של תחנת החלל וחידוש טיסות עליה לאחר תקלה שהתרחשה בשנת 1979 במדחף חללית סויוז 33.
לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל ולאחר התארגנות החל בביצוע תוכנית מדעית.
בימים הראשונים הקוסמונאוטים תיקנו ציוד פגום בעזרת חלקים שהגיע ביחד איתם בחללית.
במהלך שהיית הקוסמונאוטים בתחנת החלל סאליוט 6 הם קלטו מספר חלליות מאוישות.
צוות הקוסמונאוטים שהגיעו לתחנת החלל בחללית סויוז 36 (ואלרי קובסוב (ברית המועצות) וברטלן פרקש (הונגריה)).
לאחר שהות בתחנת החלל הם חזרו לכדור הארץ בחללית "סויוז 35" שהתנתקה מתחנת החלל וחזרה עם קוסמונאוטים וחומר מדעי שנאסף מאז עגינתה בתחנת החלל.
ב-11 באוקטובר הקוסמונאוטים ריומין ופופוב חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז 37.
סויוז 36 הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-26 במאי 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
ברטלן פרקש - קוסמונאוט חוקר
פאם טואן - קוסמונאוט חוקר
בלה מגיארי - קוסמונאוט חוקר
"סויוז 36" שוגרה ב-26 במאי 1980 מקוסמודרום בייקונור.
בהתאם לתוכנית המקורית הטיסה הייתה מתוכננת לשנת 1979 אך היא נדחתה בעקבות תקלה שהתרחשה במהלך טיסה של חללית סויוז 32.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור החמישית.
העגינה בוצעה ב-27 במאי לתא העגינה האחורי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת לאוניד פופוב וואלרי ריומין.
במשך שבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
ב-3 ביוני 1980 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית "סויוז 36", נכנסו לתא החללית סויוז 35, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
החללית נותרה מחוברת לתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ ב-31 ביולי כאשר על סיפונה ויקטור גורבטקו (ברית המועצות) ופאם טואן (וייטנאם)
סויוז 37 הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-23 ביולי 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במטרה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
ואלרי ריומין - מהנדס טיבה
בוי טאן - מהנדס טיבה
"סויוז 37" שוגרה ב-23 ביולי 1980 מקוסמודרום בייקונור.
השיגור בוצע מכן שיגור מס' 1 בעזרת משגר סויוז U.
המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור השביעית.
העגינה בוצעה ב-24 ביולי לתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו לאוניד פופוב וואלרי ריומין כחברי משלחת מס' 4. במשך כשבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
ב-31 ביולי 1980 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית "סויוז 37" נכנסו לתא החללית סויוז 36, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
החללית "סויוז 37" נותרה מחוברת לתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ ב-11 באוקטובר כאשר על סיפונה לאוניד פופוב וואלרי ריומין.
לאחר עזיבתם תחנת החלל עברה למשטר לא מאויש עד להגעת חללית סויוז T-3.
סויוז 38 הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-18 בספטמבר 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במטרה לבצע עגינה בתחנת החלל סאליוט 6.
ארנלדו טאמאיו מנדס - קוסמונאוט חוקר
חוסה לופס פאלקון - קוסמונאוט חוקר
"סויוז 38" שוגרה ב-18 בספטמבר 1980 מקוסמודרום בייקונור.
החללית שוגרה במארה לבצע עגינה בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור השמינית.
העגינה בוצעה ב-19 בספטמבר לתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו לאוניד פופוב וואלרי ריומין כחברי משלחת מס' 4. במשך כשבוע ביצע הצוות, שמנה ארבעה אנשים, מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
ב-26 בספטמבר 1980 נכנסו הקוסמונאוטים לתא החללית, התנתקו מתחנת החלל, וחזרו לכדור הארץ.
הנחיתה בוצע בהצלחה בשטח קזחסטן שכיום.
סויוז 39 הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-30 במרץ 1981 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6. גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין היה הקוסמונאוט המונגולי הראשון.
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין - קוסמונאוט חוקר
מאידרזאווין גנזוריג - קוסמונאוט חוקר
"סויוז 39" שוגרה ב-22 במרץ 1981 מקוסמודרום בייקונור.
זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז 7K-T (טיסה סדירה ראשונה).
המטרה הייתה לבצע עגינה בתחנת החלל "סאליוט 6".
העגינה בוצעה ב-23 במרץ לתא העגינה הקדמי.
לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת ולדימיר קובליונוק וויקטור סביניך כחברי משלחת מס' 5. במשך כשבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
בין היתר הם התקינו גלאי קרינה קוסמית שחזרו איתם לכדור הארץ כעבור שבוע.
ב-30 במרץ 1981 הקוסמונאוטים חזרו לתא החללית, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
הנחיתה בוצע בהצלחה בשטח קזחסטן של כיום.
סויוז 20 היא חללית סויוז בלתי מאוישת שהמריאה ב-17 בנובמבר 1975 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
מטרת המשימה הייתה בדיקת מערכות בלתי מאוישת.
החללית נשאה עימה מטען ביולוגי ובחנה את השפעות השהייה בחלל על אורגניזמים חיים.
חללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 4. עגינה עברה ללא בעיות.
ב-16 בפברואר 1976 חללית נותקה מתחנת החלל ונחתה בהצלחה בכדור הארץ.
בדיקות הראו שחללית מתאימה לטיסות של כ-3 חודשים.
סויוז 2 הוא משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר משמש את רוסיה לשיגור חלליות סויוז, לשיגור חלליות פרוגרס לתחנת החלל הבינלאומית ולשיגורים מסחריים של חברת "סטארסם".
מטרת הפיתוח היה להחליף בהדרגה משגרים מדגם סויוז U ומולניה לשיגורים לא מאוישים וסויוז FG לשיגורים מאוישים.
סויוז 2.1A -השימוש החל בשנת 2004. בדגם זה בוצע החלפת מערכת בקרה למערכת בקרה דיגיטלית.
סויוז 2.1B - השימוש החל בשנת 2006. בנוסף להחלפת מערכת בקרה, הוחלף מנוע של השלב השני.
סויוז 2.1V - השימוש החל בשנת 2013. מהווה דגם דו-שלבי מוקטן לשיגור מטען עד 2,800 ק"ג.
סויוז 2 CT-A - השימוש החל משנת 2020 מותאם לשיגורים ממרכז החלל הגיאני.
סויוז 2 CT-B - השימוש החל משנת 2022 מותאם לשיגורים ממרכז החלל הגיאני.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה שיגורים ממרכז החלל הגיאני הופסקו.
לשיגור משגר "סויוז 2" הותאמו כני שיגור מס' 16 ו-43 בקוסמודרום פלסצק, 1 ו-31 בקוסמודרום בייקונור.
כמו כן נבנו כני שיגור חדשים בקוסמודרום ווסטוצ'ני ובמרכז החלל הגיאני.
סויוז היה משגר רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות לשיגור חלליות מאוישות "חלליות סויוז".
המשגר פותח על בסיס משגר "ווסחוד" והיה גרסה ראשונה של סדרת משגרים חדשה.
השיגורים בוצעו עד לשנת 1970 כאשר התחילו לשגר משגרים מאותה סדרה אך בגרסה מתקדמת.
כאשר ב-OKB-1 החל תכנון חללית מאוישת חדשה מדגם "סויוז" הכוונה הייתה שמשקל כולל תהיה כ-5.8 טון ולשיגור תתאים משגר קיים מדגם "ווסחוד".
בתהליך הפיתוח התברר שמשקל כולל של החללית חדשה תהיה כ-8 טון ולא ניתן להתאים משגר "ווסחוד" למשימה חדשה גם על ידי שדרוגו.
בהתאם לכך הוחלט לפתח משגר חדש שאחריות כוללת על הפיתוח הייתה על סניף קויבישב של המשרד שבמהשך התפתח למשרד תכנון ובנייה עצמאי "מרכז הטילים והחלל פרוגרס".
השיגור הראשון בוצע ב-28 בנובמבר 1966 מכן שיגור מס' 31 בקוסמודרום בייקונור.
בסך הכול בוצעו 8 שיגורים של דגם לא מאויש של חללית "סויוז".
בנוסף לכך בוצעו 24 שיגורים של חללית מאוישת.
כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור מכן שיגור 31 או מכן שיגור 1.
האורך הכולל של המשגר הוא כ-50.7 מ' ותלוי במשקל במטען שמשוגר לחלל.
השלב הראשון כולל 4 יחידות - בלוק D, B, C, ו-E.
הם מורכבים סביב היחידה המרכזית שמהווה שלב שני של המשגר - בלוק A.
בנוסף קיים שלב שלישי - בלוק F.
המשגר יכול להביא למסלול סביב כדור הארץ מטען במשקל עד 7.1 טון.
מנועים שנוצלו לטובת המשגר היו מנועים של טיל בליסטי R-7 והשלב השלישי היה זהה למשגר "ווסחוד".
על בסיס הדגם הבסיסי בהמשך פותחו דגמים אחרים של הסדרה.
סויד סויד כיהן כראש המועצה המקומית פקיעין בין השנים 2015 ל-2024.
סויד הוא רופא שיניים במקצועו.
מזוהה עם מפלגת חד"ש אך מתמודד ברשימה עצמאית.
התמודד לראשונה בינואר 2015 לאחר שראש המועצה הקודם ד"ר גאזי פארס הודיע על פרישתו מהתפקיד כשנה לאחר בחירתו במחאה על המדיניות המדירה של הממשלה כנגד הכפרים הערביים והדרוזים.
בסיבוב הראשון התמודד מול 3 מועמדים וזכה לכ-37% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני ניצח בכ-53% את המועמד המתחרה, אל"ם רמיז זידנאלדין אחמד (ראש מנהל אוכלוסיות בצה"ל בעברו).
דו"ח מבקר המדינה שפורסם בעקבות הבחירות העלה כי סויד דיווח שלא היו לו הוצאות, על אף שלמבקר הגיעו מידעים המעידים כי כן היו לו הוצאות במסגרת הקמפיין.
בבחירות 2018 התמודד כנגד שלושה מועמדים אחרים וזכה ברוב של 43.74 אחוזים.
בבחירות 2024 התמודד סוויד נגד ג'מיל ח'יר וארבעה מועמדים נוספים ועלה לסיבוב שני, בו הפסיד לאחר שח'יר קיבל 54.6% מהקולות.
סויוז 5 הייתה משימת חלל מאוישת.
המטרה המרכזית הייתה להתחבר לחללית סויוז 4 ולבצע מעבר צוות.
בוריס וולינוב - מפקד צוות
אלכסיי יליסייב - מהנדס טיסה (בהמראה בלבד)
יבגני חרונוב - מהנדס טיסה (בהמראה בלבד)
החללית המריאה ב-15 בינואר 1969 מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור.
וולינוב נותר לבדו בחללית וחזר עמה לכדור הארץ ב־18 בינואר 1969. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטיסות לחלל ששתי חלליות מאוישות עגנו יחדיו בחלל, ובוצעו חילופי צוותים.
הטמפרטורה עלתה באופן ניכר, ותא החללית של וולינוב החל להתמלא בעשן כתוצאה מאטמי הגומי של הפתח, שהחלו נשרפים.
דלת התא, העשויה טיטניום, החלה להתעוות מהחום, ושניות שלפני שהחללית החלה להישרף ולהתפרק, נותק תא השירות ותא הפיקוד של החללית החל לייצב עצמו עם מגן החום כלפי מטה.
כשהוא פצוע קשה, יצא מחלליתו על מנת לגלות כי נחת בהרי אורל, בשלג עמוק, עקב תקלה במערכת הניווט של החללית.
סויוז 6 היא חללית סויוז שהמריאה ב-11 באוקטובר 1969 מקוסמודרום בייקונור במטרה לתעד עגינה של חלליות סויוז 7 וסויוז 8.
ואלרי קובסוב - מהנדס טיסה
בהקפה מס' 5 בוצע באופן ידני שינוי מסלול החללית במטרה להתאים אותה למשימה הקרובה.