tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר בחירתו הוגשה בקשה לצו על תנאי ולפסילת בחירתו, בשל מה שנראה למגישיו כאי־חוקיות בפעילותו של הגוף הבוחר, שנדחתה על ידי בית המשפט העליון.
הרב יצחק הלוי שימש בתפקיד זה עד פטירתו, במשך שלושים וארבע שנה, לצד רבה האשכנזי של העיר יצחק יחיאל יעקבוביץ.
היה נשוי למזל, ולא הותיר אחריו בנים.
עוזרו ויד ימינו היה הרב יעקב נקי מרבני הרצליה שאותו הוא הועיד ליורשו.
על שמו תיכון לחיים אחי"ה בהרצליה, והעמותה "ברכת חיים לתורה ולתעודה".
הרב חיים יצחק בלוך (בכתיב יידי: בלאָך; כ"א בתשרי תרכ"ה – ז' באדר ב' תש"ח) היה רב ליטאי אמריקאי, שימש כרבן של פלונגיאן ובויסק בליטא ובלטביה ולאחר מכן בג'רזי סיטי בניו ג'רזי שבארצות הברית.
כיהן כסגן נשיא אגודת הרבנים באמריקה ונשיא כבוד של האגודה ומראשי ועד ההצלה.
נולד בעיר פלונגיאן בפלך קובנה שבליטא, לרב חנוך זונדל בלוך שהיה מצאצאי השל"ה.
בילדותו למד אצל הסבא מקלם בישיבת קלם ששכנה בעיירה גרובין.
בשנת תרמ"ג עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין אצל הרב חיים סולובייצ'יק.
הרב סולובייצ'יק והרב אליעזר גורדון סמכו אותו לרבנות.
בשנת ה'תרמ"ח נשא את חנה, בתו של הרב אברהם שמיד מטלז.
לאחר נישואיו התגורר בעיר הולדתו פלונגיאן ובשנת תרנ"ד ייסד בה ישיבה.
לאחר מספר שנים נתמנה לרב העיר והחזיק בפקיד זה עד שנת תרס"ז.
לאחר מכן מונה לרבה של הרשמי העיר בויסק כממלא מקומו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק שעלה לארץ ישראל.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נדד לרוסיה ובשנת ה'תר"פ חזר לבויסק.
בשנת תרפ"ב נסע לארצות הברית לבקר את בניו ונעתר לבקשת קהילת "אגודת שלום" בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, לכהן כרבם.
תפקיד זה נשא עד לפטירתו.
שימש כנשיא כבוד של אגודת הרבנים של אמריקה וקנדה.
היה גזבר של קרן עזרת תורה שהגישה סיוע כלכלי לבני ישיבות בארצות הברית ובארץ ישראל.
נפטר בז' באדר ב' תש"ח ונקבר בבית הקברות היהודי ריברסייד בניו ג'רזי .
דברי חיב"ה (ראשי תיבות של שמו חיים יצחק בלוך הכהן) על חידושי הריטב"א על מסכתות מכות, מגילה ומועד קטן (יצא בניו יורק בין השנים תרצ"ה - תש"א)
שיעורי הלכה - שיעורים שמסר בישיבתו בפלונגיאן.
חיים (רישארד) כהן (10 באוגוסט 1944– 2 ביולי 2017) היה שחקן כדורגל אשר שיחק בעמדות החלוץ, קשר שמאלי ומגן ימני בקבוצות הכדורגל הפועל מרחבים והפועל באר שבע בשנות ה-60 וה-70.
כהן נולד בסוס שבתוניסיה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הפועל מרחבים מליגה ב'.
בשנת 1962 הצטרף להפועל באר שבע ושיחק בשורותיה עד 1974.
בעונת 1962/1963 רשם לעצמו כהן את הופעתו הרשמית הראשונה בהפועל באר שבע, במסגרת המחזור השלישי בו הפסידה קבוצתו 2-1 למכבי נתניה.
בשנה זו הקבוצה דשדשה במהלך השנה אך לקראת סוף העונה השכילה לצבור מספר ניצחונות כולל תבוסה 0-9 על הפועל רמלה במחזור ה-19. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום ה-6 ונשארה עונה נוספת בליגה א' (הליגה השנייה דאז).
בעונת 1963/1964 חולקה הליגה לשני מחוזות - צפון ודרום.
באר שבע סיימה כ"אלופת החורף" בליגה א' מחוז דרום, אך נחלשה עם התקדמותה של העונה.
כהן ובאר שבע נאבקו עם בית"ר תל אביב על העלייה לליגה הלאומית במחוז דרום, אולם לבסוף נוצחו בשל הפרש שערים נחות.
במחזור ה-7 רשם לעצמו כהן את שער הבכורה במדי הקבוצה במשחק הניצחון 1-2 על הפועל חולון ובמחזור לאחר מכן רשם לעצמו כהן צמד שערים בניצחון המזהיר 0-5 על "מכבי שמואל תל אביב".
במהלך השנה הזו רשם לעצמו כהן 8 שערים, כולל שער ניצחון חשוב במשחק במחזור ה-9 נגד ימק"א ירושלים אשר הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת הפועל באר שבע.
בעונת 1964/1965 היה בין השחקנים המרכזיים והמשפיעים שהביאו לעליית הקבוצה לראשונה לליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה) בהיותו מלך השערים של הקבוצה, כולל רביעייה במחזור הפתיחה נגד הפועל רמלה בניצחון 6-0. הוא הבקיע בשנה זו 20 שערים ורבים מהם בנגיחות וכונה "ראש הזהב" על ידי האוהדים.
בהמשך, פעילותו כשחקן עבר לעמדת המגן הימני, תפקיד שבו הצטיין ושימש גם מורה מצוין לשחקן שהחליפו בתפקיד, אורי בנימין.
כהן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בתואר אלוף האלופים בליגה א' בעונות 1964/1965 ו-1970/1971.
עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 1974 בהיותו בן 30 עבר לאימון.
כהן השתלם בקורס מאמנים מתקדם במכון וינגייט ולאחריו בחר לאמן את הפועל מרחבים בליגה ב', אשר לראשונה בתולדותיה התברגה בין קבוצות הצמרת במקום השלישי.
בהמשך אימן את בית"ר באר שבע, מכבי באר שבע, הפועל דימונה והפועל אופקים, והשיג עימן הישגים נאים.
בעונת 1988/89 הצטרף לצוות האימון של מחלקות הנוער של הפועל באר שבע ושנה לאחר מכן מונה למאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל באר שבע למשך שנה ועזר לה להיחלץ מירידה לליגת המשנה.
כהן היה נשוי לנעמי, אב לארבעה בנים וסב ל10 נכדים ונכדות.
חיים כהן הוא דודו של ראש עיריית באר שבע רוביק דנילוביץ'.
כהן היה איש רב פעלים, עסק במגוון תחומים, שרובם ככולם עסקו בספורט, חינוך וקהילה.
כנער, עבד כטכנאי טלקס בדואר ישראל ולמד בפנימיית אשל הנשיא, שם התגלה כישרונו כחלוץ.
עסק בהוראת ספורט ב בבאר שבע, כתב ספורט בעיתון שבע (מקומון בבאר שבע והנגב) ולימים הפך להיות העורך הראשי של העיתון, מורה לנהיגה שיזם והקים את ארגון מורי הנהיגה בנגב והיה יושב הראש שלו כ-10 שנים.
הרב חיים יצחק שאקי (19 במאי 1853, י"א באייר ה'תרי"ג – 10 באוגוסט 1940 ,ו' באב ה'ת"ש) היה משכיל ומדקדק עברי, חוקר תולדות ישראל, מגדולי רבני קושטא, חכם באשי ורבה הראשי של טורקיה.
נולד בכפר איסטיפול הסמוך לקושטא, בן למשפחה ותיקה ומיוחסת בטורקיה, הקרובה משפחתית למשפחת כרמונה הידועה.
בילדותו למד בתלמודי תורה בקושטא, ובסיום לימודיו עבר ללמוד בישיבתו של הרב שלמה קמחי, שם למד תלמוד ופוסקים.
לרגל בר המצווה שלו, בגיל 13, חיבר פסק הלכה בצורת שו"ת הלכתי.
בסיום לימודיו עסק במסחר, ולאחר שלא הצליח בעסקיו, התמסר ללימוד תורה ולהשכלה, ועסק בספרות, במדע, ובחקר השפה העברית ותולדות ישראל.
מלבד עיסוקים אלו, עסק גם בפעילות ציבורית, וסייע לקהילתו בכל דבר שנצרך, והודות לאישיותו ולפועלו, היה הסמכות המכריעה והמשפיעה ביותר ברבנות בקושטא.
מלבד לאדינו, דיבר ושלט בשפה העברית, בספרדית, בצרפתית ובטורקית, והודות לעיסוקו בחקר תולדות ישראל, נמנה עם המומחים הגדולים בטורקיה לתולדות היהודים ועמים נוספים (לצד הרב אברהם דאנון, שלמה רוזאניס ואברהם גלנטי).
כן היה בקיא בנבכי הספרות הפילוסופית של ימי הביניים, ומלבד בקיאותו בתורה ובמדעי היהדות, גילה בקיאות רבה בספרות העברית, ובדקדוק עברי.
פעל להפיץ ספרות דתית בשפה המובנת לעם המקומי, ולשם כך חיבר את סדרת הספרים "לה איסטוריה אוניב'ירסאל".
בימי כהונתו של הרב משה הלוי כחכם באשי של טורקיה, מונה הרב שאקי לגזבר הרבנות הראשית של המדינה.
בהמשך מונה לשמש כחבר הוועד הרוחני (המועצה הדתית העליונה) של קהילות היהודים בטורקיה, ולאחר מכן שימש כחבר בית הדין העליון של הקהילה היהודית בקושטא, וכאב בית דין וכרבו של הפרוור חיידאר פאשה קדיקאווי.
כשנבחר הרב חיים נחום אפנדי לתפקיד החכם באשי של טורקיה, היה הרב שאקי בין המתנגדים היחידים למינויו, למרות שהיה ידידו, והתפטר מתפקידיו כאות מחאה.
כשפרץ בשנת 1912 (ה'תרע"ב) סכסוך בקהילה היהודית בחלב שבסוריה בין הרב הראשי, חזקיה שבתי, לבין חלק מאנשי הקהילה היהודית שהלשינו לשלטון כי הרב שבתי כביכול עובר על חוקי הרבנות, הממשל בטורקיה דרש מהרב חיים נחום להעמיד לדין את הרב שבתי.
הרב שאקי נשלח על ידי הרב נחום לחלב יחד עם הרב רפאל סבאן, כדי לבדוק מקרוב את פרטי הסכסוך, וליישבו.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) התעוררה מצד הממשלה הטורקית הדרישה לגייס את יהודי ארץ ישראל לצבאה.
יהודי הארץ חששו מגיוס הרבנים ותלמידי החכמים לצבא, בעיקר בשל היעדר מוסד מוסמך שיעניק להם פטור רשמי, וכן בשל הסירוב של הממשלה להכיר במוסדות היהודיים שהיו בירושלים כבעלי סמכות להענקת תעודת פטור משירות.
ראשי הקהילות היהודיות בארץ ישראל שלחו מכתבים לרב חיים נחום, כדי שזה האחרון יסייע להם בהענקת פטורים לרבנים ולתלמידי החכמים.
הרב נחום שלח את הרב שאקי באותה שנה כנציגו הרשמי לארץ ישראל, כדי לסייע בפתירת הבעיה.
במסגרת ביקורו הגיע גם לטבריה, בי"ג בסיוון, כדי לחקור ולבדוק האם הרב חיים אלחדיף נבחר כחוק לרבה של העיר, והאם הקהילה מרוצה מבחירתו, לאחר שקודמו, הרב חיים יששכר אבולעפיה התפטר מתפקידו.
לבסוף, בהוראת הרב שאקי, חזר הרב אבולעפיה לתפקידו בסוף שנת 1913. בהזדמנות זו פתר גם הרב שאקי את בעיית כספי החלוקה לעיר שהגיעו מחו"ל, ומינה פקיד שיהיה אחראי על הכספים.
כששהה בירושלים, הוצעה לו משרת הראשון לציון וחכם באשי של ארץ ישראל על ידי ראשי העדה הספרדית בעיר.
תחילה סירב, אולם לאחר הפצרות נאות לקבל את התפקיד, וראשי העדה הספרדית הודיעו לרב חיים נחום כי מבחינתם הם מעוניינים במינויו של הרב שאקי למשרה.
אולם לבינתיים פרצה מלחמת הבלקן השנייה, ולאחריה מלחמת העולם הראשונה, שהורידו את ההצעה והמינוי מהפרק.
בתשרי תרפ"ד פרסמה רבנות קושטא הרבנים: יצחק בכר אליעזר, רפאל דוד סבאן, חיים יצחק שאקי, יעקב ארגואיטי ומשה בן חביב, פסק ארוך ובו תקנה שמעתה ואילך יעשו תנאי בשעת הקידושין, שלפיהם הקידושין עשויים להיפקע למפרע.
פסק ארוך זה נכתב כמענה לבעיית העגונות שהתגברה.
פסק ארוך זה נדפס כחוברת בפני עצמה שנקראה 'מחברת קידושין על תנאי'.
וזכתה להסכמת ראש רבני קושטא הרב חיים ביג'אראנו.
לאחר פטירת הרב חיים בז'רנו בשנת 1931, מונה תחתיו לכהן כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה (ראש הרבנים), וכיהן בתפקיד עד לפטירתו.
הלך לעולמו בקושטא ב-10 באוגוסט 1940. בהלווייתו השתתפו אלפים, ובהם נציגי הממשל הטורקי, משלחת מהכנסייה הארמנית-גרגוריאנית והפטריק היווני עם משלחת של כמרים.
פרסם מאמרים מדעיים בעיתונות המקומית בטורקיה, והשאיר אחריו כתבי יד רבים שלא יצאו לאור, בהם ספרים בעברית, בלאדינו בש"ס ובפוסקים.
לה איסטורייה אוניב'ירסאל (ההיסטוריה העולמית) - חיבור מקיף ומפורט של תולדות עם ישראל בכל התפוצות, מזמן בריאת העולם עד תקופת בעלי התוספות, 13 כרכים שנדפסו בקושטא, בין השנים 1930-1899. הכותר מכרך ז' ואילך: לה איסטורייה ג'ודייה אוניב'ירסאל (תולדות ישראל בעולם כולו).
טריזורו דיל ז'ודאיזמו (אוצר היהדות) או מלי דאבות - פירוש מקיף לפרקי אבות בשני כרכים, עם "קיצור תולדות היהדות, תולדות חכמי המשנה וגדולי האומה".
למעשה מכיל פירוש רק עד משנה השנייה של הפרק הראשון בפרקי אבות.
שני הכרכים ראו אור בירושלים (בשער החלק הראשון נאמר שנדפס בקהיר, ואין זה אלא מחמת הצנזורה), 1908-1907. חלק ג' כנראה נותר בכתב יד (נכון לשנת 1938).
בינה לעיתים - על סדר לוח השנה העברי, בליווי ביאור מפורט, קושטא 1897.
מעם לועז [על] שיר השירים, קושטא 1899.
איל ארב'ול די ב'ידאס (עץ החיים) - דו-שיח בעניין ההתבוללות, בין רב שמרן לבין איש ליברל.
איל ז'ודאיזמו טראדיסייונאל (היהדות המסורתית) - כתב יד (נכון לשנת 1938).
מחברת 'קידושין על תנאי' - פסק ארוך על הפקעת הקידושין, יחד עם שאר רבני קושטא.
רבי חיים יצחק דוד ווייץ (י"א חשוון ה'תקצ"ד, 24 באוקטובר 1833 – כ"ו בתמוז ה'תרס"ז, 1907) היה רב בגליציה, יליד טרנופול שבאוקראינה, שם למד אצל רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך, וברבות השנים נעשה לאחד מגדולי תלמידיו.
בשנת התרמ"ח (1888) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
נודע בספרו 'ליקוטי חיים' על התורה, הש"ס והשולחן ערוך.
רבי חיים יצחק דוד ווייץ נולד בשנת התקצ"ד (1833) להוריו רבי דב וביילא גיטל ווייץ, בטרנופול שבאוקראינה, בחבל גליציה.
בצעירותו למד אצל רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך, וברבות השנים נעשה לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת התרמ"ח (1888) עלה לארץ ישראל בגפו, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה.
בארץ ישראל הוא נקרא רבי חיים טרניפולר, על שם מולדתו.
רבי חיים התיישב בירושלים ולמד ב'כולל גליציה', שם העביר שיעורים רבים, ונודע בזכרנותו המופלגת.
הוא למד בחברותא עם רבי עקיבא יוסף שלזינגר.
נשא לאישה בירושלים את שפרה בת אברהם חיים וסימה ויינברג שעלו לארץ מהורדנה, שפרה עצמה הייתה ילידת ירושלים.
היא נישאה תחילה לאדם אחר שככל הנראה נרצח בידי ערבי.
לאחר נישואיה עם רבי חיים נולד לזוג בן בשם אפרים.
במהלך שנות שהותו בירושלים חיבר את סדרת הספרים 'ליקוטי חיים' על התורה, התלמוד הבבלי והשולחן ערוך, שיצאו לאור רק לאחר מותו.
רבי חיים נפטר בירושלים בכ"ו תמוז ה'תרס"ז, 1907, ונקבר בחלקת כולל גליציה בהר הזיתים.
רבי חיים יצחק דוד ווייץ חיבר סדרת ספרים שנקראו תחילה 'ליקוטי חב"ד' (ראשי תיבות של: חיים בן דב) ולאחר מכן הוסב שמם ל'ליקוטי חיים' העוסקים בעניינים שונים:
ליקוטי חיים על התורה – חידושים וביאורים על התורה בדרך הפשט והדרש.
ליקוטי חיים על הש"ס – חידושים וביאורים על מסכתות התלמוד הבבלי.
ליקוטי חיים על השולחן ערוך – חידושים וביאורים בענייני הלכה סביב ספר הפסיקה שולחן ערוך של רבי יוסף קארו.
בהקדמה לספרו על התורה מופיעות הסכמותיהם של רבי ישראל יצחק רייזמן, שהיה מצוי תדיר אצל רבי חיים והכירו היטב, ורבי שלמה זלמן אוירבך.
רבי יצחק אוירבך, מחבר הספר 'אוצר הלכה'.
רבי בן ציון אברהם שפירא, בנו של רבי צבי מיכל שפירא.
מגדולי המקובלים בבית מדרשו של הרש"ש – ישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה בירושלים.
רבי חיים יקותיאל בירדוגו (ל' באב ה'תרי"ט, 1859 – כ"ג באלול ה'ת"ש, 26 בספטמבר 1940) היה דיין ואב בית הדין של העיר רבאט, בירת מרוקו, והרב הראשי השני של מרוקו.
שושלת משפחת בירדוגו ידועה במרוקו בערים מקנס ורבאט, כבר מהמאה השבע עשרה.
כאשר עיקר השושלת פעלה בעיר מקנס, אולם לאחר שהיגר לרבאט רבי אלישע בירדוגו (אבי דודו של רבי חיים יקותיאל), השושלת התקיימה גם שם.
רבי יקותיאל נולד ברבאט שבמרוקו ליקוט ולרב אלישע בירדוגו.
אמו הייתה מצאצאיו של רבי אליעזר די אבילא.
הוא נקרא 'יקותיאל' על שם זקנו רבי יקותיאל בירדוגו.
רבי יקותיאל גדל אצל דודו רבי יוסף בירדוגו, ולמד אצלו בישיבה תקופה ממושכת, שם נמנה עם גדולי תלמידיו.
דודו מזכירו בחידושיו למסכת שבועות: .בתקופה זו נודע כתלמיד חכם, ותלמידים וותיקים כינו את עצמם כלפיו כ'תלמיד חבר'.
לאחר פטירת דודו, למד רבי יקותיאל לבדו רוב הזמן.
את הסיבה לכך סיפר רבי דוד צבאח, לפיה הוא דרש הספק גבוה בלימוד בעיון מעמיק, ולמרות שהיו בעירו תלמידי חכמים רבים, כדי ללמוד עמו היו צריכים להשכים כדי להכין את הסוגיה היטב, ורק לאחר מכן יכלו ללמוד עם רבי יקותיאל.
בעקבות זאת, חבריו ללימודיו התמעטו.
לאחר שהתאלמן ממנה, נשא את שמחה אבן-צור.
בסביבות שנת ה'תרע"א היה מצב פרנסתו של רבי יקותיאל דחוק, ובקיץ של אותה השנה שהה בקזבלנקה, ככל הנראה כדי לנסות את מזלו בפרנסה בעיר המתפתחת, או עקב מלחמות השלטון שהתחוללו אז ברבאט הבירה.
גם בתקופה זו קבע לעצמו סדרי לימוד בכל יום.
ככל הנראה, בשנת ה'תרנ"א מילא את מקום דודו רבי יוסף בדיינות, ומתקופה זו מלווה את חתימתו התואר "הרב" או "הדיין".
ומשנת ה'תרפ"א (1920) נתמנה לחבר בית הדין הגדול לערעורים, כדיין שלישי לאחר פרישתו של רבי שלמה אבן דנאן, מבית הדין הגדול ברבאט ומעברו לעיר פאס.
רבי יקותיאל דן רבות עם חכמי עירו, ומהעיר סלא: רבי דוד צבאח, רבי אברהם ריווח, רבי רפאל אנקווא, רבי רפאל עטייא.
בין הדיונים החשובים שנידונו בתקופתו הוא 'פריצת העירוב'.
בעת החדשה, עם בוא הצרפתים וחדירת הנאורות הפיתוח וההשכלה למרוקו, מבנה הערים הפרימיטיביות השתנו ועם זאת פריצת החומה של העיר, שינויים אלו כמובן היו משפיעים הלכתית.
ה'מלאח' (כעין 'גטו' שגרו שם רק יהודים) שהיה סגור בחומותיו לא היווה בעיה של טלטול, משום שהחומות שימשו כ'עירוב', אך לאחר שנפרצה החומה, היה דיון אם אפשר להתיר ב'צורת הפתח'.
עוד מסופר, שבעת כהונתו בבית הדין לערעורים, רבנים רבים מהעיר רבאט שאלו אותו שאלות בתלמוד, ובפרשני התלמוד, ולכל השאלות היה עונה, תוך עיון קל.
בשנים ה'תרנ"ד, ה'תרנ"ז, ה'תר"ס לקראת חג הפסח, הוא פנה לכי"ח כדי שיעניקו את עזרתם לעניי העיר.
בשנת ה'תרנ"ז ציין כי מכת ארבה חיסלה את כל הירק מהחורף, ובנוסף הייתה עצירת גשמים, שבעקבותן היוקר האמיר.
בשנת ה'תר"ס ציין כי ישנה הגירה מתמשכת מרבאט לקזבלנקה, בשל מצבם הדל של יהודי העיר שרובם עניים, יתומים ואלמנות.
הוא גם התלונן פעמיים על שני שופטי העיר שהיו אכזריים כלפי היהודים.
לאחר פטירת רבה הראשי של מרוקו, הרב רפאל אנקווה בשנת ה'תרצ"ה 1935, פנו ראשי הקהילה היהודית לרבי יקותיאל ששימש עד אז כסגנו של רבי רפאל, כדי שימלא את מקומו של הרב אנקווה.
רבי יקותיאל סירב תחילה, והציע לפנות לרבי יהושע בירדוגו ששימש אז כרבה הראשי של מקנס.
רבי יהושע סירב נחרצות, בטענה שכל עוד רבי יקותיאל חי אין מתאים ממנו לתפקיד, וביקש מראשי הקהילה להפציר רבות ברבי יקותיאל ולשכנעו לקבל את התפקיד ואכן, לאחר שכנועים מצד ראשי הקהילה היהודית ומראשי קהילת רבאט, ניאות רבי יקותיאל לישא את תפקיד הרבנות הראשית, אשר שימש בו עד לפטירתו.
בעת פטירת אבי המלך הבריטי - ג'ורג' החמישי בשנת 1936, נשא רבי יקותיאל נאום בקזבלנקה.
בהזדמנות זו קיבל שבחים רבים מהמועצה הבריטית.
כמו כן נשא נאום עוד בצעירותו לפטירתו של פול דומר נשיא צרפת.
ומאז נבחר מטעם צרפת לרב ב'נציגות הרבנים', משרה ששימש בה כשלושים וחמש שנים.
לאחר כשלוש שנים מעת כהונתו (ה'תרצ"ח, 1938), החליטה ממשלת צרפת להעניק לו מדליון הוקרה , שניתן לאנשים בעלי מעמד גבוה.
הענקת המדליון נעשתה בטקס מלכותי במעמד כל גדולי הממשל.
כאשר רבי חיים יקותיאל היה קורא ברעיונות ובכתבים של הרב קוק, על חובת מצוות יישוב הארץ, היה אומר לבני הבית שאין לו ספק שבקרוב מאוד יתגלה המשיח, כי כבר זכינו שיתגלה הכהן גדול, אשר ישמש בבית קדשינו.
וכאשר ראה שוטר יהודי במלאח היה שמח שמחה גדולה, ואמר לבניו "הנה ברוך ה' מתחילה לעבור חשכת הגלות הארוכה, ומתחיל האור להרמת קרן ישראל, וזו התחלת הגאולה המובטחת".
רבי חיים יקותיאל נפטר בכ"ג באלול ה'ת"ש, 26 בספטמבר 1940. רבים מרבני ערי צפון מרוקו הספידוהו.
מפורסם הספדו הגדול של רבי יהושע בירדוגו, שלימים מילא את מקומו במשרת 'הרב הראשי למרוקו'.
רבים מכתביו לא נשמרו חלקם נשרף באש, וחלקם הספיקו להתליע, ונשמרו מעט מאוד מכתביו, את מיעוט כתביו ופסקי בית דינו הוציא לאור יחיאל אזריאל ונקרא בשם:
דברי יקותיאל - שו"ת ופסקי דין הכוללים משא ומתן הלכתי, חידושים על התלמוד, והשולחן ערוך.
הרב חיים יששכר אבולעפיה (1884 – 25 בספטמבר 1970) היה דיין, איש ציבור והחכם באשי של טבריה בין השנים 1911–1918.
נולד בטבריה לרבי יוסף דוד אבולעפיה (השני), שהיה רבה של טבריה ודור שישי לרב חיים אבולעפיה השני, מחדש היישוב היהודי בגליל.
בצעירותו למד בישיבה מקומית, ונישא לבתו של הרב אברהם עזריאל מירושלים.
במחלוקת זו נטלו צד, מלבד אנשי טבריה, גם הראשון לציון הרב נחמן בטיטו, החכם באשי של האימפריה, הרב חיים נחום אפנדי, ואנשי קהילות הגליל חיפה, עכו וצפת.
לאחר מאבקים קשים וחריפים, מינה הרב חיים נחום אפנדי בשנת 1911 את הרב חיים יששכר לחכם באשי בטבריה.
בטקס המינוי נאם הרב יוסף חיים דוויק הכהן, שהשווה את יחסה החיובי של טורקיה ליהודים לעומת שלטונות ספרד בתקופת האינקוויזיציה.
הנאום עורר את זעמו של ממלא מקום הקונסול הספרדי שנכח בטקס והוא דרש לאסור את הרב דוויק.
בשנת 1913 התפטר הרב אבולעפיה ממשרת החכם באשי, ובמקומו מונה הרב חיים אלחדיף.
כאות מחאה, דרשו תושבי טבריה להחזיר את הרב אבולעפיה לתפקידו, והרב חיים יצחק שאקי נשלח מקושטא כנציגו של הרב חיים נחום אפנדי להסדיר את המצב.
לבסוף, בהוראת הרב שאקי, חזר הרב אבולעפיה לתפקידו בסוף שנת 1913.
הרב אבולעפיה היה חבר בבית הדין יחד עם רבי יעקב הכהן סקלי, רבי יעקב חי זריהן וגיסו רבי שמואל בן קיקי, שנשא את אחותו חנה.
בתפקידו כ"חכם באשי" קשר קשרים הדוקים עם אנשי היישוב החדש.
בשל החוק העות'מאני שאסר להכיר בבעלות פרטית של חברות או אגודות על קרקע, נרשמו על שמו של הרב אבולעפיה קרקעות שנרכשו באותה תקופה.
בין השאר נרשם על שמו מגרש בן דונם בצמוד לקבר הרמב"ם שנרכש בכספי העדה הספרדית בעיר.
בשנת 1914 רכשה אגודה מקומית שטח של שמונים דונם בצפון טבריה, ואף הוא נרשם על שמו של הרב אבולעפיה.
כעבור כמה שנים נבנתה על שטח זה שכונת קריית שמואל.
כשנציגי הממשל העות'מאני מצאו בולים ציוניים בביתו, בשל הלשנות מצד מתנגדיו, נכלא הרב אבולעפיה בירושלים באשמת בגידה.
הרב יוסף חי פאניז'יל, יחד עם הרב משה יהודה פרנקו נפגשו עם הפחה ופעלו לשחרורו ומנעו את העמדתו למשפט צבאי.
עם זאת, הממשל אסר עליו לחזור לטבריה.
בשנת 1918 בוטלה משרתו כחכם באשי בשל הכיבוש הבריטי, ומאז המשיך לפעול בטבריה כאיש ציבור בעיקר בחיי הדת, כראש העדה הספרדית, וכפעיל בארגון "ההגנה".
הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1970 (כ"ד באלול ה'תש"ל) ונקבר בבית הקברות העתיק בטבריה.
על מצבתו נכתב: "כאן נח אדם שעבד את הציבור באמונה באונו והונו שלא על מנת לקבל פרס".
יוסף דוד אבולעפיה, בנו, נשא לאישה את פנינה בר-נסים שהייתה בתו של משה בר-נסים ונכדתו של הרה"ג שמואל נסים.
רבי חיים בן רבי חננאל כהן (המאה ה-12) היה מראשוני בעלי התוספות ותלמיד חבר של רבנו תם.
היה אחד מתלמידיו המבוגרים של רבנו תם, ותלמידי רבנו תם האחרים ראו אותו כבכיר שביניהם: רבי אליעזר ממיץ, אף הוא מתלמידי רבנו תם, כבר כתב לפניו תוספות על מסכת זבחים.
בעלי תוספות רבים, בהם תלמידיו האחרים של רבנו תם, הריצו אליו שאלות בהלכה ופסקי דינים, כך למשל ר"י הלבן, רבי אליהו מפריז (שהיה גיסו, נשוי לאחות אשתו) ועוד.
ר"י הזקן כותב עליו: .
נראה כי בזמן לימודו בבית מדרשו של רבנו נטל חלק פעיל גם בניסוח תשובותיו של רבנו תם עצמו, מה שמחזק את מעמדו כאחד מבכירי התלמידים.
דבריו מובאים עשרות פעמים במהדורת התוספות שנדפסה לצד התלמוד.
ידועה אמירתו שאילו היה נוכח בזמן פטירת רבו רבנו תם היה נטמא לו, למרות היותו כהן האסור בטומאת מת, בשל היותו גדול הדור (על פי דברי רבי חייא בפטירת רבי יהודה הנשיא).
הדברים משקפים גם את הערצתו של רבי חיים לרבו רבנו תם, וגם את עמדתו ההלכתית בסוגיה זו של טומאת כהן לגדול הדור.
חוקרים רבים ציינו אותו כחכם בן פריז, על פי כינויו במקום אחד "רבינו חיים מפרי"ז", ועל בסיס התכתבות הלכתית שדרשה מענה מהיר עם רבי אליהו מפריז.
אמנם, אברהם ריינר הראה כי כינוי זה מקורו בשיבוש של המילים "רבינו חיים מפרש", וכי על פי כמה גרסאות התשובה נתנה לרבי אליעזר ממץ ולא לרבי אליהו מפריז.
בשל כך הוא דחה את הקביעה כי רבי חיים חי בפריז.
לעומת זאת, בספר המנהיג מזכירו ראב"ן הירחי (על פי גרסה אחת) בכינוי "ר' חיים בר' חננאל מאלמניא הכהן", ומכאן שמוצאו היה מגרמניה (=אלמניה).
בנוסף לכך, ריינר טוען כי לאחר לימודיו אצל רבנו תם שב רבי חיים לתקופה מסוימת לגרמניה ופעל במגנצא לצד רבי אליעזר ממץ, שחיבר לפניו תוספות למסכת זבחים בתקופה זו.
אז גם למד אצלו רבי ברוך בן שמואל ממגנצא.
לדברי ריינר, רבי חיים נסע לצרפת ללמוד מפי רבנו תם, שב לגרמניה מולדתו ופעל במגנצא, ובסוף ימיו היגר שנית לצרפת, בה למד אצלו בעל המנהיג ובה נפטר.
הוא מביא ראיה נוספת למסקנה זו מפירושי הפיוטים של בנו של רבי חיים, שאמנם נכתבו בצרפת, אך הפיוטים המתפרשים בהם הם כנוסח אשכנז.
קיימת תשובה, בה פנה בשאלה לרבי שמשון משאנץ ובקש להתיר לאדם שמתה אשתו לשאת אשה נוספת לפני שיעברו שלשה רגלים.
ר"ש משאנץ, בתמיכת אחיו ריצב"א, אסר את הדבר, לפי שהאדם התגורר בבית בנו, ולכן לא היה לו צורך דחוף באשה שתסעד אותו.
לדעת א"א אורבך, רבי חיים שאל עבור עצמו, לאחר שאשתו נפטרה והוא התגורר בבית בנו, אולם לדעת ריינר מדובר בשאלה עבור אדם אחר.
העובדה שלא פנה בשאלה זו לבן דורו ר"י הזקן, אלא לתלמידיו ר"ש משאנץ וריצב"א, מלמדת שמעשה זה כנראה התרחש לאחר פטירת ר"י בשנת 1189.
גיסיו היו רבי אליהו מפריז, רבי יום טוב מיואני ורבי יעקב מקורביל, שנשותיהם היו אחיות.
בנו, רבי אהרן, כתב פירוש על פיוטי המחזור האשכנזי.
בן נוסף היה רבי נחמן שחיבר ספר בשם "נחמני".
בן נוסף שלו היה רבי אברהם.
בתו נישאה לרבי יעקב מקוצי, ובנם, נכדו, היה רבי משה מקוצי מחבר הסמ"ג.
הוא מביא בחיבורו מדברי סבו, כשהוא מכנהו לפעמים: "רבינו חיים כהן גדול אבי אמי".
בנוסף לתוספות על מסכת זבחים שחיבר לפניו רבי אליעזר ממץ, כנראה חיבר גם בעצמו תוספות למסכת זאת, והן העומדות בבסיס התוספות הנדפסות למסכת זו.
מתוך 98 אזכורים שלו בתוספות הנדפסות על הש"ס, קרוב למחצית הן במסכת זבחים, וגם רבים מהאחרים עוסקים בסוגיות ממסכת זו.
חיבר גם תוספות למסכת בבא בתרא, ואולי גם למסכתות פסחים ויומא.
נראה שהקדיש מקום רב לעיסוק בסדר קדשים ובענייני כהונה.
בהתאם לכך, הוא סבר שיש לצמצם את חלות הכלל הלכתא למשיחא האומר שאין לפסק הלכה בנושאים שאין להם נפקות מעשית עד בוא המשיח.
לדעתו, כלל זה אמור רק בהלכות בהן גם בימות המשיח מדובר במקרה לא מצוי, הנובע מחטא.
ייתכן שיש לכך קשר להיותו כהן.
לדעת ריינר, משלבות דרכי הפסיקה של רבי חיים את היצירתיות הלמדנית שחידש רבו רבנו תם, עם המאמץ לשמור על המנהגים הקיימים ועל צורות החיים המקובלות בדורו, ולצד זאת נטייה לקולא.
אחת מפסיקותיו המפורסמות היא הקביעה שאין מצווה בעלייה לארץ ישראל בזמנו:
לגבי טעמה של פסיקה זו ישנן כמה גרסאות.
לפי המובא בתוספות הטעם הוא שיש קושי לקיים את המצוות התלויות בארץ: "כי יש כמה מצוות התלויות בארץ וכמה עונשין דאין אנו יכולין ליזהר בהם ולעמוד עליהם".
במרדכי מובא שהטעם הוא הסכנה שבדרך לארץ:
מנגד, בנוגע לאיסור חכמים להשכיר בית לגוי עובד עבודה זרה על פי הפסוק "וְלֹא תָבִיא תוֹעֵבָה אֶל בֵּיתֶךָ", אמר רבי חיים שבחוץ לארץ מותר, מפני שהמושג 'בית' שייך רק בארץ ישראל: "והרב רבי חיים הוא היה אומר טעם להתיר...
דבחוצה לארץ לא איקרי ביתך כי אם בארץ ישראל".
טומאת כהנים ל"חרב הרי היא כחלל"
על שיטת רבנו תם לפיה כלי מתכת שהיה באוהל המת מחייב את הנזיר בתגלחת, .
בשונה משיטת רבו, רבנו תם, לפיה תערובת מין בשאינו מינו בה יש טעם כעיקר, אין לוקים עליה עד שיהיה בה כזית בכדי אכילת פרס.
חמץ בפסח אינו נחשב "דבר שיש לו מתירין"
לדבריו חמץ בפסח אינו נחשב לדבר שיש לו מתירין משום שהוא חוזר לאיסורו בשנה הבאה.
כשיטה זו פסק בשולחן ערוך.
(וזאת בניגוד לדעת הרמב"ם, הסבור שחמץ בפסח נחשב כדבר שיש לו מתירין.
הרב חיים יששכר דוב גרוס (בכתיב ארכאי: גראס; תר"מ 1880 (בערך) – כ"ט בתמוז תרצ"ח, 28 ביולי 1938) היה רב, גנאלוג, היסטוריון, סופר ועורך.
נולד בעיירה איזא ליד חוסט, לרבי בנימין צבי, ולחיי שרה.
מילדותו הוכר כעילוי והיה נקרא "העילוי מאיזא", למד אצל הרב משה גרינוולד והיה לתלמידו המובהק.
בשנת תרס"ד (1904) נבחר לרב ב, משם עבר למונקאטש.
אחר כך מונה לתפקיד ראש ישיבה, לצד הרב שמעון גרינפלד (המהרש"ג).
החוקר נפתלי בן-מנחם תיארו במילים הבאות:
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת תורניים ובהם, תל תלפיות, וילקט יוסף, תורה מציון, המאסף, שערי תורה, נטעי בחורים ועוד.
נפטר ביום כ"ט בתמוז ה'תרצ"ח (1938) במונקאטש, ונקבר שם.
בנו יחידו ר' יעקב נולד במונקאטש, היה ראש ישיבה שם במקום אביו, נספה במחנה אושוויץ-בירקנאו בקיץ תש"ד.
חיבר הרבה ספרים שנשארו בכתב יד.
מלבד ספריו, נדפסו חידושי תורה רבים שלו בספרי בני דורו, במיוחד בספר "שדי חמד".
נהג להשתתף בכתיבת הקדמות ואילנות יוחסין בהרבה מספרי בני זמנו, ואף נטל חלק בעריכת הספרים.
מגילת יוחסין, על רבי מאיר בן לוי יצחק מברדיצ'ב, בתוך: כתר תורה, ורשא תרצ"ג.
הרב חיים יצחק אלגאזי (מוהרי"ץ אלגאזי) (נפטר ב-20 באפריל 1819) היה רב ודיין בקושטא, באזמיר ובירושלים.
נולד לרבי יהודה אלגאזי, מחבר ספר שער יאודה וקרובו של הרב יום-טוב אלגאזי.
עבר מקושטא לאזמיר, שם כיהן כדיין בבית הדין של הרב רפאל יוסף חזן, יחד עם רבי דוד אמאדו.
בשנת תקע"ג, סמך יחד עם הרב חזן את הרב חיים פלאג'י לרבנות לתואר "החכם השלם".
היה מתנהג בחסידות ופרישות ומתענה תעניות הפסקה רבות.
רבני אזמיר, וביניהם הרב פלאג'י, שמכנה אותו מביאים רבות מתורתו בספריהם.
במחצית השנייה של שנת ה'תקע"ג (1813) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נפטר בירושלים בכ"ה בניסן הה'תקע"ט לאחר מחלה קשה.
ספדו לו הרב רפאל אשכנזי, רבי שלמה חכים בספר כיסא שלמה, ורבי דוד אמאדו.
בתו, רבקה בכורה, נישאה לגביר ר' יוסף הכהן חמצי, שבשנת ה'תקע"ז הקים בית מדרש באזמיר על שם חמיו, בשם ישיבת בית יצחק.
נכדו היה הרב יהושע אלעזר הכהן חמצי, שהוציא לאור את ספרו של סבו, 'עין ימין'.
דרך עץ החיים (שאלוניקי תקס"ד) - חידושים על טור יורה דעה, אבן העזר וחשן משפט (עד דף צ ע"ב), ליקוטים על הרמב"ם, ליקוטי שו"ת (דף צ ע"ב- קט ע"א) וכן קונטריס כללי הש"ס (דף קט ע"א - קיב ע"א), ודרושים (דף קיב ע"ב - קמב)
עין ימין (שאלוניקי תקפ"ב) - דרושים לשבת הלבשת עניים, לשבת זכור, לשבת כלה לשבת תשובה, שו"ת וחידושים על לשונות הרמב"ם.
חיים כהן (נולד ב־12 באפריל 1968) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן החוקר את המנגנונים המולקולריים אשר קובעים את קצב ההזדקנות.
כהן חוקר את הארכת החיים (Longevity) והזדקנות בריאה, מייסד ומנהל התוכנית לתואר שני בגרונטולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כמו כן הוא מכהן כראש מרכז מינרבה גרמניה ישראל למנגנונים ביולוגים של ההזדקנות וכראש מרכז סגול להזדקנות בריאה באדם.
כהן נולד וגדל בירושלים לגדליה ולרחל כהן, יקירת ירושלים.
הוא התחנך בישיבה תיכונית אור עציון והשתלב בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים.
בשנת 1986, התגייס לצה"ל ושירת בשריון עד שחרורו בשנת 1991, ומאז שירת במילואים בדרגת רס"ן.
כהן נשוי לד"ר דבי כהן (מנהלת השירות הפסיכולוגי חינוכי בבאר יעקב) ולהם 4 ילדים.
מחקריו פורסמו בסדרת מאמרים בכתבי העת Molecular Cell ו־Science.
בין השנים 2012-2015, כיהן כראש מחלקה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 2019, ייסד תוכנית לתואר שני בגרונטולוגיה בראשה הוא עומד – תוכנית המשלבת בין מדעי החברה ומדעי החיים.
מאז שנת 2019, משמש כהן כראש מרכז מינרבה גרמניה ישראל, לחקר המנגנונים הביולוגים של הזדקנות וכראש מרכז סגול אודות הזדקנות בריאה באדם.
תרומתו המדעית של כהן עוסקת בתפקיד המטבוליזם בנוגע לקביעת קצב ההזדקנות, בדגש על האופן בו חלבון סירטואין 6 מבקר את ההזדקנות הבריאה.
שיטות המחקר בהן נעזר כללו ביולוגיה מולקולרית, פרוטאומיקה, פיזיולוגיה, ביוכימיה, מטבולומיקה ושימוש בחיות מחקר (שמר ועכברים טרנסגנים).
במהלך מחקרו, הראה כהן כי רמות החלבון סירט6 עולות בתנאים של הגבלת קלוריות ואף בצום.
ממצא זה הציע לחלבון תפקיד מרכזי בהארכת תוחלת החיים והארכת החיים הבריאים על ידי הגבלה קלורית.
בעקבות כך יצר כהן עכברים טרנסגנים אשר מבטאים את החלבון סירט6 ברמות גבוהות ומצא שעכברים אלו מאריכים חיים ב-30% יותר בממוצע.
בדומה להגבלת קלוריות גם עכברים אלו מזדקנים לאט יותר, שומרים על מטבוליזם כעכברים צעירים.
באותם העכברים התגלתה דחייה, בין היתר של סוכרת תלוית גיל, ירידה בדלקות.
יתרה מזאת, עבודתו הראתה שעכברים טרנסגניים זקנים שמרו על פרופיל מטבוליטים זהה לעכבר צעיר ועל ביטוי הגנים כמעט זהה לביטוי הגנים בהגבלת קלוריות.
בנוסף מצא, שהחלבון סירט6 מגן כנגד התפתחות תופעת השבריריות המאפיינת זקנים ועיקרה תשישות וחוסר פעילות.
ביטוי ביתר של החלבון גרם לפעילות גופנית זהה לעכבר צעיר בגיל מבוגר מאוד.
כהן הצליח להוכיח שהיכולת להישאר פעיל בגיל מבוגר נובעת משמירה על יצירת אנרגיה בעכבר זקן דרך הפעלה של גלוקוניאגנזה ושריפת שומן בדיוק כמו בעכבר צעיר.
על ידי שורת מחקרים אלו הוכיח כהן כי סירט6 הוא חלבון מרכזי במטבוליזם ובקביעת תוחלת החיים הבריאה.
במקביל התמקד מחקרו של כהן בתפקידו של סירט6 בהשמנה.
הוצג כי, ביטוי יתר של חלבון סירט6, מגן מפני נזקי השמנה וכנגד התסמונת המטבולית.
בשורת מחקרים אחרים על המטבוליזם של הכבד, הציג כהן את המנגנון דרכו מונע החלבון יצירת שומנים וכולסטרול, באמצעות דיכוי יצירתם על ידי SREBP1/2 והעלאת שריפת שומנים על ידי הפעלה של PPARa ודיכוי Mir122. בנוסף, כחלק ממחקר זה, אפיינה עבודתו של כהן מספר microRNAs שמבקרים את רמתו של סירט6.
בנוסף למחקרים אלו התמקד מחקרו של חיים כהן בתחומים נוספים הקשורים להבנתו את תהליך ההזדקנות.
בראשון, כהן הראה כיצד חלבון התיקון Ku70 מבקר את המוות התאי דרך פעולתו כדהיוביקוויטנאז.
לממצא זה חשיבות להבנתנו כיצד מקשר התא בין נזק ב־DNA למוות תאי.
במחקר ביג דאטה אחר, הראה כי על ידי מניפולציות גנטיות או דיאטות ניתן להאריך את תוחלת החיים המקסימלית של האדם מעבר לתוחלת שנצפה עד כה.
בתקופה האחרונה מתמקד מחקרו של פרופ' כהן בהבנת המסלולים המטבולים שמופעלים בפעילות גופנית.
במחקרו הראה כהן שמבין מספר אזורים המח, במהלך פעילת גופנית, ההיפותלמוס במח מפעיל מסלולים מטבוליים בדומה לשריר.
בשנת 2013, הקים כהן יחד עם בועז משעולי ובר-אילן את חברת SIRTLAB, הפועלת על בסיס המחקרים של כהן המשמש בה כמשמש כמדען ראשי, לייצור תרופה להעלאת סירט6 במספר טכנולוגיות, שנרשמו במספר פטנטים.
במהלך שנותיו, פרסם כהן עשרות מאמרים.
כהן זכה במספר פרסים מדעיים כגון: פרס מרכוס ופרס טננבלאט למצוינות במחקר רפואי (2014) ופרס הרקטור למצוינות מחקרית (2017).
כמו כן, זכה במספר מענקי מחקר ובניהם הקרן לאומית למדע, הקרן הדו־לאומית ישראל ארה"ב (BSF), קרן ישראל גרמניה, מענק טבע למרכזי מצוינות מחקרית, מרכז ICORE למצוינות מחקרית בישראל, מלגת אלון ומענק ERC של האיחוד האירופי.
הרב חיים ירמיהו פלנסברג (בכתיב יידי: פלענסבערג; 1842 – ה'תרע"ד, 1914) היה רב ליטאי שעסק גם בפילוסופיה יהודית, ומחבר ספרים.
אמו לא זכתה לפרי בטן ובשל כך התגרשה מבעלה ונישאה לאלמן בשם אברהם פלנסברג.
בגיל קרוב לחמישים נולד לה בנה הראשון, והיא קראה לו "חיים" על שם אביה, ו"ירמיהו" על שם ירמיהו הנביא שלדבריה נגלה אליה בחלום ובישר לה שתלד בן ובת.
לאחר לידתו אכן נולדה גם בת לזוג.
לאחר בר המצווה נסע ללמוד אצל הרב לייב חריף בריטובה.
לאחר שנה הגיע לישיבת וולוז'ין ונתחבב על ראשה – הנצי"ב.
בישיבה שהה עד גיל שבע עשרה.
משנת ה'תרל"ג (1873) החל לשמש ברבנות בדרשונישוק ולאחר מכן בבלבירישוק, ומשנת ה'תרמ"ט (1889) ועד מותו בשנת ה'תרע"ד (1914) שימש כרב הקהילה בעיר שאקי.
בשנת ה'תרנ"ח (1899) הוציא את ספר השאלות ותשובות "שאלות חיים".
מלבד ספר זה הוא כתב ספרי דרשות.
כמו כן, עסק רבות בספרי פילוסופיה יהודית וגם הכללית.
במיוחד הוא הקדיש זמן לספר "אור השם" של רבי חסדאי קרשקש.
הרב פלנסברג היה הראשון שכתב לחלק מהספר פירוש בעברית.
הרב פלנסברג ראה בדרך מחשבתו של רח"ק דרך מקורית שאינה נשענת על הפילוסופיה האריסטוטלית, והיא "הדרך שתעמוד לעד" לדבריו.
ספרו, שהגיע לידיהם של אברהם אליהו הרכבי וד"ר אברהם ברלינר כנראה השפיע על הוגים רבים בהם הברון דוד גינזבורג שלימד ספר זה באקדמיה בסנט פטרבורג.
כמו כן הוא כתב בכתבי עת שונים כמו הלבנון, המגיד והמליץ.
ידועה ביותר היא סדרה בת תריסר מאמרים שפרסם בשם "מורי נבוכי הזמן החדש" בכתב העת "הלבנון".
נפטר בכ"א בתמוז ה'תרע"ד, ונקבר בשאקי.
נישא לאיטה, אחות אשתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ לימים רבה של ראדין.
בתו, אסתר רובינשטיין, פעילת ציבור בווילנה ואשתו של הרב יצחק רובינשטיין, רבה של וילנה.
נכדו ד"ר יוסף אבן-אודם היה הרופא של הרצליה ובלשן.
דברי ירמיהו על התורה, ספר שמות, וילנה, תרפ"ז (עם הקדמת בן המחבר ובה תולדות חיי אביו)
- ובויקיטקסט - על ויכוח רבי יהושע בן חנניה עם "סבי דאתונא".
שיר השירים עם ביאור מרכבות עמי, וילנה, תר"ע – קישור לספר באתר הספרייה הלאומית
ספר אור ה' עם פירוש אוצר חיים, וילנה, תרס"ה-תרס"ט קישור לספר באתר הספרייה הלאומית
הרב חיים יצחק ירוחם (י"א בחשוון ה'תרכ"ה – י"ח בתשרי ה'תש"ב; 1864 – 9 באוקטובר 1941) היה רב גליציאני, רבה של אלטשאדט (סטארי סמביר), מרבני וינה ופוסק הלכה נודע.
נולד במיילץ, גליציה, בי"א בחשוון ה'תרכ"ה (1864), בן יחיד למרים (נפ' בתרנ"ח, 1898) ושרגא זאב (נפ' בתרנ"ב, 1891), במשפחה שהושפעה מהחסידות.
למד בחדר בעירו ונתגלה כעילוי.
בהיותו בן 10 נשלח לישיבתו של הרב נפתלי צבי סג"ל גולברג (מחבר "בית לוי") בטורנה (טרנוב).
נסמך לרבנות בידי רבו, חמיו, הרב יצחק שמלקיש, המהרש"ם והרב אריה לייבוש הורוביץ (עם שלושת האחרים גם התכתב בהלכה).
לאחר נישואיו לרחל דינה בכ"א באדר ה'תרמ"ג (1883), בהיותו בן 18, החל לשמש כרב ב, עיירה סמוכה ללימנובה (לימונוב), וכן כסגן חותנו הרב נתן הלוי גולדברג בלימנובה.
עם זאת, באותה עת עבודתו ברבנות הייתה קלה למדי.
נסע לעיתים לרב יהושע רוקח מבעלז, לאדמו"ר הדברי יחזקאל מצאנז ולרב שלמה הלברשטאם מבאבוב.
היה מקורב לחסידות בעלז וזידיטשוב.
בשנת ה'תרמ"ח, בהיותו בן 23, החל לשמש כאב"ד של לימנובה (לימונוב), תחת חותנו הרב הראשי.
באדר ה'תרס"ז (1907) החל לשמש כרבה של אלשטאדט (סטארי סמביר), עיר שמספר תושביה היה כפול מלימונוב.
עם בואו הקים ישיבה בעיר ולימד בה.
בסוף ה'תרע"ד (1914), בזמן מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את העיר שהייתה למוקד קרבות בין אוסטריה לרוסיה ונדד ממקום למקום.
באותה תקופה נפטרה בתו הבכורה בלידתה, מאורע אשר השפיע עליו ועל אשתו עמוקות.
בכסלו ה'תרע"ז (1916) התיישב בווינה לצד גולים רבים מיהודי גליציה.
באותה תקופה הוכר מעמדו של הרב ירוחם כפוסק מרכזי ביותר עבור יהודי גליציה.
עמד בראש "התאחדות רבני גליציה ובוקובינה".
לאחר המלחמה נותר בווינה ועסק בלימוד, הרבצת תורה ומענה הלכתי רחב היקף.
באופן רשמי, שימש כרב בית הכנסת "מחזיקי תורה".
לצד זאת ביקר מדי פעם בעירו אלשטאדט, לעיתים במשך מספר חודשים רצופים, ופיקח על מצבה הדתי.
לדברי בנו, הרב ירוחם הוזמן בידי קנאי ירושלים לעמוד בראש העדה החרדית, אולם לאחר שנודע על הפולמוס הפוליטי בעיר סירב לקבל את המשרה.
לדברי יעקב רוזנהיים, באותה תקופה – לצד הרב אברהם מנחם שטיינברג, הרב מאיר אריק והרב יוסף ענגיל – סייע הרב ירוחם לחיזוקה של אגודת ישראל בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקשו מקורביו להבריחו לאנגליה, בלגיה או ארץ ישראל, אולם הרב ירוחם סירב לעזוב את בני משפחתו.
לצד זאת, בשל חומרת המצב, התיר לחלל שבתות לשם בריחה מהסכנה.
בשלהי ה'תרצ"ט (1939) שב לאלשטאדט, שנפלה בתחילת ה'ת"ש בידי הגרמנים.
לאחר סבל רב, נפטר הרב ירוחם בגטו בעיר בי"ח בתשרי ה'תש"ב (9 באוקטובר 1941).
הרב ירוחם נטמן באוהל שעל קברו של הרב מאיר צבי וויטאמיר.
בהלווייתו דלת המשתתפים אמר הרב פנחס טברסקי, האדמו"ר מאוסטילה: "היום חול המועד ואסור לעשות הספדים, ברם, על גאון גדול כמו הנפטר, הכרח לומר כמה מילים: מי נשאר להתיר עגונות?".
הרב ירוחם כתב אלפי תשובות הלכתיות וחיבורים תורניים רבים.
מעט מזעיר מתשובותיו שרדו את השואה ונדפסו אחריה בידי בנו בספר "ברכת חיים".
בהיותו בן 18 נישא לרחל דינה (ג' בכסלו ה'תרכ"ה – ב' בתשרי ה'תרצ"ח; 1864–1938), בתו של הרב נתן הלוי גולדברג רבה של לימונוב, אחיו של הרב נפתלי צבי סג"ל גולדברג (נפ' ה'תרס"ט, 1909), רבו של הרב ירוחם ששידך בין השניים כשהיו בני 11. לבני הזוג נולדו שבע בנות ושני בנים.
רבים מבני המשפחה נספו בשואה.
בנו הרב אהרון (ארטשה) ירוחם (י"ב בסיוון ה'תרס"ד – ה'תש"ל) הוציא לאור את "ברכת חיים", ספר השו"ת השני של אביו.
כן פרסם את הספרים "האם בישראל" לזכר אמו, ציריך תרצ"ט; "אהל רחל" (על שם אמו), ניו יורק תש"ב, ובו השלמות לחידושי הרמב"ן לתלמוד, ועוד; "שובה ישראל" על שבר השואה, תש"ז; "לא תשכח" על שתיקת הגויים בתקופת השואה, תש"ט (ביידיש); ועוד.
בן נוסף הוא הרב שרגא זאב פיבל ירוחם (ה'תרנ"ט – ה'תש"ג) והחל מתרפ"ט ישב על כסאו ברבנות אלשטאדש.
חתנו הוא הרב ישראל דוד רוקח (ה'תר"מ, 1880 – נספה בשואה), שהחל מתרס"ה שימש כרב בקאטוב ולאחר מלחמת העולם הראשונה כרב ואדמו"ר בוויניוויטש.
בתו חיה יוכבד נישאה לרב פנחס יוסף תאומים, ולאחר מכן לרב יוסף תאומים, רב בלונדון ובארצות הברית, מחבר תורני וראב"ד אגודת הרבנים.
ברכת יצחק – שו"ת, ווינה תרפ"ג.
הספר נקטע בסוף סימן יד, תוך תכנון להדפיס בעתיד את ההמשך.
ברכת חיים – שו"ת בארבעה חלקי השולחן ערוך (כולל את "ברכת יצחק"), באורים על הש"ס, הגהות למסכת כתובות, חידושים על פרשות התורה, ועוד, ניו יורק תשט"ז
ברכת חיים – שו"ת, מהדורא תנינא, ניו יורק תשכ"ו
רבי חיים יצחק הכהן חסיד (סלוניקי, ה'תק"ז, 1747 – סלוניקי, ב' בשבט ה'תקפ"ז, 30 בינואר 1827) היה מחכמי סלוניקי ומחבר הספר אהל יצחק.
נולד בסלוניקי לרבי יוסף הכהן, היה נכדו של רבי רפאל אלעזר נחמיאש, שהיה רב העיר סלוניקי ומחבר הספר "הון רב".
היה בקי בתורת חכמי סלוניקי ששזורה רבות בספרו.
ספרו יצא לאור בשנת ה'תקס"א והוא מכיל שו"ת, חידושים על משנה תורה לרמב"ם ודרשות.
בנו, רבי חננאל, השלים את המלאכה של הוצאת הספר לאור וצירף לו הקדמה משלו.
במהדורת הספר המופיעה באוצר החכמה כלולות הערות בכתב ידו של רבי יצחק בן חננאל הכהן חסיד (ייתכן שהוא נכד המחבר).
פסקיו ופירושיו מובאים אצל רבים מגדולי הדורות, שהתחשבו בדבריו לפסק ההלכה, כגון רבי יוסף חיים מבגדאד, רבי רחמים חי חויתה הכהן, רבי עובדיה יוסף.
החידושים על הרמב"ם נכללו בפרויקט השו"ת.
חיים יפרח (נולד ב-1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) בשנים 1995–1998.
באוקטובר 1958 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בעפולה ובירושלים.
הוא עבר קורס טבחות והתגייס לצה"ל בגיל 20. שירת כטבח בבה"ד 4 ומתפקיד זה יצא באופן תקדימי לקורס קצינים בסיסי.
בתום הקורס ולאור שליטתו בשפות שונות הוצב בחיל המודיעין ועבר השלמת קציני מודיעין.
שירת בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל ובפיקוד הצפון.
עבר קורס קציני פיענוח תצלומי אוויר ושירת כראש מדור שטח סוריה ביחידה במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שימש ראש ענף סוריה ולבנון בחטיבת המחקר, קצין מודיעין של אוגדה בסיני, קצין מודיעין של פיקוד המרכז, ראש זירת צפון וסגן ראש חטיבת המחקר.
בינואר 1989 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים ושירת בתפקיד עד 1992. ב-1995 מונה לקצין מודיעין ראשי ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-1998.
לאחר שחרורו עבד כראש האגף לשיווק ולפיתוח עסקי בחברת WIS (ווסט אינדיאן ספייס), העוסקת בתחום לוויני צילום.
יפרח בעל תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת תל אביב.
חיים כהן (Каган) 1916-1850 היה מראשוני היזמים היהודים בתעשיית הנפט באימפריה הרוסית, תעשיין, נדבן, ותומך חשוב בציונות הדתית ובתרבות היהודית בראשית המאה ה-20. הוא ייסד את "החברה הקווקזית למסחר בדלקים", שהפכה לאחת החברות הבולטות בשוק הנפט הרוסי, והקים שושלת משפחתית שהמשיכה בפעילות עסקית וציבורית באירופה ובארץ ישראל גם לאחר מותו.
שם המשפחה המקורי היה ברוסית Каган, והשתנה בהתאם לשפות, לתרבויות ולקשרי משפחה נוספים: כהן, kahan, קהאן, חיימי-כהן, כהן-מינץ, נוב.
חיים כהן נולד בשנת 1850 באורליה, עיירה קטנה במחוז גרודנו, שברוסיה הלבנה.
בגיל 13 נשא לאישה את מלכה בת אליעזר בש ועבר להתגורר בבית חותנו בבריסק דליטא.
למרות גילו הצעיר, היה זה קשר נישואין מוצלח שנמשך יותר מחמישים שנה.
בגיל 16 היה לאב, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
במקום להתמסר ללימוד תורה, בחר כהן לעסוק במסחר, ובמהרה זיהה את הפוטנציאל הטמון בתעשיית הנפט, עם כניסתן של עששיות הנפט לשימוש כמקור אור.
הוא עבר לעיר באקו שבקווקז, שהייתה למרכז חשוב בתעשייה זו והקים שם רשת הפצה רחבת היקף.
כהן ניהל את עסקיו בענווה ובאחריות, תוך שמירה על קשר לערכים יהודיים.
"הצעיר העני גדל והיה לסוחר רב-פעלים, שממנו התפרנסו מאות משפחות בעשרות ערים ברוסיה ובמקצת בחוץ-לארץ; היה לסוחר בעל שם ובעל מפעלים, שבאי-כוח רוטשילד באו עמו במשא-ומתן וסוכני נובל התבוננו מה ואיך הוא עושה".
כשהתבסס, צירף את ילדיו לשותפות עסקית משפחתית בשם "החברה הקווקזית למסחר בדלקים".
כל ההתכתבות העסקית המסועפת שהתנהלה בחברה בין האב ובניו, שלתוכה השתרבבו תמיד גם ענייני משפחה, הייתה בעברית בלבד.
ב-1912 נרשמה החברה כחברת מניות, והברון גינצבורג מונה ליושב הראש שלה.
חיים כהן נחל הצלחה בעסקיו וצבר עושר ניכר, בדומה לסוחרים יהודים נוספים בני דורו.
ואולם הוא נותר קשור לעולם היהודי ולשורשיו התרבותיים והרוחניים, והקפיד להימנע מגינוני פאר ומהתנשאות.
כך תיאר אותו הרב מאיר אהרנסון, רבה של קייב ולימים רבה האשכנזי של תל אביב, שהיה מידידיו הקרובים ומבאי ביתו: "הסוחר המנוסה הזה, בעל בתי-חרושת, הבקי בדיני 'שלי ושלך', מתקשה בשאלות סוציאליות...
שבאמת אין זה נכון ואין זה מן היושר שיהיו הפועלים עמלים והבעלים נהנים...
ר' חיים כהן היה דמוקרטי על-פי תכונתו, מנהגיו ואורח חייו.
הוא התייחס בפשטות גמורה ובאופן ישר וטוב לההמון, להשדרות התחתונות במובן המעמדי..."
חיים כהן ראה בעושרו אמצעי לעשיית טוב והיה תורם נלהב למטרות ציבוריות, תרבותיות ויהודיות.
הוא תרם לעיתונות יהודית בעברית וביידית,, למפעלי השכלה ולספרות, ובין היתר מימן את ספרו של ד"ר קצנלסון "התלמוד וחכמת הרפואה".
בניו המשיכו את הפעילות התרבותית וביוזמת ההיסטוריון בן-ציון כ"ץ ייסדו בפטרבורג בשנת 1917 את כתב העת "העבר"- רבעון להיסטוריה יהודית, לזכר אביהם.
כהן היה מתומכי תנועת "המזרחי" והשתתף בקונגרסים ציוניים.
ב-1910 וב-1914 ביקר בארץ ישראל, ובמהלך ביקורו השני תרם 55,000 פרנק לבניית בית הספר תחכמוני ביפו.
באותה שנה מלאו חמישים שנה לנישואיהם של חיים ומלכה כהן.
לכבוד חתונת הזהב של הוריהם תרמו הבנים 50,000 פרנק זהב לרכישת קרקע בירושלים, היא הקרקע שעליה נבנתה כעבור עשרים שנה שכונת מקור חיים.
חיים כהן בחר בברלין להקים בה ראש-גשר עסקי מחוץ לרוסיה.
הוא שכר בה דירה ופתח סניף של החברה.
לאחר מותו הפתאומי בשנת 1916, המשיכה משפחתו לפעול בתחום האנרגיה והתרבות.
בעקבות המהפכה של אוקטובר 1917 עברה המשפחה לברלין, יחד עם הפעילות הכלכלית, ושם הוקמה חברת "יורשי חיים כהן" (NITAG) שעסקה ביבוא, באחסון ובהפצת נפט באירופה ובארץ ישראל, ועם הזמן התחרחבה לחברת מימון ותשתיות.
בראש היוזמה המחודשת עמד הבן החמישי במשפחה, אהרן כהן, ולצדו דוד כהן, בנו הצעיר של חיים כהן.
השניים נטלו על עצמם את פרנסת המשפחה המורחבת, והקימו מחדש את העסק בעזרת רכוש שנותר במדינות הבלטיות, הלוואות מהבנק של משפחת גינצבורג באמסטרדם, ותכשיטיה של סבתם, מלכה כהן.
בתוך שנים ספורות התפתחה החברה לממדים גדולים מקודמתה ברוסיה.
בבעלותה היו סניפים עם מכלי נפט בערים המבורג, בון, הנובר, ריגה, קובנה, אמסטרדם, פריז, ומ-1924 גם בחיפה ובתל אביב.
החברה החזיקה בשלוש מכליות נפט ימיות שנשאו את דגל חברת הבת NITAG, המכלית הגדולה נקראה "חיים נ' כהן" ופעלה בקו אמריקה–אירופה, והקטנות – אחת מהן בשם "מלכה" – פעלו לאורך חופי הים התיכון והצפון, לרבות נמל חיפה.
עוד הפעילה החברה ארבות נפט לשימוש בנהרות, קרונות רכבת וכן מכליות לשינוע דלק בכבישים.
היא העסיקה עשרות עובדים, רבים מהם יהודי רוסיה, ודאגה לשמירת שבת ולארוחות כשרות לעובדיה, בייחוד בסניף ברלין.
בני משפחת כהן התגוררו בשלוטרשטראסה 36–37, ברובע שרלוטנבורג–ווילמרסדורף בברלין, ושם ייסדו את חברת Nitag.
המבנה שימש כבית מגורים וכמרכז ניהולי, והיה פתוח לבני קהילה, רבנים, סופרים ואורחים יהודיים.
בין המבקרים הקבועים היו הרב חיים גרודזנסקי, הרב אברהם שפירא מקובנה, הרב קוסובסקי, שניאור זלמן רובשוב (שז"ר), הסופר זלמן שניאור ואחרים.
במקום התקיים מִניין קבוע, והיו בו סעודות שבת לקהל רב.
בשנת 1924 נשלח דוד אטינגר, חתנו של חיים כהן, לייצג את החברה בארץ ישראל.
הוא הקים תשתית לייבוא ימי של נפט: ארבעה מכלי אחסון ליד חוף שמן בחיפה, וצינור תת-ימי באורך 500 מטרים שאיפשר פריקה ישירה ממכליות.
המשלוח הראשון בדרך זו במכלית "מלכה", הגיע ב־1927 מהעיר קונסטנצה שברומניה, ואולם ההצלחה עוררה התנגדות בקרב החברות הבריטיות שפעלו אז בארץ ישראל, ובראשן חברת "של".
בעקבות המשבר הכלכלי של 1929 וקשיים עסקיים, בשנת 1930 נאלצה החברה למכור את נכסיה בארץ לחברה האנגלו-איראנית, וכן התחייבה שלא לעסוק עוד בייבוא נפט לארץ ישראל.
בשנת 1932, עם פרוץ המשבר הכלכלי הגדול באירופה, התמוטט הקונצרן הגרמני.
הבנק שמימן את החברה השתלט על נכסיה, ורוב בני משפחת כהן עלו לארץ או עברו לפריז.
בתחום אחר - דוד כהן היה בין מייסדי מפעל השוקולד "עלית" והנהלתו נמסרה לדוד אטינגר.
לצד פעילותם העסקית תמכו בני משפחת כהן ביוזמות תרבות יהודיות, בייחוד במפעלי דפוס והוצאות ספרים במטרה לשמר ולפתח את התרבות היהודית והתנועה הציונית.
האחים חידשו את הוצאת הספרים "חיים", ובשנת 1917 נסעו בנדט וגיסו יונה רוזנברג (יחד עם הבנקאי הפריזאי גורדון) לווילנה ורכשו את "דפוס האלמנה והאחים ראם", שהיה הדפוס ובית ההוצאה העברי הגדול בעולם ונקלע לקשיים כספיים.
ב-1923 הקים בנדט, איש אוהב ספר, את הוצאת "ילקוט" בברלין שהתמחתה בספרים עבריים ובמהדורות כיס.
לאחר עלייתו של בנדט ב-1933 לארץ ישראל עברה פעילותה עימו לארץ.
דוד כהן, צעיר הבנים, ביקר בארץ ישראל בשנת 1924 ושמע מידידו משה גליקסון, עורך "הארץ", על הקשיים הכלכליים של העיתון.
הוא בנה ל"הארץ" בית דפוס חדיש, אך בכך לא היה די, ובשנת 1933 לקחה עליה הוצאת "חיים" גם את הפקת העיתון.
בשנת 1936, כשהסתבכו עסקי המשפחה באירופה נמכר העיתון לזלמן שוקן.
דוד כהן תרם גם לעיתון "Palestine Post" ולהוצאת "דביר", ודוד אטינגר הוציא את המילון החזותי העברי הראשון "שפתנו במראות".
בשנת 2012 קיים המוזיאון היהודי בברלין תערוכה גדולה בשם: "ברלין טרנזיט: מהגרים יהודים ממזרח אירופה בשנות ה-20", שבמרכזה בלטה משפחת כהן-קהאן.
המשפחה, כיחידה אחת בעלת עסק משותף, כבר אינה קיימת.
מן ההון הגדול לא נשאר דבר: בין המהפכה הבולשביקית, עליית הנאצים וחוסר הכישרון העסקי של בני הדור השלישי, הלך הכסף והתמסמס כולו.
גם לא נשארו רבים הנושאים את השם כהן.
מי שהמשיך את תחום הדלק הוא אלי רוזנברג, גאולוג ויזם קידוחי הגז המסחרי בים התיכון, נינו של חיים כהן.
חיים כץ (נולד ב-21 בדצמבר 1947) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כשר התיירות, כשר הבינוי והשיכון, כשר הבריאות וכשר הרווחה והביטחון החברתי מטעם מפלגת הליכוד.
בנוסף, מכהן גם כיושב ראש מרכז הליכוד.
בשנים 2015–2019 כיהן כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
בנוסף, שימש כץ יושב ראש ארגון העובדים של התעשייה האווירית, עד למינויו לשר בשנת 2015.
כץ נולד בגרמניה ועלה ארצה בגיל שנתיים, ב-1949. למד בבית הספר המקצועי אורט בגבעתיים, במקצועו טכנאי אלקטרוניקה.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת רס"ר.
ב-1968 החל לעבוד בתעשייה האווירית.
הוא קודם לתפקיד ראש צוות ולמשרת מנהל מחלקה, בטרם נבחר ב-1982 לחבר מועצת עובדי התעשייה האווירית וכיהן כיו"ר נציגות הטכנאים וההנדסאים.
במסגרת זו רשם את כל עובדי התעשייה האווירית בהסתדרות הטכנאים הארצית.
ב-1993 התמנה למזכיר הארגון הארצי של עובדי התעשייה האווירית.
כץ גם כיהן כחבר דירקטוריון בחברות "סאן דור", "המשקם" ו"מבטחים".
בשנת 1996 התמנה ליושב ראש צוות גיבוש של ההסתדרות.
בשנת 1997 היה חבר ההתאחדות לכדורגל.
בשנת 1998 הקים את סיעת "עוז" בהסתדרות, אשר קיבלה בבחירות להסתדרות 15% מן הקולות.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת עם אחד, ובבחירות 2003 הצטרף לליכוד והגיע בפריימריז למקום ה-37.
כץ כיהן בכנסת ה-16 כיושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 נבחר במקום ה-13 ברשימת הליכוד, אך נותר מחוץ לכנסת לאחר שהליכוד קיבל 12 מנדטים בלבד.
ב-20 בנובמבר 2006, לאחר התפטרות נתן שרנסקי מהכנסת ה-17, הושבע כץ כחבר כנסת מטעם הליכוד.
בכנסת ה-18 נחשב כץ לפרלמנטר פעיל שפועל בעיקר בתחומי חברה, בריאות וכלכלה.
ועדת העבודה הרווחה והבריאות של הכנסת בראשותו הפכה לשיאנית חקיקה של הכנסת ה-18. כיו"ר הוועדה סיכל כץ את ניסיון משרד האוצר להעלות את גיל הפרישה לנשים ל-64.
בנובמבר 2009 בהיותו יו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות היה מיוזמי התיקון ל"חוק משפחות חיילים שנספו במערכה" הידוע בכינויו - חוק אלמנות צה"ל, שקבע כי אלמנות חללי צה"ל שנישאו מחדש, ימשיכו לקבל את ההטבות והתגמולים המגיעים להן.
כץ הוא חבר קרוב של קובי מימון, בעל השליטה בחברת "ישראמקו", המחזיקה ב-28% מקידוח הגז תמר; בשנת 2005 רכש כץ מניות בחברת ישראמקו.
בעבר שכנו משרדי סיעת "עוז" במשרדיו של קובי מימון בפתח תקווה.
כץ פסל את עצמו מלעסוק בהמלצות ועדת ששינסקי בשל ניגוד עניינים, אך חבר הכנסת לשעבר חיים אורון, שנחשב לאחד מהתומכים הבולטים במיסוי משמעותי של ענקי הגז, סיפר ל"הארץ" כי כץ יזם פגישה בינו לבין קובי מימון בעניין תמלוגי הגז.
בבחירות המקדימות שנערכו בליכוד בנובמבר 2012, הגיע כץ למקום ה-13. במהלך הבחירות פנה מבקר המדינה יוסף שפירא ליועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין וליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, אליקים רובינשטיין, והתריע מפני האפשרות שכץ ישתמש במשאבי התעשייה האווירית לשם קידומו.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לשר הרווחה ובעקבות זאת נאלץ לפרוש מתפקידו בתעשייה האווירית.
בכנסת ה-19 שימש ראש קבוצה עמית של קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל–גרמניה.
ב-29 בדצמבר 2015 נבחר ליו"ר מרכז הליכוד לאחר פרישתו של קודמו בתפקיד דני דנון עקב מינויו לשגריר ישראל באו"ם.
עם בחירתו לכנסת, יצא לחל"ת מהתעשייה האווירית כשהוא עדיין רשום בה כעובד, והמשיך להעסיק מזכירה בלשכתו שם.
כמו כן, המשיך לכהן כיו"ר העובדים בתעשייה האווירית, לצד כהונתו כחבר כנסת, גם לאחר שמלאו לו 67 שנים (גיל פרישה).
כץ הביע שביעות רצון מתפקיד שר העבודה והרווחה, שתחומי עיסוקו הם בתחום התמחותו.
כהונתו במשרד התאפיינה בעימותים עם משרד האוצר על נושאי תקציב.
בשנים 2014–2018 עלה תקציב השירותים החברתיים ב-25%.
בתקופת כהונתו נמשכה ואף החמירה בעיית הבטיחות בעבודה.
מספר ההרוגים בתאונות עבודה הגיע ב-2018 ל-70, והתופעה הייתה חמורה במיוחד בקרב פועלי בניין.
כן התפרסם מקרה מותה של מרים פרץ, בהקשר של מוסדות רשות חסות הנוער.
באוגוסט 2019 התפטר מתפקידו זה בעקבות החלטה על הגשת כתב אישום נגדו.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונה כץ לעמוד בראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש נבחר למקום ה-23 ברשימת הליכוד ולאחר שהרשימה קיבלה 32 מנדטים, נכנס גם לכנסת הזו, בה היה זקן חברי הכנסת.
בממשלת ישראל השלושים ושבע מונה לשר התיירות.
ב-2 בינואר התפטר מחברותו בכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
בספטמבר 2023 המריא לביקור בערב הסעודית על מנת להשתתף בכנס תיירות של ארגון האומות המאוחדות.
זהו הביקור הפומבי הראשון של שר ישראלי במדינה.
בינואר 2025 מונה על ידי ממשלת ישראל ה-37 לממלא מקום שרי הביטחון הלאומי, הנגב, הגליל והחוסן הלאומי והמורשת, לאחר התפטרותם של שלושת שרי מפלגת עוצמה יהודית מהממשלה.
מתוקף תפקידו כממלא מקום השר לביטחון לאומי הוא היה חבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
כץ סיים את תפקידיו כממלא מקום במרץ 2025.
לאחר התפטרות שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף ביוני 2025, התמנה כץ לממלא מקום שר הבינוי והשיכון.
ב-17 בספטמבר 2025, הממשלה אישרה את מינוי הקבע של כץ כשר הבינוי והשיכון.
ביולי 2025, לאחר פרישת שרי ש"ס מהממשלה על רקע אי-קידום חוק הגיוס, מונה לממלא מקום שרי הבריאות והרווחה והביטחון החברתי.
על רקע התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת הליכוד בשנת 2003, נפתחה חקירת משטרה נגד כץ, בחשד שאלפי עובדי התעשייה האווירית שפקד לא שילמו את דמי ההתפקדות מכיסם, אלא באמצעות העמותה לקידום העובד השכיר בישראל, שעליה שלט כץ, דבר המנוגד לחוק מימון מפלגות.
חקירת המשטרה בעניין, שנוהלה בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, הובילה להמלצת המשטרה ופרקליטות המדינה, באוגוסט 2006, להגיש כתב אישום נגד כץ.
ב-2007 החליט מני מזוז, אז היועץ המשפטי לממשלה, לסגור את התיק לאחר שימוע שערך לכץ, בשל קשיים ראייתיים שהתגלו בתיק ו"חוסר עניין לציבור במיצוי ההליך", כפי שהסביר מזוז במכתב לעורכי דינו של כץ.
מזוז הוסיף שלטובת כץ עמדה גם העובדה שהוא השתמש בייעוץ משפטי ולא ניסה להסתיר את פעולותיו.
ב-4 בפברואר 2018 המליצה המשטרה להעמיד לדין את כץ (ואת בנו יאיר), לאחר שנאספו די ראיות מפלילות לכאורה בשתי פרשיות הקשורות לתעשייה האווירית, אך לבסוף התיקים נסגרו:
פרשה ראשונה עוסקת במעורבותו וחלקו באילוץ עובדי התעשייה האווירית להתפקד ולהצביע עבורו בפריימריז בעת שכיהן כיו"ר ועד העובדים.
בידי המשטרה עדויות המתארות איומים בפיטורים ועד איומים על פגיעה בשכר.
פרשה שנייה עוסקת בניצול עובדים ומשאבים של התעשייה האווירית לתועלתו האישית.
על פי החשד, השר חייב עובדים לשפץ את בית בנו, יאיר, ללא שניתנה להם תמורה כספית או הברירה לסרב לבקשה.
גם את בנו של כץ, יאיר, המליצה המשטרה להעמיד לדין על חלקו בפרשת התפקדויות לליכוד.
אך בסופו של דבר נסגר תיק חקירה זה.
ב-17 במאי 2016 נחקר כץ באזהרה בידי רשות ניירות ערך, בחשד שגרף רווחים באמצעות שימוש במידע פנים.
בדצמבר 2016 נחקר פעם נוספת בהקשר זה, הפעם בחשד לקבלת שוחד.
ב-14 באוגוסט 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על החלטתו להגיש כתב אישום נגד כץ בעבירה של מרמה והפרת אמונים, בעקבות קשריו עם איש העסקים מוטי בן ארי.
ועדת הכנסת, שדנה בבקשתו לחסינות, החליטה להיענות לבקשתו, וב-17 בפברואר אושרה בקשתו במליאת הכנסת.
התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ נגד הענקת החסינות, בתגובה לעתירה אמר מנדלבליט כי "החלטת הכנסת להעניק חסינות לח"כ חיים כץ בטלה וחסרת תוקף, כיוון שהיא לוקה ביישום שגוי של עילות החסינות, תנאיהן ומבחניהן".
באוקטובר 2020 הודיע מנדלבליט על כוונתו להעמיד לדין את כץ, בכפוף לשימוע, באשמת העלמת הכנסות בסך 2.2 מיליון ש"ח מנכסים שבבעלותו.
בנובמבר 2021 הוגש, בעקבות הסדר טיעון, כתב אישום שבו הואשם כץ בקשירת קשר להשגת מטרה כשרה באמצעים אסורים, על קשריו עם איש העסקים מוטי בן ארי.
תיק החקירה בעניין העלמת הכנסות נסגר בשל שיקולים ראייתיים.
בדצמבר 2021 כץ הודה והורשע בקשירת קשר להשגת מטרה כשרה באמצעים אסורים, ונגזר עליו עונש של שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 75,000 ש"ח.
כץ מתגורר בשוהם, נשוי לרות ואב לשלושה בנים.
בשנת 2013 נבחר בנו יאיר כץ למועצת עובדי התעשייה האווירית, ובשנת 2018 בא בנעלי אביו ונבחר לתפקיד מזכיר הארגון הארצי של עובדי התעשייה האווירית
על פי דירוג פורבס, הונו של כץ הוערך ב-2019 בשווי של כ-28 מיליון שקל, והוא נמנה עם הפוליטיקאים העשירים בישראל.