tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הזמן חיזק סלזאר את התמיכה הפוליטית בו מצידם של בעלי הקרקעות החזקים, שהתעשרו הודות למדיניותו הכלכלית שהוכיחה עצמה נשענת עליהם.
עמדת הנהגה ופיתוח האידיאל הפוליטי
בבחינה פוליטית, סלזאר וראש הממשלה פראיטאש היו למעשה יריבים אשר פעלו יחדיו רק לפי דרישותיו של הנשיא קרמונה.
בין יוני ליולי 1929 התקיים משבר פוליטי בין סלזאר ופראיטאש שהסתיים בניצחונו של סלזאר כאשר מקורבו, מאריו דה פיגיירדו, התמנה לתפקיד שר המשפטים.
פיגיירדו, כמו סלזאר, היה קתולי אדוק והחליט שבמסגרת תפקידו הגיעה השעה לבטל חלק מהחקיקות האנטי-דתיות הקיצוניות של הרפובליקה.
חקיקות שבוטלו כללו איסור על טקסים דתיים והגבלת שעות השמעת פעמון הכנסייה.
כאשר הפלג השמרני-רפובליקני בקבינט התרעם על ביטול החקיקות, פיגיירדו איים להתפטר.
סלזאר באותה העת נפל ושבר עצם ברגלו, ולכן פגישת מועצת השרים ב-2 ביולי התקיימה בחדר שהותו בבית החולים.
המועצה קבעה נגד ביטול החקיקות של פיגיירדו וזה נשאר נאמן למילתו והתפטר מתפקיד שר המשפטים.
ביום שלמחרת סלזאר עצמו התפטר גם כן ממשרת שר האוצר.
במכתב התפטרותו אל ראש הממשלה פיגיירדו כתב סלזאר:
ביום שלמחרת, ב-4 ביולי, הנשיא קרמונה ביקר באופן פרטי את סלזאר בבית החולים וקרא לו להמשיך בתפקידו.
בזעם על פועלו של הנשיא, ממשלת פראיטאש שהורכבה ברובה משמרנים-רפובליקנים, הכריזה על התפזרותה.
הגנרל הרפובליקני ארתור אייבנש פרש הקים ממשלה חדשה שבה סלזאר היה השר היחיד שנשאר עוד מהממשלה הקודמת.
סלזאר המשיך לחזק את סמכותו בתוך ההנהגה דרך התמיכה של הנשיא קרמונה.
בסוף החודש העניק סלזאר נאום בפני קהל ענק שבמהלכו יצא מגדר ההתנהלות המצופה משר אוצר כאשר פנה נגד האידיאלים המהפכנים של הרפובליקה וקרא לשיבה אל הסדר החברתי השמרני שהגן על מוסדות החברה, בהם היו המשפחה והקהילה לגורמים החשובים ביותר.
עד ינואר 1930 התפטר ראש הממשלה פרש בדומה לפראיטאש.
סלזאר פרסם ביקורת על ההתנהלות הניהולית באנגולה הפורטוגזית, הקבינט התרעם נגדו, הוא הגיש התפטרות וקרמונה הביע תמיכה בהישארותו מה שהוביל לפיזור הממשלה.
הפעם מינה הנשיא קרמונה לראשות הממשלה אדם שבדעותיו ובאידיאלים שבהם אחז היה קרוב יותר לסלזאר מאשר קודמיו.
ב-21 בינואר 1930 מונה האדם הזה; הגנרל דומינגוס אוליביירה (Domingos Oliveira), בתור ראש הממשלה החדש.
גם לתוך הממשלה החדשה, המשיך סלזאר לפעול לשינוי המדיניות בנוגע לאנגולה, שנשענה בתור מושבה קולוניאלית על מסחר עם פורטוגל, מה שהוביל לכך שההוצאות עבורה היו גדולות יותר מההכנסות.
עיקר ההתנגדות לסלזאר בממשלה זאת נבעה מראש הממשלה לשעבר, האופוזיציונר פרנסישקו דה קוניה ליאל (Francisco da Cunha Leal) שתקף בחריפות את עמדותיו של סלזאר שנגעו למושבות הקולוניאליות ויצא נגדו בכינויי גנאי שפורסמו בעיתונות.
הודות לעובדה שליאל גינה את סלזאר באופן אישי, זה האחרון יכול היה לשכנע את הנשיא קרמונה לכלול את ליאל ברשימת המתנגדים למשטר ולשלוח אותו בגלות באיים האזוריים, בלב האוקיינוס האטלנטי.
ללא האופוזיציה של ליאל, סלזאר קידם רמה מסוימת של עצמאות כלכלית עבור המושבות הקולוניאליות והעביר את 'החוק הקולוניאלי' (Ato Colonial) אשר הפריד בבחינה לאומית את תושבי פורטוגל עצמה מתושבי הודו הפורטוגזית, שגבלה בראג' הבריטי.
בנקודה זאת החל סלזאר להחליש את ההשפעה של הצבא בתוך הממשלה כאשר הציע מינוי שרים מטעמו שרובם היו, כמוהו, אקדמאיים.
במאי 1930 נאם סלזאר על המודרניזציה שהתקיימה בארבע השנים של שלטון הדיקטטורה הלאומית והוסיף כי יש עוד רבות לשפר וכי המשטר הקיים לא יכול להחזיק עוד זמן רב.
לקראת הפיכתה של פורטוגל למדינת משטר חד-מפלגתי, סלזאר הקים ועמד בראשה של מפלגת "האיחוד הלאומי" (União Nacional).
עם הקמת המפלגה ב-30 ביולי 1930, חשף סלזאר בציבור את האידיאלים הפוליטיים הכלליים שלו, כאשר תקף את הליברליזם המהפכני שנולד במהפכה הצרפתית וטען כי אינדיבידואליזם, פרלמנטיזם וסוציאליזם הם גורמים מרכזיים לקריסתה של אומה ולהיותה בחסדי יריביה.
מצד שני טען סלזאר שלאומנות אלימה ואנטי-אינדיבידואליזם הם תוצר לוואי של קיצוניות ורדיקליזם פוליטי.
בבחינת מצעו קרא סלזאר להביא את כל הפלגים לשולחן המשא ומתן אך לא לאפשר למאבקים ביניהם להחליש את האחדות הלאומית.
סלזאר תמך בהענקת זכויות אזרח ליברליות כל עוד אלו תורמות לטובת הכלל, לסדר הציבורי ולאחדות הלאומית.
כדי לשמור על אחדות למרות פילוג פוליטי, טען סלזאר כי יש לבטל את כל האידיאלים של האזרחות ולהחליף אותם עם ערכי המשפחה, הקהילה, המנהל האזורי, המועצה המקומית והמעמד החברתי.
עם הזמן דומינגוס הוכיח עצמו להיות ראש ממשלה חלש.
ב-4 באפריל 1931, לנוכח היחלשות מעמדו בקרב הפלגים הצבאיים, פרץ מרד צבאי נגד הממשלה באיי מדיירה.
בהמשך פרצו מרידות נוספות באיים האזוריים ובמושבת גינאה ביסאו.
הממשלה נדרשה להעביר חיילים מפורטוגל עצמה אל המושבות כדי להשקיט את המרידות.
סלזאר נשאר שקט לאורך רוב המרידות אך ציין את העובדה שהמאבק דרש כספים רבים מהאוצר הלאומי.
סלזאר טען שעם כמות הכספים שהוצאו על השקטת המרידות יכלה הממשלה לכלכל 25,000 משפחות של חקלאים ופועלים למשך שנה שלמה.
המרידות לבסוף הופלו והעיתונות נכון לאותה העת כבר צידדה לגמרי עם סלזאר כאשר הטילה את האשמה במרידות על רפובליקנים, סוציאליסטים, ליברטריאנים ובולשביקים שנתמכו בידי אלמנטים מברית המועצות והרפובליקה הספרדית השנייה שהוקמה עוד במהלך המרידות.
ב-24 ביוני 1932, ראש הממשלה דומינגוס הצהיר על התפטרותו.
מאז המרידות ועד להתפטרותו התחזק קולו של סלזאר וקולה של מפלגת "האיחוד הלאומי" דרך חיזוק מעמדם בתוך התקשורת ודרך סדרת נאומים כריזמטיים שהעניק סלזאר עצמו.
לאורך 1931 ו-1932 תומכיו של סלזאר עלו גם כן לעמדות מפתח בהנהגה הפורטוגזית וכלל המועצה הפוליטית הלאומית הייתה בסופו של דבר מורכבת ממקורביו של סלזאר מימיו באוניברסיטת קוימברה.
ב-2 ביולי נפטר המלך לשעבר מנואל השני בגלותו בבריטניה, ללא צאצא ישיר לרשת אותו נחלשה התנועה המלוכנית ורבים מחבריה החלו לצדד עם סלזאר.
ב-5 ביולי מינה הנשיא קרמונה את סלזאר לראש ממשלת פורטוגל.
עוד באותו היום הקים ראש הממשלה החדש קבינט מדיני ולמרות ההתנהלות האוטוקרטית של המשטר, סלזאר קיבל גורמים מהשמאל, הימין והמרכז הפוליטי לתוך הקבינט.
החוקה החדשה והמערכת הפוליטית והכלכלית
עוד במאי 1932, לפני שמונה לראש ממשלה בידי הנשיא קרמונה, סלזאר התארגן עם מספר מקורבים שלמדו איתו בעבר בקוימברה והתדיין איתם על כתיבתה של חוקה חדשה.
לאחר סיום הכנתה הוצגה החוקה לציבור וב-19 במרץ 1933 התקיים משאל עם בנוגע לאישור החוקה.
החוקה החדשה, שבוססה לפי החוקה הרפובליקנית של 1911 במקורה, הפכה את פורטוגל מבחינה חוקתית למדינה ריכוזית והביאה להקמת "המדינה החדשה" (Estado Novo).
לפי החוקה החדשה הפרדת הרשויות הוסדרה מחדש לפי בסיס היררכי.
בתוספת המדיניות הכלכלית הקורפורטיסטית נדמה היה שסלזאר פעל לבנות את פורטוגל בתור חברה שמשתפת פעולה בין מעמדותיה.
החוקה החדשה כללה השפעה נרחבת שסלזאר אחז בה מכתביהם של לאו השלושה עשר, גוסטב לה בון ושארל מוראס.
החוקה החדשה שמרה על חלק מעקרונות החוקה שקדמה לה והייתה למעשה פשרה בין ההנהגה של סלזאר לבין השמרנים-הרפובליקנים.
סלזאר הביע בפומבי את התנגדותו למערכת הפרלמנטרית ולפי החוקה החדשה פורקה אספת הרפובליקה והסנאט הפורטוגזי (הבית העליון בפרלמנט).
במקום זאת הוקמה האספה הכללית; גוף נבחר בן 90 חברים.
החוקה הראשונה הותירה לראשונה בהיסטוריה הפורטוגזית את הזכות לנשים לשרת במשרות ציבוריות ובשנת 1934 שלוש נשים נבחרו לשרת באספה הלאומית.
במקביל החוקה גם הרחיבה את זכות הבחירה לנשים לחלק נרחב יותר של האוכלוסייה.
האספה הלאומית שימשה למעשה בתור הרשות המחוקקת אך ברוב הזמן הייתה מעורבת בשיתוף פעולה ישיר עם הקבינט; הרשות המבצעת - בראשות סלזאר.
בבחינה חוקתית הייתה לאספה הלאומית דרך לעקוף את הנשיא כאשר הצבעת רוב של שני שלישים באספה עוקפת וטו על חקיקה.
למרות העובדה שכל 90 חברי האספה הכללית היו חברי האיחוד הלאומי במקור; סלזאר ארגן מחדש את האספה ורק שלושה נשנים לתוך קיומה עקב העובדה שחבריה השונים החלו לנקוט בקידום עמדות אישיות.
לצד האספה הייתה הלשכה הקורפורטיבית, שנועדה בעיקרה להתדיינות על חקיקות מוצעות ואשר הורכבה מגורמים שונים בהנהגות מקומיות ונציגי מעמדות כלכליים.
עם הזמן, הלשכה הקורפורטיבית השיגה השפעה רבה יותר על קידום ובסופו של דבר גם העברת חקיקות, בעיקר כאלו שנגעו לכלכלה ולמערכת החברתית.
החוקה עצמה אינה מזכירה את הלשכה הקורפורטיבית וייתכן שסלזאר לא תכנן תחילה להביא את המוסד לעמדת מפתח ברשות המחוקקת.
מעל האספה הלאומית והלשכה עמדה מועצת השרים שהציגה את משרדי השרים בקבינט כמו גם את ראש הממשלה.
לפי החוקה הייתה לראש הממשלה סמכות נרחבת והיה כפוף אך ורק לנשיא הרפובליקה, שהיה בעל תפקיד ייצוגי בבחינה חלקית.
במסגרת סמכויותיו יכול היה הנשיא למנות ולהדיח ראש ממשלה והיה המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
סלזאר נעזר בכלל הגופים הפוליטיים של החוקה כדי להפיץ את מדיניותו ואף קיבל ביקורת מצד שרי הקבינט כל עוד העבירו אותה באופן פרטי.
סלזאר הציג בנאום שלו באוגוסט 1935 את עניין הביקורת ואמר:
עוד בשנת 1934 נוסדה המועצה הקורפורטיבית שנועדה למנות חברים ללשכה הקורפורטיבית ולמנות נציגים ללשכות חדשות נוספות בממשל שעוד לא התארגנו לגמרי.
המועצה גם ייעצה לראש הממשלה סלזאר עצמו.
הנשיא מצידו קיבל ייעוץ ממועצת המדינה, אשר הורכבה מראש הממשלה, נשיא האספה הלאומית, הלשכה הקורפורטיבית, בית המשפט העליון וחמישה עובדי ציבור שהוכיחו כישורים רבים ואשר שירתו למשך כל חייהם.
הנשיא עצמו נבחר בהצבעה דמוקרטית לקדנציות בנות שבע שנים ללא הגבלה במספרן.
למרות ריבוי הסמכויות של הנשיא לפטר את כל חברי הממשלה, סעיף 82 בחוקה טוען כי על כל מינוי או פיטור של הנשיא נדרשת הסכמתו של ראש הממשלה.
למרות הסדר צ'ארטר חוקי אודות מעמדם של הפועלים ואף על כך שהלשכה הקורפורטיבית ייעצה להנהגת המדינה, סלזאר, לאורך כל תקופת שלטונו, סירב לקבל את ההתערבות של כל אדם בהנהגת המדינה בפועל מלבדו ופעל לשמר את מעמדו השלטוני דרך הסדר סמכות פוליטית עליונה.
ממשל סלזאר הנהיג את ההתפתחות של הכלכלה הלאומית בעוד פעל להמריץ בעלי רכוש פרטי ובעלי עסקים לפעול יחדיו כדי להשיג ייצוג לעומת הממשלה.
פועלים ומעסיקים יחדיו נועדו לייצג את הארגון שלהם בפני הממשל.
לדוגמה, מספר חברות העוסקות בתעשייה כבדה התארגנו יחדיו, מעסיקים בחרו נציגים משלהם ופועלים בחרו נציגים משלהם כדי להתדיין עם הלשכה הקורפורטיבית על קידום המגזר העסקי שלהם.
ממשל סלזאר אסר על מעסיקים להשתיק את כל הפועלים שלהם ונאסר על פועלים לקיים שביתות.
איגודי עובדים מקומיים פורקו בעבור החלפתם במערכת החדשה.
בשנת 1935 הועברו סדרת חקיקות שנגעו לרווחה ציבורית וכללו הסדר שכר מינימום.
ממשל סלזאר נאבק בחברות שבהן התנגדו לחקיקות החדשות.
בדרום החקלאי של פורטוגל היו בעלי קרקעות רבים שהתעלמו מהמערכת החברתית-כלכלית שקבע סלזאר, מה שגרם למאבק כוחות בינם לבין הממשלה לאורך עשרים השנים הבאות.
ייצוב שלטון וחלוקת האופוזיציה לסלזאר
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המוקדמות היה מעמדו של סלזאר נתון על כף המאזניים לנוכח ההתנגדות הנרחבת לשלטונו מצד פלגים פוליטיים רבים בפורטוגל.
שלושת הפלגים הפוליטיים המרכזיים שהתנגדו לסלזאר היו: 1. השמרנים-הרפובליקנים שהורכבו גם מקצינים בצבא וגם מגורמים אזרחיים, 2. ארגון הסינדיקליסטים הלאומי, שהורכב בעיקרו מחברי האינטגרליסטים הלוזיטנים לשעבר, 3. הקומוניסטים והסוציאליסטים.
מלבד קוניה ליאל שפעל מגלות לערער את התמיכה הציבורית בשלטונו של סלזאר, הרפובליקנים הביעו תמיכתם בראש הממשלה לשעבר, אפונסו אאוגושטו דה קושטה (Afonso Augusto da Costa), הפוליטיקאי החי היחיד מלבד סלזאר שהצליח לייצב את התקציב הלאומי.
סלזאר גירש את קושטה לספרד בעוון שיתוף פעולה עם נשיא ספרד הרפובליקני, מנואל אסאניה.
קושטה המשיך לצאת בהאשמות פוליטיות נגד סלזאר דרך עיתונאי ברזילאי.
עם הזמן העיתונות הפורטוגזית נקטה עמדה יותר ויותר תומכת בסלזאר ומשטרו בעוד רוב הגורמים האופוזיציונרים יצאו לגלות, מרצון או מכפייה, וארגנו קבוצות פוליטיות ברפובליקה הספרדית או ברפובליקה הצרפתית.
ברית פוליטית נוסדה גם כן בין הרפובליקנים והסוציאליסטים שהתכוונו להדיח את סלזאר מהשלטון.
הברית הפוליטית כללה בתוך הנהגת המחנה שלה קציני צבא רבים ואף אדמירל מהצי הפורטוגזי.
כאשר סלזאר התכוון לחליף את שר המלחמה, הגנרל אוליביירה, בעצמו, אוליביירה יצא בנאום נגד סלזאר וטען כי שר המלחמה כפוף אך ורק לנשיא.
סלזאר בתגובה שב על התרגיל הפוליטי שבו התפטר מתפקידו, הפעם מראשות הממשלה ושב לסנטה קומבה דאו כדי שהנשיא קרמונה יצדד עמו כך שישוב לתפקיד.
עם ההבטחה של קרמונה כי זה יגן על סלזאר מפני כל ניסיון הפיכה צבאי אפשרי, סלזאר פיטר את שר המלחמה אוליביירה.
בישיבת מועצת השרים בפברואר 1936 הוסכם להסדיר צבא קבע מיומן וקטן יחסית לעומת התוכנית של שר המלחמה סוזה.
הגדלת הצבא לפי תוכניתו של סוזה תגרום להתרסקות הכלכלה הפורטוגזית ולגדילת המתיחות עם שכנותיה האירופאיות, במיוחד בתחום הגבולות הקולוניאליים.
סוזה לא היה מעורב בישיבת מועצת השרים בפברואר 1936 ובהמשך כתב מכתב זועם אל סלזאר שבמהלכו טען כי לא היה לו מושג על ההחלטה אשר כביכול נעשתה בזדון נגד סמכויותיו של שר המלחמה.
למעשה, רבים מהקצינים הצעירים תמכו בארגון המחודש שנקבע בידי סלזאר ורוב שריו האזרחיים.
כאשר הבין סוזה את מצבו הפוליטי המעורער, הגיש את התפטרותו בפני סלזאר ב-9 במאי 1936. סלזאר עצמו הפך לשר המלחמה במקביל להיותו ראש ממשלה, ומינה למזכיר המשרד קצין צעיר ומבטיח, פרננדו סנטוש קושטה, אשר היה נאמן לראש הממשלה ולמדיניותו.
האופוזיציה המרכזית לסלזאר נבעה מהשמאל הקיצוני הפוליטי שכלל את הסוציאליסטים, קומוניסטים, ליברטריאנים ואנרכו-סינדיקליסטים, אשר נכון לעלייתו של סלזאר לשלטון היו בעלי הנהגה רופפת והתארגנות פוליטית חלשה יחסית.
בינואר 1934 פרץ מרד סוציאליסטי נגד סלזאר אשר הופל במהרה, בין לבין עקב המחסור בהתארגנות סדירה.
הפלג הקומוניסטי זעם על כך שחוקת 1933 לא כללה הסדר ביחס בין הפועלים והכספים.
ליברטריאנים ואנרכו-סינדיקליסטים התנגדו לסלזאר עקב מדיניותו להקמת מדינה ריכוזית.
מרכז התעמולה והצנזורה הפוליטית של סלזאר במהלך תקופת שלטונו הופנתה נגד השמאל הקיצוני.
השמאל הקיצוני בתוך עצמו היה אפוף במאבקים פנימיים כמו גם נגד גורמי אופוזיציה שונים.
בשנת 1934 נחשף גילוי של העברת נשק ממשרד המלחמה הספרדי אל גולים פורטוגזים על רקע פוליטי.
הסינדקליסטים הלאומיים, ארגון פשיסטי שהיה הפלג הפוליטי השלישי שהתנגד למשטר של סלזאר, צויר בתעמולה קומוניסטית וסוציאליסטית כמקבל תמיכה כספית ומימון מהמשטר במטרה לקשר עאת דמותו של סלזאר אל התנועות הפשיסטיות הקיצוניות.
התנועה הסוציאליסטית הייתה השקטה ביותר ביחס לשאר השמאל הקיצוני במאבקה נגד "המדינה החדשה".
התנועה הסינדקליסטית הלאומית בראשותו של פרנסישקו רולאו פרטו (Francisco Rolão Preto), לשעבר אחד ממנהיגי האינטגרליסטים הלוזיטנים, הייתה האופוזיציה הפשיסטית לסלזאר והיוותה את הימין הקיצוני במערכת הפוליטית הפורטוגזית באותה העת.
התנועה תמכה בעליונות תורת הגזע והייתה אנטי-קפיטליסטית ביסודה בטענה כי המערכת הכלכלית מובילה לקריסת העסקים הקטנים ומחלישה את קולם של הפועלים.
בתחילת דרכה התנועה חולקה כמעט באופן שווה בין פועלים עונדי צווארון כחול לבין מעסיקים עונדי צווארון לבן.
עקב הנטייה של התנועה להרים את ההמונים בעקבותיה, היא ארגנה נאומים מטעם חבריה לעבר קהלי ענק, למרבה ההפרעה לסלזאר.
סלזאר מצידו העתיק חלק מהמדיניות הכלכלית הקורפורטיבית של התנועה כדי להסיט את קולות תומכיה.
פרטו היה אידאולוג והאשים את סלזאר על שהעדיף פרגמטיזם על אידיאלים.
לעומת פרטו והסינדקליסטים הלאומיים היה סלזאר שמרן מתון.
עם גדילת התמיכה בסינדקליסטים הלאומיים וגדילת הכינוסם הפוליטיים שלהם, החלו בשנת 1933 תקיפות נגדם מצד אנטיפה.
היה זה בתחילת אותה השנה, כאשר ההשפעה של הסינדקליסטים הלאומיים על האוכלוסייה הכללית הייתה גדולה יותר מההשפעה של האיחוד הלאומי, שסלזאר אימץ את המדיניות הקורפורטיבית שגרסה במספרים של הסינדקליסטים.
סלזאר יצר גם קשרים עם גורמים פחות קיצוניים בתוך התנועה כדי להניע אותם לתמוך באיחוד הלאומי כפשרה אידאולוגית.
פרטו חשד שסלזאר מימן את תנועות האנטיפה וביקש מהנשיא קרמונה שישמור עליו מפני ראש הממשלה.
ב-7 ביוני 1933 הנשיא קרמונה אירח את פרטו במשרדו וניסה להרגיע אותו שאין לו סיבה לחשוש למעמדו הפוליטי או לשלומו.
בתוך 13 חודשים התנועה הסינדקליסטית הלאומית הגיעה לסיום דרכה בפועל עקב מחסור בתמיכה, מאבקים אלימים עם פעילי אנטיפה ועוד.
הפלג המתון יותר בתנועה נע לגמרי לתמוך באיחוד הלאומי של סלזאר.
גורם נוסף להתפרקות התנועה נבע מכך שסלזאר הסדיר משטר צנזורה על התעמולה הסינדקליסטית הלאומית ועצר פעילי 'חולצות כחולות' מטעמה (גרסה פורטוגזית של החולצות השחורות האיטלקיות).
עם פרישת רבים מהתנועה הסינדקליסטית הלאומית אל האיחוד הלאומי, פרטו הפך קיצוני יותר ויותר והחל לתקוף פוליטית את הפורשים ממפלגתו.
עם הזמן, בהוראתו של סלזאר, המשטרה פיזרה יותר ויותר עצרות והתארגנויות של התנועה לנאומים פוליטיים.
פרטו פנה פעם נוספת אל קרמונה כדי שזה ינקוט עמדה לשמור על זכות חופש הפעולה אך הנשיא סירב בטענה כי פרטו פועל לפלג את הממשלה של סלזאר.
לאחר מכן סלזאר הוציא לפועל טיהור פוליטי כאשר המשטרה עצרה את מנהיגי התנועה ולאחר דיון עם מפקד המשטרה הפוליטית, החליט סלזאר לעצור גם את פרטו ופקודתו הוצאה לפועל בידי המשטרה ב-4 ביולי.
מועצת השרים החליטה ב-11 בחודש לגרש את פרטו ושאר מנהיגי התנועה לגלות מחוץ לפורטוגל בת שישה חודשים.
18 יום מאוחר יותר הכריזה הממשלה על פירוק תנועת הסינדקליסטים הלאומיים.
אחד ממנהיגי המפלגה איים על סלזאר כי התנועה לא תימחק ללא מאבק, והשווה את סלזאר לאנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה שנרצח בידי המפלגה הנאצית האוסטרית.
באוגוסט 1933 הסדיר סלזאר סוכנות ביון לאומית; משטרת מעקב והגנת המדינה; PVDE, אשר הייתה אחראית על הגנת המדינה מפני מרגלים ופלגים פוליטיים ועל הדיכוי של ארגוני אופוזיציה קיצוניים.
הסוכנות הייתה מקושרת עם מספר סוכנויות ביטחון ממלכתיות אחרות אשר היו מעורבות בחקירה פלילית, ביטחון ציבורי ועוד.
בין הארגונים הללו היו שירותי הריגול, הכוחות המזוינים ואף המיליציה הממלכתית של הממשלה; הלגיון הפורטוגזי (Legião Portuguesa).
ה-PVDE היה גם הגוף המרכזי מטעם הממשל שפיקח על ההגירה לפורטוגל והיה בעל נתונים על כל אלו שנכנסו למדינה ועל כל אלו שיצאו ממנה.
מכאן שסלזאר הטיל על ה-PVDE גם את הסמכות להנפיק אשרה (ויזה).
הסוכנות פיקחה גם על הגירה בין פורטוגל למושבותיה ובין פורטוגל למדינות אחרות.
הארגון היה אחראי על חמישה בתי סוהר, מביניהם שלושה בפורטוגל עצמה.
הדירקטור של הסוכנות, קפטן אגושטיניו לורנסו (Agostinho Lourenço), היה מבין המקורבים והנאמנים ביותר לסלזאר, אשר העניק לו מימון נרחב למנהל הסוכנות כפי שראה לנכון.
למעשה, סלזאר לא התעניין במנהל הפנימי של הסוכנות כמו היחס לאסירים ודרכי פעולה.
בדצמבר 1932 העניק סלזאר חנינה לכל האופוזיציונרים האסירים שפעלו נגד הדיקטטורה הלאומית מלבד 50 מתוכם.
כאשר פרצה מרידה של קומוניסטים ואנרכו-סינדקליסטים בתחילת ינואר 1934 נגד שלטונו של סלזאר, זה האחרון וידא כי אין חשש ליציבות שלטונו וכי ה-PVDE היה מוכן ומאורגן לקראת הפלת המרידה.
אף על פי כן, סלזאר הורה ל-PVDE שלא לצאת לפעולה נגד המרידה במהרה, זאת בשביל שהאוכלוסייה הכללית תוכל לצפות בכך שגורמי השמאל הקיצוני היו למעשה ריאקציונרים אלימים.
רק לאחר מכן הורה סלזאר על ההוצאה לפועל של הפעולה של ה-PVDE נגד המרידה.
שגריר גרמניה הנאצית בליסבון שלח דו"ח לברלין שבמסגרתו טען כי סלזאר היה מודע לקנוניה אך לא הפיל אותה במהרה בשביל שהגורמים המרקיסיסטים יוכלו להוכיח להמונים כיצד לא ניתן לסמוך עליהם.
260 פעילים נעצרו בסופה של המרידה ונמצאו אשמים, מתוכם כולם נענשו אך איש לא הוצא להורג.
סלזאר יצא במהלך שעמד בסתירה לתדמית שיריביו פעלו לבנות נגדו כאשר הביא לביטול עונש המוות בפורטוגל.
107 מהנאשמים נשלחו לעד שנתיים במאסר, 98 נאשמים נשלחו לגלות או למעצר בן 8 שנים והוטלו עליהם קנסות כבדים, 55 הנאשמים הנוספים נשלחו לגלות לחיים או למאסר בן 10 עד 20 שנים.
בהמשך הפכה מושבת כף ורדה למושבת אסירים פוליטיים.
היחס לאסירים היה תת-אנושי ומספר מנהיגי אופוזיציה נפטרו במושבה.
הניהול המכפיש של מושבת האסירים הוביל את סלזאר לסגור אותה בשנת 1954. בשנת 1945 אורגנה מחדש סוכנות ה-PVDE אל ה-PIDE; משטרת ההגנה הבינלאומית והממלכתית.
סלזאר הוביל עם הזמן למצב שהמנהל המדיני סובב יותר ויותר סביב המנהל האישי שלו.
בספטמבר 1936 הועברה חקיקה לפיה שונתה שבועת הנשיא לשבועת המעורבות של הנשיא הנבחר במערכת החברתית הלאומית שהוקמה דרך חוקת 1933 ושבועת שימור הממשל הקיים.
בשנת 1931 נפלה הדיקטטורה הספרדית ועימה גם המלוכה כאשר אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד התפטר מתפקידו ללא תמיכת הצבא.
לאחר מכן הוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, שדמתה לרפובליקה הפורטוגזית הראשונה במאבקה נגד הכנסייה, בעלי קרקעות וגורמים מסורתיים אחרים.
כאשר ברית מפלגות ימנית עלתה לשלטון בראשות אלחנדרו לרו, היא לא החזיקה מעמד עקב שביתות כלליות והמרד באסטוריאס של פועלי מחצבים.
בהמשך איחוד מפלגות שמאל; החזית העממית בראשות מנואל אסאניה.
עקב חשש של הימין הפוליטי ממהפכה קומוניסטית, סדרת מנהיגים בצבא הספרדי ארגנו קנוניה וביולי 1936 הוציאו לפועל הפיכה צבאית.
ההפיכה נועדה במקור לשם סוף לשלטון הרפובליקני של החזית העממית, אך לנוכח כישלונה בהשתלטות על מספר ערים מרכזיות וסירוב הממשלה הרפובליקנית להיכנע, מאבק צבאי ארוך פרץ בין "הרפובליקנים" לבין "הלאומנים" שהונהגו בידי קציני הצבא שהכינו את ההפיכה.
המאבק הסלים למלחמת האזרחים בספרד אשר עורר התעניינות מצד מעצמות רבות והוביל להתערבות גורמים חיצוניים דרך תמיכתם בצדדים השונים של המאבק.
ברית המועצות ומקסיקו בראשות ה-PRI תמכו ברפובליקנים בעוד איטליה וגרמניה הנאצית היו שתי המדינות הראשונות לתמוך בלאומנים שכללו גם פלגים פשיסטיים כגון הפלנחה.
סלזאר עוד לפני המלחמה חשש מעליית החזית העממית בספרד ובמהלכה של המלחמה חשש מפני ההשפעה שתהיה על חצי האי האיברי בניצחון קומוניסטי או אנרכיסטי אפשרי.
מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, קרא בשנות השלושים למפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם לחבור לתנועות סוציאליסטיות נגד משטרים ליברלים ופשיסטיים.
במקביל לעליית החזית העממית הספרדית עלתה לשלטון גם החזית העממית הצרפתית בהנהגת לאון בלום, מה שעורר עוד יותר חששות בקרב סלזאר וממשלתו בנוגע ליחסי החוץ של פורטוגל.
בעברה, פורטוגל ידעה מאבקים רבים מצידה של ספרד השאפתנית, מה שהוסיף על החשש מפני פועלה של הרפובליקה הספרדית בראשות החזית העממית לעומת שכנתה ממערב.
עבור סלזאר היה קיים גם הצורך לשמור על האחדות הפוליטית-לאומית, משמע לדכא את התנועות הפוליטיות המהפכניות שאיימו של המשטר ונתמכו בידי החזית העממית בספרד הרפובליקנית.
לסלזאר היו שלוש אפשרויות פעולה לנוכח המצב הנתון:
לנוע לעבר גישור עם הממשלה הסוציאליסטית של מנואל אסאניה, אפשרות אשר למעשה הפכה לבלתי אפשרית עקב מכירת הנשק של ממשלת אסאניה למתתנגדי משטרים פורטוגזים גולים.
למעשה, נכון לפרוץ המלחמה, סלזאר פעל להביא לברית אסטרטגית עם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, סטנלי בולדווין, נגד האפשרות של סיום המלחמה עם ספרד קומוניסטית שתהיה בעלת ברית של ברית המועצות.
משטר סלזאר יכול היה להעביר כספים ולממן מבחינה כלכלית כמו גם צבאית גורמים בדלניים אזוריים ברחבי ספרד, כגון גליסיה, חבל הבסקים וקטלוניה, בהם כבר היו תנועות לאומיות שעם הזמן פעלו לחזק את ההשפעה הפוליטית שלהם.
אפשרות זאת עלולה הייתה להוביל להתערבות צבאית ספרדית נגד פורטוגל על התערבותה הישירה.
הגורם המרכזי שהוביל לירידת ההנהגה הפורטוגזית מאפשרות זאת היה שר החוץ של בריטניה, אנתוני אידן, שפעל לשמר את האחדות הטריטוריאלית של ספרד.
האפשרות השלישית, שהייתה בעלת סיכויי ההצלחה הגבוהים ביותר, הייתה נקיטתה של עמדת שיתוף פעולה עם גורמי ימין שמרניים בתוך ספרד שהתארגנו מאחורי דגלה של תנועת הלאומניים.
עוד לפני פרוץ המלחמה, מתכננה הראשי של ההפיכה הצבאית נגד הרפובליקה, חוסה סנחורחו, חי בגלות בפורטוגל בחסות משטר סלזאר לאחר שגורש לגלות על פועלו נגד הרפובליקה השנייה בשנת 1932.
באפריל 1936 פגש סלזאר באופן פרטי את המנהיג הספרדי השמרן הגולה פרננדו גייגו דה צ'אבס קייחה, שהיה בעל תפקיד מרכזי בהסטת חלק נרחב מהצבא הספרדי נגד המשטר הרפובליקני.
עם תחילת התנועה של צבא אפריקה הספרדי ממרוקו הספרדית אל אנדלוסיה (דרום ספרד), סלזאר דן במתרחש, לצד שר הפנים שלו, עם מספר מנהיגי צבא לאומניים ספרדים, בהם חוסה סנחורחו.
ב-19 ביולי העביר סלזאר את המידע אודות המלחמה אל הנשיא קרמונה והחל לתכנן את דרכי ההגנה על הגבול הספרדי-פורטוגזי מפני כל מתקפה אפשרית.
למחרת טס סנחורחו לספרד להיות מעורב בהנהגת המחנה הלאומני ישירות.
בדרכו המטוס התרסק עקב עומס יתר של חפצים אישיים שפגעו ביציבותו וסנחורחו נהרג בתאונה האווירית.
במותו של סנחורחו התחלקה ההנהגה הלאומנית בפועל בין אמיליו מולה שפיקד על המערכה בצפון, לבין פרנסיסקו פרנקו, שפיקד על צבא אפריקה.
בתמיכת משטר סלזאר, הקימו הלאומנים משרד בליסבון ודרך נמל העיר העבירו אספקה שיובאה מגרמניה ואיטליה אל עבר ספרד עצמה.
שיתוף הפעולה של הרפובליקנים עם ריאקציונרים שאיימו על משטרו הוביל את סלזאר להעריך כי אין פתרון דיפלומטי למשבר ביחסי פורטוגל והרפובליקנים.
מוקדם במלחמה, עם התקדמות צבא אפריקה אל מרכז ספרד, ההנהגה הפורטוגזית הציעה תמיכה צבאית בכיבוש מחוז הגבול המורד אקסטרמדורה.
בסופו של דבר, באוגוסט 1936, צבא אפריקה הלאומני שיתף פעולה עם משמר הגבול הפורטוגזי עבור כיבושה של העיר בדחוס.
על שולחן ההחלטות בפורטוגל עמדה האפשרות של גיוס הכלכלה הלאומית למאבק, הכרה בממשלה הלאומנית כממשלה הלגיטימית היחידה של ספרד והתערבות ישירה במאבק.
בסופו של דבר סלזאר החליט להתמקד בחזית הדיפלומטית כאשר פעל לשמר את הקשרים החמים עם בריטניה לעומת האפשרות של ספרד קומוניסטית.
בכך פורטוגל לא העבירה חילות משלחת להילחם לצד הלאומנים במלחמת האזרחים בספרד בשונה מגרמניה עם לגיון הקונדור ואיטליה עם קורפוס המתנדבים.
החשש המרכזי של סלזאר היה מפני מהפכה קומוניסטית בספרד שתתפשט אל פורטוגל גם כן.
למעשה, בנוסף על כך היו גם גורמים בתוך הפלנחה הספרדית שקראו בסיום המלחמה לפלישה ספרדית וכיבוש של פורטוגל, בעבור הבאתה פעם נוספת תחת שלטון ספרדי כפי שהיה במהלך תקופת האיחוד האיברי.
לאחר מותו של הגנרל הלאומני מולה ב-1937, פרנסיסקו פרנקו נותר המנהיג ("קאודיו") הראשי של הלאומנים והביע התנגדות לאפשרות של כיבוש ספרדי של פורטוגל.
פרנקו תמך בשימור קשרים ידידותיים בין ספרד ופורטוגל כל עוד שרר בשתי המדינות משטר ימין-מסורתי.
סלזאר חרד כאשר בריטניה וצרפת הכריזו על כך שלא יתערבו בתוך מלחמת האזרחים בספרד מחשש שישאירו את פורטוגל עצמה ללא תמיכה במקרה של התפשטות מהפכה קומוניסטית.
במהלך ספטמבר פרסם סלזאר בפומבי ברחבי העיתונות הבינלאומית רישום שלו לפיו טען כי הצבא הספרדי לא התקומם נגד דמוקרטיה פרלמנטרית אלא נגד עליית הריאקציה הקומוניסטית המהפכנית.
ב-28 בספטמבר יצאה ההנהגה הסובייטית נגד סלזאר ויצאה ברשימת הפעולות של פורטוגל שהיוו תמיכה בלאומנים במלחמה.
בתגובה הורה סלזאר על פרסום כל הפעולות של ברית המועצות שהיוו תמיכה ברפובליקנים, אלו כללו שליחת טנקים וחלק נרחב מאספקת הנשק הכוללת של הרפובליקנים.
שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן, הביע תמיכה בצעדה הדיפלומטי של פורטוגל אל מול ברית המועצות במסגרת נאום בפני בית הנבחרים הבריטי.
סלזאר לא אחז בתמיכה אל ההנהגה הפשיסטית של איטליה וגרמניה, וראה את הפלנחה פשוט כעדיפים על הקומוניסטים, אך האמין כי ברית נייטרליות בין פורטוגל ספרד הלאומנית יובילו לשמירת השלום לנוכח מלחמה גדולה שהייתה עלולה לפרוץ ברחבי אירופה.
המלחמה כמו כן פגעה קשות בספרד בבחינת מצבה הכלכלי, תשתיות ציבוריות ואיכות החיים הכללית של תושביה, וסלזאר ידע שניצחון לאומני יוביל לעלייה נרחבת בייצוא הסחורות מפורטוגל לספרד שלאחר המלחמה.
במהלך אמצע 1938 נאם סלזאר בפני האספה הלאומית איפה שאישר מחדש את הברית הבריטית-פורטוגזית, הטיח בהתנהלותו של חבר הלאומים, הביע את תמיכתו בריאליזם כמשקל נגד של פורטוגל לגרמניה הנאצית והכריז על ההכרה הפורטוגזית בממשלה הלאומנית בראשותו של פרנקו בתור הממשלה היחידה של ספרד.
פרנקו שלח את אחיו, ניקולאס פרנקו, לשמש שגריר ספרד בפורטוגל עוד באמצע המלחמה.
ניקולאס טען בפני הנשיא קרמונה כי ספרד לעולם לא תשכח את התמיכה של פורטוגל בה בעת שעת המשבר שהייתה שרויה בה.
עוד לקראת סופה של מלחמת האזרחים בספרד העריך סלזאר כי מלחמה נרחבת עתידית בתוך אירופה תהיה בלתי-נמנעת.
משרד החוץ הפורטוגזי עבד בחריצות כדי לוודא ניצחון לאומני במלחמה ושמר על קשרים הדוקים על ההנהגה של פרנקו ועם מערך המסחר לספרד הלאומנית דרך פורטוגל.
ב-1 באפריל 1939 הכריז פרנקו על סופה של המלחמה זמן קצר לאחר כיבוש מדריד בידי הלאומנים וקריסת החזית של הרפובליקנים.
במאי נאם סלזאר אל מול האספה הלאומית ודיבר על המתנדבים הפורטוגזים שנאבקו לצד הלאומנים במלחמה:
ניסיון ההתנקשות בחייו של סלזאר
במהלך קיץ 1936 קיבל סלזאר מספר מכתבי איומים על חייו.
בינואר 1937 הסלים המצב כאשר התרחשו מספר פיצוצי חבלה בליסבון שכיוונו לפוצץ את שידורי הרדיו הפורטוגזי, המשרד מטעם ספרד הלאומנית בעיר, בתי חרושת באחזקת חברות אמריקאיות ומתקני הצבא הפורטוגזי בעיר.
זהות המחבלים לא ידועה ונחשד כי אלו היו אנרכו-קומוניסטים מהפכנים שנתמכו בידי ברית המועצות.
נכון לאותה העת טען סלזאר כי לא הייתה כל סכנה לחייו, הוא נהג לטייל ברחובות הבירה בשעות הבוקר ובשעות הערב לאחר סיום יום עבודתו ולעיתים הופיע בעיירות ובאירועים ברחבי המדינה ללא משמר.
ברוב ימי ראשון נהג סלזאר לבקר חבר או מכר ברחבי העיר ולצאת איתו לתפילה בכנסייה.
גורמים אנרכיסטים למדו על השגרה של ראש הממשלה ותכננו לקנות מכונית צבאית ומקלע ולארוב למכוניתו של סלזאר עת התקרבותו אל בית המכר.
המתנקשים לא הצליחו לקנות את הרכבים הצבאיים שנדרשו לתוכנית ובמקום זאת החליטו לקנות דינמיט ששימש למחצבים בדרום-מזרח פורטוגל.
מארגני הקשר ידעו כי מכוניתו של סלזאר חונה תמיד ליד מכסה ביוב ולכן תכננו להטמין את הדינמיט מתחת לכביש זמן רב לפני הגעתו של סלזאר.
ב-4 ביולי עצר סלזאר את מכוניתו ליד ביתו של מכר כאשר המארגנים הפעילו את הדינמיט שפוצץ את הכביש והוביל לנזק כבד.
חלונות בתים בכל רחבי הרחוב התנפצו והרחוב כולו נפגע מהפיצוץ ומגל ההדף שנוצר בעקבותיו.
באורח פלא איש לא נפגע בפיצוץ וסלזאר, שחליפתו וכובעו התמלאו באבק, החליט להמשיך בדרכו אל התפילה בכנסייה.
גורמים גרמנים האשימו קושרים בריטיים בניסיון ההתנקשות במטרה להחליש את הברית הבריטית-פורטוגזית.
בנאום קצר לאחר מכן סלזאר הביע הערכה כלפי האמון של האנשים הפורטוגזים בו והבטיח את שימור הברית הבריטית-פורטוגזית.
ה-PVDE תפסו תחילה חמישה חשודים אותם עינו במשך שנה רק בשביל להגיע למסקנה שאינם האשמים בניסיון ההתנקשות.
סלזאר התבייש בכישלון ה-PVDE וכאשר הסוכנות תפסה חמישה חשודים נוספים, סלזאר וידא כי יתנהל מולם משפט צבאי ללא סיקור חדשותי.
היה זה מאוחר יותר כאשר התגלה כי חמשת החשודים החדשים היו האשמים האמתיים.
לאחר ניסיון ההתנקשות סיים סלזאר את השגרה שלו בציבור ללא משמר הגנה והפסיק לבקר בעצרות ויישובים ברחבי המדינה ללא התראה מקדימה.
לנוכח ההערכה כי עומדת לפרוץ מלחמה בין גרמניה הנאצית לבריטניה וצרפת, מלחמה אשר תערב מדינות רבות נוספות באירופה, במדינות כמו ממלכת רומניה ושווייץ החלה עלייה בתקציב הביטחוני ובהוצאות הכוללות בעבור הביטחון הלאומי.
סלזאר היה מודע לעובדה שפורטוגל הייתה במחסור קשה של כוח צבאי לעומת יריבותיה האפשריות במקרה של מלחמה.
פורטוגל לא הייתה די מתועשת כדי ליצור באופן עצמאי תעשיית מלחמה.
בעבור יבוא נשק בקנה מידה רחב נדרשה פורטוגל לקחת הלוואה ממייצאת חיצונית, אפשרות שסלזאר התנגד לה נחרצות.
סלזאר היסס בנושאים צבאיים, למרבה זעמם של רבים בהנהגה הצבאית.
אחת מהפעולות המרכזיות שלו שנגעו לצבא היו החלפת קצינים מבוגרים שהיו בתפקיד עוד מאז ההפיכה הצבאית של 1926 ולהחליפם בקצינים צעירים נאמנים לחלוטין אל המדינה החדשה.
סלזאר סיכם את בעיותיה הנגררות של פורטוגל לשחיתות שלטונית ומעורבות פוליטית על הצבא.
בראש סדר העדיפויות של הפיתוח הצבאי ראה סלזאר את הצי, אשר מזה שנים הוזנח מצידם של הממשלות הפורטוגזיות.
לאחר הרפורמה של ההנהגה הצבאית, סלזאר פנה אל בריטניה בעבור קניית נשק.
הבריטים, אשר נדרשו לספק נשק למספר מדינות נוספות, לא העריכו את ההשפעה שיהיה להסכם ייצוא נשק על פורטוגל, שכן צבאה היה בבחינת פיתוחו הרבה מאחורי המעצמות האירופאיות.
בריטניה העריכה שגם עם העברת הנשק, פורטוגל לא תהיה בעלת ברית רבת השפעה עבורה בעת פריצתה של מלחמה ברחבי היבשת וגורמים בהנהגה הבריטית העריכו כי אין סלזאר וממשלו מתכננים רפורמה מרחיקת לכת עבור צבאם.
סלזאר טען בפני שריו כי: במהלך תחילתה של מלחמת האזרחים בספרד היה חשש מצידן של בריטניה וצרפת כי כל אספקת נשק בעבור פורטוגל תגיע בסופו של דבר אל הלאומניים בספרד ותתרום לגרמניה ואיטליה.
קודם לפרוץ המלחמה החלה ממשלתו של סלזאר לארגן ייבוא מקלעים מודרניים מצבאה של צ'כוסלובקיה.
עם פריצתה של המלחמה בספרד, הצ'כוסלובקים הוסיפו בהסכם המסחר כי על ממשלת פורטוגל לחתום שהנשק לא יגיע ל"מורדים" הספרדים.
סלזאר ראה את הדרישה כפגיעה ביוקרתה של פורטוגל וקטע את היחסים עם צ'כוסלובקיה זמן קצר לפני ועידת מינכן.
נכון לאותה העת בריטניה הייתה במחסור כוחות יבשה ופעלה למנוע מלחמה דרך מדיניות הפיוס עם גרמניה הנאצית.
במקום זאת, ממשלת סלזאר הגיעה בדצמבר 1936 להסכם קניית נשק מגרמניה שכלל עשה מפציצים מסוג יונקרס Ju 52 של הלופטוואפה.
בשנת 1937 קנתה פורטוגל 10 מפציצי יונקרס Ju 86 גם כן מגרמניה ובהמשך קנתה את ברדה Ba.65 מאיטליה.
קצינים גרמנים מטעם הוורמאכט נשלחו לאמן טייסים פורטוגזים וביולי 1938 גרמניה הציעה לפתח רובה בריחי של מאוזר בפורטוגל, לצד מהנדסים צבאיים פורטוגזים.
ההנהגה הגרמנית בברלין העריכה כי תנאי המסחר הנדיבים שלה עם פורטוגל יביאו את האחרונה לשיתוף פעולה עם מדינות הציר, אך סלזאר נותר נאמן לברית הבריטית-פורטוגזית.
במהלך 1936–1937, כאשר בריטניה סירבה להצעות מכירת הנשק בעבור פורטוגל, פעל סלזאר לארגן הסכמי קנייה משניים עם חברות פרטיות בשביל להוכיח להנהגה הבריטית בלונדון את תושייתו לפיתוח הצבאי.
לבסוף הגיעה משלחת בריטית לפורטוגל בשנת 1938 ובמרץ הגיעה הממשלה הבריטית להחלטה שיש לתמוך בפורטוגל בעזרת מכירת נשק מודרני.
סלזאר נרגע בנוגע למצב צבאו כאשר הממשלה הבריטית הכריזה כי תתמוך צבאית בפורטוגל עד שתהיה במצב שכל צבאה מורכב מנשק מודרני אשר מותאם להגנה מפני הוורמאכט.
במסגרת מדיניות הפיוס שבה דגל ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, לצד ההנהגה הצרפתית בנוגע ליחסיהן עם גרמניה הנאצית, היה חשש שבריטניה וצרפת יציעו בעבור גרמניה מושבות בלגיות ופורטוגזיות בתמורה לאובדן המושבה של מזרח אפריקה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התקשה המוצב הפורטוגזי במוזמביק להגן על המושבה מפני גרילה גרמנית.
בדצמבר 1937 הגיעו שמועות לסלזאר כי בפגישה בברלין, שר החוץ הבריטי, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס, הציע לממשלה הגרמנית, במסגרת הפיוס, את מושבותיה הגדולות של פורטוגל באפריקה; אנגולה ומוזמביק.
הליפקס והרמן גרינג הכחישו את השמועות אך סלזאר נותר חשדן.
ממשל סלזאר החל לנקוט בארבעה צעדים לשימור מעמדה הקולוניאלי של האימפריה הפורטוגזית: לפעול לשימור מאזן הכוחות הקיים באפריקה, לשכנע את בריטניה וצרפת שכל שינוי בסטטוס קוו יפעל לרעתם, ליצור ברית עם בלגיה ועם איחוד דרום אפריקה ולחזק את המשמר הצבאי באנגולה ומוזמביק.
לאחר סיפוח חבל הסודטים הצ'כוסלובקי בידי גרמניה, ממלכת ארצות השפלה, בלגיה, פורטוגל ודרום אפריקה חיזקו את הקשרים הדיפלומטיים ביניהם.
סלזאר תיווך ביחסי דרום אפריקה – פורטוגל כדי להביא להסכם הגנה משותף, אך בנובמבר 1938, ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'יימס ברי מוניק הרצוג, שינה את מדיניותו וסירב להביע דעה נחרצת בעניין הברית האפשרית.
לאחר סיפוח כלל צ'כוסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, ההנהגה הבריטית הגיעה למסקנה כי אין להמשיך ולפייס את גרמניה.
עוד ב-1935, לנוכח המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, הכריז סלזאר בנאום כי מדיניות החוץ הפורטוגזית מופנית אל עבר האוקיינוס האטלנטי וכי אין פורטוגל מעוניינת להיכנס למאבקים בלב אירופה אלא לשמור על הסדר והשלום בחצי האי האיברי.
סלזאר פעל במקביל לחזק את יחסי ברזיל–פורטוגל.
ברזיל הונהגה באותה העת בידי הנשיא ז'טוליו ורגאס, פופוליסט אשר הביע הערכה למדיניות המשטר של סלזאר בפורטוגל וקרא גם כן לתקופת שלטונו בכינוי "המדינה החדשה".
יחסי איטליה–פורטוגל החלו להתקרר תחילה כאשר סלזאר אישר גינוי של הפלישה האיטלקית אל האימפריה האתיופית עוד ב-1935.
בספטמבר 1938, על רקע משבר ועידת מינכן, הציעו הכוחות הלאומניים בספרד, שעדיין היו במלחמת אזרחים, ברית מדינית בעבור שימור הביטחון עם פורטוגל.
בסוף החודש הגיש השגריר ניקולאס פרנקו הצעה להסכם אי-תוקפנות עבור סלזאר וממשלתו.
היה זה רק לאחר כיבוש קטלוניה בידי הלאומנים שהורה סלזאר לרישום טיוטה בעבור ברית.
ב-17 במרץ 1939 חתמו על "ברית הנייטרליות האיברית" ניקולאס פרנקו וסלזאר עצמו.
סעיף 1 קבע כי הצדדים יכבדו זה את הגבולות והטריטוריות זה של זה ולא יבצעו פעולות תוקפנות זה נגד זה.
סעיף 2 קבע כי צד אחד לא יסייע לתוקפן הפועל נגד הצד השני.
סעיף 3 קבע כי צד אחד לא ייכנס לבריתות עם גורמים אחרים המאיימים על הצד השני.
סעיף 4 קבע כי אם צד אחד ייכנס לברית עם גורם חיצוני, האמנה תישאר בתוקפה.
סעיף 5 קבע את משך האמנה עשר שנים ויינתן להאריך אותה כל עשר שנים.
סעיף 6 קבע כי האמנה לא תיכנס לתוקף עד שיתקיימו חילופי אישורים.
ההסכם סימן את תחילתו של שלב חדש ביחסי ספרד–פורטוגל, בו שיחקו הפגישות הדיפלומטיות בין פרנקו לסלזאר חלק מהותי.
בעת אישורה של הברית שתי הממשלות העדיפו לשמור על השקט הפנימי שלהן מפני המאבק בשאר אירופה.
לאורך כל תקופת שלטונו שמר סלזאר על הערכה של האימפריה הבריטית וזאת למרות ביקורת על היחס הבריטי עם פורטוגל מפי גורמים בתוך פורטוגל עצמה.
סלזאר יצא אחת נגד הבריטים כאשר, בעקבות סיפוח צ'כוסלובקיה בידי גרמניה, הם פעלו ליצור ברית עם הסובייטים.
סלזאר האשים את הבריטים בניסיונם להביא לברית עם "האימה הבולשביקית" אך היחסים עם בריטניה נותרו תקינים.
ניסיון הברית כשל עבור בריטניה ולבסוף נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
רק ימים אחדים לפני תחילת פלישת גרמניה הנאצית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, ממשלת גרמניה הבטיחה לכבד את ריבונותה של פורטוגל כל עוד היא תשמור על נייטרליות בעת מלחמה בין גרמניה ובריטניה.
ב-2 בספטמבר, יום לפני הכרזת המלחמה של בריטניה וצרפת על גרמניה, פנה סלזאר לעיתונות והכריז כי פורטוגל תשמור על נייטרליות במלחמה החדשה שפרצה.
סלזאר ראה את המעורבות הפורטוגזית במלחמת העולם הראשונה כחסרת טעם ושלפורטוגל לא היה מה להשיג מהמלחמה מלכתחילה, ופעל לוודא שמצב שכזה לא יחזור על עצמו במלחמה נוספת.
יחסי חוץ ורשת הריגול בליסבון
סלזאר לא הופתע מפריצתה של המלחמה, ומספר ימים לאחר תחילתה הכריז סלזאר כי פורטוגל מביעה יראת כבוד עבור העם הפולני על המאבק שלו לשימור העצמאות ועל הפטריוטיות שהביע במאבק.
פעולותיו הראשונות של סלזאר בתחילת המלחמה נגעו לשימור היחסים עם ספרד ואיטליה (אשר לא התערבה במלחמה עד למערכה על צרפת) כדי למנוע את התפשטותה של המלחמה.
סלזאר כשל בניסיונו לשכנע את מוסוליני שלא לערב את איטליה במאבק.
עם סדרת הכיבושים של גרמניה הנאצית ברחבי מרכז ומערב אירופה, סלזאר הביע עניין במדיניות הכלכלית של היטלר עבור אירופה תחת שלטון גרמני.
נכון ל-1941, סלזאר דרש שמשרד החוץ הפורטוגזי יסדיר דוח בנוגע למצב הכלכלי-חברתי בשטחים הכבושים בידי הנאצים בסקנדינביה, מערב אירופה וחבל הבלקן.
במקביל שלח סלזאר משלחת מטעם משרד החוץ הפורטוגזי אל ברלין לדון בנוגע להסדר מסחר בין גרמניה לארצות נייטרליות.
במכתב לידיד בספטמבר 1941 הביע סלזאר חשש כי אירופה תחת הכיבוש הגרמני תפעל על מערכת כלכלית של ניצול מדינות המבוססות על חקלאות בעבור מדינות המבוססות על תעשייה בבחינה כלכלית.
בשנת 1942 קיבל סלזאר פנייה למעורבות במלחמה מצד ממלכת רומניה, שהייתה חלק ממדינות הציר.
הקונדוקטורול (מנהיג עליון) של רומניה, יון אנטונסקו, הביע הערכה רבה למדיניותו הכלכלית של סלזאר ושלח את שגריר רומניה בפורטוגל לדון עמו על הצטרפות פורטוגל אל מדינות הציר.
כאשר שאל השגריר הרומני את סלזאר על דעתו בנוגע לניצחון הציר, סלזאר ענה: חודשים מאוחר יותר, מתקפת נגד סובייטית בקרב סטלינגרד מחקה חלק נרחב מהצבא הרומני וביולי 1943 הודיע השגריר הרומני לסלזאר כי ממשלתו של אנטונסקו מעריכה שניצחון מדינות הציר הפך ללא ניתן להשגה.
הודות לנייטרליות של פורטוגל, היא שמשה מקום מפגש ותיאום בעבור מרגלים משני הצדדים במלחמה.
כמות המרגלים שהיו מכונסים בליסבון בעת המלחמה הובילו לכינויה "בירת הריגול".
היא הייתה העיר האירופית היחידה בה בעלות הברית וכוח הציר יכלו ללכת בחופשיות.
רבים מבני המלוכה המודחים של אירופה ברחו לעיר, ועשרות אלפי פליטים נעו דרכה.
העיר מלאה במרגלים וה-PVDE ניסה כמה שניתן להתנהל כגורם נייטרלי שפעל רק כאשר האינטרסים של פורטוגל עצמה עמדו על הפרק.
יתר על כן, סלזאר אכן הרוויח הרבה כסף עבור ארצו דרך פעילותו במלחמה.
מאגרי הזהב הפורטוגזיים עלו בערכם פי שישה, בעיקר מפני שהוא אילץ את הגרמנים לשלם במתכת יקרה ומכיוון שפורטוגל נותרה אחת מהמדינות היחידות בעולם שסחרה עם שני הצדדים הלוחמים.
עד 1945 המטמון הזה הפך לבעיה כאשר בעלות הברית ניסו להשיב את המתכות שנבזזו בידי מדינות הציר.
סלזאר הביא את בעלות הברית למשא ומתן מייגע בן שמונה שנים אשר בסופו החזיר ארבעה טון בלבד מתוך כ-400 של מתכת טוּנְגְּסְטֶן.
מקאו הייתה מושבה פורטוגזית קטנה שגבלה בדרום סין והייתה לחופי ים סין הדרומי.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, שפרצה ב-1937, גרמה בריחת פליטים אל המושבה לעליית אוכלוסייתה מ-10,000 איש לבין 500,000 ל-700,000, מה שהוביל לקריסה במערכת הכלכלית המקומית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941 כבשה האימפריה היפנית את הונג קונג השכנה אך הותירה את מקאו עצמאית.
מצב זה השתנה באוגוסט 1943 כאשר קרב ימי בין אונייה בריטית וכוחות יפניים הוביל להתערבות המשטרה הימית של מקאו.
בספטמבר דרשה יפן שתינתן זכות התערבות של דיפלומטים מטעמה במנהל מקאו.
המנהל הקולוניאלי הפורטוגזי, במטרה להישאר נייטרלי, הסכים לדרישה.
בהמשך המלחמה היה על סלזאר לקבל את העובדה שמקאו הייתה למעשה בחסות יפנית.
במהלך המלחמה ביצע חיל האוויר של ארצות הברית שלוש הפצצות טקטיות על מקאו.
קודם למלחמה היה האי טימור, מצפון לאוסטרליה, מחולק בין מושבה פורטוגזית של מזרח טימור ומושבת איי הודו המזרחיים ההולנדיים של האימפריה ההולנדית.
עם פרוץ קרב איי הודו המזרחיים חששו בעלות הברית כי דרך טימור יוכלו היפנים לבצע פשיטות אוויריות על אוסטרליה.
בעלות הברית דרשו מממשלת סלזאר לאשר מעבר של כוח הולנדי - בריטי - אמריקאי לתוך מזרח טימור כדי למנוע פלישה וכיבוש יפני.
כדי לנסות ולשמור על רמה מסוימת של נייטרליות בסיטואציה שנוצרה, סלזאר הגיע להסכם עם בעלות הברית כי כוחותיהם יורשו לחדור לתוך שטחי מזרח טימור רק אם הצבא היפני הקיסרי יהיה הראשון לתקוף.
למרות ההסכם, כאשר התגלתה צוללת יפנית בים טימור, כוחות בעלות הברית החליטו, בלחץ, להעביר משלחת בת 350 איש אל בירת המשובה הפורטוגזית, דילי.
סלזאר הורה למושל המשובה שלא לאפשר חדירת כוחות של בעלות הברית נגד ההסכם, אך בפועל לא היה ביכולתו של המוצב הפורטוגזי להתנגד לבעלות הברית.
השגרירות היפנית בליסבון הרימה אצבע מאשימה נגד סלזאר וזה ארגן הסכם חדש עם בעלות הברית שחיילים פורטוגזים במוזמביק יעברו למזרח טימור ובתגובה כוחות בעלות הברית יבצעו נסיגה מהחצי הפורטוגזי של האי טימור.
על כל מקרה, יפן לא עמדה לכבד את הנייטרליות הפורטוגזית וב-19 בפברואר 1942 החלה בפלישה שהובילה את בעלות הברית, ביחד עם כוחות פורטוגזים, לסגת לעמדות הגנה ביערות הגשם הטרופיים ובגבעות של האי, שם פתחו בלוחמת גרילה.
כוחות פורטוגזים נלחמו לצד בעלות הברית עד פינויים מהאי לאחר שנה שלמה של מאבק ממושך שהסתיים בהשתלטות יפנית.
ב-5 בספטמבר 1945, לאחר כניעת האימפריה היפנית, נכנע המוצב היפני באי לבעלות הברית.
ב-27 בספטמבר שבו כוחות פורטוגזים לחצי האי שבשליטתם והסדירו מחדש את הסמכות השלטונית של פורטוגל.
מושבה נוספת של פורטוגל שהושפעה ישירות מהמלחמה היו האיים האזורים, היושבים בלב האוקיינוס השקט, מה שהפך אותם לבעלי חשיבות אסטרטגית מרכזית.
בעלות הברית השיגו הסכמה פורטוגזית לתפעל מבצעים נגד הקריגסמרינה דרך האיים לאחר שיחות ממושכות בין סלזאר, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
קודם לאישור הפורטוגזי היה חשש בבריטניה שגרמניה תפעל לכיבוש האיים ביחד עם כף ורדה ודרכם תתפעל את צי הצוללות שלה.
תחילה נקבע בין פורטוגל ובעלות הברית כי יינתן לבריטים ולאמריקאים להשתמש באיים במקרה של מתקפה גרמנית, אך הפרטים של משמעות מתקפה גרמנית לא אושרו.
בשנת 1943, האדמירל הבריטי דדלי פאונד הציע להתדיין עם סלזאר לגבי העברה זמנית של חלק מבתי החרושת באיים בעבור תיקוני מטוסים של בעלות הברית.
סלזאר עשה כל שביכולתו כדי לוודא שנוכחות בריטית באיים תהיה משנית ולא תוביל להכרזת מלחמה גרמנית.
בנקודה מסוימת בדיונים הציע הנשיא האמריקאי שכוח המשלוח הברזילאי יכבוש את האיים ללא המשך המשא ומתן עם סלזאר וממשלתו.
ב-18 באוגוסט 1943 נחתו כוחות בעלות הברית על האי ובשנתיים האחרונות של המלחמה סלזאר התדיין ללא הפסק עם ממשלות בעלות הברית בשביל להביא להקטנה במספר החיילים שהיו מוצבים באיים.
בסופו של יום השיג סלזאר את מבוקשו כאשר השימוש האמריקאי בבתי חרושת באיים האזוריים היה משני בצורה שלא הפרה את הנייטרליות הפורטוגזית ולא הובילה להכרזת מלחמה נגד פורטוגל מצד מדינות הציר.
בסופה של מלחמת העולם השנייה הושבו המושבות של מזרח טימור ומקאו לידי האימפריה הפורטוגזית, וניחן שינוי משמעותי בתדמיתו הציבורית של סלזאר.
לאחר שכמעט ולא התראה בציבור עקב ניסיון ההתנקשות ב-1937, סלזאר החל לארגן ארוחות ערב חגיגיות בציבור והתערבב מחדש עם הקהל הציבורי ברחובות הבירה.
ב-18 בספטמבר 1945 התקיימו בחירות לרשות המחוקקת; האספה הלאומית.
לקראת הבחירות היה סלזאר בטוח במעמדו בציבור שכן האופוזיציה הדמוקרטית הייתה עסוקה בעיקר במאבקים נגד השמאל הקיצוני ותדמיתו השתפרה הודות להנהגת פורטוגל בדרך האמצע במלחמת העולם השנייה.
על כן החליט סלזאר קודם הבחירות להרחיב את זכות הבחירה לכל הגברים בני 21 ומעלה שידעו קרוא וכתוב או ששילמו מס רכוש בן לפחות 100 אשקודו ולכל הנשים בנות 21 ומעלה שסיימו לימודים תיכוניים או שעמדו בראש משק הבית שלהן ועמדו בדרישות האוריינות ותשלום המס של הגברים.
סלזאר הרכיב קבינט ממשלתי חדש, הגדיל את מספר חברי האספה הלאומית מ-90 ל-100 ומ-100 ל-120 ואף הכריז באוגוסט 1945 שהבחירות בפורטוגל יהיו חופשיות ושוויוניות כמו הבחירות בבריטניה.
בפועל, בבחינת האופוזיציה אפשר סלזאר התמודדות של מפלגה מרכזית אחת לאספה הלאומית נוסף על האיחוד הלאומי; התנועה לאחדות דמוקרטית (Movimento de Unidade Democrática; MUD).
המפלגה הונהגה בעיקר מהנותרים מהאליטה הרפובליקנית של הרפובליקה הראשונה ומגורמים סוציאליסטים מתונים שהיו מעורבים בתוכה.
לקראת הבחירות פנתה הנהגת ה-MUD אל סלזאר בדרישה להשעות את תאריך הבחירות עבור רפורמה שתוביל לכך שהמפלגה תופיע בכל הקלפיות להצבעה ושלכל חבריה תינתן זכות רישום להיבחר לתפקידים ציבוריים.
סלזאר סירב לדרישה, דעתו התחזקה לאחר שהמפלגה הקומוניסטית התאחדה גם כן לתוך ה-MUD.
על כל מקרה, ב-26 באוקטובר פנו מטעם המפלגה אל בית משפט מחוזי ובעזרת מעל 50,000 חתימות הצליחה המפלגה להשעות את תאריך הבחירות.
בתגובה החל תהליך דיכוי פוליטי מטעם ה-PIDE (סוכנות PVDE לאחר הרפורמה שלה) וב-9 בנובמבר, לאחר הגשת עתירה, בית המשפט העליון קבע כי אין בסמכותו להשעות בחירות.
בתגובה, הנהגת המפלגה הכריזה על קיום חרם נגד הבחירות.
עם החרם, לא הייתה למעשה מפלגת אופוזיציה מרכזית בבחירות, וחברי האיחוד הלאומי ניצחו בבחירות ב-120 מושבים.
למרות ניצחונה של המפלגה בבחירות, המשבר הפוליטי הוביל את סלזאר ללחץ כרוני ובמשך מספר חודשים סבל מדיכאון, כאבי ראש מתחיים ונדודי שינה.
רק 53.8 אחוזים מכלל בעלי זכות ההצבעה השתתפו בבחירות, דבר שסימל את גודלו של החרם הפוליטי.
בסיומן של הבחירות סלזאר, ביחד עם המעגל הפוליטי הקרוב שלו, החלו לחקור את המצב הציבורי כדי להבין את כישלון ציפיותיהם בנוגע לתמיכה הציבורית בממשל.
בסיומה של חקירה מטעם המשמלה הגיע סלזאר למסקנה כי ההנגדות הציבורית נגרמה בעיקרה עקב ההתנהלות של האיחוד הלאומי, שכמעט ולא קידם מדיניות פוליטית כל שהיא במסגרת סמכויותיו.
המפלגה הורכבה מתוך אליטה פוליטית אשר הייתה מפולגת בבחינה אידאולוגית בינה לבין עצמה.
למעשה, המערכת הפוליטית הקיימת הובילה למצב שהממשלה כמעט ולחלוטין התעלמה מפעילות המפלגה השלטת, שכן האספה הלאומית הייתה בפועל גוף משני לעומת קבינט הממשלה בבחינת פעילותה והשפעתה.
בערבי 6 ו-7 בדצמבר קרא סלזאר לישיבות עם מועצת השרים שיפתחו בפניו את הביקורות שלהם כלפי המדיניות הממשלתית.
חלק מהשרים חששו מתגובתו של סלזאר רב הסמכות ולכן העדיפו לשמור על שתיקה בעוד שרים אחרים דנו עם ראש הממשלה בנוגע להחלטות ספציפיות של האיחוד הלאומי ושל הממשלה אשר הוא עצמו הנהיג.
היחיד שיצא ישירות נגד סלזאר בישיבות היה שר המושבות, מרסלו קייטנו, אשר שב זמן קצר קודם לכן מביקור במושבת אנגולה איפה שהיה נוכח להפרעות קשות במנהל.
קייטנו יצא נגד מדיניות הממשלה בנוגע למושבות, נגד חלק מהשרים בממשלה אותם האשים בתפקוד בעייתי וחסר יכולת ונגד המנהל המפלגתי של האיחוד הלאומי.
סלזאר באותה העת היה רגיש כלפי ביקורת ולא ידע כיצד להתנהל מולה, מה שהביא להחרפה בנדודי השינה שלו.
בפברואר 1949 התקיימו בחירות לאספה הלאומית ולנשיאות הרפובליקה גם כן אשר דמו לבחירות של 1945 כאשר ה-MUD הנהיגו חרם נוסף על הבחירות.
לסלזאר לא הייתה השפעה ישירה על הבחירות לנשיאות ובעת קיומן ב-1949, היה הנשיא קרמונה בן ה-79 בבריאות רופפת.
אל מול קרמונה התמודד הגנרל ז'וזה דה מאטוש בן ה-81, רפובליקני אשר נתמך בידי ה-MUD.
גורמים בתוך האיחוד הלאומי קראו לסלזאר להחליף את קרמונה בנשיאות ולפנות את משרת ראש הממשלה עבור מרסלו קייטנו.
למרות העובדה שהמפלגה הצביעה למנות את סלזאר לנשיאות, זה האחרון סירב בטענה כי נדרש מצב שישנו נשיא סמכותני או ראש ממשלה סמכותני אך לא שניהם יחדיו, אחרת יגרמו הפרעות בסדר השלטוני.
נוסף על כך טען סלזאר כי נדרש גורם צבאי בנשיאות, זאת כדי לרצות את הנהגת הצבא ולמנוע ניסיון הפיכה נגד "המדינה החדשה".
ה-MUD ארגנו עצרות בחירות נרחבות שבפורטו בצפון המדינה הגיעו אליהן עד 100,000 איש.
לנוכח המצב, סלזאר לראשונה קידם את המפלגה שלו להנהיג עצרות בחירות בעבור קידום המצע הפוליטי והמועמד מטעמם; קרמונה המכהן.
האיחדו הלאומי הנהיג תעמולה פוליטית שטענה כי ז'וזה דה מאטוש, הטוען להיות רפובליקני בערכיו, למעשה נשען על גורמים במפלגה הקומוניסטית שארגנו את רוב עצרות הבחירות של ה-MUD.
במקביל, מפלגת ה-MUD עצמה התפצלה בצורה חריפה בין המחנה הרפובליקני והמחנה הקומוניסטי.
ב-10 בפברואר, לקראת הבחירות, דה מאטוש נענה לדרישת הפלג הקומוניסטי בתוך ה-MUD והכריז על פרישתו מהמירוץ לנשיאות.
קרמונה נבחר לקדנציה נוספת בנשיאות, אך בשנת 1951, בגיל 81, הנשיא נפטר בעת מילוי תפקידו.
באופן זמני סלזאר כיהן בתור נשיא פורטוגל וראש ממשלה יחדיו עד לבחירות החדשות לנשיאות ביולי 1951. במהלך הבחירות הייתה ה-MUD מפוצלת בין הקומוניסטים והרפובליקנים, וסלזאר מינה מטעם האיחוד הלאומי את פרנסישקו קראביירו לופש (Francisco Craveiro Lopes), גנרל בחיל האוויר הפורטוגזי.
לופש בתקופת כהונתו לא העניק לסלזאר את חופש הפעולה שהיה לו בתקופת קרמונה והתערב ללא הפסק בפוליטיקה הפנימית.
בשנת 1958, עוד לפני סיום כהונתו, הצליח סלזאר להביא למהלך פוליטי שהדיח את לופש מהנשיאות והקדים את תאריך הבחירות אל 8 ביוני אותה השנה.
הפעם סלזאר מינה כמועמד האיחוד הלאומי את אמריקו תומאש (Américo Tomás), אדמירל בצי הפורטוגזי.
משמעות הדבר הייתה שסלזאר מינה מועמדים מטעמו לנשיאות מכל חילות הצבא.
אל מול תומאש התחרה גנרל חיל האוויר אומברטו דה סילבה דלגאדו (Humberto da Silva Delgado).
דלגאדו, שבמקור היה מבין תומכיו של סלזאר, פנה נגדו לאחר מלחמת העולם השנייה והחל להוות גורם מרכזי באופוזיציה השלטונית לו.
במסגרת מצע הבחירות שלו לנשיאות, דלגאדו הנהיג את הפלג הפוליטי שקרא לדמוקרטיה ליברלית.
דלגאדו, שקרא לקידום פניה של פורטוגל כלפי המערב ולחיקוי של ארצות הברית, כונה בידי הקומוניסטים פשיסט אך הצליח להשיג תמיכה נרחבת גם בלעדיהם.
כאשר נשאל דלגאדו מה יהיה יחסו לסלזאר אם יבחר, הודיע כי: "מובן מאליו, אני אפטר אותו".
פעם נוספת כשל האיחוד הלאומי לארגן עצרות ותעמולת בחירות שנועדו לקדם את המצע בעוד האופוזיציה התאגדה מאחורי דלגאדו הודות להצהרתו שידיח את סלזאר.
סלזאר עצמו יצא בראש קמפיין הבחירות כאשר הביע את תמיכתו בתומאש ויצא נגד המדיניות הכלכלית שקידם דלגאדו, שקראה למכירת זיכיונות נרחבים בעבור משקיעים אמריקאים, שהייתה מביאה לנפילת העצמאות הכלכלית של פורטוגל.
בסיומן של הבחירות ניצח אדמירל תומאש עם 765,081 קולות שהיוו 76.4% מכלל ההצבעות לעומת 236,057 הקולות של דלגאדו שהיוו 23.6% מכלל ההצבעות.
במהלך הבחירות, כמו בבחירות נוספות, המשטר של האיחוד הלאומי הנהיג מערכת הונאת בחירות, אך הפרש הקולות האדיר בין שני המועמדים מביא לכך שגם ללא הונאת הבחירות נראה היה שתומאש ינצח בבחירות.
מאוחר יותר התגלה כי בין 2 ל-3 ביוני, שבוע קודם הבחירות, ה-PIDE מנע ניסיון הפיכה שהנהיג דלגאדו.
דלגאדו יצא לגלות לאחר הבחירות והנהיג מערכת אופוזיציה אלימה למשטר סלזאר.
היה זה שבע שנים מאוחר יותר, ב-1965 כאשר סוכנים מטעם ה-PIDE התנקשו בחייו של דלגאדו בהיותו בספרד, פועל לקדם אידיאלים מהפכנים לתוך פורטוגל דרכה.
הרפורמה הכלכלית ו"הנס הכלכלי הקטן"
הקשיים הפוליטיים במערכות הבחירות הובילו את סלזאר לנקוט עמדה בנוגע לרפורמה אפשרית במצב הכלכלי של פורטוגל, שנותרה עדיין הרחק מאחורי רוב העולם המערבי.
אידאולוגים וסופרים שמרנים ברחבי פורטוגל טענו כי ניתן להביא לתיעוש נרחב של הכלכלה הפורטוגזית בדומה למצב בארצות הברית, בריטניה או גרמניה המערבית, אך בעבור זאת תידרש מחויבות מצד האוכלוסייה הכללית ותביא לכך שיהיה על הממשל להדריך ישירות את ההתפתחות הכלכלית של המדינה.
תוכניות הפיתוח הכלכלי שהוצעו דרשו שימוש באלמנטים קורפורטיבים לצד עלייה בהשקעות חיצוניות.
בין 1953 ו-1968 התקיימו ארבע תשתיות ענק בתמיכה ממשלתית שנעזרו בכספי משקיעים, אשר יחדיו הובילו להכפלה פי שישה של הייצור התעשייתי של פורטוגל.
פורטוגל השיגה תמיכה כלכלית מצד תוכנית מרשל, אך תמיכה כלכלית זאת הייתה נמוכה מאוד ומינורית ביחס לתמיכה הכלכלית האמריקאית לארצות אחרות במערב אירופה במסגרת התוכנית.
התשתית הגדולה הראשונה הייתה בין 1953 ל-1958 והתמקדה בייצור חשמל.
נוסף על הפן התעשייתי של התשתית, היא הייתה בעלת פן חינוכי גם כן, של קידום האוריינות בקרב צעירים ברחבי פורטוגל.
התשתית הגדולה השנייה התקיימה בין 1958 ל-1964 והתרחשה במקביל להצטרפותה של פורטוגל אל איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), אלטרנטיבה אל הקהילה הכלכלית האירופית אשר הורכבה מבריטניה, פורטוגל, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, איסלנד, שוודיה ופינלנד.
סלזאר הביא את פורטוגל לאיגוד הסחר ב-3 במאי 1960, בתור אחת מהחברות המקימות של האיגוד.
בהמשך, בבחינת פנים, הגיעה התשתית הגדולה השלישית, בין 1965 ל-1967 שהייתה הכנה תעשייתית משנית למעשה, לקראת התשתית הגדולה הרביעית והאחרונה שבאה לאחריה, שהובילה לפתיחת פי 14 בתי חרושת לייצור תעשייתי ברחבי פורטוגל ולעלייה הגדולה באיכות הייצור ובכמות הייצור הכולל בפורטוגל בבחינה של המגזר התעשייתי.
ההתנגדות המרכזית לרפורמות הכלכליות של סלזאר נבעה ממשרד האוצר, אשר נלחץ כל פעם מחדש כאשר פלג כלכלי אחד, החקלאים או התעשיינים, השיג מומנטום רב על האחר.
סלזאר, למרות הבטחותיו ופעולותיו, כשל בניסיון לנטרל את האליטה החקלאית ולהביא להסדר מהתנהלות המנהל של משרד האוצר לנוכח הרפורמות הכלכליות.
העובדה שכלל עלייה של ממשלת סלזאר לשלטון הייתה מבוססת על תמיכת האליטה החקלאית הפכה את ההתנגדות להם להתאבדות פוליטית חסרת סיכוי.
המדינה הקורפורטיבית שהייתה כתובה בחוקת 1933, לא הייתה פעילה בפועל ולא הצליחה להשיג שליטה מלאה על ההתנהלות הכלכלית המדינית.
כישלון התיעוש המלא של פורטוגל דרך הרפורמות היה לגורם מרכזי בנפילת "המדינה החדשה".
עד 1953 לא היה ניתן אפילו להקים עסקים חדשים לפי השיטה הקורפורטיבית וחלק נרחב מההתנהלות הכלכלית הייתה בידיים של האספה הלאומית, שהוכיחה עצמה בתור ארגון מושחת למשך עשורי שנים.
בחירות 1961 ויחסי החוץ שלאחר מלחמת העולם
בחירות 1961 לאספה הכללית ערערו את יציבות משטרו של סלזאר וכללו מחאות, הפגנות ודרישה של האופוזיציה לנשיא תומאש שיפטר את סלזאר ויקים ממשלה זמנית אשר תהיה "נייטרלית" בבחירות.
בנוסף על כך פרץ ניסיון הפיכה צבאית כושל שנועד להפיל את סלזאר ומשטר "המדינה החדשה".