tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקם, מודה, קודמו על ידי חסרי חוק וחסרי רצון לכל השלטון המיושב; אחרים אומנו על ידי השייח'ים, שהיו מרוצים מהתביעות שלהם מצליינים נוצרים שהושלמו להם, ורבים על ידי הערבים הבדואים ומטפסי ההרים של לבנון, שלא היו מרוצים מכך שהתרומות שהם נהגו להטיל על הכפרים הופסקו."
1840: פרדיננד דה ז'ראמב, עלייה לרגל לפלשתינה, מצרים וסוריה: "ושוב, מה שהכי תורם להפיכת פלשתינה למדבר הוא הממשלה הרודנית שתחתיה היא נאנקת, והמוטו שלה הוא הרס."
1840: ג'ורג' לונג, פלשתינה וסוריה, אציקלופדיית פני של האגודה להפצת ידע שימושי: "ההיסטוריה המודרנית של פלשתינה נכללת בצורה נוחה יותר תחת סוריה.
החלקים היחידים ממנו שדורשים הודעה נפרדת טופלו במסגרת מסעי צלב.
במובן צר עוד יותר, זה ציינה לפעמים את אותו מחוז, למעט פיניקיה ופלשתינה, הרודוטוס, בדיבור על פלשתינה, כולל אותה בסוריה, כחלוקה כפופה: הוא קורא לה ' פלשתינה סוריה'."
1840: ג'ון קיטו, ההיסטוריה הציורית של פלשתינה וארץ הקודש כולל היסטוריה מלאה של היהודים, כרך א.
1841: ג'ון קיטו, פלשתינה: הגאוגרפיה הפיזית וההיסטוריה הטבעית של ארץ הקודש, מאויר בחיתוכי עץ.
1841: אדוארד רובינסון, חקר המקרא בפלשתינה: "הר סיני וערב פטריאה: הגוף הגדול של הנוצרים בפלשתינה הוא מהכנסייה היוונית; אבל כולם ערבים ילידים, ומשתמשים רק בשפה הערבית בפולחן שלהם."
1841: צ'ארלס הנרי צ'רצ'יל בהתכתבות עם משה מונטיפיורי: "האם המשאבים שברשותכם כולכם כוונו בהתמדה לקראת התחדשותן של סוריה ופלשתינה, לא יכול להיות ספק אלא שבברכתו של העליון, [מעצמות אירופה ] יפרע במידה רבה את ההתחייבות, ושתסיים בהשגת ריבונות פלשתינה לפחות".
1842: אדריאנו באלבי, מערכת גאוגרפיה אוניברסלית, נוסדה על יצירותיהם של מלטה-ברן ובאלבי: "ערים, עיירות וכו', בסוריה ובפלשתינה.
סנטה סאבה, 8 או 9 מייל מדרום מזרח לירושלים, מנזר יוצא דופן במצבו על גובה, המתנשא בגובה רב כמה מאות מטרים מהעמק העמוק של נחל קדרון.
לצדו יש מערות רבות, שעל פי הדיווחים היו מאוכלסים על ידי יותר מ-10,000 נזירים בתקופה שבה הכנס סבא הקדוש את חיי הנזירים לפלשתינה.
בסכנה מתמדת מצד הערבים הפראיים, המנזר נראה כמו מבצר, עם מגדלים חזקים ונישאים להפליא."
1843: אלכסנדר קית', ארץ ישראל, על פי הברית עם אברהם, עם יצחק ועם יעקב: "פלשתינה שופעת אזורים מעובדים ופורחים, יש כמה ערים גדולות שמתחרות זו בזו במצוינותן, דהיינו.
קיסריה, אלאוטרופוליס, נאפוליס, אשקלון ועזה.
האזור שמעבר לירדן, הנשלטת ערב, עשיר במגוון הסחורה שהוא מלא בה; יש בה מלבד עיירות גדולות אחרות הערים בוסטרה, גרסה ופילדלפיה, אשר מוצקות חומותיהן הופכת לבטוחה ביותר." "[...] בפלשתינה יש שומשום בשפע, שממנו רוכשים נפט, ודורה טובה כמו זו של מצרים.
תירס משגשג באדמה הקלה של בעלבק; ואפילו אורז מגדלים בהצלחה בגבולות ארצות הביצות של חבולה.
לאחרונה הם החלו לטפח קני סוכר בגנים של סיידה ושל ביירות, השווים לאלו של הדלתא..."
1843: אוריג'ן באכלר, שיקום והמרה של היהודים: "אבל מאז 1832, כשמהמט עלי השתלט על סוריה, הייתה נהירה יוצאת דופן של היהודים לפלשתינה.
מספרם המדויק כיום בארץ הקודש מוערך בכ-40,000."
1843: סטיבן אולין, מסעות במצרים, ערב פטרה ובארץ הקודש: "סוחרים אירופאים לא יכלו לחיות במזרח, אלא תחת חסותם של הקונסולים שלהם.
הם לעולם לא הופכים לנתינים לשליטים הילידים.
אם כוח תרבותי נוצרי כלשהו היה מציל את פלשתינה, בהסכם או בכוח, משלטון מוחמד, ומקים ממשלה נאורה, שוויונית ויציבה, אז אולי היא תהפוך למגורים רצויים לאנשים מתורבתים; אבל בשום תנאי אחר לא יכלו לסבול מקום מגורים שם מלבד ברברים, המסתפקים בלהיות עניים וסובלניים מההרגל הארוך של דיכוי ואי צדק.
ממלא אותי בהפתעה לראות כמה מטובי האנשים של אנגליה פועלים לקידום הקולוניזציה של יהודים בפלשתינה, וזאת תחת ממשלות קיימות.
היהודים הם בדיוק העם האחרון עלי אדמות המתאים למפעל כזה, שכן הם אומה של סוחרים, ואינם יודעים דבר בחקלאות.
חוץ מזה, יהודי אירופה ואמריקה הם מתורבתים ועשירים, ולא היו מתענגים על דיכוי ושוד, אפילו בפלשתינה."
1843: יוהאן פרידריך רוהר, התיאור ההיסטורי-גאוגרפי של רוהר על פלשתינה: מחקרים בפלשתינה: "נפוליאון בונפרטה, בשנת 1799, העניק חשיבות חדשה לפלשתינה.
זה היה קשור לכיבוש מצרים שלו, והתחייב באופן נומינלי להדוף את הצבא הטורקי תחת ג'זאר (או הקצב, שנקרא כך על ידי נתיניו מאכזריותו המדהימה.
הוא מת ב-1808, כנראה במצפון שקט), הפאשה של סנט ז'אן ד'עכו, שבאמצעותו איים עליו, ולמנוע אותו מלחסום את כוונותיו באשר למצרים, אלא למעשה להשיג את העושר העצום של הפאש'ה הזה, האצור בעכו, ולהפוך אותו לבסיס של פרויקטים נרחבים אחרים כמו ממזרח."
בניסטר, סקר של ארץ הקודש...: "טאקיטוס משווה הן את האקלים והן את האדמה לאלו של איטליה, ובמיוחד מציין את עצי הדקל והבלסם כיצורים שהעניקו למדינה יתרון על שלו.
ג'סטין מאשר את סיפורו של טקיטוס, מכבד את התוצרת השופעת של פלשתינה, האקלים היפה שלה, הדקל ועצי הבלסם הריחניים."
1845: שלמה מונק, פלשתינה, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי, ב"היקום הציורי": "תחת השם פלשתינה, אנו מבינים את המדינה הקטנה שאוכלסה בעבר על ידי בני ישראל, והיום היא חלק מהפאכאלים של עכו ודמשק.
היא משתרעת בין קו רוחב 31 ל-33° צפון ובין קו אורך 32 ל-35 מעלות מזרח.
אזור של כ-1300 ליגה (יחידת שטח צרפתית ישנה).
כמה סופרים קנאים, כדי לתת לארץ העברים חשיבות מדינית מסוימת, הגזימו בהיקף פלשתינה; אבל יש לנו סמכות עבורנו שאי אפשר לדחות.
הירונימוס הקדוש, שטייל זמן רב במדינה זו, אמר במכתבו לדרדאנוס (עמ' 129) שהגבול הצפוני לזה של הדרומי, הוא מרחק של 160 מיילים רומיים, שהם כ-55 ליגה.
הוא נתן כבוד לאמת למרות חששותיו, כפי שאמר בעצמו, מהנצל את הארץ המובטחת ללעג פגאני."
1847: וולטר מקלאוד, הגאוגרפיה של פלשתינה: "מחלקות מודרניות.
8. פלשתינה מחולקת כעת לפשליקים, שהחשובים שבהם הם עכו ודמשק.
המדינה נמצאת בשליטת הטורקים, והיא נשלטת על ידי מחמט פאשה, אשר מונה לאחרונה למושל הכללי של פלשתינה."
1848: תומאס רייט (ביוגרף), מסעות מוקדמים בפלשתינה: הכוללים את הנרטיבים של ארקולף, וויליבאלד, [ואחרים].
1848: קרל ריטר, הגאוגרפיה ההשוואתית של פלשתינה וחצי האי סיני: פרק ב'.
סקירת הרשויות על הגאוגרפיה של פלשתינה.
49-1848: ארכיון עות'מאני: מפה עות'מאנית של פלשתינה, המציגה את המונח "פילסטין ("filastin ülkesi") ("ארץ פלשתינה") לאזור שבין רמלה ליפו מדרום לנחל הירקון.
1849: ויליאם פרנסיס לינץ', נרטיב משלחת ארצות הברית לנהר הירדן ולים המלח: "ממזרח לבית לחם נמצאת הגבעה שבה שמעו הרועים את ההכרזה על הולדת המשיח; ובמישור שלמטה, השדה אשר ליקטה בו רות אחרי הקוצרים.
הארץ שמסביב הייתה שופעת צמחייה, והגרגר הצהוב, אפילו כשהסתכלנו, נפל מתחת למגל.
צור מגוון, גיר ואבן גיר, ללא מאובנים, נקצצו מדי פעם בצידי הגבעות; אבל לאורך המדרונות התחתונים, ובתחתית העמק, היו חורשות רצופות, ותחתיהן שטיח מוריק.
זה היה המקום הכי כפרי והכי יפה שראינו בפלשתינה.
מבין פרחים רבים אספנו אחד לבן יפהפה, נקי מכל כתם ארצי, סמל מתאים של טוהר האלוהות התינוקות."
1850: יהוסף שוורץ, גאוגרפיה תיאורית ושרטוט היסטורי קצר של פלשתינה: "בשנת 5592 (1832), הכריז מחמוד עלי, פאשה מאלכסנדריה במצרים, על עצמו כבלתי תלוי בסולטן של קונסטנטינופול.
כעת הוא כבש בהדרגה את כל פלשתינה, סוריה, ערב ונוביה."
1856: ג'יימס רדהאוס, מילון אנגלי וטורקי: נחשב למילון העות'מאני-אנגלי המקורי והסמכותי, מתרגם את ארץ הקודש ל"דארי-פילסטין" (בית פלשתינה).
1858: ג'וזאיה לזלי פורטר, מדריך לנוסעים בסוריה ובפלשתינה: "ניתן לחלק את התושבים המודרניים של דרום פלשתינה לשתי מעמדות - הבדווים, או שבטים נודדים השוכנים באוהלים, והפלחים, המתגוררים בכפרים." "[...] מישור עכו הוא אחד העשירים בפלשתינה – מייצר כאחד את היבולים השופעים ביותר ואת העשבים השוטים המעולים בארץ.
הוא לח יותר מכל המישורים האחרים; וחלקים גדולים ממנו הופכים לביצות במהלך החורף."
1859: סמואל אוגוסטוס מיטשל, מפות: טורקיה באסיה וגאוגרפיקה-ערב.
1859: דויד קיי, בעריכת תומאס סטיוארט טרייל, פלשתינה, אנציקלופדיה בריטניקה: "[פלשתינה] ...
הוכנעה לבסוף בשנת 1517 על ידי סלים הראשון, סולטן הטורקים, שתחתיו היא המשיכה יותר מ-300 שנה.
...עד הפלישה הבלתי נשכחת למצרים על ידי הצבא הצרפתי בשנת 1798. בונפרטה אשר נודע לו על התכוננות הפשאות של עכו לתקיפתו במצרים, החליט, על פי הטקטיקה הרגילה שלו, לצפות את תנועות אויביו.
בהתאם לכך הוא צעד על פני המדבר המפריד בין מצרים לפלשתינה, ופלש לארץ בראש 10,000 חיילים.
לאחר שכבש כמה עיירות, ובין השאר את יפו, שם הכתים את דמותו בטבח הנורא של 4000 אסירים."
1859: הנרי סטאפורד אוסבורן, פלשתינה, בעבר ובהווה: עם מודעות תנ"כיות, ספרותיות ומדעיות: "המדליות מוטבעות בטביעת הענבים, כפי שהראינו על מטבעו של הורדוס, (עמוד 486,) דמות הדקל.
- עץ הנראה לעיתים קרובות כל כך על מדליות אחרות שהוטבעו על ידי אספסיאנוס וטיטוס, והמדליה של אגריפס הצעיר אוחז בפירות, כולם מעידים על מצוינות המדינה.
למרות כל זאת, מעיר מר גיבון, כשהוא מדבר על פיניקיה ופלשתינה (פרק א' עמ' 21), "הראשון שבהם היה חוף צר וסלעי; האחרון היה טריטוריה שלא הייתה עדיפה על ויילס במידת הפוריות או בהיקפו...
מ' גיזוט מניח שהוא ביסס את דבריו על קטע בסטרבו, המדבר רק על הארץ סביב ירושלים, שלדבריו לא הייתה פורייה וצחיחה במשך שישים אצטדיונים (כנראה חמישה או שישה מייל;) במקומות אחרים.
מקומות המעידים עדות מצוינת לפריון פלשתינה".
הוא אומר, "על יריחו היא יער של עצי דקל, והארץ במשך מאה אצטדיונים מלאה במעיינות ומאוכלסת היטב"."
1860: ג'וזאיה לזלי פורטר, בעריכת תומאס סטיוארט טרייל, סוריה, אנציקלופדיה בריטניקה: "התושבים המודרניים של סוריה ופלשתינה הם גזע מעורב, המורכב מצאצאי הסורים הקדומים שכבשו את המדינה בראשית ימי הנצרות ומהערבים שנכנסו עם צבאות הח'ליפים והתיישבו בערים ובכפרים.
מספרם של האחרונים בהיותו קטן יחסית, תערובת הדם לא שינתה באופן גלוי את סוג האנשים הקדומים.
ניתן לראות זאת בהשוואה בין הנוצרים למוסלמים.
הראשונים הם ללא ספק ממוצא סורי טהור, בעוד שהאחרונים מעורבים פחות או יותר, ובכל זאת אין הבחנה נראית לעין בין השניים מלבד מה שהלבוש עושה."
1860: הקונגרס ה-36 של ארצות הברית, הטבח בסוריה: תיאור נאמן של האכזריות שספגו הנוצרים של הר הלבנון, במהלך הרדיפות האחרונות בסוריה: עם היסטוריה תמציתית של אסלאמיות ועלייתם של המארונים, הדרוזים ...
ועוד כתות מזרחיות ...: "נצרות מוקדמת בסוריה.
הנזירים והעוגנים, כפי שכונו, זכו להערכה רבה, ואלפי עולי רגל, מכל חלקי הארץ, חיפשו את תאיהם כדי להפיק תועלת מתפילתם.
במאה הרביעית, הארצות העתיקות של סוריה ופלשתינה היו מלאות ב"אנשים קדושים" כאלה, וזמן קצר לאחר מכן החלו להקים חברות ולחיות יחד, כאחים, בשבועות ובתקנות."
1865: ויליאם 'קורקי' נורטון, איך קיבלתי את רגלי השעם שלי, מגזין סנט ג'יימס: "הייתי אז במלטה, שירתתי על סיפונה של הספינה [הוד מלכותו] פאורפול בעלת 80 תותחים, קפטן צ'ארלס נאפייר; ...זה היה בשנת 1840 ...
אנגליה, בהשראת הלורד פאלמרסטון, החליטה, בניגוד לצרפת, להפיל את הפאשה של מצרים, מוחמד עלי, ואת בנו המרושע לא פחות.
...לפיכך נכחתי בהפצצת ביירות - מלכת הערים בפלשתינה - בנחיתה, הייתי עד לבריחת הפאניקה של המצרים המתפארים הרבה למראה החשוף של חברינו, ונכחתי בנפילת עכו.
מעולם לא הערכתי גבוה מאוד את תהילת המערכה הסורית ההיא.
איזו התנגדות אמיתית יכולה הייתה להציע שפע של חיילים מצרים לכוח בריטי מאורגן היטב?
אין זה אומר לזאבים כמה הכבשים יכולות להיות רבות."
1865: ויליאם מקלור תומסון, הארץ המובטחת: מטייל בפלשתינה המודרנית [מתוך הארץ והספר]: "משומרון לשכם זו רכיבה קלה של שעתיים; תחילה דרומה, מעבר לכתף ההר, ואחר כך מזרחה, במעלה העמק המקסים של שכם.
שום דבר בפלשתינה אינו עולה עליו בפוריות וביופי טבעי, וזאת בעיקר בזכות הנחל הזורם דרכו.
הארץ כולה משובצת כפרים; המישורים לבושים בדשא או בתבואה; והגבעות המעוגלות במטעי זית, תאנה, רימון ועוד."
1867: טיטוס טובלר, ביבליוגרפיה גאוגרפית של פלשתינה.
1871: ג'ון טילוטסון, פלשתינה המקומות הקדושים והסיפור הקדוש שלה: "גאוגרף מודרני אמר, "הנוף הטבעי של פלשתינה מדבר בקול אחד לטובת המקרא; כל מילה מסיפורי הקודש מקבלת את הפירוש הטוב ביותר שלה על ידי כך שהיא נלמדת בהקשר של המקום בו היא תועדה"."
1873: ויליאם סמית (מילונאי), מילון לגאוגרפיה יוונית ורומית: 2: "יאבאדיוס-זימתוס: פלשתינה (Παλαιστίνη: את' (Παλαιστίνόs), השם הנפוץ והקלאסי ביותר של הארץ, המכונה גם ארץ כנען, יהודה וארץ הקודש וכו'.
שם זה הוא בעל סמכותו של הנביא ישעיהו, בין סופרי הקודש: והתקבל על ידי ההיסטוריונים החילוניים הקדומים ביותר.
הרודוטוס מכנה את העברים סורים של פלשתינה; וקובע כי גבול הים של סוריה, מיושב, לפיו הפיניקים מהים האדום, נקרא פלשתינה עד מצרים (ח' 89).
במקום אחר הוא מציב את סוריה פלשתינה בין פיניקיה למצרים; צור וצידון בפיניקיה: אשקלון, קאדיטיס אייניסוס בפלשתינה סוריה; במקום אחר הוא ממקם את קדיטיס ואזוטוס פשוט בסוריה (ד' 39, ג' 5, ב' 116, 157, א' 105, ג' 5).
[...] התרומות החשובות ביותר לגאוגרפיה העתיקה של פלשתינה הן אלו של אוזביוס והפרשן שלו הירונימוס הקדוש ב"אונומסטיקון", שחובר על ידי הראשונים, ותורגם, עם הוספות ותיקונים חשובים, על ידי האחרון שגם שילב בפירושיו ובמכתביו הודעות גאוגרפיות רבות בעלות ערך מופלג.
עם זאת, הם אינם בעלי אופי כזה שיהיו זמינים תחת מאמר כללי זה, אלא מצוטטים במלואם תחת שמות העיירות וכו'."
1876: תומאס קוק, מדריך התיירים של קוק לפלשתינה וסוריה: "המסלול המקובל של שלושים ימי סיור בפלשתינה: בשלהי הסתיו עדיף לנוע מצפון לדרום וכך לעבור עם העונה.
באביב עדיף לנוע בכיוון ההפוך, מכיוון שהדרך מלבנון והר החרמון מושלגת בתדירות גבוהה בחלק המוקדם של השנה."
שנות ה-1880: הממשלה העות'מאנית מוציאה מספר צווים לממשלות זרות, שנועדו להגביל את ההגירה הציונית, רכישת קרקעות והתיישבות.
הגזירות מתייחסות ל"פלשתינה", אך המונח אינו מוגדר.
1897: הקונגרס הציוני הראשון: תוכנית בזל קובעת את מטרותיה של התנועה הציונית: "הציונות שואפת להקים לעם היהודי בית מולדת בפלשתינה לפי משפט הכלל."
1898: חליל ביידס, הקדמתו לתרגומו לתיאור ארץ הקודש מאת אקים אולסניצקי: "העם הפלסטיני היה זקוק לספר גאוגרפיה על ארצם...
האיכר הפלסטיני מחכה בקוצר רוח לבוא החורף, למען גשם העונה כדי להרטיב את השדות המאובנים שלו." הוצע שזה מייצג את המקרה הראשון בהיסטוריה המודרנית שבו המונח 'פלסטיני' או 'פילסטיני' מופיע בערבית.
1900–1910: מושלים עות'מאניים: לדברי חיים גרבר "שרידי התכתובות של המושלים העות'מאניים עם הממונים עליהם בעשור הראשון של המאה העשרים מתייחסים לעיתים קרובות לשאלה הציונית ולהתנגדות אליה בקרב תושבי המקום.
הארץ מכונה לאורך כל הדרך פלשתינה."
1900: ג'יי.מ רוברטסון, נצרות ומיתולוגיה: "הרבה לפני שהיהדות המקראית נודעה, התושבים בפלשתינה היו שותפים לטקסים האוניברסליים של הפולחנים הקדומים של שמש וירח, טבע וסמל; וגלי הכיבוש הרצופים, הפיזיים והמיסטיים, רק שינו את ההזיה הקדמונית."
אנציקלופדיה בריטניקה: "אוכלוסייה - האוכלוסייה בפועל של סוריה היא למעלה מ-3,000,000 נפשות על פני שטח של כ-600,000 מייל רבוע, כלומר כ-5 אנשים למייל רבוע.
אבל הממוצע הנמוך הזה נובע ברובו מהכללת שטחי הערבות הצפוניות הכמעט בלתי מיושבות; ובחלקים האלה של סוריה, המיושבים, הנתונים הם בשיעור גבוה בהרבה.
בפיניקיה ולבנון יש את האוכלוסייה הצפופה ביותר, מעל 70 למייל רבוע, בעוד פלשתינה, החלק הצפוני של הרמה המערבית ממזרח לירדן, נווה המדבר של דמשק וחלב, עמק אורונטס וחלקים מקומגנה, מאוכלסים היטב."
1913: רוחי חלידי, ציונות או השאלה הציונית, לפי חיים גרבר "ראוי לציין שבכל פעם ששם המדינה מופיע, היא תמיד פלשתינה, לעולם לא דרום סוריה או כל דבר אחר."
1914: ארבעה ימים לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על האימפריה העות'מאנית בישיבת הקבינט הבריטי ב-9 בנובמבר 1914, דייוויד לויד ג'ורג', שר האוצר, "התייחס לגורל הסופי של פלשתינה."
התאריך של השקלים ה'עבים' נותר שאלה שבקושי אפשר להחזיק בה יותר מ'השערה מהוססת'; אבל הטיעון האפיגרפי נראה חזק דיו כדי לצמצם את הסקאלה לטובת ייחוס למרד הראשון."
במזרח קו סמוך ווקרוב למערב מסילת החיג'אז המסתיים ב-מפרץ עקבה.
בדרום גבול שיסוכם עם ממשלת מצרים.
1919: הקונגרס הלאומי הסורי: "אנו מבקשים שלא תהיה הפרדה של החלק הדרומי של סוריה, המכונה פלשתינה, וגם לא של האזור המערבי הליטורי, הכולל את לבנון, מהמדינה הסורית."
1920: הסכם גבול צרפתי-בריטי - הסכם המסגרת בו נקבעו גבולות המנדט של ארץ ישראל, שאושר סופית ב-7 במרץ 1923: "הגבולות בין השטחים תחת המנדט הצרפתי של סוריה ולבנון מחד למנדטים הבריטיים של מסופוטמיה ופלשתינה מאידך נקבעים כדלקמן:"
1920: הרברט סמואל במהלך ישיבת מועצה מייעצת: "לאחר דיון נוסף של כמה חברים, אמר [שמואל] שכאשר היה עליו להחליט על נוסח הבולים, הוא היה מודע לכך שאין שם אחר בשפה העברית לארץ זו מלבד 'ארץ-ישראל'.
[שמואל] עדיין חשב שזו פשרה טובה.
ד"ר סאלם רצה להשמיט את 'אלף' 'יוד' ומר ילין רצה להשמיט את 'פלשתינה'.
הפתרון הנכון יהיה להשאיר את שניהם."
1923: המנדט הבריטי על פלשתינה - ארץ ישראל מאושר.
1926: פרוטוקול ישיבת ועדת המנדטים הקבועה: "מ' פאלאסיוס [נציג ספרד], חוזר לשאלות הקונקרטיות בעלות אופי כללי עליהן התלוננו הערבים, נזכר בשאלות הנוגעות לתואר הלאומי, לפזמון הלאומי ולדגל...
נקודה ראשונה, הערבים טענו כי אין זה תואם את סעיף 22 למנדט להדפיס את ראשי התיבות ואף את המילים "ארץ ישראל" אחרי השם "פלשתינה " תוך סירוב לערבים את התואר "סוריאל ינונביה" ("דרום סוריה").
ממשלת בריטניה לא קיבלה את השימוש בתואר הערבי הזה, אלא נתנה את מקום הכבוד למילה העברית ששימשה במשך 2,000 שנה והחליטה שהשם הרשמי בעברית הוא "פלשתינה" ואחריו ראשי התיבות המסמנים "אלף יוד", השם העברי הרגיל.
האם השאלה עדיין בדיון והאם הנציג המוסמך יכול לתת לנציבות מידע נוסף?
קולונל סימס הסביר שהמדינה תוארה כ"פלשתינה" על ידי האירופים וכ"פילסטין" על ידי הערבים.
השם העברי של המדינה היה הכינוי "ארץ ישראל", והממשלה, כדי לענות על משאלות היהודים, הסכימה כי המילה "פלשתינה" באותיות עבריות יופיעו בכל המסמכים הרשמיים ולאחריה ראשי התיבות [א"י] המייצגים כינוי זה.
כהתנגדות לכך, כמה מהפוליטיקאים הערבים הציעו כי המדינה תיקרא "דרום סוריה" כדי להדגיש את הקשר ההדוק שלה עם מדינה ערבית אחרת."
1936: דו"ח ועדת פיל: "[לאומיות יהודית] טוענת, לדוגמה, אף על פי ש'פלשתינה' אינה מילה ערבית ולכן עשויה לשמש בצורה הוגנת ליהודים וגם לערבים, יש לקבל גם את המונח "ארץ ישראל" כתרגום רשמי של "פלשתינה", ומוחה על כך שהדפסת ראשי התיבות העברית "א"י" אחרי "פלשתינה" על כל בול ומטבע אינה מספקת."
ביטול העבדות התרחש במדינות שונות בזמנים שונים.
הדבר התרחש לעיתים קרובות כתהליך הדרגתי – למשל, כביטול הסחר בעבדים במדינה מסוימת, ולאחר מכן כביטול העבדות בכל במדינות שהושפעה על ידי האימפריה שלה, או הגבלות על סחר בעבדים שהובילו בהמשך להוצאת העבדות עצמה אל מחוץ לחוק.
כל צעד היה בדרך כלל תוצאה של חוק או פעולה נפרדים.
ציר הזמן הזה מציג חוקי ביטול עבדות או פעולות אחרות שהשפיעו על דבר זה המפורטות באופן כרונולוגי.
הדבר מכסה גם את ביטול הצמיתות.
המאה ה-3 לפני הספירה – המלך ההודי אשוקה מבטל את העבדות בממלכתו.
9–12 לספירה – ואנג מאנג, קיסר סין מיישם רפורמות נרחבות בממלכתו כולל ביטול העבדות.
אולם העבדות מוחזרת במהרה לאחר שהוא נרצח בידי מורדים ב-23 לספירה.
590–604 – רומא, האפיפיור גרגוריוס הראשון אוסר על יהודים להחזיק עבדים נוצרים.
741–752 – רומא, האפיפיור זכריה אוסר על מכירת עבדים נוצרים למוסלמים, רוכש את כל העבדים שנרכשו בעיר על ידי סוחרים ונציאנים ומשחרר אותם לחופשי.
1080 – אנגליה, ויליאם הכובש אוסר על מכירת כל אדם כעבד ל"נוכרים" (heathens – לא נוצרים).
1315 – צרפת, לואי העשירי מפרסם צו המבטל את העבדות ומכריז ש"צרפת מסמלת חירות", וכי כל עבד שהולך על אדמת צרפת צריך להשתחרר.
עם זאת, כמה מקרים מוגבלים של עבדות נמשכו עד המאה ה-17 בחלק מנמלי הים התיכון של צרפת בפרובאנס, כמו גם עד המאה ה-18 בחלק מהשטחים של צרפת מעבר לים.
רוב ההיבטים של הצמיתות בוטלו דה פקטו בין 1315 ל-1318.
1528 – ספרד, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוסר על הובלה של אינדיאנים לאירופה, אפילו מרצונם, במאמץ לצמצם את שעבודם.
על האנקומיינדה נאסר לאסוף כספים בזהב בנימוק שהילידים מכרו את ילדיהם כדי לקבל זאת.
עבדות מוחלטת של אינדיאנים נאסרת.
עם זאת, נמשכות עבודת הכפייה תחת האנקומיינדה.
1537 – יבשות אמריקה, האפיפיור פאולוס השלישי אוסר על עבדות של העמים הילידים של אמריקה ושל כל אוכלוסייה אחרת שתתגלה, ומבסס את זכותם לחירות ולקניין (Sublimis Deus).
1574 – אנגליה, אליזבת הראשונה משחררת את שרידי הצמיתים האחרונים במדינה.
1574 – הפיליפינים, העבדות מבוטלת בצו מלכותי.
1590 – יפן, טויוטומי הידיושי, אוסר על עבדות במדינה, למעט כאמצעי ענישה של פושעים.
1595 – פורטוגל, איסור על סחר בעבדים סינים.
1602 – אנגליה, תיק Clifton Star Chamber יצר תקדים, לפיו חטיפה או שעבוד ילדים לשמש כנערי מקהלה אינו חוקי.
1609 – ספרד ההבסבורגית, בני המוריסקוס, שרבים מהם צמיתים, מגורשים מספרד בחצי האי אלא אם כן הם הופכים לעבדים מרצונם (הידוע בשם moros cortados).
עם זאת, חלק גדול נמנע מגירוש או מצליחים לחזור.
1624 – פורטוגל, איסור על שעבוד סינים.
1649 – רוסיה, איסור מכירת עבדים רוסים למוסלמים.
1652 – רוד איילנד, רוג'ר וויליאמס וסמואל גורטון פועלים להעברת חקיקה לביטול העבדות במטעי פרובידנס, הניסיון הראשון מסוגו בצפון אמריקה.
1677 – האימפריה המראטהית, הקיסר שיוואג'י אסר, שחרר והפסיק את היבוא והיצוא של כל העבדים באימפריה שלו.
1679 – רוסיה, הצאר פיודור השלישי ממיר את כל עבדי השדה הרוסים לצמיתים.
1688 – פנסילבניה, העצומה של הקוויקרים מ-Germantown נגד העבדות היא העצומה הדתית הראשונה נגד עבדות אפריקאים במה שתהפוך לימים לארצות הברית.
Browne & Cooper, סר ג'ון הולט , הלורד שופט ראשי של אנגליה, קובע כי "ברגע שכושי נכנס לאנגליה, הוא הופך לחופשי.
אפשר להיות נבל באנגליה, אבל לא עבד."
1723 – רוסיה, פיוטר הגדול ממיר את כל עבדי הבית לצמיתים, ולמעשה הופך את העבדות לבלתי חוקית ברוסיה.
1723–1730 – סין, האמנציפציה של יונגג'נג שואפת לשחרר את כל העבדים כדי לחזק את השליט האוטוקרטי באמצעות סוג של שוויון חברתי שיוצר מעמד בלתי מובחן של נתינים חופשיים מתחת לכס המלכות.
למרות שהתקנות החדשות הללו שחררו את הרוב המכריע של העבדים, משפחות עשירות המשיכו להחזיק בעבדים עד למאה העשרים.
1750 – אנתוני בנזט שהיה מורה קוויקרי, החל בפעילות פומבית נגד עבדות.
1775 – פילדלפיה בפנסילבניה, קמה "האגודה לביטול העבדות בפנסילבניה" שהייתה האגודה הראשונה לביטול העבדות במושבות שיהיו ארצות הברית.
בין מקימה ותומכיה היו אנתוני בנזט, תומאס פיין, ובנג'מין ראש.
ראשיתה של התנועה לביטול העבדות.
1780 – פנסילבניה, עובר חוק לביטול הדרגתי של העבדות, המשחרר ילדים עתידיים לעבדים.
אלה שנולדו לפני החוק נשארים משועבדים לכל החיים.
החוק הופך למודל עבור מדינות צפוניות אחרות.
העבדים האחרונים במדינה שוחררו ב-1847.
1783 – מסצ'וסטס, בית המשפט העליון של מסצ'וסטס קובע כי עבדות אינה חוקתית, החלטה המבוססת על חוקת מסצ'וסטס משנת 1780. כל העבדים משוחררים מייד.
1783 – האימפריה האוסטרית, הקיסר יוזף השני מבטל את העבדות בבוקובינה.
1786 – בריטניה, הסטודנט תומאס קלארקסון, מפרסם את המאמר "חיבור על העבדות והמסחר של המין האנושי", המאמר זוכה בפרס מטעם אוניברסיטת קיימברידג' ומוביל לכך שקלארקסון נפגש עם תומכים אחרים במאבק נגד העבדות, כמו ג'יימס רמזי וגרנוויל שארפ.
1787 – בריטניה, ב-22 במאי 1787 קמה בלונדון "האגודה לביצוע ביטול סחר העבדים".
היא כללה את גרנוויל שארפ שכיהן יושב ראש, תומאס קלארקסון, ואת ג'וזאיה ודג'ווד.
קלארקסון גם פנה אל ויליאם וילברפורס שהיה אנגליקני וחבר פרלמנט מקושר שהיה אחד הפרלמנטרים הבודדים שהתנגד לעבדות.
1787 – תומאס קלארקסון נוסע באנגליה כדי לאסוף עובדות נגד הסחר בעבדים.
בכמה מקומות, במיוחד בנמלים שהיוו מרכזי מסחר של עבדים כמו ליברפול ובריסטול, הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד תומכי המסחר בעבדים.
הוא כמעט נרצח ב-1878 על ידי חבורת מלחים שקיבלה תשלום לשם חיסולו.
הוא מפרסם איור של הצפיפות בספינות העבדים שמעלה את המודעות הציבורית בנושא.
1788 – צרפת, בפריז נוסדה האגודה של ידידי השחורים שפעלה למען ביטול העבדות.
1788 – דנמרק, הגבלות מוטלות על הצמיתות תחת שיטת Stavnsbånd .
1789 – בריטניה, אולאודה אקוויאנו מפרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הנרטיב המעניין של חייו של אולאדה אקוויאנו, או גוסטבוס ואסה, האפריקני".
1789 – צרפת, פרסום הצהרת זכויות האדם והאזרח כחלק מהמהפכה הצרפתית.
"אגודת ידידי השחורים" לחצה לכך שהצהרה תבטל את מוסד העבדות, אך דבר זה לא התרחש בעקבות לחץ נגדי של בעלי מטעים קולוניאלים שכונתה Club Massiac.
עם זאת, ההצהרה מילאה תפקיד רטורי חשוב במהפכה בהאיטי.
1789 – ויליאם וילברפורס השתמש בראיות שאסף קלארקסון בנאום מפורסם שלו נגד העבדות.
1791 – צרפת, שחרור של עבדים מהדור שני במושבות.
1791 – האיטי, ראשיתו של מרד העבדים בהאיטי.
העבדים השחורים במושבה סן דומנג התקוממו נגד השלטון הצרפתי וכוננו את הרפובליקה של האיטי.
1791 – בריטניה, ויליאם וילברפורס מפרסם את הצעת החוק הראשונה לאסור על סחר עבדים במדינה.
1793 – קנדה עילית אוסרת את יבוא עבדים למחוז, במסגרת חוק נגד עבדות
1794 – צרפת, בוטלה העבדות בכל השטחים והרכוש הצרפתי (אם כי הדבר יבוטל בהמשך בעקבות תהפוכות פוליטיות).
1800 – קוריאה, ממלכת ג'וסון, עבדות מטעם מדינה נאסרה בשנת 1800. עבדות פרטית נמשכה עד שנאסרה בשנת 1894.
1800 – חוק סחר עבדים נוסף אוסר על אזרחים אמריקאים על השקעה ותעסוקה בסחר בין-לאומי בעבדים.
1801–1804 – החוף המערבי של צפון אפריקה, המלחמה הברברית הראשונה ארצות הברית נלחמת מול טריפוליטניה, אלג'יריה ומרוקו, בדרישה להפסיק את הפשיטות של שודדי ים ברברים על אוניות סוחר אמריקאיות ששטו בים התיכון ושבו את הנוסעים לצורך מכירתם כעבדים בהאימפריה העות'מאנית.
המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב לא לפגוע בספינות ומלחים אמריקאים, אך חוזה זה לא כובד בהמשך.
1802 – אוהיו, חוקת המדינה מבטלת את העבדות.
1802 – צרפת, נפוליאון בונפרטה מחדש את העבדות במושבות לגידול קני סוכר.
1804 – האיטי, סיומו המוצלח של מרד העבדים בהאיטי.
האיטי מכריזה על עצמאות ומבטלת את העבדות.
1804 – ניו ג'רזי, המדינה מוציאה את העבדות אל מחוץ לחוק.
1805 – בריטניה, הצעת חוק לביטול עוברת בבית הנבחרים אך נדחית בבית הלורדים.
1805 – קרב טרפלגר בו הובס הצי של נפוליאון יחד עם הצי הספרדי על ידי הצי הבריטי.
כישלון זה הנציח את שליטתה המוחלטת של בריטניה בימים, שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה.
דבר זה החליש את כוחה של האימפריה הספרדית במושבות ספרד החדשה, והשפיעה על המצב באוקיינוס האטלנטי, על דרום אמריקה ועל השפעתה העולמית של בריטניה.
1806 – ארצות הברית, בהודעה לקונגרס, נשיא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון קורא להוציא מחוץ לחוק את סחר העבדים הבין-לאומי, וביקש מהקונגרס "להוציא את אזרחי ארצות הברית מכל השתתפות נוספת באותן הפרות של זכויות אדם...
אשר המוסר, המוניטין והטובים ביותר.
של ארצנו להוטים לאסור כבר זמן רב".
1807 – בריטניה, "חוק ביטול סחר העבדים" מבטל את סחר העבדים האטלנטי ברחבי האימפריה הבריטית- שהיתה האימפריה הגדולה בעולם.
קפטנים נקנסו ב-100 פאונד לכל עבד שהועבר בספינותיהן.
נשלחו אוניות סיורי לחוף האפריקאי כדי לעצור אוניות עבדים.
מוקמת "שייטת מערב אפריקה של הצי המלכותי" כדי לדכא סחר בעבדים; עד 1865, השייטת משחררת מעבדות כ-150,000 אנשים.
חלק משמעותי מהשפעת החוק הוא על דעת הקהל הבריטית שהופכת עם הזמן מתנגדת בחריפות יתר לעבדות.
השפעה נוספת היא התחלת לחץ על מעצמות אחרות לחתום על אמנות דו-צדדיות לאיסור הובלה ימית של עבדים ליבשות אמריקה.
1807 – ונצואלה, סימון בוליבר חוזר למדינה והתייצב בראש קבוצה של קריאולים רדיקלים ששאפו למגר את השלטון הספרדי כשלב במאבק ליצירת איחוד של כל יבשת אמריקה הדרומית.
תהליך השחרור גורר מלחמות אזרחים ומאבקים פנימיים ביבשת שמובילים בהמשך להכרזות על שחרור עבדים, כחלק מניסיון איחוד כוחות בין הקריאולים לבין קבוצות אתניות אחרות בדרום אמריקה כמו ילידים ועבדים שחורים.
1807 מלחמת חצי האי האיברי פלישתו של נפוליאון לספרד וופורטוגל.
הדבר מחליש את האימפריה הספרדית והפורטוגזית , מה שהופך אותן לרגישות יותר להשפעה אנגלית, בנוסף הדבר יוצר גל של מרידות במרכז ובדרום אמריקה, דבר שיגרום בהמשך לביטול העבדות בתחום המדינות החדשות.
1807 – פולין, החוקה הפולנית אוסרת על צמיתות.
1807 – פרוסיה, הרפורומת של פרוסיה אוסרות על צמיתות.
1808 – ארצות הברית, יבוא וייצוא של עבדים הופכת לעבירה פלילית.
1810 – מושבת ספרד החדשה מנהיג העצמאות מיגל הידאלגו אי קוסטילה הכריז על ביטול העבדות שלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו בין מקסיקו לספרד.
1811 – האימפריה הבריטית, מסחר בעבדים גרר לעבירה פלילית שעונשה הגליה הן לנתינים בריטיים והן לזרים.
1811 – האימפריה הספרדית, הקורטס של קדיס מבטל את זכויות הבעלות (seigneurial rights) האחרונות שנותרו.
1811 – חברת הודו המזרחית הבריטית מפרסמת 10 תקנות האוסרות על הובלת עבדים לשטח החברה, דבר שמחמיר את ההגבלות משנת 1774.
1811 – צ'ילה, הקונגרס הלאומי הראשון מאשר הצעה של מנואל דה סאלאס (Manuel de Salas) המכריזה על "חופש הרחם", לשחרר את ילדיהם של עבדים שנולדו בשטח צ'ילה, ללא קשר למצב הוריהם.
סחר בעבדים נאסר והעבדים השוהים יותר משישה חודשים בשטח צ'ילה מוכרזים אוטומטית כבני חורין.
1812 – האימפריה הספרדית, הקורטס של קדיס מעביר את החוקה הספרדית משנת 1812, המעניקה אזרחות ושוויון זכויות לכל התושבים בספרד ובשטחיה, למעט עבדים.
במהלך דיונים, הסגנים חוסה מיגל גורידי אי אלקוסר ואגוסטין ארגולס מנסים לשכנע לבטל את העבדות, אך ללא הצלחה.
1813 – מושבת ספרד החדשה (חלק מהאימפריה הספרדית), מנהיג העצמאות, José María Morelos y Pavón, הכריז על ביטול העבדות במקסיקו במסמכים Sentimientos de la Nación .
1814 – הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, לאחר כיבוש מונטווידאו, כל העבדים שנולדו בשטח אורוגוואי המודרנית מוכרזים חופשיים.
1814 – האימפריה ההולנדית, נאסר מסחר בעבדים.
1815 – האימפריה הצרפתית, נפוליאון בונפרטה מבטל רשמית את סחר העבדים בצרפת (בעקבות לחץ בריטי), אך ביטול זה לא נאכף בכל המושבות והעבדות עצמה נמשכה עד 1848.
1815 – האימפריה הפורטוגזית, סחר בעבדים נאסר מצפון לקו המשווה בתמורה לתשלום של 750,000 פאונד על ידי בריטניה.
1815 – קונגרס וינה מכריז על התנגדותו לסחר בעבדים.
בקונגרס השתתפו נציגי המעצמות האירופאיות: הבריטית, הצרפתית, האוסטרית, פורטוגזית, הספרדית, הרוסית, פרוסיה, והאיחוד השוודי-נורווגי.
1815 – המלחמה הברברית השנייה לחץ על המדיניות הברבריות להפסיק את הפשיטות על אוניות מסחר אמריקאיות.
1815 – ארצות הברית, הנסיגה הבריטית לאחר מלחמת 1812 משאירה מבצר חמוש במלואו בידיהם של Maroons, עבדים נמלטים וצאצאיהם, ובני בריתם Seminole .
המקום נודע בשם "מבצר כושי" (Negro Fort) .
1816 – פלורידה, "מבצר כושי" נכבש ונהרס על ידי כוחות ארצות הברית בפיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון.
ב-27 באוגוסט 1816 אוניות מלחמה של בריטניה והולנד ירו בתותחים על ספינות ועל הגנות הנמל של אלג'יר בניסיון להשפיע על עומר אגה, ה"דיי" של אלג'יר, להפסיק את הפיראטיות הצפון אפריקאית ופשיטות עבדים בים התיכון.
1817 – האימפריה הבריטית והאימפריה הספרדית חותמות על אמנה דו-צדדית לביטול סחר בעבדים.
1817 – ספרד, פרננדו השביעי חותם על חוק האוסר על יבוא עבדים לשטחי האימפריה הספרדית החל משנת 1820, בתמורה לתשלום של 400,000 פאונד מבריטניה.
עם זאת, כמה עבדים עדיין מוברחים לשטחי ספרד לאחר תאריך זה.
בעלות על עבדים וגם מסחר פנימי בעבדים נותרו חוקיים.
1817 – ונצואלה, סימון בוליבר קורא לביטול העבדות במסגרת נסיונו לשחרר את דרום אמריקה מעול הכיבוש הספרדי.
1817 – מדינת ניו יורק ב-4 ביולי 1827 נקבע כתאריך לשחרור כל העבדים מהחוזים.
1817 – הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה חוקת המחוזות המאוחדים תומכת בביטול העבדות, אך אינה אוסרת אותה.
1817 – פלך קורלנד באימפריה הרוסית מבטל את הצמיתות.
1818 – האימפריה הבריטית והאימפריה הפורטוגזית חותמות על אמנה דו-צדדית לביטול סחר בעבדים.
1818 – האימפריה הבריטית והאימפריה ההולנדית חותמות על אמנה דו-צדדית לנקיטת צעדים נוספים כדי לאכוף ביטול סחר בעבדים, ולחזק אמנה שהתקיימה משנת 1814.
1820 – אינדיאנה, בית המשפט העליון מורה על שחרור כמעט כל העבדים במדינה בעקבות תיק -Polly v.
1820 – האימפריה הספרדית, ביטול סחר העבדים שהוכרז ב-1817 נכנס לתוקף.
1821 – מקסיקו, תוכנית איגואלה משחררת את העבדים שנולדו במקסיקו.
1821 – ארצות הברית, ספרד, בהתאם להסכם אדמס-אוניס משנת 1819, פלורידה הופכת לטריטוריה של ארצות הברית.
סיבה עיקרית הייתה חוסר היכולת או חוסר הנכונות של ספרד ללכוד ולהחזיר עבדים נמלטים.
1821 – פרו, ביטול סחר העבדים ויישום תוכנית להפסקת העבדות בהדרגה.
1822 – האיטי, ז'אן פייר בוייר מספח את האיטי הספרדית ומבטל שם את העבדות.
1822 – ליבריה, ליבריה נוסדה על ידי "האגודה האמריקנית לקולוניזציה" כמושבה לעבדים משוחררים.
1822 – האימפריה הבריטית, מוסקט ועומאן, הסכם דו-צדדי ראשון המגביל את סחר העבדים בזנזיבר.
1825 – צרפת, עם ספינות מלחמה מוכנות, דורשת מהאיטי לפצות את צרפת על אובדן העבדים ומושבת העבדים שלה.
1827 – הסכם בין האימפריה הבריטית והאיחוד השוודי-נורווגי לביטול סחר העבדים.
1827 – בניו יורק בוטלו שרידי העבדות האחרונים.
1827 – סנט הלנה שחרור הדרגתי של למעלה מ-800 עבדים תושבים, כשש שנים לפני שהפרלמנט הבריטי העביר חקיקה לאסור עבדות בכל המושבות.
1829 – מקסיקו העבדים האחרונים ששוחררו בדיוק כשנבחר ויסנטה גררו , הנשיא הראשון ממוצא אפריקאי חלקי.
1830 – אלג'יריה, צרפת כובשת את העיר אלג'יר ובהמשך את אלג'יריה כולה, סופם של שודדי הים הברברים ושל ציד מלחים לבנים ומכירתם כעבדים במדינות ערב ובאימפריה העות'מאנית.
1830 – האימפריה העות'מאנית – הפירמאן של 1830 שחרר, באופן עקרוני, את כל העבדים הלבנים באימפריה העות'מאנית.
1830 – קואווילה וטקסס – נשיא מקסיקו, אנסטסיו בוסטמנטה, ניסה ליישם את ביטול העבדות.
כדי לעקוף את החוק, המתיישבים האנגלו-טקסנים הכריזו על עבדיהם כעל "משרתים בחוזה לכל החיים".
1830 – אורוגוואי – ביטול העבדות.
1831 – בוליביה – ביטול העבדות.
1831 – האימפריה הברזילאית (ברזיל) – חוק מ־7 בנובמבר 1831 ביטל את סחר העבדים הימי, אסר כל ייבוא של עבדים, והעניק חירות לעבדים שיובאו לברזיל באופן בלתי חוקי.
עם זאת, החוק כמעט שלא נאכף עד 1850, אז אימצה ברזיל, בלחץ בריטי, חקיקה נוספת שהפכה את ייבוא העבדים לעבירה פלילית.
1831 – מרי פרינס שהייתה שפחה ונמלטה לבריטניה, מפרסמת את ספרה האוטוביוגרפי.
הספר הותיר רושם רב על הציבור והודפס שלוש פעמים בשנה הראשונה להופעתו.
הוא עורר חילוקי דעות בקרב הקוראים ואנשי הממסד והעלה את המודעות ליחס האכזרי לעבדים.
1831 – "מרד נט טרנר", מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית.
זו הייתה ההתקוממות הראשונה בה נהרגו גם אזרחים לבנים וההתקוממות הגדולה ביותר שהתחוללה טרם מלחמת האזרחים.
במרד נהרגו כ-60 לבנים ולפחות כ-100 עבדים.
בעקבות המרד הוצאו להורג כ-56 עבדים.
1832 – יוון – העבדות בוטלה עם קבלת העצמאות.
1832 – קואווילה וטקסס – אירועי אנאוואק: חואן דייוויס בראדברן, קצין מקסיקני יליד ארצות הברית שפעל באנאווק שבטקסס, התעמת עם מתיישבים אמריקאים בעלי עבדים, אכף את ביטול העבדות במקסיקו וסירב להסגיר שני עבדים נמלטים.
1832 - ג'מייקה - מרד העבדים בג'מייקה ב-1831-1832, הידוע גם כ"מרד בפטיסט" או "מלחמת העבדים האחרונה", היה התקוממות המונית של עבדים במטעים, בהנהגת סמואל שארפ, במטרה להשיג חופש.
המרד דוכא באלימות אך האיץ את סיום העבדות באימפריה הבריטית.
1834 – הממלכה המאוחדת – חוק ביטול העבדות משנת 1833 נכנס לתוקף, וביטל את העבדות ברוב שטחי האימפריה הבריטית, אך באופן הדרגתי לאורך שש שנים.
החוק שחרר באופן חוקי כ־700,000 עבדים באיי הודו המערבית, כ־20,000 במאוריציוס וכ־40,000 בדרום אפריקה.
החריגים היו הטריטוריות שבשליטת חברת הודו המזרחית וציילון.
1834 – קמה החברה הצרפתית לביטול העבדות בפריז
1835 – בריטניה וצרפת חותמת על הסכם דו-צדדי לאיסור סחר העבדים
1835 – בריטניה ודמרק חותמת על הסכם דו-צדדי לאיסור סחר העבדים
1840 – בריטניה, בלונדון מתקיים הכינוס הבין-לאומי הראשון נגד עבדות, מארצות הברית הגיעו הפמיניסטיות לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון בליווי הבעלים שלהן ועוד תריסר האמריקאים, נשים וגברים.
1841 – הסכם בליטרלי לדיכוי סחר העבדים נחתם בין בריטניה, צרפת, רוסיה, האימפריה האוסטרית ופרוסיה.
1845 – ארצות הברית, פרדריק דאגלס, מפרסם את פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו, חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות.
1848 – צרפת, העבדות במושבות מבוטלת.
גבון נוסדה כמדינה לעבדים משוחררים.
1850 – ארצות הברית, חוק העבד הנמלט משנת 1850 מחייב החזרת עבדים נמלטים לבעליהם ללא קשר למדינה בה הם נמצאים.
1850, האימפריה הברזילאית, נחקק חוק Eusébio de Queirós (חוק 581 מ-4 בספטמבר 1850) המפליל את סחר העבדים הימי כפיראטיות, ומטיל סנקציות פליליות נוספות על ייבוא עבדים (שנאסר כבר ב-1831).
1851 – גרנדה החדשה (כוללת בשטחה את קולומביה של היום), העבדות במדינה מבוטלת.
לאחר שנים של חוקים שהתיימרו לקדם ביטול עבדות באופן חלקי, הנשיא חוסה הילאריו לופז דחף את הקונגרס להעביר ביטול מוחלט של העבדות ב-21 במאי.
הממשלה מנפיקה איגרות חוב לפיצוי בעלי עבדים לשעבר.
1851 – אקוודור, העבדות באקוודור מבוטלת על ידי חוסה מריה אורווינה .
1851 – ברזיל ואורווגי, הסכם דו-צדדי מ-12 באוקטובר, אורוגוואי מקבלת את החזרת העבדים הנמלטים מאותה מדינה לברזיל.
ברזילאים שהיו בבעלותם אדמות באורוגוואי הורשו להחזיק עבדים בנכסיהם.
1854 – ארצות הברית, יסוד המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין ב-20 במרץ 1854 כמפלגה מודרנית המבוססת על רפובליקניזם ומתנגדת לעבדות בארצות הברית, מה שהוביל 7 שנים לאחר מכן למלחמת האזרחים (בה המפלגה הרפובליקנית הנהיגה את מדינות האיחוד והמפלגה הדמוקרטית את מדינות הקונפדרציה).
במפלגה פעלו רפובליקנים מתונים כמו לינקולן לצד הרפובליקנים הרדיקלים שדחפו לביטול מיידי ומוחלט של העבדות.
1861 – ארצות הברית, בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית מובילה לניסיון הפרישה של אחת עשרה מדינות מחזיקות עבדים ולפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
1863 – ארצות הברית, לינקולן מפרסם את הצהרת האמנציפציה, ושחרר את כל העבדים באזורים שבשליטת הקונפדרציה.
רוב העבדים ב"מדינות הגבול" משוחררים על ידי פעולה של המדינה, וחוק נפרד משחרר את העבדים בוושינגטון די.
1865 – ארצות הברית, העבדות בוטלה, למעט כעונש על פשע, על ידי התיקון השלוש עשרה לחוקת ארצות הברית.
ארצות הברית משחררת את כל העבדים שנותרו, כ-40,000, במדינות עבדי הגבול שלא פרשו.
שלושים מתוך שלושים ושש מדינות מצביעות לאשררו; ניו ג'רזי, דלאוור, קנטקי ומיסיסיפי מצביעות נגד.
מיסיסיפי לא מאשרת אותו רשמית עד 2013.
1865 – ספרד, במדריד נוסדת האגודה הספרדית לביטול העבדות על ידי חוליו ויזקרונדו, חוסה יוליאן אקוסטה וחואקין סנרום.
1867 – ארצות הברית, חוק הפוניאז' משנת משנת 1867, מכוון בעיקר לשימוש בפונים אינדיאנים בטריטוריה של ניו מקסיקו.
העבדות בקרב שבטים ילידים באלסקה בוטלה לאחר הרכישה מרוסיה ב-1867.
1869 – פורטוגל, ,מלך פורטוגל, לואיש הראשון מבטל את העבדות בכל הטריטוריות והמושבות של פורטוגל.
1871 – ברזיל, חוק ריו ברנקו (חוק הרחם החופשי) מכריז על הילדים שנולדו לאמהות שפחות כחופשיים.
1873 – בריטניה, זניזבר ומדגסקר חותמות על אמנה משולשת לביטול סחר בעבדים.
1885 – ברזיל, עובר חוק ברזיל סראייבה-קוטג'יפ, ששחרר את כל העבדים מעל גיל 60 ויצר אמצעים אחרים לביטול הדרגתי של העבדות, כמו קרן המנוהלת על ידי המדינה.
1888 – ברזיל, עובר "חוק הזהב" שגזר על ביטול מוחלט של העבדות בתוקף מיידי.
1890 – חוק ועידת בריסל משנת 1890 – אוסף של אמצעים נגד עבדות כדי לשים קץ לסחר העבדים ביבשה ובים, במיוחד באגן קונגו, האימפריה העות'מאנית ובחוף מזרח אפריקה.
האמנה נחתמת על ידי בריטניה, צרפת, ארצות הברית, גרמניה, פורטוגל, קונגו, איטליה, ספרד, הולנד, בלגיה, רוסיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית, האיחוד השוודי-נורווגי, דנמרק, זניבר, פרס
1895 – מצרים, ביטול העבדות במדינה.
1901 – דלאוור מאשררת את התיקון השלושה עשר בחוקת ארצות הברית.
1902 – קמרון ביטול הדרגתי של העבדות.
1904 – בריטניה, גרמניה, דנמרק, ספרד, צרפת, איטליה, הונלד ופורטוגל ומדינות נוספות, הסכם בין-לאומי לדיכוי תנועת העבדים הלבנים נחתם בפריז.
רק צרפת, הולנד ורוסיה מרחיבות את ההסכם לכל היקף האימפריות הקולוניאליות שלהן בתוקף מיידי, ואיטליה מרחיבה אותו לאריתריאה אך לא לסומליה האיטלקית.
1905 – אפריקה המערבית הצרפתית, העבדות מבוטלת רשמית.
למרות שעד כמיליון עבדים זוכים לחירותם, העבדות ממשיכה להתקיים בפועל במשך עשרות שנים לאחר מכן.
1906 – סין, העבדות בסין בוטלה החל מ-31 בינואר 1910. עבדים מבוגרים מומרים לפועלים שכירים והקטינים משוחררים בהגיעם לגיל 25.
1906 – Barotseland, העבדות מבוטלת.
1908 – האימפריה העות'מאנית, מהפכת הטורקים הצעירים מחסלת את המסחר הפתוח של עבדי זאנג' וצ'רקסיות מקונסטנטינופול.
1908 – מדינת קונגו החופשית, בלגיה מספחת את מדינת קונגו החופשית, ומסיימת את נוהג העבדות שם.
1912 – סיאם (לימים תאילנד), ביטול העבדות.
1915 – מלאיה הבריטית ביטול העבדות.
1918 – ארצות הברית, בית המשפט העליון של ארצות הברית קובע בתיק –Arver v.
United States כי האיסור של התיקון ה-13 נגד עבדות אינו חל על גיוס חובה.
הממשלה יכולה חוקתית לאלץ אנשים לשרת בצבא בניגוד לרצונם.
1924 – ממלכת עיראק, ביטול העבדות.
1924 – סודאן האנגלו-מצרית, ביטול העבדות.
1924 – חבר הלאומים, מינוי ועדת העבדות הזמנית של חבר הלאומים.
1924 – טורקיה, ביטול העבדות.
1926 – אמנת חבר הלאומים לדיכוי סחר עבדים ועבדות .
1926 – בורמה הבריטית , ביטול העבדות.
1927 – הממלכה המאוחדת, ממלכת נג'ד וחג'אז, ממלכת חג'אז, הסכם החיג'אז מג'דה (1927) ממבטל את סחר העבדים.
1928 – סיירה לאון ביטול העבדות הביתית שהייתה נהוגה בקרב האליטות האפריקניות המקומיות.
למרות שהמדינה הוקמה כמקום לעבדים משוחררים, מחקר מצא שנוהגים של עבדות ביתית עדיין נפוצה באזורים כפריים בשנות ה-70.
1928 – אלבמה, בוטל השכרת אסירים לעבודות של עסקים פרטיים המדינה האחרונה בארצות הברית שעשתה זאת.
1929 – פרס תחת שושלת פהלווי, העבדות מבוטלת והופכת לעבירה פלילית.
1930 – חבר הלאומים, אמנת עבודת כפייה של חבר הלאומים משנת 1930 .
1935 – האימפריה האתיופית, הגנרל האיטלקי הפולש אמיליו דה בונו טוען כי ביטל את העבדות באימפריה האתיופית.
1936 – ניגריה, בוטלה העבדות בצפון ניגריה .
1936 – הפרוטקטורט של בצ'ואנאלנד (בריטניה) – העבדות מבוטלת.
1937 – בחריין, ביטול העבדות.
1941 –ארצות הברית, פרנקלין ד' רוזוולט חותם על חוזר 3591 המבטל את כל צורות החכרה של אסירים.
1945 – גרמניה הכבושה בידי כוחות הברית, מיליוני עובדי כפייה ועבדים משוחררים לאחר נפילת הרייך השלישי; ראו עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית.
1945 – האימפריה היפנית מיליוני עובדי כפייה ועובדות מין משוחררים לאחר תבוסת האימפריה היפנית;
1946 – גרמניה הכבושה, פריץ זאוקל, פקיד נאצי האחראי על רכישת עבודת כפייה באירופה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, מורשע בפשעים נגד האנושות ומוצא להורג בתלייה.
1946 – סודאן הצרפתית תחילת עריקות עבדים גדולות בעידוד הרפובליקה הצרפתית הרביעית והאיחוד הסודאני – מפלגת העצרת הדמוקרטית האפריקאית.
1948 – האומות המאוחדות, סעיף 4 של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם מכריז על עבדות כמנוגדת לזכויות אדם.
1953 – אוסטרליה, בריטניה, דרום אפריקה, ליבריה, ניו זילנד, קנדה, שווייץ, מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1954 – אפגניסטן, אוסטריה, איטליה, דנמרק, הודו, מצרים, מקסיקו, מונקו, סוריה, פינלנד, קובה, שוודיה, מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1955 – אקוודור, יוון, ממלכת עיראק, ישראל, הולנד, פקיסטן, פיליפינים, טייוואן, טורקיה מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1956 – ביילורוסיה, ברית המועצות, ארצות הברית, דרום וייטנאם מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1957 – אלבניה, לוב, בורמה, נורווגיה, רומניה, סודן מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1958 – בהוטן, ביטול העבדות במדינה.
1958 – הונגריה וציילון מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1959 – ירדן, מרוקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1960 – ניז'ר, ביטול העבדות במדינה.
1961 – מרוקו, העבדות בוטלה במסגרת החוקה המרוקאית, אם כי נמשכת שיטת העבדות הביתית
1962 – צפון תימן, ביטול העבדות במדינה.
1962 – ערב הסעודית, ביטול העבדות במדינה.
1962 – בלגיה, סיירה לאון, טנגניקה מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1963 – אלג'יר, צרפת, גינאה, כווית, נפאל מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1964 – חוף שביתת הנשק, ביטול העבדות.
1964 – אוגדנה, ג'מייקה, מדגסקר, ניז'ר מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1965 – מלאווי מאשררת את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1966 – ברזיל, מלטה, טרינידד וטובגו, תוניסיה מאשררת את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1967 – דרום תימן, ביטול העבדות במדינה.
ציר הזמן הבדיוני של זיכיון המדיה של היקום הקולנועי של מארוול (MCU) הוא המשכיות של אירועים עבור מספר סרטים עלילתיים, סדרות טלוויזיה, ספיישלים לטלוויזיה, סרטים קצרים וסרטוני אני גרוט המופקים על ידי אולפני מארוול, וקבוצת סדרות נטפליקס בהפקת Marvel Television.
היו ניסיונות רבים של אולפני מארוול ואנשים אחרים לסדר את אירועי היקום הקולנועי על ציר זמן, שבהם היו שגיאות המשכיות, וכתוצאה מכך בשנת 2023 אולפני מארוול הוציאו ספר זמן רשמי עבור ארבעת השלבים הראשונים שלה.
ספר זה לא הציג פרויקטים שהופקו על ידי חברות אחרות, כמו הסדרות של נטפליקס שכולן היו קשורות באופן רופף לסרטים, אם כי צוין שכל הפרויקטים החיצוניים הללו היו חלק מהקאנון הגדול יותר של מארוול.
בתחילת 2024, אולפני מארוול שילבו רשמית את קבוצת סדרות נטפליקס של Marvel Television בקו הזמן שלהם של דיסני+.
החל מסדרת הטלוויזיה פלישה סודית (2023) והסרט המארוולס (2023), הכיתוב "היום" בסרטים מצביע על השנה 2026.
במהלך השלב הראשון של היקום הקולנועי של מארוול (MCU), אולפני מארוול שתלו בכמה מהסרטים שלהם אזכורים זה לזה, למרות שלא הייתה להם תוכנית ארוכת טווח עבור ציר הזמן של היקום המשותף בשלב זה.
באוקטובר 2008, אולפני מארוול שכרו את המנהל בראד וינדרבאום, ששימש בעבר כעוזרו של לואי ד'אספוסיטו בסרט איירון מן (2008).
אחד מתפקידיו הראשונים היה ליצור ציר זמן רשמי עבור ה-MCU, מה שהביא לכך שהוא יצר את ראשית הצירים של היקום כאשר הבין כמה אירועים בשלב הראשון חופפים, אותם כינה "השבוע הגדול של פיורי".
כינוי זה הורחב עוד יותר על ידי הסופרים כריסטופר יוסט ואריק פירסון כאשר יצא הקומיקס הרשמי החמישי של המוצרים הנלווים שכותרתו השבוע הגדול של פיורי.
לאחר שהוצג להם ציר הזמן, יוסט ופירסון ניסו לעקוב אחר ציר הזמן של כל סרט בעת תכנון הקומיקס וקיבלו את "חותמת האישור" מהמפיק קווין פייג' ומאולפני מארוול על ציר הזמן הסופי.
מארוול פרסמה אינפוגרפיקה רשמית המפרטת את ציר הזמן הזה במאי 2012 בספרה The Art of Marvel The Avengers.
מתוך רצון לפשט את ציר הזמן ביקום, סרטי השלב השני נקבעו בערך בזמן האמיתי שבו יצאו.
וגם בשלב השלישי, הבמאים האחים רוסו המשיכו להשתמש בזמן האמיתי בין יציאת הסרטים לאקרנים.
כאשר פותח הסרט ספיידרמן: השיבה הביתה (2017), הבמאי והשותף לכותב ג'ון ווטס הציג מגילה המפרטת את ציר הזמן של ה-MCU שנוצרה על ידי המפיק השותף אריק קרול כשהחל לעבוד לראשונה עבור אולפני מארוול.
ווטס אמר שהמגילה כללה גם את המקומות שבהם המשכיות הסרטים עמדה בקו ישר וגם היכן שלא, ושכשהיא הייתה פרושה במלואה היא הייתה יותר ארוכה משולחן הישיבות הארוך.
מגילה זו שימשה כבסיס להמשכיות של השיבה הביתה מהסרטים הקודמים, כמו הנוקמים.
כותרת בסרט מציינת כי חולפות שמונה שנים בין סיום "הנוקמים" לאירועי קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים (2016), שספג ביקורת רבה כשגיאת המשכיות ששברה את ציר הזמן הקבוע של ה-MCU, מכיוון שהיו צריכים לעבור רק ארבע שנים.
בנוסף, דיאלוג במלחמת האזרחים מצביע על כך שחולפות שמונה שנים בין סיומו של איירון מן (2008) לבין אירועי הסרט, למרות שההמשכיות המבוססת קרובה יותר לחמש או שש שנים.
במאי שותף של הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018), ג'ו רוסו, תיאר את קפיצת הזמן של שמונה השנים של השיבה הביתה כ"מאוד לא נכונה", והתעלמות מהטעות במלחמת האינסוף, שצוין כי אירועיה התרחשו רק שש שנים לאחר הנוקמים.
התגובה הציבורית לטעות השיבה הביתה העניקה השראה לאולפני מארוול לשחרר ציר זמן חדש עבור כל שלושת השלבים, ובנובמבר 2018 ציר זמן, המציין תאריכים לאירועים בכל סרט ששוחרר עד אז, נכלל כחלק מספר המקורות אולפני מארוול: 10 השנים הראשונות, חוגגים 10 שנים ל-MCU.
בעקבות מלחמת האינסוף, האחים רוסו אמרו שסרטים עתידיים לא בהכרח יוגדרו על פי הזמן האמיתי מכיוון שיש "הרבה דרכים יצירתיות מאוד לאן הסיפור יכול ללכת מכאן".
עם צאת השלב הרביעי, אולפני מארוול התרחבו לסדרות טלוויזיה, שיש להן קשר גדול יותר עם סרטי ה-MCU מאשר לסדרות שיצאו עד אז.
באוקטובר 2020, מדור מארוול של דיסני+ עבר בנייה מחדש כדי שיכלול את הקבוצות של הסרטים כשלבים, כמו גם סדר ששם את הסרטים בסדר ציר הזמן.
עד אוגוסט 2022, אולפני מארוול שכרו אדם כדי לעקוב אחר מיקום הפרויקטים של האולפן בציר הזמן של ה-MCU.
דורלינג קינדרסלי הוציאה ספר בשם The Marvel Cinematic Universe: An Official Timeline ב-24 באוקטובר 2023. הספר, שנכתב על ידי העיתונאים אנתוני ברזניקן, איימי רטקליף ורבקה תיאודור-ואצ'ון, נוצר בשיתוף פעולה עם אולפני מארוול כדי לספק ציר זמן מעודכן של ה-MCU.
וינדרבאום אמר שהספר היה הפעם הראשונה שהאולפן "פורש באופן רשמי את ציר הזמן".
הספר מכסה את הפרויקטים של אולפני מארוול בארבעת השלבים הראשונים שלהם כחלק מ"ציר הזמן הקדוש" שלהם על כדור הארץ-616, ומתייחס למספר שגיאות המשכיות, כמו ציר הזמן של השיבה הביתה.
בינואר 2024, במהלך מסע העיתונאים של אקו, ווינדרבאום הודתה שאולפני מארוול היו בעבר "קצת כלואים" לגבי מה שהיה חלק מציר הזמן הקדוש שלהם, וציינה את הפער התאגידי בין מה שאולפני מארוול יצרו לבין מה שמארוול הטלוויזיה יצרה, למרות ששתי החברות נמצאות בתקשורת ומודעות למה שהן עושות.
היא המשיכה שאולפני מארוול החלו לראות "עד כמה משולבים הסיפורים" ובאופן אישי הרגישה בטוחה בכך שסדרת הטלוויזיה של נטפליקס דרדוויל (2015–2018) הייתה חלק מציר הזמן הקדוש.
זמן קצר לאחר ההערות של ווינדרבאום, דרדוויל וסדרות נטפליקס שנותרו נוספו לציר הזמן של דיסני+, בעיקר לצד תוכן השלב השני של ה-MCU.
הם נוספו לדיסני+ "די מהר" לאחר שווינדרבאום הבינה במהלך סיור העיתונאים של אקו שמקומה של סדרת נטפליקס בציר הזמן של MCU "לא רק הונחה" והקהל רצה שזה יאושר.
איירון מן 2 מתרחש שישה חודשים לאחר אירועי איירון מן, ובערך באותו זמן עם ת'ור על פי הערותיו של ניק פיורי.
כמה מהסרטים הקצרים של מארוול ומדיה נלווים נוספים מתרחשים גם סביב אירועי סרטים נלווים, כולל היועץ" (שמתרחש לאחר אירועי איירון מן 2 והענק הירוק), דבר מצחיק קרה בדרך לפטיש ת'ור (המתרחש לפני אירועי ת'ור), חפץ מספר 47 (שמתרחש אחרי הנוקמים), והסוכנת קרטר (שנקבע שנה לאחר אירועי קפטן אמריקה: הנוקם הראשון).
איירון מן 3 מתרחש כשישה חודשים לאחר הנוקמים, במהלך חג המולד; ת'ור: העולם האפל מתרחש שנה לאחר מכן; וקפטן אמריקה: חייל החורף הוא שנתיים אחרי.
הנוקמים: עידן אולטרון ואנטמן סיימו את השלב ב-2015, כאשר בין הסרטים הללו חלפו מספר חודשים ביקום כמו בחיים האמיתיים.
הסרט הנלווה הללו את המלך נקבע לאחר אירועי איירון מן 3.
קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים מתחיל שנה לאחר עידן אולטרון, הנוקמים: מלחמת האינסוף נקבע לשנתיים לאחר מכן.
קפטן מארוול מתרחש מוקדם יותר בציר הזמן בשנת 1995. הנוקמים: סוף המשחק מתחיל זמן קצר לאחר מלחמת האינסוף ומסתיים ב-2023 לאחר קפיצה של חמש שנים בזמן.
הוא מאשר תאריכים לכמה מהסרטים האחרים, כולל הנוקמים ב-2012, ת'ור: העולם האפל ב-2013, שומרי הגלקסיה ב-2014, דוקטור סטריינג בסביבות 2017 ואנטמן והצרעה ב-2018 לפני מלחמת האינסוף.
ספיידרמן: רחוק מהבית מתחיל שמונה חודשים לאחר סוף המשחק ב-2024.
רבים מהסרטים בשלב הרביעי נקבעים לאחר אירועי הנוקמים: סוף המשחק.
וונדה-ויז'ן מתרחש שלושה שבועות לאחר אירועי הסרט, ומגדיר ישירות את דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף, הפלקון וחייל החורף נקבע שישה חודשים לאחר סוף המשחק.
שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות מתרחש לאחר סוף המשחק במהלך הימים המובילים לפסטיבל צ'ינגמינג בתחילת אפריל, כאשר שי-האלק: עורכת דין בשירות החוק מתרחש "פרק זמן קצר יחסית" אחרי שאנג-צ'י.
נצחיים מתרחש בערך באותו זמן כמו הפלקון וחייל החורף, ספיידרמן: רחוק מהבית, מתרחש שישה עד שמונה חודשים לאחר סוף המשחק ב-2024, בעוד ספיידרמן: אין דרך הביתה מתחיל מיד לאחר רחוק מהבית מהבית, וממשיך בסוף 2024. הוקאיי מתרחש שנה לאחר אירועי סוף המשחק בעונת חג המולד של 2024.
מון נייט מתרחש אחרי הוקאיי בתחילת 2025, בעוד ממדי הטירוף מתרחש אחרי ספיידרמן: אין דרך הביתה.
מיס מארוול מתרחש אחרי מון נייט, שנה עד שנתיים אחרי סוף המשחק.
ת'ור: אהבה ורעם מתרחש לאחר סוף המשחק, שמונה שנים וחצי לאחר שת'ור נפרד מג'יין פוסטר בראגנארוק, ו"כמה שבועות" מאז שת'ור הצטרף לשומרי הגלקסיה.
על פי המפיק נייט מור, הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח מתרחש אחרי אין דרך הביתה וסוף המשחק ובמקביל לאהבה ורעם ואנטמן והצרעה: קוונטומאניה, אם כי הוא הוצב מוקדם יותר בציר הזמן בין מון נייט ושי-האלק עם ההוספה שלו לדיסני+.
שומרי הגלקסיה בספיישל חג המולד נקבע "זמן רב למדי" לאחר אירועי אהבה ורעם ולפני אירועי שומרי הגלקסיה: חלק 3.
העונה הראשונה של לוקי ממשיכה מאירועי 2012 שנראו בסוף המשחק, אבל חלק גדול מהסדרה קיים מחוץ לזמן ולמרחב בהתחשב בהצגת הרשות למשתנים בזמן.
מתרחש לאחר סיום העונה הראשונה של לוקי, בוחן את קווי הזמן המסועפים השונים של הרב-יקום החדש שנוצר, בו רגעים מרכזיים מסרטי ה-MCU מתרחשים בצורה שונה.
העונה השנייה של לוקי מתחילה מיד לאחר סיום העונה הראשונה, מתרחשת מחוץ לזמן ולמרחב בזמן שכמה אירועים מתרחשים בין העבר, ההווה והעתיד.
האלמנה השחורה מתרחש בין מלחמת האזרחים למלחמת האינסוף, המתרחש בעיקר בין העלילה הראשית של מלחמת האזרחים לסצנה האחרונה שלה.
הפרק הראשון של אני גרוט מתרחש בין הסוף של שומרי הגלקסיה לתחילתו של שומרי הגלקסיה חלק 2 כאשר הפרקים הנותרים מתרחשים בין סוף חלק 2 וסצנת אמצע הקרדיטים שלה.
הספיישל איש זאב בלילה קיים בתוך ה-MCU אך לא מצוין "מתי, איך או למה".
הבמאי מייקל ג'יאצ'ינו אמר שיש לו "רעיון מאוד ספציפי" איך הספיישל משתלב ב-MCU אבל הוא "יישאר אך ורק בראשו" כי יש עדיין דיונים שמתנהלים.
בשלב החמישי, אקו נקבע חמישה חודשים אחרי הוקאיי, במאי 2025. אנטמן והצרעה: קוואנטומניה מתרחש בשנת 2026, בערך באותו זמן של אירועי הפנתר השחור: ווקאנדה לנצח ותחילתה של מיס מארוול.
שומרי הגלקסיה חלק 3 נקבע לאחר ספיישל החג.
פלישה סודית מתרחש ב"היום" של ה-MCU, שלושים שנה לאחר אירועי קפטן מארוול בסביבות 2026, לאחר אירועי רחוק מהבית וווקאנדה לנצח.
המארוולס מתרחש בשנת 2026, לאחר פלישה סודית ומיס מארוול.
האינפוגרפיקה של השלב הראשון (מאי 2012)
מארוול הוציאה ציר זמן אינפוגרפי רשמי לסרטי השלב הראשון והסרטים הקצרים שלהם במאי 2012 בספר The Art of Marvel The Avengers; חלק מהמידע הזה נחשף בעבר בקומיקס הקנוני הרשמי "השבוע הגדול של פיורי", שאישר כי הענק הירוק, איירון מן 2 ות'ור כולם התרחשו תוך שבוע, שנה לפני הנוקמים.
קנה המידה של ציר הזמן האינפוגרפי מוצג ביחס לטוני סטארק שחושף שהוא איירון מן בסוף הסרט איירון מן, עם אירועים שנקבעו "BIM" (לפני שטוני סטארק מכריז אני איירון מן) ו"AIM" (אחרי שטוני סטארק הכריז אני איירון מן).
אולפני מארוול: 10 השנים הראשונות ציר הזמן (נובמבר 2018)
|קפטן אמריקה: חייל החורף, שומרי הגלקסיה, שומרי הגלקסיה חלק 2
|הפנתר השחור, ת'ור: ראגנארוק, הנוקמים: מלחמת האינסוף|}
בנובמבר 2018, ציר הזמן המציין תאריכים לאירועים בכל סרט ששוחרר עד לנקודה זו נכלל כחלק מספר המקורות של אולפני מארוול: The First 10 Years, שחוגג את יום השנה ה-10 ל-MCU.
ציר הזמן הזה מתעלם משתי שגיאות ההמשכיות של "שמונה השנים" כפי שנראו בשיבה הביתה, אך גם סותר את אירועי הפנתר השחור ומלחמת האינסוף בכך שהוא מציב אותם ב-2017. הענק הירוק, ספיידרמן: השיבה הביתה ואנטמן והצרעה נדונים בספר המקורות, אך האירועים שלהם אינם כלולים בציר הזמן.
ציר הזמן של דיסני+ (אוקטובר 2020 - היום)
הענק הירוק, ספיידרמן: השיבה הביתה וספיידרמן: אין דרך הביתה לא נכללו בשלב זה מכיוון שלדיסני לא היו את זכויות ההפצה שלהם.