tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעתו בסרט הקולנוע הבריטי "יום שישי הארור" (1980), לצידה של הלן מירן זכתה לביקורות טובות רבות ובעקבותיה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1982 השתתף בתפקיד אורח קצר בסרטה של להקת פינק פלויד, "פינק פלויד - החומה", בו גילם את אמרגן הלהקה.
ב-1984 שיחק בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה".
באותה שנה גם כיכב בקומדיה "נוכל בצמרת" לצד טום סלק.
ב-1985 השתתף בסרט הפולחן הבריטי של טרי גיליאם "ברזיל"' שהפיק ארנון מילצ'ן.
על תפקידו הראשי בסרט "מונה ליזה" של הבמאי ניל ג'ורדן, ב-1986 זכה הוסקינס בפרס גלובוס הזהב ובפרס BAFTA וכן היה מועמד לפרס האוסקר, כשחקן הטוב ביותר.
ב-1987 כיכב לצד מיקי רורק במותחן "עדות במבחן".
הופעתו הראשונה בסרט מיינסטרים אמריקאי הייתה בפילם נואר החצי מצויר "מי הפליל את רוג'ר ראביט" (1988), בבימויו של רוברט זמקיס, שזכה להצלחה רבה.
באותה שנה דיבב את הדובי בסדרה "הצעצועים העזובים".
הוסקינס אף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על התפקיד.
בהמשך השתתף בסרטים הוליוודיים רבים נוספים, בהם "בתולות הים" (1990), לצידה של שר, "הוק" (1991), בבימויו של סטיבן ספילברג, "האחים סופר מריו" (1993) שכשל, "ניקסון" (1995), לצידו של אנתוני הופקינס ובבימויו של אוליבר סטון, "מייקל" (1996) בבימויה של נורה אפרון, "המסע של פליסיה" (1999) של אטום אגויאן.
ב-2004 שיחק בסרט "יריד ההבלים", עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי.
ב-2005 כיכב לצד ג'ודי דנץ' בסרט "גברת הנדרסון גאה להציג", דרמה מוזיקלית תקופתית שביים סטיבן פרירס.
באותה שנה גם כיכב בסרט "ללא מחסום" לצד מורגן פרימן.
בינואר 2006 ביקר בישראל לרגל הקרנת סרטו, "גברת הנדרסון גאה להציג", שהוקרן במסגרת פסטיבל הקולנוע הבריטי שנכרך בסינמטקים של תל אביב, חיפה, ירושלים ונצרת.
ב-2007 התראיין הוסקינס בקשר לסרט "האחים סופר מריו", הודה ששנא את הסרט, התחרט על תפקידו והחשיב אותו לדבר הכי גרוע שאי-פעם עשה בקריירה.
ב-2010 השתתף בסרט איזה מין שוויון העוסק במאבק נשים משנת 1968, שעבדו במפעל פורד אנגליה, על שכר שווה עבור עבודה שווה.
ב-2011 גילם את דמותו של סמי במיני-סדרה "ארץ לעולם לא".
תפקידו הראשי האחרון היה בסרט Outside Bet (2012) ותפקידו האחרון היה תפקיד משני בסרט שלגייה והצייד (2012), בכיכובה של שרליז ת'רון.
באוגוסט 2012 הודיע על פרישתו ממשחק לאחר שחלה במחלת פרקינסון.
הוסקינס נפטר ב-29 באפריל 2014 מדלקת ריאות חמורה.
רוברט "בוב" פרימרוז וילסון הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער ולאחר מכן היה שדרן ספורט.
וילסון החל את הקריירה שלו כמקצוען בגיל מאוחר יחסית.
אביו של וילסון לא ראה בכדורגלן כקריירה הראויה לבנו, וסירב לחתום על חוזה נוער עם מנצ'סטר יונייטד.
וילסון החל ללמוד הוראה במכללת לובורו לפני שחתם בארסנל ב-1963. הוא שיחק במשחקי מילואים של וולבס כשחקן חובב, וגם בהופעת הבכורה שלו בארסנל הוא היה על תקן של שחקן חובב, ובכך הפך לשחקן הלא-מקצועני האחרון ששיחק בליגה העליונה באנגליה ולשחקן החובב הראשון שהועבר לקבוצה בליגה תמורת סכום כלשהו (כ-6,500£).
ב-26 באוקטובר 1963 ערך וילסון את הופעת הבכורה שלו בארסנל, בניצחון 4 - 2 על נוטינגהאם פורסט.
אולם, כיוון שהשוער ג'ים פרנל היה השחקן המועדף לעמדת השוער, חלפו ארבע שנים עד שהוא הפך לשוער הראשון של המועדון, בעקבות טעות של פרנל במשחק גביע ה-FA נגד ברמינגהאם סיטי בעונת 1967/1968.
וילסון היה השוער הקבוע של המועדון בעונת 1968/1969, שבה הפסיד המועדון לסווינדון טאון בגמר גביע הליגה.
למרות ששבר את ידו בעונה שלאחר מכן (1969/1970) הוא החלים בזמן כדי לזכות ביחד עם ארסנל בגביע ערי הירידים, שהיה גם תוארו הראשון.
ב-1971 הוא זכה בתואר שחקן השנה של המועדון שזכה בדאבל, והוא שיחק בכל אחד ממשחקי הליגה והגביע, ששיאם היה בניצחון על ליברפול בגמר גביע ה-FA.
וילסון היה יכול לשחק עבור נבחרת סקוטלנד החל מ-1970, לאחר כניסתה לתוקף של התקנה שלפיה שחקנים יכולים לשחק במדי הנבחרת המייצגת את מדינת הוריהם בתנאי שלא שיחקו עבור נבחרת בוגרים אחרת.
וילסון זומן על ידי המאמן הזמני טומי דוקרטי, ומשחקו הראשון היה נגד נבחרת פורטוגל ב-13 באוקטובר 1971. לאחר המשחק השני שלו כמאמן דוקרטי עזב את הנבחרת והוחלף על ידי וילי אורמונד, שהחליט לזמן שוער המשחק בליגה הסקוטית ולפיכך זימן את בובי קלארק מאברדין.
וילסון המשיך לעמוד בשער ארסנל לאורך תחילת שנות ה-70. בחצי גמר גביע ה-FA של 1972 נגד סטוק סיטי הוא נפצע, והחמיץ את משחק הגמר נגד לידס יונייטד שהסתיים בהפסד של ארסנל.
וילסון הוחלף על ידי ג'ף בארנט בגמר, אך חזר מיד עם החלמתו והמשיך לשחק בעמדת השוער של ארסנל עד לפרישתו המפתיעה במאי 1974, בגיל 32.
המהלך הידוע של וילסון היה זינוק לרגלי היריב על מנת למנוע את הבקעת השער, וכתוצאה מכך הוא נפצע מספר פעמים לאורך הקריירה.
בניגוד למקובל בכדורגל בתקופת וילסון ולאחריה הוא לא השתמש בכפפות שוער.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא עבד עבור ארסנל בתפקיד מאמן השוערים במשך 28 שנים שבהן שוערי המועדון היו פט ג'נינגס, ג'ון לוקיץ' ודייוויד סימן.
וילסון הוא היחיד מלבד פט רייס שהיה מעורב בכל שלושת הדאבלים של ארסנל.
באמצע שנות ה-80 הוא זכה לחיקוי ברצועת קומיקס שבה תוארה הקבוצה הבדיונית מלצ'סטר רוברס, המנסה לזכות בתהילה בגביע החלב ולשבור את שיא המשחקים ללא ספיגת שער, שהיה רעיון חריג כיוון שווילסון כבר היה מבוגר ולא שיחק ברמות הגבוהות של הכדורגל מזה עשר שנים.
וילסון נולד באשגייט רואד שבצ'סטרפילד.
וילסון היה הצעיר ביותר מבין חמישה בנים ובת אחת, ושניים מאחיו הגדולים נהרגו במלחמת העולם השנייה.
את אשתו לעתיד הוא פגש בבית הספר שאליו עבר בגיל 13. הוא היה הקפטן של קבוצת הצעירים של דרבישייר בקריקט, ולאחר מכן החל ללמוד היסטוריה וחינוך גופני בחוג להוראה של מכללת לובורו.
וילסון נישא למרגרט מילס ב-1964, ולזוג נולדו שני בנים ובת אחת.
אנה, ביתו, אובחנה בפברואר 1994 כחולה בסרטן של תאי שוואן.
לאחר מאבק ארוך במחלה היא מתה ב-1 בדצמבר 1998, שישה ימים לפני יום הולדתה ה-32. ב-1999 הקים וילסון את "Willow Foundation" (קרן וילואו) על מנת להנציח את זכרה, ופעל במסגרת הקרן בעיקר בהרטפורדשייר.
וילסון החל לפעול בכל המדינה ב-4 באוקטובר 2005. הקרן מסייעת בכל שנה לכ-12,500 אנשים בממלכה המאוחדת שגילם הוא בין 16 ל-40 וחולים במחלות מסכנות חיים.
בשנת 2007 הוא זכה לתואר קצין של מסדר האימפריה הבריטית כהוקרה על פעילות הצדקה שלו.
התאומים בוב בריאן ומייק בריאן הם טניסאי זוגות אמריקאים הנחשבים יחדיו לצמד הטוב בהיסטוריה של טניס הזוגות.
השניים שיתפו פעולה כזוג מאז תחילת דרכם, הם זכו יחד ביותר מ-100 תארים ומדורגים יחד במקום הראשון בדירוג הסבב העולמי לזוגות.
הם זכו יחד בשישה עשר תוארי גראנד סלאם לזוגות - שלושה בווימבלדון, שישה באוסטרליה הפתוחה, חמישה בארצות הברית הפתוחה ושניים בצרפת הפתוחה.
האחים בריאן זכו 4 פעמים בקריירה שלהם בטורניר סוף השנה שנחשב כטורניר הטניס החמישי בגודלו לאחר ארבעת הגרנד סלאמים.
הם מתמחים במיוחד בטורנירים על משטחים קשים, אך זכו בתארים ובתארי גראנד סלאם על כל המשטחים.
למרות היותם תאומים זהים, יש ביניהם שוני ביד החובטת - מייק הוא ימני, ובוב שמאלי.
הם האלופים האולימפיים בטורניר הזוגות (לונדון 2012).
הבריאנים החלו את הקריירה המקצוענית שלהם בגראנד סלאם אליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1995, והפסידו בסיבוב הראשון לגרנט קונל ופטריק גלבריית'.
ב-1996 הם קיבלו מלגת טניס מאוניברסיטת סטנפורד, ושיחקו במסגרתה עד שנת 1998. הם סייעו לנבחרת המכללה לזכות באליפות ה-NCAA בשתי השנים שלהם בה, ובנוסף זכו באליפות ה-NCAA לזוגות ב-1998, ובכך הפכו לתאומים הראשונים שעושים זאת מאז שנת 1946. הם סיימו את השנה במקום הראשון בדירוג המכללות לזוגות.
באותה שנה השניים ניצחו לראשונה בטורניר מקצועני, בטורניר ה-ATP באטלנטה, נגד טרבור קרונמן ודייב רנדול.
הם הגיעו עד לרבע גמר הטורניר.
בהמשך הם הגיעו עד לחצי גמר טורניר ה-ATP בוושינגטון די.
סי., וזכו בשני טורנירי צ'אלנג'ר באפטוס ובברבנק.
ב-1999, השניים המשיכו להשתפר כשהעפילו לראשונה לגמר טורניר ATP, באורלנדו, אך הפסידו בגמר לג'ים קורייר וטוד וודברידג'.
הם הגיעו לחצי הגמר בטורניר בסקוטסדייל, ולרבע הגמר בטורניר המאסטרס באינדיאן וולס ובמיאמי.
הם הצליחו גם ברמת טורניר הצ'אלנג'ר, כאשר זכו בשלושה טורנירים כאלה באותה שנה, והעפילו עד לגמר בארבעה טורנירים נוספים.
הם ייצגו את ארצות הברית לראשונה כמקצוענים במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1999 בוויניפג שבקנדה, וזכו במדליית הארד בטורניר הטניס לזוגות.
בשנת 2000 הם עברו לראשונה סיבוב בטורניר גראנד סלאם, כאשר גברו על דייוויד אדמס וג'ון-לפנייה דה ג'ייגר בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה, והגיעו לרבע גמר הטורניר.
הם העפילו לשלושה חצאי גמר של טורנירי ATP ולשני רבעי גמר נוספים, וברמת הצ'אלנג'ר זכו בתואר אחד באפטוס, והגיעו לשלושה גמרים נוספים בסן אנטוניו, ברבנק וראנצ'ו מיראג'.
ב-2001 נחלו בוב ומייק בריאן הצלחה גדולה, כאשר זכו בארבעה טורנירי ATP, הראשון מביניהם בממפיס, מבין חמישה גמרים שהגיעו אליהם במהלך השנה.
בכך הם הפכו לתאומים הראשונים אי פעם שזוכים ביחד בארבעה תארים בשנה אחת.
בנוסף, הם רשמו הצלחה בטורניר וימבלדון היוקרתי כשהעפילו לראשונה בקריירה שלהם לחצי גמר גראנד סלאם, וסיימו את השנה במקום השביעי הדירוג ה-ATP השנתי לזוגות, עם מאזן של 45 ניצחונות ו-23 הפסדים.
ב-2002 הם זכו לראשונה בקריירה בתואר מסדרת המאסטרס, לאחר שניצחו את מרק נואל ודניאל נסטור בגמר הטורניר בטורונטו, והוסיפו זכייה בעוד ארבעה תוארי ATP.
הם סיימו את השנה במקום השלישי בדירוג הזוגות העולמי.
בשנת 2003 זכו הבריאנים בתואר הגראנד סלאם הראשון שלהם, באליפות צרפת הפתוחה, לאחר שניצחו את פול האריס ויבגני קפלניקוב ולא שמטו מערכה לאורך כל הטורניר.
הם זכו גם בחמישה תוארי ATP והגיעו עד לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה.
ב-8 בספטמבר 2003 הם עלו למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות, בו החזיקו במשך מספר שנים רצופות.
הם אף זכו בטורניר גביע המאסטרס היוקרתי של סוף השנה ביוסטון, ושיחקו לראשונה עם נבחרת ארצות הברית בגביע דייוויס, מול הנבחרת של סלובקיה.
הבריאנים הגיעו לשיא חדש בקריירה שלהם של שבע זכיות בטורנירי ATP בשנת 2004, באדלייד, ממפיס, אקפולקו, טורניר קווינס, לוס אנג'לס, בזל ואליפות סבב המאסטרס העולמי, הגיעו לגמר בארבעה טורנירים אחרים.
הם התחרו בטורניר הזוגות של אולימפיאדת אתונה, אך הודחו ברבע הגמר על ידי הצ'יליאנים פרננדו גונזאלס וניקולאס מאסו, שזכו לבסוף בטורניר.
הם סיימו שנה מוצלחת נוספת עם זכייה שנייה ברציפות בגביע המאסטרס.
ב-2005 הם הגיעו לראשונה בקריירה שלהם לגמר גראנד סלאם אליפות אוסטרליה הפתוחה, כחלק מהגעתם לגמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם באותה שנה.
הם הפסידו בשלושה מגמרים אלו (באוסטרליה, בצרפת ובווימבלדון), אך ניצחו בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה, והשיגו זכייה ראשונה בגראנד סלאם זה.
ב-2006 הם זכו באליפות אוסטרליה הפתוחה ובווימבלדון, ובכך השלימו זכייה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם בקריירה.
הבריאנים זכו להצלחה נוספת ב-2007, כאשר זכו באליפות אוסטרליה הפתוחה.
הם זכו לאחר מכן בטורניר ה-ATP בלאס וגאס, לאחר ניצחון בגמר על אנדי רם ויוני ארליך, ובטורניר המאסטרס היוקרתי במיאמי, לאחר ניצחון על מרטין דאם וליאנדר פאאס, והמשיכו לזכייה ב-11 תארים בסך הכול בשנה זו.
הם הגיעו גם עד לגמר טורניר וימבלדון, אך לא הצליחו להשלים זכייה בתואר גראנד סלאם נוסף.
מלבד הצלחתם האישית הם זכו עם נבחרת ארצות הברית בגביע דייוויס, תוך שהם מנצחים את איגור אנדרייב וניקולאי דווידנקו כחלק מהניצחון בגמר על נבחרת רוסיה.
הם נעדרו מגביע המאסטרס באותה שנה, בשל פציעתו של מייק בריאן.
הבריאנים פתחו את שנת 2008 עם מספר הפסדים בטורנירים, אך הצליחו לזכות בטורניר המאסטרס במיאמי כתואר הראשון שלהם בשנה זו.
הם זכו באליפות ארצות הברית הפתוחה באותה שנה, והשלימו זכייה בשלושה תוארי מאסטרס ותואר ATP אחד.
באולימפיאדת בייג'ינג הם זכו במדליית הארד בטורניר הטניס לזוגות, לאחר שניצחו את ארנו קלמנט ומיכאל לודרה במשחק על המקום השלישי.
בראשית 2009 הם זכו בתואר גראנד סלאם נוסף, באליפות אוסטרליה הפתוחה, אך בהמשכה איבדו את המקום הראשון בדירוג העולמי.
בסיום השנה הם זכו בגביע המאסטרס, לאחר ניצחון בגמר על אנדי רם ומקס מירני, וחזרו למקום הראשון בעולם.
באולימפיאדת לונדון הם זכו בזהב ולאחר מכן הם זכו בכל ארבעת הגראנד סלאמים ברצף והם הזוג היחיד בהיסטוריה שעשה זאת.
בעקבות פציעתו של בוב בריאן ב-2018 חבר מייק לג'ק סוק וזכה עמו באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
רוברט המילטון "בוב" טרנבול היה כדורגלן סקוטי.
לפני שהחל בקריירת הכדורגל היה טרנבול חייל, ששירת ב-Royal Corps of Signals והצטרף לקבוצת ארסנל כשחקן חובב בינואר 1921. בתחילת דרכו הוא שיחק בעמדת המגן השמאלי, וערך את הופעת הבכורה ב-27 בדצמבר 1921 במשחק מול קארדיף סיטי בניניאן פארק, שהסתיים בניצחון 4 - 3 לטובת קארדיף.
בשלב זה של הקריירה שלו הוא שיחק באופן לא סדיר, ובעונת 1921/1922 צבר חמש הופעות.
את שערו הראשון במדי ארסנל הוא הבקיע במשחק מול סנדרלנד בנובמבר 1922. בעונה שלאחר מכן הוא זכה ליותר דקות משחק, והשתתף בשמונה מתוך 15 המשחקים הראשונים של ארסנל.
בשלב זה של העונה הייתה ארסנל בתחתית הטבלה, לאחר שניצחה ארבעה משחקים בסך הכל.
הנרי וייט, החלוץ הקבוע של ארסנל, היה בכושר רעוע, ובנוסף לכך למועדון לא היה תקציב להבאת שחקני חיזוק.
כתוצאה מכך החליט המאמן לזלי נייטון להעביר את טרנבול לעמדה קדמית יותר, מהלך שהתברר כהצלחה; טרנבול הבקיע 21 שערי ליגה באותה עונה, כולל פעמיים ארבעה שערים במשחקים מול בולטון וונדררס ובלקפול.
שעריו של טרנבול סייעו לארסנל להינצל מירידה ולסיים במקום ה-11. שער נוסף שהבקיע מול ליברפול בגביע ה-FA העלה את מאזנו ל-22 שערים בכל המסגרות, ובכך הוא קבע שיא הבקעה בליגה הבכירה בהיסטוריה של ארסנל עד אותה תקופה.
טרנבול לא הצליח לשמר את יכולתו הטובה, ובעונת 1923/1924 הצליח להבקיע רק שישה שערים.
הגעתו של הארי וודס דחקה את טרנבול מההרכב של ארסנל, ובנובמבר 1924 הוא הועבר לצ'רלטון אתלטיק תמורת 350 לירות שטרלינג, כשלרשותו 28 שערים ב-66 משחקים במדי ארסנל.
שלושה חודשים לאחר הגעתו לצ'רלטון הוא הועבר לצ'לסי תמורת 300 לירות שטרלינג, שם הצליח לשחזר את יכולתו הטובה.
בתוך פחות משלוש עונות הוא רשם לזכותו 58 שערים ב-87 משחקים בכל המסגרות.
לאחר שעזב את צ'לסי ב-1928 הוא שיחק תקופות קצרות בקלפטון אוריינט, סאות'נד יונייטד צ'טהאם וקריסטל פאלאס.
לאחר פרישתו הוא עבד בפאלאס כמאמן כושר, עד מותו בלונדון ב-1946.
בוב השד מהבקבוק (קאטאקאנה: ハクション大魔王) היא סדרת אנימה בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה על ידי חברת טאצונוקו הפקות בין השנים 1969 עד 1970.
הזכויות לסדרה נרכשו בהמשך על ידי חיים סבן, אשר הפיק את הדיבוב באנגלית לסדרה אשר נקראה במהדורה האנגלית "Bob in a Bottle".
בשנת 2020 הופקה לסדרה סדרת המשך בה השדה אקומי הייתה הדמות הראשית.
ב-25 בפברואר 2005 יצאה לשווקים מהדורת ה-DVD של הסדרה.
בישראל הסדרה שודרה במקור בתחילת שנות התשעים בערוץ 2 הירדני, ובהמשך היא שודרה במהלך שנת 1992 בדיבוב לעברית בערוץ הילדים, ובהמשך, במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, בערוץ פוקס קידס.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של ג'יני בשם האקושון ושל בתו אקובי, המתגוררים בתוך בקבוק עתיק.
לאחר שילד בשם קן-צ'אן מוצא במקרה את הבקבוק הוא מגלה לתדהמתו כי בכל פעם שמישהו מתעטש יוצא האקושון מן הבקבוק והוא חייב להגשים את משאלותיו של האדם שהתעטש.
בהמשך הוא מגלה שאקומי, בתו של האקושון, חייבת גם כן להגשים את המשאלות של אנשים שמפהקים ליד הבקבוק.
האקושון הוא ג'יני מגושם ומבולבל למדי, לכן הוא נוהג בדרך כלל לפשל בעת שהוא מנסה להגשים משאלות.
אקובי פחות מגושמת מאביה אך משום שהיא שובבה היא נוהגת באופן מכוון להגשים את המשאלות שלא באופן בו היא התבקשה.
רוברט ג'וזף "בוב" דול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור ממדינת קנזס מ-1969 עד 1996, וכיהן גם כמנהיג המפלגה הרפובליקנית בסנאט בשנים 1985–1996.
דול היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1996 והמועמד הרפובליקני לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1976, ובכך הפך לאדם הראשון שהיה מועמד לשתי המשרות הנשיאותיות בבחירות אם כי מעולם לא זכה באף אחת מהן.
לפני שנבחר לסנאט, היה דול חבר בבית הנבחרים האמריקאי בשנים 1961–1969.
כסנאטור, היה דול חבר במועצה המייעצת של קרן הזיכרון לנפגעי הקומוניזם ויועץ מיוחד במשרד עורכי הדין אלסטון ובירד בוושינגטון די.
דול היה נשוי לחברת הקבינט והסנאטורית האמריקאית לשעבר אליזבת דול מקרוליינה הצפונית.
הוא עוטר ב-1997 במדליית החירות הנשיאותית וב-2017 במדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים בארצות הברית.
דול נולד ב-22 ביולי 1923 בעיר ראסל שבקנזס, בנם של בינה מ.
אביו, שעבר עם משפחתו לראסל זמן קצר לפני שבוב נולד, הרוויח כסף והתפרנס מהפעלת מחלבה קטנה.
אחד מהלקוחות של דוראן היה אביו של ארלן ספקטר, מי שעתיד לכהן כסנאטור.
דול סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון של ראסל באביב 1941 ונרשם ללימודים גבוהים באוניברסיטת קנזס בסתיו שלאחר מכן.
דול היה אתלט עולה בתיכון בראסל, ומאמן הכדורסל פוג אלן נסע לראסל כדי לגייס אותו לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס.
בעודו סטודנט באוניברסיטת קנזס, שיחק דול עבור נבחרות הכדורסל, הפוטבול והריצה.
בפוטבול, דול שיחק בעמדה הדומה לעמדת הטייט אנד כיום, וקיבל מכתבי הערכה ב-1942 וב-1944. בעוד באוניברסיטה, דול הצטרף לאחוות "קפא סיגמא", ובשנת 1970 הוענק לו אות הכבוד "איש השנה" של האחווה.
לימודי הקדם-רפואה של דול באוניברסיטה הופרעו בידי מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזר דול להיות סטודנט למשפטים.
דול למד באוניברסיטת אריזונה בשנים 1948–1951 וקיבל תואר שני במשפטים ותואר ראשון מאוניברסיטת ואשבורן השוכנת בעיר טופיקה ב-1952. דול גויס לבונים החופשיים ב-19 באפריל 1955.
דול גדל בביתו השוכן ברחוב האדר הצפוני (North Maple) 1035 בראסל וזה נשאר מעונו הרשמי לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו.
מלחמת העולם השנייה והתאוששותו ממנה
הסופר לי סנדלין תיאר את האירוע: כשחיילים אחרים ראו את היקף פציעותיו, כל מה שחשבו שיוכלו לעשות למענו זה לתת לו את המינון הגדול ביותר של מורפין ולכתוב את האות 'M' (קיצור של מורפין) על המצח שלו בדמו, כדי שאף אחד אחר שימצא אותו לא ייתן לו מנה שנייה קטלנית".
דול הועבר לארצות הברית, שם התאוששותו הייתה איטית ונקטעה על ידי קרישי דם מסוכנים וזיהום מסכן חיים.
לאחר שקיבל מינון גדול של פניצילין שלא הצליח לשפר את מצבו, הוא התגבר על הזיהום בעזרת סטרפטומיצין, אשר הייתה אז תרופה ניסיונית.
הוא נשאר מדוכדך, "לא מוכן לקבל את העובדה שחיי ישתנו לעד".
הוא התעודד כאשר נפגש עם המפר קליקיאן, אורתופד כירורגי בשיקגו, שעבד עם פצועי המלחמה.
אף כי בפגישתם הראשונה אמר קליקיאן לדול כי לעולם לא יוכל להתאושש בצורה מלאה, המפגש שינה את השקפת עולמו של דול על החיים, שכן כתב כעבור שנים על קליקיאן, ניצול רצח העם הארמני, "קליקיאן נתן לי השראה להתמקד במה שאיבדתי ומה יכולתי לעשות בנדון, ולא להתלונן על מה שאבד".
ד"ר ק', כפי שקרא לו דול מאוחר יותר כשם חיבה, ניתח אותו שבע פעמים, ללא תשלום.
דול התאושש מפצעיו בבית החולים הצבאי של פרסי ג'ונס.
קומפלקס זה של מבנים פדרליים, שאינם עוד בית חולים, נקרא כיום המרכז הפדרלי הארט-דול-אינווי על שמם של שלושה חולים שהפכו לסנאטורים בסנאט של ארצות הברית: דול, פיליפ הארט ודניאל אינווי.
על גבורתו עוטר בכוכב הארד ולב הארגמן.
הפציעות הותירו אותו בעל תנועות מוגבלות בזרועו הימנית וחוסר תחושה בזרועו השמאלית.
בהופעותיו הפומביות הוא הקפיד לשמור על העט ביד ימין.
דול התמודד לראשונה למשרה ציבורית בשנת 1950 ונבחר לבית המחוקקים של קנזס, וכיהן שם שנתיים.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ואשבורן בטופיקה, דול התקבל לבר משפטים והחל להתמחות בחוק ומשפט בעיר הולדתו, ראסל, בשנת 1952. באותה השנה, הוא התמנה לתובע המחוזי של מחוז ראסל, וכיהן בתפקיד זה במשך שמונה שנים.
ב-1960 נבחר דול לבית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס השישי של קנזס, הנמצא במרכז המדינה.
בשנת 1962, המחוז שייצג בקונגרס מוזג עם מחוז הקונגרס השלישי, הנמצא במערב קנזס, זאת במטרה להקים את המחוז הקונגרס הראשון, מחוז ענק הכולל בתוכו 60 ממחוזות קנזס ועד מהרה נודע בשם "הענק הראשון".
דול נבחר מחדש באותה שנה ופעמיים לאחר מכן ללא קושי רב.
בשנת 1968, הביס דול את המושל ויליאם אוורי בבחירות למועמדות הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית לאחר שהסנאטור של קנזס, פרנק קרלסון, עזב את תפקידו.
דול נתקל ב-1974 בחבר הקונגרס ביל רוי מהמפלגה הדמוקרטית, שהתמודד מולו וקרא תיגר על כהונתו בסנאט.
רוב הפופולריות של רוי נבעה מהנזק שנגרם לתדמית של המפלגה הרפובליקנית בעקבות פרשת ווטרגייט.
דול ניצח מחדש בבחירות 1974 לסנאט מטעם קנזס בהפרש של כמה אלפי קולות בלבד.
בתקופתו בסנאט שימש דול כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1971–1973, הרפובליקני הבכיר בוועדת החקלאות של הסנאט בשנים 1975–1978, והרפובליקני הבכיר בוועדת הכספים של הסנאט בשנים 1979–1980.
כאשר השתלטו הרפובליקנים על הרוב בסנאט אחרי הבחירות של שנת 1980, נתמנה דול ליושב ראש ועדת הכספים ב-1981 וכיהן בתפקיד זה עד 1985. מאז 1985, כשהסנאטור הווארד בייקר מטנסי פרש מהסנאט היה דול מנהיג הרפובליקנים בסנאט.
הוא שימש כמנהיג הרוב בשנים 1985–1987, כמנהיג המיעוט בשנים 1987–1995, ושוב כמנהיג הרוב בשנים 1995–1996. בעקבות עצתו של ויליאם קריסטול השמרני, דול דחה בתוקף את תוכנית הבריאות של הנשיא ביל קלינטון.
לדול היה רקורד בהצבעות מתונות והוא נחשב לאחד מהרפובליקנים היחידים מקנזס המעטים שהיו יכולים לגשר על הפער בין המחנה המתון והמחנה השמרני במפלגה הרפובליקנית בקנזס.
כחבר הקונגרס של ארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, דול תמך בתוכנית "החברה הגדולה" של הנשיא לינדון ג'ונסון, אשר פנה למתונים.
כאשר ג'ונסון הציע את "החברה הגדולה" בשנים 1964–1965, דול הצביע נגד כמה צעדים של ממשל ג'ונסון, כדוגמת תוכנית המלחמה בעוני, סובסידיה לדיור הציבורי ומדיקר ובכך נמשך לשמרנים.
הנאום הראשון של דול בסנאט ב-1969 היה בנושא סיוע פדרלי לנכים.
בשנת 1976, דול התמודד ללא הצלחה למשרת סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למרוץ של נשיא ארצות הברית המכהן ג'רלד פורד.
סגן הנשיא המכהן נלסון רוקפלר הבין שהוא מבודד במפלגתו ופרש מהמירוץ לנשיאות בחודש נובמבר הקודם, ודול נבחר במקומו.
דול אמר במהלך עימות הבחירות עם המועמד למשרת סגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית וולטר מונדייל: "הבנתי את זה לפני כמה ימים: אם נחשב את מניין ההרוגים והפצועים במלחמות הדמוקרטיות במאה הנוכחית, 1.6 מיליון אמריקאים – זה מספיק למלא את העיר דטרויט".
ההערה קיבלה תוצאה לא רצויה.
דול התמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות במקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980, אך בסופו של דבר זכה במועמדות רונלד רייגן.
על אף תהילתו של דול ממסע הבחירות של 1976, דול נחשבה למועמד מהשכבה התחתונה, וכנסחף אחריו רייגן ובוש האב, הווארד בייקר, ג'ון קונלי וג'ון אנדרסון.
דול קיבל רק 597 קולות (פחות מ-1%) בניו המפשייר ונסוג מיד לאחר מכן.
במרץ 1980, דולה דחק בנשיא לשעבר פורד להתמודד נגד רייגן.
ב-1988 הכריז דול התמודדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988, והודיע רשמית על כך בעיר הולדתו ראסל שבקנזס, ב-9 בנובמבר 1987. בטקס, הציג דול קופסת סיגרים ששימשה לאיסוף תרומות על הוצאותיו הרפואיות הקשורות למלחמה.
הקופסה הכילה 100,000 דולר אמריקני בתרומות לקמפיין.
דול התחיל את מסע הבחירות שלו ברגל ימין כאשר הביס את סגן הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש באספות הבחירה באיווה - בוש סיים שלישי, מאחורי דול ופט רוברטסון.
בוש, עם זאת, התאושש בזמן והצליח להביס את דול בניו המפשייר כעבור שבוע.
התחרות על ניו המפשייר בין השניים הייתה מרה במיוחד, אף על פי שהם התווכחו על נושאים קטנים ואזוטריים.
לאחר שדול ובוש חזרו לבתיהם באותו הערב, נראה שמצב רוחו של דול החל להתערער בראיון טלוויזיוני.
דול התראיין בשידור חי בניו המפשייר לטום ברוקו, שהיה באולפן NBC בניו יורק סיטי.
הראיון קרה בשעה שבוש היה ממש ליד ברוקאו באולפן.
ברוקאו שאל את בוש אם יש לו משהו לומר לדול ובוש השיב: "לא, רק רוצה לאחל לו כל טוב ולהיפגש שוב בדרום".
דול, שכנראה לא צפה לראות את בוש ושכאשר נשאל את אותה השאלה על סגן הנשיא אמר, "כן, להפסיק לשקר על ניסיון העבר שלי".
הערה זו עוררה את חמתם של כמה מאנשי התקשורת, ובכך תרם לדמותו של "איש הגרזן" של דול.
למרות שני ניצחונותיו הגדולים בדקוטה הדרומית ובמינסוטה שבוע אחרי ניו המפשייר, דול לא היה מסוגל להתאושש מהפסדיו.
הפסד גדול נוסף באילינוי שכנע את דול לסגת מהמירוץ.
הרפובליקנים השתלטו הן על הסנאט והן על בית הנבחרים בבחירות 1994, בשל הפגיעה במדיניותו של הנשיא ביל קלינטון, כולל תוכנית הביטוח הבריאותי שלו, ודול הפך למנהיג הרוב בסנאט בפעם השנייה.
בגלל הצורך של דול לקמפיין עבור המועמדות הרפובליקנית לנשיאות, הוא רצה לפתור את משבר התקציב בינואר 1996 למרות נכונותם של הרפובליקנים האחרים להמשיך את השיתוק עד שדרישותיהם יענו.
גינגריץ' ודול נחשבו ליריבים פוטנציאליים לקראת הבחירות המקדימות לנשיאות ב-1996, ועל כן היו להם יחסי עבודה מתוחים.
שיתוק הממשל צוטט כבעל תפקיד מכריע בבחירות המוצלחות של קלינטון ב-1996 בידי עוזרו של קלינטון, ג'ורג' סטפנופולוס.
הפופולריות של הנשיא המכהן, ביל קלינטון, עלתה באופן ניכר מאוד מ-1994 ל-1996 הודות לכלכלה פורחת, לכן קלינטון וסגן הנשיא אל גור לא עמדו בפני התנגדות רצינית בפריימריז של הדמוקרטים.
כמה חודשים לפני פטירתו באפריל 1994, הזהיר הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון את דול: "אם הכלכלה טובה, לא תנצח את קלינטון".
דול היה המועמד הראשון של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1996. לפחות שמונה מועמדים רצו למועמדות.
דול היה צפוי לזכות במועמדות ולנצח רפובליקנים כדוגמת הסנאטור השמרני פיל גרהאם מטקסס והסנאטור המתון יותר ארלן ספקטר מפנסילבניה.
פט ביוקנן הדאיג את דול בתחילת הפריימריז בניו המפשייר, אך דול סיים במקום השני ומושל טנסי לשעבר למאר אלכסנדר סיים במקום השלישי.
כותב הנאומים קרי טימצ'וק אמר "דול היה על החבלים כי הוא לא היה מספיק שמרני".
דול בסופו של דבר זכה במועמדות, והפך למועמד לנשיאות-בפעם הראשונה המבוגר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בגיל 73 וחודש (רונלד רייגן היה בן 73 שנים וחצי בשנת 1984, עת התמודדותו לנשיאות בפעם השנייה).
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע דול על תמיכתו במועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ.
ב-18 בינואר 2018 עוטר דול במדליית הזהב של הקונגרס על גבורתו במלחמת העולם השנייה ועל שירותו בקונגרס של ארצות הברית.
בפברואר 2021 דיווח דול כי הוא אובחן בסרטן הריאות בדרגה 4.
רוברט ג'ורג' "בוב" וינדל הוא שחיין אוסטרלי בעבר, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 1 זהב ושיאן עולם.
וינדל נולד בסידני, ניו סאות' ויילס וגדל בוייברלי פרבר של סידני.
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1960 זכה וינדל במדליית כסף במשחה ל-1650 יארד חופשי, אחרי ג'ון קונרדס וניכלל בנבחרת האוסטרלית לאולימפיאדת רומא, אך המאמנים הלאומיים שלו בחרו לשלוח אותו רק לחוש את אווירת האולימפיאדה ולכן הוא לא השתתף בתחרויות עצמן.
לאחר המשחקים הוא עבר להתאמן עם קונרדס בהדרכתו של דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (יאן אובריאן, קווין ברי, אילזה קונרדס אחותו של ג'ון).
מאמנו כינה אותו "גרייהאונד" בשל מבנה גופו הרזה.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה וינדל ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x220 יארד חופשי בשיא עולם חדש של 8:13.4 דקות, מדליית כסף במשחה 1650 יארד חופשי (17:44.5 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-440 יארד חופשי (4:23.1 דקות) .
בתחרות שחייה שנערכה בטוקיו, יפן ב-21 באפריל 1963 קבע וינדל שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.3 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה וינדל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 17:01.7 דקות, לפני ג'ון נלסון מארצות הברית (17:03.0 דקות) ובן ארצו אלן ווד (17:07.7 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.1 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:33.2 דקות וגרמניה (3:37.2 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:05.7 דקות, את המשחה שלו הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:58.7 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.6 דקות.
לאחר המשחקים האולימפיים נרשם וינדל ללימודים באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית והתאמן בהדרכתו של דון קונסילמן, מאמנם של אלופים אולימפיים רבים ביניהם מארק ספיץ, ג'ים מונטגומרי, גארי הול סניור, צ'ארלס היקוקס ועוד.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכה וינדל ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-440 יארד חופשי (4:15.0 דקות) במשחה שליחים 4x110 יארד חופשי (3:35.6 דקות) ובמשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (7:59.5 דקות).
שלוש התוצאות הללו היוו שיאי עולם חדשים.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכה וינדל בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.7 דקות, אחרי ארצות הברית (7:52.3 דקות) ולפני ברית המועצות (8:01.6 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:34.7 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.7 דקות וברית המועצות (3:34.2 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.9 דקות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.6 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש מספורט תחרותי.
וינדל קבע 6 שיאי עולם, במשחים ל-200 מטר חופשי ול-220 יארד חופשי ובמשחי שליחים 4x110 יארד חופשי ו-4x220 יארד חופשי.
בשנת 1990 זכה וינדל להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בוב הבנאי היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שנוצרה על ידי קית' צ'פמן , שיצר גם את הסדרה "מפרץ ההרפתקאות".
התוכנית בוב הבנאי נחשבת לאחת מן הסדרות המצליחות ביותר לילדים שנוצרו בממלכה המאוחדת.
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיו של בנאי בריטי בשם בוב, ובחבריו שחלקם הם מכונות צמ"ה מואנשות שונות.
בוב עובד עם ונדי ולשניים יש חתול בשם פילצ'ארד.
בכל פרק מתמקדת החבורה בבניית בניין כלשהו (מפעל חדש, מצפה אסטרונומי, וכו') או בשיפוצים ותיקונים שונים, תוך שיתוף פעולה כדי לפתור מגוון רחב של בעיות.
בנוסף לכך, מתמקדות עלילות הפרקים גם בסיפורים האישיים של הדמויות השונות.
בתוכנית מושם דגש על יישוב קונפליקטים, עבודה בשיתוף פעולה, חברות, תכנון ומיומנויות למידה שונות.
אמרת הכנף הקבועה של בוב היא "נצליח לתקן", והתשובה הקבועה של שאר הדמויות היא: "כן, כן, כן".
אמרת כנף זו היא גם כותרת שיר הנושא של התוכנית, אשר היה להיט בבריטניה.
למעלה ממיליון עותקים נמכרו משיר זה לאורך השנים בבריטניה בלבד, והוא היה השיר הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 2000.
על אף שהעונות הראשונות של הסדרה שהופקו בין השנים 1998 ו-2009 נעשו בהנפשת סטופ מושן, העונות המתקדמות יותר החל משנת 2011 ואילך הופקו בהנפשה ממוחשבת.
העונה האחרונה של הסדרה המקורית נקראה באנגלית "".
בשנת 2001 יצא לשווקים סרט חג המולד באורך מלא בשם "A Christmas to Remember", בהשתתפות אלטון ג'ון.
לאורך השנים שודרה הסדרה בלמעלה מ-30 מדינות שונות.
בשנת 2014 רכשה חברת מאטל את הזכויות במטרה להפיק סדרה מחודשת לאחר שהסדרה המקורית הסתיימה בשנת 2012. בסדרה החדשה נערכו שינויים מהותיים, ביניהם עיצוב כל הדמויות מחדש, ליהוק צוות מדבבים חדש ומיקום חדש לאירועי הסדרה.
השחקן לי אינגלבי החליף את ניל מוריסי בתפקיד בוב והשחקנית ג'ואן פרוגט החליפה את קייט הארבור בתפקיד ונדי.
פרקי הסדרה המקורית הופצו בקלטות וידאו ו-DVD מבית "קלסיקלטת" וחברת "הד ארצי מולטימדיה" הפיצה משחקי מחשב של הסדרה בעברית (וגם "קומפדיה").
בוב (Bob) - קבלן בניין האחראי על מגרש בנייה משלו, שהתבסס בעיירה בובסוויל, עבר לעמק החמניות, משם לנמל פיקסהאם ולאחר מכן לספרינג סיטי.
בוב הוא נצר למשפחה של בנאים - אביו, רוברט, אף הוא בנאי, כמו גם סבו, בילי.
בוב נעזר בוונדי ובצי מכונות מואנשות במספר מיזמים בעיירה ובסביבתה.
הוא הבעלים של פילצ'ארד החתול, ובמקור לא היה בקיא במחשבים.
חלק מהבעיות בתוכנית המקורית נבעו מכך שבוב נטה לשכוח להפעיל את הטלפון הנייד שלו.
ונדי (Wendy) - שותפתו לעסק של בוב, לימים חברתו או אשתו המנהלת את משרד חברת הבנייה ומפעילה אותה, ולעיתים מכינה את הכלים והמכונות הנדרשים לעבודה מסוימת.
כמו כן, במספר פרקים היא נראית כשהיא מבצעת עבודות בנייה בעצמה.
לעיתים חוששת ונדי לשלומו של פילצ'ארד, חתולו של בוב.
Bernard Bentley) - מפקח הבנייה של עיירת בובסוויל, לימים ראש עיריית עמק החמניות ולאחר מכן מפקח הבנייה בנמל פיקסהאם.
בסדרה המחודשת, מר בנטלי הוא יד ימינה של ראש העיר ודמותו נהייתה חנונית ופזיזה, וניתנה לו אמרת כנף חדשה - "אוי ואבוי!
ראש העיר מדיסון תבוא בכל רגע!".
האיכר פרסי חמוצי (Farmer Percy Pickles) (הסדרה הראשונה - "!Ready, Steady, Build") - איכר מקומי, חבר קרוב של בוב שלעיתים מביא לו סיוע במיזמי בנייה.
חמוצי הוא הבעלים של טרוויס הטרקטור, סאמסי המלגזה, פאקר המשאית, סקראפטי הכלב וספאד הדחליל.
ליאו (Leo) (החל מהסדרה המחודשת) - תלמיד תיכון, החניך של בוב ובנו של קרטיס.
פילצ'ארד (Pilchard, מילולית: "סרדין") - חתול (במקור חתולה) תכול, חיית המחמד של בוב.
הוא אוהב להישאר במגרש ולפעמים נוסע במכל של דיזי.
ציפור (Bird) - ציפור כחולה בעלת נוצות וכנפיים אדומות.
החברה הטובה ביותר של רולי.
סקראפטי (Scruffty) - כלב צהוב, חיית המחמד של האיכר חמוצי.
שחף (Gull) (החל מהסדרה המחודשת) - שחף וחבר של סקופ.
ספאד (Spud, מילולית: "תפוח אדמה") (הסדרה הראשונה - "!Ready, Steady, Build") - דחליל מהלך קונדסי שחי בחווה של האיכר חמוצי ומנסה לסייע לבוב ולצוותו.
לעיתים, הוא נוטה לגרום בעיות במקום לפתור אותן, אבל בדרך כלל הכל מסתדר לבסוף.
ספאד אינו מסוגל לנקוט סבלנות, לא לזלול מזון בכמויות גדולות, לא לקחת דברים משאר הדמויות ללא רשותן, וכו'.
ספאד נוטה לנסות לעבוד בחריצות אך לפשל ולהרוס חומרים בשל בינתו הלוקה בחסר.
לופטי הודה באחד הפרקים שהוא מפחד ממנו.
סקופ (Scoop, מילולית: "כף" או "לגרוף") - מחפרון צהוב ומנהיג המכונות של בוב.
מאק (Muck, מילולית: "בוץ") - משאית עפר זחלית בעלת כף דחפור.
נוטה לפזיזות ולביצוע מעשים לפני מחשבה תחילה.
הפך לדמות נשית בדיבוב האמריקאי של הסדרה המקורית.
לופטי (Lofty, מילולית: "גבוה") - עגורן נייד כחול.
בסדרות הראשונות הוצג כחסר ביטחון, הססני וביישן לעומת שאר המכונות, אבל הצליח להסתדר עם עזרה מחבריו.
נוהג לענות לשאלה "נצליח לתקן?" ב"אה, אני חושב שכן".
מפחד בין היתר מגבהים ומספאד.
דיזי (Dizzy, מילולית: "סחרחר") - מערבלת בטון זעירה בצבע כתום בעלת מכל מתהפך.
לפני הגיעו של סקראץ' הוצגה כצעירה שבמכונות.
דיזי להוטה, סקרנית ומתרגשת בקלות.
רולי (Roley, מהמילה "roller", "מכבש") - מכבש ירוק שאוהב להמציא שירים ומרבה לגלגל את עיניו מהתרגשות.
בני (Benny) ("Project: Build It" בלבד) - מיני-מעמיס זחלי בצבע מג'נטה.
הופיע לראשונה בפרק "Snowed Under", בו עזר לסקופ לבנות את מתחם ספורט החורף.
לימים סייע לבנות את בית המלאכה בעמק החמניות.
מעריץ את סקופ ומכנה אותו "בננה גדולה".
לו ולסקופ ישנה הכרות מוקדמת מאותו מקום שבו נשכרו שניהם.
נשכר על ידי בוב האב על מנת לסייע לסקופ.
סקראץ' (Scratch, מילולית: "שריטה") ("!Ready, Steady, Build" בלבד) - מיני-מעמיס תכול מעיצוב דומה לבני, נכון להיום המכונה הצעירה ביותר.
טאמבלר (Tumbler, מילולית: "מגלגל") ("Project: Build It" בלבד) - משאית בטון בצבע כתום צהבהב עם פסים ירוקים.
המכונה הרועשת ביותר בצוותו של בוב.
בשל גודלו הרב, הוא מסוגל לשמש היכן שדיזי אינה מתאימה.
ראבל (Rubble, מילולית: "חצץ") ("!Ready, Steady, Build" בלבד) - משאית מחצבה בצבע כתום.
סייע לצוות בבניית פארק שעשועים ברוח עידן הדינוזאורים בסרט "The Big Dino Dig".
טייני (Tiny, מילולית: "זעיר", באופן אירוני) (החל מהסדרה המחודשת) - עגורן צריח צהוב.
סטרץ' (Stretch, מילולית: "למתוח") (החל מהסדרה המחודשת) - מחפר טורקיז.
טאד (Thud, מילולית: "חבטה") (החל מהסדרה המחודשת) - מכונת ענק.
קראנץ' (Crunch, מילולית: "למחוץ") (החל מהסדרה המחודשת) - מכונת ענק.
אייס (Ace) (החל מהסדרה המחודשת) - מעמיס קדמי ענק בצבע צהוב.
טרוויס (Travis) (הסדרה הראשונה - "!Ready, Steady, Build") - טרקטור חקלאי בצבע טורקיז השייך לאיכר חמוצי.
לעיתים גורר אחריו עגלת עץ.
הוא מסייע למכונות הצמ"ה במידת הצורך ומפקח על ספאד הדחליל.
סקיפ (Skip, מילולית: "מכולת אשפה") (הסדרה הראשונה - "Project: Build It") - משאית אשפה פתוחה בצבע צהוב ירקרק.
טריקס (Trix) (הסדרה הראשונה בלבד) - מלגזה סגולה.
סקוט (Scoot) (הסדרה הראשונה בלבד) - אופנוע שלג נקבי בצבעי צהוב ושחור.
הוענק לבוב כפרס על זכייה בתחרות לעיצוב היישוב החדש בעמק החמניות.
פאקר שייך לאיכר חמוצי ולו שלושה נגררים; נגרר שטוח, נגרר סגור ונגרר נמוך.
נותן שירותי הובלה לכל רחבי עמק החמניות.
דודג'ר (Dodger) ("Project: Build It" בלבד) - טנדר כחול-לבן להובלת חלב הדומה למשאיות פורד משנות השלושים.
שייך למג ובעל מנוף להרמת כדי חלב.
צופרו משמיע צליל מוזר המשעשע את צוותו של בוב.
זומר (Zoomer) ("Project: Build It" בלבד) - אופנוע שלג סגול בעל הדפס ברק צהוב.
פלקס (Flex, מילולית: "להתגמש") ("Project: Build It" בלבד) - משאית הרמה צהובה.
בעל ידע רב בממלכת הצומח ואהבה לבוסתנאות.
בריסל (Bristle, מילולית: "זיף") ("Project: Build It" בלבד) - מטאטא כבישים אפור וכחול.
בריסל להוט מאוד לסייע לצוות בכך שהוא מקדים אותם לביצוע משימות מסוימות.
נוטה לשרוק לעיתים קרובות ולהיות "חולה ניקיון".
סאמסי (Sumsy) ("Project: Build It" בלבד) - מלגזה בצבע בורדו עם פסים צהובים, מעיצוב זהה לטריקס.
סאמסי שייכת לאיכר חמוצי ועובדת במפעלו.
ספלאשר (Splasher, מילולית: "משפריץ [מים]") ("Project: Build It" בלבד) - רכב אמפיבי צהוב וכחול.
ג'קרו (Jackaroo) ("Built to be Wild" בלבד) - טנדר תכול מעיצוב זהה לדודג'ר.
טו-טון (Two-Tonne, מילולית: "שתי טונות") (החל מהסדרה המחודשת) - משאית סמי-טריילר בצבע כחול כהה.
בעל שלושה נגררים; נגרר שטוח, מערבל בטון ומכולה פירקית.
אלפרד (Alfred) (החל מהסדרה המחודשת) - משאית הגרר של קרטיס.
נוטה להתרגש יתר על המידה, למשל כשליאו משחק במשחקי וידאו.
טרד (Tread) (החל מהסדרה המחודשת) - טנדר נלהב ומהימן בצבע כתום.
בטסי (Betsy) (החל מהסדרה המחודשת) - אוטובוס כחול, לבן ואדום.
מסיעה את קבוצת הילדים "ספרינג סיטי רוקטס".
פיליפ (Phillip) (החל מהסדרה המחודשת) - לימוזינה כחולה ושחורה המסיעה את ראש העיר מדיסון ואת מר בנטלי.
שיפטר (Shifter, מילולית: "מעביר") (החל מהסדרה המחודשת) - מלגזה ירוקה ומהירה במיוחד.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא הוביל את מפלגת הלייבור לניצחון סוחף בבחירות והושבע כראש ממשלה.
הוא הנהיג את הלייבור לשלושה ניצחונות נוספים בבחירות של 1984, 1987 ו-1990 ובכך הוא היה מנהיג הלייבור המוצלח ביותר בתולדות המפלגה.
בסופו של דבר הוחלף הוק בסוף שנת 1991 על ידי פול קיטינג.
נכון ל-2019 הוא ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר והשלישי מבין כל ראשי ממשלת אוסטרליה באורך תקופת כהונתם.
בוב הוק נולד בעיירה בורדרטאון שבאוסטרליה הדרומית, לקלם, שהיה כומר בכנסייה קהילתית פרוטסטנטית ולאדית (אלי), מורה בבית ספר.
דודו, אלברט הוק, היה ראש ממשלת אוסטרליה המערבית מטעם הלייבור בין השנים 1953 – 1959 וכן היה ידיד קרוב של ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שבמובנים רבים שימש לבוב הוק כדמות מופת.
לאלי הוק הייתה אמונה חזקה בנוגע לייעודו של בנה ואמונה זו תרמה לביטחון העצמי שלו לכל אורך הקריירה שלו.
מוצאם של שני הוריו של הוק היה מקורנוול והוא תמיד טרח לציין זאת.
עקב זאת כתב הסופר וההיסטוריון מקורנוול, א.ל.
רוז: "מאפייניו של בוב הוק הם קורניים כפי שהם אוסטרליים.
אני יודע זאת היטב; האינדיבידואליזם התוקפני, האנוכיות, הרגישות, המחויבות לשמירת טינה ואף קורטוב של נקמנות".
בוועידה עולמית של צעירים נוצריים בהודו שהוא השתתף בה ב-1952, אמר הוק: "ראיתי את כל הילדים מוכי העוני בשערי המקום המפואר בו אנו סעדנו ואני פשוט הוכיתי תדהמה מהניגוד המשווע בין הדת לבין צורכי האנשים".
בסופו של דבר נטש הוק את אמונותיו הנוצריות.
בתקופה בה הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו הוא כבר הגדיר את עצמו כאגנוסטיקן.
הוק התחנך בבית ספר בפרת' ולמד באוניברסיטת אוסטרליה המערבית, שם סיים תואר ראשון במשפטים.
בגיל 15 הוא התפאר שיום אחד הוא יהיה ראש ממשלת אוסטרליה.
ב-1947, בגיל 18, הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית ובסוף 1952 הוא הגיש בקשה לקבל את מלגת רודז ונענה בחיוב.
בשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, אך עד מהרה הוא הבין שלימודיו באוקספורד חופפים ברובם את תחומי לימודיו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא המשיך ללימודי תואר שני ובינואר 1956 הוא הגיש עבודת גמר על נושא קביעת השכר באוסטרליה.
בגיל 17 היה הוק מעורב בתאונת דרכים עם האופנוע שלו ומצבו היה קריטי במשך כמה ימים.
אחיו ניל מת בהיותו בגיל זה.
מצב זה בו היה על סף המוות שימש להוק כמניע למצות את יכולותיו וכישוריו ולא לבזבז אותן.
במרץ 1956 נישא הוק להייזל מסטרסון בכנסיית טריניטי בפרת'.
הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים, אך בנם הרביעי, מת בינקותו ב-1963. בשנת 1971 הוכרז הוק כאב השנה של מדינת ויקטוריה.
באותה שנה הוענקה להוק מלגת לימודים לתואר דוקטור בתחום הבוררות במחלקה למשפטים של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
זמן קצר לאחר תחילת לימודיו הוא היה לנציג הסטודנטים במועצת האוניברסיטה.
ב-1957 הומלץ בפני נשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (Australian Council of Trade Unions – ACTU), אלברט מונק, לקבל את הוק כעוזר מחקר והוא החליף את הרולד סאוטר שהיה למזכיר המועצה.
ההמלצה הועברה למונק על ידי ה.פ.
בראון, שהיה המנחה של הוק באוניברסיטה הלאומית ושבמשך שנים סייע למועצה בתחום השכר.
הוק החליט להפסיק את לימודי הדוקטורט שלו, לקבל את ההצעה ולהעתיק את מגוריו למלבורן.
זמן קצר לאחר תחילת עבודות במועצה, קיבל הוק על עצמו את האחריות להצגת הבקשה השנתית להעלאת השכר למוסד הבוררות הארצי.
ב-1959 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של המועצה.
הבקשה השנתית של 1958 הניבה תוספת של חמישה שילינג בלבד.
הבקשה של 1959 הניבה 15 שילינג ונחשבה לניצחון אישי של הוק.
הוא המשיך לקצור הצלחות כאלה ובלט בתפקידו כיועץ המשפטי של המועצה, עד שב-1969 הומלץ לו להתמודד על תפקיד נשיא מועצת האיגודים המקצועיים, אף על פי שהוא מעולם לא כיהן כנבחר ציבור בשום איגוד מקצועי.
בחירתו של הוק הייתה על בסיס מצע של מודרניזציה והוא נבחר ברוב נמוך יחסית של 399 תומכים מול 350 מתנגדים, בתמיכת האגף השמאלי של תנועת האיגודים המקצועיים, כולל כמה כאלה שהיו קשורים למפלגה הקומוניסטית.
מאוחר יותר הוא זקף את הצלחתו להיבחר בעיקר לריי גיצלט, המזכיר הכללי של ארגון העובדים הכלליים (FMWU).
הוק הכריז בפומבי ש"המונח סוציאליסט הוא לא משהו שיכול לתאר אותו", וגישתו כלפי הממשלה הייתה פרגמטית.
הוא העסיק את עצמו יותר בהשגת שיפורים בתנאי העובדים במשרדי הממשלה, ופחות בתאוריות אידאולוגיות.
הוא התנגד למעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, אך היה חסיד נלהב של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית והיה תומך נלהב של ישראל.
הייתה זו מחויבותו למען אסירי ציון שגרמה לניסיון ההתנקשות בו על ידי פעיל החזית העממית לשחרור פלסטין, מוניף מוחמד אבו ריש.
ב-1971, יחד עם חברים אחרים של מועצת האיגודים המקצועיים, ביקש הוק שדרום אפריקה תשלח את נבחרת הרוגבי שלה בהרכב שיהיה ללא הפרדה גזעית, מתוך כוונה שחברי האיגודים המקצועיים לא יתנו שירותים לנבחרת בביקורה באוסטרליה.
קודם להגעת הנבחרת, הודיעו סניף אוסטרליה המערבית של איגוד עובדי התחבורה ואיגוד המוזגים, כי חבריו יעניקו שירותים לנבחרת, ובכך התאפשר לקבוצה הדרום אפריקנית לנחות בפרת'.
הסיור של הנבחרת החל ב-26 ביוני והיה מלווה בהפגנות מחאה נגד האפרטהייד ששיבשו את מהלך המשחקים.
הוק ובני משפחתו קיבלו מכתבי ושיחות איום בטלפון מאנשים שטענו שאין לערב בין ספורט לפוליטיקה.
הטרדתו של הוק המשיכה גם מצדם של גורמים אנטישמים על רקע תמיכתו של הוק בישראל.
הוק נשאר מחויב לאיסור על הגעתם של נבחרות בלתי-מעורבות דרום אפריקאיות ובאותה שנה, נאסר על נבחרת הקריקט של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה ומאז לא אושר לשום נבחרת בלתי-מעורבת של דרום אפריקה להגיע לאוסטרליה.
מחויבותו זו של הוק לשוויון בין הגזעים בדרום אפריקה הקנתה לו את הכבוד והידידות שרחש לו נלסון מנדלה.
בתחום יחסי העבודה, המשיך הוק להפגין מיומנות ראויה לציון במשא ומתן שניהל ובאופן כללי זכה לכבוד ולהערכה הן מצדם של המעסיקים והן מצדם של האיגודים המקצועיים שאותם הוא ייצג.
ב-1972 נפוצו שמועות שהוא שואף לקריירה פרלמנטרית ובסופו של דבר יתמודד על תפקיד מנהיג מפלגת הלייבור.
אך בעוד שהקריירה המקצועית שלו המשיכה להיות מוצלחת, הרגלי השתייה שלו ורדיפת הנשים הידועה לשמצה שלו, גרמו למתחים קשים בחיי המשפחה שלו.
ב-1973 נבחר הוק להיות הנשיא הפדרלי של מפלגת הלייבור.
שנתיים לאחר מכן, כאשר הודחה ממשלת ויטלם על ידי המושל הכללי, החל הוק להביע התעניינות בכניסה לפרלמנט ושקל להציג את מועמדותו בבחירות הקרובות.
הארי ג'נקינס, נציג הלייבור במחוז הבחירה של סקאלין, היה נתון ללחצים לפנות את מקומו כדי לאפשר להוק להיבחר במקומו, אך הוא עמד בלחצים בתקיפות.
בסופו של דבר החליט הוק להשהות את כניסתו לפרלמנט, החלטה שעד מהרה הוא יתחרט עליה.
לאחר תבוסת הלייבור בבחירות של 1975, הציע גוף ויטלם להוק בתחילה לקבל את תפקיד מנהיג המפלגה, אף על פי שלויטלם לא הייתה את היכולת להחליט מי יירש אותו.
אף על פי שהוק לא קיבל את ההצעה, הוא המשיך להשפיע ולקחת תפקידי מפתח בסיכול ניסיונות שביתה כללית.
על המתחים של תקופה זו שילם הוק מחיר יקר וב-1979 הוא סבל מקריסה פיזית.
זעזוע זה גרם להוק לקחת על עצמו מאמץ, שבסופו של דבר הצליח, להתגבר על האלכוהוליזם שלו.
את ההשראה לצעד זה הוא לקח מג'ון קרטין, כמו שעשה במקרים רבים אחרים.
הוא קיבל סיוע רב בתקופה זו באמצעות מערכת היחסים שלו עם הסופרת בלאנש ד'אפוז'ה (Blanche d'Alpuget), שב-1982 פרסמה ביוגרפיה חיובית על הוק.
האהדה הציבורית כלפיו לא הושפעה מתקופה קשה זו וסקרי דעת הקהל הראו שהוא זוכה לפופולריות רבה יותר מאשר מנהיג מפלגת הלייבור אז, ביל היידן, או מראש הממשלה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר.
ניסיונו הראשון של הוק להיבחר לפרלמנט היה ב-1963. הוא הציג את מועמדותו במחוז הבחירה של קוריו בוויקטוריה והפסיד בהפרש של 3.1% בלבד.
במהלך שנות השבעים ניסה הוק את מזלו פעמים נוספות, שעליהן הוא יכתוב מאוחר יותר שהוא מתחרט עליהן.
בסופו של דבר הוא הציג את מועמדותו לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1980 מטעם מחוז הבחירה של ווילס במלבורן ונחל ניצחון קל יחסית.
מיד עם בחירתו לפרלמנט מונה הוק להיות השר לענייני יחסי עבודה, תעסוקה ונוער בממשלת הצללים של ביל היידן.
במהלך תקופה זו המשיכו סקרי דעת הקהל להראות שבניגוד להיידן, הוק נחשב ל"מנצח מובטח בבחירות".
לאחר ההפסד בבחירות של 1980, מעמדו של היידן כמנהיג המפלגה כבר לא היה בטוח.
מתוך מטרה להרגיע את הספקולציות על מעמדו, החליט היידן בסופו של דבר להכריז על בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה ב-16 ביולי 1982, בהאמינו שאם הוא יזכה, הוא יהיה מסוגל להנהיג את המפלגה בבחירות הבאות.
הוק הציג את מועמדותו מול היידן, שניצח אותו, אך ניצחון זה, שהושג רק בזכות יתרון של חמישה קולות, לא היה מוחלט מספיק כדי לפזר את החששות שהוא לא יהיה מסוגל להוביל את הלייבור לניצחון בבחירות.
למרות תבוסתו, המשיך הוק למשוך בחוטים מאחורי הקלעים כדי להביא לשינוי במנהיגות המפלגה, כשהסקרים ממשיכים להראות שהוק הוא דמות אהודה בהרבה בהשוואה הן להיידן והן לפרייזר.
על מעמדו של היידן כמנהיג הוטל ספק נוסף לאחר תוצאות גרועות מבחינת המפלגה בבחירות הביניים של 1985 במחוז הבחירה של פלינדרס בוויקטוריה, שנערכו בעקבות התפטרותו של השר לשעבר מהמפלגה הליברלית, סר פיליפ לינץ'.
מפלגת הלייבור הייתה זקוקה ל-5.5% נוספים כדי לזכות במושב זה ועל פי תחזיות התקשורת היא הייתה אמורה לנצח.
כישלון זה גרם לרבים מחברי הפרלמנט של הלייבור להגיע למסקנה שרק הוק יהיה מסוגל להוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הבאות.
מעצבי דעת קהל, כמו גרהם ריצ'רדסון ובארי אונסוורת', העבירו בשלב זה את תמיכתם מהיידן להוק.
יותר מכך, ידידו הנאמן של היידן ובעל בריתו הפוליטי, מנהיג סיעת הלייבור בסנאט, ג'ון בוטון, השתכנע בסופו של דבר שסיכוייו של הוק לנצח בבחירות גדולים לאין שיעור מאלה של היידן.
בהאמינו בתחילה שהוא יוכל להמשיך, נטישתו של בוטון הייתה הקש האחרון ששכנע את היידן שעליו להתפטר מתפקידו כמנהיג הלייבור.
ב-3 בפברואר 1983 פחות מחודשיים לאחר התבוסה בפלינדרס, הודיע היידן לוועידת המפלגה על התפטרותו.
הוק הוכרז כמנהיג בפועל, ובמקביל, הכריז פרייזר על בחירות בזק ב-5 במרץ, מתוך תקווה שהוא יוכל לנצח בהם לפני שמנהיגות הלייבור תגובש מחדש והוק יחליף את היידן.
בתחילה חשב פרייזר שהוא הצליח לנצל את ההזדמנות הזו בעתה, מתוך הנחה שהלייבור תאלץ להיאבק בבחירות כשהיידן עדיין בראשה.
אף על פי כן, הוא הופתע לשמוע עוד באותו בוקר שהיידן התפטר, שעות לפני שהצו לפיזור הפרלמנט הוצא.
בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, הוביל הוק את הלייבור לניצחון סוחף, כשהוא זוכה ב-24 מושבים נוספים בפרלמנט, התבוסה הקשה ביותר של קואליציית האנטי-לייבור עד היום, ובכך הסתיימו להן שבע שנות שלטון של המפלגה הליברלית.
ב-11 במרץ 1983 הושבע הוק כראש ממשלת אוסטרליה העשרים ושלושה.
תקופת כניסתה לתפקיד של ממשלת הוק הייתה שונה תכלית השינוי מזו של ממשלת ויטלם.
במקום לבצע שינויים משמעותיים כפי שעשה ויטלם, הכריז הוק שמשמעות הצעדים של ממשלת פרייזר לצמצום הגרעון התקציבי, הוא שרבות מהבטחות הבחירות של הלייבור תאלצנה להידחות.
כחלק מחבילת השינויים הפנימיים שלו, חילק הוק את הממשלה לשני נדבכים, כאשר רק השרים הבכירים השתתפו בישיבות הקבינט השוטפות.
לוועידת המפלגה עדיין הייתה את הסמכות להחליט על זהות השרים, אך היא העניקה להוק סמכות חסרת תקדים לראש ממשלה מטעם הלייבור להחליט מי מבין השרים ימנה על קבוצה נבחרת זו של 13 שרים.
הוק אמר שצעדו זה בא כדי להימנע ממה שמבחינתו היה המבנה המסורבל של ממשלת ויטלם שמנתה 27 שרים.
תחת מנהיגותו של הוק החליטה ועידת המפלגה על יצירת מערכת רשמית יותר של תפקידים בסיעה בפרלמנט.
שלא כמו מנהיגי הלייבור שקדמו לו, סמכותו של הוק במפלגה הייתה ללא עוררין.
מצב זה אפשר לו לשכנע את חברי הפרלמנט לתמוך בסדרה של שינויי מדיניות משמעותיים.
הוק לא היה הכוח המניע מאחורי הרפורמות הכלכליות.
מי שהוביל את התחום הזה היו שר האוצר, פול קיטינג ושר התעשייה, ג'ון בוטון והוק לקח על עצמו את התפקיד של השגת קונצנזוס ומתן הכוונה בנוגע לסבירות הפוליטית של המהלכים והדרך הנכונה להציג אותם בפני הציבור, משימות שהוא ביצע בהצלחה מרובה.
הוק היה מעורב מאוד בחיי הציבור כראש ממשלה והוכיח את עצמו כראש ממשלה פופולרי מאוד בקרב ציבור הבוחרים.
סקר דעת הקהל שבוצע ב-1984 קבע שאחוזי שביעות הרצון מתפקודו עמדו על 75%, והם הגבוהים ביותר בין כל ראשי ממשלת אוסטרליה.
השותפות הפוליטית בין הוק לבין שר האוצר שלו, פול קיטינג, הוכחה כחיונית להצלחותיהם בממשלה.
הרקע של שני האישים היה מנוגד זה לזה.
הוק סיים לימודים גבוהים ואילו קיטינג נשר מבית הספר התיכון לפני סיום לימודיו.
הוק היה חובב סיגרים, מרוצי סוסים וענפי ספורט אחרים וקיטינג העדיף אדריכלות קלאסית, סימפוניות של מאהלר ואיסוף עתיקות מתקופת העוצרות ומתקופת הקיסרות הראשונה.
הוק היה איש של קונצנזוס וקיטינג היה וכחן אגרסיבי.
הוק היה פרוטסטנט לשעבר וקיטינג החזיק באמונה הקתולית.
עם זאת, נראה היה שניגודים אלו רק חיזקו את השותפות של השניים, שכן הם הובילו שינויים כלכליים וחברתיים נרחבים בכל אוסטרליה.
על פי הפרשן הפוליטי, פול קלי, "ההחלטות המשפיעות ביותר בכלכלה האוסטרלית בשנות השמונים היו הפיכתו של הדולר האוסטרלי למטבע בעל שער חליפין נייד והדה-רגולציה של המערכת הפיננסית".
אף על פי שלממשלת פרייזר היה חלק חשוב בתהליך הדה-רגולציה, היה פרייזר עצמו זה שהתנגד למהלכים שהובילה ממשלת הוק.
כאשר ממשלת הוק יישמה תוכנית מקיפה של דה-רגולציה ורפורמה פיננסית, היא גרמה לשינוי מוחלט בכלכלה ובפוליטיקה האוסטרלית.
כתוצאה מכך נעשתה הכלכלה האוסטרלית יותר ויותר משולבת בכלכלה העולמית ויחסיה של אוסטרליה עם אסיה, אירופה וארצות הברית עברו שינוי משמעותי.
הן הוק והן קיטינג ייחסו לעצמם את הכוח המניע מאחורי ההצלחה בניוד שער החליפין של הדולר האוסטרלי.
בין שאר הרפורמות שהנהיגה, ביטלה ממשלת הוק את מערכת הגנת המחירים, הפריטה תעשיות בבעלות המדינות, הפסיקה את הסיבסוד בשל אובדן שווקים ומכרה את ה-Commonwealth Bank of Australia, שהיה עד אז בבעלות המדינה.
מערכת המיסוי עברה גם היא שינויים.
הונהגו מיסוי על רווחים שוליים ומס ריווחי הון.
בעת הנהגתן של רפורמות אלה התנגדה להן האופוזיציה של המפלגה הליברלית, אך זו לא החזירה אף אחת מהרפורמות כאשר היא שבה לשלטון.
כדי לפצות את הקהילה העסקית, שעל פי קלי הייתה "המפסיד העיקרי" מרפורמות המיסוי של 1985, הונהגה שיטה של קיזוז ריווחי דיבידנדים כדי להפחית את המס המשולם עליהם, רפורמה שהונהגה ביוזמתו של קיטינג.
הזרמת התקציבים למערכת החינוך גם היא הוגברה, וכתוצאה מכך ירדו שיעורי נשירת התלמידים.
רפורמות נוספות בוצעו גם במערכת הרווחה.
הוק גרף רווחים פוליטיים כתוצאה מהתוהו ובוהו שהשתרר במפלגה הליברלית לאחר התפטרותו של פרייזר.
הליברלים היו מפולגים בין תומכי ג'ון הווארד השמרן לבין אנדרו פיקוק הליברלי.
ראש ממשלת קווינסלנד האולטרה-שמרן, ג'ו ביילקה-פטרסן, גרם לליברלים נזק במערכה שהוביל לבחירתו לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה.
כשהוא מנצל את הפילוגים הללו, הוביל הוק את הלייבור לניצחונות סוחפים במערכות הבחירות של 1984 ו-1987.
תקופת כהונתו של הוק כראש ממשלה עמדה בסימן חיכוכים משמעותיים בינו לבין תומכיה המסורתיים של המפלגה, שלא היו שבעי רצון מרצונו של הוק לשתף פעולה עם הקהילה העסקית.
כל ראשי הממשלה מטעם הלייבור עוררו את זעמו של האגף הארגוני של המפלגה, אך הוק יותר מכולם שחט הרבה פרות קדושות של המפלגה.
האגף השמאלי-סוציאליסטי של המפלגה וכן אישים כמו בארי ג'ונס, מתחו ביקורת חריפה על שורה של החלטות של הממשלה.
כמו כן ספג הוק ביקורת על סגנונו המתלהם, כאשר צידד בחברות התעופה בשביתת הטייסים של 1989.
למרות הביקורת שנמתחה על ממשלת הוק, היא הצליחה ליישם מגוון של רפורמות חברתיות במהלך תקופת כהונתה.
בניגוד לטיעונים שממשלת הוק לא הצליחה להעביר רפורמות, השמיעו שורה של אישים מהמפלגה במהלך שנות השמונים טענות שהממשלה הייתה רפורמיסטית באופן בולט והסבו את תשומת הלב להישגו של הוק בחמש שנות כהונתו הראשונות.
ההוצאה הממשלתית על משפחות, חולים, משפחות חד-הוריות, אלמנות, נכים וחיילים משוחררים, הייתה גבוהה באופן משמעותי בתקופת ממשלו של הוק בהשוואה לנתונים מתקופת כהונתו של ויטלם.
הצלחה נוספת שניתן לייחס לממשלת הוק הייתה המערכה הציבורית לטיפול במחלת האיידס.
בשנים האחרונות לכהונתו של הוק, נתנה תשומת לב משמעותית בטיפול באבוריג'ינים.
ממשלת הוק קיבלה גם שורה של החלטות חשובות בתחום איכות הסביבה.
בחודשים הראשונים לכהונתה עצרה הממשלה את בנייתו של סכר פרנקלין בטסמניה, בתגובה לשורה של מחאות בנושא.
ב-1990, עם התקרב הבחירות, התמנה פעיל המפלגה הקשוח, גרהאם ריצ'רדסון כשר לאיכות הסביבה והוטלה עליו המשימה למשוך את מצביעי המפלגה הדמוקרטית ומפלגות סביבתניות אחרות, לסמן את הלייבור כהעדפה שנייה בטופסי ההצבעה שלהם.
ריצ'רדסון טען שמהלך זה היה אחד הגורמים הראשיים לניצחון בדוחק של הלייבור בבחירות שנערכו באותה שנה.
ריצ'רדסון חש שחשיבות תרומתו לניצחון הלייבור תקנה לו את תיק התחבורה והתקשורת שבו הוא כה חשק.
עם זאת, הוא הופתע ממה שלדעתו היה כפיות טובה של הוק כאשר זה מינה אותו להיות שר הביטוח הלאומי.
מאוחר יותר הוא נשבע בשיחת טלפון עם אחד מאנשי צוותו של הוק לשעבר, פיטר בארון, שהוא "יעשה את כל הדרוש כדי לנקום בהוק".
הוא העביר מיד את תמיכתו לקיטינג, שלאחר שבע שנים כשר אוצר החל לחשוק בתפקיד מנהיג המפלגה.
המשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות השמונים, בליווי שערי ריבית גבוהים, גרמו לממשלת הוק לאבד את התמיכה בה.
רבים פקפקו ביכולתו של הוק לנצח בבחירות של 1990. אף על פי שקיטינג היה האדריכל הראשי של מדיניותה הכלכלית של הממשלה, הוא ניצל את השקיעה באהדה הציבורית כלפי הוק כדי להתמודד על כס מנהיג המפלגה.
ב-1988, על רקע סקרי דעת קהל חלשים, הפעיל קיטינג לחץ על הוק לפנות את מקומו.
הוק הסכים לקיים הסכם סודי עם קיטינג, על פיו הוא יפרוש לאחר הבחירות, מתוך מחשבה שהוק יצליח להוביל את המפלגה לניצחון.
הוק אכן ניצח בבחירות, אם כי בפער קטן למדי, ומינה את קיטינג לתפקיד סגן ראש הממשלה במקומו של ליונל בראון שפרש וכדי להכין את קיטינג לקבל על עצמו את תפקיד המנהיג.