tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיטור זה הוענק לו, באופן אירוני, כשהיה בארצות הברית בין שני ביקורים בארץ ישראל, ביקורים בהם הסתיר את זהותו מן הבריטים.
ב-1946 מונה למנהל ענף פשעי מלחמה בפנטגון.
אחרי תפקיד זה, הוצע לו להיות נספח צבאי של ארצות הברית במוסקבה, אך הוא סירב להצעה, והחליט לפרוש.
בתחילת 1947 חזר לברוקלין והחל לעבוד כעורך דין פרטי.
בין מברכיו היה גם פיורלו לה גוארדיה, ששלח לו פתק בזו הלשון:
הוא לא הספיק לעסוק בכך זמן רב: בדצמבר של אותה שנה נקרא לדגל על ידי ארגון "ההגנה".
כשהסתמנה מלחמת העצמאות באופק, הבינו ראשי ההגנה את הצורך בסקירה מקיפה של מצב הכוחות וארגונם, ובשיפור המצב הקיים.
עד אותה עת התאימה ההגנה לפעולה תחת שלטון זר, ואנשיה פעלו בקבוצות קטנות של לוחמים בודדים או עשרות בודדות.
כמו כן, חסרו לארגון אנשים בעלי רקע וניסיון צבאי רחב, שכן אפילו יוצאי הבריגדה היהודית בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה לא קודמו לדרגות קצונה בכירות יותר ממייג'ור (רב-סרן).
לפיכך נשלח שלמה שמיר (רבינוביץ') בדצמבר 1947 לארצות הברית על ידי דוד בן-גוריון, במטרה לגייס קצינים אמריקאים בכירים שיסייעו לארגון "ההגנה" להפוך ממיליציה עממית לצבא סדיר ומאורגן ולסייע במלחמה.
כשהגיע שמיר לארצות הברית, קיבל המלצה לפנות למרכוס כבר סמכא בנושאי צבא, המכיר קציני צבא אמריקאים רבים.
על אף שהגיע עם רשימת קצינים, איש מהם לא נאות לבוא לארץ.
הם היו עייפים לאחר מלחמת העולם, ודחו את שמיר בתואנות שונות.
היחיד שהסכים לבוא היה מרכוס.
בסוף ינואר 1948 נחת מרכוס בארץ ישראל.
לפני בואו שינן ספרי תאוריה צבאית אמריקנית, פן יעוררו אלה את חשדם של פקידי המכס הבריטיים בנמל התעופה לוד.
כשהגיע, החל מיד בעבודה, סקר את המצב בשטח וחיבר חוברות בענייני צבא.
הוא הופתע לראות שמפקדים רבים ב"הגנה" אינם בעלי ידע צבאי או השכלה צבאית מינימלית.
רק מיעוטם שירת בבריגדה היהודית.
חוברות אלו תורגמו לעברית, ושימשו את ההגנה ואת צה"ל בהמשך.
לאחר מכן, החל מרכוס לסייר ברחבי הארץ, כדי לבדוק את מצב הכוחות וארגונם.
ב־2 במרץ הגיש דו"ח מפורט לדוד בן-גוריון, ובו נכתבו מסקנותיו מסיוריו.
בין השאר, נכתב בדו"ח כי "בפלמ"ח יש חומר אנושי מצוין, נועז, אבל רוב מפקדיהם יודעים רק לפעול בכיתה ובמחלקה".
לדעתו, לא הייתה שגרת אימונים ופעילות ספורטיבית בהגנה, ולכן הכושר הגופני של אנשי ההגנה היה עלוב.
הוא טען כי כדאי לייבא מאמריקה 23 קצינים, שיפקדו לפחות על גדודים.
בנוסף, הציע לארגן קורס מזורז, בן ארבעה שבועות, למפקדי גדודים, ולהיות ראש המדריכים (שיהיו, לפי הצעתו, שלמה שמיר, חיים הרצוג, שלום עשת ואפרים בן ארצי).
בן-גוריון ביקש לבצע את הצעתו השנייה של מרכוס, אך זה היה בלתי אפשרי בתנאי מלחמת העצמאות.
על כן היא יושמה בצורה חלקית: מרכוס עבר בין החטיבות בארץ ישראל והעביר חומר בכתב שהכין למפקדים.
מספר ימים מאוחר יותר, ב-12 במרץ, כתב דוד בן-גוריון ביומנו, כי יש למנות את מרכוס מינוי רשמי - של סגן הרמטכ"ל - לכשיהיה צבא מסודר, אך רעיון זה לא יצא אל הפועל.
ב־28 במאי, יום נפילת הרובע היהודי, מונה מרכוס למפקד חזית ירושלים.
זרותו הייתה אחד הגורמים למינויו, שכן היה חסר שיקולים אישיים ואינטרסנטיים, והיה צורך במפקד כזה לחזית רגישה זו.
הוא גם לא היה שייך לאחת הקבוצות בוויכוח הקבוע בצה"ל של אותם ימים, האם לנקוט בשיטות הצבא הבריטי או ברוח האלתור הפלמ"חניקית.
לרגל מינויו זה העניק לו בן-גוריון דרגת אלוף.
זה היה מינוי דקרלטיבי שכן מרכוס, כקצין בצבא ארצות הברית, לא יכול היה לקבל דרגה צבאית בצבא זר ולא יכול היה להישבע אמונים לצבא זר.
זו הסיבה שדרגת אלוף הוענקה לו רשמית רק באוגוסט 1949, דהיינו כשנה לאחר מותו.
מרכוס החל מיד בעבודה, וניסה למצוא דרך לירושלים, שתעקוף את המצור.
בתוך כך, ניסה צה"ל להגן על הכשרתה של הדרך לתעבורת כלי רכב, על ידי התקפות חוזרות ונשנות על הכוחות הערביים באזור ובראשם על הלגיון הירדני.
ניסיונות לתקוף את הלגיון, שהתבצר בלטרון, נכשלו.
מבצע בן נון א' נערך ב־24 במאי, עוד בטרם מונה מרכוס למפקד החזית.
מבצע בן נון ב' ומבצע יורם נערכו תחת פיקודו, ושניהם נכשלו במשימתם המוצהרת, אך השיגו את מטרתם העקיפה: הצלת דרך בורמה.
מטהו של מרכוס שכן בכפר אבו גוש, כפר ערבי קטן שאנשיו דוגלים באזרחות נאמנה למדינת ישראל.
בד' בסיוון ה'תש"ח, 11 ביוני 1948, הוא יצא מן המחנה בשעה 3:35 בלילה עטוף בסדין לבן, והודיע על כך לשומר.
אולם, החלפת הזקיפים התבצעה מוקדם מהמתוכנן, בשעה 3:40 לערך, במקום ב-4:00. העובדה שהיה זה שעות מספר בטרם תחילת ההפוגה הראשונה בקרבות, הניעה את מפקדי צה"ל להכריז על כוננות, שכן סביר היה שהערבים ינסו לתקוף ולהשיג הישגים לפני הפסקת האש.
כשחזר מרכוס, שאל הזקיף מי שם.
היה זה לילה ערפילי, והירח כמעט ולא נראה.
מרכוס ענה באנגלית, שפה שאותה לא הבין השומר, המשיך להתקדם ודילג מעל גדר אבנים קטנה שהייתה במקום.
הזקיף ירה ירייה אחת באוויר.
כשהמשיך מרכוס ללכת, ירה בו הזקיף בחזה והרגו במקום.
משמר כבוד הופקד עליו, ומברק נשלח, בפקודת בן-גוריון, לטדי קולק ששהה בניו יורק באותה עת, שיבשר את החדשות לאמה מרכוס.
גופתו של מרכוס הוטסה בחזרה לארצות הברית במטוס צבאי מיוחד ב־30 ביוני.
הלווייתו נערכה בבית הקברות וסט פוינט ובה השתתפו, בחסות ההפוגה מהקרבות במלחמת העצמאות, משה דיין ויוסי הראל, מפקד האונייה אקסודוס.
על מצבתו נכתב: "הקולונל דוד מרכוס - חייל לאנושות כולה".
במקום מותו באבו גוש הוצבה אנדרטה, ועליה נכתב: "לזכר 31450, אלוף דוד (מיקי) מרכוס, שנפל במלחמת הקוממיות, ביום ד' בסיון תש"ח (11.6.48).
היה נאמן לעמו היהודי ולארצו האמריקאנית".
האנדרטה שהוקמה על גבעה חשופה מעל משטרת אבו גוש לא רחוק מהמקום שנהרג, נמצאת כעת בתוך היישוב החרדי קריית יערים.
דוד בן-גוריון כתב מאוחר יותר, כי הופעתו של מרכוס במלחמת הקוממיות "הייתה אחד המאורעות ההירואיים והטרגיים ביותר במלחמה זו".
על שמו קרויים רחובות במספר ערים בישראל, וכן היישוב הקהילתי משמר דוד.
בנוסף, קרויה על שמו שכונת נוה דוד בתל אביב.
בשנת 1962 כתב טד ברקמן (Ted Berkman) ספר ביוגרפי על מרכוס בשם "האלוף", ועל סמך ספר זה צולם ב־1966 סרט קולנוע בשם "הטל צל ענק" (שמו באנגלית של הספר), שבו שיחק קירק דאגלס את דמותו של מרכוס.
אלמנתו, אמה מרכוס (1905–1982) נטמנה לצידו בבית הקברות וסט פוינט.
דוד מרכוס נתפס כאדם בעל אישיות יוצאת דופן.
כמפקד, נודע בכך שהיה מתרועע עם אחרון הטוראים.
דברים שהיו בעלי חשיבות רבה בעיני אנשים אחרים היו חסרי חשיבות בעיניו: הוא סירב לחסוך כסף או להחזיק כסף בבנק (אם כי בסופו של דבר פתחה אשתו חשבון משלה שלא הייתה למיקי גישה אליו); כשקיבל את משכורתו הראשונה לאחר קניית דירתו הראשונה, כשעדיין הייתה ריקה מריהוט, קנה פסנתר לאשתו.
דוד מרכוס אהב להתעסק באתלטיקה, ובמיוחד היה גאה בשריריו וביכולתו להתאגרף.
הוא אף קיבל הזמנה למשחקים הקדם אולימפיים של אוליאמפידת 1924. עניין נוסף שבו הרשה לעצמו להתגאות היה יכולת השתייה שלו.
לנוכחותו הייתה השפעה מיידית על מוראל האנשים שלצידו, כפי שעולה ממכתבו של ג'ון קמחי, כתב צבאי שהיה בישראל, לאמה מרכוס:
תכונה זו ניכרת גם במכתב ניחומים ששלחה אווה קירשנר, שבביתה בתל אביב התגורר מיקי תקופה קצרה, לאשתו של מרכוס לאחר מותו:
דוד בן-גוריון כתב, שמרכוס רכש בפגישה הראשונה את אמונו בזכות פשטותו וכנותו הנראים לעין.
מרכוס לא היה ציוני באופן ה"רשמי" של המילה, ולפני בואו לארץ לא ידע כמעט דבר על הציונות.
מאידך, כשהגיע לארץ ישראל נדהם ממראה עיניו; רוחם של אנשי המקום הרשימה אותו, ודבר זה מורגש היטב במכתבים ששלח באותה תקופה:
מחנה מרכוס, בסיס של צה"ל להוראת עברית שהיה ממוקם בחיפה ופעל עד להקמת מחו"ה אלון.
יישוב קהילתי, משמר דוד, על שמו.
רח' דוד מרכוס בערים ירושלים, באר שבע, חיפה, תל אביב, פתח תקווה, עפולה, רמלה ויהוד.
רחוב אלוף דוד ברמת גן.
אנדרטת דוד מרכוס בקריית יערים (טלז-סטון) ליד מקום מפקדתו באבו גוש.
אנדרטה לזכר חללי המח"ל, כביש בית שמש - שער הגיא (פארק רבין).
חורש לזכר עולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל, כביש בית שמש - שער הגיא (פארק רבין).
יער מתנדבי ארצות הברית וקנדה למען ישראל, יער אשתאול (פארק רבין).
יד למתנדבי צפון אמריקה יער אשתאול (פארק רבין).
גן דוד, על שם דוד מרכוס ביישוב עשרת שוכן לצד כביש 7, בין אשדוד לגדרה.
הספר הביוגרפי "הטל צל ענק" של טד ברקמן והסרט האמריקאי משנת 1966 המבוסס עליו.
דוד מרקיש (נולד ב-24 בספטמבר 1938) הוא סופר ועיתונאי ישראלי הכותב ברוסית ובעברית.
דוד פרצוביץ' מרקיש נולד במוסקבה בשנת 1938. אביו, המשורר היידי הנודע פרץ מרקיש, נאסר על ידי השלטונות הסובייטיים בשנת 1949, הואשם ב"לאומנות יהודית" ובאוגוסט 1952 הוצא להורג.
אמו היא הסופרת אסתר מרקיש.
לאחר מאסר האב הוגלתה משפחתו לקזחסטן ורק בשנת 1956 הורשתה משפחת מרקיש לחזור למוסקבה.
דוד מרקיש סיים לימודי ספרות באוניברסיטה ע"ש גורקי במוסקבה בשנת 1962, ואת המכללה האקדמית לתסריטאות וקולנוע במוסקבה בשנת 1968.
בראשית דרכו עסק דוד מרקיש בשירה בלבד, אך בשנות השלושים לחייו חדל ממנה ומאז הוא מקדיש עצמו לכתיבת פרוזה.
עסק גם בתרגום ותרגם לרוסית יצירות של פאוליוס שירביס.
בשנת 1972 עלה מרקיש לישראל.
במסגרת עבודתו היה גם כתב בעיתון מעריב.
מרקיש כיהן כיושב ראש איחוד הסופרים דוברי הרוסית בישראל בשנים 1982–1985 וכיועצו לענייני הקהילה הרוסית של ראש הממשלה יצחק רבין בכהונתו השנייה.
הוא ערך את העיתון בשפה הרוסית "24 שעות" בשנים 1995–1998, ונבחר בשנת 2000 לנשיא התאחדות הסופרים והמשוררים דוברי הרוסית בישראל.
בשנת 2008 הופק בקזחסטן הסרט "מתנה לסטלין" המבוסס על סיפור ילדותו של מרקיש.
בשנת 2016 היה מרקיש בין מייסדי עמותת מעלות - המרכז למורשת יהדות ברית המועצות.
אחד מהם הוא פרץ דניאל מרקיש.
מרקיש זכה בכמה פרסים ספרותיים בישראל, ביניהם: פרס אריה דיסנצ'יק, פרס גלבוע ופרס ריכנשטיין.
כן זכה בפרס ליגת הספר הבריטית, פרס הספרות הבינלאומי של אוקראינה ופרס מצ'בלי, גאורגיה.
"ראשית" (1975), הוצאת "עם עובד", רומן התבגרות המבוסס על סיפור חייו של המחבר
"פסגת אפר האוזים" (1978), הוצאת "מסדה", סיפורו של נער כפרי מגאורגיה המנסה להשתלב בבוהמה המוסקבאית
"משם ומפה" (1979), הוצאת "תרמיל", קובץ סיפורים
"ערבת זאבים" (1980), הוצאת הקיבוץ המאוחד, רומן המבוסס על חוויותיו של המחבר בוורשה
"בצל האבן הגדולה" (1982), הוצאת ספרית "מעריב", רומן המתאר את מאבקם של בני העם הקירקיזי בכובש הסובייטי
"כלבא" (1984), הוצאת הקיבוץ המאוחד, נובלה על חייו של מהגר רוסי ממוצא יהודי במערב
"הליצנים" (1985), הוצאת "עם עובד", רומן היסטורי על יהודי החצר של פטר הגדול
"ראש החבורה" (1992), הוצאת מעריב, ספר המתרחש על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה, וגיבוריו הם שלושה אחים יהודים, שכל אחד מהם הצטרף למחנה אחר במלחמה: הבולשביקים, הצבא הלבן ואנשי נסטור מאכנו האנרכיסטים
"המלאך השחור" (2010), הוצאת חרגול, רומן על בסיס יומניו של הסופר הרוסי איסאק באבל
"בין התחומים" (2021), הוצאת הקיבוץ המאוחד, סיפורם הטרגי הנשכח של ראשי התרבות היהודית בברית המועצות
מארי דוד בן שלמה משרקי (לעיתים: מזרחי, מכונה גם: מהרד"ם) (ה'תנ"ו – י"ד בתמוז ה'תק"ל; 1696 – 7 ביולי 1770), היה פוסק תימני, ומחבר הספר שתילי זיתים על שולחן ערוך.
עמד בראש האסכולה שקיבלה והשלימה עם השינויים שחדרו כמאתיים שנה קודם לתקופתו ליהדות תימן בתחום פסיקת ההלכה ונוסחאות התפילה (הנוסח השאמי) במרכז תימן.
תלמידו מהרי"ץ, שלא השלים עם שינויים אלו, סבר שיש להחזיר את יהודי תימן לפסיקה לפי הרמב"ם ולתפילה לפי התכלאל.
מארי דוד משרקי היה ככל הנראה תלמידו של סבו מארי אהרון משרקי ואביו רבי שלמה, וכן למד אצל הדיין מארי צאלח בן יחיא.
הוא שימש כרב בית הכנסת של נגיד הקהילה השר שלום עראקי (בית אלאוסטא), ותפקידו הרשמי היה שו"ב (שוחט ובודק).
היה החכם התימני הראשון שפירש את דברי השולחן ערוך, שכבר התפשט כמה דורות לפניו.
שתילי זיתים, על שולחן ערוך אורח חיים.
סגנון פירושו זה שונה מפרשנים אחרים של השולחן ערוך.
כדי להקל על הלומד, הוא כתב את פירושו כהמשך ללשונות בעל ה'שולחן ערוך' והרמ"א, כך שהכל נקרא ברצף אחד באופן מתומצת.
הוא מבאר את דעת ה'שולחן ערוך' (גם אם אין מנהג תימן תואם אותה) ומביא בקצרה דינים ומנהגים נוספים המתאימים לשיטת ה'שולחן ערוך' מדברי הפוסקים או מדעת עצמו.
הוא מכריע בין הפוסקים כאלו התואמים את דברי ה'שולחן ערוך'.
הוא נהג להשמיט את דברי הרמ"א במקרים בהם הביא ממנהגי אשכנז, על מנת להקל על הלומד.
מדי פעם הוא מציין את מנהג תימן.
ספרו זה זכה לתפוצה גדולה ולהשפעה מרובה על חכמי תימן.
הרב שלמה עמר, מחכמי תימן במאה ה-19, המשיך את דרכו ושיטתו של הרב משרקי וחיבר פירוש על כל שולחן ערוך "אבן העזר", גם הוא בשם "שתילי זיתים".
רביד הזהב, שו"ת וחידושים לשולחן ערוך.
בניגוד לשתילי זיתים, בספר זה הוא מפלפל בסוגיות הגמרא ובדברי הראשונים והאחרונים בעיון רב.
בהקדמתו לספר הוא מסביר באורך את הסיבות שהביאוהו לחבר אותו.
ראשי בשמים, על שולחן ערוך יורה דעה עד סימן קי.
דוד נבון (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה חתן פרס ישראל לפסיכולוגיה לשנת 1992 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
דוד נבון נולד בתל אביב לקריקטוריסט ולימים חתן פרס ישראל לאמנויות הבמה אריה נבון.
סיים את לימודיו לתארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת התואר השלישי (דוקטור בפסיכולוגיה) קיבל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מאז 1975 הוא מלמד פסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטת חיפה, שם מונה לפרופסור מן המניין ב-1984.
זכה בפרס ישראל בשנת 1992, ובאותה שנה גם הצטרף לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פרסם למעלה מ-80 פרסומים (עד סוף 2008), שחלקם זכו לתהודה רחבה ולציטוטים רבים בפרסומים מדעיים אחרים (מעל 10,000 לכל פרסומיו).
תחומי המחקר העיקריים שלו - תפיסה וקשב.
כמו כן תרם לתחומים אחרים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ויישומית, בעיקר בכיוון של המשגת כמה בעיות מרכזיות או שיפור מתודולוגיות המחקר בהן.
להלן סקירה של מספר תרומות מרכזיות.
תרומתו הידועה ביותר החלה במאמר שהתפרסם ב-1977 בכתב העת Cognitive Psychology
, העוסק ביחס בין עיבוד מידע אודות מבנהו הגלובלי של עצם הנתפס חזותית לעיבוד מידע אודות הפרטים הלוקליים.
מוצגת בו השערה על מהלכו של תהליך הזיהוי, הנקראת "השערת הקדימות הגלובלית", לפיה תהליכי התפיסה מוטים לטובת עיבוד המבנה הגלובלי של גירויים או תמונות, ולעיתים קרובות אף מתחילים בעיבוד זה לפני עיבוד הפרטים הלוקליים.
ניתן לאמוד את מעמדן של שתי הרמות בתפיסה בכמה אופנים, למשל באמצעות המידה שבה האות בכל אחת מהרמות משפיעה באופן לא-רצוני על תגובה לגירוי שמיעתי שאף הוא יכול להיות אחת מהאותיות המופיעות ברמה הגלובלית או הלוקלית של הגירוי החזותי.
המאמר שהתפרסם ב-1977 מצוטט עד היום על ידי מחברים רבים (מעל 3700 ציטוטים).
הפרדיגמה המוצגת בו הפכה לאחת מהמוכרות ביותר בתחום.
בעקבות המחקר החלוצי נערכו מאות מחקרים בעשורים האחרונים, אחדים על ידי נבון עצמו או יחד עם שותפים למחקר, אך רובם על ידי חוקרים אחרים, הן בפסיכולוגיה והן בדיסציפלינות קרובות כמדעי המוח, שהשתמשו באותה פרדיגמה או בדומות לה לחקר יחסי כלל-פרט בתפיסה או לחקר נושאים אחרים.
רובם עשו שימוש בגירויים המתוארים לעיל, הנקראים לחלופין: גירויים הירארכיים, גירויים מורכבים (compound), או Navon-letters.
בנושא זה פרסם נבון שורה של מאמרים מחקריים נוספים ושני מאמרים תאורטיים.
בנוסף, במאמר סקירה של הפרדיגמה והממצאים בתחום עד אותה עת, שהתפרסם ב-2003 בכתב העת Acta Psychologica
נסקרות השפעותיהם של גורמים שונים על הממצאים האמפיריים שהצטברו במהלך השנים, מובהרות מהותן של מספר מחלוקות אודות פירושם של הממצאים, ומוצע מתווה לאינטגרציה שלהם.
תרומה רבת מוניטין אחרת של נבון היא לנושא הקשר בין מגבלות קשב לביצוע מטלות, בעיקר במצבים בהם נדרש האדם לבצע שתי מטלות או יותר.
במאמר קלאסי שפורסם על-ידו יחד עם פרופסור דניאל גופר ב-1979 בכתב העת Psychological Review
, פותחה השערה שרווחה עד אז בתחום, המניחה כי טיב ביצוע תלוי במידה מכרעת בהקצאת משאבים קוגניטיביים מתוך מאגר מוגבל ממנו ניזונות כל המטלות הרצוניות, לכלל תאוריה פורמלית ומקיפה.
הנחות התאוריה, בגרסתה ההולמת את האינטואיציות והסברות הנפוצות, נדונו באופן בקורתי במאמר והותוו גבולות לאפשרויות ההיסק על סמך ממצאים אמפיריים.
נוסח מורכב יותר של תורת המשאבים, המניח שמטלות עשויות להיות תלויות בהקצאת משאבים לאו דווקא ממאגר יחיד אלא ממאגרים שונים הנבדלים זה מזה באופי תרומתם לעיבוד מידע רלוונטי לביצוע, פותח ונדון אף הוא.
למאמר זה נודעה השפעה ניכרת על המחקר שנעשה בתחום, לרבות מחקרים שנערכו על ידי מחבריו, ואף הוא זכה למאות ציטוטים.
ב-1984 פרסם נבון באותו כתב עת, Psychological Review
, בקורת על תורת המשאבים המצביעה על קשיים מתודולוגיים לבחון אמפירית מודלים המניחים קיומם של משאבי עיבוד.
הטענה המרכזית בו היא שאישושם של מודלים כאלה, ושל תורת המשאבים בכלל, מבוסס על ניבויים הניתנים לגזירה גם מהנחות תאורטיות פחות יומרניות, כגון קיומם של קונפליקטים בין פלטים ותוצרי לוואי של עיבודי מידע הנעשים בסמיכות זמן לצרכים שונים.
המאמר מסתיים בתהייה אם עצם הרעיון של הקצאת משאבים אינו אלא סרח עודף תאורטי (בלשון המאמר "אבן מרק", באנלוגיה לסיפור-עם ידוע).
בעקבות ניתוח ספקני זה השתנו דגשים במחקרים שנערכו מאוחר יותר בתחום, והביטוי "אבן מרק" השתגר בז'רגון הפסיכולוגיה המחקרית כתווית לכשל המתודולוגי שבהנחת מבנה תאורטי מיותר.
במאמר ידוע אחר שפורסם על ידי נבון יחד עם פרופסור ג'ף מילר ב-2002 בכתב העת Cognitive Psychology
, נדונה תאוריה פופולרית אחרת להסבר הקושי בביצוע שתי מטלות יחד, "מודל צוואר הבקבוק", המניחה שמטלות אינן יכולות להתבצע ממש במקביל משום שלפחות חלק מהפעולות הנדרשות לעיבודן נזקקות למנגנון היכול לשרת רק מטלה אחת בנקודת זמן אחת.
המאמר מראה כי כמעט כל הממצאים שנהוג היה לראותם כראיות אמפיריות לטובת המודל מתיישבים עם הסברים חלופיים, בעיקר הסברים מתורת המשאבים, וכי המודל איננו עולה על אותם הסברים בקריטריונים אחרים להערכת תאוריות מדעיות, כגון חסכוניות.
מאמרים אחרים של נבון עוררו הדים אף הם.
לדוגמה, אחד מהם מוצא ראיות לקיום היררכיה מושגית בה ממד הזמן גובר על ממד המרחב, ושניהם גוברים על ממדים תכונתיים כגון צבע.
מאמר אחר מציע הסבר אינטגרטיבי לתופעות קשב ומודעות המבוסס על ראיית ה- mind כמערכת אנרכית בה קיימת תחרות בין תהליכים, הנקראים מודולים, על חשיפה ל"עיניהם" של מודולים אחרים.
בשני מאמרים בפסיכולוגיה יישומית הוצעו רוויזיות בהערכת משקלן של עדויות זיהוי או באופן הרכבתם של מסדרי זיהוי.
במקביל לעבודתו המדעית כתב נבון מדי פעם החל מ-1993 מאמרים פובליציסטיים קצרים לעיתונות היומית, בעיקר ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ".
דוד מרוטי באיטלקית: Davide Marotti; 1 בינואר 1881 – 18 ביולי 1940 שחמטאי יהודי-איטלקי ואלוף איטליה לשחמט בשנת 1921.
מרוטי היה פרופסור לספרות ולפילוסופיה.
בשנת 1911 הגיע למקום החמישי בתחרות רומא (ניצח: מטאו גלדיך).
בשנת 1919 ניצח בתחרות נאפולי.
בשנת 1920 הגיע למקום השני, אחרי סטפנו רוסלי די טורקו בתחרות ויארג'יו, באותה שנה הגיע שני אחרי סטפנו רוסלי די טורקו בתחרות גנואה.
בשנת 1921 ניצח מרוטי באליפות השחמט הראשונה שהתקיימה באיטליה.
בשנת 1922 הגיע למקום ה-16 בתחרות לונדון (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1923 הגיע למקום השני באליפות איטליה השנייה שהתקיימה בנאפולי לאחר שהפסיד בדו-קרב על האליפות מול סטפנו רוסלי די טורקו +2 -6 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1923 הגיע למקום ה-11 בתחרות טריאסטה (ניצח: פאול יונר).
בשנת 1927 הגיע למקום השלישי בתחרות נאפולי (ניצח: סטפנו רוסלי די טורקו).
בשנת 1928 חלק מקום 4–5 בתחרות פרוג'יה.
באותה שנה השתתף בנבחרת איטליה לאולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהאג.
מרוטי השיג תוצאה של +3 -7 =2. בשנת 1929 הגיע למקום ה-11 בתחרות ונציה (ניצח: רודולף פיטשאק).
בשנת 1930 הגיע למקום השלישי בתחרות פירנצה (ניצח: סטפנו רוסלי די טורקו).
בשנת 1937 הגיע למקום התשיעי בתחרות נאפולי (אליפות איטליה השמינית, ניצח: וינצנזו קסטלדי).
בשנת 1938 הגיע למקום השלישי בתחרות סאוונה (ניצח: וינצנזו קסטלדי).
בשנת 1939 חלק מקום 11–12 בתחרות רומא (אליפות איטליה התשיעית, ניצח: מריו מונטיצ'לי).
חלק גדול מעבודתו ומחקריו עסקו באזור ים המלח ובנגב.
כמו כן התפרסם ניב בעקבות תזכיר שכתב ב-1971, שהביא לפתיחת חקירה ולמינוי ועדת חקירה ממלכתית, במה שנודע כפרשת נתיבי נפט.
דוד ("ביבי") ניב (רבינוביץ') נולד בירושלים למשפחה ממייסדי קיבוץ מרחביה.
למד בבית הכרם והצטרף לנוער העובד ואחר-כך להגנה כשהיה בן 12. בגיל 17 הצטרף להכשרה בבית הערבה ואחר כך הצטרף להתיישבות בחמדיה.
ב-1943 התגייס לפלמ"ח והשתתף בין היתר בהברחת מעפילים מסוריה ומלבנון.
לאחר שעבר קורס מפקדי מחלקות השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית ובליל הגשרים.
בחלק גדול מתקופת המלחמה היה קצין מודיעין של חטיבת הנגב והשתתף בכל מבצעי החטיבה.
במבצע עובדה נמנה ניב עם הקבוצה הקטנה שנכחה בטקס הנפת דגל הדיו באום רשרש - היא אילת.
לאחר שחרורו מצה"ל שירת במילואים כקצין המודיעין של חטיבה 4.
עם סיום מלחמת העצמאות השתחרר ניב מצה"ל והחל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטה.
עם סיום לימודיו החל לעבוד במכון הגיאולוגי לישראל.
לאחר מכן יצא להשתלמות מטעם אונסק"ו בארצות הברית ובמקביל, למד גאולוגיה ימית באוניברסיטת קליפורניה.
לאחר כשנה חזר לישראל והמשיך בלימודיו לתואר דוקטור.
לימנולוגיה של ים המלח - בשנים 1959–1961 חקר מטעם מפעלי ים המלח, יחד עם הגאולוג האמריקאי קנת' אמרי (Kenneth O.
Emery), את הרכב המים בים המלח.
השניים מצאו כי עמודת המים בימה מורכבת מארבע שכבות השונות בהרכבן הכימיקלי.
קניון באר שבע-עזה – בתחילת שנות ה-60 ערך ניב סקר סייסמי באזור הקיבוצים סעד ובארי.
הסקר אישש ממצאים קודמים של החוקרים בלייק וגולדשמיט שחקרו את האזור ב-1947. על סמך ממצאים אלו הסיק ניב כי בין באר שבע ועזה קיים קניון קדום המכוסה במשקעים צעירים יותר.
בצד עבודתו האקדמית, עסק ניב במשך שנים רבות בייעוץ גאולוגי לחיפושי הנפט בישראל.
בראיון שנתן ב-2009, לאחר מציאת מרבצי גז טבעי בים התיכון מול חופי ישראל, טען יזם חיפושי הנפט הוותיק יוסי לנגוצקי, כי קביעתו של ניב בשנות ה-80, כי "אם יש סיכוי למצוא בישראל נפט או גז – זה בים", הביאה להתמקדותו בחיפושי נפט וגז בים התיכון.
בתחילת שנות ה-70, בעת שעבד במכון הגאולוגי, כתב ניב תזכיר שכלל שלושה חלקים.
שני החלקים הראשונים עסקו בשאלות מקצועיות בנושא חיפושי נפט בים התיכון ובנושא הכלים הארגוניים לחיפושי נפט שהקימה מדינת ישראל.
החלק השלישי התבסס על שמועות שהגיעו לאזניו ובתזכירו ביקש מהגורמים המוסמכים לבודקם.
השמועות היו כי במקום להעסיק את "לפידות" – חברה ממשלתית לחיפושי נפט שכבר הייתה קיימת וחיפשה תעסוקה, הקים צבי דינשטיין, סגן שר האוצר באותה עת, חברה חדשה – "נתיבי נפט" שבה הועסק מקורבו, מרדכי פרידמן, כמנכ"ל.
על פי הטענה, נוהלה "נתיבי נפט" בשחיתות, בזבזנות והייתה מעורבת בעסקאות שוחד.
העיתונות הישראלית הסתערה על הפרשה כמוצאת שלל רב ובנובמבר 1971 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט אלפרד ויתקון.
את ניב והמדינה ייצג בדיוני הוועדה עורך הדין רם כספי.
ממצאי הוועדה, שפורסמו באפריל 1972, ניקו את פרידמן ודינשטיין מהאשמות שהוטחו בהם.
היו שטענו כי תלונתו של ניב הייתה כנה וכי הוא אינו אשם בהולדת הפרשה שהתעוררה על ידי גורמים אינטרסנטיים בתוך הממסד השלטוני שניצלו את תזכירו כדי לבוא חשבון עם יריביהם.
נפטר ב-29 בספטמבר 2021, והובא למנוחות בבית העלמין בתל מונד.
דוד נובקובסקי (בכתיב יידי: נאָוואַקאָווסקי; בלועזית: David Nowakowsky; 1848–1921) היה מלחין ומנצח יהודי-רוסי, שעסק בעיקר בכתיבת מוזיקה ליטורגית יהודית.
דוד נובקובסקי נולד בשנת 1848 בכפר מלין, בקרבת קייב, אז בשליטת האימפריה הרוסית.
בגיל שמונה ברח נובקובסקי מהבית, ככל הנראה בגלל יחס רע מצד אמו החורגת.
נובקובסקי הגיע לברדיצ'ב, שם שימש כנער מקהלה בבית הכנסת.
נובקובסקי למד בעצמו תאוריית המוזיקה וקונטרפונקט.
בברדיצ'ב ספג את החזנות המסורתית והשורשית מהחזן הידוע בשם "ירוחם הקטן" (בלינדמן), שהיה החזן המקומי ומורם של חזנים מפורסמים רבים.
בשלב מאוחר יותר למד בהדרכת חזן בשם שפיצברג, שהיה תלמידו של סלומון זולצר מווינה.
בגיל 21, נקרא לכהן כמנצח המקהלה ועוזר החזן בבית הכנסת ברודי באודסה.
בבית הכנסת שהיה שייך לזרם מודרני ומתקדם בהשפעת תנועת ההשכלה, כיהן החזן ניסן בלומנטל, שדגל באימוץ יצירות גרמניות לתפילות בית הכנסת.
לדוגמה, אימץ החזן את הקטע "הללויה" מתוך האורטוריה משיח של הנדל, הלקוח מהספר חזון יוחנן מהברית החדשה, למילות פרק התהילים קיג, "הללויה, הללו עבדי ה'".
נובקובסקי, אף על פי שלא התנגד לאימוץ יצירות קלאסיות לשימוש בתפילה, הציג גישה קצת יותר שמרנית, למשל בכך שביקש לתרגם את המילים הגרמניות ללשון הקודש, לדוגמה ביצירתו של מנדלסון, אופוס 91, לפרק התהילים צח.
אף על פי שעודד את נובקובסקי ביצירת אחת המקהלות המשובחות ברוסיה באותה תקופה, לא עודד בלומנטל את נובקובסקי הצעיר להלחין בעצמו, ולא נתן לו הזדמנות לבצע את יצירותיו.
למרות זאת, עבדו השניים בשיתוף פעולה להרים את הרמה המוזיקלית בבית הכנסת, לרמה כזו שאפילו לא-יהודים נכנסו לבית הכנסת מפעם לפעם רק כדי ליהנות מהחוויה המוזיקלית.
הפעילות בבית הכנסת ברודי אף השפיעה על "בית הכנסת הגדול" - האורתודוקסי, שם הופעל לחץ מצד הקהל גם להכניס עוגב לבית הכנסת בטקס החנוכה.
העבודה הקשה והיומיומית עם המקהלה, היוותה עבור נובקובסקי התנסות ששיפרה את כישוריו כמלחין.
בקונצרטים שנערכו בבית הכנסת שכללו בתוכניה גם יצירות ליטורגיות וגם חילוניות, התנסה נובקובסקי ביצירת תזמורים לתזמורת.
כמו כן ביקש נובקובסקי לשלב מוטיבים ונעימות יהודיות שורשיות בתוך הסגנון החדש - המערבי.
בשנת 1891, בלומנטל פרש מתפקידו כחזן ראשי לאחר כ-50 שנות כהונה.
במקומו נתמנה החזן פנחס מינקובסקי, גם הוא השתלם בחזנות אצל זולצר.
מינקובסקי שהיה מוזיקאי בפני עצמו, גילה עד מהרה את כישרון ההלחנה של מנצח המקהלה, וביקש לתת לו ביטוי רחב.
מינקובסקי ביצע את יצירותיו של נובקובסקי ועודד אותו לכתוב עוד ועוד.
עד מהרה התפרסם פועלו של נובקובסקי, הן בזכות המקהלה המקצועית שהוביל, והן בזכות יצירותיו שזכו לשבחים רבים אף מפי מלחינים אחרים, מקובל כי צ'ייקובסקי אמר עליו: "חבל כי נובקובסקי לא השקיע עצמו בכתיבת מוזיקה כללית.
המוזיקה הסימפונית הפסידה כישרון גדול".
נובקובסקי יצר קשרי ידידות עם חשובי הקהילה היהודית והציונית באודסה.
הוא נעשה פעיל בסצנה הציונית, שהייתה פעילה מאוד בעיר.
בין ידידיו ניתן למנות את שלום עליכם ואחד העם.
חיים נחמן ביאליק, היה ידיד קרוב במיוחד שאף השפיע על עבודתו של נובקובסקי, בהשפעתו כתב אורטוריה בשם "האזינו".
לכבוד הקונגרס הציוני החמישי כתב נובקובסקי לחן למילים של המשורר נפתלי הרץ אימבר "תקוותנו".
ברבות השנים אומצה נעימה רומנית לשיר זה, והוא הפך להמנון התנועה הציונית ואחר כך להמנון מדינת ישראל בשם התקווה.
נובקובסקי אף לימד מוזיקה במספר מסגרות, יהודיות וכלליות באודסה.
שני הספרים יצאו לאור מחדש בארצות הברית בשנת 1955 בעריכת א.
בספרו השני פרסם נובקובסקי מודעה בזה הלשון:
ככל הנראה ההיענות הייתה דלה, מאחר שהספרים האחרים לא ראו אור.
בהיעדר פנסיה למנצח המקהלה בקהילה באודסה, התדרדר מצבו הכלכלי של נובקובסקי, וב-25 ביולי 1921 נפטר בחוסר כל.
על מצבתו נחרטו מילותיו של ידידו חיים נחמן ביאליק: "יש כוכבים רבים בשמים, אך רק אחדים מהם כה נוצצים ומאירים".
לאחר מותו של נובקובסקי בחוסר כל, נותרו כתביו הרבים ברשות ביתו רוזה ארבייטמן, שהייתה נגנית עוגב מוכשרת בפני עצמה.
בשנת 1924, באמצע שנות הזעם של המהפכה הבולשביקית ובהשפעת המהומות והכאוס באודסה, הגניבה רוזה את הכתבים מחוץ לרוסיה אל ברלין, שם הפקידה אותם בידי ביתה סופיה, נכדתו של נובקובסקי, שהייתה מוזיקאית אף היא, בתקווה שיזכו לצאת לאור.
אך עם עליית הנאצים, הוציאו הנאצים לקסיקון של מלחינים יהודים, שכונה "מוזיקה מנוונת" ( Entartete Musik).
נובקובסקי נכלל ברשימה השחורה הזו, ומאחר והחזקת הכתבים הפכה לסכנה, בעלה של סופיה, בוריס זלצמן, הבריח בדרך לא דרך את הכתבים לצרפת של וישי, שם באדמת חווה של איכר לא-יהודי טמן את הכתבים.
לאחר ששרדו את המלחמה, הוציא בוריס את הכתבים מקברם הזמני.
בשנת 1952, כאשר זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, הביא עמו בוריס את הכתבים כמתנה לדודו, בנו של נובקובסקי, ליאו נובק שהתגורר בארצות הברית זה מכבר.
בשנת 1955 העבירה משפחת נובקובסקי את אוסף הכתבים לספריית ההיברו יוניון קולג'.
רק מעטים מלחניו של נובקובסקי עוד פופולריים כיום.
יצירתו החזנית המפורסמת ביותר עד היום היא "קול דודי" למילים מתוך שיר השירים.
יצירה זו, שהיא קונצרטנטית מאחר שהטקסט אינו מתוך התפילה, בוצעה והוקלטה על ידי גדולי החזנים בדורות האחרונים.
שאר יצירותיו בסגנון המערב אירופאי, כבר לא מבוצעות בבתי הכנסת, כגורל רוב יצירותיהם של המלחינים סלומון זולצר ולואי לבנדובסקי.
בשנת 1988 הוקמה על ידי משפחת נובקובסקי "קרן דוד נובקובסקי", שמטרתה לערוך ולהוציא לאור את כתביו ויצירותיו של נובקובסקי, ולחשוף אותם לקהל הרחב.
הקרן יזמה מספר קונצרטים, בהם בוצעה המוזיקה של נובקובסקי, וכן יזמה הקלטות של המוזיקה לצורך מחקר ולימוד.
במסגרת עריכת המוזיקה, נערכו שינויים ותוספות במוזיקה האורגינלית בגלל אילוצים שונים.
כך למשל הוזמנו עיבודים תזמורתיים במקום תפקידי העוגב, וזאת במטרה לאפשר למוזיקה להשמע גם באולמות בהם לא קיים עוגב.
שינויים אלו שנויים במחלוקת, כאשר ישנם המצדדים כי על המוזיקה של נובקובסקי להשמע באופן האותנטי לפי הוראותיו וכתיבתו של המלחין עצמו.
הרב דָוִד מֹשֶׁה רוֹזֵן (Moses Rosen או Mozes Rosen ; 23 ביולי 1912 – 6 במאי 1994) היה רב ראשי או "הרב הכולל" של יהודי רומניה בשנים 1994-1948 ויושב ראש הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה בשנים 1964–1994. החל משנת 1957 היה חבר
בפרלמנט הרומני, תחת השלטון הקומוניסטי וגם אחרי חזרת השלטון הדמוקרטי (בדצמבר 1989) מטעם אחד מהרבעים של בוקרשט.
בימי הדמוקרטיה המחודשת ברומניה נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
בשנותיו האחרונות קיבל גם אזרחות ישראלית וכיהן גם כיושב ראש הנהלת בית התפוצות בתל אביב.
נולד במוינשט, במחוז בקאו ברומניה, בן לאברהם אריה לייב רוזן, שכיהן כרב באותה עיירה.
כשהיה בן 4 עברה המשפחה לעיר פלטיצ'ן במחוז סוצ'אבה במולדובה שברומניה, שם מונה האב לרב העיר ודרשן בבית הכנסת של חב"ד.
האב, אברהם אריה ליב רוזן, יליד גליציה, היה אחד מתלמידי החכמים המכובדים של יהדות רומניה, נכדו של הרב נחמן זאב אויירבך ממונסטריץ', גיסו של רבי נחמן מברסלב.
הוא היה גם נצר לשושלת רבנים שעם אבותיה נמנו נפתלי כהן פרנקפורטר, האב של החכם באשי הראשון ביאשי, וכן המהר"ל מפראג.
גדל בפלטיצ'ן ולמד תורה מפי אביו במשך שנים רבות.
בשנים 1919–1930 למד בבית הספר היהודי בשפה הרומנית ובתיכון העיוני בעיר.
בגיל 14, אחרי שגילה בפומבי עמדה נגד זיכויו של ניקולאיה טוטו, רוצח הסטודנט היהודי דוד פאליק, נעצר ונשפט בהאשמת חילול שמם של המלך והמלכה, הורשע, אך כעבור חודש קיבל חנינה.
מאז נשארה לו בעיני השלטונות תדמית של "בולשביק".
אחרי שגורש מכל מוסדות החינוך הממלכתיים ונעצר פעם נוספת, מאבקים מתמשכים שבהם היו מעורבים ראשי היהדות במדינה (ד"ר וילהלם פילדרמן, ד"ר מאיר אבנר ואחרים) הביאו להחזרתו לבית הספר.
בשנת 1931 נרשם כסטודנט בפקולטה למשפטים בבוקרשט, לאחר שעבר בהצלחה את מבחני הבגרות בעיר דורוחוי.
בגלל האווירה האנטישמית האלימה שם הפסיק את לימודיו ונסע לווינה כדי ללמוד במכון ללימודים רבניים.
מסיבות כלכליות חזר לבוקרשט וסיים שם את לימודי המשפטים בשנת 1935 עם תואר שני כדוקטור למשפטים.
לאחר מכן מילא חובת שרותו הצבאי בצבא הרומני במשך שנתיים בעירו פלטיצ'ן.
בשנת 1937 חזר ללימודים במכון ללימודים רבניים בווינה עד שנאלץ לעזוב שוב את אוסטריה במאי 1938 בעקבות האנשלוס.
במקביל למד אצל הרב אלתר דורף (משה אשר) גורניק, יליד סדיגורה (1901) ושהתיישב מאוחר יותר בארץ ישראל.
בשובו לרומניה הוסמך לרב על ידי חברי מועצת הרבנות בבוקרשט: חיים רבינוביץ', ברוך גלנץ ומשה ברגר, ועל ידי הרב הראשי של רומניה, ד"ר יעקב יצחק נימירובר והרב הראשי של בוקובינה, אברהם יעקב מרק.
תפקידו הראשון כרב היה בבית כנסת קטן בשכונת "מחלה" בפלטיצ'ן.
במאי 1940 נבחר כרב בעיר סוצ'אבה.
באותה השנה נעצר בטענה שהוא קומוניסט ונשלח למחנה מאסר בעיר מיירקוריה צ'וק בטרנסילבניה שם הכיר כמה מראשי התנועה הקומוניסטית הרומנית.
עם סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה בקיץ 1940 הועבר למחנה מאסר בעיר
למזלו הוא שוחרר בצו שר הפנים בדיוק לפני העלייה לשלטון של לגיונרים ב-6 בספטמבר 1940.
בגלל היותו נרדף כ"יודו-קומוניסט" לא חזר למולדובה אלא הסתתר בבוקרשט הבירה, שם מונה במשרה חלקית כרב בשני בתי כנסת - בית הכנסת "ראשית דעת" ו"בית אל".
בו זמנית לימד תלמוד בבית ספר יהודי.
בינואר 1941 בימי מרד הלגיונרים נגד שותפם לשלטון, המרשל יון אנטונסקו נקלע למצבי סכנת חיים אך ניצל.
אחרי שרומניה נכנסה למלחמה בברית עם גרמניה נגד ברית המועצות נאלץ הרב רוזן להסתתר שוב רוב הזמן פן יישלח לטרנסניסטריה בטענה שהוא פעיל שמאל.
אחרי השחרור מהשלטון הפאשיסטי באוגוסט 1944 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
נחשב כאוהד השמאל ובלתי מעורב בהנהגה הישנה של הקהילה היהודית.
בנסיבות אלה התקדם בהייררכיה הרבנית של יהודי בוקרשט.
היה ליושב ראש מחלקת הדת של הקהילה, נבחר כחבר במועצת הרבנות וכרב של בית הכנסת הגדול של בוקרשט Sinagoga Mare ושל בית הכנסת המלבי"ם.
בחירתו כרב כולל של יהודי רומניה
בדצמבר 1947 גורש מרומניה הרב הראשי ד"ר אלכסנדר שפרן לפי פקודת השלטון החדש שנשלט בידי הקומוניסטים, תחת חסות כוחות הכיבוש של ברית המועצות.
הרב שפרן היה נחשב מקורב למשפחת המלוכה, ולהנהגה הוותיקה ה"בורגנית" של רומניה וגם להנהגת יהודי רומניה בראש עם ד"ר וילהלם פילדרמן שהיה שנוא על השלטון החדש.
המפלגה הקומוניסטית, ששינתה לאחר מכן את שמה למפלגת הפועלים, כפתה על יהודי רומניה הנהגה חדשה בצורת "הוועד הדמוקרטי היהודי", בחלקו לפי דגם היבסקציה מרוסיה הסובייטית של פעם.
בהשגחת "הוועד הדמוקרטי היהודי", הרבנים ונציגי הקהילות מכל רומניה התאספו בבוקרשט ב-16 ביוני 1948 ובחרו בהצבעה חשאית בד"ר משה רוזן כרב הראשי של יהודי רומניה.
המתחרה היה הרב דוד שפרן, אחיין של הרב הראשי המודח ופעיל ציוני אמיץ.
הרב שפרן נדרש, לפי פתקים שנשלפו לפי הגרלה, לתת דרשה על נושא קשור לפעילות בעד השלום, על סמך פרשת שבוע מסוימת, בעוד שהרב רוזן התבקש לדרוש בטקס דמיוני של חנוכת קואופרטיב (לבעלי מלאכה ומסחר) על סמך פרשת שבוע אחרת.
ב-20 ביוני 1948 הוכתר בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט כ"רב כולל של דת משה" ברומניה בנוכחות נכבדים, בהם סגן יושב ראש האספה הלאומית הגדולה של רומניה, שטפן וויטק, שר הדתות סטנצ'ו סטויאן, ואחרים.
לרב דוד שפרן חיכה מאסר ארוך שנים בכלא באשמת פעילות ציונית.
כששוחרר מהכלא והתאפשר לו לעלות לישראל כתב הרב דוד שפרן ספרון שבו הציג בצורה שלילית את דמותו של משה רוזן - "הרב האדום".
בדומה לרב דוד שפרן, האוריינטציה של הרב משה רוזן הייתה "אורתודוקסית מודרנית".
מתוך הקפדה חמורה יותר על המנהגים, הורה הרב רוזן להפסיק את הנגינה בעוגב ואת העסקת "לא יהודים" במקהלה בבית הכנסת הכוראלי.
כמו כן, כמחווה סמלית, דאג לתקן על חשבונו את קבר המלבי"ם בקייב.
ראש הדת היהודית בשנות הסטליניזם ברומניה
כראש מוסדות הדת היהודית ברומניה היה הרב רוזן כפוף לשלטונות הקומוניסטים, שניהלו בשנות החמישים מדיניות של יד קשה נגד ביטויי הלאומיות היהודית, במיוחד נגד הציונות ונגד הדת.
ההתנגדות למשטר, שהשליט טרור בסגנון סטליניסטי, יכלה לעלות באמצעי ענישה ודיכוי קשים ביותר.
אחרי שב-27 ביוני - 6 ביולי 1948 עדיין קיבל רשות הרב הכולל הטרי להשתתף בוועידת הקונגרס היהודי העולמי במונטרה בשווייץ, השלטונות ניתקו את יהודי רומניה משאר קהילות ישראל בעולם למשך כ-8 שנים.
בתנאים לא קלים נשארה פעילה בבוקרשט רק הנציגות הדיפלומטית - הצירות - של מדינת ישראל הצעירה.
בשנת 1949 מועצת הרבנים ברומניה בראש עם הרב רוזן נאלצה לחתום על הצהרת גינוי של הפעילות הציונית ושל הרב הראשי לשעבר ד"ר אלכסנדר שפרן.
משה רוזן, למרות חברותו הפורמלית בהנהגת הוועד הדמוקרטי היהודי, ניסה לשמור על מרחק מהמדיניות של ראשי הוועד (ברקו פלדמן, ה.
ליבוביץ'-שרבן, ישראל בקאלו וכו') שניהלו מערכה נגד הציונים וביקשו לעודד את התרבות החילונית ביידיש על חשבון המסורת הדתית והתרבות העברית, מעמדות קרובות לאידאולוגיה של השלטון הקומוניסטי.
גישתו המסויגת של הרב רוזן כלפי הקו של הוועד התבררה כדיפלומטיה נכונה.
במרץ 1953, השלטון, שקיבל השראה מהמדיניות הסובייטית, החליט להיפטר גם מהוועד הדמוקרטי היהודי ולהביא לפיזורו "מרצון".
גם הביטאון של הוועד, "אוניריה" ("האחדות") נסגר.
בימי משפט סלנסקי ומעצרי הרופאים והסופרים היהודים בברית המועצות.
משה רוזן נאלץ להתמודד עם לחצים רבים אבל הצליח להתחמק מגינוי הציונות.
אחרי מותו של סטלין ומאוחר יותר, במיוחד אחרי התחלת דה-סטליניזציה בברית המועצות, השלטונות הקומוניסטיים ברומניה החליטו לנצל את ראשי הדתות השונות, כולל של המיעוטים הדתיים כדי ליצור תדמית חיובית יותר בעיני המערב.
בשנת 1956 כששוחררו גם הרבה מאסירי ציון מבתי הכלא ברומניה השלטונות איפשרו לרב רוזן להשתתף לראשונה במפגשים וכנסים יהודיים בחו"ל.
ההזדמנות הראשונה היו מגעים עם הרב הראשי של שוודיה.
באותה שנה, באוקטובר 1956, הורשה הרב רוזן להקים את כתב העת של דת משה ברומניה Revista cultului mozaic שכלל חוץ מדפים ברומנית וביידיש גם דף אחרון בעברית, והיה בכך העיתון היחיד בעברית בכל העולם הקומוניסטי.
המלומד עזרא פליישר, אסיר ציון משוחרר וחתן פרס ישראל (שהוענק לו בימי מאסרו בגולה) היה לאחד מעורכי כתב עת זה עד לעלייתו לישראל.
בשנת 1957 מצאו לנכון השלטונות שהרב הכולל של היהודים יהיה כמו בזמן השלטון ה"בורגני" חבר בפרלמנט - באותם הימים האספה הלאומית הגדולה.
הרב משה רוזן נבחר לייצג אזור בחירה מבוקרשט הבירה, שבה גרו חלק גדול מיהודי רומניה.
מעמדו של הרב רוזן התחזק בימי השינוי שחל החל משנת 1964 במדיניות החוץ של רומניה.
השלטון של גאורגיו-דז' בימיו האחרונים ואחר כך המנהיגים החדשים - צ'אושסקו ומאורר - היו מעוניינים להחליש את התלות של רומניה בברית המועצות ולחזק את קשריה הכלכליים עם המערב.
אחרי גלי העלייה הגדולים של השנים 1947 -1952 ומסוף שנות ה-50 ושנות השישים נותרו עדיין ברומניה כארבעים אלף יהודים (במפקד האוכלוסין משנת 1956 נספרו 146,000 יהודים).
השלטון הקומוניסטי של צ'אושסקו החליט לחזק את יחסיה של רומניה עם ישראל ועם הקהילות היהודיות בחו"ל, במיוחד בארצות הברית, ולהפיק תועלת כלכלית ופוליטית.
ישראל ויהדות ארצות הברית נתנו תמורה כלכלית ומדינית לפתיחת שערי רומניה להמשך העלייה היהודית לישראל ונתנו תרומות רבות גם למוסדות היהודים שהוקמו באישור השלטונות - רשת של בתי אבות, מסעדות כשרות, מחנות קיץ לנוער יהודי, פעילויות של תלמוד תורה ולימוד עברית.
חלה תנופה במדיניות הסעד לנזקקים בקרב הקהילה במיוחד אחרי שהתאפשרה, החל משנת 1967, פעילות נרחבת של ארגון הסיוע ג'וינט.
הרב רוזן, שהרגיש תמיד יהודי גאה והיה גם מעורה בתרבות הרומנית, השתלב במדיניות החדשה של רומניה והפך לאחד משגריריה החשובים (כך עשו גם ראשי דתות אחרות כמו המופתי של המוסלמים הטורקים והטטארים ברומניה שנשלח תכופות לשליחויות חשובות בעולם הערבי והמוסלמי).
בשנת 1964 קיבל הרב רוזן גם את התפקיד של יושב ראש הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה והחזיק בו עד יום מותו.
בשנות ה-1970 גם הרב רוזן נרתם לגייס תמיכה בחוגי השלטון בארצות הברית למען הענקת מעמד מועדף לרומניה ביחסי הסחר עם ארצות הברית.
פעילותו של הרב משה רוזן בשנות ה-60–80, באישורו בשתיקה של המשטר הקומוניסטי, לעידוד לימוד העברית, להקניית ערכים יהודיים וזירוז העלייה לישראל, במקביל עם פעולות הרווחה לטובת הנזקקים והקשישים בקהילה, כושר המנהיגות, חושיו הדיפלומטיים והידע שהפגין בתחום היהדות והתרבות הכללית זיכו אותו בהערכה רבה בקרב רבים בעולם היהודי.
הרב הראשי של אנגליה, הלורד עמנואל יעקובוביץ, שיבח אותו במילים כאלה: "איש מאיתנו (ז"א מראשי הקהילות היהודיות בעולם) לא יופיע על במת ההיסטוריה עם מאזן הישגים כה מזהיר".
במרכז התרבות של הקהילה היהודית בבוקרשט (ובקהילות בערי השדה החשובות) התקיימה באותה תקופה גם פעילות תרבותית ואמנותית ענפה שכללה הרצאות וקונצרטים בהשתתפות
אנשי רוח ואקדמיה ומוזיקאים שנענו בהתלהבות לקריאת הרב רוזן.
בשנת 1979 הקים הרב רוזן מוזיאון לתולדות יהודי רומניה בבניין בית התפילה "אוניריה ספנטה" (האחדות הקדושה) בבוקרשט.
בכל השנים, כפי שיוצא גם מהמסמכים המתגלים כעת מהארכיונים של השירותים החשאים של המשטר הקומוניסטי, כל שיחותיו ותנועותיו של הרב - בבית ובעבודה, במפגשיו ובביקוריו, - היו במעקב צמוד של בלשי הסקוריטטה.
אנשי הבולשת לא היו מסתירים את אי שביעות רצונם מכך אך למרות כל התלונות וההלשנות, השלטון עצמו לא הביע כל התנגדות למעשי הרב או דבריו כל עוד התופעה נשארה פחות או יותר במסגרת הקהילה היהודית
פרט לכך היה מעורב הרב רוזן עוד משנות החמישים המאוחרות גם ביוזמות של דו-שיח אקומני עם ראשי דתות אחרות.
יצר קשרים טובים עם מנהיגי הדתות האחרות ברומניה וביניהם המופתי יעקוב מהמט, עם בן דורו, בישוף הארמנים ברומניה, ואזגן הראשון, שהפך לימים פטריארך קתוליקוס של ארמניה בירבאן,
ופטריארך הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, יוסטיניאן.
ככל הנראה בעידוד השלטונות הרומניים, יחד עם הפטריארך יוסטיניאן יזם במרץ 1977 בלוצרן בשווייץ, ולאחר מכן באוקטובר 1979 בבוקרשט מפגשים למען עידוד דו השיח בין נציגי הדת היהודית ונציגי הנצרות האורתודוקסית.
כלוחם עקבי מנעוריו באידאולוגיות האנטישמיות משה רוזן לא עשה הנחות להן גם בימי השלטון הקומוניסטי הלאומי של צ'אושסקו.
לכותרות רבות זכה הרב רוזן בגלל הפולמוס על פרסום לראשונה על ידי האקדמיה הרומנית במסגרת כלל יצירותיו של המשורר הלאומי של רומניה מהמאה ה-19, מיכאי אמינסקו, של המאמרים שכתב הלה כעיתונאי בגנות היהודים.
הכרך התשיעי בעריכת דומיטרו וטמניוק, שכלל את המאמרים האנטישמיים של המשורר לא לווה בהסברים נאותים על השקפותיו ועל ההקשר שבו נכתבו המאמרים.
בגלל ביקורתו על דרך הפרסום של אותו כרך, הואשם הרב רוזן על ידי אקדמאים רומנים רבים בעין "חילול השם" של המשורר הלאומי.
אחת ההתקפות העיקריות באו מאותו קורנליו ואדים טודור ששימש משורר חצר של הנשיא צ'אושסקו ושלימים אחרי המהפכה ברומניה ב-1989 הקים מפלגה ימנית קיצונית בשם "רומניה מארה".
משה רוזן הרים את קולו נגד המגמות ברומניה לטיהורו של המרשל יון אנטונסקו, הרודן האנטישמי של רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהוצא להורג כפושע מלחמה, בין היתר בגלל רצח העם שיזם נגד יהודי יאש, יהודי בסרביה, צפון בוקובינה ואודסה.
על אף הביקורות עליו בגין שיתוף הפעולה עם השלטון הקומוניסטי, שיתוף פעולה ששרת בפועל את האינטרסים של הגנת זכויות המיעוט היהודי, המשיך הרב רוזן לזכות בהוקרה גם מצד השלטון החופשי החדש שקם אחרי המהפכה מדצמבר 1989.
בשנת 1990 נבחר, כמו קודמו הרב אלכסנדר שפרן, כחבר כבוד באקדמיה הרומנית.
גם בישראל נהנה הרב רוזן ממעמד מכובד ונבחר עוד כמה שנים קודם בראש הנהלת בית התפוצות ולאחר מכן קיבל אזרחות ישראלית ודירת שרד בתל אביב.
הרב משה רוזן היה נשוי משנת 1949 לעמליה, בת לבית רוקנשטיין מבורדוז'ן-סוצ'אבה, שהייתה עורכת דין בהכשרתה, אך בחרה להישאר עקרת בית, לצד בעלה.
הרב ד"ר רוזן נפטר ב-6 במאי 1994 והובא לקבורה בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
לפני הבאת גופתו לישראל, בטקס לזכרו שהתקיים ב-8 במאי 1994 בבית הכנסת הכוראלי בבוקרשט נכחו נשיא רומניה, יון איליאסקו, ראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הפטריארך תאוקטיסט ואישים רבים אחרים מרומניה ומחו"ל..
בלווייה בירושלים נכחו בין היתר שרים מרומניה ומישראל, ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק שמיר והרב הראשי של ישראל, ישראל מאיר לאו.
אחיו הבכור למחצה של משה רוזן, מנישואיו הראשונים של אביו, אליהו רוזן היה רבם של יהודי העיר הפולנית אושוויינצ'ים (יהודי אושפיצים) במערב גליציה, הקרויה בגרמנית אושוויץ ונספה בשואה יחד עם צאן מרעיתו.
אחותו למחצה של משה רוזן, חיה (קלרה) בומבך נרצחה על ידי הנאצים בלבוב יחד עם כל משפחתה.
אחות אחרת, לאה, התחתנה עם אדריכל.
והאחות הצעירה, ברכה (בטי) לבית רוזן נישאה לרב ד"ר זאב וולף גוטליב שפעל בווינה ושהיה לימים רבה הראשי של סקוטלנד.
למרות תרומתו הרבה לשמירת המורשת של יהודי רומניה, לסיוע לתהליך העלאת קהל יהודי רומניה לישראל, וחיזוק יחסי הידידות בין רומניה ולישראל ובין העמים הרומני והיהודי, לא ניתן להתעלם כי הרב רוזן עודד בעשורים האחרונים להנהגתו מנהגי פולחן אישיות של עצמו
שנראו חיקוי של דרכי השלטון של הנשיא צ'אושסקו.
ייתכן שפולחן אישיות זה היה גם אחד מכליו הדיפלומטיים מול השלטונות באותן הנסיבות.
הוא יכול היה להזכיר גם מנהגי חצרות של אדמו"רים חסידים.
באותה תקופה גם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ומחאות של אקדמאים כולל אדריכלים, לא הצליחו למנוע הריסתם של כנסיות ומנזרים חשובים.
ההיסטוריון הישראלי ליביו רוטמן העריך כי הרב רוזן "היה המנהיג המתאים במצב האנורמלי" שבה נמצאה קהילת יהודי רומניה בימי השלטון הקומוניסטי.
לדבריו "הוא חונן בכישורים דיפלומטיים, וידע להשתמש בשפה ובטיעונים שהיו נהוגים" בידי השלטון.
הדבר שירת את טובת האינטרסים של הקהילה היהודית לשמור על מורשתה ולעלות לישראל.
1954 - עיטור ה"מסדר כוכב הרפובליקה" - "על זכויות מיוחדות בתחום בניית המדינה, הכלכלה, החברה והתרבות" לרגל "עשור משחרור המולדת"
חבר כבוד באקדמיה הרומנית - 1990
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן - 1993
דוקטור לשם כבוד של ישיבה יוניברסיטי
1994 - כיכר בירושלים נקראה על שמו ועל שם רעיתו.
1998 - הוקמה קרן "משה רוזן" שנועד להעניק מלגות לימודים בעיקר בתחם המוזיקה לצעירים מוכשרים מרומניה וישראל, ללא הבדל מוצא ודת
גן בכניסה לשכונת רמות בבאר שבע קרוי על שמו
עתים לתורה, ירושלים, 1988 מקורות ועדויות על אודות יהודי רומניה.
והסנה איננו אוכל:זכרונות מתקופות המאבק להצלת יהודי רומניה, ירושלים 1993
ג'פרי ויגודר - היהודים בעולם - לקסיקון ביוגרפי, הוצאה לאור הספר, בוקרשט,2001 - מהדורה רומנית בעריכתה של ויויאן פראגר ואחרים (Evreii in lume - Dicţionar biografic)
הרב דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב (ז' בסיון תקפ"ז, יוני 1827 – כ"א בתשרי תרס"ד, אוקטובר 1903) היה אבי חסידות צ'ורטקוב, בנו של רבי ישראל מרוז'ין (נין למגיד ממזריטש) וחתנו של רבי אהרון מצ'רנוביל.
מילדותו היה ידוע כילד מוכשר, ואביו אמר עליו עוד בהיותו תינוק כי בקרבו מקננת נשמה גדולה שתקרב את לבבות ישראל לאל.
נשא את הרבנית פייגא בתו של רבי אהרן מצ'רנוביל.
עם פטירת אביו ב-1850, התיישב בזלוטיפוטוק וב-1865 עבר לצ'ורטקוב והקים שם את חצר חסידות צ'ורטקוב, הוא וחסידיו קנו את הארמון מידי הגרפה הרונימה בורובסקה.
עם זאת, ההתיישבות בעיר יצרה מתיחות ניכרת עם רב העיר ותומכיו.
אורח החיים של החצר החסידית בצ'ורטקוב היה מפואר ומלכותי כדרך העבודה של חסידות רוז'ין, בשונה מרוב החצרות החסידיות.
בארמון הייתה הפעילות התורנית, התרבותית והחברתית (כמו קבלת קהל, אירוח ועוד).
האדמו"ר היה ידוע בקדושתו ובפרישותו מהבלי העולם הזה ובדבקותו המתמדת בהקב"ה, בנוסף לכך הצטיין בעדינות נפשו ובאהבת ישראל לכל יהודי באשר הוא, בדרך זו הדריך את חסידיו.
הגיב בסלחנות למכתבים החריפים של רבי חיים מצאנז נגד חסידויות היוצאות מבית רוז'ין.
יהודי צ'ורטקוב התייעצו עמו בענייני חולין וקדושה וגם הגויים כיבדו אותו בגלל מעלותיו ומידותיו המיוחדות.
הוא נפטר בהושענא רבא תרס"ד.
אחרי מותו פורסמו דברי תורתו בספר "דברי דוד".
בין חסידיו בלטו אדמו"רים ורבנים מפורסמים, כגון הרב מאיר אריק, המהרש"ם מברז'אן, רבי משה פארהאנד ממאקווא, רבי שמואל וינברג מסלונים ותלמידו רבי מרדכי חיים סלאנים, רבי מנחם קאליש ובנו רבי יוסף קאליש, אדמו"רי אמשינוב.
רבי שלמה גולדמן האדמו"ר מזוועהיל, למד אצלו 7 שנים.
קברו של רבי דוד פרידמן נבנה על ידי אגודת "אהלי צדיקים".
לפני מספר שנים חולל הקבר ומצבתו נעקרה.
חתן דודו רבי שלום יוסף מסדיגורה.
נכדתו שרה, בת בנו הרב מנחם נחום מרדכי.
אשת בן דודה הרב חיים אהרן פרידמן (בן רבי ישראל מצ'ורטקוב).
רבי דוד מתתיהו רבינוביץ (כ"ד בכסלו ה'תרפ"ח, דצמבר 1927 – כ"ה בתשרי ה'תשנ"ח, 25 באוקטובר 1997) היה האדמו"ר מביאלא בני ברק, ולפני כן ראש ישיבת אור קדושים ביאלא.
היה גם מלחין ומחבר ספרי חסידות והדרכות.
נולד בעיר שדליץ שבפולין לרבי יחיאל יהושע, האדמו"ר מביאלא.
כשהיה בן 12 פרצה מלחמת העולם השנייה.
עם פלישת הנאצים לפולין ב-1939 נמלט עם אביו ובני משפחתו לשטחי פולין שכבשה ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנת ה'תש"ב (1942) עלה לארץ ישראל עם אחיו (לימים האדמו"רים רבי יצחק יעקב רבינוביץ ורבי בן ציון רבינוביץ) בערב פורים ה'תש"ג (1943), במסגרת ילדי טהראן.
האחים התקבלו בארץ על ידי אחותם הבכורה גיטל ובעלה חיים גוטהלף בתל אביב, ועל ידי דודתו של אביו ובעלה רבי יוסף צבי קאליש מסקרנביץ, רבה הראשון של בני ברק.
יחד עם קבוצה מילדי טהראן התקבל במוסדות שהקים הרב יוסף שלמה כהנמן, ראש ישיבת פוניבז'.
למד בחברותא עם הרב יעקב אדלשטיין את מסכת חולין, לאחר שנצטווה מאביו במכתב מסיביר ללמוד לימודי רבנות.
הרב כהנמן אמר על כך שאלה "חולין שנעשו על טהרת הקודש".
עוד לפני חתונתו קיבל כתב סמיכה לרבנות מדודו, רבי יוסף צבי קאליש.
בשנת תשכ"ד חנך בית מדרש שהקים לחסידי אביו ברחוב יהושע בבני ברק.
בשנת תשכ"ט ייסד את ישיבת אור קדושים לזכר חסידי בית ביאלא שנספו בשואה ועמד בראשותה.
פעל לשימור ציוני האדמו"רים לבית ביאלא בפולין.
בשנת תשכ"ד הוציא את הספר 'תפארת אבות', תולדות חסידות ביאלא.
כמו כן הוציא לאור את ספרי חסידות ביאלא.
מספר חודשים לאחר פטירת אביו בשבט תשמ"ב התמנה לאדמו"ר על ידי קבוצה מחסידי אביו.
הקים בתי מדרשות בירושלים ובבני ברק.
היה נוסע לבקר בחו"ל בעיקר בלוס אנג'לס ובפריז לקבלת קהל.
הלחין עשרות ניגונים, שחלקם יצאו לאור לאחר פטירתו בקלטת "מקדש מלך" בהפקת גל סטאר.
בשנת תשנ"א נפגש עם הרבי מליובאוויטש בבית מדרשו שבניו יורק.
במוצאי שבת כ"ה בתשרי ה'תשנ"ח נפטר בביתו בבני ברק בפתאומיות.
נקבר בחלקת כולל פולין בהר הזיתים ליד קברו של אביו.
באדר ב' ה'תשי"ד נישא לטויבא, בתו של רבי שמואל אהרן שצדרוביצקי מביאליסטוק, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת תש"ך התאלמן ובסוף שנת ה'תשכ"א נישא לרבנית שרה רבקה רבינוביץ ועבר לגור בבני ברק.
על התורה והמועדים, ה' חלקים.
תורות שנאמרו בשבתות ובמועדים, מתוך כתבי ידו.
אורחות דוד חלק א', עצות והדרכות, פרקי אבות, שיחות קודש, ירושלים תשס"א; חלק ב', תולדות והנהגות, ירושלים תשע"ג.
בתו דבורה, נישאה לרבי יהודה זאב קורנרייך, האדמו"ר משידלובצא.
בתו חוה, נישאה לרב יעקב הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ.
בנו הרב שמואל, רב ואב"ד הקהילה ביאלה ב"ב.
בנו רבי יעקב מנחם, ממלא מקום אביו בבית מדרשו בבני ברק.
תחת הנהגתו הוקמו מוסדות בערים בני ברק, ירושלים, בית שמש, וביתר עילית (בהם נמצאים היכלי הישיבות של החסידות).
כמו כן בהמשך לפעילות של אביו ייסד עמותה למען קדשי בית ביאלה בפולין אשר יסדו בית מדרש והכנסת אורחים בעיר פשיסחא בפולין על יד ציון מיסד השלשלת היהודי הקדוש זצ"ל נשוי לראצ'ה ברכה, בתו של רבי צבי הירש רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף ירושלים.
בנו רבי אברהם ירחמיאל רבינוביץ, האדמו"ר מאוסטרובה ביאלא, הקים את חצרו ואת ישיבת אור קדושים בשכונת גבעת שאול בירושלים.
תחת הנהגתו הוקמו בתי כנסת ומרכזי קירוב ליהדות בשם "להבת דוד" במנהטן, לוס אנג'לס ומיאמי.
בנו רבי פנחס ירמיה נפתלי, האדמו"ר מביאלא בית שמש, התמנה לאדמו"ר על ידי קבוצה מחסידי אביו והקים בית מדרש ומרכז חסידי בעיר בית שמש.
רבי פנחס ירמיה השקיע מאמצים רבים לאתר את מקום קברו והאוהל של סבו האדמו"ר רבי שלמה ליב מלענטשנא שנחרב בשואה יחד עם כל בית הקברות בעיר לענטשנא.
משנמצא הקבר, שיקם ובנה אותו מחדש, בשנת תשס"ח.
בנו רבי אהרן שלמה, אדמו"ר מביאלא בבורו פארק שבניו יורק.
הקים מרכז קירוב במיאמי שבפלורידה ובית מדרש לחסידיו בביתר עילית.
דוד ניב (ליניבסקי; 15 בדצמבר 1915 – 21 בספטמבר 1988) היה לוחם והיסטוריון של האצ"ל.
היה חבר ילדות של יצחק שמיר.
בשנת 1930 הצטרף לארגון בית"ר.
סיים גימנסיה עברית בביאליסטוק, ולאחר שנת לימודים באוניברסיטת ורשה עלה לארץ ישראל בשנת 1935.
שירת בפלוגת הגיוס של בית"ר בזכרון יעקב, ירושלים העתיקה (פלוגת הכותל) ובנחלת יצחק בדרך לירושלים.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שירת שנה וחצי כנוטר במשטרת המנדט.
תפקידיו היו הדרכה, הסברה וארגון.
תפקידו היה ארגון "מזכירות החיילים", גוף שנוצר לשמש כמתווך בין אנשי אצ"ל שהתגייסו לצבא ושלטונות הצבא.
ב-1945 השתחרר מהצבא ובאוגוסט אותה שנה נעצר במעצר מנהלי לפי תקנות ההגנה (שעת חירום) ללא משפט בגלל עברו באצ"ל ונשלח למעצר במחנה המעצר בלטרון.
ב-20 בדצמבר 1945 הוטס בקבוצה של 55 עצירים, למחנה המעצר "סמבל" ליד אסמרה באריתריאה.
הוא השתתף בחיי התרבות במחנה, כתב והלחין את השיר הם לא ישברו אותנו שהפך עד מהרה להמנון כל הגולים:
ב-17 בינואר 1946 פתחו חיילי המשמר הסודניים באש על הגולים.
הוא נפצע קשה והיה מאושפז כשנה בבית חולים צבאי בריטי.
ב-12 במרץ 1947 הועבר עם כל הגולים למחנה גילגיל בקניה משם שוחרר ב-11 במרץ 1948 והוחזר ארצה.
נשלח על ידי האצ"ל לאירופה בענייני רכש וארגון.
עם שובו ארצה ב-1949, המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1953 הוענק לו תואר מוסמך בספרות ולשון עברית.
במשך הזמן מונה כנציב בית"ר בארץ וכראש ההנהגה העולמי של בית"ר.
היה מנהל מדור העיתונות של הקרן הקיימת לישראל ועורך ביטאונה (1949–1960).
במאי 1962 ייסד את הרבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, והיה עורכו הראשון.
פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך, ספרות ולשון.
יצירתו הגדולה והחשובה ביותר היא מערכות הארגון הצבאי הלאומי שראתה אור בשישה כרכים (1965-1976).
בשנת תשמ"א, 1981 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
נפטר ב-21 בספטמבר 1988, ונקבר למחרת בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
השאיר אלמנה, נעמי ניב, שתי בנות: נאוה פוגל ומיכל סדן, וכן את תמי בתה של רעייתו נעמי.
לדוד ארבעה נכדים, ביניהם העיתונאית יסמין סצ'ני.
ארכיונו הופקד בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
דוד ניב, אז ועתה: מסות, הערות, שיחות, 1987
דוד ניב (עורך), קח עמך: מדריך בשאלות הסכסוך הערבי-ישראלי, 1984
דוד ניב (עורך), ראש פנה בת מאה תרמ"ב-תשמ"ב, 1983
דוד ניב, יעדי הצעירים: לאור משנתו של זאב ז'בוטינסקי, 1982
הרב דוד משאש (א' באב ה'תרצ"ד, 13 ביולי 1934 – כ"ג בחשון ה'תשע"ב, 20 בנובמבר 2011) היה רבה הראשי של העיר פריז שבצרפת.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו לג'אמילה אלכרייף ולרב שלום משאש, לימים רבה הראשי של ירושלים.
בשנת 1964 היגר עם משפחתו לפריז שבצרפת, ומשנת 1967 החל לכהן בה במספר תפקידי רבנות.
כמו כן כיהן כמנהל בית הספר היהודי רמב"ם בבולון הסמוכה לפריז.
בסוף שנות ה-80 התמנה לרבה הראשי של ז'נבה, ומשנת 1995 התמנה כרבה הראשי של פריז.
פעל בתחום הפצת היהדות בקרב יהודי פריז.
נשא לאישה את דולי לבית ברדוגו ולשניים נולדו שלושה ילדים - שני בנים ובת.
הלך לעולמו בצרפת, והובא לקבורה בהר המנוחות שבירושלים, ליד קברו של אביו.
דוד מארק נויהאוז (נולד ב-25 באפריל 1962) הוא נזיר ישועי ישראלי, סגן הפטריארך וממונה כללי על הקהילות דוברות העברית בישראל משנת 2009 ועד שנת 2018.
דוד מארק נויהאוז נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה למשפחה יהודית ממוצא גרמני, שנמלטה מהשלטון הנאצי.
הוא למד בבית ספר יהודי יוקרתי ששלח אותו בגיל 15 לירושלים לארבעה חודשי לימוד כדי לחזק את זיקתו ליהדות.
במהלך שהותו בירושלים הכיר נזירה רוסייה אורתודוקסית בת 89, שהרשימה אותו עד כדי כך שהחל להתעניין בנצרות.
בתום לימודיו התיכוניים עלה ארצה בינואר 1980 והשתקע בירושלים.
הוא החל לימודיו באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני במחשבה מדינית ודוקטורט במדעי המדינה.
הדוקטורט שלו עסק בתפקיד הדת בחיים הפוליטיים של המיעוט הערבי בישראל.
במקביל המשיך להתעניין בנצרות, ביקר בכנסייה, ובשנת 1988, בגיל 26, הוטבל כנוצרי קתולי.
בשנת 1992 הצטרף למסדר הישועי ועבר תקופות הכשרה בארצות הברית ובמצרים.
בנוסף השלים תואר ראשון בתאולוגיה ממרכז סבר בפריז ותואר שני בחקר המקרא מן המכון האפיפיורי למקרא ברומא.
משנת 2000 החל נויהאוז לשמש כמרצה למקרא, לעברית וליהדות במכללת פרחי הכהונה של הכנסייה הלטינית בבית ג'אלא.
משנת 2001 החל לשמש כמרצה למקרא וליהדות באוניברסיטה הקתולית בבית לחם.
כמו כן, הוא מרצה למקרא ולנצרות במכון יד בן צבי.
הוא דובר ברמת שפת אם עברית, אנגלית, ערבית, צרפתית ואיטלקית.
ב-8 בספטמבר 2000 הוסמך בירושלים בידי הפטריארך מישל סבאח לשמש ככוהן.
בכך הפך לנציג הפטריארכיה הלטינית של ירושלים.
בתפקידו הציבורי הראשון שירת בשנים 2005 עד 2007 ככוהן קהילת חיפה מטעם נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל.
בשנים 2008 עד 2010 שירת ככוהן קהילת יפו.
ב-15 במרץ 2009 מונה כסגנו של הפטריארך הלטיני פואד טוואל והממונה על נציגות יעקב הצדיק, תפקיד שמילא עד שנת 2018, עד שהוחלף על ידי האב רפיק נהרה.
באוגוסט 2019 מונה לאחראי על קהילת מסדר הישועים בארץ ישראל.
ספרים ומאמרים שפרסם (רשימה חלקית)