tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גישת האל-הורות מצביעה על האופן שבו לעיתים הריון ולידה מובילים לשינויים גופניים שאינם רצויים ולהשפעות מתמשכות על בריאות האישה.
בעקבות הלידה מתרחשים שינויים נוירוביולוגיים משמעותיים במוח, שלעיתים מובילים לדיכאון סב לידתי.
דיכאון סב לידתי אינו ייחודי רק לנשים, על אף שנפוץ יותר אצלן וגם גברים יכולים לחוות דיכאון בעקבות שינויים נוירוביולגים.
כמו כן, מחקרים מצביעים על קשר סיבתי בין הריון להזדקנות תאית מואצת, מכיוון שהאנרגיה מופנית מתחזוקה סומטית למאמצי רבייה.
בנוסף, עבור אנשים אשר חיים עם מגוון מחלות רקע, אל הורות היא בחירה רפואית אשר מבטאת את החשש להעביר הלאה לדור הבא מטען גנטי "פגום", כמו הפרעות גנטיות ונפשיות.
בנוסף לכך, ישנו קושי בגידול ילדים בזמן שיש לאחד מבני הזוג בעיות בריאותיות.
חשש רפואי נוסף, שמוביל חלק מהנשים לבחור באל-הורות, הוא טוקופוביה- פחד או סלידה מתהליך הלידה.
המצב הגופני של ההיריון, חווית הלידה וההתאוששות שלאחריה, מעוררים פחד רב וחרדה בקרב חלק מהנשים, עד כדי כך שחלקן מעדיפות לא ללדת כלל.
פחד נוסף אשר משפיע על הבחירה הוא פדופוביה - פחד, חרדה או סלידה לא רציונליים או אובססיביים מילדים, תינוקות, ינקות או מיַלְדוּת.
ישנן עמדות פילוסופיות שונות אשר מתיישבות עם תופעת האל-הורות.
ראשית, התייחסות להשקעה בילדים בהשוואה להשקעה אלטרנטיבית בחברה.
על פי עמדה זו ניתן להשקיע את הזמן והכסף, שנחסך בעקבות הימנעות מגידול ילדים, במטרות בעלות משמעות חברתית גדולה יותר, ובכך לסייע לרווחת האנשים החיים בעולם במקום 'לייצר' אנשים נוספים.
בנוסף, בניגוד לתפיסה הנפוצה, אל-הוריים רבים טוענים כי דווקא ההורות היא המעשה האנוכי, והבחירה באל-הורות היא המוסרית יותר.
לפי הפילוסוף דייוויד בנאטר , בבסיס ההחלטה להביא ילדים לעולם טמונים לרוב הרצונות של ההורים ליהנות מגידול הילדים, אשר נתפס כמביא עימו שמחה ואופטימיות, או להנציח את המורשת או הגנים שלהם.
כלומר, ישנם אנשים שבוחרים בהורות מתוך מניעים נרקיסיסטיים, אשר בסופו של דבר משרתים את ההורה ולא את הילד.
ישנם הורים שלא חושבים על משמעות הבחירה והשלכותיה ועל אושר ואיכות החיים של הילד.
התפיסות הפילוסופיות לאל הורות רואות בחירה נרקיסיסטית זו כחסרת אחריות, פסולה ולא מוסרית, ולטענתם אין להביא ילדים לעולם ללא מחשבה מעמיקה.
בהמשך לכך, טענה פילוסופית נוספת לאל-הורות היא היעדר הסכמה של הילד עצמו להיוולד.
לפי טענה זו, מוסרית אין זה נכון להביא ילד לעולם שכן הוא לא הסכים לכך והיוולדותו נכפתה עליו.
תפיסות אלו רואות את עצמן ככאלה שמעמידות את הילד במרכז ולא את ההגשמה העצמית של ההורה.
עמדה פילוסופית נוספת המקנה ערך שלילי לילודה היא אנטי-נטליזם.
כמו שכתב היינריך היינה: "שינה טובה, מוות עדיף; אך כמובן שהדבר הטוב ביותר זה לעולם לא להיוולד כלל".
אנטי-נטיליזם מתנגדת להולדה באופן כללי ומוכלת על כלל בני האדם ואף יש הטוענים שעל כלל הישויות החיות שאינן אנושיות, אל הורות מרצון מתנגדת ללידה במקרים קונקרטיים, אצל אנשים מסוימים ולא כהכרח חברתי.
על אף ההבדל המשמעותי בין השניים, חלק מהאל-הורים נשענים על העמדה האנטי-נטליסטית בבחירתם לא להביא ילדים לעולם.
לצד זאת, ישנם אל-הוריים שדוחים במפורש את התפיסה האנטי-נטליסטית; הם תומכים בהחלטה של אחרים ללדת ילדים, אך פשוט לא רוצים אותם בעצמם.
יש מגוון טענות אשר מחזקות את העמדה האנטי-נטילסטית:
Benatar's type - זוהי טענה אשר מגדירה את עצם הבריאה לתוך האנושות כדבר שתמיד מביא עימו נזק, בעקבות א-סימטריה, הקיימת בין תחושת כאב לבין הנאה.
לפי תפיסה זו, כאב נתפס תמיד כדבר רע, היעדר כאב הוא דבר טוב ואילו היעדר הנאה הוא נייטרלי.
בחיי האדם, נוכחות הכאב ונוכחות העונג מבטלים זה את זה, אך אם בני האדם לא היו נולדים לא היה כאב כלל.
משום שהיעדר הנאה נתפס כדבר נייטרלי, במצב שאין ילודה יישאר רק הטוב.
לפיכך, לפי תפיסה זו, ניתן לחסוך לילד פוטנציאלי את סבל החיים אם לעולם לא היה נברא.
תאוריית הימנעות מכאבים - לפיה בני אדם תמיד נחשפים לכאב במהלך חייהם.
לכן, כדי לעצור סבל וכאב אנושי צריך לעצור את הרבייה של בני אדם.
רולטה רוסית - טענה שלפיה ככל שבני האדם ממשיכים להוליד ילדים, בהכרח לפחות אדם אחד שנולד יחווה חיים שאינם מאושרים.
לכן, כלל הרבייה צריכה להפסיק כדי לחסוך חיים לא מאושרים לאנשים מסוימים.
ההתייחסות לאימהות ולעבודת האימהות (mothering) בתיאוריה הפמיניסטית היא מורכבת ומתפרסת על פני קצוות קיצוניים: מתפיסת האימהות כמקור כוחן העיקרי של הנשים ועד לתפיסה כי התפקיד האימהי, פריון, היריון וגידול ילדים הם גורמים דכאניים עבור נשים.
ממחצית המאה ה-19, בתקופת הגל הראשון של הפמיניזם, פעילות פמיניסטיות העלו את הרעיון כי, לאימהות ולגידול ילדים שלא מרצון, יש חלק מכריע בדיכוי נשים ובשל כך הבחירה מתי והאם להרות אמורה להיות נתונה להחלטתן של נשים בלבד.
עם זאת, בפועל הן לא הצליחו להתנקות מהתפיסות שהושרשו לגבי מוסד האימהות.
כך, בסוף המאה ה-19 הימנעות של אישה מאימהות עדיין נתפסה כבחירה בערוץ שהוא פחות אצילי.
בזרמים הרדיקליים של הגל השני של הפמיניזם, נשמעו כבר קולות, שביקרו את מוסד האימהות כמוסד פטריארכלי, המשמר את מעמדן הנמוך והכנוע של נשים.
הראשונה שעסקה ביסודיות באפשרות סירובן של נשים להפוך לאימהות עוד לפני תחילתו של הגל השני הייתה סימון דה בובואר.
בובואר טענה כי הגוף הנשי הוא המקור העיקרי לאי חירותן של נשים וכי פירושה של האימהות היא הגשמת תפקיד ביולוגי נטול כל חירות.
היא התייחסה למצב ספציפי של חינוך ומוסכמות, שקישרו בין נשים לטבע ובכך הצדיקו את נחיתותן, ועודדה נשים להתעלות מעל הסללה זו ולהתוודע לעצמן כסובייקטיות חושבות, עצמאיות ומוסריות בעלות קיום בעל ביסוס משל עצמו.
בובואר הציעה לנשים להשיג חופש ועצמאות על ידי סירוב להפוך לאימהות.
לצד הביקורת הקשה, בובואר תמכה ברעיון האימהות אם נשים יבחרו בו מתוך חירות ובחברה שלא תותיר אותן לבד במלאכה.
כחמש עשרה שנים לאחר פרסום כתביה של בובואר, פרסמה בטי פרידן את סיפרה "המסתורין הנשי", בו טענה כי נשים איבדו את זהותן העצמית בעת תפקודן כאימהות ועקרות בית.
לטענתה, על אף שנשים רבות עסקו בשאלה בנוגע לתפקידן ומהותן, בעיה זו נתפסה כבעיה אישית לא לגיטימית ולא כבעיה חברתית ולכן הושתקה והובילה לבדידות וייאוש בקרב נשים רבות.
ספר זה סימן את תחילתו של הגל השני בפמיניזם, אשר הוביל לטלטלה נוספת בעולמן של רעיות ואימהות אמריקאיות משכילות, לבנות, תושבות הפרברים וממעמד הביניים.
בתקופה זו רווחה הגישה לפיה עיקר הדיכוי של נשים קשור למהות הביולוגית של הולדה, ולכן הבחירה לא ללדת נתפשה כבחירה הפמיניסטית האידיאלית.
הוגות וסופרות של התנועה הזו הרבו לתאר אוטופיות שבהן רבייה תתרחש באופנים חוץ-גופיים, ביניהן שולמית פיירסטון בספרה הדיאלקטיקה של המין, וכן מארג' פירסי בספרה Woman on the Edge of Time.
פיירסטון תיארה את האימהות כחלק מהכניעות של מה שהיא כינתה "המעמד המיני", אשר צומח מתוך ההבדלים הביולוגיים בין נשים לגברים שמובילים ל"רודנות רבייה".
לפיה, רודנות זו באה לידי ביטוי בכך שנשים ואימהות מצויות במעמד של שפחה שמתחזקת את קיומו של המין האנושי בכדי שהגברים יוכלו לצאת לעבוד.
אם כן, בדומה לבובואר, גם פיירסטון האמינה ששחרור חברתי של נשים תלוי בשחרורן מכבלי גופן ולכן גם מאימהות.
כאמור, התפיסה הפמיניסטית בנוגע לאימהות היא מורכבת, ובאותן שנים, נשים רבות הזדהו עם העמדה הפמיניסטית אך לא היו מוכנות לוותר על האימהות.
דורותי דינרסטיין למשל, הציגה את הנשים כשליטות הבית, ואת ההשפעה של האימהות על ילדיהן כדבר חיובי וכמקור לכוח.
הפמיניזם הליברלי הציג תמונה חלופית לאימהות המקובלת - במקום דחייה של האימהות, בחינתה מחדש מנקודת מבטן של נשים.
אחד הספרים ששינו תפיסות לגבי האימהות הוא ספרה של אדריאן ריץ', "ילוד אישה", שהתפרסם ב-1976, ובו ריץ' הבחינה בין אימהות כמוסד לבין אימהות כחוויה.
לפי ריץ', בעוד שמוסד האימהות פירושו אימוץ תפקיד חברתי ולא אישי, חווית האימהות כוללת את בחירתה הפרטית של אישה להיות או לא להיות אמא, תחושותיה כלפי ילדיה והקשר הפיזי, הרגשי והנפשי עימם.
הבחנה זו מאפשרת שחרור מההיבטים הדכאניים של האימהות ומקנה משמעות וערך לאימהות החוויתית ולקשר אם-ילד.
אם כן, בגל השלישי של הפמיניזם והלאה, הגישה הרווחת היא אידאולוגיית הבחירה, שמעלה על נס את האפשרות של נשים לבחור בחירות משמעותיות לחייהן, ובהן גם אם, כיצד או מתי להתרבות.
בגל השלישי הפכה הבחירה באל-הורות לכדי זהות (באנגלית המונח המתאר הוא Childfree, או "חופשי מילדים", והוא משמש גם בקהילות שקמות סביב הנושא וגם באקדמיה).
לצד זאת, ניתן לראות גם היום ביקורות על נשים שבוחרות לא להיות אימהות, כולל ביקורות פמיניסטיות.
באירופה, בשנים 2010–2011, אל-הורות בקרב נשים בגילאי 40–44 הייתה שכיחה ביותר באוסטריה, ספרד ובריטניה, ופחות שכיחה במדינות מזרח אירופה, אף על פי שמשפחות בעלות ילד אחד בלבד היו נפוצות באותן מדינות.
מאז, לפי הפסיכולוגית אלן ווקר, אורח החיים האל-הורי הפך לטרנד.
הפרסום שזכה לו אורח חיים זה בפורומים שונים באינטרנט, ברשתות החברתיות ובראיונות בערוצי התקשורת, אפשר לאל-הוריים להתחבר אחד לשני וביחד ליצור קהילה גלויה ומוכרת.
ניתן לראות כי בשנת 2020, סטטיסטית, נשים משכילות ברחבי העולם בחרו לעיתים קרובות יותר להישאר ללא ילדים.
מרבית המחקר על אל-הורות מרצון ולא מרצון התמקד בחוויות של נשים, ולעיתים קרובות התעלם מנקודת מבטם של גברים, מה שמסביר טוב יותר את הנתונים הסטטיסטיים.
בשנת 2021, שנקמן ושותפיו ערכו מחקר שהשווה את השאיפות ההוריות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים (LGB) והטרוסקסואלים נטולי ילדים מישראל, פורטוגל ובריטניה.
הם נשאלו לגבי הרצון והכוונה להפוך להורים, ולגבי הדאגה שלהם מחוסר ילדים.
התוצאות הצביעו על כך שמשתתפים מישראל ופורטוגל דיווחו על רמות גבוהות יותר של רצון להיות הורים, וכן הביעו דאגה גדולה יותר מחוסר ילדים מאשר משתתפים מבריטניה.
דפוסים מקבילים הופיעו בקרב משתתפים להט"ביים והטרוסקסואלים בין המדינות.
משתתפים הטרוסקסואליים מישראל קיבלו ציונים גבוהים יותר מאשר המשתתפים מפורטוגל לגבי כוונת הורות ודאגה מחוסר ילדים.
בנוסף, משתתפים להט"ביים באופן כללי דיווחו על רמות נמוכות יותר של רצון להורות, ודאגה פחותה מחוסר ילדים מאשר משתתפים הטרוסקסואליים.
ניתן לה בין ממצאים אלו לאור ההקשרים הסוציו-תרבותיים השונים בין המדינות.
למשל, הערכים האינדיבידואליסטים המאפיינים את בריטניה, לעומת הערכים המשפחתיים המאפיינים את ישראל ופורטוגל, והעמדה הפרו-נטליסטית המובהקת בישראל.
מחקר זה תורם להבנה בנוגע לשאיפות הורות בקרב אנשים להט"ביים ובפרט לסביות, הומואים וביסקסואלים, כפונקציה של הקשר סוציו-תרבותי.
סקר של YouGov שפורסם בינואר 2020 העלה כי בקרב בריטים שאינם הורים: 37% ענו שאינם רוצים ילדים לעולם, 19% ענו שאינם רוצים ילדים אך עשויים לשנות את דעתם בעתיד, ו-26% מעוניינים להביא ילדים לעולם.
בשנות החמישים, מבוגר אמריקאי נטול ילדים נחשב לאדם חריג.
מאז, שיעור המבוגרים ללא ילדים באוכלוסייה האמריקאית עלה משמעותית.
מחקר נוסף שנערך על ידי הסוציולוג קריסטין פארק מצא כי אנשים נטולי ילדים נוטים לרכוש השכלה טובה יותר, להיות אנשי מקצוע, להתגורר באזורים עירוניים, להיות פחות דתיים, ויש להם פחות אפשרויות חיים קונבנציונליות.
משנת 2007 עד 2011 שיעור הפריון בארצות הברית המשיך להצטמצם, וירד ב-9%.
אחת הסיבות הנפוצות לאל-הורות בקרב דור ה-Z היא הלוואות גבוהות שנלקחו במהלך התואר והם צריכים להחזירם.
למרות האפליה המתמשכת כלפי נשים שבחרו להישאר ללא ילדים, הפסיכולוג פול דולן טען כי נשים שמעולם לא נישאו או ילדו ילדים הן בין תת-הקבוצות המאושרות ביותר בארצות הברית נכון לשנת 2019, כפי שנמצא בניתוח של American Time Use Survey .
דעות מסורתיות לגבי תפקידים מגדריים בסין מכתיבות כי נשים אחראיות על עבודות הבית ועל הטיפול בילדים, ללא קשר למצב התעסוקתי שלהן.
לכן, על אף שממשלת סין עשתה מאמצים לסייע לנשים צעירות רבות למצוא תעסוקה וביטחון כלכלי, אפליית נשים במקום העבודה נותרה דבר שבשגרה.
לדוגמה, מעסיק עשוי להיות סקפטי יותר כלפי אישה נשואה עם ילד אחד, מחשש שאולי תבחר להמשיך ללדת ילדים נוספים (מכיוון שמדיניות הילד היחיד בוטלה בשנת 2016), ולכן תצטרך להשקיע יותר זמן בטיפול בילדים, שכאמור זהו תפקידה העיקרי.
אם כן, האפליה שנשים סיניות חוות במקומות העבודה שלהן מובילה לחשש בנוגע לבחירה באימהות.
נוסף על כך, בני דור המילניום הסינים פחות מעוניינים להינשא מאשר הוריהם כתוצאה משינוי תרבותי.
וכן, יוקר המחיה בסין, ובמיוחד עלות הדיור בערים הגדולות, מקשה על זוגות צעירים ודורש מהם להתמקד בביסוס כלכלי ולדחות את גיל הנישואין.
מכיוון שמדובר במדינה שבה ילדים מחוץ לנישואין נדירים למדי, פירוש הדבר שצעירים רבים מוותרים על ילדים.
שיעור הילודה במדינה הוא 1.5 צאצאים לאישה.
התחזיות מדווחות כי עד אמצע המאה 21 שליש מהאוכלוסייה בסין יהיו מעל גיל 60.
מדינות מערביות ומדינת ישראל בכללן, מזוהות עם אידאולוגיה פרו-נטליסטית, קרי, מערך של אמונות, עמדות ופרקטיקות המעודדות ילודה ומייחסות ערך חיובי להולדת ילדים וגידולם.
תחת חסותה של אידאולוגיה זו, הורות נתפסת בישראל כברירת מחדל תרבותית שאין לערער עליה.
החברה הישראלית בעלת מאפיינים מסורתיים של חברה משפחתית ופרו-נטליסטית, ומאופיינת בשיעורים גבוהים של נישואין וילודה.
ב-2023 שיעור הפריון בישראל עמד על כ-2.89 ילדים לאישה, השיעור הגבוה מכל מדינות ה-OECD.
כמו כן, ישראל מאופיינת בנגישות גבוהה לטכנולוגיות פריון ובשיעורים הגבוהים בעולם של שימוש בהן.
הסערה סביב אל-הורות בישראל נוגעת בעיקר לנרטיב דתי-לאומי-דמוגרפי, אשר מקורו בעולמה התרבותי-סמלי של הדת היהודית וייחודה ההיסטורי: מצוות פרו ורבו התנ"כית משתלבת עם זכרונות השואה, הגירות, מלחמות וטרור.
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת הדת היהודית נותנת תוקף למצוות 'פרו ורבו', ולציווי מוסרי ודתי להורות.
ביהדות, הרבייה נתפסת כסימן לשגשוג בעוד שעקרות נתפסת כקללה וכמקור לסבל, וכל אדם שאין לו ילדים משול למת.
תפיסה זו אינה נחלת החברה הדתית בלבד, אלא קיימת כערך חברתי-תרבותי במדינה.
בהמשך לכך, הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה ציונית מדגישה את הצורך בשמירה על רוב יהודי במדינה.
לפני הקמת המדינה התקשו לשמור על רוב יהודי, בשל הקושי בעידוד עלייה.
לכן, המדיניות שננקטה על מנת להתמודד עם 'איום המאזן הדמוגרפי' הייתה מדיניות עידוד ילודה.
בשנות ה-50 הפנתה המדינה משאבים וחוקקה חוקים שנועדו להקל על הורים במשפחות מרובות ילדים, וגם בשנות ה-80–90 המדינה הקצתה מימון ציבורי לטיפולי פוריות, לצד סרוב למימון אמצעי מניעה והפלות.
כך, הפכה האימהות למטרה ציבורית בישראל, וקיבלה חשיבות שחורגת מהשיקולים האישיים והמשפחתיים.
בנוסף, מדינת ישראל מצויה בסכסוך מתמשך עם שכנותיה, ומילוי תפקידים צבאיים ונשיאת נשק "בשם האומה" הם חלק מהדרכים להשתתפות בקהילה ולתרומה לה.
בשל כך, התפתחה בישראל "חברת לוחמים" שתרבותה מתאפיינת ברמה גבוהה של מיליטריזם, אשר השפיעו ומשפיעים על מקומה של האישה בחברה.
לפי ניצה ברקוביץ', תרומתה של האישה היהודייה לקולקטיב התבטאה בטיפוח הדור הצעיר וחינוכו לגבורה ולהקרבה עצמית.
כלומר, התרומה המרכזית של האישה היא האימהות, רחמה נתפס כרחם לאומי ודרכו האישה למעשה מקבלת את 'כרטיס הכניסה לקולקטיב הישראלי'.
אורנה דונת מחזקת רעיון זה בטענה כי ילדים נתפסים כנכס לאומי בשל חיוניותם להמשכיות החברה, ומימושה של האימהות הביולוגית בישראל נתפס בראש ובראשונה כחובה מוסרית-אזרחית וכמשימה פטריוטית ממדרגה ראשונה.
אף על פי שבעידן הפוסט ציוני הבאת ילדים היא כבר לא צו השעה, ההורות בכלל והאימהות בפרט עדיין תופסים מקום מהותי בחברה הישראלית.
מרכזיות זו הופכת את ההתמודדות של אל-הוריים למורכבת אף יותר, עד כדי שהיעדרה עשוי להיחשב בגידה לאומית כמעט.
שינוי מהותי חל בתפיסה של אל-הורות, שהופכת להיות לגיטימית יותר.
כך, הגישות החברתיות לגבי אל-הורות מרצון השתנו מגינוי ופתולוגיזציה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לקבלה רבה יותר ב־2010. עם זאת, כיוון שהימנעות מהבאת ילדים נחשבת במגוון תרבויות לבחירה לא נורמטיבית, אנשים שבחרו בכך נחשפים לעיתים לביקורת ולניסיונות שכנוע לשנות את החלטתם.
הם עשויים להיתקל בתגובות כמו "כשתתחרטי יהיה מאוחר מידי", "פשוט עדיין לא פגשת את הגבר הנכון", "רק כאשר תלדי תביני אם את רוצה או לא", "לא יהיה מי שידאג לך כשתזדקני" ועוד.
הם נתפסים לעיתים כאינדיבידואליסטים, נהנתנים ואנוכיים, אשר נמנעים מאחריות חברתית ופחות מחויבים לעזרה לאחרים.
הם מואשמים בחוסר יכולת לאהוב ובשנאה לילדים באשר הם, על אף שכל טענתם היא שהם פשוט לא רוצים ילדים בעצמם.
בקרב נשים הסטיגמה אף חמורה יותר והן נתפסות כ"נשים לא שלמות".
בשל הטאבו הקיים בהתייחסות לדיון בהיבטים השליליים של ההריון, וטאבו על הבעת חרטה על הורות, אנשים נטולי ילדים מתקשים להגן על החלטתם שלא להוליד ילדים, ופעמים רבות מסתכנים באובדן של יחסים משמעותיים בחייהם בשל כך.
במקרים קיצוניים, הורים נעלבים מכך שבנם/ביתם אינם רוצים להמשיך את השושלת, לוחצים עליהם להוליד להם נכדים ומאיימים בניתוק אם יתעקשו על החלטתם להיות אל-הוריים.
עם התפשטות התופעה והתבססותה הגוברת כחלק מהנורמה בעשורים האחרונים, התפרסמו ספרים נוספים שעוסקים בבחירה לא להביא ילדים לעולם, ביניהם ספרה של שהרה בלאו, "האחרות", שעוסק במיתוס האימהות.
בנוסף, אל-הורות נמצאת במרכז הרומן "ניצבת" מאת א"ב יהושע.
גיבורת הרומן, נוגה, אומרת פעמים אחדות לאורך הסיפור שהיא יכולה ללדת אך אינה רוצה.
כאשר הרתה עברה בסתר הפלה מלאכותית, צעד שהוביל לגירושיה מבן זוגה.
הילד שלא נולד וסירובה של נוגה ללדת ממשיכים להעסיק אותה ואת הסובבים אותה.
בראיון שהעניק א"ב יהושע לידיעות אחרונות בשנת 2014 אמר: "בזמן האחרון אני נתקל בתופעה של נשים שהחליטו לא ללדת.
ההחלטה הזאת, אם מצד הגבר ואם מצד האישה, היא בעיני איזו הפרעה במחזור הטבעי של הטבע.
אישה שמחליטה לא להביא ילד זה סוג של נכות.
סוג של אגואיזם, סוג של התחפרות בתפקיד הניצבת".
בתיאטרון בישראל, עלתה בשנת 2016 הצגת היחיד "שני קווים" של המחזאי נדב רוזיאביץ' המספרת את סיפורה של אשה דתייה ונשואה שלא רוצה להביא ילדים לעולם.
כמו כן, נערכו כתבות רבות בנושא בטלוויזיה, ברדיו, בעיתונים, בהסכתים ועוד.
אַלְ-הַוְל היא עיירה במזרח מחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה.
העיירה ממוקמת כ-40 קילומטרים מזרחית לאל-חסכה, על גדות נחל האכזב עטאללה.
מעיין אל-האול שבדרום העיירה המשיך לנבוע למרות ייבוש הנחל.
במפקד שנערך בשנת 2004 נרשמו בעיירה 3,409 תושבים.
דרומית לאל-האול, סמוך לגבול עיראק-סוריה, ממוקם מחנה פליטים ובו 50,000 פליטים, רובם עקורים מהמדינה האסלאמית.
רשמית המחנה נשלט על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בגיבוי אמריקני.
ברם, בפועל אנשי דאעש מנהלים את החיים במחנה ומגייסים מתוכו פעילים למטרותיהם.
תנאי התברואה והמחייה במקום הם מהקשים בעולם.
אַל-דִ'יבֵּיין פְּרִיוֹר, נקרא גם η בדרקון וכן גליזה 624.1, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים דרקון (אחרי אלטנין) עם בהירות נראית מדרגה 2.74. שמו של הכוכב הוא ערבוב של ערבית ולטינית.
כוכב זה והכוכב הסמוך, ζ בדרקון, נקראים ביחד בערבית الضبعـَانِ ("אַל-דְ'בֵּיין", זוג הצבועים), וכדי להבחין ביניהם נוספו המילים בלטינית Prior - (פְּרִיוֹר, קדמי) לכוכב זה ו-Posterior, ("פּוֹסְטֶרְיוֹר", אחורי) לכוכב האחר.
אל-ד'יביין פריור הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 III, מסתו מעט יותר מ-2.5 מסות שמש ורדיוסו כ-11 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו כ-5,050 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 50 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך טמפרטורת פניו נמוכה מזו של השמש כך שחלק יותר משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום ועוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 60 מעוצמת ההארה של השמש.
נראה שבהירותו משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא מסווג כחשוד ככוכב משתנה.
אל-ד'יביין פריור נמצא במרחק של כ-90 שנות אור ממערכת השמש ובשל קרבתו היחסית הוא נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
במרחק זוויתי של כ-5 שניות קשת מאל-ד'יביין פריור נמצא כוכב עמום המסומן אל-ד'יביין פריור B.
זהו כוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K1 V, עם בהירות מדרגה 8.8. בני הזוג מקיפים זה את זה במרחק של כ-140 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של לפחות 1,000 שנים.
ווחי הוא מונח באסלאם המציין השראה אלוהית.
הוואחי מונחית: הודעת אללה לאחד משליחיו או נביאיו את רצונות אללה, כך שהשליח או הנביא יבין עד הסוף את רצונות ריבונו.
יש מספר סוגים של ווחי:
כשאללה, שאינו נראה, מדבר ישירות עם שליחו או נביאו באמצעות המלאך גבריאל, או בלי מתווך.
החלום המתממש: באמצעות חלום שמתגשם מיד לאחר חלימת החלום.
למשל חלום אברהם אבינו שהוא שוחט את בנו יחידו ישמעאל .
ההשראה בזמן הערות, למשל, כפי שהורה אללה לאמו של משה לשים אותו בתיבה, ולהניח את התיבה במי הנילוס.
המתווך הוא מלאך – למשל, המלאך גבריאל מופיע בפני הנביא מוחמד במערת חִירא בפעם הראשונה.
המתווך מופיע לא בצורת מלאך אלא בצורת אדם, וכולם רואים לפניהם אדם, ולא חושדים לרגע שהוא מלאך.
לאחר שהוא עוזב, מוסר הנביא לנוכחים שזה היה מלאך.
המתווך אינו מופיע, אך משמיע קולות צורמים כקול הפעמון.
הנביא שמע את הקולות והבין אותם.
זה היה מצב קשה כי הנביא היה מזיע ופניו היו משתנות.
חדית' תחילת ההשראה וההתגלות האלוהית
תחילת ההשראה לנביא מוחמד, הייתה כחלום, חלום שמתגשם באופן מידי.
תחילת ההשראה האלוהית באמצעות המלאך גבריאל, הייתה במערת "חִירא".
הנביא לא ידע קרוא וכתוב.
הפסוקים הראשונים שהורדו היו חמשת הפסוקים הראשונים מסורת "אל-עלק" פרק מספר 96.
הנביא מוחמד התפרסם בהתנהגותו המצוינת לפני השליחות.
בספרי הקודש הקודמים לאסלאם יש אזכור לשליחות האחרונה – שליחות הנביא מוחמד .
חלק מההשראות היו יורדת אל מוחמד בעוצמה רבה.
בן דודה של ח'דיג'ה (אשת הנביא), , היה נוצרי, מופלג בגילו, עיוור (ולפני עיוורונו קרא ספרים של נצרות ויהדות).
הוא בישר שמוחמד יהיה הנביא האחרון, לאחר ששמע ממנו את סיפורו עם המלאך גבריאל במערת חִירא, ואמר שאם יהיה בין החיים הוא יתמוך בו.
אל-ולאא ואל-בראא הוא מושג באסלאם, פשוטו כמשמעו "נאמנות והתנערות", המסמל אהבה ושנאה למען אללה.
אל-וואלה 'וואלה-ברה' מכונה "אוחז חזק בכל מה שנוח לאלוהים", ונסוג ומתנגד לכל מה שלא מגלה אללה, למען אללה.
זאת לצורך קריאתם למשהו שאינו כניעה לאללה, בין אם בכוונה ובין אם מטבעה של חוסר אמון.
לאהוב למען אללה פירושו לאהוב את אללה ולהראות לו נאמנות על ידי עקוב אחר השריעה שלו.
פירושו לאהוב את כל מה שטוב ומותר בקוראן ובסונה.
סוג זה של אהבה מחייב מישהו להגן על הדאו של אללה ולשמור עליו.
זה לאהוב את אלה המצייתים לאללה ולהגן עליהם ולסייע להם.
שנאה למען אללה מסמלת הפגנת כעס כלפי המתנגדים לאללה, שליחו, הדאו שלו והמאמינים.
על פי פוסקי ההלכה באסלאם, הנאמנות היא האהבה והכבוד והכיבוד והתאחדות עם המאמינים, כלפי פנים וכלפי חוץ, בעוד ההתנערות היא ההתרחקות והאויבות והעוינות כלפי הלא מאמינים.
בסמכותו של אבן עבאס, ייתכן שאלוהים יהיה מרוצה מהם, הוא אמר: שליח האלוהים, ייתכן שתפילותיו ושלומו של אלוהים עליו, אמר לאבו דראר: "איזו שעבוד אמונה קרוב יותר?" הוא אמר: אלוהים ושליחו יודעים הכי טוב.
הוא אמר: "נאמנות פרו באלוהים, עוינות באלוהים, אהבה באלוהים ושנאה באלוהים."
הנביא, יהי רצון שאלוהים יברך אותו ויעניק לו שלום, התחייב אמונים לחבריו להגיע למוצא גדול זה, ובסמכותו של ג'ייר בן עבדאללה אל-בג'אלי, יהי רצון שאלוהים ישמח לו, הוא אמר: הגעתי לנביא, יהי רצון שאלוהים יברך אותו ויעניק לו שלום, והתחייב אמונים.
אני יודע, הוא אמר: "אני נשבע לך אמונים לעבוד את ה ', לקבוע תפילה, לשלם לזכאת, לייעץ למוסלמים ולא להאמין לפוליאתיים."
שייך אל-אסלאם אבן תימייה אמר: "הגשמת העדות שאין אלוהים אלא אלוהים דורש שהוא לא אוהב דבר מלבד אלוהים.
הוא לא שונא דבר מלבד אלוהים.
הוא נאמן רק לאלוהים, והוא לא עוין אלא לאלוהים, והוא אוהב את מה שאלוהים אוהב אותו, ושונא את מה שאלוהים שונא.
והשיח 'סולימאן אל-שייח' אמר: "האם ייתכן שהקהילה תוקם או שתקים את מדע הג'יהאד או את המדע של ליהנות מטוב ואסור על הרוע, אלא באהבה באלוהים ושנאה באלוהים, ועוינות באלוהים ונאמנות באלוהים.
לא היה הבדל בין אמת לשקר, לא בין מאמינים לא מאמינים, וגם לא בין שומרי הרחמים ביותר לאלה של השטן."
השייח 'עבדול-רזאזק אפיפי אמר על נאמנות ותמימות: "שני היבטים של כנות אהבה לאלוהים, אז לנביאיו ולמאמינים".
לנאמנות ולתמימות יש מגבלות, ולכן מה שפחות מגבולות הנאמנות הנדרשת זו רשלנות, ומה שעובר על גבולות הנאמנות הלגיטימית הוא הגזמה נטולת אשמה, ומה שפחות מגבולות התמימות הוא רשלנות, ומה שחורג מגבולותיה זה הגזמה חסרת טענה.
הגזמה בחוסר הסובלנות של המסך.
הגזמה על ידי הפיכת הראשונה למקור האמת.
הגזמה בתמימות של חברת מוסלמיות.
ציית להם כמו שאומרים ומה הם מתייחסים אליו.
קירובם לאספה וקירובם לנסיכים של האסלאם.
אמון בהם ואללה בגד בהם.
הזכירו להם את מה שמפאר אותם, כמו לקרוא להם אדונים או חכמים.
עזרתם ותמיכתם במוסלמים ושבחם ומסירותם מהם, וזו אחת הניגודים של האסלאם והסיבות לפיגור, אנו מחפשים מפלט באלוהים מזה.
ההיסטוריה של ההיסטוריה שלהם, במיוחד התאריך שמבטא את טקסי הפסטיבלים שלהם כתאריך הגרגוריאני.
אל-ויזיה היה כפר ערבי בנפת צפת.
רוב תושבי הכפר היו חקלאים בדואים.
הכפר חרב במהלך מלחמת העצמאות.
הכפר היה ממוקם 8.5 קילומטר צפון מזרחית לצפת.
הכפר נמצא דרומית מזרחית לחורבת ירדה.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שערכו הבריטים, היו באל-ויזיה 30 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 התגוררו בכפר מאה תושבים מוסלמים.
שטח הכפר באותה עת היה 6,361 דונם.
מתוכם השתמשו הערבים ב-795 דונמים לחקלאות וב-1,623 דונם נוספים לבנייה 2,114 דונם סווגו כ"בלתי ניתנים לטיפול".
הכפר נהרס במהלך מלחמת העצמאות ב-1 במאי 1948, על ידי הגדוד הראשון של הפלמ"ח, במסגרת מבצע יפתח.
אל-וכרה היא עיר שנמצאת במחוז אל-וכרה , קטר.
החודש הכי חם הוא אוגוסט (37 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 94 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (24 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
אל-דנה הייתה ספינה מסוג דאו ערבי ממונע או מעבורת נוסעים.
הפליגה ממנאמה, בחריין והתהפכה במפרץ הפרסי ב-30 במרץ 2006. נכון ל-31 במרץ, 67 מתוך 150 האנשים שהיו על הסיפון חולצו, ו-58 אושרו כמתים.
בין ההרוגים 17 הודים ו-12 בריטים.
רוב הנוסעים היו זרים מחברת הבנייה המשותפת Nass-Murray & Roberts שחגגו את השלמת חלק ממגדלי מרכז הסחר העולמי של בחריין.
עשרה מההרוגים הועסקו בחברת הבנייה הדרום אפריקאית Murray & Roberts Limited ; ארבעה מהפועלים מדרום אפריקה, שני הודים, אחד מפקיסטן ושותף דרום אפריקאי.
SABC דיווחה כי דרום אפריקאי שישי נהרג בטרגדיה.
משמר החופים הבחריני שהגיע דקות לאחר האסון ביצע חילוץ מיידי.
הצי החמישי של הצי של ארצות הברית עזר במאמץ החילוץ עם צוללנים וכלי שיט קטנים.
ה-Gulf Daily News דיווח כי הספינה קיבלה רישיון כמסעדה צפה והייתה אמורה להישאר עגונה ברציף.
אל-ואדי אל-גדיד הוא מחוז במצרים.
הוא נמצא בחלק הדרום-מערבי של המדינה, בדרום המדבר המערבי של מצרים (חלק ממדבר סהרה הנמצא מערבית לנילוס).
גבולותיו של המחוז הם הנילוס במזרח, סודאן בדרום ולוב במערב.
בירת המחוז היא אל-ח'ארגה (الخارجة).
המחוז מהווה כמחצית משטחה של מצרים, זה הוא המחוז הגדול ביותר ובעל הצפיפות הקטנה ביותר במצרים, ואחד המחוזות הגדולים ביותר ביבשת אפריקה ואף בעולם.
שטח המחוז הוא 440,098 קמ"ר, שטח הגדול במעט מכל מדינת עיראק.
מחוז אל-ואדי אל-גדיד, "העמק החדש", נקרא על שם מיזם תושכא שמכונה לעיתים באותו השם, שמטרתו להשקות חלקים מהמדבר המערבי.
המחוז מחולק למספר יישובים עם אוכלוסייה של כ-265,003 תושבים נכון לינואר 2023. באל-ואדי אל-גדיד יש מספר ערים, עיירות ונאות מדבר.
נכון לשנת 2018, נווה המדבר ח'ארגה ונווה המדבר דאח'לה היו שני היישובים היחידים במחוז עם אוכלוסייה של למעלה מ-15,000. נאות המדבר פראפרה ובאריס נמצאים גם הם במחוז.
+יישובים שם בעברית שם בערבית אוכלוסייה(אומדן ינואר 2023) סוג נווה המדבר ח'ארגה 104,683 נווה מדבר עירוני בלאט 13,025 עיירה נווה המדבר דאח'לה 95,019 נווה מדבר עירוני פארפרה 37,509 עיירה באריס 14,767 עיירה
ב-19 ביוני 2018, נווה המדבר ח'ארגה חולק לארבעה חלקים במטרה לבזר את סמכויותיו.
בשנת 2015, על פי הערכות אוכלוסייה, רוב התושבים במחוז התגוררו באזורים כפריים, עם שיעור עיור של 48.0%.
מתוך כ-225,416 תושבים המתגוררים במחוז, 117,180 אנשים חיו באזורים כפריים ו-108,236 חיו באזורים עירוניים.
בשנת 2018, לפי הערכות אוכלוסייה, מנתה האוכלוסייה 245,000, עם שיעור עיור של 46.7%.
+ערים ועיירות עם למעלה מ-15,000 תושבים שם עברי שם בערבית מפקד נובמבר 1996 מפקד נובמבר 2006 הערכת אוכלוסייה
על פי הרשות הממשלתית המצרית להשקעות ואזורים חופשיים (GAFI), בשיתוף עם משרד ההשקעות (MOI), אזורי התעשייה הבאים נמצאים במחוז זה:
המחוז מכיל גם כמה אזורי חקלאות שנוצרו כחלק ממיזם תושכא, כמו שרק אל-אוויאנט.
ב-8–9 בפברואר 2011, כחלק מהמהפכה במצרים מפגינים הציתו תחנות משטרה ואת בניין המפלגה הדמוקרטית הלאומית.
דווח על מקרי מוות מרובים ומאות פצועים על רקע הטענות שהמשטרה פתחה באש חיה על מפגינים בנווה המדבר ח'ארגה.
כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על תיירות וחקלאות.
בשל תנאים גאוגרפיים קשים ומיקומו המאתגר במדבר סהרה, המטעים החקלאיים העיקריים הם תמרים וגידולים נוספים בקרבת נאות המדבר.
במחוז פועלים גם מספר אתרי ספארי המושכים תיירות.
אל-הייבה היא סדרה סורית-לבנונית שהופקה בשנת 2017 כאחת מסדרות הרמדאן.
את הסדרה ואת התסריטים יצר , ביים, והפיק זיאד אל-חטיב.
השחקנים הראשיים היו: השחקן הסורי , השחקנית הלבנונית , השחקנית הסורית ורבים אחרים.
בשנת 2019 פורסם כי 'אל-הייבה' באותה שנה הישראלים חיפשוא הסדרה, יותר מכל סדרה אחרת, בטלוויזיה.
עָלְיָא התגוררה עם בעלה עָאדֶל ובנם הקטן בקנדה ומשנפטר הבעל, היא מגיעה ללבנון כדי לקבור אותו במקום הולדתו – הכפר הייבה (כפר בדיוני), שנמצא בגבול בין לבנון לסוריה.
עליא מנסה להתמודד מול משפחת בעלה – משפחת שייח' אל-ג'בל, שדורשת שהבן יישאר בכפר ולא יחזור עימה לקנדה.
בפני עליא האפשרות לחזור לבדה, או להישאר ליד בנה וכך היא מוצאת את עצמה חיה בכפר הייבה.
בתוך כך מסתבר שגיסה ג'בל ומשפחתו מתפרנסים מהברחות ומסחר בנשק בין סוריה ללבנון, ובנוסף לסכנות האורבות מעצם העיסוק, יש למשפחה סכסוך היסטורי מתמשך עם משפחת סעיד, משפחה חזקה אחרת, אף היא מהכפר הייבה.
הסדרה עוסקת בניסיונות לחסל את ג'בל ואת בני משפחתו ובדרכים היצירתיות שהוא מוצא כדי לשרוד ולשמור על כבוד ומעמד המשפחה.
סיפור העלילה מתפתח במהלך חמש עונות עם דמויות חדשות, אויבים וידידים שמתווספים ומערכת היחסים בין שני גיבורי הסדרה – עליא וג'בל.
כתיבה, תסריט ודיאלוגיםהפקה הוזאן עכו סאמר ברקאווי
צפאא אחמד (صفاء أحمد) – מנכ"ל
אכּת'ם חמאדה (أكثم حمادة) – עוזר במאי
בשנת 2017 הודיעו המפיקים שהעונה הראשונה של הסדרה הצליחה ביותר בעולם הערבי וצפו בה מעל מאה מיליון צופים.
הסדרה לא הייתה חסינה מביקורות, כמו:
בשנת 2018, הוגשה תביעה נגד מפיקי הסדרה, בטענה שהיא מקדמת סטראוטיפים של העיר בעלבכ כמקום פשע, אלימות ושימוש בסמים.
ההפקה הגיבה לתביעה, תוך הפניה לכתוב בהקדמה לסדרה ולכל פרק בה, שכל הפרטים בדויים.
השחקנית הראשית בעונה הראשונה, נאדין נסיב נג'ים דחתה את הצעת החוזה לעונה השנייה בטענה שהתפקיד שיועד לה חסר בולטות ותיארה את התוכנית כסיפור גברי בעיקרו.
אל ואליד בן ח'אליד אל סעוד היה בן למשפחת המלוכה הסעודית ובנו של הנסיך ח'אלד בן טלאל אל סעוד.
הוא נודע בתקשורת כ"נסיך היָשֵן" משום שהיה בתרדמת במשך כעשרים שנה.
אל-וליד נולד ב־18 באפריל 1989. הוא היה בנו הבכור של הנסיך ונכדו של הנסיך , בן בית סעוד, משפחת המלוכה של ערב הסעודית.
אמו היא הנסיכה אל-ג'אזי בת סעוד, בתו של המלך סעוד.
אל-וליד היה גם אחיינו של איש העסקים הנסיך אל-וליד בן טלאל.
בשנת 2005, כשהיה בן 15, אל-וליד היה מעורב בתאונת דרכים בזמן לימודיו באקדמיה צבאית בלונדון.
התאונה גרמה לדימום מוחי חמור שהותיר אותו בתרדמת, והוא בילה יותר מעשרים שנה מונשם ב.
מצבו של אל-וליד זכה לסיקור נרחב בתקשורת הסעודית והערבית, ומשפחתו הקימה עבורו חשבונות ברשתות חברתיות.
אל-וליד נפטר ב־19 ביולי 2025, לאחר יותר מעשרים שנה בתרדמת.
אל-חִ'יַ֫אם היא עיירה בנפת מרג' עיון, מחוז א-נבטיה בדרום לבנון דרומית מזרחית למרג' עיון וכ-4 ק"מ מהגבול עם ישראל.
העיירה שוכנת בגובה 695 מטרים מעל פני הים.
האוכלוסייה בעיירה מוערכת ב-30 עד 35 אלף נפש, כ-90% מאוכלוסייתה היא מוסלמית שיעית, ושאר התושבים הם נוצרים כולל יוונים אורתודוקסים, מארונים, פרוטסטנטים וקתולים.
עיקר פרנסתם של תושבי העיירה חקלאות לצד פעילות בתי מלאכה קטנים בתחומים שונים.
חזבאללה הקים תשתית אזרחית נרחבת בעיירה הכוללת מוסדות חברתיים ורפואיים, כמו המרכז הרפואי אל-ח'יאם של ארגון הבריאות האסלאמי ובית החולים עאמל, שמציעים שירותים רפואיים מעבר לאלו המוענקים על ידי המדינה.
בנוסף, העיירה מארחת אתרי "תיירות ג'יהאדית" כמו מתקן המעצר לשעבר של צבא דרום לבנון, המהווה כיום מוקד תיירותי המציג את מורשת הקרב של חזבאללה.
פעילות זו משרתת את המטרה להפצת האידאולוגיה של חזבאללה ולשימור הרוח הלוחמנית נגד ישראל.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בעיירה, וכתב: .
ב-31 בינואר 1971 נערך בעיירה מבצע צבאי, הפשיטה על אל-ח'יאם, במסגרתו פשט כוח מסיירת אגוז בפיקוד סא"ל אורי שמחוני, על מפקדת הפת"ח.
במרץ 1978, במהלך מבצע ליטני, רצחו מיליציות נוצריות 70 גברים נשים וילדים שהסתתרו במסגד בעיירה.
בעקבות המבצע הושג רצף טריטוריאלי בין המובלעות הנוצריות, שעד אז היו מבודדות זו מזו.
בשנת 1986 צולם בעיירה הסרט הישראלי שתי אצבעות מצידון.
העיירה הייתה חלק מרצועת הביטחון עד לנסיגתו של צה"ל מלבנון.
בעיירה היה המתקן המרכזי לחקירות ולמעצרים של צד"ל.
עם סיום שלטון צד"ל ונסיגת צה"ל, נטל חזבאללה את השליטה בעיירה וכעת הוא הכוח הדומיננטי בה.
זה מתבטא בכך ש-26 מתושבי העיירה נפלו כחללים בשורות חזבאללה, תשעה מתוכם במהלך הלחימה במלחמת האזרחים בסוריה.
כמו כן, בסמוך לעיירה שכנה עמדה של יוניפי"ל שנפגעה מאש צה"ל במלחמת לבנון השנייה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, צה"ל וחזבאללה התעמתו באזור פעם נוספת ביוני 2024, כשמטוסי קרב תקפו תשתיות טרור.
באוקטובר 2024 התחילו בעיירה קרבות קשים בין צה"ל לחזבאללה, במסגרת התמרון הקרקעי.
ב-29 באוקטובר נכנסו טנקים ישראליים של חטיבה 8 לפאתי העיירה וסימנו את הנקודה העמוקה ביותר שצה"ל הגיע אליה במלחמה בדרום לבנון עד אז.
ב-16 בנובמבר דווח כי צה"ל מתקדם באזור על מנת לכבוש את כל העיירה, ההתקדמות באה לאחר חודש של הפצצות ברחבי העיירה.
במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-13% מהמבנים בעיירה (225 מבנים מתוך 1,763), וכ-8% נהרסו חלקית (137 מבנים), לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024.
אבו עלי מנצור , ובשמו ותוארו המלכותי הרשמי אל-חאכִּם בִּאמר אללה }, בספרות הרבנית נקרא הח'ליף עלי אלחכים, היה הח'ליף השישי מהשושלת הפאטִמית, והאימאם ה-16 של האסמעילים ושלט בין 996–1021 במצרים.
הכריז על עצמו כנביא, ונחשב למייסד הדת הדרוזית.
אל-חאכם היה אישיות מורכבת במקורות היסטוריים שונים.
במקורות האסמעילים והדרוזיים הוא מתואר כאיש מוכשר וצנוע.
במקורות סונים ואירופיים הוא מתואר כשליט נוקשה ובלתי צפוי שבין השאר בשנת 1009 החריב את כנסיית הקבר בירושלים.
אל-חאכם נולד במצרים ב-985, וכבר בגיל 11 ירש את השלטון מאביו אבו מנצור נזאר אלעזיז.
העברת השלטון המוצלחת לילד הצעיר הוכיחה את יציבות שלטון השושלת.
במהלך שלטונו הארוך הצליח אל-חאכם להרחיב את תחום שליטתו וכבש גם את אזור חלב.
יריביו הנחושים ביותר של אל-חאכם היו הח'ליפים מבית עבאס ששלטו מבגדאד, כשהם מבקשים לבלום את התפשטות האיסמאעילים.
התחרות בין שתי השושלות הובילה להצהרת בגדאד מ-1011, בה קבעו העבאסים כי טענת הפאטמים ללגיטימיציה על בסיס מוצאם מזרע הנביא מוחמד היא שקרית, וכי הם בעצם צאצאי משפחה יהודית.
אל-חאכם נאבק גם בבני השושלת הקרמטית שליטי בחריין, ושלטונו התאפיין בחוסר שקט מתמשך, הן מצד הברברים במערב, והן מצד הטורקים במזרח.
ב-1005 ייסד אל-חאכם את דאר אלעלם , ששימש כמרכז ללימודי פילוסופיה ואסטרונומיה, לצד לימודים איסלאמיים של הקוראן והחדית'.
בנוסף, פעלה שם גם ספרייה ציבורית.
ב-1013 השלים אל-חאכם את בניית המסגד שאביו החל לבנות בקהיר, וקרא לו על שמו: מסגד אל-חאכם.
ב-1017 אל חאכם באמר אללה הכריז על עצמו כנביא, ובשלבים מתקדמים בהתפתחות הדת הדרוזית הכריז על עצמו שהוא אלוהים, והוא נחשב למייסד הדת הדרוזית.
אל-חאכם קיבל בשורה מחמזה בן-עלי, ממפיציה הראשונים של הדת הדרוזית, בדבר נביאותו.
באותה שנה החל מניין ספירת התאריך הדרוזי.
הדת נקראת "דרוזית" כי שכניהם (הלא דרוזים) ראו בהם תומכים של מוחמד בן איסמעיל אל-דרזי.
לקראת סוף ימי שלטונו החלה הדת הדרוזית להתגבש סביב דמותו.
ב-1021 נעלם אל-חאכם במהלך טיול להרי מוקטם שליד קהיר.
מאמיניו הדרוזים טענו כי לא מת, אלא הוסתר על ידי אללה כדי לשוב כ"מהדי" ביום הדין.
את כיסאו ירש בנו הצעיר עלי אלט'אהר באללה, בעוד אחותו של אל-חאכם, סת אלמלכ , שימשה כעוצרת.
הסברה המקובלת היא שאל-חאכם נרצח עקב הבוז הגדול שרכשו לו מתנגדיו, כיוון שהלה רדף אותם.
בחודש שבט ד'תשע"ב (ינואר 1012) במהלך לוויה של אחד מחזני הקהילה היהודית בקהיר, התנפלו פורעים מוסלמים על המלווים, וכלאו כמה ממנהיגי הקהילה שהשתתפו בהלוויה.
לאחר לילה שלם בכלא הורה אל-חאכם באמר אללה לשחרר את היהודים ממאסרם.
לאחר שחרור האסירים, קבעה הקהילה צום בתאריך ג' בשבט לציון המאורע.
אחד מהיהודים ששוחררו בידי אל-חאכם, המשורר רבי שמואל בן הושענא, חיבר חיבור היסטורי בחרוזים בשם "מגילת מצרים" ובו תיאר את המאורע.
במגילה מכונה אל-חאכם בכינוי "אדוננו השופט במאמר האל", כינוי שנובע מתרגום מליצי לעברית משמו הערבי.
אל-חאכם הטיל גזירות רבות על היהודים.
הלה כפה עליהם, בין השאר, לענוד שרשרת עם דמות עגל עליה, לנוכח הסיפור המקראי של חטא העגל.
לפי חוקר הדת נאסים דנה, ניתן לחלק את היחסים בין השליט עם דתות מונותאיסטיות אחרות לשלושה שלבים נפרדים.
בתקופה שבין 996 ל-1006 הוא גילה יחס עוין כלפי מוסלמים בקרב הסונים והקהילה, בעוד שהיחס לאנשי הספר - יהודים ונוצרים - היה סובלני יחסית, בתמורה לתשלום מס המחווה.
בשנת 1004, הוציא המושל צו האוסר על הנוצרים לחגוג את חג ההתגלות ואת חג הפסחא.
כמו כן, אסר על שימוש ביין ובמשקאות משכרים אחרים שאינם עשויים מענבים, הן למוסלמים והן לא-מוסלמים כאחד.
זה הקשה על הנוצרים והיהודים אשר משתמשים ביין בטקסיהם הדתיים.
בשנת 1005, הוציא השליט צו המחייב את הד'ימי ללבוש לבוש מיוחד, המורכב מאבנטים צבעוניים, רובם שחורים סביב מותניהם, וללבוש טורבנים שחורים על ראשם וצעיפים שחורים, כדי להבדיל ביניהם למוסלמים.
בנוסף, נאלצו היהודים לענוד תליון עגל מעץ זכר לחטא העגל והנוצרים נאלצו לענוד צלב מברזל והוגבלה רכיבתם של נוצרים על סוסים לרכיבה על אוכפי עץ ועם רתמות ללא קישוטים ועיטורים.
במרחצאות הציבוריים נאלצו היהודים להחליף את העגל בפעמון.
בנוסף, נשים מאנשי הספר נאלצו לנעול שתי נעליים שונות, אחת באדום ואחת בשחור.
מנהגים אלה נמשכו עד 1014.
לקראת סוף ימי שלטונו הפך אל-חאכם רדוף פרנויה, חשד בסובבים אותו והורה להוציא להורג כמה מהאנשים החשובים בממשלו.
תקופה זו התאפיינה גם בפרסום חוקים יוצאי דופן, כמו איסור על אכילת מלוח'יה, מאכל מצרי מסורתי, איסור על משחק השחמט, וצו שכפה על הציבור לעבוד בלילה ולישון ביום, אסר על נשים לצאת לרחוב ועל סנדלרים להכין נעלי נשים, נתן הוראה להרוג את כל כלבי העיר ועוד
בשנת 1009, נוצרים ויהודים נאלצו לענוד עניבות על צווארם במרחצאות, עליהן נתלו צלב לנוצרים ופעמון ליהודים.
בתי קברות נוצריים חוללו, ומספר פקידים נוצרים נענשו, מה שגרם לרבים להתאסלם מתוך פחד.
דנא מצהיר כי מדיניות זו התקבלה בדרך כלל היטב על ידי המוסלמים, ששנאו נוצרים בגלל מעשי העדפה מצד פקידים נוצרים.
לדברי דנא, בשנת 1022 נדרשו הנוצרים לשים צלבי עץ על צווארם, נאסר עליהם לרכוב על סוסים ולהחליף פקידים נוצרים במוסלמים.
מקורות שונים מצביעים על כך שרדיפת הקופטים עברה לקיצוניות בתקופת שלטונו של אל-חאכם, עם הריסת הכנסיות והאצת ההתאסלמות בכפייה.
אל-חאכם, הורה להרוס כמה כנסיות בקהיר, והוצא רשומה להריסת כנסיית הקבר בירושלים, שם נאמר שהמושל בפקודת האל כעס על מה שנראה בעיניו תחבולה שנוהגת כמרים, הקשורה לירידת "אש הקודש".
ואילו לפי ההיסטוריון ויליאם אל-סורי, אל-חאכם הרס את כנסיית הקבר בשנת 1009 בגלל להיטותו להפריך את הטענות שהוא נולד מאישה נוצרייה.
ההיסטוריון יחיא ציין כי "רק אתרים שהיו קשים מדי להריסה ניצלו".
כמה שנים אחר כך נאמר כי כל המנזרים והכנסיות בארץ ישראל נהרסו או הוחרמו.
רק בשנת 1042 התחייב קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, לבנות מחדש את כנסיית הקבר, באישורו של הח'ליף השליט.
אחת הסיבות העיקריות להופעתם של מסעי הצלב הייתה הריסת כנסיית הקבר, הקדושה מכל האתרים הנוצרים.
מ-1007 עד 1012 "היה יחס סובלני להפליא כלפי אהל אל-סונה ואל-ג'מעה ויחס פחות נלהב לאסלאם השיעי, בעוד שהיחס לגבי 'אנשי הספר' היה עוין".
ב-18 באוקטובר 1009, הורה אל-חאכם להרוס את כנסיית הקבר והמבנים הנלווים אליה, שכן נאמר כי אל-חאכם כעס על מה שנראה לו כתכסיס שנוהגים הכוהנים, כלומר קשור לירידת "אש הקודש".
בגלל מסעות הרדיפה שכללו נוצרים, יהודים, ודתות אחרות, מספר היסטוריונים כינו את אל-חאכם את הכינוי "נרון האסלאם", אך הדעות לגביו נותרו שנויות במחלוקת ולא נעימות.
אל-ח'ירייה היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי כשבעה קילומטרים ממזרח ליפו, לצידי הכביש המוביל מיפו ללוד דרך הכפר יהודייה (עבאסייה) באזור מחלף מסובים של ימינו.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת יפו מחוז לוד (1945).
על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט היו שטחי אדמותיו 13,672 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות.
במלחמת העצמאות עזבו התושבים את הכפר בעקבות התקפת "ההגנה", ולא הורשו לחזור לאדמותיהם מאוחר יותר.
במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב לדיכוי מרידה אנטי אשורית בארץ ישראל, נזכרת במקום העיר בני-ברק שבשליטת אשקלון הפלישתית.
העיר נכבשה ונבזזה ב-701 לפנה"ס על ידי צבא אשור.
במקרא יועד היישוב להיכלל בנחלת שבט דן.
בתקופה הרומית התקיים במקום יישוב יהודי, ששרד עד המאה ה-4 לספירה.
בתקופה הצלבנית צוין היישוב בשם "בומברק".
בתקופה העות'מאנית נקרא הכפר "אבן איברק", והוזכר על ידי יהוסף שוורץ בספרו "תבואות הארץ" בשם "בני באראק".
תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ועל גידול משק חי.
ב-1924 הוקמה המושבה היהודית בני ברק על אדמות שנקנו מתושבי הכפר, ובעקבות כך שינו תושבי הכפר את שמו מ"אבן איברק" ל"אל-חירייה", כדי להבדילו משם המושבה.
עוד הוקמו על אדמות שהיו שייכות בעבר לכפר המושב כפר אז"ר, הקיבוץ אפעל (כיום רמת אפעל) ושכונת מפדה אזרחי (כיום שכונת נווה יהושע ברמת גן).
בבוקר 4 בדצמבר 1947 תקפו כ-150 ערבים חמושים מהכפרים אל-ח'ירייה וסקיה את קיבוץ אפעל.
המגינים השיבו אש ועצרו את ההתקפה על גדרות הקיבוץ.
באותו זמן הוזעק פטרול לוחם (פל"ם) מכפר אז"ר הסמוך ופתח באש על הערבים המופתעים.
ההתקפה נשברה והערבים נסוגו עם 3 הרוגים ופצועים.
בחודש אפריל 1948 עלתה המתיחות באזור לקראת פינוי מחנה הצבא הבריטי הסמוך, תל ליטוינסקי (כיום תל השומר).
בסביבות הכפר החלו להתרכז הן כוחות ערביים והן כוחות ההגנה, וביום הפינוי התחולל קרב בין הכוחות - בין השאר גם בשטחי פרדסים השייכים לאל-ח'ירייה.
ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ שמטרתו המקורית הייתה כיתור העיר יפו, "טיהור" השטח סביב לה וקידום כניעתה, תקף את אל-חירייה גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני של "ההגנה".
לפי ההיסטוריון בני מוריס, הכפרים נכבשו ללא קרב, ותושביהם "החלו לנוס בבהלה ברגע שטורי ההגנה קרבו או שמטחי האש שלה פגעו בכפרים".
עוד כותב מוריס כי בהתקפה נהרגו ארבעה גברים ושלוש נשים מתושבי אל-חירייה, וכי שני גברים נוספים הוצאו להורג מיד לאחר הכיבוש באשמת הריגת איש "הגנה".
אנשי הכפר נלקחו כולם כשבויים, ובהמשך שוחררו הנשים והילדים מתחת לגיל 11. לפי מוריס פנו תושבי הכפר לכוחות ההגנה בבקשה לחזור לביתם תוך נכונות "לקבל על עצמם את מרות השלטון היהודי", אך כפי הנראה בקשתם נדחתה.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוקמה במקום מעברת חיריה (נקראה גם "כפר המסובים") שפורקה רשמית ב-1972 כאשר חלקה סופח לרמת גן וחלקה לרמת אפעל.
כמחצית משטחי הכפר צורפו לרמת גן ושימשו לבניית השכונות שיכון הצנחנים, שכונת גן ערמונים, רמת עמידר, מרום נווה, וכן להקמת "הספארי" העירוני, כפר המכביה, הפארק הלאומי ואוניברסיטת בר-אילן.
המחצית השנייה של שטחי הכפר סופחה למועצה האזורית אפעל.
שטח קטן סופח לבני ברק ועליו הוקמו השכונות נוה אחיעזר, קריית ויז'ניץ, קריית נדבורנא, רמת אלחנן ומרכז בעלי מלאכה (בני ברק).
לחלק המרכזי של הכפר לא נותר זכר וכיום עובר מעליו מחלף מסובים.
כמה ממבני הכפר משמשים את עיריית רמת גן עד היום כמחסנים, מוסך ומבנה המחלקה הווטרינרית וכמה בתים נוספים עומדים נטושים סמוך לתחנת הדלק שעל כביש "דרך לוד"; בית יחיד, שהיה בחלקו הצפון-מזרחי של הכפר, כיום ליד מחלף מסובים, נותר על תלו והוא מאוכלס עד היום.
שם הכפר מזוהה כיום בקרב רוב הציבור בישראל עם אתר הפסולת הגדול "חירייה", שהוקם ב-1952 מדרום לאדמות הכפר.
כיום, אתר הפסולת לשעבר וחלק מאדמות אל-ח'ירייה שבסביבתו מהווים את פארק אריאל שרון.
אל-ח'אלסה היה כפר ערבי גדול באצבע הגליל שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
על אדמותיו יושבת היום העיר קריית שמונה.
הכפר אל-ח'אלסה היה קיים כבר בשנת 1596, אך במהלך השנים היו תקופות בהן לא היה מיושב.
במאה ה-19 התיישב במקום השבט הבדואי ערב אל-ע'וארנה.
תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בחקלאות ובמסחר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטח המנדט הצרפתי; תושבי אל-ח'אלסה, בהנהגת כאמיל אפנדי, התנגדו לשלטון הצרפתי ונלחמו בו, מתוך נאמנות למלך פייצל בדמשק.
ב-1 במרץ 1920 התקיפו לוחמים מהכפר את אנשי היישוב היהודי תל חי והרגו שישה מהמתיישבים (שניים נהרגו בשני אירועים קודמים), ובהם יוסף טרומפלדור.
הקרב על תל חי היה למיתוס ציוני של הקרבה בקרב אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל שהנחילו אותו הלאה לדורות הבאים של מדינת ישראל.
בשנת 1924 סופח האזור למנדט הבריטי.
עקב כך נותקו תושבי עמק החולה מעיירת השוק המרכזית, מרג' עיון, ואל-ח'אלסה הפכה למרכז החדש ומספר תושביה גדל באופן משמעותי.
הבריטים בנו מצפון-מערב לכפר תחנת משטרה.
בתקופת המרד הערבי 1939-1936 שיתפו תושבי הכפר פעולה עם הבריטים ואף עם היישוב.
מנהיג הכפר סייע לקרן הקיימת לישראל ברכישת קרקעות באזור.
סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל העריך את אוכלוסיית הכפר ב-1,840 תושבים, על שטח של 11,280 דונם, מתוכם 20 דונם שטח בנוי.
עם תום המנדט הבריטי, ב-15 באפריל 1948, התפנו הבריטים מהאזור ומסרו את בניין המשטרה לידי הערבים.
בתקופה זו היו בכפר בין 35 ל-80 לוחמים.
במאי 1948, אחרי כיבוש צפת בידי כוחות ההגנה במסגרת מבצע יפתח, נמלטו תושבי אל-ח'אלסה לכפר הסמוך הונין.
הלוחמים שנשארו להגן על הכפר הובסו בהמשך אותו החודש על ידי כוחות ההגנה.
בספטמבר 1948 נמלטו פליטי הכפר מהונין ללבנון, בעקבות פשיטה של חטיבת כרמלי על הכפר.
בדצמבר 1949 הוקמה במקום מעברה לעולים מתימן ועיראק, שנקראה חלסה.
בהמשך הפכה המעברה ליישוב "קריית יוסף" (על שם יוסף טרומפלדור), ששמו שונה ל"קריית שמונה", לזכר שמונת נופלי מאורעות תל חי.
כיום משמש מסגד הכפר כמוזיאון לתולדות קריית שמונה, וביתו של מנהיג הכפר משמש כמרכז קהילתי.
המסגד נמצא בשטח פארק הזהב, הפארק העירוני המרכזי של העיר.
אל-וליד בן טלאל בן עבד אלעזיז הוא איש עסקים, יזם, משקיע ופילנתרופ סעודי, שהוא אחד המשקיעים הגדולים בעולם.
בשנת 2004 המגזין העסקי "פורבס" העריך את הונו בכ־21 מיליארד דולר.
בשנת 2022, מגזין בלומברג העריך את הונו בכ־16 מיליארד דולר.
בן טלאל הוא המייסד, בעל השליטה ויו"ר הדירקטוריון של קונצרן ההשקעות הסעודי, קינגדום הולדינג קומפני, המחזיקה בבעלותה מניות של חברות ציבוריות גלובליות רבות בתחומי הנדל"ן, מלונאות וטכנולוגיה.
בן טלאל הוא נסיך מבית סעוד, משפחת המלוכה הסעודית.
בנוסף, קיבל 23 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות ברחבי העולם.
אל-וליד נולד ב־1955 לנסיך הסעודי טלאל, בנו של אבן סעוד, מלכה הראשון של ערב הסעודית, ולנסיכה מונה, בתו של ריאד א-סולח, ראש ממשלת לבנון הראשון.
הוא אחיינם של עבדאללה וסלמאן מלכי ערב הסעודית.
בילדותו, הורחק אביו שכיהן כשר האוצר של הממלכה במהלך שנות ה־60 והתמקד בביצוע רפורמות, לגלות, עם משפחתו, כתוצאה מהשקפותיו המתקדמות.
כשהיה בן 7 נפרדו הוריו, ואמו שבה לסעודיה יחד עמו.
למד בפנימייה צבאית בריאד, שם רכש משמעת נוקשה.
התחיל ללמוד באוניברסיטה בשנת 1979, וסיים בהצטיינות תואר ראשון במינהל עסקים בקולג' מנלו בקליפורניה, תוך כשנתיים וחצי, שם סיגל לעצמו מההשקפה המערבית, כששב לערב הסעודית חברות זרות שונות ראו בו שותף מקומי לעסקים בממלכה.
בשנת 1985, קיבל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, לאחר 11 חודשי לימודים בלבד.
את קריירת העסקים שלו החל בשנת 1979. לדבריו – באמצעות 30 אלף דולר שלווה מאביו ו־300 אלף דולר משכנתה על ביתו בריאד, הקים חברה בשם "קינגדום הולדינג קומפני" שהחלה בהשקעות בתוך הממלכה, ולאחר מכן גם מחוצה לה.
"קינגדום הולדינג קומפני" החלה את השקעותיה בקניית החזקות בחברות שונות בממלכה הסעודית, כולל חברות התקשורת.
בשנות ה־90 החברה האיצה את השקעותיה לבורסות שונות בעולם בהן וול סטריט.
אל-וליד עבד עם כמה מהבנקים והמשקיעים הגדולים ביותר בוול סטריט, ועשה עסקים עם כמה מהטייקונים הגדולים בעולם כביל גייטס ורופרט מרדוק.
השקעותיו כיום הן בעיקר בתחומי הטכנולוגיה, המדיה והתקשורת, נדל"ן ונכסים בכל רחבי העולם, ותחומים אחרים.
אסטרטגיית ההשקעות של בן טלאל, אשר זכה לכינוי "וורן באפט הסעודי", היא לרכוש מניות בחברות שנקלעו לקשיים במחיר נמוך ולהמתין בסבלנות להתאוששותן.
כך למשל: ב-־1991 השקיעה "קינגדום הולדינג" 590 מיליון דולר בקבוצת סיטיבנק, שעברה באותה עת תקופה קשה בעסקי הבנקאות בארצות הברית.
הוא בעל החזקות בחברות מערביות רבות.
בין החברות בהן השקיע – יורודיסני, נטסקייפ, אמריקה און ליין, קומפאק, HP, ליפט (Lyft), טוויטר, ועוד.
במהלך המשבר הכלכלי העולמי ב־2008 הוא הגדיל את החזקותיו בחברת סיטיגרופ, לדבריו, כסולידריות עם מי שהיה אז מנכ"ל הבנק, ויקראם פנדיט.
תחנת הטלוויזיה הלוויינית "אלערב", נמצאת בבעלותו.
אל-וליד מחזיק גם, באמצעות "קינגדום הולדינג", ב"קבוצת המדיה רוטנה" שבבעלותה חברת הפקת סרטים (Rotana Studios), רשת תחנות טלוויזיה (Rotana TV), רשת תחנות רדיו (Rotana Radio), חברת תקליטים (Rotana Music Group) ועסקים נוספים.
ברשותו בנקים (כ - United Saudi Commercial Bank, ובנק סיטי), וב־2017, סייע בנק גולדמן סאקס ל"קינגדום הולדינג" לרכוש נתח של 16% בבנק הסעודי "בנק סעודי פראנסי".
בין השקעותיו ברחבי העולם - מלון ג'ורג' החמישי ההיסטורי בפריז, מלון סבוי בלונדון, ומלון פלאזה בניו יורק (יחד עם יצחק תשובה הישראלי).
הוא גם השקיע ברשת המלונות "אקור", ברשת המלונות Four Seasons ובפארק השעשועים יורו דיסני בפריז.
אל-וליד היה בין המשקיעים המוקדמים בכמה מהסטארט-אפים הגדולים בעולם, האחרון שבהם, סנאפ, ורכב על הגל שהזניק יזמים צעירים רבים לראש רשימת עשירי העולם והניב לו תשואות נאות.
הוא גם צפה את עליית סין כשוק קמעונאות מקוונת עצום, והיה גם אחד המשקיעים המוקדמים ב-JD.com, קמעונאית סינית מקוונת יחד עם המשקיע הרוסי-ישראלי יורי מילנר, באמצעות חברת ההשקעות שלו "DST Global".
הוא הביע ספקנות והתנגדות למטבע הביטקוין ומטבעות דיגיטליים אחרים.
אל-וליד תורם 100 מיליון דולר מדי שנה, באמצעות קרן הצדקה הפרטית שלו הפועלת מסעודיה, "קרן הצדקה של הנסיך אל-וליד בן טלאל", רוב תרומותיו הן בעיקר לשיפור החינוך בעולם כולו בכלל ובעולם הערבי בפרט.
הנסיך ידוע כמי שמחלק מתנות נדיבות, ותורם מיליוני דולרים בכל שנה לתושבי סעודיה.
הוא נהג לקבל יומיים בשבוע את אזרחי הממלכה שפנו אליו לקבל סיוע, ותרם לאזרחי סעודיה 10,000 דירות ו־10,000 מכוניות.
בעבר העניק 25 מכוניות בנטלי לשחקני נבחרת הכדורגל של סעודיה.
וב־2017 הציע בציוץ בטוויטר 100 מכוניות בנטלי ל־100 טייסי קרב שהשתתפו במבצע הצבאי של סעודיה נגד המורדים החות'ים בתימן.
הוא תרם 10 מיליון דולר לעיר ניו יורק אחרי פיגועי 11 בספטמבר ועוד 27 מיליון דולר למשפחות פלסטיניות אחרי מבצע חומת מגן.
ב־2015, במסיבת עיתונאים בבירת סעודיה, הוא הצטרף ליוזמה של עשירי עולם בה הם מתחייבים לתרום את כל או רוב הונם לאחר מותם, והודיע שיתרום את כל הונו, כ־32 מיליארד דולר, למטרות צדקה, לאחר מותו, וילדיו ימשיכו לנהל את קרן הצדקה הנושאת את שמו.
עד אז תרם באמצעות הקרן 3 וחצי מיליארד דולר וסייע בה לפרויקטים ב־92 מדינות בעולם.
"התחייבותי לתרום לצדקה תסייע לבנות גשרים שיעודדו הבנה בין תרבויות, פיתוח קהילתי, העצמת נשים, פתיחת אפשרויות בפני צעירים, הבטחת סיוע חיוני במקרים של אסונות, ויצירת עולם סבלני ומקבל יותר", אמר.
כן אמר שנהג כן בהשראת קרן ביל ומלינדה גייטס, ובתגובה שיבח אותו גייטס על "התחייבותו הנדיבה שתרחיב משמעותית את העבודה הנפלאה שכבר עושה הקרן שלו".
אל-וליד חי חיי רהבה, רכושו כולל ארמונות ובתי פאר רבים, יאכטות ומטוסים פרטיים מצועצעים בעושר מנקר עיניים.
הנסיך מרבה לפרסם את עושרו, ומעודד את השימוש בכינוי שדבק בו - "הבאפט של ערב".
הוא הופיע פעמיים בשער הטיים 100, ועל דירוגו העולמי ניטשה מחלוקת קשה בינו לבין המגזין הכלכלי "פורבס":
עד שנת 2005, שווי הונו הגיע לכעשרה מיליארד דולר, והפך אותו לאחד מעשרת האנשים העשירים ביותר בעולם באותו הזמן.
בשנת 2006 הונו הוערך על ידי רשימת המיליארדרים של המגזין "פורבס" בכ־20 מיליארד דולר – השמיני מבין עשירי העולם.
דירוגו עלה באותה שנה ל־19, בשווי 19.4 מיליארד דולר.
ב־2011 חזר הדפוס זה על עצמו, ובעשרת השבועות לפני ש"פורבס" נעל את הרשימה, עלו מניות "קינגדם הולדינג" ב־31%, בזמן שמדד המניות הסעודי עלה ב־3% באותה תקופה, ומדד S&P 500 הוסיף 9%, והוא סיים במקום ה־26, בשווי מוערך של 19.6 מיליארד דולר.
הדבר קרה שוב ב־2012, אז טיפסה מניית "קינגדם הולדינג" ב־56% במהלך עשרת השבועות שלפני אמצע פברואר, תקופה שבה עלה השוק הסעודי ב־11% בלבד ו־S&P 500 הוסיף רק 9%.
באותה שנה הוא היה במקום ה־29, עם הערכה של 18 מיליארד דולר, לאחר ש"פורבס" לא התחשב בטענותיו לגבי רבים מהנכסים שאינם כלולים ב"קינגדם הולדינג".
בהמשך נאבקו הנסיך והמגזין "פורבס" בפומבי.
ב־2013, לאחר שהמגזין אמד את הונו ב־20 מיליארד דולר (מקום 26), הנסיך החרים את רשימת המיליארדרים של המגזין וניתק את קשריו עימם, כשלטענתו הונו גבוה ב־9.6 מיליארד דולר מאומדן זה, וישנה הפליה גזענית בין העשירים.
דולאן במגזין מאמר בו האשים את הנסיך במניפולציות, סיפר על ניסיונותיו להתקרב לתקשורת, להגדיל סיפורים אודותיו ולנפח את הונו.
הנסיך מצידו הגיש תביעות משפטיות נגד המגזין שעלו לו מיליונים.
בנובמבר 2007 גם פורסם ברחבי העולם כי הוא הרוכש הפרטי הראשון של מטוס הסופר ג'מבו איירבוס A380, מטוס הנוסעים הגדול והיקר בעולם; זאת במטרה להחליף את מטוס הבואינג 747 בו החזיק.
למרות קשריו המשפחתיים, נמנע אל-וליד מלעסוק בפוליטיקה בארצו באופן רשמי.
אך הוא נחשב לפנים המסחריות של ארצו, מתבטא לא פעם בתקשורת בנוגע לעולם הפיננסי, ומרבה להתחכך במנהיגים עולמיים, ולהשפיע בעניינים מדיניים.
ב־2003 הוא צולם מאחורי ג'ורג' וו.
בוש, עבדאללה מלך ירדן, יורש העצר הסעודי דאז עבדאללה, ונשיא מצרים חוסני מובארכ.
ב־2005 הופיעה הביוגרפיה הרשמית שלו, "אל־וליד: איש עסקים, מיליארדר, נסיך", ובגב הספר הופיעה תמונה זו כשאל-וליד בחזיתה, בעריכת פוטושופ, כפי שהודה בעצמו מאוחר יותר בריאיון ל"פורבס".
כאשר שערוריית האזנות טלטלה את אחד הצהובונים שבבעלות משפחת מרדוק, ב־2011, התראיין אל-וליד ב־BBC ואמר כי רבקה ברוקס, מנכ"לית חטיבת העיתונים של ניוז קורפ שבבעלות מרדוק, ושהוא מושקע בה, חייבת להתפטר, ברוקס התפטרה למחרת.
בסוף 2013, אמר בריאיון לוול סטריט ז'ורנל כי "בפעם הראשונה, לישראל ולסעודיה יש אינטרסים משותפים", כשהוא מתייחס בדבריו להסכם הגרעין עם איראן, ומסכים עם הגדרתו של בנימין נתניהו כי חסן רוחאני הוא "זאב בעור של כבש".
"כל המחלוקת במזרח התיכון היא עניין של חיים ומוות עבור ממלכת סעודיה מנקודת ראותי, ואני יודע שהאיראנים רוצים להפיל את השלטון הסעודי באמצעות שימוש בבעיה הפלסטינית, ולכן כדי לסכל את המזימות שלהם, סעודיה וישראל חייבות לחזק את יחסיהן וליצור חזית מאוחדת כדי להכשיל את האג'נדה השאפתנית של טהראן".
בהמשך בהצהרה שיצאה ממשרדו, הכחיש את הדברים.
באותה שנה, במהלך הקמפיין לבחירות לנשיאות ארצות הברית, אמר שדונלד טראמפ (ממנו קנה יאכטה) הוא "בושה", זאת בשל קריאתו לאסור על כניסת מוסלמים לארצות הברית.
טראמפ הגיב ש"הנסיך בן טלאל המטומטם רוצה לשלוט בפוליטיקאים האמריקנים עם הכסף של אבא שלו.
לא אאפשר זאת כאשר אבחר לנשיא".
עם זאת, כשטראמפ ניצח בבחירות, בירך אותו אל-ווליד על כך.
ב־2017, נפוצו בתקשורת תמונות של אל-וליד צוחק עם נשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי.
זאת לאחר שסרקוזי ביקש להצטרף לדירקטוריון רשת המלונות "אקור", ש"קינגדום הולדינגס" מחזיקה ב־5.8% ממניותיה.
באוגוסט 2008 הוא נחשד שאנס דוגמנית בת 20 בשיט בים התיכון ביאכטה.