tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלנבי הפגין יחס של השתמטות מהמחויבות הבריטית כלפי היהודים והציונות.
למרות זאת השתתף בטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
על שמו נקראו בירושלים מחנה אלנבי וכיכר אלנבי.
ב-1933 היה אורח הכבוד בטקס חנוכת בניין ימק"א בירושלים, וב־1936 בא לתל אביב כדי לקבל אזרחות כבוד של העיר.
ההכרזה הרשמית של סר אדמונד אלנבי על משטר צבאי לאחר כיבוש ירושלים ב-9 בדצמבר 1917:
אדמון מצויר (שם מדעי: Pyrrhocoris apterus; ידוע גם בשם העממי פִּשְׁפֵּשׁ אֵש) הוא חרק שאינו מעופף ממשפחת אדמוניים בסדרת פשפשאים.
ניזון מצמחים וזרעים אך לעיתים גם מחרקים אחרים ובמושבות תועדה גם תופעה של קניבליזם.
על הרקע האדום של גופו, ניתן לראות שראשו, מחושיו, רגליו, חלק מחזהו הקדמי, צידה התחתון של בטנו וכתם עגול על כל כנף חפייה בצבע שחור.
צבעיו ותפוצתו הרחבה בישראל הביאו לבלבול בינו לבין מושית השבע, המכונה "פרת משה רבנו".
למין זה רב-צורניות במבנה הכנפיים ושרירי התעופה.
קיימים שני מופעים: אחד בעל כנפיים קצרות ושרירי תעופה מנוונים, לאחר כנפיים ושרירי תעופה מפותחים.
למרות השוני שני המופעים אינם יכולים לעוף.
הקבוצות של האדמון המצויר נראות לעיתים קרובות על הקרקע, על צמחים או לרגלי צמחים.
הוא ניזון ממציצת זרעים שנפלו מעצים ומשיחים, ביצי חרקים, חרקים מתים וחסרי חוליות אחרים מתים.
לרוב ניתן לראותם ניזונים מזרעי חלמית.
הנקבה המופרית מטילה את ביציה בקרקע, בתוך גומה שהיא חופרת בעזרת הרגליים ולפעמים היא מטילה את ביציה מתחת לנשורת עלעלים.
אדמון רוסטאן היה משורר ומחזאי צרפתי.
רוסטאן מקושר אל הנאו-רומנטיציזם, וידוע בעיקר בזכות מחזהו "סיראנו דה ברז'ראק" (Cyrano de Bergerac).
מחזותיו הרומנטיים של רוסטאן סיפקו חלופה לתיאטרון הנטורליסטי שהיה פופולרי בסוף המאה ה-19.
רוסטאן נולד במרסיי שבצרפת למשפחה פרובאנסלית אמידה ותרבותית.
אביו היה כלכלן ומשורר, וחבר באקדמיית מרסיי ובמכון הצרפתי.
רוסטאן למד ספרות, היסטוריה ופילוסופיה בפריז.
ב-1901 היה רוסטאן לסופר הצעיר ביותר שנבחר לאקדמיה הצרפתית.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 עבר רוסטאן להתגורר באזור הבסקי של צרפת כשהוא מחפש מרפא לדלקת קרום הריאה שבה חלה.
רוסטאן מת ב-1918 במגפת השפעת הספרדית.
הבית שבו התגורר, "וילה ארנגה" (Aranga), הוא כיום מיצג של ארכיטקטורה בסקית, נבחר לאתר מורשת, ומשמש מוזיאון לחייו של רוסטאן.
סירנו דה ברז'רק, נוסח עברי - ט.
כרמי, עם מבוא מאת סטפן מוזס והערות מאת המתרגם, תל אביב, זמורה ביתן, 1986.
סירנו דה ברז'רק, מצרפתית - יונתן רטוש, תל אביב, הדר, 1965.
התרגום - דן אלמגור, תל אביב (המחזה שעליו התבסס המחזמר "פנטסטיקס").
אדמון לואי אנטואן דה גונקור היה סופר צרפתי, מבקר ספרות, מבקר אמנות, מוציא לאור ומייסד אקדמיית גונקור, המעניקה את פרס גונקור הצרפתי.
נולד בעיר נאנסי שבחבל לורן בצרפת.
למד בבית הספר התיכון קונדרסה בפריז.
הוא ואחיו, ז'ול דה גונקור, החליטו לחיות מן הירושה שאימם השאירה להם.
הם היו ציירים חובבים וערכו סיור באלג'ריה ובשווייץ שבו התנסו בציור בצבעי שמן.
ב- 1850 שבו לפריז והחליטו להיכנס לעולם הספרות.
בשנת 1854 אדמון דה גונקור כתב בשיתוף עם אחיו, את "תולדות החברה הצרפתית בתקופת המהפכה".
לאחר זאת המשיכו בכתיבה משותפת ויצרו רומנים ריאליסטיים, המכילים חומר תיעודי רב.
בין ספריהם הידועים יותר "ז'רמיני לסרטה" משנת 1864 ו"מנט סלומון" משנת 1867. גיבורת הספר הזה היא יהודיה, המשפיעה על אמן לוותר על שאיפותיו.
האחים גונקור היו מחלוצי הנטורליזם הצרפתי, וריכזו סביבם רבים מסופרי צרפת של אותה תקופה, ביניהם אמיל זולא, גי דה מופסן ואחרים.
לאחר מותו של אדמון דה גונקור נוסדה מעזבונו אקדמיית גונקור, המעניקה בכל שנה את פרס גונקור לסופרים צעירים.
אדמון דה גונקור מת בפריז ב-1896 ונקבר בבית הקברות מונמארטר שבעיר.
האנציקלופדיה הישראלית הכללית, הוצאת כתר
מיומני האחים גונקור, מבחר בתרגום אברהם שלונסקי, הוצאת דורון 1945
סר אדמונד ברטון QC, GCMG היה פוליטיקאי ושופט אוסטרלי שהיה ראש ממשלת אוסטרליה הראשון, ובין השופטים שהקימו את בית המשפט העליון של אוסטרליה.
כמי שכיהן ראשון בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה, הפך במהרה ברטון לסמל לאומי, והוא זכור בשל הצהרתו "בפעם הראשונה יש לנו אומה עבור יבשת, ויבשת עבור אומה".
תרומתו הגדולה ביותר להיסטוריה של אוסטרליה היא ניהול התנועה ששאפה להקים פדרציה של מדינות אוסטרליה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. ברטון נבחר בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו באוסטרליה ב-1901 לפרלמנט ולמשרת ראש ממשלת אוסטרליה והתפטר מתפקידו זה ב-1903 על מנת לכהן כשופט בבית המשפט העליון של אוסטרליה.
אדמונד ברטון נולד בשנת 1849 בגלבה (Glebe), פרבר של סידני, כילדם התשיעי של מרי לואיז ברטון וּויליאם ברטון שהיה במקצועו ברוקר.
הוא התחנך בבית הספר Fort Street High School ו-Sydney Grammar School ובשניהם סיים כתלמיד הטוב ביותר בכיתת הגמר (באנגלית Dux) וכחניך ראשי (באנגלית School Captain) ופגש שם את ריצ'רד אוקונור שעתיד היה להיות חברו לחיים ועמיתו לספסל בית המשפט העליון.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת סידני כשהוא לומד לימודים קלאסיים וסיים בהצטיינות כשהוא זוכה בתואר הכבוד המיוחד לאוניברסיטה זו "first class honours and the University Medal".
בנוסף ליכולת שהפגין בלימודים הצטיין ברטון גם כחובט (אבל לא כשחקן שדה) בקריקט.
ברטון התמנה לפרקליט ב-1871. במסגרת מסע עם קבוצת הקריקט לניוקאסל שבניו סאות' ויילס בשנת 1870 הוא פגש בג'יין מייסון רוס (Jane Mason Ross) והשניים נישאו ב-1877.
ב-1879 שימש ברטון כשופט במשחק קריקט במגרש הקריקט של סידני בין נבחרת ניו סאות' ויילס ונבחרת אנגליה שבה שימש הלורד ג'ורג' האריס כקפטן.
לאחר החלטה מעוררת מחלוקת של השופט הנוסף במשחק, פלש הקהל למגרש אירוע שכונה אחר־כך ""מהומת הקריקט הבינלאומית הראשונה"".
ברטון עזר להרגיע את המצב, וזכה לפרסומת אוהדת רבה עקב מאמציו, שיש הטוענים כי עזרה לו בדרכו הפוליטית.
ב-1882 התמנה ליושב ראש האספה וב-1884 התמנה לנשיא איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת סידני.
ב-1887 התמנה ברטון למועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס בעידודו של סר הנרי פרקס (מהאבות המייסדים של הפדרציה של אוסטרליה).
בינואר 1889, הוא הסכים להתמנות כשר המשפטים בממשלתו של ג'ורג' דיבס (George Dibbs) ממפלגת הפרוטקשניסטים (Protectionist - כלומר תומכי מכסי המגן), למרות תמיכתו בעבר בסחר חופשי.
ממשלה זו החזיקה מעמד עד מרץ בלבד שעה שפרקס הצליח להקים ממשלה שוב.
ברטון היה בין ראשוני התומכים ברעיון הפדרציה של אוסטרליה, שהפכה לנושא פוליטי רציני לאחר נאום טנטרפילד (Tenterfield Oration 24 באוקטובר 1889) שנשא הנרי פרקס ושבו העלה את עיקרי רעיונותיו לאיחוד המדינות השונות של אוסטרליה לפדרציה תחת הכתר הבריטי.
כנציג בכינוס הלאומי האוסטרלי במרץ 1891 הבהיר ברטון היטב את תמיכתו בעיקרון ש"מסחר ויחסים ...
יהיו חופשיים לחלוטין" באוסטרליה הפדרלית.
הוא גם דגל ברעיון שגם הבית העליון ולא רק הבית התחתון יהיה נבחר ושמנגנון הערעורים המסתמך על בית הדין לערעורים הבריטי (באנגלית Privy Council) כערכאה אחרונה יבוטל.
הוא גם נטל חלק בהכנת טיוטת חוקה, שהייתה דומה בצורה משמעותית לחוקה של אוסטרליה שנחקקה בשנת 1900.
עם זאת אנשי מפלגת הפרוטקשניסטים הפגינו תמיכה פושרת ברעיון הפדרציה וביוני 1891 התפטר ברטון מהמועצה ועמד לבחירה במחוז מזרח סידני והצהיר כי "כל עוד תמיכה במכסי המגן פירושו ממשלה של אויבים לפדרציה, הם לא יקבלו אף קול ממנו".
הוא זכה בהצבעה ואחר־כך הצביע יחד עם פרקס, אבל סירב להצטרף לממשלת המיעוט שהקים.
לאחר שמפלגת העבודה האוסטרלית הסירה את תמיכתה והממשלה הופלה באוקטובר 1891, שכנע פרקס את ברטון לקחת על עצמו את הנהגת התנועה הפדרלית בניו סאות' ויילס.
דיבס הקים ממשלה בראשות מפלגת הפרוטקשניסטים וברטון הסכים להיות בה שר משפטים בתנאי שיוכל להמשיך בעיסוקיו הפרטיים כעורך דין.
ההסכם שלו התבסס על הסכמתו של דיבס לתמוך בהחלטה בעד הפדרציה בבחירות הבאות למועצה.
ניסיונותיו לערוך טיוטה של הצעת ההחלטה על הפדרציה נדחו בשל התקופה בה כיהן כראש ממשלה זמני של ניו סאות' ויילס, אז נאלץ לעסוק בשביתת הכורים של ברוקן היל (Broken Hill) ב-1892, ובהובלת החוק המורכב שדן ברפורמה בבחירות.
הוא הציג לראשונה את הצעת ההחלטה בדבר פדרציה לבית הנבחרים ב-22 בנובמבר 1892 אך לא הצליח להעבירה לדיון בוועדה.
בינתיים הוא החל במסע תעמולה להרחיב את התמיכה העממית ברעיון הפדרציה באמצעות כנסים בקורוואה (Corowa) ובאלבורי (Albury) שבניו סאות' ויילס בדצמבר 1892. למרות שבסופו של דבר הצליח ברטון להביא את הצעת הפדרציה לדיון בוועדה באוקטובר 1893 הוא לא הצליח להביאה לדיון בבית הנבחרים.
בדצמבר נחקרו ברטון וריצ'רד אוקונור בשל הסכמתם לשמש כפרקליטים פרטיים בתביעה כנגד המדינה בתיק "פראודפוט נגד נציבי הרכבת".
למרות שברטון התפטר מהתיק, הוא הפסיד בהצבעה על זכותם של שרים לפעול במסגרת תפקידם המקצועי כעורכי דין במשפטים כנגד הממשלה, והתפטר מיד מתפקידו כשר המשפטים.
ב-1894 עמד ברטון לבחירה מחדש במחוז הבחירה של רנדוויק (Randwick, מחוז הבחירה הקודם של ברטון, מזרח סידני, שבו נבחרו כל פעם כמה מועמדים, בוטל) והפסיד.
הוא לא העמיד את עצמו לבחירה ב-1895 בשל הצורך לתמוך במשפחתו הגדולה בתקופה שבה לא נהגו לשלם משכורת לחברי הפרלמנט.
עם זאת הוא המשיך במסע התעמולה להקמת הפדרציה ובתקופה שבין ינואר 1893 לפברואר 1897 נאם ברטון ב-300 כינוסים בניו סאות' ויילס, כולל הכינוס בפרבר אשפילד (Ashfield) של סידני שבו הכריז כי "בפעם הראשונה בהיסטוריה יש לנו אומה למען יבשת ויבשת למען אומה".
במרץ 1897 הוא תואר כ"המנהיג המוכר של התנועה הפדרלית בכל אוסטרליה".
הוועידה האוסטרלאסית הפדרלית ומשאלי העם
ב-1897 היה ברטון בראש רשימת הנציגים שנבחרו מניו סאות' ויילס לוועידה החוקתית שבו נוצרה החוקה לפדרציה המוצעת.
על אף שסר סמואל גריפית' כתב את מרב הטקסט של החוקה, היה ברטון המדינאי המנהיג שהוביל לתמיכה בו בכנס.
במאי 1897 נבחר ברטון בפעם השנייה למועצה המחוקקת על בסיס המלצתו של ריד (Reid), ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, על מנת שיוביל את חקיקת חוק הפדרציה בבית העליון.
מינוי זה אפשר לשר המשפטים בממשלת ריד, ג'ון הנרי וונט (John Henry Want), יד חופשית להתנגד לחוק.
בספטמבר 1897 התכנסה הוועידה בסידני על מנת לדון ב-286 תיקונים שהציעו המושבות לחוק המוצע.
הוועידה השלימה את טיוטת החוקה במרץ 1898 וברטון חזר לניו סאות' ויילס להוביל את מסע התעמולה למען הצבעה בעד אישור החוק במשאל העם של יוני.
על אף שהחוק זכה לתמיכת הרוב הוא קיבל רק 71,595 קולות של תומכים מתוך המינימום של 80,000 תומכים שהיה נדרש על מנת לעבור.
ביולי 1898 התפטר ברטון מהבית העליון על מנת לעמוד לבחירה למועצה המחוקקת כשמתחרהו היה ריד, והפסיד במספר קטן של קולות.
בספטמבר הוא זכה בבחירות המשנה של מחוז הבחירה של הסטינגס ומקלאי (Hastings and Macleay) ונבחר מיד לראש האופוזיציה, שהורכבה מתערובת של פרוטקשניסטים שחלקם היה בעד הפדרציה וחלקם נגדה.
בינואר 1899 השיג ריד ויתורים משמעותיים משאר מדינות אוסטרליה והצטרף לברטון במסע התעמולה במשאל העם השני של יוני 1899, כשברטון מנהל מסע תעמולה בכל רחבי המדינה.
באוגוסט 1899 כשהיה ברור כי ניתן לתמרן את מפלגת הלייבור האוסטרלית כך שתפיל את ממשלת ריד, התפטר ברטון מראשות האופוזיציה שכן מבחינת מפלגת העבודה הוא היה בלתי קביל ובמקומו התמנה ויליאם ליין (William Lyne).
הוא סירב להצעה להתמנות שר המשפטים פעם נוספת.
בפברואר 1900 הוא התפטר מהפרלמנט על מנת שיוכל לנסוע ללונדון יחד עם אלפרד דיקין (Alfred Deakin) וצ'ארלס קינגסטון (Charles Kingston) להסביר את חוק הפדרציה לממשלת בריטניה.
הממשלה הבריטית הייתה תקיפה בהתנגדותה לביטול סמכותו של בית הדין הבריטי לערעורים (Privy Council) כערכאה העליונה לערעורים כפי שנוסחה בטיוטת החוקה.
בסופו של דבר ניאות ברטון להסכים כי נושאים חוקתיים יקבעו סופית בבית המשפט העליון של אוסטרליה, אך ניתן לערער על נושאים אחרים בפני בית הדין הבריטי לערעורים.
מעט אנשים פקפקו בזכותו של ברטון כפדרליסט המוביל במדינה הוותיקה ביותר לכהן כראש הממשלה הראשון של הפדרציה, אך כשהמושל הכללי החדש של אוסטרליה, לורד הופטון, הגיע הוא הזמין במקום זאת את ויליאם ליין, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, להקים ממשלה.
מכיוון שטרם קם פרלמנט פדרלי, הכלל המקובל של מינוי המנהיג של המפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון, לא יכול היה להיות מיושם ואכן לא יושם.
על ההחלטה של הופטון המכונה "השגיאה הגסה של הופטון" ניתן היה להגן כי לליין היה הוותק הרב ביותר, אך כמתנגד לפדרציה לא היה ליין קביל על פדרליסטים בכירים כמו דיקין, שסירב לשרת תחתיו.
לאחר דיונים מתוחים התמנה ברטון לראש ממשלה וגיבש את ממשלתו.
המשימה העיקרית של ממשלת ברטון הייתה לארגן את הבחירות הפדרליות הראשונות, שנערכו במרץ 1901. ממשלתו כללה אותו כראש ממשלה ושר החוץ.
ג'ורג' טרנר היה שר האוצר, אלפרד דיקין היה שר המשפטים, ג'ון פורסט היה שר הביטחון, ויליאם ליין - שר הפנים, צ'ארלס קינגסטון - שר המסחר והמכס וג'יימס דרייק - שר הדואר.
ריצ'רד אוקונור כיהן כסגן הנשיא של המועצה המבצעת ואליוט לואיס כיהן כשר בלי תיק.
ברטון נבחר בלא מתחרים למושב בפרלמנט החדש מטעם הנטר (Hunter) ומפלגתו הפרוטקשוניסטית זכתה במספר מספיק של מושבים על מנת להקים ממשלה עם תמיכת מפלגת הלייבור האוסטרלית.
כל שריו נבחרו, למעט אליוט לואיס, שלא העמיד את עצמו לבחירה והוחלף על ידי סר פיליפ פיש.
החוק הראשון שחוקקה ממשלת ברטון היה חוק הגבלת ההגירה, שהפך את מדיניות אוסטרליה לבנה (הגבלת ההגירה לאוסטרליה לאירופאים בלבד) לחוק.
מפלגת העבודה דרשה חקיקה להגביל את ההגירה מאסיה כחלק מהסכמתה לתמוך בממשלה, למרות שלמעשה ברטון כבר הבטיח ליישם כחוק את מדיניות אוסטרליה לבנה כחלק ממסע הבחירות שלו.
ברטון הצהיר "הדוקטרינה של שוויון האדם מעולם לא התכוונה להיות מיושמת לשוויון בין האנגלי לסיני".
רפורמה ראויה לציון שהוביל ברטון היא הכללת זכות הנשים לבחור בבחירות הפדרליות של שנת 1902.
במשך רוב שנת 1902 שהה ברטון באנגליה לכבוד הכתרת אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
מטרת הנסיעה הייתה גם לנהל משא ומתן על החלפת ההסכמים הימיים הצבאיים בין המושבות באוסטרליה לבין הממלכה המאוחדת (שבו מימנה אוסטרליה את ההגנה שהעניק לה הצי המלכותי הבריטי בפני איומים שעלולים ציים זרים להעמיד בפניה) בהסכם בין חבר העמים הבריטי לממלכה המאוחדת.
דיקין, ראש הממשלה השני של אוסטרליה לא אהב הסדר זה, וב-1908 ביטל אותו ובמקומו פעל להרחבה משמעותית של הצי האוסטרלי המלכותי.
ברטון היה שמרן מתון, והליברלים המתקדמים במפלגתו לא אהבו את גישתו הנינוחה לחיים הפוליטיים.
ברטון היה איש עליז, גדול ממדים, ויפה תואר וחיבב ארוחות ארוכות ויין טוב.
משום כך נהג השבועון האוסטרלי "דה ביולטין" (The Bulletin) לכנות "טובי טוספוט" (Toby Tosspot – השתיין השמנמן).
בספטמבר 1903 עזב ברטון את הפרלמנט על מנת להיות אחד מהשופטים שהיו האבות המייסדים של בית המשפט העליון של אוסטרליה.
דיקין החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה ב-24 בספטמבר.
בשבתו על ספסל המשפט נחשב ברטון כשופט טוב ו"נטול פניות מצפוני" והוא אימץ אותה עמדה של שמרנות מתונה בה נהג בדרכו הפוליטית.
יחד עם עמיתיו לחבר השופטים, סמואל גריפית', וריצ'רד אוקונור, הוא ניסה לשמר את האוטונומיה של המדינות שהרכיבו את הפדרציה האוסטרלית ופיתח דוקטרינה של "חסינות משתמעת של אמצעים", שמנעה מהמדינות למסות את פקידי הממשל של הממשלה המרכזית, אך גם מנעה מהממשלה המרכזית לשמש כבוררת בסכסוכי עבודה בחברות הרכבות של המדינות.
בנוסף הם גם נהגו לפרש בדרך המצמצמת ביותר את סמכותה של הממשלה הפדרלית בענייני תעשייה ומסחר.
לאחר שנת 1906 התנגש ברטון במידה הולכת וגוברת בדעותיהם של השופטים אייזק אייזקס (Isaac Isaacs) והנרי ברנס היגינס (Henry Bournes Higgins), שני ליברלים מתקדמים שמונו לבית המשפט העליון על ידי דיקין.
ברטון מת מהתקף לב בבית מלון הידרו מז'סטיק (Hydro Majestic Hotel) שבמדלאו בת' (Medlow Bath), עיירת תיירות קטנה המצויה בהרים הכחולים בניו סאות' ויילס.
ברטון השאיר אחריו אישה, ארבעה בנים ושתי בנות.
ברטון סירב לקבל תוארי אצולה ב-1887, 1891 ו-1899, אך ניאות לקבל את דרגת אביר מפואר (Grand Cross) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1902. ברטון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (LL.D.) מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1900.
ב-1905 העניקה הממשלה היפנית לברטון את עיטור מסדר השמש העולה – דרגה ראשונה, ואישרה לסר אדמונד לשמור ולענוד את העיטור.
העיטור ניתן לברטון כהוקרה על תפקידיו האישיים בפתרון העימות בנושא חוק העובדים מאיי האוקיינוס השקט (Pacific Island Labourers Act ) שהועבר בפרלמנט של אוסטרליה ב-1901, ובפרוטוקול קווינסלנד בברית האנגלו-יפנית של 1902.
ב-1951 ושוב ב-1969 כיבד הדואר של אוסטרליה את סר אדמונד בהנצחת דמותו על בולי דואר.
אדמונד בלייר לייטון היה צייר בריטי הקשור לאסכולה הפרה-רפאליטית ולסגנון הציור הרומנטי.
ציוריו של לייטון עסקו בעיקר בימי הביניים והייתה לו חיבה לציור נשים ג'ינג'יות.
לייטון היה בנו של האמן צ'ארלס בלייר לייטון וחונך בבית הספר University College School לפני שהפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא התחתן עם קתרין נאש ב-1885 שילדה לו בן ובת.
הוא הציג תערוכות מדי שנה באקדמיה המלכותית בין השנים 1878-1920.
How Liza Loved the King (1890), מוזיאון וגלריית טאונלי, ברנלי.
Off (1899), גלריית האמנות של מנצ'סטר.
(1900)On the Threshold (1900), גלריית האמנות של מנצ'סטר.
The Accolade (1901), אוסף פרטי.Adieu (1901), גלריית האמנות של מנצ'סטר.
אדמון בן גדאי (או בקיצור: אדמון) היה תנא, דיין מדייני הגזרות שבירושלים בסוף ימי בית שני, בסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים.
שבע מחלוקות שלו עם חכמים נזכרו במשנה.
בירושלים שלפני חורבן בית שני היו מצויים בתי מדרשות רבים: "אמר רבי פינחס אמר רבי אושעיא: שלש מאות ותשעים וארבעה בתי דינין היו בירושלים, כנגדן בתי כנסיות, וכנגדן בתי מדרשות, וכנגדן בתי סופרים".
בין הדיינים הרבים שבירושלים מיוחדים היו דייני הגזירות, שנקראו גם "דייני גזילות", ובתפקידם היה קביעת קנסות ותקנות על מקרי גזל, סמכות מורחבת שלא ניתנה לשאר הדיינים.
הייתה להם הסמכות לקצוב קנסות גם מעבר לשורת הדין.
לפי המשנה, דייני הגזירות היו שניים במספר - אדמון וחנן בן אבישלום.
לדעתו של התנא רבי נתן היו שלושה, שהיה עימם נחום המדי.
דעה אחרת בברייתא מונה את חנן המצרי בין דייני הגזירות.
לדייני הגזירות מיוחס המאמר הבא, שעוסק בבהמה של אדם שנכנסה לרשות חברו והזיקה שם לעצים.
הדיינים קצבו את התשלום: "קיטמה (שברה) נטיעה - רבי יוסי אומר: גוזרי גזירות שבירושלים אומרים: נטיעה בת שנתה - שתי כסף, בת שתי שנים - ארבע כסף".
שמו המלא, לפי ברייתא שמופיעה בתלמוד, היה אדמון בן גדאי.
ב"אנציקלופדיה לתארי כבוד בישראל" (מאת הרב אברהם אורנשטיין), בערך אדמון בן גדאי: יש סבורים ששני השמות, אדמון וגדאי, הם כינויים של חשיבותו ומעלתו של הדיין הזה, שנחשב בברייתא הראשון בין שלושה הדיינים.
'אדמון' - הוראתו ביוונית יודע ומנוסה.
'בן גדאי' פירושו ביוונית זקן ונכבד, זקן שקנה חכמה.
בספר יוחסין השלם וב"סדר הדורות" נאמר שדייני הגזירות פעלו בתקופתם של שמעיה ואבטליון, הזוג הרביעי של תקופת הזוגות, כ-120 שנה לפני חורבן בית שני.
הרב זאב יעבץ ("תולדות ישראל") כתב שאדמון חי בזמנו של רבן גמליאל הזקן, בדור הראשון לתנאים, סמוך לחורבן בית המקדש.
לדעתו, אי אפשר להקדים את זמנם של דייני הגזירות יותר מזה.
כיוון שבתלמוד מוזכרת דעתו של רבי נתן שגם נחום המדי היה מדייני הגזירות, ומכך משתמע שנחום חי בזמנו של אדמון, ובמקום אחר מסופר שנחום המדי חי בזמן חורבן בית שני.
במשנה, בפרק האחרון של מסכת כתובות, מובאות שבע מחלוקות בין אדמון לבין חכמים בדיני ממונות.
בחלק מהן הצטרף רבן גמליאל דיבנה, מאוחר יותר, לדעתו של אדמון.
באחת המחלוקות התנסח אדמון במשפט שהפך לאמרה: "בשביל שאני זכר הפסדתי?!".
מובאות מדבריו של אדמון מופיעות במקומות נוספים בשני התלמודים.
דיון בדברי אדמון ביחס להלכה נמשך גם בתקופת האמוראים, ובשני התלמודים התייחסו לדברי רבן גמליאל.
אמר רבי יצחק בן אלעזר משמיה דחזקיה: כל מקום שאמר רבן גמליאל 'רואה אני את דברי אדמון' - הלכה כמותו.
אמר רבי זירא אמר רבה בר ירמיה...
שבעה דברים שאמר אדמון - יש מהן שהלכה כמותו וכיוצא בו, ויש מהן שאין הלכה כמותו אלא כיוצא בו: בכל מקום שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון - הלכה כמותו, אינך (=אחרת) - לא.
בין הגאונים הייתה מחלוקת אם לפסוק הלכה כאדמון היכן שרבן גמליאל תמך בשיטתו.
רב שמואל גאון בר חפני כתב שבשתי מחלוקות הלכה כאדמון.
רב נטרונאי גאון, לעומתו, סבר שאין לפסוק הלכה כאדמון באף אחת מן המחלוקות.
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כאדמון רק במחלוקת השנייה והשלישית, אך בשאר המחלוקות ההלכה היא כדעת חכמים.
ציון קבר המיוחס לאדמון מצוי דרומית לעיר צפת, סמוך לחורבות הכפר עוקיבה.
על ידו קבר עקביא בן מהללאל.
אדמון ז'אבס () היה סופר ומשורר יהודי-צרפתי, ואחת מהדמויות הספרותיות הנודעות ביותר בצרפת בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ז'אבס הוא בן למשפחה יהודית-מצרית ממוצא ספרדי-איטלקי.
הוא גדל בקהיר, שם קיבל חינוך צרפתי קולוניאלי קלאסי.
הוא החל לפרסם בצרפתית בגיל מוקדם, וקיבל את אות לגיון הכבוד בשנת 1952 בשל הישגיו הספרותיים.
בזמן שמצרים גירשה את אוכלוסייתה היהודית ב-1956 בעקבות מלחמת סיני, נס ז'אבס לפריז, שם הוא ביקר לראשונה בשנות השלושים, בפריז ניצתה מחדש ידידותו עם הסוריאליסטים חרף העובדה שהוא מעולם לא היה חבר בקבוצה זו.
הוא קיבל אזרחות צרפתית ב-1967, באותה השנה הוא זכה להיות אחד מארבעת הצרפתים (לצד ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי, וקלוד לוי-שטראוס) שהציגו את עבודותיהם בתערוכה העולמית במונטריאול.
ז'אבס זכה בפרסים ואותות נוספים - Prix des Critiques (פרס המבקרים) ב-1972 והתמנה לקצין באות לגיון הכבוד ב-1986. ב-1987 הוענק לו Grand Prix national de la poésie (פרס המשמר הצרפתי הלאומי לשירה).
הלווייתו של ז'אבס התרחשה מספר ימים לאחר לכתו לעולמו, בהיותו בן 78, בבית הקברות פר לשז.
ז'אבס נודע במיוחד בשל ספרי השירה שלו, פורסמו לפעמים במחזור רב-כרכים, לפחות ארבעה עשר מהם תורגמו בידי רוזמארי וולדרופ (Rosmarie Waldrop) – המתרגמת העיקרית של ז'אבס לשפה האנגלית.
ז'אבס הרבה להציג בהם אזכורים למיסטיקה היהודית ולקבלה.
ספר השאלות / אדמון ז'אבס ; מצרפתית: אביבה ברק ; אחרית-דבר: דוד מנדלסון, ירושלים : שוקן, תשמ"ז 1987
אֶדמוֹן פְלֶג, לעיתים נהגה שמו כאדמונד פלג היה משורר וסופר יהודי ממוצא שווייצרי, שכתב בצרפתית.
נולד בז'נבה בשם אדמונד פלגנהיימר (Edmond Flegenheimer), בנם של מוריס וקלייר לבית נורדמן.
בן דודו הוא הארכיטקט ז'ול-ז'אק או ז'וליאן פלגנהיימר (Jules-Jacques Flegenheimer).
אחרי לימודים בעיר הולדתו, יצא לפריז ללמוד באקול נורמל סופרייר, ועבד שם כמבקר תיאטרון.
ב-1914 התנדב ללגיון הזרים הצרפתי ואז שינה את שם משפחתו לפלג .
למרות שזכה לחינוך יהודי, התרחק פלג בפריז מהדת, עד פרשת דרייפוס, שקירבה אותו חזרה ליהדות והפגישה אותו עם רעיונות הציונות.
פלג השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובאחד מהם פגש את ישראל זנגוויל, ממנו הושפע.
פלג למד היסטוריה ומחשבה יהודית והביע בכתביו הבטים שונים של היהדות.
אחד הטקטסים הנודעים שלו נקרא 'מדוע אני יהודי'.
ברומן L'enfant prophète (הנביא הילד) הציג פלג את היהדות בדרכים מרתקות לדור שלם של יהודים מתבוללים.
כמו כן עסק בתרגום כתבים מעברית ויידיש לצרפתית.
במהלך שנות העשרים החל לשמש כנשיא הכבוד של תנועת הצופים היהודיים בצרפת.
פלג כתב גם את הלברית לאופרה אדיפוס של ג'ורג'ה אנסקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נותר פלג תחילה בנפת בּוּבאלוֹן, באזור הכיבוש האיטלקי של פרובאנס, ולאחר מכן הוברח בידי הרזיסטאנס למקום בטוח.
שיחותיו עם יהודים נמלטים על הדברים היפים בדתם ראו אור בשנת 1946, תחת השם Le Chant nouveau (השיר החדש); את חוויותיו בתקופת הכיבוש תיאר בספר Nous de l'Espérance (אנחנו מהתקווה).
אחרי המלחמה שיחק פלג תפקיד חשוב בהתקרבות-מחדש בין הקהילה היהודית והנוצרית בצרפת.
אף כי ביקר פעמיים בישראל (הראשונה מביניהן ב-1932, עם ידידו מארק שאגאל), הסתייג בתקופה זו מהציונות, שבה תמך בהתלהבות קודם לכן.
לגישתו, על היהודים להשתלב בארצות מוצאם כאזרחים שוויי-זכויות, בין אם הם מממשים באורח פעיל את דתם היהודית ובין אם לאו.
אף כי היה שווייצרי במוצאו, וזכה לאזרחות צרפתית רק ב-1921 בעקבות שירותו בלגיון הזרים, ראה את עצמו באופן מוחלט ונלהב כצרפתי.
משנת 1957 ארגן, יחד עם ליאון אלגזי, את "הכנס השנתי לאינטלקטואלים יהודים", כנס בו השתתפו, בין היתר, עמנואל לוינס, אנדרה נהר והרב יהודה ליאון אשכנזי .
פלג נפטר בפריז ב-1963. במותו הותיר אחריו עיזבון רב-ערך, שכלל התכתבויות עם הסופרים הצרפתיים החשובים ביותר בשנים 1890–1963.
פלג היה נשוי למדלן לבית ברנהיים.
שני בניהם הלכו לעולמם בהפרש קצר זה מזה: דניאל (נולד ב-1912) סבל מדיכאון והתאבד בשנת 1939, ואילו מוריס נהרג ביוני 1940 בקרבות בפלנדריה.
שנתיים קודם לכן, ב־1938, נשא מוריס לאשה את אילה זקס-אברמוב.
עוטר באות לגיון הכבוד של צרפת
1937 - פרס ארטיג לשירה מטעם האקדמיה הצרפתית - עבור Écoute Israël "שמע ישראל"
על שמו נקראים רחובות בכרמל הצרפתי בחיפה ובשכונת נווה יעקב בירושלים.
1952 - הושתל יער על שמו בישראל.
אדמונד ג'ייקובסון היה רופא-פסיכיאטר, פסיכולוג ופיזיולוג אמריקאי ממוצא יהודי, מפתח טיפולי ההרפיה הראשונים המבוססים מדעית: הרפיית השרירים ההדרגתית.
תרם גם לתחום האלקטרופיזיולוגיה של הפעילות הנפשית-התנהגותית, ונמנה עם חלוצי הביופידבק והרפואה הפסיכוסומטית.
טכניקת ההרפיה שפיתח שולבה בהמשך ככלי חשוב בטיפולים הפסיכולוגיים ההתנהגותיים.
ג'ייקובסון נולד בשיקגו, כבנם של מוריס ג'ייקובסון, מתווך נדל"ן יהודי יליד שטרסבורג, ושל אשתו, פאני, ילידת מדינת איווה.
אחרי לימודי תואר ראשון במדעים (BS) באוניברסיטת נורת'ווסטרן, נרשם ג'ייקובסון בשנת 1905 ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
אחד ממוריו היה הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, בעל אוריינטציה הוליסטית כלפי הגוף ונפש האדם, שחיבר עם החוקר לאנג את התאוריה האינטואיטיבית לגבי מוצאם ההיקפי של הריגושים, וכתב על החוויה המיסטית ועל ההרפיה.
לפי עדותו מאוחר יותר, ג'ייקובסון חיפש בתקופה זו תשובות לשאלת התגובות הרגשיות החריפות של האדם - האמוציות, במיוחד הפחד וה"עצבנות"; הוא התאכזב ממורהו ג'יימס, ומצא עניין דווקא במחקרים אלקטרופיזיולוגיים, נציגי האסכולה הפסיכולוגית הצרפתית שעסקו בתחום הזה.
באותה תקופה ג'ייקובסון ערך את המחקרים השיטתיים הראשונים בתחום ההרפיה: מחקרים של תגובת ה-startle (תגובת פתע, עליית פתע במתח) לרעשים פתאומיים.
פרסומו הראשון היה מאמר פילוסופי על האמת -"The relational account of the truth", אותו כתב בהשראת ויכוחיו עם אחד ממוריו בהרווארד, ג'וסיה רויס.
בשנת 1910 סיים בהרווארד את התואר השלישי PhD, עם עבודת דוקטורט על העכבה (אינהיביציה).
בהמשך השתלם באוניברסיטת קורנל, שם הושפע מהפסיכולוג הבריטי הידוע אדוארד טיצ'נר.
ברוחו של טיצ'נר, התעניין בהגברת המודעות לתחושות הקינסתטיות בגוף ולחוויות הנפשיות המקבילות להן, וכן בשיטת בחינה פנימית (אינטרוספקציה) של הנפש הקרויה גם "שיטת וירצבורג".
כמו כן בהשפעת "תורת ההקשר" של טיצ'נר, התעניין בקשר בין תנוחות ומתחים בגוף ובין מילים ופעילויות בדמיון.
בתקופה זו פרסם את מאמרו החשוב "על המשמעות ועל ההבנה" (Meaning and Understanding).
בהמשך עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הצטרף במשך רבעון כמדריך למחלקה לפיזיולוגיה שבניהולו של א.
לאחר מכן למד רפואה ב"בית הספר ראש" בשיקגו, וסיים ב-1915 לימודי דוקטור לרפואה MD.
משנת 1926 עבד במחלקת הפיזיולוגיה של אוניברסיטת שיקגו, ובתקופה זו המשיך במחקריו אודות הרפיה, מדידות מתח בשרירים ועוד.
ב-1937 פרש מהאוניברסיטה והקים במרכז שיקגו את מעבדתו הפרטית לפיזיולוגיה קלינית, בה ערך מחקרים עד 1960 ושם פעל עד יום מותו.
ג'ייקובסון נפטר בשיקגו בשנת 1983, בגיל 94.
מדידת מתח בשרירים והאלקטרומיוגרפיה הכמותית
בעת עבודתו בשיקגו יחד עם א.
קרלסון, חיפש ג'ייקובסון מדדים שונים למצבי מתח נפשי.
כך למשל חקר את ההחזר הפטלרי (החזר הקפיצה של הברך לאחר נקישה בגיד מתחת לעצם הפיקה), ומצא מתאם בין האמפליטודה של ההחזר ובין מתח נפשי.
הוא גילה שהשגת מצב של הרפיה הורידה את האמפילטודה של ההחזר.
אולם שיטת מדידת החזרים בברך הייתה מסורבלת מדי.
בשנת 1921 הוא החל למדוד את ה"מתח" דרך מדידות אלקטרופיזיולוגיה, בשיתוף פעולה עם מעבדות בל.
אחר כך ניסה ליישם טכניקות אלה בפרקטיקה הרפואית, מה שנקרא מאוחר יותר בשם "רפואה פסיכוסומטית".
הוא השתמש במכשירים חשמליים בעלי מיקרוולטאז', וערך את המדידות החשמליות המדויקות הראשונות של טונוס השרירים (פוטנציאלי פעולה או דחפים עצביים), בשרירי בני אדם חיים.
יחד עם עובדי מעבדת בל, שקד ג'ייקובסון על שכלול מכשירים אלה.
כך למשל יצר את ה"נוירוולטמטרים" (1939) ואת ה"נוירוולטמטר המשלב" (integrator neurovoltmeter).
בכך היה ג'ייקובסון לחלוץ האלקטרומיוגרפיה הכמותית.
הקשר בין הפעילות בשרירים ובין ריגושים ומחשבות
בעזרת המדידות הללו מצא ג'ייקובסון שגם במצב של רגיעה גופנית, מחשבה או דמיון על תנועות או על מכות גורמת לתגובות אלקטרומיוגרפיות.
כל מחשבה מתלווה בפעילות שרירית, מזערית ככל שתהיה.
שרירי העיניים ואיברי הדיבור מושפעים מדמיונות של ראייה או דיבור.
ולהפך - הפחתה של החשיבה והדמיון מסוגים אלה גורמת להרפיית השרירים הרלוונטיים.
בהמשך לתצפיותיו בעת לימודיו באוניברסיטה, ג'ייקובסון התרשם כי מאמץ, מתח נפשי והפרעות סומטיות שונות מלווים לעיתים קרובות ב"מתח שרירים", כלומר מצב של כיווץ סיבי השרירים.
הוא הסיק כי הרפיית שרירים, כחומר הורדת טונוס השרירים ויצירת מצב של חוסר כיווץ, עשויה לגרום להרגעה נפשית, עם השלכות חיוביות גם על הפרעות גופניות שונות.
להערכתו, הרפיית שרירים יכולה לשמש אף לאמצעי מנע נגד הפרעות גופניות ונפשיות שונות, הנקראות לעיתים "פסיכו-סומטיות".
בשנת 1929, אחרי עשרים שנות מחקר, החל ג'ייקובסון לפרסם את תוצאותיו בספרו "הרפיה הדרגתית".
כעבור 5 שנים, בשנת 1934, כתב גם את הספר "אתה חייב הרפיה" (You must relax) המיועד לציבור הרחב, שבו הציג את יתרונות טכניקות ההרפיה בטיפול ובמניעת הפרעות נפשיות וגופניות.
היישומים הטיפוליים של מחקריו: "טכניקת ההרפיה ההדרגתית של ג'ייקובסון"
שיטת הטיפול של ג'ייקובסון התבססה על תרגילי כיווץ ואחר כך הרפיה פתאומית של עשרות קבוצות שרירים, ועל אימון כושר ההבחנה בין תחושות המתח וההרפיה הללו.
המטרה המיידית של האימונים הייתה סילוק המתח בכל שרירי השלד וחוויית הרפיה עמוקה "בפקודה".
לפי שיטתו המקורית, התוכנית הטיפולית הייתה צריכה לכלול כ-56 עד 200 מפגשים טיפוליים, והמטופלים היו צריכים לבצע בין 1 ל-9 תרגילים יומיים של הרפיה בת שעה כל אחד.
שיטתו אומצה מאוחר יותר על ידי מייסדי הטיפולים הפסיכולוגיים ההתנהגותיים, הראשון מביניהם היה הדרום אפריקאי ג'וזף וולפי (בספרו "פסיכותרפיה על ידי עכבה הדדית", 1958).
להבדיל משיטת ג'ייקובסון, עקרון השיטה של הגרמני שולצה, שנקראת "אימון אוטוגני", התבסס בעיקר על סוגסטיה.
במשך הזמן שתי שיטות אלה שולבו בטיפולי ההרפיה הנהוגים בפסיכותרפיה כיום.
("הרפיה הדרגתית", הוצאת אוניברסיטת שיקגו); מהדורה נוספת יצאה ב-1938.
("אתה חייב הרפיה: שיטה שימושית להפחתת הלחצים של החיים המודרניים")
("אתה יכול לישון טוב: האלפבית של השינה השקטה אצל האדם הממוצע")
("השלום שאנחנו, האמריקאים, צריכים: קריאה לחשיבה בהירה יותר על בני בריתנו, אויבינו, על עצמנו ועל עתידנו")
אדמונד אלביוס (1829 – 9 באוגוסט 1880) היה עבד ממוצא אפריקאי מראוניון שתרם רבות לתעשיית גידול ועיבוד הווניל.
בהיותו בן 12 הוא המציא שיטה להאבקת סחלב הווניל במהירות וביעילות.
הטכניקה של אלביוס יצרה מהפכה בתעשיית הווניל ואפשרה גידול רווחי של פולי וניל מחוץ למקום הגידול הטבעי שלהם במקסיקו.
אמו, שהייתה שפחה, מתה בזמן הלידה, והוא אומץ על ידי אדונה, פראול בלייה בומונט.
באותה תקופה ייבאו מתיישבים צרפתיים פולי וניל לראוניון ולמאוריציוס השכנה בתקווה לפתח תעשיית גידול וניל מקומית.
עד מהרה התברר כי הצמחים היו עקרים כי לא היו בנמצא חרקים מתאימים שיאבקו את הצמח.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 פתח צ'ארלס מורן, פרופסור לבוטניקה מאוניברסיטת לייז' בבלגיה, שיטה להאבקה ידנית של הווניל.
אולם השיטה הייתה איטית והייתה לא יעילה מספיק בשביל להפוך את גידול הווניל לתעשייה רווחית.
ב-1841, גילה אלביוס כיצד ניתן להאביק את סחלב הווניל במהירות בעזרת מקל דק או עלה עשב ותנועת אגודל עדינה.
עלה העשב או המקל משמשים להרמת השפה החוצצת בין המאבק הזכרי לעֵלִי הנקבי ובאמצעות האגודל מעבירים את האבקנים הדביקים ומורחים אותם על העלי.
בטכניקה של אלביוס עושים שימוש עד היום ורוב גידולי הווניל בעולם מואבקים בצורה ידנית.
בעקבות תגליתו של אלביוס הפכה ראוניון לתקופה לספקית הגדולה בעולם של וניל.
בהמשך הביאו המתיישבים הצרפתים את הטכניקה למדגסקר וזו נותרה יצרנית הווניל הגדולה בעולם עד היום.
ב-1848 הטילה צרפת איסור על העבדות במושבותיה ואלביוס עזב את מטע הווניל לטובת בירת האי, סן-דני, שם עבד כעובד מטבח.
מאוחר יותר הורשע בגנבת תכשיטים ונידון לעשר שנות מאסר.
לאחר שריצה חמש שנות מאסר, הומתק עונשו על ידי מושל האי שזקף לזכותו את תרומתו הגדולה לתעשיית הווניל ולכלכלת בראוניון.
אלביוס מת חסר כל בסנט-סוזאן בשנת 1880.
פילדמרשל ויליאם אדמונד איירונסייד, הברון הראשון מאיירונסייד היה קצין בצבא הבריטי ששימש כראש המטה הכללי הקיסרי בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה.
איירונסייד התגייס לחיל התותחנים המלכותי ב-1899, ושירת במלחמת הבורים.
לאחר מכן שימש תקופה קצרה כמרגל במושבות הגרמנים בדרום מערב אפריקה.
מששב לשירות רגיל שירת כקצין מטה במפקדת דיוויזיה בשנתיים הראשונות שמלחמת העולם הראשונה, וב-1916 מונה לראש המטה של הדיוויזיה הקנדית הרביעית.
ב-1918 קיבל פיקוד על חטיבה בחזית המערב, אך במהרה נשלח לפקד על חיל המשלוח הבריטי שנשלח להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן פיקד על כוחות הכיבוש של מדינות ההסכמה בטורקיה, ולבסוף על הכוח הבריטי בפרס ב-1921. בשנה זו קודם לפקד על הכוח הבריטי בעיראק אך המינוי לא יצא אל הפועל בגלל שנפגע בתאונת טיס.
הוא שב לשירות כמפקדו של בית הספר לפיקוד ומטה בקמברלי, ושם תמך ברעיונותיו של ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שהיה מהוגי הצבא הממוכן.
לאחר מכן קיבל את הפיקוד על דיוויזיה, ועל מחוזות צבאיים שונים בהודו ובבריטניה.
בשנת 1937 היה צפוי להיות מקודם לתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי, אך הקידום פסח עליו, והוא נשלח להיות למושל גיברלטר, תפקיד שניתן בדרך כלל לקצין בכיר העומד בפני פרישה.
ב-1939 נקרא לשוב לשירות פעיל ומונה למפקח הכללי על כוחות הצבא שמעבר לים, תפקיד שהיה עשוי להוביל למינויו לראש כוח המשלוח הבריטי במקרה של מלחמה.
משפרצה מלחמת העולם השנייה מונה לורד גורט לתפקיד מפקד חיל המשלוח, ואיירונסייד מונה לראש המטה הכללי הקיסרי.
בתחילת 1940 תמך בהתערבות צבאית באזור סקנדינביה, אך עם סיום מלחמת החורף, היה צורך בשינוי תוכניות אלו.
בזמן המערכה בנורווגיה והמערכה על צרפת מילא תפקיד שולי, ותפקידו במערכה על צרפת נפגע בשל היחסים הרעועים בינו ובין לורד גורט.
בסוף מאי 1940 הוחלף בתפקיד ראש המטה על ידי ג'ון דיל, ומונה לתפקיד המפקד על החילות בבריטניה במקרה של פלישה גרמנית.
בתפקיד זה שירות כחודשיים, עד לפרישתו.
הוא פרש לביתו בנורפוק, וקיבל דרגת פילדמרשל ואת תואר האצולה ברון מאיירונסייד.
לאחר מכן לא נשא בתפקיד רשמי כלשהו, עד מותו בשנת 1959.
אדמונד או'בראיין היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב על הופעותיו בסרטים "הרוזנת היחפה" ו"שבעה ימים במאי".
או'בראיין נולד בניו יורק סיטי.
התגלה לראשונה בהפקה הוליוודית בשנת 1939, בעיבוד הקולנועי הדיבורי הראשון לרומן המפורסם "הגיבן מנוטרדאם" בו שיחק בתפקיד המשורר הצרפתי פייר.
הופעה זו העניקה לו תפקידים בדרמה הקומית "גברת הולידיי המדהימה" בתור הקומודור טום הולידיי ובדרמות "הרוצחים" בתפקיד חוקר ביטוחי החיים ג'ים ריורדן, "חיים כפולים" של ג'ורג' קיוקור בתפקיד ביל פריינד ובסרט הגנגסטרים הקלאסי "חום לבן" בתפקיד המדובב ויק פרדו הנשלח בתור שתול לתאו של הגנגסטר ג'ארט (ג'יימס קאגני).
ב-1950 זכה לפרסום בזכות הופעה בדרמה " D.O.A." בתפקיד רואה החשבון פרנק ביגלו.
ב-1953 השתתף או'בראיין בעיבוד הקולנועי ההוליוודי של ג'וזף ל.
מנקייביץ' למחזה "יוליוס קיסר" ובדרמת המתח "הטרמפיסט".
או'בראיין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ו ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1954 על תפקידו בדרמה "הרוזנת היחפה" בה שיחק בתור איש יחסי-הציבור אוסקר מולדון.
באותה השנה ביים או'בראיין את סרט הפשע "מגן לרוצח" ואף כיכב בו.
ב-1955 שיחק בדרמת הפשע "הבלוז של פיטי קלי" בתפקיד המאפיונר פראן מק'רג.
ב-1956 הופיע בעיבוד הקולנועי לרומן "1984" בתפקיד גיבור העלילה וינסטון סמית ובקומדיה המוזיקלית "The Girl Can't Help It" בתור המאפיונר פאטס מורדוק.
ב-1962 שיחק במערבון של ג'ון פורד "האיש שירה בליברטי ואלנס" בתפקיד דוטון פבודי עורך העיתון המקומי, בסרט המלחמה "היום הארוך ביותר" בתור מייג'ור גנרל ריימונד בארטון ובסרט כותלי הכלא "איש הציפורים מאלקטרז" בתפקיד הסופר תומאס גדיס.
בשנת 1964 זכה או'בראיין בפרס גלובוס הזהב השני שלו על הופעתו במותחן הפוליטי של ג'ון פרנקנהיימר "שבעה ימים במאי".
בתפקיד הסנטור האלכוהוליסט ריי קלארק, את הפרס האוסקר לו היה מועמד הפסיד באותה השנה לפיטר יוסטינוב.
ב-1966 הופיע בסרט המדע הבדיוני המפורסם "המסע הפנטסטי" בתור גנרל קרטר.
ב-1969 שיחק במערבון "חבורת הפראים" בתפקיד פרדי סקייס.
את הופעתו הקולנועית האחרונה עשה בקומדיית הפעולה "99 ו44/100 אחוז מת".
או'בראיין היה גרוש פעמיים ממערכות נישואיו עם השחקניות ננסי קלי ואולגה סן חואן.
לאו'בראיין ולסן חואן נולדו שלושה ילדים: השחקנית מריה או'בראיין, המפיקה ברידג'ט או'בראיין והשחקן ברנדן או'בראיין.
או'בראיין, שבשנותיו האחרונות אבד מאור עיניו, נפטר ב-9 במאי 1985 ממחלת אלצהיימר בגיל 69 בעיר אינגלווד, קליפורניה.
נקבר ב"בית הקברות הצלב הקדוש" שבעיר קאלבר סיטי, קליפורניה.
אדמונד גוון היה שחקן קולנוע אנגלי זוכה שני פרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1947 על הופעתו בסרט "נס ברחוב 34".
גוון נולד בשם אדמונד ג'ון קלאוויי בוונדוורת' שבדרום מערב לונדון, למד ב"מכללת המלך" והחל לשחק בגיל צעיר תחת הדרכתו של המחזאי המפורסם ג'ורג' ברנרד שו שגילה אותו.
גוון נאלץ להקפיא את הקריירה שלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה מאחר ששירת כלוחם בצבא בריטניה.
גוון החל את דרכו בקולנוע הבריטי בשנות ה-20 של המאה ה-20, התגלה לראשונה על ידי אלפרד היצ'קוק בשנות ה-30 בסרטיו "משחק ההונאה" בו שיחק גוון בתפקיד ראשי ו "הואלסים מווינה" בתפקיד המלחין האוסטרי יוהאן שטראוס.
את הופעותיו הראשונות בהוליווד עשה גוון בקומדיה של ג'ורג' קיוקור "סילביה סקרלט" לצידם של אגדות הקולנוע קרי גרנט וקתרין הפבורן ובדרמה של מרווין לרוי "אנתוני אדוורס" בתפקיד ג'ון בוניפאטר.
בשנת 1940 שיחק בפעם השלישית עבור אלפרד היצ'קוק בסרטו המפורסם "כתב חוץ" בתור שומר הראש רוולי וכמו כן גם בעיבוד ההוליוודי הראשון לרומן "גאווה ודעה קדומה".
ב-1941 הופיע גוון בקומדיה של סם ווד "השטן ומיס ג'ונס" ובדרמה "הריעו לגברת בישוף" ב-1943 השתתף בקומדיית הילדים "לאסי שובי הביתה" ב-1944 שיחק גוון בדרמה הבריטית "מפתחות הממלכה" בתור איימיש מקנאב.
גוון זכה בשנת 1947 בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור קריס קרינגל המגלם את סנטה קלאוס בפנטזיית חג המולד "נס ברחוב 34".
גוון זכה בפרס גלובוס זהב שני בקריירה בשנת 1950 על תפקידו בתור סקיפר מילר בקומדיה "מר 880", על הופעתו הועמד גם בשנית לפרס האוסקר אותו הפסיד לג'ורג' סנדרס.
את תפקידיו האחרונים עשה גוון בקומדיה השחורה של אלפרד היצ'קוק "מי רצח את הארי?" בתפקיד קפטן אלברט וויז ובסרט האימה הבדיוני "הם!" בתור ד"ר הארולד מדפורד.
היה נשוי במשך תקופה קצרה לשחקנית מיני ביאטריס טרי.
גוון נפטר ב-6 בספטמבר 1959 מדלקת ריאות בגיל 81 בשכונת וודלנד הילס שבלוס אנג'לס.
גופתו של גוון נשרפה ואפרו נשמר במשרפת "צ'אפל אוף פינס".
על שמו של גוון כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אדמונד היא עיר במחוז אוקלהומה במדינת אוקלהומה בארצות הברית.
העיר היא חלק מהמטרופולין של אוקלהומה סיטי, בירת אוקלהומה.
ב-1887 נפתחה תחנת עצירה לרכבות של מסילת סנטה פה (שנקראה בהמשך מסילת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה (Atchison, Topeka and Santa Fe Railway)) באזור בו נמצאת העיר כיום.
התחנה נקראה "תחנת אדמונד" על שם אדמונד בורדיק שהיה סוכן של מסילת סנטה פה.
בקרבת התחנה הוקמה עיירה ואנשיה אימצו את שם התחנה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מרכז אוקלהומה.
כמו כן, בקרבת העיר אך בתוך שטחי אוקלהומה סיטי שוכנת האוניברסיטה הנוצרית של אוקלהומה.
העיר נמצאת במסלול כביש בין-מדינתי 35, המקשר בין המדינות טקסס ומינסוטה.
אדמון לואי אווראר היה פסטור בפטיסטי וחסיד אומות העולם מצרפת.
אווראר נולד להורים ממוצא בלגי.
משנת 1925 היה כומר בפטיסטי בניס.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
מראשית הכיבוש הגרמני של צרפת במאי 1940 נשא אברה דברים בדרשות יום א' נגד רדיפת היהודים, בין אם על ידי משטר וישי בדרום צרפת, בין אם על ידי הגרמנים ששלטו בצפון צרפת ובמערבה.
הוא האיץ בבני קהילתו לסייע ליהודים ועבד בצמוד לקבוצות מחתרת והתנגדות יהודיות.
בראשית תקופת הכיבוש הנאצי של צרפת הייתה ניס תחת שלטון איטלקי ולכן, על אף החוקים האנטישמיים, זכו יהודיה ליחס יותר טוב.
עם זאת, בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה לבעלות הברית, נחשפו גם עשרות אלפי היהודים שהיו בניס – יהודים צרפתיים וזרים כאחד – לסכנת רדיפה וגירוש על ידי הגרמנים והצרפתים משתפי הפעולה עמם.
בסוף 1943, עם החמרת מצב היהודים, נהג אווראר לתת מחסה בביתו ליהודים נרדפים לתקופות קצרות, עד שהתאפשר להם לעבור למקומות מסתור קבועים.
בעזרת פעילי מחתרת יהודיים סיפק אברה ליהודים רבים מסמכי זהות מזויפים.
קודם לכן, באוגוסט 1943, עבר אווראר לכפר לה שמבון-סור-ליניון ושהה שם מספר ימים.
שם נודע לו על יהודים נרדפים שהוסתרו על ידי תושבי הכפר.
עם שובו לניס שאב אווראר השראה מעצם מעשי ההסתרה ומדרכי הפעולה של תושבי לה שמבון-סור-ליניון ויצר קשר עם פעילי מחתרת מקומיים שסייעו ליהודים נרדפים בניס.
אווראר, אשתו אידה ובניו לואי ודניאל, שהיו בשנות העשרה לחייהם, העבירו יהודים בחשאי מעירם ניס לכפר לה שמבון-סור-ליניון ומשם סייעו בהעברתם אל מעבר לגבול שווייץ.
אווראר ושני ילדיו היו יועצים בצבא הישע בכפר לה שמבון-סור-ליניון, ובחסות זו ליוו את היהודים – שהיו לבושים כחברים בתנועת הצופים השווייצרית – אל הגבול.
יחד עם אשתו ובניו, סייע אווראר ליהודים מסתתרים בניס.
הם יצרו קשר בינם לבין אנשים שנאותו להסתירם, סיפקו להם כרטיסי מזון וסייעו להם להימלט מהעיר לאזורים בטוחים יותר, במקרה הצורך.
במרץ 1944 אף חגג אווראר עם מספר יהודים את חג הפורים בכנסייה בעיר ואפשר להם להשתמש בכנסייה לשם הקראתה של מגילת אסתר.
בעוד החוגגים היהודים התפללו בכנסייה, שמרו בניו של אווראר ברחוב, מחוץ לכנסייה.
גם בחג הפסח סייע אווראר ליהודים – הוא חילק להם מצות כדי לסייע להם לחגוג את החג.
בשני מקרים לפחות הגיע אווראר למטה הגסטפו בניס כדי לפעול לשחרורן של שתי יהודיות שנכלאו, והצליח לעשות זאת לפני שאלה גורשו למחנות ריכוז.
אחיו של אדמון אווראר, פייר, סייע אף הוא ליהודים בעירו, קאור.
לאחר המלחמה המשיך אווראר בפעילותו למען נזקקים, בעיקר ילדים, ופעל להקמת מוסדות סיוע לילדים.
ב-1994 הכיר יד ושם בכומר אדמון אווראר, באשתו אידה ובבניו לואי ודניאל בתור חסידי אומות העולם.
אֶדְמוֹן פְּרִיווָה היה פעיל אספרנטו, היסטוריון, סופר, עיתונאי ופעיל שלום שווייצרי.
כתב ספרי עיון, שירה וקריאה בנושא השפה הבינלאומית אספרנטו ותנועת האספרנטו, וכן ביוגרפיה של אליעזר לודוויג זמנהוף, הרופא היהודי שיצר את שפת האספרנטו.
פריווה למד אספרנטו בילדותו, ויחד עם הקטור הודלר ייסד ב-1903 את העיתון Juna Esperantisto ("האספרנטיסט הצעיר"), עיתון המיועד לדוברי אספרנטו צעירים.
בשנת 1905 נסע כ-600 קילומטר כדי להגיע לכנס האספרנטו העולמי בעיר בולון-סור-מר.
בשנת 1912 החל להתנדב באגודת האספרנטו העולמית, ובשנת 1920 התמנה לעורך הראשי של העיתון הרשמי של האגודה.
לאחר מכן נבחר לנשיא האגודה בין השנים 1924–1938. באותו הזמן שימש גם כראש "הוועדה הבינלאומית המרכזית של תנועת האספרנטו" (Internacia Centra Komitato de la Esperanto-Movado).
הוא אף ייצג את אספרנטו בארגון העבודה הבינלאומי, בחבר הלאומים, ובארגון הטלגרף הבינלאומי.
עבודתו בנושא ההיסטוריה של אספרנטו ועל חייו של זמנהוף (הביוגרפיה הראשונה שנכתבה על זמנהוף) הפכה אותו לאחד ההיסטוריונים החשובים בנושא אספרנטו באותה התקופה ועד היום.
הוא גם כתב ספר בלשנות בנושא אספרנטו בשם "הבעת רגשות באספרנטו", ושני ספרי לימוד לאספרנטו.
בנוסף לספרים אלה כתב גם שירים, סיפורים ומחזות רבים באספרנטו, בהם Tra l'silento (דרך השקט) ו-Ginevra.
פריווה היה אדם דתי מאוד ותמך מאוד באיחוד הדתות, כפי שניתן לראות במאמר שכתב בשנת 1945 בשם "Sagesse de l'Orient au dela des Religions" ("חכמת המזרח מעבר לדתות"), בו הוא מסביר וחוקר אמונות ודתות שונות במזרח, ולסיכום מסביר על מעשיו של גנדי.
בין השנים 1923–1926 שימש כסגן נציג איראן בחבר הלאומים.
בשנת 1936 הצטרף לקהילת הקווייקרים.
גנרל של ארמייה אדמון אלפונס לאון ביאה היה גנרל בצבא צרפת שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן היה ראש המטה הכללי החמישי של צבא צרפת.
ביאה נולד ב-17 בספטמבר 1868 בעיר שאלון-אן-שמפאן, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
אביו לאון, היה קצין הנדסה.
אמו מרי הייתה מהעיר מץ, ולפיכך מלחמת צרפת–פרוסיה שבסופה סופחה מץ בידי הקיסרות הגרמנית, הניעה אותו להתגייס לצבא צרפת.
בשנת 1887 הוא למד באקול פוליטקניק, וסיים אותו בשנת 1891 כלוטננט בחיל הארטילריה.
זמן קצר לאחר מכן נישא לז'אן בובה, בתו של קצין בחיל הארטילריה.
בשנת 1895 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובמרץ 1909 הועלה לדרגת קומנדנט ומונה למפקד ברגימנט התותחנים ה-25. בשנת 1912 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל והוצב בלשכתו של שר המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוא מונה לראש המטה הכללי של ארמיית אלזס.
בנובמבר 1915 מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-245, ובינואר 1916 מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-7, ופיקד עליה עד 18 ביוני של אותה שנה עת מונה למפקד הדיוויזיה ה-121, ופיקד עליה במהלך הקרב על הסום.
ב-14 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ב-29 בדצמבר הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה ומונה למפקד הקורפוס ה-2. הוא פיקד על הקורפוס עד 2 בינואר 1917 עת הועבר לפקד על כוחות הארטילריה של המילואים.
ב-18 בפברואר 1918 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33.
ב-29 במרץ של אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-17, וב-10 ביוני מונה למפקד הארמייה החמישית, אשר פרט ליחידות צרפתיות כללה גם את הקורפוס האיטלקי השני בפיקוד אלבריקו אלבריצ'י, והבריגדה הבריטית ה-19 בפיקוד ברנרד מונטגומרי.
ב-5 ביולי של אותה שנה הועבר למטכ"ל ומילא תפקידי ניהול ומטה עד סוף המלחמה.
ב-24 בינואר 1920 הוא מונה לראש המטה הכללי של צבא צרפת, והחזיק בתפקיד במשך כשלוש שנים עד מותו.
בואה היה משוכנע שמלחמה נוספת בין צרפת לגרמניה היא רק עניין של זמן, והעריך שהמלחמה תפרוץ תוך 20-30 שנים (כפי שאכן היה במציאות).
בואה שאף לחולל רפורמה בצבא הצרפתי ולצייד אותו בכלי נשק חדישים מאמציו סוכלו עקב קיצוצים דרסטיים בתקציב המלחמה בתקופה של בין מלחמות העולם.
הוא מת בפתאומיות במרפאה בפריז ב-30 בדצמבר 1923 בגיל 55.
רחוב בעיר נאנט נושא את שמו.
אדמונד נורווד בייקון היה מתכנן ערים ואזורים אמריקאי, אדריכל, מחנך וסופר.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל ועדת התכנון של העיר פילדלפיה משנת 1949 ועד 1970, חזיונותיו עיצבו את פילדלפיה, העיר שבה נולד, עד כמה שהוא מתואר לעיתים כ"אבי פילדלפיה המודרנית".
בנו הוא השחקן קווין בייקון.
אשיל אֶדמון אודראן בצרפתית: Achille Edmond Audran , 11 באפריל 1840 ליון – 17 באוגוסט 1901 טיירסוויל) היה מלחין צרפתי, שנודע כיוצר אופרות קומיות ואופרטות, אחד ממשיכיו של ז'אק אופנבך.
נודע בהמצאותיו המלודיות ובתזמור המעודן.
הידועה שביצירותיו הייתה האופרה הקומית "לה מסקוט" (La Mascotte).
זכה להד גדול בווסט אנד של לונדון.
אשיל אדמון אודראן נולד בשנת 1840 בעיר ליון לזמר האופרה המקומי, הטנור הפרובנסאלי מריוס-פייר אודראן (1887-1816) שעשה קריירה באופרה קומיק בפריז.
אודראן למד אצל ז'ול לוראן דיפראטו בבית הספר נידרמייר.
ב-1859 זכה בפרס להלחנה של בית הספר.
ב-1861 עברה המשפחה למרסיי, בה השיג האב משרת מורה לפיתוח קול והתמנה אחר כך למנהל הקונסרבטואר המקומי.
עד שנת 1877 עבד כנגן עוגב בכנסיית סן ז'וזף.
כתב באותם ימים עבור מוזיקה כנסייתית, לרבות מיסה שבוצעה ב-1873 גם בפריז, בכנסיית סנט אסטאש.
הוא הלחין מארש אבל עבור הלווייתו של המלחין ג'אקומו מאיירבר, שזכתה בהצלחה מסוימת ואת המוטט "Adoro te".
אודראן הלחין גם אורטוריה בשם "שולמית" (1876, מרסיי), שירים בשפה האוקסיטנית כמו "La Cour d'amour" (1881) והרבה קטעי מוזיקה קצרים.
נודע בעיקר כיוצר אופרות קומיות ואופרטות.
נכנס לזירת המוזיקה הקלה בשנת 1862 עם הקטע "הדב והפאשה" שהלחין עבור אחד הוודווילים של אז'ן סקריב.
באו אחריו "La Chercheuse d'Esprit (1864), אופרה קומית שהוצגה גם כן במרסיי.
הצלחתו הראשונה בפריז הייתה האופרטה "נישואי אוליבט"
הצלחתו כמלחין אופרטות ואופרות קומיות
כבר במרסיי הלחין אודראן חצי תריסר יצירות קוליות לבמה, ביניהן המצליחה ביותר האופרה הקומית "Le Grand Mogol" (המוגול הגדול), על לברית מאת אנרי שיבו.
ב-1884 יחד עם אלפרד דירי (Duru), יצרו אודראן ושיבו גרסה חדשה להפקה חדשה של אופרטה זו בפריז.
לפריז הגיע בשנת 1879 והתגורר בהתחלה בדירה צנועה בעליית גג.
אולם מצבו הכלכלי השתפר מהר אחרי הצלחת "אופרה קומית" נוספת, "נישואי אוליבט" (Les Noces de Olivette) שהוצגה כעבור שנה ברויאל סטרנד תיאטר בלונדון (1881-1880) תחת הכותרת "אוליבט" .
תרגם אותה לאנגלית הנרי ברוהם פארני, שנודע בעיבודיו באנגלית את יצירותיהם של גדולי האופרטה הצרפתית - אופנבך, ארווה, לקוק ופלאנקט
המבקר שך העיתון "פול מול גאזט" מצא שאודראן הצליח לשחזר ביצירה זו את האווירה באנדלוסיה לא פחות טוב משהצליח ז'ורז' ביזה ב"כרמן" את זו של פרובאנס.
ארבע מיצירותיו של אודראן הוצגו בבכורה מחוץ לצרפת: La paradis de Mahomet (הגן עדן של מוחמד) בבריסל (1887), "פוטיס" - בז'נבה (1896), אינדיאנה" במנצ'סטר (1886) ו"La reine des reines (מלכת המלכות) (1896) בשטרסבורג, באלזס שהייתה באותה עת מסופחת לגרמניה.
הצלחת "המסקוטה" (La Mascotte) (1880) "אופרה קומית" שופעת מנגינות, בתיאטרון "Les Bouffes-Parisiens (לה בוף-פריזיין) הייתה כה גדולה שמנהל התיאטרון החתים את אודראן על חוזה אקסלוזיבי לחמש שנים.
אודראן שיתף פעולה עם לבריטנים רבים, אבל בראש ובראשונה עם מקסים בושרון, אנרי שיבו, אלפרד דירי ומוריס אורדונו.
יצירותיו של אודראן זכו להצלחה שווה בצרפת ובאנגליה, ורבות מהן נודעו גם בגרסה אנגלית.
בין אלה ניתן לציין את "המוגול הגדול" (1884) עם לברית מאת פארני, בכיכובם של פלורנס סנט ג'ון, פרד לזלי וארתור רוברטס, "מסקוטה" (1881) על לברית מאת פארני, עם ליהוק שכלל את ליונל בראף והנרי ברייסי,
Gillette de Narbonne" " ז'ילט דה נרבון" (באנגלית - 1883, Gillette) עם לברית מאת ה.
סווייל קלארק ותוספות מוזיקליות מאת וולטר סלוטר והמילטון קלארק La Cigale et la Fourmi 1886 (הצרצר והנמלה, בגרסה האנגלית של פ.ס.
ברנאנד - La Cigale) (1890) בכיכובם של ג'רלדין אולמר, אריק לואיס ובראף "Miss Helyett" (בגרסה האנגלית של ברנאנד - Miss Decima 1891),ו- La Poupée (הבובה) (1896), על לברית מאת ארתור סטרג'ס, שבה הופיעו קרטיס פואנדס ווילי אדואן.
בשנותיו האחרונות סבל אודראן ממחלות גופניות ונפשית ונאלץ לפרוש מן החברה הפריזאית.
הוא נפטר בגיל 61 בטיירסוויל, על יד ז'יזור, (Gisors), במחוז אואז, בחוף הצפוני של צרפת.
מקורות אחדים קבעו שהיה בן 59 ,האנציקלופדיה בריטניקה, 1911 ומאמר הספד ב"מיוזיקל טיימס" צוין כי תאריך פטירתו היה 16 באוגוסט 1901.
נכדו של המלחין, אדמון אודראן היה רקדן בלט, שרקד בשנים 1937–1939 בלהקת "Ballet de la Jeunesse" .
היה נשוי לרקרדנית הבלט לודמילה צ'רינה ונהרג בתאונת מטוס על יד ליון בשנת 1950.
לפי "בריטניקה" משנת 1911 נחשב אודראן לאחד ממיטב ממשיכיו של ז'אק אופנבך.
האופרטה "מסקוטה" הביאה ככל הנראה לשפה האנגלית את המילה הזאת ממקור אוקסיטני.
1862 - L'ours et le pacha (הדב והפאשה) - אופרה בופה לפי ודוויל מאת אז'ן סקריב
1864 *La Chercheuse d'esprit ((מחפשת הרוח) - אופרה קומית - לפי קומדיית-וודביל או אופרה קומית מאת שארל-סימון פאוואר (1741) - מרסיי (הטקסט שימש במאה ה-18 אופרה מאת טיאל ובלט מאת גרדל)
Adieux à l'Hirondelle1875Le Grand Mogol 1877 - "אופרה בופה" אקזוטית שעלילתה מתרחשת בהודו - לברית:אנרי-שארל שיבו, (ידיד של אבי המלחין) ואנרי אלפרד דירי.
באופרה זו הצטיינה השחקנית ילידת מרסיי ג'יין האדינג (1941-1859).
{ בשנת 1884 יצרו שיבו ודירי גרסה חדשה של האופרה בסגנון "גטה" (Gaîte)Les Noces d'Olivette 1879 - (נישואי אוליבט) - "אופרה קומית", לברית:שאבו ודירי.
הוצגה לראשונה בתיאטרון "בוף פריזיין"
1880 20 בדצמבר - *La Mascotte - "אופרה קומית" - לברית:שאבו ודירי; תיאטרון בוף-פריזיין בפריז.
בפריז הועלתה 460 פעמים על הבמה.
ב-15 באוקטובר 1881 הבכורה ב"קומדי תיאטר" בלונדון בתרגומם של פארני וריס.
בלונדון הועלתה על הבמה 199 פעמים.
בין המבצעים:ויולט קמרון, ליונל בראף.
שירים ידועים:"אגדת המסקוטה" בביצוע הזמר הבריטון, עם פזמון במקצב של ואלס - שיר האורנגוטן - שירו של פריטליני : le...je ne sais quoi (ה..משהו הזה)- קופלט של הנסיך לורנצו - שיר הכניסה של בטין ("תן לי ללכת") - הדואט "החיות" של בטין ופיפו עם היודל של "תרנגולי ההודו"
1882 - Gillette de Narbonne - (ז'ילט מנארבון) "אופרה קומית", לברית:שאבו ודירי, לפי סיפור מאת בוקאצ'ו, ועלילתו מוקמה בפרובאנס.
(על אותו סיפור מבוסס גם המחזה של ויליאם שייקספיר, "סוף טוב הכול טוב").
Les Pommes d'or 1883 -(תפוחי הזהב) אופרטה - פרי (féerie), לברית:שיבו ודירי,
La Dormeuse éveillée 1883 (הנרדמת הערה), לברית:שיבו ודירי
Serment d'amour 1886 (שבועת אהבה) "אופרה קומית", לברית:מוריס אודרונו - באנגליה - The Crowing Hen, בניו יורק The Bridal Trap
La Cigale et la fourmi 1886 (הצרצר והנמלה) - ב"תיאטר דה לה גטה" בפריז; לברית:שיבו ודירי לפי המשל של לה פונטן באנגליה: The Grasshopper and the Ant גרסה מאת פ.סי בראנד ; בניו יורק 112 הצגות - גרסה אמריקאית מאת סידני רוזנפלד.
בתפקיד הנמלה הצטיינה הזמר ז'אן גראנייה ששרה את האריה "Ma mère, j' entends le violon
La Fiancée des verts poteaux 1887 (ארוסת העמודים הירוקים), לברית:מוריס אורדונו
Le Puits qui parle 1888 (הבאר המדבר), לברית:בומון ופרל ביראני
La Petite Fronde 1888 (הפרונדה הקטנה), לברית:שיבו ודירי, בניו יורק The Wedding Day, לברית: סטניסלס סטיינג'
La Fille à Cacolet 1889 - (הנערה על ה"קאקולה") וודביל -אופרטה - לברית: שיבו ודירי
L'Œuf rouge 1890 - (הבייצה האדומה) - "אופרה קומית" - לברית: ויליאם בוסנאך וואנלו
Miss Helyett 1890 - (מיס הלייט), לברית: מקסים בושרון, האופרטה הוצגה לראשונה בתיאטרון "בוף פריזיין" והועלת על הבמה מספר שיא של 816 פעמים.
הקהל העריך את העלילה ואת המוזיקה שכללה, בין היתר, ריקוד בקזינו במערכה הראשונה ודואט של הגבורים פול ובקרל (אה, נקודת המבט הנהדרת!
L'Oncle Célestin 1891 (הדוד סלסטן), "אופרה בופה", לברית: מוריס אורדונו - בארצות הברית תיאטרון קזינו בניו יורק - 60 מופעים
Article de Paris 1892 - (מוצר של פריז) לברית:בושרון
La Sainte Freya 1892 (פרייה הקדושה), לברית:בושרון
Madame Suzette 1893 (מאדאם סוזט) אופרטה, לברית: אנדרה סילואון ומוריס אורדונו
Mon Prince 1893 (הנסיך שלי) - "אופרה קומית" לברית: שארל קלרוויל ואנדרה סילוואן,
L'Enlèvement de la Toledad 1894 (החטיפה של טולדאד), אופרטה, לברית: פבריס קארה
La Duchesse de Ferrare 1895 (הדוכסית מפרארה), אופרטה, לברית: בושרון, תיאטרון דה בוף פריזיין.
La Poupée''' 1896 (הבובה) - אופרה קומית על לברית: מאת אורדוונו, בהשראת סיפורו של א.ט.א.
הופמן על התבלבלות בין בובה ולאדם.
הוצגה בתיאטר דה לה גטה והייתה ההצלחה הגדולה האחרונה של אודראן.
באנגליה נהנו במיוחד מאריית אב המנזר המבוצעת על ידי בריטון: A Jovial Monk Am I.
Monsieur Lohengrin 1896 (אדון לוהנגרין) - אופרטה, לברית: פבריס קארה
Les Petites Femmes 1897 (נשים קטנות)- אופרטה, לברית: אנדרה סילוואן
Les Sœurs Gaudichard 1898 (האחיות גודישאר), "אופרה קומית", לברית: ארדונו
La Sulamite 1876 (שולמית)- מרסיי
1873 - מיסה, בוצעה בכנסיית סנט אסטאש במרסיי
מארש אבל למותו של ג'אקומו מאיירבר
אדמונד ארצ'יבלד אוסבורן CB DSO היה קצין של הצבא הבריטי, שפיקד על הקורפוס ה-2 במלחמת העולם השנייה.