tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איחוד האמירויות הערביות חברה בוועידת האו"ם לסחר ופיתוח (UNCTAD), בארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק), בארגון הסחר העולמי (WTO), במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC) וב-BRICS.
איחוד האמירויות היא הכלכלה השנייה בגודלה בארצות ערב (אחרי ערב הסעודית), עם תמ"ג של כ-414 מיליארד דולר נכון ל-2018. כלכלת איחוד האמירויות דורגה כאחת מ-20 הכלכלות הטובות ביותר לעסקי מגזר השירותים.
משנות ה-60 הושתתה כלכלת המדינה בעיקר על ענף הנפט והגז הטבעי.
החל משנת 1974 המדינה חברה לארגון אופ"ק.
במשך תקופה ארוכה כמעט שלא צמח התוצר הממוצע לנפש, בעיקר בגלל הגידול המהיר באוכלוסייה.
עם זאת התוצר היום במונחי כוח קניה הוא כפול מאשר בשנות השבעים.
מבחינה כלכלית חוף השנהב היא עדיין מדינת עולם שלישי ואיננה מוגדרת כמדינה מתפתחת.
אחד מיעדי הממשלה הוא להביא לצמיחה שנתית דו-ספרתית, אך תרחיש כזה צפוי רק אם יתקיימו תנאים אופטימליים, מחירי יצוא יציבים, וגידול בהשקעות חוץ ובסיוע חוץ.
חוף השנהב עדיין אינה צפויה להצטרף למגמת הצמיחה המהירה של חלק ממדינות העולם השלישי בשנים הקרובות, אך צפויה להגיע לקצב של כ-7% - 8%.
בסך הכול עומדת חוף השנהב בקריטריונים שקבעה לה קרן המטבע הבינלאומית, לשם קבלת סיוע חוץ.
האינפלציה נמוכה, כ-2.5% לשנה, התקציב הממשלתי מאוזן, והמטבע יציב יחסית.
כמו כן, ניכרת התפתחות רבה בענפים לא-מסורתיים, במגזר הפיננסי ובמגזר השירותים, כמו גם שיפור בתהליכי עיבוד מוצרי תעשייה.
בשנת 1996 הייתה האינפלציה עדיין 32%, וירדה תוך מספר שנים לאינפלציה חד ספרתית, וזאת בזכות פיקוח הדוק על העלאות שכר וצמצום הדרגתי של הסקטור הציבורי.
תוצר לאומי גולמי, במונחי כוח קניה: 26 מיליארד דולר.
קצב צמיחה שנתי: כ- 5% לשנה.
חלוקה למגזרים: חקלאות 38%, תעשייה 18%, שירותים 44%.
חקלאות ושירותים נלווים לחקלאות - 70%.
פער חברתי, צריכה לפי עשירונים: עשירון תחתון 2.8%, עשירון עליון 28% .
יצוא: 3.9 מיליארד דולר, מתוכם 37% יצוא קקאו.
מדינות יצוא עיקריות: צרפת 17%, הולנד 12%, ארצות הברית 9%, איטליה 6%.
מטבע מקומי: פרנק CFA, מחולק ל-100 סנט.
בשנת 1974 הוקמה בורסה בעיר אביג'אן, וזו החלה לפעול בשנת 1976. היא נסגרה בשנת 1997 ובמקומה הוקמה הבורסה האזורית של מערב אפריקה , שמושבה אף הוא באביג'אן.
הבורסה משמשת את המדינות החברות ב-WAMU) West African Monetary Union), האיחוד המונטארי של מערב אפריקה).
האיחוד הוקם ב-14 בנובמבר 1973 ומאגד בתוכו את בנין, חוף השנהב, בורקינה פאסו, מאלי, ניז'ר, סנגל וטוגו, ומשנת 1991 גם גינאה ביסאו.
מרבית המניות בבורסה זו הן של חברות מחוף השנהב.
גרמניה היא היצרנית מובילה בעולם של טורבינות הרוח וטכנולוגיית הכוח הסולריות.
37 מתוך 500 החברות בעלות המניות הגדולות ביותר בשוק, הנמדדות על פי פדיון, בסיסן בגרמניה.
ב-2010 עשר הגדולות היו קבוצת פולקסווגן, אליאנץ, E.ON, דיימלר AG, סימנס, Metro AG, דויטשה טלקום, מינכן רה, BASF ו-BMW.
נכון לספטמבר 2008, כפי שנמדד לפי הסטנדרטים של ארגון העבודה הבינלאומי, שיעור האבטלה הגרמני עמד על כ-4.7%.
עד שנת 1800, גרמניה הייתה כפרית ברובה, עם מעט מרכזי מסחר עירוניים.
במאה ה-19 חל שלב של צמיחה כלכלית מהירה ומודרניזציה, בייחוד בתחום התעשייה הכבדה.
בשנת 1900 היא הפכה לכלכלה הגדולה ביותר באירופה, גורם ששיחק תפקיד מרכזי בכניסתה למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת העולם השנייה.
בעקבות ההרס שהותירה מלחמת העולם השנייה, גרמניה המערבית הפכה ל"נס כלכלי" בזכות הרפורמות והשינויים שהונהגו בהדרכתו הקפדנית של הקנצלר קונראד אדנאואר, ושר הכלכלה שלו, לודוויג ארהרד, ובעזרת הסיוע של תוכנית מרשל, בין היתר.
כיום גרמניה היא הכלכלה הפרטית הגדולה ביותר באיחוד האירופי עם תמ"ג של כ-3 טריליון דולר.
מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הייתה הרסנית עבור עשרים מיליון האזרחים הגרמנים והחזירה את הכלכלה אחורה, כאשר צבאות לא מתפקדים שרפו והרס את מה שלא הצליחו לכבוש.
הלחימה הייתה לעיתים קרובות ללא סדר ותכנון מאורגנים, כשלהקות של מאות או אלפי חיילים מורעבים מפיצים מגפות, גזל ורצח.
הצבאות שהיו תחת סדר ושליטה נעו הלוך וחזור על פני הכפרים במשך שנה אחר שנה, הטילו מיסים כבדים על הערים, והחרימו את החיות ואת מלאי המזון של האיכרים.
הסטייה החברתית האדירה לאורך שלושה עשורים גרמה לירידה דרמטית באוכלוסייה בגלל הריגות, מחלות, כשלים בגידולים חקלאיים, ירידה בשיעורי הילודה, הרס אקראי והגירת אנשים מפוחדים.
הערכה אחת מעידה על ירידה של 38% מ-16 מיליון אנשים בשנת 1618 ל-10 מיליון עד 1650, בעוד הערכה אחרת מראה "רק" ירידה של 20% מ-20 מיליון ל-16 מיליון אנשים.
לקח דורות עבור גרמניה כדי להחלים לחלוטין ממלחמה זו.
על פי ג'ון גאגליראדו תקופת ההחלמה נמשכה כחמישים שנה עד סוף המאה ונגמרה בסביבות המאה ה-18. באותה תקופה, גרמניה כנראה הצליחה להגיע לאוכלוסייתה לפני המלחמה (אם כי הדבר שנוי במחלוקת).
לאחר מכן, הייתה תקופה של צמיחה יציבה אך איטית למדי עד שנות הארבעים של המאה ה-18. לאחר מכן באה תקופה של התרחבות כלכלית מהירה אך לא חריגה, שהתרחשה בעיקר במדינות הגדולות במזרח (אוסטריה, סקסוניה, פרוסיה) ולא במדינות קטנות של מרכז ודרום גרמניה.
המיזוג של ארבע חברות גדולות אל תוך "Vereinigte Stahlwerke" (עבודות פלדה מאוחדות) בשנת 1926 היה המודל של תאגיד פלדה בארצות הברית.
המטרה הייתה להגיע מעבר למגבלות של מערכת הקרטל הישן על ידי שילוב ההתקדמויות בו זמנית בתוך תאגיד אחד.
החברה החדשה הדגישה את הרציונליזציה של מבני הניהול ואת המודרניזציה של הטכנולוגיה; היא השתמשה במבנה רב-מחלקתי והשתמשה בתשואה על ההשקעה כמדד להצלחה שלה.
בשנת 1913 שלטו היצוא האמריקאי והיצוא הגרמני בשוק הפלדה העולמי, בעוד שבריטניה ירדה למקום השלישי.
בתעשיות כמו מכונות, ברזל ופלדה, חברות גרמניות נמנעו מתחרות, ובמקום זאת הסתמכו על איגודי הסחר.
גרמניה הייתה מנהיגה עולמית בגלל ה"מנטליות הקורפורטיסטית" שלה, המסורת הביורוקרטית היציבה ועידוד מצד הממשלה.
קשרים אלה הסדירו תחרות ואפשרו לחברות קטנות לפעול בצילן של חברות גדולות בהרבה.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גייסה גרמניה במהירות את כלכלתה האזרחית למאמץ המלחמתי.
הכלכלה סבלה תחת המצור הבריטי, אשר ניתק את גרמניה מאספקה.
הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס גינה את הסכם ורסאי משנת 1919 וטען שהוא הרסני לשגשוג הגרמני והגלובלי.
בספרו "התוצאות הכלכליות של השלום", קיינס תיאר את ההסכם כ"שלום קרתגוני"; ניסיון מוטעה להרוס את גרמניה בשם הנקמנות הצרפתית, במקום ללכת לפי העקרונות היותר הוגנים למען שלום בר-קיימא שנקבעו בארבע-עשרה הנקודות של הנשיא וילסון, אשר גרמניה קיבלה על עצמה בשביתת-הנשק.
קיינס טען שסכומי הפיצויים שנדרשו מגרמניה היו הרבה יותר ממה שבאפשרותה לשלם, וכי אלה יביאו לחוסר יציבות דרסטית.
הכלכלן הצרפתי אטיין מנטוקס חלק על ההשלכות הכלכליות של קיינס (1946).
לאחרונה טענו כלכלנים כי הגבלת גרמניה לצבא קטן בשנות העשרים של המאה העשרים חסכה לגרמניה כל כך הרבה כסף כך שיכלה להרשות לעצמה לשלם את תשלומי השילומים.
למעשה, סך השילומים הגרמניים שבוצעו בפועל היו נמוכים בהרבה מכפי שציפו.
בסך הכל הגיעו 20 מיליארד מארקים גרמניים (מקביל לשווי של כ-5 מיליארד דולר אמריקאי או כ-1 מיליארד ליש"ט בריטיים).
התשלומים הגרמניים הסתיימו בשנת 1931.
המלחמה והאמנה באו בעקבות ההיפר-אינפלציה של ראשית שנות העשרים, שגרמו להרס המבנה החברתי והיציבות הפוליטית בגרמניה.
במהלך האינפלציה, ערך המטבע של האומה, "Papiermark", איבד מערכו, ומשנת 1918 צנח מ-8.9 לדולר אמריקאי אחד, ל-4.2 טריליון לדולר אמריקאי עד נובמבר 1923.
השפל הגדול פגע קשה בגרמניה: לא היו לה הלוואות אמריקאיות חדשות, האבטלה זינקה בעיקר בערים הגדולות, שבתמורה הזינה קיצוניות ואלימות בימין הקיצוני ובשמאל הקיצוני, כשמרכז הספקטרום הפוליטי נחלש.
גרמניה שילמה כשליש מתשלומי המלחמה שלה לאחר שהושעו ב-1932 על ידי ועידת לוזאן.
כישלון הבנקים הגדולים בגרמניה ובאוסטריה ב-1931 החמיר את משבר הבנקאות העולמי.
גרמניה הייתה בין המדינות שנפגעו בצורה הכי קשה מהשפל הגדול, משום שההתאוששות והשיקום של הענפים העיקריים מומנה על ידי הלוואות זרות שאין ביכולתן להתקיים ולשרוד לאורך זמן.
כאמור, תשלומי הפיצויים הפחיתו את כדאיות ההשקעות, ואולי החשוב מכל, הממשלה יישמה מדיניות צנע נוקשה שהביאה לדפלציה.
הרמות הגבוהות שאליהן הגיעה האבטלה חיזקו את כוחה של המפלגה הנאצית, (ששמה המלא היה: מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית) צברה כוח פוליטי נוסף והחלו לפעול במדיניותה הבלתי אנושית נגד המיעוט היהודי, ההתנגדות הפוליטית וקבוצות רבות אחרות.
לאחר שנבחרו לשלטון, נקטו הנאצים שורה של צעדים מהירים לביטול הדמוקרטיה.
מדיניות הסחר שלהם כללה משטר מדיניות אוטרקית שמטרתו לבטל את כל הייבוא, כגון מוצרי מזון, שניתן להחליפם בתחליפים מקומיים או בחומרי גלם לתעשיות הצרכניות.
רק ייבוא של עפרות ברזל ופריטים דומים נחשבו לנחוצים משום שמטרתה העיקרית של הממשלה הייתה לחזק את כושר הייצור של מוצרים צבאיים.
באופן מעניין, הן הקבוצות הגרמניות הנרדפות והן הלא נרדפות סבלו מהמדיניות האוטרקית המגבילה.
לאחר תבוסתה במלחמת העולם השנייה, גרמניה חולקה לגרמניה המזרחית ולגרמניה המערבית.
במערב, החל הנס הכלכלי, כנוי מקובל לגל הצמיחה הכלכלית חסר-התקדים שעברה גרמניה המערבית.
במזרח, כיוון שהייתה חלק ממדינות הגוש הקומוניסטי שבשליטת ברית המועצות, כלכלת גרמניה המזרחית עברה "סובייטיזציה", שבתחום הכלכלי באה לידי ביטוי בהפיכת הכלכלה לריכוזית שבה המדינה היא הבעלים של כל הנכסים הכלכליים.
מערכת הרווחה העתיקה נתפסת כהיבט חיובי של החברה הגרמנית, וגרמנים רבים מתגאים בה.
המערכת מספקת ביטוח רפואי אוניברסלי (אם כי לא ממשלתי), דמי אבטלה, קצבאות ילדים ושאר צרכים חברתיים.
כלכלת גרמניה נאלצה לספוג את עלויות איחודם מחדש של חלקי המדינה, גורם שיש התולים בו את האשמה העיקרית לקצב הצמיחה האיטי של גרמניה לעומת מדינות אחרות באיחוד האירופי.
עד היום, באזורים שהשתייכו למזרח גרמניה אין עוד תשתית כלכלית ראויה להקמת עסקים קטנים ובינוניים, אשר עמדו ביסוד הצלחתה הכלכלית של מערב גרמניה.
הערה: הנתונים נכונים לשנת 2023 לפי ספר העובדות העולמי של ה-CIA
תעשייה ובנייה היו אחראים ב-2003 לכ-29% מהתוצר מקומי הגולמי ואף חלק יחסי גדול יותר אם לוקחים בחשבון שירותים נלווים.
ענפים אלו מעסיקים כ-26.4% מכוח העבודה האזרחי הגרמני.
גרמניה מצטיינת בייצור מכוניות, כלים מכניים וכימיקלים.
נכון לסוף 2024, תעשיית הרכב הגרמנית מעסיקה כ-770 אלף עובדים, המהווים כ-2% משוק העבודה הגרמני.
מכון מחקר ממשלתי צפה בשנת 2023 כי כוח העבודה עומד להצטמצם דרמטית עקב יציאה לגמלאות והתעשייה תיפגע.
על סמך ניסיון העבר, מהגרים יוכלו להחליף רק את חלקם.
יבוא: מכשור, כלי רכב, כימיקלים, מזון, טקסטיל, מתכות
יצוא: מכשור, כלי רכב, כימיקלים, מזון, טקסטיל, מתכות, מוצרי תעשייה
טלפונים סלולריים: 15.318 מיליון טלפונים סלולריים
אינטרנט: ישנן 625 ספקיות התקשרות לאינטרנט
עיתונות: 5,480 עיתונים מודפסים בגרמניה.
טלוויזיה: 9,513 תחנות שידור בברודקאסט, 51.4 מיליון מקלטים
בגרמניה פועלות בורסות אחדות, בהן מתנהל מסחר בניירות ערך ובחוזים על מדדים, מטבעות וסחורות.
כמו כן מתנהל מסחר "מעבר לדלפק" (otc) באיגרות חוב, גרמניות וזרות.
הבורסה העיקרית, מהחשובות בעולם, היא בורסת ניירות הערך של פרנקפורט.
התוצר המקומי האזורי הגולמי ושיעור האבטלה במדינות גרמניה
התוצר המקומי הגולמי האזורי (GRDP) (במיליארדי אירו) של מדינות גרמניה, נכון לשנת 2023. הנתונים הם מהמשרד הפדרלי לסטטיסטיקה (StBA) של גרמניה:
בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, חמישים מטות נמצאים בגרמניה.
132 חברות מדורגות במדד פורבס גלובל 2000 לשנת 2024.
נכון לשנת 2024, בגרמניה ישנם 2,820,819 מיליונרים המהווים 4.1% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 132 סך הכול) הגרמנים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
קלאוס-מייקל קוהנה (מקום 32 בעולם), 39.2 מיליארד דולר.
דיטר שוורץ (מקום 37 בעולם), 38 מיליארד דולר.
ריינהולד וורת' ומשפחתה (מקום 45 בעולם), 33.6 מיליארד דולר.
סטפן קוונדט (מקום 68 בעולם), 27.3 מיליארד דולר.
סוזן קלטן (מקום 71 בעולם), 26.5 מיליארד דולר.
ביט הייסטר ומשפחתה (מקום 118 בעולם), 15.9 מיליארד דולר.
אנדי בכטולסהיים (מקום 129 בעולם), 14.8 מיליארד דולר.
תיאו אלברכט, הבן ומשפחתה (מקום 135 בעולם), 14 מיליארד דולר.
חסו פלטנר ומשפחתה (מקום 164 בעולם), 12.1 מיליארד דולר.
גאורג שפלר ומשפחתה (מקום 195 בעולם), 10.9 מיליארד דולר.
וולפסבורג היא העיר בגרמניה עם התמ"ג הגבוה ביותר לנפש במדינה, עם 128,000 דולר.
להלן רשימת 10 הערים המובילות בגרמניה עם התמ"ג הגבוה ביותר לנפש.
הרשימה מבוססת על מחקר של המכון למחקר כלכלי של קלן מ-31 ביולי 2013.
128,000 דולר, וולפסבורג, סקסוניה התחתונה
כלכלת הונג קונג היא כלכלת שוק מודרנית, המבוססת על סחר בינלאומי ותעשיית שירותים ענפה.
למרות גודלה הזעיר והיותה נתונה תחת שלטון זר, הפכה המושבה לשעבר שער ראשי לייבוא, ייצוא והשקעות עבור מחוז גואנגדונג בסין ועבור סין בכללותה, ולמרכז סחר, בנקאות, ביטוח ותעבורה מרכזי במזרח אסיה.
הונג קונג נעדרת משאבים טבעיים כמעט לחלוטין, וכל המזון וחומרי הגלם הדרושים לשבעת מיליון תושביה חייבים להיות מיובאים.
בהתאם, שיעור היצוא והיבוא של הונג קונג נרחב מאוד ועולה בהיקפו על התמ"ג הכולל של השטח המנהלי המיוחד.
במהלך העשורים האחרונים, ובמיוחד מאז תחילת שנות התשעים, מתאפיינת כלכלת הונג קונג במעבר הולך וגובר לשירותים פיננסיים ומכירות.
היקף התרומה לתמ"ג מייצור, שהיה שווה בערכו לערך לזה של מכירות והשירותים קטן היום פי חמישה מכל אחד מהם בנפרד.
כלכלתה של הונג קונג תלויה בשנים האחרונות בסין, ובאופן גובר והולך מאז העברת השליטה במושבה מבריטניה לסין.
בשנת 1998 חוותה המושבה לשעבר את הירידה הראשונה בתולדותיה בתמ"ג, ובשש השנים שאחרי כן חוותה ירידה בארבע נוספות.
כיום, נמצא התמ"ג של הונג קונג בשיעור נמוך יותר, במחירי 2000, משיעורו בשנת 1992. החל משנת 2004, עם זאת, ניכרת בכלכלת הונג קונג התאוששות מה.
שיעור האבטלה, שהיה נמוך מ-2.5 אחוז בממוצע לאורך שנות השמונים (קרוב לתעסוקה מלאה) הגיע עד 7.9 בשנת 2003. ראשית העלייה מיד עם המעבר לשלטון סין – שהביא לקפיצת שיעור האבטלה מהיקף של 70 אלף מובטלים בשנת 1997 לכ-200 אלף כעבור שנה.
ההשפעה מוחרפת ככל הנראה גם כתוצאה מקיפאון בגידול בהיקף האוכלוסייה, בהגירה ובמספר העובדים, ובמקביל הזדקנות והשתנות המבנה הדמוגרפי של שוק העבודה.
הונג קונג הוצגה מספר פעמים על-ידי חסידי קפיטליזם ושוק חופשי כמו מילטון פרידמן או מכון קאטו כביטוי לתועלות הנובעות מפעולת השוק החופשי.
אף כי ישנן כמה הסתייגויות שראוי לאזכרן לכך, כמו פעילותה של ממשלת הונג קונג בתחום הדיור, יש מידה לא מבוטלת של אמת בטענה כי הונג קונג הייתה קרובה יותר מכל דוגמה אחרת בעידן המודרני למודל שוק חופשי טהור יחסית.
מספר נתוני יסוד הפכו את הונג קונג לדוגמה טובה יחסית לפעולתו של שוק חופשי:
נקודת מוצא נמוכה: מצבה של הונג קונג אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים בסין היה עגום ביותר.
750 אלף התושבים שנותרו בה עם סיום המלחמה היו ברובם פליטים מרוששים של מלחמת אזרחים ממושכת.
היעדר תשתית תעשייה וכוח אדם: בנוסף על עונייה ניצבה הונג קונג באמצע המאה העשרים, כמוה כסין כולה, במידה רבה בשלב שטרם תיעוש מודרני וללא כוח אדם תעשייתי מיומן, מנגנוני הכשרה או תשתית תעשייתית כלשהי.
היעדר משאבי טבע: להונג קונג הזעירה והענייה לא היו משאבי טבע כלשהם שמהם יכלה להפיק עושר.
הדרך היחידה שהייתה פתוחה בפניה להתפתחות כלכלית הייתה פעולת תושביה ומיצוי משאבי כישרונם.
מורשת שוק חופשי: בניגוד ל"נמרים" ואריות אחרים במזרח אסיה, כמו יפן, קוריאה הדרומית, סינגפור או טאיוואן, בהונג קונג לא הייתה מורשת או מדיניות של פיתוח בהובלה של המדינה, המנוגדת לשוק חופשי.
במקביל, הייתה מדיניות של מיסים נמוכים, חוקי תעסוקה מתירניים, היעדר חוב ממשלתי וסחר חופשי כמעט לחלוטין.
בידוד: הונג קונג פעלה לאורך שנות החמישים והשישים, ובמידה מסוימת עד סוף שנות השבעים, במצב של בידוד כמעט מלא מסין העממית.
אחרי האמברגו על הסחר שהוטל תחילה על ידי ארצות הברית בשנת 1949 ועל ידי האו"ם בשנת 1951 הצטמצם התיווך בסחר שיכלה הונג קונג להעניק לסין למינימום.
לכך תרמה גם המדיניות בעלת המגמות האוטרקיות של סין העממית בשנות החמישים והשישים.
אלו במשולב הביאו לכך שהונג קונג התקיימה לכל אורך התקופה הקריטית של תיעושה כמעט בבידוד מוחלט מסין, לבד מייבוא מזון ומים ממנה.
מדיניות הגירה: בהונג קונג ננקטה לאורך שנים מדיניות הגירה כמעט לא מוגבלת.
כתוצאה מכך, גדלה הונג קונג בקצב מהיר במיוחד, מ-750,000 עם תום המלחמה ל-3.1 מיליון בשנת 1961 ו-4.5 מיליון בשנת 1975.
התוצאה, מנקודת מבטם של חסידי השוק החופשי, הייתה מפליאה.
למרות מעורבות מזיקה של הממשלה, מנקודת מבטם, בעיקר בתחום הדיור, זינק התיעוש בהונג קונג במהירות עוצרת נשימה.
התיעוש התמקד תחילה במוצרי טקסטיל, אך התגוון ופנה במהלך שנות השישים לביגוד, אלקטרוניקה, מוצרי פלסטיק, ועוד.
ההצלחה של הונג קונג הייתה כה גדולה עד שבשורה של הסכמי סחר עם בריטניה הסכימה המושבה להטיל על עצמה מגבלות מרצון מחשש שבריטניה תנקוט צעדים פרוטקציוניסטיים כדי להגן על מוצריה הנחותים מפני המתחרה החופשית יותר.
במילים אחרות, למרות שאוכלוסיית המושבה גדלה בהתמדה בעקבות זרם מתמיד של פליטים עניים, רמת החיים במדינה עלתה בהתמדה.
מקרה המבחן של הונג קונג מניב כמה מסקנות מעניינות, המפריכות במידת מה תפישות מקובלות.
אחת הטענות הנפוצות נגד מדיניות של כלכלה חופשית (קפיטליסטית) היא הטיעון שמדיניות כזו מביאה למצב שבו ההון הולך ומתרכז במספר הולך ומתמעט של ידיים.
הליכים של קונסולידציה ו"יתרון הגודל" נחשבים 'טבעיים' למשטר קפיטליסטי.
הונג קונג מציבה דוגמה הפוכה.
בשנת 1955, בימי בראשית של התיעוש, העסיקו 91 אחוז מכלל העסקים היצרניים במדינה פחות ממאה עובדים (כלומר, היו מפעלים קטנים).
בשנת 1975, בשיאו של הליך התיעוש, מספר זה לא ירד אלא דווקא עלה ל-96.5 אחוז.
בשנת 2002 מנו העסקים הקטנים 98 אחוז מכלל העסקים, וסיפקו עבודה ל-60 אחוז מכלל המועסקים בהונג קונג.
תופעה בולטת שנייה היא האופן החלק ונטול החיכוכים, כולל "אבטלה חיכוכית", שבו השתנה כל מערך העבודה בהונג קונג.
בשנת 1980 עסקו 23.6 אחוז מהאוכלוסייה בייצור, 13.5 בנדל"ן, 12.0 אחוז בשירותים קהילתיים ו-10.7 בתעבורה.
בשנת 2003, היקף העוסקים בייצור צנח לשיעור זניח ולעומתו העוסקים בשירותים קהילתיים זינק ל-22.4 אחוז, העוסקים ביבוא ויצוא הכפילו את מספרם ל-21.6 אחוז, כמוהם כעוסקים בביטוח ובכספים שמנו 13.1 אחוז מכלל העובדים.
למרות שינויים דרמטיים אלו, שעיקרם היעלמות כמעט מוחלטת של הייצור מהונג קונג ומעבר לשירותים פיננסיים, קהילתיים, וכדומה, לא ניתן היה להבחין בהשפעה כלשהי על שוק העבודה בהונג קונג.
האבטלה בין השנים 1982 ו-1997 נותרה בשיעור זניח של 2.5 אחוז, עם תנודות מינימליות שתוקנו במהירות רבה.
מאות אלפי הפועלים שכביכול לא הייתה נמצאת להם תעסוקה במהלך השינוי מצאו תעסוקה ללא קושי.
כלכלת הממלכה המאוחדת היא אחת מכלכלות העולם הגדולות ביותר.
התמ"ג של המדינה הוא השישי בגודלו בעולם והיא חברה בארגון המדינות המתועשות (G7).
לאחר חיסול האימפריה הבריטית וסיום מלחמת העולם השנייה, נפגעה כלכלת הממלכה המאוחדת והיא איבדה את מקומה כמעצמת-על כלכלית.
אף שלא שבה למעמדה הקודם, היא נמנית עם המשגשגות שבמדינות העולם.
החקלאות מתקדמת, והמועסקים בה (2% מכוח העבודה) מספקים כ-60% מצרכי המזון המקומיים.
מלבד זאת באי הבריטי מצויים גם בדיל, ברזל, מלח, עופרת ונחושת.
אוצרות טבע: פחם, נפט, גז טבעי, בדיל, ברזל, מלח, עופרת, נחושת, מוליבדן, פוספטים, אורניום, בוקסיט, זהב, כספית, ניקל, כסף, טונגסטן, אבץ, אשלג, עץ, ליגניט, יערות, שיש, גופרית, פיריט, מתכות, כוח הידרו-אלקטרי, מנגן, פלטינה, עץ (חומר גלם), אזבסט, גבס.
חקלאות: דגנים, תפוחי אדמה, ירקות, דיג, משק חי, תירס, פירות, כותנה, טבק, בשר, חלב, עץ, אורז, סלק סוכר, דגה, חיטה, שעורה, שיפון, ענבים, בקר, זיתים, לימונים, קפה, סויה, קנה סוכר, קקאו, הדרים, מוצרי חלב, ענבי יין.
בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 לשנת 2024, 55 מטות נמצאים בממלכה המאוחדת.
66 חברות מדורגות במדד פורבס גלובל 2000 לשנת 2024.
נכון לשנת 2024, בממלכה המאוחדת ישנם 3,061,553 מיליונרים המהווים 5.8% מהאוכלוסייה הבוגרת, לפי שווי נקי (בדולרים אמריקאים) על סמך הערכה שנתית של עושר ונכסים שנאספה ופורסמה על ידי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס.
רשימת 10 המיליארדרים (מתוך 55 סך הכול) הבריטים הבאה מבוססת על הערכה שנתית של עושר ונכסים שחיברה ופורסמה על ידי פורבס בשנת 2024:
מייקל פלאט (מקום 104 בעולם), 18 מיליארד דולר.
ג'יימס רטקליף (מקום 111 בעולם), 16.5 מיליארד דולר.
ג'יימס דייסון (מקום 140 בעולם), 13.6 מיליארד דולר.
אלכסנדר גרקו (מקום 213 בעולם), 10.4 מיליארד דולר.
דייוויד ראובן (מקום 242 בעולם), 9.6 מיליארד דולר.
סימון ראובן (מקום 242 בעולם), 9.6 מיליארד דולר.
דניס קואטס (מקום 249 בעולם), 9.5 מיליארד דולר.
כריסטופר הון (מקום 249 בעולם), 9.5 מיליארד דולר.
אנתוני במפורד ומשפחתה (מקום 354 בעולם), 7.5 מיליארד דולר.
ג'ו לואיס (מקום 453 בעולם), 6.3 מיליארד דולר.
כלכלת בחירות היא מדיניות כלכלית, שמנהיגה ממשלה בתקופה שלפני בחירות, על מנת לפתות את ציבור הבוחרים להצביע למפלגה השלטת.
כלכלת בחירות מתאפיינת בגידול בתקציב המדינה בסעיפים הקשורים לרווחת התושבים, בהקטנת נטל המס, ובנכונות גוברת של הממשלה להיענות לתביעות שכר במגזר הציבורי.
המוטיבציה של פוליטיקאים מכהנים לנהוג בצורה זו מבוססת ההשערה בדבר קיום הצבעה כלכלית , כלומר הצבעת הבוחרים מושפעת מאוד מהתנאים הכלכליים בסמוך למועד הבחירות.
ההנחה היא שהציבור מפנה פחות תשומת לב, ברמה הכלכלית, על העתיד ומעדיף שיפור במצבו הכלכלי בהווה.
תפיסה זו נתמכת בראיות אמפיריות ובמחקרים בספרות מקצועית המעידים כי ברחבי הדמוקרטיות המערביות בעולם, לתנאים הכלכליים יש השפעה מכרעת על תוצאות הבחירות.
הטענה בדבר קיומם של "מחזורי עסקים פוליטיים" הוצגה לראשונה במודל כלכלי מחקרי בשנת 1975, מודל שבדק את השפעת מחזורי הבחירות בארצות הברית על מדדים מאקרו כלכליים – אבטלה ואינפלציה.
ממצאי המחקר מבססים את ההנחה שלבוחרים זיכרון קצר והם אינם יכולים לחזות על בסיס המידע בהווה את התפתחות הכלכלה בעתיד הקרוב.
במצב כזה מנהיג יכול בסמוך לבחירות להפחית את האבטלה באמצעים פיסקאליים בידיעה שהתוצאות האינפלציוניות של המהלך יתבטאו רק אחרי הבחירות.
מכיוון שרבים מהבוחרים מייחסים משקל יתר להווה לעומת העבר, הם מעריכים את יכולתו של המנהיג לנהל את הכלכלה ואינם זוכרים כי במשך כל תקופת כהונתו, פרט לתקופה הסמוכה לבחירות, הייתה האבטלה גבוהה.
הם גם אינם מבינים כי אחרי הבחירות יהיה צורך לתקן את השלכות המדיניות בצורה שעלולה להגדיל את האבטלה.
זו גישה פסימית בכל הנוגע להערכת תחכומם של הבוחרים, שכן על פיה במקום להיות חשדנים בנוגע להתפתחויות חיוביות בשנות בחירות דווקא, הם נופלים בפח.
מחקר נוסף משנת 1992 דווקא מחליש את הטענות על קיומה הגורף של התופעה.
במחקר שנעשה על ידי מספר כלכלנים מובילים, ביניהם נוריאל רוביני, נבדק הקשר בין מועד הבחירות לבין מדדים האבטלה והאינפלציה.
המחקר, המבוסס על מדינות ה-OECD, בחן ברמה אמפירית קיומם של מחזורים כלכלים-פוליטיים ומצא מעט עדויות להשפעות של כלכלת בחירות על הביצועים ארוכי הטווח של הכלכלה, במיוחד על צמיחת התוצר והאבטלה.
לפי המחקר, קיימות עדויות לעליה בסביבת המחירים מיד לאחר בחירות, אך ההסבר לתופעה אינו בהכרח עדות לכלכלת בחירות.
ניתן להסביר את התופעה גם בכך שפוליטיקאים פועלים בצורה אופורטוניסטית ומאמינים כי התזמון הנכון לשינוי מחירים והעלאת מיסים הוא מיד לאחר מועד הבחירות.
במחקר מ-2008 נמצא כי כלכלת בחירות אינה משפיעה לחיוב על בחירתו של מנהיג במדינות מערביות מפותחות, וכי מצביעים מושפעים מהצמיחה במהלך כהונתו של המנהיג ולא בשנת הבחירות עצמה.
לטענת החוקרים, במדינות מפותחות, ובמיוחד דמוקרטיות ותיקות, גירעונות של שנת הבחירות מקטינים למעשה את ההסתברות לבחירת מנהיג.
נתון זה מבטא חשדנות של הבוחרים בנוגע לצמיחה המופיעה בתקופה התואמת את צרכיו הפוליטיים של המנהיג.
עוד נמצא במחקר כי במדינות המתפתחות הפרידו הבוחרים בין צמיחה שמקורה בשינויים בכלכלה העולמית לשינויים שהיו ייחודיים למשק המקומי, ותמכו בממשלה רק על בסיס האחרונים.
גם נתון זה מדגים שהבוחרים אינם נאיבים כמו שנוטים להניח לעיתים ולא בהכרח מושפעים מהמניפולציות שנעשות בניסיון ליצור הישגי שווא.
להפך – הבוחרים נוטים לתמוך במנהיגים 'אחראים' ובממשלות המקטינות את הגרעון.
המונח נכנס לתודעה הישראלית לקראת הבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981. שר האוצר יגאל הורוביץ נלחם באינפלציה המשתוללת, עשה קיצוצים מאסיביים וניסה לייצב את המשק, השר תבע את המונח הידוע "מטורפים, רדו מהגג" לאור בקשות שרי הממשלה להגדלת תקציבים.
בינואר 1981 התפטר הורוביץ מהממשלה.
במקומו מונה ויורם ארידור שהחליט לממש את אימרתו של מנחם בגין, "צריך להתחיל להיטיב עם העם".
את מדיניותו כינה ארידור "כלכלה נכונה", אך רבים ראו בה כלכלת בחירות.
במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה בוטל מס הירושה, הורדו המכסים והמיסים על מרבית מוצרי הצריכה, בוטל ה"מחיקון" בשידורי הטלוויזיה הישראלית, ורבים רכשו טלוויזיות צבעוניות וניצלו את הורדת המכסים כדי לרכוש מכוניות ולנסוע מחוץ לישראל.
כך נוצרה אווירה כלכלית חיובית לפני הבחירות.
לאחר הבחירות המשק נכנס למשבר בדמות עליית מחירים ומיתון שגם אם לא נוצרו רק בגלל הורדת המיסים היה להן חלק באי-מניעת המשבר.
המדינה נכנסה גם לגירעונות תקציביים עמוקים.
את המדיניות של כלכלת בחירות, ניתן גם לראות בבחירות לראשויות המקומיות, כאשר בערים שבהן ראש העיר מתמודד על קדנציה נוספת נרשמת תנופת שיפוצים והשקעות בגינון, בכיכרות ובתברואה.
מנגד, כשראש העיר לא ממשיך לעוד קדנציה, התקציבים בסמוך למועד הבחירות צונחים.
מתחילת שנות ה-90 ועד שנת 2020 התקיימו בישראל 12 מערכות בחירות לכנסת, ואף לא אחת מהן התקיימה בתאריך המקורי שנקבע.
לאור זאת, ההתייחסות לכלכלת בחירות כ"חלוקת מתנות" לציבור בשנה שלפני בחירות נראית פחות רלוונטית.
על פי ההנחות האמפיריות, אי אפשר לדעת מתי צריך להתחיל לחלק מתנות לציבור.
בנוסף, בשנים אלו התפתחה גם תופעה בה פוליטיקאים מרבים לדבר על מהלכים כלכליים מיטיבים, וזאת ללא ביצוע – כלומר מחליפים את העשייה בהודעות על עשייה.
תופעה נוספת היא חלוקת מתנות מתמשכת, המהווה מעין כלכלת בחירות כבר מהיום בו הם נכנסים לתפקיד.
בין הדוגמאות שניתן למנות הם פעולותיו של שר האוצר שטייניץ, אשר הוריד מיסים בתקופת המחאה החברתית בישראל.
בשנה זו הגרעון היה כפול מהמתוכנן .
שר האוצר לפיד פעל להוזלת מחירי הדיור דרך ניסיון להחלת חוק מע"מ אפס אך החוק לא עבר.
תוצאות הבחירות הבאות הראו כי נגרם לו נזק אלקטורלי מהמהלך שככל הנראה נתפס ככלכלת בחירות.
שר האוצר כחלון כבר בתקציב הראשון שלו החליט שהוא נוקט במדיניות מרחיבה - החזיר את העברות הכספים לחרדים, חילק הטבה לזכאים במסגרת תוכנית "מחיר למשתכן", הוריד את המע"מ ואת מס החברות והגדיל את קצבאות הזקנה.
למרות המדיניות המרחיבה של השר כחלון, בבחירות הבאות הצתמצם כוחו במחצית.
לייחודיות של מדינת ישראל בהקשר של כלכלת בחירות יש היבטים נוספים מעבר להתמודדות עם מציאות של אי ודאות שבה לא יודעים מתי יהיו הבחירות הבאות.
בשנים האחרונות שר האוצר אינו בהכרח מהמפלגה השלטת כך שהאינטרסים שלו אינם בהכרח האינטרסים של ראש הממשלה.
בנוסף, לאורך השנים המדינה מתמודדת עם אתגרים ביטחוניים ולכן באופן טבעי הבוחרים נוטים להצביע למועמדים על בסיס השקפתם הביטחונית.
עם זאת, החל משנת 2011 בה התרחשה המחאה החברתית, ניתן לראות כי המדיניות הכלכלית הולכת וצוברת חלק גדול יותר בשיח הציבורי ובמערך השיקולים של הבוחרים.
כלכלת ברזיל היא התשיעית בגודלה בעולם לפי כוח קנייה של כ-1.9 טריליון דולר (נכון לשנת 2009), והיא הגדולה באמריקה הדרומית, והשנייה בגודלה באמריקה כולה (אחרי ארצות הברית).
המשק הברזילאי מאופיין כשוק חופשי המתבסס על יצוא.
כלכלתה של ברזיל מגוונת, ורמות ההתפתחות שלה משתנות בהתאם לאזור.
כך לדוגמה, מרבית התעשייה הגדולה מרוכזת בדרום ובדרום-מזרח ברזיל.
צפון מזרח הרפובליקה הוא החלק העני ביותר בברזיל מזה שנים, אף על פי שמתחיל תהליך של משיכת השקעות לאזור.
בהיותה מחזיקה בסקטורים גדולים ומפותחים למדי בתחומי חקלאות, כרייה, ייצור ושירותים, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הולכת ומגדילה את נוכחותה בשווקים בעולם.
כשהגיעו מגלי הארצות הפורטוגזים לברזיל ב, מספר התושבים הילידים היה כ-2.5 מיליון איש והם חיו כמעט ללא שינוי מאז תקופת האבן.
מאז תקופת ברזיל הקולוניאלית (1500–1822) ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20, הכלכלה הברזילאית הסתמכה על ייצור מוצרים בסיסיים לייצוא.
באימפריה הפורטוגלית, ברזיל הייתה מושבה שהייתה כפופה למדיניות מסחר אימפריאלית, שהיו לה שלושה מחזורי ייצור כלכליים עיקריים בקנה מידה גדול, ייצור סוכר, כריית זהב ומתחילת המאה ה-19 ואילך, גידול וייצוא קפה.
כלכלת ברזיל הייתה תלויה במידה רבה בעבודת עבדים אפריקאית עד סוף המאה ה-19 (בסך הכל כ-3 מיליון עבדים אפריקאים הובאו למדינה).
באותה תקופה ברזיל הייתה גם המושבה עם המספר הגדול ביותר של מתיישבים אירופאים, רובם פורטוגלים, אך גם הולנדים, ספרדים, אנגלים, צרפתים, גרמנים, פלמים, דנים, סקוטים וספרדים.
להגירה ההמונית הבינלאומית לברזיל במהלך המאה ה-19 היו השפעות חיוביות על פיתוח ההון האנושי של המדינה.
המהגרים היו בדרך כלל בעלי הכשרה פורמלית ובלתי פורמלית טובה יותר מאשר ילידים ברזילאים ונטו לרוח יזמות רבה יותר.
הגעתם הייתה מועילה לאזור, לא רק בגלל הכישורים והידע שהם הביאו למדינה בעצמם, אלא גם בגלל השפעות הגלישה של ההון האנושי שלהם לאוכלוסיית הילידים הברזילאית.
השפעות זליגת ההון האנושי היו החזקות ביותר באזורים עם מספר המהגרים הגבוה ביותר, וההשפעות החיוביות עדיין נראות מאז, באזורים מסוימים של המדינה.
בשנת 1940 ברזיל הייתה בין המדינות הראשונות בעולם שהנהיגו שכר מינימום.
ב במשך מספר עשורים, בעיקר בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל (1964–1985), ההתפתחות הכלכלית הברזילאית התבססה על אסטרטגיה של תיעוש תחליפי ייבוא (שימוש בתוצרת מקומית במקום יבוא).
בתקופה זו הוקמה חברת אמבראר, קונצרן האווירונאוטיקה שהוא יצרן מטוסי הנוסעים השלישי בגודלו בעולם.
בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90, האינפלציה הגבוהה מנעה את הגידול בפעילות הכלכלית ובהשקעות חיצוניות.
באביב 1994 ברזיל החלה בתהליך ייצוב כלכלי ביולי "פלאנו ריאל" (שמה של התוכנית נקרא אחרי שם המטבע החדש בברזיל, ה"ריאל"), שביקשה להפסיק את הציפיות האינפלציוניות על ידי הצמדת המטבע הברזילאי, הריאל, לדולר האמריקאי.
הרמה השנתית של האינפלציה ירדה לכדי נתונים חד-ספרתיים, אך לא מהר מספיק כדי למנוע התייקרות ניכרת בשער החליפין ("שער ההמרה") במהלך תקופת המעבר.
המשמעות המעשית של התייקרות זו הייתה שסחורות ברזילאיות היו יותר יקרות ביחס לסחורות ממדינות אחרות, מה שהגדיל את הגירעון בחשבונות עובר ושב.
עם זאת, לא נגרם מחסור במטבע זר בשל העניין של הקהילה הפיננסית בשווקים הברזילאים.
עניין זה גבר לאור שיעורי האינפלציה שהתייצבו, וכן לאור העובדה שזיכרונות משבר החובות של שנות ה-80 הלכו ונמוגו.
האינפלציה, שהגיעה לרמה שנתית אדירה של 5000%, ירדה באופן חד והגיעה ל-2.5% ב-1998; ב-2000 היא עמדה על 6 אחוזים.
ברזיל עברה בהצלחה ממשק המבוסס על שער חליפין ("שער המרה") קבוע לשער חליפין צף בינואר 1999.
אחרי תכנונן ויישומן של תוכניות כלכליות שונות, בין היתר לכיסוי גירעונות תקציביים ולשינויים מבניים, ברזיל קיבלה סיוע כלכלי של 41.5 מיליארד דולר, מהלך שהובל על ידי קרן המטבע הבינלאומית בנובמבר 1998. בינואר 1999 הבנק המרכזי בברזיל הודיע כי הריאל הברזילאי לא יוצמד מעתה ואילך לדולר האמריקאי.
פיחות זה עזר למתן את השפל בצמיחה הכלכלית ב-1999.
הגרעון התקציבי של ברזיל ב-1999 היה 48% מהתמ"ג, ובכך היא עברה את תחזיות קרן המטבע הבינלאומית.
בעקבות כך משקיעים בברזיל האמינו כי ברזיל תשמור על מדיניות פיסקלית ומוניטרית קשוחה, אפילו עם שער מטבע צף.
ב-2000 שיעור הצמיחה עמד על 4.4%, אך משבר החובות בארגנטינה ב-2001 השפיעה על ברזיל, וגרם להאטה בכלכלה.
באוגוסט 2002 קיבלה ברזיל סיוע של 30 מיליארד דולר מקרן המטבע הבינלאומית.
במהלך שנתו הראשונה בשלטון (2003), הנשיא דה סילבה החליט לנקוט במדיניות צנע על ידי שליטה באינפלציה.
אסטרטגיה כלכלית זו אמנם הביאה לירידה בתמ"ג ב-2003, אך הביאה לעלייה מרשימה בו בשיעור של 5.2% במהלך 2004. ברזיל כיסתה את החוב שלה לקרן המטבע הבינלאומית עוד לפני תאריך היעד, ב-29 בדצמבר (2.04 מיליארד) וב-30 בדצמבר (13.46 מיליארד) 2005. ושר האוצר של ברזיל אנטוניו פאלוסי, המשיך במדיניות שיקום התקציב הממשלתי.
בשנים שאחר צמחה כלכלת ברזיל בממוצע מעל 5% בשנה.
באותה תקופה ברזיל סווגה כחלק ממדינות BRICS, קבוצת ארבע המדינות המתפתחות בעלות הפוטנציאל הכלכלי הגדול בעולם.
כלכלנים אף ניבאו שכלכלת ברזיל בדרכה למקום החמישי בגודלה בעולם, ותעקוף את בריטניה וצרפת.
במרץ 2008, ברזיל העלתה את שכר המינימום במדינה ב-9.2%, על רקע צמיחתה הכלכלית המואצת באותה עת והרצון לחלק את העושר החדש שנוצר עם רוב האוכלוסייה.
במחצית הראשונה של 2010 צמחה כלכלת ברזיל בקצב שיא שנתי של יותר מ-10%.
אולם המשבר הכלכלי העולמי החל להשפיע על הכלכלה, עקב הירידה בביקוש לסחורות אותם מייצאת ברזיל.
ב-2011 כלכלת ברזיל צמחה ב-2.7%, קצב מתון מהצפוי.
עם זאת עקפה ברזיל את בריטניה והפכה להיות הכלכלה השישית בגודלה בעולם בתחילת 2012.
ב סבלה ברזיל מירידה בצמיחה ואף מיתון במספר שנים.
ההידרדרות הכלכלית החלה בתקופתה של הנשיאה דילמה רוסף והמשיכה גם לאחר הדחת דילמה רוסף מנשיאות ברזיל ב-2016, בעקבות חשיפת שורה של מעשי שחיתות.
בינואר 2019 נבחר ז'איר בולסונארו לכהונת הנשיא, בתמיכת הקהילה העסקית, לאחר שהבטיח להילחם בשחיתות.
אולם גם בתקופת כהונתו נמשך המשבר הכלכלי.
שיעור האבטלה עלה ל-15%, כלכלת ברזיל הייתה קטנה ב-2021 ממה שהייתה ב–2011, וכ-19 מיליון ברזילאים סבלו מרעב באותה שנה.
בנוסף בתקופת מגפת הקורונה בברזיל מספר המתים היה יותר מחצי מיליון.
להלן טבלה המציגה את התוצר המקומי הגולמי של ברזיל במחירי שוק, לפי הערכות של קרן המטבע הבינלאומית.
להשוואות של כוח קנייה, דולר אמריקני אחד מומר ב-1.24 ריאלים ברזילאים בלבד.
ממשל קרדוזו הציג בפני הקונגרס סדרה של הצעות לרפורמות בחורה על מנת להחליף את הכלכלה הריכוזית הברזילאית בכלכלה מונחית שוק, וכן לשם ארגון מחדש של כל דרגי השלטון על בסיס פיסקלי.
הקונגרס אכן אישר מספר תיקונים לחוקה כדי לפתוח יותר את הכלכלה לסקטור הפרטי ולמשקיעים זרים.
עד סוף שנת 2003, תוכנית ההפרטה הברזילאית, שכללה את הפרטתן של חברות פלדה וטלקומוניקציה, הכניסה לקופת המדינה מעל ל-90 מיליארד דולר.
באמצע שנת 2000 התקבל חוק בנוגע לאחריות על כספי הציבור, וחוק זה שיפר את המשמעת הכלכלית בשלושת דרגי הממשל- הפדרלי, המדיני והעירוני.
בנוסף ננקטו אמצעים על מנת לצמצם את הגירעון בתוכנית הקצבאות בברזיל, אך עדיין נותרה עבודה רבה.
רפורמת המס נידונה מעל לשנתיים, אך לא נוצר רוב מספיק על מנת לפעול במישורים החוקתי והחקיקתי.
למרות הצנע, הממשל הכיר בכך שדרושה השקעה נוספת בחינוך ובבריאות כדי לתקן עוולות חברתיות.
פתיחת השוק והייצוב הכלכלי הגדילו באופן מובהק את הצמיחה בברזיל.
הסחר כמעט והוכפל מאז 1990. ההשקעה החיצונית מארצות הברית עלתה מ-19 מיליארד דולר ב-1994 ל-35 מיליארד דולר בשנת 2000. ארצות הברית היא המדינה ממנה מגיעה ההשקעה החיצונית הגבוהה ביותר לברזיל.
ברזיל נתברכה במשאבים חקלאיים רבים.
בברזיל קיימים שני אזורי חקלאות עיקריים וברורים.
האחד כולל את החצי הדרומי של ברזיל, ואף חלקים מעט צפוניים יותר (כלומר שני השלישים הדרומיים בברזיל).
באזור זה שורר אקלים ממוזג למחצה, כמות משקעים גדולה יותר, קרקעות פוריות יותר, טכנולוגיה מפותחת יותר, תשתית הולמת וחקלאים מנוסים יותר.
האזור מייצר את מרבית יבולי התבואה והזרעים מהם מיוצר שמן.
באזור השני, הממוקם בצפון ברזיל ובאגן האמזונאס, שורר אקלים יבש, והוא חסר כמויות משקעים מספקות, אדמות פוריות, תשתית הולמת והון לפיתוח.
אף על פי שמרבית האיכרים באזור זה עובדים בחקלאות למחייתם, חלקו של האזור בייצוא מוצרי היער (קקאו, פירות טרופיים) הולך וגדל.
מרכז ברזיל שופע באדמות מרעה כמעט ללא עצים.
אדמות אלה הן פחות מתאימות לגידולים חקלאיים מאשר המקבילות בצפון אמריקה, ולכן הן יותר מתאימות לגידולי מרעה.
במהלך תקופת הדיקטטורה, החקלאות הוזנחה ונוצלה כאמצעי לסיפוק משאבים למגזר התעשייתי ולאספקת מזון לאוכלוסייה העירונית.
עד שנות ה-80 המאוחרות מחירי הגידולים וייצואם נשלטו על ידי הממשלה, כאשר הוטלו מכסות על הסחורות המיוצאות.
עם זאת, מדיניות זו השתנתה מאז שנות ה-90 המוקדמות.
החקלאות הברזילאית מגוונת למדי, ולפיכך היא מספקת את צרכיה של ברזיל כמעט לבדה (בנושאי מזון).
החקלאות מהווה כ-8% מהתוצר המקומי הגולמי של ברזיל, ומעסיקה בערך כרבע מכוח העבודה ביותר מ-6 מיליון עסקים.
ברזיל היא יצרנית קני הסוכר והקפה הגדולה בעולם.
בנוסף, היא יצואנית של קקאו, פולי סויה, מיץ תפוזים, טבק, מוצרי יער, וכן מקדמיה ופירות טרופיים נוספים.
המשק החי חשוב גם כן בחלקים רבים של המדינה, כאשר נצפית צמיחה מהירה בתעשיות העופות, בשר חזיר והחלב.
צמיחה זו למעשה משקפת את השינוי בטעמו של הצרכן הברזילאי.
באופן כמותי, גידולי השדה מהווים כ-60%, והמשק החי כ-40%.
ברזיל היא יצואנית של מוצרים חקלאיים ומוצרי מזון, ואלו מהווים כ-35% מסך הייצוא הברזילאי.
כמחצית משטחי ברזיל מכוסים ביערות, כאשר מספר יערות הגשם בברזיל הוא הגדול בעולם (רובם ממוקמים באמזונאס).
בזמן האחרון ניתן להבחין בהגירה לשטחי האמזונס, וכן בביעור בקנה מידה עצום של יערות באזור האמזונס, מה שהפך למוקד התעניינות בינלאומי והביא לפגיעה בתדמיתה של ברזיל.
הממשלה ביטלה את התמריצים לביעור היערות, והיא מתחילה ליישם תוכנית סביבתית שאפתנית, ולאחרונה אימצה חוק לפשעים סביבתיים המורה על עונשים חמורים למפרים אותו.
המגזר התעשייתי בברזיל הוא הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
התעשייה הברזילאית מגוונת, והיא כוללת מכוניות, פלדה, חומרים פטרוכימיים, מחשבים, מטוסים ומוצרים בני-קיימא.
ברזיל מחזיקה בתעשיית שירותים מגוונת ומורכבת גם כן.
במהלך שנות ה-90 המוקדמות, הסקטור הבנקאי היה אחראי ל-16% מהתמ"ג של ברזיל.
אף על פי שהיא עוברת שינויים, הבנקאות בברזיל מספקת לעסקים מקומיים מגוון רחב של מוצרים, והיא מושכת מתמודדים נוספים גם כן, בעיקר חברות כלכליות מארצות הברית.
הבורסות לניירות ערך בסאו פאולו (בורסת סאו פאולו) ובריו דה ז'ניירו נמצאות בתהליכי מיזוג, ומגזר ביטוחי המשנה עומד בפני הפרטה.
זאת ועוד, הממשלה הברזילאית החלה בגיבוש ויישום תוכנית לצמצום התלות של המשק הברזילאי ביבוא נפט.
ייבוא הנפט סיפק יותר מ-70% מצרכי הנפט במדינה, אולם התוכנית צמצמה אחוז זה ל-33% בלבד.
בשנים האחרונות עלתה כמות הנפט הנשאבת מבארות שלא מכבר נתגלו מול חופי ריו דה ז'ניירו והפכו את ברזיל לבלתי תלויה בנפט זר.
ב-21 באפריל 2006 הכריז נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה (לולה) על אי תלותה של ברזיל בייבוא מוצרי נפט, על סיפון האסדה P-50 של חברת הנפט הברזילאית פטרוברז, המשמשת לאחסון ופריקה של מוצרי נפט.
בשנת 2007 התגלה לחופי ברזיל שדה נפט בממדים עצומים, גילוי הפך את ברזיל לאחת מיצרניות הנפט הגדולות בעולם.
בעקבות גילוי השדה גדלה תפוקת הנפט בברזיל מכמיליון חביות ביום.
למרות לחצים של תאגידי הנפט הבנילאומיים, חברת הנפט הלאומית של ברזיל, פטרוברז, ניהלה את פיתוח השדה.
ברזיל היא מהמובילות העולמיות בייצור כוח הידרואלקטרי, כאשר הקיבולת הנוכחית עומדת על 58,000 מגה וואט.
הכוח ההידרואלקטרי מספק מעל 90% מהחשמל בברזיל.
"אנגרה 2" הופעל בשנת 2000 אחרי שנים של עיכובים.
בנוסף, "אנגרה 3" נמצא בשלבי בנייה מתקדמים.
שלושת הכורים יחדיו יספקו כ-3,000 מגה וואט לכשבנייתם של כולם תושלם.
בברזיל קיימים גם משאבים מינרליים נרחבים- מאגרי ברזל ומנגן הם מקורות חשובים לחומרי גלם תעשייתיים.
על פי נתוני מכון היצוא, היקף הסחר (ייבוא וייצוא, ללא הסחר ביהלומים), בין ישראל וברזיל הסתכם בשנת 2010 בכ-1.2 מיליארד דולר, עלייה של כ- 29% לעומת התקופה המקבילה אשתקד.
בשנת 2009 הסתכם הסחר בסחורות בכ- 921 מיליון דולר, ירידה של כ- 37% לעומת השנה הקודמת.
חרף העלייה המרשימה שהתקבלה בשנה האחרונה היקף הסחר עם ברזיל לא חזר לרמת השיא שנרשמה ערב המשבר.
ברזיל היא שותפת הסחר ה-17 של ישראל בשנת 2010 .
בשנה זו פעלו במדינה 391 חברות ישראליות, גידול של כ-9% בהשוואה לשנה שעברה (360 חברות ב-2009).
בשנת 2008 פעלו בברזיל 366 חברות ישראליות.
ברזיל היא יעד הייצוא ה-11 של ישראל בשנת 2010 (לא כולל יהלומים).
יצוא הסחורות הסתכם בשנת 2010 בכ-930 מיליון דולר, עלייה של כ- 30% בהשוואה לתקופה המקבילה אשתקד.
עקב המשבר הכלכלי העולמי והירידה בהיקפי הסחר ובהיקפי היבוא של ברזיל, רשם היצוא הישראלי למדינה ירידה חדה של כ-39% בשנת 2009 להיקף של כ-713 מיליון דולר.
מבחינת היקפי הייבוא, ברזיל היא יעד הייבוא ה-27 של ישראל בשנת 2010 (לא כולל יהלומים).
בשנה זו עלה יבוא הסחורות של ישראל מברזיל בשיעור של כ-24% והוא הסתכם בכ-258 מיליון דולר.
בשנת 2009 נרשמה ירידה חדה של כ-29% ביבוא הסחורות והוא הסתכם בכ-208 מיליון דולר.
התפלגות ההכנסות של משקי בית לפי עשירונים: (1998)
חקלאות- מוצרים: קפה, פולי סויה, חיטה, אורז, תירס, קני סוכר, קקאו, הדס; בשר בקר.
חשמל- ייצור לפי מקור אנרגיה:
ייצור: 1.788 מיליון חביות ליום.
צריכה: 2.199 מיליון חביות ליום.
עתודות מובטחות: 13.9 מיליארד חביות.
ייצור: 5.95 מיליארד מטר מעוקב.
צריכה: 9.59 מיליארד מטר מעוקב.
ייבוא: 3.64 מיליארד מטר מעוקב.
עתודות מובטחות: 221.7 מיליארד חביות.
מאזן תקציבי נוכחי: 8 מיליארד דולר (2004).
ייצוא - סחורות: ציוד תעבורתי, ברזל, פולי סויה, הנעלה, קפה, מכוניות.
ייבוא - סחורות: מכונות, ציוד חשמלי ותעבורתי, מוצרים כימיים, נפט.
לפני התמוטטותה, הייתה ברית המועצות המדינה עם הכלכלה המתוכננת הראשונה והגדולה ביותר בעולם.
השלטון קבע את סדר הקדימויות הכלכלי שלו בתכנון מרכזי, כך שהחלטות אדמיניסטרטיביות הן שקבעו את חלוקת המשאבים ואת המחירים, ולא כוחות השוק.
מאז מהפכת אוקטובר ב-1917, המדינה עברה כברת דרך מחברת איכרים עם תעשייה מינימלית למעצמה התעשייתית השנייה בגודלה בעולם.
לפני תחילת הסטטיסטיקה הסובייטית בסוף שנות ה-80, חלקה של ברית המועצות בייצור התעשייתי העולמי גדל מ-4 אחוזים ל-20 אחוזים בין 1913 ל-1980. בין השנים 1928 ל-1991 כל מסלול התפתחות הכלכלה הודרך על ידי סדרה של תוכניות שאפתניות בשם תוכנית החומש.
להסדרת הפעילות הכלכלית במשק בשנת 1947, 1961 וב-1991 בוצעו רפורמות מוניטריות.
זאת בנוסף לרפורמה שהתרחשה בשנים 1922–1924. בשנת 1965 אלכסיי קוסיגין הוביל רפורמה כלכלית שקידומה הופסק בתחילת שנות ה-70.
ברית המועצות נהפכה אט אט לאחת משלוש היצרניות הגדולות בעולם בתחום התעשייה הכבדה והמוצרים הבסיסיים, אך מאידך נמנעה מייצור תעשייה קלה ומוצרי צריכה.
עם רדת אירועי מלחמת העולם השנייה, כלכלתה המשיכה לגדול, אך בשיעור לא אחיד.
מדדי איכות החיים השתפרו, אם כי במידה מועטה ביחס למערב, אך לאזרח הסובייטי בסוף שנות ה-80 היה ביטחון כלכלי מסוים.
בתקופת שיאה של התעשייה הסובייטית תפוקתה היוותה חמישית מהתפוקה העולמית.
כינון הכלכלה התבסס על מערכת בעלות ממשלתית שהורכבה מ:
גוספלאן (ועדת התכנון הממלכתית), גוסבנק (הבנק הממלכתי) וגוססנאב (הוועדה הממלכתית להספקת חומרים ומוצרים), ועל מגוון יוזמות כלכליות מתוכננות.
עבור כל יוזמה חדשה, שרי התכנון (הנקראו גם מחזיקי הקרן) החליטו על כוח העבודה, חומרי הגלם, לוח זמנים, ערך עלות המוצרים ומחיריהם לצריכה.
לאחר 1928 כל התעשייה הכבדה בתחום המתכות, התעשייה הכימית והתעשייה המכנית, התנהלו על פי מודל זה.
תוכנית כלל ארצית ראשונה - תוכנית גואלרו אושרה בשנת 1920. התוכנית הייתה מיועדת לחישמול המדינה והייתה צפויה להתבצע תוך כעשור.
למרות שדגש בתוכנית זו היה על החישמול, היא טיפלה גם בענפי תעשייה נוספים והייתה בסיס לעיבוד תוכניות חומש בהמשך.
תוכנית החומש של ברית המועצות הייתה תוכנית כלכלית שהגה מנהיגה של ברית המועצות, יוסיף סטלין, ויושמה לראשונה בעולם בשנת 1928 בברית המועצות.
ברבות השנים, מדינות נוספות יישמו את תוכנית החומש.
התוכנית שינתה לחלוטין את הייצור התעשייתי הסובייטי והגדילה אותו ב-400% מהתחלת התוכנית עד סיומה.
תוכנית החומש התבססה על הצבת מטרות אחת לכל חמש שנים.
לכלל התוכניות היו חמש מטרות עיקריות:
תיעוש מהיר, שיציב את ברית המועצות ברמה טכנולוגית שווה לשאר העולם.
קולקטיביזציה של החקלאות, שפירושה ביטול תוכנית הנא"פ והלאמה של אמצעי הייצור בכפרים.
ביעור הבורות, העלאת רמת ההשכלה של האוכלוסייה הכפרית.
אוטונומיה רוסית והפיכתה של רוסיה למדינה מתועשת ואוטונומית, שאינה תלויה בשאר מדינות העולם (איתם היו בסכסוכים).
חיזוק הצבא לאחר ביסוסה הכלכלי של ברית המועצות.
סטלין שאף להגדיל משמעותית את הצבא, ולחזק את האימפריה הסובייטית.
הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (הפוליטבורו) הייתה מתווה קווי פעולה בסיסיים לתכנון וממנה את האחראים לפרויקטים.
החלטות אלה הוגשו לקונגרס המפלגה להצבעה.
לאחר ההצבעה, התוכניות הועברו למועצת השרים (הממשלה), ששיכללה את התוכניות ושלחה אותם לגוספלאן שאספה מידע על הגשמתם.
ייחודם של תוכניות החומש (ב-1928) היה האופן המיידי שבו החלה להתפתח התעשייה הכבדה ללא הסתמכות על הון זר והמתנה של שנים לצבירת הון והתפתחות תעשייה קלה.
למרות ההישגים המרשימים, בשנות ה-80 ניצבו מנהיגים סובייטים בפני בעיות רבות.
כמויות הייצור של מוצרים במגזרי החקלאות והצריכה לא תמיד היו מספקים.
משברים במגזר החקלאי הביאו לאסון בשנות השלושים, כאשר הניסיון לקולקטיביזציה (הלאמה לרשות הכלל) נתקלה בהתנגדות של האיכרים (קולאקים כפי שנקראו בפי הקומוניסטים).
משבר זה הביא לרעב ולמוות המוני של כ-5–10 מיליון בני אדם, בעיקר באוקראינה ומדרום לנהר הוולגה.
תקופה זאת נקראת ההולודומור באוקראינה, ומדינות רבות מכירות בה כרצח עם.
במגזרי השירותים והצריכה, חוסר בהשקעות הביא לשוק שחור באזורים מסוימים, שהתבטא במכירת תוצרת חוץ של תיירים.
מאז שנות ה-70, שיעור הגדילה של הכלכלה הרוסית פחת באופן ניכר.
פיתוח כלכלי נרחב, המבוסס על שימוש בכמות גדולה של עובדים וחומרים כבר לא היה אפשרי, ואיכות המוצרים הייתה ירודה.
בנוסף, הפריון של הנכסים הסובייטיים היה עדיין נמוך יחסית למדינות מתועשות אחרות.
מנהיגים סובייטיים עמדו בפני דילמה משמעותית: השליטה המרכזית החזקה שהדריכה את הפיתוח הכלכלי זה זמן רב, לפתע לא הצליחה להביא ליצירתיות ולפריון שכלכלה מפותחת ומודרנית כה צריכה.
בתחילת שנות ה-80 הוכרז על תוכנית המזון הסובייטית שלא הצליחה להביא את התוצאות הרצויות.
המנהיגים של סוף שנות ה-80 הודו בכך שהגישות הכלכליות הישנות לא יכולות להועיל לפתרון בעיות חדשות, ובכך ביקשו ליצור תוכנית של רפורמה כלכלית על מנת לעורר את הכלכלה מחדש.
ההנהגה שבראשה עמד מיכאיל גורבצ'וב ניסתה לקדם פתרונות חדשים לבעיות הכלכליות באופן פתוח.
דוגמה לכך הוא מדיניות ה"גלאסנוסט" שהיוותה קו מחשבה חסר תקדים בתפיסה הסובייטית.
שיטה אחת לשיפור פריון המשק הייתה הגדלת כוחות השוק.
אך רפורמות שהגדילו את השפעתן של כוחות השוק היו עתידים לסמן פיחות בסמכות והשליטה של ההיררכיה התכנונית, ובכך להיות ממבשרי התפרקות הגוש הסובייטי.
הבנה של תמורות והתפתחויות בכלכלה היה תפקיד מסובך עבור משקיפים מערביים.
במדינה היו פערים כלכליים ואזוריים גדולים מאוד, וניתוח מידע סטטיסטי לפי אזור היה תהליך איטי ומסורבל.
מעבר לכך, הסטטיסטיקה הסובייטית לא הייתה תמיד בת השוואה לסטטיסטיקה המערבית, שכן נעשה בה שימוש במושגים סטטיסטיים וכלכליים שונים.
רוב האנליסטים המערביים, וגם חלק מהסובייטיים, הטילו ספק בדיוקם של הסטטיסטיקות שפורסמו, ואמרו כי שיעורי הגדילה התעשייתית שדווחו היו בדרך כלל גדולים יותר משהיו באמת.
כלכלת גרמניה המזרחית הייתה כלכלה מתוכננת וריכוזית שבה המדינה שלטה בכלכלה כולה, בניגוד לכלכלה קפיטליסטית.
המדינה החליטה על חלוקת ההשקעה בכלכלה הלאומית והקצתה את המשאבים.
את התוכניות הכלכליות קיפלה המדינה בתוכנית חומש.
כיאה לכלכלה מתוכננת, אמצעי הייצור היו - רובם ככולם - בבעלות ממשלתית.
המדינה סבסדה כ-80% ממחירי מוצרי יסוד כגון אוכל, בגדים ושכר דירה.
ההילך החוקי של גרמניה המזרחית היה מארק מזרח גרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה המובסת לארבעה חלקים: סובייטי, אמריקאי, בריטי וצרפתי.
שלושת האחרונים התאחדו ליצירת גרמניה המערבית בעוד שבשטח האזור הסובייטי קמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית או בשמה הנפוץ גרמניה המזרחית.
מצבן הכלכלי של שתי המדינות, המזרחית והמערבית היה קשה עקב הנזקים העצומים שנגרמו לגרמניה בעת מלחמת העולם השנייה.
ערים שלמות ובהן תעשיות, רחובות, מבנים ציבוריים נהרסו כמעט עד היסוד.
בעוד שבגרמניה המערבית הונהג משק קפיטליסטי שבו כוחות השוק מניעים את הכלכלה, הונהג בגרמניה המזרחית משק מתוכנן.
ביולי 1948, הונהג מטבע חדש בגרמניה המזרחית, הוא המארק מזרח גרמני.
השנים הראשונות בגרמניה המזרחית היו קשות עקב נזקי המלחמה ופיצויי המלחמה הרבים שדרשה ברית המועצות.
לאחר כיבוש גרמניה, החלה הכלכלה המזרח גרמנית לעבור תהליך של הלאמה.
בשנת 1947 הושלמה רפורמה חקלאית: רפורמה זו הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד.
כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות ממשלתיות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
עד שנת 1949 הולאמה שליש מהתעשייה וניתנה תחת שליטה מזרח גרמנית-סובייטית: לפי הערכות בשנת 1949 100% מתעשיית המכוניות, 90%-100% מתעשיית הכימיקלים, וכ-93% של תעשיית הדלק היו נתונות לשליטה סובייטית לצורך פיצויים.
הפיצויים שעל גרמניה הוטל לשלם בשנים הראשונות היו עצומים והיוו נטל על הכלכלה שגם כך נהרסה (כ-6,000,000,000 מארק לשנה).
בשנת 1951 התחילה הממשלה ביישומה של תוכנית החומש הראשונה שתכננה גידול של 1,200% בתפוקת הפלדה, ו-200% בתפוקת המלט.
התוכנית שמה דגש על שיקום התעשייה והגדלת הפריון של התעשייה הכבדה.
במרץ 1953 מת סטלין מנהיגה של ברית המועצות.
לאחר מותו נוצרה ציפייה בקרב מדינות הגוש המזרחי ובהן גרמניה המזרחית להורדת הנטל הסובייטי על כלכלות אלו וכך לגרום להעלאת רמת החיים.
אמנם הוחל בתוכנית כלכלית שמטרתה הגברת התפוקה של מוצרי הצריכה, אך בה בעת הועלו מכסות הפועלים ב-10% ללא העלאת שכר.
ההתמרמרות הובילה למהומות ב-17 ביוני 1953.
באמצע שנות ה-50 נרשמה התקדמות כלכלית מרשימה: בין 1954-56 נבנו 40,000 יחידות דיור, בעיקר בערים תעשייתיות כמו ברלין, רוסטוק ואייזנהיטנשטט.
תוכנית החומש השנייה (1956-1960) נתקלה בקשיים ולכן היא הוחלפה על ידי תוכנית שבע השנים (1959-1965).
התוכנית החדשה שמה לה כמטרה להשיג את שיעור הייצור לנפש של גרמניה המערבית עד סוף 1961, הגדילה את מכסות הייצור, וכיוונה להגדלה של פיריון העבודה בשיעור של 85%.
שיעור הצמיחה התעשייתית השנתי החלה לרדת משנת 1959. לכן ברית המועצות המליצה שגרמניה המזרחית תיישם את הרפורמות שהוצעו על ידי אווסי ליברמן, כלכלן סובייטי, שתורתו כללה שילוב ריווחיות ועוד עקרונות של שוק חופשי בשיטה הקומוניסטית.
אולבריכט התאים את התאוריה של ליברמן ובשנת 1963 הכניס את השיטה הכלכלית החדשה (NES) לשימוש במזרח גרמניה, הרפורמה גרמה לביזור בקבלת ההחלטות וקבלת שיקולים של השוק ורמת ביצועים.
ה-NES חתרה ליצור מערכת כלכלית יעילה והפיכת גרמניה המזרחית לאומה מובילה מבחינת רמת התיעוש.
תחת ה-NES משימת ביסוס ההתפתחות הכלכלית החדשה הייתה נתונה לפיקוח מרכזי.
תהליך הביזור היה העברת סמכויות חלקית מן מוסדות המדינה אל חבר העסקים העממי (גרמנית: Vereinigungen Volkseigener Betriebe, VVB).
ה-NES קבע שהחלטות ייצור יעשו על בסיס ריווחיות, משכורות ישקפו את הביצועים בעבודה ושמחירים תלויים בביקוש השוק.
ה-NES יצרה אליטה טכנוקרטית ובשנת 1963 אולבריכט הודיעה על מדיניות חדשה בקשר לקבלה לדרגים הגבוהים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
אולבריכט פתח את הפוליטביורו ואת הוועד המרכזי לחברי מפלגה צעירים בעלי חינוך טוב יותר וכישורי ניהול עליונים על קודמיהם בתפקיד.
כתוצאה מזה האליטה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נחלקה לפלגים בכל הקשור למדיניות כלכלית ופוליטית.
הדגש החדש על מדיניות טכניות וניהוליות אפשר לאליטה הטכנוקרטית להיכנס לדרגים הגבוהים ביותר של הבירוקרטיה הממשלתית, דרגים שקודם היו שמורים לאידאולוגים של המפלגה.
מנהלים מן ה-VVB נבחרו על בסיס של יכולת מקצועית מאשר ציות אידאולוגי.
מספר מקומות העבודה של בעלי כישורים טכניים גדל.
לאורך כל אותה תקופה נרשמה עלייה יציבה ברמת החיים.
השיטה הכלכלית של הסוציאליזם (ESS)
בשנת 1968 אולבריכט פתח במסע תעמולה בקרב חברות הקומקון למען הגדלת התפתחותם הכלכלית "באמצעות עצמם".
ה-NES הוחלף בשיטה הכלכלית של סוציאליזם (ESS) שהתמקדה בהיי טק כדי להפוך את הצמיחה הכלכלית העצמית לאפשרית.
תכנון מרכזי הוחזר למגזרים שהוכרזו כזקוקים לבנייה כמו אלקטרוניקה, מחשבים, תקשורת, התעשייה הכימית ותעשיית הפלסטיק.
פעלו לשילוב בין התעשיות השונות.
ניתנו סובסידות כדי להאיץ את הצמיחה במגזרים מועדפים.
במהלך התוכנית הייתה התפתחות כלכלית ניכרת אך המשק לא הצליח לעמוד בייעדי היצור הגבוהים שהתוכנית תבעה מה שגרם לחיסולה בשנת 1970.
בשנת 1968 הוקם הבנק הלאומי של גרמניה המזרחית שהיה אחראי על פעילות מוניטרית.
תוכנית "המשימה העיקרית" שהוכנה לשימוש על ידי אריך הונקר בשנת 1971 הדגישה גישה מרקסיסטית-לניניסטית ואת מאבק המעמדות הבינלאומי.
סוציאליזם צרכני, היה המרכיב העיקרי של המשימה העיקרית, היה ניסיון להגביר על הפופולריות של הסוציאליזם על ידי התחשבות בצרכים החומריים של מעמד הפועלים.
המדינה העלתה משכורות ונתנה יותר תשומת לב להעלאת הזמינות של מוצרי צריכה.
המשטר גם האיץ בניית יחידות דיור ושיפוץ קיימות, 60% מהם שימשו את מעמד הפועלים, דמי השכירות המשיכו להיות מסובסדים ונשארו נמוכים.
אימהות קיבלו תשלום במהלך חופשות לידה ונבנו מתקנים לטיפול בילדים.
תשלום הפנסיה הוגדלו אף הם.
בשנות ה-70 נרשמה עלייה רצינית ברמת החיים של האוכלוסייה וגרמניה המזרחית הפכה לאחת מהמדינות המתועשות בעולם.
בנוסף, המחירים באותה תקופה עלו מעט מאוד לאורך השנים, הודות לסבסוד ממשלתי מסיבי.
בשנות השמונים תפח חובה הציבורי (שהיה חיצוני) ליותר מ-40 מיליארד מארק, סכום שהיה סכום עצום ביחס ליכולת היצוא של גרמניה המזרחית למערב כדי להשיג מטבע חוץ.
מסמך שהוכן לפוליטביורו באוקטובר 1989 חזה שכדי לייצב את המצב יהיה צורך להגדיל את הייצוא למערב מ-2 מיליארד מארק ליותר מ-11 מיליארד מארק עד שנת 1995. אף על פי שזה לא סביר שמאמץ כזה יכול היה להצליח בלי לעורר אי יציבות פוליטית.
רוב החוב נוצר על ידי ייבוא של רכיבי טכנולוגיה וחומרי גלם וניסיון לשמור על רמת החיים על ידי ייבוא מוצרי צריכה.
כמו כן בשנת 1981 ברית המועצות הפסיקה לספק למדינה נפט בזול, דבר שתרם לפגיעה בכלכלה.
במהלך שנות קיומה השתפרה מאוד רמת החיים במזרח גרמניה.
רוב המשקיפים, הן במזרח והן במערב, הסכימו שבשנות השמונים החזיקו המזרח גרמנים ברמת החיים הגבוהה ביותר במזרח אירופה.
שיפורים משמעותיים התרחשו, במיוחד לאחר 1971, כאשר משטר הונקר הודיע על מחויבותו להגשמת "המשימה העיקרית" של המשק, שהוגדרה כהגברת הצריכה החומרית והתרבותית של כלל האזרחים.
אך באמצע שנות ה-80, התעשייה הקלה ותעשיות מוצרי הצריכה עדיין לא תפקדו כראוי כמו גם המשק בכללותו.
מאז היווסדו של המשטר, ההכנסה החודשית הממוצעת של אזרחי מזרח גרמניה עלתה בהתמדה במונחים של כוח קנייה.
לפי שנתון סטטיסטי מזרח גרמני לשנת 1986, ההכנסה החודשית הממוצעת לעובדים במגזר הסוציאליסטי של המשק עלתה מ-311 מארקים מזרח גרמנים בשנת 1950 ל-555 מארקים מזרח גרמנים לאחר עשור, 755 מארקים מזרח גרמנים ב-1970 ו-1130 מארקים מזרח גרמניים בשנת 1985.
נתונים אלה אינם משמעותיים מאוד, אך הם מראים שמגמת העלייה הייתה עקבית וחיובית.
ב-1986, בשערי החליפין הרשמיים, 1,000 מארקים מזרח גרמנים היו שווים ל-500 דולר, סכום שאפשר מחיה צנועה בארצות הברית, כוח הקנייה של המארק המזרח-גרמני יכל לרכוש מספר רב של מוצרים בסיסיים, משום שהמדינה סבסדה את הייצור וההפצה שלהם.
לפיכך, דיור, אשר מהווה חלק גדול מהכנסתן של מדינות מערביות, היווה פחות מ-3% מההוצאות של משפחה עובדת טיפוסית בשנת 1984 במזרח גרמניה.
חלב, תפוחי אדמה, לחם ותחבורה ציבורית היו גם זולים יחסית.
שירותים רבים, כגון טיפול רפואי וחינוך, המשיכו להיות זמינים ללא כל עלות, למעט מעט מאוד.
אפילו ארוחות במסעדה, קונצרטים, ובולי דואר היו זולים לפי סטנדרטים מערביים.
אולם, בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים החלה הממשלה להצביע על כוונה לצמצם במידה מסוימת את מספר הפריטים שסובסדו על ידי המדינה, דבר שהעלה כי עליות המחירים של הצרכנים במזרח-גרמניה.