tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריקוד מלווה את האדם מראשיתו, כחלק חשוב של האופן בו ביטא את תחושותיו, רגשותיו, פחדיו ותקוותיו.
עם הזמן הפך הריקוד לחלק מרכזי של כל סוגי הפולחן, הן בתרבויות אנימיסטיות ואליליות , והן בתרבויות אחרות, כולל באלו שהניחו קיומו של אל מרכזי אחד.
כמו בתחומי ביטוי אנושיים אחרים - שפה, לבוש, אמונות, אורחות חיים וכן הלאה - כל תרבות פיתחה לאורך ההיסטוריה סגנונות ריקוד משלה, הגם שניתן לזהות השפעות הדדיות.
יתרונו של הריקוד כאופן ביטוי רעיוני, רגשי, אמנותי ופולחני, בכך שיחסית לאומנויות אחרות, כמו נגינה הדורשת מיומנות וכלים, הוא מאפשר השתתפות עממית שכן כל אחד יכול לקחת בו חלק, ואין הוא דורש ציוד מיוחד.
באירופה הלך ונפוץ הריקוד כבילוי חברתי בתקופת הרנסאנס, עם תרבות הנשפים שהתפתחה בקרב האצולה ובקרב המעמד הבינוני.
מאז המאה ה-19, כחלק מהפיכת האמנות כולה לשדה פעולה לגיטימי לכל השכבות ובכל הסגנונות, קיבל הריקוד מעמד השקול לשאר האומנויות, בעיקר עם פיתוח אמנויות הבמה.
דוגמאות לתכליתו של ריקוד לא אומנותי, או שהאומנות היא מטרה משנית שלו:
ריקוד כהבעת שמחה או כאמצעי להגברת שמחה וכיף (לדוגמה מסיבות ריקודים)
ריקוד דתי (שהיה נהוג בעולם העתיק), המשמש לצורכי פולחן.
ריקוד המשמש צורך טקסי-חברתי (כדוגמת הריקודים הספונטניים שקרו במדינת ישראל עם תום הכרזת העצמאות).
ריקוד עשוי לשמש אמצעי חיזור בין המינים בסיטואציות משתנות (כדוגמת תרבות המועדונים המודרנית).
ריקוד מסוגל לפתח מיומנויות שונות של שימוש בגוף.
למשל מחול אירובי וזומבה מפתחים כושר גופני, ריקודי עמוד משמשים למטרות פיתוי וגם לפיתוח כושר גופני, או הקפואירה שהתפתחה בדרום אמריקה בקרב העבדים, כאמנות לחימה במסווה של ריקוד.
ריקוד עשוי לשמש כאמצעי טיפולי, כמו ביודנסה – שיטה טיפולית שמבוססת על ריקוד.
ריקוד עממי הוא ריקוד הנוצר ומתפתח באופן טבעי בתוך קהילה מסוימת, והוא משמש חלק בלתי נפרד מן התרבות המקומית שלה.
בסוג זה, קהל הריקוד רוקד בעצמו – לעיתים בהתאם למוזיקה המנוגנת על ידי נגנים חיים – והריקודים מבטאים מסורות, מנהגים וסמלים תרבותיים של האדם הפשוט.
דוגמאות לריקודים עממיים ברחבי העולם:
אמריקה הלטינית – סלסה, ממבו, רומבה, קומביה, רואדה, מרנגה, צ'ה צ'ה צ'ה
ישראל – הורה, ריקודי עם
בניגוד לריקודים עממיים אחרים, שבהם ניתנת לרקדנים חירות רבה באלתור ובבחירת הצעדים, בריקוד העממי הישראלי הצעדים כתובים ומתועדים במלואם, והחופש של הרקדן לאלתר מוגבל בדרך כלל.
ריקודי העם בישראל מהווים ביטוי ייחודי למיזוג התרבויות של קהילות העולים בארץ ולשאיפה ליצירת זהות תרבותית משותפת.
ריקודי נשף, המכונים גם "ריקודים סלוניים".
כל ריקוד נשף מתאים למוזיקה משלו.
למשל, ואלס מתאים למקצב של שלושה רבעים, טנגו – למקצב של ארבעה רבעים שבו הפעמה השנייה מודגשת.
החופש של הרקדן לאלתר בריקודי הנשף הוא בינוני: יש מבנה קבוע לצעדים, אך במסגרת המבנה הזה יכול הרקדן לבחור את הכיוונים ואת האלמנטים כרצונו.
בארץ נחשבים הריקודים הלטיניים לריקודי נשף.
ריקודי הנשף מהווים חלק ממסגרות שונות:
במסגרת הריקוד המקצועי יש הופעות ותחרויות של ריקודי נשף.
בערבי ריקודים הם משמשים בילוי עיקרי, לעיתים במשולב עם ריקודים עממיים או ריקודי שורות.
במסיבות ובפרט בחתונות נהוג שחלק מהשירים מתאימים לריקודי נשף, בעיקר טנגו וסלסה.
בישראל קיימת תופעה, בעיקר בחתונות של מזרחיים, של ריקודים סלוניים עם מוזיקה שלא יועדה להם כמו מוזיקה מזרחית למשל.
בין הריקודים הסלוניים (פרט ללטיניים) המקובלים היום בארץ נמנים:
קפואירה (Capoeira) היא אמנות לחימה הבולטת בתנועותיה הריקודיות אשר מקורה בעבדים ברזילאים.
הקפואירה פופולרית בברזיל במיוחד, אך בסוף המאה ה-20 צברה פופולריות גם בשאר העולם, בדרך כלל בזכות מטיילים ששבו מברזיל.
יש שרואים בקפואירה ריקוד, שכן קבוצות מסוימות שמות דגש רב יותר באימוניהן על אלמנטים ריקודיים ואקרובטיים בקפואירה, שורשי הקפואירה הניכרים עד היום מתייחסים לאלמנטים של קרב הכוללים התקפה והגנה, אך המינוח המקובל בקפואירה הוא של "משחק".
בסוג זה אמן מסוים מציג מופע ריקוד בפני קהל פאסיבי.
האמן במקרה זה הוא רקדן מקצועי, המוכשר לריקוד ומתאמן לקראת המופע.
במסגרת הריקוד המקצועי קיימות לעיתים רבות להקות מחול.
בלט מודרני או בלט עכשווי
ריקודים שהתפתחו ברחוב ובמועדונים, ושהופצו בשיטת שמועות ועל ידי חברות וידאו [כמו יוטיוב]
דוגמאות לריקודי רחוב: ריקוד הרחוב שמאפיין את רחובות ניו יורק ומזוהה עם התרבות השחורה – ברייק דאנס.
ריקוד שהתפתח במועדוני פריז וברוז' ומזוהה עם מוזיקת האוס ומוזיקה אלקטרונית – אלקטרו דאנס.
Crip Walk – הריקוד הופיע לראשונה ב-1970 בקומפטון שבלוס אנג'לס על ידי חברי כנופיית הקריפ.
חברי הכנופיה היו רוקדים את ה-Crip walk כשהיו מקבלים חבר חדש או בעת אזהרה.
הריקוד ביהדות תפס מקום של כבוד.
בתנ"ך הוא מתואר מספר פעמים.
הפעם הראשונה לאחר קריעת ים סוף כאשר הנשים פוצחות בשירים ומחולות.
אזכור אחר של ריקוד, דווקא בהקשר שלילי, מופיע בסיפור חטא העגל, שם משה זועם על בני ישראל המרקדים סביב העגל.
בספר שמואל מסופר על דוד המלך שמכרכר בכל עוז לפני הארון בהעלותו לירושלים.
בספר שופטים מסופר על בנות שילה היוצאות לחול במחולות בכרמים.
מנהג זה של ריקודים בכרמים מתואר אף במשנה בהקשר של ט"ו באב.
תנועת החסידות עושה שימוש רב בריקוד.
על פי אחד ממנהיגי החסידות "מעלתו של הריקוד – שהוא מגביה את האדם טפח אחד מעל פני הקרקע".
ריקוד מושחת הוא סרט קולנוע רומנטי מוזיקלי אמריקאי מ-1987. כשליש מן הסרט מכיל סצנות ריקוד על פי כוריאוגרפיה של קני אורטגה.
הסרט מגולל את סיפורה של פרנסיס האוזמן (ג'ניפר גריי) המכונה "בייבי" במהלך חופשה משפחתית בקיץ 1963. המשפחה מגיעה לאתר הנופש "קלרמן".
במהלך החופשה מתאהבת בייבי בג'וני (פטריק סווייזי), רקדן ומורה לריקוד באתר.
הרומן ביניהם מוביל את בייבי להיכרות עם אנשים שונים ועם עצמה במובן מסוים.
אביה של בייבי לא מקבל בעין יפה את ההתפתחויות, אך לבסוף מקבל את אהבתה ואת ג'וני.
הסרט הפך לסרט פולחן, והזניק את פטריק סווייזי למעמד של כוכב-על.
הריקודים והמוזיקה מהווים חלק מהותי מהסרט, שיר הנושא של הסרט הוא .
הסרט צולם בעיקר בעיירה לייק ליור שבמדינת קרוליינה הצפונית.
לסרט צולם סרט המשך עצמאי שאינו תלוי בעלילת הסרט הראשון, שבו פטריק סווייזי מופיע בהופעת אורח.
בייבי ומשפחתה מגיעים לאתר-הנופש "קלרמן", ובצירוף מקרים, בייבי מגלה מועדון סודי בו עובדי אתר הנופש רוקדים להנאתם באופן חושני.
היא נבוכה, וג'וני קאסל מגיע ומלמד אותה לרקוד.
אחרי שהיא מגלה שפני, בת זוגו של ג'וני לריקוד, בהריון, היא עוזרת לה לעשות הפלה בעזרת כסף מאביה, ועוזרת להם גם בכך שהיא מסכימה להחליף את פני בהופעה חשובה ממנה תיעדר עקב ההריון.
במהלך ההכנות - בייבי וג'וני מתאמנים ביחד על הריקוד ונקשרים, והוהפעה עוברת בהצלחה.
בינתיים, ההפלה של פני מסתבכת, ובייבי מגייסת את אביה הרופא לעזור.
בייבי מתגנבת לאולם נטוש ורוקדת עם ג'וני ריקוד חושני והם שוכבים.
למחרת במלון, אביה של בייבי רוצה לעזוב, אך אשתו משכנעת אותו להישאר; ומאשימים את ג'וני בגנבת ארנק בלילה הקודם.
בייבי יודעת שזה לא הוא, ומנסה לשכנע את האחרים בחפותו, על אף שאין לו אליבי.
כשמנהל המלון אומר לניל שהוא עומד לפטר את ג'וני, ועל מנת להסביר את ביטחונה שלא הוא הגנב - בייבי מתוודה מול משפחתה שהיא בילתה את הלילה עם ג'וני.
בייבי מבקרת את פני, ורואה את ג'וני שם.
ג'וני ופני מדברים, והיא אומרת לו שהוא צריך להיפרד מבייבי כדי לא לשבור את ליבה.
בייבי מנשקת את ג'וני כדי להתנצל על ריב קודם, וג'וני מחזיר לה נשיקה.
רובי מגיע, וצוחק על כך "שהוא בחר באחות הלא נכונה" (כזכור, רובי יוצא עם אחותה של בייבי), וג'וני מרביץ לו ועוזב את המלון.
המופע האחרון של העונה מגיע, והוא בנאלי ומשעמם.
לפתע, ג'וני נכנס, לוקח את בייבי ומפלס את דרכו בין היושבים לעבר הבמה.
הוא עולה עליה, ואומר את שמו - ואת שמה המלא של בייבי; פרנסס.
הם רוקדים ריקוד ממבו המותאם לשיר הרומנטי, ואמה של בייבי מתגאה בה.
ג'וני קאסל (פטריק סווייזי) - רקדן
בייבי (פרנסס) האוזמן (ג'ניפר גריי) - בייבי בת 17
ד"ר ג'ייק האוזמן (ג'רי אורבך)
ליסה האוזמן (ג'יין בראקר) - אחות של בייבי
לוני פרייס (ניל קלרמן) -
מרג'ורי האוזמן (קלי בישופ) - אמה של בייבי
גברת שומאכר (פאולה טרוואמן) - זקנה
ריקוד דגלים (בהלחם: ריקודגלים) או מצעד הדגלים, הוא מצעד המתקיים מדי שנה ביום ירושלים, כ"ח באייר בירושלים כדי לחגוג את השליטה הישראלית בעיר ובמקומות הקדושים עקב הניצחון בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
החוגגים מקיימים תהלוכה גדולה המלווה בשירה, ריקודים ובהנפת דגלי ישראל.
התהלוכה יוצאת ממרכז העיר, נכנסת אל העיר העתיקה ומסתיימת בכותל המערבי בתפילה רבת-משתתפים.
המצעד מזוהה כמעט באופן בלעדי עם הציונות הדתית.
בשנים האחרונות חלק ממשתפי המצעד שרו גם שירי שנאה, קראו קריאות נאצה "מוות לערבים" ו"שיישרף לכם הכפר", השחיתו רכוש ותוקפו פיזית עוברי אורח פלסטינים ועיתונאים.
ראשית המצעד במנהגם של הרב צבי יהודה הכהן קוק ותלמידי ישיבת מרכז הרב, לצעוד לכותל דרך רחוב יפו בשירה ובריקודים, בשעות הלילה לאחר סיום עצרת החג בהיכל הישיבה.
בשנת תשל"ד (1974) יזם יהודה חזני, תלמיד הישיבה, הבאת תזמורת וצירופם של בני ישיבות תיכוניות לאירוע.
עם השנים עבר האירוע לשעות היום, כדי לאפשר לאנשים נוספים ליטול חלק בצעדה.
משלהי המאה ה-20 החלה עמותת "עם כלביא" לארגן את הצעדה.
האירוע ממומן על ידי העמותה, עיריית ירושלים, משרד החינוך והחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
במהלך האירוע הצועדים נושאים דגלי ישראל, מלווים בתזמורות ניידות על גבי משאיות שמנגנות מוזיקה חסידית.
במספר נקודות בדרך מוקמות במות עליהן מופיעים אמנים שונים.
ברוב השנים החל המצעד מאזור מרכז העיר ירושלים, מגן העצמאות או מגן סאקר, עלה מזרחה לכיוון רחוב יפו, דרך כיכר ספרא, ועד לכיכר צה"ל.
בשלב זה מתפצלים הצועדים ונכנסים לעיר העתיקה דרך שעריה, עד שלבסוף מגיעים כולם לכותל המערבי, שם מתקיימת הרקדה המונית בשיתוף זמרים ואישי ציבור.
ב-2009 ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו מהיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין להורות על ביטול המצעד עקב ביקורו של השליח האמריקאי ג'ורג' מיטשל בירושלים וחשש שהמצעד יגרום להפרות סדר ולפגיעה בחיי אדם.
וינשטיין דחה את בקשתו לאחר שבהתייעצות עם המשטרה לא הועלו חששות כאלו והשב"כ לא פנה אליו בנוגע לכך.
מתחילת שנות האלפיים נהוגה במצעד הפרדה מגדרית, והגברים והנשים הולכים במקביל בשני מסלולים שונים.
עד שנת 2010 נהגו הצועדים להיכנס לעיר העתיקה גם דרך שער האריות, כדי לשחזר את המסלול שעברו הצנחנים בקרב שחרור ירושלים, אך מאז אסרה המשטרה להיכנס דרך שער זה.
בשנת 2011 הסיטה המשטרה את מסלול הצעדה מזרחה, והוא עבר משייח' ג'ראח לאורך שדרות בר-לב, וכמו בעבר נכנסו לעיר העתיקה דרך כמה משעריה.
בשנת 2010 השתתפו במצעד מעל 100 אלף איש.
בשנת 2017, לכבוד 50 שנה לאיחוד ירושלים, האירוע הקיף את העיר העתיקה גם ממזרח, ונכנסו אליה גם דרך שער האשפות.
במאי 2021 נערכה צעדת הדגלים במקביל לעיד אל פיטר.
לאחר פרוץ המהומות בירושלים נפסק המצעד כשעתיים מראשיתו, כשנשמעו בעיר אזעקות בעקבות ירי רקטות מרצועת עזה על ידי החמאס.
המשטרה הורתה על פיזורו ובכותל נערכה עצרת, במקביל להתפרעויות ערבים ברחבי הר הבית.
בעקבות ירי הרקטות החל מבצע שומר החומות.
לאחר המבצע תוכנן מצעד נוסף, שלא על ידי עמותת "עם כלביא", אלא על ידי כמה תנועות מהציונות הדתית ומועצות אזוריות.
הצעדה תוכננה ל-10 ביוני אך בוטלה על ידי המשטרה.
ב-13 ביוני הושבעה הממשלה ה-36, אשר אישרה את קיום המצעד ב-15 ביוני, למרות איומי החמאס שהדבר יוביל להסלמה ביטחונית.
בצעדות מתרחשים חיכוכים בין משתתפים בצעדה לבין ערבים תושבי מזרח ירושלים, וביניהם לבין כוחות משטרה ומשמר הגבול.
החיכוכים כוללים אלימות פיזית ומילולית והשחתת רכוש.
בשנים 2015 ו-2016 דחה בג"ץ עתירות שהגישו עמותת "עיר עמים" וארגון "תג מאיר" שדרשו למנוע את מעבר המצעד ברובע המוסלמי.
בחלק מהשנים קבוצות מקרב הצועדים קוראות קריאות כמו "מוות לערבים" ו"מוחמד מת", ושרות שירי נקמה - "שיישרף לכם הכפר" ו"וְאִנָּקְמָה נְקַם אַחַת מִשְּׁתֵי עֵינַי".
בשנים 2022–2025 היו צועדים שקראו קריאות גזעניות ותקפו עיתונאים ועוברי אורח.
בשנת 2023 גינה משרד החוץ של ארצות הברית קריאות גזעניות שנשמעו באירוע.
בשנת 2024, למרות תיעודים רבים של תקיפות, לא הוגש כתבי אישום נגד התוקפים והחקירות שנפתחו בעניין נסגרו.
בשנת 2025, שעות לפני שהתחילה הצעדה הרשמית, עשרות נערים יהודים תקפו פלסטינים בעיר העתיקה.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 נערכים ביום ירושלים מצעדים דומים בערים נוספות בישראל, כאשר המצעד הגדול ביותר מביניהם הוא המצעד בלוד המובל על ידי הגרעין התורני בעיר.
במצעדים אלו משתתפים חניכי תנועות נוער דתיות לאומיות, ארגונים דתיים מקומיים, אנשי גרעינים תורניים, תושבי הערים וגורמים נוספים.
ריקוד המוות הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים.
מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים.
מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים.
מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424–1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה כשליש מאוכלוסיית אירופה.
יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והנס הולביין.
מדימויי השלדים ביצירות אלו התפתחה לימים ההאנשה של מלאך המוות כשלד נושא חרמש, המוכר גם בכינויו "Grim Reaper" ("הקוצר הקודר").
היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים.
השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור.
מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור.
לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו.
המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות.
בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם.
האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר.
שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו.
מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה.
כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה.
דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה.
לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא.
הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן מסתיים בריקוד של הדמויות עם המוות.
"ריקוד מסוכן" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מנחם גולן שיצא לאקרנים ב-2007, עם זהר ליבה ואליענה בקייר בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם באופן דיגיטלי, הומר ל-35 מ"מ וזכה לביקורות שליליות בשל סגנונו הנוסחתי והרדוד, לטענת הביקורות.
יוסי דוידי (זהר ליבה), בן ה-24 המתגורר בעיירת פיתוח, מובטל מאז שסיים את שירותו הצבאי.
את מרבית זמנו הוא מבלה ב"כיכר הברזלים" של העיירה, ובלילות הוא רוקד בדיסקוטק היחיד בעיירה, יחד עם חברו המוסכניק שרוקד ברייקדאנס, עם נער דתי המכונה "שלומי-דוס" שרוצה להיות רקדן, ועם חברו הספר (המגולם על ידי אביב בן ישי), שעושה חיקויים של אלביס פרסלי.
תום (מיכל אמדורסקי) בת ה-23, מוכרת דגים בשוק במקצועה, מאוהבת ביוסי.
אנאבל (אליענה בקייר), בת ה-19, ממוצא שווייצרי, לומדת בלט ורוצה להיות כאימה המנוחה - רקדנית בלט ידועה ולנצח בתחרות ריקודים.
יוסי ואנאבל נפגשים בתחרות "אלופי הריקוד" ומתאהבים.
שחקנ/ית דמות זהר ליבה יוסי דוידי יוני שמוס שלומי "הדוס" אליענה בקייר אנאבל גולדברג רפי תבור ארנסט גולדברג גליה אלבין סוזי גולדברג מיכל אמדורסקי תום אילנה אביטל הגברת דוידי עומר ברנע מאור הרפז ניב רז מורדו שא ויי לין מנחם גולן שומר
הסרט זכה לגרסה פרודית ב"ארץ נהדרת", שבה מנחם (מריאנו אידלמן) ליהק שוב את ניר לוי (אלי פיניש).
ריקוד גשם הוא מחול טקסי המבוצע במטרה לזמן גשם ולהבטיח את הצלחת היבולים.
גרסאות שונות של ריקוד הגשם מצויות בתרבויות רבות, ממצרים העתיקה ועד שבטי האינדיאנים שבארצות הברית.
ניתן היה עדיין לחזות בהם במאה ה-20 במקומות שונים בחבל הבלקן בפולחן הידוע כפפרודה (ברומניה) או פרפרונה (אצל העמים הסלאבים).
ברחבי אפריקה, שבה טקסים אלה היו מקובלים, ישנם מספר אתרים שבהם התגלו ציורי סלע המתארים טקסים וריקודים להורדת גשם.
עם אלה נמנים לדוגמה אתרי הסלע בקונדואה שבטנזניה ובצ'ונגוני במלאווי.
ילידי שבט הצ'רוקי, שבט אינדיאנים השוכן בדרום מזרח ארצות הברית, כולל בהרי האפלצ'ים, נהגו לבצע ריקודי גשם במטרה ליזום הורדת ממטרים ולגרש את הרוחות הרעות מכדור הארץ.
על פי אגדות השבט, הגשם היורד כתוצאה מריקוד זה מכיל את הרוחות של מנהיגים קודמים של השבט, אשר, כאשר הם יורדים לארץ יחד עם הגשם, נלחמים ברוחות הרעות במישור המעבר שבין המציאות לעולם הרוחות.
הצ'רוקי גם מאמינים כי ריקודי גשם מורכבים במיוחד יכולים לעורר את המשתתפים, כמו גם את הצופים, להשתתף בפעולות בעלות אופי פולחני קיצוני.
בספרה "הקצב של אדומי העור: בשיר, בריקוד ובקישוט" (The Rhythm of the Redman : in Song, Dance and Decoration) משנת 1930 מתארת ג'וליה בטרי (Julia M.
Butree אשתו של ארנסט תומפסון סטון) בין שאר הריקודים של האינדיאנים את "ריקוד הגשם של הזוני".
נוצות ואבני טורקיז היו קישוטים מקובלים בזמן הטקס וסימנו את הרוח והגשם בהקבלה.
מסורות רבות של ריקוד הגשם עברו מפה לאוזן במהלך ההיסטוריה.
שבטי אינדיאנים מסוימים כדוגמת האוסאג' (Osage) והקופאו (Quapaw) ששכנו במדינות מיזורי וארקנסו של ימינו (בחלקו המערבי של מרכז ארצות הברית) ידעו לזהות דפוסים של מזג אוויר והיו נוהגים להציע למתיישבים הלבנים לבצע עבורם ריקוד גשם בתמורה לחפצי מסחר.
ריקוד הציפורים הוא קטע כלי שהלחין תומאס ורנר, נגן אקורדיון שווייצרי מדבוס, ב-1950. הקטע הפך לפזמון ולריקוד פופולריים.
באירופה ובישראל הוא היה להיט בשנת 1981 ובמשך כל אותו עשור, והוא מוכר גם היום ומנוגן במסיבות ילדים רבות.
שמו המקורי של השיר הוא Der Ententanz (ריקוד הברווז).
ורנר תומאס החל לנגן את השיר בשנת 1963 במסעדות ובמלונות שונים.
באחת מהופעותיו של תומאס, שמע את השיר מפיק בלגי בשם לואי ואן ריימנאנט.
בשלב מאוחר יותר ואן ריימנאנט כתב לשיר מילים ובשנת 1970 החל בהפצתו לציבור, כמעט ללא הצלחה.
ההצלחה בשנות ה-80 של המאה ה-20
בשנת 1980 להקה הולנדית בשם De Electronica's הקליטה גרסה אינסטרומנטלית מחודשת לקטע, ובשנת 1981 הופקה בבריטניה גרסה תחת שם ההרכב The Tweets שהצליחה במצעדים בכל אירופה.
בחלק מההקלטות השונות מופיע ורנר תומאס כמלחין בעוד שביצירות אחרות מופיעים תומאס/רנדל/האוס (בהתאם ליצירה).
הגרסה שהושמעה בישראל הופיעה בשנת 1981 על תקליטון של Bobby Setter Showband (הרכב של האומן הבלגי Bob Verhelst).
זה היה מיקס חדש, בליווי אקורדיון, לגרסה שהוקלטה כבר ב-1974 על ידי אומן המוג סינתיסייזר הבלגי דן לקסמן (Dan Lacksman), והופיעה במקור באלבומו Tchip tchip תחת שם ההרכב The discotheque sound.
גרסה זו לא זכתה להצלחה באותה שנה, והפכה ללהיט רק ב-1981 כשהשיר הפך לאופנה עולמית עם הצלחה עצומה במדינות רבות.
מהרגע שהשיר התפרסם, התווספו אליו שמות "ציפוריים" רבים: ריקוד הציפורים, ריקוד הגוזל, ריקוד התרנגולות וכו'.
השיר הוקלט ביותר מ-140 גרסאות, בכל רחבי העולם, כולל אחת של וולט דיסני, ונמכר ביותר מ-40 מיליון עותקים.
השיר זכה גם לגרסאות בעברית בפרסומות לחטיף הבוטנים "פרפר" של תלמה ובקלטות הילדים "סבתא בישלה דייסה - 100 שירי משחק ראשונים - חלק ב'", "פיץ העכבר", "קסם בג'ימבורי 2", "מקרנה לילדים" ועוד.
תחילה, עליכם ליצור בעזרת כפות הידיים מקור של ציפור ולפתוח ולסגור ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הראשונות בשיר.
לאחר מכן עליכם ליצור כנף בעזרת זרועות הידיים.
לנופף בכנפיים ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הבאות.
עכשיו עליכם לדמיין זנב (אזור הישבן) ולנענע אותו מצד לצד 4 פעמים לפי 4 הנקישות הבאות.
כעת מחאו כפיים ארבע פעמים במקביל לארבע הנקישות הבאות.
(כשלעיתים אפשר להרים רגל ולמחוא כף תחתיו.)
יש לחזור על התהליך 4 פעמים.
במעבר עליכם להצליב ידיים עם בן הזוג לריקוד ולחוג במעגל עד שהמעבר נגמר – 8 צעדים לצד ימין ו-8 צעדים לצד שמאל.
הריקוד ממשיך ומגביר את הקצב עד לתומו.
בידיים נשקשקומרפק אל עוד מרפקהמותניים נסובבוכף נמחא
בידיים נשקשקומרפק אל עוד מרפקעם היד נמחא בקצבחה חה חה
זה את זה קצת נדגדגנשתולל ונתנדנדיהיה פה כיף
נסתובב ביחדעם חיוך גדולנסתובב ביחדתהיה קצת נחתוזה הכל
כמה טוב בשנייםכיף להסתובבנסתובב ביחד תהיה קצת נחתוחם בלב...
בקלטת האודיו "פיץ העכבר ופיצה העכברה" כתב גידי קורן מילים אחרות למנגינה, "לו היינו ציפורים".
אנגלית: Chicken Dance (ריקוד התרנגולת), The Birdie Song (שיר הציפור)
בולגרית: Патешкият танц (ריקוד הברווזים)
צ'כית: Ptačí tanec kuřátka (ריקוד התרנגולות)
הולנדית: De Vogeltjesdans (ריקוד הציפורים)
צרפתית: La danse des canards (ריקוד הברווזים)
גרמנית: Vogerltanz, Ententanz (ריקוד הברווזים)
איטלקית: Il ballo del qua qua (ריקוד הקואה קואה)
יפנית: Okashi Tori (הציפור המטורפת)
ליטאית: Ančiukų šokis (ריקוד הברווזון)
פורטוגזית: A dança do passarinho (ריקוד הציפורים)
רוסית: Танец маленьких утят (ריקוד הברווזונים)
הריקוד הופיע בפרק "דרך ארץ" ב"פרפר נחמד".
במופע "נגנים בלגנים" מזמינים דודו זר ומוצי אביב שני בנים ושתי בנות שהם יהיו ההורים שלהם ורוקדים איתם את ריקוד הציפורים.
הריקוד הופיע באחד הפרקים של "מגלים עם דורה".
אריה (ריקו) שירזי (נולד ב־1962 בנתניה) הוא עבריין המוגדר על ידי משטרת ישראל כראש ארגון פשיעה.
בצעירותו היה כדורגלן מקצועי אשר שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי נתניה.
שירזי נולד ב־1962 בנתניה לאב שהיה מנהל של תחנת דלק, ולאם עקרת בית.
בצעירותו היה שחקן כדורגל (בתפקיד בלם) בקבוצות מכבי נתניה, שירת בצה"ל כשקמיסט.
שירזי נאלץ לפרוש ממשחק הכדורגל עקב פציעה בברך.
אחד משלושת אחיו הוא שחקן העבר בכדורגל שלמה שירזי.
במהלך השנים נעצר שירזי על ידי משטרת ישראל על רקע מגוון חשדות, ביניהם השלכת רימון רסס לעבר ביתו של איש העסקים אהרון שקד שבבעלותו אתר אינטרנט להימורים ב-2006, ושותפות במעילה בבנק למסחר, אך לא הוגשו נגדו כתבי אישום בפרשות אלו.
במשפט אחר שהתנהל נגדו על רקע גביית חובות נידון שירזי במסגרת עסקת טיעון ל־7 חודשי מאסר.
בדיונים בבית המשפט משנת 2011 עלה כי שירזי היה מיודד עם רפי חיים-קדושים והם פעלו יחד בתחום ההלוואות בשוק האפור.
שירזי הורשע במהלך השנים במגוון עבירות: העלבת עובד ציבור, תקיפה הגורמת חבלה, היזק לרכוש במזיד, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו, זיוף, קבלת דבר במרמה והתחזות במטרה להונות.
ב-7 בדצמבר 2015 נגזרו עליו שמונה שנות מאסר בפועל בגין עבירות מס בהן הורשע.
לפי כתב האישום שירזי ואחרים הוציאו חשבוניות פיקטיביות בישראל על סך של למעלה מ-25 מיליון שקלים.
כמו כן, יוחסו לשירזי עבירות של הלבנת הון ביותר מ-14 מיליון שקלים וחצי.
בנו שי שהיה אף הוא עבריין מורשע, נרצח ב-7 במאי 2016 כאשר נורה למוות מאופנוע חולף.
היורה, מיכאל לוי, המסוכסך עם אנשיו של שירזי, נעצר לאחר מכן והורשע בהריגה, ונגזרו עליו 24 שנות מאסר.
בשנת 2017 הורשע בסיוע להריגה של העבריין גיא יחזקאל ב-2003, וקשירת קשר לניסיון חיסול של אסי אבוטבול ב-2004. הוא נידון ל-9 שנות מאסר.
בית המשפט קבע שאת שנות המאסר ירצה במקביל למאסרו בגין הלבנת הון, ועל כן הוא צפוי להשתחרר בשנת 2024.
ריקו רודריגז הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בעיקר מגילום דמותו של מני דלגאדו בקומדיית המצבים של ABC "משפחה מודרנית" (2009–2020).
רודריגז נולד בבריאן (אנ'), טקסס, בנם של דיאן ורוי רודריגז, בעלי עסק לצמיגים.
יש לו שני אחים גדולים, ריי ורוי ג'וניור ורייני רודריגז, אף היא שחקנית (מוכרת כטריש מהסדרה "אוסטין ואלי").
בדומה לדמותו ב"משפחה מודרנית", יש לו חמש אחייניות.
לפי דבריו עד ל-2006 הוא לא חשב על קריירת משחק, בראיון שהעניק בשנת 2010: "חשבתי להיות שף מרוצים שנוסע לירח".
בשנת 2006 קיבל תפקיד חוזר של ילד עם גלידה בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל "ג'ימי קימל לייב" ברשת ABC.
בשנת 2009 החל לגלם את דמותו של מני דלגאדו בסיטקום "משפחה מודרנית" ברשת ABC.
הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית (לשנים 2011–2012) בשיתוף עם שאר חברי הקאסט.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד אורח בסדרות: "גוד לאק צ'ארלי" ו"קיק".
+שנהסרטתפקידהערות2007גדול מהסרטים (אנ')צ'אנצ'יטו2009Babysitters BewareמרקוOpposite Dayשָׁרָת צעיר2011החבובותעצמו2015EndgameחוסהThe Heyday of the Insensitive Bastardsצ'ארלי פוסטר2016אל אמריקנו: הסרט (אנ')קוקודיבוב2025Sneaksאייסדיבוב
ריקוד אפריקאי הוא מונח המתייחס בעיקר לריקוד באפריקה שמדרום לסהרה.
מדויק יותר לומר ריקודים אפריקאיים עקב השוני הרב בין התרבויות במוזיקליות ובתנועות השונות המאפיינות אותן.
יש לבחון ריקודים אלו בהקשר הדוק למסורת המוזיקלית של תרבויות אפריקה שמדרום לסהרה וטיפוח הקצב של אנשי הבאנטו (Bantu).
הריקוד האפריקאי נשען על הקונספט של פוליריתמיקה וארטיקולצית גוף מוחלטת.
הריקודים מלמדים דפוסים חברתיים וערכים, ועוזרים לאנשים בעבודה, לחוות תהליכי התבגרות, להלל או לבקר את חבריהם לקהילה בזמן חגיגת פסטיבלים או עריכת לוויות, עריכת תחרויות, דקלום ולמידת היסטוריה, פתגמים ושירה, ואף לחוות מפגש עם אלים.
ריקודים אפריקאיים הם ריקודים השתתפותיים בעיקר, כאשר הצופים הם גם חלק מההופעה.
למעט כמה ריקודים רוחניים, דתיים או הקשורים לחניכה מסוימת, אין, באופן מסורתי, מחסומים בין הרקדנים לצופים.
בריקודים טקסיים אף יש זמנים בהם הצופים גם לוקחים חלק בריקוד.
הריקוד המסורתי באפריקה מתרחש בצורה קולקטיבית, ומבטא יותר את החיים בקהילה מאשר את חייהם של יחידים או זוגות.
פרשנים מוקדמים הצביעו באופן מתמשך על היעדרותם של ריקודי זוגות צמודים: זהו ריקוד אשר נחשב ללא מוסרי בחברות אפריקאיות מסורתיות רבות.
בכל הריקוד האפריקאי שמדרום לסהרה, נראה שאין כל עדות מתמשכת לריקוד אחד-על-אחת זוגי של גבר ואישה בכל מקום שהוא לפני התקופה הקולוניאלית המאוחרת, ולאחריה זה נחשב כמנהג מגונה.
אצל אנשי היורובה (Yoruba), לדוגמה, נגיעה בעת הריקוד אינה נפוצה אלא בנסיבות חריגות.
הריקוד הזוגי היחיד הנקשר לריקודים אפריקאיים הוא "ריקוד הבקבוק" של אנשי המנקון (Mankon People) במחוז הצפון-מערבי של קמרון או ה"אסיקו" של אנשי הדואלה (Assiko from the Douala people), המשלב אינטראקציה בין גבר לאישה ומציג את הדרך בה הם מנסים להקסים זה את זה.
הדגשת כישרונו של היחיד, לדוגמה, רקדנים ומתופפים יורובאים, מבטאים רצונות וערכים משותפים ואת היצירתיות הקולקטיבית.
לעיתים קרובות, הריקודים מופרדים על בסיס מגדר, וישנה הדגשה של התפקיד המגדרי עבור הילדים.
כמו כן, מבני קהילה אחרים נלמדים ומודגשים כגון קרבה, גיל וסטאטוס.
ריקודים רבים מבוצעים על ידי גבר או אישה בלבד, דבר הדגיש את אמונות דומיננטיות לגבי המשמעות של היות גבר או אישה ואת האיסורים החמורים על אינטראקציות מסוימות.
בנוסף, דרך ריקוד חוגגים גם את המעבר מילדות לבגרות או סגידה רוחנית.
בנות צעירות מאנשי הלונדה (Lunda people) של זימבבואה מבלות חודשים בהתבודדות ומתאמנות לרגל טקס הגיל שלהן.
בנים משווייצים בסיבולת שלהם באמצעות ריקודים הדורשים אנרגטיות גבוהה מאוד, ואלו מספקים אמצעים לבנות את בריאותם הגופנית.
מאסטרים של ריקוד ותיפוף מייחסים חשיבות גבוהה ללימוד וביצוע הריקוד בדיוק כפי שלומדו.
ילדים צריכים ללמוד את הריקוד בדיוק כפי שהוא ולא וריאציות שונות שלו.
אלתור וביצוע וריאציה חדשה לריקוד יכולים להגיע רק לאחר התמקצעות בריקוד, העלתו במופע, וקבלת הערכה מהצופים וסנקציות מזקני הכפר.
"ההכשרה המוזיקלית" באפריקה מתחילה עוד מלידה עם שירי הערש, וממשיכה, פיזית, על גבם של הקרובים, אם בעבודה ואם בפסטיבלים או שאר אירועים חברתיים.
כמו כן, הילדים ממערב ומרכז אפריקה לומדים תוך כדי משחקים מיוחדים לפתח את הרגישות ואת התחושה למקצבים רבים.
בודוויץ' (Bodwich), חוקר אירופאי מוקדם בתחילת המאה ה-19, ציין כי מוזיקאים שמרו על קצב מוקפד מאוד (כלומר, שימת לב לפעימה או לקצב הבסיסי), "והילדים הניעו את ראשיהם וגפיהם, בעת שנתלו על גב אימם, בתיאום מלא עם הקצב איתו הוא משחק".
תחושת הקצב של שלוש פעימות על שתיים הוא חוויה יומיומית שעוזרת לפתח "יחס דו־ממדי לקצב".
כלי המוזיקה הנפוץ ביותר באפריקה הוא הקול האנושי.
קבוצות נוודים כגון השבט המסאי (Maasai) עדיין לא משתמשים באופן מסורתי בתופים, אך בכפרים לאורך היבשת קצב התוף הוא שמבטא את מצב רוחם של האנשים.
בקהילה אפריקאית, הגעה משותפת כתגובה לפעימות התוף נחשבת להזדמנות לתת לאדם לחוות את תחושת השייכות והסולידריות, היא מהווה זמן לחיבור האחד לשני ודרך להיות חלק מקצב קולקטיבי של החיים שבו מבוגר וצעיר, עני ועשיר, נשים וגברים מוזמנים לתרום לחברה שלהם.
כתפיים, חזה, אגן, זרועות, רגליים וכו', עשויים לנוע במקצבים שונים של המוזיקה.
רקדנים ניגריים משלבים לעיתים קרובות שני מקצבים בתנועות שלהם, ואפשר אף לראות שילוב של שלושה מקצבים בריקודם של רקדנים מאומנים היטב.
אך שילובם של ארבעה מקצבים לדוגמה היא נדירה במיוחד.
הם עשויים גם להוסיף רכיבי קצב עצמאיים של המוזיקה, וכן שילובים מורכבים מאוד של תנועות מתאפשרים על אף שהגוף אינו תמיד זז כך בפועל.
כמו כן, הרקדנים יכולים להחליף הלוך וחזור מקצבים מבלי לפספס אף תנועה.
התיפוף מייצג טקסט לשוני בסיסי שמתווה את מופע הריקוד אבל המשמעות האמיתית מגיעה מהרמזים הלא-מילוליים והמטא-שפה של המופיעים.
הספונטניות של ההופעה יוצרת רושם של אלתור, ובכל זאת היא לא מדגישה את הפרט ואינה מחזקת את האגו של האנשים אלא משמרת את הקהילה ומתווכת בין הקהל לבין המציג.
חלקים שונים בגוף מודגשים על ידי קבוצות שונות.
חלק הגוף העליון מודגש על ידי אנלו-איווה ואנשי הלובי מגאנה (The Anlo-Ewe and Lobi of Ghana).
ביטוי עדין של הירכיים אופייני לאנשי הקלאבארי של ניגריה (The Kalabari of Nigeria).
באגבור (Agbor), התנועה של כיווץ ושחרור חזק של האגן ופלג הגוף העליון מאופיין לגברים ונשים כאחד.
בנוסף, בני האקאן בגאנה (The Akan of Ghana) עושים שימוש בכפות הרגליים והידיים בצורות שונות.
ריקוד הרקיעה, הידוע גם בשם נ'דלאמו (Ndlamu), מבוצע על ידי קבוצת השבטים נ'גוני מאפריקה הדרומית (The Nguni group of tribes), כאשר אצל כל שבט זה נעשה בדרכו הייחודית.
זהו ריקוד חילוני המבוצע על ידי גברים צעירים, אם בשורות יחידות או כפולות.
מקצבים שונים, צורות רקיעה שונות על האדמה, סיום הריקוד ודרכים שונות לאחוז במקל הריקוד – מבוצעים בצורה ייחודית לכל שבט.
לדוגמה: שבט האיטלנגוויני מדרום נאטאל (The Itlangwini from Southern Natal) ; אנשי הבאכה מפרובינציית כף המזרחית (The Baca from the Eastern Cape Province) ; אנשי המ'פונדו ומ'פונדוסי הדרומית (The Mpondo and Mpondomisi from further south); ואולי המוכרים ביותר, שבט הזולו.
אדומו (Adumu) הוא ריקוד המשויך לשבט המסאי והוא מוצג בזמן היונוטו (Eunoto), טקס ההתבגרות של הלוחמים.
ריקוד זה, המיוחס גם לשלשות, או "ריקוד הקפיצות" על ידי אנשים לא-מסאיים הפך את לוחמי המאסי להיות ידועים בשל הקפיצות התחרותיות.
נוצר מעגל על ידי הלוחמים כאשר אחד או שניים בתורם נכנסים למרכז המעגל להתחיל לקפוץ בזמן שהם שומרים על יציבה איתנה ולא נותנים לעקבים לעולם לגעת באדמה.
חברי הקבוצה מרימים את קולם בהתאם לגובה הקפיצה.
קפאלונגו (Kpanlogo) הוא ריקוד המגיע מגאנה, ליתר דיוק מקבוצה אתנית הנקראת "Ga".
ריקוד זה החל בעיר הבירה אקרה (Accra), כיום נהנים ממנו בכל רחבי המדינה.
קפאלונגו הוא ריקוד הידוע כריקוד "החיים הטובים" שמופיע לצד תופי קונגה.
מוזיקת הקפאנלוגו היא מיוחדת במינה, אי טי מאנש (E.T.
Mensah) נחשב למלך ריקוד זה שנוגן על ידי להקות רבות.
קפאנלוגו הוא ריקוד חדש יחסית שהחל בסביבות שנת 1940 לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר סצנת ריקוד "החיים הטובים" החלה לקבל הכרה.
אודט בלום, מדברת על התנועות: התנועה בריקוד זה היא זורמת, עם ידיים נעות מסביב כל הזמן, אין שום דבר דומם בריקוד זה.
הטורסו של הגוף הוא מה שנותן את האחיזה לריקוד זה, מאחר שמרכז הכובד של הגוף זז במהירות מרגל אחת לרגל שנייה.
כאשר הוא מוצג על ידי אמאקאוונקווה (Amakwenkwe) (גברים צעירים מתחת לגיל 20 או 21) של אוקסוזה (Xhosa), האומתיאו (Umteyo) (ריקוד הטלטול) כולל בתוכו תנועה גלית מהירה או טלטול של בית החזה כך שכל האורך של עמוד השדרה נראה כאילו הוא יוצר גלים קטנים.
אדם מבוגר, אמדודה (Amadoda), מבצע ריקוד דומה, אקסנסה (Xhensa), ומלווה על ידי שירה ומחיאות כפיים בזמן שהרקדנים נושמים פנימה והחוצה דרך חלל הגרון ומפיקים קול שהוא נהמה צרודה.
המוהובאלו (Mohobelo) הוא ריקוד פסיעות שמוצג על ידי הסות'ו (Sotho) מאפריקה הדרומית וכולל צעדים של פסיעות, קפיצות, ובמקרים מסוימים גם החלקות על הקרקע.
שתיים או שלוש תנועות מתרחשות במהלך הריקוד: ה"בהובלה" האיטי שכולל בעיטות גבוהות, תנועת מולאפו המהירה והמתפתלת באוויר, וה"פת'ולה לטסאוהו" שכולל תנודות ידיים.
בקרב ריקוד הג'רוסרמה שבזימבבואה (Jerusarema of Zimbabwe) התנועה העיקרית לגברים היא ה"מבאנדה" (The mbende step), תנועה מהירה מתוך פוזיציה של עמידה בשפיפה, ובקרב נשים סיבוב האגן הוא התנועה העיקרית.
ינקדי (Yankadi) ומקרו (Macru) הם שני ריקודים נפוצים מגינאה, מערב אפריקה.
ינקדי הוא איטי ורגוע ומרקו הוא ריקוד עם קצב מהיר והרבה תנועות.
הגברים והנשים המשתתפים בריקוד עומדים בשורה פנים מול פנים ולכל אחד מהם יש צעיף, המשתתפים מניחים את הצעיף על מי שהם רוצים לרקוד איתו.
מוריבייסה (Moribayasa) הוא ריקוד המגיע מהמלינקים (Malinke people) (קבוצה אתנית ממערב אפריקה) בגינאה, הוא ריקוד לנשים אשר התגברו על מצוקה גדולה.
האישה לבושה בבגדים בלויים וישנים, מלווה במוזיקאים, היא מקיפה את הכפר מספר פעמים בזמן שהיא שרה ורוקדת.
נשות הכפר מלוות אותה כאשר הן שרות ורוקדות גם כן, לאחר מכן היא מחליפה את בגדיה וקוברת אותם במיקום מיוחד.
לעיתים זה קורה בהצטלבות של שתי דרכים בכפר של המתופף ממדי קיאטה (Mamady Keïta), תחת עץ מנגו.
אגבקור (Agbekor) מגיע מאנשי הפון והאווי (The Fon and Ewe people).
זהו ריקוד עתיק שבעבר נקרא אטמגה (Atamga).
ריקוד זה לרוב מופיע באירועים תרבותיים או בלוויות.
הריקוד מוצג ביחד עם זנבות סוסים והתנועות מחקות טקטיקות של שדה קרב כמו דקירה עם קצה הזנב סוס.
הריקוד מתקיים מביטויים של תנועות.
הריקוד השלם הוא "סיבוב" המתרחש בכל ביטוי בצירוף של סיומות שוות של תנועות.
הביטויים האלו מתווספים אחד לאחר השני עם שינוי קל ביניהם.
אגאהו (Agahu) נוצר על ידי אנשי היוג'ין של קטונו (Egun speaking people of Ketonu).
למרות שהטענות הן שריקוד זה במקור הוא ריקוד של יורובה (קבוצה אתנית במערב אפריקה) מבדגארי (עיר בניגריה) (Yoruba dance from Badagry) בגלל שהשתמשו בביגוד של היורבה, חלק ממילים בהן השתמשו היורבה היו בשירים של האגהו.
האגהו הוא ריקוד חברתי פופולרי במערב אפריקה.
מוזיקת האגהו מאוד חשובה לריקוד, תנועות הריקוד קרובות יחסית אל הקצב של השירים.
בעזרת התוף הראשי שבצורתו דומה למעין קערה נקרא ה"אגבובה" (agboba) ניתן להבחין בין האגהו לבין ריקודים אחרים.
בריקוד זה יש שני מעגלים, אחד עם גברים והשני עם נשים.
בזימבבואה, ריקוד המוצ'ונגויו (Muchongoyo) מוצג על ידי גברים ונשים.
הנשים הן בעיקר מוזיקאיות שמנגנות בטובה (דלעת עם עשבים נמצאת בתוכה משתמשים בה בתור שייקר) ושרות לצד הגברים.
הן נעות מצד לצד ומרימות את הרגליים מהקרקע.
מנגד, הגברים קופצים עם ברכיים מורמות גבוה, ומחזירים את רגליים מהר לקרקע.
האישה לפעמים תצא מהשורה לרקוד סביב המתופף והרקדנים הגברים עד שיחזרו לפוזיציות המקוריות שלהם.
למרות שהוא לא ריקוד דתי, הוא ריקוד רוחני, וטבעו החזרתי לוקח את המשתתפים קרוב יותר אל האלוהיות.
ריקודמטרהמדינת / שבט מקור(Adowa) אדווהגאנה / אשנטי (Ashanti)(Agbaja)
אגבאג'הגאנה/ איו (Ewe)(Agwara)אגוורהחיזוראוגנדה/ אלור (Alur)(Akogo)
קופה דה קאלחגיגהחוף השנהב(Ding Ding)
קיקלמהטקס פוריותגינאה או מאלי/אנשי באגה (Mali/Baga people)(Kwassa kwassa)
קוואסה קוואסהחגיגההרפובליקה הדמוקרטית של קונגו(Lamban)למבאןחגיגהגינאה, סנגל, מאלי(Larakaraka)
מוואגאהחיזורהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו(Ndombolo (Soukous))
נדומבולו (סוקוס)חיזורהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו(Owaro)
ראנייגחגיגה/ חיזוראוגנדה/ ביירון, בטורו, Batooro(Sabar)
סאבארחגיגהסנגל/ אנשי וולוף (Wolof people)(Sunu)סונוחתונהגינאה, מאלי/ מנדינקה (Mandinka)(Tamenaibuga)
טאמנייאוגהחברותאוגנדה/ באסוגה (Basoga)(Zouglou) זוגלוחגיגהחוף השנהב
המודרניזציה שעברה אפריקה עודדה יצירתיות וגיוון בצורות הריקוד שהתפתחו ביבשה.
המודרניזציה של הריקוד האפריקאי אפשר המשכיות וגם חדשנות, החל מריקוד מסורתי מאולתר, ריקוד טקס ההתבגרות ועד לחיי הלילה ולאולמי ריקודים ומועדוני דיסקו.
ריקוד אפריקני מודרני הואו ריקוד אפריקני עירוני.
הריקודים המסורתיים שרדו באזורים הכפריים שם מתקיימים הטקסים המסורתיים, אך כאשר הריקוד האפריקאי הוצא מסביבת הכפר המסורתי אל הערים מולטי-אתניות, הוא הושפע מתרבות חדשה והצמיח שפע של צורות ריקוד חדשות.
לדוגמה, בריקוד האפריקאי מסורתי הרקדנים אינם רוקדים לבד עם עצמם, יש בניהם אינטראקציה וישנה אינטראקציה ישירה עם המוזיקאים ושאר האנשים אשר משתתפים בריקוד.
כשריקודים אלו מובאים לבמה בעיר האורבנית ישנו שילוב שלאלמנטים חדשים בריקוד המסורתי כך ניתן לראות כיצד ריקוד מסורתי משתנה ותפתח כאשר הוא נפגש עם סביבה חדשה.
הקולוניאליזם תרם רבות לשינויים בחברה האפריקאית וצורות ריקוד חדשות צמחו בהקשרים חברתיים חדשים.
היטשטשות הגבולות וכלכלת המזומנים שנוצרה כתוצאה מהשלטון הקולוניאלי, גרמו למהגרי עבודה לנדוד מאזור אחד לשני באפריקה, ולצורות הריקוד המסורתיים שלהן לנדוד גם.
מהגרי עבודה מקבוצה אתנית מסוימת מצאו עצמם לצד מהגרים מקבוצה אתנית אחרת עם סגנון ריקוד שונה לגמרי.
מהגרים מאזורים כפריים התאגדו בערים.
כך למשל בדרום אפריקה, סגנון הריקוד הפך להיות סימן ניכר של זהות, מוצא וקבוצה אתנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, צורות מסורתיות של הריקוד התמזגו עם השפעות של ריקודים אירופים ואמריקאים.
ריקוד ה"היי לייף" היה המפורסם מבין צורות אלו, מושפע מריקודי נשפים באירופה.
ריקוד החיים הטובים בדרום אפריקה הגיע לפופולריות בערים במדינה בשנות השישים, הוא חצה גבולות והביע את הזהות האזורית של המשתתפים אשר הושפעה מתהליך האורבניזציה והקולוניאליזם.
בדרום אפריקה, אנשים רקדי במועדוני דיסקו לצלילי מוזיקה אפריקאית מודרנית בקצב ה"קוולה", במרכז ומזרח אפריקה, "קצב הקונגו" היה מוזיקה אשר זכתה לפופולריות במועדוני הריקודים.
השפעת הריקוד האפריקאי על תרבויות אחרות
ברזיל היא מדינה עשירה בדוגמאות להשפעות אפריקאיות על תרבויות שונות.
אל ברזיל הגיעו עבדים שחורים באפריקה בכמויות עצומות עוד משחר היווצרותה כאומה, עם הגעתם של הפורטוגזים הראשונים להתיישב בה.
הם היוו גורם מכריע בהתפתחותה כמדינה.
עקב המעורבות הגבוהה של העבדים השחורים, שלא מרצון כמובן, בהתפחותה של המדינה בכל תחומי החיים, השפעתם זלגה גם אל התרבות בעצמה.
הריקוד והמוזיקה היוו חלק מהותי בחיי האפריקאיים.
הריקוד היה מושרש לעומק וממוסד בתרבות האפריקאית בברזיל.
דוגמה טובה להשפעה הריקוד האפריקאי על התרבות הברזילאית היא ריקוד הסמבה.
Semba היא מילה אנגולית שאומצה בברזיל כSamba במחצית השנייה של המאה ה-19. הריקוד, שהתחיל ברובעי העבדים שכונו סנזלס, התפשט ברחבי המדינה וסחף את האנשים עם הקצב החושני שלו.
הריקוד המקורי היה ריקוד הBatuque שמקורו בכף ורדה שבאפריקה.
לאחר שנים של גלגולים הוא נהיה ריקוד הסמבה שכל כך מזוהה עם ברזיל.
כוריאוגרפיית ותנועות ריקוד מעגליות מסוימות בריקוד הסמבה יובאו מאנגולה וקונגו.
הסמבה היא כיום אחד הריקודים האהובים ביותר בברזיל וצבר את הפופולריות שלו בקרנבלים המפורסמים שלה.
הבטוקה והסמבה, מורשת של העבדים האפריקאים, הם ריקודים פופולריים בכל ברזיל.
ההשפעה של זרם העבדים האפריקאים שהגיע לברזיל על ידי הפורטוגזיים השפיע רבות התרבות במדינה.
אחד הדברים המיוחדים בסוג ריקודים אלו הוא הכוריאוגרפיה בה רוקדים במעגל ויש רקדן בודד / רקדנית בודדה במרכז שמתחלף/שמתחלפת עם השלימו/השלימה את חלקו/חלקה בריקוד.
הבטוקה הוא אחד הריקודים העתיקים ביותר בברזיל, וישנן עדויות אליו החל מהמאה ה-18.
בברזיל, השימוש במילה "בטוקה" משמש כתיאור כללי של סוגי ריקודים ומקצבים מסוימים המלווים בכלי הקשה.
הבטוקה האנגולי-קונגולזי השפיע השפעה עצומה על מקצבי וריקודי הבטוקה האפרו-ברזילאי שלוו על ידי כלי נגינה.
על פי עדותו של המשורר תומאס אנטוניו גונזגה, ריקוד הבטוקה לא נעשה בפומבי.
"עד לפני 1780, סוג כזה של ריקוד יכול היה להיעשות אך ורק בתוך הבקתות של האנשים הפשוטים, הנשים השחורות...
דרכו עם רגליהן היחפות על הרצפה".
האישה השחורה היוותה אינדיקציה בתקופה זו למעמד נחות וכמו כן גם הריקוד ברגליים יחפות, שכן נאסר על השחורים ללבוש נעליים.
במהלך המאה ה-19, ריקוד הבטוקה של השחורים נעשה אסור והם נרדפו בשל כך.
לאחר 1814 אף פורסמו מסמכים משפטיים שאסרו על כך ונאמר בהם: "המשחק השחור נעשה עובדה חברתית מסוכנת".
הכנסייה הכריזה כתועבה על ריקודים מסוימים, בהם ריקוד הבטוקה מפני שהיה חושני וקושר לזנות ברובעי העבדים.
הוא נתפס כריקוד טקסי של הזדווגות ומין עקב תנועת האומביגדה (umbigada), שהיא ההתקרבות של טבור לטבור במהלך הריקוד של הגבר והאישה.
אך, בתחילת המאה התשע עשרה, הבטוקה נהיה ריקוד פופולרי מאוד בקרב מעמדות שונים בחברה, כולל משפחות לבנות.
שינויים מסוימים נעשו בהמשך בריקוד, משום שלא רק שחורים משועבדים רקדו אותו אלא גם שחורים משוחררים, שמספרם עלה בהתמדה באוכלוסייה.
עקב ההשפעה האורבנית ומהמקורות "הלבנים" על הריקוד עם חלוף הזמן, הוא עבר טרנספורמציה.
המוזיקה והריקוד האפריקאיים סבלו מאבדן סממנים מסוים והוספת מאפיינים חדשים בתוכם, מושפעים מהאקלים החברתי.
משום כך, במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להופיע ה"מודינהה", ה"מקסיקס", ה"לונדו" וה"סמבה".
הסמבה, על צורותיה השונות, נולדה בברזיל כתוצאה ישירה מהחיבור התרבותי עם השחורים המשועבדים והחופשיים מביניהם בעבר ועם כל שכבות האוכלוסייה השונות בהווה.
הסמבה הגיעה עם העבדים מאפריקה (אנגולה וקונגו) לברזיל, ובמרוצת השנים, האפריקאים השאירו אחריהם מורשת לצאצאים בצורות שונות, של הבטוקה, גם בצורתו המקורית, אך מושפעת מעוד ריקודים שהם לקחו בהם חלק.
המילה "סמבה" היא ככל הנראה אנגולית במקורה, ומקושרת בדרך כלל לסוגים שונים של תנועות גוף.
לקבוצות שונות מאנגולה, משמעות המילים קוסמבה (kusamba) היא "לקפץ", "לדלג", להביע תחושות עילאיות של אושר.
המונח הברזילאי samba, יכול להקשר גם למילה אחרת, semba, שמקורה בשפות קימבנדו, נ'גנגלה ושפות אנגוליות אחרות, שמשמעותה "תנועות אגן שהוגדרו כמגונות על ידי צופים חיצוניים".
המונח Semba גם מתייחס להקפצת הבטן, מסורת ריקודית מהקצה המזרחי של לואנדה, ומוכרת יותר בברזיל כ"אומביגדה".
הריקוד קבע את הפועל sambar, וכמו כן המילה sambista, שפירושה "הוא ששר או רוקד את הסמבה".
מדבריו של חוקר המוזיקה קוביק: "ממספר בדיקות שערכתי עם חברים מוזיקאים באהיהיים בשנת 1975, אישרו שהגיית האף הברזילאית של המונח סמבה, מהווה ככל הנראה אימוץ פורטוגזי פונטי של מילה האנגולית.
ככל הנראה, המונח סָמבה מקורו ב-סֶמבה, שם אפריקאי למאפייני ה"אומביגדה" (מריקוד הבטוקה) והוא נעשה נפוץ לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19.
מאפיינים שונים של הריקודים האפריקאיים שהשפיעו הם:
מלווים על ידי מחיאות כפיים.
כלי הקשה; מוזיקה עשירה במקצבים.
מעגלים גדולים של נשים וגברים.
במרכז המעגל, רקדן/ית הסולו מבצעים תנועות זריזות במיוחד וקצביות.
הכיוון הכללי של הבטוקה, באפריקה, היה לרקוד לצלילי ה"טמבורס" (התופים) ולהעביר את ההזדמנות לרקוד עם אחר, באמצעות ה"אומביגדה".
על פי הסופר קרנירו, ישנם שלושה סוגי בטוקה/סמבה שאפשר לזהות בברזיל, שמשולבים האחד עם השני ועם ריקודים פופולריים אחרים, ויוצרים מגוון רחב של ריקודים הקשורים אליהם.
ריקוד האומביגדה – הרקדנים מבצעים מעגל ובתוכו גבר או אישה שחורים, שלאחר ביצוע מספר צעדים, נותנים את האומביגדה (הסֶמבה) לאדם הנבחר שמחליף אותם במרכז המעגל.
ריקוד זוגות – סוג זה של בטוקה מיוחד לקונגו ואנגולה.
יוצרים מעגל וזוג קופץ פנימה, ומתחיל את תנועות הריקוד של הירכיים, ראש, כפות רגליים וזרועות.
ריקוד מעגלי – תמיד מבוצע בצורת מעגל.
הריקוד תמיד יהיה אותו הדבר אך יבוצע בצורת איטית יותר או מהירה יותר, תלוי בקצב.
ה"לוּנדוֹ" וה"באיאנוֹ" הם צורות ישנות יותר של ריקוד ה"אומביגדה".
לוּנדוֹ – שיר וריקוד אפריקאיים שמקורם באנגולה, יובאו לברזיל על ידי אנשים הבנטו.
זה היה הריקוד האפריקאי הראשון שבוצע על ידי המעמדות העשירים באוכלוסיית ברזיל עד סוף המאה השמונה עשרה, כאשר הפופולריות שלו פחתה.
אזבדו מתאר את הריקוד: "במרכז מעגל הצופים, זוג אשר רוקד סולו, מפתח את הריקוד, שכולל דריכות עם כפות הרגליים, עושה תנועות מובהקות עם הירכיים והאומביגדה.
באיאנוֹ – שילוב של ריקוד עם מוזיקה.
האומביגדה אינה היחידה שעושים בה שימוש, אלא גם הקשת האצבעות ביחד, והנפנוף ממחטות בפני האדם הנבחר כהזמנה לריקוד.
לאורך הזמן, הסמבה החלה לסבול משינויים מסוימים כגון היעדר האומביגדה.
למאפיינים הכוריאוגרפיים של רקדן הסולו במעגל נוסף פרט חדש – הרקדן רקד עם ידיו באוויר.
הסמבה הלאומית מתבצעת כיום עם פרטנרים במקצב הרגיל, הרחק מהמודל האפריקאי, הבטוקה הוותיק, שבוצע במעגלים, עם התנענעות קולקטיבית, עד שרקדן הסולו נקרא למרכז המעגל.
בנוסף לכך, הסמבה, תוארה ב"אנציקלופדיה של אמריקה הלטינית":
"מונח גנרי, יחד עם הבטוקה, המתייחס לכרוגראפיה של ריקודים מעגליים המיובאים מאנגולה ומקונגו.
מאפיינים של הסמבה העממית ושל כל הריקודים האפרו-ברזילאיים היא ה"אומביגדה", שהיא מעין הזמנה לריקוד, המיוחסת לנגיעה בין הטבורים של הזוג הרוקד..
השירה מלוות תמיד עם ריקוד.
בדר" עם קצב בינארי, הסמבה מוצגת בליווי של הרמוניות גבוהות, ובואפן ייחודי על ידי כלי הקשה."
האפריקאים הביאו את הריקוד האפריקאי אל צפון אמריקה, דרום אמריקה והאיים הקריביים דרך הסחר בעבדים שהחל בשנת 1500. סגנון הריקוד של מאות עבדים אפריקאים מקבוצות אתניות שונות התמזג עם ריקודים אירופאים מה שגרם להתפשטות סגנון הריקוד האפריקאי ברחבי אמריקה.
באותה תקופה, הריקוד עזר לעבדים האפריקאים להתחבר אל ארצות מולדתם ולהשאיר את התרבות המסורתית שלהם בחיים.
האפריקאים שהובאו רקדו ושרו בזמן שעבדו כעבדים, לשחורים שעבדו בקולוניות של ספרד, פורטוגל, הקריביים ודרום אמריקה ניתן יותר חופש לרקוד מאשר לעבדים בצפון אמריקה.
רבים מהאדונים בצפון אמריקה אסרו על העבדים לרקוד והעבדים מצאו דרכים לעקוף איסורים אלו.
למשל, הרמת רגל נחשבה לריקוד, לכן הרבה מהריקודים של העבדים כללו דשדוש ברגליים, תנועת ירכיים ותנועה של הטורסו.
הריקוד האפריקאי החל להופיע אל במות מול קהל לבן בשנת 1800. ריקוד ה" Cakewalk" היה הריקוד השחור הראשון שנהיה לפופולרי בקרב הלבנים באמריקה.
צורות ריקוד אחרות שהפכו לפופולריות והושפעו מריקודו השחורים היו ה"צ'ארלסטון", ה"לינדי הופ", ה"ג'יטרבוג", טוויסט וסטפס.
ריקודים אלו ריתקו את הקהל בשל התזוזה החופשית של הטורסו, החיוניות הקצבית, התלבושות שהושפעו מהביגוד האפריקאי המסורתי ומהאנרגיה וההתלהבות הרבה שהייתה בהופעות ריקודים אלו.
"ריקוד המכונה" הוא שיר אינסטרומנטלי של להקת הפופ רוק הישראלית משינה משנת 1989. השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת ה'תשמ"ט – השנה הרביעית ברציפות שלהקת משינה קטפה את תואר להקת השנה – והוא השיר האינסטרומנטלי היחידי שזכה בתואר זה.
השיר כיכב במצעדים השבועיים במשך 17 שבועות ברצף.
השיר נכתב במיוחד לאלבום "גבירותי ורבותי".
נעימת השיר שימשה במקור כחלק מהשיר "בדרך אל הים" במקור נכתבו לשיר מילים, שהתחילו ב"יושבים בהילטון על החוף, רואים שקיעה גלים ונוף, פתאום מגיע הדרי עם הג'אווה אומר יובל תביא איזה גויאבה." מכיוון שחברי הלהקה לא הצליחו לחבר עוד בתים, הוחלט להשאיר את השיר ללא מילים.
הקליפ לשיר הוקלט בתוכנית הטיולים "שביל באמצע שביל בצד" בעיר הנַבַּטִית - ממשית.
להקת משינה שאבה השראה מלהקות רבות וגם השיר הזה, כמו שירים רבים אחרים של משינה, הוא מחווה לשירה של להקת מאדנס "One Step Beyond" (שהוא עצמו גרסת כיסוי לשיר בעל אותו שם של פרינס באסטר משנת 1964).
הדמיון בין שני השירים הוא כה רב, עד כי יש הטוענים כי מדובר בגנבה ספרותית.
"ריקוד לאור ירח" הוא סרט דרמה שיצא לאור בשנת 2007, בבימוי קריסטן שרידן ובכיכובם של פרדי היימור, קרי ראסל וג'ונתן ריס מאיירס.
הסרט מספר על ילד פלא מוזיקלי בשם אוגוסט.
אמו לילה, צ'לנית מוצלחת ואביו לואי, אליל רוק נפגשו לילה אחד, לילה ששינה את גורלם.
נאמר ללילה כי בנה התינוק מת בלידה אך מגלה כעבור זמן מה כי בנה נמסר לאימוץ ויוצאת אחר מסע חיפושים אחריו, בעוד שאוגוסט בנה בורח מבית היתומים כדי למצוא אותם.
במקביל, לואי חוזר לניו יורק בחיפוש אחר לילה ובניסיון להחזיר את המוזיקה שנעלמה מתוכו.
אוגוסט מתחבר לקבוצת ילדי רחוב שמזמרים תחת הדרכה של קוסם, איש לא סימפתי במיוחד, שזהותו מסתורית ומאיימת.
אוגוסט מצליח לברוח ומגיע לבית ספר הנחשב ביותר למוזיקה בג'וליארד, הוא הופך אט אט למנצח בעל כישרון יוצא דופן.
הוא מנצל את כישרונו המוזיקלי בחיפוש אחר הוריו הביולוגיים על מנת להתאחד למשפחה אחת בפעם הראשונה, דבר אשר זוכה להצלחה לבסוף.
השיר "Raise It Up" מתוך פסקול הסרט היה מועמד לפרס אוסקר.
ריקו פריימוט הוא אתלט גרמני, סגן אלוף העולם (לונדון 2017) ובעל מדליית ארד (מוסקבה 2015) בקרב עשר.
פריימוט נולד בהאלה שבמזרח גרמניה.
דודו אובה פריימוט היה אתלט שהתחרה בקרב עשר וייצג את מזרח גרמניה באולימפיאדת סיאול (1988) ודודו ירג פריימוט היה אתלט שזכה במדליית ארד בקפיצה לגובה באולימפיאדת מוסקבה (1980).
ב-2007 זכה פריימוט במדליית ארד בקרב עשר באליפות אירופה לנוער.
ב-2011 ייצג את גרמניה באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית אבל פרש במהלך התחרות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום השישי בתוצאה של 8320 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 סיים במקום השביעי בשיא אישי של 8382 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 זכה במדליית ארד בשיא אישי של 8561 נקודות, לאחר המנצח אשטון איטון שקבע שיא עולם (9045 נקודות) וסגנו דמיאן וורנר שקבע שיא קנדה (8695 נקודות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) פרש במהלך תחרויות היום הראשון.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה במדליית כסף בתוצאה של 8,564 נקודות, לאחר המנצח קווין מאייר מצרפת (8,768 נקודות).
ריקוד חֵיק או לאפּ דאנס (מאנגלית: lap dance, בתרגום מילולי: ריקוד ברכיים) הוא ריקוד ארוטי המבוצע בדרך כלל במועדוני חשפנות, שבמהלכו רקדנית רוקדת מול אדם היושב מולה, ובאה איתו במגע.
במהלך הריקוד היא רוקדת בין רגליו, יושבת על ברכיו (lap), ומחקה תנועות של יחסי מין.
בריקוד קיים מרכיב מרכזי של גירוי הלקוח.
בגלל האופי המיני של הריקוד, קיימות לגביו מגבלות שונות באזורים ובמדינות שונות.
ריקוד החיק נולד בארצות הברית, כחלק מהתרבות של מועדוני חשפנות.
בראשית שנות ה-70, מועדון "Melody Theatre" בניו יורק החליט לשתף את הקהל במופע החשפנות, ובכך היה לחלוץ ריקודי החיק.
בשנת 1977 הפכו ריקודי החיק לפופולריים בסן פרנסיסקו, לאחר שאחד ממועדוני החשפנות איפשר לרקדניות לשבת ערומות על ברכי הלקוחות תמורת טיפ של 1 דולר.
לאחר זמן מה הוגשה תלונה נגד בעלי המועדון, בטענה שריקוד חיק תמורת תשלום הוא בעצם סוג של זנות.
בית המשפט של סן פרנסיסקו דחה את הטענה, דבר שגרם לעלייה נוספת בפופולריות של ריקודי החיק בעיר.
במספר מדינות דנו בתי המשפט בשאלה האם ריקוד חיק הוא סוג של זנות, ונחקקו חוקים המגבילים אותו.
בארצות הברית קיימת חקיקה שונה בנושא זה בכל אחת מהמדינות.
במדינות מסוימות ריקודי חיק אסורים כליל, ובחלקן נדרש מרחק מינימלי בין הרקדנית לאורח.
בסיאטל היה קיים חוק המציין מרחק מינימלי, אך הוא בוטל בשנת 2006 לאחר משאל עם בנושא זה.
בניו יורק קיימות מגבלות רבות על ריקודי חיק, ואילו בסן פרנסיסקו ולאס וגאס הם מותרים כמעט ללא הגבלה.
בקנדה החליט בשנת 1999 בית המשפט העליון שריקודי חיק אינם סוג של זנות, והם מותרים בכל מועדון.
במספר מחקרים נבדקו רקדניות חיק בהיבטים שונים, בהם גם ההיבט הכלכלי של המועדונים בהם נערכים ריקודים כאלה.
מחקר בריטי מצא שרוב רקדניות החיק היו מרוצות בעבודתן.
לדבריהן, יש גמישות בשעות העבודה, התשלום נעשה באופן מיידי, ההכנסות גבוהות יותר מאשר בעבודות זמניות אחרות, וכמו כן יש לדבריהן "כיף בעבודה" והן נהנות להתרועע עם רקדניות אחרות ועם אורחי המועדון.
עם זאת, המחקר חשף גם חסרונות רבים במקצוע זה: הרקדניות לא יכולות לדעת כמה כסף ירוויחו בכל שבוע; הן צריכות להסתיר את עיסוקן מידידים וקרובי משפחה; והן נאלצו להתמודד עם לקוחות גסי רוח ומטרידים.
הרקדניות היו חשופות לעיתים קרובות להטרדה מילולית, וכן להיעדר זכויות עובדים, ונאלצו לשלם עמלות וקנסות גבוהים לבעלי המועדונים.
ריקודי חיק כסוג של ניצול מיני
בכתבה בגרדיאן משנת 2008 צוטטו מחקרים רבים שמהם עולה כי רוב הנשים העוסקות בחשפנות ובריקודי חיק נאלצות לעשות זאת בגלל עוני וחוסר ברירה.
המחקרים מראים קשר הדוק בין ריקודי חיק לסחר בנשים, זנות ועלייה ברמת האלימות המינית נגד נשים מצד גברים ההולכים למועדוני חשפנות.
אחד המחקרים, שנערך באירלנד, מצא שסוחרי נשים מעודדים נערות לעסוק בריקודי חיק כשלב מקדים על מנת למשוך אותן לעסוק בזנות.
הריקודים גם מנרמלים החפצה של נשים והתייחסות אל גופן כאל סחורה שאפשר לקנות.
מחקר נוסף שנעשה במועדוני חשפנות בארצות הברית מצא כי כל הרקדניות סבלו מהטרדות מילוליות ומאלימות פיזית ומינית בזמן עבודתן, ולכולן הוצע לעסוק בזנות.
אף על פי שמבחינה טכנית ריקוד חיק אינו מהווה יחסי מין, רבים רואים בו פעולה בעלת אופי מיני, ומחקרים מצאו שאותן נשים נטו לעסוק הן בחשפנות, הן בריקודי חיק והן בזנות.
מכאן ההתייחסות האקדמית לריקודי חיק כחלק מתעשיית המין, והוא מהווה ניצול מיני.
בישראל היו מוצעים ריקודי חיק לאורחי כל מועדוני חשפנות.
באוגוסט 2018, המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, שלמה למברגר, עדכן את גורמי האכיפה הרלוונטיים והמשטרה, כי "לאפ דאנס" נחשב בנסיבות מסוימות "מעשה זנות".
כתוצאה מכך מועדוני החשפנות הושבתו לתקופה של כשבועיים.
לאחר מכן הריקודים עברו למתכונת שונה ללא חיכוך עם המפשעה ("סייד דאנס" - Side Dance) ולעיתים ללא מגע עם הלקוח.
במהלך שנת 2019 פורסמה על ידי שי ניצן הנחיה מעודכנת בנושא זה, ובעקבותיה נסגרו בפברואר 2020 שלושה מועדוני חשפנות בתל אביב.
בכך למעשה נסגרו כל המועדונים שפעלו בתל אביב.
בשנת 2021 צולם סרט תעודה "הלאפ דאנס האחרון" שהוקרן במספר פסטיבלי קולנוע.
תחרויות הריקוד באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפארק הספורט של רוקה בין ה-7 באוקטובר ל-11 באוקטובר 2018. זוהי הופעת הבכורה של תחרויות בענף הריקוד באולימפיאדת הנוער בסגנון ברייקדאנס.
התחרויות הורכבו מטורניר נערים וטורניר נערות שבכל אחד מהם השתתפו 12 רקדנים, ותחרות מעורבת בהשתתפות כל הרקדנים.
כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 2 רקדנים, רקדן לכל מגדר.
אם העפילו יותר מרקדן לכל מגדר, הוועד האולימפי המקומי הוא בעל הסמכות להחליט מי יהיה הרקדן אשר ישתתף במשחקים.
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה הבינלאומית לריקוד סיכמו כי בכל טורניר ישתתפו 12 רקדנים.
5 מכסות לכל טורניר חולקו לחמשת המקומות הראשונים באליפות העולם לנוער בברייקדאנס שנערכה בקווסאקי, יפן.
4 מכסות נוספות לכל טורניר יחולקו לרקדן או רקדנית עם הדירוג הגבוה ביותר שהיבשת אותה הם מייצגים לא קיבלה ייצוג עד כה בהתאם לחלוקה הבאה: אפריקה, אמריקה, אסיה, אירופה ואוקיאניה.
אם לא יהיה צורך לבצע הקצאה של כל המכסות.
המכסות יחולקו מחדש למדורגים הבאים בתור באליפות העולם לנוער בברייקדאנס.
2 מכסות לכל טורניר יחולקו בהקצאה עולמית.
אם מדינה תבחר לוותר על ההקצאה שלה היא תועבר למדינה הבאה המדורגת בתור באליפות העולם לנוער בברייקדאנס.
תחרות העפלה תאריך מדינה מארחת כמות מכסות מדינה מעפילה בנים מדינה מעפילה בנותהמדינה המארחת 1 אליפות העולם לנוער בברייקדאנס 20 במאי 2018 קווסאקי 5 נציגות יבשתית 20 במאי 2018 קווסאקי 4 1/0 הקצאה עולמית 2 0 הקצאה מחדש 20 במאי 2018 קווסאקי 5/6 סך הכל 12
ריקוד הקנים (נקרא גם אולמגהה; באנגלית: Reed Dance או Umhlanga) הוא טקס מסורתי, שנערך בממלכת אסוואטיני (סווזילנד), ובאזור קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה.
הטקס נמשך כשבוע ומשתתפות בו עשרות אלפי נשים רווקות ללא ילדים בכל שנה.