tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאנוש דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מור (מנשה) דנש (דויטש) (1877–1940), פקיד בנק, ושל מרגיט קובאץ' (קירשבאום) (1887–1976).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פאשורי בבודפשט והמשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1937. (לפי מקור באותה שנה המיר את דתו לקתולית, אך אין תיעוד על כך).
הוא החל את הקריירה שלו כפתולוג בבית החולים סנט אישטוואן (Szent István) תחת פרופסור אדן זלקה (Ödön Zalka).
לאחר מכן התמחה בכירורגיה כתלמידם של ינה פויה (במקור פולק) ואנדרה משטר (במקור קאופמן).
את העניין שלו בכירורגיית ילדים הוא חייב לרופא הילדים יוז'ף לוקאץ'.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עבד כרופא בבאנפיהוניאד ולאחר מכן בצ'אקטורניה.
במקום אחרון זה הצטרף לתנועת ההתנגדות בדרום הונגריה נגד הגרמנים, אך עד מהרה נעצר ונידון לחמש שנות מאסר.
הוא החל את עונשו בבית הסוהר ליד העיר שופרון, משם הועבר לאוסטריה ולבסוף לגרמניה.
בשנת 1945 חזר הביתה ושוב לבית החולים סנט אישטוואן.
לאחר מכן עבד בבית החולים בייצ'י ז'ילינסקי, במשך זמן מה כממלא מקום ראש המחלקה.
בין השנים 1950–1956 שב ועסק בכירורגיה כללית בצבא, תחילה בבית החולים הצבאי המרכזי, ולאחר מכן בבית החולים המרכזי לקצינים כרופא ראשי וכמנהל המחלקה הכירורגית.
בינתיים בילה שנה בבית החולים הצבאי ההונגרי שפעל בקוריאה (הצפונית).
בשנת 1957, כקולונל רפואי של צבא העם, הוא פרש לגמלאות וקיבל על עצמו את ניהול המחלקה לכירורגיית ילדים של בית החולים אישטוואן בבודפשט.
בסוף 1965, יחד עם המחלקה שלו, הועבר לבית החולים אישטוואן אפתי, שהיה מאורגן כבית חולים לילדים בלבד.
הוא היה אחד מהרופאים הראשיים המייסדים הראשונים.
מכאן ואילך היה הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית א' של בית החולים לילדים עד לפרישתו.
הוא קיבל תואר פרופסור באוניברסיטה, חברות במספר ועדות מקצועיות ובחינות והיה הממונה על ניתוחי ילדים בעיר הבירה במשך שנים רבות.
הוא היה חבר מייסד ולאחר מכן נשיא האגודה ההונגרית למנתחי ילדים.
דנש היה העורך של ספר ההתמחות "כירורגיית ילדים".
דנש נחשב לאחד החלוצים המוכרים הבינלאומיים של האבחון המוקדם והטיפול הכירורגי של דלקת מעי נמקית של תינוקות שזה עתה נולדו.
דרגה 5 של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1952)
מדליית הזיכרון של בוקאי (1979)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1983)
מדליית הזיכרון של שופ-מראי (1984)
יאנוס דה מוסוס (בספרדית: Llanos de Moxos), הידועה גם תחת השמות מישורי מוסו וסוואנת בני, היא סוואנה טרופית הממוקמת במחוז בני , בוליביה.
הסאוונה משתרעת על שטח של כ-, בתוך שטחן של המדינות בוליביה, ברזיל ופרו.
באזור הסאוונה התקיימה תרבות ארכאולוגית שהתקיימה בסביבות שנת 8,000 לפני הספירה.
הסאונה היא האזור האקולוגי של הציפור ארה כחולת-גרון, שנמצאת בסכנת הכחדה חמורה.
יאנוס דה מוסוס (בספרדית: Llanos de Moxos) היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הפרה-קולומביאנית (בסביבות שנת 8,000 לפני הספירה), שהתקיימה במחוז בני , בוליביה.
השרידים מתקופה זו מעידים על עמים ילידים שהיו מאורגנים היטב.
תרבות זו סותרת את ההשקפה המסורתית של ארכאולוגים, בעיקר זו של בטי מגרס , שטענה כי לא היה ניתן לקיים אוכלוסייה גדולה באזור אמזוניה, בשל סיבות סביבתיות, ובשל העובדה שתושביו הילידים היו להקות ציידים-לקטים או חקלאים שנהגו בשיטת חתוך ושרוף .
עבודות ארכאולוגיות באזור התקיימו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
יאנוש גוסטוני (במקור גיירינגר, בהונגרית: Gosztonyi János; בודפשט, 9 ביולי 1926 – בודפשט, 5 במרץ 1914) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, לרבות פרס מארי יאסאי (פרס ממלכתי גבוה שמוענק פעם בשנה ל-10–13 אנשים בתחום אמנות הבמה).
במאי, זוכה פרס האמן המצטיין, מחזאי, דרמטורג, פרופסור באוניברסיטה.
יאנוש גיירינגר נולד במשפחה יהודית, בנם של אדן גיירינגר (1881–1951) עובד מסחרי ושל בלנקה טאנדליץ'.
הוא ניצול שואה ולאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949, היה סטודנט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין 1949 לבין 1960 חתם על חוזה עם התיאטרון הלאומי כשחקן.
משנת 1950 גם לימד דיבור ונאום באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע וכן קיבל תואר פרופסור חבר באוניברסיטה.
בין 1960 לבין 1962, היה הדרמטורג של "תיאטרון דרינה הממלכתי" (Állami Déryné Színház).
בין 1962 לבין 1976 היה הבמאי של תיאטרון תאליה.
משנת 1976 היה הבמאי הראשי של תיאטרון מיקלוש רדנוטי (Radnóti Miklós Színház) במשך 10 שנים.
גם אותך ראיתי, וגם עליך אספר.
שקיות נייר; ארגומנטום, בודפשט, 2009
ההר הקסום; ארגומנטום, בודפשט, 2011
מסדר האריה הפיני דרג ראשון (1970)
יאנוש הילינגר (בהונגרית: Hillinger János; בודפשט, 20 בדצמבר 1912 – בודפשט, 17 באפריל 1989) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא מומחה למחלות ריאה, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים.
הילינגר נכלא מספר פעמים בשל פעילותו האנטי קומוניסטית, גורש לערי שדה – גירוש שהיווה פגיעה קשה בקריירה הרפואית שלו.
זכרו נשמר הן במדליה והן בלוח הנצחה.
יאנוש הילינגר נולד במשפחה יהודית לאדולף הילינגר (יליד נאג'ווארד פקיד בית משפט והוצאה לפועל ולאסתר קליין.
סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט (לייב) הילינגר ואילונה שפיצר (1856–1939), סבו וסבתו מצד אמו היו איגנץ קליין ורגינה באום.
אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה ויאנוש למעשה כמעט לא הכיר אותו.
אמו, אסתר קליין עבדה בדואר והייתה מפעילת טלגרף.
על פי האגדה, היא זו שהעבירה בטלגרף לוולדימיר איליץ' לנין את הודעת ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אסתר גידלה את שני בניה לבדה בנסיבות קשות ודאגה להשכלתם.
אישטוואן סיים כצורף מאסטר, יאנוש הילינגר סיים את הגימנסיה הריאלית ההונגרית המלכותית הממלכתית על שם לאיוש קושוט בפשטארז'בט עם תוצאות מצוינות (1931).
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
יאנוש היה ספורטאי קרב עשר במהלך שנות לימודיו.
הוא היה ספורטאי מצוין, בעל אינספור פרסים ומדליות.
כל עוד הזמן התיר, הוא עסק בספורט גם כרופא.
בסיום לימודיו תחילה עבד בקאלוז (מחוז פייר) כרופא.
אמו מכרה את בית משפחתם כדי שתוכל לשלם עבור הקמת המרפאה הרפואית של בנה, כי כיהודי לא התקבל לשום משרה בתקופה זו.
ב-1942 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה.
כיהודי, בין השנים 1943–1945 נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא היה במחנות ועבד בקומארום, ארשקאויוואר, ג'רג'נאורוספאלו, קשבר, ושופרון וגם בסמוך לווינה בתקופה זו.
הוא גורש למחנה ריכוז ועבודה בגרמניה בינואר 1945. הוא דיבר לא רק גרמנית ספרותית היטב, אלא גם את הניב הווינאי.
כישורי השפה והכוח הפיזי שלו הצילו אותו במהלך חפירת מלכודת לטנקים ליד וינה.
אמו ואחיו גורשו ב-27 ביוני 1944. באותה שנה ניספו בשואה אישטוואן במילדורף בבוואריה בסמוך למחנה הריכוז דכאו ואמו במאוטהאוזן.
לאחר שחרורו, מ-15 באפריל עד 14 במאי 1945 עבד יאנוש בבית החולים קאפובאר.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר לקישלאנג, שם התגורר באותה תקופה, והפך לנשיא הארגון המקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP).
ב-1946 מונה לקצין הרפואה של העיר סקשפהרוואר ולנשיא מחוז פייר של ה-SZDP.
לאחר הבחירות של 1947 (שנערכו בשיטת הסלמי) כשלב בתפיסת השלטון בהונגריה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בראשותו של מתיאש ראקושי (היהודי) שוחרר הילינגר ב-1948 מתפקידו במפלגה ופרש מהפוליטיקה.
בשנת 1951, הפך לרופא הראשי והמנהל של מחלקת הריאות של בית החולים בטפולצה.
ב-26 באוקטובר 1956 (המרד ההונגרי) הוקמה בעיר טפולצה מועצה מהפכנית והילינגר נבחר לנשיא שלה.
כמה ימים לאחר מכן ב-4 בנובמבר 1956 פוטר מעבודתו ונעצר.
הוא שוחרר לאחר מספר שבועות, אך נאסרה עליו הכניסה לעיר טפולצה.
בשנת 1957, עבר עם משפחתו ל-Zalaszentgyörgy כרופא אזורי.
בין 1957 לבין נובמבר 1959 הוא נכלא שוב וכל רכושו הוחרם.
משפחתו עם שלושה ילדיהם היו על סף רעב.
לאחר שחרורו, הפך לרופא בביהארוגרה.
הוא פרש ב-1973. לאחר מכן עבר לבודפשט ועבד שוב כרופא מ-1977 עד 1983. ב-1989 הפך שוב לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית שהוקמה מחדש לאחר חילופי המשטר.
ב-3 בפברואר 1940 נישא למריה מולנאר.
יאנוש ואסארי (בהונגרית: Vaszary János; קאפושוואר, 30 בנובמבר 1867 – בודפשט, 19 באפריל 1939, היה צייר וגרפיקאי הונגרי.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 וכן בשליש הראשון של המאה ה-20, הוא הכיר מקרוב את המגמות האירופיות באמנות החזותית ויישם אותן על ציוריו, הגרפיקה ועבודות הטפטין שלו.
בסך הכל, אנו יכולים למצוא בעבודותיו בעיקר פוסט-אימפרסיוניזם צרפתי, אר נובו וסגנון ה"פלן אר" (אוויר פתוח) של באיה מארה ההונגרית בעבודותיו.
אביו היה מיהאי ואסארי יליד קסטהיי, שבצעירותו היה תחילה מנהל אחוזה ולאחר מכן מורה בקאפושוואר, ואמו הייתה קורנליה סאבו, ממשפחת אצולה רומית-קתולית שהתרוששה.
סבו וסבתו היו אנטל ואסארי (קסטהיי, 16 ביולי 1797 - ?) ואנה סאבו, ממשפחת פרוונים.
אחיו למחצה של אנטל ואסארי היה קולוש ואסארי, הארכיבישוף של אסטרגום.
יאנוש ואסארי החל את לימודיו בבית הספר לציור (כיום שמה האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) אצל ברטלאן סקיי ויאנוש גרגוש.
לאחר שנת 1887 למד תחילה במינכן אצל פון האקל ואצל פון לופליץ, אך בהשפעת התמונות שהוצגו במינכן על ידי הצייר הצרפתי בסטיאן-לפאג', הוא נסע לפריז ונרשם שם ב-1899 לאקדמיה ז'וליאן.
המשפיעים הגדולים ביותר עליו היו שימון הולושי וציירי מושבת האמנים של באיה מארה שהתקבצו סביב הולושי, אבל האמנות של ואסארי נשארה בהשראת צרפת לאורך כל הדרך.
עבודותיו המוקדמות היו טפטין (גובליין) שהתקרבו בסגנון לאר נובו עם מוטיבים של אמנות עממית הונגרית.
ניתן לגלות את השפעתו של פייר פובי דה שאבאן בציורי האר נובו שלו כמו "המדונה הביזנטית, תור הזהב".
מאוחר יותר חזר לתמונות בנוסח ריאליסטי - נטורליסטי.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-20 ניתן לחוש את השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי בציוריו (נשף המסכות, 1907; חוף טאטה, 1909), ואז הוא נכנס תחת השפעתם של הפאוביסטים ראול דופי וקייס ואן דונגן.
הצייר, שהיה כבר מוכר ב-1905, מכר את ציורו "קוצרים בשכר" עבור טירת בודה למלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-6 בנובמבר 1905 נישא למימי, בתם של שאנדור רוזנבך ואנה שטרהלר, בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צייר תמונות דרמטיות של החזיתות (למשל חיילים בכפר בקרפטים, 1915; חיילים בשלג, 1916), השפעתם של האקספרסיוניסטים הגרמנים מורגשת בצורה הטובה ביותר ביצירות אלו.
זמן קצר לאחר המלחמה עדיין שרר הטון הדרמטי בציוריו (ראה דמותה של גבעת הגולגולתא).
עם זאת, עד מהרה נסע שוב לפריז וחזר למסורת הציור הצרפתי.
תמונותיו במשיכות מכחול מהירות, רפויות וקלות נוצרו באותה תקופה, אולי האופייניות שבהן נקראות בפארק ובדיוקן של אישה.
שנת 1928 ואסארי ארגן את סידור החומר בביתן ההונגרי בתערוכה הבינלאומית של הביאנלה בוונציה, וכאות הוקרה על עבודתו, הוענק לו פרס ממלכתי איטלקי, באותו מקום תמונתו "טבע דומם עם פרחים" נקנתה על ידי המדינה האיטלקית.
בשנת 1929 השתתף בהצגת האמנות ההונגרית בנירנברג, מוזיאון נירנברג קנה את התמונתו "חוף רחצה".
הוא זכה במדליית זהב בהצגת ה-UME בג'נובה.
תמונתו "מרחצאות ים" נקנתה על ידי ה"גלריה של אמנות מודרנית" בנרבי (Galleria d'arte moderna).
ב-1933 הציג תערוכת אוסף במוזיאון דרי בבדברצן.
1092 ציורים מאת יאנוש ואסארי במאגר המידע של BudapestAukcio
זוג מאורס משנת 1905 (שטיח, 152 על 116 ס"מ; המוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט)
שוק 1905 (שטיח צמר בטכניקה סקנדינבית; מוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט)
מוכר לחם דבש משנת 1906 (שטיח, 105 על 161 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה)
1902 מדליית זהב קטנה של המדינה
פרס המדינה האיטלקית לשנת 1928 ( הביאנלה בוונציה)
משנת 1928 היה חבר נספח מחו"ל ב-Künstlerbund Hagen (וינה).
חבר מייסד ונשיא אגודת האמנים החדשים משנת 1923
הונטי יאנוש טמאש (בהונגרית: Honti János Tamás; בודפשט, 19 באוקטובר 1910 – קופהאזה, מרץ/אפריל 1945) היה פולקלוריסט יהודי-הונגרי, חוקר סיפורי עם, היסטוריון ספרותי שניספה בשואה.
דודו נאנדור הונטי היה צייר.
יאנוש הונטי נולד במשפחה יהודית כבנם של רז'ה הונטי (1879–1956), בלשן והיסטוריון ספרות, ושל אירמה סנדראי (1886–1974).
יצירתו הראשונה, שהייתה קטלוג של אגדות, פורסמה ב-1928.
יש למנות את יאנוש הונטי בין המדענים של העבר, למרות שהוא עדיין יכול היה לחיות אחר מלחמת העולם השנייה, במלוא כוחו היצירתי.
תפניות מסלול חייו יוצאות דופן; הוא היה תלמיד תיכון בן שמונה עשרה כאשר עבודתו המדעית הראשונה פורסמה בסדרת הפולקלור הבינלאומית היוקרתית ביותר בגרמנית.
הוא היה בן שלושים וארבע כאשר נקבר כקורבן של הפשיזם.
עבודתו המדעית נופלת בין שני התאריכים הללו - כמאה עבודות מודפסות, בהן שתי מונוגרפיות עצמאיות בגרמנית ושלוש בהונגרית; מחקרים שפורסמו בהונגרית ובשפות זרות, אנתולוגיות של סיפורי עם, סקירות, הגהות.
בין 1930 לבין 1932 עבד כמתמחה במוזיאון לאתנוגרפיה (בודפשט) .
בשנת 1933 קיבל תעודת הוראה.
משנת 1935, עבד בספרייה הלאומי על שם סצ'ני.
עבודתו העיקרית פורסמה ב-1937 תחת הכותרת "עולם האגדות" (A mese világa).
בין 1937 לבין 1939, חקר בפריז נושאים קלטיים ואיסלנדיים כבעל מלגה.
הוא חזר לממלכת הונגריה ב-1939. באותה העת פרסם רבות בכתב העת "דרך הארץ" (Az Ország Útja).
כיהודי נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובשנת 1945, הוא וחבריו נלקחו על ידי הוואפן אס אס הנסוג למחנה ריכוז באוסטריה, אך הוא מת בדרך בכפר הונגרי על גבול הונגריה-אוסטריה.
אשתו הייתה ארז'בט דאנוש, בתם של מנהל מבשלת בירה מרצל דאנוש ושל מרגיט באטורי, לה נישא ב-22 בדצמבר 1935. הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
במהלך 16 שנות עבודתו, הוא ראה במשימת המחקר העיקרית שלו חקר ההתפתחות ההיסטורית והקשרים האירופיים של הקביעות הפנימיות של סיפור העם.
לדבריו, לתרבות הקלטית היה תפקיד מכריע בהתפתחות האגדה האירופית.
ממחנות שרות העבודה שלח הביתה את עבודתו "סיפור העם הלא ידוע" ואת חיבורו אורסטס והמלט.
עולם האגדה ; פנתיאון, בודפשט, 1937
12 סיפורי עם ; עם יאנוש הונטי ואנדרה ודאס; אופיסינה, בודפשט, 1938
סיפור שוליית הקצב ; רשם יאנוש הונטי ומרגיט גל; פאוסט הראשון, בודפשט, 1940
אגדות מזרחיות ; נבחרו על ידי יאנוש הונטי, עיטור הספר טמאש מסרוש; ביבליותקה, בודפשט, 1943 (פאבולה)
מחקרים נבחרים; דיולה אורטוטאי, מזכירה.
עולם האגדה ; הוצאת Magvető, בודפשט, 1975 (זמן מהיר)
Studies in oral epic tradition (מחקרים במסורת אפית שבעל פה); תרגום לאנגלית אווה רונה; הוצאת אקדמי, בודפשט, 1975
סיפור העם הלא נודע ; הוצאת Internal Health Publishing, אונגה, 2011
יאנוש בידרמן (בהונגרית: Biedermann János; זויום, 28 ביולי 1887 – בודפשט, 29 באוקטובר 1967) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, פרופסור באוניברסיטה.
יאנוש בידרמן נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף בידרמן (1848–1910) רופא נפתי ושל פאני דויטש (1857–1920).
הוא החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר המלכותי האזרחי לבנים של הונגריה בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המלכותי בבאנסקה ביסטריצה (1906).
בין 1906 לבין 1911 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר השגת התואר ותעודה יצא למסע לימודים, אותו בילה בין השאר בקלן ובמרפאת מוריץ בברלין.
הוא החל את הקריירה שלו במחלקה הפנימית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט כמתמחה אצל ברטלן סטילר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד חי"ר 60 תחילה כרופא משנה ולאחר מכן כרופא ראשי.
משנת 1918 הצטרף להנריק בנדיקט.
במרץ 1923 מונה לרופא הראשי של מרפאת בית החולים היהודי והופקד שם על ניהול המרפאה הפנימית.
בדצמבר 1926 - לאחר מותו של פרופסור בנדיקט - קיבל לידיו זמנית את ניהול המחלקה לרפואה פנימית, אותה חלק במהרה עם אימרה פודור.
ביוני 1928 מונה לרופא הראשי החדש ולמנהל מחלקה, שכבר חולקה לשלושה חלקים (מחלקות פנימיות א'-ב'-ג'), לצד לאיוש לוי ואימרה פודור.
בתקופת השואה הוא היה המנהל והרופא הראשי של בית החולים החירום בכיכר בתלן שהוסב לכך מהיות המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר למחלקה הפנימית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ'.
בשנת 1956 הוקם המכון להכשרת רופאים בבית החולים היהודי לשעבר, מכון ששמו היום אוניברסיטה לרפואה על שם אימרה היינל (Haynal Imre Egészségtudományi Egyetem), בו עבד עד פרישתו.
המחקרים העיקריים שלו כיסו מחלות לב ומחזור הדם, כמו גם כמה שאלות רבות של רפואה פנימית.
בידרמן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בהלווייתו, לאחר התפילה ואל מלא רחמים של החזן המפורסם לאסלו שטרן, נשא נאום פרידה הרב אלכסנדר שייבר, מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
נתונים למרפאה ולנתיחה שלאחר המוות של הפרעות תנועה חוץ-פירמידליות (רפואה, 1922, 42)
על טיפול רפואי באי ספיקת זרימת דם חריפה.
הליך התעוררות חדש בנרקולפסיה (שבועון רפואי 1959, 39)
נתונים בנושא תסמונות לאחר פגיעה בהיפותלמוס.
עיטור מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1960)
יאנוח הוא כפר לבנוני שיעי בנפת צור, במחוז דרום לבנון, כארבעה ק"מ מזרחית לצור, כק"מ מזרחית לאל-באזוריה, מדרום למערכה ומצפון לוואדי ג'ילו.
על פי המחקר, מקורם של תושבי יאנוח שבנפת צור הוא מהכפר שבמחוז הר הלבנון, נפת גְ'בּייל, והם אלו שהביאו עמם את השם.
מקור השם הוא מילה שמית שנגזרה מהשרש YNO, שמשמעותו מנוחה, הרגעה וכן: שקט.
שם זהה מוזכר, לדעת החוקרים, במקרא, בתיאור גבולות נחלת שבט אפרים: , וכן גם: .
הכפר יאנוח בנוי על רכס בגובה ממוצע של כ-210 מ' מעל פני הים.
שטח הכפר הוא כ-300 דונם שרובם חקלאיים על מורדות הרכס ובוואדיות הסמוכים.
בין הגידולים העיקריים: דגנים, ירקות ופרי הדר.
מספר תושביה הרשומים ביאנוח הוא כ-1,200 איש, מתוך כ-400 הם בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
המשפחות הגדולות הן: גָ'אבֶּר (جابر) וחיידַר (حيدر) – שקרוביהם נמצאים ביאנוח הצפונית, ו-סָלָאמי (سلامي).
ביאנוח פועלים שני בתי ספר: בית ספר יסודי ובית ספר תיכון.
יאנוש דוקטור, (במקור הנס קרל דוקטור, בהונגרית: Doktor János; וינה, 19 ביולי 1881 – בודפשט, פרנצווארוש, 30 בינואר 1942) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון.
דוקטור היה אמן רב גוני כשחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, מפיק, במאי ועוד שזכה להצלחה בכל מקום שהופיע או ביים.
יאנוש דוקטור נולד במשפחה יהודית-הונגרית בווינה כבנם של דיולה דוקטור ושל אמה וייס (אמיליה וייס).
הוא התנצר ככל הנראה בגיל 22, בשנת 1903.
סיים את האקדמיה למשחק ב-1904:
הצטרף לתיאטרון העם בבודפשט בשנים 1904–1905.
דוקטור היה חבר מייסד של חברת תיאטרון תאליה (Thália).
משם עבר לאזור הכפרי וערי השדה, ואז עבד בתיאטרון הקאמרי אלאפי נאנדור.
אחר כך שוב בתיאטרון תאליה
הוא שיחק במישקולץ בשנים 1909–1911
בין 1916 ל-1918 הוא הופיע על הבמה בתיאטרון הלאומי בפץ',
בשנים 1921–1923, הקהל יכול היה לראות אותו ב"קיש קומדיה"
בשנים 1923–1924 בתיאטרון הקאמרי של Rózsi Forgács,
בשנים 1924–1925 בתיאטרון הקאמרי הלאומי.
כבמאי, עשה לעצמו שם לאומי ממדרגה ראשונה.
התפקידים בדרמות של איבסן שייכים לתפקידים האהובים עליו, כגון: דוקטור ראנק, חבר המועצה קרול, יאלמר, מאסטר אנטול במריה מגדלניה של Christian Friedrich Hebbel, וכן תפקידי מולייר ובכלל, תפקידיו הספרותיים המודרניים המראים כיוון חדש באמנות הבמה בהונגריה.
ב-2 בינואר 1926 הוא חגג את יום השנה ה-20 שלו כשחקן בעיר אגר.
הוא פרש ב-1929, אך בשנים 1936–1937 שיחק בתפקידים קטנים בתיאטרון ההונגרי וב-Andrássy úti Szinház.
ב-22 ביוני 1907, בפרנצווארוש, בודפשט התחתן עם השחקנית מרגיט ורה (לבית האואר).
פרופסור דירינג (פרנק ודקינד: הטנור הרואי)
גן הוורדים של עלי (1913) - עלי מחמד, סוחר שטיחים
הנערה המכוערת (1935) - מזכיר בית המשפט
קונדיטוריית בודה (1935) – חבר בחבר השופטים בתערוכת המוזיאון
האיש שהוחלף (1938) - דנש בארזו
בכורה: מישקולץ, 21 באפריל 1910
הוא נאלץ להתפטר עם פרוץ מהפכת החרציות ב-31 באוקטובר 1918, כהונה זו הייתה הקצרה ביותר מבין ראשי ממשלות הונגריה האחרים.
האדיק נולד ב-23 בנובמבר 1863 בפאלוץ' שבמחוז אונג, לרוזן בלה האדיק מתיאש אנטאל (1822–1885) ולרוזנת ברקוצ'י אילונה (1833–1887) כילדם השני.
אחיו הבכור היה אנדרה האדיק-ברקצי ואחיו השלישי היה מיקשה האדיק.
הוא היה נין של אנדראש האדיק דה פוטאק.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בקאשה, הוא השלים את לימודיו באקדמיה הצבאית התרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1884 הצטרף לצבא האוסטרו-הונגרי המשותף כלויטננט פרשים ברגימנט ההוסרים העשירי בבאצ'קה.
עם זאת, בשנת 1893, בעודו בדרגת אובר-לויטננט, הוא הפסיק את שירותו.
בשנת 1894 נבחר האדיק לבית העליון של הדיאט של הונגריה, בית המגנאטים, ופעל למען הפרדת ענייני הכנסייה והמדינה.
האדיק, שהצטרף למפלגה הליברלית בשנת 1901, תפס את מקומו בדיאט כנציג מפלגה זו.
בממשלתו השנייה של שאנדור וקרלה בין השנים 1906 ל-1910, שהייתה ממשלת קואליציה, היה האדיק מזכיר המדינה במשרד הפנים והיה יועץ בכיר לשר הפנים, הרוזן דיולה אנדראשי.
האדיק היה שותפו הקרוב ביותר לעבודה של אנדראשי.
להאדיק היה תפקיד חשוב בניסוח הצעת חוק שהציעה זכות בחירה כללית לגברים, אך ההצעה נדחתה.
לאחר שפרש מהפוליטיקה לזמן מה לאחר סיום תפקיד זה, מונה האדיק לאחד משרי המדינה באוגוסט 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא כיהן כשר בלי תיק, עם אחריות על ייצור והפצת מזון, בממשלתו השלישית של שאנדור וקרלה.
לאחר התפטרותה של ממשלת שאנדור וקרלה ב-23 באוקטובר 1918, שהתנגדה לרפורמות שהוצעו על ידי פוליטיקאים אוסטרים בניסיון להציל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, מינה הארכידוכס יוזף אוגוסט, שייצג את הקיסר קרל בהונגריה, את האדיק לראש ממשלה בניגוד לציפיות שימנה את מיהאי קארואי, בהשפעת אנדראשי.
לאחר מינויו כראש הממשלה החדש, האדיק, שנאלץ לעזוב את משרד ראש הממשלה עקב הסכסוכים בבודפשט והשפעת מהפכת החרציות מאז 28 באוקטובר, נמלט אל מחוץ להונגריה.
בעקבות אירועים אלו, הודיע הארכידוכס יוזף אוגוסט, בסמכויות המלך, כי הוא ממנה את קארואי לראש ממשלה ב-31 באוקטובר 1918.
האדיק חזר להונגריה מאוחר יותר, ועבד בתחומי הכלכלה והפוליטיקה.
ב-10 בדצמבר 1933 נפטר האדיק בבודפשט.
ב-2 באוקטובר 1893 הוא התחתן בשרגייש עם אלכסנדרה זישי דה זיץ' ואסונקי (1873–1949), ונולדו להם ארבעה ילדים:
אמליה אנדריאה יוהנה אלכסנדרה (1894–1967), שנישאה לנסיך לואיס פון הוהנלוהה-לנגנבורג.
מרגרט יוהנה מריה גבריאלה רפאלה אווה אלכסנדרה (1899–1978), שנישאה לרוזן ויקטור פון ונגרסקי, הברון מאונגרשיץ
אנתוני מרי מרטין מקס (1902–1935), שנישא לאדיט גשווינדט דה דיור
אנטאל בלה מרי פול (1905–1971), שנישא לרוזנת אליז סצ'ני משארוואר-פלסקוידק, בתם של הרוזנת גלדיס ונדרבילט סצ'ני והרוזן לאסלו סצ'ני.
קיימים צאצאים חיים של בנו הצעיר של האדיק, אנטל בלה מרי פול.
יאנוּש קוֹרצ'אק (בפולנית: Janusz Korczak; 22 ביולי 1878 – 7 באוגוסט 1942) הוא שם העט שבו נודע הנריק גולדשמיט (Henryk Goldszmit), רופא, מחנך והוגה חינוכי, סופר, פובליציסט ופעיל חברתי יהודי-פולני.
קורצ'אק היה ממבשרי הפעילות למען זכויות הילד ושוויון זכויות לילדים.
בתי היתומים שהקים וניהל יחד עם שותפתו סטפניה (סטפה) וילצ'ינסקה היו מהניסיונות המוקדמים בחינוך דמוקרטי, שכללו גם בית דין של ילדים.
אחד מהחלוצים בתחום שיקום ילדים ובני נוער ואבחון חינוכי, ומחלוצי המחקר בתחום ההתפתחות הפיזית והנפשית של הילד.
חיבר ספרים בתחום התאוריה והמעש של החינוך, לצד ספרי ילדים.
יהודי פולני שהצהיר כל חייו על השתייכותו לשני העמים.
בימי השואה, כשהגיע תורם של ילדי בית היתומים שלו בגטו ורשה להישלח לטרבלינקה, סירב להצעה להינצל לבדו, ובחר, יחד עם וילצ'ינסקה, ללכת לטרבלינקה עם חניכיהם.
בכך הפך לאחד הסמלים ההיסטוריים-יהודיים הגדולים של ימינו.
שמו היהודי היה הרש או הירש, על שם סבו מצד אביו.
מוצאה של משפחת גולדשמיט היה ממחוז לובלין, ומוצאה של משפחת גמביצקי מאזור העיר קאליש.
סבא-רבא שלו, מָאוּרִיצִי גמביצקי, וסבו, הירש גולדשמיט, היו רופאים.
משפחת גולדשמיט התגוררה ברחוב בְּיֶילָנְסְקָה 18, ככל הנראה מקום הולדתו של קורצ'אק.
בשנת 1881 עברה המשפחה לרחוב קְרקוֹבְסְקְיָה פְּשֶדְמְיֶישְצְ'יֶה 77, שם התגוררה עם משפחתה של האם: הוריה, אחותה אנה וסבתה אמיליה.
בשנת 1883 עברה המשפחה לרחוב מְיוֹדוֹבָה 19, ומאוחר יותר, עם הידרדרות מצבה הכלכלי, לכיכר קְרָשינְסְקיך 3, נוֹבוֹסֶנָטוֹרְסְקָה 6 (היום מוֹלְיֶירה), שְבְיֶינְטוֹקְשיסְקה ולֶשְנוֹ 18.
ביולי 1885 נשלח קורצ'אק לבית הספר ברחוב פְרֶטָה, בו למד עד שנת 1890, אז החל את לימודיו בגימנסיה הממשלתית מס' 7 לבנים ששכנה ברובע פראגה.
שנים לאחר מכן תיאר את תקופת בית הספר ביומנו: .
בתחילה היה מצבה הכלכלי של המשפחה טוב, אולם בהמשך החל להידרדר בשל מחלת הנפש של האב, אשר התאשפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1891. האב נפטר ב-26 באפריל 1896. קורצ'אק, שהיה תלמיד בן 17–18, החל לסייע בכלכלת המשפחה באמצעות מתן שיעורים פרטיים, ואמו השכירה חדרים בדירתם ברחוב לשנו.
את תעודת הבגרות שלו קיבל בגיל 20.
בשנת 1898 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטה הצארית בוורשה, בה למד שש שנים וחזר על לימודי השנה הראשונה.
הוא למד גם ב"אוניברסיטה המעופפת".
בקיץ 1898 נסע לראשונה מחוץ לגבולות פולין, לשווייץ, שם חקר בין היתר את פעילותו ויצירתו של יוהאן היינריך פסטלוצי.
בשנים האוניברסיטאיות שלו התוודע לחיי שכונות העוני של הפרולטריון והלומפנפרולטריון ("פרולטריון סחבות").
ב-23 במרץ 1905 קיבל קורצ'אק הסמכה לרפואה.
כרופא, הוא גויס ביוני אותה שנה לצבא הצאר, והשתתף במלחמת רוסיה–יפן.
באותה תקופה הייתה פולין מחולקת תחת שלטונן של שלוש מעצמות: רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
קורצ'אק שירת בחרְבּין, ובמרץ 1906 סיים את שירותו הצבאי בדרגת לוטננט וחזר לוורשה.
בשנים 1905–1912 עבד כרופא ילדים בבית החולים לילדים ברסון ובאומן ברחובות שליסקיי 51 – שינה 60. הוא קיבל דירת מגורים בשטח בית החולים וטיפל בחולים בכל שעות היממה, כשמשכורתו עמדה על 200 רובל בשנה.
בעבודתו כרופא החל לעזור גם לאנשי שכונות הפועלים של העיר.
ממטופליו העניים לעיתים לא גבה תשלום כלל, או תשלום סמלי בלבד, ולעיתים אף נתן כסף לקניית תרופות.
מן הפציינטים האמידים לא היסס לגבות שכר טרחה גבוה.
קורצ'אק עבד עם שמואל גולדפלאם והושפע מרופא הילדים יוליאן קרמשטיק.
החל משנת 1907, בעקבות פרסומיו הספרותיים, הפך לרופא ילדים ידוע ומבוקש בוורשה.
בשנים 1907-1910/11 השתלם מחוץ לפולין: בשנת 1907 שהה כשנה בברלין, שם שמע הרצאות, התנסה בעבודה במרפאות ילדים, וחקר שיטות עבודה בבתי חינוך לילדים ובבתי יתומים.
שנים אחר כך כתב שבלונדון קיבל את ההחלטה לא להקים משפחה ו"לשרת את הילד ואת ענייניו".
הוא ראה בכל הילדים בהם טיפל ואותם חינך, כילדיו שלו.
בשנת 1914, בזמן מלחמת העולם הראשונה, גויס קורצ'אק שוב לצבא הצאר, ושירת כסגן מנהל בית חולים שדה אוגדתי בחזית האוקראינית.
ב-1917 נשלח לשמש כרופא בבתי מחסה לילדים אוקראיניים ליד קייב.
הוא עבד זמן קצר בבית חינוך לנערים פולנים בקייב, בניהולה של מריה רוגובסקה-פלסקה, פעילה חברתית ולוחמת לעצמאות פולין, אותה פגש שנתיים קודם לכן בזמן חופשה קצרה בקייב.
לאחר סיום המלחמה ב-1918 חזר לוורשה.
עם ההכרזה על עצמאותה של פולין ב-11 בנובמבר 1918, גויס לצבא הפולני, ובתקופת המלחמה הפולנית-בולשביקית (1919-1921) שירת בבתי חולים צבאיים בוורשה ובלודז'.
בזכות שירות זה קודם לדרגת רב-סרן בצבא הפולני.
בדצמבר 1899 נעצר קורצ'אק לזמן קצר, בשל פעילותו בחדרי הקריאה לציבור הרחב שהפעילה העמותה הוורשאית לגמילות חסדים.
בשנת 1916 היה בין 16 החברים שהקימו בווינה את "השומר הצעיר".
הצטרף ל"בונים החופשיים" לכל המאוחר בשנת 1925 והיה חבר בלשכת בונים חופשיים "כוכב הים" של הפדרציה הבינלאומית "זכויות האדם" ("Le Droit Humain"), שמטרתה "להשלים בין כל בני האדם המופרדים במחיצות הדת, וחיפוש אחר האמת תוך שמירת כבודו של האדם השני".
בבתי היתומים שלו הנהיג טקסי חניכה והתקדמות במתכונת הבנייה החופשית.
היה חבר ב"עמותה הוורשאית להיגיינה" וב"עמותה למחנות הקיץ לילדים".
בשנים 1904, 1907 ו-1908 יצא למחנות קיץ לילדים פולנים-יהודים שאורגנו על ידי העמותה.
בשנת 1909 הצטרף לעמותת "עזרה ליתומים", עמותת גמילות חסדים יהודית, שמאוחר יותר בנתה את "בית היתומים" שקורצ'אק התמנה למנהלו.
סופר, פובליציסט, עורך ואיש רדיו
יצירת הביכורים של קורצ'אק פורסמה ב-26 בספטמבר 1896 בשבועון "קולצה" (קוצים).
כתלמיד גימנסיה נאסר עליו לפרסם רשמית את דבריו בעיתונות, לכן חתם בשם-העט "הן".
בהמשך השתמש בשמות עט שונים: "הן-ריק", "הגות", "הדוקטור הזקן".
בשנת 1898 השתתף קורצ'אק בתחרות כתיבת מחזות של העיתון "קורייר ורשבסקי" ושלח לתחרות מחזה בן ארבע מערכות בשם "אי זו הדרך?" .
על המחזה חתם יאנֶאש קורצ'אק, שם עט אותו שאל מרומן של קראשבסקי "סיפורו של יאנָאש קורצ'אק ובתו של נושא החרב המלכותי".
עקב טעות של פועל בבית הדפוס, במודעה המכריזה על תוצאות התחרות הופיע "יאנוּש", במקום "יאנאש".
בשנים 1898–1901 פרסם בכתב העת "חדר קריאה לכול" (Czytelnia dla Wszystkich).
משנת 1900 החל לפרסם כיאנוש קורצ'אק.
הוא חתם כך אף על מכתביו הפרטיים, אך לא ויתר על השמות האחרים.
בפברואר 1900 החל לשתף פעולה עם השבועון "קולצה" (קוצים) בשם העט הן-ריק (Hen-Ryk).
בשנת 1901 החל לכתוב פיליטונים.
בשנת 1905 יצא לאור הקובץ "הבלים" (Koszałki Opałki), אסופת פיליטונים מ"קולצה", אותם כתב בין השנים 1901–1904. באותה שנה יצא לאור הרומן "ילדי רחוב", בתחילה כסיפור בהמשכים בכתב העת "חדר קריאה לכול", ומאוחר יותר כספר.
בכתב-עת זה פורסם בהמשכים הסיפור "ילד הטרקלין", שיצא כספר בשנת 1906 והביא לקורצ'אק פרסום בינלאומי.
באותה שנה החל לכתוב לכתב העת "פְּשֶגְלוֹנְד סְפּוֹלֶצְ'ני" ("סקירה חברתית").
בשנים הבאות פרסם מספר ספרי ילדים, בהם: "צלקת" "המלך מתיא הראשון", "המלך מתיא באי הבודד", "פשיטת הרגל של ג'ק הקטן" ו"יותם הקסם" ("קאיטוש המכשף").
כמו כן פרסם חיבורים פדגוגיים חשובים, בהם: "איך לאהוב ילדים", "הרגעים החינוכיים", "כאשר אשוב להיות ילד", "זכותו של הילד לכבוד" ו"פדגוגיה מבודחת".
בזמן מלחמת העולם השנייה ניהל יומן, מסמך בעל חשיבות גדולה לאור נסיבות יצירתו וקורותיו של קורצ'אק בעת המלחמה.
העיזבון הספרותי של קורצ'אק כולל 24 ספרים ולמעלה מ-1,400 טקסטים שפורסמו בכתבי עת שונים.
רק כ-300 פריטים השתמרו, בהם כתבי יד מקוריים ספורים, גרסאות מודפסות, תעודות ומכתבים .
ב-16 ביולי 1926 הוענק לקורצ'אק צלב הקצונה של מסדר תחיית פולין (Polonia Restituta, ) עבור פעילותו החברתית, החינוכית, הפילנתרופית והספרותית.
בשנת 1937 קיבל את "עלה הדפנה המוזהב האקדמי" - פרס האקדמיה הפולנית לספרות.
בשם "הדוקטור הזקן" פעל קורצ'אק לקידום זכויות הילד.
הוא יצר סגנון יוצא דופן, בו פנה ישירות אל המאזינים הצעירים ביותר, ודיבר בצורה פשוטה על הדברים החשובים ביותר.
ב-1936 הופסקו תוכניות הרדיו הפדגוגיות שלו, למרות התגובות הנלהבות של המאזינים והביקורת, בשל התחזקות האווירה האנטישמית והלחצים שהופעלו עקב כך על תחנת הרדיו.
קורצ'אק חזר לשדר כעבור שנתיים בסדרת הרצאות ברדיו הפולני.
הוא דיבר אל מאזיני הרדיו גם אחרי פרוץ המלחמה, בימים הראשונים של ספטמבר 1939.
בעבודתו הפדגוגית השתמש קורצ'אק באמצעים חדישים מאוד לזמנו.
הוא יצר את עיתון הילדים והנוער "מָאלִי פְּשֶגְלוֹנְד" ((Mały Przegląd - "סקירה קטנה") (1926 – 1939), אשר הופיע כמוסף שבועי ליומון הוורשאי "נאש פשגלונד" ("סקירתנו").
הגיליון הראשון הופיע ב-9 באוקטובר 1926 והיה זה כתב העת הראשון בפולין שנוצר על ידי ילדים ונוער.
קורצ'אק ערך אותו במשך ארבע שנים ומשנת 1930 היה עורכו יֶז'י אבּרמוב (אשר נודע לאחר המלחמה כאיגור נוורלי, מי שהיה זמן מה גם מזכירו של קורצ'אק).
משרדי העיתון היו ברחוב נובוליפקי 7. בעיתון כתבו ילדים, העורך וכותבים כירחמיאל ויינגרטן.
העיתון יצא לאור למרות התגברות האנטישמיות, חוסר הסובלנות, ההפרדה הגזעית והחרם על עסקים יהודיים בשנות ה-30. הגיליון האחרון יצא לאור ב-1 בספטמבר 1939.
קורצ'אק חש עצמו כיהודי וכפולני ופעל למען קירוב לבבות בין הפולנים והיהודים.
שפת האם שלו הייתה פולנית, וזו הייתה השפה בה כתב ויצר.
הוא הבין גם קצת יידיש, לשונם של מרבית יהודי פולין, דרך שליטתו בשפה הגרמנית.
בשנות השלושים, כאשר התקרב לתנועה הציונית, החל ללמוד עברית.
הוא שיתף פעולה עם כתבי העת של תנועות הנוער הציוניות והשתתף בסמינרים שלהם, ואף עמד בקשר עם התנועה הקיבוצית אשר השפיע על החינוך המשותף.
בתקופה זו עבר משבר בחייו הפרטיים והמקצועיים.
שני מסעותיו לארץ ישראל ב-1934 וב-1936 עזרו לו במידה מסוימת להיחלץ ממשבר זה.
לדבריו, הוא נסע לארץ ישראל כדי "לספוג את העבר, למצוא נקודת משען להרהורים על ההווה ואף לגעת בעתיד".
בביקוריו בארץ התארח במספר קיבוצים, בהם עין חרוד, אשדות יעקב, כפר גלעדי ומרחביה, בהם היו לו חניכים.
יחד עם סטפניה וילצ'ינסקה (1886–1942), ייסד וניהל קורצ'אק את "בית היתומים", בית חינוך בוורשה לילדים יהודים שהוקם ומומן על ידי העמותה היהודית "עזרה ליתומים", ופעל ברחוב קרוכמלנה 92 (היום רחוב יאקטורובסקה 6).
בית היתומים החל את פעילותו ב-7 באוקטובר 1912. קורצ'אק התגורר בבית זה עד שנת 1932, אז עבר לדירתה של אחותו ברחוב ז'ורביי 42. המחנכת הראשית של המוסד הייתה סטפניה וילצ'ינסקה – "גברת סטפה".
קורצ'אק ניהל את המוסד במשך 30 שנה.
בשנת 1919 ייסד יחד עם מריה פאלסקה מוסד חינוכי נוסף, בית יתומים לילדים פולניים בשם "ביתנו" (1919–1936), שבתחילה שכן בפרוור של ורשה, פרושקוב, ובשנת 1928 הועבר לשכונת ביילני בוורשה, לרחוב יאנה קספרוביצ'ה 203. גם ב"ביתנו" יושמו שיטות חינוכיות חדשניות.
ב-2 באוקטובר 1940 הועבר "בית היתומים" לגטו ורשה, לרחוב חלודנה 33. בזמן המעבר קורצ'אק נאסר, והגרמנים החזיקו אותו בבית הסוהר פאביאק, משם שוחרר בערבות כעבור כמה חודשים.
בית היתומים עבר לרחוב שיינה 16 (שליסקה 9).
בשני המוסדות החינוכיים, שנועדו לילדים בגיל 7–14, מומשו הרעיונות של חברת ילדים בעלת מנהל עצמי שיצרה את מוסדותיה האוטונומיים כמו פרלמנט ובית דין שנוהלו בידי הילדים, עיתון, מערכת תורנויות ואפילו קופת הלוואות.
הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה, שביקר בבית היתומים של קורצ'אק, אמר עליו:
"אדם נפלא, בעל אומץ לרחוש אמון כלפי הילדים והנוער שתחת טיפולו עד כי העביר לידיהם את ענייני המשמעת והטיל עליהם משימות קשות ביותר, הקשורות באחריות גדולה מאוד".
מלחמת העולם השנייה, גטו ורשה והמסע האחרון
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב קורצ'אק לצבא הפולני כקצין, אך לא התקבל לשורות הצבא מפאת גילו.
בזמן הכיבוש הגרמני הוא לבש את מדי הצבא הפולני וסירב לציית לפקודה הנאצית המצווה על היהודים לענוד סרט מעוטר במגן דוד, משום שראה בכך חילול הסמל.
בחודשים האחרונים של חייו (ממאי 1942) חי בגטו ורשה.
נברלי, שכתב מאוחר יותר את הביוגרפיה של קורצ'אק, ניסה להשיג לו תעודות מזויפות מן האזור הארי של העיר, אך קורצ'אק סירב לעזוב את הגטו ובעצם לעזוב את חניכיו.
בגטו ורשה חזר קורצ'אק לכתיבת יומנו, אותה החל בשנת 1939 והפסיק למשך כשנתיים וחצי, כאשר הקדיש את זמנו ומרצו לטיפול ודאגה לחניכיו בבית היתומים ופעילות הקשורה במצבם של הילדים בגטו.
היומן נמסר לידי ידידו הסופר איגור נברלי ופורסם לראשונה בוורשה בשנת 1958. בהיותו בן חמש, כך כתב ביומנו ב-1942(בגטו ורשה) "גיליתי לסבתא בשיחה אינטימית את תוכניתי...
להשליך החוצה את הכסף כולו.
כיצד להשליך ולאן, ומה לעשות לאחר מכן, לא ידעתי, כפי הנראה..."
הרישום האחרון ביומנו הוא מ-4 באוגוסט 1942.
בבוקר 5 או 6 באוגוסט 1942, שטחו של הגטו הקטן הוקף על ידי פלוגות אס-אס ושוטרים אוקראינים ולטביים.
בזמן קיומה של האקציה הגדולה, כלומר השלב העיקרי של השמדת אוכלוסיית גטו ורשה, קורצ'אק דחה שוב ושוב הצעות להצלה, כי לא היה מוכן לנטוש את ילדיו ועובדיו בבית היתומים.
ביום הגירוש הוביל קורצ'אק את מסע חניכיו לאומשלאגפלץ, משם יצאו טרנספורטים למחנות ההשמדה.
קורצ'אק צעד בראש, בראש גלוי, בנעליים צבאיות גבוהות אוחז בידיהם של שני ילדים.
במסע השתתפו כ-200 ילדים וכעשרה מטפלים, ביניהם סטפניה וילצ'ינסקה.
המסע שלהם הפך לאגדה, מיתוס של המלחמה, הנשען על זיכרונות שלא היו תמיד מהימנים וחסרו לכידות בפרטיהם.
על פי גרסה אחרת, הילדים צעדו ברביעיות ונשאו את דגלו של "המלך מתיא הראשון", גיבור אחד מספריו של קורצ'אק.
כל ילד נשא עמו צעצוע או ספר אהוב.
אחד הנערים, שהלך בראש, ניגן בכינור.
האוקראינים ואנשי האס-אס הצליפו בשוטיהם וירו באוויר מעל להמון הילדים.
אף על פי שאחד מהם הוביל את המצעד, נראה שחש מעין סימפתיה אל הילדים.
באותו יום נשלחו מגטו ורשה 4,000 ילדים ומטפליהם מבתי היתומים בעיר.
קורצ'אק נרצח יחד עם חניכיו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
בשנת 1948, לאחר מותו, הוענק לקורצ'אק "צלב אבירי מסדר תחיית פולין".
עוד בנעוריו התעניין קורצ'אק בתאוריות חינוך פרוגרסיבי והושפע מהרעיונות של זרם "החינוך החדש".
הוא שאב השראה מתאוריית החינוך הפרוגרסיבי שעוצבה על ידי ג'ון דיואי ומרעיונותיהם של דקרולי ומונטסורי וכמו כן מפדגוגים מוקדמים יותר – פסטלוצי, ספנסר ופרבל והכיר את רעיונותיו הפדגוגיים של טולסטוי.
בקיץ 1898 נסע לשווייץ על מנת להתוודע לפעילותו ויצירתו הפדגוגית של יוהאן היינריך פסטלוצי, נסיעה אותה תיאר מאוחר יותר בכתב העת "חדר קריאה לכל".
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא הרצה במכללות שונות בפולין, בין היתר במכון הממלכתי לחינוך מיוחד (היום האקדמיה לחינוך מיוחד ע"ש מריה גז'גוז'בסקה), בסמינר הממלכתי למורים בני דת משה ובמכון הממלכתי למורים.
קורצ'אק היה חסיד של האמנציפציה של הילד, ההגדרה העצמית שלו וכבוד לזכויותיו.
גופי המנהל העצמי של החניכים שפעלו במוסדותיו כמו פרלמנט הילדים ובית הדין, הגשימו בחיי היום-יום את עקרונות הדמוקרטיה, שהיו תקפים בעיניו באופן שווה הן לילדים והן למבוגרים, והכינו את "האנשים הקטנים" לעולם המבוגרים.
"ילד מקשר ומבין כמו אדם מבוגר - הוא חסר רק את מטען הניסיון של האיש" – היה אומר.
העיתון שפורסם עבור ועל ידי הילדים היה הפורום שלהם, בית היוצר לכישרונותיהם ואפיק חשוב להתבוללות שלהם בתרבות הפולנית, בעיקר לילדים ממשפחות אורתודוקסיות.
קורצ'אק הרופא תמך בשיקום וטיפול חדשני ומורכב בילדים משולי החברה.
קורצ'אק טען שמקומו של הילד בחברת בני גילו ולא בפינה הביתית המוגנת.
הוא שאף לכך, שילדים יעמתו בינם לבין עצמם את דעותיהם המתגבשות והשקפות העולם הראשוניות, וכך יעברו תהליך של סוציאליזציה (חיברות) ויכינו את עצמם לחיים מבוגרים.
הוא השתדל להבטיח לילדים ילדות ללא דאגות – אך אין פירוש הדבר שתהיה נטולת חובות.
למרות עשרות השנים שהפרידו בינו לבינם, קורצ'אק התייחס לילדים ברצינות וניהל עמם דיאלוג פתוח.
הוא סבר שילד צריך לחוות מצבים נתונים ולהבינם בעצמו, להתנסות, ולהגיע בעצמו למסקנות ובמידת הצורך - למנוע תוצאות משוערות.
"אין ילדים – יש רק בני אדם" – הוא כתב.
כל הילדים שריפא או גידל היו בעיניו כילדיו שלו.
עמדותיו האלטרואיסטיות לא אפשרו לו להעניק יחס מיוחד או להעדיף קבוצה קטנה של חניכים אהובים.
הוא לא האמין שהמשפחה המסורתית היא החוליה החשובה והבסיסית ביותר של הקשר החברתי, וחלק על התפקיד שמילאה בחוגי החברה הנוצרית השמרנית והחברה היהודית המסורתית.
היסודות החשובים של תפיסתו החינוכית של קורצ'אק:
דחיית הכפייה הפיזית או המילולית הנובעת מיתרון גיל או תפקיד.
אינטראקציה חינוכית בין המבוגרים והילדים המרחיבה את ההגדרה של הפדגוגיה המסורתית.
ההשקפה שילד הוא יצור אנושי באותה מידה כמו המבוגר.
העיקרון שתהליך חינוכי צריך לקחת בחשבון את אישיותו של כל ילד וילד.
האמונה שילד מכיר באופן הטוב ביותר את צרכיו, שאיפותיו ורגשותיו, לכן יש לו הזכות לכך, שהמבוגרים יתייחסו לדעתו.
הכרה בזכות הילד לכבוד, לחוסר ידע ולכישלונות, לפרטיות, לדעה עצמית ולרכוש משלו.
הכרה בתהליך התפתחותו של הילד כעבודה קשה.
פרסומים רבים דנים בתאוריה הפדגוגית של קורצ'אק, וכיום הוא זוכה להכרה רחבה יותר ויותר כמבשרם של מספר זרמים פדגוגיים.
הוגים מודרניים רבים רואים את זכויות הילד כפי שהוגדרו על ידי קורצ'אק.
הסיסמה "לתקן את העולם – פירושו לתקן את החינוך" – הייתה דעתו של קורצ'אק.
בשנות האלפיים, מוכר קורצ'אק כאחד החלוצים של הזרם הפדגוגי המכונה כיום "חינוך מוסרי" (Moral Education).
זאת, על אף העובדה שלא יצר תאוריה שיטתית בנושא ורעיונותיו החדשניים התבססו על פרקטיקה.
הוא התנגד לדוקטרינות בדידקטיקה, אף על פי שהיה מעודכן היטב בזרמים הפדגוגיים והפסיכולוגיים בני זמנו.
לפי איגור נוורלי, קורצ'אק לא הזדהה עם אף אידאולוגיה מדינית ספציפית או דוקטרינה פדגוגית.
קורצ'אק, כאמור, מוכר היום כמבשרם של מספר זרמים.
לורנס קולברג טוען, שהתאוריה שלו "קהילת הצדק של הילדים" (Children just community) מבוססת על הפרקטיקה של קורצ'אק.
יש המניחים, שלקורצ'אק ולפאולו פריירה יש השקפות דומות על דמוקרטיה בבית הספר ועל התאוריה של הדיאלוג.
חסידי "האהבה הפדגוגית" (Pedagogical Love) מבססים את התאוריה שלהם על מודל היחסים מורה-תלמיד שעוצב על ידי קורצ'אק.
כותבים אחרים מוצאים אצל הן אצל קורצ'אק והן אצל מרטין בובר התחלות של זרם "החינוך הדתי".
הרעיונות של קורצ'אק מיושמים ב"אידאולוגיה של נירמול", חינוך של ילדים עם ליקויים שכליים.
גישתו החינוכית של קורצ'אק השפיעה על יוזמות חקיקה לטובת הילד, שהופיעו אחרי מלחמת העולם השנייה.
לפולין היה חלק גדול בהן - היא לקחה חלק פעיל בהכנות להצהרת זכויות הילד בשנת 1959 ויזמה את "אמנת זכויות הילד", שהתקבלה בשנת 1989 על ידי האו"ם.
ספריו של קורצ'אק נכתבו בפולנית ותורגמו לשפות רבות, בהן עברית, יידיש, אנגלית, גרמנית, יפנית ואפילו אספרנטו.
חלק מספריו תורגמו לעברית מספר פעמים, בשמות שונים.
כמו כן, חלק ממאמריו נכללו במספר אסופות שונות בעברית, לעיתים בתרגומים שונים.
הספרים עוסקים בהתגברות על הפחד, בהתמודדות עם אלימות פנימית הבוקעת מתוך הילד, בהתחשבות באחרים וכן בשוויון בינלאומיים, והצטרפות לצד הטוב שבאדם.
רבים נדרשו למשנתו החינוכית והבנת משמעות ספריו וסיפוריו של קורצ'אק.
חוקר הספרות אדיר כהן כתב מספר ספרים ומאמרים על משמעות הגישה של יאנוש קורצ'אק הנובעת מתוך ספרי הילדים שלו.
את ההשוואה לדיואי כתב פרופ' כהן על פי המאמר "החינוך לאידיאליזם מציאותי לפי יאנוש קורצ'אק - עיון בתודעת הייאוש והתקווה" של הרב ד"ר סטיב קופלנד ממכון פרדס, מכללת הרווארד, והמכללה העברית בבוסטון.
החוקר יובל דרור, כתב על גישת החינוך אשר בדרכה הלך קורצ'אק עצמו, עליו דנו בו אנשי חינוך עוד בתוך כותלי בית היתומים החי בוורשה, ועל הבעתו של גישה זו בתוך ספריו.
לדברי רוב החוקרים, מסביר דרור, עיקר עניינו של קורצ'אק היה נתינת תחושת בית.
דרור חולק על דעתם, והוכיח שגישת קורצ'אק היא חינוך, בראש ובראשונה לנשיאת אחריות, לערכי חברה, חירות ושלטון עממי בלתי עריץ.
גם במאמרו של דרור מודגשת ההתמודדות עם מצבים אמיתיים, וההכרה בצדדים השליליים שבחיים.
כך, בבית היתומים היה מוסד "מלך הילדים" שנשא באחריות רבה, ובו בזמן היה צריך להיזהר מנפילת מעמדו ל"מפונק של הדוקטור" או "חביבהּ של סטפה", ובמילים אחרות: ספרו "המלך מתיא הראשון" אינו רחוק מההווי בבית היתומים.
החוקרת עינב בן-דורי מפרטת את הערכים לילדים ולמבוגרים העולים מתוך שני ספריו של קורצ'אק על "המלך מתיא".
זוהי הקדמה למאמר על כוחו של הסיפור לשנות אנשים, ועל משמעות הסיפור החסידי.
לדעתו הספרים אינם רק "חינוכיים" עבור הילדים, אלא פונים גם לעולמם של המבוגרים, ומדגיש בפניהם את הצורך להתייצב לצד ערכי היושר והשוויון.
בספר "הילד הוא אדם, הגותו החינוכית של יאנוש קורצ'אק", חוקר החינוך מרק סילברמן דן בהגותו וגישתו החינוכית של קורצ'אק העולה מתוך כתביו וגם סיפוריו, וכמו אחרים מדגיש את גישתו של קורצ'אק הקורא למבוגרים להתנהג ככל האפשר עם ילדים כבוגרים זעירים, וכך גם קרא לספרו.
אך בנוסף לכך, הוא מנתח את עמדותיו על רקע עמדות דומות בפולין המשכילה - עמדות של פטריוטיות מחד (המופיעים באופן בולט בספרי הילדים הידועים שלו), אחוות האדם מאידך, אהבת הטבע והתבוננות בעין אוהדת אך מפוקחת בו, וב"תהליכי צמיחה וקמילה" (גם אלו בולטים בסיפורי קורצ'אק).
בסופו של דבר, סילברמן מגיע למסקנה שחלק חשוב מדרכו החינוכית של קורצ'אק, הוא היחס החיובי הנדרש לחלומות ותקוות של האדם עצמו ושל חבריו.
זו, לפי דעת הכותב, הייתה גם פרשנותו הדתית של קורצ'אק לאלוהים, וכך גם חש את הצורך באחוות ישראל (כלומר אחווה יהודית), בין היתר בתפקידם כ"מתקני עולם".
עם התקדמות השנים התקרב הן לציונות והן לאהדת המסורת היהודית, על פי פרשנות זו שהוא נתן לה, וכל עוד הטקסים היהודיים מכוונים נכון, אל המהלך הזה, של אהבת העולם, הטבע והאחווה האנושית.
החוקר אלי אשד טען, שבספר "יותם הקסם" (תורגם מאוחר יותר בשם: 'קאיטוש המכשף'), קורצ'אק מתמודד וכותב נגד התפיסה של ניטשה, תפיסת 'האדם העליון' והעצמת השכלתנות והמדע, דעות שבאו לידי ביטוי במשטר הנאצי והגותו.
קורצ'אק לעומת זאת בוחר בתפיסה המדגישה את הרגשות, החיבה והחמלה האנושית.
גיבור הספר יותם (או קאיטוש), הוא למעשה אנטי-גיבור, המגלה את ההרס שהאדם (הקטן כגדול) יכול להביא על העולם, והלומד לרצות לפעול רק עבור הטוב שבו.
אשד אף חשף את כתיבתו הלא ידועה של קורצ'אק, הן הציונית והלאומנית למדי (אך אוטופית), והן כתיבתו על הנאציזם ועל היטלר בפרט, במחזה לא ידוע, שהוצג 50 פעם בפני קהל מבוגרים אך לא הודפס מעולם בחייו.
במחזה זה, מטורפים מתכנסים להקמת ממשלה בבית המשוגעים בו הם חוסים, ופורשים את משנתם, הכוללת דמות היטלראית המטילה אימה ורצח על העולם כולו.
וכן סיפור ילדים שהופץ בעברית בלבד, ובצנזור פרטים רבים, ובו ילד החולם על עלייתו לארץ, ובסופו פוגש את היטלר ומשכנע אותו שאפשר, עם עוצמה, לעשות דברים טובים בעולם.
החוקרת ורד גנור-שביט, מדגישה את הצורך של קורצ'אק להראות לילדים את החולשות האנושיות, כולל ההתמודדות עם כישלונות מוסריים, ונפילות נפשיות, ולא להסתירם.
במיוחד חשוב להראות להם את מגבלות האדם, ואת ההכרה בדברים שאינו יכול לשנותם.
היא מצטטת מספרו "כיצד לאהוב ילדים":
החוקר משה שנר הסביר את עמדות הסטואה שקורצ'אק קרא מעט לפני מותו בספרו של מרקוס אורליוס, וראה בהם תפיסה הדומה לתפיסה התנ"כית המופיעה בספר משלי.
הוא מסביר מדוע גם התנגד קורצ'אק ל"משנה סדורה" בנושא החינוך, אך בה בעת היו לו גישה וקו:
לדבריו, תפיסת הסטואה מביעה את קבלת העולם כפי שהוא, תוך התבוננות אמיתית וכנה בו, ותוך צירוף הכוחות האנושיים להתמודדות עמו, באחווה.
לפי פירוש זה, הנפש האנושית, שתמיד שואפת לטוב ומקווה, יכולה לזהות את הרגעים והמקומות שאין אפשרות להתמודד עימם.
בהליכה שלנו בעיניים פתוחות מול הרוע והרשע המתגלים בעולם ומול המוות, אנחנו מעודדים זה את זה להמשיך כחברה שמחה, בריאה בגופה ובנפשה ושואפת לטוב.
לזכרו של קורצאק הוקמו אנדרטאות רבות, הוקמו ארגונים המוקדשים לתיעוד חייו והמחשבה הפדגוגית שלו ומוסדות לימוד רבים נקראו על שמו בישראל ובעולם.
בערים רבות בישראל רחובות על שמו.
בשנת 1942, זמן קצר לאחר מותו של קורצ'אק, הוקם בית יתומים ברעננה בשם "ביתנו" שאף אימץ את שיטתו החינוכית של קורצ'אק.
"ביתנו" קלט ילדים ניצולי שואה שנשלחו למוסד על ידי ארגון עלית הנוער בזמן המלחמה ובשנים שאחריה.
אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו בכיכר על שם קורצ'אק ביד ושם בירושלים, מאת הפסל בוריס סקציאר
אנדרטה ברחוב שביינטוקשיסקה ליד ארמון התרבות והמדעים, ורשה.
אנדרטה ברחוב יאקטורובסקה 6 (לשעבר – קרוחמלנה 9) שם פעל בית היתומים לילדים יהודים בוורשה.
אנדרטה בבית הקברות היהודי בוורשה ברחוב אוקופובה מאת הפסל בוריס סקציאר
סלע זיכרון לקורצ'אק ותלמידיו בטרבלינקה
אנדרטה לזכר קורצ'אק ותלמידיו מאת הפסל הישראלי יעקב אפשטיין ברחבת הספרייה העירונית בבת ים
"קורצ'אק והילדים", פסל המוצג במוזיאון לוחמי הגטאות מאת האמן שמואל ניסנבאום
אנדרטת הנצחה ליאנוש קורצ'אק ולסטפה וילצ'ינסקה ביער הזיכרון ליהדות פולין בהר הרוח
אנדרטה של קורצ'אק ו"ילדיו", בגינצבורג גרמניה מאת האמן והפסל יצחק בלפר, מיתומי קורצ'אק
ארגונים ומוסדות העוסקים בתיעוד והנצחת חייו ומורשתו
בשנת 1978 הוקם הוועד הבינלאומי על שם קורצ'אק.
בשנת 1983 הוקם הארגון התנדבות בישראל להפצת מורשתו של קורצ'אק.
בשנת 1993 הוקם המרכז לתיעוד ומחקר Korczakianum.
ברשותו של המרכז ארכיונים ייחודיים, המרכז מקיים פעילויות חינוכיות, מחקר, פרסומים (בין היתר הוצאת מהדורה של כל כתבי קורצ'אק).
המרכז ממוקם בוורשה, ברחוב יאקטורובסקה 6 (לשעבר – קרוחמלנה 9) שם פעל בית היתומים לילדים יהודים בוורשה.
מוסדות לימוד רבים בישראל ובעולם כולו אימצו את משנתו החינוכית.
כך לדוגמה בית הספר הדמוקרטי "יחד" בחולון מתנהל על פי שיטתו.
בתי ספר רבים בישראל ובעולם נקראים על שמו (בתי ספר ישראליים הנקראים על שמו נמצאים בירושלים, באר שבע, רמת גן, פתח תקווה, חיפה וקריית מוצקין, וכן "המכון החינוכי הישראלי ע"ש יאנוש קורצ'אק").
מדינת ישראל הוציאה בול דואר לזכרו של יאנוש קורצ'אק.
אסטרואיד מחגורת אסטרואידים שהתגלה ב-16 בספטמבר 1971 במצפה כוכבים באוקראינה, נקרא 2163 Korczak על שמו.
מתחילת שנות האלפיים מקיימת תנועת המחנות העולים טקס אזכרה שנתי לקורצ'אק, סטפה וילדי בית היתומים.
החל משנת 2010 טקס האזכרה נערך בשיתוף פעולה עם יד ושם.
ב-5 באוגוסט 2010 נערך טקס אזכרה ביד ושם לציון 68 שנים להירצחם של יאנוש קורצ'אק, אנשי צוות בית היתומים והילדים, הטקס נערך בכיכר הנושאת את שמו.
שנת 2012 הוכרזה בפולין כ"שנת קורצ'אק" ובמסגרתה נערכו עשרות אירועים המנציחים את שמו ומורשתו.
גם שרבוט גוגל ציינו את שנת קורצ'ק.
בשנת 2012 הקימה תנועת הנוער "המחנות העולים" יחד עם האמן יצחק בלפר, חניכו של קורצ'אק, תערוכת קבע העוסקת במורשתו של קורצ'אק הנקראת "אמונה חדשה".
בתערוכה מתקיימות הדרכות וסדנאות שונות, בעיקר לציבור המחנכים בישראל.
"הנך חופשי, דוקטור קורצ'אק" (Sie sind frei, Dr.
Korczak; בישראל הוקרן בשם "קורצ'אק והילדים") – קופרודוקציה מערב גרמנית-ישראלית משנת 1974 בבימויו של אלכסנדר פורד.
הסרט מוקדש לשנים האחרונות בחייו של קורצ'אק.
את דמותו של קורצ'אק מגלם ליאו גן.
"קורצ'אק" – סרט פולני משנת 1990 בבימויו של אנדז'יי ויידה על פי תסריט של אגניישקה הולנד .
הסרט מתאר את גורלו של קורצ'אק וחניכיו האהובים על רקע מבצע ריינהרד.
הסרט משלב קטעי סרטים דוקומנטריים שצולמו על ידי הנאצים בגטו ורשה.
את דמותו של קורצ'אק מגלם ווייצ'ך פשוניאק .
בשנת 2003 הועלתה בניו יורק האופרה "היתומים של קורצ'אק" מאת אדם סילברמן .
האופרה מבוססת על סיפור חייו ומפעלו הבולט - טיפול בילדים היתומים.
בשנת 2017 עלה לאקרנים סרט המבוסס על הספר אשתו של שומר גן החיות המתאר את סיפור הצלת היהודים שניהלו ד"ר יאן ואנטונינה ז'בינסקי, מנהל גן החיות בוורשה ואשתו.
בסרט קורצ'אק מופיע בגילומו של השחקן Arnošt Goldflam, והסרט נותן משקל רב לשגרה בבית היתומים בימי הגטו וגם לגירושו.
גם יאן ניסה להפציר פעמים רבות בקורצ'אק לברוח עמו ולהינצל, אך קורצ'אק דבק בילדים ועלה עמם לרכבת השילוח לטרבלינקה.
בשנת 2019, בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים בהופעת בכורה, את "סימפוניית יאנוש קורצ'אק" בניצוחו של גרהרדט מולר - גולדבום.
הסימפוניה נכתבה על ידי המלחין הגרמני אוסקר גוטליב בלאר (Oskar Gottlieb Blarr) בשנת 1985 לפסנתר סולו (ובוצעה בארץ באותה בכנסיית הגואל), אך לאחר מספר שנים עובדה לתזמורת לבקשתו של המנצח דוד שלון.
שמה המלא של היצירה הוא "לזכר יאנוש קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה.
הספר ה-40 בסדרת "מנהרת-הזמן" המצליחה של גלילה רון פדר נקרא "ממלכת הילדים" ומספר על יאנוש קורצ'אק.
נדפס בכרך אחד עם ילד הטרקלין תחת הכותרת: יאנוש קורצ'אק כתבים כרך ד': ילדי רחוב וילד הטרקלין.
מפולנית - אורי אורלב; בהוצאת האגודה על-שם יאנוש קורצ'אק בישראל והקיבוץ המאוחד, 1998.
ילד הטרקלין (1906), מפולנית - אריה בוכנר, אברהם ברלס, 1973. / מפולנית - אורי אורלב, נדפס בכרך אחד עם ילדי הרחוב תחת הכותרת: יאנוש קורצ'אק כתבים כרך ד': ילדי רחוב וילד הטרקלין; בהוצאת האגודה על-שם יאנוש קורצ'אק בישראל והקיבוץ המאוחד, 1998.
הגרסה העברית לספר זה קרויה "בקייטנה", מפולנית - אריה בוכנר, צייר: מ' אריה, הוצאת ניב, 1964, 1968, 1978. / נכלל גם בעם הילד, בהוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1974.
כלול בכתבים – כרך ה: התהילה וסיפורים אחרים, מפולנית – אורי אורלב, בהוצאת בית לוחמי הגטאות, הקיבוץ המאוחד, יד ושם, האגודה ע"ש י.
מפולנית - אריה בוכנר, אייר - מ' אריה, הוצאת יסוד, 1974 / כלול בכתבים – כרך ח, הוצאת לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד.
פרישמן, ציירה תרצה, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1947. / מפולנית - אורי אורלב; ציורים - ויסלאב מאיכז'אק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985.
מפולנית - יוסף ליכטנבום, הוצאת שטיבל, 1933 / מפולנית – אורי אורלב, כתר, 1979. כמו כן, עובד למחזה "המלך מתיא בגטו; מחזה בעשר תמונות: מחזה לגיל הנעורים" בידי חיים טהרלב ולמחזה "המלך מתיא הראשון" (1986) בידי דבורה עומר, והועלה לבמה בישראל בשנות השמונים של המאה העשרים.
מפולנית - י' ליכטנבוים ; ציורים ש' כהן.
יותם הקסם/קאיטוש המכשף/קיטוש הקוסם (1934).
מפולנית - יוסף ליכטנבום, רישומים - לאה גרונדיג, עם עובד, 1944 / מפולנית – אורי אורלב, עם עובד, 1987. / מפולנית - יוכבד פרימן, איורים - חובב רשלבך, זמורה-ביתן, 2000.
הנער העקשני: חיי לואי פסטר (1937).
עם הילד, מפולנית - צבי ארד, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מחזות, מפולנית - אריה בוכנר, אייר - מ' אריה, הוצאת ניב, 1958.
ספורים לילדים, מפולנית - עדה פוזננסקי-הגרי, אייר - יוסף ברגנר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961.
מפולנית - אריה בוכנר, אייר - מ' אריה, הוצאת ניב, 1963.
כתבים, כרך ג': סיפורי הקייטנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
כתבים, כרך ה': התהילה וסיפורים אחרים, מפולנית – אורי אורלב, בהוצאת בית לוחמי הגטאות, הקיבוץ המאוחד, יד ושם, האגודה ע"ש י.
קוצ'אק, 1999. באוסף: התהילה, בובו, שבוע ביש מזל, וידויו של פרפר, סיפורים מכתבי-עט, סיפורים לצעירים ביותר, שירים.
מרבית ספרי ההגות של קורצ'אק תורגמו כחלק מאסופת כתבים בנושאי חינוך ולא כספרים עצמאיים.
להלן רשימת ספריו כפי שיצאו בפולנית, תוך ציון האסופה בה הם כלולים..
ראו בהמשך רשימת אסופות בעברית.
כלול ב"כתבים – כרך ח", הוצאת לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1974.
כלול ב"כתבים – כרך א: פרוזה פיוטית", הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד.
מפולנית - יעקב צוק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963. כמו כן, כלול בספר "עם הילד".
כלול ב"כתבים, כרך ט': כללי החיים ועיתונאות לילדים".
כותר בעברית:עם אלוהים אשיח: תפילותיהם של אלה שאינם מתפללים, מפולנית - יהושע מרקוביץ.
/ כלול גם ב"כתבים – כרך ב: פרוזה פיוטית", בתרגומם של יונת ואלכסנדר סנד.
כלול ב"כתבים – כרך ב: פרוזה פיוטית".
כלול ב"כתבים – כרך א: פרוזה פיוטית" וב"ילדות של כבוד" בתרגומם של סדן ומלצר.
כלול ב"כתבים – כרך ט".
כלול בכתבים – כרך ב: פרוזה פיוטית.
כלול ב"כרכים – כרך ב: פרוזה פיוטית".
מפולנית - צבי ארד, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1974.
כתבים, כרך ב': פרוזה פיוטית, מפולנית - יונת סנד, אלכסנדר סנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996, כולל את החיבורים: אדם עם אלוהיו (1922), קצר ללא בושה (1926), סנאט המטורפים (1930), שיחות רדיו, פדגוגיה מבדחת (1939), ילדי התנ"ך.
כתבים, כרך ו': הומורסקות ופיליטונים, הקיבוץ המאוחד, כולל את החיבורים: קש וגבבה, הומורסקות ופיליטונים, פלייטונים מתוך Kolce, זוטות סטיריות.
כתבים, כרך ז': הומורסקות ופליטונים (ב), הקיבוץ המאוחד,
כתבים, כרך ח': כאשר אשוב ואהיה קטן, בית הספר של החיים, הקיבוץ המאוחד, כולל את החיבורים: כאשר אשוב ואהיה קטן (1925), בית הספר של החיים (1907)
כתבים, כרך ט': כללי החיים ועיתונאות לילדים, הקיבוץ המאוחד, כולל את החיבורים: כללי החיים (1930), עיתון בית ספר (1921), קטעים מתוך עיתוני הילדים "מאלי פשגלונד" ו"בשמש".
ילדות של כבוד, מפולנית - דב סדן ושמשון מלצר, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1976. כולל את החיבורים: כאשר אשוב ואהיה קטן (1925), זכות הילד לכבוד (1929), כללי החיים (1930) ופדגוגיה מבדחת (1939).
עם הילד, מפולנית - צבי ארד ויעקב צוק, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1974, כולל את החיבורים: מושקים, יוסקים, שרולים (1910), בובו (1914), כיצד לאהוב ילדים (שני החלקים: 1920, 1921).
דת הילד, מפולנית - דב סדן וצבי ארד, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1978. רשימות, מסות ומאמרים על ארץ ישראל ועל פדגוגיה שפורסמו בביטאונים שונים (1919–1938) ומבחר מעיתונות הילדים "מאלי פשגלונד", וחמש רשימות מהדו-שבועון לילדים ומחנכים "בשמש", (1926-1919).
כתבים פדגוגיים - שלושה כרכים, מפולנית - דב סדן (על חלק מההוצאות חתום בתור ד' שטוק) ושמשון מלצר, הקיבוץ המאוחד 1944. כוללים בין היתר את החיבורים: זכות הילד לכבוד (1929), כללי החיים (1930), פדגוגיה מבדחת (1939), כאשר אשוב ואהיה קטן (1925).
קטעים פדגוגיים נבחרים מפולנית - מוחמד חוראני, ירושלים: המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין (1991).
עיונים במורשתו של קורצ'אק, ביטאון משותף לבית לוחמי הגטאות ואוניברסיטת חיפה.
עבודות מחקר, עיונים ביצירותיו של קורצ'אק ותרגומים ראשונים של יצירות, עדויות ומכתבים.