tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פגישת ארטבנוס השלישי עם חנילאי
המלך הפרתי ארטבנוס השלישי שמע על תעוזתם של האחים ורצה לפגוש אותם.
מצד אחד הסתכן בהתדרדרות המרידה לממדים כלל-ממלכתיים, ומאידך נקלע למצוקה כשצבאו לא יכול היה להדוף את כוחות המורדים.
על כן שיגר לצמד האחים את הנאמן שבין שומרי ראשו כדי להזמינם אליו ולהבטיח להם מתנות לרוב ומשרות-כבוד.
בסופו של דבר יצא לדרך רק חנילאי ובידיו מתנות רבות למלך.
המלך קיבל אותו ומכיוון ששמע כי חסינאי לא הגיע מתוך פחד, הבטיח לחנילאי שלא יפגע בהם לרעה והפציר בו לשוב לביתו ולשכנע את אחיו להגיע אף הוא לביקור.
המלך עשה זאת כדי לרכוש את ידידותם של האחים, מפני שרצה להשתמש בכוחם כגורם מרסן, כיוון שפחוותיו היו שרויות במצב של מרידה או ברוח של ערב מרידה, והוא התכוון לדכא אותן.
המלך חשש שבזמן שיהיה עסוק בדיכוי המרידות הללו, גורמים רבים יצטרפו לחסינאי וישליטו את מרותם על פחוות בבל.
מקץ זמן קצר התייצבו שני האחים בלשכתו של המלך הפרתי וזכו, כמובטח להם, ליחס חם.
שני האחים הבינו, כך מסתבר, שמעמדם בקרב המלך מתחזק, והוא זקוק להם ולעוצמתם.
בד בבד, למלך נודע כי אחד משריו מבקש לנקום את ההפסד בקרב ההוא מול חסינאי וחנילאי ולרצוח את האחים, על כן דחק בהם המלך להקדים את שובם למקום שליטתם.
כל-כך חרד המלך מן החשש לאבד את תמיכתם, כשלשני הצדדים ישנם אינטרסים משותפים: המלך מעוניין בשליטה על ממלכתו המבוזרת ואילו המורדים חפצים לבסס את שלטונם בממלכתם הקטנה.
המלך הפרתי פנה לחסינאי ובפיו הצעה מפתה: "הנני מפקיד בידך פיקדון את ארץ בבל, שתהיה תחת השגחתך ולא תהא נתונה למעשי שוד ולא תתנסה בפורענויות.
וראוי אני שתנהג בי מנהג של אצילות, מאחר שהוכחתי לך את אמוני ללא דופי, לא בעניינים קלים אלא בדברים הנוגעים לחייך".
מעבר להשתקפות מעמדם המתחזק של האחים העולה משורות אלה, בולטת כאן חומרת מצבה של בבל באותן שנים ועמה בעיית האכיפה של המלך, ומאידך מצביע הקטע הנידון על מיומנות השליטה וחוכמת ההנהגה של שני האחים.
המלך נראה כמעט כמתחנן על נפשו, מה שמציג את הציטטה קצת בספקנות היסטורית.
עם זאת היא מציינת תמונת מצב עגומה מבחינתו של המלך.
מתנת שלטון העל שהוענק לשני האחים נוצלה מידית כדי לארגן את ממלכתם המתעצמת, פוליטית וביטחונית, למשל על ידי הקמת מבצרים חדשים וחיזוק הקיימים.
מבין השניים התבלט מאוד חסינאי, ש"הוא היה בעל משרה וכוח וכבר היו כל העניינים במסופוטמיה תלויים בו, ואושרו הלך וגדל במשך חמש עשרה שנה".
יוסף בן מתתיהו מציין, כי ראשית הפורענות שנחתה על שני האחים נבעה מפגיעה בחוקי האבות.
חנילאי התאהב באשתו של אחד הקצינים-האצילים הבבלים, הרג אותו ונשא לאישה את בחירת לבו.
האישה, פגאנית על פי דתה, הפיצה בארמון חנילאי וחסינאי את התרבות האלילית ואת הפולחן הפגאני.
נמצאו גורמים בכירים בחצר המלוכה שמתחו ביקורת על חנילאי על כך שנשא אישה נוכרית, והוא נסחף אחריה אל תוך החוקים והמנהגים הפרתיים.
בעניין זה מסגיר יוסף בן מתתיהו תמונת מצב המשקפת את היהדות הבבלית, באומרו כי אף היא, אשת חנילאי, "עוברת על דקדוקי הקרבנות והיראה שהם (היהודים) רגילים בהם".
ידוע (ממקורות אחרים) כי במצרים הוקם מקדש יהודי ביב (מקדש חוניו), אך לא ידוע משום מקור כי יהודי בבל הקריבו קרבנות באיזה שהוא מרכז פולחני.
הביקורת כלפי אשתו העבירה את חנילאי על דעתו ופעם אף התרגז על אחד המכובדים שעקץ את מעשי השניים ורצחו נפש.
אשת חנילאי חששה שחסינאי עלול לפגוע באחיו (הלוא הוא בעלה) ועל כן הרעילה את מזונו ומת.
חנילאי תפש אפוא את רסן השלטון, אך ניצל אותו למימוש מטרת כוח והתעצמות.
שיכור ממעמדו הרם, ריכז חנילאי צבא גדול ויצא לבזוז כפרים שהיו תחת מרותו של מיתרידתס הפרתי שנישא לבת המלך ארטבנוס.
מיתרידתס ביקש לנקום, אלא שנפל למלכודת שטמן לו חנילאי.
מיתרידתס נשבה בידו של חנילאי והושפל בפומבי כשהוא נאלץ לרכוב עירום על חמור.
מקץ הביזוי שולח מיתרידתס לביתו, ובדירבון אשתו הנקמנית חזר כדי להכות את צבא חנילאי.
הפעם הייתה ידו של מיתרידתס על העליונה.
הוא מחץ את צבא חנילאי ודרש מיהודי נהרדעא להסגירו לידיו.
היהודים סירבו ולבסוף נלכד חנילאי ונהרג.
בסופם של האירועים ביקשו הבבלים להתנקם ביהודי האזור, אלא שהללו נמלטו לעיר סלאוקיה ושהו שם כחמש שנים.
יש חוקרים המטילים ספק באמינות הסיפור הציורי של מרד האחים, הקמת ממלכתם והתרסקותה, ומייחסים לו יסודות מיתולוגיים-עממיים בבליים.
יש הרואים בו סיפור הבלעה של יוסף בן מתתיהו הבא להוכיח את התשתית הדמוגרפית של הקהילה היהודית הקדומה שבבבל, ויש אף הטוענים כי מדובר על מרד ארצישראלי, שנדד בסיפורו של יוסף בן מתתיהו לבבל.
מסגרת הסיפור מתקבלת על דעת מספר חוקרים, לאור הנסיבות ההיסטוריות של הביזוריות הפרתית, מתקפות הרומאים, פשיטות של שוסי מדבר וניסיונות התמרדות של אצילים.
מרד קרונשטאדט היה התקוממות של המלחים והקצינים מבסיס הצי הבלטי (הצי הרוסי הקיסרי) בקרונשטאדט, לקראת סוף מלחמת האזרחים ברוסיה, נגד השלטון הקומוניסטי.
ההתקוממות התרחשה בתחילת חודש מרץ 1921 בבסיס הימי המבוצר של קרונשטאדט.
המרד פרץ בתקופה בה רוסיה הייתה במצב כלכלי וחברתי קשה במיוחד אחרי מהפכת אוקטובר, עקב מגפות, הוצאות להורג רבות ולבסוף גם הבצורות בשנים 1920–1921 ובעקבותיהן "הרעב הגדול".
כ-20 מיליון איש נפלו קורבן לפגעים אלה ועוד כמיליון גלו מארצם, כשבין המהגרים אינטלקטואלים ובעלי מקצוע רבים שחסרו למשק ההרוס.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה פעל השלטון בשיטת הקומוניזם המלחמתי, כדי לספק מזון לתושבי הערים ולצבא האדום.
הלאמה של אמצעי הייצור ושל המסחר הביאה להצטמקות המשק הלאומי, שלא היה מסוגל עוד לספק את צורכי האוכלוסייה.
האיכרים נמנעו מעיבוד הקרקע, והיבולים ירדו ל-37% מהיקפם הקודם.
במקומות רבים פרצו מרידות של חקלאים, כדוגמת מרד טמבוב, ובבתי החרושת התרבו שביתות ומעשי אלימות; בסוף פברואר העיר פטרוגרד שותקה על ידי שביתה כללית.
בעקבות המצב הכללי התכנסו צוותי ספינות הקרב פטרופאבלובסק (Петропавловск) וסבסטופול (Севастополь) לישיבת חירום.
בישיבה החליטו הצוותים להוציא משלחת אל השובתים כדי לחקור את המצב ולהגיש דו"ח.
המשלחת שבה כעבור יומיים ודיווחיה יצרו אהדה כלפי השובתים והסתייגות מאמצעי הדיכוי שהופעלו נגדם.
המלחים שהתכנסו על הספינה פטרופאבלובסק אישרו פה אחד עתירה בת 15 סעיפים:
יש לארגן ללא דיחוי בחירות חדשות לסובייטים.
הסובייטים הנוכחיים לא מבטאים את רצון הפועלים והאיכרים.
בבחירות החדשות צריך לשמור על חשאיות ולהקדים להן תקופה של תעמולה חופשית.
יש להבטיח את חופש הדיבור וחופש העיתונות עבור איכרים, פועלים, אנרכיסטים ועבור מפלגות השמאל הסוציאליסטי.
צריך לערוב לזכות ההתכנסות, חופש לאיגודי העובדים ולארגוני האיכרים.
צריך לארגן, עד 10 במרץ לכל המאוחר, הרצאה לפועלים לא מפלגתיים, חיילים ומלחים בקרונשטדט ובמחוז הצבאי של פטרוגרד.
צריך לוודא את שחרורם המיידי של השבויים הפוליטיים חברי המפלגות הסוציאליסטיות, של כל הפועלים, האיכרים, החיילים והמלחים הכלואים, של כל המשתייכים למעמד הפועלים וארגוני האיכרים.
צריך לבחור ועדה שתבדוק את תיקי החבושים בבתי הכלא ובמחנות.
צריך לפרק את כל המחלקות הפוליטיות במסגרות הצבאיות; אף מפלגה לא צריכה לקבל העדפה בהפצת רעיונותיה הפוליטיים או לקבל סובסידיה למטרה זו.
במקום המחלקות הפוליטיות צריך להקים קבוצות תרבות מתוקצבות על ידי המדינה.
נדרש הפירוק המיידי של גדודי המיליציה החונים בין ערים ובין כפרים.
יש להבטיח את שוויון ההקצבות עבור כל הפועלים, חוץ מהמגויסים לעבודות מסוכנות או המסכנות את בריאותם.
יש לאסור ללא דיחוי את כל גדודי המאבק של המפלגה ביחידות הצבאיות, כמו את משמרות המפלגה במפעלים.
אם בכל זאת נדרשים משמרות, הם צריכים להיות מורכבים מפועלים שצריכים להבטיח את הפיקוח עליהם.
צריך להבטיח חופש מוחלט לאיכרים בפעולתם על הקרקע שלהם, כולל הזכות להחזיק בהמות בתנאי שרכישתן מבוססת על עבודה עצמית, ללא שכירים.
כל יחידות הצבא ואיגודי הקצינים נדרשים להצטרף להחלטה זו.
העיתונות נדרשת להקציב מקום לפרסום החלטה זו.
נדרשת הקמת קבוצות פועלים לפיקוח נייד.
נדרש מתן רישיון ייצור לבעלי מלאכה, בתנאי שאינם משתמשים בעבודה שכירה.
לנין הוקיע את המרד ואמר שזו מזימה של הצבא הלבן ותומכיו באירופה.
ליאון טרוצקי הוציא ב-6 במרץ 1921 אולטימטום למורדים: "אני מצווה על כל אלה שהרימו יד על המולדת הסוציאליסטית, להניח את נשקם.
יש לשחרר מיד את כל הקומיסרים ונציגי הממשלה; אלה שייכנעו ללא תנאים יזכו לחנינה מהרפובליקה הסובייטית." כשלא נתקבלה תשובה, הורה טרוצקי לצבא האדום בפיקודו של מיכאיל טוכאצ'בסקי לפתוח בהתקפה.
טוכאצ'בסקי גייס 60,000 חיילים להתקפה ומיהר לפני שהקרח בים יימס ואז יצטרך לבצע את ההתקפה על ידי נחיתה מהים.
ההתקפה החלה ב-7 במרץ 1921. הקרב נמשך עד 17 במרץ 1921, אז השתלט הצבא האדום על קרונשטאדט.
אין הסכמה מלאה על כמות הנפגעים משני הצדדים.
כ-8,000 מלחים ואזרחים הצליחו לברוח לפינלנד ויצרו שם בעיית פליטים במדינה הצעירה שזה עתה נוצרה.
מאוחר יותר הם זכו לחנינה.
לצבא האדום היו כנראה 527 הרוגים ו-3,200 פצועים; למורדים היו כ-1,000 הרוגים וכ-2,000 פצועים.
בין 1,200 ל–2,168 נוספים מבין המורדים הוצאו להורג בימים לאחר דיכוי המרד.
לנין התרשם מהמרד שיש חוסר שביעות רצון מהמצב ולכן במקום לחתור להפצת מהפכת הקומוניזם העולמי, יש להתרכז בתוכנית כלכלית פנימית לברית המועצות (תוכנית הנא"פ, "התוכנית הכלכלית החדשה").
מרד סצומה (ביפנית: 西南戦争, שפירושו: "המלחמה הדרום-מערבית") היה מרד של מחוז קגושימה (לשעבר ההאן של סצומה) נגד הצבא היפני הקיסרי שהתחיל ב-1877, 9 שנים אחרי רסטורציית מייג'י.
ב-1868 עברה יפן מהפכה דרמטית.
שוגונות טוקוגאווה הפאודלית התמוטטה, והשלטון נתפס בידי קואליציה של האן (נחלות פיאודליות), בראשות ההאנים של סאצומה, צ'ושו, טוסה והיזן.
מבין הארבעה, סאצומה וצ'ושו היו החשובים ביותר.
טקמורי סאיגו, המנהיג החשוב ביותר מנחלת סאצומה וגיבור מלחמות הרסטורציה, היה תומך נלהב בצעדי המודרניזציה הראשונים שבוצעו במסגרת הרסטורציה של מייג'י (כינויה של מהפכת 1868).
במיוחד, תמך ביצירת צבא קיסרי מרכזי ובביטול הנחלות הפיאודליות.
בעידודו והנהגתו של סאיגו, כל ההאנים בוטלו באוגוסט 1871 והוחלפו במחוזות מנהליים.
ההאן של סצומה בוטל אף הוא והוחלף במחוז קגושימה.
לאחר ביטול ההאנים מילא סייגו טקמורי תפקידי מפתח בממשלה החדשה, לרבות תפקיד שר האוצר, היועץ הקיסרי המרכזי, פילדמרשל של הצבא ומפקד המשמר הקיסרי.
אולם לאט לאט, התחילו רבים מהסמוראים של סאצומה להתנגד לצעדי הממשלה החדשה.
רבים מהם היו שמרנים, שתמכו, אמנם, בסילוק המשטר הישן והחלפתו במשטר קיסרי, אולם ציפו שזכויות היתר הפאודליות שלהם יישמרו.
צעדי המודרניזציה המהירים של הממשלה, שכללו את ביטול הפאודליזם, ביטול מעמד הסמוראים ואיסור נשיאת חרבות בפומבי, מילאו אותם בזעם.
כל עוד טקמורי סאיגו, המנהיג הנערץ, היה בממשלה, הסמוראים של סצומה היו תחת שליטה.
בשנת 1873, התגלו מחלוקות הולכות וגוברות בין סאיגו לבין יתר השרים והיועצים הקיסריים, בפרט היועץ הקיסרי טושימיצ'י אוקובו.
גם סאיגו וגם אוקובו תמכו במודרניזציה, אולם בעוד האחרון דגל בהתמערבות מהירה, סייגו טקמורי רצה לשמר חלק מהערכים של העבר.
במיוחד, שאף להשתית את המדינה החדשה על ערכים מוסריים קונפוציאניים, ולא על חומרנות קרה המבוססת על טכנולוגיה ואינטרסים של כסף וכוח, כמקובל במערב.
באוקטובר 1873 התפטר סאיגו בזעם מהממשלה עקב מחלוקת על מדיניות חוץ (המשבר על קוריאה, יפנית: סייקנרון Seikanron), וכל תומכיו נטשו איתו לסצומה.
סאיגו לא התכוון למרוד בממשלה, אבל החליט להקים בסיס כוח עצמאי בנחלת הבית שלו.
מיד כשהגיע לקגושימה, הוא הקים שם "בית ספר פרטי", למעשה אקדמיה צבאית שהמנגנון הבירוקרטי שלה השתלט על המחוז כולו.
בית הספר הפרטי חינך לערכים קונפוציאניים שמרניים, שסייגו ועוזריו, רובם קצינים בכירים לשעבר, ראו כערכים הסמוראיים האמיתיים.
מחוז קגושימה (השם הרשמי של סצומה) היה בפועל מדינה בתוך מדינה, אזור סורר שלא ציית לצווי המודרניזציה של הממשלה.
השרים בטוקיו, בראשות אוקובו, זעמו על חוסר הציות של קגושימה, אבל לא העזו לכפות על המחוז הסורר לחזור לתלם.
סצומה הייתה ידועה בריכוז גבוה במיוחד של לוחמים מזרי אימה, ולסייגו טקמורי היו חסידים רבים בכל רחבי יפן.
הייתה תחושה שאם סאיגו יפתח במרד, המדינה כולה תתמוטט.
סאיגו, מצידו, סירב בעקביות לשתף פעולה עם פעילויות לא חוקיות.
ב-1874 וב-1876 פרצו מספר מרידות נגד הממשלה במחוזות סאגה וקוממוטו, ובכל המקרים הללו נשלחו שליחים לסאיגו וביקשו ממנו להצטרף.
העדויות מלמדות שאיבד עניין בפוליטיקה, ואפילו בבית הספר הפרטי כבר לא התערב לעיתים תכופות.
הוא עסק לרוב בתחביביו - ציד, דיג, קליעת סנדלי קש ומשחק עם ילדים.
כדי לעורר את סאיגו לפעולה נדרשה פרובוקציה קיצונית, וכזאת הגיעה רק בשלהי 1876.
הפרובוקציה שהובילה לפרוץ מרד סאצומה לא הגיעה מסאיגו, או משרי הממשלה המרכזית, אלא דווקא מהמטה הארצי של המשטרה.
המשטרה היפנית הורכבה מסמוראים של סצומה שהתנגדו לסייגו ותמכו בממשלה המרכזית.
השוטרים היו במצב קשה: משום שהיו אנשי סצומה, הסמוראים מיתר יפן חשדו בהם.
הם רדו בעם ביד קשה, ולפיכך זכו לתיעוב ולבוז מהאוכלוסייה ואף מהמוני החיילים של הצבא.
אולם בשל שיתוף הפעולה שלהם עם הממשלה המרכזית, הם נחשבו מוקצים בסצומה.
חלק ממפקדי המשטרה רצו לשבור את המבוי הסתום הזה על ידי יצירת עימות בין סאצומה לממשלה המרכזית.
בשלהי 1876, שלח מפקד המשטרה חוליית בלשים לסאצומה.
הוא ביקש מהם לאסוף מידע על בית הספר הפרטי, לחתור תחת סייגו ולפורר את צבא נאמניו.
מיד עם בואם למחוז, נאסרו השוטרים בידי אנשי בית הספר הפרטי, ומפקדם "הודה" - ככל הנראה תחת עינויים - כי שרי הממשלה הטילו עליו להתנקש בסאיגו טקמורי.
מבחינת סאיגו - זה היה הקש ששבר את גב הגמל.
הוא, מבחינתו, בסך הכל רצה שיעזבו אותו בשקט, והנה השרים הבוגדניים שולחים רוצחים כדי להתנקש בו.
סאיגו החליט לעמוד בראש משלחת צבאית שתצעד לטוקיו, תתלונן ישירות לקיסר ותתבע הסברים מהממשלה על מזימת ההתנקשות.
הממשלה המרכזית, שחשדה בסאיגו, שלחה יחידת צי לפרק את מחסני הנשק בקגושימה.
היחידה נעצרה בידי אנשי בית הספר הפרטי, שסחפו את סאיגו - שעוד היסס קמעה - למרד אלים ומזוין.
ניסיון של אחד ממפקדי הצי, גיסו של סאיגו, לדון עם מנהיג סצומה נכשל, פעם נוספת בשל פעולות אלימות של קיצונים מבית הספר הפרטי.
נראה שלמרות שהמנהיגים בטוקיו וקגושימה היססו, הקיצונים משני הצדדים רצו מלחמה, וזו לא איחרה להגיע.
למשך זמן מה חשב טושימיצ'י אוקובו, שר הפנים והאיש החזק בממשלה, לפייס את סאיגו בדרך כזאת או אחרת.
אולם כאשר חצה הלה את גבול מחוז קגושימה, הבינה הממשלה כי אין דרך חזרה.
סאיגו הוכרז כבוגד ואויב הקיסר, ונשללו ממנו כל דרגותיו, עיטוריו ותפקידיו.
מנהיג המורדים, שראה בצעד של אוקובו עוד הוכחה למזימה נגדו, התקדם צפונה ופתח במצור ארוך על מבצר הממשלה בקוממוטו.
מפקד המבצר, גנרל קנג'ו טאני (אחד מגיבורי המלחמה הידועים ביותר של יפן בשנות השבעים של המאה התשע עשרה), הצליח להחזיק מעמד במשך שבועות ארוכים בתנאים לא אנושיים.
המצור הארוך אפשר לכוחות הממשלה לגייס כוח עצום של כ-300,000 איש, בפיקודו של גנרל אריטומו ימגאטה, שבא לעזרת הנצורים, אולם זה לבדו לא הספיק על מנת להביס את סאיגו וצבאו.
ב-7 במרץ, הנחית הצי הקיסרי בראשותו של אדמירל סומיושי קוואמורה חיילים בחופי קגושימה, השתלט על בירת המורדים וקטע את קווי האספקה שלהם.
שבועיים לאחר מכן, הובס צבאו של סאיגו בקרב המכריע על מעבר טברוזאקה (Tabaruzaka), וכוח ממשלתי נוסף נחת בנגסקי, בעורף של צבא המורדים.
סאיגו, שהיה נתון בצבת בין כוחות הצבא הקיסרי שכיתרו אותו מצפון ומדרום, הצליח להתחמק מהצבת.
ב-19 באפריל ננטש המצור על קוממוטו.
צבא המורדים המידלדל והולך הסתובב במחוזות האי קיושו, ולקראת הסתיו שחרר סאיגו את רוב החיילים, מלבד קומץ נאמניו המושבעים ביותר.
לבסוף ניהלו המורדים קרב מאסף נואש בשירויאמה, גבעה ליד קגושימה, אך כוחם המדולדל, שלא עלה על 300 או 400 איש, הובס וסאיגו נפצע אנושות.
לפני מותו, ביקש לסיים את חייו בספוקו המסורתי ואחד מהסמוראים שהיו לידו כרת את ראשו.
המרד סימל את סוף שליטתם של הסמוראים בחברה היפנית.
הוכח שצבא סמוראי - חזק ואמיץ ככל שיהיה - אינו מסוגל להתמודד עם כוח האיכרים המגויסים של הממשלה.
ההלם של דיכוי המרד היה כה גדול, עד שמרידות צבאיות גדולות לא נשנו עד שנות השלושים של המאה העשרים.
סאיגו טאקאמורי הוצג כגיבור הטראגי של הפרשה ועשר שנים לאחר מכן הוא קיבל חנינה מהממשלה ואף זכה להוקרה רבה מצדה.
בעשורים הבאים ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא הפך לסמל של הימין הלאומני היפני.
המרד שימש כרקע לסרט "הסמוראי האחרון" בכיכובם של טום קרוז וקן ואטאנבה.
מרד סֶנָקִי הוא מרד שהתרחש באוקטובר 1998 במערב גאורגיה ואורגן על ידי קבוצת קצינים בהנהגת אקקי אליאבה, נגד נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה.
שורשי המרד במלחמת האזרחים של גאורגיה (1992-1993).
אקקי אליאבה, מנהיג המרד, היה בין התומכים הפעילים של מי שהיה נשיא גאורגיה, זוויאד גמסחורדיה, והודח מהשלטון בשנת 1992, והובס גם בניסיונו המאוחר יותר לחזור לשלטון, בשנת 1993. אליאבה נעצר, ומאוחר יותר קיבל חנינה והצטרף שוב לצבא הגאורגי.
ב-18 באוקטובר 1998, כ-200 חיילים גאורגים, בהנהגת אליאבה, עזבו את בסיסם ליד העיר סנקי (სენაკი), שבמערב גאורגיה, וצעדו לכותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה.
כוחות הממשלה בלמו את המורדים לפני שהגיעו לעיר.
ביום שלאחר מכן, לאחר קרב יריות קצר, שגרם למותו של לפחות אחד מהמורדים, החליטו המורדים לחזור לבסיסם.
אליאבה וכ-30 מתומכיו ברחו, ו-31 מורדים אחרים נעצרו.
מרד סוואנתי היה מרד כושל, שהתרחש בשנת 1921, כנגד השלטון הבולשביקי החדש בגאורגיה.
המרד התפרץ בסוואנתי, מחוז הררי בצפון-מערב גאורגיה, כמעט מיידית לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ויסודה של גאורגיה הסובייטית (פברואר-מרץ 1921).
התסיסה בקרב איכרי סוואנתי הופיעה כבר במאי של אותה שנה, והתפתחה במהירות למרד חמוש כנגד ועידת המהפכה של גאורגיה, רבקום (ревком), הלא פופולרית, שהייתה הממשלה הבולשביקית שכיהנה בתקופת המעבר.
פלוגה של חיילי גרילה, שהונהגו על ידי מוסוסטר דאדשכליאני, נסטור גרדפחאדזה ובידזינה פירוולי, פירקה מנישקה, בספטמבר של אותה שנה, את יחידות הצבא האדום שבסיסם היה בסוואנתי והחלו בהכנות לקראת ההתקדמות לכיוון כותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה.
ועידת המהפכה הגאורגית, שעמדה מול האפשרות של התרחבות המרידה למרד כלל ארצי ולמלחמת אזרחים כוללת, ייסדה, ב-7 באוקטובר של אותה שנה, פלוגות ענישה מיוחדות כדי להילחם במורדים, שהוקעו על ידם כ"שודדים פוליטיים".
ב-15 בנובמבר של אותה שנה, דיווחו השלטונות הסובייטים כי מספר המורדים הסוואנים עומד על 1,600 איש, ופעילותם מתואמת עם התנועה הלאומית הדמוקרטית של גאורגיה, ששמרה על הקשרים עם התנועה המנשביקית שבסיסה בטביליסי גאורגיה.
הלחימה בסוואנתי נמשכה שישה חודשים, עד שהחיילים הסובייטים הצליחו לרסן את התפשטות המרידה למחוזות השכנים.
לקראת סוף דצמבר 1921, הגיעה תגבורת רעננה של חיילי הצבא האדום שמחצה סופית את המרידה.
מנהיג המורדים הוצא להורג, ומשטר של דיכוי מחמיר הושת על האזור.
מפלת המרידה הסוואנית הכריחה את האופוזיציה הגאורגית הראשית לדאוג לשיתוף פעולה קרוב יותר, שהוביל מאוחר יותר למרד אנטי סובייטי רחב יותר באוגוסט 1924.
מרד קאחתי-חבסורתי (בגאורגית: კახეთ-ხევსურეთის აჯანყება) היה מרד כנגד הכוחות הבולשביקים בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, שהתרחש בשנת 1922 במחוזות קאחתי וחבסורתי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
מרד החל אחרי מרד שהתרחש באותה שנה במחוז ההררי סוואנתי ונקרא מרד סוואנתי, ואורגן על ידי הוועד לעצמאות גאורגיה והוועדה הצבאית שלו, שהורכבה מקצינים לשעבר ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
מנהיג המרד היה הנסיך ככוצה צ'ולוקאשווילי, קולונל בצבא הגאורגי, פולקובניק (полко́вник) (קולונל) בצבא האימפריה הרוסית וגיבור קרב סארקמיס (Sarıkamış) במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאביב 1921 החל צ'ולוק'שווילי לארגן מיליציה חזקה בקאחתי וחבסורתי, מהאצילים הגאורגים שברחו בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה ובכללם מ.
למיליציה היה קשר קרוב לפטריארך הקתולי, אמברוסה ונהנה מתמיכתם של השבטים ההרריים של מזרח גאורגיה.
בתחילה חסמה המיליציה את כל כבישי המובילים לתושתי, פשאבי וחבסורתי ולאחר הניצחון בקרב בז'ינוואלי, עבר הצבא לחבסורתי.
הבולשביקים השתמשו בצורה נרחבת בחיילים לא מנוסים ובכללם שימוש במטוסי קרב, כנגד אנשי המיליציה וסבלו אבדות כבדות בנפש כאשר לכוחותיו של צ'ולוק'שווילי היו מעט אבדות ואף, בכמה מן המקרים, ללא אבדות.
ההנגשות הראשונה התרחשה ליד העיר סיר'נגי ביוני 1922. בקיץ של אותה שנה, צ'ולוק'שווילי ותומכיו ארגנו מרד כפריים במחוז ההיסטורי חבסורתי.
היחידות של הצבא הסובייטי שרפו כמה כפרים עד לאפר, אולם צ'ולוק'שווילי ארגן את בריחתם לשכניהם הצ'צ'נים.
בסופו של דבר נחלש המרד, כתוצאה משתי סיבות.
הראשונה הייתה חילוקי דעות שנתגלעו בין המפלגות הפוליטיות השונות בגאורגיה.
בין יתר הוויכוחים סברו הסוציאל-דמוקרטים כי צ'ולוק'שווילי, עקב היותו אציל, לא צריך להנהיג את הצבא הפרטיזני.
הסיבה השנייה הייתה פעילותם המוצלחת של הבולשביקים במעצר והוצאתם להורג של תומכי המיליציה בכארתלי ובקאחתי והעבירו דיוויזיות נוספות לאזור מגרוזני.
שילוב של עוינות של צ'ה קה (קדם לק.ג.ב.) כנגד האוכלוסייה בגאורגיה והוויכוחים בין המפלגות הפוליטיות השונות, הכריח, כאמור, את צ'ולוק'שווילי לברוח לצ'צ'ניה השכנה.
הוא חזר בנובמבר, ערך מספר פלישות ותקף את הכוחות הבולשביקים שוב.
אחיו סווימון צ'ולוק'שווילי נהרג באחד הקרבות.
חברי משפחת צ'ולוק'שווילי נעצרו ואביו החורג הוצא להורג בידי הסובייטים.
הפלישות מנעו מהבולשביקים את האפשרות לקנות אחיזה בהרי מזרח גאורגיה לפני המרד הגדול באוגוסט 1924.
סטיפן ג'ונס (1988), "התבססות הכוח הסובייטי בעבר הקווקז: המקרה של גאורגיה 1921-1928", ביטאון לימודי סובייטיות 40, No.
המורדים הצליחו להביס את צבאות האיחוד מספר פעמים וכוננו שלטון עצמי במרבית הארץ.
המלחמה גלשה גם מחוצה לה והגיעה לממלכת פולין גופא, לדוכסות הגדולה של ליטא ולנסיכויות הדנובה.
ב-1654 הסכים הצאר הרוסי אלכסיי הראשון להעניק חסות לחמלניצקי, וכך הפך המרד למלחמה רוסית-פולנית.
בתולדות עם ישראל זכור המאורע בשל מעשי הטבח שערכו המתקוממים באלפי יהודים, שנודעו כגזירות ת"ח-ת"ט.
ב-1569, הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין צורפו זו לזו באיחוד לובלין ויצרו את האיחוד הפולני-ליטאי, או רפובליקת שני העמים.
אל מול חולשת המלך, הם נהגו כרצונם באוכלוסייה, תוך הפרת החוק לעיתים קרובות.
הנסיכים המקומיים, כמו בית אוסטרוגסקי, נקטו באותן שיטות: גדול אויביו של חמלניצקי, הוויווד ירמי וישניובייצקי, הוא "הדוכס ווישנעוועצקי" המוזכר ביוון מצולה, היה רותני ממשפחה אדוקה שאמו הייתה דודניתו של המטרופוליט מקייב.
הוא קיבל חינוך ישועי והמיר את דתו לקתולית בגיל עשרים.
המאבק שהתפתח היה בעיקרו מעמדי, בין בעלי האדמות הגדולים לכל היתר.
בקרב האצולה רווחה התפישה ה"סרמאטית", האמונה כי חבריה – ללא הבדלי מוצא ובין אם היו רותנים, ליטאים, פולנים או גרמנים – הם צאצאי אותם נוודים קדומים ומהווים חטיבה חברתית נפרדת ונעלה מפשוטי העם.
התרבות הפולנית והדת הקתולית התפשטו בקרבם בגלל הדומיננטיות של השלאכטה ברפובליקת שני העמים; בימי המלחמה, זיהו האצילים את עצמם ואת השיטה החברתית באופן בלעדי עם האיחוד כולו.
לחיכוך באוקראינה היה גם מימד אמוני חזק: המלך והמגנאטים ניסו לכפות על פשוטי העם כמו גם על האצילים הרותנים להמיר את דתם מנצרות אורתודוקסית לקתולית.
ב-1596 שוכנעו מספר בישופים רותניים להכיר בסמכות האפיפיור ולהקים כנסייה אוניאטית.
הבישופים שסירבו הוכרזו כמורדים על ידי המלך זיגמונט השלישי והוא החל ברדיפה שיטתית של הכנסייה האורתודוקסית.
להיבט הדתי הזה הייתה חשיבות מכריעה ב-1648, וכל הלא-אורתודוקסים זוהו כאויבים בידי המורדים, אף כי המרת דתם מעולם לא היוותה מטרה בעיני האחרונים; למרבית ההרוגים מעולם לא הוצעה האפשרות.
ההיסטוריון אדוארד פראם כתב כי "הדת מילאה תפקיד מכריע כאמצעי להגדרה עצמית ולזיהוי האויב, אך הדוקטרינה הדתית לא הייתה במוקד הסכסוך."
האצילים מסרו את מרבית הקרקע לחוכרים, רובם יהודים שהיגרו לאוקראינה בעקבותיהם: ב-1616, חצי מהאדמות היו שכורות בידיהם.
כמו כן, יהודים רבים רכשו את הזיכיונות למכור טבק או משקאות חריפים באחוזות.
מצב עניינים זה הביא לעוינות עזה מצד האוכלוסייה המקומית כלפי היהודים.
ההתמרמרות הרבה שעוררו צעדיהם של השלאכטה תועלה במהירות למעשי מרד, שהכח המניע בהם היה הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י.
אלה התגוררו בערבות הפרא מעבר לנהר הדנייפר, אזור ספר שהיה נתון לשליטת הרפובליקה בשם בלבד, וקיימו אורח חיים צבאי-למחצה.
הם היו שרויים בשגרה של לחימה מתמדת נגד הטטרים מחאנות קרים.
הממשל ניסה לאכוף את שליטתו עליהם, וב-1572 הונהגה מערכת של "קוזאקים רשומים" שצורפו לצבא ונהנו מזכויות-יתר.
בו בזמן, התמידו האצילים בנסיונותיהם לשחוק את חירויות השאר.
הזפורוז'ים, שהיו גם אורתודוקסים מסורים, התקוממו שמונה פעמים בין 1592 ל-1638. מעשי המרי שלהם ונטייתם להפר את השלום עם השולטנות העות'מאנית על ידי ייזום פשיטות לשטחה הגבירו את ניסיונות האיחוד לרסנם על ידי הגבלת מספרם.
ב-1632 מת זיגמונט, ובנו ולדיסלב ירש אותו.
המלך החדש מיהר להפסיק את רדיפת האורתודוקסים והסדיר את מעמד הכנסייה.
הוא היה אהוד בקרב הרותנים והקוזאקים, אף כי האצולה המשיכה להפקיע אדמות באופן שרירותי ולנהוג כרצונה באוקראינה.
מספר הרשומים הוגבל ל-6,000, והזפורוז'ים כולם הוכרזו רשמית כשווי ערך לאיכרים בלבד.
ב-1645 פרצה מלחמה בין העות'מאנים ל בכרתים.
ולדיסלב והוונציאנים הגיעו להסכמה סודית לפיה האיחוד יתערב בלחימה.
כדי לעקוף את התנגדות פרלמנט האצילים, הסיים, תכנן המלך להציע בחשאי לקוזאקים לפתוח ביזמתם בעימות עם הטטרים וכך להצית מלחמה עם הטורקים.
מניעיו כללו גם את הרצון לחזק את המונרכיה, אולי אף לבטל את בחירת המלך.
באפריל 1646, הגיעה אל המלך משלחת מהסיץ', ביניהם אציל זוטר בשם בוגדן חמלניצקי.
בתמורה להסכמתם להשתתף במזימתו, הציע להם ולדיסלב את השבת כל זכויותיהם והכפלה מיידית של מספר הרשומים ל-12,000. תוכנית המלך נחשפה לבסוף על ידי הוונציאנים, שהיו מעוניינים להרתיע את העות'מאנים, והוא ויתר עליה אל מול התרעמות הסיים שהתכנס באוקטובר.
בתחילת 1647 התרחשה סדרת אירועים שהניעה את חמלניצקי למרוד בשלטון האיחוד.
ככל הנראה המגנאט הפולני אלכסנדר קונייצפולסקי חמד לעצמו את נחלתו של הקוזאק, הכפר סובוטיב, או חשש מתחרות מצדו בעסקי המשקאות החריפים; אחד מעושי-דברו, דניאל צ'פלינסקי, פשט על ביתו, גזל את רכושו ולפי גרסאות אחדות אף הלקה את בנו בן העשר, שמת כתוצאה מכך.
כמו כן, צ'פלינסקי נשא לבסוף את האישה שחמלניצקי האלמן תכנן להתחתן עמה, אם כי לא ברור אם חטף או פיתה אותה.
חמלניצקי הגיש תלונות רבות לבתי-המשפט ונענה ריקם.
הוא אף פנה אל המלך, שאהד את עניינו אך היה מנוע מלהתערב בענייני האצילים.
הקוזאק הנגזל החל לארגן התקוממות.
הוא נסע ברחבי הארץ ושוחח עם אַטָמַנים, מנהיגי הקוזאקים המקומיים, בפניהם הציג את המכתבים שנתן המלך בפגישתם.
באמצעותם, שכנע את שומעיו כי ולדיסלב היה מוכן להעניק להם ויתורים נרחבים.
הוא אף הציג את המרי המתוכנן כמעשה תמיכה בשליטם נגד האצולה המרדנית, וכך העניק למרידה לגיטימיות – ייתכן שראייה זו של הדברים שיקפה בכנות את דעתו של חמלניצקי עצמו.
בסוף 1647, כששב לביתו, נעצר בפקודת קונייצפולסקי.
בינואר 1648 הצליח להימלט מהמאסר בעזרת חברים ועשה את דרכו אל הסיץ', מעבר לדנייפר, שם היה מחוץ להישג ידן של הרשויות.
עם הגעתו, החל ביצירת ברית בין הקוזאקים מהערבות לבין הרשומים.
ב-25 לחודש הוביל מתקפה מוצלחת על חיל-המצב של האיחוד באי מיקיטינסקאיה, משכן מועצת הסיץ'.
רבים מהרשומים במקום החליפו צדדים והצטרפו אליו.
חמלניצקי החל מיד בשיגור אגרות לכל חלקי אוקראינה בקריאה להצטרף למרד.
בחודש מרץ יצא לבחצ'יסראי, אל חצרו של הח'אן מקרים אסלאם השלישי גיראי.
אף על פי שהעות'מאנים אסרו עליו לפשוט מעבר לגבול כדי לא לגרור עוד מדינות למלחמתם בוונציאנים, קיבל הלה את הצעת חמלניצקי לברית צבאית: הוא היה נתון בלחץ כבד מהנסיכים לאפשר להם לערוך מסעות ביזה, ובקושטא שררה אי-ודאות עקב טירופו המתגבר של איברהים הראשון.
הרותני הסכים לשרוף את 3,000 הסירות בהן השתמשו הקוזאקים כדי לפשוט על חופי הים השחור, והותיר בקרים את בנו טימיש חמלניצקי כבן ערובה.
בתמורה הובטחה לטטרים הזכות ליטול שלל ככל שיחפצו.
הח'אן העמיד לרשות הקוזאק 4,000 פרשים בפיקודו של טוגאי ביי.
לבסוף, לא התנגד השער הנשגב לברית: השולטן-הילד החדש מהמט הרביעי (דהיינו, הווזיר הגדול והוולידה שולטן) אשרר אותה באוגוסט, מיד לאחר עלותו לשלטון.
ב-18 באפריל שב חמלניצקי לסיץ', שם כונסה אספת נכבדים שבחרה בו להֶטְמׇאן, או מצביא עליון, של הזפורוז'ים.
בשלב זה התפשטו הידיעות לגבי היקף ההתקוממות, וצבא האיחוד יצא כדי לדכא אותה.
בשלהי אפריל חצה חמלניצקי את הדנייפר בראש כוח מעורב, שכלל כ-8000 קוזאקים וטאטארים, והחל להתקדם עם צבאו צפונה בגדה המערבית של הנהר.
ב-29 בחודש הוא נתקל בכוח חלוץ פולני קטן, שכלל כ-3,000 חיילים, בפיקוד סטפן פוטוצקי, בנו של הטמאן הכתר, שנשלח לדכא את המרד.
הכוח הפולני נסוג לגדה הצפונית של נחל "המים הצהובים" (Zhovti Vodi) והקים שם מחנה מבוצר.
תגבורת של כמה אלפי קוזאקים רשומים, שנשלחה לעזרתו של פוטוצקי, ערקה לצידו של חמלניצקי והעצימה את צבאו.
רוב הקוזאקים הרשומים במחנהו של פוטוצקי ערקו אף הם.
למרות זאת הצליח כוחו של פוטוצקי, שכלל עתה כאלף לוחמים בלבד, להדוף שורת התקפות של חמלניצקי במשך כשבועיים.
בליל 15/16 במאי ניסה פוטוצקי לסגת בחסות החשיכה, אך צבאו הותקף במהלך נסיגתו והושמד.
בלילה שבין ה-19 ל-20 בחודש מת המלך ולדיסלב, והאיחוד הפולני-ליטאי שותק בשל הצורך לבחור יורש.
חמלניצקי המשיך בינתיים בהתקדמותו צפונה, וב-25 במאי הפתיע צבאו את צבאם של הֶטְמׇני הכתר מיקולאי פוטוצקי ומרצ'ין קלינובסקי, שכלל כ-5000 חיילים, ותקף את המחנה המבוצר שלהם לא הרחק מהעיר קורסון.
צבאו של חמלניצקי, שקיבל תגבורות חזקות וכלל עתה למעלה מ-15 אלף לוחמים, נהנה מעדיפות מספרית גדולה על הכוח הפולני.
ב-26 בחודש ניסו ההטמנים לסגת צפונה, אך חמלניצקי שלח כוח שאיגף את צבאם וחסם את דרך נסיגתם.
הצבא הפולני הותקף מכל העברים ונמחה כמעט כליל ושני ההטמנים נפלו בשבי המורדים.
הידיעות על ניצחונותיו של חמלניצקי התפשטו בארץ והציתו התקוממות נרחבת בתוך ימים.
בגדה השמאלית (המזרחית) של הדנייפר, מצפון לשטחי הסיץ' – אזור שבו רוב האצולה הזוטרה והכמורה נותרו אורתודוקסיות וסבלו מרדיפות המגנאטים – התמרדו כל שכבות האוכלוסייה נגד בעלי האחוזות.
הנסיך ירמי וישניובייצקי פינה את נחלותיו הנרחבות בגדה המזרחית ונסוג מלובני עם צבאו הפרטי, תוך שהוא לוקח עמו את היהודים שהשתייכו לו.
הגדה השמאלית נפלה לידי המורדים כמעט ללא מאבק, וכל השטח ממזרח לדנייפר היה עתה בפועל מחוץ לשליטת האיחוד.
הם טבחו בקתולים, באוניאטים וביהודים שנפלו לידיהם, תוך שהם הורגים אלפים אם לא רבבות.
בגדה הימנית, שם הייתה נוכחות הכתר מבוססת בהרבה, התעורר מרד צמיתים אלים והרסני (חְלוֹפְּסְקַאיָה זְלוֹבַּה, "זעם הצמיתים") שהופנה אל כל מי שישב מחוץ לערים המבוצרות.
הוא החל בפלך קייב, אך התפשט בהדרגה לווהלין, פודוליה ולרייסין האדומה, שחפפה בערך לגליציה המזרחית.
עשרות אלפי מתנדבים משני עברי הנהר נהרו למחנהו של ההטמן; מיליציות וכנופיות חמושות קמו בכל אוקראינה.
גונאר היינזוהן העריך כי כלל קורבנות ההתקוממות בשלב הפתיחה ההרסני שלה מנו בין 34,000 ל-42,500 איש.
רוברט ניסבת ביין סיכם את דיווחי בני הזמן:
ב-1 ביוני, הגיע חמלניצקי עם צבאו לבילה צרקווה ונעצר שם.
היה עליו לארגן ולבסס את צבאו, שתפח ללא היכר בגלל זרם המתנדבים.
כמו כן, הטטרים עזבו זמן קצר לאחר קורסון כדי למכור את אלפי העבדים שלכדו.
פאול רוברט מגושי העריך שחמלניצקי חשש מההתפרצות החברתית ומכך שהאיכרים יפנו בסופו של דבר גם נגד בעלי האדמות הרותניים: בבסיסו הוא שאף להשבת זכויות הקוזאקים ולפשרה עם האיחוד, בעוד שהמוני העם והזפורוז'ים מהערבות רצו להיפטר מהפולנים אחת ולתמיד.
ההטמן שיגר איגרת לוורשה, בה דרש להעלות את מספר הרשומים ל-12,000, לקבל תשלום עבור השירותים הצבאיים שסיפקו בחמש השנים קודם לכן ולהבטיח יחס הוגן לאורתודוקסים.
הסיים הכריז מיד כי ההצעות יישקלו על ידי המלך הבא לכשייבחר.
בשלב זה, כתב מגושי, ייתכן שחמלניצקי תכנן להפסיק את הלחימה.
הוא אף פרש לביתו בצ'יהירין, שם תועד על ידי מבקר, הכומר פטרוניוס, ב-27 ביוני.
בקרב השלאכטה היו הדעות חלוקות.
הקנצלר המלכותי יז'י אוסולינסקי, תומכו הוותיק של ולדיסלב, עוד שאף להשתמש בסיץ' כדי לחזק את הכתר; רבים מהאצילים חששו ממנו.
הסנטור האורתודוקסי האחרון, אדם קיסיל, רצה בשלום גם הוא.
שניהם הנהיגו את הסיעה המתונה.
הסיעה הנצית – שכללה את מתנגדיו של אוסולינסקי והובלה בידי סגן-הקנצלר אנדז'יי לדז'ינסקי, וישניובייצקי וקונייצפולסקי – שאפה לדכא את המרד בטרם ייבחר מלך חדש.
הסיים עסק בינתיים בגיוס צבא.
למרות שחמלניצקי הפסיק להתקדם מערבה, מספר אטמנים, שהבולט ביניהם היה מקסים קריבונוס, פנו עם אנשיהם לתמוך ברותנים המתקוממים.
ב-10 ביוני (31 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג שם אז) כבש קריבונוס את העיר נמירוב וב-24 בו, אחרי מצור בן ארבעה ימים, את טולצ'ין.
בו בזמן אסף וישניובייצקי חיילים נוספים מהמגנאטים המקומיים ויצא למסע מלחמה על דעת עצמו; הוא נחל מספר הצלחות אך נסוג עד פאתי ווהלין תוך זמן קצר.
ב-10 ביולי הגיע קריבונוס לפולונאה שבווהלין, המצודה הגדולה ביותר באוקראינה, וזו נפלה לידיו כבר למחרת, כשהרותנים בתוך החומות קמו על המגינים.
בשלוש הערים נטבחו אלפי קתולים, אוניאטים ויהודים.
וישניובייצקי, מצדו, טבח בכפריים הרותניים.
כמו כן, הטטרים שבו לזירה בראשית יולי עם חיל גדול של 11,000 פרשים, מעודדים מהצלחת מסע הביזה הקודם.
התפתחויות אלה סיימו את הרגיעה היחסית.
הן חמלניצקי והן הסיים נגררו לסיבוב לחימה נוסף.
בסוף החודש הוא כבר יצא לעזרת קריבונוס כשהלה כמעט הובס על ידי וישניובייצקי בקרב הגדול ביותר במסע המלחמה שלו, סמוך לעיר סטרוקונסטנטינוב.
השלאכטה נסוגו לבסוף ב-28 ביולי, בטרם הגיע ההטמן.
ב-30 ביולי שיגר חמלניצקי איגרת למגנאט דומיניק זסלבסקי, המפקד העליון של כוחות האיחוד, בה האשים את וישניובייצקי בהפרת השלום.
בו בזמן גלשה ההתקוממות של הרותנים האורתודוקסים אל תוך גבולות הדוכסות הגדולה של ליטא, לדרומה של בלארוס המודרנית.
באמצע יוני, חצה חיל קוזאקים בראשות פטרו הולובצקי את ביצות פולסיה ופשט על האחוזות המקומיות, תוך שהוא זוכה לסיוע מהמקומיים.
אטמנים נוספים הצטרפו למערכה באזור.
לקראת סוף החודש נפלה העיר סטארודוב, וימים אחדים אחריה גם הומל.
המורדים התקדמו עד פינסק, שנכבשה ב-25 באוקטובר.
הנסיך יאנוש רדזיוויל, בעל הקרקעות הגדול באזור, הטיל מצור על פינסק ולכדה לבסוף ב-9 בנובמבר.
במהלך החודשים הבאים הוא הדף אותם עד לאזור סטארודוב.
הלחימה בזירה משנית זו נמשכה עד לסיום המשא-ומתן בין הסיים לחמלניצקי וההודעה הרשמית על שביתת נשק בשלהי פברואר 1649. מעשי האיבה התחדשו בשנים לאחר מכן.
בספטמבר הטיל האיחוד למערכה צבא בן 30,000 איש, מתוכם 8,000 שכירי-חרב גרמניים, בפיקודם של זסלבסקי, קונייצפולסקי ומיקולאי אוסטרורוג.
חמלניצקי, שאסף את מלוא כוחותיו, בז לשלושת האצילים חסרי-הניסיון שעמדו מולו.
המחנה הפולני התקדם באיטיות בגלל הכבודה הרבה שנשאו עמם השלאכטה.
ב-23 בספטמבר התנגשו שני הצבאות בסמוך לכפר פילאבצי.
לאחר שהסתערותם הראשונית נענתה במתקפת-נגד, שלושת המגנאטים החליטו להסיג את כוחם לעמדות טובות יותר.
בערב, נפוצה שמועה שהם נמלטו, ותוהו-ובוהו השתרר במחנה.
מעבר לנהר הסמוך, כח קוזאקים ביים נסיגה; האצילים פתחו במרדף לא מסודר.
תוך שחצו את האפיק, הכה חמלניצקי באגפם.
צבא האיחוד התמוטט, תוך שהוא סופג את התבוסה הכבדה ביותר שנחל במהלך המרד.
הנסוגים, שקריבונוס זינב בהם בדרכם ללבוב, הפקירו שלל בשווי עשרה מיליון זהובים, מאות קרונות מסע ומאה תותחים.
פולין כולה נותרה ללא הגנה.
כוחותיו של חמלניצקי הגיעו ללבוב ב-6 באוקטובר והחל במצור עליה.
אף על פי שקריבונוס הצליח לכבוש את מצודת העיר, הסכים חמלניצקי להסיר את הכיתור ב-26 בחודש, לאחר ששולם לו כופר עצום של 100,000 דוקט.
הוא פנה אל העיר זמושץ', והחל לצור עליה ב-6 בנובמבר.
התוצאה המיידית של האסון בפילאבצי הייתה חיזוק במעמדה של הסיעה המתונה בסיים בראשות אוסולינסקי וקיסיל.
עם הגעת הידיעה על מותו של ג'רג' ראקוצי הראשון, נסיך טרנסילבניה ומועמדם המועדף של רבים מהשלאכטה, לא נותר מתחרה רציני מול יאן קז'ימייז' שנתמך בידי הקנצלר ונבחר ב-20 בנובמבר.{{הערה|Waleryan Skorobohaty Krasinski.
Cox, London, 1840. עמ' 265.}} הלה שיגר מיד איגרת אל חמלניצקי והבטיח לו כי כל זכויות הקוזאקים יושבו להם אם יפסיקו את המערכה.
בשלב זה, אף כי לא עמד כל צבא ממשי בינו לבין לוורשה, חשש ההטמן מניהול סדרה ממושכת של מצורים בחורף הקר, באזור שאוכלוסייתו הייתה פולנית וקתולית.
כמו כן, קווי האספקה שלו התארכו ובמחנהו החלו להתפשט מחלות.
חמלניצקי קיבל את הצעתו של המלך לשביתת-נשק, והסיר את המצור מזמושץ' ב-24 בנובמבר.
הוא פנה חזרה לאוקראינה, ונכנס לקייב בתהלוכת ניצחון ב-2 בינואר 1649.
עוד קודם לכן, פתח חמלניצקי במגעים עם שליטים זרים במטרה להשיג סוזרניות שתבצר את הישגיו ותעניק לגיטימציה לשלטונו.
כבר ב-8 ביוני 1648 הוא פנה אל אלכסיי הראשון מרוסיה, אך נענה ריקם.
בהמשך, ניהל מגעים עם השולטן.
הישגיו חסרי התקדים סחפו אליו את הרותנים באוקראינה, והעניקו למרד בסיס תמיכה רחב שהבדיל אותו מהתקוממיות הקוזאקים הקודמות.
בהיסטוריוגרפיה האוקראינית, מקובל לראות באירועי 1648 את מבשריה הראשונים של התנועה הלאומית בארצם.
משא-ומתן רשמי בין חמלניצקי למשלחת בראשות קיסיל נפתח רק ב-19 בפברואר, במפקדת ההטמן בפריאסלאב.
לאחר ניצחונותיו הגדולים, חמלניצקי לא היה מוכן להסתפק עוד בתנאים שהציב בתחילת המרד, ואף החל לכנות את עצמו "נסיך רותניה".
קיסיל הציע לו את השבת חירויות הזפורוז'ים, חנינה כללית, הגדלת מספר הרשומים וסובלנות דתית מלאה באוקראינה.
ההטמן, לעומת זאת, דרש את ביטול הכנסייה האוניאטית; מינוי אורתודוקסים בלבד לתפקידים הרמים בפלך קייב; הענקת מושב בסנאט למטרופוליט מקייב; העלאת מספר הרשומים ל-40,000 ואת סילוק כל היהודים מאוקראינה.
הסנאטור לא היה מסוגל לקבל את הסעיפים הללו.{{הערה|שם=דיס|Franz Nuoffer.
דיסרטציה לקבלת תואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג, 1869. עמ' 40-41.}} לאחר שבוע של דיונים, הופסקו השיחות.
אף כי לא נפתרה אף אחת מהסוגיות במחלוקת, הוכרז ב-26 בפברואר על קו תיחום מוסכם בין שני הצבאות.
בליטא הוא ניצב על נהר הפריפיאט, בווהלין על נהר ההורין ובפודוליה הוא עבר דרך קמניץ-פודולסקי (ראה [http://www.encyclopediaofukraine.com/pic%5CC%5CO%5CCossack_Hetman_State_after_1649.jpg מפה).
כמו כן, נקבע כי שביתת הנשק תימשך עד ל-22 במאי ואז יחודש המשא-ומתן.
המצור על זבראז' והסכם זבורוב
התנגשויות קטנות בין הסיץ' לאיחוד אירעו במהלך כל ההפוגה, והיא קרסה לאחר המועד הנקוב.
ב-31 במאי 1649 התרחש הקרב המשמעותי הראשון בסבב החדש, כשאנדז'יי פירליי, דוכס סנדומייז', הניס כמה מאות קוזאקים סמוך לאיזיאסלב.
בשבועות שלאחר מכן התנהלה סדרת קרבות בווהלין.
ב-23 ביוני, לאחר שהביסו כח אויב סמוך למז'יבוז', קיבל פירליי ידיעה על התקרבות צבאו של חמלניצקי עצמו ונסוג למצודת זבראז'.
הוא שיגר שליחים לוישניובייצקי ובקשו שיגיע לסייע לו.
הוויווד, שהגיע למבצר ב-7 ביולי, נעשה למפקדם בפועל של 9,000 החיילים שהסתגרו בפנים.
ב-10 ביולי הגיעו למקום חמלניצקי והח'אן מקרים בראש צבא של רבבות, ופתחו במצור.
הם תקפו את זבראז' מספר פעמים בכוחות גדולים אך נהדפו.
המלך ואוסולינסקי החלו לכנס יחידות צבא בלובלין כדי לצאת לעזרתם רק ב-20 ביולי.
החיל שנאסף היה שייך כולו לכתר, שכן המגנאטים הפגינו נכונות מועטה לסייע.
בעת זו מצב האספקה במצודה היה בכי רע, וחיל-המצב רעב.
חמלניצקי וגיראי יצאו לקדם את 25,000 אנשיו של קז'ימייז', וכיתרו אותם בזבורוב ב-15 באוגוסט, כשחצו נהר.
בשלב זה, כשתבוסתם נראתה ודאית, הצליח אוסולינסקי ליצור קשר עם הח'אן.
הקנצלר והווזיר סאפר עאזי אגא ניהלו משא ומתן חשאי באוהל שניטע בין שני המחנות, והטטרים הסכימו לנטוש את חמלניצקי בתמורה לשוחד של 40,000 טאלר ולתשלום מס שנתי קבוע.
הסדר זה שיקף את האינטרסים ארוכי הטווח של קרים; אף כי גיראי שמח להחליש את האיחוד, הוא חשש בה במידה מהתעצמות יתרה של הקוזאקים.
ההטמן, שגילה את דבר המגעים, חשש מבידוד ותבע להצטרף למשא-ומתן בעצמו.
ב-17 באוגוסט נחתם הסכם זבורוב: למורדים הוענקה אוטונומיה בפלכי קייב, צ'רניהיב ובראצלב והזכות למנות אורתודוקסים בלבד למשרות בממשל.
על צבא המלך, יהודים וישועים נאסר להגיע לאזורים אלה.
מספר הרשומים הועלה ל-40,000, והוענקה חנינה כללית למורדים.
עם זאת, נקבע כי מלבד אותם 40,000, ישובו כל היתר למעמדם החברתי הקודם.
ב-20 באוגוסט הוסר המצור מעל זבראז', והחלה תקופת רגיעה נוספת.
סבב הלחימה הנוסף של קיץ 1649 התחולל גם בליטא.
ביוני שיגר חמלניצקי לפולסיה כח גדול בפיקוד האטמן מיכאילו קריצ'בסקי, כדי למנוע מרדזיוויל לאיים על קייב.
המגנאט הנחיל לקוזאקים תבוסה ניצחת בלואייב ב-31 ביולי.
קרב ברסטצ'קו והסכם בילה צרקווה
תנאי הסכם זבראז' לא היו מקובלים על רבים מפשוטי העם, שהיו צריכים לשוב להיות צמיתים או להיוותר מחוץ לשטח בשליטת הסיץ'.
כמו כן, כשאושרר ההסכם בסיים בנובמבר, בוטלו כמה סעיפים: המטרופוליט מקייב לא התקבל לסנאט, וביטול הכנסייה האוניאטית נדחה מכל וכל.
חמלניצקי שמר על הרגיעה, אך התעוררה התמרמרות רבה בקרב תומכיו.
ידוע כי דנילו נצ'אי, אחד מבכירי האטמנים, היה ראש המתנגדים להסכם.
כמו כן, במרץ 1650 פרץ מרד בתוך שורות הסיץ', שדוכא במהרה; מעט מאוד ידוע עליו, למעט זאת שהונהג בידי קוזאק בשם חודוליה.
בשלב זה החליט ההטמן לתקוף את נסיכות מולדובה, מתוך תקווה שהאיחוד בין שתי הישויות יהפוך למדינת-חסות עות'מאנית בראשותו.
כמו כן, רצה לאלץ את הנסיך וסילה לופו להסכים לתת את יד בתו הצעירה לבנו טימיש חמלניצקי; כך תכנן ליצור קשר עם יאנוש רדזיוויל, שהיה נשוי לבכורה, ולזכות בלגיטימציה לשלוט שמוצאו הנחות יחסית שלל ממנו.
הוא קיווה להסית את רדזיוויל הקלוויניסטי נגד הכתר.
בנצלו את העוינות בין הח'אן ללופו, הוא גייס אותו שוב למטרתו.
ב-20 באוגוסט כונס הצבא החדש, וכבר בראשית ספטמבר נפלה יאשי לידי הקוזאקים והטטרים.
נסיך מולדובה אולץ לחתום על חוזה אירוסין בין בתו רוקסנה לטימיש.
הטמן הזפורוז'ים המשיך במגעיו עם גורמי חוץ.
בין השאר, עלתה האפשרות כי יתמוך בג'רג' ראקוצי השני, נסיך טרנסילבניה, שחמד את כתר פולין.
באפריל 1650 שוחררו פוטוצקי וקלינובסקי, שני המצביאים שנפלו בשבי עוד בקרב הנהר הצהוב , וחזרו לתפקידם בראש צבא פולין-ליטא.
באוגוסט מת אוסולינסקי, שעוד דגל בפשרנות יחסית.
החשש מברית בין ראקוצי לחמלניצקי הניע את הסיים לאשר בסוף 1650 מס מיוחד שנועד לממן מלחמה נוספת באוקראינה.
בפברואר 1651 חודשו מעשי האיבה כשקלינובסקי יצא נגד ההטמנות.
במרץ, הוא ספג תבוסה ליד ויניצה מידי הקוזאק איוואן בוהון ונסוג לקמניץ-פודולסקי.
במאי, הוא הצליח להבקיע את דרכו לסוקאל, שם הלך והתכנס צבא בפיקוד המלך עצמו.
ב-28 ביוני הוביל יאן קז'ימייז' את 80,000 אנשיו, שכללו גם 20,000 שכירי חרב, אל מול צבאם של חמלניצקי והח'אן שמנה כנראה כ-100,000 איש.
שדה המערכה היה בסמוך לברסטצ'קו.
ביום השלישי ללחימה, הצליחו הפרשים הפולנים להתקרב מאוד לח'אן עצמו, שנמלט מהשדה; חמלניצקי נסוג עמו, ואין זה ברור אם עשה זאת על דעת עצמו או נלקח כבן-ערובה.
הוא שב כעבור מספר ימים, אך בשלב זה איבדו מפקדי הקוזאקים שליטה על צבאם, למרות שבחרו את בוהון כהטמן חדש בהיעדרו.
הכתר נחל ניצחון מוחץ; רבבות רותנים נהרגו.
בינתיים, דחה ראדזוויל בליטא את הצעותיו של חמלניצקי.
ב-6 ביולי הוא מיגר את החיל הקוזאקי בפולסיה בקרב נוסף בלואייב, שהיווה את סופה למעשה של ההתקוממות בליטא, והתקדם דרומה.
ב-4 באוגוסט כבש ראדזוויל את קייב עצמה.
עם זאת, חמלניצקי הצליח להתאושש וגייס צבא חדש.
קרב גדול נוסף שהתחולל בבילה צרקווה ב-25 בספטמבר הסתיים ללא הכרעה של ממש.
שני הצדדים הותשו; ב-28 בספטמבר 1651 נחתם הסכם נוסף בעיר, שהקטין את מספר הרשומים ל-20,000 והגביל את האוטונומיה שלהם לפלך קייב בלבד.
כמו כן, נאסר עליהם לקיים מגעים דיפלומטיים עם ארצות אחרות.
קרב בטוה, מולדובה ומצור ז'בנץ
גם תנאי אמנת בילה צרקווה לא היו מקובלים על רבים בשני הצדדים.
ההסכם אף לא אושרר בסיים מסיבות טכניות; ב-11 במרץ 1652 השתמש האציל ולדיסלובס סיסינקיס בזכותו לקטוע את הדיונים ("ליברום וטו") כשעלתה שאלת מינויו של ההטמן החדש לליטא, במושב בו הייתה האמנה אמורה לעמוד להצבעה.
לחמלניצקי לא הייתה מלכתחילה כוונה לקבל אותה, והוא השתמש בשביתת-הנשק כדי לשקם את כוחו.
באפריל 1652 ערך פגישה סודית בביתו בצ'יהירין עם ראשי הקוזאקים, בה הוחלט לחדש את הלחימה ואת הברית עם הטטרים.
הוא בחר לנסות שוב להשתלט על מולדובה.
בסוף מאי יצאו הוא וטימיש בראש כוחותיהם לאלץ את לופו לקיים את הבטחתו לגבי בתו.
למרצ'ין קלינובסקי, מפקד צבא הכתר באוקראינה, נודע על תנועותיהם והוא יצא לעצרם.
בקרב שנערך בסמוך לגבעת בטוה בפודוליה ב-1 וב-2 ביוני כותר צבאו והובס.
קלינובסקי נפל, וחמלניצקי קנה מהטטרים את אלפי השבויים שנתפסו – בין 5,000 ל-8,000, לפי הערכות שונות – והורה לענות אותם למוות.
השמדת חיל המלך הותירה את האיחוד ללא כוחות זמינים באוקראינה, וללא יכולת לשלוט בשטחים נרחבים שחזרו למעשה לידי הרותנים.
מבטוה התקדמו הזפורוז'ים והטטרים למולדובה.
לאחר מסע מלחמה קצר בו נכבשו והועלו באש סוצ'אבה ויאשי, נכנע לופו.
נישואיהם של טימיש ורוקסנה התקיימו ביאשי ב-14 באוגוסט, והנסיך וחמלניצקי כרתו ברית.
ב-6 בספטמבר שבו ההטמן, בנו וכלתו לארצם.
בוורשה נבחר בינתיים הטמן חדש להחליף את קלינובסקי, סטפן צ'רנייצקי, אחד מניצולי בטוה.
בראשית 1653 הוא יצא בראש צבא וכבש חלק גדול מפלך ברצלב.
ב-21 במרץ נעצר צ'רנייצקי והובס בידי בוהון בעיר מונסטריצ'ה.
באותו הזמן פלשו צבאותיהם של ראקוצי ומאתיי בסאראב, נסיך ולאכיה, למולדובה כדי לסייע לשר גאורגה שטפאן שמרד בנסיכו.
ב-4 באפריל נמלט לופו מיאשי וקרא לעזרתו של חמלניצקי.
טימיש חצה את הדניסטר ב-28 באפריל עם 13,000 קוזאקים ו-2,000 טטרים.
הוא הביס את שטפאן ב-1 במאי סמוך ליאשי והשיב את לופו לכס.
הלה שכנע אותו לכבוש את ולאכיה.
הצבא המאוחד שלהם נחל סדרת ניצחונות אך נמחה כליל בקרב פינטה, והם נמלטו למולדובה.
חמלניצקי האב שלח לעזרתם תגבורות מאוקראינה.
הם הובסו שוב ושטפאן חזר לשלוט בנסיכות ב-16 ביולי.
חמלניצקי הבן נמלט למצודת סוקאצ'בה, עליה הוטל מצור.
האיום של הטמן הקוזאקים על נסיכויות הדנובה עודד את שליטי שלושתן לכרות ברית עם יאן קז'ימייז' בקיץ.
בציפייה לפלישתן לאוקראינה, הוא אסף צבא גדול ויצא לפודוליה.
הוא נעצר בקמנץ פודולסקי והמתין לידיעה על נפילת סוצ'אבה, שאחריה היו בסאראב וראקוצי אמורים לפלוש.
אז נודע לו על התקדמות חמלניצקי והח'אן לכיוונו, והוא נסוג לעיר המבוצרת ז'בנץ שעל הדניסטר, ממנה הייתה לבעלי-בריתו גישה נוחה אליו.
לבסוף, שוגרו לעזרתו רק 3,000 חיילים מנסיכויות הדנובה.
הטטרים והקוזאקים צרו על המצודה.
שני הצדדים סבלו מקשיי אספקה ומחלות החלו להתפשט במחנותיהם.
ב-11 באוקטובר 1653 חלה אחת ההתפתחויות החשובות בתולדות המרד, כשהזמסקי סובור במוסקבה הצביע בעד הענקת סוזרניות לסיץ' הזפורוז'י.
מגעים עם הרוסים התנהלו עוד מ-1648, אך הצאר דחה את הצעותיו של חמלניצקי מספר פעמים.
למול ההתפתחות, חשש הח'אן מפגיעה קשה מדי באיחוד הפולני-ליטאי שתותיר את הזירה למוסקובי ולסיץ'.
בדצמבר הוא יזם מגעים עם הנצורים במטרה לסיים את העימות, ולחמלניצקי שוב לא נותרה ברירה אלא להצטרף למשא ומתן.
ב-13 בחודש נפגשו משלחות הצדדים, בראשות ספר עאזי והקנצלר המלכותי סטפן קוריצינסקי, כ"שלושה מטווחי קשת" מהמצודה.
לבקשת הפולנים, לא הותר לקוזאקים להשתתף בשיחות והם יוצגו על ידי הטטרים.
למרות האווירה המתוחה – הנציגים אף לא העזו לרדת מסוסיהם במשך כל השיחות, והוסכם כי האמנה לא תועלה על הכתב כלל – הושג הסכם ב-15 בדצמבר 1653, שהיה למעשה שיבה לתנאי אמנת זבורוב מ-1651. האיחוד העביר לח'אן 200,000 טאלר באופן חד-פעמי והובטח לו תשלום שנתי של 30,000.
ב-10 בינואר 1654 הגיעה משלחת ממוסקבה לעיר פריאסלאב.
ב-18 בינואר התכנסה במקום אספה גדולה של נציגי התושבים משלושת הפלכים שנשלטו בידי הקוזאקים, והם נשבעו חגיגית אמונים לצאר.
הלה הכריז מלחמה על האיחוד הפולני-ליטאי, ושיגר צבא גדול כנגדו ביולי.
המערכה התנהלה בעיקר בבלארוס, שם נחלו הרוסים ניצחונות רבים.
הח'אן נטש כליל את ההטמן וכרת ברית עם יאן קז'ימייז' ב-20 ביולי 1654. זו אושררה גם על ידי יורשו, מחמט הרביעי גיראי, לאחר מותו בספטמבר.
בראשית 1655 חדר צבא פולני-טטרי למעמקי אוקראינה והטיל מצור על אומן.
ב-29 בינואר הגיע חמלניצקי לזירה, ולצד אנשיו צעדו חייליו הרוסיים של הנסיך וסילי בוטורלין.
הפולנים ניצחו בקרב אך נסוגו הרחק מערבה בשל אורך קווי האספקה שלהם.
בקיץ שלט ההטמן במרבית אוקראינה.
בינתיים, השתנה המצב הבינלאומי באופן חד.
בנצלו את חולשת האיחוד, פלש קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה לפולין גופא ב-21 ביולי 1655. אל מול האיום השוודי החמור על שתיהן, החלו רוסיה ופולין-ליטא במשא ומתן בסתיו.
חמלניצקי, שהלך והתאכזב מהרוסים, פתח במסע מלחמה ברייסין בסיוע צבאו של בוטורלין.
ב-18 בספטמבר הוא הטיל מצור על לבוב.
כמו כן, הוא ניהל משא ומתן עם כל הצדדים בעימות הבינלאומי, כולל מלכי שוודיה וברנדבורג.
יאן קז'ימייז' הציע לו אוטונומיה נרחבת בתמורה לסיוע נגד קרל גוסטב.
ב-12 בנובמבר הוא פגש בצבא הח'אן ביזירנה, בקרב שהסתיים ללא הכרעה.
ב-20 לחודש הם חתמו על חוזה אי-התקפה ביניהם, ונמסרו הבטחות מעורפלות גם למלך בוורשה, שלא התממשו בסופו של דבר.
לאחר כשנה של מגעים בהם לא התנהלה מלחמה נחתמה פשרת וילנה ב-3 בנובמבר 1656, בה הובטח לצאר אלכסיי לרשת את כתרו של יאן קז'ימייז' לאחר מותו בתמורה לברית צבאית נגד השוודים.
חמלניצקי לא היה מרוצה מההסכם.
ב-6 בדצמבר 1656 הוא אישר את הסכם ראדנוט שכונן ברית לחלוקת פולין-ליטא בינו לבין שוודיה, טרנסילבניה, ברנדבורג ובית רדזיוויל שפנה נגד מלכו.
בינואר 1657 החלה מתקפה משולבת על האיחוד של צבאות טרנסילבניה והקוזאקים, בפיקודו של ראקוצי.
חמלניצקי לא יצא בעצמו אלא שיגר את האטמן אנטין ז'דנוביץ'.
לאחר כמה חודשים של התקדמות הצליח ראקוצי לכבוש את ורשה ב-17 ביוני, אך נסוג במהירות כשנודע לו שגוסטב לא יוכל לבוא לעזרו בגלל פתיחת חזית נוספת על ידי דנמרק-נורווגיה.
ב-16 ביולי הובס צבאו על ידי הפולנים והטטרים, וב-22 ביולי הוא נכנע וחזר בו מבריתו עם שוודיה.
באותה העת, לאחר שהתרעם על פתיחת המלחמה נגד בני-בריתו בפולין-ליטא, החל הצאר לחתור תחת חמלניצקי ולעודד סכסוכים בשורות הסיץ'.
ההטמן מת זמן קצר לאחר ששמע על מפלתו של ז'דנוביץ', ב-6 באוגוסט 1657.
בנו בן השש-עשרה, יורי, ירש אותו אך הוחלף במהרה בידי האטמן איוואן ויהובסקי.
הלה חשש מהתערבות הצאר בענייניה הפנימיים של ההטמנות.
הוא פנה נגד מוסקובי, וכרת ברית עם השוודים שלא נשאה פרי.
לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1658, חתם על אמנת האדיץ' עם הרפובליקה, שהעלתה את הקוזאקים למעמד של חברות מלאה באיחוד.
ב-29 ביוני 1659 הנחילה הברית החדשה מפלה ניצחת לרוסים בקונוטופ.
עם זאת, הן בתוך פולין-ליטא והן בסיץ' היו מתנגדים לפשרה.
בספטמבר בחרה אספת קוזאקים פרו-מוסקובים את יורי הצעיר להטמן שוב.
הוא חידש את הקשרים עם הצאר והביס את ויהובסקי באוקטובר.
ב-1667, על רקע האיום הכפול מצד העות'מאנים והשוודים נגד שתיהן, חתמו רוסיה ופולין-ליטא על הסכם אנדרוסובו.
התנאים הגדירו את ההטמנות הקוזאקית כקונדומיניום, וחילקו אותה למעשה בין שתי הממלכות לאורך הדנייפר.
בשתי הגדות המשיכו הטמנים שונים – שנשבעו איש איש אמונים לאחת המעצמות והיו מקובלים כל אחד על סיעה אחרת בקרב הקוזאקים – ללחום זה בזה ללא הרף, למרוד בשליטיהם ולהחליף צדדים בין האיחוד, הטורקים, השוודים ומוסקובי.
רק ב-1704 הצליח איוואן מזפה לשחזר את הישגו של חמלניצקי ולשלוט בכל האזור, אך קרב פולטבה ב-1709 קיבע סופית את מעמדו של הסיץ' כגרורה של הצאר.
הוא פוזר בידי קתרינה הגדולה ב-1775. ב-1793, בחלוקת פולין השנייה, סופחה גם הגדה המערבית לרוסיה.
מרד התרנגולים הוא סרט קומדיה משפחתית בריטי בסטופ מושן של ארדמן אנימציות ודרימוורקס אנימציות מ-2000. הסרט בוים על ידי פיטר לורד וניק פארק, נכתב על ידי קארי קירקפטריק והופק על ידי פיטר לורד, ניק פארק ודוד ספרוקסטון.
העלילה עוקבת אחר חבורת תרנגולות המנסה לברוח מהחווה שלהם כאשר אלו מגלים כי בעלי החווה יעברו ממכירת ביצים למכירת פשטידות עוף.
בסרט מדבבים ג'וליה סוואלה, מל גיבסון, טימותי ספול, פיל דניאלס, טוני היגארט ומירנדה ריצ'רדסון.
הסרט היה להצלחה קופתית גדולה עם הכנסות של 224,834,564 דולר, בנוסף לכך הוא דורג כסרט ה-16 ברווחיותו בשנת 2000; הסרט היה גם להצלחה ביקורתית גדולה.
הסרט מתחיל בניסיון בריחה כושל של הגיבורה, ג'ינג'ר.
לאחר מכן מתברר שג'ינג'ר מנסה בהתמדה ובעקשנות להימלט מחוות התרנגולות, הנראית כמחנה שבויים, כאשר היא מנסה כל פעם שיטה אחרת ותמיד נתפסת ומושלכת לצינוק.
ג'ינג'ר לא מפסיקה לתכנן וליזום מבצעי בריחה כי היא יודעת שכל תרנגולת שלא עומדת במכסת הביצים סופה לנחות בסיר הבישול.
לביצוע מבצעי הבריחה היא נעזרת בתרנגולות האחרות ובזוג עכברים המספקים לה ציוד וחומרים "מוברחים".
יום אחד "עף" תרנגול קרקס אמריקאי בשם רוקי מעל החווה ונוחת בתוכה.
הוא מפיח תקוות חדשות בג'ינג'ר שחושבת שרוקי מסוגל לעוף.
היא מאמינה שלכל התרנגולות יש סיכוי לברוח מן החווה לאחר שרוקי ילמדן לעוף.
רוקי לא טורח להעמיד את ג'ינג'ר על טעותה ונהנה מן החיים הטובים בחווה, כאשר כל התרנגולות מעריצות ומפנקות אותו.
כיוון שתפוקת הביצים בחווה יורדת בעקביות ועמה הרווחים, מחליטה בעלת החווה, גברת טווידי, להפסיק את ייצור הביצים ומזמינה מכונה תעשייתית לייצור פשטידות עוף.
היא מקווה להפוך בכך את החווה הכושלת לעסק מצליח.
לאחר הרכבת המכונה לייצור פשטידות נלקחת ג'ינג'ר לשמש כשפן הניסיונות לבדיקת תקינות המכונה.
רוקי מצליח במאמצים רבים לחלץ את ג'ינג'ר מגורלה כפשטידת עוף ועקב כך יוצאת המכונה מכלל שימוש.
לאחר שג'ינג'ר מגלה את תוכניתה של גברת טווידי לגבי התרנגולות ולאחר שהיא מגלה את האמת על יכולתו של רוקי "לעוף" עולה במוחה הרעיון להיעזר בידיעותיו של התרנגול הזקן פוולר, ששימש בצעירותו כקמע בחיל האוויר הבריטי, לשם בניית מטוס שעימו יעופו כל התרנגולות לחופש.
התרנגולות כולן מתגייסות למבצע והמטוס נבנה בהצלחה בעוד מר טווידי מצליח לתקן את מכונת הפשטידות.
לאחר מכן נשלח מר טווידי לאסוף את כל התרנגולות ולהכניסן למכונה, אולם אלה מצליחות לקשור אותו בחבלים ולהכין את המטוס להמראה.
בגלל ההמולה שבחוץ יוצאת גברת טווידי מביתה חמושה בגרזן ומנסה למנוע את המראת המטוס כאשר היא אוחזת בחוט תאורה המחובר אליו.
ג'ינג'ר ורוקי מנסים להפיל אותה ומצליחים לגרום לה לקטיעת החוט על ידי הגרזן.
עקב כך נוחתת גברת טווידי מן האוויר לתוך פתח האוורור של מכונת הפשטידות הנסתמת ומתפוצצת והורסת את כל האסם.
הסרט מסתיים בכך שהתרנגולות מקימות מושבה בתוך שמורת טבע לציפורים.
להלן הדמויות ומדבביהם במקור, המדבב/ת בעברית מופיע/ה בסוגריים.
ג'ינג'ר – ג'וליה סוואלה ; תרנגולת אינטליגנטית הנבחרת להציל את חברותיה התרנגולות.
רוקי רודס – מל גיבסון ; תרנגול קרקס אמריקאי המנסה לעזור לג'ינג'ר להציל את החווה.
מליסה טווידי – מירנדה ריצ'רדסון ; בעלת חוות התרנגולות.
מר טווידי – טוני הייגארת' ; בעל החווה.
חושד באופן קבוע בניסיונות הבריחה של התרנגולות ומזהה את ג'ינג'ר כמנהיגתן, אך חשדותיו מוטלים בזלזול על ידי גברת טויידי.
פוולר – בנג'מין ויטרו ; תרנגול קמע בחיל האוויר הבריטי בדימוס.
ניק – טימותי ספול ; עכברוש שמנמן וחכם המבריח סחורה לתרנגולות בחווה.
פטשר – פיל דניאלס ; עכברוש רזה המשמש כשותפו של ניק.
באבס – ג'יין הורוקס ; תרנגולת שמנה, תמימה ורפת שכל.
באנטי – אימלדה סטונטון ; תרנגולת ספקנית בנוגע לתוכנית הבריחה של ג'ינג'ר.
מאק – לין פרגסון ; העוזרת הסקוטית החכמה של ג'ינג'ר.
המבטא הסקוטי הכבד שלה וחוסר היכולת של רוקי להבין מה היא אומרת הם בדיחה חוזרת בסרט.
מרד התרנגולים היה סרט האנימציה העלילתי הראשון באורך מלא של ארדמן אנימציות.
הסרט בוים על ידי ניק פארק ופיטר לורד.
פיתוח הסרט החל ב-1995 על ידי לורד ופארק, ב-1996 קיבל הסרט מימון מחברת ההפצה פאת'ה וב-1997 הצטרפו דרימוורקס אל ההפקה.
במהלך הפקת הסרט נעשה שימוש ב-30 סטים עם 80 אנימטורים ו-180 בכלל ההפקה.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 97 אחוז המבוסס על 153 חוות כעת עם דירוג ממוצע של 8.1/10. באתר Metacritic זכה הסרט לציון של 88 מתוך 100 המבוסס על 125 חוות דעת..
בסוף השבוע הראשון להקרנותיו גרף הסרט 17,506,162 דולר מ-2,491 בתי קולנוע ודורג שני בקופות.
בסוף השבוע השני להקרנותיו גרף הסרט 13,192,897 דולר לאחר שהורחב ל-2,851 בתי קולנוע שהקרינו אותו ודורג רביעי בקופות.
זהו סרט הסטופ מושן הרווחי ביותר בהיסטוריה בארצות הברית..
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון פאוול והארי גרגסון ויליאמס ויצא ב-20 ביוני 2000..
כל השירים נכתבו או הולחנו על ידי ג'ון פאוול והארי גרגסון ויליאמס אלא אם צוין אחרת.
משחק וידאו המבוסס על הסרט יצא ב-3 בנובמבר 2000 בפורמט תלת-ממד והיה פרודיה רופפת לסרט "הבריחה הגדולה".