tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היפותרמיה, גוויעה ברעב, הרעלת עופרת ומחלות לרבות צפדינה, יחד עם חשיפה כללית לסביבה עוינת בהיעדר לבוש ותזונה מתאימים, קטלו את כל אנשי המשלחת עד האחרון בהם מאז נראו לאחרונה על ידי אירופאים בשנת 1845.
אמצעי התקשורת של התקופה הוויקטוריאנית תיארו את פרנקלין כגיבור על אף כישלון המשלחת והדיווחים על קניבליזם.
שירים נכתבו עליו ופסלים שלו, שהוצבו בעיר הולדתו, בלונדון ובטסמניה מייחסים לו את גילוי המעבר הצפון-מערבי, אם כי לאמיתו של דבר, איש לא הפליג בו לפני משלחתו של רואלד אמונדסן בשנים 1903–1906.
משלחתו האבודה של פרנקלין נתנה השראה ליצירות אמנות רבות, בהן שירים, סיפורים קצרים ורומנים, כמו גם סרטי טלוויזיה תיעודיים.
החיפוש האירופי אחר קיצור דרך מערבי בדרך הים מאירופה לאסיה החל במסעותיו של כריסטופר קולומבוס בשנת 1492 ונמשך עד אמצע המאה ה-19 בשורה ארוכה של משלחות חקר, שיצאו ברובן מאנגליה.
המסעות האלה, כאשר נחלו הצלחה במידה זו או אחרת, הוסיפו לסך כל הידע הגאוגרפי שנצבר באירופה על חצי הכדור המערבי, בעיקר צפון אמריקה, ובד בבד עם גידולו של ידע זה, פנתה תשומת הלב בהדרגה
מגלי הארצות של המאה ה-16 וה-17, שהביאו תגליות על צפון אמריקה, היו מרטין פרובישר, ג'ון דייוויס, הנרי הדסון וויליאם באפין.
בשנת 1670 הביאה התאגדותה של חברת מפרץ הדסון למסעות חקר נוספים בחופים ובפנים הארץ של קנדה ובימים הארקטיים.
חוקרי הארצות במאה ה-18 היו ג'יימס נייט, כריסטופר מידלטון, סמיואל הרן, ג'יימס קוק, אלכסנדר מקנזי וג'ורג' ונקובר.
עד 1800 הראו חקירותיהם, שאין שום מעבר צפון-מערבי כשיר לשיוט ספינות בקווי הרוחב הממוזגים שבין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1804 התמנה סר ג'ון בארו למזכיר השני של האדמירליות, משרה בה התמיד עד 1845, והחל לדרבן את הצי המלכותי להשלים את המעבר הצפון-מערבי מעל הקצה העליון של קנדה ולנווט לעבר הקוטב הצפוני.
במהלך ארבעת העשורים הבאים, ערכו מגלי ארצות, בהם ג'ון רוס, דייוויד בוכאן, ויליאם אדוארד פארי, פרדריק ויליאם ביצ'י, ג'יימס קלארק רוס, ג'ורג' בק, פיטר וארן דס ותומאס סימפסון מסעות מועילים אל האזור הארקטי הקנדי.
בין מגלי ארצות אלה היה ג'ון פרנקלין, סגן מפקד של משלחת לקוטב הצפוני בספינות "דורותיאה" ו"טרנט" בשנת 1818 ומפקד משלחות אל החוף הארקטי של קנדה ולאורכו בשנים 1819–1822 ו-1825–1827. עד 1845 צמצם מצבור התגליות של כל המשלחות האלה את חלקיה הלא-נודעים הרלוונטיים של קנדה הארקטית לשטח מרובע של כ-181,300 קמ"ר.
אל האזור הלא-נודע הזה היה פרנקלין אמור להפליג, מערבה ממצר לנקסטר ואחר מערבה ודרומה ככל שיתירו לו קרח, יבשה ושאר מכשולים, להשלמת המעבר הצפן-מערבי.
המרחק שהיה עליו לשייט היה בערך 1670 ק"מ.
בארו, שהיה בן 82 וקרוב לסוף הקריירה, חכך בדעתו מי ראוי לפקד על המשלחת שתשלים את המעבר הצפון-מערבי ואולי תמצא גם ים פתוח, נקי מקרח, סביב הקוטב הצפוני, כפי שסבר בארו.
פארי, בחירתו הראשונה, נלאה מן החוג הארקטי וסירב בנימוס.
בחירתו השנייה, ג'יימס קלארק רוס, סירב גם הוא משום שהבטיח לאשתו הטרייה שלא יפליג עוד אל האזור הארקטי.
את האדם השלישי שבו בחר בארו, ג'יימס פיצג'יימס, דחתה האדמירליות מחמת גילו הצעיר.
בארו שקל את ג'ורג' בק, אבל חשב שהוא נצחני מדי.
פרנסיס קרוזייה, עוד אפשרות, היה אירי ממעמד נמוך, עובדה שהטתה את הכף לרעתו.
בניגוד לרצונו, התפשר בארו על פרנקלין בן ה-59. המשלחת נועדה לצאת בשתי ספינות, אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור (1813), שכל אחת מהן שירתה באנטארקטיקה תחת פיקודו של ג'יימס קלארק רוס.
פרנקלין התמנה לרב חובל של "ארבוס" וקרוזייה, שפיקד על "טרור" במשלחת רוס לאנטארקטיקה בשנים 1841–1844, התמנה לקצין מבצעים ולמפקד ה"טרור".
פרנקלין קיבל את הפיקוד על המשלחת ב-7 בפברואר 1845, ואת ההוראות הרשמיות ב-5 במאי 1845.
"ארבוס" בת ה-378 טון ו"טרור", בת 331 טון, היו בעלות מבנה איתן ומוצק, והותקנו בהן מיטב השכלולים האחרונים.
מנועי קיטור הותאמו להנעת מדחף יחיד בכל אונייה; המנועים הללו שימשו לשעבר קטרים מחברת קרוידן הלונדונית למסילות ברזל.
הם אפשרו לספינות לשייט ב-17.4 קמ"ש בכוח עצמי.
עוד טכנולוגיה מתקדמת כללה חרטומים מחוזקים בקורות כבדות ולוחות ברזל, חימום קיטור פנימי לרווחת הצוות, מדחפי בורג והגאי ברזל, שאפשר היה להעלות אל תוך מדורי ברזל כדי להגן עליהם מנזק, ספריות אונייה של יותר מ-1,000 ספרים, ואספקה לשלוש שנים של מזונות משומרים בדרכים מקובלות או בקופסאות שימורים.
את קופסאות השימורים סיפק סמואל גולדנר, שזכה בחוזה ב-1 באפריל 1845, בסך הכל 7 שבועות לפני שפרנקלין יצא לדרך.
בית החרושת לשימורי בשר של גולדנר בגאלאץ עבד בקדחתנות להכין את ההזמנה הענקית והחפוזה של 8,000 פחיות.
מחמת החיפזון, הייתה בקרת איכות לא-מספקת של חלק מן הפחיות שיוצרו; לאחר זמן נמצא, שהלחמות העופרת שלהן "היו מרושלות ועבות מדי, ונטפו כשעוות נרות על פנים הקופסאות".
רוב אנשי הצוות היו אנגלים, רבים מהם מצפון אנגליה, ומעטים היו אירים וסקוטים.
מלבד פרנקלין, קרוזייה ולוטננט גראהם גור, הקצינים היחידים שהיו בעלי ניסיון ארקטי היו רופא עוזר ושני מומחים לקרח.
מלבד סר ג'ון פרנקלין עצמו, שהיה סגן מושל של ארץ ואן דימן, כלל הצוות שני אנשים שהיו להם קשרי משפחה קרובים אל חוקרי אוסטרליה, שגם הם מתו בנסיבות טרגיות.
קומנדר אנרי לה וקונט היה דודן ראשון של ויליאם ג'ון וילס, שותף להנהגת משלחת ברק ווילס מ-1861, הראשונה שחצתה את יבשת אוסטרליה מדרום לצפון; הן ברק והן וילס נספו במסע חזרה.
ויליאם גיבסון, דייל על אה"מ "טרור" היה אחיו הבכור של אלפרד גיבסון, שנעלם במשלחת משנת 1874 בהנהגת ארנסט גיילס לחציית מדבריות מערב אוסטרליה ממזרח למערב, ושמו הונצח במדבר גיבסון.
מתוך רשומה ביומן של גיילס, 21 באפריל 1873:
המשלחת יצאה לדרכה מגרינהיית', אנגליה, בבוקר ה-19 במאי 1845, עם צוות של 24 קצינים ו-110 ימאים.
האוניות עצרו לשהות קצרה בנמל סטרומנס באיי אורקני בצפון סקוטלנד, ומשם הפליגו אל גרינלנד עם אה"מ ראטלר (1843) ואוניית תובלה, "בארטו ג'ויניור".
באיי ויילפיש במפרץ דיסקו, על החוף המערבי של גרינלנד, נשחטו 10 שוורים שהיו על אוניית התובלה לשמש בשר טרי; האספקה הועברה אל "ארבוס" וטרור", וחברי הצוות כתבו את מכתביהם האחרונים הביתה.
מכתבים שנכתבו על סיפון האוניות מספרים על האיסור שהטיל פרנקלין על קללות ועל שכרות.
במהלך 150 השנים הבאות יצרפו משלחות אחרות, חוקרים ומדענים פיסה לפיסה את אשר אירע לאחר מכן.
אנשיו של פרנקלין חרפו ב-1845–1846 על האי ביצ'י, שם מתו שלושה חברי צוות ונקברו.
"טרור" ו"ארבוס" נלכדו בקרח סמוך לאי המלך ויליאם בספטמבר 1846 והסברה היא, שמעולם לא הפליגו משם.
לפי פתק מן ה-25 באפריל 1848, שהשאירו פיצג'יימס וקרוזייר על האי, פרנקלין מת ב-11 ביוני 1847; הצוות חרף על אי המלך ויליאם ב-1846–1847 וב-1847–1848, והצוות הנותר תכנן להתחיל ב-26 באפריל 1848 בצעדה לעבר נהר בק על אדמת קנדה.
תשעה קצינים וחמישה-עשר ימאים מתו כבר; השאר עתידים היו למות בדרך, רובם על האי ויתר ה-30 או 40 על חופה המזרחי של קנדה, במרחק מאות מילין מן המוצב הקרוב ביותר של ציוויליזציה מערבית.
לאחר שחלפו שנתיים ואף מילה לא הגיעה מפרנקלין, גברה הדאגה בציבור וליידי פרנקלין - יחד עם חברים בפרלמנט הבריטי ועיתונים בריטיים - דחקה באדמירליות להוציא משלחת חיפושים.
בתגובה לכך, פיתחה האדמירליות תוכנית משולשת, שיצאה לפועל באביב 1848 וכללה קבוצת חילוץ יבשתית בראשות חוקר הטבע סר ג'ון ריצ'רדסון וחוקר הארצות ג'ון רה, שהפליגה במורד נהר מקנזי אל החוף הארקטי הקנדי.
מלבדה יצאו עוד שתי משלחות ימיות, האחת נכנסה אל הארכיפלג הארקטי הקנדי דרך מצר לנקסטר והשנייה מצד האוקיינוס השקט.
נוסף לכך, הציעה האדמירליות פרס בסך 20,000 ליש"ט ל"כל קבוצה או קבוצות, מכל מדינה שהיא, שיגישו עזרה לצוותי ספינות המחקר בפיקודו של סר ג'ון פרנקלין".
לאחר כישלון המאמץ המשותף, גברו הדאגה והעניין שגילה הציבור הבריטי בחוג הארקטי עד ש"מציאת פרנקלין הייתה ללא פחות ממסע צלב." בלדות כגון "קינת ליידי פרנקלין", המנציחה את חיפושי ליידי פרנקלין אחר בעלה האובד, נעשו פופולריות.
בשנת 1850 שייטו אחת-עשרה אוניות בריטיות ושתי אוניות אמריקאיות בים הארקטי הקנדי, בהן הספינה "ברידאלביין" ואחותה הספינה "פניקס".
כמה מהן התכנסו סמוך לחוף המזרחי של האי ביצ'י, שם נמצאו השרידים הראשונים של המשלחת, כולל שאריות של מחנה חורף משנת 1845–1846 וקבריהם של ג'ון טורינגטון,, ג'ון הארטנל וויליאם בריין.
שום הודעות ממשלחת פרנקלין לא נמצאו באתר זה.
באביב 1851 צפו נוסעים ואנשי צוות מסיפוניהן של כמה אוניות בקרחון ענקי סמוך לניופאונדלנד, שנשא שני כלי שיט, האחד זקוף והשני נטוי על קורת הסיפון.
באותו זמן עלה הרעיון, שהספינות הן "ארבוס" ו"טרור", אבל עכשיו ידוע שלא כך היה; סביר להניח, שהיו אלה ספינות נטושות של ציידי לווייתנים.
בשנת 1852 הוצב אדוארד בלצ'ר לפקד על המשלחת הארקטית הממשלתית לחיפוש סר ג'ון פרנקלין.
החיפוש לא עלה יפה; כישלונו של בלצ'ר להתחבב על פיקודיו היה ביש מזל במיוחד במסע ארקטי, והוא לא היה האדם המתאים לפקד על כלי שיט בין גושי קרח.
ארבע מחמש הספינות, "רזולוט", "פיוניר", "אסיסטנס" ו"אינטרפיד" ניטשו בקרח ים דחוס.
בלצ'ר הועמד למשפט על הנטישה, אך זוכה מאשמה.
אחת הספינות האלה, "רזולוט", התגלתה מאוחר יותר ללא פגע על ידי ספינת ציידי לווייתנים אמריקאית והושבה לממלכה המאוחדת.
קורות עץ מן הספינה שימשו לאחר זמן לייצור שלושה שולחנות כתיבה, שאת אחד מהם, "שולחן רזולוט", העניקה המלכה ויקטוריה לנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז; שולחן זה נבחר לעיתים קרובות על ידי נשיאי ארצות הברית לשימוש בחדר הסגלגל בבית הלבן.
בשנת 1854 גילה ג'ון ריי, שעסק בסקירת חצי האי בותיה בשביל חברת מפרץ האדסון, ראיות נוספות לגורל המשלחת.
ריי פגש אינואיט סמוך למפרץ פלי (כיום קוגארוק, נונאווט) ב-21 באפריל 1854, וזה סיפר לו על קבוצה של בין 35 ל-40 אנשים לבנים, שמתו מרעב סמוך לשפך נהר בק.
אינואיט אחר אישר סיפור זה, שכלל דיווחים על קניבליזם בקרב הימאים הגוועים.
האינואיט הראה לריי חפצים רבים, שזוהו כשייכים לפרנקלין ואנשיו.
במיוחד קיבל ריי מן האינואיט והביא עמו מזלגות וכפות כסף שזוהו לאחר זמן כשייכים לפרנקלין, פיצג'יימס, קרוזייה ורוברט אוזמר סארג'נט, חובל על סיפון "ארבוס".
הדין וחשבון של ריי נשלח לאדמירליות, וזו ביקשה באוקטובר 1854 במפגיע מחברת מפרץ האדסון להוציא משלחת במורד נהר בק לחפש עוד סימנים לפרנקלין ואנשיו.
הבאים בתור היו הסוכן הראשי ג'יימס אנדרסון ועובד החברה ג'יימס סטיוארט, ששייטו צפונה בקאנו אל שפך נהר בק.
ביולי 1855 סיפרו להם קבוצת אינואיטים על קבוצה של "גאלונאט" ("לבנים" בשפת האינואיטים), שגוועו ומתו ברעב לאורך החוף.
באוגוסט מצאו אנדרסון וסטיוארט חתיכת עץ ועליה הכתובת "ארבוס" ואחרת שעליה נכתב "מר סטנלי" (רופא על ה"ארבוס") על האי מונטריאל במפרצון שאנטריי, שם פוגש נהר בק את הים.
על אף ממצאיהם של רה ואנדרסון, האדמירליות לא תכננה עוד חיפוש משלה.
ב-31 במרץ הגדירה בריטניה רשמית את אנשי הצוות כמי שנספו במהלך שירותם.
ליידי פרנקלין, משלא הצליחה לשכנע את הממשלה לממן עוד חיפוש, כינסה על דעת עצמה עוד משלחת אחת בראשות פרנסיס לאופולד מקלינטוק.
ספינת המשלחת, אוניית קיטור דו-תורנית בשם "פוקס", נקנתה בתרומות הציבור והפליגה מאברדין ב-2 ביולי 1857.
באפריל 1859 יצאו קבוצות של נוהגי מזחלות מן ה"פוקס" לחיפושים על אי המלך ויליאם.
ב-5 במאי מצאה קבוצה בהנהגת לוטננט ויליאם הובסון מסמך, שהשאירו קרוזייה ופיצג'יימס בתוך גלעד.
בראשון, מיום 28 במאי 1847, נאמר כי "ארבוס" ו"טרור" חרפו בתוך הקרח סמוך לחוף הצפון-מערבי של אי המלך ויליאם ולפני כן חרפו באי ביצ'י אחרי שהקיפו את האי קורנווליס.
"סר ג'ון פרנקלין מפקד על המשלחת.
המסר השני, שנכתב בשוליים של אותו דף נייר, היה מבשר רעות פי כמה.
בתאריך 25 באפריל 1848 דווח בו, כי "ארבוס" ו"טרור" לכודות בקרח זה שנה ומחצה וכי הצוות נטש את האוניות ב-22 באפריל.
עשרים וארבעה קצינים ואנשי צוות מתו, בהם פרנקלין, ב-11 ביוני 1847, רק שבועיים אחרי מועד הפתק הראשון.
קרוזייה קיבל פיקוד על המשלחת, ו-105 השורדים תכננו לצאת לדרך למחרת היום, דרומה לעבר נהר בק.
הפתק הזה מכיל טעויות משמעותיות; בעיקר בולטת השגיאה במועדי מחנה החורף של המשלחת באי ביצ'י, שנמסרו כ-1846–1847 ולא 1845–1846, כפי שהיה במציאות.
משלחת מקלינטוק מצאה גם שלד אדם על החוף הדרומי של אי המלך ויליאם.
בבגדים, שהיו עדיין על השלד, נערך חיפוש ונמצאו אי-אילו מסמכים, כולל תעודת ימאי של מש"ק בכיר הנרי פגלר (נ.
ואולם, הואיל והמדים היו אלה של כלכל הספינה, נראה סביר יותר שהגופה הייתה של תומאס ארמיטאג', כלכל נשקייה על "טרור" ועמית של פגלר, שאת מסמכיו נשא.
באתר אחר בקצה המערבי של האי, גילה הובסון סירת הצלה, שהכילה שני שלדים וחפצים ממשלחת פרנקלין.
בסירה הייתה כמות גדולה של ציוד נטוש, כולל מגפיים, מטפחות משי, סבון מבושם, ספוגים, נעלי בית, מסרקים והרבה ספרים, בהם עותק של "הכומר מווייקפילד".
מקלינטוק גבה גם עדות מאינואיט באשר לסופה המר של המשלחת.
שתי משלחות בין 1860 ל-1869 בהנהגת צ'ארלס פרנסיס הול, שחי בקרב האינואיטים סמוך למפרץ פורבישר על האי באפין ולאחר מכן במפרץ ריפאלס בקנדה גופא, מצאו מפות, קברים וחפצים על החוף הדרומי של אי המלך ויליאם, אך הול סבר, ששום ניצולים ממשלחת פרנקלין לא יימצאו בקרב האינואיטים.
בשנת 1869 לקח אותו אינואיט מקומי אל קבר רדוד על אי המלך ויליאם, שהכיל שרידי שלד שמורים היטב וקרעי בגדים.
השרידים הללן נלקחו לאנגליה ונקברו מתחת למצבת פרנקלין בקולג' הימי המלכותי הישן של גריניץ', לונדון.
הביולוג הנודע תומאס הנרי האקסלי
בחן את השרידים והגיע למסקנה, שהם שייכים לHTD לה וקונט, לוטננט ב"ארבוס".
מבדיקה שנערכה בשנת 2009 עולה, שהיו אלה שרידיו של הארי גודסר, עוזר לרופא ב"ארבוס".
אף כי מסקנתו של הול הייתה, שכל צוותו של פרנקלין נספה, הוא סבר שהרשומות הרשמיות של המשלחת עתידות בכל זאת להימצא מתחת לגלעד אבנים.
בעזרת מדריכיו אביירבינג וטוקוליטו, צבר הול מאות דפים של עדויות אינואיטים.
בחומרים אלה כלולים תיאורי ביקורים של האוניות של פרנקלין, ומפגש עם קבוצה של אנשים לבנים על החוף הדרומי של אי המלך ויליאם סמוך למפרץ וושינגטון.
בשנות ה-90' של המאה ה-20 חקר דייוויד ק.
וודמן באופן יסודי את העדויות האלה וביסס עליהן את שני ספריו, ravelling the Franklin Mystery (1992)
ו-(Strangers Among Us, (1995, שבהם הוא משחזר את החודשים האחרונים של המשלחת.
התקווה למצוא את המסמכים האבודים הללו הניעה את לוטננט פרדריק שוואטקה מצבא ארצות הברית לארגן משלחת אל האי בין 1878 ל-1880. לאחר שהפליג אל מפרץ האדסון בדו-תורנית "אותן", יצא שוואטקה צפונה, ברגל ועם כלבי מזחלות, עם צוות ובו אינואיטים שסייעו להול.
במסעו זה ריאיין אינואיטים, באתרים ידועים או מתקבלים על הדעת של שרידי משלחת פרנקלין, וחרף על אי המלך ויליאם.
משלחת שוואטקה לא מצאה שום שרידים של המשלחת דרומית למקום שנודע בשם "מפרץ הרעב" על חצי האי אדלייד.
מקום זה היה הרחק צפונית ליעד שקבע קרוזייה, נהר בק, וכמה מאות מילין הרחק מן המוצב המערבי הקרוב ביותר, על ימת העבדים הגדולה.
וודמן כתב על דיווחי אינואיטים, שבין 1852 ל-1858 נראו קרוזייה וחבר משלחת אחר באזור אגם בייקר, כ-400 ק"מ דרומה, שם מצא פארלי מוואט ב-1948 "גלעד עתיק מאוד, לא במבנה אסקימואי רגיל", שבתוכו היו שבריה של תיבת עץ עם חיבורים מצולבים.
וודמן לא הצליח להתחקות על מקור הדיווחים האינואיטים הללו, ובונה הגלעד שמצא מוואט או מקורותיו לא נודעו.
ביוני 1981 החל אוון ביטי, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אלברטה, במיזם האנתרופולוגיה הפורנזית של משלחת פרנקלין.
הוא וצוות החוקרים ועובדי השדה שלו נסעו מאדמונטון אל אי המלך ויליאם, חוצים בדרכם את החוף המערבי של האי כפי שעשו אנשי פרנקלין 132 שנים לפניהם.
מטרת המיזם הייתה למצוא חפצים ושרידי שלדים כדי לבסס באמצעות מדע פורנזי מודרני זהויות וגורמי מוות בקרב 129 האנשים האבודים.
אף כי החוקרים מצאו במסעם ממצאים ארכאולוגיים שהיו שייכים לאירופאים בני המאה ה-19 ושרידי אדם מפורקים, התאכזב ביטי, שקיווה לכמות ממצאים גדולה יותר.
בבדיקת עצמות אנשיו של פרנקלין, מצא אזורים מצולקים ומקולפים, המצויים במקרים רבים במקרים של חסך בוויטמין C, הגורם לצפדינה.
לאחר שובו לאדמונטון, השווה את ממצאיו עם הערות בנושא הצפדינה של ג'יימס סאוול, ארכאולוג ארקטי, והבחין בדפוסי שלדים המרמזים על קניבליזם.
להשגת מידע על מצבם הבריאותי של אנשי המשלחת ועל תזונתם, שלח דגימות עצם למעבדה לבדיקת קרקע וגידולי שדה באלברטה לאנליזה של יסודות קורט והרכיב צוות אחר לביקור באי המלך ויליאם.
באנליזה נמצאה רמה בלתי צפויה של 226 חלקים למיליון של עופרת בעצמותיו של איש הצוות, פי עשרה יותר מדגימות הביקורת המדעיות, שנלקחו משלדי אינואיטים מאותו אזור גאוגרפי, 36-26 חלקים למיליון.
אחרי ששב לאדמונטון בשנת 1982 ושמע על ממצאי רמות העופרת מן המשלחת של 1981, התאמץ ביטי למצוא את הגורם.
האפשרויות כללו את הלחמות העופרת ששימשו לחתימת פחי המזון של המשלחת, ציפוי פנימי של ריקוע עופרת במכלי מזון אחרים, צבעי מאכל, מוצרי טבק, כלי אכילה מפיוטר, ונרות בעלי פתילות עופרת.
מסקנתו הייתה, שבעיות הרעלת העופרת, בשילוב עם השפעות הצפדינה, יכלו להתגלות כקטלניות לצוותו של פרנקלין.
עם זאת, כיוון שעופרת בשלד יכולה לשקף חשיפה לאורך שנים ולאו דווקא חשיפה המוגבלת למסע, אפשר לבחון את התאוריה של ביטי רק באמצעות בדיקת זיהוי פלילי ברקמה רכה שהשתמרה, בניגוד לעצם.
ביטי החליט לבדוק את הקברים של אנשי הצוות שנקברו על האי ביצ'י.
לאחר קבלת היתר רשמי, ביקר צוותו של ביטי באי ביצ'י באוגוסט 1984 לצורך ביצוע נתיחות בשלושת אנשי הצוות הקבורים שם.
הם החלו בחבר הצוות הראשון שמת, מסיק ראשון ג'ון טורינגטון.
אחרי שסיימו את נתיחת טורינגטון וכן הוצאה מהקבר ובדיקה קצרה של גופת ג'ון הרטנל, חזר הצוות, עקב קוצר זמן וחשש ממזג האוויר, לאדמונטון עם דגימות רקמה ועצם.
אנליזה של יסודות קורט בעצמותיו ושערו של טורינגטון לימדה, שאיש הצוות "היה מועד לסבול בעיות נפשיות וגופניות חמורות עקב הרעלת עופרת".
אף כי הנתיחה מצביעה על דלקת ריאות כגורם הסופי למות איש הצוות, הרעלת עופרת נקבעה כגורם תורם.
במהלך המשלחת, ביקר הצוות במקום שנמצא כקילומטר אחד צפונית לאתר הקבר, כדי לבחון שברים של מאות פחי מזון, שהשליכו אנשי פרנקלין.
ביטי ציין, שחיבורי הפחים הולחמו באופן גרוע בעופרת, שבאה כנראה במגע ישיר עם המזון.
פרסום הממצאים מן המשלחת של 1984 ותמונת טורינגטון, גופה בת 138 שנים שהשתמרה היטב בקפאת-עד (פרמפרוסט) בטונדרה, הוביל לכיסוי תקשורתי רחב-ממדים ולחידוש העניין במשלחת פרנקלין האבודה.
מחקר המשך מעלה את האפשרות, שמקור העופרת היה בצנרת המים החיים של הספינות ולא בשימורי המזון.
נוסף לכך, מזון משומר היה נפוץ בשימוש בצי המלכותי בשנים ההן וצריכתו לא הובילה לשום עלייה משמעותית בהרעלת עופרת בכל מקום אחר.
לעומת זאת, ואך ורק במשלחת הזאת, הותקנו בספינות מנועים של קטרי קיטור, שהותאמו להנעת עזר, ואלה דרשו כטון של מים חיים לשעה ליצירת הקיטור.
סביר מאוד להניח, שלצורך זה הותקנה בספינות מערכת ייחודית לזיקוק מי ים, שבהתחשב בחומרים שהיו בשימוש בזמן ההוא, הייתה מפיקה כמויות גדולות של מים בעלי תכולת עופרת גבוהה מאוד.
ויליאם באטרסבי טען, שזה מקור סביר הרבה יותר לרמות הגבוהות של עופרת שהתגלו בגופות חברי המשלחת מאשר המזון המשומר.
סקירה נוספת של הקברים נערכה בשנת 1986. צוות צילום הסריט את הנוהל, כפי שהוצג בסרט התעודה "קבורים בקרח" בסדרת הטלוויזיה "נובה" משנת 1988. בתנאי שדה קשים ביצעו דרק נוטמן, רדיולוג ורופא מאוניברסיטת מינסוטה, וטכנאי רדיולוגיה לארי אנדרסון צילומי רנטגן רבים של אנשי הצוות לפני הנתיחה.
ברברה שווגר, מומחית לביגוד ארקטי, ורוג'ר אמי, פתולוג, סייעו בחקירה.
ביטי ואנשי צוותו הבחינו, שעוד מישהו זולתם ניסה להוציא את הארטנל מקברו.
במהלך הניסיון, פגע גרזן במכסה העץ של ארונו, ולוחית הארון נעדרה.
חקירה שנערכה באדמונטון בהמשך לימדה, שסר אדוארד בלצ'ר, מפקד אחת ממשלחות החילוץ של פרנקלין, הורה על הוצאת גופתו של הארטנל באוקטובר 1852, אבל המאמצים נכשלו בגלל הפֶּרְמָפְרוֹסְט.
כעבור חודש, הצליח אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד, מפקדה של משלחת חילוץ אחרת, במבצע ההוצאה מן הקבר והסיר את הלוחית מעל הארון.
שלא כקברו של הארטנל, הקבר של טוראי ויליאם בריין נשמר ברובו ללא פגע.
כאשר הוצא מקברו, ראה צוות הסקירה סימנים לכך, שקבורתו הייתה חפוזה.
זרועותיו, גופו וראשו הונחו בחוסר זהירות בארון, ואחת הגופיות שלו הולבשה במהופך.
הארון נראה קטן מדי למידותיו; המכסה דחס את אפו.
לוח נחושת גדול, ששמו ושאר פרטים אישיים שלו חקוקים בה, עיטר את מכסה ארונו.
בשנת 1992 זיהה צוות של ארכאולוגים ואנתרופולוגים פורנזיים אתר, שצוין כ-NgLJ2, על חופיו המערביים של אי המלך ויליאם.
האתר תאם את התיאור הפיזי של "מקום הסירה" של לאופולד מקלינטוק.
חפירות שנערכו במקום חשפו קרוב ל-400 עצמות ושברי עצמות, וחפצים שונים, מחלקי מקטרות חרס עד כפתורים ואביזרי נחושת.
בדיקה של עצמות אלה שערכה אן קינלסייד, מדענית הזיהוי הפלילי של המשלחת, גילתה רמות גבוהות של עופרת והרבה סימני-חיתוך "שעלו בקנה אחד עם גרימת בשר".
על יסוד משלחת זאת, התקבלה ברבים הסברה, שלפחות קבוצות אחדות מבין אנשי פרנקלין הגיעו לכלל קניבליזם כמוצא אחרון במצוקתם.
בשנת 1992 ארגן הביוגרף של פרנקין, דייוויד ק.
וודמן, בעזרת המומחה למגנטומטר בראד נלסון, את "Project Ootjoolik" לחיפוש האונייה הטרופה, שנמצאת, לדברי האינואיטים, סמוך לחצי האי אדלייד.
הם גייסו לעזרתם את מועצת המחקר הלאומית של קנדה ומטוס סיור של הצבא הקנדי, ומצוידים במגנטומטר רגיש, יצאו לסקור שטח חיפושים רחב ידיים ממערב לגרנט פוינט, מגובה 60 מטר.
יותר מ-60 מטרות מגנטיות חזקות זוהו, וחמש מהן נחשבו לבעלות מאפיינים תואמים במיוחד לאלה שיש לצפות להם באוניות של פרנקלין.
ב-1993, ערכו ד"ר ג'ו מקאיניס ווודמן ניסיון לזהות את המטרות הראשונות במעלה מן השנה הקודמת.
מטוס שכור נחת על הקרח בשלוש מנקודות הציון, בור נחפר בקרח, ונעשה שימוש בסונאר לסקירת גזרה קטנה להדמיית קרקעית הים.
אלא שמחמת תנאי הקרח וניווט לא ודאי, לא ניתן היה לאשר בדיוק את מיקום הבורות, ודבר לא נמצא.
בשנת 1994 ארגן וודמן והנהיג חיפוש יבשתי באזור שממפרצון ריצ'רד קולינסון עד ויקטורי פוינט (של ימינו) למציאת ה"כספות" הקבורות שהוזכרו בעדות של הצייד האינואיטי בן התקופה.
קבוצה של 10 אנשים עשתה עשרה ימים בחיפוש, שמומן על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית של קנדה, וצולם על ידי תאגיד השידור הקנדי "המוקד צפון".
שום זכר לכספות לא נמצא.
ב-1995 התארגנה משלחת בשיתוף וודמן, ג'ורג' הובסון והרפתקן אמריקאי בשם סטיבן טראפטון - שכל קבוצה בה תכננה חיפוש נפרד.
הקבוצה של טראפטון נסעה לאיי קלארנס לבחון סיפורי אינואיטים על "גלעד של איש לבן" שם, אבל לא מצאה דבר.
קבוצתו של ד"ר הובסון, בלוויית הארכאולוגית מרגרט ברטולי, חקרה את "מחנה הקיץ" שנמצא כמה קילומטרים דרומית לכף פליקס, שם נמצאו כמה זוטות ממשלחת פרנקלין.
וודמן, עם שני מלווים, יצא דרומה ממפרץ וול אל ויקטורי פוינט וחקר את כל אתרי המחנה הסבירים לאורך חוף זה.
הוא מצא רק כמה פחיות חלודות באתר מחנה שלא נודע קודם, סמוך לכף מריה לואיזה.
בשנת 1997, הרכיבה חברת הסרטים הקנדית אקו-נובה את משלחת "פרנקלין 150", במטרה להשתמש בסונאר לחקור עוד מן המטרות המגנטיות העיקריות שנמצאו ב-1982. הארכאולוג הבכיר במשלחת היה רובר גרנייה, שנעזר במרגרט ברטולי, ווודמן פעל שוב כהיסטוריון המשלחת ומתאם החיפוש.
המבצעים התנהלו משוברת הקרח "סר וילפריד לורייה" של משמר החופים הקנדי.
כ-40 קמ"ר נסקרו, ללא תוצאות, סמוך לאי קרקוול.
כשקבוצות נפרדות מצאו שרידי חפצים של המשלחת, בעיקר ריקוע נחושת וכמה פריטים קטנים, על חופי האיונים מצפון לאי או'ריילי, הועתק החיפוש לאזור זה, אבל מזג אוויר גרוע מנע עבודת חיפוש משמעותית לפני תום המשלחת.
סרט תעודה, "אוקיינוסים של תעלומה: חיפוש הצי האבוד", הופק על ידי חברת אקו-נובה על משלחת זו.
כל המטרות המגנטיות בעדיפות גבוהה זוהו על ידי סונאר דרך הקרח כגאולוגיות במקורן.
ב-2002 ו-2004, נמצאו חפצים קטנים של משלחת פרנקלין, ואתרי אוהלים טיפוסיים של חוקרי ארצות, על איון קטן צפונית-מזרחית לאי או'ריילי, תוך כדי חיפושים על החוף.
ב-1 בספטמבר 2014 ערך צוות קנדי חיפוש רחב יותר, תחת דגלה של "משלחת מצר ויקטוריה" ומצא שני פריטים על האי האט במפרץ המלכה מוד, סמוך לאי המלך ויליאם של נונאווט.
הממצאים היו חפץ עץ, אולי שסתום לחור בסיפון, פתח צינור הברזל שדרכו נועד להשתלשל כבל הספינה למטה, אל תוך תא השלשלת שמתחת לסיפון; וחלק של מנוף להשקת סירה ועליו חותמות של שני חצים רחבים של הצי המלכותי.
ב-9 בספטמבר 2014 הודיעה המשלחת על איתור אחת משתי הספינות של פרנקלין ב-7 בספטמבר.
האונייה נשמרה במצב מעולה, והסונאר זיהה אפילו את קורות הסיפון.
האונייה שקועה בקרקעית הקטע המזרחי של מפרץ המלכה מוד, מערבית לאי או'ריילי.
ב-1 באוקטובר אישר ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בבית הנבחרים הקנדי, שהאונייה הטרופה היא אכן אה"מ "ארבוס".
משלחת הקרן לחיפושים ארקטיים (2016)
ב-12 בספטמבר 2016 יצאה הודעה, לפיה מצאה המשלחת של קרן החיפושים הארקטיים את האונייה הטרופה טרור דרומית לאי המלך ויליאם במפרץ טרור, הנמצא ב-.
האונייה הייתה שלמה ללא פגע.
סקרי השטח, החפירות והוצאת הגופות של FEFAP התמשכו לאורך יותר מ-10 שנים.
תוצאות המחקר הזה מן החפצים ומשרידי האדם שהתגלו באי המלך ויליאם ובאי ביצ'י הוכיחו, שצוות האי ביצ'י מת, קרוב לוודאי, מדלקת ריאות ואולי משחפת, שרמזים להן נמצאו בראיה למחלת פוט, שנמצאה אצל בריין.
בדיקות רעלנים הצביעו על הרעלת עופרת כגורם תורם סביר.
סימני חיתוך בלהב שנמצאו על עצמות כמה מחברי הצוות התקבלו כאותות לקניבליזם.
מן הראיות עלה, ששילוב של קור, רעב וחולי - צפדינה, דלקת ריאות ושחפת - שהוחרף עוד יותר מחמת הרעלת עופרת, קטל את כל האנשים במשלחת פרנקלין.
מחקר עדכני של האנתרופולוגית לורי ד'אורנציו ועמיתיה מאוניברסיטת מק'קאסטר מצא, שרמות העופרת הגבוהות, שהתגלו בעצמות אנשי הצוות על האי ביצ'י, הצטברו שם, קרוב לוודאי, לפחות עשור לפני שיצאו להפלגה צפונה.
החשיפה לעופרת הייתה גבוהה דיה להזעיק מומחים לרפואה תעסוקתית בימינו, אך סביר מאוד, שמקורה לא היה בתקופת שירותם במשלחת.
ההנחה היא, שלאורח החיים, שהיה מקובל באנגליה של המאה ה-19, היה חלק בלתי מבוטל ברמות העופרת בגופות חברי המשלחת, שלא היו שונות בהרבה מאלה שהיו נמצאות בגופם של תושבי בריטניה בני תקופתם, שלא היו באוניות המשלחת.
אין ספק, שרמות העופרת הגבוהות גרמו לסימפטומים רבים, שהקשו על חיי האנשים ופגעו מאוד באיכות חייהם, אך נראה שהעופרת לא היוותה גורם מכריע במותם.
רמות העופרת, שהתגלו בשרידי שערותיו של ד"ר גודסיר, העידו על ירידה במהלך השנה האחרונה של חייו, כאשר נערכה השוואה בין רמות העופרת בקצות השערות לאלה שסמוך לשורשיהן.
ב-2007 יצא ספר בשם "The Terror" מאת דן סימונס.
ב-2018 שודרה סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, המבוססת על הספר ועל סיפורה של המשלחת.
התוצאה המשמעותית ביותר של משלחת פרנקלין הייתה מיפוי כמה אלפי מילין של קו-חוף, שלא נסקר עד אז, על ידי משלחות שיצאו לגלות את ספינותיו האבודות של פרנקלין וללמוד מה עלה בגורל אנשיו.
כפי שאמר ריצ'רד סיריאקס, "אובדן המשלחת תרם מן הסתם הרבה יותר ידע [גאוגרפי] משהייתה עשויה לתרום שיבתה המוצלחת".עם זאת, גורל המשלחת בלם במידה רבה את להיטותה של האדמירליות לחקר האזור הארקטי.
פער זמנים ממושך חל פני משלחת נרס והצהרתו של נרס, ש"אין נתיב מסע" אל הקוטב הצפוני; מילים אלה ציינו את סוף המעורבות ההיסטורית של הצי המלכותי בחקר הארקטי, סופו של עידן, שבו הצטיירו הרפתקאות כאלה בעיני הציבור הבריטי הרחב כניצול ראוי של מאמץ אנושי ומשאבים כספיים.
בהתחשב בקשיים ובסיכונים שהציגה חציית המעבר הצפון-מערבי לפני חוקרים מקצועיים, היה זה בלתי אפשרי לאוניות סוחר ממוצעות של אותם ימים לנצל נתיב זה לסחר ימי.
במשך שנים לאחר אובדן משלחת פרנקלין, הציגה אותו התקשורת הוויקטוריאנית כגיבור, שהוביל את אנשיו בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי.
על פסלו של פרנקלין בעיר הולדתו חרותה הכתובת "סר ג'ון פרנקלין - מגלה המעבר בצפון-מערבי,, ופסלים של פרנקלין מחוץ למועדון אתניאום בלונדון ובטסמניה נושאים כתובות דומות.
אף כי גורל המשלחת, לרבות האפשרות של קניבליזם, זכה לדיווחים ולדיונים רבים ורחבי-יריעה, מעמדו של פרנקלין בעיני הציבור הוויקטוריאני לא נפגע.
המשלחת הייתה נושא לעבודות עיוניות רבות, כולל שני ספרים מאת קן מקגוגן, "מעבר גורלי" ו"נקמתה של ליידי פרנקלין".
התעלומה שאפפה את משלחתו האחרונה שלח פרנקלין היוותה נושא לפרק משנת 2006, "מסע ארקטי", בסדרת הטלוויזיה "נובה"; לסרט טלוויזיה תיעודי משנת 2007, "המשלחת האבודה של פרנקלין", ב"תיאטרון דיסקברי HD"; ובסרט תיעודי קנדי משנת 2008, "פסאג'".
בפרק של סדרת המסעות התיעודית מ-2009 "בילי קונולי: מסע אל קצה העולם", ביקרו המנחה קונולי וצוותו באי ביצ'י, צילמו את אתר הקבר וסיפרו פרטים על משלחת פרנקלין.
לזכר המשלחת האבודה, נודעה אחת מתת-החלוקות של הטריטוריות הצפוניות של קנדה בשם "מחוז פרנקלין".
אזור שיפוט זה, שכלל את האיים הארקטיים הגבוהים, פורק כשהאזור סופח לטריטוריית נונאווט החדשה ב-1 באפריל 1999.
המשלחת האבודה של פרנקלין בספרות
המשלחת שימשה השראה לכתיבת הספר "ילד הקרח" מאת אליזבת מקרגור.
הספר תורגם על ידי מיכל קירזנר-אפלבוים ויצא לאור בעברית בהוצאת מודן בשנת 2006
המשלחת הסובייטית הראשונה לאנטארקטיקה יצאה ב-30 בנובמבר 1955 ונמשכה עד 1957.
במשלחת השתתפו בסך הכל שתי ספינות של הצי הסובייטי: "אוב" ו"לנה", וכן ספינת תובלה ששימשה להעברת ציוד.
צוות האניות כלל בסה"כ 75 איש, אשר אליהם הצטרפו 127 אנשי צוות המשלחת.
מטרתה העיקרית של המשלחת הייתה הקמת תחנת מירני בארץ המלכה מרי על חוף ים דייוויס.
כמו כן ערכה המשלחת תצפיות מדעיות מצומצמות בהיקפן, וסיור בתחנות המחקר ווסטוק וסובטסקאיה.
המשלחת הסובייטית השנייה לאנטארקטיקה יצאה ב-7 בנובמבר 1956 ונמשכה עד 1958.
במשלחת השתתפו בסך הכל שלוש ספינות של הצי הסובייטי: "אוב", "לנה" ו"קופרציה".
מפקד הכוח הימי היה א.
מפקד הכוח שירד ליבשה היה אלכסיי טרשניקוב.
מטרות המשלחת היו לסיים את משימותיה של המשלחת הסובייטית הראשונה לאנטארקטיקה, עבודה מדעית בקנה מידה מלא עבור מיזם השנה הגאופיזית הבינלאומית (כולל מיפוי קרחונים ומעקב אחר חיות בר), הקמת שתי תחנות מדעיות חדשות עבור אותו מיזם, ומחקרים באוקיינוגרפיה.
המשלחת הסובייטית השלישית לאנטארקטיקה יצאה לדרכה בסוף שנת 1957 ונמשכה עד סוף שנת 1958.
המשלחת הימית הובלה בידי יבגני טולסטיקוב.
היא כללה שתי אוניות: "אוב" (שהשתתפה בשתי המשלחות הקודמות) ו"קופריצה" (אשר השתתפה במשלחת הקודמת).
ה"קופריצה" שימשה בעיקר כספינת תובלה.
צוות המשלחת כלל בסך הכל 445 אנשים.
התלווה אליו גם האסטרונום הצ'כוסלובקי אנטונין מרקוס.
המשלחת נועדה לסיים את משימותיה של המשלחת השנייה ומחקרים מדעיים במסגרת השנה הגאופיזית הבינלאומית.
כמו כן היא הייתה אמורה לארגן מחדש את תחנת המחקר סובטסקאיה, לערוך מסלולי טרקטור בפנים הארץ, עבודה אוקיינוגרפית באוקיינוס הדרומי וקרטוגרפיה של החוף מתחנת מירני ועד ים בלינגהאוזן.
לרשות אנשי המשלחת הועמדו 6 תחנות מחקר סובייטיות: ווסטוק, מירני, סובסטקאיה, אואזיס, פיונירסקאיה וקומסומולסקאיה).
הטרקטורים הראשונים התקדמו אל פנים הארץ ב-26 בדצמבר, עם 32 אנשים.
ב-2 בינואר 1958 הגיעה הקבוצה לפיונרסקאיה, והמשיכה הלאה ממנה ב-8 בחודש.
ב-17 בו הם הגיעו לקומסומולסקאיה; תנאי הנסיעה היו קשים.
חלק מכלי הרכב (7 טרקטורים ומזחלות) חזרו ב-20 בחודש לווסטוק, אליה הגיעו ב-27, כדי לאסוף למעלה מ-100 טון מטען.
ב-28 לחודש הם נסעו חזרה לקומסומולסקאיה, והגיעו אליה ב-31 בחודש.
ב-3 בפברואר עזבה הקבוצה שנותרה בסובטסקאיה והמשיכה להתקדם.
הם בנו במקום תחנה ועזבו את המקום ב-18 בחודש.
הם הגיעו למירני ב-4 במרץ, לאחר שסיימו נסיעת הלוך ושוב של 4,000 ק"מ.
לאחר שבילו את החורף באנטארקטיקה במירני, המשלחת ביצעה סדרה שנייה של מסעי טרקטורים החל מספטמבר 1958. צוות אחד הגיע לאזור הלא-נגיש באנטארקטיקה, והקים את התחנה הלא-נגישה ב-14 בדצמבר.
תקופה מסוימת המשלחת פעלה במקביל להמשלחת הסובייטית הרביעית לאנטארקטיקה.
המשלחת הסובייטית הרביעית לאנטארקטיקה התנהלה בין השנים 1958-1960.
את המשלחת הוביל אלכסנדר דראלקין.
אנשי המשלחת השתמשו בטרקטורים כבדים ומזחלות כדי לנוע אל פנים הארץ ולבצע מחקרים מדעיים עד מרחק של 2500 ק"מ.
הם השתמשו בתחנות מחקר הסובייטיות שהוקמו במשלחות קודמות.
תקופה מסוימת המשלחת פעלה במקביל להמשלחת הסובייטית השלישית לאנטארקטיקה.
השלב הראשון הסתיים בפיצול פוליטי בשנת 1927 בין שני פלגים של מפלגת העם הלאומית: פלג ננג'ינג הימני, בהנהגתו של צ'יאנג, והפלג השמאלי של ווהאן, בראשות וואנג ג'ינגוויי.
הפיצול נוצר בחלקו עקב טיהור הקומוניסטים שביצע צ'יאנג בתוך הקואומיטנג שסימן את סוף החזית המאוחדת.
במאמץ למנוע את הפילוג, צ'יאנג קאי-שק התפטר מתפקידו כמפקד הצבא הלאומני באוגוסט 1927, ויצא לגלות ביפן.
השלב השני של המבצע החל בינואר 1928, כאשר צ'יאנג חזר לפיקוד.
באפריל 1928 התקדמו הכוחות הלאומיים אל הנהר הצהוב.
בסיוע בעלי ברית מהשליטים האזוריים, כולל יאן שיאן ופנג יו-שיאנג, השיגו הכוחות הלאומניים שורה של ניצחונות מכריעים נגד צבא בייאנג.
כאשר התקרבו לבייג'ינג נאלץ ג'אנג דזוו-לין, מנהיג חבורת פנגטיאן שבמנצ'וריה, לברוח, ונרצח זמן קצר לאחר מכן בידי היפנים.
בנו, ג'אנג זואליאנג, תפס את מקומו כמנהיג חבורת פנגטיאן, בדצמבר 1928 הוא הכריז כי מנצ'וריה תקבל את סמכותה של הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג.
מבצע "המשלחת הצפונית" הסתיים בהצלחה וסין התאחדה, והייתה זו תחילת "עשור נאנג'ינג".
שבסיסה בבייג'ינג זכתה להכרה בינלאומית כממשלה הסינית הלגיטימית.
אך חלק ניכר מן הארץ לא היה בשליטתה, ונשלט כמובלעות על ידי מצביאים שונים.
הקואומיטאנג, שבסיסו היה בגואנגג'ואו (קנטון), שאף להיות המפלגה לשחרור לאומי.
במקביל חיזקה המפלגה הקומוניסטית הסינית את שורותיה כדי להתכונן למסע נגד השליטים המצביאים בצפון סין, במטרה לאחד את המדינה מחדש.
הכנה זו כללה שיפור הכוח הפוליטי והצבאי של הקואומיטנג.
סון יאט-סן (מייסד הרפובליקה הסינית) לפני מותו במרץ 1925 תמך בשיתוף הפעולה הסיני-סובייטי, שהיה מעורב ביצירת חזית מאוחדת עם המפלגה הקומוניסטית של סין.
הזרוע הצבאית של הקואומיטנג, הייתה "הצבא המהפכני הלאומי" NRA..
צ'יאנג קאי-שק, שהפך לבן חסותו של סון כבר בשנת 1922, מונה למפקד האקדמיה הצבאית של וומפואה ב-1924, והפך במהירות כמועמד לרשת את סון.
ב-30 במאי 1925 התכנסו הסטודנטים הסינים בשאנגחאי והשתתפו בהפגנות נגד ההתערבות הזרה בסין.
בתמיכת הקוואומיטנג, הם קראו לחרם על סחורות זרות וביקשו לשים סוף להסדר, שנשלט על ידי הבריטים והאמריקאים.
המשטרה העירונית של שאנגחאי, שהופעלה בעיקר על ידי הבריטים, פתחה באש על קהל המפגינים.
תקרית זו עוררה זעם בכל רחבי סין, והגיעה לשיאה בשביתת קנטון-הונג קונג, שהחלה ב-18 ביוני, והוכיחה את עצמה כמקום גיוס פורה לקומוניסטים.
החששות לגבי כוחה העולה של סיעת השמאל, והשפעת השביתה על יכולת ממשלת גואנגזו לגייס כספים, שהייתה תלויה במידה רבה בסחר החוץ, הביאו להגברת המתיחות בתוך החזית המאוחדת.
על רקע זה, החל צ'יאנג, שהתמודד על תפקיד מנהיג הקואומיטאנג, לגבש את כוחו לקראת מבצע צבאי גדול כנגד השליטים המצביאים בצפון.
ב-20 במרץ 1926 הוא ביצע טיהור של מתנגדיו הקומוניסטים למסע המוצע של ממשלת גואנגג'ואו וצבאה, הידוע בשם "מרד קנטון".
במקביל, עשה צ'יאנג מהלכים פייסניים כלפי ברית המועצות, וניסה לאזן את הצורך בסיוע סובייטי במאבק נגד השליטים הצבאיים, וחששותיו לגבי ההשפעה הגוברת של הקומוניסטים בתוך מפלגת העם.
בעקבות המרד בקנטון, צ'יאנג ניהל משא ומתן לפשרה, שבו הוצאו חברי המפלגה הקיצוניים, כגון וו טייה-צ'נג, מתפקידם.
בכך הצליח צ'יאנג להוכיח את תועלתו לנותן החסות הסובייטי - יוסיף סטלין.
הסיוע הסובייטי לממשלת הקואומיטאנג נמשך, וכך גם שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הייתה זו קואליציה שבירה בין אנשי הימין-מרכז בהנהגת צ'יאנג לבין אנשי השמאל של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הקואליציה הצליחה להחזיק מעמד והניחה את היסודות ל"משלחת הצפונית".
ב־1926 היו שלוש קואליציות גדולות של מצביאים צבאיים בכל רחבי סין, שהיו עוינות את הממשלה בגואנגג'ואו.
הכוחות של וו פאיפו כבשו את מחוזות חונאן, הוביי וחנאן הצפוניים.
הקואליציה של סאן צ'ואנפנג שלטה על מחוזות פוג'יאן, ג'ג'יאנג, ג'יאנגסו, אנחווי וג'יאנגשי.
הקואליציה החזקה ביותר, בהנהגתו של ג'אנג דזואו-לין, שלטה במנצ'וריה, בשאנדונג ובג'ילי.
כדי להתמודד עם המשלחת הצפונית, ג'אנג דזואו-לין יצר ברית של מצביאים בצפון סין.
הממשלה הלאומנית מינתה את צ'יאנג קאי שק, כמפקד העליון של הצבא הלאומני ב-5 ביוני 1926. מינוי שסימן את ההתחלה הפורמלית של המבצע הצבאי "המשלחת הצפונית", אם כי היו כבר עימותים צבאיים קודם.
האסטרטגיה הראשונית להתקדמות המשלחת הצפונית נגד קואליציית ז'ילי, עוצבה ברובה בידי היועצים הסובייטיים מיכאיל בורודין ואסילי בלייהר.
על פיה, צריך היה להתמקד להביס את וו פאיפו תוך התעלמות מג'אנג דזוו-לין ומקואליצת הפנגטיאן.
לאחר שעברו ממגננה למתקפה, כוחות הקואומיטאנג התקדמו במהירות מבסיסם בגואנגדונג למחוז חונאן שנשלט על ידי וו, ותפסו את צ'אנגשו ב-11 ביולי.
באותו זמן, רוב כוחותיו של וו פאיפו היו עסוקים בלחימה בנאנקו פאס, ליד בייג'ינג, נגד הגו-מיניג'ון, מקואליציית ג'ילי.
עם לכידת נמל היאנג-צה ב-22 באוגוסט, הונאן הייתה תחת שליטה מלאה של הקוומיטאנג.
כאשר כוחותיו של וו פאיפו נסוגו צפונה.
בתקופה קצרה, וו הפסיד 8,000 חיילים.
לפחות 5,000 מהם נלקחו בשבי, יחד עם נשקם.
כישלונו מול הצבא הלאומני, הותיר שברים מאחיזתו בשלטון.
מה שנותר מצבאו יתפורר בחודשים הבאים.
עם התקדמות המבצע "המשלחת הצפונית", צ'יאנג התקשר לממשלה בגואנגז'ואו ודרש לסיים את השביתה הקנטונית-הונג קונגית המתמשכת, שהמשיכה לסכל את שרשרת האספקה שלו.
המשא ומתן עם הבריטים החל ב-23 בספטמבר, והסתיים ב-10 באוקטובר.
הדבר הקל על הגישה לאספקה עבור הצבא, ושחרר כוח אדם, להמשך המתקפה צפונה.
לאחר סדרה ארוכה של קרבות באזורים השונים, שנמשכו בסתיו ובחורף 1926/7, בהן נוצרו בריתות, או התפרקו אחרות, מצביאים אזוריים נכנעו או נשבו, הצליחו הלאומנים להרחיב את שליטתם לשבעה מחוזות, עם אוכלוסייה של כ-170 מיליון נפש.
חיסולם של מספר רב של מצביאים וצבאותיהם, חיזק את הצבא הלאומני ושורותיו והוא מנה כ־700,000 חיילים.
התקפת נאנג'ינג (פברואר - אפריל 1927)
לאחר תבוסתם, צבאות השליטים התרכזו בהגנה על נאנגינג ושאנגחאי, תוך שהם חוצים את היאנגה צה.
צ'יאנג קאי-שק הורה על פתיחת מתקפה על שתי הערים באמצע חודש מרץ.
לאחר כיבוש שאנגחאי, הפנה הצבא את כוחותיו לנאנג'ינג.
הוא התקדם מדרום-מזרח, בעוד צ'נג צ'יאן הגיע מדרום-מערב.
לאחר נסיגת הכוחות של השליטים מהעיר, היא נכבשה ללא התנגדת.
אבל מיד עם הגיעו של הצבא פרצו בעיר מהומות המוניות נגד זרים, באירוע שנודע כ"תקרית נאנקינג".
כוחות חיל הים הבריטי והאמריקני נשלחו לפנות את אזרחיהם, וכתוצאה מכך הייתה הפגזה ימית שהשאירה את העיר בוערת ולפחות ארבעים בני אדם נהרגו.
לבסוף הצליחו לשים קץ לאלימות.
סיעתו של צ'יאנג קאי-שק האשימה את לין זוהאן בתכנון התסיסה, וראתה בה ניסיון להפוך את דעת הקהל הבינלאומית נגד הקוומיטאנג.
לין זוהאן, קומוניסט, שימש כקומיסר פוליטי של הארמייה השישית, חלק מכוחותיו של צ'נג צ'יאן.
התקרית בנאנג'ינג ייצגה את שיאו של המתח בין הפלגים הימני והשמאלי בתוך הברית הראשונה.
הממשלה הלאומנית עברה מגואנגז'ואו לעיר החדשה ווהאן, שהוקמה ממיזוג של ווצ'אנג ושתי ערים סמוכות אחרות.
ממשלת ווהאן נסחפה בהדרגה מתמיכה בצ'יאנג והפכה לאוהדת של כוחות השמאל, תוך קבלת גיבוי מהסובייטים.
התוצאה הייתה שהממשלה פעלה להגבלת סמכותו של צ'יאנג.
אף על פי שנראה כי השלב הראשון של המשלחת הצבאית הסתיים בהצלחה, ודחק את השליטים העצמאיים, והקים ממשלה וגיבה אותה, אבל בפועל המחלוקות בין הפלגים הימני והשמאלי, והמתחים בין הקומוניסטים ללאומניים, יצר פסק זמן שנוצל על ידי כוחות השליטים הצבאיים להתארגן מחדש ואף לתקוף ולהדוף את צבא הממשלה בתחילת אפריל.
במסגרת החזית המאוחדת הראשונה הצטרפו רבים מחברי המפלגה הקומוניסטית הסינית לקוומיטאנג, והם השפיעו רבות על סיעת השמאל.
מיכאיל בורודין, איש הקשר הרשמי עם הממשלה הסובייטית והקומוניסטים הסיניים, בילה שנים בטיפוח הברית הזאת, תוך עידוד סמוי למבצע הצבאי.
אגף השמאלנים, המגובה על ידי הצבא הסובייטי, תפס את השלטון בממשלה בווהאן, אשר הפנה יותר ויותר את זעמו כלפי צ'יאנג קאי-שק מפקד הצבא הלאומי.
ב־1 באפריל הוציאה ממשלת ווהאן, בהמלצת בורודין, צווים המסירים את הסמכויות של צ'יאנג בענייני חוץ, בעניינים כספיים ובתקשורת, והורתה לו לעזוב את עמדת הפיקוד שלו בשאנגחאי.
לצווים אלה לא הייתה השפעה, שכן לממשלה בווהאן לא הייתה כמעט שום סמכות צבאית.
הממשלה התכוונה לשלוח כוח קטן לנאנג'ינג במטרה לפרק את צ'יאנג מנשקו.
התוכנית עמדה להתבצע לאחר שובו מהגולה באירופה של וואנג ג'ינגוויי.
וואנג, שחזר לסין בהשפעת חברי הממשלה, התקבל בשאנגחאי על ידי צ'יאנג, שהציע עסקה לחלוקת כוח.
וואנג אמר שהוא ישקול את העסקה, ועלה על ספינה בדרך לווהאן.
לאחר ששמעה הממשלה מוונג את הצעתו של צ'יאנג, היא החליטה להפנות את כוחותיה המוגבלים לבייג'ינג.
צ'יאנג, לעומת זאת, כבר התכונן לטיהור קומוניסטים בשאנגחאי.
בין ה-12 ל-14 באפריל נעצרו ונרצחו מאות קומוניסטים בשאנגחאי בהוראת צ'יאנג בפרעות שנקראות "טבח שאנגחאי", ובכך סיימו למעשה את הברית בין הלאומנים לקומוניסטים.
שינויים פוליטיים וצבאיים, הביאו מחדש את ציאנג להיות המפקד העליון של הצבא, בתחילת 1928. בחורף הקפוא של צפון סין שאינו מאפשר כל התקדמות נוספת, צ'יאנג השתמש בחודשים שלאחר מינויו מחדש כדי לבסס את שליטתו ולהשיב את שלמות הממשלה לנאנג'ינג.
ב-18 בפברואר, צ'יאנג קיבל את התואר "המפקד העליון של כוחות המשלוח הצפוני", בשלב זה, הצבא הלאומי היה מורכב ממיליון חיילים, רובם עריקים מצבאות של לוחמים לשעבר.
בהכנות לקראת חידוש המבצע בחודש מרץ, צ'יאנג הורה למשרד החוץ שלו לנהל משא ומתן עם היפנים, כדי לנסות למנוע את התערבותם הנוספת בשאנדונג.
למרות זאת, נוצרו חיכוכים והתנגשויות בין הצבא הסיני לבין הצבא היפני, בעיקר בעיר ג'ינאן בתחילת חודש מאי, שמהם נהרגו אלפי אזרחים סיניים ויפנים רבים.
ב-6 ביוני צעד הצבא הלאומי לתוך בייג'ינג, וסיים את כהונת ממשלת בייאנג.
שאר הכוח של הצבא הלאומי הגיעו לאזור בייג'ינג לאחר כמה ימים.
לבסוף חלק מהצבאות של השליטים המקומיים, נכנעו, וחלקם כמו צבאו של ג'אנג צ'ואליאנג הכריז רשמית על נאמנותו לממשלה הלאומנית בנאנג'ינג ב-29 בדצמבר 1928, וסימן את הסיום הרשמי של ה"משלחת הצפונית" ואת איחוד סין.
בעקבות כיבוש בייג'ינג, צ'יאנג וממשלתו עברו במהירות לארגון מחדש של הממשלה לימי שלום.
בחודש יולי, הוא ומנהיגי ארבעת צבאות הקולקטיב נפגשו בבייג'ינג כדי לדון בשחרור ופירוק הנשק של כ-2.2 מיליון החיילים שהפכו לחלק מהצבא הלאומני.
צ'יאנג ביקש להקטין את גודלו של הצבא לחצי, כדי שיוכל לשחרר כספים ממשלתיים לפיתוח מקומי.
חוסר האחדות בממשל החדש התברר עד מהרה.
אספה כללית של הקואומיטנג נערכה בנאנג'ינג בין התאריכים 8–14 באוגוסט.
בה השתתפו גם אנשים שלא היו חברי המפלגה, כמו יאן שיאן.
הדיון המרכזי היה בנושא ריכוזיות.
צ'יאנג השתוקק לקבל את הכוח לעצמו, על ידי צמצום כוחם של גופים פרובינציאליים שונים.
הוא רצה לרכז את הכוח בממשלה המרכזית, במאמץ לצמצם את המגמות הבדלניות של תקופת המלחמות.
סונג הציע כי כל ההכנסות תהיינה מרוכזות באוצר הלאומי.
אך בסופו של דבר, נודע כי ריכוזיות אמיתית יכולה להתרחש רק אם המפקדים השונים, מצביאי המלחמה לשעבר, יוותרו על כוחם הכלכלי והצבאי למען הממשלה הלאומית.
בעוד שעקרונות האלה הוסכמו על ידי חברי המפלגה, בפועל המצב היה רחוק מביצוע.
הממשלה החדשה של נאנג'ינג של ימי שלום בראשות ציאנג, הושקה ב 10 באוקטובר 1928, יום השנה השבע עשרה לתחילת מהפכת שינאשי.
המדינה, לעומת זאת, נותרה למעשה מחולקת לחמישה תחומים בשליטתם של מנהיגים צבאיים.
סיעת נאנג'ינג שלטה באזור שסביב נאנג 'ינג ושאנגחאי, ואילו קבוצת גואנגשי שלטה על הוביי, חונאן וגואנגשי.
פואנג יאקיאנג המשיך לשלוט בשאאנשי, חנאן, וחלקים של שאנדונג וז'ילי, בעוד יאן שיאן, שלט בשאנשי, בייג'ינג, ואת האזור סביב טיינג'ין.
ג'אנג צ'וליאנג המשיך לשלוט במנצ'וריה כמדינה עצמאית למחצה, ומצביאי מלחמה מקומיים בסצ'ואן, יונאן וגוויג'ואו נשארו כפי שהיו לפני המשלחת הצפונית.
המצב הזה הוכיח עד כמה רופף השלטון המרכזי של נאנג'ינג על שטחה העצום של סין.
כאשר ניסה צ'יאנג לצמצם את הצבא ולרכז את כוחה של הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג, החלו שליטי המלחמה האזוריים, עם כוחותיהם הצבאיים, לבטל את נאמנותם לצ'יאנג ולהקים ברית נגדו.
המאבק הזה על העליונות, פרץ כסכסוך מזוין ב"מלחמת המישורים המרכזיים" של 1929–1930. צ'יאנג אמנם ניצח בסופו של דבר במלחמה זו, והבטיח את מעמדו כמנהיג יחיד של כל סין, אבל אזוריות ומלחמות פנימיות נוספות ימשיכו, יחלישו את המדינה ויכינו את הקרקע למלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית.
המשלח היא סדרת טלוויזיה צרפתית-קנדית בשפה האנגלית, ספין-אוף לסדרת הסרטים "המשלח" שיצרו לוק בסון ורוברט מארק קמן.
הסדרה הופקה על ידי חברת אטלנטיק הפקות הצרפתית וחברת בידור הבוטיק הקנדית QVF, Inc..
שודרה על ידי M6 ו-RTL.
במקור היו מעורבים בהפקה HBO ו-Cinemax, אך השניים נטשו את הפרויקט בשנת 2013.
הסדרה עוקבת אחר האירועים והקונספט של הטרילוגיה הקולנועית וממשיכה את הרפתקאותיו של פרנק מרטין, נהג שליחויות פרילנסר מקצועי להשכרה שיספק כל דבר, בכל מקום במחיר הנכון וחי על פי שלושה כללים "בלתי ניתנים לשבירה", אותם הוא מפר לעיתים קרובות.
כריס ואנס גילם את תפקידו של פרנק מג'ייסון סטאת'אם ואליו הצטרף בעונה הראשונה אנדראה אוסווארט כמנהל המשרד שלו קרלה ולרי, צ'רלי הובנר בתור המכונאי דיטר האוסמן ופרנסואה ברלנד, השחקן היחיד מסדרת הקולנוע, שמגלם את המפקח טרקוני.
בעונה השנייה הצטרפה ויולאנטה פלאסידו בתפקיד קאטרינה "קט" בולדיו, סוכנת ההזמנות החדשה שלו.
בניגוד לקרלה, שלא הצטרפה לעונה השנייה, קאט בדרך כלל הצטרפה לפרנק בהרפתקאותיו.
12 פרקים הוזמנו בשנת 2012 לעונה הראשונה בתקציב כולל של 40 מיליון.
התוכנית שודרה באותה השנה ב-11 באוקטובר בגרמניה ברשת RTL, וב-6 בדצמבר בצרפת בערוץ M6. הבכורה הקנדית הייתה ב-4 בינואר 2013 ברשת HBO קנדה.
הסדרה החלה לשדר בהודו ב-25 בינואר 2013 בערוץ Sony PIX, ועלתה לראשונה בארצות הברית ברשת TNT ב-18 באוקטובר 2014. 12 פרקים נוספים הוזמנו לעונה שנייה שצילומיה החלו במרוקו בפברואר 2014. העונה השנייה שודרה בקנדה ב-5 באוקטובר 2014 ובארצות הברית בערוץ TNT ב־29 בנובמבר 2014.
ב-26 בנובמבר 2015 פורסם כי הסדרה בוטלה ולא תחודש לעונה שלישית.
כריס ואנס בתפקיד פרנק מרטין (מכונה "המשלח") – נהג מקצועי ומיומן להשכרה.
לוחם לשעבר ביחידת SAS ובכוחות המיוחדים, הוא מציע שירותי נסיעה והובלה בלי לשאול שאלות, למי שמוכן לשלם.
קוד ההתנהגות שלו מחמיר מאוד, נהיגתו המדויקת וכישורי הלחימה שלו מאפשרים לו לשרוד גם נגד הפושעים המסוכנים ביותר לאורך משימותיו.
פרנק סומך רק על קומץ אנשים: הסוכנת שלו קרלה, המכונאי שלו דיטר, ומפקח משטרה צרפתי בשם טרקוני.
מעגל החברים שלו יגדל עם בואה של ג'ולייט, אישה סקסית מסתורית שמאוד מתעניינת בעבודתו.
אנדראה אוסווארט בתפקיד קרלה ולרי (עונה 1) – מומחית מחשבים, היא מסייעת במשימותיו של פרנק באמצעות משא ומתן עם לקוחות ומספקת לו מידע ממשרד בניס.
פרנסואה ברלנד בתפקיד המפקח טרקוני (עונה 1; עונה 2) – חברו וקצין המשטרה הסרבן של פרנק.
טרקוני, שהוצב בניס, חקר בעבר את פרנק.
עכשיו כחברים, טרקוני מטפל בביתו בקאפ רוקס כשפרנק נמצא במשימה.
פרנק פונה אליו כשהוא זקוק להתערבות רשמית של המשטרה, אך תמיד באופן שטרקוני יכול להכחיש כל מעורבות איתו.
הוא שומר על מעמדו כקצין אך מאפשר לפרנק לכופף מעט את הכללים.
דלפין צ'אנאק בתפקיד ג'ולייט דובואה (עונה 1) – סוכנת DCRI שחוקרת את המשלח, תוך התחזות לשכנתו היפה והרומנטי של פרנק.
היא נקרעת בין הריגול שלה לבין משיכתה הגוברת לפרנק.
מוקדם יותר בפרויקט, הדמות הייתה כתבת בשם אוליביה.
צ'ארי הובנר בתפקיד דיטר האוסמן (עונה 1 ועונה 2) – מומחה טכנולוגיה שעוזר לפרנק בתחזוק מכוניתו.
הוא איש סודו של פרנק ומכונאי שאין שני לו, שמתקן ומשנה את האאודי שלו כרצונו.
בין אם פרנק זקוק לצמיגים מיוחדים, מתלים או לוחיות מזויפות, דיטר תמיד שם כשפרנק זקוק לו.
דיטר נהרג בפרק הבכורה של עונה 2.
ויולטה פלסידו בתפקיד קתרינה "קאט" בולדיה (עונה 2) – מרגלת של המודיעין הצרפתי שפגשה לראשונה את פרנק כשהציל אותה משבי בצפון אפריקה.
עכשיו שנתיים לאחר מכן, קאט הגיעה לעבוד אצל פרנק כסוכנת ההזמנות החדשה שלו.
מארק רנדל בתפקיד ז'ול פארו (עונה 2) – מומחה מחשבים העובד עבור משלח מתחרה.
ג'ול מצטרף לצוות של פרנק.
דהאפר לבידין בתפקיד אוליבייה דסין (עונה 2) – המשלח השני הטוב ביותר בעולם והיריב הישן של פרנק.
פרנק נאלץ להתחבר אליו כדי לבצע עבודה.
אליזה לבסק בתפקיד זארה נייט (חוזר בעונה 2) – דיפלומט של האו"ם לשעבר וומושא האהבה של פרנק מהעבר שהוא חשב אותה כמתה ונחטפה על ידי דאסין בהוראת סוחר נשק בשם ברטון.
יש לה בן שאביו, שלא ידוע לו, הוא פרנק.
עונה יצרן דוגמנית 1 אאודי A8 סיקיוריטי 1 אאודי R8 (המכונה Sofie)
ב-3 במרץ 2015, Fox Home Entertainment של המאה ה-20 הוציאה את העונה הראשונה במלואה ב-DVD.
העונה השנייה שוחררה ב-9 ביוני 2015.
המשלחת המאוחדת הוקמה לאחר שברית המועצות התפרקה בדצמבר 1991 והוועד האולימפי של ברית המועצות פורק ב-12 במרץ 1992.
עד פתיחתה של אולימפיאדת ברצלונה שנערכה בקיץ 1992, יצאו רק שלוש המדינות הבלטיות: אסטוניה, לטביה וליטא, אשר קיבלו את הכרת הוועד האולימפי הבינלאומי כמדינות עצמאיות ושלחו משלחות נפרדות לאולימפיאדה.
יתר 12 המדינות הסובייטיות - אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, קזחסטן, קירגיזסטן ורוסיה - התחרו במשלחת משותפת של מדינות ברית המועצות לשעבר: המשלחת המאוחדת (Unified Team), שכללה 494 ספורטאים דוברי-רוסית.
המשלחת השתתפה תחת הדגל האולימפי, וכאשר זכו ספורטאיה במדליית זהב נוגן ההמנון האולימפי.
עם זאת, בטקסי הענקת המדליות הונפו הדגלים הלאומיים של מדינותיהם.
במשחקים הקיץ היחידים בהם לקחה חלק המשלחת היא גרפה 112 מדליות.
ברית המועצות התפרקה בדצמבר 1991 והוועד האולימפי של ברית המועצות פורק ב-12 במרץ 1992. עד פתיחתה של אולימפיאדת ברצלונה, רק שלוש המדינות הבלטיות, אסטוניה, לטביה וליטא, קיבלו את הכרת הוועד האולימפי הבינלאומי כמדינות עצמאיות ושלחו משלחות נפרדות לאולימפיאדה.
יתר 12 המדינות - אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, קזחסטן, קירגיזסטן ורוסיה - התחרו במשלחת משותפת: המשלחת המאוחדת (Unified Team), שכללה 494 ספורטאים.
המשלחת המאוחדת דורגה בסיום המשחקים בראש טבלת המדליות, עם 112 מדליות, מתוכן 45 מדליות זהב.
המתעמלים הגיעו גם הפעם להישגים הגבוהים ביותר, כשצברו 18 מדליות, 9 מהן מדליות זהב.
הבלארוסי ויטלי שצ'רבו זכה ב-6 מדליות זהב מתוך 8 מדליות אפשריות: בתחרות הקבוצתית, בקרב-רב, במקבילים, בטבעות, בקפיצות ובסוס הסמוכות (בתרגיל זה חלק את המקום הראשון עם הצפון-קוריאני פאי גיל סו).
גריגורי מיסיוטין זכה בארבע מדליות כסף אישיות, בקרב-רב, בקרקע, במתח ובקפיצות.
ולרי בלנקי מאזרבייג'ן השלים שלישייה המשלחת המאוחדת בתחרות קרב-רב לאחר שזכה במדליית ארד.
מתעמל נוסף, איגור קורובצ'ינסקי, זכה במדליית ארד במקבילים.
נבחרת הנשים זכתה גם הפעם בתחרות הקבוצתית, ובכך השלימה מאזן מושלם של 10 מדליות זהב בתחרות זו, מאז 1952. טטיאנה גוצו זכתה גם במדליית זהב בקרב-רב ובמדליית כסף במקבילים המדורגים, וטטיאנה ליסנקו זכתה במדליית זהב בקורה ובמדליית ארד בקרקע.
האתלטים זכו אף הם להישגים נאים, כשצברו 21 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
ילנה רומנובה זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר, וסגניתה הייתה טטיאנה סמולנקו, האלופה האולימפית היוצאת.
ולנטינה יגורובה זכתה במדליית זהב במרתון, סווטלנה קריבליובה זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל, וגם נבחרת השליחות ב-400X4 מטר זכתה במדליית זהב.
חברת הנבחרת אולגה בריזגינה איבדה את תוארה בריצת 400 מטר, וזכתה במדליית כסף.
נבחרת השליחות ל-100X4 מטר זכתה במדליית כסף, ואחת מחברותיה, אירינה פריבלובה, זכתה גם במדליית ארד בריצת 100 מטר.
שש אתלטיות נוספות זכו במדליות כסף: אירינה בלובה (קרב שבע), ליליה נורוטדינובה (ריצת 800 מטר), ילנה ניקולייבה (הליכה ל-10 ק"מ), אינסה קראבץ (קפיצה משולשת), ליודמילה רוגצ'ובה (ריצת 1500 מטר) ונטליה שיקולנקו (הטלת כידון).
אצל הגברים, ספורטאי המשלחת המאוחדת זכו בכל 3 המדליות ביידוי פטיש: אנדריי עבדובלייב זכה במדליית הזהב, איגור אסטפקוביץ' בכסף ואיגור ניקולין בארד.
שיאן העולם בקפיצה במוט, סרגיי בובקה, אכזב כשפסל שלושה ניסיונות רצופים והודח מהתחרות.
במדליית הזהב זכה הרוסי מקסים טרסוב, וסגנו היה איגור טרנדנקוב.
במדליית זהב נוספת זכה אנדריי פרלוב, בהליכה ל-50 ק"מ, ואילו ויאצ'יסלב ליחו זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
בהיאבקות זכו ספורטאי המשלחת ב-16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
ארסן פדזייב, מחרבק חדרצב ואלכסנדר קרלין שמרו על תואריהם מסיאול.
לרי חבלו שיפר את הישגו וזכה במדליית זהב, ואולג קוצ'רנקו ומנצאקאן אסקנדריאן זכו אף הם במדליות זהב.
סרגיי סמאל, אלמאדי ג'בראילוב, אלפרד טר-מקרטיצ'יאן, סרגיי מרטינוב ואסלאם דוגושייב זכו כולם במדליות כסף.
דוד גובג'ישווילי איבד את תוארו וזכה במדליית ארד, ודאולט טרליחנוב זכה אף הוא במדליה אולימפית שנייה שהייתה מדליית ארד.
במדליות ארד נוספות זכו ווגאר אורוג'וב, גוגי קוגואשווילי וסרגיי דמיאשקביץ'.
השחיינים סיימו את התחרות עם 9 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, והפגינו שליטה במשחים הקצרים בסגנון חופשי.
אלכסנדר פופוב ניצח במשחים ל-50 ול-100 מטרים, ובראשון אף קבע שיא אולימפי (21.91 שניות).
יבגני סאדוביי קבע שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:46.70 דקות) ושיא עולם במשחה ל-400 מטר חופשי (3:45.00 דקות), וכן היה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הזהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
נבחרות השליחים ל-100X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב זכו במדליות כסף, והשחיין ולדימיר סלקוב זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב.
אצל הנשים, זכתה ילנה רודקובסקאיה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה ובמדליית ארד במשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב.
הקלעית מרינה לוגביננקו זכתה בשתי מדליות זהב, באקדח אוויר ובאקדח, ובמדליות זהב נוספות זכו הקלעים גראצ'יה פטיקיאן (ירי בשלושה מצבים), יורי פדקין (רובה אוויר) וקונסטנטין לוקשיק (אקדח).
סרגיי פיז'יאנוב זכה במדליית כסף בירי באקדח אוויר, ואנטולי אסרבאייב עשה זאת בירי במטרה נעה.
הג'ודאים נאזים חוסיינוב ודוד חחליישווילי זכו במדליות זהב, ודמיטרי סרגייב וילנה פטרובה זכו במדליות ארד.
בסיף, זכתה נבחרת הגברים בחרב במדליית זהב ונבחרת הדקר זכתה במדליית ארד.
פבל קולובקוב הוסיף מדליית כסף בתחרות האישית, סרגיי גולוביצקי זכה במדליית כסף ברומח, ואצל הנשים זכתה טטיאנה סדובסקאיה במדליית ארד ברומח.
חותרי הקאנו דמיטרי דובגלנוק ואלכסנדר מסייקוב זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר.
מיכל סילווינסקי זכה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה המקביל ליחידים.
אלכסנדרה טימושנקו שיפרה את הישגה מסיאול וזכתה במדליית זהב בהתעמלות אמנותית, ובמדליית הארד זכתה אוקסנה סקלדינה.
אירינה לשקו זכתה במדליית כסף בקפיצה למים מ-3 מטר, וילנה מירושינה זכתה במדליית כסף בקפיצה למים מ-10 מטר.
דמיטרי סאוטין זכה במדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר.
המתאגרף רוסטיסלב זאוליצ'ני זכה במדליית כסף, ורמז פליאני זכה במדליית ארד.
הנבחרת בקרב חמש מודרני זכתה במדליית כסף, ואדוארד זנובקה זכה גם במדליית ארד אישית.
הקשתית נטליה ולייבה זכתה בשתי מדליות ארד, הן אישית והן קבוצתית.
הטניסאי אנדריי צ'רקסוב זכה במדליית ארד, וכך גם צמד הטניסאיות ליילה מסחי ונטשה זברבה.
בחתירה, הסתכמו ההישגים במדליית ארד בה זכתה רביעיית החותרות.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית זהב לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת סין.
בכדוריד זכו הגברים במקום הראשון לאחר ניצחון על שוודיה, ואילו הנשים זכו במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת גרמניה במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת קובה, ונבחרת הגברים בכדורמים זכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית.
נבחרת הכדורסל נאלצה להסתפק במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת קרואטיה בחצי הגמר, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לנבחרת ליטא, בשורותיה שיחקו שחקנים שהיו בעבר בנבחרת ברית המועצות, כארבידאס סבוניס.
החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996), שלחו 12 המדינות שהרכיבו את המשלחת המאוחדת משלחות נפרדות.
בדומה לאולימפיאדת ברצלונה, גם באולימפיאדת אלברוויל (1992) השתתפה משלחת מאוחדת, שכללה ספורטאים מ-6 ממדינות ברית המועצות לשעבר: אוזבקיסטן, אוקראינה, ארמניה, בלארוס, קזחסטן ורוסיה.
שלוש המדינות הבלטיות שלחו משלחות נפרדות, ושש המדינות הנותרות לא יוצגו במשחקים.
המשלחת דורגה במקום השני, אחרי גרמניה, עם 23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
בסקי למרחקים, זכתה המשלחת המאוחדת ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
כל המדליות הושגו בידי נשים.