tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד סרט זה המשיכה לככב בשוברי קופות, בהם "בייוולף" (עיבוד קולנועי לאפוס ההיסטורי "ביוולף") מאותה שנה ו-"מבוקש" ו-"קונג פו פנדה" בשנה העוקבת.
זה האחרון, סרט הנפשה בו נתנה את קולה לאחת מדמויות המשנה העיקריות, היה לסרטה המצליח ביותר עד כה וגרף למעלה מ-200 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
לאחר צילומי הסרט "טומב ריידר", אשר נערכו בקמבודיה, החלה ג'ולי לעסוק במלאכה הומניטרית, וניצלה את החשיפה התקשורתית הרבה לה זכתה לקדם מטרות בתחום זה.
מעבר לאימוץ ילדים מארצות העולם השלישי ערכה הכוכבת סיורים מתוקשרים במקומות אלו בחסות האו"ם.
בין השאר, סיירה בטנזניה, סיירה לאון ובמחנה פליטים אפגניסטנים בפקיסטן השכנה, גייסה כספים ותרמה משלה.
עם התגברות מפעליה אלו שמחה נציבות האו"ם לפליטים לצרף תחת חסותה את ג'ולי ולבסוף מינתה אותה ל"שגרירת רצון טוב" של הנציבות.
במסגרת שליחות זו ג'ולי ביקרה בין השאר במחנות פליטים באקוודור, תאילנד, קוסובו, נמיביה, קניה, סרי לנקה, דרפור, טנזניה ואף מבקשי מקלט מדיני בארצות הברית.
לדבריה, מטרתה במסעות וביקורים אלו הייתה ניסיון לעורר מודעות לצרתם של האנשים אשר נאספו במחנות.
ג'ולי פעלה גם באופן פרטי ללא נציבות האו"ם וביקרה במחנות פליטים עיראקים וסודנים במזרח התיכון.
עם הזמן לא הסתפקה רק בביקור במחנות פליטים והחלה להפגש עם מנהיגים פוליטיים, הן אמריקאים והן זרים לה, והקימה מספר קרנות במטרה לעזור לפליטים ומבקשי מקלט מדיני.
עוד הוציאה לאור ספר המתאר את חוויותיה ממסעות אלה והפיקה סדרה תעודית לערוץ MTV המתעדת את מסעותיה בקניה.
כאשר ההמולה התקשורתית סביבה וסביב ילדיה ובן זוגה בראד פיט הגיעה לשיאה ניצלו בני הזוג את הכספים הרבים ששולמו להם תמורת תצלומי תאומיהם המשותפים לכספי תרומה.
ג'ולי כובדה במספר תארים וכיבודים על מפעליה ההומינטרים.
בין השאר זכתה לאזרחות של כבוד בקמבודיה, הייתה לראשונה שזכתה בפרס "אזרח העולם" מטעם האו"ם וב"פרס החירות" מאת "ועדת ההצלה הבינלאומית" (IRC).
בשנת 2013 ג'ולי קיבלה פרס אוסקר על שם ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
+שנהסרט2012בארץ של דם ודבש 2014לא נשבר2015ליד הים2017בהתחלה הם הרגו את אבא
אנג'לו בדלמנטי היה מלחין אמריקאי.
מוכר בעיקר בזכות הפסקולים שהלחין לסרטיו של הבמאי דייוויד לינץ'.
בדלמנטי נולד בברוקלין, ניו יורק לאם איטלקית-אמריקנית ואב איטלקי ובילה את רוב ילדותו בהאזנה לאופרה ומוזיקה קלאסית.
השלים תואר במוזיקה בבתי הספר למוזיקה "איסטמן" ו"מנהטן".
הלחין מוזיקה לסרטים "מלחמתו של גורדון" ו"חוק ואי-סדר", אולם התפרסם כאשר התבקש לשמש כמורה לפיתוח קול עבור השחקנית איזבלה רוסוליני במסגרת צילומי סרטו של דייוויד לינץ', "קטיפה כחולה".
רוסוליני אמורה הייתה לשיר את "שיר לסירנה" במהלך הסרט, אולם לינץ' לא הצליח לרכוש את זכויות השימוש בו.
בדלמנטי ולינץ' חברו כדי ליצור את השיר "מסתורין האהבה", על פי מילים של לינץ' ולחן של בדלמנטי.
לינץ' הציע לבדלמנטי לגלם בסרט פסנתרן במועדון בו מופיעה דמותה של רוסוליני.
"קטיפה כחולה" היה סנונית ראשונה בשורה של פרויקטים משותפים של בדלמנטי ולינץ'.
לאחר שהלחין סרטי מיינסטרים רבים (לרבות "סיוט ברחוב אלם 3", "לוחמי החלום", ו"חופשת חג המולד של הנשיונל למפון"), בדלמנטי כתב את הפסקול לסדרת הפולחן "טווין פיקס", אף היא בבימויו של לינץ'.
רבים משירי הסדרה נכללו באלבומה של הזמרת ג'ולי קרוז - "שטים לתוך הלילה".
בדלמנטי שיתף פעולה עם לינץ' בסרטיו "לב פראי", "טווין פיקס: אש הולכת איתי", "כביש אבוד", "סיפור פשוט", ו"מלהולנד דרייב", בו הוא מגלם תפקיד קטן כגנגסטר בעל טעם אנין לאספרסו.
כן הלחין את הסדרות "באוויר" ו"חדר מלון".
פרויקטים נוספים בהם היה שותף בדלמנטי היו סרט הטלוויזיה "ציד מכשפות", וסרטי הקולנוע "עירום בניו יורק", "עיר הילדים האבודים", "התחייבות ארוכה מאוד", "כלים שלובים", "מים אפלים","קדחת הבקתה" ו"המזכירה".
כמו כן כתב את הפסקול עבור משחק המחשב "פרנהייט", שזכה להערכה רבה.
הלחין עבור הבמאי פול שריידר בסרטים כגון "אוטו פוקוס".
בשנת 1987, העמיד את שירותיו עבור הרכב הפופ האלקטרוני, "פט שופ בויז"
וערך את התזמור בשיר החולמני והעגמומי "זה לא יכול היה לקרות פה".
בשנת 1993 חבר ללהקת הת'ראש מטאל אנתרקס בשיר "Black Lodge" מתוך אלבומה "Sound of White Noise".
בשנת 1995, הוא הלחין, ניצח והפיק את אלבומה של מריאן פיית'פול "חיים סודיים".
בשנת 2000, הלחין, בשותפות עם "Orbital" את השיר "Beached" מתוך הסרט "החוף".
בשנת 2004 הלחין את המוזיקה למשחק המחשב "Indigo Prophecy".
כמו כן אחת מנעימותיו היא שיר הפתיחה והסיום של "הסטודיו למשחק" בהנחיית ג'יימס ליפטון.
אנג'לו לוי-ביאנקיני (באיטלקית: Angelo Levi Bianchini) (4 בפברואר 1877 – 20 באוגוסט 1920), היה יהודי-איטלקי.
שירת כרב חובל בצי המלכותי האיטלקי.
היה חבר בוועד הצירים ופעל לקידום ענייני היישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת השלטון הבריטי בה, בשנים 1918 - 1920. נרצח בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה בעת שפעל בשליחות ממשלת איטליה.
אנג'לו לוי-ביאנקיני נולד בוונציה בשנת 1877, למיקֵלֶאנג'לו לוי ואנריקטה ביאנקיני, בן שני מתוך ארבעה בנים.
הוא כלל גם את שם משפחת אמו בשם משפחתו, כדי להבדילו משאר המשפחות שנשאו את השם "לוי".
משפחתו הייתה קשורה לתנועה לאיחוד איטליה אך דבקה גם במסורת היהודית, בדומה לרבים מבני יהדות איטליה.
בשנת 1890, בגיל 13, התקבל לאקדמיה המלכותית לימאות (Regia Accademia Navale) בליבורנו.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1894, היה בין החניכים המצטיינים וקבל דרגת "Guardiamarina" - דרגת הקצונה השנייה (מקבילה לסגן).
הוא צורף לצי המלכותי האיטלקי.
בשנים 96–1895 הפליג באונית מלחמה וקבל דרגת Sottotenente di vascello (מקבילה לסרן) - הדרגה השנייה או השלישית אחרי הקברניט.
הגיע לדרגת Tenente di Vascello, המקביל לאלוף-משנה.
בשנת 1905 היה בפיומה ותרם לבניית מתקני לחימה ימיים.
בשנת 1907 עבר למפקדת הימייה האיטלקית.
בשנים 9–1908 שרת על אוניית המלחמה "קלטיק" (Celtic) של ארצות הברית, שפעלה בשליחות הצלה בעת רעידת אדמה בסיציליה ובקלבריה וזכה להוקרה על פעולתו.
בשנת 1911 עבר להדרכה ופיקד על אונייה להכשרת חובלים "סרדיניה".
משם עבר ללחימה מול לוב וקבל פיקוד על טרפדת.
בשנת 1912 הגיע לים האדום בספינת מלחמה חמושה בתותחים לשם סיום הלחימה באפריקה.
בשנת 14–1913 עבר להוראה באקדמיה המלכותית לימאות בליבורנו.
השתתף בקרבות במחסום אוטרנטו, ונטל חלק בהתמודדות בין הצי האיטלקי לבין הצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 נמנה עם הספינות שפעלו כ"ציידי טורפדות" בצפון הים האדריאטי ופיקד על המשחתת "פוצ'יליארי" (Fucielieri).
אדמירל טהון דה רוול העניק לו מדליה של כסף על הפעילות שלו בימים 3–5 מאי 1916 בצפון הים האדריאטי.
פעולה נוספת הנזקפת לזכותו הייתה ב-12 ביוני 1916 בעת פיקודו על הפוצ'יליארי, שנכללה בכוח שבו עוד שתי משחתות ושתי טרפדות, שנשלח לתקוף בסיס בעיר פורץ', שממנו יצאו המטוסים הימיים האוסטרים שתקפו את ונציה וערים אחרות בחוף הים האדריאטי.
הכוח איתר את מיקומו המדויק של הבסיס, והתפתח קרב ארטילרי בין הספינות האיטלקיות ועמדות ההגנה האוסטריות, שבמהלכו נגרמו נזקים כבדים לבסיס האוסטרי.
גם בצד האיטלקי היו אבדות ומעשי גבורה.
המתקפה האיטלקית זכתה להצלחה זמנית כי המתקפות האוסטריות התחדשו לאחר זמן מה אבל כעת מיקום הבסיס היה ידוע, הוא הותקף מדי פעם על ידי הכוחות האיטלקים ועוצמת התקיפות האוסטריות נחלשה..
לאחר מכן מונה למשנה מפקד אניית מלחמה חמושה בתותחים כבדים מסוג דרדנוט בשם Andrea Doria.
בשנת 1917 הוצב במשרד החוץ האיטלקי ובשנים 19–1918 היה בשליחות בארץ ישראל.
ב-5 במאי 1919 יצא מארץ ישראל בדרכו לאיטליה.
באיטליה תכננו משרד הימיה ומשרד החוץ להחזירו לפעילות בצי, ולתת לו פיקוד על ספינה, שתפליג במזרח הים התיכון ובים השחור.
ביוני 1919 התחלפה הממשלה באיטליה, ומימוש תוכנית זו נדחה.
באמצע יולי יצא לוי-ביאנקיני להפלגה עם ספינתו "קואטית" (Coatit).
הוא עגן באחדים מנמלי הים התיכון, ובהם פיראוס, איזמיר, רודוס, לימסול, לרנקה, תוך שהוא אוסף ידיעות על האזור.
בספטמבר עבר דרך תעלת סואץ והפליג לג'דה, לשם ליווי האמיר אידריס (לימים מלך לוב) בדרכו למכה.
הוא המשיך בליווי זה עד לחזרתו של האמיר אידריס לבנגזי.
בנובמבר 1919 הסתיימה ההפלגה, ולוי-ביאנקיני מונה לעורך ביטאון הימיה האיטלקית Rivista Marittima.
באוגוסט 1920 נשלח שוב למזרח התיכון, שם נרצח.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה ביקשה איטליה לחזק את מעמדה בארץ ישראל, ובין השאר שלחה כוח בן 500 חיילים שלחם בשורותיו של גנרל אלנבי.
בעקבות מתן הצהרת בלפור החליט משרד החוץ האיטלקי לצרף יהודים איטלקים אחדים לוועד הצירים, כדי שייצגו את האינטרסים של איטליה.
למטרה זו נבחרו שני נציגים: קצין הרפואה ד"ר ג'אקומו הרטום ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני, שהחלו לפעול ב-1 ביולי 1918. השניים הוצגו כנציגי יהדות איטליה, אף שפעלו מטעם משרד החוץ, והם הונחו שלא ללבוש את מדיהם.
לוי-ביאנקיני והרטום הצטרפו למשלחת רפואית אמריקאית שהייתה בדרכה לארץ ישראל.
ב-13 באוגוסט הגיעו השניים, עם היחידה האמריקאית, לאלכסנדריה שבמצרים, שם נפגשו עם הנציב העליון הבריטי ועם הסולטאן פואד הראשון.
משם המשיכו לארץ ישראל, בלוויית חיים ויצמן, שהגיע למצרים לקבל את פניהם.
בתקופה זו המערכה על ארץ ישראל טרם הסתיימה, וחלקה הצפוני של הארץ היה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
הוא היה נספח צבאי ליד המנגנון הצבאי הבריטי שניהל אז את הארץ.
ביאנקיני פעל, בין היתר, לשיבתם של 6,000 יהודים שגורשו על ידי הטורקים, סייר בערי הארץ, וזכה לאהדה ביישוב.
בביקור שערך ויצמן ברומא ביקש ששליחותו של לוי-ביאנקיני בארץ ישראל תוארך עד פברואר 1919, ונענה בחיוב.
ב-30 בנובמבר 1918 חזר לרומא ומשם המשיך לפריז וללונדון, שם קיים מגעים עם ראשי הציונות.
באמצע פברואר 1919 חזר לארץ ישראל, לאחר שבדרכו אליה פקד את פליטי ארץ ישראל ששהו במצרים.
הוא חשש מפרעות שיערכו הערבים, ושכנע את רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, לתגבר את כוחות הצבא בעיר.
לקראת התהלוכה המסורתית הערבית במסגרת חגיגות נבי מוסא, ב-11 באפריל, הפנה את תשומת לב הבריטים לאפשרות כי הערבים יתנכלו ליהודים.
הוא יצא במדי רב החובל לעיר העתיקה, כאשר משמרות בריטיים הגנו עליו.
כך נמנעה הפגיעה ביהודים באותו שנה.
לוי-ביאנקיני המליץ שההסתדרות הציונית תחתור לכך שהמנדט על ארץ ישראל יינתן למדינות אחדות - בריטניה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה - ולא לבריטניה לבדה, אך עמדתו לא התקבלה.
בוועידת סן רמו, שהתקיימה באפריל 1920, הפעיל השפעתו על חברי המשלחת האיטלקית, ובראשם ראש ממשלת איטליה, פרנצ'סקו ניטי, כדי שזו תתמוך ברעיון הציוני של הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
פעילות זו סייעה לקבלת ההחלטה בוועידה, לאמץ את הצהרת בלפור.
קודם להירצחו נבחר על ידי ההנהלה הציונית בירושלים למנהל מחלקת העלייה, אך לא הספיק למלא תפקיד זה.
בשהותו בארץ ישראל מילא לוי-ביאנקיני תפקיד כפול: נציג מטעם משרד החוץ האיטלקי וחבר בוועד הצירים.
הוא הצליח לשמור על נאמנות לאינטרסים האיטלקיים ולחיים ויצמן.
הוא פעל לקידום אינטרסים מדיניים ומסחריים של איטליה, בנוסף לפעולתו למען היישוב היהודי בארץ ישראל.
כפל התפקידים יצר לעיתים קושי, משום שלפעולות מסוימות למען העניין הציוני נדרש אישור של משרד החוץ האיטלקי, שלו היו אינטרסים משלו.
חיים ויצמן התייחס לכך באוטוביוגרפיה שלו, בכותבו: "הממשלה האיטלקית שלחה אלינו את המפקד לוי ביאנקיני, שנתגלה אחר כך כעובד נאמן ביותר, שהשתתף עמנו בלב שלם בכל צידי עבודתנו בארץ ישראל; אבל עד מהרה נתקבל הרושם, שמסירותו הייתה מיוסדת על נטייה איטלקית יותר מאשר ארץ-ישראלית".
באוגוסט 1920 יצא בשליחות ממשלתו למזרח התיכון, ועבר במצרים ובארץ ישראל, ומשם המשיך לסוריה, שם התקיימו מהומות נגד שלטון המנדט הצרפתי.
הוא נרצח ב-20 באוגוסט 1920 בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה.
על הנסיבות שהביאו לרציחתו יש גרסאות אחדות:
מניע פלילי של שוד, גרסה הנתמכת על ידי מקום מציאת שרידי גופתו והעדר החגורה שאחסנה מטבעות יקרות.
מניע לאומני, לוי-ביאנקיני נחשב בטעות לצרפתי ונרצח עם נציגים אחדים של השלטון הצרפתי, שעמם שהה.
יעקב יערי-פולסקין, במאמרו "מחזיתות זרים לחזית עמו" סבור כי ערבי ניסה להצילו אך לוי-ביאנקיני נרצח כתגמול על מות ערבי אחר שנפגע בהתנפלות על חיילים צרפתיים ונפל בשביים.
עיתון "הארץ" מ-1 ביולי 1921 מספר כי הגנרל נירו הבריטי ערך ביקור נימוסין בדרעא למרות רצח ביאנקיני.
בידיעה הוא מוסיף בסוגריים - סימן קריאה.
לאחר השתדלויות רבות, בהן של חיים ויצמן יצא אחיו, קולונל אכילה לוי-ביאנקיני, לדמשק.
משם המשיך בליווי חיילים איטלקים לדרעא.
שם גילה את שרידיו של אנג'לו לוי-ביאנקיני.
שנה לאחר מותו, ב-21 אוגוסט 1921, הוא הובא לקבורה בטורינו שבאיטליה.
ליד המצבה הוקם קיר זיכרון לזכרו.
בירושלים הונצח זכרו של אנג'לו לוי-ביאנקיני ברחוב הנושא את שמו, רחוב המקשר בין הרחובות שמאי והלל, בקרבת "בית הכנסת כמנהג בני רומא" (Tempio Italiano) - בית הכנסת של יהדות איטליה בירושלים.
טיילור הוא אתלט אמריקאי, הוא פעמיים אלוף אולימפי בריצת 400 מטר משוכות (סידני 2000 ובייג'ינג 2008) בעל 4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב ואלוף עולם בעל 4 מדליות עולמיות מהן 3 זהב.
הוא למד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק).
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1996 זכה טיילור במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.18 שניות.
במשחקים הפאן אמריקאיים לנוער שנערכו בשנת 1997 זכה טיילור במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999, זכה טיילור במדליית זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:56.45 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום 19 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.58 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה טיילור בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.50 שניות, לפני האדי סואן סומאלי מערב הסעודית (47.53 שניות) ולוולין הרברט מדרום אפריקה (47.81 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:56.35 דקות, לפני ניגריה (2:58.68 דקות) וג'מייקה (2:58.78 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סבל טיילור מסינוסיטיס ולמרות זאת זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:57.54 דקות, לפני איי בהאמה (2:58.19 דקות) וג'מייקה (2:58.39 דקות) ובמקום 13 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.23 שניות.
לאחר שהייתה ירידה משמעותית ביכולתו התברר לאחר מכן שהוא סבל משברים בשתי השוקיים שמנעו ממנו להתאמן במשך כשנה שלמה בהצעת רופאיו.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים טיילור במקום 10 בתוצאה של 48.72 שניות.
בשנת 2005 נעצר טיילור על קיום יחסי מין עם קטינות.
בסופו של דבר הוא הודה באשמה בשנת 2006 ונגזר עליו עונש מאסר על תנאי לשלוש שנים וכן קנס.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה טיילור במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:55.56 דקות, לפני איי בהאמה (2:59.18 דקות) ופולין (3:00.0 דקות) ובמדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.32 שניות, אחרי חבריו לנבחרת ג'רמי וורינר (43.45 שניות) ולאשון מריט (43.96 שניות)
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה טיילור במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:57.86 דקות, לפני בריטניה (3:00.53 דקות) ואוסטרליה (3:00.90 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.64 שניות.
במבחנים האמריקאים לאליפות העולם באתלטיקה בשנת 2011, סיים טיילור במקום שלישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאת השנה שלו, 47.94 שניות.
באליפות עצמה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית זכה טיילור במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:59.31 דקות, לפני דרום אפריקה (2:59.87 דקות) וג'מייקה (3:00.10 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.31 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה טיילור במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:57.05 דקות, אחרי בהאמה שקבעה שיא לאומי חדש של 2:56.72 דקות ולפני טרינידד וטובגו (2:59.40 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.25 שניות.
שתי מדליות הזהב שזכה בהן טיילור בריצת השליחים באליפויות העולם בסביליה ואדמונטון וכן מדליית זהב שזכה בריצת שליחים באולימפיאדת סידני, נשללו ממנו כאשר התגלה שאנטוניו פטיגרו, התאומים אלווין וקלווין הריסון וכן ג'רום יאנג השתמשו בסמים אסורים.
ריצת 400 מטר משוכות: 47.25 שניות (אולימפיאדת בייג'ינג)
אנג'לו סקיאביו (באיטלקית: Angelo Schiavio; 15 באוקטובר 1905 – 17 באפריל 1990) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ בבולוניה ובנבחרת איטליה, עמה זכה במונדיאל 1934. נודע בכוחו הפיזי שאפשר לו להבקיע שערים רבים.
סקיאביו שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת של בולוניה ב-1922. בעונתו הראשונה הוא שותף במשחקים מועטים, אך הותיר יכולת מרשימה.
בשנים הבאות הפך סקיאביו לכובש השערים המצטיין של בולוניה, וב-1925 הוליך את הקבוצה לזכייה באליפות הראשונה בתולדותיה, תוך כדי הבקעת 16 שערים.
ב-1929 הגיע סקיאביו לעונתו הטובה ביותר, עם מאזן גבוה במיוחד של 30 שערים ב-26 משחקים, וזכה עם קבוצתו באליפות נוספת.
הייתה זו העונה האחרונה שהתקיימה במבנה התחלתי של ליגות אזוריות; בשנה שלאחר מכן יצאה לדרך הסרייה א' המודרנית.
ב-1931/32, העונה השלישית לקיום הליגה החדשה, סיים סקיאביו כמלך השערים עם 25 כיבושים.
גם בעונות הבאות המשיך להפגין יכולת משחק טובה, וב-1936 היה שותף לזכיית בולוניה באליפות המודרנית.
לאחר זכייה זו נדחק מעמדו של סקיאביו, שהגיע לגיל מבוגר, והוא הפך לשחקן שולי בסגל.
הוא שותף בשני משחקים בלבד בזכייתה הרביעית של הקבוצה באליפות כעבור שנה, והודיע על פרישתו ממשחק ב-1938. סקיאביו סיים את תקופתו בבולוניה עם 244 שערים בכל הטורנירים, שמהווים שיא בתולדות המועדון עד היום.
בנבחרת הלאומית של איטליה ערך סקיאביו הופעת בכורה בגיל 20, במשחק מול ב-1925. באותו מפגש הבקיע את שני השערים בניצחונה של נבחרתו.
הוא השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928 והיה שותף לזכייה במדליית הארד, לאחר שהבקיע ארבעה שערים.
סקיאביו נכלל בהרכב הנבחרת של ויטוריו פוצו לקראת טורניר גביע העולם ב-1934. הוא שימש כחלוץ המרכזי בחוליית ההתקפה של הנבחרת, כשהוא נתמך בשחקנים כמו ריימונדו אורסי וג'וזפה מאצה, והיה גורם עיקרי בזכייתה הראשונה של איטליה בגביע.
בסיבוב הראשון של הטורניר הבקיע שלושער בניצחון 1:7 על נבחרת ארצות הברית החובבנית.
לאחר מכן סייע לאיטליה להמשיך עד למשחק הגמר, שם פגשה את נבחרת צ'כוסלובקיה.
לאחר תיקו 1:1 בתום הזמן הרגיל הבקיע סקיאביו את שער הניצחון בהארכה.
לאחר משחק זה סיים את דרכו במדי הנבחרת, עם מאזן כולל של 15 שערים ב-21 משחקים.
ארבעת שעריו של סקיאביו בגביע העולמי הקנו לו את תואר מלך השערים של הטורניר יחד עם שני שחקנים נוספים, אך בשנת 2006 קבעה פיפ"א כי לאולדז'יך ניידלי הצ'כי היו חמישה שערים באותו טורניר, ובשל כך הוענק התואר לניידלי לבדו.
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1931/32 (25 שערים בצוותא לפדרו פטרונה)
נעל הכסף בגביע העולם: 1934
היכל התהילה האיטלקי בכדורגל: 2012
אנג'לו רוטה (באיטלקית: Angelo Rotta; 9 באוגוסט 1872 – 1 בפברואר 1965), יליד מילאנו, היה שגריר הוותיקן (נונציו) בהונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
בתקופת שירותו מטעם הוותיקן בבולגריה, נחשף לסבלם של יהודי אירופה תחת השלטון הנאצי והיה שותף למאמץ להשגת אישור עלייה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל לכמה שיותר מיהודי בולגריה.
ב-24 במרץ יעץ רוטה לממשלת הונגריה למתן את תוכניותיה ביחס ליהודים.
ביום התחלת הגירושים להשמדה (15 במאי 1944) מחה רוטה בשם האפיפיור נגד הגירוש המתוכנן, אך ללא הועיל.
ב-26 ביוני 1944, לאחר שקיבל לידיו את דו"ח ורבה-וצלר המתאר את ההשמדה באושוויץ, מסר רוטה, כנציג האפיפיור בהונגריה, מכתב מחאה מטעם האפיפיור פיוס ה-12 נגד גירוש יהודי הונגריה לעוצר הכתר ההונגרי, מיקלוש הורטי.
אף שהניסוח היה חמקמק, הייתה זאת הפעם הראשונה שהאפיפיור יצא נגד רצח היהודים שהתרחש ברחבי אירופה באותה עת.
באותו יום וכפי הנראה בהשפעת המכתב, התכנסה מועצת הכתר ההונגרי וקיבלה החלטה על הגירה של 7,800 יהודים בעלי סרטיפיקטים.
לאחר עליית מפלגת "צלב החץ" בהונגריה, שתמכה במדיניות הנאצית, התרבו מחאותיו של רוטה בפני השלטון.
בין השאר, פעל להשגת מסמכי הצלה שונים ליהודים יחד עם דיפלומטים נוספים מארצות נייטרליות, (שהוכרו אף הם, בתום המלחמה, כחסידי אומות העולם) בהם ג'ורג'ו פרלסקה איש העסקים האיטלקי שפעל בשגרירות הספרדית, פרידריך בורן, הציר השווייצרי בארגון הצלב האדום וקרל לוץ דיפלומט שווייצרי, והצליח להשיג מסמכי הגנה מטעם הוותיקן לכ-2,500 יהודים.
הסתייע רבות במזכירו האישי ג'נארו ורולינו שזכה אף הוא להכרה כחסיד אומות העולם.
אנג'לו מאוריציו גספארה מריאני (באיטלקית: Angelo Maurizio Gaspare Mariani; 11 באוקטובר 1821 - 13 ביוני 1873) היה מנצח אופרה ומלחין איטלקי.
כמנצח זכה לשבחי ג'וזפה ורדי, ג'אקומו מאיירבר, ג'ואקינו רוסיני וריכרד וגנר, והיה ידיד אישי של ורדי במשך שנים רבות, אם כי בשנות חייו האחרונות של מריאני חל ביניהם נתק.
מריאני ניצח לפחות על שתי בכורות עולמיות ("ארולדו" של ורדי ו"אמלטו" של פרנקו פאצ'ו), ולפחות על ארבע בכורות איטלקיות ("האפריקנית" של מאיירבר, "דון קרלוס" של ורדי, ומשל וגנר, "לוהנגרין" ו"טנהויזר".
אנג'לו מריאני נולד ברוונה בשנת 1821. הוא למד נגינה בכינור באקדמיה פילרמוניקה של רוונה.
בגיל 15 ניגן בקונצרטים באולם "רומניה".
לאחר מכן למד הרמוניה והלחנה אצל כומר מן האצולה, ג'ירולאמו רוברטי, ואחר כך אצל נזיר בשם לווריני, תלמיד של סטניסלאו מאטאי, במנזר ברוונה.
בשנת 1843 ניגן בוויולה בתזמורת אופרה במצ'ראטה וכתב שתי אוברטורות, שזכו לביצוע.
הוא עבר לפנזה בשנת 1844 לשמש מורה ומנצח באקדמיה המקומית.
אחת האוברטורות שלו עוררה את תשומת לבו של רוסיני, שהביא לביצועה.
לאחר זאת עבד מריאני בטרנטו (שם ניצח לראשונה על אופרה), בבולוניה (שם למד קונטרפונקט אצל מתילדה מרקזי ובמסינה.
במסינה סירבה התזמורת לנגן בניצוחו.
וא כתב יצירות קצרות לתזמורת כלי הנשיפה ממתכת של בית היתומים המלכותי במסינה ולאקדמיה של העיר.
אחרי תקופות עבודה נוספות בנאפולי, בולוניה ומסינה (שתזמורתה הוסיפה להתייחס אליו בעוינות, אבל ייתכן שניגן שם בתזמורת ולא ניצח עליה), פתח דף חדש ב-1846 כמנצח במילאנו.
תחילה הופיע בתיאטרו רה ואחר כך בתיאטרו קארקאנו.
בהמשך ניצח גם בסטראדלה ובוויצ'נצה.
מריאני טען לביטול השיטה לפיה התבצעה מלאכת הניצוח על תזמורת אופרה במשותף על ידי מאסטרו קונצ'רטאטורה מן הצ'מבלו וכנר-מנצח.
ייתכן שהיומרה הזאת היא שגרמה לבעיותיו במסינה.
את הצלחתו הגדולה הראשונה נחל בשתי אופרות של ורדי, "שני הפוסקארי" (1846) ו"נבוקו" (1847), שתיהן במילאנו.
בספטמבר 1847 ניצח על המוזיקה של ג'ובאני פאצ'יני להצגה "אדיפוס רקס" של סופוקלס, עם מקהלה ותזמורת ענקיות.
ביצוע זה הוביל, בנובמבר, למינויו למנצח של תיאטרון החצר בקופנהגן.
בעת שהותו שם מת המלך כריסטיאן השמיני, והרקוויאם שמריאני חיבר לזכרו בוצע פעמיים.
מריאני חזר לאיטליה לאחר מהפכת 1848 והתגייס כמתנדב.
משם נסע לקונסטנטינופול, שם ניצח על התיאטרון האיטלקי במשך שנתיים, כממשיכו של ג'וזפה דוניצטי, אחיו של המלחין הנודע.
כמו כן חיבר שם שתי קנטטות דרמטיות וכן, לכבוד ביקור הסולטן אבדילמג'יט הראשון בתיאטרון נַאוּם המשוחזר, המנון לאומי חדש, שאת מילותיו הטורקיות למדו הזמרים האיטלקים בצורה פונטית.
בדצמבר 1851 חזר מריאני למסינה לארבעה חודשים, משם נסע לנאפולי ואחר כך התמנה למנצח בתיאטרו קרלו פליצ'ה בג'נובה.
הוא התכוון להישאר שם חודשיים בלבד, אבל החוזה שלו היה לקבוע, והוא נשאר בגנואה רוב שנות חייו הנותרות ואף מת שם.
המוניטין שלו היו עכשיו איתנים, והוצעו לו משרות שונות, בין השאר בפריז, מדריד ונאפולי, אך הוא התקשה לגמור אומר בדעתו לגבי איזו מהן, עד שפג זמנן.
הוא התוודע אל ורדי בשנת 1853, וידידות אמיצה נקשרה ביניהם.
ב-16 באוגוסט 1857 ניצח מריאני על ביצוע הבכורה של "ארולדו" מאת ורדי, עיבוד מחודש של האופרה הקודמת שלו, "סטיפליו", בתיאטרו נואובו ברימיני.
ב-30 במאי 1865 ניצח על האופרה "אמלטו" של פרנקו פאצ'ו בתיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה.
ובהמשך אותה שנה ניצח על הבכורה האיטלקית של "האפריקאית" מאת ג'אקומו מאיירבר בתיאטרו קומונאלה די בולוניה.
כעבור שנתיים, ב-27 באוקטובר 1867, עלתה הבכורה האיטלקית של "דון קרלו" מאת ורדי באותה תיאטרון בניצוח מריאני.
בשלהי 1868 ביקש ורדי ממריאני להיות המנצח בביצוע רקוויאם שתכנן לזכרו של ג'ואקינו רוסיני, שמת ב-13 בנובמבר.
היה מדובר בשיתוף פעולה בין 13 מלחינים, בהם ורדי עצמו.
מריאני הסכים להשתתף בוועדה המארגנת, אם כי לא נלהב לרעיון (כיוון שהיה מעורב במקביל בחגיגות הזיכרון לרוסיני בפזארו.
13 המלחינים כתבו איש איש את חלקו ביצירה (חלקו של ורדי היה "ליברה מה, דומינה"), אבל הביצוע המתוכנן ליום השנה הראשון למות רוסיני לא יצא לפועל בגלל חילוקי דעות עם מריאני באשר לביצוע בבזיליקה של סן פטרוניו בבולוניה.
ב-4 בנובמבר, לגודל צערו של ורדי, התפטרה הוועדה המארגנת באופן רשמי מן המיזם.
ורדי תלה את האשם בכך, במידה רבה, בחוסר המרץ והמחויבות של מריאני.
והאשמה זו ציינה את ראשיתו האמיתית של הקרע בידידותם, שלא בא עוד על תיקונו (אף כי יש סימנים לכך שהבעיות החלו לצוץ כבר ב-1867).
בשנים הבאות, ניסה מריאני לתקן את הנתק, במכתבים אל ורדי, שבהם ביטא את אהבתו והערצתו אליו, אבל ורדי סירב לחזור בו והמשיך לנדות את מריאני בגין מה שראה ככישלון שלו בסוגיית הרקוויאם לזכר רוסיני.
עוד גורם שסיבך את המצב היה הקשר הרומנטי של מריאני עם זמרת הסופרן טרזה שטולץ, חביבתו של ורדי (היא הייתה בחירתו לתפקיד הראשי בהצגת הבכורה במילאנו של "אאידה" בפברואר 1872, שהייתה, ככל שזה נגע לוורדי, הבכורה האמיתית).
מריאני ושטולץ התארסו ותכננו להינשא.
ואולם, בסביבות 1871 נפרדה שטולץ ממריאני, בנסיבות מעורפלות ביותר.
היו רמזים ואפילו האשמות פומביות ששטולץ ניהלה במקביל רומן עם ורדי, אבל טענה זו לא הוכחה מעולם.
על אף הנתק של ורדי עם מריאני במישור האישי, הוא המשיך לכבד את מקצועיותו והזמין אותו לנצח על ביצוע הבכורה של "אאידה" בקהיר בדצמבר 1871. מריאני סירב בטענה שאיננו בריא די הצורך לנסיעה.
הוא דיבר אמת, שכן כבר אז החל לסבול מתסמיני הסרטן, שהיה עתיד לקטול אותו פחות משנתיים לאחר מכן.
אף על פי כן, הסירוב העמיק עוד יותר את הנתק ביחסיהם.
ב-1 בנובמבר 1871 ניצח מריאני על הבכורה האיטלקית של "לוהנגרין" מאת וגנר בתיאטרו קומונאלה בבולוניה, בהצלחה רבתי.
הייתה זו ההופעה הראשונה של אופרה מאת וגנר באיטליה.
ב-9 בנובמבר בא ורדי להצגת "לוהנגרין" בניצוח מריאני ורשם על עותק של הפרטיטורה הווקאלית רשמים ודעות על וגנר (הייתה זו כמעט בוודאות החשיפה הראשונה של ורדי למוזיקה של וגנר).
ב-1872 ניצח מריאני על הבכורה האיטלקית של "טנהויזר" של וגנר, גם היא בבולוניה, אך זו נחלה הצלחה קטנה בהרבה מ"לוהנגרין".
מריאני גם הלחין שירים רבים, שחלקם הוקלטו.
ביוני 1873, בן 51 בלבד, מת אנג'לו מריאני מסרטן, בעליית הגג של פאלאצו סאולי, בית ששכר זה שנים מוורדי בגנואה.
תיאטרו אנג'לו מריאני בסנט'אגאטה פלטריה (שנבנה במקור בשנת 1605) נקרא מחדש על שמו של מריאני.
אנג'לו פרוצי (באיטלקית: Angelo Peruzzi; נולד ב-16 בפברואר 1970) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
פרוצי נחשב לאחד מגדולי השוערים האיטלקים בדורו.
הוא זכה שלוש פעמים בתואר שוער העונה בסרייה א', וכן זכה עם יובנטוס בליגת האלופות בעונת .
הוא נכלל בסגל נבחרת איטליה שזכתה במונדיאל 2006.
פרוצי החל את דרכו בקבוצת הנוער של רומא, ועלה לקבוצה הבוגרת בעונת .
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-13 בדצמבר 1987, בהפסד 2-0 למילאן, לאחר שנכנס כמחליף במקום פרנקו טנקרדי, שנפצע כתוצאה מזריקת חזיז מיציעי מילאן.
הייתה זו הופעתו היחידה באותה עונה.
בעונת הושאל פרוצי להלאס ורונה והיה לשוער הראשון, אך הקבוצה ירדה לסרייה ב' בסיום העונה לאחר שסיימה במקום ה-16. פרוצי חזר למועדון הבית שלו, רומא, אך לאחר שלושה מחזורים הורשע יחד עם שותפו לקבוצה אנדראה קרנבאלה בנטילת הסם מדכא התיאבון פנטרמין, והורחק מהמגרשים לשנה אחת.
עם סיום עונת ההרחקה, לקראת עונת , חתם פרוצי ביובנטוס עם מאמנה החדש, ג'ובאני טרפטוני.
בעונה הראשונה שלו ביובנטוס שימש פרוצי כשוער מחליף, אך בעונת כבר היה לשוער הבכיר של המועדון, שזכה באותה עונה בגביע אופ"א לאחר ניצחון על בורוסיה דורטמונד 6-1 בסיכום שני משחקי הגמר.
פרוצי עמד בשערה של יובנטוס בשני המפגשים.
תואר האליפות הראשון של פרוצי הושג בעונת .
באותה עונה השלימה הקבוצה זכייה בדאבל לאחר ניצחון בגמר הקופה איטליה על פארמה.
במשחק הסופר קאפ האיטלקי בו השתתפה יובנטוס בזכות הזכייה, הורחק פרוצי בדקה ה-40, אך קבוצתו המשיכה לזכייה גם בתואר זה.
בעונת זכתה יובנטוס בתואר היוקרתי ביותר באירופה, ליגת האלופות.
פרוצי פתח בשער קבוצתו במשחק הגמר מול אייאקס אמסטרדם.
המשחק הגיע להכרעה בדו-קרב פנדלים, ובמהלכו עצר פרוצי את הבעיטות של אדגר דווידס וסוני סילוי, וסייע לקבוצתו לזכות בתואר לאחר ניצחון 4-2 בבעיטות ההכרעה.
בשנתיים שלאחר מכן זכו פרוצי ויובנטוס בשתי אליפויות נוספות, בתואר הסופר קאפ האירופי ובתואר הגביע הביניבשתי.
כמו כן הגיעה הקבוצה פעמיים נוספות לגמר ליגת האלופות, אך נוצחה בגמר 1997 על ידי בורוסיה דורטמונד ובגמר 1998 על ידי ריאל מדריד.
בעונות אלו חולק לראשונה תואר שוער העונה בסרייה א', ופרוצי זכה בתואר פעמיים רצופות, ב-1997 וב-1998. בסיום עונת סיים פרוצי את דרכו ביובנטוס לאחר 301 הופעות בכל המסגרות.
בעונת עבר פרוצי, בצוותא עם מרצ'לו ליפי, מאמנו ביובנטוס מאז 1994, לקבוצת אינטר מילאנו.
בתום עונה אחת, לאחר שהקבוצה סיימה במקום הרביעי וליפי סיים את דרכו בקבוצה, חזר לקבוצה השוער סבסטיאן פריי ופרוצי נמכר ללאציו, אותה אימן אז השוודי, סוון-יוראן אריקסון (הוחלף בהמשך העונה על ידי דינו זוף).
באחד ממשחקיו הראשונים בקבוצה הוא פגש את קבוצתו האחרונה אינטר במסגרת הסופר קאפ האיטלקי, וזכה בתואר הראשון שלו בקבוצה לאחר ניצחון 4-3. בעונת זכו פרוצי ולאציו גם בגביע האיטלקי.
פרוצי שימש כשוער ראשון בלאציו עד לסיום עונת , בה זכה בפעם השלישית בתואר שוער העונה של הסרייה א'.
במהלך העונה, לאחר הדרבי מול רומא ב-29 באפריל 2007, הודיע פרוצי כי יפרוש בתום העונה.
ב-20 במאי הוא נכנס כמחליף בדקות הסיום של משחקה של לאציו מול פארמה, על מנת להיפרד מהקהל.
היה זה משחקו האחרון בקריירה, בגיל 37.
פרוצי ייצג את נבחרת איטליה באולימפיאדת ברצלונה ב-1992. הוא רשם שתי הופעות במהלך הטורניר בו הודחה איטליה ברבע הגמר.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך פרוצי תחת המאמן אריגו סאקי ב-25 במרץ 1995, בניצחונה של איטליה 4-1 על במסגרת מוקדמות יורו 1996. הוא היה השוער הראשון של איטליה במהלך טורניר יורו 1996, בו הודחה כבש בשלב הבתים.
פרוצי שותף במרבית משחקי של איטליה במוקדמות מונדיאל 1998, ואף היה אמור לשמש בשוער הראשון בסגל של צ'זרה מלדיני למונדיאל, אך נפצע בסמוך לטורניר ולא נכלל בסגל, ובמקומו נכלל ג'אנלוקה פליוקה.
הוא שיחק במדי הנבחרת עד ל-1999, והיה אמור להיכלל בסגל ליורו 2000, אך שוב נפצע בסמוך לטורניר ונאלץ שלא לשחק בטורניר.
המאמן ג'ובאני טרפטוני רצה לזמן אותו לסגל למונדיאל 2002 כשוער שלישי, אך פרוצי סירב בטענה כי הקמעות לטורניר המונדיאל כבר נבחרו.
למרות זאת, הוא בחר שכן לקבל את הזימון כשוער שלישי ליורו 2004, ואף נכנס כמחליף במשחק ידידות מול לקראת הטורניר.
הייתה זו הופעתו הראשונה במדי הנבחרת אחרי כחמש שנים.
פרוצי שימש כשוער ראשון בשלושה משחקים במוקדמות מונדיאל 2006 לאחר שהשוער הראשון, ג'אנלואיג'י בופון נפצע.
הוא זומן למונדיאל 2006 כשוער שני לבופון, אך לא רשם הופעות בטורניר בו זכתה איטליה בתואר אלופת העולם.
לאחר הטורניר פרש פרוצי מהנבחרת, לאחר שצבר 31 הופעות אך לא רשם אף הופעה במסגרת גביע העולם.
ב-2008, כשנה לאחר פרישתו, היה פרוצי בצוות המקצועי של תחת המאמן מרצ'לו ליפי.
כשהאחרון סיים את תפקידו בעקבות הכישלון במונדיאל 2010, סיים גם פרוצי את תפקידו בנבחרת.
ב-22 באוקטובר 2010 הוא מונה כעוזרו של צ'ירו פרארה בנבחרת איטליה עד גיל 21. ב-2 ביולי 2012, כשפרארה עבר לתפקיד המאמן בסמפדוריה, עבר איתו פרוצי לשמש כעוזר מאמן בקבוצה.
אמנם, הוא פוטר מתפקידו יחד עם פרארה בעקבות כישלון הקבוצה כחמישה חודשים לאחר מכן.
אנג'לו די ליוויו (באיטלקית: Angelo Di Livio; נולד ב-26 ביולי 1966 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקשר האחורי והימני.
די ליוויו שיחק לאורך כל הקריירה באיטליה, ובמרבית הקריירה שיחק בקבוצות פדובה, יובנטוס ופיורנטינה.
כשחקנה של נבחרת איטליה, נכלל די ליוויו בסגל לשני מונדיאלים ושתי אליפויות אירופה.
כינויו של די ליוויו היה "סולדאטינו" (באיטלקית: "Soladtino", חייל קטן).
את הכינוי העניק לו החלוץ האיטלקי רוברטו באג'ו.
די ליוויו החל את דרכו בקבוצת הנוער של רומא מעיר הולדתו.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , אך לאחר עונה אחת בה לא זכה לדקות משחק, יצא די ליוויו להשאלות בקבוצות רג'אנה ונוצ'רינה מהליגה השלישית.
עונת ההשאלה האחרונה שלו הייתה , במהלכה שיחק במדי פרוג'ה מהליגה הרביעית, וסייע לה להעפיל לליגה השלישית.
בסיום עונת ההשאלה הפך מעברו של די ליוויו מרומא לפרוג'ה לקבוע, והוא שיחק בקבוצה עונה מלאה אחת נוספת בטרם עבר לפדובה מהסרייה ב' כחודשיים לאחר פתיחת עונת .
לאחר ארבע עונות במרכז הטבלה ובשולי הצמרת, עבר די ליוויו בצוותא עם חברו לקבוצה אלסנדרו דל פיירו לקבוצת הפאר יובנטוס, אותה אימן אז ג'ובאני טרפטוני.
די ליוויו הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-5 בספטמבר 1993, בגיל 27. בעונתו השנייה בקבוצה הוחלף טרפטוני במרצ'לו ליפי, וגם תחת המאמן החדש היה די ליוויו שחקן מפתח.
באותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בדאבל המקומי והגיע איתה לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה על ידי פארמה.
בעונת זכה די ליוויו עם יובנטוס בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אייאקס אמסטרדם בדו-קרב פנדלים.
די ליוויו נכנס כמחליף במהלך המחצית השנייה.
בעקבות הזכייה בליגת האלופות זכתה יובנטוס גם בתוארי הגביע הביניבשתי והסופר קאפ האירופי, ובשני המפגשים פתח די ליוויו בהרכב קבוצתו.
הוא הוסיף לשחק ביובנטוס עד לתום עונת , ובסך הכל בשש עונות במדי הקבוצה רשם די ליוויו 187 הופעות ליגה וזכה עם קבוצתו באליפות אירופה, שלוש אליפויות איטליה, גביע, גביע ביניבשתי, סופר קאפ אירופי ופעמיים בתואר הסופר קאפ האיטלקי.
לקראת עונת עבר די ליוויו מיובנטוס לפיורנטינה.
הוא הוחתם על ידי המאמן שהביא אותו ליובנטוס, ג'ובאני טרפטוני.
לאחר עונה אחת הוחלף המאמן בפתיח טרים הטורקי, ובאותה עונה הוחלף המאמן בשנית, על ידי רוברטו מנצ'יני.
תחת מנצ'יני זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי.
החל מעונת החל די ליוויו לשמש כקפטן הקבוצה, במקומו של רוי קושטה שעבר למילאן.
בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך מצבה החמיר לאחר שפשטה רגל, פורקה והוקמה מחדש בליגה הרביעית.
די ליוויו בן ה-36, שבאותו קיץ עוד ייצג את נבחרת איטליה במונדיאל 2002, היה שחקן הסגל היחיד שהחליט להישאר בקבוצה.
יחד עם פיורנטינה, טיפס די ליוויו במעלה הליגות עד שהקבוצה הבטיחה את עלייתה בחזרה לליגה הבכירה בסיום עונת .
די ליוויו הוביל את הקבוצה עונה אחת נוספת בסרייה א', עד שבשנת 2005, בגיל 39, פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו, נכלל די ליוויו בצוות המקצועי של קבוצת הנוער של רומא בין 2006 ל-2008, ובצוות המקצועי של מרצ'לו ליפי בנבחרת איטליה בין 2008 ל-2010.
לאחר שפרץ במדי יובנטוס בגיל מאוחר יחסית, גם הקריירה הבינלאומית של די ליוויו במדי נבחרת איטליה החלה בגיל 29 בלבד.
הוא זומן לנבחרת על ידי המאמן אריגו סאקי, ומשחק הבכורה שלו היה ב-6 בספטמבר 1995, במסגרת מוקדמות יורו 1996, בניצחונה הביתי של איטליה 1-0 על .
די ליוויו זומן על ידי סאקי לטורניר יורו 1996 באנגליה, ופתח בהרכב במשחק הראשון של שלב הבתים, בניצחון 2-1 על .
לאחר שלא שותף בהפסד ל, נכנס די ליוויו כמחליף מול (0-0), במשחק שלאחריו סיימה איטליה את דרכה בטורניר.
בעקבות ההדחה המוקדמות הוחלף סאקי בצ'זרה מלדיני, ודי ליוויו היה חלק משמעותי מהתוכנית המקצועית של המאמן החדש.
הוא שותף בשמונה משחקים במוקדמות מונדיאל 1998, וזומן לסגל הנבחרת של מלדיני לקראת המונדיאל בצרפת.
בשלב הבתים פתח די ליוויו בהרכב במשחק הראשון של איטליה, שהסתיים בשוויון 2-2 מול , ונכנס כמחליף לשבע דקות במשחק השני בו ניצחה איטליה 3-0 את .
הוא חזר לשחק בשלב שמינית הגמר בו ניצחה איטליה 1-0 את , כשנכנס כמחליף במהלך המחצית השנייה, והודח עם איטליה מהטורניר בשלב רבע הגמר, בו הפסידה איטליה למארחת בפנדלים.
די ליוויו נכנס למשחק לקראת פתיחת ההארכה, ולא נטל חלק בדו-קרב הבעיטות.
בתום הטורניר הוחלף מלדיני בדינו זוף, ובשנתיים בהן היה זוף המאמן זכה די ליוויו לארבע הופעות בלבד.
שתיים מההופעות היו במסגרת שלב הבתים של טורניר יורו 2000, אותו סיימה איטליה כסגנית אלופת אירופה.
עזיבתו של זוף החזירה את די ליוויו לתפקיד מרכזי בנבחרת, שכן לתפקיד המאמן נבחר ג'ובאני טרפטוני, שהביע אמון בדי ליוויו פעמיים בעבר, כשהחתים אותו ביובנטוס ובפיורנטינה.
די ליוויו שיחק חמש פעמים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, ובגיל 36 זכה מטרפטוני לזימון לסגל הנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 2002 ביפן ובקוריאה הדרומית.
די ליוויו עלה כמחליף במשחק הראשון בו ניצחה איטליה 2-0 את , ומשחקו השני בטורניר, והאחרון במדי נבחרת איטליה, היה כשעלה כמחליף בהפסדה של איטליה בשמינית הגמר 2-1 למארחת בהארכה.
בסך הכל בשבע שנים בהן נמנה עם סגל איטליה, רשם די ליוויו 40 הופעות.
אליפות אירופה: 2000 (מקום שני)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםרומאסרייה א'00רג'אנהסרייה C1130נוצ'רינהסרייה C1311פרוג'הסרייה C2343סרייה C133150פדובהסרייה ב'292363363363יובנטוססרייה א'330271322321300331פיורנטינהסרייה א'301331321סרייה C2210סרייה ב'434סרייה א'120סך הכל קריירה61128
אנג'לה ת'ורן הייתה שחקנית אנגלייה.
הייתה ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד מרג'ורי פרובישר, חברתה הטובה של אודרי פורבס-המילטון (פנלופי קית') בסדרה הקומית "האצילות מחייבת", ומהופעתה בתפקיד מרגרט תאצ'ר בסרט "Anyone for Denis".
אנג'לה ת'ורן נולדה בשנת 1939 בעיר קראצ'י שבהודו הבריטית (כיום פקיסטן).
אביה, ויליאם הרברט אלפרד ת'ורן, היה רופא בצבא ההודי ואמה, סילביה (לזלי), הייתה מורה.
בחמש השנים הראשונות לחייה התגוררה בהודו.
ת'ורן למדה משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בתוכנית של ה-BBC המתחקה אחרי שורשים משפחתיים ששודרה באוגוסט 2010 התארח בנה של ת'ורן השחקן רופרט פנרי-ג'ונס.
התברר שאביה של ת'ורן, ויליאם, שירת בחיל הרפואה ההודי והשתתף בקרב על מונטה קאסינו.
כמו כן נודע כי לאבות אבותיו היה קשר ממושך עם צבא הודו.
העבודה המקצועית הראשונה של ת'ורן הייתה בתיאטרון הילדים של קאריל ג'נר.
אחרי שהופיעה במשך עונה בתיאטרון רפרטוארי ביורק ובשפילד, שיחקה במחזה "Night Must Fall" בתיאטרון רויאל וינדזור ובתיאטרון היימרקט.
בין הפקות הטלוויזיה בהן הופיעה היו "אליזבת ר" בתפקיד לטיס נוליס , בסרט "The Liars", ובעיבוד לסיפור "הרוח מטירת קאנטרוויל" בתפקיד הראשי לצדו של ברוס פורסיית' בתפקיד הרוח.
היא זכתה לשבחי המבקרים על תפקידה כמרגרט תאצ'ר בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1982 לפארסה הסטירית .
ב-1984 שיחקה בתפקיד סוזן "הדוכסית" בהפקה מחודשת בווסט אנד של המחזה "Happy Family" מאת ג'יילס קופר לצדם של איאן אוגילבי וסטפני ביצ'אם.
ב-1996 כיכבה במחזה "Communicating Doors" בתיאטרון סבוי שבלונדון.
ב-1976 שיחקה ת'ורן בשני פרקים של הסיטקום "Get Some In!" בתפקיד גברת פיירפקס.
ב-1977 הופיעה בתפקיד ליידי טראסקוט בפרק בסדרה "The Good Life".
בין השנים 1979 ו-1981 שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה הקומית "האצילות מחייבת".
בעלה הופיע אף הוא בשני פרקים בסדרה.
היא שיחקה באותו תפקיד גם בסדרת תסכיתי רדיו ב-1997, ובתוכנית טלוויזיה ספיישל חג המולד בשנת 2007. היא כיכבה בסדרה קומית נוספת "Three Up, Two Down".
אחרי סיום הסדרה "האצילות מחייבת" שיחקה בתפקיד הארייט פארינגטון בסיטקום "Farrington of the F.O" מאת דיק שארפל ששודרה ב-ITV.
ת'ורן השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" ובפרק בסדרה "המלחמה של פויל".
ב-1989 דיבבה את תפקיד אליזבת השנייה בסרט "העי"ג" המבוסס על ספרו של רואלד דאל.
ב-22 בספטמבר 1967 נישאה ת'ורן לשחקן הטלוויזיה פיטר פנרי-ג'ונס לו הייתה נשואה עד למותו ב-2009. לבני הזוג נולדו שני בנים לורנס ורופרט.
ליידי אוסקר (1979) Lady Oscar
פרחים ועשבים שוטים (1995) Cold Comfort Farm
צעירים יפים ומבריקים (2003) Bright Young Things
אנג'לו יוסף הריצ'טי (באנגלית Angelo Joseph Errichetti 29 בספטמבר 1928 – 16 במאי 2013) היה פוליטיקאי אמריקאי ממוצא איטלקי.
כיהן כראש עיריית קמדן בין השנים 1973–1981 ונציג בסנט של ניו ג'רזי.
אנג'לו יוסף הריצ'טי גדל בקמדן במשפחה איטלקית, אחד משבעה אחים.
ב-1981 הורשע הריצ'טי ביחד עם עוד שלושה אחרים בקבלת שוחד בסך 50,000 דולר מסוכנים חשאיים של ה-FBI בתמורה לסיוע לשייח' ערבי פיקטיבי להיכנס לארצות הברית.
תחבולת ה-FBI בה נתפס הריצ'טי הייתה חלק ממבצע Abscam.
אנג'לו אובינזה אוגבונה (באיטלקית: Angelo Obinze Ogbonna; נולד ב-23 במאי 1988 בקאסינו שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בוווטפורד.
אנג'לו אוגבונה נולד וגדל בעיר קאסינו שבאיטליה ומגיל צעיר הצטרף לקבוצת הילדים המקומית של קאסינו עד שבשנת 2002 צורף למחלקת הנוער של טורינו.
בתחילת עונת 2006/07 הוקפץ אוגבונה לסגל הקבוצה הראשונה של טורינו וב-11 בפברואר 2007, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 1–2 על רגינה כשהוא בן 18 בלבד.
עד תום העונה ההיא רשם אוגבונה ארבע הופעות ליגה בקבוצה הראשונה של טורינו.
בחודש אוגוסט הושאל אוגבונה לקורטונה מהליגה השלישית באיטליה במדיה ערך 22 הופעות ליגה.
בתום העונה נכשלה הקבוצה בניסיון להעפיל לליגה האיטלקית השנייה כשהודחה בחצי גמר פלייאוף העלייה.
בעונה שלאחר מכן שב אוגבונה לסגל של טורינו כשרשם 19 הופעות ליגה ועוד ארבע הופעות בגביע האיטלקי.
בסיום אותה העונה ירד אוגבונה לליגה האיטלקית השנייה יחד עם טורינו.
החל מעונת 2009/1, אותה פתחה טורינו בליגה השנייה, הפך אוגבונה לשחקן הרכב ראשון בקבוצה והיה לבלם הבכיר של המועדון.
ב-17 באפריל 2010, כבש אוגבונה את שער הבכורה שלו במדי טורינו בתיקו 1-1 נגד צ'זנה.
ב-15 באוגוסט 2010, במסגרת הסיבוב השני של הגביע האיטלקי ענד אוגבונה את סרט הקפטן של טורינו בניצחון 1–3 על קוסנזה.
במהלך שלוש עונות עם טורינו בליגת המשנה באיטליה, רשם אוגבונה 105 הופעות ליגה ובעונת 2011/12 סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לסרייה א' כשהיא סיימה את העונה במקום השני בטבלת הליגה השנייה.
ב-2 בפברואר 2012, חתם אוגבונה על הארכת חוזה עד ל-30 ביוני 2016 בטורינו.
ב-11 ביולי 2013, לאחר שעבר בהצלחה בדיקות רפואיות, חתם אוגבונה ביובנטוס ששילמה עבורו לטורינו 13 מיליון אירו עם אופציה לבונוסים עתידיים בגובה של שני מיליון אירו.
בתוך כך, הפך אוגבונה לשחקן הראשון בהיסטוריה של טורינו שענד את סרט הקפטן ועבר לשחק במדי היריבה העירונית יובנטוס.
ב-17 באוגוסט 2013, ערך אוגבונה הופעת בכורה אירופית במדי יובנטוס במשחק נגד פ.צ.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש אוגבונה כאופציה השלישית בהגנת יובנטוס כשבעונתו הראשונה רשם 25 הופעות בכל המסגרות בעיקר במשחקי גביע או משחקי ליגה מאוחרים בשלבי הסיום של העונה.
בעונת 2013/14, רשם אוגבונה 16 הופעות ליגה בעונה בה זכתה יובנטוס באליפות הליגה האיטלקית.
בעונה שלאחר מכן, כשיובנטוס זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות רשם אוגבונה 25 הופעות ליגה.
ב-10 ביולי 2015, חתם אוגבונה לארבע שנים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג ששילמה עבורו 11 מיליון אירו.
ב-30 ביולי, ערך אוגבונה את הופעת הבכורה שלו במדי וסטהאם כשפתח בהרכב בתיקו 2-2 נגד אסטרה ג'יורג'יו במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית.
באותו המשחק כבש אוגבונה שער עצמי.
ב-9 בפברואר 2016, כבש אוגבונה את שער הבכורה שלו במדי וסטהאם בניצחון 1–2 על ליברפול במסגרת הגביע האנגלי.
ב-27 באוגוסט 2024 חתם אוגבונה בווטפורד מהצ'מפיונשיפ לעונה אחת.
אוגבונה רשם 10 הופעות בנבחרת איטליה עד גיל 21 וב-11 בנובמבר 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי איטליה בניצחון 0–2 על פולין במסגרת משחק ידידות.
אוגבונה נמנה עם הסגל הסופי של נבחרת איטליה ליורו 2012 אך לא זכה לרשום דקות משחק במהלך הטורניר.
בסוף חודש מאי 2016, זומן אוגבונה לסגל הסופי של איטליה ליורו 2016 ואת הופעתו היחידה בטורניר ערך ב-22 ביוני במשחק האחרון של איטליה בשלב הבתים בהפסד 0–1 לאירלנד.
אנג'לו אנטוני בואונו ג'וניור (5 באוקטובר 1934 – 21 בספטמבר 2002) היה חוטף, אנס ורוצח סדרתי אמריקאי.
יחד עם בן דודו קנת' ביאנקי ביצע מספר רציחות של נשים.
צמד הרוצחים כונו "החונקים מהילסייד" (וגם "החונקים ממורד הגבעה").
בואונו נולד ברוצ'סטר ניו יורק, דור ראשון למהגרים איטלקים-אמריקאים מסן בואונו שבאיטליה.
בתקופה שקדמה לרציחות, לבואונו כבר הייתה היסטוריית פשיעה רחבה שכללה התחמקות מתשלום מזונות, גנבת רכבים, תקיפה ואונס.
בשנת 1975 בואונו חידש את הקשר שלו עם בן דודו, קנת' ביאנקי.
בואונו, שהעמיד פנים שהוא מצליח עם בנות המין השני, שכנע את ביאנקי לסרסר בשתי בחורות, אותן החזיק בדירתו כאסירות.
בסוף שנת 1977, הצמד עבר מסרסרות בנשים לרצח נשים, ועד למעצרם בשנת 1979 ביצעו עשר רציחות.
בואונו סיפר שכפה על נשים לכנותו בשם "סוס הרבעה איטלקי".
ביאנקי ובואונו סיירו ברחבי לוס אנג'לס במכוניתו של בואונו והשתמשו בתגי משטרה מזויפים כדי להונות נשים שהם שוטרים סמויים.
קורבנותיהם היו נשים וילדות בגילאי 12 עד 28 מאזורים שונים במדינה.
הם הורו לקורבנותיהם להיכנס למכונית בטענה כי מדובר ברכב משטרתי מסווה, נסעו לביתו של בואונו ושם עינו ואנסו אותן.
יולנדה וושינגטון, בת 19 נרצחה ב-17 באוקטובר 1977
ליסה קסטין, בת 21 נרצחה ב-6 בנובמבר 1977
קריסטינה ווקלר, בת 20 נרצחה ב-20 בנובמבר 1977
קימברלי מרטין, בת 17 נרצחה ב-9 בדצמבר 1977
צמד הרוצחים נהג להתעלל מינית בנשים לפני שחנק אותן למוות.
בנוסף לחניקה הם רצחו את הקורבנות גם בשיטות נוספות כגון זריקה קטלנית, שוק חשמלי והרעלה בפחמן חד-חמצני.
בעודו מעורב ברציחות, ביאנקי ניסה להתקבל ליחידת המשטרה של לוס אנג'לס ואף הצטרף לשוטרים ותיקים בניידות בניסיון ללכוד את החונקים מן הגבעה.
לילה אחד, בעודם מנסים לתכנן ולבצע את רציחתם המשותפת ה-11 במספר, ביאנקי גילה לבואונו שהוא הצטרף לשוטרים בניידות המשטרה ושהם תחקרו אותו לגבי מקרי הרצח.
בואונו איים להרוג את ביאנקי אם זה האחרון לא יימלט מידית לבלינגהאם וושינגטון.
ביאנקי פעל לפי איומו של בואונו במאי 1978.
תיק החקירה נגד בואונו התבסס בעיקר על עדותו של ביאנקי.
החוקרים מטעם פרקליטות מחוז לוס אנג'לס קבעו שביאנקי הוא עד לא אמין ואינו משתף פעולה ולכן שחררו את בואונו.
השופט רונלד מ.ג'ורג' דחה את הבקשה לבטל את התיק נגדו והעביר את החקירה לצוות אחר.
משפטו של בואונו היה המשפט הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית לאדם בודד, הוא התחיל בנובמבר 1981 והסתיים כעבור שנתיים בנובמבר 1983. במהלך המשפט, ביאנקי העיד נגד בואונו במטרה לזכות בהמתקת דינו.
בית המשפט הרשיע את בואונו בתשעה סעיפים של רצח.
בית המשפט דן אותו למאסר עולם, והשופט במשפט טען כי עונש מוות היה הולם יותר בעבורו.
בשנת 1986 בואונו נשא לאישה את כריסטין קיזוקה, אם לשלושה ועובדת במשרד התעסוקה של קליפורניה.
בואונו נמצא מת בתא המעצר שלו ב-21 בספטמבר 2002, הוא היה לבדו בתאו ומת מהתקף לב.
בשנת 2007, נכדו של בואונו, כריסטופר בואונו, התאבד מיד לאחר שירה בראשה של סבתו, מרי קסטיליו.
קסטיליו הייתה נשואה בעבר לבואונו וילדה לו חמישה ילדים, ביניהם אביו של כריסטופר.
כריסטופר בואונו לא ידע את זהותה האמיתית של סבתו עד לשנת 2005.
אנג'לינה הוא בית קפה ומסעדה הממוקם ברחוב ריבולי מס' 226 ברובע הראשון של פריז, צרפת.
בית הקפה ידוע בעיקר בשל משקה השוקולד הסמיך במיוחד המעוטר בקצפת, ובעוגות המוגשות בו (בייחוד ה-סופלה ערמונים, ועוגת סנט אונורה).
בית הקפה נוסד בשנת 1903 על ידי הקונדיטור אנטואן רומפלמאייר (Antoine Rumpelmayer) ועוצב בסגנון הבל אפוק.
בתחילת דרכו נקרא בית הקפה על שמו של המייסד אולם לאחר מכן שינה אותו על שמה של כלתו.
לאחר מותו בשנת 1914 המשיכו בנו רנה וכלתו אנג'לינה בהפעלת המקום תוך הרחבת מבחר המאפים המוצע ללקוחות.
קפה אנג'לינה הפך למקום מפגש מועדף על אנשי החברה הגבוהה בפאריס ובין לקוחותיו הקבועים נמנו מרסל פרוסט וקוקו שאנל.
בשנת 1980 צולמו בבית הקפה מספר סצנות מהסרט "לה בוהם 2" בכיכובה של סופי מרסו.
במשך השנים התרחב היצע המזון בבית הקפה והוא החל להציע גם תפריט מסעדות רגיל וארוחות מלאות לבוקר, צהריים וערב.
בני משפחת רומפלמאייר המשיכו להחזיק בבעלות על המקום עד לשנת 1963. בשנת 2005 נמכרה הבעלות שוב ל"קבוצת ברטראנד"-רשת מזון מהיר.
בפריס פועלים שבעה סניפים ונקודות מכירה תחת המותג אנג'לינה: בכתובת המקורית שמול גני טילרי, בגלרי לפאייט בשדרות האוסמאן, בקניון "ארמון הקונגרס", שני אתרים בארמון ורסאי, במוזיאון לוקסמבורג, וברחוב באק.
בנוסף לאלה נפתחו סניפים נוספים של בית הקפה במזרח התיכון ובמזרח הרחוק.
אנג'לה ריפון היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה ורדיו בריטית.
ריפון הגישה תוכניות חדשות ברדיו ובטלוויזיה בדרום מערב אנגליה לפני שעבר להגיש מהדורת חדשות בBBC, והפכה למגיש קבוע ב-1975. היא הייתה העיתונאית הראשונה שקיבלה תפקיד קבוע בהגשת חדשות הטלוויזיה הלאומית של ה-BBC, ומגישת החדשות השלישית שהופיעה בשידורים ארציים בטלוויזיה הבריטית.
ריפון נולדה בפלימות', שבדרום-מערב אנגליה למשפחה ממעמד הפועלים.
אביה שירת בחיל הנחתים המלכותי ולקח חלק במלחמת העולם השנייה ואמה הייתה תופרת.
לאחר שעזבה את בית הספר בגיל שבע עשרה החלה לעבוד כעורכת ב-ITV.
בגיל 21 היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסניף של ה-BBC האזורי.
ב-1975 הוצע לה להגיש מהדורת חדשות ארצית בערוץ, ובכך הפכה לאישה הראשונה שעשתה זאת.
בין האירועים שסיקרה במסגרת עבודתה בערוץ נכללה חתונתם של הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
ב-1977 היא הנחתה את האירוויזיון שנערך בלונדון.
בשנת 2018, ריפון הגישה את הסיקור חי של חתונתם של הנסיך הארי ומייגן מרקל עבור ערוץ שבע באוסטרליה לצד מייקל אושר ומליסה דויל .
באוגוסט 2023, הוכרז שהיא תשתתף בסדרה העשרים ואחת של Strictly Come Dancing, למעלה משלושים שנה לאחר שהנחתה את הגרסה המקורית של התוכנית Come Dancing .
ריפון, שמלאו לה 79 בזמן שהשתתפה בסדרה, היא המתמודדת הוותיקה ביותר בתולדות התוכנית.
בשנת 2004 קיבלה ריפון את אות מסדר האימפריה הבריטית.
ב-1967, בגיל 22, היא נישאה לכריסטופר דר אשר עובד בתור מהנדס.
לא היו להם ילדים והם נפרדו ב-1989 והתגרשו מאוחר יותר.
ריפון אמרה שסיום נישואיה היה כואב מאוד, ושמעמד הסלבריטאי שלה אחד מהסיבות לגירושים.
היו לה מערכות יחסים ארוכות טווח לאחר מכן, אבל היא שמחה להיות רווקה.
גארי גורדון , הידוע יותר בשם הבמה שלו, אנג'לו דוקינס הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
גורדון חתם על חוזה פיתוח ביחד עם ה-WWE בשלהי שנת 2012 וערך את הופעת הבכורה שלו באירוע של התוכנית NXT, שאינו משודר לטלוויזיה, ב-20 בדצמבר 2012 תחת שם הבמה אנג'לו דוקינס, כאשר הוא מפסיד לסוייר פלטון.
את קרב הטלוויזיוני הראשון שלו ערך ב-19 ביוני 2013 בהפסד לסמי זיין.
מעתה ואילך למשך שלוש השנים הבאות הופיע באופן לא רציף כצמד של אותו פלטון בהפסדים לצמדים כמו אנזו אמורה וקולין קאסידי, בלייק ומארפי, ההייפ ברוס ועוד.
ב-28 בספטמבר 2016 הפסיד דוקינס לטיי דילינג'ר.
בחודש ינואר של שנת 2017 דוקינס הרכיב את הצמד שנקרא Street Profits ביחד עם מונטז פורד.
ב-12 ביולי 2017 השניים החלו במתן פרומואים בתוכניות NXT על הופעת הבכורה שלהם.
הצמד ערך את הופעת הבכורה שלהם ב-9 באוגוסט וניצח זוג מקומי.
שבוע לאחר מכן השניים ניצחו את כריס סילביו ולארס סאליבן.
ב-17 בינואר 2018 השניים הפסידו ל-The Authors of Pain (אקאם ורזאר) בקרב שקבע את זהות הזוג שיתאבק על אליפות הזוגות נגד אלופי הזוגות מקבוצת The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי) שיערך באירוע NXT TakeOver: Philadelphia.
השניים התחרו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס וניצחו בסיבוב הראשון את הווי משינרי (אוטיס וטאקר נייט).
ב-28 במרץ במסגרת הסיבוב השני של הטורניר, השניים הודחו על ידי Authors of Pain.
ב-2 במאי השניים הפסידו לזוג TM-61. ב-5 בספטמבר, השניים הפסידו ל-The Forgotten Sons (סטיב קאטלר וּוסלי בלייק) שערכו קרב בכורה טלוויזיוני ב-NXT.
ב-26 בספטמבר, הסטריט פרופיטס הפסידו ל-The Mighty.
ב-13 בפברואר 2019, הסטריט פרופיטס ניצחו את הומברטו קאריו וסטייסי ארווין ג'וניור.
ב-6 במרץ, הסטריט פרופיטס הפסידו למאסטש מאונטיין (טרנט סבן וטיילר בייט) בקרב במסגרת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס והודחו מהטורניר כבר בסיבוב הראשון.
ב-10 באפריל, הסטריט פרופיטס ניצחו את פביאן אייכנר ומרסל ברטל.
ב-24 באפריל, הסטריט פרופיטס הפסידו לאלופי הזוגות של NXT, The Viking Raiders (איבר ואריק) בקרב שאינו היה על חגורות האליפות.
ב-15 במאי, הסטריט פרופיטס התחרו נגד The Viking Raiders על אליפות הזוגות של NXT, אך הקרב הסתיים ללא הכרעה בשל התערבות של The Forgotten Sons.
באירוע NXT TakeOver: XXV, שנערך ב-1 ביוני, הסטריט פרופיטס ניצחו בקרב סולם זוגות מרובע והפכו לאלופי הזוגות החדשים של NXT.
ב-10 ביולי, הסטריט פרופיטס הגנו בהצלחה על חגורות אליפות הזוגות של NXT לאחר שניצחו את דני בורץ' ואוני לורקאן.
באירוע NXT TakeOver: Toronto, שנערך ב-10 באוגוסט, הסטריט פרופיטס הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד חברי קבוצת The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי).
ב-28 באוגוסט, הסטריט פרופיטס הפסידו את חגורות אליפות הזוגות של NXT לבובי פיש וקייל אוריילי.
ב-2 באוקטובר, הסטריט פרופיטס כשלו בניסיונם להשיב אליהם את חגורות אליפות הזוגות של NXT לאחר שהפסידו בקרב החוזר לפיש ואוריילי.
החל מ-1 ביולי, הסטריט פרופיטס החלו להופיע במספר קטעים מאחורי הקלעים בתוכנית Raw.
שלושה חודשים לאחר מכן ב-11 באוקטובר, במהלך פרק הדראפט, הסטריט פרופיטס עברו באופן רשמי ל-Raw.
ב-21 באוקטובר, הסטריט פרופיטס ערכו את קרב הבכורה שלהם ברוסטר הראשי, כשניצחו את ה-O.C.
(AJ סטיילס, לוק גאלוס וקארל אנדרסון) בקרב האנדיקאפ 3 נגד 2. ב-4 בנובמבר, הסטריט פרופיטס והומברטו קאריו הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה ל-O.C.
שבוע לאחר מכן, הסטריט פרופיטס, קווין אואנס וסת' רולינס ניצחו בקרב ארבעה נגד ארבעה את קבוצת אימפריום (וולטר, אלכסנדר וולף, פביאן אייכנר ומרסל ברטל).
באירוע סטארקייד, שנערך ב-1 בדצמבר, הסטריט פרופיטס גברו בקרב זוגות על ה-O.C.
ב-9 בדצמבר, הסטריט פרופיטס נענו לאתגר הפתוח, שהציבו ה-Viking Raiders (אריק ואיבר) בפני מחלקת הזוגות של הרוסטר, ובו הם כשלו בניסיונם לזכות בחגורות אליפות הזוגות של Raw.
ב-30 בדצמבר, הסטריט פרופיטס ניצחו בקרב זוגות את לוק גאלוס וקארל אנדרסון.
שבוע לאחר מכן, הצמד כשל בניסיונו לזכות באליפות הזוגות של Raw לאחר שהפסיד בקרב זוגות משולש לאלופי הזוגות, ה-Viking Raiders, אשר כלל בנוסף את ה-O.C.
ב-10 בפברואר, הסטריט פרופיטס ניצחו את מוג'ו ראולי ורידיק מוס.
באירוע סופר שואודאון, שנערך ב-27 בפברואר, הסטריט פרופיטס כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של Raw לאחר שהפסידו לאלופי הזוגות, סת' רולינס ומרפי.
לעומת זאת, ב-2 במרץ, הסטריט פרופיטס ניצחו את רולינס ומרפי והפכו לאלופי הזוגות החדשים של Raw.
באירוע תא ההדחות, שנערך ב-8 במרץ, הסטריט פרופיטס רשמו הגנה ראשונה מוצלחת על חגורות האליפות נגד האלופים לשעבר, סת' רולינס ומרפי.
ב-9 במרץ, הסטריט פרופיטס וה-Viking Raiders הפסידו בקרב ארבעה נגד ארבעה לסת' רולינס, מרפי ו-Authors of Pain (אקאם ורזאר).
ב-30 במרץ, הסטריט פרופיטס וקווין אואנס ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את אנג'ל גרזה, אוסטין ת'יאורי וסת' רולינס.
בלילה השני של האירוע רסלמניה 36, שהוקלט ב-25 וב-26 במרץ (ושודר ב-5 באפריל), השניים הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד אנג'ל גרזה ואוסטין ת'יאורי.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, הסטריט פרופיטס וביאנקה בלאייר ניצחו בקרב שלושה את שלושה את גרזה, ת'יאורי וזלינה וגה.
ב-4 במאי, הסטריט פרופיטס הפסידו ל-Viking Raiders בקרב שאינו היה על חגורות האליפות של דוקינס ופורד.
ב-25 במאי, הסטריט פרופיטס הפסידו בקרב זוגות לבובי לאשלי ו-MVP שאינו היה על אליפות הזוגות.
ב-22 ביוני, הסטריט פרופיטס רשמו הגנה מוצלחת על אליפות הזוגות נגד ה-Viking Raiders.
ב-20 ביולי, הסטריט פרופיטס גברו על אנדרדה ואנג'ל גרזה בקרב שאינו היה על חגורות האליפות שלהם.
ב-10 באוגוסט, דוקינס ניצח בקרב יחידים את אנדרדה.
באירוע סאמרסלאם, שנערך ב-23 באוגוסט, הסטריט פרופיטס הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד אנדרדה ואנג'ל גרזה.
ב-14 בספטמבר, דוקינס ופורד ניצחו את אלופי הזוגות של סמאקדאון, סזארו ושינסקה נקאמורה.
באירוע התנגשות של אלופים, שנערך ב-27 בספטמבר, השניים גברו על אנדרדה ואנג'ל גרזה ושמרו על חגורות האליפות.
כתוצאה מהדראפט לשנת 2020 בחודש אוקטובר, הסטריט פרופיטס הועברו לסמאקדאון, בעוד שהניו דיי (קופי קינגסטון ואקסבייר וודס) הועברו ל-Raw.
כדי לשמור על חגורות אליפות תואמות למותג, אלופי הזוגות החליפו ביניהם את חגורות האליפות.