tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מריה הדוויג אנה ברטה וילהלמינה כריסטיאן אליזבת רוזיטה, נסיכת וינדיש-גרץ (1878-1918); שנישאה לשגריר אוסטריה בסנקט פטרבורג, הרוזן פריג'ש ספארי דה ספאר, מוראסומבט אט סצ'י־סיגט עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הם סבא וסבתא מצד האם של הנסיכה מייקל מקנט (לשעבר הברונית מארי קריסטין פון ריבניץ).
כריסטיאנה מריה וילהלמינה אלאונורה גבריאלה יוליאנה אלוזיה, נסיכת וינדיש-גרץ (1881-1895); מתה בנערותה
אגנס מתילדה מריה ברטה אלאונורה ולנטין יוליאנה, נסיכת וינדיש-גרץ (1884-1969); נישאה לרוזן אדולף מריה פון תון אונד הוהנשטיין (1880-1957)
וילהלמינה, נסיכת וינדיש-גרץ (1885-1886); מתה כתינוקת
מריה-אגלה כריסטיאן הדוויג גבריאלה וילהלמינה היגינה ארנסטינה, נסיכת וינדיש-גרץ (1887-1961); נישאה לרוזן קרל אפוני דה נגי-אפוני (1878-1959)
אביר במסדר גיזת הזהב, 1884
הצלב הגדול של מסדר אישטוואן הקדוש, 1895
אלפרד יוזף ניקולאוס גונטרם, נסיך וינדיש-גרץ השני היה פלדמרשל-לויטננט בצבא הקיסרי האוסטרי אשר החזיק בנחלות רבות.
אלפרד השני נולד ב-28 במרץ 1819 בווינה, לבית וינדיש-גרץ, אחת ממשפחות האצולה האוסטריות הבולטות ביותר.
הוא היה בנם הבכור של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, גנרל-פלדמרשל בצבא האוסטרי הקיסרי, ואשתו, הנסיכה מריה אלאונורה משוורצנברג (1796–1848).
כמו שלושת אחיו, אלפרד השני הצטרף לצבא האוסטרי.
במהלך מרד פראג בשנת 1848, שדוכא על ידי אביו, אמו נהרגה והוא עצמו נפצע.
כשלישו של אביו, הוא ליווה אותו בכל מסעותיו הצבאיים.
כאשר אביו נפטר בשנת 1862, הוא קיבל את התואר נסיך וינדיש-גרץ השני.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866, הוא פיקד על שני רגימנטים בקרב המכריע בקניגרץ, שהסתיים בתבוסת אוסטריה.
הוא נפצע קשה מירי בבטן בקרב שטרזיץ ונלקח בשבי.
לאחר שחרורו, פרש אלפרד משירות פעיל וקיבל מספר עיטורים צבאיים ואת תואר אביר גיזת הזהב.
בשנת 1869 מונה למפקד צבאי בעיר פרשבורג.
אלפרד השני, לא החלים לחלוטין מפצעיו, וב-28 באפריל 1876 מת בגיל 57 בטירת טאכוב, מושב המשפחה של בית וינדיש-גרץ.
ב-19 באוקטובר 1850 התחתן אלפרד עם בת דודתו, הנסיכה הדוויג מלובקוביץ' (1829–1852), בתם הבכורה של הנסיך אוגוסט לונגין יוזף מלובקוביץ' (1797–1848), מושל לומברדיה, ואשתו, ברטה, נסיכת שוורצנברג (1807–1883).
היא נפטרה שנתיים לאחר הנישואין.
אלפרד השלישי, נסיך וינדיש-גרץ (1851–1927), ראש ממשלת אוסטריה.
אלפרד כהן (נולד ב-18 בינואר 1981), הוא משורר ושדרן רדיו ישראלי.
כהן נולד וגדל בבאר שבע.
הוא בוגר בית הספר לכתיבה יוצרת של הליקון.
זוגתו היא הסופרת והמשוררת ריטה קוגן.
החל משנת 2020 כהן עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית בתחנת הרדיו הקצה בשם חוויית משתמש.
כמו כן, הוא כותב מאמרים לאתר התחנה.
החל מינואר 2025 הוא מנחה את הפודקאסט של הוצאת הספרים קתרזיס, סאבטקסט, בו הוא מארח משוררים וסופרים שונים.
כהן הוציא לאור שלושה ספרי שירה.
שירתו התפרסמה במספר כלי תקשורת כמו הארץ וידיעות אחרונות.
בשנת 2015 זכה בפרס למשוררים בראשית דרכם מטעם של פרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית.
כהן כותב באופן קבוע ביקורות ספרות בכתב העת מעלה ובבלוג שלו.
חופשה שנתית, הוצאת לוקוס, 2022.
עמוד נוח, הוצאת קתרזיס, 2021.
אינדיפופ נונסטופ, פרדס הוצאה לאור, 2014.
אלפרד הנרי ליטלפילד היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1876–1877, כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1878–1879, וכמושל רוד איילנד ה-35 בשנים 1880–1883.
אלפרד ליטלפילד נולד בעיירה סיצ'ואיט שברוד איילנד, כבנם של ג'ון ודבורה (לבית הימס) ליטלפילד.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לווריק, שם הוא למד בבתי ספר מקומיים.
הוא עבד בחנות כלבו בסנטרל פולס שברוד איילנד, ולאחר מכן עבר לעבוד בחברת הייצור ליטלפילד.
הוא היה לשותף בחברה ולאחר מכן היה לנשיאה.
ב-1861 הוא הקים יחד עם אחיו דניאל חברת אריגי צמר, שבה הוא שימש כדירקטור עד יומו האחרון.
ב-1864 שירת ליטלפילד כמפקח בדיוויזיה של המיליציה רוד איילנד, וקודם לדרגת קולונל.
הוא שירת במיליציה במשך חמש שנים.
ליטלפילד החל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר ב-1873 נבחר למועצת העיר לינקולן, תפקיד אליו הוא נבחר עוד ארבע פעמים.
בשנים 1876–1877 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד, ובשנים 1878–1879 כחבר הסנאט של רוד איילנד.
ב-1880 נבחר ליטלפילד כמושל רוד איילנד ה-35 מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן בתפקיד עד 1883. בתפקידו כמושל הוא ירש את קודמו בתפקיד ועמיתו למפלגה צ'ארלס ואן זאנדט, שבחר שלא להתמודד בבחירות של 1880, בהן הביס ליטלפילד את מועמד המפלגה הדמוקרטית, הוראס א.
קימבול כשגרף 10,224 קולות מול 7,440 הקולות של קימבול ו-5,047 הקולות של מועמד מפלגת האיסור אלברט סי.
במהלך תקופת כהונתו של ליטלפילד כמושל הוסדר הגבול בין רוד איילנד לבין מסצ'וסטס.
אחריו כיהן כמושל אוגוסטוס בורן.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ליטלפילד לנהל את עסקיו.
הוא היה נשיא הבנק הלאומי הראשון של פאוטוקט, של חברת הגז של פאוטוקט, ושל חברת הרכבות של פאוטוקט.
ב-1853 נשא ליטלפילד לאישה את רבקה ג'יין נורתרפ, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
אלפרד ליטלפילד נפטר בביתו שבסנטרל פולס ב-21 בדצמבר 1893. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
אַלְפְרֶד יוֹזֶף פּוֹטוֹצְקִי (בפולנית: Alfred Józef Potocki; ) היה אציל פולני, בעל קרקעות, ופוליטיקאי אוסטרי מלוכני ליברל-שמרן וראש ממשלה.
הרוזן פוטוצקי נולד ב-29 ביולי 1817 (או 1822) בלנצוט כבן למשפחת פוטוצקי הידועה, אחת ממשפחות האצולה הפולניות העשירות ביותר, אם כי היה נתין של האימפריה האוסטרית, וירש את אחוזות האורדינציה (ordynat) של לנצוט מאביו.
הוא היה בנו של הרוזן והנסיכה יוזפינה מריה צ'רטוריסקה.
סבו היה הסופר , הידוע בעיקר בשל הרומן המפורסם שלו .
אלפרד יוזף פוטוצקי ידוע כמי שבנה את המפואר, בית מגורים גדול בלבוב.
ב-1873 היה ממייסדי (האקדמיה הפולנית למיומנויות) בקרקוב.
הוא ניהל מזקקה משפחתית, הידועה כיום בשם .
ב-1848 נבחר לחבר בבית התחתון של (הרייכסראט), בית הנבחרים (Abgeordnetenhaus), וב-1861 בבית העליון, בית הלורדים (Herrenhaus).
הוא שירת בסגל הדיפלומטי והיה שר החקלאות של אוסטריה מ-30 בדצמבר 1867 עד 15 בינואר 1870, אך התפטר בשל דעותיו הפדרליסטיות שהיו במיעוט בקבינט.
הוא כיהן כראש ממשלת אוסטריה מ-1870 עד 1871, והיה אחד משני הלא-גרמנים היחידים שהחזיקו במשרה זו באוסטרו-הונגריה.
ב-12 באפריל 1870, הפך לראש ממשלת ציסלייטניה (החלק "האוסטרי" של האימפריה) החמישי ובמקביל לשר ההגנה.
ב-18 במרץ 1851 בסלאוויטא, נישא לנסיכה , יורשת משפחת הנסיכים הבולטת .
יחד נולדו להם שני בנים ושתי בנות:
הרוזן (1852–1915), שנישא לנסיכה אלז'בייטה מטילדה רדזיוויל, בתם הבכורה של הנסיך ו.
הרוזנת יוליה פוטוצקה (1854–1921), שנישאה לרוזן ולדיסלאוס .
הרוזנת קלמנטינה פוטוצקה (1856–1921), שנישאה לרוזן יאן לאון אנטוני , בנו של הרוזן .
הרוזן (1862–1922), שנישא לנסיכה הלנה אוגוסטה רדזיוויל, בתם הצעירה של הנסיך ו.
הרוזן פוטוצקי מת ב-18 במאי 1889 בפריז.
אלפרד ליבסטר היה שחקן טניס שולחן יהודי-אוסטרי, בעל 16 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן מתוך 11 בהן השתתף (1928–1938), מהן 2 זהב (זוגות גברים וקבוצתי), 6 כסף ו-8 ארד.
בדירוג העולמי של ITTF, הוא דורג במקום שני בעולם בשנת 1928.
אלפרד ליבסטר שיחק במועדון ברובע ורינג בווינה בשנות ה-20 ומאוחר יותר (1937) במועדון שטראסנבאן וינה.
הוא התגורר בווינה ברחוב וורינגר מאוקטובר 1929 עד יוני 1938, ולאחר מכן נאלץ להגר לאנגליה לאחר האנשלוס בגלל מוצאו היהודי.
הוא התגורר בלונדון ברחוב קנדובר 4 עד מותו בשנת 2000. אשתו האלמנה המשיכה להתגורר בלונדון עד גיל 95.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם, שוודיה ב-1928 הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בטורניר זוגות גברים ביחד עם רוברט תום.
מדליית כסף בטורניר הקבוצתי ביחד עם פאול פלוסמן, מוניו פילינגר ורוברט תום, אחרי הונגריה ולפני אנגליה ומדליית ארד בטורניר ליחידים לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר לזולטאן מכלוביץ' מהונגריה שזכה בטורניר במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-1929 הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בטורניר הקבוצתי, אחרי הונגריה ולפני אנגליה.
מדליית ארד בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם היהודייה גרטרוד וילדם לאחר שהפסידו בשלב חצי הגמר לסטיבן קלן ואנה שיפוש יהודים מהונגריה שזכו בזהב.
לרוע מזלו בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר שבו הפסיד לפרד פרי מאנגליה שזכה במדליית הזהב.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה ב-1930 הוא זכה במדליית כסף בזוגות גברים ביחד עם רוברט תום לאחר שהפסידו במשחק הגמר לויקטור ברנה ומיקלוש סבדוש יהודים מהונגריה.
בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד לסטיבן קלן.
בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם הלי רייצר הם הגיעו לשלב רבע הגמר שבו הפסידו לסטיבן קלן ואנה שיפוש שזכו במדליית הכסף.
נבחרתו סיימה במקום רביעי בטורניר הקבוצתי
אלפרד ברנהרד נוׁבֶּל (בשוודית: Alfred Bernhard Nobel, , 22 באוקטובר 1833 – 10 בדצמבר 1896) היה כימאי ומהנדס שוודי, ממציא הדינמיט ויוזם פרס נובל.
על שמו נקרא היסוד הכימי נובליום שזוהה לראשונה בשנת 1957 על ידי קבוצת מדענים שוודים.
אלפרד נובל נולד בסטוקהולם שבשוודיה בשנת 1833, כבן השלישי מתוך שמונה במשפחתו.
בגיל 9 עברה המשפחה לסנקט פטרבורג, שם הקים אביו מפעל לייצור מוקשים ימיים.
מצבה הכלכלי של המשפחה בשנים אלו היה טוב, ולפיכך זכו האחים לחינוך טוב ונחשפו לתחומי דעת רבים.
אלפרד עצמו גילה עניין במדע, ולא פחות מכך גם בספרות בכלל ובספרות אנגלית בפרט.
אביו, שחפץ לראות את בניו יורשים אותו בעסקיו, סלד מהתעניינותו של אלפרד בספרות, והחליט לשלוח אותו ללימודים ולהשתלמויות בהנדסה כימית ברחבי אירופה.
במהלך המסע בן השנתיים התוודע נובל לניטרוגליצרין, תרכובת נוזלית ונפיצה ביותר, לאחר שנפגש בפריז עם אסקאניו סובררו שסינתז את החומר מספר שנים קודם לכן.
בהמשך מסעו הוא הגיע לארצות הברית, שם עבד זמן מה תחת המהנדס הימי ג'ון אריקסון.
ב-1852 התבקש לשוב לרוסיה על מנת לעזור בעסקים המשפחתיים.
זמן מה לאחר מכן, בעקבות הרעה במצב הכלכלי המשפחתי, חזר אלפרד יחד עם אביו ואחד מאחיו לשוודיה מולדתם.
באותה תקופה החל, יחד עם אביו, לחקור דרכים לשימוש בטוח בניטרוגליצרין, מתוך הבנת הפוטנציאל הגלום בו.
הניטרוגליצרין הוא תרכובת שאינה יציבה מבחינה כימית, ולכן השימוש בה היה כרוך בסיכון רב.
התפוצצויות אחדות אירעו במהלך המחקר במפעל המשפחתי, ובאחת מהן, שאירעה ב-1864, נהרגו פועלים אחדים, ובהם גם אמיל, אחיו הצעיר של נובל.
לבסוף הצליח נובל לייצב את החומר, על ידי ערבובו עם חומרים לא פעילים כגון פחם ונסורת, ולהפוך את השימוש בו לבטוח.
ב-1867 הוא רשם פטנט על ההמצאה לה קרא "דינמיט".
בהמשך חייו הוא המשיך לפתח חומרי נפץ נוספים, בעלי עוצמה גדולה יותר ובטיחות טובה יותר.
הוא התגורר בפריז, אולם את מרבית חייו בילה בנסיעות בין מפעליו הרבים.
בסך הכול רשם יותר מ-350 פטנטים.
נובל צבר הון רב מייצור חומרי נפץ, בשוודיה וביותר מעשרים מדינות אחרות, ומשדות הנפט בבאקו, שהוא ואחיו היו שותפים לפיתוחם.
לקראת סוף חייו עבר לגור בסן רמו שבאיטליה.
אלפרד נובל המציא את הדינמיט כאשר רצה למצוא פתרון יעיל ומהיר לבעיות טבעיות - לדוגמה - כריית מנהרות למעבר של רכבות באופן מהיר, פיצוץ סלעים, סכירת נהרות, יצירת שבילים וכדומה, תוך המחשבה שחומר נפץ יוכל לעזור לאדם להתקדם לחיים של רווחה.
האדם גילה עד מהרה את תוצאותיו הקטלניות של הדינמיט, והחל להשתמש בו כאמצעי לחימה קטלניים בשימושים הצבאיים, שגרמו למוות רב.
נובל גילה זאת במהרה ונכנס לדיכאון, ממנו לא החלים עד סוף חייו.
מותו של נובל והפרס על שמו
אלפרד נובל נפטר בביתו שבסן רמו ב-10 בדצמבר 1896 כתוצאה משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית הקברות נורה בגראבינגפלטסן בסטוקהולם.
בשנים האחרונות לחייו הקים את קרן נובל - מוסד האחראי על חלוקה ומימון פרס נובל המוענק מדי שנה לאנשים בתחומים שונים על המצאה ייחודית או תרומה לאנושות.
נובל ראה ביצירת הקרן מעין "מחילה" על המצאתו הקטלנית שגרמה למותם של רבים.
נובל החליט לכתוב את צוואתו בעיקר בגלל כתבה שגויה שפורסמה בעיתון צרפתי בעוד נובל היה בחיים, בה נכתב על מותו תחת הכותרת "סוחר המוות מת" (צרפתית: Le marchand de la mort est mort).
כדי לפצות על הנזקים שגרם לאנושות הורה נובל, שהיה רווק ולא היו לו צאצאים, בצוואתו להשקיע 94% מכספו (מוערך כיום ב-104 מיליון דולר) בקרן שתעניק מדי שנה - מתשואת הריבית של השקעה סולידית - 5 פרסים לאנשים חלוציים בתחומים: פיזיקה, כימיה, פיזיולוגיה ורפואה, ספרות ושלום.
פרס נובל הוענק לראשונה בשנת 1901, ועד היום ממשיכה הקרן להעניק פרסים למדענים ואישים שתרמו למדע או לטובת האנושות.
בשנת 1969 נוסף תחום חדש לפרסים: כלכלה, אך מאחר שהוא לא היה כלול בצוואתו של נובל, הפרס ממומן על ידי הבנק השוודי.
רחוב על שמו קרוי ב"קריית-יהלום" בעיר נתניה.
אלפרד נורת' וייטהד היה פילוסוף, פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי, שעסק בלוגיקה, מתמטיקה, פילוסופיה של המדע, פילוסופיה חינוכית ומטאפיזיקה.
ספרו "פרינקיפיה מתמטיקה", אותו כתב עם תלמידו ברטראנד ראסל, נחשב לאחד החיבורים החשובים ביותר בתחום הלוגיקה המתמטית במאה העשרים.
בהמשך חייו פנה לעיסוק בפילוסופיה של המדע ובמטאפיזיקה.
בספרו "מציאות ותהליך" פיתח גישה פילוסופית הרואה את המציאות כתהליך של התהוות מתמדת, על פני התפיסה הרווחת של מציאות קבועה המורכבת מאובייקטים נפרדים.
וויטהד מצוטט רבות באמירתו המפורסמת "הפילוסופיה האירופאית היא סדרה של הערות שוליים למשנתו של אפלטון".
רוב עבודתו של וייטהד במתמטיקה נעשתה כאשר היה בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה) מ־1884 עד 1910. בשלב הבא בקריירה שלו עסק בפילוסופיה של המדע ושל החינוך כאשר התגורר בלונדון מ־1910 עד 1924. בשנת 1924 עבר לאוניברסיטת הרווארד, תקופה הנחשבת לשלב האחרון בקריירה שלו, ובמהלכה ייסד וייטהד את הפילוסופיה התהליכית.
בשנת 1927 הוא הוזמן להרצות באוניברסיטת אדינבורו.
הרצאות אלו הובילו לכתיבת ספרו החשוב, "תהליך ומציאות".
משנתו הפילוסופית שנוסחה בספרו "תהליך ומציאות", נקראה פילוסופיה תהליכית.
זו פותחה אחר כך לתאולוגיה תהליכית על ידי תאולוגים–פילוסופים כמו צ'ארלס הארטשורן, ג'ון קוב, ודייוויד ריי גריפין.
תאולוגיה תהליכית היא שיטה להבנת אלהים והיקום .
וייטהד דוחה את הדואליזם של רוח וחומר.
בעיני וייטהד ליבת הדת היא אינדיבידואלית.
הוא אמנם הכיר בתלותו של היחיד בחברה לה הוא שייך, אך טען כי האדם חש קודם כל את חייו פנימה, לפני שאלה מוחצנים ביחס האדם אל אחרים.
קביעתו המפורסמת ביותר בנושא הדת היא ש"הדת היא מה שהיחיד עושה ביחידותו...
ואם לעולם אינך ביחידותך, לעולם אינך דתי".
את הדת תפס כמערכת של אמיתות כלליות המעצבות את אופיו של היחיד.
וייטהד הקפיד לציין כי הגם שהשפעתה השכיחה של הדת היא טובה, אין היא בהכרח טובה תמיד.
כלומר, מי שמכחיש כי הדת עלולה לגרור אלימות קנאית כנגד דתות יריבות, שוגה ב"אשליה מסוכנת".
אך למרות שהדת נולדת ביחידיותו של הפרט, היא בהכרח מתרחבת גם אל המישור החברתי.
בהתאם למשנתו התהליכית, לפיה יחסים ותהליכים בין עצמים הם תופעה מהותית, גם הדת מצביעה על ערכו של העולם החוץ־סובייקטיבי, קרי – חברה או קהילה – הנוצרת ומתעצבת מהיחסים הבין־אישיים בין היחידים המרכיבים אותה.
במילים אחרות, היקום הוא מכלול של יחסים בין כל פרט בתוכו אל כלל הפרטים האחרים.
משמעות וערך אינם קיימים עבור היחיד בבדידותו, אלא דווקא בהקשרה של החברה והכלל.
לכן דתיות היא נאמנות לעולם החיצוני, רוח היחיד נכנעת לדרישות החיצוניות לה, ומעצבת את עצמה בהתאם.
את הדת תיאר וייטהד כניסיונו וכמיהתו של האדם להטמיע ברגשותיו הסובייקטיביים את הנצחי האובייקטיבי המופשט.
את הכמיהה האינדיבידואלית מתרגמת הדת לתוך הקשרה של מערכת אובייקטיבית של כללים ואמונות על העולם, ובכך מסייעת לבני אדם למצוא משמעות וערך לחייהם.
בעיני וייטהד, מגשרת הדת בין אמיתות הפילוסופיה, לבין רגשותיהם הסובייקטיבים של בני אדם במסגרתה של חברה נתונה.
לדידו תפקידה של הדת הוא להפוך את האמיתות הפילוסופיות לרכיב מעשי יישומי בעל ביטוי בחיי היומיום של המאמינים מן השורה.
עבודתו החשובה ביותר בתחום הפיזיקה הייתה תאוריה של כבידה שהתחרתה עם זו של איינשטיין במשך עשורים רבים.
התאוריה של וייטהד זכתה לתשומת לב פחותה מזו של איינשטיין, והופרכה בשנת 1972 באמצעות השוואה בין הערכים הנצפים והחזויים של קבוע הכבידה, .
בקווים כלליים, דעותיו הפוליטיות של וייטהד היו ליברטריאניות.
ביטוי תמציתי להן נמצא במשפט שכתב: "כיום, המגע בין יחידים וקבוצות מתבצע באחת משתי צורות: כוח או שכנוע.
סחר הוא הדוגמה המשמעותית ביותר לשכנוע.
מלחמה, עבדות וכפייה ממשלתית הם דוגמאות של כוח".
א.נ.וייטהד, מטרות החינוך ומאמרים אחרים בשאלות החינוך, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, 1958
א.נ.וייטהד, גלגולן של דעות, מוסד ביאליק, 1962
אלפרד מילנר היה מדינאי בריטי בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בין השנים 1889–1892 כיהן כסגן שר האוצר הבריטי הממונה על מצרים, ולאחר מכן מונה לנציב עליון בדרום אפריקה.
בתפקיד זה הפעיל את מלוא כובד משקלו לתמיכה ברעיונו של ססיל רודס לאיחוד דרום אפריקה תחת שליטת האימפריה הבריטית, ודחף את ממשלת בריטניה ליציאה למלחמת הבורים נגד הרפובליקות הבוריות העצמאיות.
בנוסף כתב את הספר England in Egypt המוצג עד היום בבית אהרן אהרנסון.
במלחמת העולם הראשונה היה חבר בקבינט המלחמה בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' והיה ממנסחי הצהרת בלפור ביחד עם לאופולד אמרי.
לקראת סופה של המלחמה מונה לשר המלחמה, ולאחריה כיהן כשר המושבות, תפקיד שבמסגרתו היה בין חותמי הסכם ורסאי.
ב-13 במאי 1925, זמן קצר לאחר חזרתו מדרום אפריקה, נפטר מילנר ממחלת השינה.
סיסלי, יליד פריז, החל בשנת 1860 ללמוד בסטודיו של האמן שארל גלייר,
שם הכיר את עמיתיו ליצירה לעתיד קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר.
בשנת 1871, בעת טיול עם קלוד מונה, בלונדון, אנגליה, גילה אלפרד את יצירותיהם של ג'וזף טרנר וג'ון קונסטבל.
יצירותיהם של אמנים אלה, וכן האמנות האנגלית בכלל, השפיעו על תחום יצירתו של סיסלי.
באותה תקופה החל לעבוד סיסלי יחד עם האמנים האימפרסיוניסטים, ביניהם חבריו לעבודה מונה ורנואר, וכן אדגר דגה וקאמי פיסארו.
במהלך חייו צייר סיסלי כ-900 ציורי שמן, ברובם תיאר נופים כפריים.
סר אלפרד מוריץ מונד, הברון הראשון מלצ'ט המוכר גם בשם לורד מלצ'ט היה תעשיין, איל הון ופוליטיקאי יהודי-בריטי, ממנהיגי יהדות בריטניה ופעיל ציוני.
מונד נולד בפארנוורת' (Farnworth), לנקשייר.
אביו, ד"ר לודוויג מונד , יליד העיר קאסל בגרמניה, היה מדען וממציא בתחום הכימיה, שעשה הון רב מהמצאתו והיה לתעשיין מצליח בבריטניה.
שפת האם של אלפרד מונד הייתה גרמנית, והוא לא גדל והתחנך כיהודי.
הוא נשא ב-1894 את ויולט גצה, אף היא ממוצא יהודי, וילדיהם אווה והנרי הוטבלו וחונכו כאנגליקנים.
אלפרד מונד המשיך את עסקי הניקל של אביו ופיתח אותם בהצלחה רבה למפעל כימיקלים מוביל.
ב-1926 התאחד מפעל הניקל שלו עם שלוש חברות נוספות ליצירת תאגיד אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI), שבשנתו הראשונה גלגל מחזור של 27 מיליון ליש"ט ולאורך שנים היה ענק התעשייה הגדול בבריטניה.
מונד היה יושב הראש הראשון של התאגיד.
התגורר במבנה היסטורי ב"Lowndes Square" בבלגרביה, שבו התגוררו אישים מפורסמים בתולדות בריטניה.
מונד החל בפעילות פוליטית במפלגה הליברלית, וב-1906 נבחר לראשונה מטעמה לבית הנבחרים הבריטי.
אף שלא זיהה עצמו כיהודי, בעת מלחמת העולם הראשונה מצא עצמו קורבן למתקפות לאומניות ואנטישמיות, והוא הואשם בהיותו בוגד גרמני ויהודי.
למרות הכפשות אלה, מינה אותו ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' כשר העבודה והבינוי בממשלתו הליברלית ב-1916, בעיצומה של המלחמה.
במסגרת תפקיד זה היה אחראי לתוכנית החימוש הבריטית וכן להקמת מתקנים צבאיים, מקלטים, בתי חולים ועבודות ציבוריות נוספות שהתנהלו בממדי ענק בעת המלחמה.
באפריל 1921 מינה אותו לויד ג'ורג' לשר הבריאות, תפקיד בו החזיק במשך כשנה וחצי עד לנפילת הממשלה ב-1922.
לאחר מכן כיהן כחבר פרלמנט מן השורה במשך שש שנים נוספות.
בשנת 1928 הצטרף למפלגה השמרנית וב-1928 הוענק לו תואר האצולה "הברון הראשון מלצ'ט" ומושב בבית הלורדים.
ב-1917, בגיל 50 ובשיאה של הקריירה הפוליטית שלו בממשלת בריטניה, החל מונד לגלות מחדש את יהדותו.
באותה שנה נשא לראשונה נאום בו דיבר בשם העם היהודי.
מונד החל לגלות עניין בציונות עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, בהשפעת ידידו חיים ויצמן.
ב-1921 אמר כי "יקדיש את שארית מרצו להקמת מבנה איתן במקום שפעם ניצב בו מקדש שלמה".
דבריו אלה זכו לפרסום רב בציבור הערבי וצוטטו פעמים רבות במטרה להוכיח כי בכוונת היהודים להשתלט על הר הבית ולהקים בו מחדש את בית המקדש.
בינואר 1921 ביקר לראשונה בארץ ישראל יחד עם חיים ויצמן, והיה בין המשקיעים שגייס פנחס רוטנברג להקמת מפעל החשמל שלו.
ויצמן תיאר אותו בזכרונותיו כאחוז התפעלות מפועלם של חלוצי המפעל הציוני.
לאחר שובו מהביקור היה לנשיא הקרן הציונית הבריטית, ועסק בשמה במשא ומתן עם ממשלת בריטניה.
הוא אף עסק בגיוס תרומות להגשמת החזון הציוני בקרב יהדות ארצות הברית, והשתתף במשלחת הסקר לענייני התיישבות בארץ ישראל.
ב-1925 מונה כחבר בחבר הנאמנים הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים שזה אך הוקמה, בראשות ויצמן, וכן כנשיא הראשון של הטכניון עם פתיחתו.
הוא תרם סכומי כסף רבים מהונו הפרטי למטרות ציוניות.
ב-1928, בעת סיור בגליל, פקד את קברם של יוסף טרומפלדור וחבריו בתל חי, ולאחר שהתאכזב לגלות שאין מצבה לזכרו במקום ניאות לממן את פסל האריה השואג, על פי הצעתו של הפסל אברהם מלניקוב.
באותה שנה גם יזם ומימן ניסיון להקמתה של נבחרת כדורגל ארצישראלית, מיזם שלא צלח עקב חיכוכים מתמשכים בין אגודות הספורט הפועל ומכבי.
לרגל ביקורו של מונד בעיראק, ב-8 בפברואר 1928 נערכה בבגדאד הפגנה המונית נגדו ונגד הציונות.
ב-1928 שכנע מונד קבוצת בעלי הון בריטים לא-יהודים להשקיע ברכישת קרקעות בארץ ישראל, כמיזם עסקי, ולצורך כך הוקמה "חברת מטעי ארץ ישראל".
במהלך שנת 1929 רכשה החברה 2,500 דונם קרקעות חקלאיות באזור השרון, מצפון לכפר סבא, שם ניטעו פרדסים והוקמה התיישבות לחקלאי המקום.
במקום נוסדה מושבה שנקראה על שמו של אלפרד מונד - תל מונד (לימים מועצה מקומית).
אחד משבעת הבתים הראשונים במושבה היה ביתו של אלפרד מונד (לימים מוזיאון בית הלורד).
מבנה נוסף עם ראשית ההתיישבות היה בית המחנה, לימים אתר מורשת לאומית.
בנוסף, רכש מונד שטח אדמה במגדל שעל שפת הכנרת מצפון לטבריה, והקים שם בית (וילה בסגנון אנגלי קולוניאליסטי) שנודע לימים כ"וילה מלצ'ט".
מונד התחתן עם ויולט גצה שהייתה חברת הכנסייה האנגליקנית, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: אווה ויולט, הנרי לודוויג, מרי אנג'לה ונורה ג'ין.
בנו הנרי מונד, הברון השני מלצ'ט החליט להתגייר באופן פומבי וסמלי ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
הוא כיהן כסגן יושב ראש ICI, כיושב ראש הסוכנות היהודית, כיו"ר חברת החשמל וחברת מטעי ארץ ישראל (בעלת אדמות תל מונד) וכנשיא מכבי העולמי.
הבת אווה (חווה) נישאה לג'ראלד אייזקס, המרקיז השני מרדינג, בנו של רופוס דניאל אייזקס, המרקיז מרדינג.
היא כיהנה כנשיאת הקרן הציונית הבריטית ועמדה בראש הסניף הבריטי של הקונגרס הציוני העולמי.
על שמו של אלפרד מונד, הלורד מלצ'ט, רחובות בשם "לורד מלצ'ט" בעיר תל אביב ובעוד כמה ערים בישראל, אחוזת "וילה מלצ'ט" לשפת הכנרת, והיישוב תל מונד ומוזיאון "בית הלורד" שבו.
בשנת 1934 יצרה בתיה לישנסקי את הפסל "לורד מלצ'ט" המציג את דמותו של אלפרד מונד כאנדרטה לזכרו ביישוב תל מונד.
המשבר: סבותיו ותקנתו, מאת לורד מלצ'ט, עם הקדמה מאת לורד ויר, תרגום מאנגלית - ב' פליכס, (הפסידונים של אשר ברש), הוצאת מצפה, 1932.
ד"ר אלפרד ספירו מויסיו (באלבנית: Alfred Spiro Moisiu; נולד ב-1 בדצמבר 1929) היה נשיא אלבניה בשנים 2002–2007.
מויסיו נולד ב-199 בעיר שקודרה.
אביו, ספירו מויסיו, היה גנרל פאשיסט-לשעבר במלחמת העולם השנייה, שהוביל את דיוויזיית טומורי שהשתייכה לצבא האיטלקי, במהלך הפלישה האיטלקית ליוון.
האב הפך להיות קומוניסט בעקבות תוצאות המלחמה, ונהג לשלוח חיילים ללימודים צבאיים בברית המועצות; גם בנו אלפרד נשלח לשם ללימודים גבוהים, ב-1946. בשנת 1948 הוא סיים את לימודיו בבית הספר להנדסה קרבית בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
בשובו שירת בטיראנה כמפקד מחלקה בבית ספר לקצינים (בין השנים 1948–1949), ואחר כך שימש כמורה באקדמיה הצבאית של אלבניה (בין השנים 1949–1951).
בין השנים 1952 ל-1958, הוא למד באקדמיה הצבאית להנדסה במוסקבה, וסיים בהצטיינות.
כשחזר לאלבניה, המשיך מויסיו את הקריירה הצבאית שלו במחלקת ההנדסה הקרבית, במשרד הביטחון.
בין השנים 1967–1968, הוא היה חניך בקורסים בכירים להגנה צבאית באקדמיית משרד ההגנה בטיראנה.
בין השנים 1966 ל-1971, תוך כדי הקורס, הוא פיקד על בריגדת פונטון בקאבאג'ה.
בשנת 1971 הפך למנהל מחלקת ההנדסה והביצורים במשרד הביטחון האלבני (תחת פיקודו של מנהיג אלבניה אנוור הודג'ה, בתקופה בה אלפי ביצורי בטון נבנו ברחבי המדינה על מנת להגן עליה מפני פלישות צבאות זרים).
בשנת 1979, קיבל מויסיו דוקטורט במדעי הצבא.
משנת 1981 כיהן כסגן שר הביטחון.
תחת השרים בקיר באלוקו, מחמט שהו וקדרי חאסביו, הוא החזיק בתפקיד עד אוקטובר 1982. במהלך כהונתו בתפקיד היה מויסיו אחראי להפיכת אלבניה ליעד מבוצר ביותר, ובתקופתו נבנו בה אלפי בונקרים.
אך בעקבות כישלון ביצור אלבניה, נשלח מויסיו על ידי הודג'ה לעיר בורל, שם שימש כמפקד מחלקת הנדסה במשך שנתיים, עד 1984. מויסיו עזב את שירותו הצבאי הפעיל בדרגת גנרל.
הוא שב לחיים הציבוריים בדצמבר 1991, כאשר הוא מונה להיות שר הביטחון בממשלתו של וילסון אחמט.
הוא שירת בתפקיד עד אפריל 1992, תקופת כינונה של הממשלה הראשונה של המפלגה הדמוקרטית (בראשות אלכסנדר מקסי).
בתקופה זו שימש כיועץ למשרד הביטחון.
בשנת 1994, מונה על ידי סאפט ז'ולאלי לסגן השר, במטרה לשפר את מדיניות הביטחון של אלבניה.
עצתו של מויסיו הייתה להתמקד במאמצים לשקם את הכוחות הצבאיים של המדינה שהיו באותה תקופה במצב רעוע, ולהתחיל בהכנות הצטרפות לנאט"ו.
באותה השנה, הוא ייסד את ההתאחדות האלבנית הצפון אטלנטית ועמד בראשה.
ב-24 בינואר 1995, הוא חתם אישית על הסכם אחדות בשביל שלום בין אלבניה לנאט"ו.
מאותה השנה, החל מויסיו ללמוד בקורסים שונים של מכללת נאט"ו ברומא.
כאשר המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה עלתה לשלטון ב-1997, נאלץ מויסיו לעזוב את תפקידו במשרד הביטחון.
בשנים הבאות עסק בפעילות חוץ-ממשלתית, כאשר ארגן ועידות בינלאומיות בהן נדונו ענייני ביטחון והגנה בדרום מזרח אירופה, שליטה בצבאות השונים ואיסוף נשק מאזרחים.
בשנת 2002, תחת לחץ של ארגונים בינלאומיים, נבחר מויסיו בידי סאלי ברישה ופאטוס נאנו כמועמד לנשיאות המדינה אחרי תקופת כהונתו של רחספ מיידני.
מויסיו נחשב מתאים לתפקיד עקב היותו חוקר, נייטרלי מבחינה פוליטית, מגשר ומתווך (תכונה מוערכת בקרב האלבנים, שנטו לסכסוכים פנימיים רבים) ובשל נטייתו הנחרצת למערב ולנאט"ו.
התקשורת האלבנית ציינה את שיתוף הפעולה בין המפלגה הסוציאליסטית לדמוקרטית בנושא הקונצנזוס סביב מועמדותו של מויסיו; נאנו ומיידני לא התמודדו לנשיאות, כיוון שלא היו להם הסיכויים לצבור 60% מהקולות, והם תמכו במויסיו.
מויסיו נבחר בידי מועצת העם האלבנית ברוב של 97 קולות (14 נמנעו ו-19 התנגדו), והוא הושבע לכהונת נשיאות של חמש שנים ב-24 ביולי 2002.
לאחר הרפורמה החוקתית שנעשתה במדינה בנובמבר 1998, התמקד ממשל מויסיו בחיזוק עיקרון הדמוקרטיה הפרלמנטרית באלבניה, ייצוב מערכת הרשות השופטת, ושילוב אלבניה במבנה האירופי.
ביום שלאחר השבעתו לנשיאות, התפטר ראש הממשלה הסוציאליסט פנדלי מייקו, והנשיא מינה לתפקיד את פאטוס נאנו, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית (בין השאר כפיצוי לנאנו על כך שוויתר על מועמדותו לנשיאות).
אך מאז הרבה מויסיו לבקר את נאנו על התמקדות מוגזמת בשלטון על חשבון שיפור המדינה באמצעות רפורמות שונות.
מויסיו סיים את תפקידו בתום תקופת כהונתו, ב-24 ביולי 2007, והוחלף על ידי באמיר תופי.
מויסיו דובר רוסית, איטלקית ואנגלית.
הוא כתב מאמרים רבים וערך מספר מחקרים אודות מדעי הצבא, ונושאי ביטחון והגנה.
מויסיו היה נשוי למיליקה מויסיו, עד מותה ב-2002. נולדו להם שלוש בנות ובן; הבן נהרג בתאונת דרכים ב-2004, במהלך כהונת אביו כנשיא אלבניה.
אלפרד מרשל , כלכלן בריטי, אחד הכלכלנים רבי ההשפעה של בני זמנו.
בספרו "עקרונות הכלכלה" הציג את רעיונותיו בענייני היצע וביקוש, תועלת שולית ועלות ייצור.
ספר זה הפך לספר לימוד דומיננטי למשך זמן רב בתחום הכלכלה.
מרשל גדל בפרבר הלונדוני קלאפהאם ולמד בבית הספר הציבורי מרצ'נט טיילור שבנורת'ווד.
לאחר מכן עבר למכללת סנט ג'ון בקיימברידג', שם הפגין כישרון טבעי במתמטיקה במסגרת מסלול המתמטיקה שבו למד.
אף שרצה בתחילה להמשיך בדרך אביו וללמוד כמורה, הצלחותיו באוניברסיטה עודדו אותו להמשיך בקריירה אקדמית.
הוא קיבל תואר פרופסור בשנת 1868 והתמחה בכלכלה מדינית.
הוא ביקש לשפר את המתמטיקה הריגורוזית בתחום הכלכלה ולהפוך את הכלכלה למקצוע מדעי יותר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 כתב מספר קטן של מסכתות בנוגע למסחר בינלאומי ולבעיות מדיניות המגן.
באותה שנה פרסם את ספרו "The Economics of Industry" שחיבר יחד עם אשתו מרי פיילי מרשל.
מרשל רצה שתחום הכלכלה יהיה מובן גם לאדם ההדיוט ובהתאם לזאת כתב את ספרי הלימוד שלו ברמה פשוטה, ואת חישובי המתמטיקה העביר להערות השוליים ולנספחים.
במכתב ששלח בשנת 1906 לבן חסותו ארתור פיגו התווה את המערכת הבאה:
"(1) השתמש במתמטיקה רק כשפה לכתיבה מקוצרת, ולא ככלי חקירה.
(2) היצמד אליה עד שתסיים.
(4) המחש את הבעיה והפתרון באמצעות דוגמאות שהן חשובות במציאות.
(6) אם אינך מצליח לבצע את שלב 4, שרוף את שלב 3. את זה אני עושה לעיתים קרובות".
מרשל היה מַרְצָהּ של אשתו לעתיד, מרי פיילי, בתחום כלכלה מדינית בקיימברידג'.
השניים נישאו בשנת 1877 וכתוצאה מזאת נאלץ מרשל לעזוב את משרתו בשל חוקי הרווקות באוניברסיטה.
הוא הפך למנהל באוניברסיטת בריסטול והמשיך להרצות בתחום הכלכלה המדינית.
הוא שכלל את ספרו "כלכלת התעשייה" ופרסם אותו בצורה רחבה יותר ברחבי אנגליה כספר בתוכנית הלימודים, שכן הספר התבסס על יסודות תאורטיים מורכבים.
מרשל קיבל מידה מסוימת של מוניטין מעבודה זו, ולאחר מותו של ויליאם ג'בונס בשנת 1881, הפך מרשל בזמנו לכלכלן הבריטי המוביל באסכולה המדעית.
בשנת 1884 חזר מרשל לקיימברידג' למשרת פרופסור לכלכלה מדינית במקומו של הנרי פוקט שנפטר בשנה זו.
בקיימברידג' ביקש להקים מסלול חדש לתחום הכלכלה, אך את זאת השיג לראשונה רק בשנת 1903. עד אז נלמד תחום הכלכלה תחת המסלול מדעים היסטוריים ומוסריים, תחום שלא סיפק למרשל את הסטודנטים הנמרצים והמקצועיים אותם רצה ללמד.
מרשל החל לעבוד על ספרו "עקרונות הכלכלה", העתיד להפוך למקור רב השראה בתחום הכלכלה, בשנת 1881, למשך כעשור.
תוכנית העבודה שלו התרחבה בהדרגה והספר הפך לבסוף לשני כרכים הכוללים את כל תורת הכלכלה.
הכרך הראשון פורסם בשנת 1890 וזכה לתשואות חובקות עולם אשר ביססו את מעמדו כאחד הכלכלנים המובילים בזמנו.
הכרך השני, שהתייחס לסחר חוץ, כסף, תנודות מסחר, מיסים וקולקטיביזם, מעולם לא פורסם.
בשני העשורים הבאים עבד על השלמת הכרך השני של עקרונות הכלכלה אך השאיפה לשלמות ולפרטים הקטנים מנעה ממנו להוציא את הספר.
מאותן סיבות, גם עבודות אחרות שהתחיל לעבוד עליהן, כגון תזכירים בעניין מדיניות הסחר עבור שר האוצר של בריטניה בשנות ה-90 של המאה ה-19, נשארו חסרות.
הבריאות שלו התדרדרה בהדרגה מאז שנות ה-80 ובשנת 1908 פרש מהאוניברסיטה.
הוא קיווה להמשיך לעבוד על ספרו "עקרונות הכלכלה" אך בריאותו המשיכה להתדרדר והוא התקשה לעבוד.
התפרצות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עודדה אותו לשנות את הבחינות שעשה בעניין כלכלה בינלאומית.
בשנת 1919, בגיל 77, פרסם את חיבורו "תעשייה ומסחר".
חיבור זה היה מסה אמפירית בעיקרו ולכן לא הצליח למשוך שבחים רבים מכלכלנים תאורטיקנים.
בשנת 1923 פרסם את החיבור "כסף, אשראי ומסחר" שמהווה אוסף של מיני רעיונות כלכליים, בין אם פורסמו בעבר ובין אם לאו.
בין השנים 1890 ו-1924 היה אחד הכלכלנים החשובים בזמנו, וכחצי מאה לאחד מכן נחשב בעיני כלכלנים רבים לאחד מהכלכלנים המשפיעים ביותר.
תלמידיו בקיימברידג' הפכו אף הם לאישים משפיעים בתחום הכלכלה, בהם ג'ון מיינרד קיינס וארתור פיגו.
מורשתו החשובה ביותר הייתה מיסוד מקצוע מכובד, אקדמי ומבוסס מבחינה מדעית עבור כלכלנים בעתיד.
מרשל נפטר בביתו בקיימברידג', אנגליה, ב-13 ביולי 1924 בגיל 81.
מרשל עיצב והשפיע על המגמה הרווחת בתחום הכלכלה בחמישים השנים שלאחר מותו, ונחשב לאחד הכלכלנים המשפיעים ביותר בזמנו.
כלכלתו פורסמה כמעין הרחבה ועידון של כלכלתם של אדם סמית, דייוויד ריקארדו, תומאס מלתוס וג'ון סטיוארט מיל.
אף על פי כן הצליח מרשל להסיט את ההתמקדות הקלאסית בכלכלת שוק ובמקום זאת בחר להתמקד בחקר התנהגות האדם בהיבט הכלכלי.
הוא לא העריך מספיק את התרומה של מספר כלכלנים אחרים לעבודתו, למשל לאון ולרס ווילפרדו פארטו, והכיר באי-רצון בהשפעתו של ויליאם סטנלי ג'בונס.
הוא פעל לפיתוח שיטת חשבונאות עלות אמיתית.
מרשל הפך את השימוש בהיצע וביקוש לפופולרי ככלי לקביעת מחירים.
הוא לקח חלק חשוב ב"מהפכה השולית".
הרעיון כי הלקוחות מנסים להשוות את המחירים לתועלת השולית שלהם נחשב גם הוא לתרומה שלו.
גמישות הביקוש לשינוי במחירים הוצגה על ידי מרשל כהרחבה של רעיון זה.
רווחה כלכלית, המחולקת לעודף היצרן ולעודף הצרכן, הייתה אף היא תרומה של מרשל.
הוא נהג להשתמש ברעיון העודף כדי לנתח בקפדנות את ההשפעה של מיסים ותנודות של רמת מחירים על הרווחה הכלכלית.
אלפרד ניומן היה מלחין סרטים אמריקאי-יהודי ידוע.
ניומן היה מועמד 45 פעמים לפרס אוסקר, הישג שהפך אותו לאדם שהיה מועמד יותר מכל אדם אחר אחרי ג'ון ויליאמס ווולט דיסני (שני פסקולים שכתב נכתבו בתקופה בה מלחינים לא יכלו להיות מועמדים לאוסקר).
הוא זכה באוסקר 9 פעמים; ב-1940 היה מועמד עבור 4 סרטים שונים.
בין השנים 1938–1957 הוא היה מועמד שנה אחר שנה לאוסקר (במשך 20 שנה רצופות, הישג יוצא דופן כשלעצמו).
ניומן נולד כבכור למשפחה יהודית בת עשרה ילדים, בעיירה ניו הייבן בקונטיקט.
משפחתו היגרה מהאימפריה הרוסית לאמריקה תקופה קצרה לפני לידתו.
כבר בילדותו התגלה כעילוי מוזיקלי של ממש, ובגיל חמש החל ללמוד פסנתר אצל זיגמונד סטויובסקי.
הוא עזר להוריו להשלים את הכנסתם על ידי נגינה בתיאטראות ובמסעדות.
כילד נסע יחד עם תיאטרון נודד כשהוא מנגן בפסנתר ומלווה את הזמרת גרייס לה-רו, מופע שנקרא "הילד הפסנתרן המופלא" ("The Marvelous Boy Pianist").
בנוסף למד גם הלחנה יחד עם רובין גולדמרק.
בגיל 20 עבר ניומן לגור בניו יורק, שם פתח בקריירה ארוכה בת 10 שנים כמנצח של מחזות זמר שהולחנו על ידי ג'ורג' גרשווין, ריצ'רד רוג'רס, וג'רום קרן בברודוויי.
ב-1930 עבר יחד עם ידידו אירווינג ברלין להוליווד.
בלוס אנג'לס קיבל שיעורים פרטיים מהמלחין הידוע ארנולד שנברג.
לאחר שסיים לעבוד יחד עם אירווינג על סרט שנקרא "Reaching for the moon", החל ניומן לעבוד אצל סמואל גולדווין, כשכתב את הפסקול להפקתו של גולדווין "Street Scene".
על שיר הנושא והפתיחה של הסרט חזר ניומן כמה פעמים בעבודות אחרות שלו, וגם בסרט "How To Marry A Millionaire" מ-1953, ובו ניומן נראה אף הוא עצמו כשהוא מנצח על התזמורת.
ב-1937 החל ניומן בקריירה של 21 שנים כמלחין פסקולים עבור חברת פוקס.
תרועת החצוצרות המושמעת במקביל להצגת לוגו החברה בתחילת סרטיה היא פרי הלחנתו.
באותה שנה חיבור את המוזיקה לסרט בו ג'סט בבימויו של ויליאם ולמן, לשבוי מזנדה" ולסטלה דאלאס בבימויו של קינג וידור.
ב-1939 חיבר את הפסקיל לסרט תנו להם מוזיקה בו השתתף גם ישה חפץ.
ב-1939 חיבר את הפסק לסרט מר לינקולן הצעיר.
ב-1940 חיבר את הפסקול לסרט אות זורו עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וגם לסרט איש המערב.
ב-1941 חיבר את הפסקול לסרטים דם וחול וציד אדם.
ב-1942 חיבר את הפסקול לסרט הברבור השחור בהשתתפות טיירון פאוור ומורין או'הרה.
ב-1943 חיבר את הפסקול לסרטים שירת ברנדט וידידתי פליקה.
ב-1944 חיבר את הפסקול לסרט מפתחות הממלכה עליו היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1945 חיבר את הפסקול לסרט אילן גדל בברוקלין.
ב-1949 חיבר את הפסקול לסרט פינקי.
ב-1946 חיבר את הפסקול לסרט חוד התער
ב־1949 חיבר את הפסקול לסרט מכתב לשלוש נשים
ב־1951 חיבר את הפסקול לסרט בריביירה ולסרט 14 שעות.
ב-1952 חיבר את הפסקול לסרט סיפורי או.
ב-1953 חיבר את הפסקול לסרט "קרא לי מאדאם" שזיכה אותו בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
ב-1956 חיבר את הפסקול לסרט אנסטסיה.
ב-1957 חיבר את הפסקול לסרט אהבת אפריל.ב-1958 חיבר את הפסקול למערבון הבראבדוס.
ב-1961 חיבר את הפסקול לסרט "התענוג של חברתו".
ב-1962 חיבר את הפסקול לסרט הבוגד שלא בגד.
ב-1974 חיבר את הפסקול לסרט האסונות נמל תעופה 1975.
כשעבד בחברת פוקס פיתח שיטה שנקראה "שיטת ניומן" ("The Newman System"), שהיא תזמון הפסקול יחד עם הסרט והקטעים שבו.
השיטה עדיין נמצאת בשימוש כיום.
לאחר שעזב את פוקס ב-1960, החל לעבוד באופן עצמאי.
הוא כתב כמה פסקולים לחברת MGM, והוציא מספר אלבומים חדשים לשוק.
ניומן היה פעיל עד סוף חייו, וכתב את הפסקול לסרט "נמל תעופה (1970)" ממש לפני מותו.
לאחר מותו הפיק לזכרו ג'ורג' קורנגולד תקליט בעבודה משותפת עם התזמורת הפילהרמונית הלאומית שניגנה וביצעה את יצירותיו.
במשך זמן רב לא זכה הדיסק לפרסום ונרכש רק על ידי אספנים, אבל לאחר כמה שנים הופץ הדיסק בגרסת CD משולבת בדולבי סאונד.
הוא נשא לאישה את מרתה לואיס מונטגומרי ונולדו להם חמישה ילדים.
ניומן השתייך למשפחת מוזיקאים ענפה, שכללה את הרשימה הנכבדה הבאה:
אחיו ליונל ניומן הלחין 36 פסקולים שונים וכמה פסקולים לסדרות טלוויזיה וניצח על עוד מאות פסקולים לסרטים.
אחיו אמיל ניומן הלחין מעל 50 פסקולים.
בנו דייוויד ניומן הלחין מעל 70 פסקולים, ובהם הסרטים עידן הקרח והפרופסור המטורף.
בנו השני, תומאס ניומן, הלחין מעל 50 פסקולים, ובהם למצוא את נמו, גרין מייל, חומות של תקווה, עגבניות ירוקות מטוגנות ואמריקן ביוטי.
בתו מריה ניומן היא מלחינה ומוזיקאית.
אחיינו רנדי ניומן ידוע לא רק בזכות עבודתו על פסקולים וסרטים, אלא גם בזכות הקריירה שלו כזמר וככותב שירים.
אלפרד יוברט מנדס היה סופר מטרינידד וטובגו שכתב בשפה האנגלית, קראולי עם שורשים פורטוגזים.
אחד מחלוצי הספרות באיים הקאריביים.
סבו, פרנסיסקו מנדס, נמנה עם חסידיו של ד"ר רוברט קאלי, הרופא והמטיף הסקוטי שהקים את הכנסייה הפרסביטריאנית באי מדיירה שבפורטוגל, ונאלץ להימלט לטרינידד יחד עם מאות אחים לאמונה.
אביו, אלפרד מנדס, היה דמות חשובה בקהילה הפרסביטריאנית הפורטוגזית בטרינידד וטובגו, ושימש בין היתר כסגן הקונסול של פורטוגל בארץ זו.
בגיל 15 התייתם מנדס מאמו, ואביו שלח אותו לפנימייה באנגליה.
הוא הסתגל למקום בצורה יוצאת מן הכלל, אך נאלץ לחזור לטרינידד ב-1916 עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה.
כשמלאו לו 18, להוט אחרי חוויות חדשות בעולם הגדול, התגייס מרצונו כרובאי בצבא הבריטי והשתתף בקרבות החפירות הקשים בצרפת ובפלנדריה, אותם תיאר בספר שכתב כעבור ששים שנה.
בשנת 1919 חזר מנדס למולדתו.
ג'יימס, ראלף דה בואסייר, אלברט גומס והוגו סטולמאייר, היה מנדס אחד החברים המפורסמים של החוג הספרותי Beacon ("המגדלור"), מסביב לכתב העת השמאלי שנשא את אותו השם.
עקב פולמוסיו עם הכנסייה הקתולית, בעיקר סביב חוק הגרושין ובגלל האשמות על חילול השם נגדו, נאלץ, בעצת המושל של האי, לגלות לזמן קצר לאי גרנדה עד יעבור זעם.
בחייו הארוכים החליף אלפרד מנדס עיסוקים שונים - עבד כפקיד ממשלתי, כאיש עסקים, וכו'.
ב-1932 ראיין מנדס, בעל הדעות הסוציאליסטיות, את יוסיף סטלין.
בשנת 1933, מתוך רצון להצליח כסופר, היגר לניו יורק שם בילה 7 שנים מחייו ופקד את חוגי הספרות במנהטן.
שם הכיר את פורד מדוקס פורד, ויליאם סארויאן, לנגסטון יוז, קאנטי קאלן ואחרים.
זמן מה התיידד מקרוב עם מלקולם לאורי, גם הוא יליד איי הודו המערביים.
בניו יורק הכיר גם את אלן פראקיני, שהפכה לאשתו למשך 53 שנה.
עקב סדרה של כישלונות – דחיית בקשתו לאזרחות אמריקאית ואי הצלחתו לפרנס את משפחתו החדשה, עזב את ארצות הברית וחזר לטרינידד, לא לפני שבהתפרצות זעם שרף את כתבי היד של שישה רומנים שחיבר.
מנדס עמל רבות כדי לשכלל את כתיבתו, אך לעולם לא היה שבע רצון ממנה.
בעשורים האחורים לחייו תפוקתו הספרותית דעכה.
לעומת זאת עסקיו שגשגו והשתתף בחיים הפוליטיים של ארצו.
את שנותיו האחרונות בילה על שפת הים בברבדוס, שם נפטר ב-1991.
כהוקרה על תרומתו לספרות ארצו קיבל בשנת 1972 תואר דוקטור כבוד של אוניברסיטת איי הודו המערביים.
בנו, פיטר מנדס, היה אביו של הבמאי הבריטי סם מנדס.
הצטיין במיוחד בספורת קצרה ובשני רומנים, היום די נשכחים:
Pitch Lake - בו סיפר על המהגרים הפורטוגלים בטרינידד
Black Fauns - 1935 - "פאונים שחורים"
בשנות ה-70 לחייו כתב אוטוביוגרפיה.
אלפרד ארטם נקש היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-צרפתי וניצול שואה.
אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון חזה, הנחשב כיום כסגנון פרפר.
אלפרד נקש נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה שהייתה קולוניה צרפתית, בשנת 1915. כיהודי זכה לאזרחות צרפתית ועם התבגרותו והצטיינותו בתחום השחייה ומשחק הכדורמים עבר לצרפת.
נקש היה יהודי גאה, ובשנת 1935 אף השתתף בתחרויות השחייה של המכביה השנייה שנערכו בארץ ישראל בבריכת השחייה בת גלים בחיפה וזכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.2 דקות, אחרי ד"ר פבל שטיינר (1:02.6 דקות) ולפני איליה שרייבמן מפולין (1:04.2 דקות).
בשנים 1936–1941, וכן מאז 1946 השתתף נקש בתחרויות שחייה רבות בצרפת וזכה באליפות המדינה ובתחרויות מטעמה.
באולימפיאדת ברלין (1936), הגיע נקש עם נבחרת צרפת למקום הרביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.2 דקות אחרי יפן (8:51.5 דקות) ארצות הברית (9:03.0 דקות) והונגריה (9:12.3 דקות) ולפני גרמניה (9:19.0 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שהתקיימה בלונדון, ב-1938, זכה נקש במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 9:22.6 דקות, אחרי גרמניה הנאצית (9:17.6 דקות) ולפני בריטניה (9:24.6 דקות).
בשנת 1941, באליפות העולם בשחייה שהתקיימה במרסיי, קבע נקש במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:36.8 דקות תוך שהוא גובר על אלוף העולם הגרמני יואכים באלקֵה.
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי ג'ו ורדור מארצות הברית (2:35.6 דקות).
בנוסף הוא זכה במקום השני עם נבחרת צרפת במשחה שליחים.
העיתונות הצרפתית התקוממה נגד זכייתו, ובאחד העיתונים אף נכתב: "לאלפרד נקש אין את הזכות להחזיק בתארים אירופאיים, מאחר שהוא יהודי".
באליפות צרפת שנערכה בליון ב-4 בספטמבר 1942 זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשח ל-200 מטר חזה (עם ידיים פרפר).
השחיין היהודי ש"ניצח" את הנאצים
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה והקמת ממשלת וישי, נאסר על נקש להשתתף באירועי ספורט מטעם צרפת.
חלק ניכר מהספורטאים הצרפתים מחו על השעייתו, ומספר שחיינים צרפתים אף החרימו את תחרויות השחייה הלאומיות, ללא הועיל.
חבריו הציעו לו להימלט עם משפחתו לספרד.
בעת שניסה לחצות את הגבול ב-1942 בתו הפעוטה אֶנני, החלה לבכות ועל מנת לא לסכן את שאר חברי הקבוצה הבורחים, החליט לחזור לטולוז.
בדצמבר 1942 נעצר נקש עם אשתו ובתו בת השנתיים.
הם הועברו למחנה דראנסי, משם נשלחו בינואר 1944 לאושוויץ.
אשתו ובתו נשלחו לתאי הגזים שם נרצחו.
נקש שזוהה על ידי קצין האס אס שעשה את הסלקציה נשלח לעבוד במפעל הנשק קרופ באושוויץ 3. מאחר שהיה שחיין מפורסם הוא הפך ל"חיית שעשוע" של הסגל הנאצי במחנה.
לעיתים קרובות, היה נלקח למאגר המים, שם אולץ לצלול בקור העז ולהוציא חפצים שונים שהושלכו לקרקעית מאגר המים, לשם ה"בידור".
נקש התעלם מההשפלה וראה בכך הזדמנות לשמור על כושר גופני ועל שפיותו.
הוא הציע לאחד האסירים היהודים, נח קליגר, לימים עיתונאי ספורט ישראלי מפורסם, להתחרות נגדו במאגר המים בכל יום א' בניגוד להוראות.
שאר האסירים עמדו במעגל מסביב והסתירו אותם בגופם מעיני השומרים במחנה.
נקש היה בין הבודדים ששרדו את האימה ונותרו בחיים.
בשנת 1946, כשנה לאחר שחרורו ממחנה ההשמדה, התחרה נקש באליפות עולם בשחייה שנערכה בטולוז וקבע במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב (גב, חזה וחופשי), ביחד עם חבריו, שיא עולם חדש של 3:19.9 דקות.
חודש מאוחר יותר, קבוצת השליחים שיפרה את השיא בשנית בתחרות שנערכה במרסיי, והעמידה אותו על תוצאה של 3:12.3 דקות.
נקש התחרה באולימפיאדת לונדון (1948), 12 שנים לאחר האולימפיאדה בברלין בה השתתף.
הוא סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.1 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:50.7 דקות.
בסיום קריירת השחייה נישא נקש בשנית ועבר להתגורר במושבה הצרפתית ראוניון שבאוקיינוס ההודי מזרחית למדגסקר שם ייסד מועדון שחייה.
ב-4 באוגוסט 1983, בהיותו בן 67, נפטר במהלך שחייה יומית שלו בנמל סרבר, מדום לב.
פעם אחת אלוף צרפת במשחה ל-400 מטר חופשי (בריכה אולימפית) 1942
שיא עולם במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב (1946)
שיא אירופה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (1936)
בשנת 1993 הונצח בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
ב-11 באפריל 2009 נחנך מרכז ספורט בפריז על שמו של אלפרד נקש, במעמד ראש העירייה ברטראן דלנואה.
המרכז כולל בריכות שחייה, אולמות ספורט, סאונה ומכון כושר.
אלפרד נוימן היה פרופסור לאדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
אלפד נוימן נולד ב-1900 בווינה בירת אוסטריה, וגדל בעיר ברנו שבמוראביה (לימים צ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה).
אביו היה בעל סדנה לנגרות בניין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי.
סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת וינה ב-1925, ולמד בבית הספר לאדריכלות שבאקדמיה לאמנות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien) אצל פטר בֶּהרֶנס (Behrens) ואצל אוגוסט פֶּרֶה (Perret) בפריז עד 1928. עבד כאדריכל בפרויקטים ציבוריים ופרטיים בצרפת ובאפריקה.
במלחמת העולם השנייה ירד למחתרת, עד שנתפס ונשלח לטרזיינשטט.
שוחרר עם תום המלחמה במאי 1945.
בשנת 1949 עלה לישראל, והתמנה בדרגת פרופסור מן המניין לדקאן הפקולטה לארכיטקטורה ולבינוי ערים בטכניון (1953–1958).
נוימן ייצג את ישראל בקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית.
ב-1959 הקים נוימן משרד ארכיטקטים יחד עם שני סטודנטים שלו לשעבר, צבי הקר ואלדר שרון.
שלושתם יחד הפכו לאחד מגופי היצירה המקוריים של אמצע שנות ה-60, ובין היתר תכננו את בית עיריית בת ים, בית דובינר, בניין דנציגר להנדסת מכונות בטכניון בחיפה, בית הכנסת בבה"ד 1.
אחד הבניינים הייחודיים שתכנן עם צבי הקר היה בניין דנציגר שנבנה עבור הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
בסוף 1966, לאחר שלטענתו הטכניון שינה את תוכניתו לבניין – שינויים שאותם כינה "ונדליזם" – הודיע על התפטרותו מהטכניון, תוך שהביע ביקורת קשה נגד הנהלת המוסד.
תביעה שהגיש בדרישה להורות לטכניון להסיר את השינויים שנעשו בבניין בגלל הפגיעה בשם הטוב של המתכננים נדחתה על ידי בית המשפט.
עוד קודם לכן, משנת 1965, שהה בקנדה בחופשה ללא תשלום מהטכניון.
בקנדה פיקח על הקמת המסלול לתואר שני באדריכלות באוניברסיטת לוואל (Laval) שבקוויבק.
נוימן חלה בסרטן הריאות בעקבות עישון כבד, ונפטר ב-1968. נוימן נקבר כנוצרי בחצר כנסייה בקוויבק בהתאם לצוואתו.
עבודותיו של נוימן הם נושא לעבודת דוקטור שנכתבה באוניברסיטת פרינסטון על ידי האדריכל רפי סגל.
ב-2015 נערכה תערוכה "אדריכלות אורזת חלל: חייו ועבודתו של אלפרד נוימן" בגלריה לאדריכלות באוסטרבה שבצ'כיה.
בית עיריית בת ים (יחד עם צבי הקר ואלדר שרון), 1963
בניין הפקולטה להנדסת מכונות, הטכניון (יחד עם הקר), 1964
בית דובינר, רמת גן (יחד עם הקר ושרון), 1965
אלפרד סטיגליץ היה צלם יהודי-אמריקאי וממקדמי האמנות המודרנית בארצות הברית.
חמישים שנות הקריירה של סטיגליץ עמדו בסימן מאבקו להפוך את הצילום לסוגה מקובלת כאמנות גבוהה.
מעמדו של סטיגליץ נגזר לא רק מעבודתו כצלם, אלא גם מהתפקיד המרכזי ורב ההשפעה שתפס בשדה הצילום והאמנות.
הוא היה בעל גלריות לאמנות בניו יורק, עורך והבעלים של מגזינים לאמנות ולצילום, ותאורטיקן של מדיום הצילום.
שטיגליץ היה נשוי לאמנית ג'ורג'יה אוקיף.
אלפרד סטיגליץ נולד בהובוקן, ניו ג'רזי ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית-גרמנית אמידה.
הוא היה בן בכור להוריו, אדוארד סטיגליץ והדוויג אן וורנר.
האב שירת כלוחם וכקצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ומשכורתו כקצין אפשרה לו לפרוש מן הלחימה ולשרת קרוב לביתו.
כתוצאה מכך, אביו של סטיגליץ מילא תפקיד מרכזי ופעיל בחינוכו.
במהלך הקיץ נהגה משפחתו האמידה של סטיגליץ לעזוב את העיר ולהתגורר באגם ג'ורג' שבהרי אדירונדאק.
ב-1871 נשלח סטיגליץ לבית ספר נוצרי פרטי בניו-יורק בשם "שרלייה" (Charlier Institute).
כדי שיוכל לעמוד בתנאי הקבלה לסיטי קולג' של ניו יורק, נרשם סטיגליץ לבית ספר ציבורי בשנתו הלפני-אחרונה בתיכון, אך מצא שהחינוך שם אינו מספק.
בשנת 1881 אביו מכר את נכסיו כדי לחפש חינוך טוב יותר לילדיו באירופה, שם הצטרף סטיגליץ לגמנסיה הריאלית בקרלסרוהה, ולאחר מכן החל ללמוד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני בברלין.
הוא קיבל תקציב שנתי גדול של 1,200 דולר לחודש, ובילה את רוב זמנו בשיטוטים ברחבי העיר, ובחיפוש אחר דיונים אינטלקטואלים.
הוא נרשם לשיעור כימיה, בו פגש את המרצה הרמן וילהלם ווגל, שהיה מדען וחוקר חשוב בתחום פיתוח הצילום באותה תקופה.
בשיעוריו של ווגל מצא סטיגליץ את האתגר האקדמי אותו חיפש, וכן פורקן לעניין הגובר שלו באמנות ובתרבות.
באותו הזמן סטיגליץ קנה את המצלמה הראשונה ונסע לטייל ברחבי אירופה כשהוא מצלם תמונות רבות של נופים ושל אנשי כפר בגרמניה, איטליה והולנד.
סטיגליץ נשאר בגרמניה עד סוף העשור.
במהלך תקופה זו החל לאסוף ספרי צילום, אוסף שהפך ברבות הימים לספרייה גדולה של צילום ושל צלמים באירופה ובארצות הברית.
כך החלה להתגבש חשיבתו על צילום ועל אסתטיקה.
ב-1887 כתב את המאמר הראשון שלו ובמהרה החל לכתוב מאמרים באופן קבוע עבור מגזינים באנגליה ובגרמניה.
בשנת 1890 נאלץ סטיגליץ לחזור לארצות הברית בעקבות פטירת אחותו פלורה במהלך לידה.
באותה תקופה סטיגליץ כבר החשיב את עצמו לאמן צילום, הוא סירב למכור את צילומיו או לחפש פרנסה בתחום אחר.
אביו שאהב אותו מאז ומתמיד קנה עבורו עסק קטן לצילום בו הוא יוכל לעסוק במה שמעניין אותו ואולי גם להרוויח את פרנסתו.
סטיגליץ דרש איכות גבוהה מאוד בייצור ושילם לעובדיו שכר כה גבוה שהחברה כמעט ולא ייצרה רווח.
באותו הזמן נוצר קשר בינו לבין עורך המגזין האמריקאי The American Amateur Photographer, ובמהרה החל לכתוב באופן קבוע למגזין זה.
כמו כן הוא המשיך לזכות בפרסים בתערוכות שונות עבור צילומים שצילם.
בסוף 1892 קנה סטיגליץ את מצלמת היד הראשונה שלו ובאותו חורף הוא השתמש בה על מנת ליצור שניים מהצילומים המפורסמים שלו "חורף, שדרה חמישית" ו"הטרמינל".
סטיגליץ החל לצבור מוניטין עבור צילומיו וכתיבתו בנוגע למיקום הצילום ביחס לציור ולסוגי אמנות נוספים.
כמו כן זכה באהבת הקהל בזכות טכניקת הכתיבה והביקורת שלו.
בעקבות הלחץ שהפעילו עליו הוריו, נשא סטיגליץ לאישה ב-16 בנובמבר 1893 את אמלין אוברמייר בת העשרים, שהייתה אחות חברו הטוב, ג'ו אוברמייר.
סטיגליץ התחרט במהרה על החלטתו הפזיזה להתחתן וסיפר לימים שמעולם לא אהב את איימי ושהנישואין היו עבורו בעיקר יתרון כלכלי, שכן רעייתו קיבלה ירושה גדולה מאביה העשיר.
בתחילת 1894 נסע סטיגליץ עם אשתו לירח דבש מאוחר באירופה.
הם טיילו ברחבי צרפת, איטליה ושווייץ.
במהלך הטיול הוא צילם כמה מיצירותיו המפורסמות: "תעלה ונציאנית", "יום גשום בשדרה, פריז".
בעודו בפריז נפגש סטיגליץ עם הצלם הצרפתי רובר דמשי שהפך לקולגה.
כמו כן ביקר בלונדון, שם פגש את ג'ורג' דוידסון ואלפרד הורסלי הינטון מהאיגוד של "חוג החוליות" (The Linked Ring), שניהם נשארו חברים וקולגות של סטיגליץ לאורך כל חייו.
לאחר שהזוג חזר לניו יורק מאוחר יותר באותה שנה, נבחר סטיגליץ פה אחד לחבר באגודת הצילום הבריטי "The Linked Ring" והפך לאחד משני האמריקאים הראשונים שהיו חברים בארגון.
סטיגליץ ראה בהכרה זו את התנופה שהוא היה זקוק לה על מנת לקדם את הצילום האמנותי בארצות הברית.
באותה עת היו שני מועדוני צילום בניו יורק: מועדון הצילום החובבני ומועדון הצילום.
שניהם היו מחויבים לסגנון הטכני הישן ועמדו בפני קריסה גם מבחינה פיננסית וגם מבחינת ניהול והנהגה.
סטיגליץ פעל למען איחוד שני המועדונים הללו במהלך שנה שלמה.
הוא התפטר מתפקידיו בחברת הפוטוכרום וכעורך מגזין הצילום האמריקאי החובבני, על מנת להקדיש את כל זמנו למשימתו החדשה.
במאי 1896 הוא הצליח ושני הארגונים הללו הפכו למועדון אחד: "מועדון הצילום של ניו יורק".
בשנה שלאחר מכן הציעו לו להיות נשיא המועדון, אך הוא החליט להיות סגן הנשיא על מנת להתרכז בחזון של המועדון ולא בעניינים המנהליים.
תוך תקופה קצרה סטיגליץ ניהל כל היבט במועדון.
ב-27 בספטמבר 1898 נולדה בתו של סטיגליץ, קתרין "קיתי", עם עזרה כספית ממשפחתה של איימי, הזוג שכר אומנת, טבחית ומנקה.
סטיגליץ האמין שאיימי מקבלת מספיק עזרה לכן לא קיצץ את שעות עבודתו במועדון.
הזוג המשיך לחיות חיים כמעט נפרדים תחת אותה קורת גג.
אמנות מודרנית והמגזין "Camera Work" (עבודת המצלמה)
באותה תקופה סטיגליץ התכתב עם הצלמת אווה ווטסון שדחקה בו להשתמש בהשפעה שלו על מנת לאצור תערוכה אשר מבקריה יהיו צלמים בלבד.
עד אז כל תערוכות הצילום היו מבוקרות על ידי ציירים ואמנים אחרים, חלקם ידעו מעט מאוד על צילום בכלל ועל טכניקת הצילום בפרט.
הוא החל לחפש מקום מתאים עבור התערוכה ותוך זמן קצר הוא הרכיב אוסף של תצלומים ממעגל חברים קרוב.
התערוכה נפתחה במרץ 1902 וזו הייתה הצלחה מיידית.
התגובות החיוביות שקיבל עודדו אותו לנוע לעבר הצעד הגדול הבא בקריירה שלו: לפרסם מגזין עצמאי לחלוטין של צילום פיקטוריאליסטי.
ביולי פרש מתפקידו כעורך מגזין צילום בשם "Camera Notes" וחודש מאוחר יותר הוא פרסם פרוספקט של מגזין חדש לו הוא קרא "Camera Work".
הוא היה נחוש שזה יהיה "הכי טוב והפרסום הכי מפואר של הצילום" מההתחלה המגזין התנהל על פי האידיאלים שלו.
הגיליון הראשון הודפס רק ארבעה חודשים מאוחר יותר.
בדצמבר 1902 בזמן שהיו מגזינים אחרים בעולם המוקדשים לצילום, המגזין של סטיגליץ היה הראשון שהתמקד בויזואליות.
ב-1904 סטיגליץ היה מותש הן מבחינה פיזית והן מבחינה מנטלית, והיה זקוק נואשות למנוחה, הוא החליט לקחת את משפחתו לאירופה.
בצורה האופיינית לו, תכנן לוח זמנים צפוף ועמוס בתערוכות, פגישות וטיולים.
הוא כמעט התמוטט עם הגעתו לברלין שם בילה יותר מחודש בהחלמה ובהתאוששות.
הוא בילה את מרבית 1904 בצילום גרמניה בזמן שמשפחתו התארחה שם אצל קרובי משפחה.
לאחר מכן חזר סטיגליץ לארצות הברית ועבד בארבע משרות מלאות בעת ובעונה אחת.
הוא הקדיש את כל מרצו בעבודתו ומשפחתו לא זכתה ליחס דומה.
למרות שסטיגליץ הזניח את אשתו באופן הולך ומחריף היא מעולם לא איבדה תקווה שאולי תרוויח יום אחד את אהבתו, לכן היא המשיכה לתת לו הקצבה מהירושה שלה.
הוא היה משוכנע כי הדרך היחידה להפוך את הצילום לשווה לכל אמנות אחרת היא להציב את הצילום לצד ציורים, פסלים, רישומים והדפסים, הוא הרגיש שהציבור כבר אימץ את הצילום האמנותי כתחום אמנות לגיטימי.
בדצמבר 1906 פגש סטיגליץ בן ה-42 את האמנית פמלה קולמן סמית בת ה-28 כשנכנסה לגלריה וביקשה מסטיגליץ להסתכל על כמה מהציורים שלה.
הוא החליט להציג את עבודותיה כי הוא חשב שהשוואה בין צילום לציור נחוצה מאוד על מנת לשפוט את האפשרויות והמגבלות הטמונות בצילום.
תערוכתה נפתחה בינואר 1907 ומשכה מבקרים רבים לגלריה, יותר מכל תערוכה קודמת.
תוך זמן קצר כל עבודותיה נמכרו.
הצלחת התערוכה היוותה נקודת מפנה עבור סטיגליץ, ממקדם מהפכת הצילום למקדם מהפכת האמנות המודרנית.
סטיגליץ זכה להצלחה משמעותית מבחינה אמנותית, אבל מבחינה פיננסית הוא לא נחל הצלחה דומה.
תפעול הגלריות הקטנות היה יקר והרווח שנכנס ממכירת התמונות לא כיסה את הוצאות התפעול.
אשתו של סטיגליץ הייתה משלימה את הפערים שנוצרו.
במאי 1909 נפטר אביו אדוארד ובצוואתו הוריש לבנו 10,000 דולר.
לסטיגליץ הוקל זמנית ממצוקות פיננסיות והוא השתמש בכסף הזה על מנת לשמר את הגלריות שלו ואת המגזין שלו.
בינואר-1916 הוצג לסטיגליץ תיק עבודות של אמנית צעירה בשם ג'ורג'יה אוקיף.
סטיגליץ התרשם כל כך מעבודותיה שהחליט להציג אותן בתערוכה בגלריה שלו ללא ידיעתה.
לאוקיף נודע על כך באמצעות חבר שראה את עבודותיה מוצגות בגלריה וסיפר לה על כך.
היא פגשה את סטיגליץ רק לאחר שהגיעה לגלריה ונזפה בו על כך שהציג את העבודות ללא רשות.
סטיגליץ נמשך לאוקיף גם מבחינה פיזית וגם מבחינה נפשית, אוקיף לא נענתה מיד.
בקיץ 1917 סטיגליץ ואוקיף כתבו אחד לשני את "המחשבות הפרטיות והמורכבות ביותר שלהם" היה ברור שמשהו אינטנסיבי מתפתח ביניהם.
שנת 1917 היוותה סיום של תקופה והתחלה של תקופה חדשה בחייו של סטיגליץ, בין השאר בשל שינוי התפיסה האסתטית שנבע גם כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה וגם בעקבות מערכת היחסים עם אוקיף.
לסטיגליץ לא היה את הרצון או את המשאבים להמשיך את מה שעשה בעשור האחרון.
תוך מספר חודשים הוא סגר את כל הפרויקטים שלו ביניהם המגזין "Camera Work" והגלריה שלו כמו כן היה לו ברור שנישואיו לאיימי הגיעו לקיצם.
הוא סוף סוף מצא את ה"תאומה" שלו והוא לא נתן לשום דבר להפריע לו לממש את הקשר שהוא כל כך רצה.
בתחילת יוני באותה שנה אוקיף עברה לניו יורק לאחר הבטחתו של סטיגליץ לספק לה סטודיו שקט שבו תוכל לצייר.
הם היו בלתי נפרדים מרגע הגעתה.