tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, ביקשו השלטונות לשפר את המצב הכלכלי בארץ, וליצור מקורות ייצור ותעסוקה.
בין היתר, הוחלט לפתח את גידול הפרדסים וליישב את הקרקעות הלא מנוצלות ברחבי הארץ.
כדי לממש את היעדים הללו, החליטו משרדי הממשלה ומוסדות המדינה ובכללם גופי ההסתדרות על הקמת פרויקטים של "פרדס בחיסכון".
שר האוצר באותה עת, לוי אשכול, ייחס את הרעיון הראשוני למיזם זה לעורך "מעריב", עזריאל קרליבך.
מדינת ישראל פנתה לציבור באמצעות העיתונים היומיים והזמינה אזרחים לרכוש זכויות חכירה במקרקעין, כחסכון מניב תשואה, תוך הענקת הטבות במס והענקת הלוואות ממשלתיות.
על ידי כך ביקשה המדינה להביא לפיתוח גידול הפרדסים בארץ, שהיו באותה העת עיקר הכנסותיה של המדינה מיצוא ומקור למטבע זר ולקשור אותם אגב כך לקרקעות הנרכשות.
מדינת ישראל על זרועותיה הקימה את מפעל החסכון הכללי של הדרי ישראל ולצידו הוקם פרדס בחסכון לפועלי המושבה שהתגבש ופעל בחסות הסתדרות הפועלים החקלאים.
הגופים אשר הקימו יחדיו את המפעל של "פרדס בחסכון" היו רשות הפיתוח, יכין חק"ל, הדרי ישראל ופרדס סינדיקט בע"מ.
המצטרפים לפרויקט רכשו זכויות במקרקעין שנמצאו מתאימים לנטיעת עצי הדר לתקופת חכירה בת 49 שנים, הניתנת לחידוש לתקופה נוספת בת 49 שנים.
נטיעת הפרדסים במקרקעין בוצעה (בפיקוח משרד החקלאות) על ידי יכין חק"ל.
האחרונה עיבדה את הפרדסים בתקופת העיבוד הראשונה ועד למסירתם לחוכרים, ומאותה העת ואילך עובדה הקרקע על ידי חברה לעיבוד מטעמם או יכין חק"ל, כאשר התמורה משיווק הפרי בניכוי העלויות אמורה הייתה להניב לחוכרים את התשואה המובטחת.
התוכנית של פרדס בחיסכון נתנה הזדמנות גם למי שאמצעיו לא היו מרובים לרכוש חלקת פרדס, בתשלומים חודשיים, למשך שנים אחדות.
הממשלה הדגישה כי ענף ייצוא פרי ההדר נושא רווחיות רבה.
במקרים מסוימים שטח האדמה שהוחכר טרם עבר פרצלציה, ועל כן נמכר לחוכרים שטח משוער ולא שטח מדויק.
לאחר שהפרויקט יצא לדרך והחוסכים נרשמו למפעל, נרכשו קרקעות במקומות שונים ברחבי הארץ, חברות עיבוד שונות עיבדו את הפרדסים והתשואה נמסרה לחוסכים.
הממשלה באמצעות משרד האוצר ומשרד החקלאות תמכו ועודדו מפעל עממי זה.
בדיעבד התברר כי במקרים רבים העיבוד המשותף לא הניב את הפירות המיוחלים, והחוכרים הפסידו כסף מעסקת החכירה.
עד היום מחזיקים רבים מן האזרחים בקרקעות מכוח אותם ההסכמים, אשר יהיו תקפים על פי החוזים המדוברים לפחות עד שנות ה-50 של המאה ה-21. כבר בשנת 1968 הכניס מינהל מקרקעי ישראל לחוזי החכירה סעיף המבטל את המשך החכירה במקרה שייעוד הקרקע שונה.
תביעה של קבוצת חוכרים של פרדס חסכון באזור סביון לאפשר להם להמשיך לחכור את שטח הפרדס למרות שינוי ייעוד הקרקע נדחתה על ידי בית המשפט.
"פרדס" הייתה אגודה קואופרטיבית של הפרדסנים בארץ ישראל שהוקמה בתחילת המאה ה-20 במטרה לדאוג לצרכיו של ענף הפרדסנות ולתנאי עבודתם ומחייתם של הפרדסנים.
אגודת "פרדס" הוקמה בחנוכה תרס"א, דצמבר (1900).
הייתה זו האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל.
מייסדיה היו שמעון רוקח, ועמו שמואל מויאל (גיסו של רוקח), פרץ פסקל (חתנו של האח של רוקח, אלעזר רוקח), יהושע שטמפפר, מאיר אפלבוים, יחזקאל בלום, לייב לוי, וד"ר אהרון מאיר מזי"א.
את תקנות האגודה ניסח יחיאל מיכל פינס.
אחת התקנות הייתה שכל המכתבים, ספרי החשבונות והפרוטוקולים יתנהלו בלשון הקודש.
בתחילה מנתה האגודה תשעה חברים, ובתוך שנה עלה מספר החברים לארבעה עשר.
בשנים הראשונות ניהל את "פרדס" יהושע רוקח.
בתחילה עבדו חברי ההנהלה ללא שכר, ועם הזמן נטלו לעצמם משכורת בסך אלף פרנק לשנה.
אגודת "פרדס" שינתה את פני ההתיישבות החקלאית ממצב של תלות פיננסית בפקידי הברון רוטשילד למצב של עצמאות כלכלית.
התארגנות האגודה הביאה לכך שבנק אפ"ק ניאות להעניק לה אשראי, ובאמצעותו התאפשר משלוח פרי הדר לאירופה.
האגודה סיפקה כסף מזומן לפרדסנים שהיו זקוקים להלוואה זמנית.
בעונת החורף היו הפרדסנים מקבלים מן האגודה את האבזרים הנחוצים לאריזת הפרי וכן כסף מזומן להוצאות.
האגודה גם דאגה לכל סידורי המשלוח על שלביו השונים עד שלב הטעינה.
עד הקמת האגודה כל פרי ההדר של הפרדסנות העברית שוּוק על ידי סוחרים ערבים.
האגודה התנהלה כחברת כוח אדם שסיפקה עבודה לצעירים יהודים בפרדסי הברון ובפרדסים פרטיים.
עם הזמן נקלטו בענף הפרדסנות מאות עובדים יהודים, אשר עסקו במלאכות שונות, מקטיף ואריזה ועד טעינת פרי ההדר.
על אף התנגדותו הראשונית של מושל יפו העות'מאני, הצליחה האגודה לקבל את הסכמתו למקם את מחסניה בנמל יפו, שהיה נמל ערבי.
שמעון רוקח שכנע את הנהלתה של חברת אוניות אנגלית לפתוח קו ישיר מיפו לליברפול ולגלאזגו לשיווק פרי ההדר.
ל"פרדס" היו סניפי מכירה בשש ערי חוף באנגליה, וכן בקהיר, אלכסנדריה ואיסטנבול.
בשנת 1922 נפטר שמעון רוקח, ובמקומו מונו לנהל את האגודה בנו יצחק רוקח וד"ר אהרון מאיר מזי"א.
במקביל, באותה תקופה הוקמה התאחדות האיכרים, שאף היא שמה לה למטרה לדאוג לצורכי איכרי ארץ ישראל ובכללם בעלי הפרדסים.
עם הזמן נוצר שיתוף פעולה בין שני הארגונים.
בין הפעילים המרכזיים של שתי האגודות היו יצחק רוקח וצבי איזקסון, חתנו של ד"ר מזי"א, ולאחריו בנו אליהו איזקסון.
פרדיקס בן אורונטס , היה אחד המפקדים הבכירים בצבאו של אלכסנדר הגדול.
פרדיקס החל את דרכו הצבאית תחת שלטונו של המלך פיליפוס השני, וטיפס בסולם הדרגות תחת פיקודו של אלכסנדר בעת מסעו הגדול למזרח.
בתחילה הוא פיקד על פלנקס, ובעת המסע להודו מונה למפקד יחידת פרשים.
לאחר מותו של הפאיסטיון ב-324 לפנה"ס, מונה פרדיקס למפקד יחידת הפרשים העילית, ההטיירוי, ולמשרה הפוליטית והצבאית הבכירה של כיליארך .
אלכסנדר העניק לפרדיקס על ערשׂ דווי את טבעת החותם שלו, פעולה שהאחרון פירש כהסמכתו ליורש.
לאחר מות אלכסנדר ב-323 לפנה"ס התמנה לעוצר של יורשי העצר פיליפוס השלישי ואלכסנדר הרביעי.
בעת מלחמת הדיאדוכים ניסה פרדיקס, בעזרת בן בריתו אאומנס, לשמור על אחדות הממלכה ועל מעמדו כעוצר אל מול אלו שקראו עליו תיגר, ובראשם אנטיגונוס שתום העין ותלמי בן לאגוס.
פרדיקס נכשל במשימתו, ונרצח על ידי חייליו, במהלכו של מסע מלחמה כושל נגד תלמי.
שנת לידתו המדויקת של פרדיקס איננה ידועה, אך ההערכה היא שהוא היה בן גילו של אלכסנדר הגדול.
פרדיקס היה בנו של אורונטס, אריסטוקרט מוקדוני רם מעלה וצאצא לשושלת נסיכים עצמאיים באורסטיס.
אזור הררי זה בצפון מערב מוקדון גבל באפירוס ואוכלס באילירים רבים.
האזור צורף למוקדון בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס ונטמע בה באופן סופי רק באמצע המאה ה-4 בעת שלטונו של פיליפוס השני.
ממשפחתו ידועים שני בני משפחה נוספים: אחיו אלקטס שהיה טקסיארך - מפקד טקסיס של פלנקס (יחידה בסדר גודל של חטיבה) ואחותו אטאלנטה, שהתחתנה עם אטלוס.
אף על פי שאין פרטים רבים על שנות חייו המוקדמות, סביר להניח שהתחנך ושירת כאחד מנערי המלך בחצר המלך פיליפוס השני, שכן על פי הנוהג המוקדוני לחצר המלך היה תפקיד חשוב בהכשרתם של בני האצולה הצעירים שהיו מעתיקים אליה את מקום מגוריהם, ומתחנכים תוך מילוי משרות שלטוניות שונות.
בהמשך שירת תחת פיקודו הישיר של פיליפוס ואף התמנה לשומר ראשו.
הוא קיבל ניסיון צבאי ופיקודי ראשון במערכות הרבות שהנהיג פיליפוס.
פרדיקס וקבוצה נוספת של חיילים, רדפו והרגו את רוצחו של המלך פיליפוס, מיד לאחר ההתנקשות הפומבית בו בשנת 336 לפנה"ס.
פעולתו המתועדת הראשונה של פרדיקס בצבאו של אלכסנדר הגדול הייתה כשכבר היה בדרגה בכירה של מפקד טקסיס (יחידה בסדר גודל של חטיבה ובה כ-1,500 חיילים) של פלנקס, בזמן המערכה בתראקיה ב-336 לפנה"ס, כאשר הטקסיס שלו והטקסיס של קוֹינוֹס יצאו למתקפת פתע לילית על מחנה מורדים אילירים.
בנוסף, מוזכר שמו של פרדיקס מספר פעמים בעת המערכה הבלקנית של אלכסנדר הגדול.
אריאנוס, המביא את דברי תלמי בן לאגוס, מזכיר את פרדיקס כמי שהוביל מתקפה על תבאי כאשר זו מרדה נגד ההגמוניה המוקדונית.
המרידה פרצה בעקבות שמועה על מותו של אלכסנדר בתראקיה, ולדברי אריאנוס פרדיקס החל במתקפה על העיר על דעת עצמו וגרר אחריו מספר מפקדים אחרים של הפלנקס.
בעקבות המצב שנוצר החליט אלכסנדר להכניס כוחות נוספים כדי לסייע לפרדיקס, מחשש שהיחידה שלו תובס ללא תמיכתם.
בזמן הסתערותו פגעו קשתי העיר בפרדיקס והוא נפצע.
לעומת זאת, אצל דיודורוס קיימת גרסה שונה לסיפור ההסתערות, שאומרת שפרדיקס אכן הסתער על שערי תבאי, אך עשה זאת בעקבות הוראה של אלכסנדר הגדול שהבחין שאחד משערי העיר נותר לא מוגן, וכך נפלה הגנת העיר.
ייתכן כי גרסת הקרב על תבאי של אריאנוס מוטה נגד פרדיקס מאחר שהיא נסמכת על ספר ההיסטוריה שכתב תלמי הראשון, יריבו הפוליטי של פרדיקס, בעת היותו מלך מצרים ושנים רבות לאחר שהביס את פרדיקס שניסה כעוצר הממלכה לחצות את הנילוס ולהפיל את שלטונו.
מסע הכיבושים של אלכסנדר באסיה
במאי 335 לפנה"ס התלוו פרדיקס והטקסיס שלו למסע אלכסנדר במזרח.
במהלך הקיץ, דחקו המוקדונים את רגלי השלטון הפרסי מן הערים היווניות שבאיוניה.
אחת מנקודות הציון החשובות בתהליך זה הייתה המצור על הליקרנסוס, בסיס הכוח הימי של האימפריה הפרסית בו עגן הצי בהנהגת אחד מגדולי המצביאים היוונים בשירות הפרסים - ממנון מרודוס.
בסיפור המצור, נמצא אזכור נוסף לטקסיס של פרדיקס אשר שוב, כמו במצור על תבאי, מתואר כחסר משמעת.
אצל דיודורוס מצוין כי בעת המצור כמה מחייליו של פרדיקס השתכרו וערכו התקפה לילית פרועה על חומות המצודה.
גם במקרה זה, כמו בתיאור אריאנוס של הקרב על תבאי, נגרר אלכסנדר לתגובה וכשנודע המצב מול חומות העיר יצא אלכסנדר עם כוחות גדולים של חיילים לסייע לחייליו של פרדיקס.
כשהגיע אלכסנדר נסוגו הפרסים אחורה וכרוזו של אלכסנדר ביקש הפסקת אש מממנון, שהסכים לה, על מנת לפנות את ההרוגים.
ייתכן שגם תיאור זה לוקה באנכרוניזם בגלל המקורות המוטים שהיו בידי דיודורוס.
כמו כן ידוע על השתתפותו בקרב איסוס.
פזיזותו לכאורה של פרדיקס בעת המצור על תבאי ועל הליקרנסוס לא מנעה מאלכסנדר להפקיד בידיו ובידי קרטרוס את הפיקוד על החיל שהטיל את המצור על צור בשנת 332 לפנה"ס, כשאלכסנדר עצמו יצא למסעות מלחמה באזור.
אמון זה שניתן לפרדיקס בידי אלכסנדר מדגיש שוב את אפשרות ההטיה במקורות העתיקים שהיו עוינים לפרדיקס, במיוחד המקורות שהגיעו מידיו של תלמי.
תפקידו בעת המצור על צור מוצנע במקורות, ייתכן בגלל ההטייה שקיימת אצל אריאנוס.
לא ידוע האם התלווה לאלכסנדר במסע למצרים שכן לא קיים כל אזכור במקורות העתיקים לנוכחותן של יחידות פלנקס.
בקרב גאוגמלה מוזכר פרדיקס פעם נוספת כמפקד של אחד מהטקסיסים של הפלנקס, וכן כי נפצע.
לאחר הקרב, צבאו של אלכסנדר היה צריך לעבור במעבר הרים אשר היה ידוע בשם "השערים הפרסיים".
זהו מעבר צר בהרים שקל לטמון בו מארבים וחסימות ולכן החצייה הייתה קשה ומסוכנת.
ולפי אריאנוס לטקסיס של פרדיקס היה תפקיד חשוב באבטחת המעבר.
לאחר מכן פרדיקס לא מוזכר במקורות לתקופה הקרובה לשנתיים, ככל הנראה מאחר שלפלנקס לא היה תפקיד ברדיפה אחר המלך הפרסי דריווש השלישי ובתקופה זו לא התקיימה פעילות לוחמה צבאית גדולת ממדים המצריכה את שיתוף הפלנקס.
פרדיקס מונה לתפקיד היוקרתי של סומאטופילקס (ביוונית - Σωματοφύλακες - שומר ראש) לאחר קרב גאוגמלה, אם כי המשיך לפקד על הטקסיס שלו בפלנקס במשך שנתיים נוספות לפחות.
אין מדובר באדם השומר על חייו של המלך, אלא אחד מתוך שבעה קצינים בכירים שמקבלים פיקוד עצמאי על חלקים גדולים מהצבא.
מדובר למעשה בדרגה פיקודית בכירה.
בכתביו של אתנאיוס נחשף בפנינו פן אחר של פרדיקס וחיי היומיום במחנה הצבאי של אלכסנדר.
הוא מספר שפרדיקס היה חובב תרגילי אתלטיקה ונהג להתעמל במחנה הצבאי של אלכסנדר יחד עם המצביא קרטרוס.
לשם כך היו בוחרים אזור באורך אחת בתוך המחנה, מצילים אותו על ידי חיילים שנשאו עמם יריעות עור מהודקות, ומתאמנים תחת הסוכך בתרגילי גימנסטיקה.
כמו כן, בהמות היו נושאות חול לשם הכנת הפלאיסטרה, זירת ההיאבקות.
פרדיקס היה בין חושפי הקשר של פילוטאס בשנת 330 לפנה"ס, אם כי תפקידו בפרשה זו עלום.
הוא זה שנכנס, בליווי קצינים בכירים נוספים, לאוהלו של אלכסנדר ודיווח על הבגידה כביכול של פילוטאס.
ואולם, בהתחשב בנסיבות, ייתכן שהקשר כוון נגד פילוטאס עצמו.
בשנת 328 לפנה"ס, על פי קווינטוס קורטיוס רופוס, ניסה ללא הצלחה יחד עם תלמי בן לאגוס למנוע מאלכסנדר השיכור להרוג בהתקף זעם את ידידו הקרוב קלייטוס השחור במהלך משתה.
הביוגרפיה שלו בעת המערכה באסיה התיכונה לוטה בערפל, בין היתר כי המקורות מתמקדים בעת זו בעלילותיהם של קצינים אחרים בצבאו של אלכסנדר.
בעת המערכה באסיה הקטנה פיקד על הכוחות שצרו על אחד המבצרים שנבנו עוד במאה ה-6 לפנה"ס בפיקודו של כורש הגדול על גדות יאקסארטס (סיר דריה המודרני).
בשנת 327 לפנה"ס קודם לדרגת היפרכוס (מפקד חיל הפרשים), תוך שהוא שומר על תפקידו כסומטופילקס.
בזמן שאלכסנדר תקף את ערי המדינות בעמק הסוואט ואת סלע אַאוֹרְנוֹס בפלישה לממלכת גנדהרה בשנת 326 לפנה"ס, פרדיקס והפאיסטיון הופקדו על העברת הכוח המרכזי לאורך נהר קבול אל נהר האינדוס שם בנו גשר ימי.
אף על פי שהפאיסטיון הוא זה שקיבל להלכה את הפיקוד, בהיותו בן החסות של אלכסנדר, נראה שפרדיקס, הקצין המנוסה, הוא זה שפיקד על הכוחות בפועל.
תחת פיקודם המשותף, הצליח הצבא המוקדוני לנצח את אסטיס, שליט פאוקלאטוס (Peukelaotis; אשר נקראת פושקאלאווטי (Pushkalavati) בפקיסטן המודרנית).
כמו כן, ניהלו השניים מסעות מלחמה נוספים באזור, ביצרו חלק מהמאחזים ואספו אספקה.
לאחר מכן, לקח חלק פעיל בקרב הידספס ובמצור על סאנגלה.
פרדיקס המשיך לפקד על יחידותיו, אך אריאנוס מתמקד בתיאור מעשיו של אלכסנדר ולא מזכיר את פרדיקס ומעשיו בשלב זה של המלחמה לוטים בערפל, אם כי ידוע שצבאו של אלכסנדר נתקל בהתנגדות עזה באזור זה ופרדיקס הצטיין בקרבות.
אריאנוס מספר כי אחת הגרסאות לסיפור פציעתו של אלכסנדר במצור על עיר המאלים, היא שבזמן הפציעה לא נכח אף רופא סביבו ופרדיקס נאלץ לחתוך בחרבו בבשר אלכסנדר ולהסיר את החץ שפגע בו.
אלכסנדר התעלף בשל כמות הדם הרבה שנשפכה ממנו וכתוצאה מכך נפסק איבוד הדם.
תיאור הקריירה של פרדיקס נקטע באופן פתאומי בשלב זה והוא מוזכר שוב רק שנתיים לאחר מכן כשהצבא סיים כבר את מסע המלחמה בהודו.
לאחר חזרתם של כוחות אלכסנדר לשושן במרץ 324 לפנה"ס, הורה אלכסנדר על עריכת טקסי נישואים בין הקצינים המוקדוניים ונשים מקרב האליטה של האצולה הפרסית.
במסגרת תוכנית זו נשא פרדיקס את בתו של אטרופטס, הסטראפ של מדי.
טקס הנישואין מעיד על כך שמעמדו של פרדיקס היה בשלב זה גבוה, אך עדיין לא השתווה למעמדם של הפאיסטיון וקרטרוס, שהיו היחידים מלבד אלכסנדר שנשאו נשים מבית האצולה האחמני.
עם זאת, לאחר שקרטרוס נשלח עם למעלה מ-10,000 וֵטֵרנים בחזרה למוקדון, והפאיסטיון מת באופן מפתיע, הופקד הטיפול בגופתו של הפאיסטיון בידי פרדיקס.
כמו כן הפך פרדיקס לדמות הבכירה ביותר בקרבת אלכסנדר ומונה למפקד יחידת הפרשים העילית הטיירוי ולכיליארך.
בעודו על ערש דווי בבבל באמצע יוני 323 לפנה"ס, העניק אלכסנדר את טבעת החותם, הסמל לשלטונו, לפרדיקס, אך לא נקב בשמו כיורש או בשמו של מישהו אחר.
במקום, אמר לסובביו שהוא מוריש את האימפריה לחזק ביותר, אמירה שפגעה בתוקף הטענה של פרדיקס לפיה אלכסנדר הוריש לו את הבכורה.
עם מותו של אלכסנדר התכנסה אספת הגנרלים המוקדונים הבכירים בבבל ונתגלו חילוקי דעות בין המשתתפים לגבי עתיד הממלכה ויורשהּ.
בין משתתפי הכינוס היו האישים החזקים ביותר של האימפריה: הסומטופילקאי (שומרי הראש) פרדיקס, תלמי, אריסטונואוס, לאונטוס, ליסימכוס פאיתון, פאוקסטס ורבים אחרים.
שלושה אחרים, חשובים אף הם נעדרו: אנטיפטרוס הקשיש, שנותר במוקדון ושימש שם בתפקיד המשנה למלך; קרטרוס, שיצא עוד בחייו של אלכסנדר למוקדון כדי להחליף את אנטיפטרוס בתפקידו והתעכב בדרך למוקדון כדי להדביר מרידות מקומיות בקיליקיה; ואולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול.
רובם הגדול רצו נתח מהירושה שהותיר אלכסנדר לעצמם, אך פרדיקס, שרצה להתמנות למלך או לכל הפחות לעוצר, שאף לשמור על אחדות הממלכה.
פרדיקס, שהתנהג כמי שאלכסנדר הטיל עליו את האחריות לעתיד הממלכה, הניח בפני הנוכחים את טבעת החותם ויתר סמלי השלטון.
הוא הציע לחכות כחודש עד ללידתה הצפויה של רוקסנה, אשתו הבקטארית של אלכסנדר, ואם ייוולד בן זכר להמליכו למלך.
שאיפתו של פרדיקס הייתה לשמור על אחדותה של הממלכה.
אתגר זה הורכב משני גורמים עיקריים: מחד, רצונם של עמים וחבלי ארץ כבושים להשתחרר מעול הכיבוש המוקדוני, כפי שבא לידי ביטוי במרידות ובאי-ציות לשלטון המרכזי, ומאידך בשאיפותיהם של הדיאדוכים להשיג להם נתח מהאימפריה הגדולה של אלכסנדר.
המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון.
הרגלים, שהורכבו מפשוטי העם וקצו במסעות מלחמה שלא נגמרים ביקשו לחזור לשגרה.
הם התעקשו על בחירתו למלך של ארהידאיוס בנו של פיליפוס השני, ואחיו למחצה של אלכסנדר, שסבל ממוגבלויות מנטליות ופיזיות.
פרדיקס, שהיה בראש ובראשונה חייל ולא פוליטיקאי, לא הצליח לבסס את אחיזתו בשלטון.
התמרון הפוליטי שנדרש היה מורכב ודרש התחשבות הן ברצון המוני המוקדונים ששרתו בפלנקס והן את תמיכת האריסטוקרטיה הבכירה, שלטשה בשלב זה את עיניה לעבר הירושה של אלכסנדר וביקשה לקרוע לעצמה חלקים נאים ממנה.
נראה שסומטופילקס אחד לפחות, אריסטונואוס (Aristonous), תמך בו.
תחת השפעתו של אריסטונאוס ביקש פרדיקס להתמנות למלך, אך פרדיקס ניצב בפני בעיה חוקתית - הוא לא יכול היה להכריז על עצמו מלך כי רוקסנה אלמנתו של אלכסנדר, הייתה הרה עם בנו, יורש העצר החוקי.
התנגדות לא אחרה לבוא, בטענה שאם יש מישהו שיש להכתירו זה רק את יורש העצר המיועד.
פרקידס בכל זאת טיפח תקוות משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים.
בשלב זה פרצה מרידה של החיילים הרגליים שדרשו להכתיר את ארהידאיוס למלך.
פרדיקס שלח את מלאגרוס, טקסיארך ותיק בצבאו של אלכסנדר יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם.
אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס חשב שבמעשה זה הבטיח את המלוכה לעצמו, אך לא כך היה.
אספת החיילים התכנסה והכתירה את ארהידאיוס למלך תחת השם פיליפוס השלישי, אך במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה.
ייתכן, אמנם, שלאסיפת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות.
כך או כך, תמיכת החיילים במלך החדש הייתה קצרת מועד, במיוחד נוכח השאיפות של מלאגרוס שלא הוסתרו על ידו.
אז ילדה רוקסנה בן, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס הצליחו להשכין שלום בין הצדדים.
סוכם שארהידאוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף.
פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של ארהידאיוס בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, אך קיבל את תפקיד העוצר.
גם מצביאים אחרים לא יצאו עם ידיים ריקות.
על פי דיודורוס, פרדיקס העניק בין היתר את מצרים לתלמי, פמפיליה, ליקיה ופריגיה הגדולה לאנטיגונוס מונופתלמוס ומוקדון לאנטיפטרוס.
בנוסף, סלאוקוס מונה למפקד ההטיירוי, חיל הפרשים המובחר.
פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, כדי להוציא להורג כשלושים ממתנגדיו, ביניהם גם מלאגרוס.
עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, הוא ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך.
פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה ודאג להריגתה של סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאשה.
על פי דיודורוס, מצא פרדיקס את תזכירי אלכסנדר ובם תוכניות גרנדיוזיות שביניהן בניית 1000 ספינות מלחמה שהיו עתידות לשמש במערכה נגד הקרתגים ובניית מקדשי ענק.
פרדיקס הבין את עלות תוכניותיו הראוותניות של אלכסנדר והחליט לדחותן באמצעות אספת הצבא.
נראה שעשה זאת כדי להקל עליו את עול השלטון כי ידיו היו עמוסות בלאו הכי וגם כדי למנוע מקרטרוס את האפשרות להחליף את אנטיפטרוס הקשיש בתפקיד המשנה למלך במוקדון.
פרדיקס מיהר לקשור יחסים טובים עם אנטיפטרוס, אך האחרון, שהיה נתון במערכה צבאית קשה נגד מורדים יוונים (מלחמת לאמיה) לא שעה לגישושיו.
עם זאת, לפי דעתם של מספר חוקרים, סיפור דחיית צוואת אלכסנדר אינו נכון, והסעיף היחידי בצוואה שלגביו קיימת הסכמה לאמינותו הוא זה העוסק בקבורת אלכסנדר, שביקש להיקבר במוקדון, אך גופתו נחטפה על ידי תלמי הראשון כדי לקוברה באלכסנדריה שבמצרים, וזאת לשם צבירת הון פוליטי.
אך על פי פֿוֹטיוס הראשון, מלומד ביזנטי בן המאה התשיעית, שכתב סיכום של אריאנוס, סבורים שגופתו של אלכסנדר לא נחטפה, אלא נלקחה בניגוד לרצון פרדיקס להיקבר במצרים.
היוונים אשר יושבו באסיה הקטנה לאחר כיבושי אלכסנדר הגדול שאפו לחזור למולדתם באירופה, אך לא התנגדו לשלטון המוקדוני כל עוד היה אלכסנדר בחיים.
עם זאת, מיד עם הישמע דבר מותו פרץ מרד.
המתיישבים מינו מטעמם אדם בשם פילון להנהיג כוח צבאי גדול שמנה למעלה מעשרים אלף חיילים רגליים וכשלושת אלפים פרשים.
כאשר הגיע דבר המרד לאוזניו של פרדיקס, החליט להרכיב כוח שימנה כשלושת אלפים חיילים רגליים וכשמונה מאות פרשים על ידי הגרלה בתוך הצבא.
בראשם העמיד פרדיקס כמפקד את פאיתון, ששימש בעבר כאחד מהסומאטופילקס של אלכסנדר הגדול ובהסכמי בבל מונה לסאטרפ של דרום מדי.
במקביל, שלח פרדיקס אגרות לסאטרפים, שהורו להם להקצות עשרת אלפים חיילים רגליים ושמונת אלפים פרשים לכוח החדש בראשותו של פאיתון.
ברם, פאיתון, שנענה לפרדיקס בשמחה, תכנן לנצל את הכוח האדיר שיעמוד לראשותו על מנת לכרות ברית עם המורדים ולהפוך לשליטן של הסטרפיות העליונות.
עם זאת, ייתכן שפרדיקס צפה שפאיתון עלול לנקוט בקו פעולה מעין זה, ואולי אף הורה לו מראש להרוג את כל המורדים ולחלק את השלל בין החיילים.
פאיתון, על ידי הגעה להסכם עם אחד ממנהיגי המורדים, ניצח בקרב והורה למורדים לחזור לבתיהם לאחר שיישבעו לו אמונים.
בזמן מסע אלכסנדר, נכבשה קפדוקיה על ידי המוקדונים.
ברם, עד מהרה עלה לשלטון מלך בשם אריארתס הראשון שדחה את מרות המוקדונים, מהלך שלא זכה להתייחסות של ממש מצדם.
לאחר הסכמי בבל החליט פרדיקס לכבוש מחדש את קפדוקיה שהובטחה כסאטרפיה לבן בריתו אאומנס.
פרדיקס יצא למסע הצבאי מלווה על ידי המלך פיליפוס השלישי, שמוזכר בפירוש במקורות, אך ככל הנראה גם עם אלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסנדר הגדול מרוקסנה, שזה עתה נולד.
אף על פי שלא הוזכר במפורש במקורות, לא סביר שפרדיקס היה משאיר את אלכסנדר העולל לבד בבבל מחשש שיחטף וישמש כקלף מיקוח רב-ערך בידי מתנגדיו.
בעזרת סכומי כסף גדולים הצליח אריארתס להקים צבא גדול שמנה כשלושים אלף חיילים רגלים וכחמישה עשר אלף פרשים, והתבסס על חיילים מקומיים ושכירי חרב כאחד.
עם זאת, צבאו הובס על ידי פרדיקס אשר, על פי דיודורוס, הצליח להרוג כארבעת אלפים מחייליו של אריארתס ולקחת בשבי למעלה מחמשת אלפים, ביניהם אריארתס עצמו.
פרדיקס החליט לענות את המלך וקרוביו, אך עם זאת שאר החיילים אשר נלקחו בשבי שוחררו, וקפדוקיה הוענקה לאאומנס.
בנוסף לכך, ניצל פרדיקס את ניצחונו המוחץ על מנת לבסס את מעמדו הפוליטי על ידי הכרזה בדיעבד של הצבא עליו כעוצרם של פיליפוס הרביעי ואלכסנדר הרביעי, שעתה הוכתר גם הוא למלך.
מהלך זה הבהיר לדיאדוכים האחרים את שאיפותיו של פרדיקס, ועורר נגדו התנגדות עזה.
אף על פי כן, אנטיפטרוס, שחש מאוים על ידי מהלך זה, המשיך עדיין בשלב זה לנסות לחתן את בתו עם פרדיקס.
לניצחון בקפדוקיה התלוותה הזדמנות דיפלומטית חשובה: אנטיפטרוס, שיצא מנצח ממלחמת לאמיה, ביקש לבצר את מעמדו וחיתן כבר את בתו פילה לקרטרוס.
כעת שלח את בתו, ניקאיה (Nikaia) לאסיה הקטנה במטרה לחתן אותה עם פרדיקס.
גם אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול, לא טמנה ידה בצלחת ושלחה את קלאופטרה, אחותו של אלכסנדר עם מטרה זהה.
עם זאת, המצב הגאופוליטי היה מורכב.
אנטיפטרוס היה בעל בריתו של אנטיגונוס מונופתלמוס, שהיה יריב של פרדיקס וההחלטה לא הייתה קלה.
לאחר כיבוש קפדוקיה, החליט פרדיקס לצעוד לפיסידיה במטרה להחריב את עריהם של הלרנדיאנים ואיסוריאנים, אשר בימי שלטונו של אלכסנדר הוציאו להורג את בלקרוס, בנו של ניקנור, מפקד וסאטרפ.
עירם של הלרנדיאנים נפלה תוך זמן קצר, ופרדיקס החליט להרוג את הגברים הכשירים להילחם, לשעבד את יתר האוכלוסייה ולהחריב את עירם.
עם זאת, כאשר צר צבאו של פרדיקס על עירם של האיסוריאנים, ספג זה אבדות קשות ונאלץ לסגת לאחר יומיים, עקב נחישותם ואומץ לבם של בני העיר.
עם זאת, ביום השלישי, כאשר הבחינו בני העיר שגורלם להיות מובסים ושהם אינם יכולים לשנות את גזר דינם, החליטו להעלות באש את כל נכסיהם.
לבסוף, זרקו עצמם לתוך האש.
לפרדיקס לא נותר אלא להורות לצבאו לבזוז את העיר המשגשגת, אשר הייתה עשירה בכסף ובזהב.
חורבנה של איסוריה מוזכר גם בכתביו של פליניוס הזקן, יחד עם אזכור לחורבן נוסף, מאוחר יותר, על ידי הרומאים.
פרדיקס התמנה, אמנם, לתפקיד העוצר וניסה להשליט את מרותו על המצביאים האחרים, אך לאלה היו תוכניות משלהם.
במקום לשמור על שלמות האימפריה של אלכסנדר הגדול, העדיפו רבים מהם לקרוע לעצמם נתח ממנה במקרה הטוב או להדיח את שארי בשרו של אלכסנדר ולהשתלט על האימפריה שלו במקרה האחר.
במהלך מלחמת הדיאדוכים חבר פרדיקס, עוצר הממלכה, לאאומנס, מזכירו של אלכסנדר.
ברית זו קרמה עור וגידים כאשר אאומנס, אשר חשש לחייו, ברח והצטרף לפרדיקס, כדי לזכות בחסותו והגנתו.
ברית זו החזיקה מעמד עד מותו של פרדיקס.
כאשר חבר אאומנס לפרדיקס, גילה לו על תוכניותיו של לאונטוס, בן בריתו של אנטיגונוס.
פרדיקס נתן באאומנס אמון כה מלא, עד שכאשר צעד עם צבאו כנגד תלמי למצרים, הוא הפקיד בידיו את המשימה לשמור על השליטה במצר ההלספונטוס החיוני מפני צבאותיהם של הדיאדוכים האחרים, אנטיפטרוס ואנטיגונוס.
בנוסף, לאאומנס הייתה השפעה רבה על פרדיקס, אשר אף החשיב אותו כחלק ממועצתו.
אנטיגונוס מונופתלמוס לא התבלט בעת מסע המלחמה של אלכסנדר.
בשלב מוקדם יחסית של הפלישה לאימפריה הפרסית הוא הושאר מאחור באסיה הקטנה בתפקיד מושל אחד המחוזות והתבסס בו.
פרדיקס, בתפקידו כעוצר הממלכה, ניסה להכניע את אלו אשר שאפו להשתלט על חלקים ממנה, במסגרת ניסיונו לאחדה תחת שלטונו.
תומכו הנלהב ביותר היו אאומנס, מושל קפדוקיה ופאפלגוניה - טריטוריות אשר המוקדונים לא הצליחו לבסס בהן את שלטונם עקב התנגדות מורדים מקומיים.
פרדיקס ציווה על אנטיגונוס מונופתלמוס לכבוש שטחים אלו אך אנטיגונוס סירב.
פרדיקס, בתגובה, ציווה עליו להתייצב למשפט על אי צייתנות זו, אך אנטיגונוס החליט בתגובה להימלט למוקדון וכרת ברית עם אנטיפטרוס, קרטרוס ותלמי כנגד פרדיקס.
בנוסף, כאשר הבחין פרדיקס שכוחו של תלמי, אשר מונה למושל מצרים, עולה, מחליט לצעוד נגדו בראש צבאו.
לאחר שהשלים את השתלטותו על שני המחוזות הסוררים, פרדיקס התלבט האם לשאת את בתו של אנטיפטרוס, ניקיאה, או את קלאופטרה, אחותו של אלכסנדר.
כל החלטה טמנה בחובה יתרון אחר, שכן לקיחת ניקיאה לאישה הייתה מביאה ליחסי ידידות עם אנטיפטרוס, בעוד שנשיאת קלאופטרה לאישה יכלה הייתה לשפר את מעמדו בעיניהם של המוקדונים, ובתוך כך לבסס עצמו כשליט יחיד על האימפריה.
גם לאנטיפטרוס היה עניין בשידוך בתו לפרדיקס, שכן באותו הזמן עדיין לא היה מוכן להתמודד כנגדו, ולכן ביקש להרוויח זמן באמצעות "הקרבת" בתו.
פרדיקס, תחילה, בחר לשאת את ניקיאה, על מנת שלא לגלות לאנטיפטרוס את תוכניותיו, אך אנטיגונוס, ידיד קרוב של אנטיפטרוס, החליט לחשוף בפניו את מזימתו של פרדיקס.
משום כך שם לעצמו פרדיקס מטרה להסיר את אנטיגונוס מדרכו, אך האחרון הצליח להימלט יחד עם חבריו הקרובים ובנו דמטריוס.
מאוחר יותר החליט פרדיקס לנסות ולהפוך לשליטה של הממלכה כולה על ידי נשיאת קלאופטרה לאישה.
מזימה זו לא חמקה מעיניו של אנטיפטרוס, והאחרון החליט לכונן ברית יחד עם אנטיגונוס ותלמי כנגד פרדיקס.
בנוגע לנישואיו עם ניקאיה, פרדיקס אכן נשא אותה לאישה, אך זמן קצר לאחר מכן החל לחזר אחר אישה בשם קיננה (ביוונית Kynane).
קיננה הייתה נסיכה, אחותו של פיליפוס השני ואלמנתו של אמינטס, אשר שימש למשך זמן קצר כיורשו של פרדיקס השני.
בקיץ 322 חמקה משומריו של אנטיפטרוס, אך נרצחה על ידי אלקטס, אחיו של פרדיקס, תחת נסיבות מסתוריות.
פרדיקס, אשר חשש שקרנו תרד עקב המאורעות, חיתן את בתה אורידיקה עם פיליפוס, אחד משני המלכים.
אחד מאותם דיאדוכים אשר שאף לפרק את הממלכה על מנת לזכות בנתח משלו, היה תלמי הראשון.
תלמי דרש וקיבל במסגרת הסכמי בבל, לידיו את השליטה על מצרים, האזור החשוב ביותר והעשיר ביותר בכל האימפריה שהקים אלכסנדר.
תלמי היה דיאדוך ערמומי שנמנע פעמים רבות מקרבות הכרעה ישירים ובחר במקום בדיפלומטיה או שלח אחרים להילחם את מלחמותיו.
את חלקו במאבק פתח תלמי בכך שלקח את גופתו של אלכסנדר למצרים.
לגופתו של אלכסנדר היה ערך תעמולתי רב והמחזיק בה זכה בעמדת יתרון.
לא ברור אם אלכסנדר עצמו ביקש להקבר במוקדון או לא, אך ברור לחלוטין שפרדיקס הורה להעביר את גופתו למוקדון לקבורה במולדת.
העברת הגופה למצרים נעשתה בניגוד מפורש להוראותיו של פרדיקס והייתה התרסה חמורה נגד סמכותו.
בלית ברירה נאלץ פרדיקס לצאת נגד תלמי, בלי שניצח באופן סופי את יתר המורדים ונאלץ לפזר את כוחותיו.
מלכי הערים הקפריסאיות סַלַמיס, סולוי ופאפוס, ובמקביל אנדרוקלס מאמטוס, כרתו ברית עם תלמי והחלו לצור על העיר מאריום בעזרת קרוב למאתיים ספינות מלחמה.
לפיכך קיבץ פרידקס צי של תלת חתריות מפיניקיה וגם ספינות סוחר על מנת לשבור את המצור.
סממן נוסף למאבק בין פרדיקס לתלמי היה הוצאתו להורג של קלאומנס, אשר כונה "עינו של המלך", בידי תלמי, ב-321 לפנה"ס, כאשר מערכת היחסים בין תלמי ופרדיקס התדרדרה למאבק גלוי.
סביר להניח שקלאומנס הוצא להורג עקב נאמנותו חסרת הסייג לפרדיקס.
לאחר התבצרות תלמי במצרים, התייעץ פרדיקס עם חבריו ומפקדיו האם לפנות תחילה למוקדון או כנגד תלמי.
מאחר שכל חבריו יעצו לו לטפל קודם כל בתלמי, על מנת לסלק את המכשול הגדול ביותר בדרך למוקדון, החליט להפקיד בידיו של אאומנס צבא למען שמירה על ההלספונטוס ולצעוד בראש צבאו למצרים.
אלעזר גלילי מעריך שצבאו של פרדיקס, שהיה מוקדוני בעיקרו, והיה מתוגבר בפילי מלחמה, לא מנה יותר מכמה רבבות חיילים.
אחת הסיבות לכך, לפי גלילי, הייתה הקושי הלוגיסטי בהעברת כוחות גדולים דרך צפון חצי האי סיני: תנאי השטח וחוסר מעגנים בצפון סיני בעת העתיקה יצרו קטע של כ-90 ק"מ לאורך המסלול המדברי, שמנע קשר בין כוחות יבשתיים לכוחות ימיים.
בנוסף, באזור לא היו מקורות מזון ומים מקומיים שיכלו לתמוך במספרים גדולים של אנשים.
גורמים אלה הגבילו את גודל הצבאות החוצים את המדבר, והכריח אותם להוביל אספקת מים ומזון שתספיק לפחות לשלושה ימים.
עם זאת, על פי פּוֹליאָינוס, תלמי היה מוכן לקראת בואו של פרדיקס, וכאשר האחרון הופיע בראש צבא על גדות הנהר הסמוך ל ממפיס, החליט תלמי לקשור עיזים, חזירים ושוורים יחדיו והורה לרועי הצאן להנהיגם בעודם רכובים על סוסים על מנת להטעות את פרדיקס בנוגע לצבאו של תלמי.
דיודורוס מספק תיאור נוסף למאבק ועל פיו כוחותיו של תלמי הופיעו באמצע צליחת הנהר ומנעו מצבאו של פרדיקס לבסס ראש גשר בצדו השני של הנהר.
כך, על אף מאמצים הירואיים מצד חייליו של פרדיקס, הצליח תלמי להדוף את פרדיקס בחזרה לצדו השני של הנילוס, ופרדיקס נאלץ להורות על נסיגה כללית.
כתוצאה מכך נכשל ניסיון חציית הנילוס תוך כדי ספיגת אבדות כבדות.
רצח פרדיקס על ידי קציניו
על פי דיודורוס, האבדות הקשות במחנה פרדיקס, ובכללם כמה ממפקדיו הבולטים, הביאו זעם כלפי פרדיקס.
במקביל החליט תלמי לנהוג בכבוד כלפי גופות החיילים ממחנה פרדיקס שנותרו בשטחו והורה לשרוף אותן, כמנהג הקבורה היווני, ואף שלח את עצמותיהם לקרוביהם, דבר אשר הגביר את האהדה אליו על חשבון פרדיקס.
עם לילה פרץ מרד במחנה שבראשו עמדו כמאה קצינים בהנהגת פאיתון, וקבוצה של פרשים פרצה לאוהלו של פרדיקס ודקרה אותו למוות.
לאחר מותו התגלתה תחלופת מכתבים בין דמאדס, שליחם של האתונאים לאנטיפטרוס למען הסדר כניעה, לפרדיקס, אשר בה ביקש דמאדס מפרדיקס לצעוד עם צבאו כנגד אנטיפטרוס.
פרדס יוסף היא סדרת ספרי חידושים על החומשים בראשית, שמות וויקרא.
הספר חובר על ידי רבי יוסף פצנובסקי ונדפס בפיטרקוב ובלודז' בין השנים תרצ"א - תרצ"ט (1930–1939).
פצנובסקי, שהשתייך לחסידות גור, עסק במסחר והתגורר בפאביאניץ שבפולין.
סדרת ספריו מכילה ליקוט רחב של חידושי תורה, פירושים, שאלות ותשובות מראשונים ואחרונים.
חלק גדול מהחידושים נלקט מספרים שאינם מפורסמים.
בשער הספר כותב המחבר אודות עבודתו: .
הכרך הראשון על ספר בראשית יצא לדפוס בפיטרקוב בשנת 1930 בהוצאת מסורה.
פצנובסקי נפטר בב' בסיוון ה'תש"ב (1942) בגטו לודז' לפני שהספיק להביא לדפוס את כתבי ידו על הספרים במדבר ודברים.
עקב הפופולריות של הסדרה הוציאו מספר מחברים ספרים משלהם ברוח סגנונו של המחבר, תחת השם "פרדס יוסף החדש".
מכון פרדס השלים את הכרכים על החומשים במדבר ודברים, בעריכת הרב דוד אברהם מנדלבוים.
מכון זיכרון מרדכי הוציא את "פרדס יוסף החדש" על הגדה של פסח, בעריכת הרב גמליאל רבינוביץ.
פרדס הוא מרכז לחינוך ערכי שהוקם על ידי בוגרי השומר הצעיר שמטרתו לחזק את החינוך החברתי ערכי במסגרות פורמליות ובלתי פורמליות.
פרדס הוקם בשנת 2003 על ידי בוגרי השומר הצעיר במטרה להרחיב את השפעתם על החברה הישראלית וכמו כן לספק מקור פרנסה נוסף לבוגרי התנועה.
בשנים הראשונות פעל תחת תנועת השומר הצעיר אך לאחר שגדל היקף הפעילות הוא עבר לפעול תחת קיבוץ פלך.
כיום עובדים בפרדס 10 חברים קבועים ועוד עשרות מדריכים על בסיס לא קבוע.
באופן רשמי פרדס הוא ענף של קיבוץ פלך, אך בפועל מתנהל כקואופרטיב.
פרדס נוער מתמקד בהעברת סדנאות וסמינרים לבני נוער בשלל נושאים כגון: חברה וכלכלה, דמוקרטיה, מין ומיניות, תרבות הצריכה, החברה הישראלית, שואה וגבורה במסגרת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' ועוד.
פרדס מבוגרים הוקם בשנת 2012 על ידי חברי קיבוץ פלך ותחומי התוכן המרכזיים שלו כוללים: חינוך ערכי, סמכות הורית, העשרת צוותי מחנכים ועוד.
פרדיקס השני היה מלך מוקדון, שנודע בעיקר בתקופת המלחמה הפלופונסית במהלכה העתיק את נאמנותו מצד לצד.
פרדיקס עלה לשלטון אחרי מות אביו אלכסנדר הראשון בשנת 454 לפנה"ס.
מעט אחרי עלותו לשלטון מרד בו אחיו פיליפוס, הוא חבר אל דרדאס בן דודם שהיה אויב פוליטי של פרדיקס.
אתונה תמכה בפיליפוס ודרדאס, מה שקלקל את היחסים בין מוקדון לאתונה.
ייתכן שפרדיקס כרת ברית סודית עם פוטידאה, וקורינתוס, למרוד באתונאים.
האתונאים חימשו 30 ספינות, ו-1,000 הופליטים, והפקידו אותם בידי ארכסטראטוס, ועמדו לשלוח אותם אל מוקדון.
אולם פרדיקס התסיס את המצב בכלקידיקי, ופרץ מרד כללי נגד אתונה.
פרדיקס סייע למורדים להתאגד באזור אחד ולהגן עליו, על כן החליטו האתונאים לשלוח את חיל המשלוח אל כלקידיקי במקום אל מוקדון.
אולם כאשר הגיעו לכלקידיקי היססו לתקוף את הכלקידיקים שהיו רבים מהם, ועל כן תקפו את מוקדון.
הם כבשו את תרמי, וצרו על פידנה, האתונאים שלחו עוד 40 ספינות ו-2,000 הופליטים תחת פיקודו של קאליאס אל מוקדון.
פרדיקס ידע שמצב העניינים בכלקידיקי יחייב את האתונאים לכרות הסכם שלום, ולכן הצליח להישג עמם הסכם שלום בתנאים נוחים.
האתונאים עזבו את מוקדון כשאותם מלווים 600 פרשים מוקדונים תחת פיקודו של פיליפוס.
אולם אך יצאו האתונאים את מוקדון, ופרדיקס שב והתחבר לספרטה.
הוא הגיע בראש 200 פרשים מוקדונים אל פוטידאה והצטרף אל המצביא הקורינתי אריסטאס.
על פי התוכנית הקורינתית, פרשיו של פרדיקס היו אמורים לתקוף מהעורף, אולם במהלך קרב פוטידאה היסס פרדיקס לעשות זאת כיוון שהפרשים של פיליפוס חסמו את דרכו.
זמן קצר לאחר הקרב הכריזה ספרטה מלחמה על אתונה ופרצה המלחמה הפלופונסית.
האתונאים החליטו להיפטר אחת ולתמיד מהכלקידיקים ומוקדון, וכרתו ברית עם סיטלקס שליט תראקי חזק, במטרה להשמיד את מוקדון ולכבוש את כלקידיקי.
בחורף של שנת 429 לפנה"ס הופיע סיטלקס בראש צבא עצום שמנה בערך 150,000, איש האתונאים נבהלו מגודל הצבא ולא שתפו פעולה עם סיטלקס.
סיטלקס נעלב ופרדיקס שכנע את אחיינו סוותס שהיה גם מפקד הצבא לסגת ממוקדון.
בתמורה נישא סוותס לסטראטוניקי אחותו של פרדיקס.
בשנת 424 לפנה"ס הופיע בתסאליה המצביא הספרטני ברסידאס במטרה למגר את המושבות האתונאיות בתראקיה.
פרדיקס ניסה לשכנע אותו לסייע לו להשתלט על נחלת אויבו אראבאיוס מלך המוקדונים של לינקסטיס, השניים עמדו לצאת למערכ,ה אולם ברסידאס הודיע לפתע שבכוונתו לכרות שלום עם אראבאיוס ואף לשדלו לבוא בברית עם ספרטה.
אראבאיוס עצמו שמח להסדר ושלח נציגים אל ברסידאס שכרת עמו ברית ועזב את ארצו.
פרדיקס הזועם צמצם מאז את כמות המזון שהיה מספק לחיילי ברסידאס.
האתונאים מצדם הכריזו מלחמה על פרדיקס, ושלחו את אווקלס, ותוקידידס, לאזור.
אווקלס הגן על אמפיפוליס, ותוקידידס סייר באיאון.
האתונאים סברו שבגלל החורף הקשה לא יתרחשו פעולות איבה, אולם ברסידאס הפתיע אותם וכבש את אמפיפוליס בהסתערות.
תוקידידס הגיע לאזור באיחור ויכל רק להגן על איאון.
עם זאת בשנת 423 לפנה"ס ברסידאס ופרדיקס פלשו בשנית אל ממלכתו של אראבאיוס, הקרב בין הצדדים החל כקרב פרשים אולם מאוחר יותר שלח אראבאיוס את ההופליטים שלו קדימה וגם ברסידאס עשה זאת, הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני-ספרטני מוחץ.
לאחר מכן פרדיקס המתין לשכירי חרב אילירים שהיו אמורים להצטרף לצבאו, אולם הם בגדו בו וערקו אל אראבאיוס.
המוקדונים המבוהלים נמלטו וברסידאס נותר לבדו נגד אראבאיוס והאילירים, הוא לא איבד את קור רוחו והצליח לסגת בבטחה.
אולם כשחזר למוקדון הספרטנים שזעמו על נסיגתם של המוקדונים תקפו את המטען של פרדיקס.
הדבר גרם להרעה משמעותית ביחסים בין מוקדון לספרטה.
בשנת 421 נחתמה הפסקת אש בין ספרטה לאתונה.
האתונאים הטילו מצור על סקיונה, פרדיקס שנטר טינה לספרטנים כרת ברית סודית עם אתונה ושכנע את התסאלים לעכב חיל משלוח ספרטני שהיה בדרך אל ברסידאס.
אולם הסתכסך שוב עם האתונאים, ולאחר שלום ניקיאס הוטל עליו הסגר ימי.
אם כי הוא סייע לאתונאים כאשר ניסו לכבוש מחדש את אמפיפוליס.
מכאן ואילך ידוע עליו מעט מאוד, הוא מת בשנת 413 לפנה"ס.
ובנו ארכלאוס ירש את כיסאו.
פרדלוטיים (שם מדעי: Pardalotidae) היא משפחת ציפורים קטנות מסדרת ציפורי שיר בתוכה סוג יחיד - פרדלוט (Pardalotus) ובו 4 מינים.
אלו ציפורים קטנות המזכירות מעט קנרית ובעלות צבעים אפורים עם חזה צהוב בהיר ומקורים דקים ושחורים.
הן קרובות למשפחה Acanthizidae וכן למשפחת נקרות פרחים.
הן בעלות גוף קטן באורך 8-12 ס"מ, נוצות אפורות עם ראש אפור, כיפה שחורה, עיניים גדולות וגבות לבנות.
המקור קצר ומעוגל והחזה גדול.
הרגליים ורודות וקצות הכנפיים כהות.
ציפורים אלה חיות בצמרות עצים, שם הן מוצאות את מזונן: חרקים, עכבישים ומוהל שמופרש מ"פצעי-ענפים", שהותקפו על-ידי חרקים.
הן חיות בעיקר בין עצי האקליפטוס האוסטרליים ויורדות לקרקע לעיתים רחוקות.
ההבדלים בין הזכר לנקבה קטנים והם שותפים ברבייה ובטיפול בגוזלים.
הציפורים חיות בזוגות או במשפחות קטנות אך יכולות להתאסף ללהקות בעת מחסור במזון.
"פרדס" היה מאסף ספרותי בעריכתו של יהושע חנא רבניצקי ובהוצאתו, שפורסם באודסה, 1892–1896. המאסף יצא בשלושה כרכים, וכלל יצירות ספרותיות ועיוניות של טובי היוצרים ואנשי הרוח של התקופה.
שירו הראשון של חיים נחמן ביאליק, "אל הציפור", פורסם לראשונה בכרך הראשון של "פרדס".
בראש הכרך הראשון של "פרדס; אוסף ספרותי" פרסם העורך רבניצקי את מכתבו של אחד העם, המדבר בשבחה של ספרות הומניסטית, ספרות שמדגישה יותר את האדם, כפי שהתבטא יל"ג בשירו "הקיצה עמי", בשורה שהפכה לסיסמת ההשכלה: "הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ".
אחד העם גרס: "היה אדם באהלך – זאת היא איפוא התורה הגדולה החסרה לנו עד כה וזאת היא גם תעודת הספרות עתה".
מכיוון שרבניצקי הדפיס את מכתבו של אחד העם בראש הכרך הראשון, יש לשער שזו גם הייתה כוונתו: לחנך את האדם היהודי גם בכיוון ההומני.
ניתן לראות את "פרדס" ככתב העת הראשון של תקופת התחייה.
מאמר הפתיחה של רבניצקי, "החוט המשולש" מתייחס יותר לצד הלאומי-עברי של תפיסתו: "ארץ ישראל, שפת ישראל וישראל חד הוא".
שלושה עקרונות היו מול עיניו: תחייה לאומית, השפה העברית ותנועת חיבת ציון, בה הוא היה פעיל.
לאורך כל המאמר הוא מדגיש את חשיבות השימוש בשפה העברית ובספרותה.
בעוד שכתבי-עת אחרים נמנעו מלהביע עמדה ברורה וחד משמעית בנושא הציונית, בלטה עמדתו של רבניצקי בתמיכה ב"חיבת ציון".
המאסף היה בן דמותו של כתב העת "השילוח", שיצא מאוחר יותר בעריכתו של אחד העם; גם בתוכן, גם בתוכנית וגם בצורה.
שניהם כללו מאמרים מחקריים ופובליציסטיים ויצירות ספרותיות בנושאים הקרובים ליהדות.
"פרדס" הצטיין בכך שרבניצקי זיהה יצירות חשובות של סופרים ומשוררים גדולים.
היו ב"פרדס" "נטיעות יפות" טוען פישל לחובר.
אחד העם ורבניצקי אכן הרבו לשתף פעולה בשני כתבי העת: "פרדס" ו"השילוח"; כל אחד מהם הרבה לפרסם בכתב העת שבעריכתו של חברו.
רבים מסופריה והוגיה החשובים של התקופה פרסמו את יצירותיהם במאסף.
אחד העם, מנדלי מוכר ספרים, יל"ג, חיים נחמן ביאליק, שלום עליכם, משה לייב ליליינבלום, יהל"ל, נחמן סירקין, דוד ילין, שמעון דובנוב, שמואל ליב ציטרון, בן-אביגדור, אלחנן ליב לוינסקי, ישראל חיים טביוב ועוד רבים וטובים.
היצירה הידועה ביותר שהתפרסמה בכרך הראשון של המאסף, היא שירו הראשון של ביאליק "אל הציפור".
רבניצקי סיפק לביאליק את הבמה הראשונה הפומבית ליוצר, שהפך מאוחר יותר למשורר הלאומי של עם ישראל.
ביאליק המשיך לפרסם מפרי יצירתו בפרדס גם בכרכים הבאים.
שיתוף הפעולה הפורה שבין רבניצקי לביאליק בהוצאות של מאספים משלהם, למשל "ספר האגדה" – החל כאן.
עם זאת פרסם גם מנדלי לא מעט מיצירותיו העבריות במאסף.
ביניהן: "הנשרפים", "מסעות בנימין השלישי" ועוד.
בתחום המאמרים, ניתן להתרשם שגם אם הם שייכים לחכמת ישראל, הרי שיש בהם יותר תפיסה חילונית של היהדות.
בכרך הראשון פרסם דובנוב את מאמרו "נחפשה ונחקורה", בו הוא קרא אל "הנבונים בעם" לאסוף חומר לתולדות ישראל בפולין וברוסיה.
הוא שב ופרסם את קריאתו ב"לוח אחיאסף", ובעקבות כרוזים אלו הוקמה ועדה היסטורית-אתנוגרפית לריכוז החומר שנאסף בתחום, ותרם מאוחר יותר לכתיבת ספרו ההיסטורי המונומנטלי "דברי ימי עם עולם".
בכרך השני החלו להתפרסם המכתבים מאלדד למידד, ששמשו בעיתון "המליץ" שמות עט של רבניצקי ושל שלום עליכם.
באותו כרך מבקר ציטרון בצורה נוקבת את המהלך החדש בספרות בהשראתו של בן אביגדור, שפשט בקרב הקהילה הספרותית.
רבניצקי עצמו כתב ביקורות ספרים בכל הכרכים ופרסם אותם גם תחת שמות עט כמו "בר-קצין", או ב"ק.
פרדיקס הראשון היה מלכה של מוקדון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס.
יש המונים אותו כשליטה הרביעי של מוקדון, בעוד יש הסוברים שהוא היה המלך הראשון.
על פי מקורות עתיקים רבים היה קרנוס ראשון מלכי מוקדון.
על פי אותם מקורות, אחרי קרנוס מלך קוינוס, אחריו טירימאס ואז פרדיקס.
אותם מקורות לא מציינים אם פרדיקס עלה לשלטון כקרוב משפחתו של טירימאס או באמצעים אחרים.
לטענת אוסביוס מקיסריה שלט פרדיקס 48 שנים.
הרודוטוס לעומת זאת, טוען שפרדיקס היה מלך מוקדון הראשון.
הרודוטוס מביא אגדה על פיה פרדיקס היה צאצא של טימנוס, וגר בארגוס.
מסיבות לא ידועות, נמלט פרדיקס יחד עם אחיו הגדולים גאואנס ואארופוס אל אזור מוקדון.
הם מצאו עבודה אצל מלך מקומי.
המלך היה עני למדי, ולפיכך אשתו אפתה את הלחם לפועלים.
האישה גילתה שהלחם של פרדיקס גדל מעצמו בכל פעם לפני שהיא מגישה אותו, וסיפרה על כך לבעלה.
המלך ראה בכך סימן רע, והחליט לגרש את האחים מארצו.
אולם הם דרשו שקודם לכן יתן להם המלך את שכרם.
המלך הצביע על קרני השמש שחדרו מבעד לחלון ואמר לאחים שזה יהיה שכרם.
האחים הגדולים נדהמו, אולם פרדיקס לקח חופן מהאדמה שקרני השמש האירו, והודה למלך על השכר.
מדובר במעשה סמלי שנועד להמחיש את קניינו של הקונה על הבית שהשמש זורחת בו.
המלך שלח את אנשיו לרדוף אחרי האחים, אולם כאשר הם עברו נהר, סערו לפתע מי הנהר ומנעו גם מרודפיהם לעבור אותו.
פרדיקס מיהר לכבוש את כל האזור והפך למלך מוקדון הראשון.
ככל הנראה עליו תוקידידס הסתמך על הרודוטוס כאשר כתב שארכלאוס הראשון היה התשיעי במלכי מוקדון.
ישנם חוקרים הסבורים שלמעשה הרודוטוס הסתמך על מסורות מוקדוניות, בעוד שאר ההיסטוריונים הסתמכו על מסורות שרווחו בארגוס.
את פרדיקס ירש בנו, ארגיוס הראשון.
על פי יוסטינוס הראה פרדיקס לארגיוס היכן הוא רוצה להיקבר, וציווה שכל המלכים המוקדוניים הבאים יקברו שם.
הוא ניבא שמלך שייקבר שם, הכתר יישאר בידי משפחתו.
לטענתו של יוסטינוס, הראשון שחרג מהמסורת היה אלכסנדר הגדול שנקבר באלכסנדריה, ואכן לאחר מותו עבר השלטון מידי השושלת הארגיאדית.
פרדלקינו הוא יישוב דאצ'ות שאין לו מעמד של יישוב.
פרדלקינו ממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה.
בשנת 1933 נוצר בפרדלקינו יישוב סופרים, בו חיו בתקופות שונות בוריס פסטרנק, קורניי צ'וקובסקי, קונסטנטין פאוסטובסקי, צ'ינגיז אייטמטוב, איסאק באבל, לב קמנייב, איליה ארנבורג, אלכסנדר פדייב, יבגני יבטושנקו, אנדריי ווזנסנסקי, בולאט אוקוג'אבה, בלה אחמדולינה ואחרים.
בשנת 1988 קיבל היישוב מעמד של שמורה היסטורית ותרבותית.
תושבים מפורסמים כוללים את: ולדימיר סולוביוב, יורי אנטונוב, זוראב צרתלי, ולנטין יודשקין ואחרים.
בלוגיקה מתמטית, פְּרֵדִיקָט הוא סימול המייצג תכונה או יחס.
למשל, בשפה מסדר ראשון בנוסחה , הסמל הוא פרדיקט שחל על האובייקט .
באופן דומה, בנוסחה , הוא פרדיקט החל על האובייקטים ו-.
הסמנטיקה של פרדיקטים מתייחסת לפרדיקטים כפסוקים המייצגים יחסים בין משתנים.
לדוגמה, בסמנטיקה סטנדרטית של שפה מסדר ראשון, הנוסחה תקבל משמעות "אמת" אם אם האובייקטים שמסומנים ב ו- עומדים ביחס המסומן ב (לדוגמה אם היחס מסמן את היחס במספרים שלמים, אזי הוא בעל משמעות "אמת" אבל בעל המשמעות "שקר").
מכיוון שהפרדיקטים הם סימולים ללא משמעות לוגית (בניגוד לכמתים או סימנים לוגיים), הם יכולים לציין יחסים שונים בהתאם לפרשנות הניתנת להם.
בעוד ששפה מסדר ראשון כוללת רק פרדיקטים החלים על אובייקטים, שפות מסדר גבוה יותר מאפשרות פרדיקטים הכוללים כמתים על פרדיקטים או פונקציות.
בתחשיב הפסוקים, נוסחאות אטומיות נחשבות לפעמים כפרדיקטים עם מקומיות אפס.
כלומר - נוסחה אטומית בתחשיב הפסוקים היא פרדיקט שלא מקבל אף אובייקט.
בשפה מסדר ראשון, פרדיקט יוצר נוסחה אטומית כאשר הוא מיושם על מספר מתאים של מונחים.
בתורת הקבוצות עם עיקרון השלישי הנמנע, פרדיקטים מובנים כפונקציות אופייניות של קבוצה (כלומר, פונקציות ממרכיב של קבוצה לערך אמת).
ניתן להגדיר קבוצות בעזרת פריקטים, למשל כך - .
בלוגיקה אוטואפיסטמית, הדוחה את עיקרון השלישי הנמנע, הפרדיקטים עשויים להיות נכונים, שקריים או פשוט לא ידועים .
בפרט, אוסף נתון של עובדות עשוי להיות לא מספיק כדי לקבוע את האמת או השקר של פרדיקט.
בלוגיקה עמומה, פרדיקטים הם פונקציות אופייניות.
כלומר, הערכת האמת / שקר המוחלטת של הפרדיקט מוחלפת ב"נכונות במדיה מסוימת" המיוצגת על ידי מספר בין 0 ל-1 המסמן את מידת האמת.
פרדיננדו פונטנה (באיטלקית: Ferdinando Fontana; 30 בינואר 1850 – 10 במאי 1919) היה עיתונאי, מחזאי ומשורר.
כיום הוא נודע בעיקר בכתיבת הלברית לשתי האופרות הראשונות מאת ג'אקומו פוצ'יני - הוויליות ו"אדגר".
פונטנה נולד במילאנו למשפחת אמנים - אביו קרלו ואחיו רוברטו היו שניהם ציירים.
בגיל צעיר נאלץ לעזוב את הלימודים ולדאוג לפרנסתו ולפרנסת שתי אחיותיו הצעירות לאחר מות אמו.
במשך תקופה זו עבד בשורה של עבודות כפיים לפני שהיה לעורך טקסטים בעיתון "קוריירה די מילאנו".
באמצעות עבודה זו התוודע לעולם העיתונאות והספרות, שבו בנה את הקריירה שלו.
פונטנה היה מגוון מאוד בכתיבתו.
מלבד מחזות ולבריות לאופרות, כתב פואמות (הן באיטלקית והן בניב המילאנזי, ספרי מסעות ומאמרים בעיתים איטלקיים שונים, בהם קוריירה דלה סרה.
בשנים 1878–1879 היה הכתב של "גאזטה פיימונטזה" (כיום לה סטמפה בברלין.
בתקופת חייו במילאנו כתב פונטנה שני מחזות בניב המילאנזי, La Pina Madamin ו-La Statôa del sciôr Incioda.
שניהם נחלו הצלחה ניכרת וכיכב בהם אדוארדו פראווילה, שנחשב לאחד מגדולי השחקנים הקומיים בתיאטרון של מילאנו.
עוד כתב פונטנה לבריות רבות, בהן שתיים לאופרות Asrael ו-Zoroastro של אלברטו פרנקטי ושתיים לאופרות הראשונות של פוצ'יני, הוויליות ו"אדגר".
כמו כן תרגם לבריות לכמה אופרטות לביצוע באיטליה, בהן האלמנה העליזה והרוזן של לוקסמבורג של פרנץ להאר, "דם פולני" של אוסקר נדבאל ו"Der Frauenfresser" של אדמונד אייזלר.
בשלב מוקדם בקריירה שלו הייתה לפונטנה תפוקה יוצאת דופן בהיקפה: במאמר ב"לה סטמפה" מ-1886 נאמר, שבאותו זמן חיבר פונטנה 13 לבריות ל-12 מלחינים שונים.
כסוציאליסט מסור ונלהב, השתתף פונטנה בהפגנות של 1896 במילאנו שהובילו למהומות מילאנו בהנהגת פיורנצו באבא בקאריס.
בשל פעולות הדיכוי שבא בעקבות ההפגנות, נמלט פונטנה לשווייץ, שם התגורר תחילה במונטניולה, עיר קטנה סמוך ללוגאנו.
הוא נשאר בשווייץ עד מותו, חי בצניעות וצמצם במידה רבה את פעילותו הספרותית.
פרדיננדו פונטנה מת בלוגאנו ב-1919, בן 69.
אם לא צוין אחרת, הטקסטים הם לבריות לאופרות.
פרדס בחריה היה גדול הפרדסים שניטע ביוזמה יהודית בשעתו בארץ ישראל והיה בבעלות יהודית.
הוא היה ממקום מצפון לפתח תקווה, משני צידי הירקון.
הפרדס ניטע במהלך שנת 1905, לאחר שבשנת 1904, נמכר שטח בן 600 דונם משני צידי הירקון התיכון כיום בתחום הוד השרון, שהיה בבעלות אלכסנדר רוק, אחד מבעלי הנכסים הגדולים ביפו, לידי קבוצה של משקיעים שהתגבשה במטרה לנטוע פרדס גדול על גדות הירקון ולנצל את מימיו להשקיה.
חברי הקבוצה היו: פרץ פסקל, שמעון רוקח (דודה של מרים אשת פרץ פסקל), מאיר אפלבוים (ארגונם ואיכר שנישא לאחותו של פרץ פסקל - בלה), יחזקאל בלום, לייב לוי, ושמואל מויאל (בנו של אברהם מויאל).
אחד המנהלים הראשונים של הפרדס היה ברוך בן־עזר (הילד הראשון או השני לילדי פתח-תקווה).
באפריל 1911⁩ הסופר והעיתונאי יעקב רבינוביץ, איש "הפועל הצעיר", כתב מאמר ביקורת על בעלי הפרדס, על שהם מספקים פרנסה בעיקר לפועלים ערבים, הוא כתב:.
בפברואר 1926⁩ זכה "פרדס בחריה" בפרס הראשון על טיב הפרי, בתערוכת הפרדסנות בארץ ישראל שארגן המושל הבריטי של יפו, והייתה משותפת לכל הפרדסנים, יהודים וערבים.
ביולי 1928 דווח שבעלי הפרדס מבקשים להרחיב אותו מ-700 דונם ל-1,000 דונם ולבנות במקום יישוב לעובדיו בשם "כפר שמעון" (כנראה על שמו של שמעון רוקח).
בדצמבר 1930 דווח כי לפרדס יש שטח של 700 דונם ועובדים בו עשרה פועלים עבריים ו-150 ערבים⁩.
באותן השנים שיווק הפרדס את תוצרתו באמצעות אגודת "פרדס", רובה המוחלט לייצוא ישיר לכ-25 מדינות, בעיקר באירופה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נעקר חלק מהפרדס עקב הקשיים בייצוא היבול לאירופה וחלקו נזנח.
ב-1949 הוחל בשיקום הפרדס על ידי חברת בת של "אגודת פרדס" בשם "חברת עיבוד פרדסים".
הפרדס ניטע מחדש ושופרה תפוקתו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 סבל הפרדס מבעיית אספקת מים, בעקבות זיהום הירקון במי ביוב ושפכים תעשייתיים, והוא לא היה יכול יותר לנצל את מימיו להשקיה.
בינואר 1972 דווח כי הבעלות על הפרדס מתחלקת כבר בידי כ-60 יורשים, הוא מניב 90 תיבות לדונם וההכנסה היא 300 ל"י לדונם.
בשלב מאוחר יותר נכרת הפרדס ואדמתו משמשת לגידולי שדה.
המונח פרדיקציה בפילוסופיה מתייחס לחלוקה בין "תכונות" לבין ה"דברים" הניחנים בהן.
הגדרת היחס בין הדבר (ה"נושא") לתכונתו (ה"נשוא") והעיסוק ביחס זה.
זהו שיפוט שבו מונח אחד, מונח תחת מונח אחר.
המשגה מקיפה מתארת אותו כהבנת היחס שקיים במקור, בין אם יחס של השלמה או ניגוד, בין הפרטי לבין הכלל או בין האחד לבין הרבים.
למשל, הבירור בשאלה האם המונח "חתול" קיים בנפרד מהיצור הנושא שם זה, או מכלל היצורים הנושאים שם זה, כאידאה של "חתול", שקיימת בנפרד מהדבר המוחשי בשם זה.
פרדיקציה משמשת לסירוגין עם מושג הייחוס.
שני המונחים נוגעים לאופן שבו השיפוט והרעיונות רוכשים תכונה חדשה או ביטוי חדש בתודעה של החושב, בפעולה התודעתית של השיפוט.
פרדיקציה התפתחה כאשר פילוסופים עתיקים החלו לחקור את המציאות ואת שתי הישויות המחלקות אותה: תכונות והדברים הנושאים אותן.
הוגים אלה חקרו את החלוקה בין דבר ותכונה.
הקשר דומה לניתוח משפט שבו החלוקה של הנושא והפרדיקט (הפועל או שם התואר) נוצרת באופן ספונטני.
אריסטו טען שהחלוקה בין סובייקט לפרדיקט היא יסודית ושאין אמת אלא אם כן תכונה "מתבססת על" דבר מה מהותי.
בעבודותיו של אפלטון מודגמת הפרדיקציה בניתוח התשוקה.
הוא קבע באמצעות סוקרטס שעודפות דומיננטית נותנת את שמה לסובייקט, כמו ששכרות נותנת את שמה לשיכור.
כאן, פרדיקציה מאשרת את דבר קיומה של צורה זו של ישות-על באמצעות הישות הספציפית שמבטאת את ישות-העל הזו.
הפיתגוראים נגעו בפרדיקציה כשהסבירו כיצד מספר הוא המהות של הכל.
הם גרסו שלמספר יש מציאות עצמאית, בטענה שחומרים כמו אש ומים לא היו המהות האמיתית של הדברים.
בתיאור הפילוסופיה היוונית, צ'ארלס קאן (Kahn) זיהה את הפרדיקציה כאחד משלושת המושגים – יחד עם האמת והמציאות – שהאונטולוגיה חיברה ביניהם.
פרדיקציה מקבילה למושג הגרמני "אאוסזאגה" (Aussage).
ביצירתו Grundlagen, גוטלוב פרגה השתמש במונח זה כדי לקבוע שהצהרה של מספר מכילה פרדיקציה, הכללה, לגבי המושג.
כמקביל ל-Aussage, הפרדיקציה הופיעה גם ב-Deutsche Grammatik של הייזה (JCA Heyse) משנת 1814, ספר שהשפיע על התפתחות הרעיון היפני של פרדיקציה שנקרא צ'ינג'וטסו (chinjutsu).
מושג זה פותח על ידי הלוגיקן היפני יאמאדה יושיו, שהשתמש בו כדי לבסס את חקר המודאליות (Modality) , שהיא הדרכים שבהן השפה מבטאת קשרים או יחסים עם המציאות.
טענותיו של צ'ינג'וטסו נחקרו על ידי לוגיקנים יפנים אחרים כמו טאקאו מיאקה, מינורו ואטנבה ומוטוקי טוקיידה.
בפילוסופיה של השפה, הפרדיקציה נבדלת מהפרדיקציה הלשונית, הלינגוויסטית, בכך שהיא פריט מטפיזי ומבוססת אונטולוגית על הפרדיקנד (Predicand, נושא) שלו, בדרך כלל הנושא שלו.
גם הנושאים נבדלים: בפרדיקציה לשונית, נושא הוא פריט דקדוקי ואילו בפילוסופיה הוא פריט באונטולוגיה.
ההמשגה האריסטוטלית של פרדיקציה התמקדה בתצורות המטפיזיות שבבסיס המשפטים.
בהגותו של אריסטו יש הבחנה בנושא בשתי רמות: אונטולוגית, כאשר פרדיקטים נוגעים, או קשורים, לדברים; והגיונית, כאשר פרדיקטים נאמרים על דברים.
כמו אפלטון, אריסטו השתמש בפרדיקציה כדי לטפל בבעיית האוניברסליים.
בסמנטיקה של פרגה, פרדיקציה היא היחס שבו "טיעון מרווה עמדה פתוחה בפונקציה, בתפקוד, וזוהי הנוסחה המופשטת".
בפילוסופיה המדעית של אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי, פרדיקציה היא שיפוט קיומו של דבר כלפי דבר.
פרדיקציה אינה שיפוט של העולם, אך שיפוט הוא הנחת פרדיקציה.
לפי וילארד ואן אורמאן קוויין, פרדיקציה כרוכה בפעולה של חיבור בין מונחים יחידים שמתייחסים זה לזה, לבין מונחים כלליים (בעמדה פרדיקטיבית), פעולה שבה, במשפט המורכב, לשני המונחים יש תפקידים שונים.
בניגוד לאפלטון, הוא טען שהפרדיקטים אינם שמות, מייצגים או מסתמכים על קיומן של ישויות מופשטות (למשל מאפיינים, יחסים, קבוצות).
הוא קישר בין פרדיקטים לדברים שניתן להגדיר מהם באופן שלא נתפס כתיאור מלא של תפקידם של הפרדיקטים, אך כך יכול היה הרעיון שלו להימנע מרגרסיה או מהסבר מעגלי.
ז'יל דלז טען שהפרדיקציה אינה ייחוס מכיוון שהחומר אינו נושא לתכונה.
בתיאור סכימת הייחוס, טען דלז שהפרדיקט הוא יחס ואירוע, לא תכונה.
הוא שאב מההמשגה של לייבניץ של האירוע, הגורסת כי "הפרדיקט הוא פועל, והפועל אינו ניתן לצמצום לאוגד ולתכונה".
הוא טען ש"העולם עצמו הוא אירוע וכפרדיקט בלתי-גופני (=וירטואלי), העולם חייב להיכלל בכל נושא." הוא טען שלכל דבר יש סיבה, ובחן סיבתיות על ידי זיהוי אירוע כאירוע שקורה לדבר עם או בלי סיבה או גורם.
פרגה פיתח תאוריית פרדיקציה משלו, לפיה אפשר להבחין בהנחות מהרמה הראשונה בהנחה פשוטה באותו אופן שבו אפשר לזהות פונקציות לשוניות מסוג מסוים – סוג שמביא את ההצעה כערך, לאחר שזו מיושמת כטיעונים לשם מרכיב אחד או יותר.
הסימון הרעיוני שלו, שפירושו הוא שפה אוניברסלית, הדגיש את ההבחנות בין אובייקטים ומאפיינים או מושגים.
הוא טען שתצורות שונות נחוצות כדי שנדבר על אובייקטים בשל תפקידם בבחינת היחס בין השפה לבין האובייקטים.
ההמשגה המודרנית של פרידיקציה מתארת את הפרדיקציה כבסיס או כתנאי לאפשרות קיומו של חוש, כשמתייחסים לחוש כשייך למחשבה ולדרכים שבהן מחשבה מתייחסת לדברים.
אריסטו טען שהפרדיקציה יכולה להיות כשהיא לעצמה (kath hauto), כאשר האוניברסלי הבסיסי מזהה את הסובייקט כפי שהוא, ומסמן את הסוג הזה כסובייקט בהכרח.
הוא נבדל מ"מלא-אירועים" (συμβεβηκός, סומבבקוס), ובהשאלה – דבר מה ספציפי, העוסק בפרדיקציית ה"איך" או מהפרדיקט האוניברסלי שרק עבר שינוי או שמאפיין נושא שזוהה קודם לכן כפי שהוא, על ידי אוניברסלי אחר.
תומאס אקווינס הסביר שייחוס או פרדיקציה עשויים להיות מהותיים ומשמעותיים או מקריים.
הם מהותיים אם הפרדיקט מתייחס למשהו ששייך לנושא בהגדרה, והם מקריים כשהם מאופיינים ביחס למשהו שאינו הנושא שלו-עצמו.
אקווינס הציע סוגים אחרים של פרדיקציה כמו שלילי וחיובי, קטגורי והיפותטי, הכרחי ותלוי, אוניברסלי ופרטי.
אדוארד ג'ונתן לו (Lowe) הציע שני סוגים של פרדיקציה: נוטה ומתרחשת.
פרדיקציה נוטה מתארת את השתייכותו של חפץ לסוג שיש לו תכונה כלשהי, בעוד שפרדיקציה מתרחשת מתארת החזקה של אובייקט בתכונה מסוימת.
סוג שלישי הוצע גם הוא, אך הוא וריאנט דיספוזיציוני שנועד לבטא חוק טבע.
בטיפול בבעיית האוניברסליים, אריסטו קבע סוג של פרדיקציה שבו מונחים אוניברסליים מעורבים ביחס של פרדיקציה בתנאי שמתקיימות עובדות מסוימות שמתבטאות במשפטים רגילים.
הוא טען שהספציפי, המסוים, מייצר או משתתף באוניברסלי, ומכאן ייתכן שיהיה צורך באוניברסלי לצורך פרדיקציה של יחסים.
פרדיקציה משמשת גם כדי להסביר את אי-הקביעות, אי-המוחלטות, של מונחי מסה.
כשמתייחסים למונחי מסה כאל פרדיקטים, אי-קביעות מודגמת כשהמונחים מיושמים על שילוב של כמויות על ידי היותם חלקים מצירופים כאלה, כמו גם על כמויות שעונות להגדרת המונח בדרכים אחרות.