tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נקרא על שם רבי מנחם מנדל מקוצק על פי בקשתו של רבי יחיאל מאיר מגוסטינין.
לדברי נכדו ידע בגיל צעיר את כל שישה סדרי משנה בעל פה.
בעודו צעיר לימים התכתב עם כמה רבנים ידועים בענייני הלכה.
בהם: הרב יוסף רוזין, הרב מאיר דן פלוצקי מחבר "כלי חמדה", הרב מנחם זמבא, הרב אלחנן וסרמן, הרב אברהם ישעיה קרליץ ("החזון איש"), הרב ירוחם פישל פרלא, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, הרב חיים משה אלישר ועוד.
בגיל 19 החל לערוך את הירחון התורני "דגל התורה" בהוצאת אגודת ישראל בפולין, שהופיע בוורשה בשנים תרפ"א-תרפ"ג.
לאחר נישואיו עם בתו של הרב ברוך פיירמן מוורטה התיישב שם והתיידד עם רב העיר הרב מאיר דן פלוצקי, ואף נסמך להוראה על ידו.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, הקים את ישיבת שפת אמת ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה.
באותה תקופה יזם את מפעלו המרכזי "תורה שלמה" ובשנת ה'תרפ"ז הוציא לאור את הכרך הראשון.
כדי לקדם את מפעלו זה פרש מראשות הישיבה והיגר לארצות הברית בשנת תרפ"ט.
הרב כשר היה מעורב בעסקי ציבור ובין השאר היה מזכיר מועצת גדולי התורה בפולין, היה בין מייסדי ה"מתיבתא" בוורשה, חבר הנשיאות ומ"מ ראש המתיבתא, והיה חבר ויו"ר של חברת "זיכרון דוד" "מגדל עדר" שפעלה לרכישת קרקעות בין ירושלים לחברון לפני קום המדינה.
עמד בראש הוועד הציבורי שפעל להעלות את האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר ועוד כמה מבני משפחתו לארץ ישראל כחצי שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובכך הצילם ממוות.
את עיקר פעילותו הקדיש ליצירה התורנית.
מחלוקת עזה הייתה בינו לבין הרב חיים צימרמן בענייני קו התאריך בהלכה.
בספרו 'קו התאריך הישראלי' האריך להוכיח הרב כשר את שיטתו בה תמכו גדולי תורה בירושלים, בהם הרב הרצוג, הרב צבי פסח פרנק, הרב זלמן סורוצקין, ועוד.
נישא לאסתר לבית פיירמן, בשנת 1913. נולדו להם 3 בנים ושתי בנות.
בין בניו נמנים: הרב משה שלמה כשר, שניהל את מכון הוצאת הספרים של אביו ונפטר כארבעה חודשים אחריו, ושמעון כשר – חוקר, סופר ומשורר.
שני חתניו הם הרב ד"ר אהרן גרינבאום, שהיה מראשי הג'וינט וההדיר את פירושי רב שמואל בן חפני גאון על התורה, ויחיאל פרדמן.
בניו של שמעון הם הפרופסור אסא כשר והפרופסור רימון כשר.
הרב כשר לא הותיר אחריו ישיבה או תלמידים.
מכון "תורה שלמה" האט את פעילותו לאחר פטירתו.
ולאחר פטירת הרב משה כשר והרב גרינבוים פסקה לגמרי.
עיקר מורשתו היא בספרים הרבים שהוציא לאור, כפי שהתבטא נכדו, אסא כשר: "כאשר היה מדבר איתי, כמעט כל מילה שנייה היה עם השורש מדפיס.
צריך להדפיס, הדפסתי, נדפיס, זה היה עולמו בלי הרף".
באחת הפעמים שהרב כשר שהה בארצות הברית נודע לו שקיימים צילומים זעירים מחידושי הרוגצ'ובר בכתב ידו, וקיימת אפשרות לפענחם ולהוציאם לאור.
הרב כשר נרתם מיידית למלאכה, וייסד יחד עם ישיבת רבינו יצחק אלחנן מכון "צפנת פענח" להוצאת דברי תורת הרוגצ'ובר.
במשך השנים יצאו לאור על ידיו חידושי הרוגצ'ובר על התורה, על מורה נבוכים ועל כמה ממסכתות התלמוד, כמו כן פרסם גם כמה ספרים על דמותו ושיטתו, אך עדיין המלאכה לא הושלמה.
על אף השתייכותו המוצהרת לחסידות גור, המתנגדת באופן עקרוני לרעיונות הציונות, תמך הרב כשר בציונות באופן חד וברור.
את השקפתו בעניין זה ביטא במיוחד בספרו הנרחב "התקופה הגדולה" וכן בספרו "הכוס החמישי" (ראה להלן קישור לספרים אלו).
רבי מנחם מנדל אשכנזי בן ברוך בנדט משקלוב (ת"ק 1740 בערך - ל' בשבט ה'תקפ"ז, 27 בפברואר 1827) היה רב, מקובל, מתלמידיו המובהקים של הגר"א, ראשון העולים בעליית תלמידי הגר"א, מנהיג קהילת הפרושים בצפת ולאחר מכן בירושלים.
רבי מנחם מנדל היה בנו של רבי ברוך בענדיט, שהיה מגיד בעיירות הלוסק ונשוויז.
משפחתו מתייחסת לרבי יהודה יידל אב"ד קוולי, מחבר הספר "קול יהודה", שכתב יחוסו עולה עד לרבי יהודה הנשיא.
שימש את הגר"א בשתי שנותיו האחרונות, יחד עם אחיו הגדול רבי שמחה בונים.
הגר"א חיבבו מאוד, וגילה לו מצפוני לבו, ובהם גם דברי קבלה רבים.
כמו כן למד עמו משניות בסדר טהרות כולו, וספר משלי עם ביאוריו של הגר"א.
רבי מנחם מנדל כתב את שלמד עם הגר"א, והגר"א נהנה מכתיבתו המדויקת.
כמו כן העלה על הכתב רבים מהנהגותיו של הגר"א, וביניהם סידר בפרוטרוט את סדר ליל פסח של הגר"א.
אחרי פטירתו של הגר"א בשנת ה'תקנ"ח, נטל על עצמו את מלאכת סידורם והבאתם לדפוס של כתבי הגר"א, יחד עם בניו של הגר"א.
לאחר סגירת בית הדפוס בשקלוב עבר לגור בהורודנה, שם בשנת ה'תקס"ה הדפיס הגדה של פסח עם דברי תורה ומנהגים מאת הגר"א; ובשנת ה'תקס"ו הדפיס את פירושו של הגר"א לספר יצירה ואת ביאורו של הגר"א לשולחן ערוך חלק יורה דעה.
בשנת ה'תקס"ח התעוררו תלמידי הגר"א לעלות לארץ ישראל.
עלייתם בוצעה בשלושה שלבים, בגל הראשון עלו תלמידי הגר"א בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב.
הם הגיעו לטבריה שם התגוררו כבר חסידים מעלייה קודמת, ומשם עברו להשתקע בצפת, בעקבות מחלוקות עם החסידים.
ישנם חוקרים (כדוגמת ד"ר אריה מורגנשטרן) הטוענים שמטרתה של העלייה לארץ ישראל הייתה משיחית.
לדבריהם רבי מנחם מנדל ראה בעליה זו פעולה שיש לבצע, בשילוב כוונות קבליות שונות אותן פיתח על בסיס דברי הגר"א, כדי לקרב את הגאולה.
חוקרים אחרים (כדוגמת פרופ' ישראל ברטל) חולקים על תפיסה זו, וגורסים שלא היו הבטים משיחיים במניעים לעליה לארץ.
בהיותו בארץ ישראל עמד גם בראש הפועלים לרווחתם הגשמית של העולים, ופעל רבות להשגת מימון מחו"ל ולהקלות שונות.
בשנת ה'תקע"ג פרצה מגפה גדולה בצפת, ורבים מתלמידי הגר"א מתו בה.
כתוצאה מכך נקלעה הקהילה לחובות כספיים עצומים, ורבי מנחם מנדל הוצרך ללוות סכומי עתק בריבית גבוהה מהגויים.
בשנת ה'תקע"ו עקר רבי מנחם מנדל מצפת, ועלה לירושלים.
לאחר מספר חודשים מנתה הקהילה החדשה כעשרים נפשות, רובם הגיעו מקהילת הפרושים בצפת.
לעזיבה זו גרמה השתוקקותו של רבי מנחם מנדל לגור בציון, וזאת בניגוד לדעתו של רבי ישראל משקלוב שהיה אף הוא ממנהיגי הקהילה בצפת.
לרבי מנחם מנדל הצטרף מקורבו, רבי אברהם שלמה זלמן צורף.
רבי מנחם מנדל היה הראשון להקים את הקהילה האשכנזית בירושלים, מאחר שמאז עלייתם הכושלת של רבי יהודה החסיד וחובותיהם העצומים, היה דינו של כל אשכנזי שהגיע לירושלים - מאסר, לערבון לתשלום החוב.
בקשריו הטובים של רבי מנחם מנדל עם נוצרים שונים, הצליח להגיע להסדר אודות החוב, ומאז הותרה ישיבתם של אשכנזים בירושלים.
בתחילה שכרו בני הקהילה את החצר בה הייתה ישיבתו של רבי חיים בן עטר, בעל ה"אור החיים", ושם התפללו בימות החול.
רישיון לתפילה במקום בשבתות וחגים לא היה להם, ולכן התפללו בשבתות וחגים בפרוזדור שבין ארבעת בתי הכנסת בבית כנסת הרמב"ן.
בשנים ה'תק"פ - ה'תקפ"ד פעל רבות, יחד עם רבי אברהם שלמה זלמן צורף, להשגת הכרה משפטית בדבר בעלותם של האשכנזים על שטח בית הכנסת החורבה, וכאשר מאמציהם הוכתרו בהצלחה, בנו שם את בית מדרשם.
לואיס, שביקר בארץ ישראל בשנת 1824, כתב בזכרונותיו כי רבי מנדל "נחשב ליהודי המלומד ביותר בכל סוריה".
רבי מנחם מנדל נפטר בל' בשבט שנת ה'תקפ"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ליד קברו של ה"אור החיים".
בין גדולי תלמידיו נמנים רבי יצחק אייזיק חבר ורבי שמואל מועד.
המשוררת חיה לוי היא מצאצאיו.
בהיותו בארץ ישראל חיבר רבי מנחם מנדל כעשרה חיבורים עמוקים בתורת הקבלה.
שיטתו בקבלה משלבת את קבלת האר"י עם דברי קבלה אותם קיבל מרבו הגר"א, והיא רצופה גימטריאות רבות, בסגנון המזכיר את סגנונו של רבי אברהם אבולעפיה.
בשל כך דבריו כתובים ככתב חידה, שמאמץ רב נדרש כדי לפענחם.
רבו, הגר"א, הוסיף להתגלות אליו בארץ ישראל בחלום, ודברי תורה שמסר לו אז שולבו אף הם בספרים.
מים אדירים, פירוש על האידרא זוטא, ופירוש קבלי על מגילת רות.
הספר נדפס לראשונה בפרמישלא תרמ"ה.
(ספר זה נדפס גם בשם מנחם ציון, על שמו של ר' מנחם מנדל מוויטבסק.
בניו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז מעידים בהסכמתם שספר זה לא מש מעל שולחנו של אביהם בחושבו שהספר הוא של ר' מנחם מנדל מוויטבסק).
דרך הקודש על ספר ברית מנוחה.
פירוש על ספר משנת חסידים, המשך של החיבור "רזא דמהימנותא".
דרושים על סדר ההשתלשלות, בביאור עניינים שונים בסדר השתלשלות הבריאה על פי הקבלה.
פירוש על ספר הזוהר, ביאורים לקטעים קשים בספר הזוהר.
תמונת האותיות, ביאורים קבליים לאותיות האל"ף-בי"ת.
תמונת האותיות יצא לאור בשם באורי הרמ"מ על סדר האותיות.
מכון הגר"א ניו יורק ארצות הברית תשע"ב.
ספר הפליאה יצא לאור תחת השם ביאורי הרמ"מ על ספר הפליאה.
מכון הגר"א ניו יורק ארצות הברית תשע"ג.
ששת הספרים האחרונים יצאו לאור בשני כרכים, תחת השם "כתבי הגרמ"מ ז"ל", בירושלים שנת ה'תשס"א, על פי כתב יד שנמצא במחסן בשכונת מאה שערים בירושלים לאחר שנחשב כאבוד.
ספרים נוספים שעדיין לא נדפסו וקיימים בכתב היד הם:
חיבור על שם בן ע"ב.
באור למאמר האצילות לר' יצחק ב"ר יעקב הכהן.
לדברי פרופסור יהודה ליבס, הוא מצא בהם יחס אמביוולנטי לשבתאות ולשבתי צבי.
הוא מצא גימטריאות הרומזות לשבתי צבי ולרבי העשיל צורף, מקובל שבתאי שפעל בווילנה, שמפירושם עולה שרבי מנחם מנדל ראה בשבתי צבי משיח, שלולא היה נגוע בגאווה ובשאיפה חקרנית מדי היה זוכה להיות המשיח בפועל, וגם כשלא זכה לכך, הרי שפעילותו עדיין מהווה שלב הכרחי לקירוב הגאולה.
מנחם מנדל (מנדלבוים) מקאמיניץ דליטא ("מנחם-מנדל ב"ר אהרן (בוים) קאמיניץ"; בריסק, 1800 - 10 במאי 1873, י"ג באייר תרל"ג) היה המלונאי הראשון בארץ-ישראל ובעליו של מלון קאמיניץ שפעל בירושלים ב.
בין המפורסמים שביקרו במלון הם הרצל והברון רוטשילד.
נולד בקהילת קאמיניץ הסמוכה לבריסק שבליטא בפלך גרודנה, כפי המשוער בשנת תק"ס (1800).
שם משפחתו היה בוים אולם הוא נקרא על שם עיר מוצאו.
סבא רבא שלו, גם הוא מנחם-מנדל, היה אב בית דין של הקהילה (כנראה בשנת תק"י (1750)).
אביו ר' אהרן חיבר את הספר סייג לתורה (יצא בלבוב בשנת ה'תק"ע).
מנחם מנדל הצעיר גדל בבית תורני וספג חינוך זה.
מילדותו שאף לנסוע לארץ ישראל ולהתפלל באווירה הטהור של הארץ, כפי שהוא מעיד על כך בספרו.
בצעירותו השיאו לו את ציפה בת ר' אורי ליפא מקאנזניץ-דליטא.
ביום חתונתו סירב ללכת אל החופה עד שקבל הבטחה, שלאחר החתונה יעלו הוא ואשתו לארץ הקודש.
עבר זמן מה עד שנתמלא מבוקשו, ובינתיים עסק במסחר בקאמניץ והוליד בנים ובנות.
בראש חודש ניסן תקצ"ג (1833) קיבל פספורט מאת שר הפלך הנסיך דולגורוקוב.
הוא יצא עם בני-ביתו בעגלה לאודסה, במסע שנמשך 4 שבועות.
מאודיסה, הפליגו בספינת מפרשים ביחד עם עוד כ-30 יהודים, ושני ספרי תורה.
בראש חודש אלול תקצ"ג הגיע עם משפחתו לחיפה, משם נסע לצפת והתיישב בה.
במקום הוא הצטרף לכולל הפרושים תלמידי הגר"א.
שלושה חודשים לאחר בואו פרצה בעיר מגפת דבר שבה נספו רבים ומנחם מנדל איבד את בנו.
כפי שהוא כותב: "ונפל ממנו רב עד החנוכה, ותודות לה', שהצילני מזה, אותי ואת אשתי, אך בני מת בעת ההיא, וזכה להקבר בא"י בר"ח כסלו".
בשנת 1834 עברו עליו פרעות וביזה שנגרמו בעקבות מרד הפלחים בשלטון המצרי של איברהים פחה.
בכ"ד טבת תקצ"ז (1837) פקד את צפת רעש אדמה שהחריב את העיר, והמשפחה החליטה לעזוב.
הבעל מנחם מנדל הצטרף אל השד"ר ר' נתן נטע שנסע למחוז ליטא כדי לגייס כספים ועולים נוספים.
אשתו ציפה וילדיהם עברו לגור בירושלים.
ארבע שנים נעדר ר' מנחם מנדל מהארץ, בהיותו בשליחות הספיק להדפיס בווילנא את ספרו "קורות העיתים".
בשנת 1842 שב לארץ והקים ביחד עם אשתו את "בית הכנסת אורחים" שהיה המלון היהודי הראשון בארץ ישראל.
הוא נפטר בשנת תרל"ג (1873) ואשתו נפטרה בט"ו בכסלו תרמ"ג (1882) ונקברה לצד בעלה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ב-2010 נקרא על שמו רחוב בשכונת ארנונה בירושלים, ועל שם ספרו נקרא הרחוב "קורות העתים" בשכונת קריית משה בירושלים.
מנחם מנדל עלה לארץ ישראל מהעיר קאמיניץ בליטא ועל כך נקרא מנחם מנדל קאמיניץ.
בנו אליעזר, אשר נולד בארץ ישראל, נקרא ליפמן, כשם משפחתו של אביו, מנחם מנדל ליפמן מקאמניץ.
למנחם מנדל ואשתו ציפה נולדו ארבעה עשר ילדים.
רק בנם הרביעי אליעזר בחר להמשיך בעסקי המלונאות.
עוגמת נפש רבה גרם להם בנם יוסף שעליו הם נאלצו לשבת שבעה בעודו בחיים.
יוסף ירד למצרים עם אשתו וילדיו, התגרש, המיר את דתו והתאסלם ושינה את שמו ליוסף אפנדי אלקוצ'י.
הוא היה קונסול בריטי בעיר ג'דה, ושם מת ונקבר בשנת 1889.
מנחם מנדל קמניץ כתב את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל", אשר מתאר את תולדות היישוב היהודי בראשית המאה התשע עשרה בגליל, חברון וירושלים, ואת רעידת האדמה שהחריבה את צפת וטבריה, והפרעות שערכו הערבים ביהודים אז.
חלק ממנו מובא בזכרונות ארץ ישראל של אברהם יערי.
מנחם מנדל ואשתו ציפה הקימו בשנת 1842 בירושלים את 'בית הכנסת אורחים' ליד מגדל דוד.
בבית המלון היו בית כנסת ומאפיה, ובו התארחו המבקרים בירושלים במחיר השווה לכל נפש.
עניים, תלמידי חכמים, זקנים ובודדים אכלו שם בחינם.
לאחר שהמקום התבסס והיה צריך להרחיבו, עברו בני הזוג ופתחו אכסניה גדולה ברחוב חברון ליד ישיבת תורת חיים.
גם בבית מלון זה הייתה מאפיה.
אליזבת פין, אשת הקונסול הבריטי ג'יימס פין, כתבה בספר זיכרונותיה, שלחם אירופאי אפשר היה להשיג בירושלים רק אצל קאמיניץ.
לאחר מות מנחם מנדל המשיכה אשתו ציפה לנהל את בית המלון בעזרת ילדיה כעשר שנים.
המלון התפתח לכדי רשת מלונות שהוחזקה על ידי בני-משפחתו משך מספר דורות.
במלון הירושלמי התארחו אח"מים כגון הברון רוטשילד והשר משה מונטיפיורי ונערכו חתונות מפוארות לנכבדים.
בנו, אליעזר ליפמן, הגדיל את המלון בירושלים הידוע כמלון קאמיניץ והקים גם מלונות בחברון - "בית אשל אברהם", ביפו- בית מלון פלשתינה וביריחו.
בכך תרמו רבות לפיתוח התיירות הארץ-ישראלית.
נכדו של מנחם מנדל קמיניץ, משה סלנט, ייסד את "מלון סלנט" ברחוב בית אשל 7 ביפו.
בשנת 1913 עבר המלון לרחוב הרצל.
רבי מנחם מנדל טורם מרימנוב (תק"ה, 1745 – י"ט באייר תקע"ה, 1815) היה גדול אדמו"רי גליציה ואחד מארבעת המפיצים הראשונים של תנועת החסידות בפולין.
רבים מגדולי האדמו"רים היו מתלמידיו.
הרב נולד בערך בשנת תק"ה, בעיר המבורג שבאשכנז.
אביו היה יוסף מניישטאט, אב בית דין וריש מתיבתא בפינטשוב, הנודע כרבי יוסף חריף.
אמו הייתה ליבא, בת רבי נתן שפירא.
הוא היה נכד כפול למגלה עמוקות מקראקא וכן נכדו של הט"ז.
בגיל 18 הגיע לראשונה אל המגיד ממזריטש, שם התפרסם כעילוי, והיה גם תלמידו של רבי שמעלקא מניקלשבורג.
הוא שימש כחזן קבוע בתפילת שחרית של ראש השנה שהייתה נערכת בביתו של רבו רבי אלימלך מליז'נסק.
בהמשך כיהן כרב העיירה פריסטוק.
למרות עוניו, עברו אליו רבים מחסידיו של רבי אלימלך מליז'נסק לאחר שרבם נפטר, ואפילו מבוגרים שבהם התייחסו אליו כרבם, כגון רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן ורבי משה מפשוורסק שנסעו אליו.
בהגיעו לקהילת רימנוב התפרסם שמו בהיותו בעל מופת ומלומד בנסים.
הוא נודע כירא שמיים גדול המקפיד על עצמו ועל אחרים; גם גדולי תלמידיו שהיו רבנים ואדמו"רים מפורסמים לא הסבו בפניו בליל הסדר.
אחת לחודש היה שולח אנשים לבדוק את המידות והמשקלות בחנויות שבעירו, אסר על נשות העיר להתהדר במלבושים יקרים וצבעוניים ואת כל כספו חילק לעניים.
הוא היה אחד הרבנים הפעילים במחלוקת לגבי יחס היהודים לנפוליאון, ושמו קשור באגדות שונות הנוגעות למלחמות הנפוליאוניות.
רוב תורותיו עסקו בפרשת המן, עליה הרחיב את הדיבור הן בהבנת הפרשה עצמה ומשמעותה, והן בעניין האותיות המרכיבות את המילה 'מן'.
בספר "מנחם ציון" שערך תלמידו המובהק רבי יחזקאל פנט נכתב בהקדמת המדפיס רבי משלם היללער ש"עשרים ושתים שנה דרוש דרש מידי שבת בשבתו על פרשת ה'מן'".
התעסקות זו נבעה כפי הנראה מהאותיות מם ונון הנמצאות הן בשמו העברי (מנחם), בשמו האידי (מנדל) ובשם מקומו (רימנוב).
בל"ג בעומר שנת תקע"ה, טיהר וקידש את עצמו, ואמר כי הוא הולך מהעולם ויחזיר טובה למדליק נר לעילוי נשמתו.
למחרת, בי"ט באייר, ל"ד בעומר, נפטר ונקבר בבית העלמין היהודי בעיירה רימנוב.
באותה שנה אמר המגיד מקוז'ניץ כי רבי מנחם מנדל עומד כנגד כל צדיקי דורו.
תלמידו, רבי צבי הירש משרת, מילא את מקומו.
תלמיד אחר, רבי יחזקאל פנט, כתב מכתב על דרך החסידות ובו הוא מספר על רבי מנחם מנדל.
חסידים רבים נוהגים לקרוא את המכתב ביום פטירתו של רבי מנחם מנדל.
דברי תורתו של מנחם מנדל לא הודפסו, וחלק ממאמריו פזורים בספרי תלמידיו:
דברי מנחם (בהיברובוקס) - על התנ"ך והמסורה.
מנחם ציון (בהיברובוקס) - ספר דרשותיו שנכתב בידי ר' יחזקאל פנט מקרלסבורג שהיה מגדולי תלמידיו וראשון מפיצי החסידות בטרנסילבניה ששימש כרבו של החבל.
עטרת מנחם - כולל חידושי תורה, שיחות, סיפורי מעשיות והנהגות טובות מר' מנחם מנדל מרימנוב.
נוספו אליו דברים מגדולי חסידות אחרים כמו ר' שמואל שמלקה הורוביץ מניקלשבורג ואחיו ר' פנחס הורוביץ מפרנקפורט דמיין, המגיד מקוזניץ, וגם מהרב יצחק הלוי הורוביץ, ראב"ד קהילות אה"ו וסבו של ר' נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
בשנת ה'ת"ר (1840) יצא לאור ביידיש הספר 'תפארת מנחם' על מעשיו, ולפני מספר שנים נאספו כל מאמריו ושיחותיו על ידי מכון שפתי צדיקים לספר מנחם ציון - ילקוט מנחם.
רבו השיאו לרבקה, בת גביר אחד מעיר פריסטיק, ונולדו להם ארבעה ילדים:
בין תלמידיו הידועים של רבי מנחם מנדל מרימנוב:
רבי קלונימוס קלמן אפשטיין מקראקא, מחבר הספר מאור ושמש.
רבי משה טייטלבוים (הראשון) מאוהל.
רבי נפתלי צבי הורביץ מרופשיץ.
רבי מאיר רוטנברג הלוי מאפטא.
רבי צבי הירש אייכנשטיין מזידיטשוב.
רבי יעקב צבי יאליש מדינוב, מחבר הספרים "מלא הרועים" ו"קהלת יעקב".
רבי שלמה יהודה לייב מלנטשנה.
רבי אשר ישעיה רובין מרופשיץ.
רבי צבי הירש מרימנוב - תלמידו המובהק וממלא מקומו.
רבי יחזקאל פנט מדעש מחבר הספר מראה יחזקאל ובו התשובה המפורסמת אודות גדלות וקדושת רבו.
רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, מחבר הספר בני יששכר.
רבי יהודה צבי אייכנשטיין מראזלא.
הרב מנחם מנדל פוטרפס (ידוע בכינוי ר' מֶנְדְּל; כ' בתשרי תרס"ח, 28 בספטמבר 1907 – ד' בתמוז תשנ"ה, 2 ביולי 1995) היה משפיע חב"די מרכזי בישראל.
רבים ממשליו ואמרותיו בעת התוועדויותיו נכנסו לפולקלור החב"די.
פוטרפס נולד בעיר פלשצניץ בפלך מינסק שהיה אז בשליטת האימפריה הרוסית.
בתיק החקירה מופיע כתוב, מקום לידה: חרקוב.
למריאשא בדאנא ולמנחם מנדל פוטרפס.
נקרא על שם אביו שנפטר קודם לידתו.
בשנת ה'תרע"ה (1915) ביקר לראשונה את האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון, ובשנת ה'תר"פ (1920) התקבל ללימודים בישיבת תומכי תמימים בעיר קרמנצ'וג.
מאוחר יותר עבר לסניפי הישיבה בערים חרקוב, ויטבסק ונעוול.
בשנת ה'תר"צ (1930) מונה למשפיע ומשגיח בישיבת חב"ד ביקטרינוסלב, בתפקיד זה כיהן עד לנישואיו עם לאה לבית רובינסון בחודש תמוז ה'תרצ"ג (1933).
לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר ובגיוס כספים עבור ישיבת תומכי תמימים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת ה'תש"ה (1945), בעקבות חתימת הסכם בין ממשלות ברית המועצות ופולין שאיפשר לכל נתיני פולין שברחו לברית המועצות לשוב לפולין, הוקם בעיר לבוב ועד חב"די מחתרתי שעסק בזיוף מסמכים ודרכונים פולניים עבור חסידי חב"ד שרצו להימלט מברית המועצות.
פוטרפס מונה לחבר הוועד וסייע לחסידי חב"ד רבים, ביניהם אשתו וילדיו לעזוב את ברית המועצות.
פוטרפס עצמו ניסה לברוח ברכבת האחרונה אך נעצר בידי הסובייטים ונשפט בעוון בגידה ל-8 שנות מאסר, אותן ריצה במחנות עבודה בסיביר.
לאחר שחרורו בשנת ה'תשט"ו (1955) עבר לעיר צ'רנוביץ שם התגורר עד לשנת ה'תש"ך (1960) אז עבר לסמרקנד.
במשך תקופה זו הגיש בקשות חוזרות ונשנות להיתר יציאה על מנת להתאחד עם משפחתו שהתגוררה בלונדון אך נענה בשלילה.
בשנת ה'תשכ"ד (1964), לאחר בקשת ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון מנשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לאפשר איחוד משפחות של 5 משפחות שהתגוררו בבריטניה, בהן משפחתו של פוטרפס, קיבל פוטרפס היתר יציאה והיגר לבריטניה שם עסק במסחר בדים.
בשנת ה'תשל"ב (1972), לאחר פטירתו של משפיע ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד הרב שלמה חיים קסלמן, מונה למלא את מקומו בהוראת הרבי מלובביץ'.
בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד אלול ה'תשנ"ד (1994).
לקראת חודש תשרי תשנ"ה, בדרכו לנסוע אל מרכז חב"ד בניו יורק, עצר אצל בנו בלונדון.
שם חש שלא בטוב ונפטר ביום ראשון ד' בתמוז תשנ"ה.
הדגיש את חשיבות אידיאל התפילה הקונטמפלטיבית.
לרב פוטרפס נולדו שישה ילדים, מהם שיכל חמישה בחייו.
בנו הרב שלום דובער גר בשכונת קראון הייטס וחבר הנהלת "מחנה ישראל".
אחיו היה הצייר הנדל ליברמן.
רבי מנחם מנדל מפרמישלן (תפ"ח?
– כ"א בתשרי תקל"א/תקל"ז), היה מתלמידי הבעל שם טוב.
עמד בראש שיירת העולים לארץ ישראל בשנת תקכ"ד (1764) יחד עם חברו רבי נחמן מהורדנקא.
נולד לרבי אליעזר בערך בשנת תפ"ח.
היה מתלמידי הבעל שם טוב וידידם של המגיד ממזריטש ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
בין תלמידיו נמנים רבי ברוך מקוסוב ורבי משולם פייבוש הלר מז'ברז' שתיאר אותו כבעל רוח הקודש.
בספר שבחי הבעל שם טוב מובאים כמה מעשיות המתארים את מעלתו ומעמדו המיוחד בקרב תלמידיו של הבעל שם טוב.
בשנת תקכ"ד (1764) עלה לארץ ישראל יחד עם בנו רבי דוד בשיירה שמנתה כ-30 נפשות מגליציה אליהם הצטרפו בקושטא עוד עשרות יהודים מטורקיה ומארצות הבלקן.
בדרכו לארץ ישראל עבר בביתו של רבי יעקב יוסף מפולנאה שנהג כלפיו בהכנסת אורחים מופלגת למרות גילו הצעיר, עיכבו לכמה ימים עד לאחר השבת, ואף שינה את סדר התפילה הנהוג אצלו, "והיה משבח את תפילת רבי מענדלי מאוד".
כן נתן לו את חדרו האישי בעוד הוא עצמו עובר לסוכה ואף ישן בה "ועדיין עת קור".
גם בעיר סטרו-קונסטנטינוב (קונסטנטין ישן) שבווהלין "הלכו כל בני העיר לקראתו".
כנראה מתוך כבוד לאישיותו ולעלייתו הקרובה לארץ הקודש.
תיאור מפורט של עלייתם נשתמר על ידי "מגד מישרים" חכם יהודי מגליציה, רבי שמחה מזאלוזיץ, שפגש אותם על שפך הדנובה והפליג יחד אתם באונייה לקושטא ומשם לארץ ישראל.
סיפור מסעותיו הודפס על ידי חתנו, רבי שלמה מדובנא בספר "אהבת ציון".
בכ"ז בתמוז הגיעו אנשי השיירה לחופי קושטא, וכעבור חודשיים בי"ח באלול עלו על האונייה לארץ ישראל.
יחד איתם היו באונייה גם עולי רגל רבים מיהודי טורקיה וארצות הבלקן.
בערב ראש השנה תקכ"ה הגיעו לנמל יפו.
עולי הרגל הספרדים עזבו את האונייה בדרכם לירושלים בעוד אנשי השיירה החסידים נשארו באונייה במשך החג, ורק בצום גדליה הפליגו לכיוון עכו.
בשל הסערה שפקדה את הים הם הגיעו ליעדם רק כעבור תשעה ימים בי"ב בתשרי.
בי"ג בתשרי עזבו את עכו ובעזרת חמורים ופרדות הגיעו לטבריה.
במכתבו הקצר והיחיד שנשתמר הוא כותב לאחיו רבי צבי מזלטשוב: .
רבי נחמן מהורדונקא לא האריך ימים בטבריה, והוא נפטר בשנת תקכ"ה או תקכ"ו.
את חתימתו של רבי מנחם מנדל מפרימשלן ניתן למצוא ראשונה על איגרת המלצה של האשכנזים בטבריה משנת תקכ"ח לקהילת מץ.
שנת פטירתו המדויקת לא ידועה, אבל בקונטרס "יושר דברי אמת" שכתב רבי משולם פייביש הלר בשנת תקל"ז הוא נזכר כמי שכבר הלך לעולמו.
מקור נוסף לקביעת תאריך פטירתו היא העובדה שלא נמצא תיעוד על מפגש בינו לרבי מנחם מנדל מויטבסק שעלה לארץ ישראל בשנת תקל"ז (1777).
הקונטרס הקצר שכתב דרכי ישרים היה פופולרי מאוד והודפס פעמים רבות.
ככל הנראה קדמה כתיבתו לכתיבת ספריו של רבי יעקב יוסף מפולנאה, שכן הספר נכתב לפני עלייתו ארצה בשנת תקכ"ד.
הסכמה של רבי מנחם מנדל מפרמישלן נדפסה על ספרו של רבי ברוך מקוסוב, "יסוד העבודה נחמד ונעים".
תלמידו רבי משולם פייביש הלר מז'ברז' מביא מקצת מדבריו כפי ששמע מ'פיו הקדוש' בספרו "יושר דברי אמת".
הרב מנחם מנדל מנדלזון (תרצ"ח, 1938 – כ"ז בחשוון תשע"ב, 24 בנובמבר 2011) היה רב המושב קוממיות ונשיא קרן השביעית.
נולד בקריית אתא (אז 'כפר עטא' ולאחר מכן 'כפר אתא'), בנו של הרב בנימין מנדלזון, שכיהן כרב היישוב.
נקרא על שם סבו הרב מנחם מנדל מנדלזון, ראש ישיבת פלוצק בפולין.
בילדותו למד בכפר אתא, ובגיל 10 עבר ללמוד בישיבת סלונים בירושלים.
בגיל 15 עבר ללמוד בישיבת שפת אמת, והיה מקורב לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר.
הוסמך לרבנות על ידי הרב דב בריש ווידנפלד והרב ישראל יצחק רייזמן.
נישא לבילא חיה (נפטרה בכ"א באב ה'תשנ"א), בתו של הרב יוסף מאיר פולק, ראש ישיבת שומרי אמונים בברגסז - אחותו של האדמו"ר רבי אברהם אלטר פולק מברגסז ובתו החורגת של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד כעשרים שנה בכוללים של חסידות בעלז ושל ישיבת שפת אמת.
בשנת תשכ"ד ייסד שיעור תורני לעולים חדשים בני עדות המזרח בשכונה בקעה בירושלים, ומסר את השיעור בקביעות במשך שמונה עשרה שנה.
היה ממייסדי רשת שיעורי התורה "תורה ויהדות לעם", יחד עם הרב חיים ברים והרב מרדכי דוד לודמיר.
בשנות ה-50 עזב אביו את קריית אתא ועבר לכהן כרבו של מושב קוממיות.
הוא כיהן כרב המושב במשך שלושים שנה, עד פטירתו בכ"ד באייר תשל"ט.
לאחר פטירתו מונה בנו הרב מנחם מנדל כממלא מקומו, וכיהן כרב המושב למעלה משלושים שנה.
נודע כדרשן ומסר שיעורי תורה רבים.
היה מראשי הפעילים למען קיום מצוות שמיטה כהלכתה בקרב חקלאי ישראל.
שימש נשיא "קרן השביעית" שעל יד "המרכז הארצי לחקלאים שומרי שמיטה", שייסד אביו במטרה לעודד ולתמוך בחקלאי ישראל המשביתים את שדותיהם בשנת השמיטה בלי לסמוך על היתר המכירה.
כמו כן המשיך את מסורת אביו באפיית מצות מצווה ופיקח על מאפיית המצות שבמושב.
מסע הלווייתו עבר בבתי המדרש של חסידות בעלז ושל חסידות גור.
אמו מרים מנדלזון נפטרה בצעירותה.
לימים נשא אביו את רחל חיימוביץ', בתו של הרב אהרן משה חיימוביץ' מבודז'אנוב, ומנישואים אלו נולדה אחותו חנה דבורה, הנשואה לרב יעקב קליין.
אחיו הרב ישראל יצחק מנדלזון, מנהל רוחני של תורה ויהדות לעם.
בניו הרבנים: הרב אהרן חתנו של רבי שמעון למברגר ממאקווא, הרב משה יוסף מאיר ממלא מקום אביו, הרב אברהם מרדכי ז"ל (נפטר לאחר מחלה קשה, מר חשוון תשפ"ד), הרב אביגדור והרב ישראל .
חתניו הם: הרב חיים מנחם הלברשטאם - האדמו"ר מגורליץ, הרב יעקב ישראל למברגר - רב חסידות מאקווא בני ברק, הרב ברוך לובינסקי - ר"מ בישיבת מאור עיניים, הרב ישראל איבנבוים - ר"מ בישיבת מאור ישראל (חסידות גור בני ברק), והרב שלום יוסף זילברברג.
הרב מנחם מנדל קרוכמל (נולד בערך בשנת ה'ש"ס, 1600 - ב' בשבט ה'תכ"א, 1661) היה רב ומנהיג בולט במזרח ומרכז אירופה.
מפורסם על שם ספר השו"ת שלו, "צמח צדק".
היה תלמידו של רבי יואל סירקיש (הב"ח).
בצעירותו התמנה לדיין בעיר ורבו מינהו לראש ישיבה.
לאחר שהחלו פרעות הקוזקים עזב והיגר למוראביה, ובשנת ה'שצ"ו (1636) התמנה לאב"ד בקרמזיר .
בהמשך כיהן בפרוסניץ ובשנת ה'ת"ח החל לכהן כרבה של ניקלשבורג והגלילות, הקהילה הראשית של יהודי מוראביה, עד לפטירתו.
בכהונתו זו תיקן תקנות רבות ברחבי מוראביה בענייני הנהגת הקהילות וענייני מיסוי.
בין תקנותיו הייתה תקנה למניעת הפקעת מחירי הדגים, שלא לקנות למשך תקופה דגים עד שיורידו את המחירים.
עמד בראש האספה בדרזניץ בשנת תי"ט בה התייצב לטובת העניים והתנגד לראשי הקהילות והעשירים.
כמו כן פעל בנושא התרת עגונות לאחר פרעות ת"ח ות"ט.
אחת התשובות המפורסמות שלו היא בנוגע ל"דם יהודי אינו הפקר" - והצורך להשתתפות הקהילה בהוצאות על מנת להביא רוצחי יהודים על רקע לאומי ודתי לבית המשפט של המדינה, ואף להשתתף בהוצאות על מנת להשיג צדק מבית משפט כזה, אף על פי שזו "מסירה לערכאות".
עמד בקשר מכתבים עם רבי יום טוב ליפמן הלר ("התוספות יום טוב"), רבי דוד הלוי סגל (בעל הט"ז, חברו ללימודים אצל הב"ח), רבי אהרן שמעון שפירא רבה של פראג ובוהמיה, ורבי יהושע העשיל ("המגיני שלמה").
רוב דברי תורתו אבדו בזמן הגירוש מווינה בשנת ת"ל (1670) או נשרפו בשריפה בניקלשבורג בשנת תע"ט (1719).
ספרו החשוב הוא "צמח צדק", שו"ת על סדר השולחן ערוך.
את מקומו ברבנות ניקלשבורג מילא תלמידו וחתנו (בזיווג שני) רבי גרשון אשכנזי.
לאחר מעברו של רבי גרשון לווינה, כיהן ברבנות ניקלשבורג בנו של רבי מנחם מנדל.
ספרו שאלות ותשובות צמח צדק לרב מנחם מענדל מניקלשבורג, אמשטרדם תל"ה (1665).
הספר נקרא "צמח צדק" (ע"פ ) כדי לרמז לשמו, משום ש'צמח צדק' בגימטריה 'מנחם מענדל'.
זמר נאה לכבוד התורה הודפס לאחר מותו בשנת תל"ה (1674), דפוס די קאשטרו - אמשטרדם.
פי צדיק ספר המיוחס לרב מנדל מניקלשבורג, הודפס בוורשה, תרמ"ד (1884)
רבי מנחם מנדל פנט (ה'תקע"ח, 1818 - י"ג בתשרי ה'תרמ"ה, 2 באוקטובר 1884) בנו של רבי יחזקאל פנט (המראה יחזקאל) היה האדמו"ר השני מדעעש.
נולד בשנת ה'תקע"ח בטרצל שבהונגריה לרבי יחזקאל פנט (רבה של העיר קרלסבורג ולימים מייסד חסידות דעעש) ולחיה רחל בתו של רבי משה הניג מלינסק שבגליציה.
בצעירותו למד אצל רבו החת"ם סופר.
ובשנת ה'תקצ"ז עבר לעיר שאטוראליאויהיי (אויהל) ללמוד את תורת החסידות מרבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה").
נישא בשנת ה'תקצ"ט לרייזל בתו של הגביר רבי יהודה לייביש הלוי קרויס מאויהל ובשנת ה'תר"ב עבר לעיר טרנסילבניה שברומניה לכהן שם כרב, תפקיד בו כיהן עד פטירת אביו בכ' בניסן ה'תר"ה אז נתמנה למלא מקום אביו באדמו"רות ובכך היה האדמו"ר השני בשושלת.
נודע בגדלותו בתורה בבקיאות ועמקות ובקדושתו ומופתיו.
מאוחר יותר, כמה שנים לאחר הכתרתו לאדמו"ר היה נוהג לנסוע לאדמו"ר מסדיגורה ולאדמו"ר מצאנז בלווי חסידיו.
בשנת ה'תרל"ה ייסד הרב פנט את "כולל אהבת ציון לטרנסילבניה".
במשך כהונתו כרב ואדמו"ר הדפיס ספרי שאלות ותשובות על כל חלקי השולחן ערוך (שערי צדק על "אורח חיים" ו"יורה דעה", משפט צדק על "חושן משפט", ואבני צדק על "אבן העזר") וכן ספרו מעגלי צדק על התורה.
ספריו נחשבים ללמדניים בעלי סברות ישרות, ויש שכינו אותו "הקצות של ההונגרים".
רבי מנחם מנדל נפטר בי"ג בתשרי ה'תרמ"ה (2 באוקטובר 1884) ואת מקומו מילא בנו יחידו רבי משה פנט.
רבי משה פנט (ה'תר"ג - כ"ד בכסלו ה'תרס"ג) מילא את מקום אביו באדמו"רות והתפרסם בעיקר בגלל קדושתו ומופתיו.
בתו אשת רבי שבתי בן רבי משה, מחבר הספר "מבשר טוב".
רבי מנחם מנדל פרידמן (ג' בתמוז תרל"ו - י"א בתשרי תש"ג) היה האדמו"ר השלישי בחסידות בוהוש, יחד עם גיסו רבי דוד טברסקי.
נולד לרבי דוד פרידמן, בנו של רבי יצחק פרידמן, אבי השושלת, ולשיינא דבורה בת רבי אברהם יהושע השיל (מז'יבוז') מזינקוב.
אביו נפטר בחיי סבו, ולא כיהן באדמו"רות, עם זאת חסידי סבו היו מסתופפים אצל אביו.
נישא לבלומה רייזל בת דודו רבי ישראל שלום יוסף פרידמן, לימים האדמו"ר מבוהוש.
הקים יחד עם גיסו רבי דוד טברסקי את ישיבת "בית ישראל" שהתקיימה בין השנים תרס"ט - תרע"ו והעמידו את חמיהם בנשיאותה.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרפ"ג, מונה לממלא מקומו יחד עם גיסו רבי דוד טברסקי.
השניים הנהיגו יחדיו את החצר, וקבלו בצוותא את החסידים, כל המכתבים שיצאו מהחצר נשאו את הסמליל בראש העמוד של שניהם, ושניהם היו חתומים עליו.
בהמשך עבר גיסו ליאס והוא כיהן לבדו.
בזמן מלחמת העולם השנייה סייע לפליטים יהודים, כמו לניצולי פרעות יאשי.
נפטר בי"א בתשרי תש"ג ונקבר בבוהוש.
אחיינו וחתנו של רבי מנדל, רבי יצחק פרידמן, מילא את מקומו.
ילדיו האחרים של רבי מנדל מבוהוש היו ר' יצחק פרידמן, ושתי בנותיו, שרה דבורה ומלכה רחל שהתחתנו עם (בן דודו) רבי יצחק בנו של רבי משה יהודה לייב מפאשקאן.
נכדו - בן בתו שרה דבורה, היה הרב ישראל פרידמן בן-שלום האדמו"ר מפאשקאן.
הרב מנחם מנדל פומרנץ (נולד בתשל"ח, 1978) הוא מחבר ומהדיר ספרים, ראש בית המדרש להוראה ולהלכה של עוז והדר, ראש מוסדות באר ישראל, יוזם מהדורת מתיבתא והעורך הראשי שלה.
נולד בירושלים לצפורה ורבי נחום פומרנץ, חסיד גור, בנו של הרב ישראל יצחק פומרנץ, מחבר הספרים אספת זקנים על מסכת נדה, בן הרב מנחם בנימין פומרנץ.
למד בישיבת חיי משה ובישיבת שפת אמת.
לאחר נישואיו למד בכולל לדיינות "הבן יקיר לי אפרים" בשכונת רמות בירושלים, ובמסגרת זו ערך והוציא לאור 3 כרכים של הקובץ התורני "פרי חיים".
בשנת 2005 מונה על ידי מייסד המכון התורני עוז והדר ונשיאו הרב יהושע לייפר לנהל את סניף המכון בעיר בית שמש.
חיבר את קובץ ההוראות לעריכה תורנית-מחקרית של המכון, ותחת הדרכתו נערכים פרויקטים שבהם שולבו מאות עורכים.
לרבים מתוך הספרים שבעריכתו, כתב הרב פומרנץ הקדמה הכוללת מאמר הגותי.
בשנים 2013-2014 יזם הרב פומרנץ הקמת ספריות תורניות בבתי חולים, בתי מלון ובתי כנסת.
הספריות מכילות ש"ס וחומשים וספרי יסוד ביהדות.
מאורי אור ומאורי החיים - ביאורים ומקורות על ספר אור החיים על התורה.
ובחרת בחיים - על התורה, פרקי מחשבה וחסידות המיוסדים בעיקר על תורת האור החיים, מתוך שיעוריו של הרב פומרנץ.
אחישנה – פרקי השקפה אודות הגלות ואחרית הימים.
מבוסס על תורת הקבלה ועל תורת האור החיים.
הליכות המועדים – ארבעה מינים - מדריך להלכות ארבעה מינים, מלווה בתמונות להמחשה.
הליכות השביעית - מדריך בדיני שמיטת קרקעות, פירות שביעית ושמיטת כספים.
פרקים על גבולות הארץ ומצות הקהל וקובץ תשובות מהגר"ח קניבסקי.
ברוך ה' יום יום - פנינים ומעשיות מסודרים לפי ימות השנה.
מכיל גם עובדות על צדיקים ורבנים לפי סדר יום השנה שלהם.
יצא לאור על ידי מוסדות באר ישראל.
ברכת מנחם – על חנוכה וחידושים על הש"ס.
אוצר חינוך ספר תורה – דרשות ופנינים להכנסת ספר תורה, תשע"ד.
פיטום הקטורת - מאמרים על 'עבודת הקרבנות' ו'מעשה הקטורת' על פי הקבלה, תשע"ד.
מכתלי בית הדין – פסקים לשאלות מעשיות בדיני ממונות.
ספיר ויהלום - מאוצר שיחותיו ושיעוריו, על אלול וראש השנה, הגדה של פסח ועל נישואין.
אור לצדיק-מאוצר שיחותיו על הליכותיהם בקודש של מרנן תלמידי הבעש"ט.
(יו"ל ע"י תלמידיו לרגל שמחת נישואי בנו יהודה אריה לייב ט"ז חשון תשפ"ה)
הרב מנחם מנדל פרוש שו"ב (י"א בסיוון ה'תרל"ח יוני 1878 - ט"ז בחשוון ה'תשי"ג נובמבר 1952) היה מרבני שכונת שערי חסד, שוחט ובודק ראשי של ירושלים וממייסדי מערכת הכשרות בסוף המאה ה-19, ומשגיח של בית היתומים דיסקין.
היה ממקורבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק וסייע בהקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
נולד בירושלים למייטא פערל ולרב גרשון פרוש, בנו של הרב נפתלי צבי פרוש, שהיה ממקימי בית החולים שערי צדק.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה מקורב לרב שמואל סלנט.
בשנת ה'תרס"א (1900 או 1901 לספירתם) מינה אותו הרב שמואל סלנט לשוחט ובודק (שו"ב) ראשי של הקהילה החרדית בירושלים לצד הרב אליהו ראם.
בתפקיד זה שימש למעלה מיובל שנים כשהקהילות החסידיות והפרושים בירושלים הקפידו לאכול רק משחיטתו, רבים מהשוחטים בירושלים הם תלמידיו, בשל משרה זו כונה בשם המשפחה "פרוש-שו"ב".
בשנת ה'תרע"א (1910 או 1911) מונה על ידי הרב יצחק דיסקין לכהן כמשגיח של בית היתומים דיסקין.
היה ידידו של רב שכונת שערי חסד הרב יעקב משה חרל"פ שמינה אותו למסור שיעור עיוני בגמרא מידי ערב בבית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד, בשיעור זה היו משתתפים רבים מתלמידי החכמים בשכונה ובסביבתה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ייסד את הארגונים "קרן אגודת בני תורה" ו"בית ועד לחכמים" שמטרתם הייתה לסייע ללומדי התורה בירושלים.
באותן שנים נשלח כשד"ר לארצות הברית לגיוס כספים עבור ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
החל משנת ה'תר"ף נעשה לאחד ממקורביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בעקבות רבו הרב יעקב משה חרל"פ.
ופעל למינויו כרבה של ירושלים בשנה זו, בהחתמת רוב רבני ירושלים על כתב המינוי של הרב קוק.
בשנים שלאחר מכן סייע רבות בהקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
היה נשוי לבת דודו שינא גיטל, בתו של הרב שלמה זלמן פרוש, איתה גידל שלושה בנים ושתי בנות.
בין נכדיהם הרב שלום חיים פרוש חוקר תורני ועולם החסידות, הרב דב צבי קרלנשטיין שהיה ראש ישיבת גרודנא באשדוד, ושלמה קרלנשטיין יושב ראש הסתדרות מורי אגודת ישראל.
חיבר את הספר בתוך החומות ובו מספר מדורים.
מדור תורני עם מערכות תורניות שכתב על הש"ס, מדור מכתבים ובו חילופי מכתבים שלו עם הרב קוק ורבנים נוספים, אוסף מסמכים ומאמרים המהווים מקור היסטורי להבנת אירועים שונים שהיו ביישוב הישן בירושלים לאורך השנים ושבהם היה מעורב במישרין או בעקיפין.
חלק מספרו מוקדש לחשיפת טעויות היסטוריות שנמצאו בספריו של משה בלוי שהשפיעו על תפיסת העולם החרדית בארץ.
יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"ח.
מנחם מנדל רוזנבוים (ג' בשבט ה'תרכ"ט, 15 בינואר 1869 – ח' בניסן ה'תשי"ד, 11 באפריל 1954) היה מהפכן יהודי סוציאל-רבולוציונרי באימפריה הרוסית, ממקימי קיבוץ נען.
מנחם מנדל רוזנבוים נולד בעיירה פלשניץ (ליד מינסק) שברוסיה למשפחה יהודית מסורתית אמידה.
אביו אברהם-חיים רוזנבוים היה חסיד ידוע.
בשנת 1884 כשהיה בן 14 עזב רוזנבוים את מינסק ועבר לוילנה (בירת ליטא כיום), שם למד רוסית ומדעים מדויקים בשאיפה לרכוש תואר דוקטור.
בשנות העשרים לחייו, תמך רוזנבוים במעמד האיכרים ברוסיה.
בגין פעילותו המהפכנית כנגד שלטון הצאר, נשלח רוזנבוים למאסר במבצר הפטרופבלי.
בשנת 1905 לאחר כישלון המהפכה הסוציאליסטית, ברח רוזנבוים לארצות הברית.
רוזנבוים עלה בשנת 1927 לארץ ישראל והתנדב בתנועת הנוער העובד ברחובות.
מאוחר יותר, הקים רוזנבוים ביחד עם חבריו את קיבוץ נען ברוח הקומוניזם שלמענו פעל במהלך כל חייו.
הוא חי בקיבוץ אותו ייסד עם חבריו בשנות ה-30. בתקופת מלחמת העולם השנייה חזר לארצות הברית ובתום המלחמה בשנת 1945 לארץ ישראל.
את שארית ימיו חי בקיבוץ נען, שם נפטר בשנת 1954.
הרב מנחם מנדל טייטלבוים (נולד י"ט באדר ב' תשכ"ז, 31 במרץ 1967) הוא בנו הבכור של רבי אהרן טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי חסידות סאטמר.
הרב מנחם מנדל הוא הרב של הריכוז הגדול של חסידי אביו בשכונת וויליאמסבורג ברובע ברוקלין שבניו יורק.
נולד לסאשא, בת רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ולרב אהרן טייטלבוים.
נקרא על שם סב אמו, רבי מנחם מנדל מדעעש שנספה בשואה.
בחודש כסלו תשמ"ד נישא לברכה סימא, בת הרב דוב בעריש מייזליש, רב סאטמר בורו פארק, חתן סבו רבי משה טייטלבוים.
החתונה נערכה בהשתתפות רבבות בקומפלקס "נסי קולוסיאום" בניו יורק.
לפני חתונתו נסע לישראל והוסמך שם לרבנות על ידי הרב יצחק יעקב וייס והרב משה אריה פריינד.
לאחר חתונתו מונה לרב בית הכנסת "עצי חיים סיגעט" בשכונת ויליאמסבורג ומאוחר יותר היה רב קהילת סאטמר באנטוורפן שבבלגיה.
בשנת תשס"ו (2006), לאחר עלות אביו לכס האדמו"רות, חזר לארצות הברית ומונה לרב חסידי אביו בוויליאמסבורג.
הוא נוסע לשבתות לחסידי אביו בעולם ועורך באטע'ס.
בשנים האחרונות כאשר נוסע אביו אל חסידיו בוויליאמסבורג ליום כיפור, הוא שולח את רבי מנדל לקריית יואל.
רבי מנדל הוא גם ראש הישיבה לצעירים של סאטמאר בוויליאמסבורג.
תיקן תקנות לקהילתו, כגון שאסור להזמין יותר מ-30 אורחים לסעודת בר מצווה ויש לקיימה באולמות זולים.
בתו, רויזא בלומא, נשואה להרב יואל גלאנץ, מו"ץ בקהילת סאטמר וויליאמסבורג, בן הרב יעקב יחזקאל שרגא הכהן גלאנץ, מ'בארדיוב ומלמד במוסדות סאטמר.
בנו, הרב חיים צבי, רב ביהמ"ד ראצפערט ברוקלין, נשוי לחיה אסתר, בת הרב אשר מרדכי רוזנבוים, האדמו"ר ממאשלוי בורו פארק.
בנו, הרב יקותיאל יהודה, נשוי לקיילא רויזא, בת הרב מנחם צבי כהנא דומו"צ קארלסבורג.
בנו, הרב אלעזר, נשוי לחוה רבקה בת הרב חיים יהודה באב"ד, ראש ישיבת תורת חסד בלונדון
בנו, הרב יואל, נשוי למרים יוכבד, בן רבי מאיר יצחק הורוביץ אב"ד לינסק
מנחם מנדל פייטלסון נולד בכפר מיכאילובקה חצי האי קרים, (ה' באלול ה'תר"ל - ה'תרע"ב, 1870 - 1912) היה עיתונאי וסופר עברי ומבקר ספרות משכיל, שעסק בכתיבת מאמרים וסיפורת המחנכים את האדם להתנהגות נאותה.
כתב ב"המליץ", ב"הצפירה", ובהמשך עסק בתיעוד ותיאור סופרים עבריים אחרים בני זמנו, בסדרת כתבות בעיתון "השילוח", חלקם ביקורתיים מאוד ומושחזים, דבר שלא תמיד התקבל בהבנה בעיני נשואי ביקורתו.
הוגדר על ידי המבקר, א.ב.
יפה, כ"אחד מחשובי המבקרים העברים של ראשית המאה העשרים".
קיבל חינוך מסורתי וכללי אצל אביו אברהם רפאל פייטלסון שהיה מלמד משכיל.
בשנת 1884, בעודו נער, החל לפרסם כתבות ורשימות בעיתונות, והמשיך בביקורת-ספרות.
מבין העבודות המוקדמות האלה בולטים מאמריו על מנדלי מוכר ספרים (1891) ועל בן-אביגדור (1893).
בשנת 1891 פרסם את ספרו, חוברת בשם "מחקרים בקורות ישראל".
התגורר במליטופול שבקרים ושהה תקופת-מה גם בגליציה ובאוסטריה.
ב-1893 החליט לרכוש השכלה סדירה, אך לא עמד בבחינות הבגרות הרוסיות בעשר השנים הבאות ופיתח בעצמו את השכלתו, והתפרנס מהוראה בערי קרים (סימפרופול, סבאסטופול) עד שקבע את ביתו בייקאטרינוסלב.
בשנת 1904 חזר לכתיבה, ובשנות חייו האחרונות פרסם כעשרים מאמרים, מהם דיוקנאות של סופרי הזמן.
בשנת 1912 שם פייטלסון קץ לחייו עקב מצוקות נפשיות.
יש מהסופרים של אותה תקופה התולים חלק ממצוקותיו של פייטלסון במילותיו הקשות של מנדלי מוכר ספרים, אשר הגיב בזעם והשפיל את המבקר לעיניהם של סופרים אחרים, על כך שהעז לכתוב עליו ביקורת לא מחמיאה, כביכול.
ב-1914 כינס פ' לחובר חלק ממאמריו.
כינוס מקיף יותר, בידי א"ב יפה, נעשה ב-1970.
פייטלסון, אומר חוקר הספרות, אבנר הולצמן, הושפע מהביקורת הפוזיטיביסטית הרוסית שהדגישה את שליחותה הציבורית של הספרות.
על כן הוא תבע מהסופרים היהודים בני זמנו לתפקד כעמוד הענן ההולך לפני המחנה, ולא להתמקד רק בביטוי רגשות אישיים או בצדדים האסתטיים של הספרות.
הוא נהג להתחקות אחר תולדותיהם ומעמדם של הסופרים כדי ללמוד על אישיותם, והסביר את "סבל הירושה" המסורתי לעומת ספרות אירופה בתנאים הקשים של צמיחה בתחום המושב היהודי.
עם זאת, מבחין הולצמן באבחנות רגישות ואסתטיות בדיוניו של פייטלסון, על אף משנתו האידאולוגית הקשוחה.
רגישויות אלה אפשרו לו, למשל, להתפעל מן היסודות הליריים בסיפורי ברדיצ'בסקי, או להכיר בחשיבותם של ביטויי הרגש והדמיון בסיפורת החסידית.
בולט היטב במאמריו יחס רציני שבו הוא ראה את מקומה של הספרות בחיי העם, ומכאן גם את תפקידה המרכזי של ביקורת הספרות.
בני זמנו של פייטלסון כיבדו את רצינותו ואת חוסר-הפניות שלו, אך הסתייגו מן החומרה הרצינית שאפיינה את מאמריו.
"ממרחק הזמן בולטת חשיבותו של פייטלסון כמבקר-ספרות מקצועי כמעט יחיד בדור שלאחר תקופת ההשכלה, שהצטיין בטיעוניו הרציונליים ובסגנון הבהיר של דיוניו"
פייטלסון היה הראשון שדן במקומן של נשים בספרות תנועת ההשכלה, אך במאמרו "האשה המשוחררת ומקומה בתנועת ההשכלה" (פורסם ב"הזמן") לא מצא עדות לפריצת דרך שלהן, וטען שזו אשמת הגברים, אשר למרות האמנסיפציה אינם משתדלים להבין את נפש האישה וכובלים אותה עדיין במניעות וגבולות מסורתיים.
גם טשרניחובסקי הביע במחברתו הערכה לתפישתו החדה של פייטלסון.
את המאמר שהתפרסם בעיתון מעריב בכותרת: "לא צריך ביקורת ספרות; קריאת ביניים מאחורי הגדר" הקדיש אמנון נבות "לזכרו של מבקר ספרות מנחם מנדל פייטלזון מקולל ושכוח, שדורו הספרותי רובו ככולו הלעיג עליו.
טענו כלפיו שהוא דן בספרות העברית בצורה מוזרה, סתומה, שאינה מתקבלת על הדעת ועל הלב, שהוא מהפך דברים על פיהם, שהמונחים שלו 'קשים ובלתי מובנים', שאינו אחראי למעשיו, קל וחומר לכתיבתו.
שומר סף גדול זה פתח שער לברדיצ'בסקי הצעיר ונעלו בפני השאר.
בפני זכרו הנשכח אני קד עמוקות.
סופו שנקבר מאחורי הגדר, ואם פייטלזון כך, כבוד גדול הוא להישאר בחוץ"
העורך: ישראל כהן, בחינות והערכות מבחר כתבים / מ"מ פיטלסון - מבוא מאת: א.ב.
יפה, בהוצאת: אגודת הסופרים בישראל ליד מסדה, תל אביב, 1970.
פיטלסון מנחם מנדל, מחקרים בקורות ישראל: שני מאמרים תולדתים, בהוצאת: דפוס א' דוכנא, אודסה 1890.
מ"מ פיטלסון, כתבים: ספר ראשון, מבוא מאת: פישל לחובר, בהוצאת: אחיספר ורשה/ברלין, ה'תרע"ד.
פיטלסון מנחם מנדל, ים בטפה - מאמר ביקורת, בתוך: השילוח י"ט, בהוצאת אחיאסף, אודסה, תרס"ח-תרס"ט.
מ"מ פיטלסון, פרץ סמולנקין: דברים אחדים על דמותו הרוחנית ופעולתו, בתוך: השילוח, בהוצאת אחיאסף, קראקא, ה'תרס"ג.
הרב מנחם מנדל קירשבוים (לעיתים: קירשנבוים) (י' אייר ה'תרנ"ה, 1895 - ה'תש"ג, 1942) היה רב העיירה סקאלה הסמוכה לקרקוב, דיין בקהילת פרנקפורט דמיין, ולאחר מכן רב בבריסל שבבלגיה במהלך השואה.
כמו כן חיבר שו"ת בשם מנחם משיב.
נרצח בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
נולד בי' באייר תרנ"ה (1895) בקרקוב לר' שמואל, רבותיו היו הרב מרדכי בוימן, והרב פנחס אליהו דמביצר שהיה דיין בקרקוב.
והוא למד בבית המדרש של חסידות צאנז, שם היה נותן שיעורים.
כבר בצעירותו התכתב עם גדולי דורו, כתב הערות לספריהם ופרסם חידושי תורה בקבצים רבניים.
בימי מלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו מערבה, ושב בתום המלחמה.
בשנת תרע"ט (1919) התחתן עם לאה לבית ליכט.
חותנו, ר' משה, דאג לכל מחסורו כדי שיוכל להמשיך ולהתמיד בלימודו.
קיבל סמיכה מהרבי מסוכוצ'וב בעל ה"אגלי טל".
התמנה לתפקיד רב העיירה סקאלה הסמוכה לקרקוב, שם עסק גם בשחיטה וניקור.
בשנת תרפ"ז (1927), עבר לשמש כדיין בקהילה הכללית פרנקפורט דמיין.
שם, כדיין, הוא נדרש לשאלות הלכתיות הקשורות עם עליית הנאצים לשלטון.
הנאצים החלו לעצור אלפי יהודי ולשלוח אותם למחנות ריכוז.
רבים נרצחו ונשרפו, ואפרם נשלח למשפחותיהם.
בעקבות כך, הרב קירשבוים הוציא לאור בקרקוב קונטרס, בשם "תקנות איך להתנהג כעת באפר הנשרפים בעו"ה".
בעודו משמש שם כדיין, כתב תשובה הלכתית בה התיר חליבה בשבת בתנאים מסוימים, עליה הגיב הראשון לציון הרב עוזיאל, וחלק על היתרו.
בשנת תרצ"ד (1934) נסע לפולין לבקר את הוריו, ובאותה הזדמנות נתבקש על ידי רבי יעקב פריימן לבא בדברים עם גאוני פולין, בשאלת גזירת השחיטה.
בשנת תרצ"ו (1936) ביקר בארץ ישראל ודן שם עם גדולי הרבנים בעניינים הלכתיים שונים.
בשנת תרצ"ו (1936) גרשו הנאצים את רב העיר, הרב הופמן, והרב קירשבוים מילא את מקומו כרב ואב"ד בקהילה.
וכן הוכר כפוסק לקהילות נוספות בגרמניה, ובהן מאנהיים, קארלסרוה ומגנצא.
בדצמבר של שנת 1938 שלח הרב את ילדיו - נתן ורחל לבריסל, והוא עצמו העדיף להישאר עם קהילתו בעת מצוקה.
אך בסוף שנת תרצ"ט (1939) עזבו הרב ואשתו את פרנקפורט והצטרפו לילדיהם.
הוא ייסד שם "בית ועד" להתכנסות שבועית לשם לימוד תורה.
הרב מרדכי רוטנברג, אב בית דין אנטוורפן, צירף אותו לבית דינו.
הוא ויתר על רישיון עליה שהיה ברשותו, ומסרו למישהו אחר, כיוון שרצה להמשיך את הקשר עם קהילתו בפרנקפורט.
בהיותו בבריסל שימש כרב ודיין של קהילת "מחזיקי הדת".
באביב של אותה שנה כבשו הגרמנים את בלגיה, הרב קירשבוים ניסה לברוח לגבול צרפת, ובמהלך הבריחה נורה ונפצע קשה.
לקראת שנת תש"ב הוא ערך והדפיס לוח זמני הדלקת נרות שבת וזמני צאת השבת, לטובת יהודי בריסל שהיו במצור ולא הייתה להם אפשרות לדעת אותם.
בראשית קיץ תש"ב (1942), במסווה של גירוש לעבודה, החלו השילוחים למחנות ההשמדה.
בשבת שובה של שנת תש"ג הרב קירשבוים יצא מביתו לבית הכנסת, בלי לשאת עליו את "תעודת השחרור" מעבודה ונתפס ע"י הגיסטפו.
יחד איתו נתפס גם בנו - שמעון יוסף.
הוא גורש למחנה מאלין, ומשם גורש לאושוויץ, שם נרצח בהיותו בן ארבעים ושבע.
אשתו נאסרה וגורשה לאושוויץ כמה ימים אחריו.
לפני מאסרה היא עוד הספיקה להכניס את בנה - נתן ואת בתה - רחל לבית היתומים "טיפנברונר", שם הם עברו את המלחמה.
בשנת 1946 הילדים עלו לארץ ישראל לקיבוץ נתיבה.
בהשתדלות ה"חזון איש", הבן - נתן, התקבל לישיבת "קול תורה" בירושלים.
ר' נתן (1930–2017) נישא לשרה רחל בת אליעזר וחיה שולמית כ"ץ והשתכן ברמת השרון.
בשנת תרצ"ה בעיר לובלין הודפס החלק הראשון מספר השו"ת שכתב - מנחם משיב.
החלק השני נמסר לדפוס בפרנקפורט בשנת תרצ"ח (1938), אך בשל סגירת כל בתי הדפוס היהודיים לאחר "ליל הבדולח" לא נגמרה הדפסתו והוא יצא בלי כריכה קשה ובלי הדף האחרון.
בשנת תשכ"ה יצא לאור בניו יורק הספר ציון למנחם, שכולל את חלקו השני של השו"ת מנחם משיב, ועוד כמה מאמרים הלכתיים ולמדניים של הרב קירשבוים, וכן פירוש על ספרים יהושע ושופטים.
מנחם מנדל קרגוי נולד בשנת ה'תקל"ב ב, בוהמיה, לרב נפתלי הרץ קרגוי, למד בישיבתו של הרב יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה") בפראג, ולאחר מכן אצל הרב פנחס הורוויץ ("ההפלאה") והרב נתן אדלר בפרנקפורט.
כן למד בישיבת פוזנן, אצל הרב יוסף מפוזנא, חתנו של "הנודע ביהודה", ולבסוף בישיבת מיינץ אצל הרב הירץ שייאר, מחבר "תורי זהב".
שימש תחילה כדיין בפריז, ובמקביל עסק במסחר בחסות גיסו הרב ברוך וייל.
בשנת ה'תקס"ו שב לגרמניה, אל פירט (פיורדא), והתפרנס מהרבצת תורה בשיעורים פרטיים ובישיבה המקומית המפורסמת, שמעמדו בה היה גדול, ועמד בקשרים הדוקים עם הרב אברהם בנימין זאב המבורג, שעמד בראשה.
לאחר שמשה מונטיפיורי פעל בהצלחה לביטולה של עלילת דמשק, שלח לצד עמיתו הרב הומבורג מכתב ברכה מיוחד למונטיפיורי, אשר הודה לשניים נרגשות.
תלמיד הישיבה באותה עת, הרב יצחק דוב הלוי במברגר, התקשר אליו ונסמך לרבנות על ידו, ולימים הפנה אליו מאות שאלות הלכתיות.
באותה עת למדו אצלו הרב אשר שטרן והרב יונה רוזנבוים (לימים ראש ישיבת ובנו של מנדל רוזנבאום) – שניהם ערכו לימים את ספרו "גידולי טהרה" – וכן הרב אברהם וכסלר (לימים רבה של שוואבך).
באותה תקופה גם נישא לריקלא, בתו של הרב משה מאהר.
חרף העובדה שלא נשא במשרה רשמית, נשלחו אליו שאלות הלכתיות רבות, ופסקיו הובאו בעשרות ספרי שו"ת של תקופתו.
תמך בלימודי חול הנחוצים לרב בן דורו, אולם עודד את רכישתן מחוץ לאוניברסיטאות נוכריות שבהן ראה סכנה רוחנית.
לצד זאת, הדריך בוגר ישיבת פיורדא שהכריע ללמוד באוניברסיטה כיצד לכלכל את צעדיו, "לתת חלק לתורה וחלק לדרך ארץ".
יש הרואים בגישה זו ניצנים ראשונים לגישת "תורה עם דרך ארץ".
בפירט עסק גם בהתנדבות בחברא קדישא.
כשלוש שנים לאחר פטירתו הדפיסו שניים מתלמידיו את ספרו "גידולי טהרה", על הלכות מקוואות.
ספרו זה מחולק לשני חלקים: "נחל" בו צוטטו פסקי ההלכה בקצרה, ו"גבא" המברר את ההלכות באריכות.
פסקיו צוטטו רבות על ידי הפוסקים העוסקים בהלכות מקוואות, ביניהם הרב שלמה גנצפריד בספרו "לחם ושמלה", הרב חיים משולם קויפמן אוטרמן ב"מקוה טהרה", הרב צבי הירש שפירא ב"דרכי תשובה", ועוד.
בהסכמתו לספר כתב הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("הכתב סופר") דברי הערכה נדירים על אישיותו ולמדנותו, בין השאר מפי אביו הרב משה סופר ("החתם סופר").
כן נותרו ממנו חידושים על התלמוד וכתבי יד נוספים.
הרב מנחם מנדל קרגוי נפטר ביום כ"ט באלול ה'תר"ב (1842) ונטמן ביום טוב ראשון של ראש השנה ה'תר"ג.
"שיר מזמור – על יום משיחת נאפאלעאן האדיר קיסר פראנזע" – תפילת הודיה שנקראה בפריז עם הכתרת נפוליאון, פריז תקס"ה
גידולי טהרה – על הלכות מקוואות ושו"ת, בעריכת תלמידיו הרב אשר שטרן והרב יונה רוזנבוים, פירט תר"ה; בני ברק תש"ס (מהדורה חדשה בהוצאת הרב אליהו ליברמן)
פירושים וחידושים על מסכת תמורה – בעריכת הרב אברהם סופר, ירושלים תשל"ג
עשר תשובות מרבינו שנדפסו בראש הספר הערות והארות על שתים ושלשים ממסכתות הש"ס – בעריכת הרב אברהם סופר, ירושלים תשל"ו
הרב יעקב לנדו, 'הוראת חכמי פרנקפורט בדין מראה ברוי"ן', ירושתנו ג, מכון מורשת אשכנז תשס"ט, עמ' כז-כח
מנחם מנדל קארגויא, 'קצת דיני אבלות', בתוך: ירושתנו ז, מכון מורשת אשכנז תשע"ד, עמ' קטו-קטז
מנחם מנדל משי זהב (30 בנובמבר 1936, ט"ז בכסלו ה'תרצ"ז – 22 בינואר 2021, י' בשבט ה'תשפ"א), הידוע בשם העט מנחם מענדל, היה סופר ועיתונאי חרדי ישראלי.
נולד בירושלים לחיים דוד משי זהב, ממשפחה ירושלמית ותיקה, מנחם מנדל היה דור עשירי בירושלים.
נישא לשרה זיסל, בתו של יוסף שיינברגר.
במהלך חייו כתב מאות ספרי סיפורים, מרביתם סיפורי צדיקים והיסטוריה, רבים מספריו הם שכתוב של ספרים שנכתבו ביידיש-גרמנית או ביידיש העתיקה, שאותם שכתב לשפה בת זמננו.
בין הספרים ששכתב היו מרבית ספרי מאיר להמן.
פרסם מאמרים רבים כנגד שלטונות מדינת ישראל.
מנחם מנדל נפטר ב-22 בינואר 2021, בגיל 84, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.
נקבר בחלקת גניזת סתם בגוש הפרושים, בבית העלמין בהר הזיתים.
גיסו הוא הסופר מנחם מנדל גרליץ.
בנו היה יהודה משי זהב, שמילא את תפקיד יו"ר זק"א.
די שיינקייט פון יום טוב
די שיינקייט פון ירושלים (ירושלים, תשמ"ו)
ישועת השם כהרף עין (ירושלים, תשנ"א)
דער אידישער פרינץ (ירושלים, תשנ"ב)
הרב מנחם מנדל פֶּבְזְנר (נולד ב־27 באפריל 1968), הוא רב מתנועת חב"ד המשמש כרבה הראשי של העיר סנקט פטרבורג בצפון רוסיה מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה
נולד לרחל לאה (בת של המשפיע הרב ניסן נמנוב) ולרב שלום דובער פבזנר בקראון הייטס, ניו יורק.
דור שביעי לרב מרדכי פויזנר, אחיו של אדמו"ר הזקן מתנועת חב"ד.
הוא למד בישיבת אהלי תורה בניו יורק.
בהיות בן 20 התייתם מאביו שנפטר בפתאומיות ולמד בישיבת תומכי תמימים בבית 770.
בשנת 1992 מונה לשליחו של הרבי מלובביץ' לעיר פטרבורג.
בהגיעו הוא החל בפיתוח תוכניות קהילתיות ושימש כרב וכאב בית הדין בבית הכנסת הכוראלי הגדול בעיר.
בשנת 1996 מונה לרב הראשי של פטרבורג.
חלק חשוב בפעילותו מוקדש להקמת תשתית לחינוך יהודי ולתוכניות לנוער יהודי והוא רב הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג.
פבזנר הוא חבר בוועידת רבני אירופה, מכהן כרבה הראשי של אזור צפון-מערב רוסיה מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה, חבר במועצה הרבנית של איגוד הקהילות היהודית ברוסיה וחבר בוועדת שלוחי הרבי מלובביץ' בחבר המדינות.
ב־2004, קיבל מדליית זהב מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין שהוענקה לו על ידי מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב, לרגל 300 שנה לעיר וכהוקרה על הפעילות היהודית בעיר.
רבי מנחם מנדל קלויזנר (מכונה גם רבי מנדל קלויזנר, רבי מעדלין קלוזנר, או בראשי תיבות: "הרמ"ק") היה מגדולי יהדות אשכנז בסוף המאה ה-14 – תחילת המאה ה-15), בשלהי תקופת הראשונים.
על חייו כמעט ואין מידע.
התגורר ככל הנראה בשטחה של אוסטריה כיום (באזור אוסטריה תחתית).
מוזכר על ידי רבי שלום מנוישטאדט, ששניהם עיינו יחד למצוא טעם לפסק הלכה של רבי יצחק מווינה (בעל הספר אור זרוע).
כמו כן מוזכר בפסק הלכה שניתן לסופר שהעתיק את מנהגי רבי אברהם קלויזנר על ידו ועל ידי רבי יום טוב ליפמן מילהויזן.
חיבר הגהות והערות על קיצור פסקי הרא"ש, מהם רק אלו שעל מסכת עירובין הודפסו בתוך הגהות אשרי על אותה המסכת, ומובאות בסיום המילה "מהרמ"ק".
פסקיו מצוטטים אצל חכמי אשכנז שבתקופת המעבר בין הראשונים לאחרונים ונפוצים יותר בספרות מתחילת תקופת האחרונים.
בתקופה מאוחרת יותר מופיע רק בציטוטים, שכן חיבורו נותר בכתב יד ולא נמצא.
פסקיו על מסכתות שבת, עבודה זרה וחולין הוצאו לאור על פי כתב יד מספריית אוניברסיטת אוקספורד, והודפסו בתוך ספר "שיטת הקדמונים", ניו יורק תשמ"ז-תשנ"א.
רבי מנחם מאנדל קְרֶנְגְל (בכתיב יידי: קרענגיל; א' בסיוון ה'תר"ז – א' בסיוון ה'תר"ץ, מאי 1930) חוקר תורני, ביבליוגרף, ומחבר ספרים גליציאני בקרקוב.
התפרסם בשל ספר שם הגדולים שהוציא לאור בתוספת הערות.
בתמיכתם של רבנים מפורסמים בדורו – הוביל פולמוס ציבורי כנגד ההיתר של רבה של קרקוב לטלטל בשבת בעיר.
נולד בקרקוב לרבי יוסף פנחס תלמיד וחכם וסוחר במקום מחסידי ראדומסק ולמרים, בא' בסיוון תר"ז, סמוך לפטירתו של רבי מנחם מנלי הורוביץ דיין בקראקא, ונקרא על שמו.
בצעירותו בקרקוב התקרב לרב העיר רבי שמעון סופר, ממנו קיבל מסורות ושמועות שהדפיס בספריו.
נסמך להוראה על ידי רבי אריה לייבוש הורוויץ מסטרי.
נשא את נעטל ("נעטיל") בת ר' אברהם לוק, ואחרי פטירתה בטבת תרמ"ז את נכה בת ר' משה שניידר.
כיהן כמו"ץ ודרשן בקהילת קראקא.
את מקום תפילתו קבע בקלויז של חסידי צאנז בעיר.
לאחר שעמודי העירוב בקרקוב הוסרו.
רב העיר רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ התיר לטלטל בעיר גם ללא העמודים בהסתמך על נהר הוויסלה הזורם במרכז העיר, וכן על גדרות וצורות הפתח ועל היתר דומה שנערך בוורשה, והדפיס בשנת תרמ"ח ספר בשם "תקון עירובין" בכדי להוכיח את היתרו.
כנגד היתר זה יצא הרב קרנגל בתקיפות, ובשנת תרנ"ב הוציא ספר נגדי בשם "תורת ערובין" בו שומט את היסוד מהיתרו של הורוביץ.
רבי חיים אריה הדפיס כתגובה לכך קונטרס בשם "מודעה רבה" עם מכתבי תמיכה מרבנים שונים, ביניהם סבו רבי משולם ישכר הורוביץ מסטניסלב, אביו רבי שאול הורוויץ מטיסמניץ, רבי חיים אלעזר וקס, ודייני העיר, רבי חיים נתן דמביצר, רבי יוסף לדרברגר, ורבי קלונימוס גוטווירטה.
רבי מנחם מנדל הדפיס כתגובה את "ביטול מודעה".
התכתב עם רבי יוסף שאול נתנזון.
נפטר ביום הולדתו ה-83, בא' בסיוון ה'תר"ץ.
תורת ערובין - על העירוב בעיר קראקא, קרקוב תרמ"ח.
שערי גאולה - הגדה של פסח אליה צירף את פירוש תוספות רי"ד למסכת פסחים מכתב יד לראשונה, קרקוב תרנ"ו.
טירת כסף - פירוש על שיר השירים, קרקוב תרנ"ז.
שערי דמעות - הספד על "הברון הצדיק" שמעון וולף רוטשילד, פודגורז'ה תרס"א.
שם הגדולים - ספרו הבולט של רבי חיים יוסף דוד אזולאי, אותו הדפיס רבי מנחם מנדל בתוספת המדורים שארית ציון ומנחם ציון, חלק ראשון - קרקוב תרס"ה, והוא שהקנה לו את שמו כביבליוגרף וחוקר מוערך.
חלק שני - פיוטרקוב תר"צ.
דבש וחלב - על התורה.
בו הביא שמועות רבות אותן שמע מרבי שמעון סופר, קרקוב תרע"א, בהסכמתם של רבי יוסף ענגיל ובית הדין של קראקא.
הרב מנחם מנדל לוריא היה רב של רוסטוב על הדון וליאדי ובסוף ימיו בריגה, לטביה.
מחבר הספר עוז והדר, נספה עם משפחתו בשואה.
נולד לאביו הרב ברוך בנדט בשנת ה'תרי"ז (1857).
למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב.
במשך כארבעים שנה שימש רב בעיירות שונות בפלך יקטרינוסלב אחר כך מונה לרבה של רוסטוב שעל הדון ואחר כך לרבה של לאדי.
אחרי עליית הסובייטים לשלטון ברוסיה נמלט ללטביה והתיישב בריגה.
נספה עם אשתו ליבא מוסיא, באקציה השנייה בריגה שבלטביה בידי הנאצים.
כתב ספרים ביידיש על חובות הצניעות, על ספריו קיבל הסכמה מרב העיר ריגה הרב מנחם מנדל זק.
חתנו הרב מאיר יוסף כ"ץ, היה רב בקרוצ'ה שברוסיה הלבנה ולאחר עלייתו לארץ ישראל, רב בית הכנסת גאולת ישראל ורב שכונת מרכז בעלי מלאכה בתל אביב.
עוז והדר - חלק א, ה'תרצ"ד, חלק ב, ה'תרצ"ה
עוז והדר לבושה - על הזכרת נשמות, ה'תרצ"ו
מנחם מנדל סוסניצקי היה רופא שיניים בירושלים במאה ה-19. נחשב לרופא השיניים היהודי הראשון בארץ ישראל מאז תחילת העליות החדשות במחצית השנייה של המאה ה-19.
סוסניצקי נולד במזרח אירופה ולמד רפואה ורפואת שיניים בגרמניה ובאיסטנבול.
בשנת 1882 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, והיה רופא השיניים היהודי הראשון בעיר.
הוא פתח מרפאה פרטית בשכונת נחלת שבעה, ב"חצר יואל משה סלומון".
הוא פרסם בעיתוני התקופה את אומנותו.