tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספנדר, שאמו הייתה יהודייה למחצה, הרגיש קרבה ואהדה לעם היהודי, ואף ביקר במדינת ישראל ב-1952. בשנת 2007 יצא לאור לראשונה אוסף משיריו מתורגמים לעברית (תולדות הנשמה בהוצאת קשב לשירה, תרגום: יעל גלוברמן).
סטיבן ספנדר נפטר מהתקף לב בשנת 1995.
סטיבן רוי אלברט ניל הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי.
הוא מומחה לפילוסופיה של הלשון, ועיקר עיסוקו במשמעות ופרשנות (interpretation).
כמו כן הוא עוסק בהיסטוריה של הפילוסופיה האנליטית, והוא אחד מגדולי המומחים בעולם בתאוריית התיאורים של ברטרנד ראסל, בפילוסופיה של פול גרייס ודונלד דייווידסון, ובמשפחה של טיעונים פורמליים הידועים בכינוי 'טיעוני קלע' (Slingshot arguments).
סטיבן ניל הצטרף למחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת רטגרז ב-1999. קודם לכן שימש כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1990 - 1999), פרופסור לפילוסופיה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (1996 - 1997), וכמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון (1988 - 1990).
את הדוקטורט הוא השלים באוניברסיטת סטנפורד (1988), תחת הנחייתו של ג'ון פרי.
הוא זכה במלגת גוגנהיים (2002), במלגה מהקרן הלאומית למדעי הרוח, במלגת אורח של ה- (Rockefeller Foundation (1995, שהה כפרופסור אורח מאוניברסיטאות רבות, ביניהן אוניברסיטאות סטנפורד, אוקספורד, לונדון ואיסלנד.
עיקר עיסוקו של ניל הוא בפילוסופיה של הלשון במובן הרחב של המושג, אשר מאפשר יצירת קשר משמעותי בין תחום זה לבין בלשנות גנרטיבית, פילוסופיה של הרוח, מדעים קוגניטיביים, לוגיקה פילוסופית, מטאפיזיקה, התאוריה של פרשנות משפטית ותורת הספרות.
ליבת עבודתו של ניל קשורה בשאלות הנוגעות לפרשנות, הקשר (context), מבנה (structure) וייצוג (representation).
בכתביו תומך ניל בתיאורית התיאורים של ראסל, בתאוריות של אנאפורה, בתיאורית המשמעות מבוססת ההתכוונות (intention-based) של גרייס, ובגישה כללית למשמעות ופרשנות שאותה הוא מכנה 'פרגמטיזם לשוני'.
ניל הוא אינטנציונליסט ופרגמטיסט בנוגע לפרשנות של שפה מדוברת וכתובה, ומבחינה זו עבודתו מעוגנת באופן מובהק במסורת הגרייסיאנית.
עם זאת, ניל הוא קוויניאני בעמדתו בנוגע לאי-היקבעות בתחום המשמעות, וחומסקיאני בגישתו האמפירית לתחביר ולייצוג מנטלי.
היבטים שונים של תאוריות מתחום התחביר והלוגיקה הפורמלית ממלאים תפקיד מרכזי בעבודותיו.
גישתו למושג האמת היא ריאליסטית (ולא פרגמטיסטית), אם כי הוא לא מביע דעה מפורשת בנוגע לערך ההסברי של שימוש בעובדות בדיון הפילוסופי באמת.
העיסוק בפרשנות נמצא בבסיס עבודתו של ניל.
תפיסות מסורתיות של פרשנות לוקות, לדעתו, מן הבחינות הבאות:
הן אינן מטפלות כראוי באי-הסימטריה של הקשרים בין יצרנים וצרכנים של מבעים לשוניים.
לפיכך הן אינן מבחינות כראוי בין השאלה המטאפיזית מה קובע את משמעות המבעים של דובר או כותב מסוימים, לבין השאלה האפיסטמית כיצד משמעות זאת מזוהה.
הן אינן מכירות במידה מספקת באילוצים הקיימים על יצירת כוונות לשוניות.
הן אינן מכירות בצורות נפוצות של תת-היקבעות (כגון אלה בהן עוסקים חוקרי-פרגמטיקה, ואלה המטופלות על ידי תאוריות רלוונטיות).
הן אינן מכירות בכך שאי היקבעות מן הסוג המקושר בדרך כלל למה שדוברים וכותבים רומזים (imply) אליו, יכול להשפיע גם על מה שהם אומרים (למשל, כאשר הם משתמשים בתיאורים לא שלמים).
הן מסתמכות באופן לא נכון על ניתוחים פורמליים של מושג ההקשר, אשר מקורם בלוגיקות אינדקסיקליות (indexical logics).
הן מתאפיינות באמונה חסרת ביסוס מספק בקיומם הטרנסצנדנטי של "מה שנאמר" ("what is said"), מה שנרמז ("what is implied") ומה שמצוין ("what is referred to").
הן מגזימות בהערכת יכולתה של סמנטיקה קומפוזיציונלית (compositional) מסורתית למלא תפקיד בהסברים של השימושים השונים שעושים בני אדם בשפה למטרות תקשורת.
שילוב זה של עמדות מציב את ניל כנגד רלטיביסטים ופוסט סטרוקטורליסטים בדיונים בסוגיות מסוימות, וכנגד סמנטיקאים פורמליים בדיונים בסוגיות אחרות.
פילוסופים בעלי השפעה חשובה על ניל הם J.
בין אלה שכתבו דוקטורט בהנחייתו של נמצאים Herman Cappelen מאוניברסיטת אוסלו, Josh Dever מאוניברסיטת טקסס באוסטין, Eli Dresner מאוניברסיטת תל אביב ו-Angel Pinillos מאוניברסיטת מדינת אריזונה.
סטיבן פרדריק סיגל הוא אמן לחימה, שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי.
שייך לדור גיבורי הפעולה בקולנוע שהופיעו ברבים מלהיטי המסך של סוף שנות ה-80 ושנות ה-90. פעיל למען איכות הסביבה ומשמש מספר חודשים בשנה כסגן שריף בקהילת מחוז ג'פרסון שבמדינת לואיזיאנה.
סיגל נולד בלאנסינג, מישיגן שבארצות הברית.
אביו, סמואל סיגל (1928–1991), מורה למתמטיקה בתיכון, היה יהודי ממוצא רוסי.
אמו פטרישיה (1930–2003), טכנאית רפואית בחדר מיון, הייתה נוצרייה ממוצא אנגלי, גרמני והולנדי.
בגיל 5 המשפחה עברה עמו לקליפורניה, ובגיל 7 החל ללמוד קראטה בשיטת שיטוריו ואייקידו, וזכה לחגורות באייקידו, קראטה, ג'ודו וקנדו בשנות נעוריו המאוחרות.
את לימודי התיכון סיים בבית ספר בואנה פארק בפולרטון, קליפורניה.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', עבר להתגורר ביפן.
הוא החל את הקריירה שלו כמדריך אייקידו באוסקה שביפן, ולימד שם מספר אמנויות לחימה, בהן קראטה ואייקידו.
הוא היה האמריקאי הראשון שאינו יפני שהפעיל דוג'ו (מרכז ללימודי אמנויות לחימה) באוסקה.
גובהו 1.93 מ', הוא בעל חגורה שחורה דאן 8 באייקידו.
לאחר תקופה של כ-15 שנה ביפן חזר לארצות הברית ועבד כשומר ראש.
לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס.
בשנת 1988 בעזרתו ובעידודו של סוכן שאצלו עבד סיגל, הופיע לראשונה בקולנוע במותחן פעולה בשם "ניקו" שבוים על ידי אנדרו דייוויס.
למרות תקציבו הדל, הסרט נחשב להצלחה קופתית מרשימה שהפכה את סיגל לכוכב.
מאז הוא המשיך לככב בסרטי פעולה מצליחים כגון "חשבון פתוח" (1990), "סימן קטלני" (1990), "סוגר חשבון" (1991) ובמה שנחשב לשיא הצלחתו "מצור ימי" (1992) לצדו של טומי לי ג'ונס וגארי ביוסי, וגם השיתוף השני של סיגל עם הבמאי אנדרו דייוויס.
"מצור ימי" הפך לשובר בקופות ופרץ את סיגל למיינסטרים לצדם של ארנולד שוורצנגר, סילבסטר סטאלון וז'אן-קלוד ואן דאם.
ב-1994 לאחר הצלחה מרשימה, סיגל ניצל את המומנטום בסרטו הראשון שהוא מככב וגם מביים בשם "על קרקע בוערת", סרט פעולה שמתמקד על איכות הסביבה, אולם הסרט נכשל מבחינה קופתית וקיבל ביקורת נוקבת מאוד שאף הביאה לו את פרס ראזי המשפיל.
שנה לאחר מכן שב לגלם את דמותו המפורסמת בסרט המשך למצור ימי בשם "תחת מצור 2: הצד האפל" שיצא ב-1995. הסרט קבל ביקורת מעורבת, אבל הכנסותיו היו מאכזבות בניגוד לקודמו.
ב-1996 שיחק תפקיד משנה לצד קורט ראסל בסרט מתח "החלטה גורלית" שנחשב להצלחה קופתית.
החל מסוף 1996 הקריירה הקולנועית של סיגל החלה לדעוך, לאחר שסרטים כמו "מרדף הצללים" (1996) ו"עיר במצור" (1997) נכשלו ברצף, ועם סיום החוזה בין סיגל לאחים וורנר מאז 1988. ב-1998 סיגל כיכב בסרטו הראשון שיוצא ישירות לווידאו "הפטריוט", סרטו השלישי שמתמקד באיכות הסביבה.
ב-2001 שלוש שנים מאז סרטו האחרון שיצא לקולנוע סיגל שב למסך הגדול עם סרט הפעולה "בשם החוק" לצד הראפר DMX.
הסרט הפך ללהיט לא צפוי בקופות ונחשב לקאמבק הגדול של סיגל.
למרות זאת הוא לא הצליח לחזור על ההצלחה עם הסרט "חצי מת" (2002) שנכשל ואף לא כיסה את תקציבו.
באותה תקופה שיחק סיגל תפקיד משנה בסרט "אומנות החבלה" לצדם של טום סייזמור ודניס הופר, שיצא ישירות ל-DVD.
מאז עבר סיגל כמעט קבוע לככב בסרטי פעולה שיוצאים ישירות ל-DVD, רובם צולמו בתקציב נמוך ברחבי אירופה ואסיה.
ב-2010 אחרי כמעט עשור, חזר לקולנוע בסרטו של רוברט רודריגז "מצ'טה" לצד דני טרחו, ג'סיקה אלבה ורוברט דה נירו.
ב-2010 הציע השחקן סילבסטר סטאלון לסיגל להשתתף בסרט הפעולה "בלתי נשכחים", שנועד להחזיר את כוכבי סרטי האקשן של הדור קודם, אך הוא סירב בשל בעיות יחסים עם מפיק הסרט אבי לרנר, שעבד עם סיגל בסרטיו הקודמים.
בתחילת 2016 הוענקה לו אזרחות סרבית לאחר מספר ביקורים במדינה.
בסוף 2016 הושלמה בקשתו גם לאזרחות רוסית.
פרט לקולנוע פעיל סיגל בתחומים נוספים.
הוא זמר, מוזיקאי וגיטריסט, וכן ייסד חברה בשם "מפעלי סטיבן סיגל", המשווקת משקה אנרגיה הקרוי על שמו, ובכוונתה לשווק מוצרים נוספים מסוג זה.
ב-20 שנה האחרונות משרת סטיבן סיגל גם כסגן שריף בעיירה קטנה במחוז ג'פרסון שבמדינת לואיזיאנה, ארצות הברית.
במהלך 2009 הצטלם סיגל לתוכנית ריאליטי הנקראת "סטיבן סיגל: איש חוק" המתעדת את פעילות השיטור בה עוסק סיגל.
בשנת 2016 הפך לאזרח רוסי ובמאי 2021 קיבל כרטיס חבר במפלגת רוסיה הוגנת – למען האמת.
סיגל נישא ארבע פעמים ואב לשבעה ילדים.
אשתו השנייה הייתה קלי לה ברוק.
הזוג נישא בשנת 1987, נולדו להם שלושה ילדים, ובשנת 1996 הם התגרשו.
הוא פעיל בתחומי איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים.
כמו כן, הוא פעיל למען חירותה של טיבט, ותומך בדאלאי לאמה.
סיגל מתעניין בעניינים שברוח, ואמר כי הבודהיזם מהווה חלק חשוב בחייו.
הוא הוכר בידי הלאמה פנור רינפוצ'ה, כטולקו, גלגול נשמות של נזיר בודהיסטי שנדר את נדר הבודהיסטאווה, להביא את כל בני האדם לנירוואנה כל עוד נמשך מחזור הסמסרה של המוות והלידה מחדש.
במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, ביקר סיגל במוסקבה וחגג את מסיבת יום הולדתו ה-70, בהשתתפות אנשים רבים הקשורים לוולדימיר פוטין, כולל כמה שהושפעו מעיצומים בין-לאומיים בסכסוך האוקראיני-רוסי.
מסיבה זו זכתה לביקורת לאור החרם הבינלאומי הגובר על רוסיה.
באוגוסט של אותה שנה הוא ביקר באולניבקה במחוז דונצק, המקום שבו בוצע הטבח בכלא אולניבקה, ונפגש שם עם מנהיג הרפובליקה העממית של דונצק, דניס פושילין, שטען שסיגל מצלם סרט תיעודי על המלחמה בדונבאס.
סיגל נפגש גם עם לאוניד סלוצקי.
2001 - אומנות החבלה (Ticker)
2004 - לא משאיר סימן (Out of Reach)
2005 - אל תוך השמש העולה (Into the Sun)
2005 - משימה בשטח האויב (Submerged)
2005 - זריחה שחורה (Black Dawn)
2006 - איש הצללים (Shadow Man)
2008 - להרוג בחסות החוק (Kill Switch)
2009 - סטיבן סיגל: איש החוק (סדרת טלוויזיה) (Steven Seagal: Lawman)
2018 - המשימה האחרונה (Atrrition)
סטיבן ז'רום פינאר (נולד ב-17 בפברואר 1982 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי.
פינאר שיחק בתור קשר תוקף או קיצוני שמאלי והוא היה קפטן נבחרת דרום אפריקה.
את קריירת הכדורגל המקצועי שלו החל באייאקס קייפטאון, קבוצת הבת של אייאקס אמסטרדם ההולנדית.
בשנת 2001 הוא עבר לשחק באייאקס אמסטרדם, בה לא הצליח להשתלב בשנתו הראשונה.
הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס אמסטרדם נרשמה בפברואר 2002 במשחק מול נאק ברדה, בו ניצחה אייאקס 1 - 0. פינאר הפך לשחקן פותח בהרכב יחד עם שחקנים כמו רפאל ואן דר וארט, זלאטן איברהימוביץ' ועוד.
בשנת 2006 חתם פינאר על חוזה לשלוש שנים בבורוסיה דורטמונד.
בשנת 2007 הושאל לעונה אחת על ידי דורטמונד לאברטון, ובתום תקופת ההשאלה נרכש פינאר על ידי האנגלים.
בחלון העברות של ינואר 2011 עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת 2.5 מיליון לירות שטרלינג.
פינאר לא הצליח להשתלב בטוטנהאם, והשתתף ב-10 משחקים שבהם לא הצליח להבקיע.
בינואר 2012 הושאל בחזרה לאברטון.
בתום תקופת ההשאלה נרכש פינאר על ידי אברטון.
ב-19 באוגוסט 2016 חתם בסנדרלנד.
ב-5 ביולי 2017 חזר פינאר לאחר 16 שנה לדרום אפריקה וחתם בבידווסט ויטס.
ב-1 במרץ 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.
בצעירותו היה פינאר חלק מנבחרת הנוער של דרום אפריקה.
את הבכורה בנבחרת הבוגרת ערך בניצחון 2 - 0 על .
פינאר היה חלק מנבחרת דרום אפריקה במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2010. ב-2 באוקטובר 2012 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
סטיבן צ'ו , הוא פיזיקאי אמריקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1997, שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בשנים 2009–2013.
עד לכניסתו לתפקיד בקבינט של ברק אובמה כיהן צ'ו כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וראש המעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
צ'ו הוא מהקולות הבולטים בקהילה המדעית למציאת פתרון מדעי לבעיית ההתחממות עולמית ומקורות אנרגיה מתחדשת.
צ'ו נולד בסנט לואיס שבמיזורי להורים ממוצא סיני, אביו הגיע לארצות הברית ב-1943 במטרה ללמוד הנדסה כימית ב-MIT ואמו הצטרפה אליו שנתיים מאוחר יותר והחלה בלימודי כלכלה.
בעקבות החרפת מלחמת האזרחים הסינית החליטו הוריו להשתקע באמריקה, וצ'ו נולד בסנט לואיס היכן שאביו לימד באוניברסיטת וושינגטון המקומית.
לאחר שאביו עבר לעבוד במכון הפוליטכני בברוקלין, עבר צ'ו עם משפחתו לעיירה קטנה במדינת ניו יורק, שם גדל ולמד עד סיום התיכון.
צ'ו לא הצטיין במיוחד בלימודיו, מה שהביא לכך שלא התקבל לאוניברסיטאות בליגת הקיסוס כפי שחפץ והוא נאלץ להסתפק בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת רוצ'סטר.
לדבריו, הוא הוקסם מהלימודים שהתבססו על ספר הלימוד הרצאות פיינמן על פיזיקה.
לאחר שסיים את התואר הראשון בשנת 1970, פנה למסלול של התמחות בפיזיקה תאורטית, ולכן נרשם לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך שם נמשך דווקא לצד של פיזיקה מעשית.
את הדוקטורט סיים ב-1976 והמשיך עוד שנתיים בלימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטה.
בסתיו 1978 החל לעבוד במעבדות בל ותכנן ניסוי לספקטרוסקופיה אופטית של פוזיטרוניום, אטום בלתי יציב המורכב מאלקטרון והאנטי חומר שלו.
אף על פי שהמשימה נחשבה כבלתי אפשרית ועברו שנתיים בהן נכשל בניסיונותיו, הצליח לבסוף יחד עם עמיתו אלן מילס לפתח שיטה למדידה בלייזר של רמות האנרגיה של הפוזיטרוניום, מה שהיווה פריצת דרך בתחום האלקטרודינמיקה קוונטית.
ב-1983 מונה לראש המחלקה לאלקטרוניקה קוונטית במכון.
במהלך מחקריו הוא גילה כי הדרך היעילה ללכידת אטומים היא באמצעות קירורם ועל כן מיקד את זמנו לפיתוח שיטות קירור בלייזר.
על מחקריו בתחום זה זכה ב-1994 בפרס ארתור שולוב במדעי הלייזר וב-1997 בפרס נובל לפיזיקה, במשותף עם ויליאם פיליפס וקלוד כהן-טנוג'י.
ב-1987 עזב את מכון בל לטובת משרת מנהל המכון לאופטיקה קוונטית באוניברסיטת סטנפורד, הוא המשיך במחקריו בתחום הפיזיקה האטומית אך גם פנה לתחומי מחקר חדשים, בהם פיזיקה פולימרית, ביופיזיקה וביולוגיה מולקולרית.
בשנת 2004 מונה לראש המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, תחת הנהגתו הפכה המעבדה למוקד מחקר מוביל של דלקים ביולוגים ואנרגיה סולארית, צ'ו עצמו היה לאחד הקולות הבולטים בקריאות למציאת פתרונות מדעיים לבעיית התחממות כדור הארץ והצורך במציאת מקורות אנרגיה מתחדשת.
בין השאר דחף לשיתוף פעולה בין מעבדת ברקלי ואוניברסיטת אילינוי עם תאגיד האנרגיה הענקי BP, צעד שעורר גם ביקורת על חשש למסחור המחקר המדעי.
צ'ו הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1992), האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1993), החברה הפילוסופית האמריקאית (1998), האקדמיה הלאומית של הרפובליקה הסינית (1994), האקדמיה הלאומית למדעים של הרפובליקה העממית של סין (1998) ועמית בינלאומי באקדמיה המלכותית להנדסה (2011).
לאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, הודיע אובמה כי בחר בצ'ו להיות המזכיר הבא של המחלקה לאנרגיה בממשל שיקים.
המינוי אושר בסנאט והוא נכנס לתפקידו ב-20 בינואר 2009. בשעות הפנאי המשיך צ'ו לעבוד על מחקריו האקדמאים ואף פרסם מאמר נוסף במגזין Nature ב-22 באפריל 2013 סיים צ'ו את כהונתו.
פיזיקאי הגרעין ארנסט מוניז מונה להחליפו.
צ'ו נשוי בשנית ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
סטיבן סמית' היה שחמטאי קנדי ורופא באנגליה.
סמית היגר עם משפחתו מקנדה לאנגליה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19. בהתאם למסורת המשפחתית סמית למד רפואה, ולימים התקבל כחבר לאגודת המנתחים המלכותית הבריטית.
סמית שיחק באליפות אנגליה לשחמט וכן בתחרויות הייסטינגס בשנים 1895, 1919 ו-1927/28, אך לא בדרג העליון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזב סמית את אנגליה וחזר לצפון אמריקה.
הוא ניצח באליפות וונקובר בשנת 1915, ומוזכר כאלוף קולומביה הבריטית בחוברת אוגוסט 1925 של ביטאון השחמט הבריטי.
הוא קרא תיגר על סידני גייל לדו-קרב על אליפות השחמט של קנדה בשנת 1920 אך הדו-קרב הסתיים בפרישתו של גייל לאחר שני משחקים בלבד.
סמית ייצג את קנדה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 5 נקודות (+1-4=4) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), והן כנציג המשלחת הקנדית למשחקים.
סמית הוא אחד מ-15 המייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה.
הישגיו השחמטאיים הבולטים הם ניצחון על אלוף העולם לעתיד מקס אויבה (בשנת 1919) וניצחון על ורה מנצ'יק בשנת 1928.
סטיבן ארתור פינקר הוא פסיכולוג ניסויי יהודי-קנדי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, מומחה במדעי הקוגניציה, ומחבר ספרי מדע פופולרי.
ידוע בתמיכתו בפסיכולוגיה האבולוציונית ובגישה חישובית ליכולות שכליות.
תחומי ההתמחות האקדמיים של פינקר הם קוגניציה חזותית והתפתחות השפה אצל ילדים.
הוא ידוע כמפיץ הרעיון שהשפה היא "אינסטינקט", או תכונה ביולוגית שנוצרה על ידי ברירה טבעית.
רעיון זה נובע מתורתו של הבלשן נועם חומסקי, אבל גישתו של פינקר שמה דגש רב יותר על השורשים האבולוציוניים של היכולת הלשונית.
פינקר הוא כותב פורה של מדע פופולרי וספריו זכו בפרסים רבים והיו בין רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
פינקר נולד במונטריאול וסיים את לימודיו במכללת דוסון בשנת 1973. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה ניסויית באוניברסיטת מקגיל בשנת 1976, ודוקטורט באותו תחום, באוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. הוא עסק במשך שנה במחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
אז היה לחבר סגל באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת סטנפורד.
מ-1982 עד 2003, פינקר לימד במחלקה למוח ומדעים קוגניטיביים ב-MIT, למעט שנת שבתון אחת (1995-6) שעשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
הוא היה לראש המרכז למדעי-העצב הקוגניטיביים.
נכון לשנת 2008, הוא פרופסור לפסיכולוגיה בהרווארד, מחזיק הקתדרה על שם משפחת ג'וסטון.
פינקר היה אחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים" בשנת 2004, ואחד מ-100 האינטלקטואלים המובילים של המגזינים "פרוספקט" ו"מדיניות חוץ" בשנת 2005. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מקגיל בקנדה, מהאוניברסיטאות של ניוקאסל וסרי בבריטניה, מאוניברסיטת טרמוסו בנורווגיה, וכן מאוניברסיטת תל אביב.
הוא היה פעמיים, בשנים 1998 ו-2003, בין המועמדים הסופיים לפרס פוליצר.
בחודש ינואר 2005, פינקר הגן על לורנס סאמרס, נשיא אוניברסיטת הרווארד, שהערותיו על הפער המגדרי במתמטיקה ומדעים הכעיסו רבים מחברי מהסגל בה.
ב-13 במאי 2006, קיבל פינקר את פרס הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית על תרומתו להבנה הציבורית של האבולוציה האנושית.
פינקר הוא בן הקהילה היהודית דוברת האנגלית במונטריאול.
אביו, עורך דין בהכשרתו, עבד כסוכן נסיעות.
אמו הייתה בתחילה עקרת-בית, ואחרי כן יועצת חינוכית וסגנית-מנהל בית ספר תיכון.
יש לו שני אחים צעירים.
אחיו הוא מנתח מדיניות בממשלת קנדה.
אחותו, סוזן פינקר, היא פסיכולוגית חינוכית ומחברת הספר "הפרדוקס המיני".
פינקר נשוי בשלישית לרבקה גולדסטיין, סופרת ופרופסור לפילוסופיה.
לדבריו, "מעולם לא הייתי דתי במובן התאולוגי...
מעולם לא חזרתי בי מבחירתי באתאיזם בגיל 13, אבל בזמנים מסוימים הייתי יהודי במובן התרבותי".
כנער, הוא החשיב את עצמו לאנרכיסט, עד שהיה עד למהומות שהתעוררו בעקבות שביתת המשטרה בשנת 1969.
עבודותיו המפורסמות של פינקר עוסקות בשאלה איך ילדים רוכשים שפה.
את העבודות האלה, ואת עבודתו של נועם חומסקי על מולדות השפה, פרסם לקהל הרחב בספרו משנת 1994 אינסטינקט השפה (The Language Instinct).
פינקר הציע שקיים רכיב מנטלי שאחראי על השפה ושהתפתח באופן אבולוציוני, רעיון שנותר שנוי במחלוקת.
ב"אינסטינקט השפה", טוען פינקר שבני האדם נולדים עם יכולת לשונית מולדת.
בנוסף, הוא מציג בצורה חיובית את הטענה שבכל השפות האנושיות יש ראיות לדקדוק אוניברסלי.
פינקר גם טוען שיכולות מנטליות רבות נוספות של בני אדם נוצרו בצורה אבולוציונית (ובכך הוא בן-בריתם של דניאל דנט וריצ'רד דוקינס בוויכוחים רבים על אבולוציה).
ספריו של פינקר "כיצד פועל המוח" (How the Mind Works, 1997) ו"הלוח החלק" (The Blank Slate, 2002) שייכים למסורת הפסיכולוגיה האבולוציונית, הרואה במוח "אולר שווייצרי" שמצויד במערך של כלים ייעודיים (או מודולים) להתמודדות עם הבעיות שאיתן התמודדו אימותינו ואבותינו בתקופת הפליסטוקן.
פינקר ופסיכולוגים אבולוציוניים אחרים מאמינים שכלים אלה התפתחו באמצעות ברירה טבעית, כמו איברים אחרים.
חלוצי התחום של פסיכולוגיה אבולוציונית היו אדוארד א' וילסון, לדה קוסמידס וג'ון טובי ; אחד המתנגדים הבולטים לגישה זו הוא הבלשן ג'פרי סמפסון , שכתב את הספר "לחנך את חוה: הוויכוח בדבר 'האינסטינקט הלשוני'".
פינקר תוקף את הגישה הרואה בתרבות או בחינוך את חזות הכול, הוא סבור כי האדם מושפע משילוב של גורמי תורשה עם היבטים סביבתיים (תרבותיים, חינוכיים ואחרים).
נאורות, טבע האדם ועתיד האנושות
ספרו של פינקר "המלאכים הטובים של טבענו" (The Better Angels of Our Nature, 2011; טרם תורגם לעברית) בא לתת אישוש ולבאר תאוריה בדבר דעיכה מתמשכת של שימוש באלימות פיזית לאורך ההיסטוריה.
פינקר קיבץ מאות מחקרים בתחומי אלימות שונים, החל ממעשי רצח, דרך מלחמה וענישה פיזית, וכלה בהכאת ילדים, שכולם מראים מגמה בת אלפי שנים של התמתנות בשימוש באלימות, עם חריגות זמניות.
פינקר מבאר זאת מתוך הבנתו למניעי האלימות ומרסני האלימות על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית, וניתוח היסטורי שמצביע על מסגרת ה"לווייתן" ההובסיאני כגורם להעדפת המרסנים על פני הגורמים המעודדים אלימות.
ספר זה מצוטט כל שנה במאות ספרים ופרסומים מדעיים לפי גוגל סקולר.
עשור ומחצית העשור לאחר צאתו לאור, דעיכת האלימות בהיסטוריה כבר נחשבת לעובדה כה גלוייה ואמינה, עד כי אתר האינטרנט Our World in Data] שהוקם בין השאר לצורך בדיקתה והמחשתה לציבור, כבר עבר להתמקד בהמחשת נושאים שאפתניים ומסובכים יותר לגבי עתיד האנושות.
בספרו "נאורות עכשיו" (Enlightenment Now, 2018) טוען פינקר שמצבו של המין האנושי הולך ומשתפר.
בשונה מספריו הקודמים, הוא מאמץ גישה אופטימית, ומדגים בעזרת גרפים וטבלאות את השיפור הדרמטי של החיים שבא לידי ביטוי למשל בהיעלמות מחלות, בירידה בהיקף הפשע, בעלייה ברמת ההשכלה ובצמצום אי שוויון בין נשים לגברים
כיצד פועל המוח: מבט חדש על נפלאות החשיבה האנושית, תרגום: עמוס כרמל, תל אביב: הוצאת מטר, 1999.
הלוח החלק: על הכחשת טבעו המולד של האדם בימינו, תרגום: עמנואל לוטם, עריכה מדעית למהדורה העברית: חמוטל קריינר, תל אביב: הוצאת מטר, 2005.
האינסטינקט הלשוני: כיצד המוח יוצר שפה, תרגום: מאירה טורצקי, ירושלים: הוצאת שלם, 2011.
סטיבן ג'ושוע סונדהיים היה מלחין ופזמונאי יהודי אמריקאי.
סונדהיים הוא מחברם של מילות השירים והלחנים למחזות זמר ידועים רבים, כגון: קומפני, "Follies", "מוזיקת לילה זעירה", סוויני טוד, "אל תוך היער", יום ראשון בפארק עם ג'ורג' ו-"Assassins".
בין עבודותיו המפורסמות הנוספות: מילות השירים למחזות הזמר "סיפור הפרברים" ו"ג'יפסי" וכן שירים לסרט "דיק טרייסי".
זכה במספר רב של פרסים של תעשיית המוזיקה והבידור האמריקאית (בהם פרסי טוני, גראמי, ואוסקר), ונחשב לאחד מהיוצרים החשובים והמשפיעים ביותר בתחום מחזות הזמר במחצית השנייה של המאה ה-20.
סונדהיים נולד בניו יורק ב-22 במרץ 1930 וגדל באפר וסט סייד במנהטן.
אביו, יצרן שמלות, ואמו, מעצבת אופנה, היו שקועים בעבודתם, וסונדהיים הילד בילה את רוב זמנו מחוץ לבית.
יחסיו עם אמו היו קשים, ובראיונות עִמו הוא תיאר אותה כאם מנוכרת ואנוכית.
סונדהיים גילה עניין במוזיקה מילדות מוקדמת, אז החל ללמוד נגינה בפסנתר.
משיכתו למחזות זמר החלה כשהיה בן 9, כאשר צפה עם אביו במחזמר "Very Warm for May" בברודוויי.
כשהיה בן 10 הוריו התגרשו, והוא עבר עם אמו לגור בחווה בפנסילבניה.
שם הוא התיידד עם שכן בן גילו, ג'ימי המרשטיין, בנו של אוסקר המרשטיין, מחבר מחזות הזמר הנודע.
אוסקר המרשטיין הפך לאב חלופי לסונדהיים, לחונך שלו ולמורה לאומנות כתיבת מחזות הזמר.
המרשטיין יצר עבור סונדהיים מעין קורס, שבו הוטל עליו לכתוב מספר מחזות זמר: מחזמר שמבוסס על מחזה שסונדהיים אהב, מחזמר שמבוסס על מחזה שהיה פגום בעיניו, מחזמר שמבוסס על ספר או סיפור קצר שטרם הומחז, ומחזמר מקורי.
"מטלות" אלה לא הועלו מעולם בהפקות מקצועיות.
לתקופת החונכות של סונדהיים אצל המרשטיין הייתה השפעה רבה על התפתחותו המקצועית של סונדהיים.
עם זאת, סגנון כתיבתם שונה מאוד.
ב-1950 סיים סונדהיים את לימודיו בוויליאמס קולג' שבמסצ'וסטס בהצטיינות יתרה, ועבר ללמוד הלחנה אצל המלחין מילטון בביט.
הוא התעניין בכתיבת מוזיקה א-טונאלית, אך בביט עודד אותו להמשיך ולהתרכז במוזיקה טונאלית.
סונדהיים הסכים, והמוזיקה שלו נותרה טונאלית, אם כי משופעת בהרמוניות דיסוננטיות.
המחצית הראשונה של שנות ה-20 של חייו התאפיינה במאבק להכרה מקצועית ובהתמודדות עם קשיים כלכליים.
הוא ניגש לאודישנים רבים, וניסה כוחו בכתיבת תסריטים לטלוויזיה.
זמנו הפנוי הוקדש לצפייה אינטנסיבית בסרטי קולנוע משנות ה-40 וה-50. באותה תקופה הוא כתב את מחזמר הביכורים שלו, "Saturday Night".
המחזמר היה אמור לעלות בברודוויי בעונת 1954–55, אולם ההפקה סבלה מקשיים שונים, ובוטלה סופית בקיץ 1955 לאחר פטירתו של המפיק הראשי.
כשסונדהיים היה בן 25, הציע לו המחזאי ארתור לורנץ לחבר את מילות השירים למחזמר "סיפור הפרברים", למוזיקה של ליאונרד ברנשטיין.
בתחילה הסתייג סונדהיים מההצעה, שכן העדיף לעבוד על מחזמר משלו, אולם אוסקר המרשטיין שכנע אותו שהשתתפות בכתיבת המחזמר תהיה התנסות מועילה עבורו, וסונדהיים קיבל לבסוף את ההצעה.
המחזמר, שעלה ב-1957, זכה להצלחה גדולה, ואף עובד לסרט זוכה אוסקר ב-1961. הצלחה ראשונה זו הייתה נקודת מפנה בקריירה של סונדהיים, ובעקבותיה באו שתי הצלחות נוספות: המחזמר "ג'יפסי" ב-1959 והמחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" ב-1962. גם שני מחזות זמר אלה עובדו אחר כך לסרטים.
רצף ההצלחות נקטע ב-1964, עם כישלונו של המחזמר "Anyone Can Whistle", שירד מהבמות לאחר 9 הופעות בלבד.
גם המחזמר הבא של סונדהיים, "Do I Hear a Waltz?", שעלה ב-1965, לא זכה להצלחה גדולה.
אף על פי שמתחילת הקריירה שלו שאף סונדהיים לכתוב גם את המילים וגם את הלחנים לשיריו, הוא נאלץ להסתפק בכתיבת המילים ברוב ההפקות שבהן השתתף באותה תקופה, ורק בשני מחזות זמר ("דבר מצחיק קרה בדרך לפורום" ו-"Anyone Can Whistle") הלחין גם את המוזיקה.
זו לא זכתה בזמנו לתשומת לב מיוחדת, ובשלב זה בקריירה שלו הוא נודע בעיקר כתמלילן מוכשר.
ההכנסות ממחזות הזמר המצליחים שיפרו את מצבו הכלכלי של סונדהיים, ובין 1965 ל-1970 הוא שקד על פיתוח פרויקטים חדשים, כתב את המחזמר הטלוויזיוני "Evening Primrose", ופרסם סדרה של תשבצי היגיון במגזין "ניו יורק".
תקופה זו הסתיימה ב-1970 עם העלאת המחזמר "קומפני" בשיתוף הבמאי והמפיק הרולד (האל) פרינס.
במחזמר זה, כמו גם בכל אלה שכתב אחר כך, חיבר סונדהיים הן את הלחנים והן את מילות השירים.
המחזמר זכה להצלחה קופתית וביקורתית.
הוא נחשב למהפכני בזמנו בשל העיסוק בנושא "רציני" – נישואים ומחויבות זוגית – ובשל המבנה היוצא-דופן שלו – אוסף אפיזודות מחיי הגיבורים, שאינן מתלכדות לכדי סיפור בעל סדר כרונולוגי מוגדר.
סונדהיים ופרינס המשיכו לשתף פעולה, ועד 1979 הם העלו ארבע הפקות נוספות: "Follies" (1971), "מוזיקת לילה זעירה" (1973), "Pacific Overtures" (1976) ו"סוויני טוד" (1979).
במחזות זמר אלה נמשך העיסוק בנושאים רציניים ובלתי שגרתיים, ובמקביל כתיבתו של סונדהיים נהייתה בוגרת ומורכבת יותר.
כך למשל, המחזמר "Pacific Overtures" מתאר את ההיפתחות של יפן למערב במחצית השנייה של המאה ה-19, ומשלב אלמנטים של תיאטרון הקבוקי ומוזיקה יפנית מסורתית.
"סוויני טוד", שנחשב לאחד משיאי יצירתו, הוא יצירה מורכבת נוספת; המחזמר מסווג לעיתים כאופרה או כאופרטה, ומשלב אלמנטים אופייניים לסוגה זו, כגון שימוש נרחב בלייטמוטיבים.
מחזות הזמר של סונדהיים ופרינס זיכו אותו בארבעה פרסי טוני, וגם בהכרה כמוזיקאי חשוב.
להצלחה תרם גם השיר "הכניסו את הליצנים" ("Send in the Clowns") מתוך "מוזיקת לילה זעירה".
הביצוע לשיר של ג'ודי קולינס מ-1975 היה ללהיט, וזיכה את סונדהיים בפרס הגראמי.
השיר הוקלט מאז על ידי זמרים רבים, ואף הפך לסטנדרט ג'אז.
ב-1981 העלו סונדהיים ופרינס את המחזמר המשותף האחרון שלהם באותה תקופה, "Merrily We Roll Along" המחזמר נחל כישלון צורב, וירד מהבמות לאחר 16 הופעות בלבד.
במהלך השנים שוכתב המחזמר וזכה להכרה; אולם באותה תקופה סונדהיים המאוכזב תכנן לפרוש מעולם התיאטרון, וליצור סרטים, משחקי וידאו, או ספרי מתח.
לבסוף, הוא החל לשתף פעולה עם המחזאי והבמאי ג'יימס לפיין, וביחד הם העלו ב-1984 את המחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'", שעלילתו עוסקת בציור "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" של הצייר הצרפתי ז'ורז' סרה.
המחזמר נחשב להישג אמנותי מרשים, וזיכה את סונדהיים בפרס פוליצר לדרמה – פרס שאינו מוענק בדרך כלל למחזות זמר.
סונדהיים ולפיין המשיכו את שיתוף הפעולה במחזמר "Into the Woods", שעלה ב-1987 והתבסס על שילוב של כמה אגדות ילדים.
המחזמר זכה להצלחה מסחרית גדולה ולאהדת המבקרים, וזיכה את סונדהיים בפרס טוני נוסף.
ב-1990 העלה סונדהיים, הפעם ללא לפיין, את המחזמר הפרובוקטיבי "Assasins", שגיבוריו הם האנשים שהתנקשו, או שניסו להתנקש, בנשיאי ארצות הברית במהלך ההיסטוריה.
באותה שנה יצא גם הסרט "דיק טרייסי", ובו מספר שירים שכתב סונדהיים.
ביניהם היה השיר "Sooner or Later (I Always Get My Man;)"; בביצוע מדונה, שזיכה אותו בפרס אוסקר.
ב-1994 חזר סונדהיים לעבוד עם לפיין, וביחד הם והעלו את המחזמר זוכה הטוני "תשוקה".
בסוף שנות ה-90 החל סונדהיים לעבוד על מחזמר בשם "Wise Guys" ביחד עם שותפו הוותיק האל פרינס.
המחזמר היה אמור לעלות ב-1999, אולם ההפקה נתקלה בקשיים שונים, ובהם סכסוך משפטי.
לבסוף המחזמר שוכתב והועלה מחוץ לברודוויי תחת השם "Bounce".
ההפקה קיבלה ביקורות מעורבות, וסונדהיים, שאף הוא לא היה מרוצה מההפקה, המשיך לעבוד על המחזמר ולשכתב אותו.
גרסה חדשה וקודרת יותר של המחזמר הועלתה ב-2008 תחת השם "Road show".
בשנת 1996 הלחין סונדהיים את פסקול הסרט "כלוב הציפורים".
הפקה נוספת שבה השתתף סונדהיים היא המחזמר "The Frogs", שעלה בשנת 2004 – גרסה מורחבת של מחזמר באותו שם שהוצג פעמים ספורות ב-1974 בהפקה סטודנטיאלית.
ב-2006 סיפר סונדהיים למגזין טיים אאוט לונדון, כי אין בכוונתו לכתוב חומר חדש.
הוא נימק זאת באובדן אנרגיה כתוצאה מגילו המתקדם, ובציפיות הגבוהות מדי של הקהל.
עם זאת הוא המשיך להיות מעורב בפרויקטים שונים כגון הסרט "סוויני טוד".
ב-2008 זכה סונדהיים בפרס טוני למפעל חיים.
ב-2015 עוטר במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
הקרדיט למחזה (book) מתייחס לחלק הלא-מושר של המחזמר.
שם עברי צוין עבור הפקות שהועלו בישראל.
שנה שם באנגלית שם בעברית מלחין מילות השירים מחזה במאי הערות 1957 Saturday Night סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'וליוס ג'.
1964 Anyone Can Whistle סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ארתור לורנץ ארתור לורנץ 1965 Do I Hear a Waltz?
1976Pacific Overtures סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'ון וידמן האל פרינס 1979Sweeney Todd:The Demon Barber of Fleet Street סוויני טוד: ספר המוות מפליט סטריט סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים יו וילר האל פרינס מבוסס על המחזה "סוויני טוד" מאת כריסטופר בונד.
1981Merrily We Roll Along מתגלגלים סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'ורג' פירת' האל פרינסמבוסס על מחזה באותו השם מאת ג'ורג' ס.
1984 Sunday in the Park with Georgeיום ראשון בפארק עם ג'ורג' סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'יימס לפיין ג'יימס לפייןמבוסס על הציור "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" של הצייר ז'ורז' סרה.
2003 Bounce סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'ון וידמן האל פרינס 2004 The Frogs סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ברט שבלוב, נתן ליין סוזן סטרומן גרסה שנייה למחזמר מוקדם (1974) באותו שם.
המחזה מ-2004 מאת ליין, ההתבסס על המחזה מ-1974 מאת שבלוב, והוא עיבוד חופשי למחזה הצפרדעים מאת אריסטופאנס.
2008 Road Show סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים ג'ון וידמן ג'ון דויל גרסה שנייה למחזמר Bounce מ-2003. 2023Here We Are הנה אנחנו סטיבן סונדהיים סטיבן סונדהיים דייוויד אייבס ג'ו מאנטלו מבוסס על שני הסרטים המלאך המשמיד וסוד הקסם הבורגני מאת לואי בונואל.
מחזמר לא גמור עליו עבד עד יומו האחרון, צפוי לעלות על במה בסתיו 2023.
המחזמר "סוויני טוד" הועלה על ידי התיאטרון הקאמרי ב-1983. הנוסח העברי חובר על ידי אהוד מנור ובתפקידים הראשיים שיחקו אלברט כהן ותיקי דיין.
הפקה נוספת הועלתה ב-1991 על ידי האופרה הישראלית החדשה בשפה האנגלית.
מופע מחווה לשיריו עלה בתיאטרון החאן ב-1988, תחת השם "צד בצד עם זונדהיים" עם שירים מתוך מגוון מחזות הזמר שכתב (בנוסחים עבריים מאת דן אלמגור), בהשתתפות: שרי צוריאל, אלי גורנשטיין, גיל אלון ואלקי ג'ייקובס.
התיאטרון הקאמרי הפיק גם את "דבר מצחיק קרה" ב-1994, בנוסח עברי של דן אלמגור ומיקי גורביץ', ובכיכובו של אבי קושניר.
המחזמר הועלה שוב על במת הקאמרי בשנת 2014 בבימוי עמרי ניצן ובנוסח עברי חדש מאת אלי ביז'אווי.
המחזה "קומפני", בתרגומו של דניאל אפרת, הועלה בשנת 2011 על ידי תיאטרון באר שבע, בבימויו של רפי ניב.
המחזמר "אל תוך היער" הועלה בשנת 2012 בהפקה מלאה באנגלית על ידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בכיכובם של תלמידי המחלקה למוזיקה רב-תחומית, בבימויה של יוליה פבזנר ובניהולו המוזיקלי של ניר כהן.
הפקה זו, שהייתה הפקת הבכורה בארץ של המחזמר, נעשתה ביוזמתה של זמרת הסופרן רובין ויזל-קפסוטו, אשר שיחקה את התפקיד של גב' לאבט בהפקה הראשונה באנגלית של המחזמר "סוויני טוד" באופרה הישראלית החדשה בעונת 1990/1.
מחזות זמר נוספים הועלו לאורך השנים על ידי בתי ספר למשחק.
המחזמר "אל תוך היער" (גרסת המערכה הראשונה) הועלה על ידי בוגרי "המסלול לתיאטרון ומחזות זמר של עידן ליפר" בתיאטרון הקאמרי וכעת רץ בתיאטרון הבימה.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום המחזמר הטוב ביותר"סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" (בתור מלחין ופזמונאי)2025פרס גראמיMerrily We Roll Along (בתור מלחין ופזמונאי)
סטיבן סמירק (סטיבן (סטפן) ג'וזף סמירק; בגרמנית: Stephan Smyrek; עם התאסלמותו אימץ את השם עבד אל-כרים; נולד ב-1971) הוא גרמני שהתאסלם, שהצטרף לארגון חזבאללה במטרה לבצע פיגוע כנגד ישראל.
בנובמבר 1997 הגיע לישראל בטיסה מאמסטרדם דרך רומא, ונעצר עם הגיעו לשדה התעופה.
בחקירתו הודה כי התאסלם בשנת 1994 והצטרף לחזבאללה במטרה לבצע פיגוע נגד ישראל.
נדון למאסר ושוחרר בעסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בשנת 2004.
סמירק נולד בשנת 1971 בדטמולד, גרמניה.
בגיל 7 משפחתו עברה לאנגליה.
בגיל 18 הוא חזר לגרמניה והתגייס לבונדסוור - הצבא הגרמני, וסיים את שירותו לאחר ארבע שנים.
הוא עסק בסחר בסמים והורשע בשוד.
בשנת 1994, לאחר שהשתחרר ממאסר, עבד במסעדה בבעלות טורקית, הכיר בחורה מוסלמית ובהשפעתה החל לפקוד את המסגד באזור מגוריו.
הוא היה מובטל, ולא יצא את גבולות גרמניה מאז שב אליה מאנגליה עם משפחתו.
בשנת 1997 נסע ללבנון והצטרף לחזבאללה.
במהלך שהותו בלבנון עבר הדרכה ואימונים מעשיים בהפעלת כלי נשק וחומרי נפץ.
עם סיום אימוניו צויד בסכום כסף, מצלמה וסרטי צילום וקיבל הוראה להגיע לישראל כתייר, ולאסוף מידע לגבי מקומות פוטנציאליים לביצוע פיגועי התאבדות.
טרם נחיתתו בארץ, הוא נעצר ונחקר על ידי המשטרה ההולנדית בשדה התעופה באמסטרדם ואחר כך גם בשדה התעופה ברומא.
מספר ימים לפני הטיסה חלה וטופל באנטיביוטיקה, אך למרות זאת התעקש להמשיך בטיסתו לישראל, בעקבות מידע מודיעיני נעצר על ידי כוחות הביטחון מיד עם נחיתתו בארץ.
בעת מעצרו בשדה התעופה בן–גוריון נשא עמו סכום כסף גדול שקיבל ממפעילו בחזבאללה, ומצלמת וידאו.
בחקירתו טען כי הגיע לישראל כתייר לביקור במקומות הקדושים.
מאוחר יותר סיפר כי התאסלם והצטרף לחזבאללה וכי נשלח על ידו לישראל כדי לצלם מקומות הומי אדם בחיפה ובתל אביב, כהכנה לביצוע פיגוע.
סמירק הוסיף פרטים לגבי האימונים הצבאיים שעבר.
התברר כי החליט להפוך לשאהיד ולשם כך חבר באוגוסט 1997 לפעיל חזבאללה בגרמניה שקישר בינו לבין אנשי מנגנון פיגועי חו"ל של החזבאללה בלבנון, וכנראה נפגש גם עם עימאד מורנייה.
סמירק היה אמור לקבל בישראל חגורת נפץ לצורך ביצוע פיגוע התאבדות.
עם סיום אימוניו הצטלם בסרט וידאו, כשהוא לבוש בגדים צבאיים ולידו מונחים נשק וקוראן, תוך שהתבקש על ידי מפעיליו לומר כי הכין עצמו ללכת בדרך הג'יהאד.
לאחר שהותו בלבנון חזר לגרמניה.
לפי התוכנית שנתגבשה בינו לבין מפעיליו, הייתה שהותו בישראל אמורה להימשך 12 ימים במהלכם היה אמור לתעד מטרות פוטנציאליות לפיגוע המוני בתל אביב ובחיפה, כגון- דיסקוטקים, שווקים ומקומות בידור.
בחקירתו הדגיש כי נשלח למשימה של איסוף מידע ולא לביצוע פיגוע.
הוא הוסיף כי בדיעבד, ייתכן ומפעיליו תכננו ליצור עמו קשר בארץ לשם ביצוע פיגוע כאמור, אולם בעת יציאתו למשימה לא נאמר לו דבר על-כך.
כן סיפר על אימוניו בכלי-נשק, תוך שהקפיד על דיוק רב בפירוט סוגיהם: "אחרי זה לימדו אותי על ה-7-B ובזוקה, ולאחר-מכן אימונים ב- M-15, M-18, M-16 וקלצ'ניקוב, והיה גם נשק אמריקאי קצר שאת שמו אני לא זוכר".
הדרכון עמו הגיע סמירק לישראל היה דרכון חדש שהוצא מספר ימים לפני הטיסה.
הוא קיבל הוראה ממפעיליו להשחית את דרכונו הישן ולהוציא בגרמניה דרכון חדש על-מנת שלא יתגלה כי שהה בלבנון.
בין יתר המסמכים שנמצאו בכליו, נתפסה גם תעודת הלידה שלו.
עצם העובדה שנשא עמו תעודת לידה תמוהה, ומוסברת על פי הודאתו כי לקח עמו את תעודת הלידה למקרה שיצטרך להחליף דרכון פעם נוספת.
הוא סיפר לחברתו על רצונו לבצע פיגוע התאבדות.
במכתב שנתפס אצלו היו גזורים שני קטעים.
הוא סיפר כי גזר את הקטעים במכתב מאחר שהיו כתובים בערבית, בהם היה כתוב בערבית "בשם אללה הרחום החנון".
זאת בגלל שקיבל הוראה ממפעיליו בחזבאללה להקפיד שלא יימצא באמתחתו חומר הכתוב בשפה הערבית.
בבית המשפט סיפר שהגיע לישראל כדי ללמוד ערבית ולנסוע למצרים וכי עליו להמשיך מישראל לצורכי עסקים.
זאת על אף שהיה מובטל ועל אף שכרטיס הטיסה חזור שנתפס בכליו היה לאמסטרדם.
באוגוסט 1999 הורשע סמירק בעבירות של קשירת קשר וסיוע לאויב, קשירת קשר למסירת ידיעה לאויב, בכוונה לפגוע בביטחון המדינה וכן חברות בארגון טרור.
בית המשפט המחוזי גזר עליו 10 שנות מאסר.
סמירק ערער לבית המשפט העליון על ההרשעה ועל חומרת העונש, אך ערעורו נדחה.
סמירק השתחרר בעסקת חילופי השבויים עם החזבאללה בשנת 2004, הוא לא הסכים לחתום על הודאה כי יפסיק את פעילות הטרור נגד ישראל, אלא טען כי ימשיך לתמוך בחזבאללה, ולהתעסק בטרור, תוך שהוא מצהיר: "להרוס את האויב הציוני היא המטרה החשובה ביותר בעולם".
לאחר שחרורו הוא חי בגרמניה ונמצא במעקב של המשטרה.
קרין ווד, אימו, אמרה לאחר שחרורו כי "אני מפחדת ממה הוא יכול לעשות, לא רק לעצמו אלא גם לאנשים תמימים".
סטיבן (אליעזר) פְּלַאוּט (1951 – 17 בינואר 2017) היה פרופסור חבר לכלכלה ומנהל עסקים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, פובליציסט ופעיל ציבורי.
פלאוט נולד בפילדלפיה למשפחה יהודית, בבית ציוני-קונסרבטיבי.
ב-1981 עלה עם משפחתו לישראל.
פלאוט קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון.
ההתמחות שלו בתואר הייתה כלכלה עירונית ובינלאומית, ולאחר מכן התמחה בתחום המימון, ובמקביל עבד בבנק הפדרלי.
לאחר מכן לימד באוניברסיטאות שונות, כגון הטכניון, אוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת קליפורניה באירווין, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נאנט בצרפת.
פלאוט חלה בסרטן הכליה בשנת 2000 והתאושש.
בשנת 2002 פרסם ספר בשם "The Scout" על התמודדותו עם המחלה.
בשנת 2011 התגלה אצלו גידול סרטני ליד הריאה, והוא טופל והתאושש חלקית.
פלאוט נפטר ב-17 בינואר 2017. הותיר אחריו אישה, פנינה, ושלושה ילדים.
פלאוט נמנה עם מייסדי אתר האינטרנט "isracampus", המנהל מעקב אחר פעילותם של אנשי אקדמיה בישראל, שלדברי מנהלי האתר חותרים במסווה של חופש אקדמי תחת קיומה של מדינת ישראל.
כתבות וטורים שלו התפרסמו לעיתים קרובות בעיתונים ובכתבי עת בשפה האנגלית.
במאמר של פלאוט מ-2001, נכתב בתגובה לעמדותיו של ד"ר ניב גורדון ולאחר ביקורו אצל יאסר ערפאת במוקטעה, שהיה בניגוד לצו אלוף, כי גורדון "שואף להיות יודנראט".
גורדון תבע את פלאוט בגין הוצאת דיבה, ופלאוט חויב בתשלום פיצוי בסך 10,000 ש"ח.
סטיבן ארתור פרירס הוא במאי קולנוע יהודי-בריטי, המביים חלק מסרטיו גם בהוליווד.
אמו, רות (לבית דנציגר), הייתה עובדת סוציאלית, ואביו, ראסל פרירס, היה רופא ורואה חשבון.
פרירס גדל וחונך כאנגליקני, ולא גילה שאמו יהודיה עד שהיה בסוף שנות ה-20 לחייו.
בשנים 1954–1959, פרירס התחנך בפנימייה פרטית לבנים בעיירת השוק הולט שבמחוז נורפוק.
לאחר מכן למד בטריניטי קולג', שבאוניברסיטת קיימברידג', שם הוא קיבל תואר ראשון במשפטים.
באוניברסיטת קיימברידג' הוא היה עוזר מנהל הבמה של מופע רביו בשנת 1963, שבו כיכב בין השאר ג'ון קליז.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, עבד בתור עוזר במאי במספר סרטים בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא בילה את רוב קריירת הבימוי המוקדמת שלו בטלוויזיה, בעיקר עבור ה-BBC.
הוא ביים את סרטו הראשון ב-1971. פרסומו בא לו מאוחר יותר, באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 עם הסרטים: "מכבסה יפהפיה שלי", "זקוף ת'אוזן" ו"סמי ורוזי עושים את זה" .
סרטים אלו הובילו אותו לסרטו ההוליוודי הראשון, "יחסים מסוכנים", שהתבסס על העיבוד הבימתי של כריסטופר המפטון לספר בשם זה של פייר שודרלו דה לאקלו.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר ובפרס סזאר.
הצלחתו הגדולה של הסרט אפשרה לפרירס לעבור לביים בהוליווד, אך הוא המשיך לביים במקביל בבריטניה.
בשנת 1992 ביים את הסרט "גיבור מזדמן", דרמה קומית בכיכובם של דסטין הופמן, ג'ינה דייוויס ואנדי גרסיה.
ב-1998 ביים את הסרט "ארץ קטנה גדולה" בכיכובו של וודי הרלסון.
בשנת 2000 ביים לרשת הטלוויזיה CBS את סרט המלחמה הטלוויזיוני "אזעקת שווא", על המלחמה הקרה.
בשנת 2005 ביים את הסרט "גברת הנדרסון גאה להציג", המתרחש על רקע הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2006 ביים את הסרט "המלכה", סרט דרמה אודות המלכה אליזבת השנייה (הלן מירן) המתמודדת עם מותה של הנסיכה דיאנה ועם הביקורת התקשורתית על ניכורה מן העם.
בשנת 2009 ביים את הסרט "שרי", דרמה קומית-רומנטית על פי תסריט מאת כריסטופר המפטון, המבוסס על הרומן משנת 1920 באותו שם מאת הסופרת הצרפתייה קולט.
מככבים בו מישל פייפר ורופרט פרנד.
בשנת 2010 ביים את הסרט "תמרה דרו", שפתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2015 ביים את הסרט "התוכנית", על רוכב האופניים לאנס ארמסטרונג.
הסרט, בכיכובו של בן פוסטר, מספר על התמודדותו של ארמסטרונג עם מחלת הסרטן, זכייתו שבע פעמים בטור דה פראנס ושלילת תאריו לאחר שהתברר כי השתמש בסמים.
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2016 ביים את הסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס" בכיכובה של מריל סטריפ.
בשנת 2017 את "להעיר את המלכה".
בשנת 2017 ביים את הסרט "להעיר את המלכה", על הידידות בין המלכה ויקטוריה למשרת ההודי שלה.
בשנת 2019 יצר, ביים והפיק את סדרת הטלוויזיה "State of the Union" לרשת הטלוויזיה האמריקאית Sundance TV.
ב-14 בפברואר 2022 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2020 ביים את סדרת הדרמה "השעשועון", שמבוססת על שערורייה בריטית מ–2001, ומגוללת סיפור מבוסס מציאות על בני זוג שהואשמו בהונאת ענק שהפכה אותם למנצחים בשעשועון הטלוויזיה "מי רוצה להיות מיליונר" ולזוכים בפרס הגדול.
בשנת 2022 ביים את הסרט "המלך האבוד", דרמה קומית תקופתית, בהשראת איתור שאריות גופת המלך ריצ'רד השלישי במגרש חנייה בעיר לסטר שבאנגליה.
בשנת 2024 ביים עבור רשת HBO את המיני-סדרה "המשטר" (אנ'), דרמה-פוליטית בכיכובה של קייט וינסלט.
סטיבן גרגורי סטיינר היה ילד אמריקאי, גיבור פרשת חטיפה שהסעירה את ארצות הברית והעולם כולו בשנות ה-70. סטיינר נחטף על ידי הפדופיל קנת פרנל במחוז מרסד שבצפון קליפורניה כשהיה בדרכו מבית ספר בגיל 7 והצליח לברוח מחוטפו בגיל 14 כשהוא מציל את קורבן החטיפה השני של פרנל, טימותי וייט.
סטיינר מת ב-1989 בתאונת אופנוע.
בשעות אחר הצהריים של 4 דצמבר 1972, עשה סטיבן סטיינר את דרכו הביתה מבית הספר.
במהלך הדרך הוא נתקל בארווין מרפי וקנת פרנל שהציעו לו טרמפ הביתה.
סטיינר לא הכיר את השניים אך הסיפור של פרנל לפיו הוא כומר בכנסייה העניקו לו ביטחון והוא נכנס למכונית ברצון.
פרנל לא לקח את סטיינר לביתו ונסע לבקתה שהייתה במרחק של כמה עשרות מטרים מבית מגוריו של סבו של סטיינר.
לאחר מספר ימים בהם ביקש סטיינר שוב ושוב לחזור הביתה, סיפר לו פרנל כי הצליח לקבל חזקה עליו אחרי שהוריו הודיעו שאינם יכולים להרשות לעצמם לגדל חמישה ילדים בבית ולמעשה ויתרו עליו ו"ביקשו" מפרנל לגדל אותו.
פרנל שינה את שמו של סטיבן לדניס ואת תאריך הלידה שלו, דבר שהיה צריך לעשות כדי לרשום את הילד לבית ספר.
אחרי מספר חודשים קיבל סטיינר את רוע הגזירה ואף החל לקרוא לפרנל אבא, לפי בקשתו.
אחד ההיבטים החיוביים המעטים בחייו של סטיינר עם פרנל היה כלבה שקיבל במתנה, טרייר מנצ'סטר שסטיינר קרא לה קוויני.
הכלבה ניתנה לפרנל על ידי אמו, שלא הייתה מודעת כלל לקיומו של סטיינר בתקופה שהוא חי עם בנה.
במשך למעלה משנה, אישה בשם ברברה מתיאס, יחד עם אחד או יותר מילדיה, חיה עם פרנל וסטיינר בביתם.
מאוחר יותר טענה כי הייתה מודעת לחלוטין כי "דניס" הוא למעשה ילד שנחטף על ידי פרנל אך לא ידעה במי מדובר..
פרנל נתן לסטיינר לשתות אלכוהול ולעשן מגיל מאוד צעיר ומאוחר יותר אף התברר כי גם תקף אותו מינית למעלה מ-700 פעמים במהלך התקופה.
סטיינר סיפר מאוחר יותר כי לבקשת פרנל גם קיים יחסי מין עם מתיאס בסביבות גיל 9. במהלך השנים האלה כבר לא ביקש סטיינר לחזור הביתה, הבין וקיבל כי הוריו ויתרו עליו וכי לפרנל יש חזקה חוקית עליו, ואף השתמש בשמו החדש דניס.
כשסטיינר היה בן 14 החל פרנל לחפש את הילד הבא.
ב-14 בפברואר 1980 חטף ביחד עם שון פולמן את טימותי וייט, ילד בן 5 בדיוק באותה צורה בה עשה זאת שבע שנים קודם לכן עם סטיינר.
אחרי מספר ימים בהם שהו יחד בבית החליט סטיינר לנצל את הערב הפנוי בו פרנל עבד במשמרת לילה ולברוח איתו במטרה להחזיר אותו להוריו ולחזור לביתו.
כשהוא סוחב את וייט על גבו, הגיעו השניים למרכז העיר בטרמפים אבל וייט לא ידע לכוון את סטיינר לביתו.
סטיינר החליט לקחת את הילד לתחנת המשטרה אך פחד להיכנס לשם בעצמו.
שני שוטרים שהבחינו בשעת לילה מאוחרת בילדים מחוץ לתחנה הכניסו אותם מיד פנימה.
את וייט זיהו השוטרים מיד מהתמונות הרבות שפורסמו בעיתונים והחלו לחשוד כי סטיינר היה מעורב בחטיפה שלו.
סטיבן סיפר את הסיפור האמיתי וחשף את זהותו רק אחרי שאמר לשוטרים "אני יודע שהשם המקורי שלי הוא סטיבן" שהבינו שהצליחו לפצח את הפרשה אחרי שבע שנים.
עם עלות השחר ב-2 במרץ 1980, נעצר פרנל בחשד חטיפת שני הילדים.
לאחר שהשוטרים בדקו את הרקע שלו מצאו כי כבר ב-1951 הורשע פרנל בביצוע מעשה סדום והאריכו את מעצרו.
שני הילדים התאחדו עם משפחותיהם עוד באותו יום.
בשנת 1981 הורשע פרנל ונשפט לשבע שנים בחטיפת וייט וסטיינר אך לא בעקבות המעשים המגונים שביצע בסטיינר מאחר שהעבירות בוצעו באזור שיפוט אחר מהאזור בו נשפט.
הוא ריצה חמש שנים ושוחרר.
ארווין מרפי שסייע בחטיפת סטיינר ושון פולמן שסייע בחטיפת וייט נעצרו גם הם והורשעו.
מרפי נכלא לשנתיים ופולמן הוכנס למרכז שיקום לעבריינים צעירים.
מרפי טען כי לא ידע על התקיפות המיניות ולא היה מעורב בהן.
סטיינר העיד במשפט לטובתו של מרפי, כינה אותו "דוד מרפי" וסיפר כי גם הוא היה תחת השפעת המניפולציה של פרנל ושגם מרפי היה קורבן בסיפור.
חטיפת סטיינר ותוצאותיה גרמו לבית המחוקקים בקליפורניה לשנות את חוקי המדינה "כדי לאפשר עונשי מאסר רצופים במקרים דומים".
ביוני 1985 סטיינר נשא לאישה את ג'ודי אדמונסון, חברתו לספסל הלימודים בימים שלפני החטיפה, ולשניים נולדו שני ילדים, בן ובת.
ב-16 בספטמבר 1989, התנגש סטיינר במכונית בזמן שנהג ללא רישיון, אחרי שנשלל בגלל עבירות תנועה רבות, באופנוע גנוב.
בעקבות התאונה נפגע בראשו ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן בבית החולים המקומי במרסד.
מעל 500 איש השתתפו בהלוויה, כולל טימותי וייט שהיה אז כבר בן 14.
סיפורו של סטיבן סטיינר הכה גלים בארצות הברית ובעולם כולו, ספרים רבים נכתבו על סיפור החטיפה כשהמפורסם שבהם הוא ספרו של הסופר ג'ים לאפר "מקורבן לגיבור - הסיפור שלא סופר על סטיבן סטיינר".
ערוץ הטלוויזיה האמריקאי NBC יצר בשנת 1989 מיני סדרה בשני חלקים המספר את סיפור.
לסדרה קראו "קוראים לי סטיבן" וכיכב בה קורין נמק שגם היה מועמד לפרס אמי על תפקידו כסטיינר.
כותרת הסרט שהופק והספרים שנכתבו לקוחים מתוך ההצהרה שכתב סטיינר עצמו בתחנת המשטרה בעיירה אוקיה שבה התגורר וייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 במרץ 1980 ההצהרה בה הוא מספר מי הוא למרות שהוא טועה בכתיב של שם משפחתו.
עיריית מרסד, עיר הולדתו של סטיינר, רצתה לקרוא על שמו פארק.
השם "פארק סטיינר" שהוצע על ידי המשפחה לא התקבל בעקבות חשש העירייה שהשם לא יתקבל בצורה יפה בציבור בעקבות העובדה שאחיו של סטיבן, קרי סטיינר, הורשע ונכלא אחרי שביצע מספר מעשי רצח, ובעירייה לא רצו לקשר בין האירועים.
בסופו של דבר הוקם באוגוסט 2010 פסל של סטיבן סטיינר יחד עם טימותי וייט בכניסה לפארק.
גם בעיר אוקיה, עיר הולדתו של וייט, הוקם פסל של שני הילדים.
סטיבן סולומון הוא אצן אוסטרלי-יהודי, בעל מדליית ארד מאליפות העולם באתלטיקה לנוער ומקום שמיני באולימפיאדת לונדון 2012 בריצת 400 מטר.
סולומון נולד בסנט לאונרדס שבסמוך לסידני.
אף שנולד למשפחה יהודית, למד בבית ספר פרטי אנגליקני.
בגיל 6 החל לשחק כדורגל במועדון "הכח" המקומי.
בשנת 2009 השתתף במכביה ה-18, כקפטן נבחרת הנוער של אוסטרליה.
במהלך 2009 החל סולומון להפגין יכולות גם באתלטיקה.
הוא שבר את שיא אליפות בתי הספר בריצת 200 מטר, שנקבע ב-1959, קבע שיא אליפות גם בריצת 400 מטר, וגם ניצח בתחרות הקפיצה לרוחק לגילאי 16, וזכה במדליית הארד בריצת 100 מטר משוכות.
בפעם הראשונה בה התחרה בריצת 400 מטר משוכות, שבר את שיא ניו סאות' ויילס בריצה זו.
בשלהי אותה שנה, בתחרות לגילאי 17, זכה גם במדליית זהב בריצת 400 מטר ובמדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות.
באותה שנה השתתף לראשונה גם בתחרות בינלאומית, אליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה במונקטון שבקנדה, במסגרת נבחרת השליחים האוסטרלית ל-400X4 מטרים.
בשנת 2011 השתתף סולומון לראשונה באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו.
הוא השתתף רק במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים, בו סיימה נבחרת אוסטרליה במקום העשירי.
באותה שנה זכה לראשונה באליפות אוסטרליה בריצת 400 מטר, הישג עליו חזר גם ב-2012. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה ב-2012 זכה סולומון במדליית הארד, לאחר שקבע שיא אישי חדש בריצת 400 מטר, 45.52 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים סולומון במקום שמיני בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.14 שניות.
בשלב חצי הגמר קבע שיא אישי חדש של 44.97 שניות, שיפור לשיאו בלמעלה מחצי שנייה בתוך פחות מחודש.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-19 זכה סולומון במדליית כסף בריצת 400 מטר, בתוצאה של 46.24 שניות, אחרי דונלד סנפורד מישראל.
סטיבן נייט הוא תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה בריטי.
נייט כתב תסריטים עבור סדרות טלוויזיה בריטיות רבות, כגון הסדרה הבריטית של מי רוצה להיות מיליונר?, "הבלשים", ואחרות.
הוא ידוע בעיקר בשל עבודתו בסרטים דברים יפים ומלוכלכים וסימנים של כבוד.
עבודתו בסרט דברים יפים ומלוכלכים זיכתה אותו בפרס אדגר ובפרס המבקרים האנגלים עבור "התסריטאי הבריטי של השנה".
התסריט היה גם מועמד עבור מספר פרסים אחרים ביניהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2017 היה שותף לכתיבת תסריט הסרט "פושעי נובמבר" בכיכובם של אנסל אלגורט וקלואי גרייס מורץ, שביים סשה גרבסי ולקח חלק בכתיבה.
במרץ 2025 פורסם כי נייט יצור ויפיק סרט במהלך סיבוב ההופעות לאיחוד להקת אואזיס.
בשנת 2025 עבד על סדרת הטלוויזיה "בית גינס" העוסקת בקורותיה של משפחת גינס העומדת מאחורי אימפריית מבשלת הבירה "גינס" באירלנד ובניו יורק במהלך המאה ה-19 ובה מככבים בתפקידים הראשיים בין היתר השחקנים לואי פרטרידג' ואנתוני בויל.
הסדרה עלתה לשידור בהזרמת המדיה "נטפליקס" ב-25 בספטמבר 2025.
כנופיית ברמינגהאם – 2013–הווה (יוצר, תסריטאי ומפיק)
טאבו – 2017 (יוצר, תסריטאי ומפיק)
מזמור חג המולד – 2019 (יוצר, תסריטאי ומפיק)
תקוות גדולות (2023) (תסריטאי ומפיק)
כל האור שאיננו רואים (2023) (יוצר ותסריטאי)
This Town – (2024) (יוצר, תסריטאי ומפיק)
אלף מכות (2025) (יוצר, תסריטאי ומפיק)
בית גינס (2025) (יוצר, תסריטאי ומפיק)
דברים יפים ומלוכלכים – 2002 – תסריט
הגאולה – 2013 – בימוי ותסריט
בעלי ברית – 2016 – תסריט והפקה
אישה צועדת קדימה – 2017 – תסריט
פושעי נובמבר – 2017 – תסריט והפקה
הנערה ברשת העכביש – 2018 – תסריט
מים שקטים – 2019 – בימוי, תסריט והפקה
כנופיית ברמינגהאם (2026) - תסריט והפקה
סטיבן סטריט הוא מפיק מוזיקלי אנגלי הידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הסמית'ס בשנות ה-80 ועם בלר והקרנבריז בשנות ה-90.
סטריט שיתף פעולה גם עם סולן הסמית'ס מוריסי לאחר פירוק הלהקה, ניגן וסייע בכתיבת חלק משיריו.
כמפיק, סטריט מתפקד כמוזיקאי יותר מאשר כטכנאי ועל כן ההשפעה שלו על הצליל של הלהקות איתן הוא עבד ניכרת.
סטריט החל את הקריירה המוזיקלית שלו בסוף שנות השבעים כנגן במספר להקות לונדוניות.
הוא ניגן בס בלהקת סקא בשם BIM, בה היה חבר גם המפיק לעתיד של ננה צ'רי ומאסיב אטאק – קמרון מקוויי.
את קריירת ההפקה הוא התחיל באולפן של חברת התקליטים העצמאית איילנד רקורדס ב-1982, ראשית כאסיסטנט ולאחר מכן כטכנאי קול.
אחת העבודות הראשונות של סטריט כטכנאי קול הייתה בהקלטה של השיר Heaven Knows I'm Miserable Now של הסמית'ס.
הוא הכיר את הלהקה והתרגש מהעבודה עמם, כפי שסיפר בראיון: "ראיתי אותם זמן קצר לפני כן בטופ אוף דה פופס מבצעים את This Charming Man, וכמו רוב האנשים באותה תקופה שאהבו מוזיקה מאוד התרגשתי מהם".
סטריט סיפר כי ההתלהבות שלו ככל הנראה דבקה גם במוריסי ובג'וני מאר, שלאחר העבודה לקחו ממנו את שמו ומספר הטלפון שלו.
למרות שסטריט לא התבקש לעבוד עם הלהקה על ההקלטה הבאה שלה, הסינגל William It Was Really Nothing, הוא הוזמן לעבוד על האלבום Meat Is Murder בהפקתם של מוריסי ומאר.
באותה תקופה סטריט עבד גם עם אמני רגאיי שונים, ביניהם בלאק אוהורו ולינטון קווסי ג'ונסון.
הוא אף עזר בהפקת שני האלבומים הראשונים של סטיבן דאפי ב-1985 ו-1986. 12 שנים לאחר מכן סטריט עבד עם דאפי גם על האלבום I Love My Friends מ-1998.
סטריט המשיך לעבור עם הסמית'ס, ושימש כטכנאי באלבום The Queen Is Dead לפני שקיבל את תפקיד המפיק באלבום האחרון של הלהקה, Strangeways, Here We Come.
אחרי שהסמית'ס התפרקו, מוריסי הציע לסטריט להפיק ולהשתתף בכתיבת האלבום הבא שלו, Viva Hate.
סטריט קיבל את ההצעה והאלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בבריטניה.
בין סטריט וויני ריילי, הגיטריסט באלבום, נוצר סכסוך סביב הקרדיט על כתיבת השירים – ריילי טען שהוא כתב את רוב השירים באלבום, בעוד סטריט טען שהוא כתב את כל השירים באלבום ולריילי אין שום קשר לכך.
סטריט קיבל קרדיט באלבום על הפקה, כתיבה, נגינה בגיטרה ונגינה בבס.
סטריט הפיק וסייע בכתיבת שני להיטים נוספים של מוריסי שהופיעו לאחר מכן באלבום Bona Drag.
הקשר בין השניים נותק לאחר מכן בעקבות מחלוקות בנושא תמלוגים ושיחות לכאורה של סטריט עם הסופר ג'וני רוגאן, האחראי על ספרי ביוגרפיה שנויים במחלוקת של מוריסי.
לאחר ששמע את הסינגל הראשון של בלר, She's So High, סטריט יצר קשר עם האמרגן של הלהקה.
זמן קצר לאחר מכן הוא נקרא להפיק את הלהיט הראשון שלה, There's No Other Way, למרות שהוא לא הפיק את האלבום הראשון של הלהקה במלואו.
לאחר מכן הוא הפיק את אלבומם השני של בלר, Modern Life Is Rubbish.
לסטריט הייתה השפעה גדולה על מעורבותה של בלר בתנועת הבריטפופ.
הוא הפיק עבורם את אחד מנכסי צאן הברזל המשפיעים ביותר של הז'אנר ב-1994, האלבום Parklife שהיה לאלבום הנמכר ביותר של בלר.
לאחר מכן הוא הפיק עבור הלהקה את אלבומה הרביעי, The Great Escape, ואת הסינגל Country House איתו בלר ניצחה את היריבה אואזיס ב"קרב הבריטפופ", אף על פי שאלבומם של אואזיס זכה ליותר תשומת לב תקשורתית ואהדה ברחבי העולם.
עם דעיכתה של תנועת הבריטפופ, סטריט הפיק עבור בלר את אלבומה החמישי, שהיה שונה מאוד מקודמיו והושפעה ממוזיקת אינדי רוק אמריקאית.
האלבום כלל את הלהיטים Beetlebum ו-Song 2.
לאחר שהגיטריסט גראהם קוקסון עזב את בלר, סטריט סייע לו להפיק את האלבום Happiness in Magazines ב-2004. השניים המשיכו לעבוד ביחד גם על שני האלבומים הבאים של קוקסון ב-2006 ו-2009.
סטריט החל לעבוד ב-1992 עם הלהקה האירית הקרנבריז על אלבומה הראשון, Everybody Else Is Doing It, So Why Can't We?, שנחל הצלחה רבה באמריקה.
ב-1994 סטריט הפיק גם את אלבומה השני של הלהקה, No Need to Argue, שהיה לאלבום הנמכר ביותר שלה עם מעל 20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
סולנית הלהקה, דולורס או'ריורדן, רצתה לשנות את הכיוון של הלהקה לאחר מכן ולא עבדה עם סטריט על שני האלבומים הבאים.
עם זאת, ב-2001 חזרה הלהקה לעבוד עם סטריט על אלבומה Wake Up and Smell the Coffee ועל שני שירים שהוקלטו עבור אלבומה מ-2002, Stars – New New York ו-Stars.
לאחר שהקרנבריז יצאו להפסקה ב-2003, הגיטריסט נואל הוגאן החל לעבוד עם סטריט על אלבום סולו שיצא ב-2005.