tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטח האיים כ-2,300 קילומטר רבוע, ואוכלוסייתם הכוללת מונה 236,440 תושבים (נכון ל-2022).
עיר הבירה היא פונטה דלגדה הממוקמת באי סאו מיגל.
האיים משתרעים לאורך 645 קילומטר בערך.
האיים הם אוטונומיה פורטוגזית (חבלי פורטוגל האוטונומיים).
הם שוכנים בקו הרוחב של ליסבון, לפיכך הם נהנים מאקלים מתון, עם שינויים קלים במהלך השנה.
כלכלת האיים מבוססת בעיקר על חקלאות והגידולים העיקריים הם פירות (בננה, אננס), טבק, גידולי בקר ויין.
בסאו מיגל פועלות תחנות כוח גאותרמיות המספקות את רוב תצרוכת החשמל של האי.
מקור שמם של האיים הוא במילה נץ (Açor בפורטוגלית) על שם הנצים שהיו נפוצים שם עם הגעת הפורטוגלים.
האיים האזוריים התגלו בשנת 1427 בידי אחד מרבי-החובלים שהפליגו עם אנריקה הספן.
הקולוניזציה של האיים החלה בשנת 1437. משטר הרוחות בין האיים ואירופה היווה זירת התנסות חשובה לנווטים שחצו את האוקיינוס האטלנטי.
השייט לאזוריים לימד את נווטי התקופה כי בקווי רוחב שונים נושבות הרוחות בכיוונים מנוגדים.
גילוי זה איפשר קיצור משמעותי בזמן ההפלגה מערבה ומזרחה, והתלות בשרירותה לכאורה של כיוון נשיבת הרוח פחתה משמעותית.
במאות ה-16 וה-17 התחוללו באזור קרבות ימיים בין הבריטים לבין הספרדים.
האיים נכבשו והוחזקו על ידי הספרדים משנת 1580 עד 1640 ושימשו בסיס יציאה לצי הספרדי.
בשנת 1943 חתמה פורטוגל על הסכם עם בעלות הברית שהעניק להן את האפשרות להשתמש בנמלים ובשדה התעופה של האיים.
החלטה זו הביאה למפנה במאבק בצוללות הגרמניות וביכולת ההגנה על שיירות האוניות של בעלות הברית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים אפשרה פורטוגל למטוסי חיל האוויר האמריקני שהפעילו את הרכבת האווירית לישראל להשתמש באיים האזוריים כבסיס תדלוק, לאחר שמדינות מערביות אחרות סירבו לסייע והותירו את ארצות הברית ללא מיקום חלופי לתדלק בו את מטוסיה בדרכם לישראל.
ארצות הברית השתמשה באיים האזורים כבסיס תדלוק גם בהטסת מטוסי ה-F35 לישראל באפריל 2017.
הארכיפלג מורכב מתשעה איים געשיים המתחלקים לשלוש קבוצות: הקבוצה המערבית ובה האיים פלורש וקורבו, הקבוצה המרכזית ובה האיים פיקו, טרסיירה, סאו ז'ורז'ה, פאיאל וגרסיוסה, ובמזרח סאו מיגל וסנטה מרייה.
האיים משתרעים על פני יותר מ-600 ק"מ.
הר הגעש פיקו באי פיקו שגובהו 2,351 מטרים הוא הנקודה הגבוהה ביותר בפורטוגל.
האיים האזוריים נמצאים במפגש של שלושה לוחות טקטוניים: הלוח הצפון-אמריקאי, הלוח האפריקאי, והלוח האירואסייתי, והאיים נמצאים משני צידיו של הרכס המרכז-אטלנטי.
האיים המערביים ביותר בארכיפלג, האיים קורבו ופלורש, נמצאים על הלוח הצפון-אמריקאי, בעוד שאר האיים מצויים על הגבול שבין הלוחות האפריקאי והאירואסייתי.
התופעות הגעשיות והסייסמיות באזור האיים מיוחסות בעיקר להתפשטות הקרום לאורך ההעתקים הקיימים באזור, אך גם לקיומה של נקודה חמה.
האיים נוצרו בפעילות סייסמית וגעשית בתקופת הנאוגן, לפני כ-8 מיליון שנים.
באי ישנם 60 מינים אנדמים - מינים הנימצאים רק באי.
Laurus azorica – עץ דפנה אזורי, אחד העצים הבולטים ביערות המקוריים.
Juniperus brevifolia – ערער אזורי, עץ מחטני קטן הגדל בגבהים שונים.
Erica azorica – סוג של שיח אברש (heather) הגדל במקומות פתוחים ולחים.
Azorina vidalii – פרח יפהפה ונדיר ממשפחת הפעמוניתיים, הגדל בעיקר במצוקים.
Vaccinium cylindraceum – סוג של חמוציות מקומיות, עם פרחים ורודים ופירות קטנים.
ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו ב-1819 ממרוקו.
בואם עורר התנגדות של המקומיים וב 1835 היו הפגנות נגד הסוחרים היהודים.
1836 הוקם בית הכנסת בעיר פונטה דלגדה בשם " שער השמיים".
במחצית השנייה של המאה העשרים נטשו היהודים את האי ובית הכנסת נעזב.
העירייה שיפצה את בית הכנסת שניפתח לקהל ב-2015.
המוזיאון לטבע שוכן במנזר ששופץ.
המוזיאון נוסד ב-1876 על ידי Dr.
המוזיאון מציג את סיפורם של חוקרים שגילו מיני צמחים ובעלי חיים הייחודיים לאי.
מוצגות בו טכניקות של עיבוד חומרים מסורתיים שהתפתחו באיים האזוריים.
המוזיאון ההגירה בו מוצגים מסמכים, מיכתבים וסיפוריהם של בני האי שחיפשו פרנסה מעבר לים.
São Sebastião Museum הנימצא במבצר השוכן בצפון האי.
9 האיים האזוריים לפי שטחם האי שטח (km²) סאו מיגל – Sao Miguel 759 פיקו – Pico 446 טרסיירה – Terceira 403 סאו ז'ורז'ה – Sao Jorge 246 פאיאל – Faial 173 פלורש – Flores 143 סנטה מרייה – Santa Maria 97 גרסיוסה – Graciosa 62 קורבו – Corvo 17
אוכלוסיית האיים האזורייםהאיאוכלוסייה(2002)העיר הגדולהרשויות מקומיותסאו מיגל 130,154 Ponta Delgada 6פיקו 14,579 Madalena 3טרסיירה 54,996 Angra do Heroísmo 2סאו ז'ורז'ה 9,522 Velas 2פאיאל 14,934 Horta 1פלורש 3,949 Santa Cruz das Flores 2סנטה מרייה 5,490 Vila do Porto 1גרסיוזה 4,708 Santa Cruz da Graciosa 1קורבו 435 Vila do Corvo 1
השם האיים האַנְטִילִים משמש כיום לתיאור האיים הקריביים או איי הודו המערבית, למעט איי הבהאמה.
מבחינים בין האנטילים הגדולים, הכוללים את קובה, ג'מייקה, היספניולה, ופוארטו ריקו, לבין האנטילים הקטנים (שאר האיים).
בשל הדמיון בשפה בינם לבין מדינות דוברות ספרדית, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ופוארטו ריקו נחשבים גם לחלק מאמריקה הלטינית.
מבחינה גאוגרפית, האנטילים הם חלק מאמריקה הצפונית.
כמו המילה "ברזיל", המילה "אנטילים" מקורה בתקופה שבטרם גילוי העולם החדש; "אַנְטְילְיָה" היה שמו של אי אגדי, "אי שבע הערים", ששכן על-פי האגדה במערב האוקיינוס האטלנטי ותואר במפות של ימי הביניים לעיתים כארכיפלג, לעיתים כיבשה רציפה, גדולה או קטנה, ששכן אי-שם בין האיים הקנריים לבין הודו המזרחית.
לבסוף זוהה עם הארצות שגילה כריסטופר קולומבוס.
מאוחר יותר, כשהתחוור כי קולומבוס גילה ארכיפלג עצום המקיף את הים הקריבי ואת מפרץ מקסיקו, המילה "אנטיליה" קיבלה את צורת הרבים, "האנטילים", המשמשת באופן כולל לתיאור קבוצת האיים.
הרשימה ממוינת על-פי גודל האיים, מהגדול לקטן.
היספניולה, ובו המדינות הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי
האיים ברשימה מסודרים על-פי סדר האלפבית.
חלק מהפריטים ברשימה הן מדינות (או אוטונומיות) הכוללות קבוצת איים.
איי הבתולה (איי הבתולה הבריטיים ואיי הבתולה האמריקאים)
האיים הבלאריים (בקטלאנית: Illes Balears, בספרדית: Islas Baleares) הם ארכיפלג במערב הים התיכון שהוא גם קהילה אוטונומית בספרד.
בירת הקהילה היא פלמה דה מיורקה.
השפות הרשמיות של האיים הן קטלאנית וספרדית.
השם הקטלאני, Illes Balears, משמש את הממשלה הספרדית.
האיים העיקריים הם מיורקה, מנורקה, איביזה ופורמנטרה – כולם אתרי תיירות פופולריים.
בארכיפלג נכללים גם האי קבררה , שבו יש פארק לאומי, וכן מספר איונים.
איים אלו מתחלקים לשתי קבוצות איים עיקריות:
האיים הגימנסיים (בקטלאנית: Illes Gimnèsies, בספרדית: Islas Gimnesias) – מיורקה, מנורקה וקבררה.
האיים הפיטיוסיים, או איי האורן, (בקטלאנית: Illes Pitiüses, בספרדית: Islas Pitiusas) – איביזה ופורמנטרה.
ישנן מספר סברות באשר למקור השם "בלארי".
סברה אחת טוענת כי שם זה בא מהמילה היוונית βαλεαρεῖς שפירושה קַלָּעִים, שכן תושבי האיים הצטיינו בקליעה.
לפי סברה אחרת, השם הוא ממקור פיניקי – כפי הנראה, התחילית בל- מרמזת על האל בעל, שאליו סגדו תושבי האיים.
אולם היוונים עצמם קראו למיורקה ולמנורקה בשם "האיים הגימנסיים" ולא "האיים הבלאריים".
הרומאים והקרתגנים הם אלו שהעדיפו לקרוא לשני איים אלו בשם "האיים הבלאריים", ורק מאוחר יותר נכללו שאר האיים בארכיפלג תחת "האיים הבלאריים".
השם "האיים הגימנסיים" בא מהמילה היוונית γυμνήτες שפירושה "עירום".
לפי "אלכסנדרה" של ליקופרון , השם נובע מנוהג המקומיים ללכת עירומים.
אולם, לפי סטראבון, השם מתייחס לחימוש הקל של חיילי האיים.
גם השם "האיים הפיטיוסיים" מקורו יווני – המילה פיטיוס ביוונית פירושה אורן, והאיים נקראו כך על שום עצי האורן הרבים שהיו בהם.
הארכיפלג הבלארי נמצא במערב הים התיכון, במרחק של כ-80–90 ק"מ מחופו המזרחי של חצי האי האיברי.
שטחם הכולל של האיים הבלאריים הוא 4,992 קמ"ר, כשמיורקה הוא האי הגדול ביותר (3,620 קמ"ר), ואחריו, בסדר יורד: מנורקה (694 קמ"ר), איביזה (571 קמ"ר) ופורמנטרה (83 קמ"ר).
המרחק בין הקצוות המזרחי והמערבי של הארכיפלג הוא 270 ק"מ, בעוד שהמרחק בין הקצוות הצפוני והדרומי הוא 160 ק"מ.
האיים הם מישוריים ברובם, מלבד חלקו הצפוני-מערבי של מיורקה, שהוא הררי.
האקלים השורר באיים הבלאריים הוא אקלים ים תיכוני.
בקבוצת האיים פועלים שלושה נמלי תעופה, באי מנורקה, נמל התעופה איביזה ונמל התעופה פלמה דה מיורקה.
ההתיישבות הקדומה באיים הבלאריים החלה באלף השלישי לפנה"ס בערך.
בין העמים שישבו באיים הבלאריים היו היוונים, הפיניקים והקרתגים.
ב-123 לפנה"ס הרומאים כבשו את האיים.
האיים הבלאריים היו חלק מהפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
בשנת 534 צבאו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון כבש את האיים וסיפח אותם לאימפריה הביזנטית ובשנת 455 לספירה האיים נכבשו על ידי הוונדלים.
במאות השמינית והתשיעית האיים היו נתונים להתקפות חוזרות ונשנות מבחוץ, עד שב-903 האיים נפלו בידי אמירות קורדובה.
לאחר מכן היו חלק מהטאיפה של דניה (בין השנים 1013–1067), חלק מהאימפריה של המוראביטון (1120–1203) ולבסוף חלק מהאימפריה של אלמוואחידון (1203–1287).
במאה ה-13 ממלכת אראגון החלה להתפשט ולשלוט במערב הים התיכון.
חיימה הראשון, מלך אראגון כבש את מיורקה בשנת 1229 ולאחר מכן את איביזה ופורמנטרה בשנת 1235, ואלפונסו השלישי מלך אראגון כבש ב-1287 את מנורקה, שהייתה אז טאיפה עצמאית.
כחלק מממלכת אראגון האיים הבלאריים נהנו מאוטונומיה והיו להם מוסדות שלטון עצמי.
האיים הפכו לממלכת מיורקה, שלזמן קצר אף נהנתה מעצמאות מלאה.
בעקבות נישואיהם של המלכים הקתוליים ב-1469 ממלכת אראגון אוחדה עם ממלכת קסטיליה, והאיים הבלאריים הפכו לחלק מספרד.
בעקבות מלחמת הירושה הספרדית הצבא האנגלי כבש ב-1708 את מיורקה, שהפך למושבת חסות בריטית עד שנת 1802. כמו כן, פליפה החמישי, שעלה לכס המלוכה הספרדית בעקבות אותה מלחמה, ביטל את כל הסמכויות האוטונומיות של האיים הבלאריים ואף אסר על השימוש בשפה הקטלאנית והוראתה.
בתקופת הרפובליקה השנייה (1931–1939) היה ניסיון כושל להשיג אוטונומיה לאיים הבלאריים.
גם בתקופת הדיקטטורה של פרנקו נאסר על התושבים לגלות שאיפות לאוטונומיה וללמד את הקטלאנית, ורק אחרי המעבר לדמוקרטיה ב-1978 האיים הבלאריים קיבלו מעמד של קהילה אוטונומית והשפה הקטלאנית הפכה בהם לשפה רשמית, נוסף על הספרדית.
ב-2011 הביע ראש הממשלה פרנססק אנטיק אי אוליבה את התנצלות ממשלת האיים הבלאריים על רדיפת היהודים והמומרים במיורקה על ידי האינקוויזיציה, והעלאתם על המוקד ב-1691.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסיית האיים הבלאריים גדלה במהירות בעקבות הגאות הכלכלית שיצרה התיירות.
בין השנים 1970–2005 גדלה האוכלוסייה ב-76%, בעוד שקצב גידול האוכלוסייה הממוצע בספרד באותן שנים עמד על 30%.
נכון לשנת 2006, מונה אוכלוסיית האיים כמיליון תושבים, כ-79% מהם מתגוררים במיורקה.
כ-16% מהאוכלוסייה הם בעלי אזרחות זרה, נתון שהופך את האיים הבלאריים לקהילה האוטונומית בעלת השיעור הגבוה ביותר של אזרחים זרים בספרד.
40% מהזרים מגיעים מהאיחוד האירופי (גרמנים, בריטים, איטלקים, צרפתים), 34% מאמריקה הלטינית (אקוודורים, ארגנטינים, קולומביאנים, אורוגוואים), 11% מצפון אפריקה ו-7.5% ממזרח אירופה.
האיים הבריטיים הם קבוצת איים, ובהם חמש מדינות ושטחים תלויים במערב יבשת אירופה:
הרפובליקה של אירלנד (בחרה להיפרד מהשלטון הבריטי, לפיכך המונח "האיים הבריטיים" לא מקובל באירלנד)
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון-אירלנד (אנגליה, ויילס וסקוטלנד ביחד עם צפון-אירלנד)
מונח שונה, אך דומה באופן מבלבל – האיים של בריטניה – כולל את כל מה שעדיין בשליטתה של הממלכה המאוחדת.
האי בריטניה הגדולה (מחולק לאנגליה, סקוטלנד, וויילס)
האיים קלייד התחתונים הכוללים את האי אראן והאי בוטה
האי אירלנד (רק צפון-אירלנד נותר בממלכה המאוחדת, כששאר האי בחזקת הרפובליקה של אירלנד)
האייל הקורא הוא כתב עת מקוון אשר עלה לרשת ב-12 בספטמבר 1999 (ערב ראש השנה תש"ס).
כתב העת דן בענייני תרבות ואקטואליה (כגון פוליטיקה, ספרים, מוזיקה ומדע).
ב"האייל הקורא" מתפרסמים מאמרים, עדכוני חדשות וסקרים, והגולשים דנים ביניהם בנושאי המאמרים במערכת הדומה לפורום.
כותבי המאמרים באתר אינם זוכים לתשלום, ומאמריהם נערכים על ידי צוות העורכים – העושים, גם הם, את מלאכתם בהתנדבות – קודם לפרסומם.
בעבר היה לאתר עורך ראשי, דובי קננגיסר, אולם בהמשך העבודה התחלקה בין מספר עורכים.
כל מאמר באתר משמש במה לדיונים ממושכים בהם מתפרסמות מאות ואלפי תגובות.
לעיתים הדיונים זוכים לחיים משל עצמם והם הולכים ומתפתחים גם כאשר הנושא בו הם עוסקים הולך ומתרחק מנושא המאמר המקורי.
באפריל 2010, בטור מאת דובי קננגיסר, נמסר ש"מנגנון התגובות החדשות יושבת, והאייל יהפוך לאתר סטאטי", כלומר – אתר שבו ניתן יהיה לעיין בתכנים ישנים אך לא להוסיף תוכן חדש.
בעקבות הודעה זו התארגנה קבוצת משתמשים לפתוח מחדש את האתר, והודעה על פתיחתו מחדש פורסמה ב-9 באוגוסט 2010.
נכון לנובמבר 2024 האתר עודנו פעיל ומפרסם נושאי שיחה חדשים מעת לעת כמו סקרים בעמוד הראשי.
האיים האגאיים הם קבוצה של איים בים האגאי, שנמצאים בין החלק היבשתי של יוון לבין צפון טורקיה.
האי כרתים תוחם את הים האגאי מדרום.
השם העתיק של הים האגאי - ארכיפלג - יוחס מאוחר יותר לאיים וכיום משמש לציון של קבוצת איים.
האיים האגאיים היווניים מחולקים למספר קבוצות (מצפון לדרום):
כמעט כל האיים האגאיים שייכים כיום ליוון, ומפוצלים בין תשעה מחוזות משנה שונים.
האיים שבשליטת טורקיה הם גקצ'אדה, בוזג'אאדה ושמונה איונים נוספים מול החוף המערבי של טורקיה.
מבחינה טריטוריאלית, הים האגאי וכמה מהאיים, כמו גם השטח האווירי שמעליהם, הם מקור לוויכוח מתמשך בין יוון וטורקיה והשתנה במשך הזמן.
המונח האיים האגאיים האיטלקיים, משמש לעיתים לציון האיים הדודקאנסיים, שנכבשו על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1912 וסופחו אליה בשנים 1923 עד 1947.
האיים האיאוליים (באיטלקית: Isole Eolie, בסיציליאנית: Ìsuli Eoli, בלטינית: Insulae Aeoliae; נקראים גם האיים הלִיפַּארִיִים – Isole Lipari) הם קבוצת איים געשיים בים הטירני, מול החוף הצפוני של סיציליה.
האיים הם חלק ממחוז מסינה.
אוכלוסיית האיים נאמדת בכ-15,000 נפש.
בימי הקיץ מהווים האיים אתר תיירות מבוקש ומספר המבקרים השנתי נאמד ב-200,000 תיירים.
קיימת תחבורה בספינות לחוף האיטלקי ולסיציליה, אבל ההסעה העיקרית היא ברחפת המגיעה לאיים מדי יום.
האיים האאולים קרויים על שמו של איולוס השלישי (Aeolus), אל הרוחות במיתולוגיה היוונית.
לעיתים קרובות נקרא הארכיפלג "האיים הליפאריים" על שם האי הגדול ביותר – ליפארי.
בימי השלטון הפשיסטי שימשו חלק מהאיים כמחנות ריכוז לאסירים פוליטיים.
האיים האיאוליים הם קשת איים אשר נוצרה כתוצאה מתנועת הלוחות הטקטונים.
באזור זה מתרחשת הפחתה של הלוח האפריקאי הנע צפונה אל מתחת ללוח האירואסייתי.
תהליך זה יוצר קשת איים געשיים, בדומה לאיים הגעשיים אשר נוצרו בקשת ההלנית בים האגאי.
האיים האיאוליים מורכבים מקבוצה של שמונה איים ושטחם 116 קמ"ר.
הצפוני שבהם הוא סטרומבולי (Stromboli), המהווה מוקד תיירות, המערבי אליקודי (Alicudi), הדרומי וולקנו (Vulcano) – משמו נגזר הכינוי הכולל של הרי הגעש, ושאר האיים: ליפארי (Lipari) – מרכז האיים (בשלושה מערי האי מתרכזת רוב האוכלוסייה), סלינה (Salina), פיליקודי (Filicudi), פנראה (Panarea), ובסילוצו (Basiluzzo).
באיים מתנשאים שני הרי געש פעילים: סטרומבולי ווולקנו, ואחרים המעלים אדים ופומרולות – למשל ליפארי ופנראה.
ההר הגבוה ביותר באיים נמצא באי סלינה וגובהו 962 מטר מעל פני הים.
מרחקי האיים מהיבשה: מנאפולי לאי הקרוב ביותר (סטרומבולי) – 240 ק"מ; מסיציליה לאי הקרוב ביותר (האי וולקנו) – 25 ק"מ.
בין שלושה איים מרכזיים המרחק הוא 17 ק"מ.
בעבר נכרו באיים סלעי פומיס לבן – סלע געשי הנקרא גם "אבן ספוג", אולם מכרות הפומיס נסגרו בעקבות הכרזת האיים כאתר מורשת עולמי.
מהאי ליפארי מגיע יין מיוחד.
באי וולקנו יש מכרות אלום (alum) – מלח כימי.
האיים האיאוליים נבחרו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית בזכות חשיבותם כאתר טבע נבחר על ידי אונסק"ו.
האיים הדוֹדֶקָאנֶסִיִים או הדודקאנסים , היא קבוצה של חמישה עשר איים גדולים ו-151 איים קטנים יותר, ב שב, סמוך לחופה הדרום-מערבי של טורקיה.
האיים הם חלק משטחה הטריטוריאלי של יוון, אך הם בעלי היסטוריה עשירה, ובעבר נשלטו על ידי מעצמות אזוריות שונות, ובהן טורקיה, איטליה ואף גרמניה הנאצית בימי מלחמת העולם השנייה.
גם האיים הקטנים ביותר יכולים להתגאות בכנסיות ביזנטיות מפוארות, ובטירות מימי הביניים.
מחוז דודקאנסה ביוון כולל 163 איים, מהם 26 מיושבים.
שנים עשר מאיים אלו נחשבים לאיים העיקריים, ומכאן שמו של האזור.
החשוב והידוע ביותר הוא רודוס, שהיה במשך מאות שנים האי שממנו נשלטו שאר האיים.
מהאיים האחרים קוס ופטמוס הם החשובים מבחינה היסטורית.
תשעת האחרים הם אסטיפליה, קאלימנוס, קרפאתוס, קאסוס, לרוס, ניסירוס, סימי, טילוס וקסטלוריזו (השוכן למעשה ב).
איים אחרים בעלי חשיבות בשרשרת האיים, על אף שאינם נכללים בתריסר האיים העיקריים, הם אגתוניסי, חאלקי, ליפסי, פסרימוס, טלנדוס ואיי זופרנה.
אוכלוסיית האיים בשנת 2005 הייתה 200,452 נפש, ושטחם היבשתי הכולל הוא 2,714 קילומטרים רבועים, בצפיפות אוכלוסייה של 73.9 נפשות לקמ"ר.
האיים הם מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון.
מרודוס, בירת הדודקאנסים, ישנה תחבורה ימית סדירה לאיים האחרים, וכן לנמלים ביוון עצמה, וכן קווים ימיים בינלאומיים סדירים, ואף מעבורות קבועות לקפריסין, למצרים, לטורקיה ולישראל.
ברודוס ובקוס ישנם נמלי תעופה המפעילים קווים בינלאומיים המחברים את האיים ליעדים שונים, בעיקר ביבשת אירופה הרואה באיים אלו יעד תיירותי מועדף.
כלכלת האיים נשענה בעבר על גידולים חקלאיים אופייניים לאזור כגון זיתים, חיטה וטבק, וכן על דיג, אך בשנות האלפיים החליף ענף התיירות המשגשג עיסוקים אלה כבסיס העיקרי לכלכלת האיים.
בקבוצת איים זו מצויים איים סלעיים קטנים ולא מיושבים בעלי צומח וחי אנדמיים, חלקם בסכנת הכחדה.
האיים משמשים כתחנות מנוחה לעופות נודדים, וכמקום קינון לעופות ים ולדורסים הייחודיים לאזור.
באמנת "נטורה 2000" של האיחוד האירופי נקבעו כ-200 אתרים וכ-1000 זנים לשימור.
ברשימת "GR 4210011 Vrachonisia Egeou" נכללים איים אלה:
שם תיאור קואורדינטות אסטקידוניסיה Astakidonisia Αστακιδονήσια ארכיפלג של ארבעה איים 35°53′12″N, 26°49′13″ Eזופרנה Sofrana νησίδες Σοφρανά ארכיפלג של שלושה איים 36°4′19″N, 26°24′2″E סירנה Syrna Σύρνα-Γύρω אי בודד 36°20′42″N, 26°40′30″E
האיים הדודקאנסיים היו מאוכלסים החל מן התקופה הפרהיסטורית.
בשנת 1600 לפנה"ס, בערך, נוצר קשר בין האיים ובין התרבות המינואית שבכרתים, וישנן עדויות להשפעה מינואית חזקה.
בעקבות נפילת התרבות המינואית נשלטו האיים על ידי האכאים (בערך משנת 1400 לפנה"ס), ולאחריהם על ידי הדורים (משנת 1100 לפנה"ס).
בתקופה הדורית החלו האיים לשגשג כישות עצמאית, ופיתחו כלכלה ותרבות עצמאיים במהלך המאות הבאות.
עם תחילת התקופה הארכאית בהיסטוריה היוונית, מ-1000 לפנה"ס, החלו האיים רודוס וקוס להתבלט כאיים העיקריים בשרשרת האיים, ובמאה השישית לפנה"ס הקימו הדורים שלוש ערים מרכזיות ברודוס - לינדוס, קמירוס ויאליסוס.
ערים אלו, ביחד עם האי קוס והערים קנידוס והליוקרנסוס באסיה הקטנה, היוו את עיקרה של האימפריה הדורית.
ההיסטוריה של האיים קיבלה תפנית חשובה בסביבות 499 לפנה"ס כאשר אירעו המלחמות הפרסיות, במהלכן נכבשו האיים על ידי הפרסים לתקופה קצרה.
בעקבות תבוסת הפרסים על ידי האתונאים ב-478 לפנה"ס, הצטרפו האיים אל הליגה האטית-דלית שבשליטת אתונה.
כאשר פרצה המלחמה הפלופונסית ב-431 לפנה"ס, שמרו האיים על עמדה נייטרלית, על אף שנותרו חברים בליגה.
כאשר הסתיימה המלחמה הפלופונסית ב-404 לפנה"ס היו האיים מנותקים למעשה מהעימותים העיקריים בים האגאי, ועברו תקופה של שקט יחסי ושגשוג.
בשנת 408 לפנה"ס התאחדו שלוש הערים ברודוס ליצירת מדינה אחת, שבנתה את בירתה בקצה האי, וקראה לה "רודוס".
רודוס המאוחדת שלטה באזור במהלך אלף השנים הבאות.
איים אחרים בדודקאנסים פיתחו אף הם מרכזים תרבותיים וכלכליים.
במיוחד התבלט האי קוס ששימש כמרכז ללימודי רפואה מיסודו של היפוקרטס.
המלחמה הפלופונסית החלישה את התרבות היוונית עד כדי כך, שיכולתה להתנגד לפולשים מבחוץ נחלשה.
ב-357 לפנה"ס נכבשו האיים על ידי מאוסולוס מהליוקרנסוס ולאחר מכן ב-340 לפנה"ס נכבשו שוב על ידי הפרסים.
תקופה נוספת זו של כיבוש פרסי הייתה קצרת ימים כתקופה הראשונה, ולאחריה, בשנת 332 לפנה"ס, כבש את האיים אלכסנדר הגדול.
לאחר מות אלכסנדר חולקו האיים בין יורשיו הדיאדוכים.
האיים יצרו קשרים מסחריים חזקים עם מצרים התלמיית, וביחד יצרו את "הברית הרודו-מצרית" ששלטה בנתיבי המסחר בים האגאי במאה ה-3 לפנה"ס.
בהנהגת רודוס התפתחו האיים לכוח ימי, מסחרי ותרבותי מרכזי.
מטבעות מרודוס היו למטבע מקובל בשוקי העולם, והאסכולות לפילוסופיה, לספרות ולרטוריקה שפרחו באי, זכו לתהילה.
הקולוסוס מרודוס, אחד משבעת פלאי תבל, שבנייתו הסתיימה ב-280 לפנה"ס, היה סמל לעוצמה והעושר בה זכו הדודקאנסים בתקופה זו.
ב-164 לפנה"ס חתמה רודוס על ברית עם רומא והאיים הפכו לבעלי בריתה של האימפריה הרומית במידה זו או אחרת במהלך התקופה, כאשר ברוב הזמן שומרים האיים על האוטונומיה שלהם.
רודוס הפכה למרכז לימודים למשפחות אצילי רומא, והאיים, ובמיוחד רודוס, זכו ליחס מיוחד.
בשנת 42 לפנה"ס במהלך המהומה שלאחר רצח יוליוס קיסר, כבש את האיים גאיוס קסיוס לונגינוס, ראש הקושרים כנגד קיסר, ובזז אותם.
לאחר מכן הפכו האיים לחלק מהאימפריה הרומית ואיבדו את עצמאותם.
הקיסר טיטוס הפך את רודוס לבירת ה"פרובינקיה אינסולרום" (פרובינקיית האיים - Provincia Insularum), ולבסוף אוחדו האיים לפרובינקיה ה-18 של רומא, הפרובינקיה של כרתים וקירנאיקה.
במאה הראשונה לספירת הנוצרים ביקר שאול התרסי באיים פעמיים, ויוחנן כותב הבשורה ביקר בהם פעמים רבות.
האיים היו בין הראשונים שתושביהם המירו דתם לנצרות.
יוחנן כותב הבשורה אף הוגלה לפטמוס שם כתב את ספר ההתגלות.
כאשר התפצלה האימפריה הרומית בשנת 395, נותרו האיים בשליטת החלק המזרחי שהתפתח במרוצת השנים לאימפריה הביזנטית, שהושפעה מן התרבות היוונית.
האיים נותרו חלק מן האימפריה הביזנטית במשך אלף השנים הבאות, על אף שסבלו מפלישות רבות של כוחות חיצוניים.
בתקופה זו החלו האיים לפתח מחדש ישות עצמאית, והמושג "דודקאנסה" עלה לראשונה כתיאור לישות זו במהלך המאה ה-8. שרידים רבים מהתקופה הביזנטית נותרו באיים עד ימינו, ובמיוחד מאות כנסיות במצבים שונים של שימור.
במהלך מסע הצלב הרביעי, במאה ה-13 פלשו האיטלקים לחלקים מהדודקאנסים, שהיו בתקופה זו תחת שליטת האימפריה של ניקיאה, מדינת בת של האימפריה הביזנטית.
משפחות אצילים מג'נובה ומונציה שלטו בחלקים מהאיים לתקופות קצרות, בעוד שנזירים ממסדר בזיליוס מקיסריה שלטו בפטמוס ובלרוס.
לבסוף, במהלך המאה ה-14 הגיע סוף לשלטון הביזנטי באיים, כאשר רודוס נכבשה על ידי האבירים ההוספיטלרים בשנת 1309, ויתר האיים עברו בהדרגה לשליטתם במשך העשורים הבאים.
האבירים הפכו את רודוס למעוזם, והפכו את בירתה לעיר גדולה הנשלטת על ידי מצודה חזקה.
מצודות וביצורים רבים פזורים באיים הדודקאנסיים כזכר לתקופה זו.
הביצורים הוכיחו את יעילותם בהדיפת פלישת הסולטאן של מצרים ב-1444 והסולטאן הטורקי מהמט השני ב-1480. לבסוף נפלה מצודת רודוס בידי צבאו של סולימאן המפואר ב-1522, והאיים האחרים נכבשו באותה שנה.
האבירים שנותרו בחיים לאחר הפלישה נמלטו לאי מלטה.
כיבוש האיים על ידי סולימאן המפואר הביא לתקופה בת כמה מאות שנים של שלטון האימפריה העות'מאנית באיים.
האוכלוסייה שילמה מס מיוחד בתמורה למעמד אוטונומי מסוים.
הגנרלים העות'מאנים לא הורשו להתערב בענייניהם האזרחיים, או להתייחס אליהם שלא כראוי.
ערובות אלו, בשילוב עם מקומם האסטרטגי של האיים בצומת חשוב לספנות בים התיכון, אפשרו לאיים לשגשג.
על אף שרגשותיה של האוכלוסייה היוונית ברובה (רק ברודוס ובקוס קמו קהילות טורקיות) נטו לטובת יוון במאבקה לעצמאות ב-1822, אנשי האיים לא הצטרפו למלחמת העצמאות היוונית, והמשיכו במעמדם המיוחד כקהילה של סוחרים יוונים, הנהנית מאוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית.
המאה ה-19 הייתה תקופה של שגשוג, וניתן להבחין בסימנים לכך בבתי האחוזה הגדולים שנבנו על האיים, ועומדים אף בימינו.
לאחר פרוץ מלחמת איטליה-טורקיה ב-1912, שנגעה ללוב השכנה, הכריזו האיים על עצמאותם מן השלטון העות'מאני, והכריזו על המדינה העצמאית של הדודקאנסים.
מדינה זו לא שרדה זמן רב, ובמאי 1912 נכבשו האיים כמעט מיד על ידי איטליה שחשקה באיים, במיוחד ברודוס המבוצר, על מנת לשלוט בנתיב הימי שבין טורקיה ולוב.
האיטלקים כבשו את כל האיים הדודקאנסיים, פרט לקסטלוריזו, שנכבש על ידי צרפת.
לאחר סיום המלחמה, על פי אמנת לוזאן הראשונה, שמרה איטליה על שלטונה באיים.
באוגוסט 1915 הכריזה איטליה מלחמה על מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה ובהן האימפריה העות'מאנית.
האיים הפכו לבסיס ימי חשוב לבריטניה ולצרפת, ובין היתר שימשו כבסיס חשוב במאמץ הבריטי הכושל בקרב גליפולי.
כמה מהאיים הקטנים יותר נשלטו על ידי בריטניה וצרפת, אם כי רודוס נותרה בשליטת איטליה.
לאחר המלחמה הגיעו שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס להסכם, שנחתם ב-29 ביולי 1919, שקרא להעברת האיים הקטנים יותר לרשות יוון, אך להשארת רודוס בידי האיטלקים, עד להעברת קפריסין מידי הבריטים ליוונים.
ביוני 1920 טענו היוונים שהאיטלקים הבטיחו להם שימסרו להם את רודוס תוך שנה, באם ימנעו מלסייע לאלבנים במצור על ולורה.
באוגוסט 1920 הודיעו האיטלקים שלא ימסרו את האיים, מכיוון שלא קיבלו את השטחים בדרום מערב אנטוליה, ובכללם את העיר אנטליה, שהובטחו להם.
בעקבות זאת, איימו היוונים שלא יחתמו על הסכם סוור.
לבסוף הושגה פשרה על פיה נקבע שאיטליה תישאר ברודוס רק 15 שנה.
התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה וייסודה של טורקיה המודרנית, הביאו לכך שאיטליה נסוגה מההסכם.
במאי 1923, לאחר עליית בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, הודיעה איטליה על סיפוח רודוס וקסטלוריזו, ועשרת האיים האחרים נותרו למשא ומתן עם יוון.
הסכם לוזאן, שנחתם ביולי 1923, כלל ויתור טורקי על האיים הדודקאנסים לאיטליה.
מוסוליני יצא בתוכנית של כפייה של תרבות איטליה, וקיווה להפוך את רודוס למרכז להתפשטות הטריטוריאלית והתרבותית של איטליה באימפריה הים תיכונית אותה ראה בעיני רוחו.
אף על פי שרוב תושבי האיים דיברו יוונית, ומיעוט של כ-10,000 איש דיבר טורקית, ומיעוט נוסף, יהודי האי, דיברו לאדינו, נדרשו בתי הספר ללמד באיטלקית, והכנסייה היוונית נדרשה לנהל את התפילות באיטלקית.
צעדים אלו הביאו להגירה רבה של דוברי יוונית מהאיים, והגירה קטנת ממדים של איטלקים אל האיים.
על אף שיטות הדיכוי בהן נקטה, הביאה התוכנית האיטלקית למודרניזציה של האיים, ולהכחדת מחלת המלריה שפגעה בתושבי האי מאז ומעולם.
בתי חולים, מובילי מים, מפעלי כוח וקווי חשמל נבנו והוצבו.
הונהג מרשם מקרקעין מודרני באיים, וטירות עתיקות עברו שיפוץ, על אף שסגנון הבנייה הכוחני הפשיסטי היה חריג לעומת הבנייה המסורתית באי.
לאחר סיום התקופה האיטלקית נהרסו מבנים רבים שנבנו בסגנון זה, וחריג הוא הכפר לאקי בלרוס המשמש דוגמה לסגנון הבנייה שהביא מוסוליני לאיים.
בשנת 1937 מונה דה וויקי למושל האיים והוא הגביר את הכפייה של התרבות האיטלקית על התושבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה איטליה למדינות הציר והשתמשה בדודקאנסים כבסיס ימי לפלישתה לכרתים ב-1940 ולבסיס אווירי להפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
לאחר חתימת כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נשלח כוח של בעלות הברית על מנת לנסות ולסייע לאיטלקים להחזיק באיים.
האיים הפכו לשדה קרב בין בעלות הברית ובין גרמניה הנאצית שפלשה אליהם בכוח גדול.
מערכת הדודקאנסים, הסתיימה בתבוסת האיטלקים ובעלות הברית, ובניצחון הגרמנים, ובכיבוש האיים בנובמבר 1943 על ידי גרמניה הנאצית.
על אף שסולקו מיוון עוד ב-1944, החזיקו הגרמנים באיים עד סוף המלחמה ב-1945.
לאחר המלחמה הפכו האיים לפרוטקטורט ימי בריטי, וכמעט מיד הורשו לנהל את ענייניהם האזרחיים.
הדבר הביא לאיחוד בלתי פורמלי עם יוון, על אף שהאיים היו בריבונות שונה ותחת משטר צבאי.
על אף התנגדותה של טורקיה, שחשקה אף היא באיים, הביא הסכם השלום בין בעלות הברית ואיטליה שנחתם בפריז ב-10 בפברואר 1947 לשובם של האיים לריבונות יוון, לאחר שבע מאות שנים תחת ריבונות זרה.
רודוס והדודקאנס הם יעד טיולים מועדף עבור תיירים.
העיר העתיקה ברודוס עברה שיפוץ, מתפקדת כקהילה חיה בין החומות מימי הביניים, וזוכה למבקרים רבים מרחבי העולם.
האיים האגאדיים (באיטלקית: Isole Egadi; בלטינית: Aegates Insulae), הוא שמה של קבוצת איים הרריים קטנים בים התיכון, סמוך לחוף הצפון-מערבי של סיציליה, לא הרחק מן העיר טרפאני.
הגדול מבין האיים, פביניאנה (Favignana, בלטינית "אייגוסה"), שוכן 10 מייל דרום-מערבית לטרפאני; לוואנצו (Levanzo, בלטינית "פורבנטיה") 8 מייל מערבה; מארטימו (Marettimo, "היירה נסוס" בעת העתיקה), הנמצא 15 מייל מערבית לטרפאני, נחשב כיום חלק מקבוצת איים זו.
קיימים עוד איים זעירים אחדים בין פביניאנה לסיציליה.
עיקר כלכלתם של יושבי האיים היא על דיג, ובעיקר דיג טונה.
בפביניאנה ובלוואנצו נתגלו ממצאים ארכאולוגיים וציורי מערות המלמדים כי האיים היו מיושבים כבר בתקופות הנאוליתית והפלאוליתית.
האיים האגאדיים היו זירת קרב אייגוסה (241 לפנה"ס), הקרב הימי בין ציי קרתגו ורומא שסיים את המלחמה הפונית הראשונה.
עד 1874 היו האיים בבעלות משפחת פאלאוויצ'יני (Pallavicini) מג'נובה, אז נקנו על ידי משפחת פלוריו (Florio) מפלרמו.
האיים האלאוטיים הם שרשרת של יותר מ-300 איים געשיים קטנים היוצרים קשת געשית בצפון האוקיינוס השקט.
האיים שייכים ברובם לארצות הברית, ומקצתם לרוסיה.
האיים האלאוטיים משתרעים על פני שטח של 17,666 קמ"ר לאורך 1,900 ק"מ ממערב לחצי האי אלסקה בכיוון חצי האי קמצ'טקה.
האיים, הכוללים 57 הרי הגעש, נמצאים בחלק הצפוני של טבעת האש.
האיים, אשר היו ידועים קודם לשנת 1876 בשם ארכיפלג קתרינה, מורכבים מחמש קבוצות איים (ממזרח למערב): איי פוקס, איי ארבעת ההרים , איי אנדריאנוף, איי ראט, ואיי ניר (Near Islands) (עם האי בולדיר במחצית הדרך שבין האיים פאביאן ודיאנה, אולם אינו מהווה חלק מקבוצות איים אלה).
כל האיים שוכנים בין קווי הרוחב 52° ו-55° צפון ובין קווי האורך 172° מזרח ו-163° מערב.
ציר הארכיפלג, סמוך לחלק היבשתי של אלסקה, הוא בעל נטייה דרום-מערבית, אולם סמוך לקו האורך 179 כיוונו נוטה לצפון-מערב.
שינוי זה בכיוון מתאים לקשת בקו הרי הגעש אשר התרוממותם מקרקעית האוקיינוס תרמה ליצירת האיים.
ניתן למצוא קשתות דומות של איים במקומות אחרים באוקיינוס השקט באיים הקוריליים, באיי יפן ובפיליפינים.
כל קשתות האיים הללו שוכנות על שולי הלוח הפסיפי והם משופעים בפעילות סייסמית, אולם למרות זאת הם מיושבים.
האיים האלאוטיים קושרים בין הלוח הפסיפי והלוח הצפון-אמריקאי.
האיים המזרחיים גבוהים יותר מן האיים המערביים בארכיפלג.
האיים מהווים את המשכו של הרכס האלאוטי ביבשת אמריקה הצפונית.
על רוב האיים ניתן למצוא שרידים לפעילות געשית, וקיימים לועות רבים של הרי געש בחלקם הצפוני של האיים.
חלק מהרי הגעש פעילים, בהם הר הגעש בוגוסלוף וקנאגה.
עם זאת, רבים מן האיים אינם געשיים לחלוטין, ומכילים גם סלעי משקע ומרבצי ליגניט.
חופי האיים סלעיים, עם סימני שחיקת גלים, והגישה לאיים בדרך הים מסוכנת ביותר, בעקבות הקרקע העולה בחדות מקרקעית הים.
הנקודה הגבוהה ביותר באיים נמצאת על פסגת ההר גרלוי וולקנו בגובה של כ-1,573 מטרים.
האקלים באיים האלאוטיים מושפע באופן בלעדי מן האוקיינוס שסביבם, ולכן הטמפרטורות בהם אחידות באופן כללי, ללא שינויים חדים וכמות המשקעים גבוהה מאוד.
באזור האיים קיים ערפל כמעט תמידי.
מזג האוויר בקיץ קריר יותר באופן משמעותי מזה שבדרום-מערב אלסקה, אולם הטמפרטורות בחורף באיים ובחצי האי המוביל אליהם מן היבשת, כמעט זהות.
הטמפרטורה הממוצעת באי אנאלסקה, האי המיושב ביותר בארכיפלג, היא 3.4°C.
בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת היא 1.1°C-, ובחודש אוגוסט 11.1°C.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באיים היא 26°C, והנמוכה ביותר 15°C-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באי אנאלסקה היא 2,033 מילימטר, עם כ-250 ימי גשם בשנה.
זהו אחד האזורים הגשומים ביותר בארצות הברית.
גידול צמחייה אפשרי באיים כ-135 ימים בשנה, מתחילת חודש מאי ועד סוף ספטמבר, אולם גידולים חקלאיים מוגבלים לגידול ירקות ספורים בלבד.
להוציא מספר עצי ערבה מקומיים, ברוב האיים אין עצים כלל.
על כמה מן האיים גדל מספר קטן של עצים מחטניים, אשר הובאו למקום בתקופת השליטה הרוסית.
אף שבאזורים קרים דומים גדלים עצים גבוהים, רוב המחטניים על האיים האלאוטיים אינם גבוהים משלושה מטרים, אף שחלקם ניטעו לפני למעלה ממאתיים שנה.
נופם של עצים אלה מושפע ממשטר הרוחות העזות המנשבות באיים.
האיים משופעים בעשבים נמוכים ובפרחי בר.
בעבר נפוץ גידול כבשים ואיילים על האיים הפחות הרריים בארכיפלג.
על חלק מן האיים קיימים עדרי ביזון אמריקאי.
בשנות ה-80 נעשה ניסיון לגדל עדרי למה על האי אנאלסקה.
היום מבוססת כלכלת האיים בעיקר על דיג, ובמידה פחותה יותר על מתן שירותים לבסיסי הצבא האמריקאי.
יש מעט שדות תפוחי אדמה על האיים וגידול עופות נעשה בלולים מיוחדים המוגנים מן הקור.
במפקד אוכלוסין שנערך באיים בשנת 2000 נמצאו במקום 8,162 תושבים, מהם 4,283 מתגוררים באי אנאלסקה.
ילידי המקום הם דוברי אלאוטית, השייכת למשפחת השפות האסקימו-אלאוטיות המדוברות בצפון אלסקה, צפון קנדה וגרינלנד.
המערכה היחידה שהתנהלה במלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית עצמה הייתה הקרב על האיים האלאוטיים.
האיים הגימנסיים (בקטלאנית: Gimnèsies, הגייה: ; בספרדית: Gimnesias הגייה: ), הוא שם קולקטיבי שניתן לחלק המזרחי של האיים הבלאריים בספרד, שמייחדת את האיים מיורקה, מנורקה וקבררה מהאיים איביזה ופורמנטרה המכונים איי האורן.
האיטלקים באים הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית - איטלקית מסוגת דרמה רומנטית וסרט ספורט משנת 1996 בבימויו של אייל חלפון שכתב גם את התסריט.
עלילת הסרט היא משולש אהבה רומנטי על רקע מפגש בין נבחרת כדורמים כושלת של קיבוץ גבעת השלושה לבין קבוצה אלופה מאיטליה, בתקופה בה נמצא הקיבוץ במשבר כלכלי וחברתי קשה על רקע משבר הקיבוצים.
בסרט משתתפים שחקני קולנוע איטלקיים כשחקני כדורמים בקבוצה האיטלקית, ובהתאם לכך, הדיאלוגים בסרט מתנהלים בעברית, איטלקית ואנגלית.
עמוס יזרעאלי (אשר צרפתי) הוא שחקן כדור מים ותיק ומאמן את קבוצת כדור המים של גבעת השלושה שצוברת הפסדים ועומדת לרדת ליגה.
הוא נשוי למרים (מירי פביאן), אישה פסיבית שסלחה לו על קיום יחסים עם דריה טננבאום (יונה אליאן) מהם נולד נדב (גור יערי) המשמש כשוער של הקבוצה.
דריה עזבה את הקיבוץ ולמדה מנהל עסקים.
כאשר הקיבוץ נקלע לקשיים בעקבות משבר הקיבוצים היא נקראה לחזור לקיבוץ להוציא אותו מהמשבר ולייעל אותו.
בעבודתה היא נתקלת בהתנגדות מחברי הקיבוץ ובעיקר מלוצקי (אברהם סלקטר) המסרב ומתקשה לקבל את הוראות ההפרטה.
עליה לתמרן בין הקיבוץ ונציג הבנק (דורון צפריר) כדי שהמשק ומפעל הנעליים ימשיכו לפעול.
לקיבוץ מגיעה אלופת הליגה האיטלקית בכדור מים בראשות המאמן לואיג'י ונטורה (פרנקו נרו) כדי לעבור שם אימונים לקראת משחק מכריע באיטליה.
לואיג'י הוא מכר ותיק של עמוס מתחרויות קודמות.
כמו כן הוא בעל דעות קומוניסטיות ונמשך לאידיאל השיתופי של הקיבוץ.
הוא רווק ועיניו נמשכות לדריה למורת רוחו של עמוס.
קנאתו של עמוס לדריה הולכת ומתעצמת ובחגיגת חג השבועות הוא מחליף איתו מהלומות שמתפתחות לתגרה המונית בקיבוץ.
לואיג'י וקבוצתו עוזבים את הקיבוץ בכעס וחברי הקיבוץ מתכנסים בחדר האוכל לישיבה כדי להחליט אם להפסיק את התמיכה בקבוצה ולפרק אותה.
כאשר מתחיל בבריכה הקרב המכריע על הישארות בליגה וחברי המשק עומדים להצביע, מגיע פתאום לואיג'י לחדר האוכל ומצליח לשכנע את החברים לתמוך בקבוצה.
כולם יוצאים לעודד את הקבוצה ועמוס מצטרף לקבוצה ומבקיע את שער הניצחון.
האיילים של סנטה קלאוס מוזכרים בסיפורים רבים.
האיילים מושכים במרבית הסיפורים מזחלת בשמיים החשוכים כדי לעזור לסנטה קלאוס למסור מתנות לילדים בערב חג המולד.
בפולקלור המסורתית, המזחלת של סנטה קלאוס מובלת על ידי שמונה איילים ששמם בחלק ניכר מהסיפורים הם דשר, דנכן, פרנסר, שועלה, קומט, קופידון, דונדר ובליצן.
הפופולריות המתמשכת של שירי חג מולד הביאה לכך שגם אייל נוסף, שנקרא רודולף אדום האף הצטרף לרשימה ובכך מגדיל את מספר האיילים של סנטה קלאוס לכ-9 איילים.
ההתייחסות הראשונה למזחלת של סנטה שנמשכת על ידי איילים מופיעה בשיר ילדים שאויר משנת 1821, השיר שפורסם בניו יורק נכתב ואויר על ידי אלמונים.
על פי הסיפור רודולף היה בנו של דונר (donner), רודולף נולד עם אף אדום זוהר, שהפך אותו למנודה חברתית בקרב איילי הצפון האחרים.
אולם ערב חג מולד אחד השמיים היו מעוננים מדי וסנטה קלאוס לא יכול היה לעוף עם מזחלתו רתומת האיילים.
לפתע הבחין סנטה קלאוס באפו הזוהר של רודולף והחליט שאפו ישמש כפנס, ושהוא יעמוד בראש האיילים הגוררים.
מאז כלל צוות גרירת מזחלתו של סנטה קלאוס 9 איילים.
האיטים אמריקאים הם תושבי האיטי, שמוצאם אמריקאי, והם כוללים צאצאים של שחורים חופשיים מארצות הברית שהיגרו להאיטי בתחילת המאה ה-19, כמו גם מהגרים וגולים מסיבות אחרות.
בזמן רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010 חיו בהאיטי כ-45,000 אמריקאים.
בין מלחמת העצמאות של ארצות הברית למלחמת האזרחים האמריקנית, שחורים חופשיים רבים היגרו להאיטי, אך רק בשנת 1824, בתמיכת נשיא האיטי, ז'אן פייר בויאר, אושר מהלך זה בחוק, והממשל בהאיטי אף מימן את עלות ההגירה והבריחה.
בקיץ 1824 החלו להגיע אלפי שחורים להאיטי, וזרם זה נמשך עד 1826, אז מדינת האיטי כבר לא מימנה את ההגירה.
במהלך הדיקטטורה של פרנסואה דובליה, אנשי עסקים אמריקאים רבים הגיעו להאיטי עם משפחותיהם כדי להפעיל את המפעלים שהוקמו שם.
האיטים גרמנים הם תושבי האיטי ממוצא גרמני.
היישוב הגרמני הקדום ביותר הידוע בהאיטי נקרא בומברדופוליס.
ב, כאלף גרמנים הגיעו להאיטי והתיישבו בבומברדופוליס.
באמצה המאה ה-18, הגרמנים החלו להסדיר ולקיים יחסים מסחריים עם האיטי, ובעקבות כך, הגיעו עוד גרמנים להאיטי, ואף התחתנו עם משפחות בולטות שם וזה אפשר להם לעקוף את האיסור החוקתי נגד זרים שבבעלותם אדמות.
במאה ה-19, הרבה מהעסקים בהאיטי נשלטו על ידי מהגרים איטלקים וגרמנים.
בשנת 1910, 90% המסחר הבינלאומי של האיטי, נשלט על ידי הגרמנים שהתגוררו שם.
אף על פי שהם מונים רק כ-200 איש, הם הפעילו כוח כלכלי לא פרופורציונלי.
כשארצות הברית פלשה להאיטי בשנת 1915, הם כלאו מיד והחרימו את כל הגרמנים ואת רכושם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כל הגרמנים בהאיטי היו בבתי הכלא תחת פיקוח ומשמר כבד.
בסוף מלחמת העולם הראשונה עזבו מרבית הגרמנים את האיטי, ולעולם לא חזרו בשל עוינות הכוח הכובש האמריקני.
ארצות הברית מעולם לא החזירה את החפצים הגרמניים שהוחרמו.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר האיטי הכריזה מלחמה על גרמניה, שוב הוחרמו כל נכסי הגרמנים בהאיטי, אך בהמשך העבירו בהאיטי חוק להחזרתם לבעליהם החוקיים.
בשנת 1942, נשלחו אסירי מלחמה גרמנים אלה לארצות הברית, על פי בקשה אמריקאית, כערובה לאסירים האמריקניים שהוחזקו בגרמניה, ורק בשנת 1946 הם הוחזרו להאיטי.
האיטים צרפתים הם תושבי האיטי ממוצא צרפתי.
בשנת 1697, הצרפתים החלו לשלוט בהאיטי.
בתקופת זו, הם טבחו בתושבים המקוריים ושעבדו אותם, וכתוצאה מכך, היוו הצרפתים 90% מתושבי האיטי בתקופה זו.
בשנת 1791 החל מרד העבדים בהאיטי, שכלל שחורים דרשו את זכויותיהם, לנטוש את העבדות ושוויון.
בשנת 1804, לאחר ניצחון העבדים במרד, הם טבחו בצרפתים שבהאיטי, מה שהוביל לצמצום בולט של הצרפתים בהאיטי.
האיטים פולנים הם תושבי האיטי, שמוצאם פולני.
קזאלה, כפר קטן כ-45 קילומטר מפורט-או-פרנס, נחשב למרכז של הקהילה הפולנית בהאיטי, וישנם כפרים נוספים.
בקזאלה התיישבו צאצאים של חברי הלגיון הפולני, יחידות ששירתו בצבא הצרפתי, שהצטרפו לעבדים במרד העבדים בהאיטי.
ההערכה היא כי כ-400 עד 500 מהפולנים הללו התיישבו בהאיטי בתום המרד.
הם קיבלו מעמד מיוחד מז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי, ואזרחות מלאה.
בשנת 1802 הוסיף נפוליאון ללגיון הפולני כ-5,200 איש לעזרת הכוחות הצרפתיים שנשלחו לסן דומנג כדי לדכא את מרד העבדים.
לחלקם נאמר שיש בסן דומינג מרד של אסירים.
לאחר שהגיעו, נודע להם כי הצרפתים מנסים לדכא מרד של אפריקאים מקומיים שנלחמים למען חירותם.
ככלל, פולנים רבים האמינו שאם הם יילחמו למען צרפת, נפוליאון בונפרטה יגמול להם על ידי השבת עצמאות פולין.
הרבה מהחיילים הפולנים עזבו את הצבא הצרפתי והצטרפו למורדים.
לאחר שהאיטי קיבלה את עצמאותה, דסאלין הורה שלא לטבוח בפולנים, כמו שטבחו בשאר הלבנים האיטי.
הוא העניק לפולנים סיווג כשחורים בהאיטי, והעניק להם אזרחות האיטית מלאה.
דאסלין כינה את העם הפולני "הכושים הלבנים של אירופה", מה שנחשב אז לכבוד גדול, שמשמעותו אחווה בין הפולנים להאיטים.
צאצאי הפולנים בהאיטי היו איכרים כמו הרוב הגדול של התושבים באי.
עשרות שנים מאוחר יותר, באמצע המאה ה-20, פרנסואה דובליה, נשיא האיטי שהיה ידוע בדעותיו הלאומיות ולמען השחורים, השתמש באותו מושג של "כושים לבנים אירופיים" תוך שהוא מתייחס לעם הפולני.
בתקופתו של דובליה, הפכה העיירה הקטנה קזאלה למעוז קומוניסטי, וצעירים רבים ממנה התעמתו עם משטרו של דובליה.
ב-29 במרץ 1969 התרחש טבח קזאלה, ע"י טונטון מקוט שתקף את הכפר.
בטבח נרצחו 23 צעירים, נאנסו נשים, ונפצעו רבים.
בשנת 1983, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בהאיטי.
הוא הזכיר כיצד הפולנים תרמו למרד העבדים שהוביל לעצמאותה של האיטי.
האיטים הודים הם תושבי האיטי, שמוצאם הוא הודי.
נכון לשנת 2011, ישנם כ-10,000 תושבים בהאיטי, שמוצאם הוא ממדינת הודו או מתת-היבשת ההודית.
הקהילה ההודית בהאיטי מורכבת בעיקר מאנשי עסקים.
רוב המהגרים מתת היבשת ההודית הם ממדינת הודו.
במהלך רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, רבים מבני הקהילה ההודית איבדו את בתיהם ופנו לממשלת הודו בבקשה להעניק להם סיוע כספי לבניית חייהם מחדש.
ההודים שרצו לחזור להודו, לא יכלו לעשות זאת, משום שלא היו טיסות מהאיטי ואליה, והדרך היחידה לטוס להודו הייתה דרך הרפובליקה הדומיניקנית השכנה, שלא אפשרה זאת.
האיטים הוא שמם של אזרחי האיטי ושל צאצאיהם פרי הורות ישירה בפזורה.
האיטים הם בדרך כלל צאצאיהם המודרניים של עבדים אפריקנים משוחררים, יושבי האיים הקאריביים, אשר התיישבו בשטח היסטורי המכונה סן דומנג.
הקבוצה כוללת גם מיעוט מולאטי ממוצא אירופי, בדרך כלל מתיישבים ממוצא צרפתי.
על בסיס תודעה היסטורית, הרוב המכריע של ההאיטים מזהה עצמו עם מוצא אפריקני משותף, אם כי חלק קטן מקבוצה אתנית זו מקורם במהגרים בני זמננו מהלבנט שבמהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה חיפשו ומצאו מקלט במדינת האיטי.
האיים: אממי-אושימה, טוקונושימה ואיריומוטה והחלק הצפוני של אוקינאווה (ביפנית: 奄美大島、徳之島、沖縄島北部及び西表島) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המורכב מחמישה חלקים בארבעה איים יפניים בשרשרת איי ריוקיו.
האתר נבחר במונחים של מגוון ביולוגי (קריטריון 10 של מורשת עולמית) בשל מערכת אקולוגית מגוונת של מיני צמחים ובעלי חיים ייחודיים לאזור.
ההצעה להציע את האיים כמועמדים לאתר מורשת עולמית הועלתה ב-2003. המועמדות המקורית נוספה לרשימת המועמדים לאתר מורשת בשנת 2016 לאחר הערכה ראשונית של ארגון ה-IUCN.
בשנת 2018, משכה יפן את המועמדות במטרה לעדכן את הפרטים, לפני הגשה מחדש בשנה שלאחר מכן.
לאחר הערכה נוספת, בשנת 2021 המליץ IUCN לרשום את המועמדות המתוקנת.
אונסק"ו הצביע על הכללת האיים כאתר מורשת עולמית ביולי 2021.
אתר המורשת משתרע על שטח הכולל של 426.98 קילומטרים רבועים המחולק בין חמישה אזורים על ארבעה איים בשרשרת איי ריוקיו.
בהשפעת זרם קורושיו החם ומערכת הלחץ הגבוה הסובטרופית, יש לאיים אלו אקלים סובטרופי גשום, והם מכוסים בעיקר ביערות גשם סובטרופיים רחבי עלים וירוקי עד.
השטחים המרכיבים את אתר המורשת כוללים את הביוטה העשירה ביותר ביפן, ואחת מנקודות החמות של מגוון ביולוגי בעולם.
באתר יש מספר גדול של מינים, רבים מהם אנדמיים ובסכנת הכחדה.
בשטח זה, המהווה פחות מ-0.5% משטחה של יפן, נמצאים 1,819 מינים של צמחים וסקולריים, 21 מינים של יונקים יבשתיים, 394 מינים של עופות, 21 מינים של דו-חיים, 36 מינים של זוחלים יבשתיים, ו-267 מינים של דגים של מים מתוקים.
מינים רבים הם אנדמיים, ו-95 מינים מצויים בסיכון.
בין המינים האנדמיים כלולים ארנב אממי שחי רק באיים אממי אושימה וטוקונושימה, רלית אוקינאווה (Hypotaenidia okinawae), שחיה אך ורק באוקינאווה, שלושה מינים של חולדות קוצניות מהסוג האנדמי Tokudaiada ו (Prionailurus bengalensis iriomotensis), שחי אך ורק על האי איריומוטה.
מתוך כלל המינים, 188 מינים של צמחים וסקולריים הם אנדמיים (כ-10% מסך המינים), וכך גם 13 יונקים יבשתיים (62%), 5 עופות, 18 דו-חיים (86%), 23 זוחלים (64%), 14 דגים של מים מתוקים וכל סרטני היבשה.
הסיבה למגוון הביולוגי העשיר ולמידת האנדמיות הגדולה נעוצה בהיסטוריה הגאולוגית של איי ריוקיו.
איים אלו היו בעבר חלק מיבשת-העל של אירואסיה עד אמצע המיוקן, ואז הם נפרד מהיבשת תוך יצירת ארכיפלג עקב התפתחות ושלושה מצרי ים עמוקים.
על האיים השונים שנוצרו הפכו בעלי החיים היבשתיים למבודדים ועברו תהליך ייחודי של אבולוציה.
כאמור, אתר המורשת מורב מחמישה שטחים על ארבעה איים:
האיים הבורומאיים הם שלושה איים באגם מאג'ורה שבצפון איטליה.
הם קרויים על שם בית בורומאו, שהחל לרכוש אותם בתחילת המאה ה-16 (אז נרכש איזולה מאדרה) ועדיין מחזיק ברובם כיום (באיזולה מאדרה, באיזולה בלה ובאיזולינו די סאן ג'ובאני).
שלושת האיים המרכזיים הם איזולה בלה, "האי היפה"; , "אי האמא"; ו, "אי הדייגים".
בנוסף להם קיים האי הקטן, , והצוק הלא מאויש מַלְגֶ֫רָה (Malghera).
אל האיים אפשר להגיע בסירה מהעיירה סטרזה.
האיים האיטלקיים בים האגאי (באיטלקית: Isole italiane dell'Egeo) הם ארכיפלג של ארבעה עשר האיים הדודקאנסיים בדרום מזרח הים האגאי, שנשלטו על ידי ממלכת איטליה והרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בין השנים 1912–1945. לאחר מלחמת העולם השנייה ופירוק ממלכת איטליה, האיים נשארו תחת ריבונות איטלקית, אך בפועל היו תחת כיבוש בריטי.
לבסוף נמסרו ליוון בשנת 1947 במסגרת "חוזה פריז".
לאחר פרוץ המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1912, שנגעה ללוב השכנה, הכריזו האיים הדודקאנסיים על עצמאותם ועל הקמת המדינה העצמאית של הדודקאנסים.
עם סיום המלחמה בין העות'מאנים לאיטלקים, על פי אמנת לוזאן הראשונה, שמרה איטליה על שלטונה באיים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, הגיעו שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס להסכם, שנחתם ב-29 ביולי 1919, שקרא להעברת האיים הקטנים יותר לרשות יוון, אך להשארת רודוס בידי האיטלקים, עד להעברת קפריסין מידי הבריטים לידי היוונים.
האי קסטלוריזו, שנכבש זמנית על ידי צרפת ב-1915, החל להיות תחת שליטת איטליה רק ב-1921.
שנות ה-20 וסיפוח האיים לאיטליה
העניין האיטלקי באיים הדודקאנסיים נבע ממטרות אסטרטגיות שנועדו לקדם את המדיניות האימפריאלית ארוכת הטווח של האיטלקים בים התיכון.
האיים לרוס ופטמוס שימשו כבסיסים של הצי המלכותי האיטלקי.
כאמור, עד 1923, השלטון באי היה על ידי מושל צבאי.
רק החל מ-1923, עם סיפוח האיים לאיטליה, החליפו מושלים אזרחיים את המושלים הצבאיים.
בממשלת איטליה היו שני קווי מדיניות לגבי האיים: הראשונה, בתמיכתו של המושל מריו לאגו, העדיף לפעול לקידום דו-קיום עם האוכלוסייה המקומית ואף עודד נישואי תערובות של איטלקיים עם היוונים המקומיים, במקביל, קידם לאגו מלגות באוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת פיזה, לסטודנטים איטלקיים שיפיצו את התרבות והשפה האיטלקית בקרב חבריהם מהאיים הדודקאנסיים.
רק במקרה אחד לאגו התנגד לאינטגרציה עם האוכלוסייה המקומית: לאגו התעקש להגביל את כוחה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ופעל להקמת כנסייה חדשה, כנסייה מקומית אוטוקפלית.
המדיניות השנייה, שקודמה על ידי המפלגה הפשיסטית הלאומית, תמכה בכפיית התרבות האיטלקית על האוכלוסייה המקומית.
זה היה הקו שהתקבל על ידי ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני, שאכן יצא בתוכנית של כפיית התרבות האיטלקית על המקומיים, וקיווה להפוך את רודוס למרכז להתפשטות הטריטוריאלית והתרבותית של האימפריה האיטלקית.
כחלק מהתהליך, על אף שרוב תושבי האיים דיברו יוונית, נדרשו בתי הספר ללמד באיטלקית והכנסייה היוונית נדרשה לנהל את התפילות באיטלקית.
על אף שיטות הדיכוי בהן נקטו האיטלקים, הביאה התוכנית האיטלקית למודרניזציה של האיים, ולהכחדת מחלת המלריה שפגעה בתושבי האי מאז ומעולם.
בתי חולים, מובילי מים, תחנות כוח וקווי חשמל נבנו והוצבו.
הונהג מרשם מקרקעין מודרני באיים, וטירות עתיקות עברו שיפוץ, על אף שסגנון הבנייה הפשיסטי לא תאם את הבנייה המסורתית באי.
לאחר סילוק השלטון האיטלקי נהרסו מבנים רבים שנבנו בסגנון זה, וחריג הוא הכפר לאקי בלרוס המשמש דוגמה לסגנון הבנייה שהביא מוסוליני לאיים.
בשנת 1937 מונה דה וויקי למושל האיים.
דה וויקי, שהיה פשיסט שתמך וקידם איטלזציה של האזור, הגביר את כפיית התרבות האיטלקית על התושבים, השפה האיטלקית הפכה לשפת חובה במערכת החינוך ויוונית הפכה למקצוע אופציונלי בלבד.
בנוסף לכך, ב-1938, הוחלו חוקי הגזע באיטליה על האיים יחד עם גזירות נוספות שכללו שינוי שיטת הבחירות של ראשי הערים.
הממשלה האיטלקית ניסתה לקדם לאורך השנים מהלכים שיובילו איטלקים להתיישב באיים, אך המאמצים להביא מתיישבים איטלקים לאיים לא הצליחו.
עד 1936 היו רק כ-16,711 אזרחים איטלקים באיים הדודקאנסיים, רובם חיו ברודוס ולרוס.
עם סיום המערכה על יוון, השלטונות הפשיסטיים דחפו לשילובם של האיים הקיקלאדיים והאיים הספורדיים ולספח אותם לקולונייה הקיימת באיים הדודקאסניים, אך גרמניה הנאצית, בעלת בריתה של איטליה, התנגדה לכל צמצום טריטוריאלי של המדינה ההלנית, שהייתה מדינת בובות גרמנית שהוקמה ביוון לאחר כניעת יוון.
לאחר נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה וחתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה בספטמבר 1943, הפכו האיים לזמן קצר לזירת קרב בין הגרמנים, הבריטים והאיטלקים במערכה שנודע לימים כ"מערכה בדודקאנס".
בסופו של דבר, לאחר מספר קרבות, הגרמנים ניצחו.
על אף שיוון היבשתית כבר לא הייתה תחת שליטתם ב-1944, נותרו האיים תחת כיבוש גרמני-איטלקי עד סוף המלחמה ב-1945. במהלך הכיבוש הגרמני עדיין היו האיים חלק משטחה הריבוני של מדינת הבובות האיטלקית שהגרמנים הקימו בצפון איטליה, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, אך בפועל תחת כיבוש צבאי גרמני.
בתקופה זו הושמדה הקהילה היהודית באיים כמעט לחלוטין.
כ-1,700 יהודי רודוס וכ-120 יהודי קוס נשלחו לאתונה ומשם לאושוויץ.
הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים.
עם תום המלחמה, הפכו האיים לפרוטקטורט ימי בריטי, וכמעט מיד הורשו לנהל את ענייניהם האזרחיים.
על אף התנגדותה של טורקיה, שחשקה אף היא באיים, הביא חוזה פריז ב-10 בפברואר 1947 להעברת הריבונות על האיים לידי יוון.
זכר יחיד כמעט לתקופת הניתוק הוא שמירת קוד נפרד - SV5, בתחנות רדיו חובבים.
האיילות הוא בלט בן מערכה אחת, למוזיקה מאת פרנסיס פולנק וכוריאוגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה.
הבלט בוצע לראשונה על ידי בלט רוס ב-6 בינואר 1924 בסאל גארנייה במונטה קרלו.ניז'ינסקה רקדה את התפקיד הראשי של המארחת.
לבלט אין עלילה, והוא מתאר את הקשרים האקראיים שנוצרים בקבוצה של אורחים, צעירים ברובם, באחר-צהריים של קיץ.
הבלט הוצג בפריז ובלונדון תוך שנה מאז הבכורה, והוא חוזר ועולה על הבמה בערים אלה לעיתים קרובות; בניו יורק לא הופק הבלט עד 1950. ניז'ינסקה ביימה הפקות מחודשות של הבלט לכמה להקות בעשורים שלאחר יצירתו.
"האיילות", בעיצובים מחודשים של התלבושות והתפאורה של מארי לורנסין, שומר על מקומו ברפרטואר של בלט האופרה של פריז, הבלט המלכותי ועוד להקות.
המוזיקה שימשה בבלטים מאוחרים יותר, אם כי הם לא תפסו את מקומם ברפרטואר הקבוע כמו הבלט שיצרה ניז'ינסקה.
המוזיקה לבלט המקורי מכילה שלושה קטעי מקהלה.
פולנק קבע, שתפקידי המקהלה יהיו נתונים לבחירה כאשר ערך מחדש את הפרטיטורה בשנים 1940-1939, והיצירה מושמעת על פי רוב בליווי תזמורתי מלא.
המלחין יצר סוויטה בת חמישה פרקים מן היצירה, לביצוע קונצרטי.
הסוויטה מוקלטת על תקליטים אריכי-נגן ועל תקליטורים מאז 1950.
סרגיי דיאגילב, בעלי הבלט רוס, יצר קשר עם פולנק בנובמבר 1921 עם הצעה להזמנת יצירה.
(לדברי הביוגרף של ולנק, קארל בץ שמידט, ייתכן שהיה זה ז'אן קוקטו, הכוח המניע בקבוצת השישה, שהעלה את הרעיון לפני דיאגילב, אבל ייתכן גם שקוקטו הגזים בראייה לאחור במידת התרומה שהייתה לו בנושא.
התוכנית המקורית הייתה, שפולנק יכתוב מוזיקה לעלילת בלט שכותרתה "העלמות", שכתבה מעצבת האופנה ז'רמיין בוננאר.
שמות הקטעים בפרטיטורה מלמדים, שפולנק היה נאמן לתוכניתו, אבל שימר בכל זאת שני מאפיינים חשובים של היצירה שהציע בונגאר: אלמנט כוראלי, שבו זמרים סמויים מן העין מפרשים את המתרחש, ו"העלמות".
בניתוח שהתפרסם ברבעון המוזיקלי ב-2012, תיאר כריסטופר מור את הראשון כתזכורת לפולצ'ינלה של סטרווינסקי, ואת השני כ"ריקודי להקה של צעירות פלרטטניות".
לצורך הטקסט, בילה פולנק זמן ניכר בספרייה הלאומית של צרפת, בחיפוש טקסטים לקטעי המקהלה.
הוא מצא את מה שהביוגרף שלו, קארל ב.
שמידט, מתאר כ"טקסטים שיש בהם מעט מן הזימה, מן המאה השמונה-עשרה", שבהם השתמש בשלושה מן הקטעים ביצירה.
פולנק התלבט במציאת השם המתאים לבלט, ולבסוף עלה בדעתו הרעיון לקרוא לו "האיילות", הד לשמו של הבלט הקלאסי הסילפידות.
השם שבחר, Les biches, הודה פולנק, איננו בר-תרגום לשום שפה אחרת.
בלונדון, ציין בהקשר זה, נקרא הבלט "אורחים במסיבה".
התרגום המקובל למילה הצרפתית biche הוא "איילה"; היא שימשה גם כמילת עגה לאישה עוגבנית.
מור מרחיב בשאלת ההגדרה: "כפי שצוין לעיתים קרובות, המילה biches כשלעצמה נושאת משמעות כפולה, המתייחסת בבירור לאיילות, אך גם, בעגת העולם התחתון הפריזאי, לאישה (או, באירוניה, לגבר) בעלת נטיות מיניות מפוקפקות.
מילון האקדמיה הצרפתית נותן הגדרות אלה נוסף להגדרה הזואולוגית: "Fam.
Les biches du Second Empire" (Familiar: (מילת חיבה לנערה או אישה; "מיושנת, מוכרת"; אשת חברה אלגנטית, אישה מוחזקת.
באמצע 1923 השלים פולנק את הגרסה הראשונה של הפרטיטורה, לאחר עזרה מסוימת בפרטי התזמור ממורו, שארל קושלין.
בסוף אוקטובר נסע, לבקשת דיאגילב, למונטה קרלו לעזור בפיקוח על ההפקה.
המלחין היה מרוצה מעבודת הכוריאוגרפית, ניז'ינסקה, שאותה תיאר כ"מקסימה"; הוא כתב למיו, שהיא באמת הבינה את המוזיקה שלו.
בין נובמבר 1923 להצגת הבכורה בינואר 1924, צפה פולנק, יחד עם ניז'ינסקה, להערכתו ב"לפחות 72 חזרות או קרוב ל-250 שעות עבוזה." בלט "האיילות" זכה להצלחה מיידית, תחילה במונטה קרלו בינואר 1924 ואחר בפריז, במאי, בהנהגת אנדרה מסאז'ה, ונשאר אחת מיצירותיו המוכרת ביותר של פולנק.
תהילתו החדשה של פולנק לאחר הצלחת הבלט הייתה הגורם הלא-צפוי להתרחקותו מאריק סאטי, שפרש עליו בעבר את חסותו: בין החברים החדשים שפולנק רכש היה לואי לאלוי, סופר שסאטי רחש לו איבה גלויה.
גם ידידו של פולנק, ז'ורז' אוריק, שנהנה אותו זמן מהצלחה דומה עם הבלט של דיאגילב "Les Fâcheux", נדחה על ידי סאטי על שום התחברותו עם לאלוי.
פולנק ערך תיקונים מקיפים בתזמור בשנים 1940-1939) (יצאו לאור ב-1947).
הוא יצר סוויטה בת חמישה הפרקים מפרטיטורת הבלט המלאה 1948), תוך השמטה של האוברטורה וחמשת הפרקים הכוראליים.
הפרטיטורה כפי שיצאה לאור מפרטת את הכלים הבאים:
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, 2 חלילי צד, 2 אבובים, קרן אנגלית, 2 קלרינטות, קלרינט בס, 2 בסונים, קונטרבסון;
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה;
כלי הקשה: תוף בס, תוף צד, גלוקנשפיל, תוף צעידה (סנר), מצילות תלויות, טמבורין תוף טנור, משולש; צ'לסטה;
האיטלקייה באלג'יר (באיטלקית: L'italiana in Alger) היא אופרה בופה בשתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני, עם ליברית מאת אנג'לו אנלי, שהוצגה לראשונה בוונציה ב-22 במאי 1813.
הטקסט מאת אנג'לו אנלי, אופרה בופה בשתי מערכות השייכות לז'אנר האופרה הקומית.
הושמעה כבר ב-1808 על ידי לואיג'י מוסקה וקיבלה השראה מעורפלת מסיפור חדשותי מהחיים האמיתיים: סיפורה של אנטונייטה פראפולי, הגברת המילאנזית שנחטפה על ידי קורסארים בשנת 1805, נלקחה להרמון הביי של אלג'יר מוסטפא-אבן-איברהים ולאחר מכן חזרה לאיטליה.
כפי שהיה מקובל באותה תקופה, רוסיני שעדיין היה רק בן עשרים ואחת לקח את הליברית (עם כמה שינויים שהופקדו על Gaetano Rossi) והלחין את האופרה בחיפזון (יש אומרים תוך 27 ימים, אחרים אפילו טוענים כי רק ב-18).
עבור השילוב המושלם של סנטימנטלי, מצחיק ורציני, העבודה הוגדרה על ידי סטנדל כ"שלמות הז'אנר המצחיק".
המלודרמה בוצעה לראשונה בתיאטרון סן בנדטו בוונציה וזכתה להצלחה מיידית, גם בזכות הליהוק שכלל את מרייטה מרקוליני (איזבלה) ופיליפו גאלי (מוסטפא).
האופרה הועלתה ברפרטואר באירופה ובארצות הברית, כמעט במשך כל המאה ה-19, גם כאשר התפוצה של יצירותיו של רוסיני הייתה בדעיכה ניכרת.