tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת השיפוץ ניתן לבקר בגינת הבית ובספרייה וכן בתערוכה החווייתית Rubens Experience שמציגה את סיפור חייו ויצירתו של רובנס באמצעים דיגיטליים ואינטראקטיביים.
רובע החלונות האדומים הוא כינוי לאזור עירוני, המשתרע על רחוב או מספר רחובות, שבו מתמקד עיסוק בזנות והיבטים אחרים של תעשיית המין.
על פי מילון אוקספורד האנגלי, ההופעה המוקדמת ביותר של המונח "מחוז אור אדום" מודפסת בכתבה משנת 1894, מפרסומי Sandusky, עיתון בסנדסקי, אוהיו.
המחבר פול וולמן מציע כי מונח זה קשור למערב האמריקאי הישן ומקורו בדודג' סיטי, קנזס, ביתו של מחוז זנות ידוע במהלך המאה ה-19, שכלל את סלון בית האור האדום (Red Light House saloon).
קשר זה לא הוכח, אך עובדה זו הייתה אחראית ככל הנראה להפצת המונח.
האטימולוגיה העממית טוענת כי עובדי הרכבת הראשונים לקחו איתם פנסים אדומים כאשר ביקרו בבתי בושת כדי שהצוות שלהם יוכל למצוא אותם במקרה חירום.
עם זאת, הפולקלוריסטית ברברה מיקלסון רואה בטענה זו מופרכת.
בביטוי "רובע החלונות האדומים" נעשה לראשונה שימוש בארצות הברית בסביבות 1890 לערך, והוא משקף את המנהג של הנחת אור אדום או עששית נייר אדומה בחלון, על מנת לסמן ללקוחות את אופיו של העסק.
המפורסם באזורים מסוג זה הוא רובע החלונות האדומים באמסטרדם, בה הזנות חוקית, והרובע משרת, בנוסף לצרכני המין, גם את ענף התיירות.
הרחוב מופיע בספרי תיירות של אמסטרדם מעל מאה שנה.
על אף היותה של זנות בלתי חוקית בתאילנד, רובע החלונות האדומים קיים גם בבנגקוק והופך את העיר ליעד פופולרי לתיירות מין.
אחד הרבעים הגדולים בעיר הוא רובע "ננה פלזה" (על שם הפוליטיקאי לק ננה שבבעלותו נמצא השטח).
בתל אביב, רובע החלונות האדומים הראשי בעבר היה במתחם נווה שאנן רחוב פין.
רובע המדינה (ערבית المدينة العتيقة, "אלמדינה אלעתיקה", מילולית: "העיר העתיקה") הוא רובע נפוץ בערי צפון אפריקה.
המדינה בדרך כלל מוקפת חומה, ומכילה בתוכה סמטאות ומבוכים רבים.
רובעי המדינה נבנו על ידי הערבים במאה ה-9. פירושה של המילה "מדינה" הוא פשוט "עיר" או "עיירה" בערבית המודרנית.
ברובע המדינה ישנם בדרך כלל מזרקות, ארמונות ומסגדים עתיקים.
המונומנטים במדינה משומרים היטב משום חשיבותם התרבותית (וגם משום שהם מוקדי משיכה תירותיים).
בשל סמטאותיה הצרות, המדינה חופשית בדרך כלל מתנועת מכוניות, ובמקרים מסוימים אף מתנועות אופנועים או אופניים.
הרחובות יכולים להיות באורך של פחות ממטר.
במספר מדינות נעשה שימוש כדי להאט ולבלבל פולשים, בגלל רחובותיה הצרים והמפותלים.
מדינות שהוכרו כאתרי מורשת עולמית
הדאחִיֶיה הוא פרוור שיעי (מתואלי) השוכן בחלק הדרומי-מערבי של ביירות, בירת לבנון.
רוב תושבי הפרוור שיעים, אך יש בו גם מיעוט סוני ונוצרי.
הפרוור הוא מעוז של ארגון הטרור השיעי חזבאללה.
לאורך השנים קמו מדרום לעיר ביירות מספר יישובים, וכאשר הם התפתחו, התרחבו ורוב התושבים בהם היו שיעים, החלו להתייחס לכלל האזור כאל "הפרוור הדרומי" של ביירות (الضاحية الجنوبية), אף שאינו בגבולות העיר.
לאורך השנים ניתנו לפרוור כינויים שונים.
המנהיג השיעי הלבנוני מוסא א-סַדר כינה אותו "פרוור המקופחים" ("ضاحية المحرومين"), בפי אנשי השמאל הלבנוני הוא נקרא "פרוור העוני" או "פרוור האומללות" ("ضاحية البؤس"), וחזבאללה משתמש בכינוי "פרוור המדוכאים" ("ضاحية المستضعفين").
בתוך הפרוור, בחלקו הדרום-מערבי, נמצא נמל התעופה הבין-לאומי על שם רפיק אל-חרירי.
שני הכבישים שמובילים אל שדה התעופה מצפון – כביש 51, על שם חאפז אל-אסד, והכביש המהיר על שם האימאם ח'ומייני – עוברים בפרוור.
בורג' אל-בראג'נה – שכונה הנמצאת בין שדה התעופה לבין שכונת חארת חריכ.
השכונה כוללת גם מחנה פליטים פלסטינים – "מחנה בורג' אל-בראג'נה" (مخيم برج البراجنة).
– שכונה שיעית, מצפון לדאחייה, גבוהה יחסית (כ-120 מטרים מעל פני הים) שבה נמצאת .
לעיתים, חלקה הדרומי (وطى المصيطبة) נכלל בדאחייה.
– שכונה שיעית בין שדה התעופה לאוניברסיטה הלבנונית.
– שכונה שיעית סמוכה (מצפון) לשכונת בורג' אל-בראג'נה.
– שכונה שיעית על חוף הים, צפונית לשדה התעופה, מערבית ל.
– שכונה שיעית מזרחית לשדה התעופה, דרומית לשכונת א-ליילכּי.
הגבולות המדויקים של השכונות בדאחייה עשויים להשתנות בשל שינויים פוליטיים ומנהליים.
החלק הצפוני של הדאחייה נמצא במחוז ביירות.
רוב שטח הדאחייה נמצא בנפת בעבדא שבמחוז הר לבנון.
על אף החלוקה המנהלית, הדאחייה נתפסת כיחידה תרבותית וחברתית אחת וכחלק מהמרחב העירוני של ביירות, ללא קשר לגבולות המחוזיים, בעיקר משום שהדאחייה התפתחה כהרחבה של ביירות דרומה.
האזכור ההיסטורי הקדום ביותר של האזור נכלל בספרו של ההיסטוריון סאלח בן יחיא א-תנוח'י (صالح بن يحيى التنوخي; נפטר ב-1453).
הוא כתב על סירובם של תושבי הכפר "אל-בורג'", הידוע היום כ"בורג' אל-בראג'נה", לשלם מס קרקע לשליט דרוזי.
בשנת 1975 הגיע לדאחייה מייסד התנועה האסלאמית השיעית בלבנון, מוסא א-סַדר, והקים בה את מפקדתו.
לאחר שמסקנות תרגיל "שילוב זרועות" שקיים צה"ל קבעו כי יכולת הפגיעה של צה"ל במשגרי הרקטות קצרות הטווח מוגבלת, הוביל ראש אגף המבצעים של צה"ל, גדי איזנקוט, תפיסה לפיה פגיעה במרכז העצבים של ארגון חזבאללה בדאחייה בביירות תהווה מרכיב מרכזי ביצירת הרתעה מול חזבאללה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-13 ביולי 2006, מטוסי חיל האוויר הישראלי הנחיתו כרוזים ברחבי הדאחייה, שהזהירו את התושבים להתפנות מבתיהם לפני סדרה של הפצצות שהחריבו את הרובע, אך לא עלה בידי כל התושבים לעזוב, ומלבד תושבים שהפכו ל"פליטים" בצפון העיר, רבים נשארו בבתיהם והיו עדים להפצצות.
הרובע שימש מטרה קבועה עבור מטוסי וספינות צה"ל לאורך כל תקופת הלחימה.
האודיטוריום של חזבאללה נהרס, וכן מפקדותיו שהיו ממוקמות ברובע, זאת על פי מקורות ערביים ובין-לאומיים.
תחנת הטלוויזיה אל-מנאר, המופעלת על ידי החזבאללה, הייתה אף היא יעד לתקיפה: בהפצצות נפגעו אולפני התחנה בפרוור הדרומי של ביירות מספר פעמים, דבר שהביא להפסקת השידורים לכשתי דקות בלבד בלי שפגע ביכולת התחנה להמשיך לשדר, ככל הנראה מאולפנים חלופיים.
מספר שעות לאחר הפסקת האש ב-14 באוגוסט 2006, התחייב חזבאללה לשקם את בתיהם של תושבי הרובע, ושילם לתושבים דמי שכירות לתקופת הביניים עד לסיום השיקום.
ב-22 בספטמבר 2006 ערך מנהיג חזבאללה כנס ענק בדאחייה, ובו הכריז על "ניצחון אלוהי" מול ישראל.
נסראללה ציין כי בידי ארגונו 20,000 רקטות, ומתח ביקורת על ממשלת לבנון וטען שעליה לקבל אחריות ולהרכיב ממשלת אחדות.
על פי ארגון "ג'יהאד אל-בינאא" ("ג'יהאד הבנייה"), האחראי על השיקום, העבודות בפרוור החלו ב-25 במאי 2007, יום השנה ליציאת כוחות צה"ל מלבנון.
נראה כי תקיפת הדאחייה הייתה נדבך חשוב בפעולות ההתקפיות של צה"ל במערכה, והשפיעה עמוקות על חזבאללה.
ב-2 בינואר 2024, כחלק ממלחמת חרבות ברזל, חוסל בדאחייה סגן מנהיג חמאס סאלח אל-עארורי ועוד מספר בכירי חמאס באמצעות כטמ"ם חמוש.
החיסול יוחס לישראל אך זו לא קיבלה, באופן רשמי, אחריות על הפעולה.
ב-30 ביולי 2024, לראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה ב־2006 אירע פיצוץ עז ברובע הדאחייה בביירות.
זמן קצר לאחר מכן התברר כי מקור הפיצוץ הוא תקיפה של צה"ל בלב רובע הדאחייה.
בתקיפה חוסלו רמטכ"ל חזבאללה בפועל פואד שוכר ובכיר ממשמרות המהפכה האיראניים.
בנוסף נהרגו בתקיפה גם ילדים, נשים ואזרחים ונפצעו למעלה מ־78 בני אדם.
נסראללה איים בתגובה לתקיפה וטען כי התקיפה מהווה חציית כל הקווים האדומים.
ב-19 בספטמבר 2024 יצא צה"ל למבצע רחב היקף בלבנון, שבמהלכו הותקף רובע הדאחייה על ידי חיל האוויר הישראלי כמעט באופן יום יומי ובוצעו בו סיכולים ממוקדים רבים של בכירי חזבאללה.
ב-20 בספטמבר 2024 הפגיז חיל האוויר בניין מגורים ברובע הדאחייה וחיסל את ראש מערך המבצעים של חזבאללה, אבראהים עקיל, ובנוסף אליו גם את צמרת הפיקוד של כוח רדואן.
בתקיפה נהרגו גם אזרחים וילדים ונפצעו עשרות נוספים.
ב-23 בספטמבר 2024 תקף צה"ל ברובע הדאחייה בניסיון לחסל את עלי כרכי, ניסיון חיסול שכשל לאחר שנודע כי עלי כרכי אומנם נפצע אך שרד את ניסיון החיסול.
ב-26 בספטמבר 2024 תקף חיל האוויר הישראלי בדאחייה וחיסל את מפקד המערך האווירי של חזבאללה, מוחמד חוסיין סרור.
ב-27 בספטמבר 2024, במבצע סדר חדש, תקף חיל האוויר הישראלי את המפקדה המרכזית של חזבאללה ברובע הדאחייה.
בתקיפה נהרג חסן נסראללה, מנהיג ארגון הטרור, שהיה היעד המרכזי של התקיפה, וגם מרבית הצמרת שנותרה מארגון הטרור נפגעה בתקיפה, לרבות עלי כרכי, שניצל מניסיון חיסול אחר ימים ספורים לפני כן.
בתקיפה נעשה שימוש במפצחות בונקרים כדי להרוס את המפקדה, שלפי הדיווחים הייתה ממוקמת מתחת לאדמה.
צה"ל השתמש ב-83 טונות של חומר נפץ בתקיפה, מה שהפך את התקיפה להפצצה הכבדה והקטלנית ביותר שעשה צה"ל על אדמת לבנון.
לאחר חיסול נסראללה, החליטה ממשלת ישראל לשנות את המשוואה שהייתה קיימת עד פרוץ מבצע חיצי הצפון, וצה"ל החל לתקוף כמעט באופן יום יומי בדאחייה מטרות חזבאללה, במטרה להפעיל על הארגון לחץ צבאי כבד.
בין היתר הותקפו בניינים אזרחיים שמתחתיהם הוסתרו אמצעי לחימה וכן מקומות מסתור של בכירי חזבאללה ונכסים אסטרטגיים.
במקביל לתקיפות הורה דובר צה"ל לתושבים רבים ברובע הדאחייה להתפנות מבתיהם במהירות עקב תדירות התקיפות הגבוהה ועוצמתן הגבוהה.
ב-3 באוקטובר תקף צה"ל באמצעות 73 טונות פצצות ומפצחות בונקרים פעם נוספת בניסיון לחסל את האשם ספי א-דין, מחליפו המיועד של נסראללה.
שלושה שבועות לאחר מכן, אישר דובר צה"ל את דבר הריגתו.
במהלך חודש אוקטובר 2024, המשיך צה"ל לתקוף שורת מטרות נרחבת בדאחייה, ותקף בין השאר את מפקדות הארגון ואתרים פיננסיים שבהם אוחסנו כספים של חזבאללה.
בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הדאחייה כמיליון נפש, מעל 200 אלף משפחות (ממוצע של 4.5 נפשות למשפחה).
על פי סקר של הלשכה הלבנונית לסטטיסטיקה משנת 2007, התושבים השיעים בדאחייה הגיעו בגלי הגירה, מהמקומות הבאים:
האוכלוסייה המקורית של הדאחייה אינה עולה על 200 משפחות.
מספר השיעים שהיגרו לדאחייה גדל עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975, כאשר יותר מ-150,000 תושבי השכונות המזרחיות של ביירות עזבו את בתיהם בשל התנכלויות של המיליציות הנוצריות.
הצפיפות באזור זה התגברה לאחר הגעת פליטים סורים בשל מלחמת האזרחים בסוריה, בעיקר אל מחנה הפליטים הפלסטיני בורג' אל-בראג'נה.
בדאחייה ישנו גם מחנה פליטים פלסטינים גדול.
כאשר מכלילים גם את התושבים במחנות, מגיעים ל-700,000 אנשים המתגוררים בדאחייה.
מחנות הפליטים הללו חוו עלייה משמעותית באוכלוסייה מאז תחילת מלחמת האזרחים הסורית, מאז מספר הקבוצות האתניות במחנה הפליטים גדל ונוספו סורים וכורדים.
רוב האנשים המתגוררים בדאחייה הם לבנונים מדרום לבנון שמצאו ברובע מקלט בתקופה בה החזיקה ישראל ברצועת הביטחון.
מספר השיעים שנולדו בדאחייה עומד על כ-30,000, באופן ניכר פחות ממספר השיעים הכללי בדאחייה שעומד על 400,000. למעשה ישנם יותר נוצרים מרונים ילידים בדאחייה מאשר שיעים ילידים.
בשוליו המזרחיים של הפרוור, בשכונות חארת חריכ, א-שיאח ובורג' אל-בראג'נה, מתגוררים גם נוצרים מרונים.
אזור היהלומים והתכשיטים של ניו יורק ממוקם בחלקו המערבי של רחוב 47, בין השדרה החמישית לשישית.
רחוב היהלומים הוא אחד ממרכזי היהלומים החשובים בעולם, כאשר על פי ההערכות כ-90% מהיהלומים המגיעים לארצות הברית - שוק התכשיטים הגדול בעולם - נכנסים למדינה דרך ניו יורק.
העסקים ברובע זה מספקים תכשיטים לחנויות רבות בניו יורק וברחבי ארצות הברית.
ברחוב היהלומים ממוקמים משרדים רבים של יהלומנים, חנויות תכשיטים ומועדון סוחרי היהלומים (DDC), המתפקד בפועל כבורסת יהלומים.
באזור פועלים כ-2,600 עסקים עצמאיים.
כמעט כל בתי העסק הללו סוחרים בתכשיטים או ביהלומים, ופועלים במסגרת אחת מ-25 ה"בורסות" באזור.
המעבר של חנויות וסוחרים לאזור זה החל ב-1941, וקיבל דחיפה משמעותית עם הגירתם לניו יורק של אלפי יהודים מהענף, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאמסטרדם ולאנטוורפן.
נציגות מכון היהלומים בניו יורק ממוקמת אף היא בלב רחוב היהלומים.
בשל רגישות העסקים באזור, ניכרת בו נוכחות מוגברת של כוחות המשטרה.
רובע המוזיאונים בווינה הוא אחד המרכזים הגדולים בעולם לאמנות ותרבות.
הרובע מכיל מספר מוזיאונים חשובים לאמנות ומתקיימים בו מופעי תרבות ומגוון פעילויות חינוכיות.
ישנה תחנת מטרו בקו הסגול (U2) של מטרו וינה, אשר סגורה זמנית לרגל שיפוצים.
הרובע נחנך ביוני 2001 והוא ממוקם במה שהיו פעם בנייני האורוות המלכותיות של ארמון הקיסר הסמוך הבנויים בסגנון אדריכלות הבארוק.
לצידם הוקמו בניינים נוספים בעיצוב אדריכלי מודרני.
בין המוזיאונים השונים ברובע נכללים:
המוזיאון לאמנות מודרנית (מומוק) המוזיאון הגדול ביותר לאמנות מודרנית במרכז אירופה.
מכיל יצירות אמנות מתחילת המאה העשרים ועד ימינו, ביניהם יצירותיהם של פבלו פיקאסו, פול קלי, וסילי קנדינסקי ואחרים.
מוזיאון לאופולד מוזיאון אמנות חשוב המתרכז באמנים אוסטריים שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים כמו אגון שילה, ואוסקר קוקושקה מהזרם האקספרסיוניסטי וצייר האר-נובו גוסטב קלימט.
המוזיאון הלאומי לארכיטקטורה נוסד ב-1993. מתמקד בארכיטקטורה ובעיצוב עירוני של המאות ה-20 וה-21 ומארגן טיולים אדריכליים בווינה.
מוזיאון צוּם (Zoom Kindermuseum) מוזיאון לילדים המציג מבחר של פעילויות מעוררות חושים ואינטראקטיביות.
רובע הכניסה לעיר (נקרא גם קריית אריאל שרון או רובע מבוא העיר) הוא רובע רחב-היקף בהקמה שישמש כמרכז העסקים הראשי של ירושלים, ונמצא באזור הכניסה המערבית אליה.
התוכניות לאזור כוללות הקמת מגדלי משרדים, מלונות חדשים, מגורים ועסקים.
הרובע, לאחר הקמתו, יהווה את המרכז התחבורתי הגדול בישראל, אשר יחבר את התחנה המרכזית של ירושלים, תחנת רכבת ישראל יצחק נבון, מספר תחנות של שלושה קווי רכבת קלה וחניונים תת-קרקעיים גדולים.
מלבד מגדלי המשרדים, המלונאות והמגורים, גם מרכז הכנסים בנייני האומה יורחב ויהפוך למרכז הקונגרסים הגדול במזרח התיכון.
כמו כן, כחלק מהפרויקט תיבנה קריית הממשלה המחוזית - ירושלים, ובנוסף היכל המשפט, אליו צפויים לעבור כל בתי המשפט בירושלים (מלבד העליון).
בסך הכל יכלול הרובע בשלב הראשון כ-1,500,000 מטרים רבועים של שטח בנוי בתוך כ-300 דונם.
שלושה רחובות חדשים מתוכננים להיסלל, לצד פיתוח מרחבים ציבוריים גדולים להולכי רגל בכל שטח הרובע.
הגוף המנהל את הפרויקט הוא חברת עדן - החברה לפיתוח כלכלי בירושלים, והניהול ההנדסי מופקד בידי חברת מוריה, שתיהן חברות עירוניות בשליטת העירייה.
הכניסה לירושלים מהווה עורק התחבורה העיקרי אליה וממנה, מתאפיינת בתנועה רבה של כלי רכב פרטיים ותחבורה ציבורית.
במסגרת פרויקט הקמת הרובע, יוקם אזור עסקי חדש בגודל של 1.6 מיליון מ"ר שישמש לתעסוקה, למסחר, בידור, מלונאות ופנאי.
שטח הפרויקט יכלול 24 מבנים, בהם 9 גורדי שחקים.
כמו כן ישופץ ויורחב מבנה בנייני האומה ויהפוך למרכז קונגרסים בינלאומי, הגדול במזרח התיכון.
כמו כן, יוקם היכל המשפט, מתחם אליו יעברו כלל בתי המשפט בבירה.
בנוסף, יוקם מרכז תחבורתי עם רכבת מהירה מתל אביב לירושלים, שלושה קווי רכבת קלה, חניון תת-קרקעי, תחנה מרכזית לאוטובוסים ומחלף עם הפרדה מפלסית לתנועה משולבת של תחבורה ציבורית ופרטית, הולכי רגל ושבילי אופניים.
מיקומו המרכזי של הפרויקט ברובע הכניסה לעיר יאפשר מעבר נוח ומהיר, אשר יקשר בין חלקים שונים בעיר ובהם; קריית הממשלה, קמפוס גבעת רם ומרכז העיר.
באמצעות הפרויקט ניתן יהיה להגיע בהליכה קצרה למחנה יהודה, רחוב יפו, ממילא, העיר העתיקה ולכיכר ספרא.
כמו כן, הוא יכלול חללי עבודה ומתחמי משרדים משותפים.
עלות הפרויקט מוערכת במיליארדי ש"ח, ותתוקצב על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה, עיריית ירושלים ורשות מקרקעי ישראל
בין המגדלים שאושרו ברובע הכניסה לעיר סמוך לרחוב יפו ונמצאים בשלבי בנייה, מגדל בן 18 קומות מעל המרכז המסחרי "סיטי קורט", ושני מגדלים בני 24 קומות בפרויקט "הקריה המחוזית ירושלים".
כמו כן נמצאים בהליכי תכנון מגדלים במסגרת הרחבת "בנייני האומה" ובהם צמד מגדלי GATE JERUSALEM בעלי השימושים המעורבים.
עם זאת נדחה פרויקט להקמת מלון במגדל של 30 קומות לצד בניין "שערי העיר".
שטח הרובע: 305 דונם, מתוכם כ-163 דונם מרחב ציבורי
שטח לפיתוח תעסוקה: כ-438 אלף מ"ר
שטחים לשימושי מסחר: כ-97 אלף מ"ר
שטחים לשימושים בעלי אופי ציבורי ותרבות: כ-286 אלף מ"ר
תוספת צפויה של מקומות לתעסוקה: כ-60 אלף משרות
תוספת צפויה של חדרי מלון: כ-2,000 חדרים
9 גורדי שחקים עד 40 קומות, 4 גורדי שחקים עד 30 קומות, ועוד 15 בניינים נוספים (10–12 קומות)
פרויקט הכניסה לעיר מחולק למספר מתחמים ובו מגדלים המנוהלים על ידי
מתחם היכל המשפט – 5 מבנים מרקמיים בני 10–12 קומות, בבעלות מדינת ישראל המיועדים לשימוש ציבורי.
יחברו את כל בתי המשפט בעיר (מלבד העליון) במקום אחד.
מתחם K – שני מגדלים בני 40 קומות, בבעלות החברות אלייד ואמות השקעות.
לשימוש תעסוקה, מגורים תומכי תעסוקה, מסחר ציבורי.
מתחם הרכב הצפוני – בבעלות קבוצת צביאלי.
הוספה של 2 קומות על מבנים קיימים לשימור והריסה חלקית ושדרוג של מתחם הרכב הישן.
מגדל מרום – מגדל בעל 40 קומות לשימוש תעסוקה, מגורים תומכי תעסוקה, ומסחר ציבורי (בבעלות פרטית).
בנייני האומה – מבנה קיים, תוספת 2 מגדלים בני 40 קומות ושני מבנים מרקמיים בני 10 קומות.
מתחם הארכיון הציוני (A1) – מבנה קיים בעל 2 קומות, תוספת שני מבנים בני 8 ו-14 קומות.
מתחמים A2, A3, B – בבעלות קבוצה שכוללת את קרן jtlv, קבוצת ב.ס.ר ויהודה רחמים בע"מ.
סה"כ ייבנו שני מגדלים בני 40 קומות ושלושה מבנים מרקמים בני 6–8 קומות.
לשימוש מלונאות, תעסוקה, מסחר, מגורים תומכי תעסוקה ועוד.
פרויקט זה מכונה GATE JERUSALEM.
מתחמים C ו-D – בבעלות מדינת ישראל.
בשנת 2008 הכריזה עיריית ירושלים על שתי תחרויות אדריכלים פתוחות שנוהלו על ידי הרשות לפיתוח ירושלים, הראשונה לתכנון "המרחב הפתוח והשלטוני" - אזור קריית הממשלה, הכנסת וגן סאקר, והשנייה לתכנון אזור הכניסה לעיר.
במאי 2009 הכריזה העירייה על זכיית ההצעה של משרד פרחי-צפריר אדריכלים.
באוגוסט 2012, לאחר אישור הפרויקט בוועדת התכנון המקומית, החל מאבק ציבורי שמטרתו לשנות את התוכנית, כך שתכלול 20% דיור בר השגה.
על פי הצעירים שהובילו את המאבק, הקצאה של 20% מהפרויקט למטרה זו עשויה ליצור באזור כ-2,000 יחידות דיור שמחירן לא יעלה על מיליון ש"ח, ולסייע בפתרון מצוקת הדיור הקשה בירושלים.
העירייה התנגדה לשינוי המוצע, וטענה כי הכניסה לעיר אינה מקום מתאים לדיור בר השגה, וכי הדירות שתימכרנה בפרויקט תהיינה דירות יוקרה בלבד.
בספטמבר 2014 חתמו שרי האוצר, התחבורה והשיכון עם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת על הסכם לפיתוח אזור הכניסה לעיר, בו הוסכם על תקצוב ממשלתי של כ-1.4 מיליארד שקל לטובת הפרויקט.
באוקטובר 2016 הונחה אבן הפינה לפרויקט.
בשלב הראשון של העבודות החלו בכריית מנהרה עבור חניון תת-קרקעי עם חמש קומות ו-1,300 מקומות חניה, וכן הפרדה מפלסית לכלי רכב בשדרות שז"ר, במטרה לייחד את מפלס הקרקע בשדרות שז"ר לתחבורה ציבורית, אופניים והולכי רגל.
ב-2017 החלו העבודות להקמת היכל המשפט החדש, ובשנת 2018 החלו להבנות מגדלי קריית הממשלה המחוזית הסמוכה אליו.
ב-2020 החלו לבנות מגדל מעל למרכז סיטי קורט בצומת יפו-שרי ישראל הסמוך למגדלי קריית הממשלה המחוזית.
במקור כללו התוכניות בניה למשרדים, מלונאות, תרבות ומסחר בלבד, ללא מגורים.
בדצמבר 2017 פורסם כי לשכת התכנון המחוזית הכינה הצעה לתיקון התוכנית כך שתכלול בניה למגורים בהיקף של 1,500–2,000 דירות קטנות, על ידי הגדלת זכויות הבניה לשינוי יעוד לחלק משטחי המלונות.
ב-29 בספטמבר 2023 נפתחה ההפרדה המפלסית בשדרות שז"ר.
נכון לשנת 2025 הסתיימו עבודות חיצוניות על שני מגדלים ומגדל מרום הגיע למחצית מגובהו.
רובע אמסטרדם המערב החדש (בהולנדית: Amsterdam Nieuw West) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומורכב משלשה שכונות מגורים, חויזנואלד סלטרמייר (Geuzenveld-Slotermeer), אוסדורפ (Osdorp), וסלוטרואט (Slotervaart).
הרובע משתרע על שטח של 32.38 קמ"ר.
חלק מהשכונות ברובע זה נבנו בשנות החמישים כחלק מתוכנית הרחבה עירונית.
רובע המערב החדש הוא אזור מגורים פרברי וצפוף.
הרובע ממוקם במערב אמסטרדם של שטחה של העיירה סלוטן (Sloten) שנחשבת חלק מרובע זה.
שכונות הרובע מוקפות בחגורות דשא ירוקות הנקראות ערי הגן המערבי (Westelijke Tuinsteden) ורובן נבנו בשנות החמישים והשישים.
במרכזו של הרובע שוכן אגם סלוטרפלאס (Sloterplas) המוקף בפארק גדול הנקרא סלוטרפארק (Sloterpark).
השכונות הוותיקות ביותר ברובע זה הן: סלוטרוארט (Slotervaart), חויזנואלד סלטרמייר (Geuzenveld-Slotermeer), אוברטומסה ולד (Overtoomse Veld) ואוסדורפ (Osdorp)
בשנות ה-90 מספר שכונות נוספות: אוסטאובר (Oostoever), ניו סלוטן (Nieuw Sloten) ודה אקר (De Aker).
בתחילת שנות ה-2000, כחלק ממסגרת התחדשות עירונית נרחבת, נבנו בתים חדשים, שהחליפו שכונות קטנות ואזורים מיושנים.
בשנת 2007, סימנה, שרת השיכון והדיור הגב' אלה בוחאלנר (Ella Vogelaar), את שכונת בוס אן לומר (Boss en Lommer) הנמצאת כעת ברובע מערב אמסטרדם, כשכונה מקופחת והכריזה על תוכנית שיקום שכונות.
התוכנית כללה גם את שכונות: סלוטרוארט (Slotervaart), חויזנואלד סלטרמייר (Geuzenveld-Slotermeer) ומרכז אוסדורפ (Osdorp).
רובע המזקקות הוא אזור מסחר ומגורים בטורונטו, אונטריו, קנדה.
ממוקם ממזרח למרכז העיר ומכיל בתי קפה, מסעדות וחנויות ששוכנו בתוך בנייני המורשת של מזקקת גודרהאם וורטס (Gooderham and Worts) לשעבר.
האזור משתרע על פני 52.61 דונם וכולל יותר מ-40 בנייני מורשת ועשרה רחובות, והוא האוסף הגדול ביותר של הארכיטקטורה התעשייתית של התקופה הוויקטוריאנית באמריקה הצפונית.
האזור הוגדר כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1988.
המזקקה של גודרהאם וורטס נוסדה בשנת 1832 ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה למזקקה הגדולה ביותר בעולם.
כאשר ייצרה יותר מ-7.6 מיליון ליטר של ויסקי, בעיקר לייצוא בשוק העולמי, נרכשה החברה על ידי המתחרה חירם ווקר (Hiram Walker), מזקק קנדי גדול נוסף.
מיקומו לצד קו הראשי של הרכבת הלאומית הקנדית וסמיכותו לשפך (המקורי) של נהר דון לימת אונטריו, יצרו חוצץ שהפריד בין הרובע לבין הקהילות השכנות הסמוכות.
עם זאת, אלו אפשרו חיבור תחבורתי נוח לשאר קנדה והעולם.
האזור שימש כבסיס פעולה ימי ויבשתי תעשייתי מרכזי של טורונטו בפרט וקנדה בכלל.
תהליך הדה-תיעוש באזור, שהתרחש בסוף המאה ה-20, והפסקת פעילות המזקקה, גרמו לנטישת הרובע.
חלק מהמבנים התעשייתיים והמסחריים בסביבה נהרסו מעת לעת והותירו את המזקקה המקורית מוקפת בעיקר במגרשים ריקים.
עם זאת, סגירת פעילות המזקקה שעוד נותרה ב-1990, יצרה הזדמנויות עסקיות להשקעה והחל תהליך פיתוח מחדש של האזור, שהכיל את האוסף הגדול והאיכותי ביותר של הארכיטקטורה התעשייתית של התקופה הוויקטוריאנית באמריקה הצפונית.
המיתון הכלכלי של תחילת שנות התשעים של המאה העשרים והצניחה במחירי הדירות ומחירי השכירות למשרדים במרכז העיר טורונטו, עיכבו את המאמצים להחיות את האזור.
עם זאת, בשלהי שנות התשעים נבנו שני בנייני מגורים באזור הפריפריפריאלי של הרובע.
בעוד הרובע ממתין להשקעות ושיפוץ, האווירה ששררה בו החלה למשוך במאים לצילום סצנות לסרטים.
מאז 1990, האתר שימש כאתר צילום עבור למעלה מ-800 הפקות סרטים וטלוויזיה.
בשנת 2001, נרכש האתר על ידי סיטיסקייפ אחזקות בע"מ, אשר הפכה את הרובע לאזור אורבני ידידותי להולכי רגל, באמצעות הרחבת מדרכות וצמצום שטחי כבישי הגישה לאזור.
העבודה הושלמה והרובע נפתח מחדש לציבור ב-2003. הבעלים החדשים סירבו להשכיר את כל שטח הקמעונאות והמסעדות לרשתות או זיכיונות, ולפיכך רוב המבנים מאוכלסים בבוטיקים, גלריות לאמנות, מסעדות, חנויות תכשיטים ובתי קפה, כולל מבשלת בירה זעירה.
הקומות העליונות של מספר מבנים הושכרו לאמנים כחללי סטודיו ולמשרדים בעלי "מיקוד יצירתי".
מרכז הצעירים לאמנויות הבמה, נפתח באתר ומשמש כביתו של "חברת תיאטרון סולפפר" והפקות הדרמה של "קולג' ג'ורג' בראון" הסמוך.
ישנן תוכניות לפתח דירות למגורים, משרדים, שטח קמעונאי נוסף על קרקעות ריקות שבשולי הרובע.
רובע המזקקות הוא אתר היסטורי לאומי של קנדה, והוא אתר לשימור תחת "חוק מורשת אונטריו" מאז 1976. הוא היה רשום על ידי מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כ"אתר חובה" בקנדה עבור תיירים ומטיילים.
רובע הבילויים של טורונטו הוא אזור במרכז העיר טורונטו שבקנדה.
האזור נודע בשל אפשרויות הבילוי הרבות שבו, סצנת חיי הלילה שבו, והאטרקציות התרבותיות שבו.
אטרקציות התיירות הבולטות באזור כוללות בין היתר את מגדל התקשורת מגדל סי אן אשר בגובה 1,815 מטרים, אצטדיון רוג'רס סנטר המשמש כמגרש הביתי של קבוצת הבייסבול של טורונטו בלו ג'ייס וקבוצת הכדורגל של טורונטו ארגונאוטס, והיכל התהילה של ההוקי, שמוקדש להיסטוריה של ספורט ההוקי קרח.
בנוסף האזור מכיל גם מוסדות בולטים של אמנויות הבמה, כולל תיאטרון אלכסנדרה המלכותי.
לרובע הבילויים של טורונטו סצנת חיי לילה מצליחה, עם ברים רבים, מועדוני לילה ומקומות בהם מתקיימים הופעות מוזיקליות.
האזור מכיל גם מגוון מסעדות המגישות מאכלים ממטבחים מגוונים.
התוכנית כוללת בנייה רוויה בגובה של 2–15 קומות, בצפיפות ממוצעת של 18 יחידות דיור לדונם (ובאזורים מסוימים עד 22 לדונם), עם כ-990,000 מ"ר שטחי תעשייה, תעסוקה ומסחר.
הרובע מתוכנן להתחבר לצירי תחבורה אזוריים, כולל כבישים 6, 3 ו־40, וכן לתחנת רכבת יואב.
מוצעת גם הקמת תחנת רכבת נוספת סמוך למפגש כביש 6 עם כביש 39. האזור ממוקם בסמיכות לערים אשקלון, קריית גת ואשדוד ולמכללת אחווה, ומוצע בו מוסד נוסף להשכלה גבוהה, לצד מעונות סטודנטים.
התוכנית כוללת הקצאת שטחים לצורכי ציבור בהיקף כולל של 126 דונם, הכוללים מוסדות חינוך לכלל הגילים: 100 כיתות יסודיות, 100 על-יסודיות, גני ילדים, מעונות יום, רזרבות עתידיות ועוד.
מוצע להקים מרכז רפואי בשטח של 80–200 דונם, אצטדיון כדורגל על שטח של כ־12 דונם, והיכל ספורט (ארנה) בן כ־3,000 מושבים בשטח של כ־10 דונם.
התוכנית מיועדת לאכלס עד כ־130,000 תושבים בשנות היעד.
על פי הצהרת מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, מרבית הדירות ברובע מיועדות לשיווק לאוכלוסייה החרדית כחלק ממטרופולין חרדי בדרום הארץ, אך לפי סגן ראש עיריית קריית מלאכי, יוסי סולימני, מדובר רק במחצית – 3,000 יחידות דיור.
התוכנית הנוכחית נתקלה בהתנגדויות מצד מועצה אזורית באר טוביה.
המתנגדים טוענים כי התוכנית תפגע בשטחים חקלאיים פעילים.
לטענתם מדובר בניסיון להקים עיר חרדית חדשה ולא בהרחבה של קריית מלאכי, בשל המרחק והיקף יחידות הדיור המתוכנן (כ-6,000), שדומה לגודל העיר הקיימת.
המבקרים טוענים כי הרובע מנותק מקריית מלאכי בשל חציצת שני כבישים ראשיים, ולמעשה הבנייה תבלע את מושב תימורים.
אדר' אלון כהן, מהנדס מועצה אזורית באר טוביה, טוען כי המיקום הרחוק (כ-2 ק"מ דרום-מזרחית מקריית מלאכי) מייצר למעשה "הקמה של עיר חדשה במסווה של הרחבת עיר קיימת", וכי עלות העתקת והקמת תשתיות העל הנדרשות משוערת במעל 2.5 מיליארד שקלים.
בן כהן, ראש מועצה אזורית באר טוביה, מתאר את התוכנית כ"תכנון עקום שנעשה במחשכים לציבור מסוים" וטוען כי תושבי קריית מלאכי לא מודעים לתוכנית.
כהן גם טוען כי התוכנית תדרוש העתקת תשתיות לאומיות משמעותיות ותייצר נזקים תחבורתיים קשים ותפגע בכל האזור.
מועצה אזורית באר טוביה טוענת כי תושבי האזור סובלים בשנים האחרונות מפקקים חמורים עקב האכלוס ההדרגתי של שכונת כרמי הנדיב בקריית מלאכי, וכי קידום תוכנית העיר החדשה ללא פתרונות תחבורתיים יחריף את הכאוס התחבורתי ויהווה "פגיעה אנושה ברמת החיים של תושבי האזור".
בפברואר 2025 קיימו חקלאים ובעלי קרקע במושב תימורים נטיעות מחאה בסימן מאבק נגד התוכנית בט"ו בשבט, כהתרסה נגד תוכנית.
פרופ' איריס האן, מתכננת סביבתית בכירה ולשעבר מנכ"לית החברה להגנת הטבע, מתארת את התוכנית כ"בזבזנית, מיותרת ומסוכנת לביטחון המזון", וטוענת כי היא תחסל כ-2,000 דונם משטחים חקלאיים.
באוקטובר 2025 הכריזה ועדת השרים לענייני פנים, שירותים ושלטון מקומי, בראשות שר המשפטים והפנים יריב לוין, על רובע האלה כמתחם מועדף לדיור מטעם ותמ"ל.
בשנת 2019 קודמה תוכנית בשם "פוליגון תימורים" להרחבת קריית מלאכי על שטחי המושבים תימורים, ערוגות וינון.
התוכנית, שכללה חלוקת מושב תימורים לשניים, בוטלה מסדר היום של הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) לאחר התנגדויות.
רובע התחנה הראשונה הוא פרויקט עתידי שמתוכנן לקום סביב תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים, שבמסגרתו ייבנו מרכז עסקים, מתחם תיירות, בילוי ופנאי והאב תחבורתי, במתחם שיהווה שער כניסה נוסף לירושלים.
הרובע כולל שטח של כ-72 דונם, ותחום בין ארבעה רחובות, דרך חברון במזרח, מרים החשמונאית בדרום, דרך בית לחם במערב ודוד רמז בצפון.
התוכניות לרובע החדש כוללות בנייה של 350 אלף מטרים רבועים של מרכז עירוני.
שטח זה ייבנה בשיטת עירוב שימושים, ויכלול מרכזי תרבות ופנאי, מלונאות, תעסוקה ומסחר, מבני מגורים וכלי תחבורה מתקדמים.
התחבורה שתעבור במרכז תקשר אותו לכל חלקי הארץ באמצעות תחנת הרכבת ירושלים החאן שתוקם בעומק האדמה, ולמרכזים החשובים של ירושלים באמצעות שני קווי רכבת הקלה למרכז העיר, הקו הכחול והקו התכלת, והרכבל לכותל שיקשר את המרכז לעיר העתיקה.
מיקומו המרכזי של הרובע זוהה כבר באמצע המאה ה-19, בשל קרבתו לעיר העתיקה של ירושלים.
ההר שעליו מוקם הרובע צופה מדרום על העיר העתיקה, כאשר ביניהם עובר גיא בן הינום.
הרובע שוכן על קו פרשת המים הארצי, ועל דרך חברון ההיסטורית, המהווה חלק מדרך האבות.
המיקום נבחר על ידי השלטון העות'מאני לצורך סיום קו יפו-ירושלים ולהקמת תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים.
למרגלות ההר הוקמה שכונת משכנות שאננים, השכונה הראשונה מחוץ לחומות.
ממזרח לרובע נמצאת שכונת אבו תור, ומדרום-מערב לרובע נמצא עמק רפאים ההיסטורי.
בסמוך אליו נמצאים כיום החאן הירושלמי, פארק המסילה וגן הפעמון.
הרעיון להקים מסילת ברזל שתחבר את שפלת החוף עם ירושלים הועלה עוד באמצע המאה ה-19 על ידי ד"ר קונרד שיק, משה מונטיפיורי ואחרים.
את הזיכיון להנחת מסילת הברזל השיג מן השלטון העות'מאני יוסף נבון, אך עקב בעיות פיננסיות ואחרות הוא נאלץ למכור את הזיכיון לחברה צרפתית.
לבסוף, בשנת 1892, הסתיימה בניית קו המסילה מיפו לירושלים.
המסילה נחנכה בחגיגיות רבה בירושלים ב-26 בספטמבר 1892 בנוכחות נכבדי העיר, יהודים וערבים.
בין הנוכחים בטקס היה אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, שהעניק לסוס-הפלדה שעדיין לא קיבל את שמו העברי את השם "רכבת".
התחנה נחנכה בשנת 1892 כתחנת הקצה של קו יפו-ירושלים, קו הרכבת הראשון בארץ.
תחנת הרכבת היא אחד ממבני הציבור היחידים שנבנו בירושלים בתקופה העות'מאנית.
ב-1946 התקיף האצ"ל את התחנה.
בפעולה נתפסו ארבעה לוחמי אצ"ל בידי הבריטים, בהם מאיר פיינשטיין, מעולי הגרדום.
התחנה פעלה באופן כמעט רצוף (למעט הפסקת פעילות בזמן מלחמת העצמאות) עד לשנת 1998, שבה נסגר קטע המסילה בין נען לירושלים עקב מצבו הטכני הירוד, ועמו נסגרה תחנת ירושלים.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה העירייה להפעיל את הרחבה ששימשה במקור למטענים כזירה לאירועי תרבות רבים בדרום מזרח ירושלים (כמו פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל הג'אז של ירושלים, שבוע הספר העברי וכדומה).
בשטח שמדרום לתחנה הוכשר חניון, ובית המדפיס הממשלתי שממערב לתחנה, שופץ ונפתח כחממת היי-טק ב-2008.
תוכנית להקמת שכונה בשטח התחנה בוטלה.
בעקבות כך פנתה הרשות לפיתוח ירושלים לרכבת ישראל, בהצעה להפוך את המקום למתחם תרבות ופנאי.
בינואר 2011 נסלל פארק המסילה - שביל להולכי רגל ורוכבי אופניים שמשתמש במסילה ההיסטורית.
במאי 2013 נחנך המתחם המשופץ כמתחם בשם "מתחם התחנה הראשונה" אך שטח התחנה נמצא עדיין בבעלות רכבת ישראל.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, תוכנן לעבור באזור הרובע הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
אך צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים החליט, בנובמבר 2004, שהתכנון יוחלף לקו אוטובוסים רבי-קיבולת מהירים.
בעקבות הצלחת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים הוחלט לשדרג גם את הקו הכחול לרכבת קלה.
ב-19 באוקטובר 2020 אישרה הוועדה המחוזית את תוואי הקו במלואו, לפיו הקו הכחול מתפצל לשני קווים באזור התחנה הראשונה, ומשם מגיע למוקדים רבים בדרום העיר.
ב-2017 תוכננה הארכת מסילת ירושלים–גנות של רכבת ישראל כך שהיא תגיע עד לתחנת הרכבת ירושלים – הכותל.
על פי התכנון נועדה המסילה להמשיך לאורך רחוב יפו במפלס תת-קרקעי עד לממילא, שעל יד העיר העתיקה, ומשם לכיוון הכותל.
תוכנית המתאר ירושלים 2000 קבעה לראשונה כי האזור צריך לעבור תכנון מחדש.
במשך כשני עשורים תוכנית זו לא יצאה לפועל, בעקבות ויכוחים בין בעלי השטחים השונים, ובמקומה הוקם מתחם בילוי ופנאי קטן יחסית שנקרא "מתחם התחנה הראשונה".
רשות מקרקעי ישראל, באמצעות משרד האדריכלים נעמה מליס, הכינה תוכנית אב שקבעה את עקרונות התכנון במתחם שהתפרס דרומה מעבר למרכז העסקים הקטן, לשטח של כ-75 דונם.
אחד העקרונות היה בנייה עד גובה של 10 קומות, בעקבות קרבת המתחם לחומות העיר העתיקה, ובעוד בדרום הפרויקט אושרו זכויות בנייה של 350%, בצפונו הוגבלו הזכויות ל-250%.
התוכנית חילקה את המתחם לחמישה מגרשים בהתאם לבעלויות הקרקע: קרן JVP של אראל מרגלית, רשות מקרקעי ישראל, חברת רכבת במושבה, רמי לוי וחברת פז, ומכל בעלים הפקיעה 35% משטחו לטובת מתחמים ציבוריים.
תוכנית האב אושרה בוועדות במהלך שנת 2019.
בתחילת שנת 2025 החלה עיריית ירושלים באמצעות חברת מוריה בעבודות הפיתוח המקדימות לפרויקט, במסגרתם הוסט פארק המסילה.
עבודות במסגרת הקו הכחול החלו בחודש פברואר סביב החאן הירושלמי.
רובע האופנה של מילאנו הוא אזור עירוני במילאנו, שנמצא דרומית למרכז ההיסטורי, בסמוך לסקאלו רומנה או סופרה, וכיום נחשב לאחד הצירים המרכזיים של אופנה ויוקרה בעיר, הודות לריכוז גבוה של משרדים ראשיים, מרחבים יצירתיים, מוסדות תרבות ותשתיות לאירועים גדולים.
באזור מתוכנן גם כפר אולימפי לקראת המשחקים האולימפיים החורפיים מילאנו-קורטינה 2026, שמיועד לאחר מכן לשימוש למגורים ושירותים לעיר.
סקאלו רומנה בולט כמרכז אסטרטגי לאופנת יוקרה אירופאית, המשלים את מרובע האופנה ונחשב לחלופה מודרנית ל־Via Montenapoleone, בזכות זמינות מרחבים רחבים, חניונים ותשתיות לאירועים ותצוגות אופנה גדולות.
האזור כולל משרדים מרכזיים, משרדים יצירתיים, showroom ומרחבים תפעוליים של מותגי אופנת יוקרה בין-לאומיים, ביניהם Prada, Moncler, Louis Vuitton, Marni ו-Jil Sander.
בניגוד למרובע האופנה, הידוע בחנויות היוקרה שלו, סקאלו רומנה מייצג מרכז של "יוקרה בלתי נראית", עם דגש על פונקציות ניהוליות, ייצור, תצוגות ומרחבים לאירועים גדולים.
פיתוח סקאלו רומנה מחזק את המושג של מילאנו רב-מרכזית, עם מספר מרכזים לאופנה ויוקרה.
כיום העיר אינה תלויה עוד רק במרובע האופנה: אזורים כמו סקאלו רומנה וסופרה מספקים תשתיות לאירועים, משרדים ולוגיסטיקה.
באזור נמצאת "קרן פראדה", מוסד תרבותי בעל חשיבות בינלאומית, ששיחק תפקיד מרכזי בהגדרת זהות השכונה.
הקרן מחזקת את הקשר בין אופנה, אמנות עכשווית וחידוש עירוני, ומושכת אירועים ותצוגות בינלאומיות.
התחזיות העתידיות כוללות חיזוק תפקידה של סקאלו רומנה כמרכז אופנה ויוקרה, עם הרחבת משרדים, תצוגות, מגורים יוקרתיים ותשתיות לאירועים גדולים.
רובע לב העיר הוא מיזם נדל"ן יוקרתי שהוקם בלב תל אביב בתחילת שנות ה-2000. המיזם כולל 168 דירות מגורים, וממוקם בין הרחובות מזא"ה ובלפור, בסמוך לרחוב אלנבי.
יזמית הפרויקט היא חברת אוניל שבשליטת איש העסקים אליעזר פישמן.
הפרויקט תוכנן על ידי האדריכלית עדה כרמי-מלמד, על הקרקע שבה עמד בין השנים 1925–1992 בית החולים הדסה.
בפרויקט הושקעו למעלה מ-100 מיליון דולר, ובנייתו הושלמה בשנת 2005. בנייתו של המתחם סביב רחבה מרכזית מרוצפת המקשרת בין מבניו, מעין כיכר עירונית, נועדה לאפיין אותו כרובע עירוני בפני עצמו, עובדה המשתקפת גם בשם שנבחר למיזם.
עם זאת, ה"רובע" אינו כולל שטחי מסחר ועסקים למעט מסעדה וכן חנות ספרים המשולבת בבית קפה.
דירות המגורים במתחם הן בנות 3–5 חדרים, בשטחים הנעים בין 114 ל-400 מ"ר, חלקן דירות גן, דופלקסים ופנטהאוזים.
הדירות והשטחים הציבוריים תוכננו במפרט עשיר, שנועד להתחרות במגדלי המגורים של צפון תל אביב ופונה לאוכלוסייה בעלת אמצעים.
המתחם כולל חדר כושר וספא, בריכת שחייה, חניון תת-קרקעי עם 4 מפלסי חניה, וכן מרתף יין מרכזי המעוצב כמערה חצובה בסלע ומעמיד לרשות הדיירים תאי אחסון פרטיים ליינותיהם.
הדירות נמכרו במחירים של מיליון דולר ומעלה (כ-10,000 $ למ"ר), חלק ניכר מהן לתושבי חוץ שאינם מתגוררים במקום דרך קבע.
שכונת רובע יזרעאל היא שכונה בעיר עפולה.
השכונה החלה בבניה בשנת 2010, וכיום מונה קרוב ל-2,000 יחידות דיור.
על פי התכנון, השכונה בסוף בנייתה תמנה יותר מ-4,700 יחידות דיור.
השכונה ממוקמת בין עפולה (העיר התחתית), לבין השכונות עפולה עילית וגבעת המורה.
השכונה קרובה לתחנת הרכבת עפולה, לקאנטרי, לפארק עפולה, למרכז רפואי "העמק" ולאתרי בילוי ומסחר.
השכונה היא חלק מתוכניות משרד הבינוי והשיכון להורדת מחיר הדיור בישראל.
נכון ל-2022 רוב השכונה כבר בנויה ומתגוררים בה מעל 6,000 תושבים.
רובע פנסי הגז הוא רובע הנמצא במרכז העיר סן דייגו שבקליפורניה.
שם הרחוב ניתן לו על שם פנסי הגז המוצבים לאורך הרחוב.
רוב הבתים בשכונה הם מהתקופה הוויקטוריאנית.
ברחוב שוכן האצטדיון הפתוח פטקו פארק (Petco Park) אשר נפתח בשנת 2004.
פיתוח השכונה החל בשנת 1867 על ידי אלונזו הורטון אשר רכש 800 אייקרים של אדמה באזור שנקרא העיר החדשה (New Town).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 השכונה קיבלה את השם סטינגרי (Stingaree).
השכונה נחשבה אז לאזור מצוקה, והייתה מלאה בזנות, אלכוהול וסמים.
תושבי השכונה היו אנשים ממעמד סוציאלי נמוך.
בשנים 1916-1990 יותר מ-120 מבנים נהרסו ונשרפו ואנשים רבים נותרו ללא קורת גג.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שיכן האזור בתי בושת, מועדוני חשפנות, בתי קולנוע המקרינים סרטים פורנוגרפיים ועוד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל בסן דייגו תהליך שימור של מבנים היסטוריים, מבנים כאלה היו לרוב בסטינגרי ושימורם הביא לסגירת מכוני הליווי ולהעלאת רמת החיים בשכונה.
בשנת 1976 הוחלט להציב ברחובות השכונה פנסי גז כדי לתת לאזור מראה ייחודי יותר, שישתלב עם המבנים ההיסטוריים שבה.
כך גם שונה השם של השכונה ל"רובע פנסי הגז".
כיום האזור הוא אחד מהאזורים הפופולריים ביותר בעיר.
רובע קונטורהאוס הוא החלק הדרום-מזרחי של העיר העתיקה (Altstadt) של המבורג בגרמניה, התחום בין הרחובות שטיינשטראסה, מסברג, קלוסטרוול וברנדסטוויטה.
נוף הרובע מאופיין בבנייני משרדים גדולים בסגנון אקספרסיוניזם של לבנים (Backsteinexpressionismus) של ראשית המאה ה-20.
ב-5 ביולי 2015, נוספו חלקים מרובע קונטורהאוס ורובע שפייכרשטאדט הסמוך לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מאז המאה ה-17 האזור בנוי בצפיפות; התוצאה הייתה מה שנקרא גנגפירטל (Gängeviertel - "רובע המסדרונות") עם סמטאות צרות רבות.
צפיפות הבניינים עלתה עוד יותר כאשר היה מחסור בדיור לאחר בשנת 1842. בשנת 1892 פרצה והתנאים ההיגייניים הירודים בשכונה גרמו למחלה להתפשט באופן דרמטי - אז הוחלט לפתח מחדש את האזור.
כתוצאה מכך יושבו תושבים רבים מחדש במקומות אחרים.
האדריכל , שהיה מנהל הבנייה מאז 1909, גבר על הצעות אחרות בתכנון מחדש של האתר.
אף על פי שניתן היה לחזות בתחילה גם שימוש חלקי כשטח מגורים, דרישות המקום ההולכות וגדלות של סוחרי המבורג היו אמורות להיפתר בבניית בנייני משרדים גדולים.
כיכר בורכרדפלץ (Burchardplatz) מהווה את מרכז המתחם שתוכנן על ידי שומאכר.
המבנים היו עשויים בעיקר מבניית שלד מבטון מזוין.
המבנים החדשים השונים היו תוכננו באופן אינדיבידואלי.
המאפיינים האופייניים הם חזיתות לבני קלינקר וגגות נחושת.
על מנת להפוך את הרחובות לפתוחים יותר בחלקם העליון, הקומות העליונות מוסטות לעיתים קרובות מהחזית הראשית של הבית.
אלמנטים דקורטיביים בחזית עשויים גם הם מלבני קלינקר.
בנוסף, נעשה שימוש בעיצוב אלמנטים (לעיתים קרובות פסלים) מקרמיקה, שרובם קשורים למסחר ומלאכה בהמבורג.
מבנים ברשימת אתר המורשת העולמית
צ'ילהאוס – אחד הבניינים המפורסמים והחלוציים ביותר מבחינה ארכיטקטונית, תוכנן על ידי האדריכל ונבנה בשנים 1922–1924. שמו קשור לפעילות של בעליו, איל הספנות הנרי ב.
סלומן (Henry Brarens Sloman), שעשה את הונו בסחר המלחת של צ'ילה.
הבניין נחשב לעבודה העיקרית של האדריכל ולאחד הבניינים החשובים ביותר של האקספרסיוניזם של לבני קלינקר.
מיראמר-האוס (Miramar-Haus) – הבניין הראשון שהושלם של רובע קונטורהאוס.
נבנה בשנים 1921–1922 עבור חברת הסחר מיראמר.
תכנון הבניין היה של האדריכל מקס באך (Max Bach).
בנוסף לסגנון האקספרסיוניזם של לבני קלינקר, אחד האלמנטים הסגנוניים הבולטים ביותר הוא הפינה המעוגלת של הבית.
ידועים גם הפסלים של ריכרד קוהל (Richard Kuöhl) באזור הכניסה, המייצגים את הענפים המקצועיים החשובים ביותר בכלכלת המבורג הפורחת.
שפרינקנהוף (Sprinkenhof, "חצר שפרינק") – הבניין הנושא את שמו של "יוהאן שפרינק" (Johann Sprink) נבנה בשנים 1927–1943 על פי תכנונם של האדריכלים האנס ואוסקר גרסון (Hans und Oskar Gerson) ופריץ הוגר.
הבניין המקיף שלוש חצרות פנימיות היה מתחם המשרדים הגדול ביותר בהמבורג באותה תקופה.
הבניין היה אחד הבניינים שתכנונם כלל במקור דירות, אך בסופו של דבר הן לא נבנו.
האלמנטים הדקורטיביים בחזית תוכננו על ידי לודוויג קונסטמן (Ludwig Kunstmann).
מונטנהוף (Montanhof) – בניין המשרדים הוקם בשנים 1924–1926 עבור החברות .Dobbertin & Co ו-Reederei Komrowski על פי התוכניות של האדריכלים דיסטל וגרוביץ (Distel und Grubitz).
המבנה מאופיין על ידי קומות עליונות שקועות הטיפוסיות לרובע.
חזית בניין לבני הקלינקר מעוטרת בקישוטי אר דקו רבים.
מסברגהוף (Meßberghof) – תוכנן על ידי האדריכלים האנס ואוסקר גרסון.
שם הבניין, שנקרא בתחילה על שמו של אלברט באלין, הוסב לשם "מסברגהוף" על שם הרחוב הסמוך בשנת 1938, בגלל מוצאו היהודי של באלין.
הפסלים האדריכליים האקספרסיוניסטיים הם של לותר פישר.
מולנהוף (Mohlenhof) – תוכנן ונבנה בשנים 1927–1928 על ידי האדריכלים קלופהאוס, שוך וצו פוטליץ.
הסגנון האדריכלי הפשוט שלו משקף את האדריכלות של סוף שנות העשרים.
המולנהוף הוא אחד מבנייני המשרדים ששרד את מלחמת העולם השנייה כמעט ללא פגע.
פסל הרמס גדול מהחיים של הפסל ריכרד קוהל ממוקם מעל הכניסה הראשית של הבניין.
תחנת המשטרה על קלינברג (Polizeiwache am Klingberg) – תחנת המשטרה שבנה אלברט ארבה (Albert Erbe) בשנים 1906–1908 בפינת הרחובות קלינגברג ודפנאו שולבה מאוחר יותר במתחם צ'ילהאוס.
הבניין נבנה כתחנת משטרה ומבנה שירות לחברי המועצה שטיפלו בשטחים החקלאיים מחוץ לעיר.
הקישוטים הפיסוליים, דמויות פורטל עם פירות, דגנים ודגים, מצביעים על עובדה זו.
האדריכלות מתאימה למודל של בתי העיר העתיקה בהמבורג מתקופת הבארוק.
מבנים בולטים אחרים מתקופת העיצוב של שומאכר
אלטשטדר הוף (Altstädter Hof, "חצר העיר העתיקה'") – הבניין נבנה בשנים 1936–1937 ומכיל חנויות ומחסנים בקומת הקרקע ו-220 דירות בקומות מעל.
האדריכל היה רודולף קלופהאוס (Rudolf Klophaus).
פסלי אבן חול רבים מאת ריכרד קוהל, המסודרים מעל כניסות הבית, מייצגים מקצועות טיפוסיים של המבורג.
הפסלים בלויים, חלקם חסרים ראש (2006).
ברתולומיהאוס (Bartholomayhaus) – נבנה בשנים 1938–1939 על ידי האדריכל רודולף קלופהאוס עבור רוברט ברתולומי כמבנה המשרדים האחרון בסגנון הקלאסי עם גמלונים גדולים.
הגמלונים הפיקטיביים, המזכירים את בתי העיר ההנזייטיים הישנים, נחשב למיושן כבר בעת בנייתו.
בורכהרדהוף (Burchardhof) – בניין מסחרי עם אלמנטים של בניין רב קומות הוקם על שטיינשטראסה / בורכרדשטראסה בשנת 1931 על פי עיצובם של מקס באך ופריץ וישר, ופיתח את השפה הפורמלית של רובע קונטורהאוס, עם הקומה העליונה הנסוגה האופיינית והגג השטוח.
הלמוט-שמידט-האוס (Helmut-Schmidt-Haus) – ליד כיכר הקתדרלה (Domplatz) לשעבר, בה נפגשים דומשטראסה ושפרסאורט, משתרע בית הלמוט שמידט (עד 7 בינואר 2016 היה הבניין מכונה פרסהאוס (Pressehaus), "בית העיתונות"), שם עבדו כמה מוציאים לאור.
היום יש לעיתון די צייט שם עדיין את צוות העריכה שלו.
הוא נבנה בשנת 1938 על פי תכנון של רודולף קלופהאוס עבור העיתון "המבורגר טאגבלאט" (Hamburger Tageblatt) שפעל בשירות הנאצים.
סמל החברה, ספינה הנזיאטית מאת ריכרד קוהל, נמצא - כעת ללא צלב הקרס שהוסר ב-1945 - ברחוב קורינשטראסה.
בניגוד למבנים האחרים העשויים מלבני קלינקר, יש בו אלמנטים בודדים עשויים אבן גיר, במיוחד בארקדות שבמפגש הרחובות שטיינשטראסה ושפרסאורט.
הגג המשופע הוחלף בקומה לאחר שנפגע מפצצה.
לאחר הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היו משרדי המערכת של העיתונים דר שפיגל ושטרן בבניין זה בשנים 1952–1969.
בתחילת 2013 רכשה חברת ההשקעות Art-Invest Funds Real Estate Funds מקלן, חברת בת של קבוצת ברמר צך לפיתוח פרויקטים (נדל"ן), את הבניין מאליאנץ.
לבניין המסחרי שטח שמיש של כ-19,400 מטרים רבועים, המחולק ל-75% משרדים, 17% גסטרונומיה / קמעונאות ו-8% מחסנים.
לאחר שנתיים בלבד, הבניין החליף ידיים שוב בשנת 2015 ונמכר לחברת ביטוח המשנה סוויס רה תמורת סכום מוערך של 80 מיליון אירו.
ממערב היה הבניין הנאו-קלאסי של המבנה הישן של ה (בית הספר העתיק ביותר של המבורג שעדיין פעיל), שנבנה בשנים 1838–1840 על פי תכנון של קרל לודוויג וימל.
לשכנות זו הייתה השפעה בלתי נמנעת על העיצוב של הבניין שמחקה את הארקדות המקושתות של המבנה המקורי של היוהאנאום, אשר לאחר שבית הספר עבר למקום אחר בהמבורג שימש כמבנה עבור ספריית ההשאלה "Commerzbibliothek" ואחר כך ספרייה של המדינה.
הבית בשופנשטל 32 (Schopenstehl 32) – בית זה נבנה על ידי ארתור פיול (Arthur Viol) בשנים 1885–1888. חזית בית דו משפחתי שנבנה בסביבות 1780 עם שער בסגנון הרוקוקו וגמלון מפותל שולבה בבניין החדש.
בית זה הוא אחת העדויות האחרונות לאדריכלות בית מידות של המבורג במאות ה-17 וה-18 במיקום המקורי.
מבנים מודרניים – מבנים מודרניים כדוגמת דנסקה הוס (Danske Hus) ונויה דופנהוף (Neue Dovenhof), שנבנו בשנות ה-90 של המאה ה-20 מחקים את הסגנון של מבני לבני הקלינקר הקיימים.
רובע ניקולאי (גרמנית: ) הוא רובע עתיק בברלין, שנוסד בסביבות שנת 1200 וממוקם בשכונת מיטה, בקרבת כיכר אלכסנדרפלאץ.
הרובע מהווה, ביחד עם קולן הסמוכה את אלט-ברלין, הלב ההיסטורי המשוחזר של העיר.
רובע ניקולאי נמצא על הגדה המזרחית של הנהר שפרה, ותחום ברחובות Rathausstraße, Spandauer Straße ו- Mühlendamm.
הרובע נקרא על שם כנסיית ניקולס הקדוש שנמצאת במרכזו והיא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין.
שני היישובים, ברלין העתיקה וקולן (אשר בצדו השני של השפרה), מקורם בנתיב סחר ישן "סכר מילס", מעברה בה נוח לחצות את הנהר בקלות.
כנסיית ניקולס הקדוש, במקור בזיליקה רומנסקית, הוקמה בסביבות 1230. האזור שמסביב לכנסייה והסמטאות מימי הביניים נשמרו לאורך מאות שנים, עד שנהרסו בהתקפות אוויריות ובקרב ברלין במהלך מלחמת העולם השנייה.
במלאת 750 שנה לברלין בשנת 1987 שוחזר האזור כתערובת של בתים היסטוריים משוחזרים ומבני בטון טרומיים, מה שנותן לו מראה ייחודי.
כיום האזור מפורסם בזכות המסעדות והברים הגרמניים המסורתיים שבו.
ארמון אפרים-פאלה, שנבנה ב-1766 עבור פייטל היינה אפרים איש הכספים של מלך פרוסיה פרידריך השני.
חזית הרוקוקו של הבית בצומת בין Mühlendamm ו- Poststraße התפרסמה כ"פינה היפה ביותר של ברלין", עד להריסת הבניין בשנת 1936 לצורך הרחבת רחוב Mühlendamm.
חלקים מהחזית אוחסנו בפאתייה המערביים של ברלין, ונמסרו על ידי שלטונות מערב ברלין למגיסטראט של מזרח ברלין ב-1982 כדי לאפשר את שחזורו.
הארמון נבנה מחדש בין 1983 ל-1987 במרחק 12 מטרים ממיקומו המקורי ומשמש מוזיאון.
הקנובלאוכהאוס בצדו השני של הרחוב Poststraße הוא בניין משנת 1760, בעל חזית נאו-קלאסית מהמאה ה-19. זהו אחד הבניינים המקוריים ההיסטוריים הבודדים שהשתמרו, מקום מגוריה של משפחת קנובלאוך המשפיעה ובה האדריכל אדוארד קנובלאוך והפיזיקאי קרל-הרמן קנובלאוך.
הבניין משמש כמוזיאון חיי ברלין בתקופת בידרמאייר, המוזיאון האזרחי העתיק ביותר של ברלין.
בית הנסיך הבוחר העשוי אבן החול אדומה הוקם ב-1897 על גדות נהר השפרה באתר של בניין ישן יותר, שבו מת ג'ון זיגיסמונד, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג ב-23 בדצמבר 1619.
רובע מיוזיק הוא רובע היסטורי, הממוקם בכיוון דרום-מערב למרכז העיר נאשוויל שבטנסי.
רובע מיוזיק, שכונה כלב תעשיית הבידור של העיר, הפך לכינוי מטונימי לתעשיית המוזיקה כולה בארצות הבריצ, במיוחד מוזיקת קאנטרי וגוספל.
ב-1999 פורסם "Murder on Music Row" בביצוע ג'ורג' סטרייט ואלן ג'קסון, תוך שהוא מלין על הפופולריות העולה של סוגת הקאנטרי פופ ועל דעיכת צלילי הקאנטרי מסורתיים.
ברובע מיוזיק ממוקמים משרדים של חברות תקליטים רבות, בתי הוצאה לאור, אולפני הקלטות ורשתות ותחנות רדיו.
בשנת 1981 הוקם מגזין בשם MusicRow המדווח על ההתרחשויות ברובע.
בספר "The Nashville Sound", שראה אור ב-1970, תיאר פול המפיל את רובע מיוזיק כאזור הכולל את רוב עסקי המוזיקה של נאשוויל.
RCA רקורדס, קולומביה רקורדס ודקה רקורדס הקליטו כ-90% מיצירות הקאנטרי שיצאו דרכם.
לאורך שנות ה-60 של המאה ה-20 גדלו ערכי הנכסים ברובע מיוזיק.
רובע מיוזיק כולל אתרים היסטוריים כמו סטודיו A וסטודיו B של RCA, בו הקליטו מאות מוזיקאים ידועי-שם את יצירותיהם.
לצ'ט אטקינס יש רחוב על שמו באזור.
בשנת 1967 פתח איגוד מוזיקת הקאנטרי (CMA) את המטה שלו ברובע, שנקנה ב-750,000 דולר.
הבניין כלל את משרדי ההנהלה של האיגוד, את היכל התהילה והמוזיאון של מוזיקת הקאנטרי.
אזור אחר ברובע, לאורך רחוב דמונבראון, היה בעברו זרוע אטרקציות תיירותיות מועטות ומוזיאונים של כוכבי קאנטרי שונים.
בשלהי שנות ה-90 החלו המבנים להיסגר עקב פתיחת היכל התהילה הגדול לז'אנר.
במשך כמה שנים היה הרחוב ריק מאטרקציות, אולם לאחרונה נפתחו בו כמה מועדוני לילה וברים חדשים.
אזור לונדון רבתי מחולק ל-32 רבעים .
כל אחד ואחד מה"רבעים" מהווה למעשה מחוז של הממלכה המאוחדת.
מחוזות אלה גדולים בשטחם ובאוכלוסיותם, ומחולקים לרוב למספר אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי.
במחוזות נמצאות ערים רבות וכפרים רבים שהיו בעבר פרוורים של לונדון, וכיום הפכו ל"שכונות" של לונדון, אף שעל פי גודלן ומספר תושביהן מדובר בערים לכל דבר.
12 מרבעים אלה, וכן הסיטי של לונדון מהווים את לונדון הפנימית.
20 הרבעים הנותרים מהווים את לונדון החיצונית.
כל אחד מהרבעים מנוהל על ידי מועצת הרובע הנבחרת מדי ארבע שנים.
וסטמינסטר ייחודית בעניין זה, מאחר שלה מעמד של עיר ולא של רובע, ולכן היא מנוהלת על ידי מועצת עיר.
המועצות אחראיות לניהול ענייני הרובע לרבות חינוך, עזרה סוציאלית, פינוי אשפה, ודאגה לגינון ולמצב הדרכים ברובע.
מספר שירותים ציבוריים מנוהלים על ידי רשות לונדון רבתי במרוכז.
לכל אחד מהרבעים מעמד של מחוז באנגליה.
הרבעים הנוכחיים הוקמו ב-1 באפריל 1965 עם הקמת לונדון רבתי.
הבחירות הראשונות למועצות הרבעים נערכו בשנת 1964.
בעקבות שינוי מנהלי זה אוחדו המחוזות והרבעים שהיו קיימים קודם לכן וחולקו מחדש.
הרבעים קרוידון, וסט האם ואיסט האם בוטלו.
ב-1 באפריל 1986, עם ביטולה של מועצת לונדון רבתי קיבלו הרבעים את סמכויות המועצה.
בשנת 2000, עם הקמת רשות העיר לונדון השיבו הרבעים לרשות את הסמכויות שקיבלו בשנת 1986.
הסיטי של לונדון מנוהלת על ידי גוף נפרד - האיגוד של לונדון.
רובעי פריז הם חלוקה אדמיניסטרטיבית שמפצלת את הקומונה של פריז שבצרפת לעשרים רבעים (arrondissements) מוניציפליים.
מהבחינה הלאומית הרבעים נחשבים הן סטטיסטית והן ניהולית כקנטונים.
מספר הרובע מציין גם את שתי הספרות האחרונות של המיקוד בפריז (מ-75001 לרובע הראשון ועד 75020 לרובע העשרים).
רבעים אלו נקבעו בשנת 1860 לאחר הרחבה משמעותית של פריז בידי נפוליאון השלישי ומושל מחוז הסן שלו, הברון אוסמן.
החל מ-1884 לכל רובע מבנה מנהלי משלו ("עירייה") ובראשו מכהן ראש רובע ("ראש עיר", Maire).
חלוקה מבוזרת זו נועדה להחליף את משרת ראש עיריית פריז, שלא התקיימה מאז המהפכה הצרפתית ועד 1977.
אין לבלבל רבעים מוניציפליים אלו עם הרבעים של צרפת (Arrondissement français), שהם סוג אחר של תת-חלוקה מנהלית של מחוזות צרפת.
בצרפת, הקומונות של ליון ומרסיי מחולקות גם הן לרבעים מוניציפליים.
ב-11 באוקטובר 1795 חולקה פריז לשנים-עשר רבעים.
רבעים אלו חולקו ומוספרו ממערב למזרח, כשאלו שמוקמו בגדה הימנית של הסן קיבלו את המספרים 1–9, ואלו שבגדה השמאלית את המספרים 10–12.
כל רובע חולק בעצמו לארבעה רבעים פנימיים (quartiers), שתאמו את 48 המחוזות המקוריים של העיר, שנקבעו בשנת 1790.
ב-1 בינואר 1860 הגדיר נפוליאון השלישי תחום חדש לעיר.
חלוקת העיר הישנה נזנחה והעיר חולקה מחדש לעשרים רבעים; כך, למשל, האזור שהיה בעבר הרובע השלוש-עשר, הפך כעת לרובע השישה-עשר.
החלוקה החדשה נערכה על פי שיטה חדשה, ספירלית, שמתחילה במרכז העיר.
תהליך זה של החלפת אוכלוסיות ניכר במגלופוליסים רבים בעולם, כגון לונדון או ניו יורק.
המונח בּוֹבּוֹ - הלחם של המילים בורגני בוהמייני - מציין את המעמד העליון החדש של העיר ואת הקצנת הפערים החברתיים ברבעים שנחשבו עד לא מזמן לעממיים: הרובע העשירי, למשל, או קומונות סמוכות באזור הפרברים, כמונטרויי או סֶן-סָן-דֶני.
אך אם לפריז דבק דימוי של "עיר של עשירים", עם שכבה חברתית מבוססת, מצבה החברתי בפועל נותר קוטבי ביותר.
כך, הצהרת ההכנסה הממוצעת ליחידת צריכה ברובע השביעי בשנת 2001, הרובע העשיר ביותר של פריז, עמדה על 31,521 אירו, כמעט כפליים מול זו של הרובע התשעה-עשר, שעמדה על 13,759 אירו בלבד, וקרובה להכנסה בפרבר סן-סן-דני; 13,155 אירו.
הרבעים השישי, השביעי, השמיני והשישה-עשר מדורגים בין עשר הקומונות בעלות ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר, לעומת הרבעים העשירי, השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים, שמשובצים גבוה ברשימת הקומונות העניות באזור איל-דה-פראנס.
12 אחוז מהמשפחות הפריזאיות, כ-210,000 איש, חיים מתחת לסף העוני, שעומד על 670 אירו לחודש, כפי שנקבע על ידי הלשכה הארצית לסטטיסטיקה (INSEE).
למעשה, ההרכב החברתי של מספר רבעים עניים במזרח העיר (כמו הרבעים ה-18 וה-19) זהה להרכב הפרברים הסמוכים להם, המהווים מעין הארכה שלהם; באופן דומה, הרובע השישה-עשר ממשיך בפרברים האמידים שממערב לו.
עובדה זו מסבירה חלקית את המספר הגבוה של רווקים ומשפחות שאין בהם ילדים שמאפיינים את העיר.
שטח הדירות הקטן ומחירן הגבוה מקשים על רכישתן, ומשפחות רבות מעדיפות בשל כך לגור בפרברים.
זאת משום שיופיים של כמה מהרבעים אינו מצליח לפצות על חוסר הנוחות שבמגורים בהם: הלחץ, הצפיפות, זיהום האוויר, הלכלוך ברחובות, חוסר הביטחון, יוקר המחיה, וכדומה.
המגורים הציבוריים המוגנים (logement social) תופסים מעט יותר מ-17 אחוז מנפח הבנייה העירונית אך כמות זו מפוזרת בצורה לא שוויונית בעיר: בעשרת הרבעים הראשונים שבמרכז פריז, רק 6 אחוז מהמבנים שייכים למגורים ציבוריים של העיר, שהם 23 אחוז מסך הדיור הציבורי בה.
ברבעים השלושה-עשר, התשעה-עשר והעשרים היו 96,000 יחידות בשנת 1999, כלומר, 47 אחוז מהמגורים הציבוריים מרוכזים בשלושה רבעים בלבד.
אם מצרפים אליהם את הרבעים השנים-עשר, הארבעה-עשר, החמישה-עשר והשמונה-עשר נוכחים לדעת ש-81 אחוז מהדיור המוגן מרוכז בפריפריה הדרומית והצפון-מזרחית של פריז.
הרובע הראשון של פריז הוא הרובע המאוכלס בצפיפות הנמוכה ביותר מבין רובעיה של העיר, אך גם אחד מהרבעים הקטנים ביותר בה.
הרובע קטן מאוד ושטחו 1.826 קמ"ר בלבד.
הרובע השני של פריז הרובע השני, יחד עם הרבעים השמיני והתשיעי, מאכלס אזור עסקים חשוב, בו מרוכזת פעילות כלכלית רבה.
כמו כן, זהו מרכז טקסטיל ומקום משכנה של האופרה-קומיק.
מספר יזמים העתיקו את הצלחתו של פסאז' דה פנורמה, שהיה מעבר (passage) מקורה זכוכית, מרוצף, מואר היטב ויבש.
הרובע השלישי של פריז , ממוקם בגדה הימנית של העיר, והוא הרובע הקטן ביותר בעיר אחרי הרובע השני.
הרובע השלישי מאכלס את החלק הצפוני של המחוז הימי-ביניימי, המארה (יחד עם הרובע הרביעי, שמאכלס את החלק הדרומי השוקק יותר של המארה, יחד עם "הרובע העליז" של פריז).
הבית הפרטי העתיק ביותר של פריז שעדיין עומד על כנו, ונבנה בשנת 1407, נמצא ברובע השלישי של העיר, ברחוב דה מונטמורנסי (rue de Montmorency).
אזור צ'יינטאון קטן, אך מתרחב במהירות, בו שוכנים מהגרים מוונזהו שבסין, מרוכז ברו או מארה (rue au Maire), סמוך למבנה הקונסרווטואר נסיונל דז ארט אה מטייה, שהיה בימי הביניים המנזר של סן-מרטן-דה-שאן.
שטח הקרקע של הרובע הוא 1.171 קמ"ר והוא השני בקוטנו בעיר.
הרובע הרביעי של פריז נמצא על הגדה הימנית של נהר הסן, וגובל במערב עם הרובע הראשון; בצפון הוא גובל ברובע השלישי, במזרח גובל ברובע האחד עשר וברובע השנים עשר, ובדרום גובל בנהר הסן וברובע החמישי.
הרובע הרביעי כולל את אזור כיכר העירייה של פריז, שנבנה בסגנון הרנסאנס.
נמצאים בו גם כיכר פלאס דה ווז', גם היא מימי הרנסאנס בצרפת, מרכז ז'ורז' פומפידו בעל המבנה הייחודי וחלקו הדרומי של אזור המארה הימי-ביניימי, שהוא כיום מרכזה של הקהילה ההומוסקסואלית של פריז (החלק הצפוני של המארה נכלל ברובע השלישי).
חלקו המזרחי של האיל דה לה סיטה (בכללו קתדרלת נוטרדאם) וכן איל סן לואי אף הם נמצאים ברובע הרביעי של העיר.
הרובע החמישי של פריז , שממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד הרבעים המרכזיים של פריז, צרפת.
רובע זה מכיל את אזור הרובע הלטיני, שמאכלס רבות מהאוניברסיטאות, הקולג'ים ובתי הספר המפורסמים של צרפת.
עקבות של שרידי העבר ניתן למצוא באתרים כארנה של לוטטיה, אמפיתיאטרון רומאי, ובית המרחץ של קלוני, שהוא בית מרחץ רומאי.