tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות מסבב הגביע האירופי שהתקיימה בבורגס שבבולגריה במאי היא לקחה חלק בתרגיל 5 סרטים יחד עם ארינה גבוזדצקי, ורברה סלנקוב, ליאן סוכרביץ' וקריסטינה אילון טרנובסקי, ובתרגיל 3 כדורים + 2 חישוקים יחד עם מאיה גמליאל, ארינה גבוזדצקי, ורברה סלנקוב וקריסטינה אילון טרנובסקי.
הנבחרת זכתה במדליית זהב בתרגיל 5 סרטים בתוצאה של 26.150 נקודות, וסיימה במקום רביעי בתרגיל 3 כדורים + 2 חישוקים בתוצאה של 23.100 נקודות, והעפילה לגמר תחרות הקרב רב הקבוצתי מהמקום השני עם ציון משוקלל של 49.250 נקודות.
הנבחרת זכתה במדליית ארד בגמר תחרות הקרב רב הקבוצתי, עם תוצאה של 22.200 נקודות בתרגיל 3 כדורים + 2 חישוקים.
באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית לשנת 2025 בטאלין הנבחרת השיגה מדליית כסף בקרב רב (סה"כ 49.500 נקודות) אחרי נבחרת ספרד, ובמדליית ארד מדינתית יחד עם המתעמלות האישיות ליאן רונה, דניאלה מוניץ ומיטל סומקין.
כמו כן, הגיעה למקום רביעי בתרגיל ארבעת הסרטים (23.550 נקודות) ומקום חמישי בתרגיל המשולב (25.000 נקודות).
באליפות העולם בריו בהתעמלות אומנותית לשנת 2025 הנבחרת סיימה במקום חמישי בקרב רב (סה"כ של 53.150 נקודות), מקום רביעי בתרגיל הסרטים (25.300 נקודות), ומקום שישי בתרגיל המשולב (27.250 נקודות).
אגם גלניידה הוא אגם מבוקר בכפר כרמל בתוך עיירת כרמל במרכז מחוז פטנאם, ניו יורק.
הא נסכר על ידי העיר ניו יורק בשנת 1870 והורחב ל-680 דונם לצורך הכללתו במערכת הובלת המים לעיר.
הוא חלק מאגן הניקוז של נהר קרוטון.
האגם, שצורתו דמוית לב בקירוב, נמצא מיד מדרום-מערב למרכז העיר כרמל.
הוא מוקף בפארק עשבוני המשתפל אל האגם מהכבישים מדרום וממזרח, וביערות בצדדים האחרים.
כביש ניו יורק 301 עוקב אחר החוף הצפוני, ועולה לקצהו המזרחי בכביש ניו יורק 52 מול בית המשפט של מחוז פטנם.
כביש 52 עוקב אחר החוף המזרחי למרחק קצר מדרום לצומת זה, לפני שגם הוא מסתיים בכביש מס' 6 , הממשיך סביב החוף הדרומי.
אין כביש לאורך הצד המערבי, אם כי רחוב מקומי, גלנוו דרייב, חוצה את ראש הרכס שגובהו 166 מטרים שם.
האגם ממלא שקע קטן באמצע אזור גבעי.
קרקעיתו צונחת מקו החוף, ומגיעה לעומק של קצת יותר מ-30 מטרים במרכז האגם, שווה ערך לפני השטח של שקע הביצות שממזרח לו.
העומק הממוצע הוא 15 מטרים.
הוא מכיל בדרך כלל 9,800,000 מטר מעוקב של מים.
בקצהו הצפון-מערבי ממוקמים סכר ושפך, כאשר הזרימה מתנקזת למאגר "הענף המערבי" של מערכת הובלת המים של העיר ניו יורק, שם הוא מתחבר למים מאמת המים של דלאוור.
מים מעבר לצורכי העיר ניו יורק, זורמים דרך השפך שלו אל הענף המערבי של נהר קרוטון, אשר נאסף במורד הזרם על ידי מאגר מפלי קרוטון.
האגם היה ידוע במקור בשם "בריכת שו", על שם בעל אדמות מוקדם.
הוא היה חלק מנוף "כרמל" מאז שהכפר ייעד את מחוז פטנאם עם הקמתו בשנת 1814. הוא הפך במהרה למקום פופולרי לשייט ודיג.
השם החל להופיע על מפות בסביבות שנת 1840. זמן קצר לאחר מכן, התושבים לא היו מרוצים מהשם והציעו שמות מפוארים יותר עבורו.
בשנת 1852, ועדה של תושבים מקומיים החליטה לבסוף על אגם גלניידה.
עיריית ניו יורק קנתה את הזכויות על האגם בסביבות שנת 1895 והרסה את הבתים שנבנו בקרבתו.
אגם גלעד הוא אגם מבוקר בכפר כרמל בתוך עיירת כרמל במרכז מחוז פטנאם, ניו יורק.
במקור נודע בשם בריכת דין, הוא נסכר על ידי עיריית ניו יורק בשנת 1870 כדי ליצור אגם מים באורך כ-1.3 קמ', עם עומק ממוצע של 13 מטר ועומק מרבי של כ-37 מטר.
האגם ממוקם בעמק ההדסון התחתון באגן הניקוז של נהר קרוטון.
הוא שוכן בגובה של 152 מטר, ואורך קו החוף שלו הוא כ-3.5 ק"מ.
אגם גלעד הוא חלק מאגן הניקוז קרוטון של מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
הסכר והשפך שלו ממוקמים בקצהו הדרומי, עם מרחק של 150 מטר מחוף לחוף, המגביל את כניסת הסירות לאזור השפך.
שימוש פנאי באגמים המבוקרים כפוף לתקנות מחלקת הגנת הסביבה של העיר (ה-DEP).
דיג ושייט עצמי מותר עם היתר של ה-DEP בתוקף, ורישיון דיג שהונפק על ידי מחלקת שימור הסביבה של מדינת ניו יורק .
דיג בקרח מותר באגם במהלך החורף.
אגם ברקודה ממוקם בחוף הצפוני של האי קורון בפיליפינים, מציע אחת מחוויות הצלילה הייחודיות ביותר בעולם.
לעיתים מכונה אגם לולויואן על ידי המקומיים, אך מימיו הכחולים והצלולים, החבויים בין תצורות סלעי גיר, אינם מוצפים בברקודות אמיתיות ובחיות בר אחרות.
במקום זאת, צוללנים יכולים לחוות תרמוקלינה והלוקלינה שאין כמותם בשום מקום אחר.
כשמתחילים על פני האגם, צוללנים, שחיינים וחובבי צלילה יכולים לצָפּות לטמפרטורות של כ-27 מעלות צלזיוס.
אך ככל שיורדים למעמקי האגם, בעומק של כ-14 עד 15 מטרים, הטמפרטורה משתנה באופן דרסטי לקצת יותר מ-38 מעלות צלזיוס.
טמפרטורת המים החמים נגרמת על ידי אחד מהמעיינות הגיאותרמיים המקומיים הרבים .
"מעיינות המקוויניט" החמים הידועים, נמצאים במרחק של 4 ק"מ בלבד.
עומקו המקסימלי של האגם הוא 30 מטר.
עלייה מוזרה זו בטמפרטורה נובעת מהעובדה שהאגם מכיל מים מלוחים וגם מים מתוקים.
צוללנים יכולים אפילו לראות את הגבול הדק והברור המפריד בין שני גופי המים.
האגם מאופיין גם בתצוגה מרשימה של תצורות אבן גיר המתנשאות מכל עבר, ומתפרשות מתחת לפני השטח.
צוללנים תיארו תחושה של "חוסר משקל" בזמן שהם חוקרים את המעמקים החמים/קרים, והחוויה החושית הושוותה גם היא לאיך ש"זה מרגיש" ללכת על הירח.
אבל האגם טומן בחובו הפתעה נוספת: בדיוק כשהחום המלוח הופך לבלתי נסבל, הטמפרטורה חוזרת להתקרר שוב ליד הקרקעית.
מאפיין ייחודי נוסף של האגם הוא החול בתחתית, שתואר כ"דמוי ג'לי", "משיי", "אוורירי" ו"בוצי".
שמו של האגם, ככל הנראה, מגיע משני מיני הברקודות הידועות כמאכלסות אותו, אך דגים קטנים אחרים וחסילונים נצפים לעיתים קרובות יותר.
האגם וביצותיו היוו בית גידול חשוב למגוון רחב של צמחים ובעלי חיים, רבים מהם אנדמיים לאזור.
בתקופת המנדט הבריטי ועד לשנות ה-50, התקיימה סביב האגם פעילות דיג וחקלאות, והשפעות של ההתיישבות האנושית גרמו לשינויים משמעותיים במערכת האקולוגית של האגם.
במהלך שנות ה-50, בוצע ייבוש האגם כחלק מפרויקט לאומי שנועד להרחיב את השטחים החקלאיים ולהקטין את תופעת המלריה באזור.
המהלך עורר ויכוחים ציבוריים רבים בשל השפעותיו הסביבתיות והאקולוגיות.
בשנים האחרונות, התבצעו מאמצים לשיקום חלקים של האגם ולשחזור חלק מהמגוון הביולוגי שאפיין את המקום בעבר.
כיום, אזור החולה משמש כאתר טבע ותיירות חשוב, המושך אליו מבקרים מכל העולם ומרכזי מבקרים מציעים מידע והדרכה על ההיסטוריה והאקולוגיה של האגם.
אגם החולה נוצר בשקע שהוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני.
בסוף תקופת הפליוקן ותחילת הפליסטוקן, היה במקום אגם שהיה מקושר בחלק מהתקופה לאגמים נוספים מדרום לו, באזור הכנרת של ימינו.
בתקופה שחונה יחסית, לפני כ-450,000 שנים, ירד מפלס מי האגם והתפתחה בו ביצה.
נופו הייחודי של עמק החולה כפי שהוא מוכר לנו כיום עוצב במידה רבה על ידי התרוממות טקטונית של בלוק כורזים מחד, ושקיעתו של גראבן עמק החולה מאידך.
התרוממותו של בלוק כורזים, שמדרום לעמק החולה המכוסה בחלקו העליון בבזלת, יצר מחסום בינו לבין הכנרת, ששיאו בגובה כ-270 מטר מעל מפלס הכנרת.
הבזלת על בלוק כורזים קדומה להתרוממותו ולחסימת העמק.
בעקבות זאת החל השקע להתמלא מחדש במים, ונוצר אגם רחב ידיים, שבשיאו השתרע ככל הנראה עד לקו הגובה 200 מטרים מעל גובה פני הים, ועומקו הגיע לכ-150 מטרים.
בשלב מסוים, עקב פעילות העתקה, החל להיווצר פתח צר במחסום, סמוך לגשר בנות יעקב של ימינו, ונוצר ערוץ הירדן שדרכו התנקזו מי האגם וזרמו לעבר הכנרת.
במרוצת השנים הצטמצם האגם בשל העמקת מוצא הירדן דרומה, הפחתת הגשמים בתקופות מסוימות ומילוי בסחף נהרות.
השטח המישורי שמצפון לאגם הפך בהדרגה לביצה, כשחלקים ממנו התייבשו בקיץ והוצפו בחורף.
לפני כ-3,000 שנים התייצב מפלס האגם בגובה שבין 67 ל-69 מ' מעל פני הים, ועומקו פחת למטרים בודדים, כפי שהיה עד לייבושו במאה העשרים.
בתנ"ך אין אזכור מפורש של אגם החולה.
מסורות יהודיות ונוצריות זיהו אותו עם מֵי מֵרוֹם, מקום המערכה בין יהושע בן נון לבין ברית מלכי כנען.
אולם הארכאולוג ג'ון גרסטנג חלק על זיהוי זה ובניתוח מעמיק של השטח בהשוואה לתיאור המקראי הגיע למסקנה כי יש לזהות את מי מרום עם אזור מארון א-ראס שבלבנון.
זיהוי זה התקבל על רבים מחוקרי ארץ ישראל ופרשני המקרא, בהם יוסף ברסלבי, יחזקאל קויפמן ואחרים.
אף על פי כן יש המשתמשים בשם זה גם כיום ככינוי לאגם החולה.
בכתבי יוסף בן מתתיהו נקרא האגם בשם  Σημεχωνίτις (סֵמֶכוניטיס) שתורגם ל"יאור סמך", וכן Οὐλάθα (אאולתה), חולתא.
בתלמוד מכונה האגם "ימה של סיבכי" ובנוסחים אחרים ים סבכו, ים סומכי או ים סמכו, ובתלמוד הירושלמי מוזכר בשם ים של סמכו ובנוסחים אחרים ים סיבוכא או ים סבכי.
פרשנים משערים כי השמות נגזרו מסבך צמחי הביצה או מעושר הדגה באגם (המילה "סַ֫מַכּ" בערבית משמעותה "דגים").
השם ימא דחולתא נזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי, ובתלמוד הבבלי נזכרת גם הגרסה ימה של חילת וימה של חילתא.
כמו כן, חבל "חולתא" מצוין כאחת הנחלות שנתן אוגוסטוס קיסר להורדוס.
סבורים כי מקור השם במילה "חילת", כנראה שם של מין צמח קנה, סוף או גומא.
השם הערבי "בחירת אל-חולה" נגזר כנראה משם זה, ונזכר לראשונה בכתבי גאוגרפים ערביים מימי הביניים.
שמות נוספים שהיו לאגם בפי המוסלמים בימי הביניים היו "בחירת קדיס" (אגם קדש) על שם העיר הקדומה קדש הסמוכה ממערב, וכן "ימת בניס" ו"בחירת אל ח'יט".
הצלבנים כינו אותו "ימת מלחה".
במספר מקורות, גם מודרניים, ניתן למצוא התייחסות אל האגם כ"ימה".
האגם והביצות היוו במשך ההיסטוריה מכשול בפני פיתוח, הן בשל תנאי השטח והן בשל המחלות שנפוצו סביבם.
מסיבות אלו התקיימו רק יישובים מעטים וקטנים סמוך לאגם, וערים גדולות יותר קמו במרחק מה ממנו, ובשטחים גבוהים יותר, כגון חצור ופניאס.
יוסף בן מתתיהו מתאר את האגם במידות דומות למידותיו במאה ה-20, ואת השטח הרחב של הביצות מצפון לו:
היישוב תֶּלָה, הנזכר כגבול הגליל העליון אצל יוסף בן מתתיהו, מזוהה עם הכפר הערבי תליל ששכן סמוך ליסוד המעלה של ימינו, ונמצאו בו שרידים של יישוב יהודי מהתקופה הרומית.
אולם מלבדו לא היו כנראה יישובים רבים בשטחים הסמוכים לאגם, אלא רק בצפון עמק החולה.
מצב זה נמשך לאורך מאות שנים.
בשנת 725 לערך הגיע ויליבלד הקדוש לארץ ישראל ומצא את המריאים (ג'מוסים) משוטטים סמוך לאגם החולה.
במאה ה-19 התיישבו באזורי הביצות ושטחי ההצפה בני שבט הע'וארנה, שהתקיימו מרעיית עזים ותאויים (ג'מוסים), גידול אורז וחיטה וקליעת מחצלות גומא.
באותה תקופה תיאר משה ריישר את האגם כך:
למרות תנאי השטח הקשים החלו יהודי צפת וראש פינה להכיר בפוטנציאל הכלכלי של האגם והקרקעות סביבו.
דוד שוב, ממייסדי ראש פינה, סיפר כי .
ההתעניינות הביאה את בני משפחת עבו מצפת לרכוש שטחים על שפתו הדרום-מערבית של האגם.
אולם בשל מחלות המלריה וקדחת שחור השתן שנפוצו בקרבת האגם, עיבדו אנשי ראש פינה את הקרקעות אך נמנעו מלהתיישב בהן.
רק כעבור שנים אחדות, ב-1883, נוסדה במקום המושבה יסוד המעלה, שסבלה קשות מהמחלות והתנאים הקשים בשנותיה הראשונות.
שטח אגם החולה נמסר על ידי השלטון העות'מאני בזיכיון, בשנת 1914, לחמד עומר בייתום ולמיכאל סורסוק, סוחרים מבירות, במטרה לנקז את האגם.
במרץ 1918 אישר הממשל הטורקי את הזיכיון, ומסר אותו לחברה שנוסדה לצורך כך בשם "החברה האגררית הסורית-עות'מאנית".
בינתיים חלק משטח הזיכיון עבר לשליטה בריטית, וחלק לשליטה צרפתית.
ובשנת 1919 פנו בעלי הזיכיון לממשלת המנדט בדרישה להכיר בזיכיון שלהם.
משרד המושבות הסכים להכיר בזיכיון שלהם אך במשך 10 שנים נמשך המשא ומתן.
החוכרים קיבלו לבסוף זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן.
במאי 1933 הושגה הסכמה בין חברת הכשרת היישוב לאחד החוכרים על מכירת הזיכיון לחברת הכשרת היישוב.
בספטמבר 1934 אושרה ההעברה על ידי הנציב העליון והשטח הועבר לידי חברת הכשרת היישוב בסוף נובמבר 1934.
ב-1936 נוסד מדרום ליסוד המעלה קיבוץ חולתה, שנשא את שם האגם וכלכלתו התבססה על דיג עד לייבושו.
סמוך לדרדרה (אשמורה) שעל שפתו המזרחית של האגם, נוסד ב-1947 קיבוץ אייל.
הגישה לקיבוץ הייתה באמצעות שיט באגם, מחולתה.
לאחר שספג התקפות קשות של צבא סוריה במלחמת העצמאות, עזבו המייסדים את המקום בשנת 1949 ועברו להתיישב ליד כפר סבא.
עומק שכבת הכבול הוא 35 מטר.
אגם החולה והביצות סביבו היו עשירים במגוון ביולוגי ייחודי: ישראל שוכנת בצומת חשוב, בין שלוש היבשות של העולם הישן – אסיה, אפריקה ואירופה.
כתוצאה ממיקום מרכזי זה, הארץ מהווה מפגש למיני חי וצומח מאזורי תפוצה שונים בעולם.
החולה הייתה גבול תפוצה דרומי לעולם החי והצומח של האזור האירו-סיבירי וגבול תפוצה צפוני לעולם החי והצומח של האזור הסהרו-ערבי והאזור הסודאני.
צמחיית האגם התאפיינה ב"חגורות צומח" שהשתנו בהתאם לעומק המים ולמרחק מהגדה, מצמחים צפים או טבולים שכל חלקיהם במים, דרך צמחים ששורשיהם בקרקעית האגם ותחתית גבעוליהם במים, ועד לצמחי גדה הגדלים באזור הלח מחוץ לאגם ולביצה.
בשולי האגם צמחו קנה מצוי, סוף מצוי, אגמון, אירוס ענף ומיני עשבוניים נוספים.
שטחים גדולים בביצה היו מכוסים בסבך של גומא פפירוס.
בתוך המים הרדודים גדלו צמחים טבולים למחצה, כגון נימפאה לבנה ותכולה ונופר צהוב, ובמים עמוקים יותר צפו נאדיד המים, מיני נהרונית ועוד.
האגם היה עשיר מאוד בבעלי חיים בזכות התנאים שבו: עושר בחמצן בזכות חדירה קלה של חמצן אטמוספירי לכל עומק המים הרדודים, שאליו נוסף חמצן שנוצר במשך שעות היום בתהליך הפוטוסינתזה של צמחי המים, וטמפרטורה נוחה של המים בזכות חדירת קרינת השמש לכל עומקם.
תנאים אלו אפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון וזואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, אשר יחד היוו בסיס יציב למארג המזון שתמך במערכת האקולוגית של האגם והביצה.
בין בעלי החיים באגם נמנו שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית (ברבוס), שפמנון ודגים נוספים.
מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, תן, תאו, נמיה, חתול ביצות, חזיר בר ומכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין האנדמי עגולשון שחור-גחון.
שפע הדגה ושאר בעלי החיים היווה מוקד משיכה לעופות נודדים, שהפכו את החולה לתחנה חשובה בדרכם מאירופה לאפריקה ובחזרה.
בין העופות בלטו הקורמורן, האגמייה, הסופית, ומינים שונים של אנפתיים, חופמאים, טבלניים, ברווזיים ועוד.
חלק מהעופות הנודדים אף נשארו לקנן במקום.
בין אלו תועדו כעשרים זוגות של מרומית שחורה, מין עוף ממשפחת השחפיתיים, שאזור הקינון הדרומי ביותר שלו, מלבד החולה, היה שפך הדנובה לים השחור, ואשר קינן כאן על "איים" צפים שיצרו צמחי קרנן טבוע במים הרדודים בצפון האגם.
בסבך הגומא והקנים חיו ציפורי שיר רבות וכן דורסי יום כזרון הסוף והעיטם לבן-הזנב, שזה היה מקום תפוצתו היחיד בארץ ישראל.
שני אוספים משמרים מגוון של מינים מעולם החי העשיר של אגם החולה: אוסף האוניברסיטה העברית שנאסף על ידי משלחת זואולוגים בתחילת שנות ה-40, ואוסף פוחלצים במוזיאון בית אוסישקין שבקיבוץ דן.
זיכיון על הדיג בימת החולה היה בידי סלאם ביי סלאט מביירות.
בשנת 1934 שולם לו סכום של 200,000 לירות ארץ ישראליות תמורת הזיכיון ובשנת 1936, עם הקמת קיבוץ "חולתה", הקיבוץ התפרנס מדיג במקום.
ניסיונות של אנשי "יסוד המעלה" לדוג גם הם באגם, נתקלו בפעילות אלימה של אנשי חולתה.
לאחר קום מדינת ישראל קיבלו אנשי יסוד המעלה רישיון לדוג באגמון החולה, אולם לאחר שנה הרישיון בוטל בלחץ אנשי חולתה.
אנשי יסוד המעלה שהמשיכו לדוג במקום אף נדונו למאסר.
במרץ 1952 קבעה ועדה של משרד החקלאות שיש מספיק דגה באגם לדיג של אנשי יסוד המעלה לצד אנשי חולתה, ובעקבות זאת חודש הרישיון של אנשי יסוד המעלה.
אולם, אנשי חולתה התנגדו לקביעה זאת, בטענה שלאנשי יסוד המעלה די והותר אדמות חקלאיות לפרנסתם, בעוד 70%–85% מפרנסתם של אנשי חולתה היא מהדיג.
ניסיונם של אנשי יסוד המעלה לדוג נתקל בפעילות אלימה של אנשי חולתה, שהטביעו את הסירה של אנשי יסוד המעלה.
הקרן הקיימת הציבה לקיבוץ חולתה אולטימטום שדרש ממנה למנוע פעילות אלימה נגד אנשי יסוד המעלה.
באוגוסט 1952, לאחר שאנשי חולתה נדונו למספר ימי מאסר הושג הסדר בין הצדדים ואנשי חולתה הוציאו את הסירה הטבועה מהאגם, תיקנו והחזירו אותה לאנשי יסוד המעלה.
בסוף שנת 1955 התעורר שוב הסכסוך כאשר אנשי חולתה התלוננו שאנשי יסוד המעלה מפעילים שתי סירות במקום סירה אחת, בהתאם להסכם.
ייבוש החולה הביא לסיום הדיג.
ההחלטה על ייבוש האגם והביצות נתקבלה על ידי רשויות המדינה, במטרה להרחיב את שטחי החקלאות של יישובי הגליל העליון.
הייבוש נערך בין השנים 1951 ל-1958, ובסיומו הפך שטח האגם והביצות למישור רחב ידיים, המנוקז במערכת תעלות.
מבצע הייבוש עורר מאבק ציבורי נרחב שהוליד את החברה להגנת הטבע, ושבעקבותיו הושאר חלק קטן מהאגם והוקמה בו שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בישראל.
אולם לא היה די בשמורה כדי לשמור על כל עושר המינים של סביבת האגם והביצה.
בעקבות הייבוש נעלמו מנוף הארץ מיני חי וצומח ששכנו בחולה בלבד, ומינים אנדמיים, בהם תת-המין טברנון חולתי, ותת המין לבנון החולה, נכחדו כליל.
חלק ניכר מהמינים נעלם מהאזור ואוכלוסיותיהם של אחרים הצטמצמו מאוד.
עם זאת, בנובמבר 2011 דווח כי הצפרדע הנדירה עגולשון שחור-גחון, שעד אז סברו כי נכחדה לחלוטין, נצפתה שוב בשמורת החולה.
במהלך השנים לאחר הייבוש הסתבר שחלק גדול מהקרקעות שיובשו אינן טובות לעיבוד, ובנוסף לכך מנע הייבוש שקיעת חומרים אורגניים רבים בביצה, וכעת זרמו חומרים אלו אל הכנרת וגרמו שם לזיהום ופגיעה בדגה ובאיכות המים.
בעקבות זאת הוחל בראשית שנות ה-90 בהצפה מבוקרת של חלק משטחי הביצה לשעבר, ויצירת אגמון חולה, תהליך התורם לשובם של חלק מהעופות הנודדים לאזור.
פרויקט ייבוש החולה נחשב כיום על ידי רבים כמשגה היסטורי ומשמש כדוגמה לתוצאות התערבות האדם בטבע ללא תכנון מוקדם, שהשלכותיה עלולות לגרום לנזקים בלתי צפויים העולים על שיעור התועלת המתקבלת ממנה.
על אף זאת, במבט לאחור, המטרה להכשיר קרקע להתיישבות על חשבון הביצות הוגשמה, ואכן עד היום את מרבית השטח מעבדים הקיבוצים והמושבים באזור.
בשונה מהכנרת הסמוכה, שיש לה חשיבות רבה במסורת היהודית והנוצרית ואזכורים רבים בתרבות העברית המתחדשת, אגם החולה נזכר אך מעט במקורות קדומים, בדרך כלל בתיאורים גאוגרפיים בלבד.
בעת החדשה, המתיישבים הראשונים ביסוד המעלה הביעו תחילה התפעמות מנוף האגם המוקף הרים, כפי שמעיד השיר שכתב ביומנו אחד המתיישבים, מיכאל דוד גרינקר, עם בואו למקום בסיוון תרנ"ו:
אולם עד מהרה החלו המתיישבים לסבול מהמחלות שנפוצו סביב הביצה, וקורבנות המלריה הרבים הביאו ליצירת שם רע לאגם, שביסס את דימויו כמפגע סביבתי וכונן את ההסכמה הרחבה סביב היוזמה לייבשו.
אף על פי כן, נזכר נופו גם בשירו של נתן אלתרמן, "ליל גליל":
לעומת איכרי יסוד המעלה, מתיישבי הקיבוץ השכן חולתה ביססו במידה רבה את משקם על הדגה באגם, ולאחר הדברת המלריה בראשית שנות ה-40 החלו לפרסם דברים בשבח האגם ולא רק בגנותו.
ב-1954 פרסם איש הקיבוץ משה גרשוני את הרשימה "מִשׁוּט בחולה" ב"מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, שבה תיאר את האגם ואת הווי הדייגים בו.
הצלם איש חולתה פטר מירום הנציח את נופי האגם בצילומיו ותיעד את החיים לחופו ואת ייבושו בקובץ הצילומים "שירת האגם הגווע" (הוצאת דבר, 1960).
שנים אחדות לאחר מכן הוציא גם ספר לילדים המלווה בצילומיו, "הרפתקה באגם" (עם סיפור מאת ס.
יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963).
ב-2005 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין התערוכה "עמק החולה", שבה הציג האמן גל וינשטיין הגדלות של כמה מצילומיו של פטר מירום מתוך "שירת האגם הגווע", שיצר באמצעות הדבקת צמר פלדה על לוחות לבנים.
את רצפת קומת הכניסה לאולם המוזיאון כיסה וינשטיין בלוחות עץ מגולפים וחרוטים בדוגמת אדמה יבשה ומחורצת, זכר לאגם שיובש.
ב-2009 נערכה במוזיאון "בית אורי ורמי" בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכת האמנות ההיסטורית "שירת האגם", שכללה צילומים, סרטים, מיצבים ופוחלצים.
בנובמבר 2010 הועברה התערוכה לגלריה לאמנות בבית אבי חי בירושלים.
אגם הסרפנטיין הוא אגם הנמצא בהייד פארק בלונדון, הממלכה המאוחדת.
מקור שם האגם הוא בצורתו דמוית הנחש .
האגם נוצר בשנת 1730, כאשר המלכה קרוליין מאנסבך, אשתו של המלך ג'ורג' השני, ציוותה על סכירת נהר הווסטבורן דבר אשר גרם להיווצרות האגם.
האגם מהווה בית גידול לברווזים, אווזים וברבורים.
בעבר הווסטבורן הזין את האגם, אך כיום משום שהנהר מזוהם את המים של האגם שואבים מהתמזה ומזינים אותו גם הנהרות התת-קרקעיים של לונדון.
בדרום מזרח האגם ישנו גשר המכונה "גשר הסרפנטיין", ובקצה המזרחי סכר דרכו זורמים מי האגם דבר שיוצר מפל נוי קטן.
באגם אנדרטה לזכרה של הנסיכה דיאנה וניתן לשכור בו סירות.
האגם נחשב לאגם רדוד ועומקו המרבי הוא 12 מ' (40 רגל).
בחוף האגם ישנן שתי מסעדות ועוד מתקני נופש שונים ורבים.
במהלך שנת 1730 הורתה המלכה קרוליין אשתו של המלך ג'ורג' השני להקים סכר שיסכור את הנהר וסטבורן כחלק מתוכנית שיפוץ ההייד פארק.
באותו הזמן הקמת אגמים מלאכותיים הייתה מסובכת והאגמים היו בנויים בצורת מלבנים, אגם הסרפנטיין היה הראשון מסוגו שהצליח לחקות אגם טבעי.
הצלחה זאת גררה חיקויים בפארקים בכל העולם.
בשנת 1816, נמצאה באגם גופתה של רייט וסטברוק אשתו של המשורר פרסי ביש שלי, מחוץ לאגם היה מכתב התאבדות ממנה לאחיה, אביה ואחותה.
אגם הסרפנטיין שימש לאירוח של תחרויות השחייה במים פתוחים ושלב השחייה בטריאתלון באולימפיאדה בשנת 2012.
בכל שנה החל משנת 1864 ועד ימים אלה, בבוקרו של חג המולד, מתקיימת באגם תחרות שחיה מסורתית שהמנצח בה, זוכה בגביע "פיטר פן".
התחרות מתקיימת על ידי מועדון השחיה של האגם.
אגם הברבורים (ברוסית :Лебединое Озеро) הוא בלט, אופוס 20 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנכתב בשנים 1875–1876. יצירה זו היא אחת המוכרות ביותר שצ'ייקובסקי כתב, ומוזיקת הבלט המפורסמת בעולם.
את עלילת הבלט, בן ארבע מערכות במקור, יצרו ולדימיר בקיצ'ב ווסילי גלצר על פי סיפורי עם רוסיים, יחד עם אגדה גרמנית עתיקה, המספרת את המעשה באודט, נסיכה שקללת קוסם רשע הפכה אותה לברבור.
מבקרים רבים מטילים ספק במקור הסיפור של "אגם הברבורים".
אבי הבלט הרוסי יפיודור לופוחוב כינה את "אגם הברבורים" 'בלט לאומי' בשל הברבורים, שמוצאם במקורות רוסיים רומנטיים בעלי אופי לירי, בעוד שרבים מן הפרקים המיועדים לכל הלהקה מקורם בריקודי מעגל סלאביים.
לדברי לופוחוב, הלברית מבוססת על סיפור מאת הסופר הגרמני יוהאן קרל אוגוסט מוסאוס, "הצעיף הגנוב" (Der geraubte Schleier), אולם הסיפור הזה מביא רק את מתווה העלילה הכללי של "אגם הברבורים".
גם במעשייה העממית הרוסית "הברווז הלבן" ניכר דמיון מסוים לסיפור הבלט וגם היא יכולה להיחשב למקור אפשרי לו.
בני תקופתו של צ'ייקובסקי זכרו, שהמלחין גילה עניין רב בסיפור חייו של לודוויג השני, מלך בוואריה ורוזן ריינלנד-פפאלץ, שעל חייו הטראגיים נאמר, כי היו בסימן הברבור ושנבחר - מדעת או שלא מדעת - כאב-טיפוס לנסיך החולמני זיגפריד.
הכוריאוגרף של ההפקה המקורית היה יוליוס רייזינגר.
הופעת הבכורה של הבלט התקיימה ב-27 בפברואר 1877 בתיאטרון בולשוי במוסקבה.
אף כי יש לו גרסאות רבות ושונות, רוב להקות הבלט מבססות את הפקותיהן, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת הכוריאוגרפיה, על ההפקה המחודשת משנת 1895 של מריוס פטיפה ולב איבאנוב, שהעלה לראשונה הבלט האימפריאלי ב-15 בינואר 1895 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
את השינויים בפרטיטורה להפקה זו ערך המלחין והמנצח הראשי של התיאטרון האימפריאלי של סנקט פטרבורג, ריקרדו דריגו.
עבודתו של איבאנוב על היצירה נחשבה פורצת דרך בזמנו, הן בשל אופן העבודה והן בשל שימוש בתנועות חדשות שלא נראו בבלט הקלאסי בתקופה זו.
איבאנוב יצר את הכוריאוגרפיה לאחר שהיצירה המוזיקלית נכתבה ואת התיאום הרב בין התנועתיות למוזיקה ניתן לראות במערכה השנייה.
כמו כן הציג איבאנוב מבנים חדשים כמו שני טורים אלכסוניים סימטריים על הבמה ותנועות ידיים חדשניות בהן כף היד שוברת את הקו שמתחיל מן המרפק, כפי שהיה נהוג, זאת כדי לייצר מראה חייתי ו'ברבורי'
הבלט מוצג בדרך כלל בארבע מערכות וארבע תמונות (בעיקר מחוץ לרוסיה ולמזרח אירופה), או שלוש מערכות וארבע תמונות (בעיקר ברוסיה ובמזרח אירופה).
הבלט נפתח בחצר המלכות: הנסיך זיגפריד, יורש העצר, חוגג את יום הולדתו יחד עם מורהו, חבריו ופשוטי העם.
החגיגה הופרה כאשר מצטרפת אליה אימו של זיגפריד, המלכה, אשר מוטרדת מאוד מאורח חייו הקליל של בנה.
היא מודיעה לו כי למחרת בערב, בנשף המלכותי, עליו לבחור לעצמו כלה.
זיגפריד נעצב מכיוון שאינו יכול להתחתן מתוך אהבה.
חברו בנו (Benno) וכן מורו של זיגפריד מנסים לרומם את רוחו.
עם רדת הערב רואה בנו להקת ברבורים העפים מעליהם ומציע לחבורה לצאת למסע ציד.
החברים לוקחים את כלי הציד שלהם ויוצאים למרדף אחרי הברבורים.
זיגפריד מכוון את קשתו אל הברבורים ומכין את עצמו לנחיתתם על שפת האגם, כאשר אחד מהם נכנס לשדה הראייה והוא עוצר.
לפניו ניצב יצור יפהפה, עוטה נוצות לבנות, יותר אישה מאשר ברבור.
מוקסמים, השניים רוקדים וזיגפריד לומד כי הברבור-העלמה היא הנסיכה אודט, שהמכשף הרע פון רוטברט לכד אותה והפך אותה בקסמו המרושע לברבור ביום, כאשר בכל לילה היא הופכת בחזרה לאישה.
מלוותיה הן נערות-ברבור לכודות אחרות.
יחד הן פוקדות את סביבותיו של אגם הברבורים, שנוצר מדמעותיהם של הוריה של אודט כשנחטפה על ידי פון רוטברט.
ברגע שזיגפריד לומד את סיפורה, הוא מרחם עליה ומתאהב בה.
כשהוא מתחיל להצהיר על אהבתו אליה, מעשה שיסיר את קסמו של המכשף, פון רוטברט עצמו מופיע.
זיגפריד מאיים להרוג את פון רוטברט אולם אודט מתערבת, שכן אם פון רוטברט ימות לפני שהכישוף יוסר, לעולם לא ניתן יהיה לבטלו.
הנסיך חוזר אל הטירה כדי להשתתף בנשף.
פון רוטברט מופיע בתחפושת עם בתו אודיל.
הוא גרם לאודיל להיראות זהה לאודט בכל מובן, פרט לכך שהיא לובשת שחור במקום לבן.
הנסיך טועה לחשוב שהיא אודט, רוקד עמה ומודיע לחצר על כוונתו לשאתה לאישה.
רגע אחד מאוחר מדי, זיגפריד מבחין באודט האמיתית ומבין את טעותו (האופן בו אודט מתגלה משתנה: בחלק מהגרסאות היא מופיעה בטירה, בעוד שבגרסאות אחרות פון רוטברט מראה לזיגפריד חיזיון מכושף שלה).
זיגפריד חוזר לאגם ומוצא את אודט.
הוא מתנצל מעומק לבו והיא סולחת לו.
פון רוטברט מופיע ומנסה להפריד בין הנאהבים.
בבלט המקורי, זיגפריד נאבק עם פון רוטברט ותולש מעליו את אחת מכנפיו ומשמיד את כוחותיו.
בכך זיגפריד מסיר את הכישוף מעל עלמות הברבור ונושא לאישה את אודט.
בגרסה המחודשת של תיאטרון מריאינסקי מ-1895, אחיו של צ'ייקובסקי הפך את הסוף לטראגי: הנאהבים מבינים כי לא ניתן להסיר את הכישוף בשל שבועתו המוטעית של זיגפריד לאודיל.
כדי להשלים את השבועה שנשבע זיגפריד לאודט במערכה השנייה, ולאפשר לנאהבים להישאר יחד בסופו של דבר, אודט וזיגפריד קופצים לאגם וטובעים.
הדבר מסיר את הכישוף של פון רוטברט מעל אודט וגורם לו לאבד את כוחותיו עליהם, מה שמוביל למותו.
אגם דאל הוא אגם בעיר סרינגאר שבקשמיר בהודו.
האגם מחובר לאגמים אחרים בעמק קשמיר.
הוא מוכר בזכות ה"שיקארות" - בתי-סירה ציוריים.
סחופת וטין המגיעים לאגם בשל המונסונים, כמו גם צמחי מים רבים מפריעים לסירות לשוט באגם.
בשנות התשעים היה אזור האגם מטרה לפיגועי טרור על רקע הסכסוך המתמשך בין הודו ופקיסטן על חבל קשמיר, מה שפגע קשות בתעשיית התיירות ממנה התפרנסו שוכני האגם.
אולם פעילות נחרצת של השלטונות ההודים הביאה לשיקום התיירות לאזור.
אגם הצבים (בגאורגית: კუს ტბა, קוּס טבּא) הוא אגם קטן בפרוורי טביליסי בירת גאורגיה.
שם האגם ניתן לו בעקבות שפע הצבים השוכנים לחופי האגם.
שמו בגאורגית מורכב מהמילים "קוּ" ("კუ", צב) ו"טבּא" ("ტბა", אגם או ימה).
האגם ממוקם על מדרונותיו הצפוניים של הר מתאצמינדה המכוסים יערות, ומתנשא לגובה של 686.7 מטר מעל פני הים.
מימיו מגיעים מנהר וארארזיס-חֶבי, פלג של נהר הקורה.
שטח האגם הוא 0.034 קמ"ר ושטח אגן הניקוז הוא 0.4 קמ"ר.
עומקו המרבי של האגם הוא 2.6 מטר.
שטח אגם הצבים מתוכנן לפיתוח כאזור פנאי ובידור, ותושבי טביליסי מבקרים בו באופן תדיר בסופי השבוע.
במקום נערכים גם פסטיבלים וקונצרטים.
ניתן להגיע לאגם בדרך המובילה אליו וכן ברכבל שיוצא מרובע וקה.
מערבית לאגם ממוקם המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי, תערוכה גדולה של אדריכלות גאורגית מסורתית.
אגם דורני הוא אגם מלאכותי שנבנה למטרת קיום מרוצי חתירה.
האגם נמצא בסמוך לכפר דורני שבבקינגהאמשייר, שבאנגליה.
האגם נמצא בסמוך לבית הספר התיכון הפרטי איטון, והותאם למטרתו וממומן על ידי בית הספר בעלות של 17 מיליון ליש"ט.
אורכו של האגם 2,000 מטרים, ובו 8 מסלולי חתירה שרוחבו של כל אחד 13.5 מטרים.
עומק המים המינימלי הוא 3.5 מטרים.
באגם מסלול נפרד שנועד להעברת הסירות מנקודת הסיום לנקודת ההתחלה.
אי מפריד מסלול זה ממסלולי המרוצים.
באגם נערכו תחרויות גביע העולם בחתירה בשנת 2005, ואליפות העולם בחתירה בשנת 2006.
האגם שימש כאתר תחרויות החתירה והקאנו/קיאק באולימפיאדת לונדון שנערכה בשנת 2012 (תחרויות הקאנו והקיאק במים גועשים נערכו במרכז החתירה במים סוערים עמק לי שבהרטפורדשייר).
לצורך התאמת האגם למשחקים האולימפיים נבנו במקום כ-20,000 מקומות ישיבה זמניים לצופים.
אגם דוֹיְרָאן (בבולגרית: Дойранско езеро, במקדונית: Дојранско Езеро), הוא אגם המשתרע של שטח של 43.1 קמ"ר, בשטח מקדוניה הצפונית וחבל מערב מקדוניה המצוי ביוון.
במערבו מצויה העיר המקדונית דויראן, בצפונו מורדות הרי בלאסיצה ובדרומו העיר דויראני ביוון.
אזור האגם, היה הקו הדרומי של החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה והיווה תפאורה לשלושה קרבות קשים בין כוחות בריטיים ויווניים מצד מדינות ההסכמה וכוחות צבא ממלכת בולגריה שנלחמו לצד מעצמות המרכז.
בסמיכות לאגם קיימים אנדרטה להנצחת הקרבות ושני בתי עלמין, האחד בריטי והאחד יווני.
מבחינת החי והצומח, ישנם זוחלים, עופות מסוגים שונים ובאגם עצמו רכיכות מיני בעלי חיים ספוגיים, מיני דו-חיים ודגי מאכל כגון קרפיון.
מרבית העצים הסמוכים לאגם הם עצי ערבה ושקמה.
באזור הצפון מזרחי של האגם, קיים יער עצי אלון ושמורת ציפורים נודדות.
האגם ממוקם בין הלוחות הטקטוניים של הר קרקיני והאזור מועד לרעידות אדמה.
אגם דון חואן הוא אגם קטן, רדוד, ביבשת אנטארקטיקה, בעמק רייט שבארץ ויקטוריה.
אגם דון חואן הוא מגופי המים הטבעיים בעלי רמת המליחות הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ העומדת על יותר מ-44%, גבוהה בהרבה מרמת המליחות של ים המלח, העומדת על 34.2%.
האגם התגלה בשנת 1961 על ידי ג'ורג' אייץ' מייר, ונקרא של שמם של שני טייסי המסוק האמריקאים שהיו מעורבים במיפוי האגם, סגן דון רו וסגן ג'ון היקי.
רמת המליחות של מי האגם גבוהה יותר מזו של מי אגם ונדה (35%), הממוקם גם הוא באנטארקטיקה, בעמקים היבשים מקמרדו, ושל אגם עסל (34.8%) שבג'יבוטי.
קיימות הערכות כי רמת המליחות באגם מגיעה לעיתים עד כדי פי 18 מזו הקיימת באוקיינוסים, כלומר עד 63%.
כתוצאה מרמת המליחות הגבוהה של מי האגם, ולמרות הטמפרטורות הנמוכות השוררות באזור, נשארים מי האגם במצב נוזלי גם בטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
המומסים העיקריים באגם הם מלחי סידן.
על פי המדידות, כל קילוגרם של מי האגם מכיל כ-413 גרם של סידן כלורי (CaCl2) וכ-29 גרם של מלח בישול (NaCl).
פני הקרקע שסביב האגם מכוסים במלחי נתרן וסידן, אשר התגבשו כתוצאה מאידוי המים.
האגם נמצא בתהליך של התייבשות, ונפחו משתנה בהתאם לעונות השנה.
מחקרים על צורות חיים בתנאי הקיצון השוררים באגם הדגימו סביבה שהיא בעיקרה סטרילית, ובאזורים מסוימים עלתה נוכחות בקטריות ושמרים.
אגם האש הוא אתר המוזכר בדת מצרים העתיקה וכן בנצרות, בחזון יוחנן שבברית החדשה, כאתר שבו מענישים את הרשעים לאחר המוות.
בכתבי ארונות קבורה שהתגלו על גבי ארונות קבורה ממצרים העתיקה, מתואר עולם המתים כעולם הכולל נהרות ואגמי אש.
עולם זה מתואר בשעה החמישית של אמדואת (טקסט המתאר את עולם המתים) ומשתמש בהירוגליף הבריכה המתאר מים אולם צבוע בצבע אדום והמוקף בהירוגליף המחתה המציין בעירה או אש.
בפפירוס אני (גרסה משנת 1250 לפנה"ס של ספר המתים) מתואר אגם האש כבריכה ריבועית אדומה שבכל אחד מקצותיה בבון אדום, ולצד הבריכה הירוגליף המחתה.
בחזון יוחנן (ספר ההתגלות) חמישה פסוקים המתארים את אגם האש:
החיה ונביא השקר יזרקו לתוך אגם האש:
גם השטן נזרק לאותו אגם:
המוות עצמו, האדס, וכן כל מי שלא נכתב בספר החיים נזרק לאגם האש:
הפחדנים, חסרי האמונה, הרוצחים, הנואפים, המכשפים, והשקרנים נזרקים לאגם האש:
הפרשנות המסורתית היא כי "אגם האש" ו"המוות השני" עליו מדובר הם ענישה נצחית באש, ולא מוות רגעי.
אגם דזיאני הוא אגם לוע הממוקם במיוט שבצפון מצר מוזמביק.
זהו אגם מוקף יערות שנוצר ממילוי לוע הר געש רדום במי גשמים וכן במים שהגיעו מהאוקיינוס ההודי שנמצא כ-200 מטר ממנו.
אגם האצ'ירו (ביפנית: 八郎潟 או 八郎湖) הוא אגם באי הונשו שביפן.
זוהי הנקודה הנמוכה ביותר ביפן, בגובה של 4 מ' מתחת לפני הים.
האגם שוכן במחוז אקיטה שבחבל טוהוקו.
מקור שמו של האגם הוא באגדה, שלפיה אדם בשם האצ'ירו שנהפך לדרקון בחר באגם כביתו לאחר נדודים רבים.
בשלב מאוחר יותר הוא נמשך לאישה שבבעלותה היה אגם טזאווה, אגם נוסף במחוז, ועבר לגור איתה.
בשל כך האגם נעשה רדוד יותר.
בעבר היה האגם השני בגודלו ביפן, לאחר אגם ביווה, אולם בשנת 1957 החל ייבוש נרחב של האגם לצורך גידולים חקלאיים, ושבע שנים לאחר מכן הוקם על השטח שיובש הכפר אוגטה.
שטח האגם שנותר הוא 48.3 קמ"ר.
יש הרואים בייבוש האגם טעות, לאור עודף האורז שנצפה זמן קצר לאחר סיום הייבוש.
אחרים מבכים את אובדן שטחי המים.
תעשיית הדיג של צדפות שיג'ימי (סוג של צדפות מנעול) באגם שגשגה בעבר, אולם לאחר שהמים הפכו פחות עכורים היא פחתה בהיקפה.
כיום, דיג של דגים מסוג Micropterus מושך תיירים מחוץ למחוז.
אגם השמחה או ימת השמחה הוא ימה ירחית באזור ארץ השלגים, צפונית לים האדים על הירח.
אין מדובר בימה אלא במשטח נמוך המכוסה בבזלת.
ימה זו ממוקמת כ-75 ק"מ דרומית להרי האמוס, בסמוך לקצה הדרום מערבי של ים השלווה.
האגם ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 19.0° צפון, 5.0° מזרח, וקוטרו כ-90 ק"צ.
בתוך האגם שלושה מכתשים להם נתן איגוד האסטרונומיה הבינלאומית שמות:
אגם הצער או ימת הצער או ים הצער הוא ימה ירחית קטנה באזור ארץ השלגים של הירח.
אין מדובר בימה המכילה מים, אלא בעמק שטוח המכוסה שכבה של בזלת.
העמק ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 17.1° צפון, 9.0° מזרח.
קוטרו של אגם הצער כ-110 ק"מ.
אגם העדינות או ימת העדינות או ים העדינות הוא ימה ירחית הממוקמת באזור ארץ השלגים על פני הירח.
אין מדובר בימה אלא, בדומה ליתר הימות הירחיות, מדובר בעמק נמוך המכוסה בזלת.
האגם ממוקם, בקואורדינטות סלנוגרפיות 14.0° צפון, 12.0° מזרח.
קוטרו המרבי של האגם כ-80 ק"מ.
אגם האושר או ימת האושר או ים האושר הוא ימה ירחית הממוקמת באזור ארץ השלגים של הירח.
אין מדובר בימה, אלא, בדומה לייתר ימות הירח, מדובר בעמק נמוך המכוסה בזלת.
האגם ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 16.2° צפון, 12.6° מזרח.
קוטרו המרבי של האגם - 113 ק"מ.
אגם החורף או ימת החורף או ים החורף הוא ימה ירחית קטנה הממוקמת באזור ארץ השלגים של הירח.
בדומה לייתר ימות הירח, אין מדובר בימה, אלא בעמק נמוך המכוסה בזלת.
האגם ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 15.0° צפון, 14.0° מזרח.
קוטרו המרבי של האגם - 50 ק"מ.
אגם הנקיק (או אגמון הנקיק) הוא אגם בחולות ראשון לציון אשר במערב ראשון לציון.
האגם נמצא דרומית לאגמון הסופרלנד וצפונית לשפד"ן.
אגם הנקיק מהווה חלק מ"פארק האגמים" שעתיד לקום באזור ומשמש כאתר טבע עירוני.
אגם הנקיק נוצר על ידי חברת "מניב" ב-1992 ביחד עם אגמון הסופרלנד.
ליד האגם מצויות משאבות מים שתפקידן לשאוב מים מהאגמון הנמצא ליד הסופרלנד כאשר יש סכנת הצפה.
דרומית לאגם הנקיק שכנו בעבר בריכות ההחדרה של השפד"ן ואחרי שיובשו נהפכו לכר מרעה פורה לבעלי חיים כגון צבאים ועופות.
בהמשך ניטעה סביב אגם הנקיק חורשת אקליפטוסים.
סביב אגם הנקיק יש שביל אופניים ופארק בתהליכי הקמה.
האגם מהווה אתר צפרות וטבע עירוני.
סביבו נטועה חורשת אקליפטוסים והוא מהווה מקום מפלט לעופות מים, ציפורים וחרקים רבים.
באגם עצמו יש דגים שונים בהם אמנונים ושפמנונים והדיג בו מותר.
דרומית לאגם ניתן לראות צבאים, תנים ויונקים אחרים כמו שועלים הפעילים בעיקר בלילה.
הכניסה למי האגם, השחייה בו והשתייה ממנו אסורה.
עם זאת, הדיג באגם מותר והוא משמש אתר נופש לפיקניקים ודיג בשתי גדות האגם.
סביב האגם ישנם מספר שבילי אופניים ובעתיד מתוכנן לקום במתחם פארק עירוני ומרכז בילוי ונופש מטרופוליטני.
ליד האגם נמצאים מספר מוקדי בילוי.
מצפון לו נמצא אגמון הסופרלנד (שממזרח לו נמצא אצטדיון הברפלד, אצטדיון הכדורגל העירוני של ראשון לציון).
ממזרח לאגם הנקיק נמצא מנחת ראשון לציון המשמש לתעופה ספורטיבית.
אגם המלח זוני הוא אגם מלח מדברי גבוה נדיר השוכן בתוך מאר במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים.
שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב.
האגם שוכן במחוז קטרון, כ-100 קילומטרים דרומית לפואבלו זוני בניו מקסיקו.
אגם המלח זוני רדוד במיוחד, ועומקו המקסימלי הוא קצת מעל מטר בעונה הגשומה.
בתקופה היבשה, מרבית המים מתאדים ומשאירים מאחוריהם מדבר מלח.
האגם נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
האגם הוא חלק מהשדה הגעשי רד היל (Red Hill volcanic field).
במשך מאות השנים האחרונות נוהגים אנשי הפואבלו של דרום-מערב ארצות הברית, כולל הפואבלו של שבטי זוני, אקומה, לגונה, הופי וטאוס, לערוך עלייה לרגל שנתית לאגם המלח זוני לקצור מלח, הן מסיבות טקסיות והן למטרת תזונה.
מהאגם מובילות דרכים עתיקות לכל הכיוונים אל הפואבלו השונים ואתרי הפואבלו העתיקים, כדוגמת הפארק הלאומי ההיסטורי של תרבות צ'אקו.
האגם עצמו נחשב קדוש, ביתה של האלה אמא מלח, הקרויה בפי הזוני Ma'l Okyattsik'i.
המתיישבים הספרדים הראשונים באזור כינו את האגם לאס סלינס (Las Salinas).
ג'רונימו, מנהיג לוחמי אפאצ'י ידוע דיווח על האגם בסיפור חייו כפי שנרשם על ידי המפקח בארט: "אספנו מלח מאגם קטן בהרי חילה...
כאשר ביקרנו באגם לא הורשנו לאנשינו לצוד או לתקוף את האויב.
כל היצורים היו יכולים לנוע בלא הפרעה מצדנו".
אגם המלח זוני לא היה חלק משמורת זוני כשהוכרזה לראשונה רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית, אבל ארצות הברית החזירה את האגם ושטח של 20 קמ"ר סביבו לשליטת הזוני ב-1985.
בין 1994 ל-2003 הייתה הצעה לפתח מכרה פחם בכרייה פתוחה בסמוך לאגם המלח זוני.
התוכנית כללה שאיבת מים מהאקווה שמתחת לאגם במטרה להתמודד עם אבק הכרייה, כמו גם סלילת כביש בין האגם לפואבלו זוני.
התוכנית לפתח את המכרה ננטשה ב-2003 לאחר שהוגשו נגדה תביעות משפטיות.
אגם הזפת הוא אגם בעיר לה ברה (La Brea) שבדרום-מערב האי טרינידד בטרינידד וטובגו, שקרקעיתו מכוסה זפת.
אגמים דומים קיימים בקליפורניה ובוונצואלה, ואגם הזפת בטרינידד הוא הגדול מביניהם.
הזפת שבו משמשת להפקת אספלט.
שטחו של האגם כ-400 דונם, והוא מתמלא במים רק לאחר שיורדת כמות מספקת של גשם.
בתקופות שבהן אין יורד גשם, רק מקצתו מכוסה במים.
הזפת שבקרקעית האגם קשיחה יחסית, וניתן ללכת עליה, אף שניתן למצוא גם זפת נוזלית וטובענית, בדומה לזפת המצויה מתחת לפני השטח.
עומק הזפת המרבי באגם מגיע ל-76 מטרים.
האגם נוצר כתוצאה מטקטוניקת הלוחות, שגרמה לירידת הלוח הקריבי מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
כתוצאה מכך, פרץ נפט ממעמקי האדמה אל פני הקרקע.
המגע עם האוויר גרם להתפוגגות כמה מרכיבי הנפט, ומה שנותר הוא הזפת.
התושבים הילידים הציגו את האגם לוולטר ראלי בביקורו באי ב-1595, והוא השתמש בזפת לאיטום ספינותיו.
בביקורו השני, ב-1617, הביא עמו מהזפת לבריטניה.
כרייה ממוסדת ומשמעותית יותר החלה רק ב-1867, ולפי ההערכות נכרו עד כה כ-10 מיליון טונות.
חברת לייק אספלט אוף טרינידד אנד טובגו, שנוסדה ב-1851 והולאמה ב-1978, מבצעת את הכרייה ואת הפקת האספלט.
לאורך השנים שימש האספלט שהופק מהאגם לסלילת כבישים בלמעלה מ-50 מדינות, ובהן ארצות הברית, בריטניה, הודו, יפן, מצרים וסינגפור.
על פי הערכות, נותרה באגם עוד כמות דומה של זפת, ובקצב הכרייה הנוכחי, היא יכולה להספיק לעוד 400 שנים.
ייחודו של האגם הפך אותו לאתר תיירות, ומדי שנה מבקרים בו כ-20 אלף תיירים.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקם בו מרכז מבקרים.
סביב האגם גדלים עצי קשיו, מנגו ועץ הלחם, ובמימיו ניתן למצוא צמחי מים כנימפאה וערידת הביצות.
בין העופות הפוקדים את האגם נמנים מיני אנפתיים, שלדגיים, קוליבריים, חרטומניים ושלכים.
שתי אגדות של אינדיאנים בני ארוואק מייחסות את יצירת האגם לזעם האלים.
לפי אגדה אחת, קליפאריה, בתו של צ'יף מקומי, ברחה לחיות עם אהובהּ, בן שבט אחר.
אביה, קליסונה, הגיע בעקבותיה לכפר, חטף אותה בחזרה, והחזיר אותה לביתו כשהיא קשורה לסוס.
האל המכונף פימלונטאס זעם על כך, קבר את כפרו של קליסונה מתחת לאדמה, וכיסה אותו בזפת.
לפי האגדה השנייה, בני שבט שכבשו את האזור חגגו את ניצחונם בסעודה גדולה בה ניזונו מבשר קוליברים, שבנוצותיהם השתמשו כדי לקשט את עצמם.
גם לפי אגדה זו, הטביע פימלונטאס את כפרם בזפת, וזאת משום שבחגיגתם זו שכחו שלפי המסורת, הקוליברים הם נשמות אבותיהם.
אגם גרנד הוא האגם הטבעי הגדול והעמוק ביותר במדינת קולורדו בארצות הברית.
האגם שוכן במחוז גרנד, והוא אחד ממקורותיו של נהר הקולורדו.
אורכו 2.4 קילומטרים, אורך חופיו 6.4 קילומטרים, גובהו 2,550 מטרים מעל פני הים, עומקו המקסימלי 81 מטרים, שטח פניו 2 קמ"ר וקיבולת המים כ-84 מיליון מטרים מעוקבים.
על גדתו הצפונית שוכנת העיירה ההיסטורית הנושאת אותו שם גרנד לייק.
האגם ממלא עמק שנוצר מפעולת קרחונים ונסכר בחלקו מטיל קרחוני מעידן הקרח האחרון, והוא בן פחות מ-12,000 שנים.
היובלים הטבעיים של האגם הם הפלג הצפוני (North Inlet) והפלג המזרחי (East Inlet), שניהם זורמים מתוך הפארק הלאומי הרי הרוקי, המקיף את האגם משלושה צדדים.
אגם גרנד שוכן כקילומטר וחצי מהכניסה המערבית לפארק.
אגם גרנד נקרא בפי הילידים בני היוט "אגם הנשמות" משום שהם האמינו שהמים הקרים של האגם משמשים מגורים לנשמות הנפטרים.
כחלק ממיזם קולורדו-ביג תומפסון (Colorado-Big Thompson Project, בראשי תיבות C-BT) יוצר אגם גרנד גוף מים רציף עם מאגר המים אגם שדואו מאונטיין (Shadow Mountain Lake), שבמצב טבעי זורם לתוך מאגר מים נוסף, אגם גרנבי (Lake Granby).
גובה פני אגם גרנד נשמר בין 2,549.8 מטרים ל-2,550 מטרים מעל פני הים.
כאשר מיזם קולורדו-ביג תומסון מטה מים לצפון-מזרח קולורדו, מים שנאגרו באגם גרנבי יכולים להישאב בחזרה לאגם שדואו מאונטיין וממנו בחזרה לאגם גרנד, ואז דרך הפארק הלאומי הרי הרוקי וקו פרשת המים של אמריקה דרך מנהרת אלווה ב.
Adams Tunnel) לתוך הנהר ביג תומסון (Big Thompson River) במורדות המזרחיים של הרי הרוקי.
משם המים זורמים לתוך הנהר סאות פלאט (South Platte River) ומשמשים לחקלאות, לתעשייה ולמי שתייה עבור המרכזים העירוניים שלמרגלות הרכס המזרחיים.
המים המוטים משמשים גם להפעלת שש תחנות כוח הידרואלקטריות במורדות המזרחיים של הרי הרוקי של מדינת קולורדו.
מיזם C-BT הוא הראשון מבין מיזמים של הטיית מים מאגן הניקוז של הקולורדו בין קולורדו למפרץ קליפורניה.
משום שמיזם C-BT מוביל מים מאגן הקולורדו לאגן סאות פלאט, או בקנה מידה גדול יותר מנהר הקולורדו, הנשפך למפרץ קליפורניה אל נהר המיסיסיפי, הנשפך למפרץ מקסיקו, המיזם מוגדר כהטיה בין אגני ניקוז (transbasin diversion).
אגם האלשטאט הוא אגם הנמצא בזאלצקמרגוט, אוסטריה, בקצה הצפוני של רכס הרי ה Dachstein.
האגם הוא אתר תיירותי פופולרי, במיוחד עבור צוללנים.
פעילויות נוספות לחופי האגם הן דיג ושייט.
הכפר האלשטאט נמצא בחופו הדרום מערבי של האגם.
במרכזו כיכר השוק המוקף בבתים מסורתיים, בצמחייה עשירה, ברובע הרומי ובכנסייה האוונגלית.
אגם הילייר הוא אגם מלח בקצה האי האמצעי, הגדול מבין מקבץ איים, ליד החוף הדרומי של אוסטרליה המערבית.
האגם בולט במיוחד בשל צבעו הוורוד.
רצועת חוף ארוכה וצרה מחלקת בינו לבין האוקיינוס הדרומי.
אורכו של אגם הילייר כ-600 מטרים, ורוחבו כ-250 מטרים.
האגם מוקף בחול ועצי אקליפטוס עם רצועה צרה של דיונות חול מכוסות בצמחייה עבה.
האגם ידוע בשל היותו בצבע ורוד.
צבעו הוורוד קבוע, ואינו משתנה כאשר לוקחים את מי האגם במכל.
צבע האגם נוצר כתוצאה מאורגניזמים במים בשם Dunaliella salina , אשר יוצרים קרוטנואיד שצבעו ורוד.
באגם הילייר ביקרה לראשונה משלחתו של מתיו פלינדרס ב-15 בינואר 1802. יומנו של פלינדרס נחשב לתיאור הכתוב הראשון של האגם.
פלינדרס צפה באגם לאחר שעלה לנקודה הגבוהה ביותר באי ותיאר אותו כך:
פלינדרס ביקר באי האמצעי שוב במאי 1803. הוא התכוון "לעצור ליום או שניים במפרץ אי האווזים על מנת להביא אווזים לאנשים החולים, שמן כלבי-ים למנורות ומספר חביות של מלח מהאגם".
מדווח כי פלינדרס קרא לאגם על שם ויליאם הילייר, איש סגל על ספינת ה-Investigator, אשר מת מדיזנטריה ב-20 במאי 1803 מעט לפני עזיבת המשלחת מהאי האמצעי.
ב-1889, אדוארד אנדרוס חקר את האפשרויות המסחריות של הפקת מלח מהאגם, ועבר לשם לזמן קצר יחד עם שני בניו.
הם עזבו לאחר כריית מלח במשך כשנה אחת.
כריית מלח התבצעה באגם בסוף המאה ה-19. תאגיד כריית המלח מדווח ככישלון עקב מספר גורמים, ביניהם "הרעילות של המלח שנאסף לצריכה".
נכון לשנת 2012, האגם הוא חלק משמורת טבע, וחופיו מסומנים כמסלול הליכה.
אגם הקטור הוא אגם קרחוני קטן, במערב פרובינציית אלברטה שבקנדה.
האגם ממוקם על נהר בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
האגם נוצר בעמק המצוי ברכס ואפוטיק, צפונית לשדה הקרח ואפוטיק, בין פסגת פאלפיט (Pulpit Peak), הר באלפור (Mount Balfour), הר קרואופוט (Crowfoot Mountain) ופסגת בואו (Bow Peak).
קרחון הקטור והר רקטור מצויים מעברו השני של הנהר בואו.
אגם הקטור הוא אחד מהאגמים לאורכו של הכביש המהיר אייספילד בפארק הלאומי באנף ובפארק הלאומי ג'ספר.
האגמים האחרים לאורך הכביש הם: אגם בואו (Bow Lake), אגם לואיז (Lake Louise), אגם פייטו (Peyto Lake), אגם מיסטיה (Mistaya Lake), אגם ווטרפאול (Waterfowl Lakes), אגם צ'פרן (Chephren Lake) ואגם סאנואפטה (Sunwapta Lake).
אגם הקטור הוא האגם השני במורד נהר בואו (שהראשון הוא אגם בואו).
שטחו של אגם הקטור 5.23 קמ"ר.
אורכו המרבי של האגם 5.3 ק"מ, רוחבו המרבי 1.2 ק"מ.
פני האגם מצויים 1,800 מטרים מעל פני הים.
האגם קרוי על שם ג'יימס הקטור, גאולוג ואיש טבע, אשר חקר את האזור כחלק ממשלחת פאליסר.
אגם דוּכאן (או דוֹכאן) (בכורדית מרכזית: دەریاچەی دووکان) הוא האגם הגדול ביותר בכורדיסטן העיראקית.
הוא ממוקם קרוב לעיר ראניה, על נהר הזבּ הקטן.
מאגר המים נוצר כתוצאה מהקמתו של סכר דוכאן שהושלם ב-1959, סכר רב-תכליתי במטרה לספק מים ל השקיה ולתחנת כוח הידרואלקטרית.
לפני ההצפה של אגם דוכאן נערך מחקר ארכאולוגי שנועד לרכז מידע על האתרים שהיו צפויים להצפה.
הסקר הארכאולוגי שנערך במישור ראניה תיעד כ-40 אתרים המעידים על התיישבות אדם החל מן האלף ה-6 לפנה"ס ועד ימינו.
אגם המלכים הוא אגם הררי מאורך, השוכן באזור ברכטסגאדן במדינת בוואריה, גרמניה.
האגם ממוקם למרגלותיו המזרחיים של הר וצמן (Watzmann) אשר מדרונותיו התלולים משווים לאגם צורה של פיורד.
מי האגם מגיעים בעיקר מזרימה עילית המנוקזת אליו מאגם אוברזה (Obersee) הממוקם מדרום מזרח לו באמצעות נחל סלט (Saletbach), ונחשבים לנקיים במיוחד ובאיכות של מי שתייה.
למרות הקידומת König- מלך בגרמנית, שמו של האגם אינו נובע ככל הנראה מן התואר מלך.
למעשה לא היו מלכים בבוואריה מאז המאה ה-9 והמלך האחרון לודוויג הגרמני, ועד המאה ה-19 והמלך מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
בעבר נכתב השם כ-Kunigsee כאשר שמו של אציל מקומי בשם Kuno מוזכר במקורות היסטוריים.
איות השם כ- Chunigesee הוא כנראה עתיק יותר באופן משמעותי.
באוגוסט 1134 מוזכרת בזיליקה בשם Basilica Chunigesee שנבנתה על גדת האגם בפעם הראשונה, לאחר ששנה קודם לכן נקראה על שמו של ברתולומאוס הקדוש הנחשב בגרמניה כמגן על האיכרים ולכן נקרא האגם בעבר גם אגם ברתולומאו (Bartholomäsee).
אגם המלכים בעל המבנה הצר והארוך, משתרע על שטח של כ-5.2 קמ"ר ושטח אגן הניקוז שלו כ-136 קמ"ר.
עומק המים הממוצע עומד על כ־98 מטרים ובנקודה העמוקה ביותר 190 מטרים.
האגם ההררי נוצר כתוצאה מהתרוממות טקטונית של הרכסים ההררים בתקופת היורה.
במהלך עידני הקרח הועמק אגן ההיקוות במאות מטרים נוספים ורק שטח קטן לחופו המערבי נותר שטוח וחולי כאשר בשיאו של עידן הקרח כוסה העמק כולו עד לגובה של כ-900 מטרים.
עם נסיגת הקרחונים התעצמה סחיפת הקרקע באגן ההיקוות, שהייתה עמידה הרבה פחות לתהליך השחיקה לעומת רכסי ההרים המקיפים אותה והאגם המשיך והתעמק.
האגם תחום ממזרח וממערב ברכסי הרים תלולים כאשר חלקו המערבי של האגם תלול במיוחד, ומהווה חלק ממורדותיו המזרחיים של הר וצמן (Watzmann).
גובהו של המדרון כ-2,100 מטרים מעל פני המים כאשר כ-1,800 מטרים מתוכם מהווים קיר כמעט אנכי.
כתוצאה ממפולות שלג וקרח שאירעו במשך השנים ואשר גרפו איתן שברי סלעים ואדמה מן ההר, נוצר למרגלות המדרון המערבי, בערך באמצע האגם, חצי האי הירשאו (Hirschau) שעליו הוקמה הכנסייה ומספר בקתות.
חלקו הדרומי והצפוני שאינם הרריים מאפשרים גישה נוחה ליבשה.
בחלקו הצפוני של האגם, בקרבת המעגן כ-הראשי, מתרומם האי הקטן קריסטליגר (Christlieger) ועל גדותיו הצפוניים מערביים של האגם שוכנת העיירה שונאו (Schönau am Königssee).
בחלקו הדרומי של האגם הוא מתחבר לנחל סלט המזרים אליו מים מאגם אוברזה הקטן השוכן מדרום לו.
שימוש מסחרי באגם החל כבר במאה ה-18. סירות משוטים שינעו סחורות, נוסעים, ובעלי חיים בין הנקודות השונות על גדותיו שאפשרו עגינה.
סירות בעלות מנועי קיטור ובנזין הופעלו באגם לשימושים מזדמנים אך לא באופן קבוע, במטרה לשמור על איכות המים והסביבה.
בשנת 1909 הוכנסו לראשונה לשימוש באגם סירות בעלות מנוע חשמלי.
עד 1998 היו הסירות המורשות לנוע באגם עשויות מעץ בלבד.
נכון להיום נעשה באגם שימוש ב-18 סירות נוסעים המונעות במנוע חשמלי שאינו גורם לזיהום המים והסביבה וחלקן גם בעלות גוף עשוי מתכת.
קווי הנוסעים באגם יוצאים מן המעגן הראשי הממוקם על הגדה הצפונית.
לחופי האגם קיימות שלוש תחנות עצירה: תחנת סנט ברתולומאו על לשון היבשה שבגדה המערבית, סלט (Salet) לחופו הדרומי וקסל (kessel ) במישור קטן בגדה המזרחית.
תנועת כלי שיט ממונעים פרטיים וצלילה אינם מורשים באגם אך ניתן לשכור סירות משוטים.
בשל המבנה הגאולוגי הסובב את אגם המלכים המתאפיין בקירות סלע תלולים המקיפים אותו, לא ניתן לבצע הקפה רגלית שלו בקרבת קו המים.
מטיילים בסביבת האגם נוהגים לשוט עד לאחד המעגנים ומשם לצאת לטיולי הליכה רגלית בהרים.
כנסיית סנט ברתולומיאו (Bartholomä), הממוקמת על לשון יבשה בצידו המערבי של האגם מהווה אתר צליינות אשר דרך עולי הרגל אליו היא העתיקה ביותר בהרי האלפים, והיא עוברת בהרים כבר משנת 1635.
מסלול הליכה מן הכנסייה מאפשר הגעה עד לכנסיית הקרח החצובה לרגלי המדרון המזרחי של הר וצמן (Watzmann).
מסלול אחר היוצא ממעגן סלט לחופו הדרומי של האגם מאפשר הליכה לאגם אוברזה ולאורך הגדה המערבית שלו.
משם ניתן להגיע גם למפל רותבאך (Röthbachfall), שהוא הגבוה בגרמניה (470 מ').
מסלולי הליכה נוספים היוצאים מסלט וממעגן קסל בגדה המזרחית של אגם המלכים מאפשרים טיפוס עד לפסגות ההרים הסובבים את האגם.
בשל גודלו האגם קופא לחלוטין רק בחורפים קרים במיוחד, בממוצע אחת לעשר שנים.
האגם עשיר בדגים ממשפחת הסלמון והטרוטה, אך רק דייגים בעלי היתר מורשים לדוג בו לצרכים מסחריים.
אוברזה (Obersee-האגם העליון) הוא אגם הררי קטן מדרום לאגם המלכים, ומזרים את מימיו אליו באמצעות נחל סלט שאורכו כ-600 מטרים.
בין האגמים מפרידה מורנה (גאוגרפיה), שאורכה הוא כ-700 מטרים, ורוחבה כ-800 מטרים.
ההנחה המקובלת היא כי האגמים לא היו מחוברים מעולם אף על פי שבשטח ניתן להבחין בשברי הסלעים שנותרו כתוצאה ממפולת גדולה שהתרחשה בשנת 1172 ואשר לגביה היו הערכות כי גרמה להפרדה בין האגמים.
אורכו של אגם אוברזה 1.32 ק"מ ורוחבו המקסימלי 420 מטרים.
שטחו של האגם הוא כ-0.6 קמ"ר ושטח אגן הניקוז שלו כ-38 קמ"ר.
עומק המים הממוצע באגם 29.6 מ' והעומק המקסימלי 51 מטר.
האגם מוקף ממזרח וממערב בהרים תלולים אשר בחלקו המזרחי אינם מאפשרים גישה לקו המים ואילו בחלקו המערבי קיים שביל מטיילים שבחלקו חצוב בסלע המדרון.
לחופו הדרומי של אגם אוברזה בנויה מזה כ-500 שנה, בקתה הררית המשמשת כרפת ומחלבה בעונת הקיץ שבה שוהים עדרי הבקר בסביבה.
באגם קיימים דגים מסוגים שונים ובעיקר ממשפחת הסלמון והטרוטה אך דיג מסחרי אסור מאז 1978 שבו הוכרז השטח כחלק מן הפארק הלאומי ברכטסגאדן.
מפל רותבאך (Röthbachfall) הממוקם בקצהו הדרומי של עמק אגם המלכים, מדרום לאגם אוברזה, ובמרכזו של קרקס קרחוני, הוא המפל הגבוה בגרמניה.
המפל בנוי משתי מדרגות סלע אנכיות כמעט וגובהו כ-470 מטר.
מקור המים במפל הוא בנחל רות ופלגים נוספים הזורמים בשטח הגבוה של הרמה ההררית מדרום למצוק.
הגישה למרגלות המפל אפשרית ישירות מחופו הדרומי של אגם אוברזה בשביל לא סלול ולא מפותח מבחינה תיירותית.
אגם הואייר הוא אגם מים מתוקים הממוקם בין אגם צ'אד וקרחון קנדה בעמק טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של האגם 4.2 קילומטרים, רוחבו 1 קילומטרים ושטחו 1.94 קמ"ר.
עומקו הממוצע של האגם 9 מטרים, ועומקו המרבי 34 מטרים.
פני השטח של האגם מצויים 73 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מוזן ממי הקרחונים הנמסים שסביבו (בעקבות הגברת המסת הקרחונים עקב ההתחממות הגלובלית, בין השנים 1972–1996 עלו פני האגם ב-1.6 מטרים).
קרחון קנדה סוכר את שפך האגם, ומונע ממנו להישפך אל אגם פרייקסל הממוקם 3 קילומטרים צפונית מזרחית מאגם הואייר מעברו של קרחון קנדה.
אגם צ'אד, המצוי 5 מטרים דרומית מערבית מאגם הואייר, לעיתים עולה על גדותיו ומימיו זורמים לאגם הואייר.
לחוף האגם מצוי מחנה מחקר.
שמו של האגם ניתן לו על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון שבניו זילנד (שנערכה בין השנים 1963–1964).
האגם נקרא על שם הפיזיקאי ריי א.
Hoare) חבר המשלחת אשר חקר את האגמים בעמק טיילור, עמק רייט ועמק ויקטוריה.
אגם הידן הוא אגם קרחוני קטן בעמק סקוקי של הפארק הלאומי באנף, שבקנדה.
הוא ממוקם ברכס סלייט של הרי הרוקי הקנדיים.
ניתן להגיע לאגם דרך מסלול טרק באורך 8.4 קילומטרים המתחיל בפיש קריק, בבסיס אתר הנופש בהר לייק לואיז, ליד אגם לואיז.
אתר מחנה נידח ממוקם כקילומטר לפני האגם.
האגם הוא נקודת מוצא לטיפוס הרים, הר ריצ'רדסון, פסגת פיקה פסגת פטרמיגן.
מימי הקרחונים של האגם מנוקזים על ידי נחל קריק דרך עמק סיקוקי אל נהר בואו.
אגם היערות הוא אגם בפרובינציות אונטריו ומניטובה שבקנדה וכן במדינת מינסוטה שבארצות הברית.
במינסוטה, האגם מפריד חלק יבשתי של המדינה שמכונה הזווית הצפון-מערבית מיתר ארצות הברית.
באזור זה נמצאת העיירה אנג'ל, שעל מנת להגיע אליה יש לעבור דרך קנדה או לחצות את האגם.
זהו גם האזור הצפוני ביותר ברצף 48 המדינות של ארצות הברית (ללא אלסקה והוואי).
לאגם היערות מתנקזים הנהר הגשום, אגם שואל, אגם קאקאגי ומספר נהרות קטנים יותר.
האגם עצמו מתנקז לנהר ויניפג.
גובה האגם הוא 322 מטר מעל פני הים, אורכו 110 קילומטר, רוחבו 95 קילומטר ושטחו 4,350 קילומטר רבוע.
האגם הוא ימת המים המתוקים השישית בגודלה בארצות הברית אחרי חמש הימות הגדולות.
מקור שמו של האגם הוא בחזותו המיוערת.
האיים באגם מהווים בתי גידול ל-Piping Plover, ציפור ממשפחת החופמיים וכן למספר גדול של שקנאים אמריקניים.
עד ראשית המאה ה-20 הם סיפקו מחסה גם לתת-מין של אייל הצפון.
כמו כן, ישנם גם מאות זוגות של עיטם לבן-ראש שמקננים באיים שבאגם.
בניית סכרים בשקעי האגם בשלהי המאה ה-19 הביאה לחששות מפני מפלסי מים קיצוניים בתחילת המאה ה-20. בתגובה, הקימו ממשלות קנדה וארצות הברית את הוועדה המשותפת הבינלאומית (IJC) ב-1912. בשנת 1917 המליצה הוועדה על הקמת ועדי בקרה וכן על התנאים בהם ינוהל האגם.
הראשון בסדרת הוועדים הוקם בשנת 1919. בשנת 1922 נחתם ההסכם המשולש קנדה-אונטריו-מניטובה.
בתחילה, רק קנדה ואונטריו מינו חברי הנהלה מאחר שבאותה עת משאבי הטבע במניטובה נוהלו על ידי קנדה.
בעקבות המלצות ה-IJC הדיונים בין ממשלות קנדה וארצות הברית הביאו לוועידת הפרוטוקול ארצות הברית-קנדה ב-1925 בנוגע לאגם היערות.
האמנה שנחתמה קבעה את טווח מפלס המים באגם וכן את אופן הניהול הכללי שלו.
עוד סוכם כי בכל מקרה בו לא תהיה הסכמה בין קנדה לארצות הברית, הנושא יועבר להחלטת IJC.
האזור היבשתי הגדול ביותר באגם הוא חצי האי אולנאו.
הוא מחובר ליבשה באמצעות רצועת אדמה צרה בפינתו הדרום-מזרחית, אך תעלה שנחצבה ברצועה זו הפכה את אולנאו לאי למשך מספר שנים, עד שמולאה באדמה.
שטחו של האי כ-32 קילומטר ורוחבו 16 קילומטר.
ממוקמים בו מעל שמונים אגמים, הגדול שבהם הוא אגם החץ, בתוכו נמצאים 13 איים.
חצי האי אולנאו נקרא על שמו של האב ז'אן-פייר אולנאו, כומר צרפתי קתולי שנהרג על ידי הילידים באמריקה ב-8 ביוני 1736 באגם.
אגם הצללים הוא ספר פנטזיה ישראלית לנוער.
זהו ספרה השני של הסופרת רוני גלבפיש.
התאומות הג'ינג'יות יערה ותמר הן בנות לשבט עתיק ומסתורי שנקלעות להרפתקה בין חיות פרא ויצורי כשף.
זוהי פנטזיה המתרחשת בין מערות אפלות לראשי הרים נישאים.
העלילה מתרחשת בארץ ישראל בכנרת, לאורך הירדן ועד חופי ים המלח.