tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת שלטונו של קרבצ'וק התאפיינה באינפלציה גבוהה מאוד, הפרטה תוך מעשי שחיתות שלטונית ויצירת מעמד אוליגרכים.
אחד מסממני תקופת שלטונו היה מכירת הצי הסוחר הענק שבסיסו העיקרי היה נמל אודסה למשקיעים זרים תמורת תשלום חובות הצי.
בנו של קרבצ'וק הואשם במעורבות בפרשה וקבלת שוחד.
הוא נקט העמדה פרו-אירופית, פיתח יחסים עם המערב וחתם על הסכם שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי.
הוא עמד בלחץ השלטון הרוסי החדש ולא הסכים לצבא משותף ולהקמת מטבע משותף.
הוא הסכים להעביר את כל הנשק הגרעיני שהיה מוצב בשטח אוקראינה לידי רוסיה, בעקבות חתימת מזכר בודפשט.
בתקופתו אוקראינה ורוסיה היו במחלוקת על נושאים רבים, כולל כיצד יש לחלק את צי הים השחור של הצי הסובייטי, שבבסיסי בחצי האי קרים.
במאי 1992 הצביע הסובייט העליון של רוסיה בעד הכרזת מתן קרים לאוקראינה, בידי ממשלת ברית המועצות ב-1954, כמעשה בלתי חוקי.
אוקראינה התנגדה להחלטה זו אולם אחר כך קרבצ'וק החל לנהל משא ומתן על עתיד הצי עם נשיא רוסיה בוריס ילצין.
מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים נפתר לבסוף ב-1997, בהסכם חכירה ל-20 שנה, שלוש שנים לאחר שקרבצ'וק עזב את תפקידו.
קרבצ'וק כינן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל, בדצמבר 1991, ויזם קשרי מסחר בין המדינות.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1994 הוא הפסיד לליאוניד קוצ'מה.
בספטמבר 1994 נבחר לפרלמנט המקומי וכיהן בו עד לשנת 2006. בבחירות שנערכו בשנת 2006, המפלגה שעמד בראשה לא עברה את אחוז החסימה.
בעקבות כך הוא הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010 הוא תמך במתנגדי הנשיא הנבחר ויקטור יושצ'נקו.
בתקופה הסובייטית קיבל מספר עיטורים.
בשנת 2001 הוענק לו תואר "גיבור אוקראינה".
ליאונרד סלומון אורנשטיין היה פיזיקאי תאורטי יהודי הולנדי שנודע בעיקר בזכות עבודתו בתחום המכניקה הסטטיסטית.
נולד כבן יחיד לסוחר נתן לאונרד אורנשטיין ורעייתו סופיה מריה מנסון בניימכן.
בשנת 1898 החל בלימודיו באוניברסיטת ליידן תחת הנחייתו של הנדריק לורנץ, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה התאמת הפורמליזם של גיבס למולקולות.
משוואת אורנשטיין- זרניקה, אותה פיתח במשותף עם חתן פרס נובל פריץ זרניקה, מיושמת לחישוב פונקציות קורלציה בתאוריית הזורמים תחת הנחות קירוב שונות כדוגמת פוטנציאלי כדורים קשיחים, לנרד ג'נוס יוקאווה ופוטנציאלים נוספים.
תהליך אורנשטיין-אולנבק מתאר את התנועה של חלקיק בראוני מאסיבי תחת השפעת כח חיכוך או כח מרכזי.
ב-1914 מונה לתפקיד פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת אוטרכט שם היה ממשיך דרכו של פטר דביי.
בין השנים 1918 ועד 1922 עמד בראש החברה הציונית ההולנדית (NZB).
כשהוקמה המחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים אורנשטיין סייע למאמציו של חיים ויצמן במציאת פיזיקאי חוקר מהמעלה הראשונה שימונה לחבר סגל.
ב-1921 במשותף עם גיליסט הולסט דחף להקמת האגודה הפיזיקלית ההולנדית ועמד בראשה מ-1939 עד נובמבר 1940. ב-1922 מונה למנהל המעבדה הפיזיקלית, שם הרחיב את תחום התעניינותו למחקר של עוצמות קווי פליטה ספקטרליים.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה הוצע לאורנשטיין להגר עם משפחתו לארצות הברית אולם אורנשטיין סירב לעזוב את מעבדתו באוטרכט.
בספטמבר 1940 סולק מן האוניברסיטה ונאסר עליו להיכנס למעבדתו ובנובמבר 1940 פוטר באופן רשמי.
אורנשטיין ביטל את חברותו באגודה הפיזיקלית ההולנדית ב-29 בנובמבר 1940, בתקופה זו התרחק מן החיים הציבוריים והסתגר בביתו עד למותו במאי 1941.
האוניברסיטה העברית ארגנה אזכרה לכבודו סמוך למותו, בה נאמו יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה ושמואל סמבורסקי, שעשה חלק מעבודת הדוקטורט במעבדה שלו באוטרכט.
ד"ר ליאונרד ה' מק'קוי היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
הדמות הופיעה לראשונה ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", בגילומו של השחקן דפורסט קלי, אשר גילם דמות זו גם בסדרה "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", בשישה סרטי קולנוע של "מסע בין כוכבים", וכן בפרק הפיילוט של הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
דמותו של ד"ר מק'קוי הופיעה גם בספרים רבים, חוברות קומיקס ומשחקי וידאו.
קארל אורבן גילם את דמותו של ד"ר מק'קוי בסרט הקולנוע משנת 2009 "סטארטרק".
אמרת כנף מפורסמת של מק'קוי היא הביטוי "אני רופא, (ג'ים), לא...", בו השתמש 11 פעמים.
מק'קוי חוזר על המשפט כאשר הוא נדרש לבצע משימה כלשהי שמעבר לכישוריו הרפואיים, כמו הרגע הקלאסי, כאשר הוא נתקל בחייזר מבוסס סיליקון, בפרק "Devil in the Dark" משנת 1967, ואומר: "אני רופא, לא בנאי".
הביטוי מופיע גם בסרט משנת 2009 "סטארטרק", בו מק'קוי (קארל אורבן) אומר "אני רופא, לא פיזיקאי" לספוק.
ליאונרד ארתור "לן" הרזנברג היה אימונולוג יהודי-אמריקאי, גנטיקאי ופרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
תרומתו של הרזנברג לביולוגיה של התא היא שהצליח למיין סוגים של "תאי קיימא" לפי המאפיינים הספציפיים שלהם.
ליאונרד הרזנברג נולד בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1952 הרזנברג קיבל את התואר הראשון שלו בביולוגיה וכימיה בברוקלין קולג'.
בשנת 1955 הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בביוכימיה (עם התמחות באימנולוגיה) מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
לאחר לימודיו של הרזנברג הוא עבד כדוקטור בחברה האמריקנית לסרטן כשעבד במכון פסטר שבצרפת.
הרזנברג חזר לארצות הברית בשנת 1957 ועבד ב כפקיד בכיר במחלקת שירותי הבריאות לציבור במכון.
הוא החל לעבוד באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1959. בסופו של דבר הוא קיבל את התואר פרופסור לגנטיקה.
בשנת 1970 פיתח הרזנברג את מיון הסוגים של תאי גזע בוגרים לפי המאפיינים הספציפיים שלהם (מיון פלואורסצנטי-פעיל של התא - FACS) וחולל מהפכה בתחום האימונולוגיה ובביולוגיה של הסרטן והיווה הבסיס לטיהור תאי גזע בוגרים.
הרזנברג ואשתו, לאונור "לי", מפעילים את המעבדה של הרזנברג באוניברסיטת סטנפורד.
בתם של השניים, ג'נט "יאנה" הרצן, היא זמרת, משוררת והמייסדת של חברת התקליטים האמריקאית Motéma Music.
פרס מפעל חיים, האיגוד האמריקאי לאימונולוגים, בשנת 1998;
אולמן, האגודה האמריקנית לכימיה קלינית, בשנת 2002;
פרס נוברטיס לאימונולוגיה, בשנת 2004;
פרס מעבדות אבוט לאבחון באימונולוגיה קלינית, האגודה האמריקנית למיקרוביולוגיה, בשנת 2005;
פרס קיוטו על עבודתו ותרומתו לביולוגיה של התא, בשנת 2006;
פרס ספליני (Ceppellini), הקרן הבינלאומית למחקר ברפואה ניסיונית, בשנת 2007, קיבל את הפרס עם אשתו, לי הרזנברג, על תרומתם להכרה בינלאומית לרפואה;
לִיַאוּנִינְג (בסינית: 辽宁舰, פין-יין: Liáoníng Jiàn) הוא שמה של נושאת מטוסים סינית.
היא הוזמנה על ידי חיל הים של צבא השחרור העממי והיא נושאת המטוסים הראשונה שנכנסה לשירות חיל הים.
הפיתוח של נושאת המטוסים החדשה הסתיים בשנת 2011 ובספטמבר 2012 היא נכנסה לראשונה לשירות מבצעי.
במקורה הייתה זו נושאת המטוסים הסובייטית "ריגה" שנבנתה במספנת מיקולאייב באוקראינה והושקה ב-1988. לאחר פרוק ברית המועצות עברה הספינה לידי אוקראינה וב-1992 הופסקה העבודה עליה.
עד אז הושלמה הבנייה אולם לא הותקנו מערכות, כולל מערכות ההנעה.
ב-1998 אוקראינה מכרה אותה לאיש עסקים סיני.
האניה נגררה דרך הבוספורוס, גיברלטר, וסביב אפריקה עד למקאו, שם עגנה עד 2005. באותה שנה נרכשה על ידי חיל הים הסיני והועברה למספנה בדאליין.
ליונל מרטין, היה איש עסקים בריטי, סוחר וייצרן מכוניות.
בשנת 1913 ייסד ביחד עם רוברט במפורד את חברת ייצור מכוניות היוקרה הבריטית אסטון מרטין.
מרטין נולד בעיירה פנטוואן אשר בדרום-מערב אנגליה, כבן יחיד לאליזבט ואדוארד מרטין.
בשנת 1891 נרשם לאיטון קולג' ובשנת 1897 נרשם לאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים תואר ראשון בשנת 1902. מרטין היה חבר במועדון האופניים של אוניברסיטת אוקספורד ובהמשך הצטרף למועדון רוכבי האופניים באת' רוד קלאב (Bath Road Club).
במועדון הרכיבה החדש פגש את מונטגיו נפייר, אשר פיתח מכוניות יוקרה.
בשנת 1903 נכנסו השניים לשותפות בעסק שמכר מכוניות יוקרה.
במועדון זה התיידד מרטין עם רוכב אופניים נוסף - רוברט במפורד.
בשנת 1909 נאסר עליו לנהוג למשך שנתיים, לאחר שלא שילם קנס בגילדפורד.
בעקבות זאת, בשנת 1911 זכה לשיא ברכיבה מאדינבורו ליורק.
אסטון מרטין נוסדה בשנת 1913 בידי ליאונל מרטין ורוברט במפורד.
מרטין שהיה מומחה למרוצים באסטון היל החליט ביחד עם במפורד להקים חברת מכוניות עצמאית.
הרכב הראשון שנקרא "אסטון מרטין" היה שהכניסו מנוע ארבעה צילינדרים ברכב מסוג "איסוטא-פראשיני".
מרטין ושותפו במפורד הבטיחו לייצר את הרכב הראשון ביצור מסחרי אך מלחמת העולם הראשונה מנעה בעדם כאשר מרטין ובמפורד התגייסו לשירות הממלכה.
בשנת 1925 החברה הגיעה למצב של - "כונס נכסים".
בשנת 1926 קבוצת משקיעים פרטית קנו את החברה ושינו את שמה ל-"אסטון מרטין מוטור" והעבירו את היצור למפעל סיטרואן.
עד מלחמת העולם השנייה החברה העבירה מספר בעלויות ויצרה כ-700 מכוניות.
בשנת 1909 התחתן מרטין עם כריסטין מוריי, אשר נפטרה בשנת 1913 עם הולדת בנם.
בשנת 1917 מרטין נישא בשנית לקתרין קינג.
בגלל קיצוב דלק בתקופת מלחמת העולם השנייה חזר מרטין לרכוב על אופניים.
בעת רכיבה באוקטובר 1945 הוא התנגש ברמזור ונפצע קשה.
לאחר מספר ימים מת מרטין מפצעיו.
ליאונרד ראוולף היה רופא, בוטנאי וחוקר טבע גרמני.
ידוע בעיקר בתרומתו לידע הבוטני ממסעו ללבנט ומסופוטמיה בשנים 1573–1575. מטרתו העיקרית של המסע הייתה מציאת מקורות חדשים לצמחי מרפא.
זמן קצר לאחר שחזר, הקים את העשבייה הראשונה לצמחי האזור והוציא סדרת פרסומים של תאורים בוטניים חדשים.
מאוחר יותר הוא פרסם את סיפור המסע והאזורים בהם ביקר.
ליאונרף הוא הבוטנאי הראשון מאז עידן ימי הביניים שביקר בארץ ישראל ופרסם בעשבייה שהקים כ-200 מיני צמחים מהאזור.
הוא האירופאי הראשון שתיאר את עכובית הגלגל ואת פולי הקפה שראה בחלב, סוריה.
ליאונינגופטרוס (שם מדעי: Liaoningopterus; משמעות שמו: "המעופף של ליאונינג") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האנהגואריים, אשר חי בתור הקרטיקון לפני 120 מיליון שנה בסין.
מאובניו של הפטרוזאור התגלו בליאונינג בידי החוקרים וונג שיאולינג וג'ואו ג'ונגה ב-2003 והכילו שרידי אצבעות, שיניים ומספר חוליות מקוטעות.
פטרוזאור זה היה בעל גולגולת ארוכה באורך 61 ס"מ עם לסתות ארוכות ודקות שבחלקן הקדמי שיניים שצורתן חרוטית ומעוקלת קלות.
השיניים הקדמיות בלסת העליונה של הליאונינגופטרוס הן שיני הפטרוזאור הארוכות ביותר שנמצאו עד כה, ואורכן 81 מ"מ.
מוטת כנפיו של הפטרוזאור הגיעה עד 5 מטרים, כאורך הגלילים הגיעו ל-50 ס"מ.
ככל הנראה הוא דאה על זרמי אוויר חם.
מבנה הגולגולת מרמז שהיה ניזון מדגים.
הוא היה קרוב משפחתו של האנהגוארה ובעל קרבה רחוקה יותר לאורניתוכיירוס והטרופאוגנטוס, וככל הנראה, הוא חי בקרבת ימים וחופים.
ליאונינגוזאורוס (שם מדעי: Liaoningosaurus; מילולית: "הלטאה של ליאונינג") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האנקילוזאוריים אשר היה הסוג המוקדם ביותר למשפחתו והוא חי במשך הקרטיקון התחתון שלפני 122 מיליון שנה במזרח אסיה.
הוא התגלה בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג בסין בידי החוקר הסיני שו שינג וצוותו והוא גם הגדיר את הדינוזאור בשנת 2001. סוג זה כלל מין אחד - Liaoningosaurus paradoxus.
דינוזאור זה התגלה מממצא בודד של פרט באורך 34 סנטימטרים שכלל רמזים לכך שהיה דינוזאור מימי והתבסס על שרידים שנמצאו בבטנו שאולי ניזון מדגים - דבר ייחודי לדינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף הנחשבים לצמחוניים, למעט המינים הפרימיטיביים ביותר של הפכיצפלוזאוריים ומשפחת ההטרודונטוזאוריים.
הוא גם היה בעל שיניים חרוטיות מחודדות מאוד בניגוד לשיניים השטוחות והנמוכות של רוב האנקילוזאורים.
הרגליים גם היו שטוחות יחסית והטפרים שלהם ארוכים מאוד באופן יחסי, כך שהדינוזאור אולי היה אוכל דגים או לפחות אוכל-כול בעל מבנה המתאים לשחייה.
דבר ייחודי נוסף של יצור זה הוא מעטה אוסטאודרם שהתגלה על בטנו והיה שונה בהרכבו מזה של כל אנקילוזאור אחר.
הוא היה בעל חיפוי גבשושיות בצורת מעוינים לאורך הבטן.
הוא היה גם בעל גבשושיות לאורך גבו עם דוקרנים קטנים לרבות דוקרן ארוך מעל כתפיו.
דוקרנים אלה שימשו להרתעת טורפים יבשתיים ומימיים, בדומה לשריון הצבים אך מעט חלש יותר.
עם זאת החוקרת ויקטוריה ארבור בדקה ב-2013 מעטה משוריין על הבטן ומצאה רק שרידי עור מת שהשתמר.
מבנהו המשונה של אנקילוזאור זה היה שונה ממרבית האנקילוזאורים, אך הוא היה קרובם של האנקילוזאורוס והאאופלוצפלוס ושל אנקילוזאורים מסין כמו הגוביזאורוס, אך היה עתיק יותר ובעל מאפיינים של הנודוזאוריים.
ליאוניד איבנוביץ' רוגוזוב היה רופא כירורג, שיצא לאנטארקטיקה עם המשלחת הסובייטית השישית (1960–1961).
בהיותו איש הרפואה היחיד ובמהלך השהייה בתחנת המחקר הוא פיתח דלקת התוספתן אשר הובילה את רוגוזוב לבצע ניתוח עצמי להסרת התוספתן על מנת להציל את חייו שלו.
ליאוניד רוגוזוב נולד במזרח סיביר.
אביו נהרג במלחמת העולם השנייה בשנת 1943.
בשנת 1953 סיים רוגוזוב את לימודיו בבית ספר תיכון והתקבל להתמחות במכון לרפואת ילדים בסנט פטרסבורג.
לאחר שסיים את ההתמחות בשנת 1959 כרופא כללי, החל הכשרה קלינית להתמחות בכירורגיה.
בספטמבר 1960, בגיל 26 קטע את הכשרתו, והצטרף כרופא למשלחת הסובייטית השישית באנטארקטיקה.
מספטמבר 1960 ועד אוקטובר 1962 שירת רוגוזוב באנטארקטיקה, בתפקידו כרופא היחיד בצוות של שלושה עשר חוקרים בתחנת נובולזרבסקאיה, שהוקמה בינואר 1961.
בבוקר 29 באפריל 1961 חווה רוגוזוב חולשה כללית, בחילות וחום, ומאוחר יותר כאבים בחלק הימני התחתון של בטנו.
אף אחד מהטיפולים המקובלים האפשריים לא עזר.
עד 30 באפריל מצבו החמיר.
"מירני", תחנת המחקר הסובייטית הקרובה ביותר, הייתה יותר מ -1,600 ק"מ מנובולזארבסקאיה.
בתחנות המחקר של מדינות אחרות לא היה מטוס זמין ובכל מקרה תנאי סופת שלגים קשים מנעו נחיתת מטוסים.
לרוגוזוב לא הייתה ברירה אלא לבצע בעצמו ניתוח.
הפעולה החלה בשעה 02:00 שעון מקומי ב-1 במאי בעזרת נהג ומטאורולוג, שסיפקו לו כלי ניתוח והחזיקו במראה כדי שרוגוזוב יוכל לצפות באזורים שלא נראים ישירות.
רוגוזוב עשה שימוש בתמיסה של 0.5% נובוקאין להרדמה מקומית של דופן הבטן.
אז ביצע חתך של 10–12 ס"מ בדופן הבטן.
על פי הדיווח שלו, נמצא כתם כהה בבסיס התוספתן, ורוגוזוב העריך שהוא יתפוצץ תוך יממה.
חולשה כללית ובחילה התפתחו כ-30–40 דקות לאחר תחילת הניתוח, כך שהיה צורך שוב ושוב בהפסקות למנוחה.
בסביבות השעה 04:00 הושלם הניתוח.
לאחר הניתוח חל שיפור הדרגתי בסימני הדלקת ובמצב הכללי של רוגוזוב.
טמפרטורת הגוף חזרה לשגרה לאחר חמישה ימים, והתפרים הוסרו שבעה ימים לאחר הניתוח.
רוגוזוב חזר לתפקידו הרגיל לאחר כשבועיים.
הניתוח העצמי הצית אז את דמיונו של הציבור הסובייטי.
בשנת 1961 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
האירוע הביא לשינוי מדיניות, ולאחר מכן נדרשו בדיקות בריאות נרחבות של אנשי צוות במסעות כאלה.
למשל, באוסטרליה רופאים שמוצבים באנטארקטיקה נדרשים להסרה מונעת יזומה של התוספתן.
באוקטובר 1962 חזר רוגוזוב לסנט פטרסבורג והחל לעבוד על דוקטורט.
בספטמבר 1966 פרסם עבודת דוקטורט בשם כריתה של הוושט לטיפול בסרטן הוושט.
בהמשך עבד כרופא בבתי חולים שונים בסנט פטרסבורג.
בין השנים 1986 ל-2000 שימש כראש מחלקת הכירורגיה של מכון המחקר בסנט פטרסבורג לריאות.
רוגוזוב נפטר בשנת 2000, בן 66, בסנט פטרסבורג, מסרטן ריאות.
ליאונרד מאייר היה מלחין, סופר ופילוסוף אמריקאי.
הוא תרם רבות בתחומי תאוריית האסתטיקה במוזיקה ואנאליזה מוזיקלית.
מאייר למד באוניברסיטת קולומביה, שם קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני במוזיקה.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת שיקגו, ממנה קיבל תואר דוקטור לתרבות בשנת 1954. הלחנה למד אצל שטפן וולפה, אוטו לוינינג וארון קופלנד.
ב-1946 היה לחבר סגל המחלקה למוזיקה באוניברסיטת שיקגו, ב-1961 התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת שיקגו וב-1975 לפרופסור למדעי הרוח באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1988 הוענק לו תואר פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת פנסילבניה.
בעבודה בעלת ההשפעה הרבה ביותר שכתב, "Emotion and Meaning in Music" (1956), שילב מאייר תאוריית גשטאלט ותאוריות של הפרגמטיסטים צ'ארלס סנדרס פירס וג'ון דיואי בניסיון להסביר את קיום הרגש במוזיקה.
פירס העלה סברה, לפיה כל תגובה מקובלת לאירוע מתפתחת במקביל להבנת תוצאותיו של אותו אירוע, ואז מופיעה תגובה רגשית ל"משמעות" האירוע.
מאייר השתמש בבסיס זה ליצירת תאוריה על מוזיקה המשלבת ציפיות מוזיקליות בהקשר תרבותי ספציפי עם הרגש והמשמעות שהן מעוררות.
עבודתו המשיכה להשפיע על תאורטיקאים, הן בתחום המוזיקה והן מחוצה לו, וכן נתנה בסיס למחקר פסיכולוגי קוגניטיבי של מוזיקה ותגובותינו לה.
לספרו משנת 1967, "Music, the Arts, and Ideas" נודעה חשיבות בהגדרת המעבר לפוסטמודרניזם לאור יצירות חדשות כגון "מוזעיקה לתיאטרון הקסמים" של ג'ורג' רוכברג, שביצוע הבכורה שלה היה באוניברסיטת שיקגו ב-1967.
ליאוניד סולומטקין היה צייר ז'אנר רוסי בסגנון ריאליסטי.
הוא נולד למשפחה ענייה והתייתם בגיל צעיר.
בהתחלה הוא עבד כרועה צאן ואחר כך כמוכר אייקונים.
במשך כמה שנים עבד כרוכל עם עגלה, שנסע מכפר לכפר, ועשה סקיצות של האנשים המעניינים שראה בדרך.
עם צרור של הסקיצות האלה בידו, הוא נסע למוסקבה והציג אותם בפני ניקולאי רמזאנוב, פסל, מורה ומבקר אמנות שהיה ידוע בנכונותו לתמוך באמנים צעירים.
רמזאנוב התרשם מספיק כדי להכניס אותו לביתו.
בשנת 1855 השיג לו רמזאנוב מקום בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם עבד עד 1860 תוך כדי לימודיו אצל אפולון מוקריצקי.
מ-1861 עד 1866, הוא הפך ל"שוליה מתנדב" באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
בעודו שם, הוא חקר את המאסטרים ההולנדיים בארמיטאז' והושפע מיצירותיו של פאבל פדוטוב.
הוא נטש את לימודיו לאחר שזכה לתואר "אמן, דרגה שלישית".
ציוריו עסקו בעיקר בחייהם של אנשים רגילים.
אולי הציור הפופולרי ביותר שלו היה על שני שוטרים הנכנסים לביתו של סוחר בחג המולד כדי "לפאר את ישו" ולקבל טיפ.
הציור הועתק ושוחזר פעמים רבות.
למעשה, הוא עשה לעיתים קרובות כמה עותקים של ציוריו (עם וריאציות), ורובם היו קטנים.
הוא מעולם לא ערך תערוכות רשמיות לאחר שעזב את האקדמיה.
למרות כמה הצלחות, הוא הפך לאלכוהוליסט, חי בעוני ולעיתים קרובות היה חסר בית.
הוא מת משחפת בבית חולים לעניים בגיל ארבעים ושש.
ליאונרד (לן) קליינרוק ( נולד ב-13 ביוני 1934) הוא מדען מחשבים אמריקאי ו.
הוא פרופסור מן המניין למדעי המחשב בבית הספר להנדסה ומדעים יישומיים ע"ש הנרי סמואלי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קליינרוק תרם מספר תרומות חשובות לתחום מדעי המחשב, ובפרט ליסודות המתמטיים של תקשורת נתונים ברשתות מחשבים.
הוא קיבל מספר פרסים יוקרתיים.
קליינרוק היה חלוץ בשימוש בתורת התורים למידול עיכובים ברשתות מיתוג הודעות בעבודת הדוקטורט שלו, שפורסמה כספר ב-1964. הוא מילא תפקיד משפיע בפיתוח ה-ARPANET.
ויישם את תורת התורים למידול ומדידת הביצועים של רשתות מיתוג מנות כולל פרסום מספר עבודות בנושא.
ליאונרד קליינרוק נולד בניו יורק ב-13 ביוני 1934 למשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים בשנת 1951. הוא קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל בשנת 1957 מהסיטי קולג' של ניו יורק, ותואר שני ודוקטורט (Ph.D.) בהנדסת חשמל ומדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנים 1959 ו-1963 בהתאמה.
לאחר מכן הצטרף לסגל האוניברסיטה של קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), שם הוא ממשיך לעבוד עד היום; בין השנים 1991-1995 כיהן כיושב ראש המחלקה למדעי המחשב.
העבודה הידועה והמשמעותית ביותר של קליינרוק היא בתחום תורת התורים, נושא מרכזי במתמטיקה שימושית שיש לו יישומים רבים בתחומים שונים.
הצעת התזה שלו משנת 1961, "זרימת מידע ברשתות תקשורת גדולות", הובילה לתזה דוקטורט ב-MIT בשנת 1962, "עיכוב הודעות ברשתות תקשורת עם אחסון", שפורסמה מאוחר יותר כספר בשנת 1964, "רשתות תקשורת: זרימת הודעות סטוכסטית ותכנון".
בעבודה זו, הוא חקר את התצורה והפעולה של רשתות תקשורת, תוך התחשבות בפרמטרי תכנון כמו "קיבולת ערוץ, השפעת משמעת עדיפות, בחירת פרוצדורת ניתוב ותכנון מבנה טופולוגי".
הוא ניתח עיכובים בתוכנית 55-A, מערכת מיתוג הודעות שהופעלה על ידי וסטרן יוניון לעיבוד מברקים.
התזה שלו יישמה תורת ההסתברות למידול עיכובי תורים ברשת תקשורת כללית.
בשנת 1966 במאמרועל מיתוג מנות דונלד דייוויס יישם את הטכניקות של קליינרוק כדי להראות כי "קיים מרווח מספיק בין הביצועים המוערכים של המערכת לבין הדרישה המוצהרת" במונחים של זמן תגובה משביע רצון למשתמש אנושי.
הדבר התייחס לשאלה מרכזית לגבי היתכנות רשתות מחשבים.
לארי רוברטס עמית מאותה תקופה ב-MIT צירף את ליאונרד קליינרוק לפרויקט ARPANET באופן בלתי רשמי בתחילת 1967. רוברטס ביקש מפרנק ווסטרוולט לחקור את השאלות של גודל ותוכן ההודעות ברשת, ולכתוב מסמך עמדות על פרוטוקול התקשורת הבין-מחשבית, כולל "הסכמות להעברת תווים ובלוקים, בדיקת שגיאות ושידור חוזר, וזיהוי מחשבים ומשתמשים".
מאוחר יותר באותה שנה, למד רוברטס על מיתוג מנות ממאמר שכתב דייוויס, שהוצג בסימפוזיון על עקרונות מערכות הפעלה באוקטובר 1967, ושילב את הקונספט בהצעה ל-ARPANET.
קליינרוק קיבל חוזה בשנת 1968 להקמת מרכז מדידת רשת (NMC) למדידת ובניית מודלים של ביצועי הרשת.
עבודתו המתמטית חקרה והשפיעה על הפיתוח של ה-ARPANET המוקדם.
בנוסף, קליינרוק ניהל את צוות התוכנה ב-UCLA, שכלל את סטיב קרוקר, ג'ון פוסטל ווינט סרף, שפיתחו את פרוטוקול התקשורת בין המחשבים ל-ARPANET, תוכנית בקרת הרשת (NCP).
ההודעה הראשונה ב-ARPANET נשלחה על ידי סטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה, צ'ארלי קליין, בהנחייתו של קליינרוק.
ב-29 באוקטובר 1969, בשעה 10:30 בערב, מבניין Boelter Hall 3420, בניין ההנדסה הראשי של האוניברסיטה, שידר קליין ממחשב המארח SDS Sigma 7 של האוניברסיטה למחשב המארח SDS 940 של מכון המחקר סטנפורד.
תוכן ההודעה היה המילה "login"; האותיות "l" ו-"o" נשלחו, אך המערכת קרסה מיד לאחר מכן.
לפיכך, ההודעה הראשונה המילולית ב-ARPANET הייתה "lo".
כשעה לאחר מכן, לאחר שהתאוששו מהקריסה, מחשב ה-SDS Sigma 7 השלים "login" מלא.
הקישור הקבוע הראשון ב-ARPANET הוקם ב-21 בנובמבר 1969, בין מעבדת הממשק (IMP) ב-UCLA ל-IMP במכון המחקר סטנפורד.
עד 5 בדצמבר 1969, הוקמה הרשת הראשונה של ארבעה צמתים.
קליינרוק השתמש ב-ARPANET להעברת הודעות מיידיות מארצות הברית ללארי רוברטס באנגליה בשנת 1973, והשתמש ברשת לשימוש יומיומי מודרני.
קליינרוק פרסם מאות מאמרי מחקר, שפתחו תחום מחקר חדש בתורת התורים ויישומה ברשתות מחשבים.
בתפקידו זה, הוא הנחה מחקר של עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים.
הוא הפיץ את מחקריו ואת מחקרי תלמידיו לקהלים רחבים לשימוש אקדמי ומסחרי, וארגן מאות סמינרים מסחריים שהוצגו על ידי מומחים וחלוצים בארצות הברית ובעולם.
רבים מהסטודנטים לתארים מתקדמים שקליינרוק תמך בהם ביססו את הקריירות שלהם על המומחיות שרכשו בעת עבודה על ה-ARPANET איתו, כולל כמה שעבודתם המאוחרת על רשתות תקשורת וערכת פרוטוקולי אינטרנט הובילה לטכנולוגיית הרשת המיושמת באינטרנט.
עבודתו של קליינרוק שפורסמה באמצע שנות ה-70 על ביצועי ה-ARPANET, שנדונה בקבוצת העבודה הבינלאומית לרשתות, הניחה את היסודות לפיתוח פרוטוקול בקרת השידור של ערכת פרוטוקולי האינטרנט.
עבודתו האנליטית בשנות ה-70 עסקה ברשתות מיתוג מנות, רשתות רדיו מנות, רשתות מקומיות, רשתות פס רחב, מחשוב נוודי, רשתות עמית לעמית וסוכנים חכמים.
עבודתו התאורטית של קליינרוק על ניתוב היררכי עם הסטודנט פרוק כמון נשארת קריטית לתפעול האינטרנט כיום.
בשנת 1988 קליינרוק היה יושב ראש קבוצה שהגישה את הדו"ח "לקראת רשת מחקר לאומית" לקונגרס האמריקאי, והסיקה כי "קיים צורך ברור ודחוף ברשת מחקר לאומית".
למרות שארצות הברית לא בנתה רשת מחקר וחינוך לאומית, דו"ח זה השפיע על אל גור לשאוף לפיתוח חוק מחשוב ביצועים גבוהים של 1991, שסייע לקדם את פיתוח האינטרנט כפי שהוא מוכר היום.
המימון מהחוק שימש בפיתוח דפדפן האינטרנט מוזאיק בשנת 1993 במרכז הלאומי ליישומי מחשוב-על (NCSA), שהאיץ את אימוץ ה-World Wide Web.
החל מאמצע שנות ה-90, קליינרוק ביקש להיות מוכר כ"אבי רשתות הנתונים המודרניות".
עד 1997, הוא טען לזכות הראשונים על המצאת מיתוג מנות ושכנע את לארי רוברטס לאמץ את הטכניקה.
בשנת 2004, הוא תיאר את עבודתו כך:
עם זאת, הטענות של קליינרוק שעבודתו בתחילת שנות ה-60 היא שהולידה את הרעיון של מיתוג מנות ושעבודתו הייתה מקור לרעיונות מיתוג המנות ששימשו ב-ARPANET, שנויים במחלוקת על ידי חלוצי אינטרנט אחרים, כולל רוברט טיילור, פול ברן ודונלד דייוויס.
היסטוריונים וחברי של ארצות הברית מכירים בברן ודייוויס כממציאים העצמאיים של רעיון מיתוג המנות הדיגיטלי המשמש ברשתות מחשבים מודרניות, כולל האינטרנט.
הוא קיבל פרסים מקצועיים רבים.
בשנת 1980 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית להנדסה על תרומות חלוציות לתחום והנהגה כמחנך ברשתות תקשורת מחשבים.
בשנת 2001 קיבל את פרס צ'ארלס סטארק דרייפר "על פיתוח האינטרנט".
קליינרוק נבחר לקבל את מדליית המדע הלאומית היוקרתית, הכבוד המדעי הגבוה ביותר בארצות הברית, מהנשיא ג'ורג' וו.
בוש בבית הלבן ב-29 בספטמבר 2008. "מדליית המדע הלאומית לשנת 2007 מוענקת לליאונרד קליינרוק על תרומותיו היסודיות לתיאוריה המתמטית של רשתות נתונים מודרניות, ועל המפרט התפקודי של מיתוג מנות, שהוא הבסיס לטכנולוגיית האינטרנט.
הנחייתו לדורות של סטודנטים הובילה למסחור של טכנולוגיות ששינו את העולם".
הוא קיבל תואר דוקטור של כבוד מהטכניון ואת פרס "דן דוד", של אוניברסיטת תל אביב.
הוא נבחר כחבר באקדמיה הלאומית להנדסה.
בשנת 2012 הוכנס קליינרוק ל על ידי איגוד האינטרנט העולמי.
בשנת 2011 הוכנס קליינרוק לאחוות IEEE-Eta Kappa Nu (IEEE-ΗΚΝ) כחבר מצטיין.
התואר חבר מצטיין הוא דרגת החברות הגבוהה ביותר בארגון ומוענק למעטים שנבחרו בזכות הישגים טכניים יוצאי דופן ותרומותיהם באמצעות הנהגה בתחומי ההנדסה החשמלית והמחשבים, שהועילו באופן משמעותי לחברה.
הוא נבחר לכיתת עמיתי מכון המחקר למבצעי ניהול בשנת 2002. בספטמבר 2014, ליאונרד קליינרוק קיבל את פרס התרומה המצטיינת של ACM SIGMOBILE בכנס MobiCom 2014.
בשנת 2014 קיבל את פרס גבולות הידע של קרן BBVA "על תרומותיו החלוציות לתיאוריה ולפיתוח המעשי של האינטרנט" לפי דברי הציטוט של חבר השופטים.
בשנת 2014 פורסם גיליון מיוחד של כתב העת Computer Networks לכבודו.
מאמרים נכתבו כהכרה בתרומותיו של קליינרוק לתורת התורים, מיתוג מנות, רשתות תקשורת מחשבים ופיתוח האינטרנט וטכנולוגיות הרשת הקשורות.
ליאונרד ויליאם בארדן הוא שחמטאי אנגלי, עיתונאי שחמט, כותב, שדרן, מאמן בתחום השחמט.
בארדן הוא בנו של פועל ניקיון, למד בבית ספר ויטגיפט שבדרום קרוידון ובבאליול קולג', באוקספורד, שם למד היסטוריה מודרנית.
בארדן למד לשחק שחמט בגיל 11 בזמן שהיה במקלט בבית ספר במהלך תקיפה אווירית גרמנית במלחמת העולם השנייה.
תוך מספר שנים הוא הפך לאחד השחקנים הצעירים המובילים במדינה.
בארדן ייצג את אנגליה בארבע אולימפיאדות שחמט.
הוא מילא תפקיד מרכזי בצמיחת השחמט האנגלי משנות ה-70. בארדן הוא בעל טור שחמט בעיתונים שונים.
טורו ב"איבנינג סטנדרד" הלונדוני היה טור השחמט היומי הוותיק ביותר בעולם מאת אותו מחבר - במשך למעלה מ-69 שנים כתב מדי יום מאמר בנושאי שחמט.
בשנת 1946, זכה ברדן באליפות בריטניה בשחמט בכתב לנוער, וחלק את המקום הראשון באליפות לונדון לבנים.
בשנה שלאחר מכן הוא חלק את המקום הראשון עם יונתן פנרוז באליפות בריטניה לנוער, אך הפסיד בפלייאוף.
בשנת 1954 חלק את המקום הראשון באליפות בריטניה בשחמט וב־1958 הגיע למקום השני לאחר הפסד בפלייאוף מול יונתן פנרוז.
בארדן סיים רביעי בתחרות הייסטינגס בתחרות 1951–1952. בשנת 1952, הוא ניצח בתחרות פיינטון לפני דניאל ינופסקי, רב-אמן קנדי לעתיד.
בארדן היה קפטן נבחרת אוקספורדשייר שזכתה באליפות המחוזות האנגליים בשנים 1951 ו-1952. בשנה האחרונה, הוא היה קפטן נבחרת אוניברסיטת אוקספורד שזכתה באליפות המועדונים הלאומית, וייצג את האוניברסיטה במשחק הקבוצתי השנתי נגד אוניברסיטת קיימברידג' במהלך שנותיו שם.
בשנת 1953, בארדן זכה באליפות הבזק הבריטית האישית (עשר שניות לכל מהלך).
בשנה שלאחר מכן, הוא חלק מקום ראשון עם רב-האמן הבלגי אלבריק אוקלי דה גאלוויי בבוגנור רג'יס; חלק את המקום הראשון באליפות בריטניה עם אלן פיליפס; וזכה באליפות המחוזות הדרומיים.
בארדן סיים רביעי בהייסטינגס 1957–1958, אותה מדרג צ'סמטריקס כהישג הסטטיסטי הטוב ביותר שלו.
באליפות בריטניה בשחמט בשנת 1958, בארדן שוב הגיע למקום הראשון בשוויון, אך הפסיד במשחק הפלייאוף לפנרוז 1.5–3.5.
האחרונה הייתה ההופעה הטובה ביותר שלו עד אז.
פעילות כתיבה, שידור וארגון שחמט
החל משנת 1964 בארדן ויתר על השתתפות בתחרויות כדי להתמקד בכתיבה ושידורי רדיו וטלוויזיה בתחום השחמט.
בארדן תרם תרומות חשובות לקידום השחמט באנגליה ככותב פופולרי, מארגן, מגייס כספים ושדרן.
בארדן היה מנהל הגרנד פרי של איגוד השחמט הבריטי במשך שנים רבות, לאחר שמצא את הספונסר הראשון שלו, ויסקי קאטי סארק.
הוא היה תורם קבוע לתוכנית השחמט השבועית של ה-BBC Network Three בין השנים 1958 ל-1963. תרומתו הידועה ביותר הייתה משחק ייעוץ, שהוקלט בשנת 1960 ושודר בשנת 1961, בו הוא שיחק עם בובי פישר כנגד האמנים האנגלים יונתן פנרוז ופיטר קלארק.
זה היה משחק הייעוץ היחיד שהוקלט בקריירה של פישר.
המשחק, שלא הסתיים לאחר שמונה שעות של משחק, עבר לשיפוט ונשפט כתיקו על ידי אלוף העולם לשעבר מקס אויבה.
בארדן נתן פרשנות טלוויזיה ל-BBC על כל המשחקים באליפות העולם של 1972. בין השנים 1973 ל-1978 הוא היה מגיש שותף של תוכנית השנתית "משחק המאסטר" של BBC2.
בארדן כתב טור יומי בעיתון Evening Standard מ־יוני 1956 ועד דצמבר 2024 — תקופה של 69 שנים, 7 חודשים ו־27 יום, הארוכה ביותר בעולם לעיתונאי.
בארדן כותב טור שבועי ב־The Guardian מאז ספטמבר 1955, וכן בעיתון Financial Times מאז מרץ 1974 ועד היום.
בשנת 2024, פיד"ה, התאחדות השחמט העולמית, העניקה לבארדן את "פרס פיד"ה-100" עבור "העיתונאי הטוב ביותר".
בארדן תרם רבות לקידום והשגשוג של השחמט האנגלי בעיקר בשנות ה־70 וה־80, תוך קידום שחקנים צעירים ותיאום מאמנים ומענקים (כמו טוני מיילס ונייג'ל שורט) ועד שהנבחרת האנגלית זכתה במדליית הכסף באולימפיאדה.
מעורבותו החלה בשנת 1971, כאשר שם לב שטוני מיילס ומייקל סטין היו שניהם מועמדים סבירים לאליפות העולם לנוער (עד גיל 20) בשנת 1973, אך הדרך היחידה עבור מדינה להיות בעלת שני נציגים הייתה לארח את האירוע.
בארדן הכיר את המממן ג'ים סלייטר, שהציע לממן יחד את האירוע, שהתקיים בטיסייד.
מיילס וסטין זכו שם במדליות הכסף והארד.
מיילס זכה באליפות בשנה שלאחר מכן.
סלייטר הסכים גם להצעתו של בארדן לממן אימונים מיוחדים על ידי בוב ווייד עבור חמשת המתבגרים הטובים ביותר.
בשנת 1972, לאחר שסלייטר הציל את הדו-קרב על אליפות העולם בין בובי פישר לבוריס ספאסקי מקריסה על ידי הכפלת קרן הפרסים, הוא הציע 5,000 ליש"ט לרב-אמן האנגלי הראשון (בפרס זכה בסופו של דבר מיילס), ו-2,500 ליש"ט לכל אחד מארבעת השחקנים הבאים שיזכו בדרגת רב-אמן.
בארדן גיבש את התנאים המפורטים, וכתב את הנאום בהייסטינגס שבו סלייטר הכריז על הפרסים.
מעודדים מההצלחה, בארדן וסלייטר הסכימו על תוכנית רחבה יותר לעידוד כישרונות בגילאים צעירים בהרבה, במטרה לייצר דור שיוכל להתחרות בברית המועצות, מדינת השחמט המובילה בעולם באותה עת.
בארדן ארגן אירועי הזמנה לנוער בסופי שבוע שבהם השחקנים הטובים ביותר שיחקו בתחרות וקיבלו הדרכה מאמנים בין המשחקים.
הם גם נחשפו לשחמט של אמני שחמט מובילים באירוע הפתוח השנתי של ה"איבנינג סטנדרד" ובאמצעות משחקים סימולטניים מול רב-אמן.
בארדן קרא הרבה ספרות שחמט סובייטית, ובשנת 1974 חזה בצורה מדויקת כי גארי קספארוב (שהיה אז ילד בן 11 ונקרא גארי ווינשטיין) יהיה אלוף העולם בשנת 1990. טורו ב"גרדיאן" מ-24 בפברואר 1975, תחת הכותרת "אלוף העולם 1990", הפך את התחזית הזו לתחזית ספציפית.
זו הייתה התחזית הראשונה מסוגה של מישהו לגבי גארי קספרוב העתידי, שעקף את תחזיתו של בארדן בחמש שנים כשזכה בתואר ב-1985.
בקיץ 1975 האמין בארדן שגם נייג'ל שורט, אז בן 9, בעל פוטנציאל לזכייה בתואר העולמי.
תוכנית האימונים התעצמה עבור שורט, שבשנים שלאחר מכן שיחק מול שלושה אלופי עולם וכמה רבי-אמנים מובילים אחרים.
בארדן גם השתמש בטורים שלו כדי לקדם את שחקניו הצעירים, אותם כינו חלק מהאנשים "התינוקות של בארדן".
כאשר שורט ניצח את ויקטור קורצ'נוי השחקן המדורג השני בעולם, במשחק סימולטני שארגן ה-Evening Standard בשנת 1976, התוצאה פורסמה במהדורת החדשות של ITN באותו ערב.
אחת ממטרות הפרסום הייתה למשוך חסויות נוספות, ובקיץ 1976 בארדן הבטיח גיבוי מבנק לוידס.
יו"ר הבנק, סר ג'רמי מורס, היה מחבר בעיות שחמט בולט, ומנהל החסויות שלו, פאט באומן, אהב את הרעיון שהבנק מממן אתגר רציני לעליונות השחמט הסובייטית.
האירוע הראשון של בנק לוידס היה ניסוי, משחק שהועבר בטלקס בין לונדון לניו יורק, לציון מאתיים שנה לארצות הברית, בו הסכים הקפטן האמריקאי להצעתו של בארדן לכלול לוחות נוספים מתחת לגיל 11, שבאחד מהם ניצח שורט (שגר ליד מנצ'סטר) את אלוף ארצות הברית לעתיד ג'ואל בנג'מין.
בשלב זה שחקנים צעירים רבים התקדמו לדרגת אמן, אך חסרו להם תארים בינלאומיים רשמיים של פיד"ה.
לכן, בשנת 1977, הושקה תחרות האמנים השנתית של בנק לוידס, בדומה לאירוע אמריקאי מוצלח בלון פיין, בו התחרו השחקנים הצעירים האמריקאים הטובים ביותר נגד רבי-אמנים.
תחרות פתוחה זו נמשכה עד שנת 1994 (בפעם ה-18, בה ניצח אלכסנדר מורוזביץ').
בארדן גם ארגן תחרות בה כל השחקנים משחקים זה נגד זה, גביע לורד ג'ון בלונדון, בו שלושה רבי-אמנים אנגלים צעירים ומבטיחים - ג'ון נאן, מייקל סטין וג'ונתן מסטל - פגשו רבי-אמנים כמו הזוכה בטורניר ולסטימיל הורט, מיגל קינטרוס, יוג'ניו טורה ואלכסנדר קוטוב.
אדמס שיחק שם לראשונה בגיל 10, ובגיל 12 החמיץ תוצאה של אמן בינלאומי בהפרש של חצי נקודה בלבד בהופעת הבכורה שלו בתחרות האמנים של בנק לוידס, שם, בהתאם למדיניותו של בארדן להשוות את הכישרונות הטובים ביותר מול רבי-אמנים מובילים, הוא גם שיחק היטב במשחק בליץ נגד בוריס ספאסקי.
בשנות ה-80, ההתקדמות השחמטאית באנגליה הייתה בעיצומה, אך בארדן מילא תפקיד פחות משמעותי בשל הצורך לטפל באמו, שסבלה ממחלת אלצהיימר.
בשנים 1988–1990, הוא ניהל את תוכנית האימונית הראשונית עבור דייוויד האוול, אז בן 8, שבגיל 16 הפך לרב-אמן הצעיר ביותר בממלכה המאוחדת.
ליאונרד בארדן - ניקולס רוסולימו, תחרות הייסטינגס 1950/51, מתאריך 1950.12.28
רוסולימו מחליף כלים כדי להיפטר מהרץ הלבן שעדיין לא זז מערוגת המוצא שלו.
כל המטרה היא שבארדן יישאר עם הרץ הרע שתנועתו מוגבלת על ידי הרגלים בשעה שלו יישאר פרש חזק.
למעשה רוסולימו משחק עם "כלי יותר" וזוכה בקלות בסיום הרגלים.
ליאונרד בארדן - ניקולס רוסולימו, תחרות הייסטינגס 1950/51, מתאריך 1950.12.28, יוטיוב
ליאונרד סילבן פייקוף (נולד ב־15 באוקטובר 1933) הוא פילוסוף קנדי־אמריקאי.
הוא אובייקטיביסט והיה מקורב של איין ראנד, שמינתה אותו ליורש עזבונה.
פייקוף הוא פרופסור לשעבר לפילוסופיה ומנחה תוכנית רדיו.
ייסד יחד עם אחרים את מכון איין ראנד (ARI) בשנת 1985 והוא מחברם של מספר ספרים בנושא פילוסופיה.
פייקוף נולד ב־1933 בוויניפג, מניטובה, קנדה, לסמואל פייקוף, רופא מנתח, ולאשתו בסי, מנצחת תזמורת.
הוא למד באוניברסיטת מניטובה בין השנים 1950 ל־1953 כסטודנט לרפואה.
עם זאת, בעקבות שיחותיו המוקדמות עם ראנד, הוא עבר לאוניברסיטת ניו יורק כדי ללמוד פילוסופיה, שם קיבל את תוארי ה־BA, ה־MA וה־PhD בפילוסופיה בשנים 1954, 1957 ו־1964, בהתאמה.
מנחה עבודת הדוקטורט שלו היה הפילוסוף הפרגמטיסט האמריקאי סידני הוק , ועבודתו עסקה במעמד המטאפיזי של חוק האי־סתירה.
הוא לימד פילוסופיה במשך שנים רבות במכללות שונות.
פייקוף פגש לראשונה את איין ראנד דרך בת דודתו ברברה ברנדן בקליפורניה כשהיה בן 17. הוא מספר שהמפגש עם ראנד גרם לו להיות מודע לחשיבותה העמוקה של הפילוסופיה.
כשראנד עברה לניו יורק בשנת 1951, פייקוף החליט ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך לימודיו, דן לעיתים קרובות בפילוסופיה באופן פרטי עם ראנד לעומק על פני מגוון נושאים.
פייקוף, יחד עם נתניאל ברנדן , אלן גרינספן, ברברה ברנדן ומספר מקורבים נוספים, שכינו את עצמם "הקולקטיב", נפגשו לעיתים קרובות עם ראנד כדי לדון בפילוסופיה ובפוליטיקה, וכדי לקרוא ולדון ברומן שכתבה ראנד באותם ימים, "מרד הנפילים", בדירתה במנהטן.
בשנת 1958 ייסד ברנדן את "הרצאות נתנאל ברנדן", ששמן שונה מאוחר יותר למכון נתניאל ברנדן (NBI) , כדי לקדם את האובייקטיביזם באמצעות הרצאות וסמינרים חינוכיים ברחבי ארצות הברית.
פייקוף היה בין המרצים הראשונים של NBI, ולימד קורס על תולדות הפילוסופיה.
דיונים עם פייקוף ואלן גוטהלף בשנות ה־60 הניעו את ראנד להשלים מונוגרפיה מורחבת על היווצרות מושגים – "מבוא לאפיסטמולוגיה אובייקטיביסטית" .
ראנד כללה את מאמרו של פייקוף המבקר את הדיכוטומיה האנליטית־סינתטית כאשר המונוגרפיה יצאה לאור בצורת ספר בשנת 1979. פייקוף היה גם משתתף פעיל בסדנאות של ראנד בשנים 1969–1971 על המונוגרפיה, וכן בסדנאות פילוסופיה קטנות יותר שהתקיימו לאחר מכן בדירתה של ראנד.
פייקוף השתמש מאוחר יותר בתמלילים של סדנאות אלה כדי ליצור מהדורה מורחבת של "מבוא לאפיסטמולוגיה אובייקטיביסטית", אותה ערך יחד עם הארי בינסוונגר .
לאחר פירוק NBI בשנת 1968, פייקוף המשיך להעביר קורסי הרצאות פרטיים במגוון נושאים, והקלטות של הרצאות אלה נמכרו במשך שנים רבות.
קורסי ההרצאות שלו כוללים: "תולדות הפילוסופיה", "מבוא ללוגיקה", "אמנות החשיבה", "אינדוקציה בפיזיקה ובפילוסופיה", "מידה מוסרית", "פילוסופיה של חינוך", "הבנת האובייקטיביזם", "עקרונות התקשורת האובייקטיבית", ו"שמונה מחזות גדולים".
ראנד אישרה את סדרת ההרצאות שלו מ־1976 על האובייקטיביזם כפירוש הטוב ביותר לפילוסופיה שלה, היחידה שהכירה כמדויקת.
ספרו הראשון של פייקוף, "The Ominous Parallels" , שיצא לאור ב־1982, היה גם הסבר אובייקטיביסטי לעלייתו של הרייך השלישי והשואה, וגם אזהרה שארצות הברית נמצאת בדרך לטוטליטריזם בשל הקבלות פילוסופיות ותרבותיות בין רפובליקת ויימאר לבין ארצות הברית של התקופה.
במבוא שלה, כתבה ראנד שזהו הספר הראשון מאת פילוסוף אובייקטיביסטי מלבדה.
ראנד מינתה את פייקוף ליורש החוקי של עזבונה.
כמנהל צוואתה של ראנד, פייקוף מנהל את זכויות היוצרים לכל יצירותיה, למעט "המנון", שעבר לרשות הציבור.
הוא פיקח על עריכת והוצאת יצירותיה שלא פורסמו במספר כרכים, הכוללים את מכתביה, יומני הפילוסופיה שלה, והיצירות הספרותיות שלא פורסמו בחייה.
בנוסף, כתב הקדמות לכל ההדפסות הנוכחיות של יצירותיה.
במשך מספר שנים, המשיך את מסורתה של ראנד להרצות מדי שנה בפורום פורד הול בבוסטון.
בשנת 1985 ייסד פייקוף את מכון איין ראנד.
פייקוף עיבד את סדרת ההרצאות שלו משנת 1976 על רעיונותיה של ראנד לספר בשם "אובייקטיביזם: הפילוסופיה של איין ראנד" , שפורסם בשנת 1991. באמצע שנות ה־90, פייקוף לימד קורסים במרכז הבוגרים האובייקטיביסטי של מכון איין ראנד (ששמו שונה למרכז האקדמי האובייקטיביסטי בשנת 2000), יחד עם הארי בינסוונגר ופיטר שוורץ .
בין השנים 1995 ל־1999, פייקוף הנחה תוכנית רדיו ארצית שהתמקדה בפילוסופיה ובתרבות.
מפברואר 2006 עד יוני 2007, פייקוף פרסם תשובות מקוונות לשאלות ששלחו אליו בדואר אלקטרוני.
לאחר מכן עבר לפודקאסט שהושק ב־22 באוקטובר 2007, והמשיך עד 31 באוקטובר 2016.
מאמריו הופיעו בהוצאות מגוונות כמו "בארונס" ו־"American Catholic Philosophical Quarterly" , והופעותיו בטלוויזיה נעו בין "Politically Incorrect" של ביל מאהר ו־"The O'Reilly Factor" של ביל או'ריילי ועד דיוני פאנל ב־C-SPAN.
הוא גם מופיע ב־"Ayn Rand: A Sense of Life" , הסרט התיעודי שהועמד לפרס אוסקר מאת מייקל פקסטון .
פייקוף ירש רבים מכתבי היד של ראנד.
במהלך חייה, ראנד הצהירה שהיא תוריש את כתבי היד שלה לספריית הקונגרס.
מאוחר יותר היו לה הסתייגויות, והירושה לא הייתה חלק מצוואתה של ראנד.
עם זאת, לאחר מותה, ספריית הקונגרס ביקשה את כתבי היד.
ביולי 1991, פייקוף ביקש מעוזר להעביר את כתבי היד של הרומנים של ראנד, למעט העמוד הראשון והעמוד האחרון של "כמעיין המתגבר", אותם הוא מסגר.
במקומם, העביר צילום של העמודים כדי שכתבי היד יהיו "שלמים".
ב־16 באוגוסט 1998, לוס אנג'לס טיימס פרסם מאמר על פייקוף, כולל בדיחה על "גניבת" העמודים מספריית הקונגרס.
הספרייה דרשה שימסור להם את העמודים, וראתה בהם רכוש ממשלת ארצות הברית.
תלונה ממחלקת המשפטים של ארצות הברית הגיעה בעקבות כך באוקטובר 2000, תוך תביעת נזקים גבוהה ממיליון דולר אלא אם פייקוף ימסור את העמודים.
לאחר התייעצות עם עורך דינו, פייקוף העביר את העמודים לנציג של ספריית הקונגרס.
בספרו "The Logical Leap: Induction in Physics" (שכתב יחד עם הפיזיקאי דייוויד הרימן), פייקוף טוען שבעיית האינדוקציה אינה קיימת, מכיוון שהפילוסופיה עצמה היא מדע אינדוקטיבי, ולפיכך כל ניסיון להכחיש את תוקפה של האינדוקציה סותר את עצמו על ידי קבלה מרומזת של תוקף האינדוקציה.
פייקוף והרימן גם טוענים שטענות מדעיות המאומתות באמצעות אינדוקציה צריכות להיחשב נכונות עד שראיות חדשות מצדיקות שינוי או תיקון שלהן, מכיוון שהידע המדעי הנגזר מאינדוקציה הוא הקשרי.
במילים אחרות, מי שעל בסיס ראיות חותכות טוענים טענות מדעיות אינדוקטיביות בנוגע למדע אינם יכולים לטעון שהטענות שלהם אינן כפופות לשום שינוי אפשרי, אך יכולים לטעון שהן הטענות הרציונליות היחידות שניתן להאמין בהן על בסיס הראיות הזמינות.
הם מסיקים שאותו תהליך של אינדוקציה חיוני לכל תחום רציונלי (למעט מתמטיקה) ושכתוצאה מכך, האמת בכל תחום כזה מחזיקה באותה אובייקטיביות כמו זו של הפיזיקה.
פייקוף תומך בקפיטליזם מסוג לסה פר, וטוען שתפקידה של הממשלה בחברה צריך להיות מוגבל לתפיסות של מדינת שומר הלילה.
הוא מתנגד למיסוי, לחינוך ציבורי , לרווחה ולרגולציות עסקיות.
הוא גם מתנגד לחוקים המסדירים פורנוגרפיה, המתת חסד או מחקר תאי גזע.
הוא תומך בזכות להפלה אך מבקר את המגינים על הפלות שמכנים עצמם "Pro-choice", וטוען שהמונח מתעלם מהסוגיות הפילוסופיות העמוקות יותר המעורבות.
הוא מאמין שמילה של ילד צעיר מכדי להסכים צריכה להיות פשע והיא מרושעת.
הוא ממשיך את התנגדותה של ראנד לליברטריאניזם, ונשאר מתנגד בתוקף לכל תיאור של הפילוסופיה הפוליטית האובייקטיביסטית כ"ליברטריאנית" ולכל שיתוף פעולה עם רוב הקבוצות הליברטריאניות.
הוא היה ביקורתי כלפי מדיניות החוץ האמריקאית, וראה גם בהשקפות הנאו־שמרניות וגם בהשקפות הליברטריאניות כמקריבות את עצמן.
הוא מתנגד למונחים "בדלני" או "מתערב" לתיאור השקפותיו בנושא מדיניות חוץ, וקובע שה"התערבות" היחידה שארצות הברית צריכה לבצע היא מלחמה "רק וכאשר היא להגנה עצמית".
פייקוף פעל למען כך שאליאן גונזלס יישאר בפלורידה, במקום לחזור לאביו בקובה, וקבע: "לשלוח ילד להירקב בבית הכלא של קובה לכאורה למען רווחתו שלו הוא צביעות פלילית.
לשלוח אותו לשם כדי לשמר את זכויות אביו הוא אבסורד, שכן אין זכויות הוריות או זכויות אחרות בקובה.
לשלוח אותו לשם מכיוון ש'הוא זקוק לאב, לא משנה מה' זה קלישאה ריקה מתוכן.
האם הוא זקוק לאב שאין לו ברירה אלא לצפות בבנו נשבר בנפשו ומורעב בגופו?"
פייקוף טוען שהעם הפלסטיני לפני הקמת מדינת ישראל היה מורכב אך ורק מ"שבטים נוודים שנדדו על פני השטח", ושלערבים כיום אין מושג של זכויות קניין; ואף שהאנטגוניזם ה"פרימיטיביסטי" שלהם לזכויות כאלה הוא שורש הטרור הערבי.
הוא טוען שישראל היא משואת מוסר שלא צריכה להחזיר שום שטח לערבים או אפילו לנהל איתם משא ומתן.
פייקוף רואה בהלאמת נכסי נפט במזרח התיכון שפותחו על ידי תאגידים מערביים – החל מאיראן ב־1951 – הפרה של המשפט הבין־לאומי ומתייחס למאמצים כאלה כ"החרמה" ותומך במבצעים חשאיים כדי להפוך מאמצים כאלה.
ב־2004, פייקוף תמך בג'ון קרי (אף על פי שחשב על קרי כמועמד "גרוע באופן מגעיל") נגד ג'ורג' ווקר בוש (שאותו כינה "גרוע באופן אפוקליפטי"), על בסיס העקרונות הדתיים של בוש וסירובו למחוץ משטרים איסלאמיים, במיוחד איראן, יחד עם מדיניותו הכלכלית "הנידונה לכישלון".
לקראת הבחירות של 2006, פייקוף המליץ להצביע רק לדמוקרטים, כדי למנוע את מה שהוא רואה כעלייה בהשפעתו של הימין הדתי , והוסיף:
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב־2008, פייקוף אמר: "לא הייתי חולם להצביע", ואמר שיש "למחוק" או "להעניש בחומרה" את הרפובליקנים על הקשר שלהם עם הימין הדתי.
יתרה מכך, הוא אפיין את ברק אובמה כ"אנטי־אמריקאי" ו"שקרן צבוע" עם קשרים מטרידים לאסלאם.
הוא כינה את שותפו לריצה, ג'ו ביידן, "פטפטן מבדר להפליא", ואת יריביהם הרפובליקנים ג'ון מקיין ושרה פיילין כ"מטומטם עייף" ו"אופורטוניסטית", בהתאמה.
בפודקאסט משנת 2010, פייקוף הסביר מדוע הוא תומך בהגבלות הגירה בהקשר הנוכחי של מדינת הרווחה, ומדוע הוא לא רואה בכך סתירה לדחייה הכללית של האובייקטיביזם להגבלות הגירה.
בפודקאסט אחר משנת 2010, פייקוף הסביר שהוא אינו תומך בבניית מסגד ליד גראונד זירו בניו יורק, וטוען שזכויות קניין תמיד הקשריות ושמניעת הבנייה היא צורך בזמן המלחמה.
באופן דומה, הוא תמך באיסור הצרפתי על הבורקה.
בספטמבר 2012, פייקוף תמך במיט רומני לנשיאות, תוך ציון הניהיליזם לכאורה של הנשיא אובמה, המיסוי , מדיניות הכלכלה והאנרגיה , Obamacare והשימוש שלו בצווים נשיאותיים.
עם זאת, פייקוף לא היה נלהב בתמיכתו ברומני, וכינה אותו מועמד "מפייס וחסר כיוון", "ללא השקפות פוליטיות" שיהיה שימושי לרכישת זמן.
מאותה סיבה, הוא תמך במועמדים הרפובליקנים לקונגרס.
לאחר מכן, הוא כינה את בחירתו מחדש של אובמה "אסון", "האירוע הפוליטי הגרוע ביותר שהתרחש אי פעם בהיסטוריה של היבשת הזו" ו"גרוע יותר ממלחמת האזרחים".
בבחירות 2020 ו־2024, פייקוף תמך בדונלד טראמפ.
פייקוף היה נשוי ארבע פעמים והתגרש שלוש.
בספטמבר 1971, הוא התחתן עם סוזן לודל; הם התגרשו ב־1978. הוא התחתן עם אשתו השנייה, סינתיה פסטור, בפברואר 1983. בתם קירה פייקוף נולדה ב־1985; הם התגרשו כשהייתה בת שש.
לאחר מכן הוא התחתן עם איימי לין רמבאך ; הם התגרשו ב־2012. בספטמבר 2023, הוא התחתן עם גרייס דייוויס.
ניית'ן פרוידנטל ליאופולד, הבן וריצ'רד א' לוב (Richard Albert Loeb; 11 ביוני 1905 – 28 בינואר 1936) המוכרים כליאופולד ולוב (Leopold and Loeb), היו צמד רוצחים אמריקאים ממוצא יהודי.
סטודנטים מצטיינים מאוניברסיטת שיקגו, התפרסמו בכך שבנסותם לבצע פשע מושלם הם רצחו בצוותא את בובי פרנקס בן ה-14, בן דודו ושכנו של לוב אותו הכירו שניהם, ב-1924.
השניים נתפסו והורשעו ברצח לאחר משפט סנסציוני שבו זכו להגנת גדול פרקליטי התקופה, עוה"ד קלרנס דרו, ונדונו למאסר עולם ועוד 99 שנים.
למשפט הייתה חשיבות תקדימית בהתפתחות הפסיקה בנושא גזירת עונש מוות בארצות הברית.
פשעם של ליאופולד ולוב הסעיר את בני התקופה, והיום עודנו מצוטט בתרבות הפופולרית, וזוכה לאזכורים תכופים.
כפי הנראה, המניע לפשע היה רצונם של השניים לאשר את אמונתם כי הודות למנת המשכל הגבוהה שלהם יוכלו לבצע פשע מושלם ולחמוק מעונש.
מערכת היחסים בין השניים שכללה, כנראה, גם אלמנטים הומוסקסואליים, הייתה נושא למספר ספרים וסרטי קולנוע שזכו להצלחה.
ליאופולד, שהיה בן 19 בזמן הרצח, ולוב, שהיה בן 18, האמינו כי כל אחד מהם הוא "על-אדם" במובן מסוים של המושג, וכי בידם לבצע "פשע מושלם" של חטיפה ורציחה, מבלי להיתפס, אך ורק בזכות עליונותם השכלית.
השניים אכן היו אינטליגנטים בצורה יוצאת מגדר הרגיל: ליאופולד הספיק לסיים חוק לימודיו בקולג' ולמד משפטים באוניברסיטת שיקגו; הוא דיבר חמש עשרה שפות, והיה מומחה באורניתולוגיה.
לוב היה הבוגר הצעיר ביותר עד אז של אוניברסיטת מישיגן.
ליאופולד תכנן לעבור לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, לאחר טיול באירופה.
לוב תכנן ללמוד משפטים באוניברסיטת שיקגו אחרי השלמת מספר קורסים שחסרו לו לשם כך.
ליאופולד ולוב חיו שניהם בשכונה היהודית העשירה קנווד בשיקגו.
אביו של לוב, אלברט, היה עורך דין אמיד שכיהן כסגן נשיא רשת 'סירס ורובק'.
משפחתו של ליאופולד גרה במרחק שני בתים ממשפחתו של לוב.
השניים חברו יחדיו ותכננו את הרצח לפרטיו במשך חודשים, כשהם מחזקים עצמם בביצוע פשעים קטנים, כגנבות פעוטות, מבלי שייתפסו.
ביום רביעי, 21 במאי 1924, ביצעו השניים את מזימתם.
הם פיתו את הנער בובי פרנקס בן ה-14, אותו הכירו משכונתם, להיכנס עמם לרכב ששכרו.
לוב היה הראשון שהכה בראשו של פרנקס בחפץ קהה, ואז השניים חנקו אותו למוות.
אחרי הסתרת הגופה בצינור מתחת למעבר פסי רכבת מחוץ לשיקגו, צרבו את הגופה בחומצה כדי להקשות על זיהויה ואז פנו למשפחה בדרישת כופר בסך 10,000 דולר.
בטרם הספיקה המשפחה לשלם את הכופר הנדרש, נמצאה הגופה בידי מהגר פולני בשם טוני מינק.
המשטרה הסיקה באופן מיידי שאין המדובר בחטיפה, שכן אז לא הייתה לחוטפים סיבה לרצוח את פרנקס.
במקום הרצח נמצאו משקפיים עם ציר מיוחד, ואלו זוהו כשייכים לליאופולד; מכתב הכופר נדפס במכונת הכתיבה של ליאופולד.
במהלך חקירתם על ידי המשטרה נשברו השניים והודו במעשה, אך כל אחד מהם האשים את חברו בביצוע הרצח עצמו.
השניים סיפרו לימים כי סברו שהרצח יתגלה רק זמן רב לאחר תשלום הכופר, אך נראה כי תשלום הכופר לא היה הסיבה לרצח.
שניהם באו ממשפחות עשירות שדאגו לכל מבוקשם.
הם הודו כי נמשכו למעשה בשל הריגוש שציפו לחוות.
הציבור הגיב בזעם על מעשה הרצח.
העובדה ששני הרוצחים היו יהודים הובילה לחשש ממהומות אנטישמיות.
הסופר מאיר לוין צוטט אז כאומר ש"רווח לנו שגם הקורבן היה יהודי".
שיקגו באותה עת הייתה עיר שרוב תושביה היו מהגרים או בני מהגרים, ובה פוליטיקה, שכונות ומוסדות נשאו לרוב חותם אתני.
איש משני הרוצחים לא היה אדוק בדתו, ואמו של לוב הייתה קתולית - אך הרוצחים סווגו כ"יהודים".
הרצח, והמשפט שבא בעקבותיו, קיבלו סיקור ופרסום עולמי.
שני הרוצחים הודו בפני העיתונות כי קיימו מערכת יחסים מינית הומוסקסואלית ביניהם, והדבר הגביר את העניין הציבורי ברצח במידה רבה, לאור ההתייחסות להומוסקסואליות באותם ימים כסטייה מינית.
המשפט הפך לאירוע תקשורתי, וכונה בידי העיתונות "משפט המאה" (אחד מכמה משפטים שנשאו תואר זה במהלך המאה ה-20).
משפחתו של לוב שכרה את פרקליט ההגנה המפורסם ביותר בארצות הברית, קלרנס דארו, שהיה לוחם ידוע נגד הטלת עונש מוות.
בעוד שהציפייה הכללית הייתה כי השניים יטענו לחפותם בטענה של אי שפיות, דארו שכנעם להודות באשמה, ובדרך זו להימנע ממשפט בפני מושבעים שעלול היה להביא לפסיקת עונש מוות, בשל האווירה הציבורית המוטה נגדם.
דארו הטיל יהבו על טיעון בפני שופט יחיד, ג'ון פ.
דארו נשא נאום בן 12 שעות, אותו חשב לנאום הטוב בקריירה שלו.
יש הסבורים כי דארו קיבל את ייצוג שני הנאשמים על מנת לשאת נאום זה.
הוא ידע כי טיעוניו כנגד עונש המוות יזכו לפרסום רב, ואם יצליח לשכנע את השופט להשאיר בחיים שני רוצחים כה שפלים, כתקדים, ייתכן שהדבר יקשה על גזירת עונש מוות בעתיד.
דארו אכן הצליח לשכנע את השופט, אשר גזר על השניים עונשי מאסר עולם על הרצח ועוד 99 שנות מאסר על החטיפה.
בכלא השתמשו ליאופולד ולוב בכישוריהם באופן חיובי.
הם קיימו כיתות לימוד לאסירים האחרים.
בינואר 1936 נרצח לוב על ידי אסיר אחר במקלחת של בית הסוהר, לאחר שטען כי הותקף מינית על ידי לוב.
טענת הרוצח התקבלה על ידי בית המשפט שקבע כי הרוצח, דיי, פעל מתוך הגנה עצמית.
לאחר שנים הודה שותפו לתא של דיי כי המעשה היה מתוכנן, וכי הוא נבע מכעס על לוב שהפסיק לכבד את שותפיו לתא בפריטים שקיבל בחבילות מחוץ לבית הסוהר.
ב-1958, בתום שלושים ושלוש שנות מאסר, זכה ליאופולד לשחרור מוקדם עקב התנהגות טובה בכלא.
באותה שנה כתב את ספרו "מאסר עולם + 99 שנים".
כדי להימנע מתשומת לב ציבורית הוא עבר לפוארטו ריקו, שם נשא לאישה בעלת חנות פרחים מקומית.
ליאופולד מת מהתקף לב ב-1971.
הרצח שימש כהשראה למספר ספרים ולמספר סרטים, בנוסף לאזכורים רבים בתרבות הפופולרית, החל מסרטי וודי אלן וכלה באזכורים בסיינפלד:
סרטו של אלפרד היצ'קוק "החבל" מ-1948 (Rope), בו רוצחים שני סטודנטים מבריקים את חברם במטרה להוכיח את עליונותם וליצור פשע מושלם, נעשה בהשראת המקרה של ליאופולד ולוב.
ב-1956 פרסם הסופר מאיר לוין שהיה חברם של השניים לספסל הלימודים באוניברסיטת שיקגו, את הספר "כפייה", שתיאר את הרצח מנקודת מבטו.
הרוצחים בספר נקראו "סטיינר ושטראוס".
בספר יש הבחנות פסיכולוגיות ופסיכואנליטיות מעניינות, כגון ההבחנה שאחד מן השנים היה המוביל בעוד השני היה מובל, או כי הטמנת הגופה בצינור תחת הכביש הייתה אקט סמלי של החזרתה לרחם.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1959 עובד הספר לסרט "כפייה" (Compulsion), בבימויו של ריצ'רד פליישר ובכיכובם של דין סטוקוול וברדפורד דילמן.
את דארו שיחק אורסון ולס, שנאום הסיכום שלו בבית המשפט הוא אחד המונולוגים הארוכים בהיסטוריה של הקולנוע.
ב-1991 יצא הסרט 'הפרקליט', הסוקר את קורות חייו של עורך הדין קלרנס דארו.
בסרט התייחסות משמעותית למשפטם של לוב וליאופולד, כולל ביום של קטעים ממשפטם, בהתבסס על פרוטוקול המשפט.
ב-1992 יצר הבמאי טום קאלין את הסרט "סוון" (Swoon) המשחזר את הסיפור האמיתי של הפשע, כשגיבוריו נושאים את השמות האמיתיים של גיבורי הפרשה, תוך מתן דגש על מערכת היחסים ההומוסקסואלית שבין השניים.
סרטים נוספים עסקו במערכת יחסים הדומה לזו שבין ליאופולד ולוב.
מתוכם ניתן לציין את סרטו של ברבט שרדר "נוסחה לרצח" (Murder by numbers) מ-2002 בו כיכבה סנדרה בולוק, וסרטים נוספים.
אירוע אמיתי שיש בו דמיון מה לפרשת ליאופולד ולוב הוא פרשת רצח המשפחה על ידי שני צעירים בקנזס ב-1959, שתוארה בספרו התיעודי של טרומן קפוטה "בדם קר".
בסדרה "אימפריית הפשע" ניתן לראות כי שוטר קורא עיתון שכותרתו הראשית מדברת על הרצח שבצעו ליאופולד ולוב.
הפרק "Uncivillized" בעונה הראשונה של הסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד מבוסס בחלקו על פרשת הרצח.
ליאופולד (ליאו) צ'ארלס מוריס סטנט איימרי Charles Maurice Stennett Amery; 22 בנובמבר 1873 – 16 בספטמבר 1955) היה מדינאי בריטי בכיר, ששימש כשר המושבות והיה ממצדדי אחדות האימפריה הבריטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנגד בחריפות למדיניותו הפייסנית של נוויל צ'מברלין והיה מאלו שגרמו להתפטרותו.
איימרי, שמוצאו היהודי התפרסם רק לאחר מותו, היה ידיד הציונות ונמנה עם מנסחי הצהרת בלפור.
הוא התנגד לספר הלבן השני והשלישי שפורסמו בתקופת המנדט הבריטי.
ליאופולד איימרי נולד בהודו בשנת 1873. אביו צ'ארלס פרדריק היה קצין צבא, ואמו אליזבת ג'והנה ספיר הייתה בת למשפחה יהודית-הונגרית, שהשתקעה באנגליה ונטבלה לכנסייה האנגליקנית (כמקובל, איימרי התבייש במוצאו היהודי והסתיר אותו כל ימיו; הפרט המביך נחשף רק ב-1999 על ידי ההיסטוריון ויליאם רובינשטיין).
הוריו התגרשו, והאם גידלה את ליאופולד ואת אחיו בקשיים מרובים.
התחנך בהארו, בית הספר של בני המעמדות העליונים באנגליה, ושם החלה ידידותו רבת השנים עם וינסטון צ'רצ'יל.
לאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד.
איימרי היה תלמיד מצטיין ובעל כישרון לשפות; הוא שלט בשפת ההינדי, בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית, בבולגרית, בטורקית, בסרבית ובהונגרית.
בעת מלחמת הבורים השנייה היה הכתב הצבאי הבכיר של הטיימס של לונדון לסיקור המלחמה.
לאחר המלחמה ערך שבעה כרכים על תולדותיה.
במאי 1911 נבחר ליאופולד איימרי בבחירות הביניים לבית הנבחרים הבריטי במחוז הבחירה דרום ברמינגהאם מטעם המפלגה הליברלית-יוניוניסטית ששנה אחר כך התמזגה עם המפלגה השמרנית.
בשל בקיאותו בשפות, שירת בעת מלחמת העולם הראשונה במודיעין הבריטי כקצין מודיעין בבלקנים.
בימי המלחמה סייע לזאב ז'בוטינסקי בהקמת הגדודים העבריים.
ב-2 בנובמבר 1917 ראה אור המסמך הידוע כ"הצהרת בלפור".
ההצהרה הייתה מכתב בחתימתו של שר החוץ הבריטי, ארתור בלפור, ועיקרה הכרזה כי בריטניה תתמוך בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל.
ההצהרה הוענקה במענה לבקשתו של נשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, לימים נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, וניתנה, בין היתר, גם כאות הוקרה לתרומתו הגדולה של ויצמן למאמץ המלחמה של בריטניה.
ההצהרה הייתה מסויגת ומצומצמת יחסית לבקשתו של ויצמן, אך התקבלה בהתרגשות רבה בתנועה הציונית ובקרב יהדות העולם.
הייתה זו הכרה מדינית ראשונה בזכותו של עם ישראל לישות מדינית בארץ ישראל.
בפומבי נודע הלורד בלפור, שר החוץ בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג', כמי שחיבר את ההצהרה, אך למעשה הטיל בלפור בחשאי על ליאופולד איימרי לנסח אותה.
הנוסח עבר מספר גלגולים ונוספו לו סייגים ותיקוני ניסוח שנבעו מהאינטרסים הבריטיים בעולם הערבי ואפילו מדרישות מתנגדי הציונות בקרב יהודי בריטניה.
הנוסח הסופי של ההצהרה היה פרי ניסוחם של ליאופולד איימרי והלורד אלפרד מילנר, חבר קבינט המלחמה הבריטי.
לאחר תום המלחמה כיהן איימרי, בשנים 1919–1921, כתת-שר המושבות בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג'.
בשנת 1922 התמנה איימרי לתפקיד המיניסטריאלי הבכיר של שר הצי – הלורד הראשון של האדמירליות במינוח הבריטי.
באותה שנה התמנה אף כחבר במועצה המלכותית.
בשנת 1924 התמנה לשר המושבות, תפקיד רב חשיבות בתקופה שהאימפריה הבריטית, שכללה מושבות, שטחי מנדט ודומיניונים, הייתה בשיא גודלה והקיפה שטחים רבים על פני כדור הארץ.
בשנת 1929, עם כינונה של ממשלת הלייבור השנייה בראשותו של רמזי מקדונלד, חדל איימרי לכהן כשר, ובמשך כל שנות השלושים נשאר איימרי חבר פרלמנט, אך לא נשא בכל משרה ממשלתית - גם כאשר המפלגה השמרנית חזרה לממשלות שקמו החל מ-1931 ואף הובילה אותן החל מ-1935.
מאז ומתמיד היה ממצדדי אחדות האימפריה הבריטית.
הוא תמך בהתפתחות הדומיניונים לדרגת מדינות עצמאיות הקשורות בקשרי תרבות, מסחר והגנה עם בריטניה.