tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נטה לפרשנות סמלית שפענחה את הדתות כיצירות של "אדם כללי", שיש לגלות מחדש את דמותו.
במסגרת תפיסה זו הפך גתה חשוב עבורו לא פחות מעבודתו של המטפיזיקאי ופילוסוף הדת הצרפתי רנה גנון.
תורותיהן וסמליהן של כל הדתות, לא רק של דתות העולם הגדולות, עוררו את התעניינותו, כפי שמראה במיוחד ספרו "מסורת" (Überlieferung, 1936), שזכה להערכה בין היתר מהרמן הסה.
ניתן לכנות את יצירתו הדו-כרכית "היות אדם" (Menschwerdung), שהושלמה ב-1944, כמגנום אופוס שלו.
זוהי פרשנות לשבע הבקשות של תפילת האדון (Vaterunser), הפותחת את יצירתו המאוחרת של ציגלר, שהייתה מכוונת באופן מובהק לנצרות.
ציגלר זכה לחשיבות גם כסופר פוליטי שמרני בחוגם של ופרנץ פון פאפן.
עם ספריו "הרייך הקדוש של הגרמנים" (Das heilige Reich der Deutschen, 1925) ו"הרוח האירופית" (Der europäische Geist, 1929), הוא השפיע על , במיוחד על ארנסט יונגר ו.
הם שאבו השראה רבה מיצירתו של ציגלר וגם פגשו אותו אישית.
ציין ב-2017 בדי צייט כי הפוליטיקאי , תלמידו של , חש בבית באסכולת המהפכה השמרנית ברוחו של ציגלר, ומרבה להציג את "פתרונותיו" שלו.
בתחילה הכריז ציגלר על "ימי הביניים חדשים" ורצה לכוון את האנרגיות מעניקות-המשמעות של הדתות, ובראשן הבודהיזם כדת אתאיסטית, לעבר "רייך גרמני" עתידי.
מאוחר יותר, ציגלר, שהיה פציפיסט, התכחש לרעיון זה, שאותו הציג במיוחד בחיבורו "הבודהה הנצחי" (Der ewige Buddho, 1922), וחזר לשורשיו הנוצריים עם יצירתו "היות אדם" (Menschwerdung, 1948), שבה הוא עוסק בהרחבה בפילוסוף סרן קירקגור, במיסטיקן והתאוסוף יאקוב במה, ובפילוסוף .
ב-1929 זכה ציגלר בפרס גתה.
לאופולד קרוֹנֶקר היה מתמטיקאי יהודי-גרמני.
קרונקר היה תלמידו וידידו הוותיק של ארנסט קומר.
קרונקר הגיש בשנת 1845 את התזה שלו באוניברסיטת ברלין, ובה חידש בתחום שדה המספרים האלגבריים בתורת המספרים.
לאחר הגשת התזה וקבלת תוארו, פרש קרונקר מעולם המתמטיקה למשך שמונה שנים, במהלכן ניהל את רכושו ועסקיו של דודו.
בשנת 1853 פרסם מזכר שהרחיב את עבודתו של אווריסט גלואה על פתרון משוואות אלגבריות.
בשנת 1883 מונה קרונקר לפרופסור בברלין.
עם תלמידיו בברלין נמנה ליאו מוצקין, אשר התמסרותו לפעילות ציונית סיכלה את השלמת לימודיו.
קרונקר טען כי כל האריתמטיקה והאנליזה צריכות להתבסס על המספרים השלמים, כמשתקף היטב בדבריו: "אלוהים יצר את המספרים הטבעיים, כל היתר הוא מעשה האדם".
קרונקר נודע כמתנגד בולט לתורת הקבוצות של גאורג קנטור.
קרונקר גם תרם לפיתוח מושג הרצף, בהראותו בנייה של מספרים אי-רציונליים.
בעבודה שפרסם בשנת 1858 על המשוואה הפולינומית ממעלה חמישית, הוא הראה שלמרות שלא ניתן לפתור משוואות כאלה באמצעות ארבע פעולות החשבון והוצאת שורש, אפשר לפתור אותן באמצעות פונקציות אליפטיות מודולריות (תוצאות דומות הוצגו במקביל על ידי שארל הרמיט ופרנצ'סקו בריוסקי).
הפונקציה המתמטית "הדלתא של קרונקר" (פונקציה של שני משתנים, בדרך כלל מספרים שלמים, פונקציה השווה ל-1 אם שני משתניה זהים, ולאפס אחרת), קרויה על שמו.
לאופרד 1 הוא טנק המערכה העיקרי הראשון שתוכנן ויוצר בגרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המלחמה הקרה חל שינוי ביחס בעלות הברית המערביות לגרמניה.
מי שהייתה האויבת המרה בין 1939 ל-1945, הייתה עכשיו אזור חיץ בין העוצמה הצבאית הסובייטית לבין מערב אירופה.
בעלות הברית המערביות (שעתה הקימו את נאט"ו) ידעו שכל מלחמה קונבנציונלית בין ברית המועצות לבין המערב תתנהל על אדמת גרמניה.
לכן, כאשר הוקמה גרמניה המערבית הוחלט כי יוקם לה כוח הגנה.
בתחילה היה מדובר בכוח צנוע, אך במהרה הוברר שעל מנת לעצור הסתערות סובייטית משוריינת יש לתת לגרמנים טנקים.
בשנת 1955 הגיעו לגרמניה טנקי M47 ו-M48, והוקם מחדש חיל השריון הגרמני.
האמריקאים זיהו גם פוטנציאל לשיתוף פעולה עם הגרמנים בתחום תכנון הטנקים, בייחוד לאור העובדה שהגרמנים תכננו בעבר את הטנקים הטובים בעולם.
מסקנה זו הובילה ליצירתו של מיזם משותף של ארצות הברית עם גרמניה המערבית, שמטרתו הייתה תכנון טנק נייד וקל יחסית.
המיזם התפרק לאחר זמן קצר, וגרמנים החליטו לפתוח תוכנית לפיתוח טנקים משל עצמם.
צוות תכנון של חברת פורשה (שהייתה אחראית לחלק מהטנקים הגרמנים של מלחמת העולם השנייה), תכנן טנק במשקל של ארבעים טון, מהיר יחסית אך נטול חידושים מיוחדים.
שמו של הטנק היה לאופרד 1.
החימוש העיקרי של הטנק היה תותח L7 בריטי בקוטר 105 מילימטר חרוק קנה, ונוספו לו שני מקלעי 7.62 מילימטר MG3 תוצרת גרמניה.
הודות למנוע טוב ותיבת הילוכים איכותית (שיוצרו על ידי חברת מרצדס), הגיע הטנק למהירות של 65 קמ"ש.
שריונו של הטנק היה דק למדי (70 מילימטר במקסימום), ותותח ה-105 מילימטר לא היה מיוצב.
שנורקל אפשר צליחה של נהרות עד לעומק של 4 מטרים.
בסך הכול לא היה מדובר בטנק משוכלל או טוב במיוחד.
לטנק היו חסרונות רציניים בגרסה הראשונה.
לכן נכנסה במהרה גרסה משופרת לייצור.
בלאופרד 1A1 נעשו כמה שיפורים חשובים:
נוספה מערכת ייצוב לתותח ומחשב בקרת אש בליסטי.
מערכות ראיית לילה פסיביות למפקד ולנהג.
עם השינויים האלה נעשה הטנק ליריב מוצלח בהרבה לטנקים הרוסיים שעמדו מוכנים מעבר ל"מסך הברזל".
הגרסה הבאה של הטנק הייתה הלאופרד 1A2. השינויים העיקריים יחסית ל-1A1 הם:
בגרסה 1A3 נעשה שינוי משמעותי בצריח.
חזית הצריח משופעת יותר, והשריון בצריח משופר.
ללאופרד 1A4 יש שריון משופר גם בתובה, ומערכת בקרת אש חדשה ומשופרת.
השדרוג האחרון ללאופרד 1, עם מחשב בקרת אש אלקטרוני ומערכות ראיית לילה תרמיות.
על בסיס הלאופרד 1 נבנו כמה רכבי קרב משוריינים ייעודיים.
ביבר: טנק גישור על תובת לאופרד 1.
טנק חילוץ על בסיס לאופרד 1.
ג'פארד: רכב נגד-מטוסים, עם שני תותחי 35 מילימטר.
OF-40: טנק איטלקי המבוסס על לאופרד
למרות התחלתו הצנועה הלאופרד היה הצלחה מסחרית, ומשרת בצבאות רבים כולל אלה של: אוסטרליה, גרמניה, בלגיה, צ'ילה, ברזיל, טורקיה, יוון, אוסטרליה, איטליה, דנמרק, נורווגיה, אוקראינה.
לאוראסיה הייתה תת-יבשת שהתפצלה מיבשת-העל פנגיאה לקראת סוף עידן היורה.
לאוראסיה הייתה היבשת הצפונית כאשר גונדוונה הייתה היבשת הדרומית.
לאוראסיה כללה את אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה למעט תת-היבשת ההודית.
לפני כ-140 מיליון שנה התרחש פיצול נוסף בין האזור שהוא כיום אמריקה הצפונית (לאורנטיה) לבין האזור של אירואסיה ונוצר האוקיינוס האטלנטי.
לאוצין (Leucine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז לאוצין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, אותה יש לקבל דרך המזון.
השייר של לאוצין זהה בהרכבו לשייר של חומצת אמינו אחרת, איזולאוצין, אך שונה בסידור האטומים (שני השיירים מהווים, אם כן, איזומרים מבניים).
שייר הלאוצין פחמימני ומכיל ארבעה אטומי פחמן; דבר זה הופך אותה לאחת מחומצות האמינו ההידרופוביות ביותר.
שיירי לאוצין נמצאים בדרך-כלל באזורים הפנימיים של חלבונים, כדי שלא יבואו במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
לאוצין יוצרת אינטראקציות הידרופוביות עם חומצות הידרופוביות אחרות, ותורמת בכך רבות לייצוב המבנה התלת-ממדי של החלבון.
לאוצין, כמו כל חומצת אמינו חיונית, קיימת כמעט בכל מזון אך לפעמים בכמויות מינוריות.
כמו כל חומצת אמינו חיונית, המקורות המשמעותיים ביותר לצריכה שלה הם מזונות עשירים בחלבון מהחי כגון בשר בקר, דגים ועוף, חלב, ביצים.
מקורות צמחיים ללאוצין הם קטניות (כגון פולי תורמוס, פולי סויה, עדשה תרבותית, שעועית, חומוס, פול ואפונה) וגם גרעינים מסוימים, למשל גרעיני דלעת.
חומצה אמינית זו נמצאת במינון נמוך מהמומלץ בדגנים (כגון חיטה ואורז) ואגוזים.
זוהי חומצת האמינו השכיחה ביותר, והיא מהווה בממוצע 9.1% מכלל חומצות האמינו בחלבונים.
לאופרד 2 (Leopard 2) הוא טנק מערכה עיקרי מתוצרת גרמניה שהחליף את קודמו, לאופרד 1. הטנק פותח בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, ונכנס לראשונה לשירות בבונדסוור בשנת 1979. גרסאות של הטנק שירתו בכוחות הגרמניים ובמדינות אחרות בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 ובמאה ה-21.
לטנק שתי גרסאות עיקריות: גרסת KWS-I בעלת השריון המאונך, וגרסת KWS-II בעלת שריון תותח זוויתי.
הטנק תוכנן עבור זירת הלחימה האירופאית והרוסית ולכן מצטיין בעמידות לטמפרטורה נמוכה, תנאי שלג קשים וניתן אף להכשירו לחצות מכשולי מים, כגון נהרות.
טנק הלאופרד 2 בנוי לנוע בשטחים בוציים, חוליים ומושלגים, זאת בזכות זחל ענק המחלק את משקלו של הטנק בצורה אפקטיבית על שטח נרחב, וכך מפחית את הסיכוי לשקיעת הטנק.
הטנק כולל מערכת הדמאה תרמית, ומד טווח לייזר (מט"ל).
כמו כן הטנק יכול לעבור במים בעומק של 4 מטר בעזרת שנורקל.
גרסתו האחרונה של הטנק, הלאופרד 2A7, נחשב לטנק מערכה מודרני ומתקדם והוא עומד בשורה אחת יחד עם טנקים כמו אברהמס M1A2, מרכבה סימן 4 והצ'אלנג'ר 2 אם כי מחיר ייצורו כפול ממחיר האברהמס M1A2 והמרכבה סימן 4מ.
בטנק משתמשות גרמניה, אוסטריה, דנמרק, הולנד, נורווגיה, שווייץ, שוודיה, ספרד, פינלנד, יוון, פולין, טורקיה, סינגפור, קנדה, צ'ילה ופורטוגל.
מדינת ישראל בחנה אפשרות של רכישת הלאופרד 2 אולם ויתרה על אפשרות זאת בשל עלותו הגבוהה.
טנק פנתר KF51 שייצורו החל בשנת 2022 מבוסס על טנק זה.
הלאופרד 2 A5\A6 מסוגל לפגוע במטרות ממרחק של עד 5,000 מטר בזכות התותח שלו, בניגוד לטנקים אחרים שהיו חמושים בתותח L44 ומוגבלים ב-3,500 מטר.
הטנק מסוגל לירות פגזים חודרי שריון (ח"ש) מדגם DM-53, שבזכות תותח ה-Rheinmetall L55 יכולים לחדור עובי של עד 850 מ"מ פלדה יצוקה ממרחק 2,000 מטר.
הטנק נושא 42 פגזים, 27 מהם מצויים בבטן הטנק, ליד הנהג.
עוד 15 פגזים מצויים בחלקו האחורי של הטנק לטעינה מהירה.
מנוע זה הוא מנוע 4 פעימות בנפח 47.6 ליטר עם 12 צילינדרים בעל מגדש טורבו ומקורר נוזלית.
המנוע יכול להשתמש במספר דלקים וצריכת הדלק שלו היא 300 ליטר ל-100 ק"מ בכביש ו-500 ליטר ל-100 ק"מ בשטח.
המהירות המרבית שלו על הכביש היא 68 קמ"ש.
התמסורת של הלאופרד 2 היא מדגם Renk HSWL 354 אוטומטית בעלת 4 הילוכים קדמיים ו-2 הילוכים אחוריים, וכוללת ממיר מומנט.
מכלי הדלק הם בעלי קיבולת של 1,160 ליטר, המקנה ללאופרד 2 טווח מבצעי של 500 ק"מ.
הלאפורד 2 תוכנן גם לצלוח נהרות ומכשולי מים.
הוא יכול לחצות מכשולי מים בעומק 120 ס"מ ללא שום הכנה, ומכשולי מים בעומק של עד 4 מטר, אחרי התאמה, הכוללת בין השאר הוספת "שנורקל" גדול בגג הצריח.
השריון של הלאופרד 2 הוא שריון מרוכב מרווח רב-שכבתי.
הרכב השריון הוא שילוב של לוחות פלדה בעלי קשיות, גמישות ורקיעות שונות, חומרים אלסטיים וחומרים לא-מתכתיים.
השריון הוא תוצאה של מחקר על האפקט של מטען חלול וייתכן שמבוסס על שריון בורלינגטון הבריטי, שהוצג בפני גרמניה ב-1970 ומאוחר יותר פרטיו ניתנו לממשלת גרמניה המערבית.
השריון החזיתי של הלאופרד 2 תוכנן לעמוד נגד חודרנים קינטיים (ח"ש-מנעל) ופגזים בעלי רש"ק חלול.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, העריכו שהשריון החזיתי של הלאופרד 2 יכול לבלום את פגזי הח"ש-מנעל (חודרנים קינטיים) שנורים מתותחי 125 מ"מ (תותח הטנקים הנפוץ במדינות הגוש המזרחי) הנורים ממרחק של 1,500 מטר.
העובי המרבי של שריון הלאופרד 2A4 הוא 800 מ"מ.
נתון זה מתבסס על מדידות לא רשמיות והערכות שביצעו חיילים לשעבר בצבא גרמניה.
בלאופרד 2A5 ואילך, העובי הוגדל ל- באמצעות הוספת מודולי שריון בצורת טריז.
השריון הצידי והאחרון מתוכנן להגן בפני מקלעים כבדים, קליעים בקליבר בינוני (כגון פגזי תותחים אוטומטיים) ופגזי טנקים מדורות ישנים.
צידי התובה מכוסים בפלטות בזוקה להגנה מפני קליעים ורקטות נ"ט.
השליש הקדמי של התובה כולל פלטות בזוקה כבדות, בעוד ששאר הפלטות עשויות מגומי מחוזק בפלדה.
הגחון משופע ומתוגבר בתלמים ובליטות על מנת להגן נגד מוקשים.
הדגמים המתקדמים ביותר של הלאופרד 2 הם ה-A6 וה-A7A1 (עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים).
ב-2023 הוכרז על דגם חדש בסדרה: לאופרד 2A8, שיבוסס על הדגם 2A7HU בתוספת מערכת הגנה אקטיבית לטנקים מדגם "מעיל רוח" הישראלית.
על תובת הלאופרד 2 פותחו מספר טנקי הנדסה בהם טנק גישור, טנק-דחפור, טנק-דחפור עם מחפר וטנק עם מגוב נגד מוקשים וגרסה ללוחמה בשטח בנוי.
: בסך הכל שירתו בבונדסוור למעלה מ-2,000 טנקי לאופרד 2 על שלל דגמיהם, אך מספרם קוצץ באופן דרסטי מטעמי חיסכון וכיום משרתים בו רק כ-250 מדגמי A6, A6M ו-A7.
: כ-57 טנקים מדגמי A5 ועוד מספר טנקי A4 לחלקי חילוף.
: 445 טנקים מדגם A4, חלק מהם שודרגו לרמת A5 ומאוחר יותר לרמת A6. מכרה רבים מהטנקים שלה למדינות אחרות.
כיום לרשותה כ-18 טנקים כחלק מיחידה בצבא של גרמניה (חטיבה 43/גדוד 414).
: 52 טנקים הולנדיים משומשים מדגם A4.
: כמאה טנקים מדגם A4.
: 37 טנקים הולנדיים משומשים מדגם A6.
: לצבא פינלנד כ-100 טנקי A6 הולנדיים משומשים ועוד כמאה טנקי A4 בשירות מילואים.
: 132 טנקים מדגמי A4 משודרגים, מתכננת לרכוש טנקים נוספים.
: 112 טנקים ממגוון דגמים, כולל טנקי הנדסה.
: החל מסוף מרץ 2023 החלו להגיע לידי אוקראינה טנקים מרחבי אירופה
במבצע מגן הפרת שלח צבא טורקיה טנקי M60T סברה ולאופרד 2A4 לתוך שטחי סוריה שבשליטת המדינה האסלאמית.
לוחמי דאעש הצליחו להשמיד מספר טנקי לאופרד 2 ולקחת שלל אחרים באמצעות טילי נ"ט רוסיים ומטעני גחון.
ב 8 ביוני 2023 בקרב מול צבא רוסי הושמדו 8 טנקים מסוג לאופרד 2 (2 לאופרד 2A6 ו-6 לאופרד 2A4) בעזרת ארטילריה,טילי נ"ט וFPV רחפנים)
לפי דיווחים באתרי חדשות צבאיים אירופיים גרמניה וצרפת יפתחו יחד את הלאופרד 3. לפי הפרסום, המדינות יערכו מחקר ואפיון שעתיד להסתיים ב-2018. שיתוף הפעולה יערך בין יצרן הלאופרד, Krauss-Maffei Wegmann לבין Nexter Systems הצרפתית יצרנית טנק ה-Leclerc.
פיתוח הטנק אמור להסתיים עד 2030.
על פי הדיווחים אחת ההחלטות להאיץ את פיתוח טנק המלחמה החדש הוא העימות באוקראינה והחשיפה האחרונה של הטנק הרוסי החדש T-14 ארמטה.
דאגה נוספת של הצבא הגרמני היא שהפגז הקינטי שמשמש בטנק של הלאופרד 2 אינו יעיל נגד טנקי T90 וגם לא מול ה-T-14 העתידי.
Hans Rühle מי שהיה בעברו מתכנן מדיניות במשרד ההגנה הגרמני, מסביר כי מדובר בפגז קינטי מבוסס טונגסטן (Tungsten) מדגם DM63. לפיו, זוהי תחמושת לא יעילה נגד הטנקים הרוסים החדשים.
לפי הפרסום, הפתרון טמון בפגז קינטי עם ליבת אורניום ובקוטר תותח טנק יותר גדול.
לָאוֹקוֹאוֹן הוא דמות מיתולוגית של כהן העיר טרויה שנענש על ידי האלים ונחנק ביחד עם בניו על ידי נחש.
דמות זו התפרסמה במיוחד החל מתקופת הרנסאנס בזכות גילוי פסל לאוקואון ברומא.
על פי המיתולוגיה היוונית, במהלך מלחמת טרויה, לאחר שכשלו היוונים בכיבוש טרויה בדרכי מלחמה, הם פנו לדרכי עורמה.
היוונים בנו סוס עץ חלול והחביאו בתוכו לוחמים.
את הסוס הם הקדישו לאלה אתנה.
על פי גרסה אחת של הסיפור, לאוקואון הזהיר את בני עמו שיש להיזהר מהיוונים גם בשעה שהם נותנים מתנות.
בני טרויה לא שעו לאזהרתו, ולאוקואון שלח חץ אל סוס העץ.
האלה אתנה כעסה על לאוקואון על שפגע במתנתה, ושלחה שני נחשי ים ענקים לנקום בו.
הנחשים התנפלו על הכהן ועל שני בניו וחנקו אותם.
לאופולד קְרָקַוּאֶר (לעיתים קְרָקַאוֶר; Krakauer; וינה, 30 במרץ 1890 – ירושלים, 19 בדצמבר 1954) היה אדריכל, מהנדס וצייר; אחד האדריכלים הבולטים אשר פעלו בארץ ישראל מאמצע שנות העשרים, וכן צייר פורה שהתפרסם במיוחד בזכות רישומי הפחם שלו אשר הוצגו בתערוכות בישראל ובחוץ לארץ.
קרקואר נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1890 למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו, יוזף-מוזס, היה סוחר במוצרי ברזל.
למד בית הספר התיכון הקיסרי והמלכותי בווינה ובין השנים 1907–1912 למד הנדסה ואדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה ואחר כך באקדמיה הקיסרית לאמנויות פלסטיות בווינה.
עד מלחמת העולם הראשונה עבד במשרד תכנון וינאי וכשרטט אצל האדריכל קארל זיידל.
בזמן המלחמה שרת ביחידה טכנית בחזית האיטלקית.
בשנים 1920–1921 השתתף בתכנון בנין הפרלמנט בבלגרד.
ב-1919 הציג מציוריו בתערוכה בווינה, כחלק מקבוצת האמנים האוונגרדית "Bund der Geisitig Tätigen", שם פגש את הציירת גרטה וולף אשר הציגה גם היא באותה תערוכה ובמסגרת פעילות הקבוצה, והם נישאו.
ב-1924 עלו השניים לארץ ישראל, ביחד עם בתם טרודה דותן, וקרקואר החל לעבוד במשרד התכנון של אלכסנדר ברוואלד בחיפה.
לאחר מכן עבר לירושלים ופתח משרד פרטי (בין היתר עבדו במשרדו האדריכלים שרגא פרידריק רוהטין וזאב וולטש).
הוא הרבה לתכנן בתים פרטיים, בירושלים ומחוצה לה, והיה מהמתכננים הבולטים בהתיישבות העובדת בה תכנן חדרי אוכל ומבני ציבור אחרים.
כמו כן עסק בתכנון תוכניות מתאר.
היה מהאדריכלים הראשונים שהביאו את הזרם המודרני באדריכלות לארץ ישראל, זרם אשר נמנע במכוון מאלמנטים קישוטיים ושאף לפונקציונליות מרבית.
הושפע במיוחד מהאדריכל אדולף לוס, שהיה גם מבאי ביתו בווינה.
קרקואר נפטר ב-19 בדצמבר 1954, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חודש לאחר מותו נערכה לזכרו תערוכה בבצלאל.
ב-1978 הנפיק השירות הבולאי, בול ובו אחד מרישומי הקוצים שלו.
בול נוסף, המתאר את חדר האוכל בקיבוץ תל יוסף, הונפק על ידי השרות הבולאי בשנת 1990. קרקואר הותיר אחריו את אשתו הציירת גרטה וולף, בתו הארכאולוגית פרופ' טרודה דותן.
נכדיו הם הזמר והסופר דני דותן והאמן אורי דותן.
ארכיון קרקואר שמור כיום בהארכיון הציוני המרכזי.
ביצירתו של קרקואר כצייר בווינה ניכרת השפעת האקספרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם והשפעתם של ציירים כאוסקר קוקושקה ווינסנט ואן גוך.
בשנת 1919 יצר קרקואר את "הבריאה", מחזור רישומי פחם העוסק במיסטיקה היהודית והמיתוס הקבלי של התוהו.
מאז עלייתו לארץ ישראל רוב עבודתו של קרקואר בתחום הציור התמקדה ברישום פחם.
מרביתם של רישומיו אופקיים ונעשו על נייר בגודל אחיד כמעט של חצי גיליון (50 על 70 ס"מ לערך) או מעט פחות.
כמעט תמיד צייר על גבי נייר רשת בצבע קרם או צהוב (לתיאור נופי יום צרובי שמש) או על גבי נייר רשת בצבע כחלחל או ירקרק (לתיאור נופים ליליים).
יצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאונים חשובים בישראל (בהם מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות), ובמוזיאונים באמסטרדם, מינכן וציריך.
דמויות קבצנים/נביאים/עלובי חיים המתמזגים בנוף או בוקעים מתוכו (ובהן רישומי ישו הצלוב וישו כגזע-עץ).
טבע דומם: פרחים נובלים שנרשמו בפחם עם נגיעות של צבע מים (תחילת שנות העשרים), פרחים ובעיקר קוצים (בשנים 1943–1954).
נופים אקספרסיביים של הרי ירושלים והעיר ירושלים שנרשמו בפחם (אמצע שנות העשרים ועד אמצע שנות החמשים)
היסטוריון האמנות קרל שוורץ תיאר את הסדרה:
המשוררת אלזה לסקר-שילר כתבה שיר על רישומי הרי יהודה של קרקואר, אותם תיארה כ"כיפות שמים שצנחו לארץ / התאבנו והתגבנו לרוכסי הרים./ […] / אתה שומע בתמונה את קול לבו / של מדבר-הר והוא פועם בתנומתו.
[...] בניית גלוסקמאות שכולן טבוע 'צלם דמות' האלוהים שנעלם".
"בית בונם", בית "מרדכי בוקסבוים" ו"בית קישר" בשכונת רחביה בירושלים.
"בית בועזסון" בשכונת בית הכרם בירושלים.
מוזיאון בית אוסישקין בקיבוץ דן.
חדר אוכל בקיבוץ בית אלפא (1932).
תוכנית המתאר לקיבוץ בית העמק.
מלון טלטש בחיפה (לימים מלון מגידו והיום מלון הר־הכרמל).
בית יעקב זוננברג, רחוב שונמית חיפה (1938).
בית בסגנון הבינלאומי ברחוב נגה 8, כרמליה, חיפה (1938).
תוספת לקומה העליונה של האכסניה האוסטרית, הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים (1932).
המבנה הצפוני של חוות הלימוד בשכונת תלפיות בירושלים (1936, המבנה הראשון תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ואוכלס בשנת 1931).
1909 פרס הצטיינות ע"ש הגנמילר, האקדמיה הקיסרית והמלכותית לאמנויות, וינה, אוסטרו-הונגריה
1911 מדליית זהב ע"ש פוגר, האקדמיה הקיסרית והמלכותית לאמנויות, וינה, אוסטרו-הונגריה
1924 פרס ראשון, תחרות אדריכלים, פלשתינה - א"י
זכרו של קרקאור הונצח בבול דאר ישראלי, במסגרת סדרה (מס' 9) שהוקדשה לאדריכלות הישראלית .
ב־12 בדצמבר 1990, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של קרקאור שעליו מופיע ציור של חדר האוכל בקיבוץ תל יוסף שקרקאור תכנן אותו בשנת 1930. על השובל מופיע צילום של הבניין.
מעלה ירושלים: רישומים / ל' קרקאור; עם הערכות מאת מ' בובר ופ' שיף, תל אביב: דביר, תשט"ז 1956.
כתר קוצים / רשמים: יהורם בן-מאיר; רישומים: ליאופולד קרקאור, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979.
ליאופולד קראקאור: רשומים: 30-9 בינואר, ירושלים: בית הנכות הלאומי בצלאל, 1955.
לאופולד קרקואר - רישומים, קטלוג תערוכה במוזיאון ישראל, ירושלים, טקסט: אלישבע כהן, 1974.
אברהם ארליק, לאופולד קרקואר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, 1987.
דני דותן, על משולש הפוך בין כאן לירח, כתר הוצאה לאור, 1993.
לאופולד קרקואר: צייר ואדריכל: 1890–1954 / בעריכת מאירה פרי-להמן ומיכאל לוין; האוצרת האחראית: מאירה פרי-להמן; עריכה: אפרת כרמון, ירושלים: מוזיאון ישראל (קטלוג מס' 377), תשנ"ו 1996.
קרקואר, קטלוג תערוכה בגלריה גורדון, אוצר: ישעיהו יריב, טקסטים מאת נתן זך ואלזה לסקר-שילר, תל אביב, 2002.
לאופולד קרקואר – אשרי עניי הרוח (אוצר התערוכה: דני דותן; עריכת נוסח עברי: ישראל רונן), חיפה: מוזיאון הכט - אוניברסיטת חיפה (קטלוג מס' 24), תשס"ה 2005.
לאופר תעופה - GHI בע"מ (Laufer Aviation-GHI) היא חברה ישראלית העוסקת במתן שירותי קרקע לחברות תעופה הפועלות בישראל.
השירותים מסופקים למגוון חברות התעופה והטיסות - טיסות נוסעים (סדיר ושכר), טיסות מטען, טיסות / מטוסים פרטיים, טיסות צבאיות, טיסות דיפלומטיות.
לאופר תעופה ג.ה.י היא חברת בת של חברת ממן - מסופי מטען וניטול.
החברה מספקת שירותיי קרקע לחברות תעופה בכל נמלי התעופה בישראל.
עיקר פעילות החברה מתבצע בנמל התעופה בן-גוריון.
ובנמל התעופה רמון הנמצא בדרום ישראל.
החברה מספקת את השירותים הבאים:
שירותי מבצעים ופיקוח על נותני שירותים אחרים בזמן המצאות מטוס על הקרקע
מחלקת שירות לנוסע המספקת בין היתר שירותים לנוסעים נעזרים, מסורבים ובעלי צרכים מיוחדים
מחלקה טכנית לביצוע / אספקת ציוד קרקע למטוסים (גנראטור, מתנעה אוויר, מזגן, רכב ייעודי לגרירה ודחיפת מטוסים ועוד)
מחלקת טיסות מנהלים אשר מספקת שירותי קרקע למטוסי מנהלים
מחלקת שירות לאח"מים – אשר מספקת שירותי הסעות וVIP בשדה התעופה
מחלקת קונסיירג' אשר מתמחה בתחומי פעילות מגוונים, חכירת מטוסים פרטיים, הפקת אירועים מיוחדים בישראל ומחוצה לה
בשדה התעופה רמון, החברה מספקת בנוסף לרשימה מעלה גם ציוד קרקע לטיפול במטוסים כגון מדרגות, רכבי פריקה/ העמסה, רכבי ניקיון שירותים ומיי שתייה).
הציוד הנוסף משמש למתן שירותיי פריקה/ העמסה, ניקיון תא הנוסעים והצוות, טיפול בכבודת הנוסעים ומיונם.
בבעלות החברה, מספר חברות בת:
מרחבים טל - המתפעלת את חניוניי הרכבים בשדות התעופה בן-גוריון ורמון.
לה פרינה אלטליו - המפעילה 2 מסעדות איטלקיות בטרמינל הנוסעים בנתב"ג.
החברה הוקמה בשנת 1975 על מנת לספק שירותי קרקע ישראלים לחברות תעופה זרות אשר נוחתות בנמל התעופה בן-גוריון.
בשנה זו חברת לאופר סיפקה שירותים לכ־200 טיסות באמצעות שבעה עובדים.
בשנת 2004 חברת לאופר חתמה הסכם עם חברת ממן - מסופי מטען וניטול למיזוג פעילות בתחום שירותי הקרקע עם חברת GHI, כאשר כל אחת מהחברות תחזיק מחצית ממניותיה.
בשנת 2007 התמזגה לאופר עם חברת GHI ליצירת חברת Laufer Aviation-GHI.
בשנת 2011 החברה זכתה בהסמכת איגוד חברות התעופה - יאטא בתקן הבטיחות ISAGO.
לאופר תעופה הייתה הראשונה בישראל בקבלת הסמכה זו שמבוקרת ונבחנת כל שנתיים מחדש.
בשנת 2019 החברה שירתה יותר מ־7 מיליון נוסעים בשנה היוצאים את ישראל באמצעות כ־26,000 טיסות בחברות תעופה המיוצגות על ידי לאופר תעופה בכל נמלי התעופה הבינלאומיים הפועלים בישראל.
לאופולד קרפלס היה דגלן יהודי בצבא האיחוד שעוטר במדליית הכבוד על פעולותיו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בגיל 11 היגר ביחד עם אחיו הגדול אמיל לארצות הברית.
האחים התיישבו בעיר גלבסטון, טקסס.
כשפרצה מלחמת האזרחים וטקסס התפלגה, החליט קרפלס לעזוב את המדינה ועבר לספרינגפילד, מסצ'וסטס.
לאופולד היה ידוע בהתנגדותו לקונפדרציית המדינות של אמריקה ובמיוחד בהתנגדותו לעבדות.
לאחר שהגיע לספרינגפילד התגייס קרפלס לרגימנט ה-57 של מסצ'וסטס ושירת כדגלן.
הוא תיאר במילותיו שלו את מעשיו בקרב על השממה שנערך ב-6 במאי 1864 "צעדתי באופן מעורר השראה כשדגלי מתנופף בגאון...
הענקתי עוז רוח לחבריי לנשק.
אני מטרה בעלת חשיבות לאויב.
מחויבותי לדגלה של ארצי נעוץ באמונתי הנלהבת באצילה שבמטרות, שוויון לכל".
בקרב הזה החיילים באגף החלו לסגת וחיילי צבא הקונפדרציה החלו להתקדם, סמל קרפלס עזר לעצור את הנסיגה, לייצב חזרה את השורות באגף ולהדוף לאחור את חיילי הקונפדרציה.
ב 20 במאי בקרב על צפון אנה הוביל סמל קרפלס מתקפה על מוצב של הקונפדרציה במהלך הקרב הוא נפצע מכדור בברכו אך סירב להתפנות והמשיך בקרב עד שהתשישות כתוצאה מאובדן הדם הכריעה אותו.
לאחר פציעתו בקרב על צפון אנה נשלח סמל קרפלס להתאוששות בבית חולים בוושינגטון הבירה שם פגש את שרה מונדהיים עימה התחתן שנה לאחר מכן.
לזוג קרפלס נולדו שלושה ילדים אך שרה נפטרה במהלך הלידה השלישית.
מ-1875 עד למותו ב-1909 עבד קרפלס במשרד הדואר.
הוא נקבר בבית הקברות של הקהילה היהודית בוושינגטון.
על פעולותיו בקרבות על השממה ועל צפון אנה קיבל סמל קרפלס את מדליית הכבוד.
"בעודו נושא את צבעי הדגל, הוא קיבץ את החיילים הנסוגים ועודד אותם לפקח על התקדמות האויב."
לאופולדו פורטונטו גלטיירי קסטלי (בספרדית: Leopoldo Galtieri; 15 ביולי 1926 – 12 בינואר 2003) היה איש צבא ארגנטינאי, מראשי החונטה הצבאית שהובילה את ההפיכה הצבאית בשנת 1976 נגד הנשיאה איסבל פרון.
הוא כיהן כנשיא ארגנטינה מדצמבר 1981 עד ליוני 1982, הוא פוטר מן הנשיאות בעקבות כישלונו במלחמת פוקלנד מול בריטניה.
באפריל 1982 כבש צבא ארגנטינה את איי פוקלנד שנשלטו אז בידי בריטניה ושהשליטה עליהם הייתה במחלוקת חריפה בין שתי המדינות, רוב מדינות העולם ובהם ארצות הברית גינו את ארגנטינה על הפלישה, בארגנטינה עצמה נערכו הפגנות תמיכה בגלטיירי, ביוני 1982 פתחה בריטניה במבצע צבאי להשבת האיים לידיה וכבשה אותם.
מספר ימים לאחר התבוסה של ארגנטינה סולק גלטיירי מהשלטון.
כשנה לאחר מכן עם השבת הדמוקרטיה לארגנטינה הואשם בפני בית דין צבאי על הפרת זכויות אדם ועל ניהול כושל של המלחמה בפוקלנד.
בשנת 1986 נמצא אשם בעניין המלחמה בפוקלנד וקיבל עונש מאסר ל-12 שנים.
בשנת 1988 בעודו מרצה את עונש המאסר נשללו כל דרגותיו הצבאיות.
שנה לאחר מכן קיבל חנינה מהנשיא קרלוס מנם ושוחרר.
ביולי 2002 נפתחה נגדו חקירה בעניין פשעים שביצע בשנות ה-70 המאוחרות נגד אזרחים והוא הושם במעצר בית, באותה שנה התגלתה אצלו סרטן הלבלב וב-12 בינואר 2003 מת מן המחלה בבית חולים בבואנוס איירס.
לאוקדיה ירומירסקה (בפולנית: Leokadia Jaromirska; 1907 – 1979), הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מפולין.
לאוקדיה ירומירסקה התגוררה בביאלולקה (Bialoleka), פרבר של העיר ורשה.
לא היו לה ילדים ובעלה נאסר ב-1940 כאסיר פוליטי.
באחד הבקרים באוקטובר 1942, בדרכה לעבודתה, שמעה בכי, והבחינה בילדה ובתינוקת בת 8 חודשים שננטשו ליד גדר של מנזר.
שנים רבות אחר כך סיפרה כיצד היא וחברתה אספו את הילדות.
האישה השנייה לקחה את הילדה אל ביתה ולאוקדיה אספה את התינוקת.
בסיום יום העבודה מיהרה אל ביתה של האישה וגילתה שזו נבהלה ולקחה את הילדה אל תחנת המשטרה.
לאוקדיה אימצה את התינוקת וקראה לה בשם בוגומיליה (מתנת האל) או בשם החיבה - "בוגושיה".
בקושי רב הצליחה למצוא דרך לפרנס את התינוקת ואת עצמה, ואפילו לשלוח חבילות לבעלה שהיה כלוא כל אותה העת באושוויץ.
כאשר הרוסים התקרבו, נאלצה להתפנות מביתה ונדדה עם הילדה ממקום למקום בחיפוש אחר מזון ומקום לינה.
למרות התנאים הקשים, טיפלה ירומירסקה בילדה במסירות לאורך כל המלחמה, הגנה עליה והעניקה לה חום ואהבה.
בתום המלחמה חזר בולק, בעלה של ירומירסקה, מאושוויץ תשוש וחלש.
הזוג חזר לחיות בביאלולקה בבית הרוס וניסה לשוב למסלול של חיים תקינים עם הילדה.
אבי התינוקת, גניוק (גרשון) יוניש, שרד את המלחמה והמחנות.
הוא חזר לפולין בחיפוש אחר בתו התינוקת אותה השאירו הוא ואשתו ליד מנזר בתקווה שתינצל.
יוניש הגיע לביתה של ירומירסקה לקחת את בתו חזרה.
הוא זיהה את הילדה בזכות כתם לידה שהיה לה.
למרות תחנוניה של לאוקדיה שישאיר את הילדה אצלה, נאלצה בצער רב להשיבה לאביה.
בוגושיה ששמה האמיתי היה שפרה יוניש עלתה לארץ יחד עם אביה.
לימים הפכה לחברה בקיבוץ שער הגולן, נישאה ליורם קוצר, ולבני הזוג נולדו 3 ילדים.
11 שנים לאחר פרידתן בפולין, החלה שפרה לכתוב מכתבים ללאוקידה.
מכיוון שמעולם לא למדה קרוא וכתוב בפולנית, נעזרה בחבר קיבוץ שהיה דובר השפה.
יורם בעלה של שפרה היה זה שעודד את הקשר וכתב ללאוקידה בקשה למלא את המידע החסר בזיכרונות הילדות של אשתו.
בזכות התיווך של הבעל סיפרה לאוקדיה את סיפור התקופה שעברו שתיהן ביחד במלחמה.
בנובמבר 1968 הוכרה ירומירסקה על ידי מוסד יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
יורם הזמין את ירומירסקה לבקר אותם בישראל, הם לא זכו להיפגש: לפני שהגיעה ירומירסקה לישראל ב-1969, נהרג יורם בנובמבר 1967 בעת שירות המילואים.
לאוקדיה הגיעה לישראל ונשארה במשך שישה שבועות עם שפרה ומשפחתה.
השתיים נטעו עץ לכבוד לאוקדיה בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם.
לאופולדו אדוארדו לופס מנדוסה (בספרדית: Leopoldo Eduardo López Mendoza; נולד ב-29 באפריל 1971) הוא פוליטיקאי ואסיר פוליטי מוונצואלה, מנהיג מפלגת האופוזיציה "הרצון העממי" (Voluntad Popular).
בעבר כיהן כראש עיריית צ'קאו, קראקס.
לופס נולד ב-29 באפריל 1971 בעיר קראקס, למשפחה בולטת: אמו היא אנטונייטה מנדוסה דה לופס.
אביו היה עורך בעיתון "אל נסיונל" (El Nacional), אחד הנפוצים שבעיתוני ונצואלה.
יש לו שתי אחיות, דיאנה ואדריאנה לופס.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד ב"פקולטה לממשל ע"ש קנדי", וב-1996 קיבל תואר שני במדיניות ציבורית.
בין השנים 1996 ל-1999 היה לופס פרופסור לכלכלה.
בחוג לכלכלה באוניברסיטת "האוניברסיטה הקתולית אנדרס בלו" (Andrés Bello Catholic University), לופס עבד כאנליסט יועץ, וכן כאנליסט עבור הכלכלן הראשי של תאגיד הנפט הצ'יליאני PDVSA.
ב-2014 הורשע ונשפט לכמעט 14 שנות מאסר, לאחר שהנהיג מחאה נגד הנשיא ניקולס מדורו ונגד שלטונו הסוציאליסטי בשל המשבר הכלכלי, מחאה שבה נהרגו יותר מ-40 איש.
לופס הסגיר עצמו למשטרה בעת אחת ההפגנות שאותה הנהיג.
בעקבות מעצרו הפגינו עשרות אלפים ומחאו על מעצרו מתומכיו
בית המשפט האשים את לופס באשמת "הסתה נגד הממשלה".
ב-16 בפברואר 2017 קרא נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לממשלת וונצואלה לשחררו לאלתר.
באפריל 2017 החלו שוב מהומות בוונצואלה נגד השלטון הסוציאליסטי ונגד המצב הכלכלי, ונהרגו בהן עד כה 90 איש (נכון ל-16 ביולי 2017).
ב-8 ביולי 2017 הורה בית המשפט העליון לשחרר את לופס למעצר בית "בשל בעיות בריאות".
משפחתו הכחישה שהייתה לו בעיית בריאות כלשהי.
אשתו לילאן טינטורי האשימה את השלטונות בכך שלופס עבר עינויים בימים האחרונים לפני שחרורו.
לאופרד 6 ליטר רודסטר (בפולנית: Leopard 6 Litre Roadster) היא מכונית ספורט מבית Leopard Automobile AB הפולנית.
הדגם נבנה במרכב רודסטר מגוף אלומיניום, בעבודת יד.
הוא מאיץ מעמידה ל-100 קמ"ש ב-4 שניות.
ייצור הדגם החל בשנת 2005 בתפוקה של 25 יחידות בשנה.
לאופולדינה, נסיכת באדן הייתה נסיכה גרמנית מבית צרינגן.
לאופולדינה נולדה ב-22 בפברואר 1837 בקרלסרוהה, לווילהלם, נסיך באדן, בנם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה קרולינה פון הוכברג, ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
היא גדלה בקרלסרוהה, יחד עם אחיותיה הגדולות, סופיה ואליזבת.
ב-24 בספטמבר 1862 התחתנה לאופולדינה בקרלסרוהה עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, בנם השני של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
הנסיכה לאופולדינה ייסדה את אגודת לאופולדינה.
בשטרסבורג, כאשר מונה בעלה למושל אלזס-לורן, הם עברו להתגורר בשטרסבורג, והיא נטלה חלק בטקסים רשמיים כחלק מחובות התפקיד.
היא נפטרה יום לפני ערב חג המולד 1903, לאחר מחלה ארוכה.
ב-24 בספטמבר 1862 התחתנה לאופולדינה בקרלסרוהה עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לאופולדינה מריה, נסיכת אנהלט-דסאו הייתה בתו של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואשתו של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
לאופולדינה מריה נולדה ב-12 בדצמבר 1716 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה.
ב-13 בפברואר 1739 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות.
בשנת 1751 גורשה לאופולדינה מריה על פי פקודת פרידריך השני, מלך פרוסיה לקולברג, וב-27 בינואר 1782 מתה לאופולדינה מריה בטירתה.
בשנת 1788 עברה טירת שוודט לשמש כמגורי משפחת המלוכה של פרוסיה בתקופת הקיץ.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות:
לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (1750–1811), התחתנה עם לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו
לאופולדו פרגולי (באיטלקית: Leopoldo Fregoli, 2 ביולי 1867 רומא – 26 בנובמבר 1936 ויארג'ו) היה שחקן, בדרן - "טרנספורמיסט" (אמן ההתחפשויות הזריזות לדמויות שונות), קוסם ופיתום, במאי ותסריטאי איטלקי.
נודע ביכולתו להחליף תלבושות, קול ומחוות גוף ולהתחפש בזריזות יוצאת דופן לדמויות רבות זו אחר זו.
נחשב ל"שחקן טרנספורמיסט " בה' הידיעה, ומשמו נגזרו המונחים של "פרגוליזם" ו"תסמונת פרגולי".
פרגוליזם (fregolismo) הוא ה"טרנספורמיזם" הפוליטי, מונח מתולדות איטליה של סוף שנות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שהגדיר נטייה להומוגניזציה פוליטית, עם השטחת עקרונות ואידאולוגיות פוליטיות לצורך הרכבת קואליציות ממשלתיות.
התסמונת פרגולי היא תסמונת פסיכיאטרית שבו החולה מזהה באנשים זרים לחלוטין ושונים את אותה דמות קרובה ומוכרת, בדרך כל בן משפחה.
לאופלדו פרגולי נולד בשנת 1867 ברומא כבן למשפחה מעוטת אמצעים.
אביו היה משרת של הרוזן לואיגי' פיאנצ'אני, ראש עיריית רומא הראשון.
מנעוריו החליף עבודות רבות ובגיל ההתבגרות הצטרף ללהקות תיאטרון אחדות כקומיקאי, קוסם ואף כזמר.
בעת שירותו הצבאי במאסאווה באירתריאה הופיע פרגולי במופעי קוסמות ומונולוגים תיאטרוניים.
מכיוון שמספר השחקנים הזמינים במקום היה מועט, נדרש האמן לגלם תפקידים מרובים, תוך חילופי תלבושות ודמויות.
כך נוצר סוג המופעים שעליהם בנה פרגולי את הקריירה האמנותית שלו: מופעי ה"טרנספורמיזם".
בחדשים האחרונים של שנת 1890 חזר לרומא למופעים בזירת המועדונים המקומיים.
בהתערבותו שk אמרגן תיאטרון מפורסם בשם ג'וספה פאראדוסי שהבחין בפוטנציאל שלו, הועסק פרגולי החל ממרץ 1891 בקפה-שנטאן "אזדרה" ברומא.
בשנת 1892 הקים פרגולי להקת תיאטרון משלו Compagnia di Varietà Internazionale (להקת וארייטה בינלאומית) איתה ערך למשך שנתיים סיורי הופעות בכל רחבי איטליה, תוך הפגנת כישוריו כ"טרנספורמיסט" - אומן חילופי התלבושות, הקול ומחוות הגוף במהירות מדהימה.
ב-1893 התחתן עם וליה, צעירה שאותה הכיר שנה קודם לכן בעת הופעותיו בליבורנו .
ב-1894 התחיל סיור הופעות ראשון מחוץ לאיטליה עם הצגה בתיאטרו פרינסיפל של ברצלונה.
משם המשיך בערים נווספות בספרד - במדריד
סביליה, קורדובה, ולנסיה וחרס דה לה פרונטרה.
ביוני 1895-פברואר 1896 יצא לסיור ארוך באמריקה הלטינית - בארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי.
במאי 1896 נסע לארצות הברית והופיע בה למשך חצי שנה.
במרץ 1897 עבר פרגולי ללונדון והופיע על במת האולם "אלהמברה".
באותה שנה סייר שוב בדרום אמריקה ובספטמבר שב לאירופה.
בשלהי שנת 1897, בעת מופעו בתיאטרון "דה סלסטן" (Des Celestins) בליון התוודע פרגולי לאחים לומייר ולפתע נכבש לבו על ידי האמנות החדשה של הראינוע .
הוא קנה לעצמו מכשיר הקרנה ויצר סרטונים קצרים שאותם הציג במופעיו למשך שנים רבות והיה מחלוצי השימוש בסרטים בהצגות תיאטרוניות.
עד שנת 1905 שיחק וביים בהרבה סרטים כאלה.
למכשיר שהשתמש בו קרא "פרגוליגרף" .
בספטמבר 1898 עבר פרגולי לגור באסטי ובנה שם בית בשם "וילה וליה" לפי שם אשתו.
הם חיו בה עד 1912. בדצמבר 1898 חזר להופיע ברומא, הפעם בתיאטרון "איל ואלה" (Il Valle).
בערב הראשון התיאטרון היה גדוש עד אפס מקום ונכחו בקהל נציגים רבים של חיי הספרות, התיאטרון והפוליטיקה, ביניהם השחקנית אלאונורה דוזה שהביע את רצונה להכיר את פרגולי אישית.
בשנים הראשונות של שנת 1900 חזר פרגולי לחרוש את איטליה לאורה ולרוחבה וסייר גם לחו"ל כשהוא הגיע לשיא פרסומו והצלחתו.
בין השאר הופיע במרסיי, בריסל, ליסבון, סנט פטרבורג, ניו יורק, מקסיקו סיטי, ברצלונה, ברלין, וינה, ריו דה ז'ניירו, מדריד, תוניס, קהיר, בואנוס איירס, טריפולי, פריז, אלג'יר ומונטווידאו.
ב-1906 הקליט תקליט ב"חברה האיטלקית לפונוטיפיה" ("Società Italiana di Fonotipia") במילנו בסדרת "גדולי הזמרים הקומיים האיטלקים".
במסעותיו נהג פרגולי להביא איתו כ-30 טון ציוד קלל, בין השאר, לפחות 800 תלבושות ו-1200 פאות נוכריות
ב-16 ביוני 1909 הוזמן להופיע באולם Sala Pia של הותיקן ואחרי כן התקבל על ידי האפיפיור עצמו, פיוס העשירי.
בדצמבר 1911 נפרד מהאמרגן שלו פאראדוסי, והפקיד תפקיד זה לידי ידידו מילדות, וירג'יליו קרשנצי.
ניהולו של קרשנצי התגלה כהרה אסון.
הוא השאיר חוב ענק של 500000 לירות ונמלט.
ב-1913, שנתיים אחרי פרידתו מפאראדוסי, נשאר פרגולי במצוקה כלכלית קשה.
על מנת להשתקם ארגן סיור אמנותי חדש בספרד, שכלל ערים שבהן לא הופיע בעבר.
אחר כך שב לאיטליה והופיע בטריאסט בתיאטרון "פוליטיאמה רוסטי" ("Politeama Rossetti"), אחר כך בתיאטרו קוסטנצי ברומא ובפוליטיאמה בנאפולי.
נאלץ למכור את ביתו "וילה וליה" באסטי והצליח להתאושש חלקית מבחינה כלכלית.
חזר לארגן סיורים בחו"ל, לרבות בקובה.
אמנם פריצת מלחמת העולם הראשונה על הגבלותיה בתנועה הקשתה עליו .
במאי 1915 למשך שנה ערך סיור הופעות בדרום אמריקה.
ב-1916 הציג בתיאטרון "שרה ברנאר" ובתיאטרון בלוויל בפריז.
בשנים 1918–1919 שקל מספר פעמים לפרוש ועשה הפסקות בהופעות.
אולם לבסוף חזר לבמה במרץ 1919 עם שורת הצגות בנאפולי בתיאטרון פוליטיאמה ג'קוזה.
בין 1920–1924 המשיך בסיורי הופעות באיטליה ובארצות אירופה וב-1925 שוב בדרום אמריקה.
בפברואר 1925 בברזיל הציג את מופעו האחרון ובאפריל אותה שנה הודיע על פרישתו מהבמה.
תוך זמן קצר מכר את כל ציודו ופרש לביתו בוויארג'ו.
פרגולי נפטר בוויארג'ו בנובמבר 1936. הובא לקבורה בוויארג'ו, אולם באביב 1938 ,לבקשת המשפחה עצמותיו הועברו לבית קברות וראנו ברומא,
על מצבתו כתוב: כאן עשה פרגולי את התחפשותו האחרונה".
בכל הביוגרפיות של פרגולי צוין שהיה לו בן מחוץ לנישואים, בשם ארתור פרטוניו (1983-1897), שנולד בשווייץ ב-1897 והיה לימים מלחין, צייר, משורר וסופר בשפה הצרפתית.
פרגולי במדיה האומנותית אחרי מותו
1954 - דמותו גולמה על ידי אלברטו סורדי בפרק "פרגולי" בסרט "Gran Varietà" בבימוי דומניקו פאוללה
1981 - הופקה מיני-סדרת טלוויזיה בשם "פרגולי" על חייו - בבימויו של פאולו קאווארה וכשבתפקיד פרגולי שיחק ה"טרנספורמיסט" ג'יג'י פרויאטי.
2007 - ארטורו בראקוטי שיחק את תפקידו של פרגולי במחזמר "פרגולי" - עם להקת Compagnia della Rancia (קומפניה דלה ראנצ'ה)
1973 - שמו של פרגולי מופיע באחד הפרקים של סרטי "מיקי מאוס" - באיטלקית Zio Paperone e il fotofregoli
בספר של ג'ורג'ו מנגנלי "Le interviste impossibili" (ראיונות בלתי אפשריים) נמצא גם ראיון דמיוני עם פרגולי
1936 - Fregoli racontato da Fregoli (פרגולי מספר על פרגולי) - ספר אוטוביוגרפיה - פורסם המהדורה חדשה בשנת 2007 בעריכתו של ה"טרנסורמיסט" ארטורו בראקטי
לאופולד שמוצלר היה צייר גרמני, יליד בוהמיה.
הוא התמחה בפורטרטים, דמויות נשיות וסצנות ז'אנריות בסגנון רוקוקו.
בשנותיו המאוחרות יותר הוא נקשר למפלגה הנאצית.
הוא היה בנו של בעל פונדק, שגם העביר לו שיעורי רישום ראשונים.
במקור, הוא תכנן ללמוד בבית הספר למוזיקה בפולה, אך נדחה בגלל ראייה ירודה.
בין השנים 1880–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה אצל כריסטיאן גריפנקרל (האדם שדחה אחר כך את בקשתו של היטלר לאקדמיה).
לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנות יפה במינכן.
הוא התיישב שם לאחר סיום לימודיו בשנת 1885. הוא בילה גם תקופות לימוד קצרות ברומא ובפריז.
בתחילת המאה הוא הפך לאחד מציירי הדיוקן העמוסים במינכן.
הוא קיבל עבודות חשובות ממשפחת המלוכה הבווארית, אך גם הציג תמונות של רקדנים וושחקנים פופולריים אחרים.
אחת הדיוקנאות הידועים ביותר שלו היה של השחקנית לילי מרברג (1876–1962) בתפקיד סלומה.
הסגנון שלו היה בדרך כלל ריאליסטי עם אלמנטים של אר דקו.
הוא תמיד הקדיש תשומת לב רבה לבגדי הנושא שלו.
בו זמנית צייר הרבה דמויות בעירום.
בשנות השלושים הוא הפך לתומך בנאצים ויצר סדרה של יצירות שמשקפות את האידאולוגיה של "דם ואדמה".
בשנת 1940, זמן לא רב לפני מותו, הציור "נערות לאחר העבודה" זכה בפרס מרכזי ב"תערוכת האמנות הגרמנית הגדולה ונרכשה על ידי היטלר תמורת 7,000 רייכס מרקים.
הקשר שלו עם המשטר הנאצי השמיד את הקריירה שלו מחוץ לגרמניה, ואת המוניטין שלאחר מותו, אם כי עדיין ניתן לראות את יצירותיו בכמה מוזיאונים, כולל במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל שמייסדו, צ'ארלס פריי (1858–1940), היה מעריץ גדול של עבודתו לפני שהתחבר לנאצים.
לאופולדו לוקה (בספרדית: Leopoldo Luque; 3 במאי 1949 – 15 בפברואר 2021) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לוקה נולד בשנת 1949 בשכונת גואדלופה אוסטה שבסנטה פה.
היו לו ארבעה אחים (מתוכם שלוש אחיות) ואביו עבד במקצועו כסנדלר כשאמו הייתה עקרת בית.
במהלך משחק של לוקה ב-1978 אחיו הצעיר נהרג בתאונת דרכים, והוא שמע על כך לאחר הניצחון.
במהלך הקריירה שלו שיחק בין היתר במועדונים אוניון, רוסאריו סנטראל, ריבר פלייט, ראסינג קלוב וצ'קריטה ג'וניורס.
משחק זכור שלו היה ב-22 בפברואר 1976 עם ריבר פלייט, כשכבש חמישה שערים לרשתה של סן לורנצו בניצחון 1–5. הוא זכה עם ריבר ב-5 תוארי אליפות וכבש במדיה 75 שערים ב-176 הופעות ליגה.
שנותיו האחרונות ככדורגלן מקצועי התאפיינו בכך שעבר בין קבוצות רבות.
לאחר שניסה את כוחו בסנטוס הברזילאית בשנים 1983 ו-1984, לוקה שב לארגנטינה ושיחק בטקסטיל מנדיו בה סיים את הקריירה.
החלוץ מונה לראשונה בסגל הנבחרת בשנת 1975 והשתתף בטורניר הקופה אמריקה באותה השנה.
לוקה זכה בתואר הכובש המצטיין בצוותא לארנסטו דיאס כשלשניהם ארבעה שערים, אם כי ארגנטינה הודחה כבר בסיבוב המקדים.
הוא ביסס את עצמו בהתקפת הנבחרת בשנים הבאות, כך שלא היה מפתיע שחלוץ ריבר פלייט של אותה העת נכלל בסגל לקראת מונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה.
בסיבוב הראשון כבש נגד הנבחרות הונגריה וצרפת בניצחונות של 1–2, ובסיבוב השני צמד בניצחון 0–6 על פרו.
היו שמועות על כך שנבחרת פרו קיבלה שוחד ולא התאמצה במשחק כדי להקל על ארגנטינה את המלאכה, אך הן מעולם לא הוכחו.
זמן רב לאחר מכן סיפר לוקה: "ממה שידוע לי, אני לא יכול להיות גאה באותו ניצחון.
אבל אז לא קלטתי, רובנו לא קלטנו.
לוקה לקח חלק משמעותי בזכייתה הראשונה בהיסטוריה בטורניר לאחר שניצחו בגמר 1–3 את הולנד.
הוא זכה בנעל הארד בצוותא להנס קרנקל האוסטרי עם ארבעה שערים ב-5 משחקים.
הזכייה במונדיאל הייתה ללא ספק רגע השיא בקריירה שלו.
לוקה פרש מהנבחרת בשנת 1981 ולא הצליח לבסס את מעמדו למונדיאל 1982 או לשוב לשחק בה.
בסך הכל הוא ערך במדיה 45 הופעות בהן כבש 22 שערים.
הוא עבד כמאמן ובעונת 1986/87 היה בתפקיד זה באוניון.
למשך העשרים שנים הבאות עדיין היה פעיל במועדונים כפופים רבים.
לוקה גם היה מזכיר הספורט של מחוז מנדוסה שבארגנטינה.
בפברואר 2007 לקה בהתקף לב ממנו החלים.
לוקה נפטר ב-15 בפברואר 2021 כתוצאה ממגפת הקורונה בארגנטינה.
מלך השערים בקופה אמריקה: 1975 (4 שערים)
נעל הארד בגביע העולם: 1978
לאורדינה (ברומנית ובהונגרית: leordina; ביידיש: לערדענא או לערדינא) הוא כפר במחוז מרמורש ברומניה.
עד השואה התקיימה בלאורדינה קהילה יהודית קטנה, שמנתה בשיאה כחמישית מכלל האוכלוסייה.
לאורדינה שוכנת בצפון מזרח מחוז מרמרוש באזור ההיסטורי טרנסילבניה, סמוך לגבול עם אוקראינה.
הכפר נבנה על גדות נהר וישאו , קילומטרים ספורים מהעיירות רוסקובה ופטרובה , 20 ק"מ מוישאו דה סוס ו-42 ק"מ מהעיר סיגט ו-105 ק"מ מבירת המחוז באיה מארה.
בלאורדינה שתי תחנות רכבת בקו הרכבות בורשה-ווישוי-וילג' העובר גם במויסיי, וישאו דה סוס, פטרובה, וביסטרה.
אזכורים ראשונים של המקום מופיעים כבר מהמאה ה-14, ובשמו הוא מופיע מהמאה ה-15.
במשך מאות שנים הייתה לאורדינה, כשאר חלקי טרנסילבניה, חלק מממלכת הונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לידי רומניה במסגרת חוזה טריאנון.
תכתיב וינה מ-1940 השיב את האזור לידי הונגריה של מיקלוש הורטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הושבה טרנסילבניה לרומניה במסגרת חוזה פריז.
רובם המכריע של תושבי הכפר הם רומנים.
עד למלחמת העולם השנייה חיו בכפר יהודים רבים .
בשנת 1941 מנתה אוכלוסיית הכפר 2219 נפשות.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,593 נפש, רובם המכריע רומנים, שבעה אוקראינים, הונגרי אחד וטורקי אחד.
במפקד האוכלוסין שנערך ב־2011 חיו בכפר 2,547 איש, כ־95% מהם רומנים.
מבחינה דתית, 81% אחוז מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודכסים, כ־11% הם אדוונטיסיטים של היום השביעי וכ־2% פנטקוסטליסטים כ-4% מהאוכלוסייה הם בעלי שיוך דתי אחר, או לא ידוע.
בלאורדינה מועצה מקומית הכוללת 11 חברים.
מוצאם של יהודי לאורדינה, כמו רוב יהודי מרמורש, הוא מגליציה השכנה.
במפקד של שנת 1768 נמנה רוכל יהודי אחד בשם ישראל שאלאמון בלאורדינה, אך אין ידוע אם הוא נשאר בכפר או שחנה בו בדרכו ליעד אחר.
אין תיעוד מדויק על מועד הגעתם של היהודים ללאורדינה, אך המסורת המקומית גורסת כי זה היה בסביבות שנת 1800. בשנים שלאחר מכן הוקם מקווה ובית קברות.
קהילה ממוסדת הוקמה בסביבות 1850, ובאותה תקופה הוקם בית מדרש.
בלאורדינה היו שלושה "חדרים" לא ממוסדים.
כשליש מהיהודים עסקו בחקלאות והיתר במסחר זעיר, בעלי מלאכה ופועלים בתעשיית העץ המפותחת שהתקיימה בלאורדינה.
היהודים בלאורדינה התחלקו לשלוש קבוצות: חסידי ויז'ניץ, חסידי קוסוב וחסידי סיגט, שבניגוד לשאר הכפרים בסביבה קנתה לה אחיזה רבה בלאורדינה, ואף בנו לעצמם בית מדרש מאבן בתחילת המאה ה-20. לכל אחת מהקבוצות היה בית כנסת משלה.
בשנת 1930 מנו יהודי הכפר 324 נפשות, ובמפקד קהילות הונגריה ערב הגירוש ב-1944 נמנו בו 234 נפש.
לאחר הכיבוש הנאצי באפריל 1944 רוכזו כל היהודים ושולחו לגטו בוישאו דה סוס, משם גורשו לאושוויץ.
לאחר גירוש היהודים מלאורדינה, הגיעו לשם עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בסלילת כבישים.
רבים מהם מתו מרעב, ומעינויים, ועם התקרבות הצבא הוציאו הנאצים להורג כ-400 עובדים, כרבע מהם יהודים.
לאחר המלחמה שבו יהודים בודדים ללאורדינה, אך לאחר זמן מועט כולם עזבו למחנות עקורים שהיוו תחנה בדרך לישראל, וכיום אין עוד יהודים בלאורדינה.
ללאורדינה לא היה רב רשמי מעולם, אך פעלו בה שוחטים שהיו גם מורי הוראה, כולם היו תחת חסותם של רבני משפחת טייטלבוים מסיגט:
הרב חיים אליהו ניימן, תלמיד רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, שימש משנות ה-60 עד שנות ה-90 של המאה ה-19. ניהל בלאורדינה ישיבה.
הרב חיים אריה לרנר, בעל "אמרי חיים", שימש עד שנת 1929, אז היגר לארצות הברית וכיהן כרב בניו יורק.
הרב יששכר דב שטוקהאמר, תלמיד רבי צבי הירש שפירא ממונקאטש.
היה אהוד על שלושת הזרמים החסידיים בכפר.
לאופולדשטאדט הוא רובע הממוקם על אי מלאכותי במרכז העיר וינה שבאוסטריה.
זהו רובע מס' 2 של וינה.
הרובע, יחד עם רובע 20 (בריגטינאו), מהווה אי המוקף בנהר הדנובה ותעלת הדנובה.
הרובע נקרא על שם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המחוז משתרע על פני 19.27 קמ"ר.
בשל השיעור הגבוה יחסית של התושבים היהודים שגרו בעבר במחוז (כ-38.5% מתושבי המחוז היו יהודים נכון לשנת 1923), זכה המחוז לכינוי "Mazzesinsel" ("אי המצות").
בשנת 1625, התמנה הרב יום-טוב ליפמן הלר לכהן כרבה של וינה.
בתקופתו יהודי העיר היו פזורים ללא מרכז קהילתי והרב הלר השיג אישור להקים מרכז יהודי בלאופולדשטאדט ופעל להקמתו וביסוסו.
בהמשך אותה המאה החלו להתיישב עוד ועוד יהודי ברובע והתפתחה איבה בינם לבין הנוצרים ברובע.
בשנת 1670 גזר הקיסר לאופולד על גירוש יהודי העיר וינה, ותושבי הרובע הנוצרים קראו לרובע על שמו כאות תודה.
בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית מהגרים יהודים ממזרח האימפריה החלו להגר לרובע והתיישבו בעיקר סביב תחנת הרכבת.
ברובע קמו כמה מבתי הכנסת החשובים בעיר: עדת ישראל, בית ישראל (הפולני), טמפלגאסה ועוד.
במהלך ליל הבדולח נהרסו כל בתי הכנסת ברובע לרבות בית הכנסת בדר לאופולדשטדט ובית הכנסת מלצגאסה.
עם התפתחות השואה בודדו היהודים ועברו התעללויות קשות, עד שנשלחו למחנות ריכוז והשמדה.
מתוך קהילה מקורית של אלפי יהודים הצליחו להתחבא ולשרוד קומץ יהודים בלבד.
עם נפילת מסך הברזל וחידוש ההגירה ממזרח אירופה, האוכלוסייה היהודית ברובע צמחה שוב.
כיום, אחוז ניכר מיהודי העיר גרים ברובע והוא מכיל בתי כנסת, בית חב"ד חנויות עם מזון כשר, ועוד.
פארק פראטר - הפארק הציבורי הגדול בעיר
וינר ריזנראד - גלגל ענק מפורסם בפארק פראטר
אאוגארטן - פארק ציבורי עתיק בסגנון הבארוק
מוזיאון בית יוהאן שטראוס (הבן)
לאופיס (שם מדעי: Laophis; מיוונית עתיקה: "נחש של אנשים") הוא סוג נחש נכחד ממשפחת הצפעיים, אשר התקיים במשך הפליוקן של אירופה שלפני 4 מיליון שנה.
המאובנים של הנחש התגלו בסלוניקי שבצפון יוון.
הוא תואר למדע לראשונה ב-1857 בידי החוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון, לאחר חשיפה של כמה שלדים שלו.
הדוגמה המקורית ששימשה את אוון נאבדה במשך השנים אך בשנת 2014 נחשף שלד נוסף של הנחש, כשהוא ידוע מחוליות בודדות שהתגלו סלוניקי.
הסוג מכיל מין יחיד - Laophis crotaloides, שפירושו: "דמוי-עכסן".
נחש זה היה בעל מבנה דומה לזה של נחשי צפע או ביטיס מודרניים אך היה גדול מהם בהרבה, באורך של 3 עד 4 מטרים ומשקל של 26 ק"ג, בדומה לרב-פתן מלכותי.
דבר זה הופך אותו לצפעי הגדול ביותר שחי מעולם ואולי אף לנחש הארסי הגדול ביותר, בהשוואה הגדול שבצפעים המודרניים הוא עכסן גב-יהלום מזרחי שהגיע לאורך מרבי של 2.4 מטרים ולמשקל של 15 ק"ג.
אף שלא נשתמר כנראה שהוא היה בעל ניבי ארס חלולים כדי להזריק ארס קטלני לטרפו הקטן.
לאוציזם (מכונה לעיתים "לבקנות חלקית") הוא מגוון רחב של מצבים הגורמים לאובדן חלקי של פיגמנטציה אצל בעל חיים, דבר אשר גורם לצבע לבן, בהיר או מוכתם של העור, השיער, הנוצות, הקשקשים, או הציפורניים; אבל לא של העיניים.
כמה תנאים גנטיים המביאים למראה "לאוציסטי" כוללים פיבלדיזם , תסמונת ורדנבורג, ויטיליגו, תסמונת צ'דיאק-היגאשי , פלביזם, איזבליניזם , קסנתוכרומיזם , אקסנטיזם , אמלניזם ומוטציות של המלנופילין .
כתמים בהירים של העור, הנוצות או הפרווה (המכונה לעיתים קרובות "דפיגמנטציה") יכולים לנבוע גם מפציעה.
לאוציזם משמש לעיתים קרובות כדי לתאר את הפנוטיפ הנובע מפגמים בהתמיינות כרומטופורים או נדידה מהרכס העצבי לעור, שיער או נוצות במהלך המורפוגנזה (ההתפתחות).
דבר זה גורם לכך שלפני השטח כולם (אם כל תאי הפיגמנט לא מצליחים להתפתח) או לכתמים על פני הגוף (אם רק תת-קבוצה פגומה) יש חוסר בתאים המסוגלים ליצור פיגמנט.
מכיוון שכל סוגי תאי הפיגמנט מתמיינים מאותו סוג תא מולטיפוטנטי, לאוציזם יכול לגרום להפחתה בכל סוגי הפיגמנטים.
זאת בניגוד ללבקנות, שלעיתים קרובות טועים בינה לבין לאוציזם.
לבקנות גורמת להפחתת ייצור המלנין בלבד, אם כי המלנוציט (או הכרומטופור) עדיין קיים.
לפיכך במינים שיש להם סוגי תאי פיגמנט אחרים, למשל כרומטופורים, הלבקנים אינם לבנים לגמרי, אלא בעלי צבע צהוב חיוור.
מקרה נפוץ יותר מאשר היעדר מוחלט של תאי פיגמנט הוא היפופיגמנטציה מקומית או לא שלמה, וכתוצאה מכך מופיעים כתמים לא סדירים של צבע לבן על חיה, שאילולא כך הייתה בעלת צבע ודוגמה טבעיים.
לאוציזם חלקי זה ידוע כאפקט "pied" או " piebald" (עקוד, מנומר); והיחס בין שטח העור הלבן לצבע הרגיל יכול להשתנות במידה ניכרת לא רק בין דורות, אלא בין צאצאים שונים מאותם הורים, ואפילו בין בני אותה המלטה.
מקרים אלה בולטים בסוסים, פרות, חתולים, כלבים, עורבים ופיתון מתכדררים; אך מופיע גם במינים רבים אחרים.
בשל היעדר ייצור מלנין הן באפיתל הפיגמנטי ברשתית (RPE) והן בקשתית, לאלו הלוקים בלבקנות יש לעיתים קרובות אישון ורוד בשל כלי הדם האחוריים הנראים דרכו.
עם זאת, זה לא תמיד המקרה, ולבעלי חיים לבקנים רבים אין אישונים ורודים.
האמונה הרווחת שלכל הלבקנים יש אישונים ורודים גורמת לכך שלבקנים רבים מתוייגים באופן שגוי כלאוציסטים.
ההפרעות ברכס העצבי הגורמות ללאוציזם אינן גורמות לאישונים ורודים, ולכן לרוב החיות הלאוציסטיות יש בדרך כלל עיניים צבעוניות.
הסיבה לכך היא שמקורם של המלנוציטים של ה-RPE אינם מהרכס העצבי.
במקום זאת, בשלבי ההתפתחות העוברית התבלטות בתעלה העצבית מייצרת את הספל האופטי אשר, בתורו, יוצר את הרשתית.
מכיוון שתאים אלה הם ממקור התפתחותי עצמאי, הם בדרך כלל אינם מושפעים מהגורם הגנטי ללאוציזם.
כתוצאה מכך, בעלי חיים לאוציסטיים לא חווים פגיעה בראייה (תופעה נפוצה אצל לבקנים), והם בעלי כושר שרידות גבוה יותר.
גנים שכאשר עוברים מוטציה יכולים לגרום ללאוציזם כוללים c-kit, mitf ו-EDNRB.
המונח לאוציזם (leucism) נגזר מ-leuc- + -ism, מלטינית leuco- שבתורו נגזר מיוונית leukos שפירושה "לבן".
לאופולד שטיין (5 בנובמבר 1810, בורגפרפך – 2 בדצמבר 1882, פרנקפורט) היה רב רפורמי וסופר גרמני.
נודע בעקבות מינויו לרב הקהילה היהודית בפרנקפורט במקום הרב שלמה זלמן טריר, מה שגרם לפרישת האורתודוקסים מהקהילה.
לאופולד שטיין היה בנו של הרב האזורי אברהם שטיין ואשתו גלה זוסמן.
הוא למד בבית ספר יסודי באדלסדורף ובישיבת פיורדא.
בשנת 1831 החל ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת וירצבורג, שם סיים את לימודיו עם תואר דוקטור לפילוסופיה.
בין השנים 1835 ל-1843 שימש כרב באלטנקונשטאדט ובורגקונשטאדט.
בפרנקפורט באותו זמן משל נסיך מטעם נפוליון ובשנת 1808 הוא מינה לוועד הקהילה משכילים בלי בחירות.
בין השנים 1808–1838 ועד הקהילה מירר את חיי האורתודוקסים ואסר על שחיטה כשירה, לימוד תורה וטבילה במקוה.
בשנת 1843 הציעה משפחת רוטשילד לתמוך בבניית בית כנסת ראשי חדש בסכום של 250,000 גילדן, ואחד התנאים לכך היה שיימצא עוזר לרב טרייר הישיש, שהרב טרייר יראיין אותו וימנה אותו.
ועד הקהילה הזמין את שטיין, שהיה רפורמי, ולכן הרב טרייר, סירב לבחון אותו, מה שהיה תנאי הכרחי למינוי.
בתגובה, הסנאט של העיר החופשית פרנקפורט, לבקשת ועד הקהילה, פטר את שטיין מחובת הבחינה ואישר את מינויו ללא המבחן.
הדבר הוביל לפיצול בקהילה היהודית.
כמו כן בוטל החוזה עם רוטשילד.
בשנת 1849, האגודה האורתודוקסית נפרדה מהקהילה הכללית, וב-1851 הזמינה את רש"ר הירש לכהן כרבה.
שטיין המשיך לקדם קו רפורמי נחרץ.
כדמוקרט נלהב, הוא תמך במהפכת 1848 עם נאומים נלהבים.
הוא פעל בפרנקפורט, למרות התנגדות האורתודוקסים, להקמת בית כנסת ראשי חדש במקום זה שנבנה בשנת 1711, שהיה קטן וצפוף ועדיין שיקף את תנאי הגטו היהודי הישן.
בשנת 1854 הוא הצליח להביא להריסת בית הכנסת, ובמקומו נבנה מבנה חדש ומרשים בין השנים 1855 ל-1860. עיצוב הפנים של בית הכנסת הראשי החדש התאים למאפיינים הליטורגיים של התנועה הרפורמית, וכלל למשל דוכן ועוגב.
בטקס הפתיחה החגיגי ב-23 במרץ 1860, נשא שטיין את נאום הפתיחה בנוכחות שני ראשי העיר והסנאט של פרנקפורט.
בנאומו הדגיש כי בית הכנסת החדש הוא סמל לקשר של הקהילה היהודית עם הדת העתיקה ובד בבד לשייכותה לאומה הגרמנית.
נאום זה גרם לסערה בוועד הקהילה.
בעקבות מחלוקת זו, שטיין התפטר מתפקידו כרב בשנת 1861, מתוך אכזבה.
לאחר התפטרותו, הוא הקים מוסד חינוכי יהודי לבנות ובשנת 1869 הפך למטיף של "איחוד וסטאנד", קהילה של יהודים גרמנים-אמריקאים בעלי אוריינטציה רפורמית.
בשנת 1872 הוא התפטר מתפקיד זה מסיבות בריאותיות.
כבר בשנת 1867 הוא הצטרף ללשכת הבונים החופשיים "לאחדות".
בנוסף לאוספי דרשות, יצירות תאולוגיות על הדוגמה והאתיקה היהודית וספר דת ישראלי שיצא לאור בשנת 1858, ערך שטיין שני שבועונים: "המורה היהודי בבית" ו"ערב שבת".
בין השנים 1866 ל-1868, הוא ערך את הכרך הדו-כרכי "תמונות מחיי המשפחה היהודית העתיקה" של הצייר מפרנקפורט מוריץ דניאל אופנהיים.
לאופולדסברג היא גבעה בווינה בגובה 425 מטרים, המתנשאת מעל הדנובה והעיר.
ציון הדרך הבולט של לאופולדסברג הוא הכנסייה הניצבת בראשה, ונראית בבירור מווינה.
בניית כנסיית לאופולדסברג, המוקדשת ללאופולד הקדוש, החלה בשנת 1679; הכנסייה הורחבה לפי תכנון של אנטוניו בדוצי בין השנים 1718–1730. בכיכר מכנסייה, במקום ששימש בעבר כמגדל של מערכת הביצורים, הוקמה בשנת 1948 אנדרטה לשבויים האוסטרים שחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאופולדסברג מהווה את הפינה הצפון-מזרחית של הרי האלפים.
שכבות מתחלפות של חוואר (עשירות בקרבונט) ואבן חול יוצרות את סלע האם.
שלא כמו רוב הרי אזור הפליש (מתקופות הקרטיקון העליון והשלישון), ללאופולדסברג מדרונות תלולים עקב כוח הסחיפה של נהר הדנובה מצד אחד ושל נחל קטן מצד שני.
תבליט זה מעצים את ההבדלים באקלים המקומי ובצמחייה, הנובעים מקו הגבול בין האקלים הפאנוני לאקלים המרכז האירופי.
המדרון הצפוני מכוסה ביערות אשור, סוג היער הנפוץ ביותר בווינרוואלד.
התיישבות באזור מוכרת עוד מתקופת האבן ובמיוחד של הקלטיים בתקופת הברזל.
במקור, וינה הרומית, "וינדובונה", הייתה אופידום (יישוב קדם-עירוני) על הר לאופולדסברג.
היא השתייכה לממלכה הקלטית נוריקום, אך הקיסר אוגוסטוס (באמצעות מצביאו טיבריוס) הוסיף את האופידום לפאנוניה, שהפכה לפרובינציה רשמית במחצית השנייה של שלטונו של קלאודיוס (41-54 לפנה"ס).