tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמב"ם וכן האור זרוע, סוברים שכל האומר שיש לעולם יותר ממנהיג אחד, אין לעולם מנהיג, אין הקב"ה ראשון לכל או שיש לו גוף - הוא מין.
הראב"ד, חולק על הרמב"ם בכך וטוען שאין אלו בהכרח מינים, ייתכן שרק טעו בפירוש הפסוקים השונים המדברים על האל בצורה מגשימה (כגון הביטוים הנפוצים במקרא: "יד ה'", "עיני ה'" וכיוצא בזה) וטעו לחשוב שיש לו גוף.
הראב"ד אינו חולק בדבר היותם שאלו האומרים שיש שתי רשויות הם מינים, אף על פי שכתוב: "נעשה אדם בצלמנו כדמותנו" וגם בכך היו יכולים לטעות.
הרב אברהם יצחק קוק מסביר באיגרת משנת תרס"ח שכיום אין מינות חמורה כמו בזמן התנאים והאמוראים.
חז"ל דרשו את הפסוק במשלי "הרחק מעליה דרכך ואל תקרב אל פתח ביתה, כי רבים חללים הפילה ועצומים כל הרוגיה", המדבר בפשוטו על זונה, לגבי המינים, כלומר שאסור ליהנות מכל דבר שהוא במינות.
יש באיסור זה דמיון לאיסור הנאה מעבודה זרה.
מסופר על רבי אליעזר, שנתפס "על דברי מינות" (כלומר בידי מינים).
למרות שניצל, הצטער על כך שנתפס וסירב להתנחם על ידי חבריו.
בסופו של דבר התברר שהדבר קרה משום שרבי אליעזר נהנה ממה ששמע ממין אחד, בשמו של "יהושע בן פנטירי", שיש הרואים בו את ישו.
על פי התלמוד היו מחלוקות עם המינים לא רק בדואליזם האמוני של שתי רשויות, אלא גם בנושאים של השגחה, קיום מצוות ותחיית המתים.
כמו כן, היו מקרים רבים של מחלוקות בדינים מסוימים, כשברובם עומד החשש שמא האדם הוא מין הכופר בתורה שבעל פה או עובד עבודה זרה (אדם שזכה גם הוא לשם: מין.
ולשון רש"י (שבת, עה, ע"א): "מין, האדוק בעבודת אלילים".
להלן רשימה חלקית ולא ממצה של מקרים כאלה (הרשימה מתייחסת למין, כשם שניתן לתופעה, ללא הפרדה בין עובדי עבודה זרה, צדוקים, או כתות יהודיות):
תפילת שמונה עשרה - המינים היו מדלגים על ברכות: "ברכת המינים" כי דיברה עליהם ובה בקשה לאיבודם - נראה שכאן הכוונה לכל המינים ללא הפרדה.
כמו כן, היו שכפרו בתחיית המתים ולכן דילגו על ברכת "מחיה המתים".
אמונת ייחוד ה' - המינים היו מאמינים בחלקם שיש שתי רשויות בשמים, מלבד ה'.
כמו כן, המינים היו מאמינים שיש מי שקדם לו בבריאת העולם או כל מיני סוגים אחרים של כפירה ביסוד מן היסודות הקשורים לייחוד ה' או עיקרים אחרים - נצרות וכופרים אחרים.
היו גישות במינות שביטלו את כל תרי"ג מצוות, בכך טמון למעשה המפתח לרבים נוספים - נוצרים ודומיהם.
הגדה של פסח - מי שלא היה אומר בנוסח ההגדה "עבדים היינו" ו"מתחילה עובדי עבודה זרה היו אבותינו", הוא מין וכופר, שכן הוא כופר בתורה שכתוב: "עבדים היינו" וזה מסרב להכיר בכך, ויש לנדותו (סדר רב עמרם גאון השלם, עמ' 206).
מקום הנחת תפילין - הכתוב אומר: "והיו לטוטפות בין עיניך" (דברים, ו) וממנו משמע בפשטות שמקום הנחת תפילין הוא על המצח ממש ואילו חכמים פירשו שמקום הנחת תפילין הוא מעל המצח (מגילה כד, ע"ב ורש"י על אתר).
חכמים עצמם התייחסו לזה במקום אחר ושם כתבו שמי שחולק במקומות אלו על דברי חכמים הוא זקן ממרא ורק מי שאינו מודה בקיום התפילין הוא מין, לכן כתב הר"ן (מגילה, כד, ע"ב) שאינו מין ממש כי מכל מקום הוא מניחה על הקיבורת אך הוא קרוב להיות מין, הכופר בדברי חכמים.
בכל המקרים הללו היו נוקטים חכמים צעדים חריפים כנגד מי שאפילו נחשד כמין, כולל נידוי וחרם.
צעדים שננקטו כנגד המינים וסייגים שמשום מראית העין
ספר תורה - ספר תורה שכתבו מין, יש בו חומרא יתרה מגוי - שדינו שיישרף ולא רק ייגנז (כדין ספר תורה שכתבו גוי).
יש שכתבו שתפילין ייגנזו, שכן הם שונים מספר תורה בכך שנכתבו לשם ישראל, אך גם בזה יש שיטות רבות.
גרות - גר תושב שקיבל על עצמו למול טבל וכעבור 12 חודשים לא מל עדיין, הרי הוא כמין שבאומות (משנה תורה, הלכות מלכים, ח, י), כיוון שמוחזק ככופר ממש, שכן נראה שהכיר בתורה ולאחר מכן שב בו.
שחיטה - אין שוחטים לתוך גומה, שלא יחקה את המינים, שדרכם לאסוף הדם ולאכול לשם עבודה זרה, משום כך הותר לאסוף הדם לגומה שיש בה עפר, בה אין חשש שיאספו הדם ויעשו עמו משהו לשם עבודת כוכבים.
ברכת המינים היא הברכה השתים עשרה בסדר תפילת שמונה עשרה הנהוג היום.
היא נקבעה לאחר ברכת "השיבה שופטינו" מאחר שכיוון שנעשה דין ברשעים, כלים גם המינים (בזאת מתבטאת תפיסה ששורש כל הכפירה ה"אינטלקטואלית" שיש, מונח בכפירה המוסרית, אורות הקודש לראי"ה קוק).
כפי האמור, בתקופתו של רבן גמליאל, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, היו בקרב עם ישראל כתות שונות (פרושים, צדוקים, איסיים, תלמידי ישו ועוד).
כשחלקן כופרים באחדים מעיקרי האמונה.
רבן גמליאל וחכמי יבנה נתנו דעתם על הדבר, ולשם כך תיקנו ברכה נוספת על תפילת שמונה עשרה, היא "ברכת המינים", שבה נאמר: "למינים ולמלשינים אל תהי תקוה" המונח "מינות" כולל במשמעותו סטיה מהזרם המרכזי ביהדות, לחימה כנגד שמירת המצוות.
יש מי שמייחס את היוזמה לתיקון ברכת המינים לרבן גמליאל דיבנה, אך אחרים טוענים שתוקנה ביוזמת סבו, רבן גמליאל הזקן .
שליח ציבור שדילג על הברכה הזו, נחשד מיד שהוא מין.
"שמעון הפקולי הסדיר שמונה עשרה ברכות לפני רבן גמליאל על הסדר ביבנה.
אמר להם רבן גמליאל לחכמים: כלום יש אדם שיודע לתקן ברכת המינים?
עמד שמואל הקטן ותקנה" (מגילה יז, ב).
רבן גמליאל הזקן רצה לסלק את המינים מבתי הכנסת ומהקהילה הפרושית, ולכן ביקש לתקן את ברכת המינים.
נענה לבקשה שמואל הקטן ותיקן את הברכה.
הברכה פעלה כך שהמינים שירדו לפני התיבה יימנעו מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו.
מיני-אלבום , פירושו אלבום קצר.
מיני-אלבום הוא תקליט או תקליטור שהוא ארוך מדי מכדי להיקרא סינגל מצד אחד, וקצר מדי בשביל להיקרא אלבום מצד שני.
מיני-אלבום לרוב כולל כ-4 עד 8 רצועות מוזיקה ואורכו כ-15 עד 30 דקות.
אומנם בעבר, במיוחד בימים שלפני המצאת התקליטור, הוציאו אמנים רבים אלבומים באורך מלא שהתאימו להגדרה המודרנית של המיני-אלבום.
לעומת זאת, כיום ישנם מיני-אלבומים שהם ארוכים מספיק על מנת להיקרא גם "אלבומים" (לדוגמה, A Change of Seasons של Dream Theater שאורכו 57 דקות).
המונח "Extended play" תיאר במקור סינגלים שהתארכו אל מעבר לסטנדרט של סינגל, אך עם הזמן הפך למונח המתאר אלבומים שהם קצרים מן הרגיל, מעין חצי אלבומים.
כיום הם בדרך כלל מוצאים לאור כפרומו לקראת אלבום עתידי, או כאסופה של שירים שלא התאימה לרוחו של אלבום שלם שיצא באותה התקופה.
כיום הבחירה אם להגדיר אלבום קצר כמיני-אלבום היא בידי האמן.
ישנן דוגמאות רבות למשמעות של הוצאת מיני-אלבום.
כך למשל ישנם אמנים המעדיפים להגדיר אלבום קצר כמיני-אלבום, כדי שהוא ייראה משמעותי יותר בדיסקוגרפיה שלהם.
המונח נכנס לשימוש בתקופה שבה אלביס פרסלי פרץ לתודעת הציבור, ואף קיימת בדיחה מפורסמת על כך ש-EP הם ראשי התיבות של שמו.
פרסלי שלט ללא עוררין במצעדי מכירות המיני-אלבומים הראשונים, כאשר הוא מגיע אל רשימת עשרת הגדולים עם 16 מיני-אלבומים שונים, מתוכם שישה הגיעו אל המקום הראשון, והאחרון שבהם נותר במקום הראשון 86 שבועות ברציפות.
בתקופת המיני-אלבומים שלו מכר אלביס מעל 16.5 מיליון יחידות, יותר מכל להקה או אמן אחר בהיסטוריה.
אליס אין צ'יינס היא הלהקה הראשונה בהיסטוריה שמיני-אלבום שלה, Jar of Flies מ-1994, הגיע למקום הראשון במצעד המכירות של בילבורד.
המיני-אלבום השני שהגיע למקום ראשון במצעד המכירות של בילבורד היה הפרויקט מאש-אפ המשותף של לינקין פארק ו-Jay-Z משנת 2004. בשנת 2011, יצא המיני-אלבום השלישי שהגיע למקום ראשון במצעד המכירות של בילבורד - אלבומם של אמינם ורויס דה Hell: The Sequel עם 171,000 מכירות בשבוע הראשון.
אטול קרוליין נחשב ייחודי בין אטולי מרכז האוקיינוס השקט במספר מיני בעלי החיים הרב שנותרו בו, ובשל ההשפעה המועטה של בני האדם על הצמחייה ובעלי החיים "הטבעיים" של האטול וההתערבות המינימלית באופן יחסי של בני האם בצימחיה ובבעלי החיים.
על אף שינויים רבים שערכו בני האדם באטול, משיקולים כלכליים - לדוגמה, כריתת כל העצים באי סאות' ונטיעת דקלי קוקוס באיונים, במטרה להקים חוות לייצור קופרה, הכישלון הכלכלי של ניסיונות כלכליים אלה ונטישת האטול הביא לתחיה של זני בעלי החיים והצמחים המקומיים.
איוני האטול מכוסים בצמחייה מרובה, המתחלקת לשלושה עיקריים, וגדלה באופן כמעט זהה בכל איון ואיון.
כל איון כולל שלושה "מעגלי" צמחייה: בכל האיונים ישנו אזור של גידול עשב המצוי בקרבת החוף, אזור פנימי יותר של שרכים ואזור מרכזי של האי בו גדל יער טרופי - בעיקר עצי פיסוניה.
דקלי קוקוס נשתלו באטול על ידי בני אדם בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומצויים במרבית האיונים, אולם מרבית חורשות לא שרדו.
הידוע שבמינים אלה הוא השחפית הכהה (Onychoprion fuscata)- ממין זה מקננים באטול מדי שנה כ-500,000 פרטים - כמות גודלה בקנה מידה עולמי.
כמו כן מקננות באיוני האטול פריגטה גדולה (Fregata minor - כ-10,000 פרטים).
באטול קרוליין ובאי פלינט הסמוך, מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם של סרטן הקוקוס (Birgus latro).
באטול מצויה אוכלוסייה גדולה של צב ים ירוק (Chelonia mydas) - בעל החיים המצוי בסכנת הכחדה.
מבין מיני בעלי החיים הרבים המצויים על האי, כ-20 מינים הם מינים אקזוטיים שאינם אנדמיים לאטול והובאו אליו על ידי בני האדם (כמות מועטה יחסית לאטולים אחרים שיושבו על ידי בני אדם); חלק ממינים אלה הפכו לפולשים.
בין המינים שהובאו לאי ניתן למנות את הצמח מסוג Ipomea tuba אשר פלש לבתי גידול של צמחים אחרים באי, וכן חתולים וכלבים המצויים באחד האיונים שגרמו להכחדת העופות הימיים שהיו באי מונו אטה אטה.
חופזי קטן או פסיפי (Pluvialis fulva)
חרמשון קוצני או חרמשון טהיטי (Numenius tahitiensis)
תת-מין של דולפינן ים תיכוני (Tursiops truncatus gilli)
מיני-מחשב הוא מחשב הממוקם במדרג שבין מחשבי מיינפריים הגדולים לבין מיקרו-מחשבים והמחשבים אישיים.
מיני מחשבים היו הראשונים שאיפשרו להריץ תוכניות מחשב מבלי להשתמש במיינפריים, והיוו פתרון זול וקומפקטי יותר עבור אוניברסיטאות, מכוני מחקר ותעשייה.
מחשבים קטנים שכאלה הופיעו כבר באמצע שנות ה-50, אך המונח מיני-מחשב נטבע לראשונה בתחילת שנות ה-60. בימינו השימוש במונח פחת, שכן שרתים מודרניים מתאימים בגודלם למיני-מחשבים של פעם אך שולטים כיום בכוח המחשוב העולמי.
כבר בסוף שנות ה־50 הופיעו מחשבים קטנים יחסית למיינפריים, אשר איפשרו הרצת תוכניות מחשב מחוץ למיינפריים.
אחד החלוצים המשמעותיים היה PDP-1 (1959) של DEC, שהצליח מסחרית ונחשב למיני-מחשב הראשון מבחינה היסטורית.
דוגמה ישראלית חשובה היא Elbit 100, שהתגאה בכך שכל רכיביו הורכבו ממעגלים משולבים ולא מטרנזיסטורים בודדים – הישג טכנולוגי מתקדם לזמנו.
מחשבים אלו שימשו בעיקר באוניברסיטאות, מכוני מחקר ובתעשייה, והיוו בסיס להתפתחות המיני-מחשבים בשנות ה־60.
האתגר במיני מחשבים הראשונים היה פיתוח תוכנה עבורם.
זאת משום שלא היה להם די זיכרון להכיל מהדרים מורכבים.
המשוכללים יותר הכילו מהדר לפורטרן והפשוטים לאסמבלר בלבד.
גם תכנות בשפת מכונה היה מקובל עבורם.
שנות ה־70 היו "תור הזהב" של המיני-מחשבים.
הם סיפקו פתרונות מחשוב לאוניברסיטאות, מכוני מחקר, תעשייה וחברות בינוניות, והיו זולים וקומפקטיים יותר ממיינפריים, אך עדיין בעלי כוח חישוב ניכר.
הפופולריים ביותר היו סדרת PDP-8 (1965) של DEC, שהפך למיני-מחשב הראשון שהצליח מסחרית, ואחריו סדרת PDP-11 (1970), שיכלה לתמוך במשתמשים מרובים וביישומי זמן אמת מורכבים יותר.
דגמים אלו הציגו ארכיטקטורות קומפקטיות, מהדרים מתקדמים ותמיכה בשפות תכנות כמו FORTRAN ו־BASIC, והפכו את קטגוריית המיני-מחשב לנפוצה ומקובלת בשוק המחשוב.
במסגרת התפתחות זו נוצרה מערכת ההפעלה UNIX: היא התפתחה ממערכת הניסיונית UNICS שנבנתה על PDP-7 בשפת אסמבלי.
הגרסה המסחרית והנפוצה של UNIX נכתבה על PDP-11, בשפת C שפותחה במיוחד לצורך זה על ידי דניס ריצ'י.
UNIX הפכה לתשתית מרכזית בעולם המחשוב המודרני, וממנה נגזרו כמעט כל מערכות ההפעלה המודרניות בעולם, למעט Windows.
בשנת 1977 הציגה DEC את סדרת VAX ובפרט את הדגם 11/780, שכונה "סופר-מיני".
סדרה זו הציעה ארכיטקטורת 32 סיביות עם תמיכה בזיכרון וירטואלי, והביאה עימם יכולות חישוב שנחשבו גבוהות למדי עבור מיני-מחשב.
ה-VAX הפך לאחת ההצלחות הגדולות ביותר בתחום, וסדרת המחשבים הזו המשיכה להימכר ולהתפתח עד שנות ה־90, כשהיא מהווה את התגלמות רעיון הסופר-מיני: כוח חישוב גבוה במערכת קומפקטית ומסחרית.
מאמצע שנות ה־80 החלו תחנות עבודה מתקדמות ומיקרו-מחשבים אישיים (PC) לספק יכולות שבעבר דרשו מיני-מחשב יקר.
תחנות העבודה, רבות מהן מבוססות UNIX ויוצרו על ידי חברות כמו HP, IBM, Sun ו-SGI, איפשרו חישובים מדעיים, גרפיקה ומדידה ברמה מקצועית על שולחן העבודה של משתמש יחיד.
בהדרגה נדחק המושג "מיני-מחשב", והמערכות עצמן הפכו לקטגוריה מצטמצמת.
עם זאת, חלק מהקווים, ובראשם IBM AS/400 (1988), המשיכו להימכר שנים רבות ונחשבים ממשיכי דרכו של המיני-מחשב הקלאסי.
נגישות – המיני-מחשבים אפשרו למוסדות חינוך, מחקר ותעשייה לרכוש מחשב במחיר סביר בהרבה ממיינפריים.
מערכות הפעלה ושפות – Unix פותחה במקור על מחשבי DEC, ושפת התיכנות C פותחה במקביל לה.
שתיהן הפכו ליסודות מרכזיים בעולם המחשוב.
השפעה תעשייתית – יצרניות המיני-מחשבים, ובראשן HP, DEC ו־Data General, תרמו תרומה מכרעת להתפתחות החומרה והתוכנה המודרנית.
רשימה של מספר דגמים בולטים
מינטונז פליי האוס (בתרגום חופשי: בית המשחקים של מינטון) הוא מועדון ג'אז ותיק בהארלם שבניו יורק.
המועדון נבנה בכספו של נגן הסקסופון הנרי מינטון ב-1938. המועדון מפורסם בעיקר בהיותו מקום המצאת הבי בופ.
בשנות הארבעים היו קני קלארק, דיזי גילספי ות'לוניוס מונק מבצעים שם ג'מים עם צ'ארלי פארקר.
מתוך אלתורים אלו צמח לימים הבי בופ, שהוא הבסיס לכל הג'אז המודרני.
עוד לפני פארקר החל הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן להתנסות שם במוזיקה חדשנית.
מיני-סדרה (לעיתים נקרא גם סדרה מוגבלת) היא הפקה באמצעי תקשורת המציגה סיפור בהמשכים, כטלוויזיה או קומיקס, המספרת את הסיפור במספר פרקים מצומצם, אך בדרך כלל זמן הפרק הרגיל ארוך מפרק של סדרה טלוויזיה רגילה ולעיתים אף אורך מעל לתשעים דקות, כאשר העלילה ידועה מראש לכל פרטיה עם תחילת ההפקה.
על אף שאין כלל מוחלט המבחין בין "מיני-סדרה" לסדרת טלוויזיה מן המניין, ישנם כמה מאפיינים המאפיינים "מיני-סדרה".
אנציקלופדיית הטלוויזיה של האליוול ופרסר טוענת כי מיני-סדרה כוללת ארבעה עד שישה פרקים באורך משתנה סטוארט קנינגהם מגדיר מיני-סדרה כתוכנית בעלת זמן שידור מוגבל, בעלת יותר משני פרקים ופחות משלושה עשר פרקים, המספרת סיפור במהלך עונה או חצי עונה של שידור סדרתי.
אלמנט חשוב אחר עליו עמד פרנסיס וין הוא כי אופרת סבון וסדרת טלוויזיה רגילה אינן יכולות לאפשר לדמויות הראשיות להתפתח יתר על המידה, מכיוון שעל הסדרות האלו להיות משודרות ללא הגבלת זמן.
במיני-סדרה, מצד שני, יש פתיחה מוגדרת, אמצע מוגדר וסוף, כבמחזה או בנובלה, המאפשרים לגיבורים להשתנות, להתבגר, או אף למות, לפי צורכי העלילה.
כך, סדרה רגילה, ששידורה בוטל לאחר כמה פרקים, או שהוחלט שלא להקליט עונה נוספת שלה, אינה עונה על הגדרת "מיני-סדרה".
בטלוויזיה הבריטית המונח "מיני-סדרה" כמעט ואינו בשימוש, אלא כאשר מדובר בסדרות אמריקניות.
המונח "Serial" מתאר את המקבילה הבריטית המוכרת מאז שנות ה-50, המזכירה בזמן השידור ובפורמט את המיני-סדרה האמריקנית.
עם זאת, סדרות טלוויזיה בריטיות, שהעונה שלהן קצרה מן המקובל בארצות הברית, מוצגות לעיתים בארצות הברית כ"מיני-סדרה".
מינוח נוסף או שם חדש הנמצא בשימוש לתיאור מיני-סדרה הוא "סדרה מוגבלת" .
עקב האופן שבו התפתחה הטלוויזיה עם הזמן, נוצרו הבדלים בין שני המינוחים.
הקטגוריות המקבילות בטקס פרסי האמי השתנו פעמים רבות כדי להתאים לטרנדים של היום.
קטגוריית האמי כונתה בעבר "סדרה מוגבלת יוצאת דופן" לפני עשרות שנים - אבולוציה של הכותרת הקודמת שלה, "דרמה או קומדיה מצטיינים עם פרקים מוגבלים".
הפרס קיבל את הכינוי "מיני-סדרה" בשנת 1986 ושונה בחזרה ל"סדרה מוגבלת" ב-2015. למרות שהנורמה היא שרוב הסדרות המוגבלות מסתיימות לאחר עונה בודדת, הפך יותר ויותר נפוץ להאריך אותן בדרכים שונות בעקבות הצלחתן.
הכינוי "סדרה מוגבלת" הפך לפופולרי יותר מ"מיני-סדרה" מכיוון שהוא משאיר פתח לאפשרות הזו אם המיני-סדרה המקורית תצליח.
יש הרואים את תחילת הפורמט בשנת 1974, עם המיני-סדרה הקנדית "החלום הלאומי" (The National Dream) וסדרת הטלוויזיה של ABC "QB VII" על פי ספרו של לאון יוריס בכיכובו של אנתוני הופקינס.
בעקבות ניסיונות ראשוניים אלו עובדו ספרים נוספים לטלוויזיה בפורמט זה בהצלחה רבה.
"עני ועשיר" על פי ספרו של אירווין שו הייתה מיני-סדרה בת שנים עשר פרקים שאורכם שעה, ששודרה ברשת ABC ואף בישראל בשנת 1976, והוכיחה כי הצלחת הפורמט לא הייתה מקרית.
בשנת 1977 שודרה המיני-סדרה "שורשים" על פי ספרו של אלכס היילי.
הסדרה זכתה בארצות הברית להצלחה עצומה, ועוררה דיון פומבי בשאלות הנוגעות לאפרו אמריקאים, למשטר העבדות ולגזענות.
הצלחתה הייתה באופן חלקי בשל האופן בו שודרה.
שנים עשר השעות המצולמות חולקו לשמונה פרקים ששודרו ברציפות במשך שמונה ימים, עם פרק סיום בן 71 דקות, שמשך 130 מיליוני צופים, והיה בעת בה שודר הסדרה הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה עד אז.
הצלחת הסדרה קיבעה את הרעיון, ומאז צולמו מיני-סדרות רבות, ביניהן יש להזכיר את "שואה: סיפורה של משפחת וייס" ואף את "דאלאס", שהחלה את דרכה כמיני-סדרה, ומשם המשיכה כסדרת טלוויזיה מן המניין, בת 14 עונות.
מיני-סדרה בקומיקס הוא פורמט מוכר המאפשר לספר סיפור מסוים או להתמקד בגיבור או בקבוצת גיבורים מסוימת, בין אם הסיפור עומד בפני עצמו, או קשור ליקום בדיוני מוכר מסדרות קומיקס אחרות.
מיני-סדרה בקומיקס היא סדרה של 2 עד 12 חוברות.
ישנן סדרות קומיקס המספרות סיפור מסוים במספר רב יותר של חוברות, אך אלו אינן נחשבות ל"מיני-סדרה" מכיוון שלא מוכרז בתחילתן מספר מסוים של חוברות שתכלול הסדרה.
באופן דומה לסדרת טלוויזיה שבוטלה, גם סדרות שתוכננו לטווח ארוך, אך הופעתן נפסקה לאחר זמן מה בשל מכירות דלות אינן נחשבות ל"מיני-סדרה" על אף שייתכן שבדיעבד יכריז המוציא לאור כי לזו הייתה כוונתו מלכתחילה.
מיני אסטדי (בקטלאנית: Mini Estadi, רשמית כתוב כ: Miniestadi; בתרגום חופשי "מיני אצטדיון") היה אצטדיון כדורגל בעיר ברצלונה בקטלוניה שבספרד.
מיני אסטדי היה ממוקם לצד הקאמפ נואו.
האצטדיון הכיל 15,276 מושבים ושימש את קבוצת הנוער של המועדון וגם את הקבוצה השנייה והשלישית של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק וברצלונה ג'.
לעיתים אירח האצטדיון משחקים של נבחרת אנדורה.
במיני אסטדי שיחקו והתאמנו חלק משחקניה הטובים ביותר של ברצלונה - החל מגיירמו אמור עד קרלס פויול וליונל מסי.
המיני אסטדי עוצב על ידי האדריכל הקטלאני ז'וזפ קסלס.
האצטדיון נבנה במשך תשעה חודשים בלבד ב-1982, והוא מכיל שני יציעים וטריבונה.
בעת הקמתו היווה דוגמה למודרניות ואף שימש כמודל לבנייה של אצטדיוני כדורגל נוספים בעולם.
ב-23 בספטמבר 1982 נפתח האצטדיון ונערך בו משחק ידידות של הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, בו ערך דייגו מראדונה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-2006 שודר במיני אסטדי משחק גמר ליגת האלופות שנערך בסטאד דה פראנס, ובו שיחקה ברצלונה כנגד ארסנל.
11,000 אוהדי ברצלונה באו לאצטדיון כדי לצפות במשחק, שבסופו ניצחה ברצלונה 2-1 והוכתרה כאלופת אירופה.
משנת 2000 נפוצה שמועה לגבי האפשרות שהאצטדיון יהרס עקב הנוכחות הדלה של הקהל במשחקי ברצלונה אתלטיק, שווי האדמה הגבוה וקומפלקס הספורט על שם ז'ואן גאמפר.
כחלק מתוכנית השדרוג של אצטדיון קאמפ נואו שהוצגה ב-2014 האצטדיון ייהרס ועל שטחו יוקם אולם של 12,000 מקומות לקבוצת הכדורסל של ברצלונה ואולם הוקי קרח.
לברצלונה ב' הוקם אצטדיון קומפקטי של 6,000 מקומות בלבד בקומפלקס מתחם האימונים של הקבוצה.
המיני אסטדי נסגר ונהרס בשנת 2019.
לצד היותו האצטדיון של קבוצת המשנה של ברצלונה, נערכו בו גם משחקיה של קבוצת הפוטבול של ברצלונה, ומאז 2003 חלק ממשחקיה של נבחרת אנדורה.
במיני אסטדי נערכת ההצבעה לנשיאות ברצלונה מדי ארבע שנים.
מלבד אירועים ספורטיביים, נערכו באצטדיון אירועים מוזיקליים כגון הופעות של אלטון ג'ון ושל דייוויד בואי.
מיני אירופה הוא פארק מיניאטורות בבריסל שבבלגיה, לרגלי אתר האטומיום.
בפארק מוצגים דגמים בקנה מידה של 1:25 של אתרים מפורסמים ברחבי אירופה ובהם בניינים, גשרים, הר געש ועוד.
הפארק ידוע בשל האיכות הגבוהה של דגמיו, שעלותם מגיעה אף למאות אלפי אירו.
האתר נבנה באמצעות השקעה ראשונית של 10 מיליון אירו ונפתח לקהל הרחב בשנת 1989, בטקס חנוכה על ידי פיליפ, מלך הבלגים שהיה אז נסיך בלגיה.
שטח התצוגה של הפארק הוא 24 דונם, והוא מכיל כ-350 דגמים.
הפארק מושך אליו כ-300,000 מבקרים מדי שנה, ונחשב לאחת האטרקציות התיירותיות המרכזיות של בריסל.
האתרים המוצגים בפארק נבחרו בשל תכונותיהם האדריכליות או בשל סמליותם בהקשר האירופי.
הדגמים מיוצרים ברובם באמצעות תבניות סיליקון ועשויים שרף אפוקסי או פוליאסטר.
שלושה מהמוצגים עשויים אבן, ובהם מגדל פיזה העשוי משיש.
רבים מהדגמים בפארק מומנו על ידי מדינות או מחוזות באירופה.
הפארק קיבל את תמיכת האיחוד האירופי.
הוא כולל דגמים מכול מדינות איחוד אירופה, ואינו כולל דגמים של אתרים הנמצאים במדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (למעט בריטניה, שפרשה מהאיחוד בשנת 2016).
בסיום מסלול הביקור בפארק, מוצגת תערוכת "הרוח של אירופה", המעבירה סקירה קצרה אודות ההיסטוריה, התרבות, המוסדות והיבטים נוספים של האיחוד האירופי.
רשימה חלקית של המיצגים, המלווה בתמונות:
מינטקה (בכתיב לועזי: Mintaka, מערבית: منطقة; מִנְטַקַה - "אזור") או δ באוריון הוא הכוכב המערבי בחגורה של אוריון (שני הכוכבים האחרים הם אלנילם ואלניטק).
מינטקה נמצא במרחק זוויתי של כשישית מעלה מדרום לקו המשווה השמימי.
בשנת 1904 גילה האסטרונום הגרמני יוהנס הארטמן פסי בליעה חלשים באורו של הכוכב שלא תאמו את הספקטרום האופייני לכוכבים.
זו הייתה הפעם הראשונה שזוהתה בליעת אור על ידי הגז הבין-כוכבי של הגלקסיה, שעד אז קיומו לא היה ידוע.
מינטקה נראה לעין ככוכב כחול עם בהירות נראית מדרגה 2.2, אך למעשה זו מערכת מורכבת של 4 כוכבים במרחק של כ-900 שנות אור.
שני הכוכבים הבהירים מבין הארבעה מהווים כוכב משתנה לוקה, כך שמינטקה הוא גם כוכב משתנה.
מינטקה A הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי לוקה המורכב מזוג ענקים כחולים בעלי סיווג ספקטרלי O9.5 ו-B0.5, המקיפים זה את זה במרחק של כעשירית יחידה אסטרונומית ובזמן הקפה של 5 ימים ו-17.5 שעות.
במהלך ההקפה, מסתיר אחד הכוכבים באופן חלקי את בן זוגו וגורם לירידה של כחמישית דרגת בהירות.
בשל קרבתם הרבה של הכוכבים זה לזה, לא ניתן להפריד ביניהם בתצפית ישירה כך שהמידע עליהם מושג באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות.
לא ניתן לחשב בדיוק את המסות ואת הרדיוסים שלהם, אך המסה של כל אחד מהם היא לפחות 20 מסות שמש ורדיוסיהם גדולים לפחות פי 10 מרדיוס השמש.
עוצמת ההארה של כל אחד מבני הזוג היא יותר מפי 3,000 מאשר עוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פני השטח העצומה שלהם - מעל 30,000 קלווין, הם מאירים לפחות פי 90,000 מהשמש בתוספת הקרינה העל-סגולה.
בשל מסותיהם הגדולות צפויים שני בני הזוג לסיים את חייהם בסופרנובה.
מינטקה B נמצא במרחק זוויתי של כ-31 שניות קשת מבני הזוג מינטקה Aa ו-Ab.
אם הוא אכן מקיף אותם, הוא עושה זאת במרחק של לפחות 8,500 יחידות אסטרונומיות (כ-0.14 שנות אור).
בהירותו הנראית היא מדרגה 14 ובשל עמימותו ביחס למינטקה A, לא הצליחו עד כה לקבוע את סוגו הספקטרלי או כל תכונה אחרת שלו.
מינטקה C נמצא במרחק זוויתי של כ-52 שניות קשת ואם גם הוא חלק מהמערכת הוא מקיף את מינטקה A במרחק של למעלה מחמישית שנת אור.
זהו כוכב הסדרה הראשית כחלחל מסוג ספקטרלי B2 שבהירותו הנראית היא מדרגה 6.85 וניתן להבחין בו באמצעות טלסקופ חובבים.
הוא קורן בעוצמה של פי 140 מהשמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פני השטח הגבוהה שלו רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל-סגול.
מִינֵט ווֹלְטֶרְס היא סופרת מתח בריטית שזכתה להצלחה ולפופולריות.
ספריה של וולטרס תורגמו לשפות רבות, וחלקם עובדו לסדרות טלוויזיה מצליחות בהפקת ה-BBC.
מינט וולטרס נולדה בשם מינט ג'ב, בעיירה בישופ'ס סטורטפורד באנגליה.
אביה היה קצין בצבא, וולטרס בילתה את ילדותה המוקדמת בחיים במחנות צבא באנגליה.
בהיותה בת 12 מת אביה ממחלה והיא נשלחה לפנימייה.
בשנת 1968 הגיעה וולטרס לישראל, ביחד עם קבוצת צעירים לא יהודים, ושימשה כמתנדבת בקיבוץ כפר הנשיא, וכן במוסד לעבריינים צעירים בירושלים.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון בצרפתית בקולג' טרווליאן בדרהאם, אך לא סיימה את לימודיה שכן סיום הלימודים חייב שהות של שנה בצרפת, והיא לא רצתה בכך.
באוניברסיטה פגשה את בעלה, אלק וולטרס.
הזוג נישא בשנת 1978 ולהם שני בנים.
בשנת 1972 החלה וולטרס לעבוד בעריכה במגזינים מקבוצת IPC, המוציאה לאור מגזינים באנגליה, והפכה לעורכת במערכת "הספרייה השבועית לנשים" (Woman's Weekly Library), המוציאה לאור ספרי רומן רומנטי.
במהלך הזמן עברה בעצמה לכתיבת רומנים מסוג זה, והייתה כותבת רומן בן 30,000 מילה בסדרת "אהבה בבית החולים" מדי חודש.
לאחר לידת ילדיה חדלה מכתיבה במשך מספר שנים אך כשגדלו החליטה להתמסר לכתיבת רומנים רציניים באורך מלא.
בשנת 1992 פרסמה את ספרה הראשון באורך מלא - "בית הקרח".
כתיבת הספר ארכה שנתיים וחצי, והוא נדחה על ידי מספר בתי הוצאה לאור, עד שנרכש על ידי הוצאת מקמילן עבור 1,250 שטרלינג.
הוא קיבל את פרס אגודת סופרי הפשע הבריטים על שם ג'ון קריזי כספר הטוב ביותר של סופרת חדשה, ותורגם לשפות רבות.
על ספר זה וספריה "הפסלת" ו"רסן הסוררת" (The Scold's Bridle) זכתה וולטרס בפרס אדגר ובפרס "פגיון הזהב" של אגודת סופרי הפשע הבריטים, הישג יוצא דופן לשלושה ספרים ראשונים של כותבת חדשה.
מאז המשיכה וולטרס לפרסם ספר בממוצע אחת לשנה וחצי, ובסך הכל פרסמה ארבעה עשר ספרים.
ספריה של וולטרס עוסקים בבידוד, דחייה, הדרה, משפחות שאינן מתפקדות, צדק ונקמה.
לעיתים הם עוסקים ברקע אמיתי, של מאורעות ואירועים אמיתיים, המושכים את הקורא אל המציאות שהיא יוצרת.
וולטרס שואבת השראה רבה לספריה ממהדורות החדשות, וכן היא מתנדבת מזה שנים בבתי כלא, ומסייעת שם לאסירים.
חמשת ספריה הראשונים, "ביתן הקרח", "רסן הסוררת", "הפסלת", "ההד" ו"החדר החשוך", עובדו למיני סדרות טלוויזיה על ידי ה-BBC בין השנים 1996–1999, בהשתתפות שחקנים ידועים כדניאל קרייג, קלייב אואן ומירנדה ריצ'רדסון.
הסדרות הוקרנו בישראל בערוץ 1 בסמוך לאחר הקרנתן בבריטניה.
הפסלת, תרגמה עידית שורר, הוצאת משכל, 1996.
החדר החשוך, תרגם בועז וייס, הוצאת הד ארצי, 2001.
צורתם של נחשים, תרגם בועז וייס, ספרית מעריב, 2003.
שכונת האסיד, תרגם בועז וייס, ספרית מעריב, 2006.
מינורו גנדה (Genda Minoru 源田实; 16 באוגוסט 1904 - 15 באוגוסט 1989) היה קצין תעופה בצי הקיסרי היפני ובכוחות ההגנה העצמית של יפן.
הוא ידוע בעיקר בזכות חלקו בתכנון ההתקפה על פרל הארבור.
מינורו גנדה היה בנו השני של איכר ממחוז הירושימה.
לאחר שסיים את לימודיו בחטיבת הביניים, הצטרף גנדה לאקדמיה הימית הקיסרית במטרה להפוך לטייס מטוסי קרב.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה בנובמבר 1929 במקום הראשון בכיתתו.
במשך שש השנים הבאות עבר גנדה במהירות בין תפקידים מבצעיים ותפקידי מטה שונים.
ב-1931 נשלח גנדה לנושאת המטוסים אקאגי.
גנדה השיג הכרה בצי היפני בזכות פיקודו על "הקרקס של גנדה" - קבוצת טייסים שטסו ברחבי יפן וביצעו מופעי אווירובטיקה על מנת להעלות את המודעות לענף התעופה הימית.
את הניסיון המבצעי שלו צבר גנדה בטייסת המשולבת השנייה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, וב-1938 שימש מדריך בכיר בבסיס האוויר ביוקוסוקה.
בשנות ה-30 היו נושאות המטוסים נשק חדש שטרם עמד במבחן המלחמה.
מרבית האסטרטגים והטקטיקאים הימיים של אותה עת ראו בנושאת המטוסים כאמצעי המספק הגנה אווירית לצי עמו הוא מפליג מפני מפציצי האויב.
גנדה, לעומת זאת, חזה את הפוטנציאל הגלום בהתקפה אווירית רחבת היקף ממספר נושאות מטוסים המפליגות יחד.
בתור תומך נלהב בתעופה ימית, ניסה גנדה לשכנע את הצמרת הצבאית ביפן לעצור את בניית אוניות המערכה, ובמקומן להשקיע משאבים בבניית נושאות מטוסים, צוללות, סיירות ומשחתות.
יותר מכל, גנדה טען שעל מנת לנהל מלחמה מוצלחת כנגד ארצות הברית, בריטניה והולנד על יפן להקים צי אווירי גדול ומתקדם.
פרל הארבור ומלחמת העולם השנייה
תוכנית ההתקפה על פרל הארבור, אותה הוציא לפועל אדמירל איסורוקו יממוטו, הייתה למעשה פרי תכנונו של גנדה בשיתוף קציני מטה אחרים.
יממוטו הכיר את גנדה ב-1933 כשהאחרון שירת על נושאת המטוסים ריוג'ו.
יממוטו תכנן תחילה לתקוף את פרל הארבור ממרחק של עד 1,000 קילומטר.
לפי תוכניתו של יממוטו, ינטשו הטייסים את מטוסיהם באוקיינוס, בקרבת האי אואהו, ומשחתתות וצוללות יאספו אותם לאחר מכן.
מטרת תוכניתו של יממוטו הייתה למוטט את צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית על ידי טיבוע אוניות המערכה שלו, בהתאם לתפיסה של אותה תקופה שקבעה שאוניות המערכה היו הנשק הימי החשוב ביותר.
בקיץ 1940 נבחר גנדה, אז בדרגת לוטננט-קומנדר, על ידי משרד הצי היפני לנסוע כנספח צבאי לאירופה ולתעד את התקפות האוויר של הגרמנים ואת דרכי ההתגוננות מפניהן של הבריטים במהלך הקרב על בריטניה.
דוחותיו בנושא חיל האוויר המלכותי, מטוסי ההוקר הוריקן והספיטפייר כנגד מטוס המסרשמיט תרמו לכך שהמטוס היפני A6M זירו היה עדיף בביצועיו על כל המטוסים האירופאים.
הדוחות הסודיים האלה נכתבו בעת שהותו של גנדה בלונדון, ונמסרו אישית על ידו למשרד הצי היפני.
עם שובו ליפן בפברואר 1941, נשלח גנדה לשייטת נושאות המטוסים הראשונה, שם פגש את יממוטו שביקש ממנו להעיר על תוכניתו.
גנדה הדגיש בפני יממוטו ש"סודיות היא המפתח, והפתעה היא המרכיב החשוב ביותר." גנדה החל לעבוד על תוכנית התקפה משלו, ובה העדיף מתקפה רחבת היקף ששילבה שש נושאות מטוסים.
גנדה היה אחראי למרבית האימונים לקראת המבצע, במיוחד לימוד טקטיקות חדשות לירי טורפדו במים רדודים, שימוש במטוסים טקטיים להפצצה ותאום פעולותיהן של מספר נושאות מטוסים בו זמנית.
ההפתעה שהושגה בהתקפה על פרל הארבור הביאה לניצחון מוחץ לצד היפני, שהטביע שתים עשרה אוניות מלחמה והשמיד מעל 180 מטוסים אמריקאים.
היפנים לא איבדו אף כלי שיט ו-29 מטוסים בלבד אבדו.
במהלך ששת החודשים הבאים של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הפליגו כוחות הצי הקיסרי היפני במימי האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי והסבו נזק כבד לכוחות בעלות הברית.
בקרב מידוויי, בו איבד הצי היפני ארבע נושאות מטוסים מתוך שש, התהפכו היוצרות, ומצבו של הצי החל להדרדר.
גנדה השתתף אישית בקרבות רבים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה טייס קרב ידוע וצבר מעל ל-3,000 שעות טיסה.
לקראת סוף המלחמה הוא ארגן יחידה אווירית שהיוותה תחליף לקמיקזה שנקראה "343 קוֹקוּטַאי." גנדה האמין אף לקראת סוף המלחמה שהטייסים היפנים מסוגלים לעמוד בפני הטייסים האמריקאים המנוסים, בהינתן להם הכשרה ראויה ומטוסים חדישים.
כוחות ההגנה העצמית של יפן ושערוריית לוקהיד
עם התפרקות הצי הקיסרי היפני הגיעה לקיצה הקריירה הצבאית של גנדה.
הוא שב לתפקיד פעיל ב-1954 כחבר בזרוע האוויר של כוחות ההגנה העצמית של יפן, ולבסוף הגיע לדרגת גנרל ולאחר מכן היה ראש המטה.
בסוף שנות ה-50 היה מעורב גנדה בשערורייה פוליטית סביב שדרוג מטוסי ה-F-86 סייבר.
הזרוע האווירית וסוכנות ההגנה רצו את ה-F-11 טייגר, אך לחץ מצד לוקהיד, ואף שמועות על שוחד, על שר האוצר אייסאקו סאטו ועל יושב-ראש המועצה לחקר ענייני מדיניות, איצ'ירו קונו, הביאו לבסוף לרכישת המתחרה F-104 סטארפייטר.
גנדה הטיח ביקורת פומבית בטייגר וניסה להטות את הכף לטובת המטוס של לוקהיד.
באוגוסט 1959 התמנה גנדה לראש המטה של הזרוע האווירית, ובמסגרת תפקידו הוא סיכם את עסקת הרכישה מלוקהיד.
לאחר שפרש מהצבא ב-1962 נבחר גנדה לבית היועצים, הבית העליון של הרשות המחוקקת, כחבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
הוא היה אחד ממספר קצינים-לשעבר שנכנסו לפוליטיקה, והתמקמו בעיקר בקצה הימני של הקשת הפוליטית ביפן.
גנדה נותר פעיל בפוליטיקה במשך מעל לעשרים שנה כראש מחלקת ההגנה של המועצה לחקר ענייני מדיניות של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, והיה אחד מהקוראים לביטול סעיף 9 של החוקה היפנית, האוסר על המדינה לקיים מלחמה, ולהקמת הצבא מחדש.
הוא אף היה אחד מהמתנגדים הבולטים לחתימת יפן על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני על בסיס העובדה שייתכן שבעתיד תאלץ יפן להתחמש בנשק גרעיני משלה.
גנדה נפטר ב-15 באוגוסט 1989, 44 שנים בדיוק לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה, ויום אחד לפני יום הולדתו ה-85. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
מיני-מעמיס הוא כלי ציוד מכני הנדסי המתפקד כיעה אופני קומפקטי.
בישראל הוא נקרא לרוב "בובקאט" על שם חברת בובקאט שייצרה כלים אלו לראשונה, ומותג זה הפך לשם גנרי.
המיני-מעמיס מורכב משלדה קשיחה, עם מנוע אחורי ועם זרועות הרמה בשני צידי תא המפעיל המחוברות למגוון התקנים, לרוב כף (bucket) לחפירת עפר, נשיאתו והעמסתו על משאיות.
חלק מהמיני-מעמיסים מצוידים בזחלים, אבל רובם בעלי ארבעה גלגלים, כאשר זוג הגלגלים הימני מונע בנפרד מהשמאלי.
תצורה זו מאפשרת למפעיל לשלוט בכיוון התנועה ולבצע פניות באמצעות חלוקת הכוח לזוגות הגלגלים.
שיטת ניהוג זו מאפשרת גם סיבוב במקום, דבר שמקנה למיני-מעמיסים כושר תמרון מצוין במקומות צפופים, בפרט באתרי בנייה וברחובות צרים בתוך ערים.
בניגוד למעמיס קדמי רגיל מותקנות זרועות ההרמה של המיני-מעמיס בשני צידי תא המפעיל, כאשר בסיסן מאחורי כתפי המפעיל.
כתוצאה מקרבת המפעיל לזרועות ולבוכנות, המיני-מעמיסים הראשונים לא היו בטיחותיים כמו המעמיסים הרגילים, בפרט כשהמפעיל היה נכנס או יוצא מהתא.
למיני-מעמיסים מודרניים יש תא מפעיל סגור לגמרי העטוף ברשת חזקה להגנה על המפעיל.
תפקידיו של המיני-מעמיס הם תפקידיו של יעה אופני, אך במקומות בהם נדרשת יכולות תמרון גדולה במרחבים צפופים או צרים או בעבודות בקנה מידה קטן.
המיני-מעמיס מאפשר חפירה, נשיאת עפר וחומרי בנייה, שינוע ממקום למקום ופריקת עפר לתוך משאיות.
בחלק מהמיני-מעמיסים ניתן להתקין כלים שונים במקום הכף הקדמית, כגון מלגז, מפלסת שלג ועוד.
המעמיס-הקדמי הראשון, בעל 3 גלגלים, הומצא על ידי האחים סיריל ולואיס קלר ברות'סיי, מינסוטה, ב-1957. הם בנו את המעמיס כדי לעזור לחקלאי לנקות זבל של תרנגולי הודו מהאסם.
הכלי הקל והקומפקטי היה יכול לפנות ברדיוס השווה לאורכו ולבצע משימות של מעמיס-קדמי רגיל.
האחים מלרו, מחברת Melroe Manufacturing Company בגווינר שבדקוטה הצפונית, רכשו ב-1958 את הזכויות על הפטנט של האחים קלר ושכרו אותם כדי להמשיך ולפתח את המצאתם.
כתוצאה משיתוף פעולה זה פותח ב-1958 ה"מלרו M-200" - מעמיס-קדמי עצמונע.
הוא הציג גלגלי הנעה קדמית בלתי-תלויים וגלגל אחורי, מנוע של 12.9 כוחות סוס ויכולת הרמה של 375 ק"ג.
שנתיים אחר כך הוחלף הגלגל האחורי בציר ושני גלגלים, וכך נולד ה"מלרו M-400" שהיה המיני-מעמיס הראשון skid steer.
דגם זה התפתח ל"מלרו בובקאט".
השם "בובקאט" משמש לעיתים כשם גנרי לכל מיני-מעמיס, למרות ששימוש זה לא מדויק כי "בובקאט" הוא מותג של יצרן ציוד מכני הנדסי.
ה-M-440 הונע על ידי מנוע של 15.5 כוחות סוס ויכל לפעול כאשר הוא מעמיס 550 ק"ג.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמשך פיתוח המיני-מעמיס ויצא הדגם M-600.
כיום חברות צמ"ה רבות מייצרות מיני-מעמיסים, בהן: בובקאט, קטרפילר, קומטסו, JCB, גהל, ניו הולנד, וולוו, ג'ון דיר, קייס, יונדאי וליו-גונג.
סוזנה קלייר אליזבת' "מיני" אנדן (בשוודית: Susanna Clara Elisabeth "Mini" Andén; נולדה ב-7 ביוני 1978) היא דוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה שוודית.
"מִינִי" הוא הכינוי שהעניקו לה הוריה לפני שהחליטו לקרוא לה סוזנה.
היא החלה לדגמן בגיל 10, לאחר שהתגלתה על ידי בת מורתה שעבדה בחברת פרסום.
בגיל 15 הצטרפה לסוכנות הדוגמנות עלית, ולאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון עברה לפריז, וכשחזרה ממנה לאחר שנה העתיקה מקום מגוריה לניו יורק.
היא עבדה עם רבים מצלמי האופנה הנודעים של תעשיית הדוגמנות, בין היתר עם פיטר לינדברג, מייקל ג'נסון, פטריק דמרשלייה, סטיבן קליין, פאולו רוברסי, מריו טסטינו, קרייג מק'דין, דייוויד סימס ועם מישל קומט.
הופיעה בין היתר על שערי המגזינים "ווג", "Elle", "קוסמופוליטן", מארי קלייר" ו"GQ", ודגמנה לחברות נודעות כמו "הוגו בוס", "גוצ'י", "לואי ויטון", "ארמני", "קלווין קליין", "מושינו" ו"Celine", ולקמפיינים של מעצבי אופנה מצליחים כמו דונה קארן, טומי הילפיגר, מקס עזריה ועמנואל אונגרו.
בשנת 2001 היא הייתה שופטת בתחרות מיס תבל, בין היתר לצד הזמר מארק אנתוני.
החל מ-16 בפברואר 2005 החלה להנחות את הגרסה השוודית של תוכנית המציאות "הטופ מודל הבאה" בשתי עונותיה הראשונות.
תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט "Point and Shoot", כשלאחריו החלה להופיע באופן קבוע בסדרות טלוויזיה ובסרטים, בין היתר בסדרות "הפמליה", ב"ניפ/טאק", ב"צ'אק", ב"בטי", ב"CSI: מיאמי", ובסרטי הקולנוע "המכונאי" ב"החברה של החבר הכי טוב שלי" ו"פשוט מאוהבת".
בשנת 2001 נישאה לדוגמן טאבר שרודר.
לזוג יש ילד אחד יחד והם מתגוררים בלוס אנג'לס.
+שנהסרטתפקידהערות2004אושן 12דוגמנית עלPoint&Shootמיני2005Au suivant!אשתו של רייליפשוט מאוהבתסו2008רעם טרופיהמזכירה של גרוסמןהחברה של החבר הכי טוב שליליזי2009כוח Gהעוזרת של לאונרד סייבר2011המכונאישרה
+שנהסדרהתפקידהערות2005NCISהאנה ברסלינגפרק: "Model Behavior"2006מונקנסטיה זורלהפרק: "Mr.
Monk Goes to a Fashion Show"בית האופנהטניה פורד32 פרקיםבטיאריןפרק: "Fake Plastic Show"2007צהוב!הכוכבת של הולט2 פרקיםשארק (אנ')קייטי פאגטפרק: "Porn Free"הפמליהסמנת'הפרק: "Mailbooty"2007&2011-2010צ'אקקארינה מילר4 פרקים2008חוקי המשחקמליסהפרק: "Pimp My Bride"2008 - 2009My Boysאלסה6 פרקים2009אביר על גלגליםאלכסנדריה פצ'ינקופרק: "I Love the Knight Life"2009 - 2010CSI: מיאמיאנה קיטסון2 פרקים2010ניפ/טאקווילו בנקספרק: "Willow Banks"2011בונזבריטני סטפנסוןפרק: "The Finder"2012Solsidanקיהפרק: "Kemtvätten"
מיני הוא מותג בריטי המתמחה בייצור מכוניות קטנות ונמצא בבעלות חברת ב.מ.וו הגרמנית.
סדרת מכוניות המיני המקורית יוצרה החל מ-1959 על ידי תאגיד בריטיש מוטור, שהוקם ב-1952 כמיזוג של היצרנים הבריטיים מוריס ואוסטין.
ב-1968 מוזגה החברה והפכה לבריטיש ליילנד ושנה אחר כך הפך מיני למותג עצמאי.
הוא היה בבעלות של קבוצת רובר החל מ-1988 וב-1994 נרכשה רובר על ידי ב.מ.וו.
ב-1995 החל תכנון של דור חדש למיני ולקראת השקתו הופסק בשנת 2000 ייצור המיני.
באותה שנה מכרה ב.מ.וו את רובר, אך הותירה את המותג בידיה, והדגם החדש הושק בשנת 2001.
הסדרה המקורית של מיני כללה מספר דגמים כמו מוריס מיני מיינור, אוסטין סבן, קאונטרימן וקלאבמן.
גרסאות ביצועים של דגמים אלו כונו קופר.
הסדרה המודרנית עושה שימוש בחלק ניכר מהשמות ההיסטוריים או בוואריציה שלהם.
גרסאות קופר S השתתפו המהלך השנים בתחרויות ספורט מוטורי וזכו בראלי מונטה קרלו ב-1964, 1965 ו-1967.
נכון ל-2013 כללה סדרת מיני את דגם ההאצ'בק שלוש דלתות (גם בגרסת קבריולה), קלאבמן (מיני וואן), קאונטרימן (כביש-שטח עירוני, חמש דלתות), דגם קופה/רודסטר, ופּייסמן (כביש-שטח עירוני, שלוש דלתות).
רוב דגמי מיני מיוצרים במפעל באוקספורדשייר, אנגליה ודגמי הכביש-שטח העירוני, מיוצרים עבור מיני במפעל של חברת מגנה שטיר האוסטרית.
החל מ-2011 משתתפים דגמי מיני בתחרויות באליפות העולם בראלי בקבוצת Prodrive WRC Team.
המיני המקורית יוצרה על ידי BMC - British Motor Cooporation מ-1959 עד שנת 2000, והיא נחשבת אייקון מוטורי של שנות ה-60, הרכב תוכנן כך שינצל 80% ממידותיו, לנוסעים ולתא המטען, מה שהשפיע במידה רבה על תכנון רכבי העתיד.
בעיני רבים נחשבת המיני כמתחרה של החיפושית הגרמנית, וכרכב בעל השפעה דומה לזה של פורד מודל T.
עיצוב המכונית היה בהשראתו של סר אלכס איסיגוניס.
ייצורה היה בעיקר באנגליה, בתחילת הדרך.
לאחר מכן נפתחו מפעלים באוסטרליה, ספרד, בלגיה, צ'ילה, איטליה, פורטוגל, יוגוסלביה, אורוגוואי וונצואלה.
למיני היו 4 גרסאות עיקריות מארק 1, מארק 2, מארק 3, וקלאבמן, בתוך גרסאות אלו היו מיני-פיקאפים (טנדרים קטנים), מיני-וואנים ומיני-מוקים (סוג של רכב שטח קטן).
דגם המבוסס על גרסת המיני המקורית הוא דגם דויד בראון מיני רימאסטר המיוצר בבריטניה משנת 2017.
מיני קופר ומיני קופר-S היו דגמים יותר ספורטיביים של מיני ונחלו הצלחה במסלולי הראלי מונטה קרלו בשנים 1964, 1965 ו-1967. בשנת 1966 כל הרכבים מתוצרת בריטית נפסלו עקב טענה כי פנסיהם היו בלתי תקניים.
בתחילה רכבי מיני נקראו אוסטין ומוריס כמו אוסטין 7 ומוריס מיני מיינור, עד לשנת 1969 שבה שונה שמם למיני.
בשנות ה-90 ניסו בחברה להגדיל את היצע הדגמים, ולכן הוצעו כלי רכב עם מנועים חשמליים ומנועי אופנועים.
בשנת 1994 קבוצת מיני נרכשה על ידי רובר מידי בריטיש תעשיות חלל, שיצרו מכוניות תצוגה ללא הצלחה רבה.
בשנת 1998 BMW רכשה את המותג מידי רובר והחלה בתכנון של מיני מחודשת, שבה המהנדסים התמקדו בעיצוב.
סה"כ הוצעו 15 גרסאות למיני מחודשת, ולבסוף נבחר העיצוב של פרנק סטפנסון מהסטודיו של ב.מ.וו בקליפורניה.
עיצוב זה שימש ומשמש את הדגמים החדשים של מיני, מיני One ומיני קופר.
סטפנסון סיפר, כי רצה שהעיצוב יצביע באופן חד משמעי על שייכות רבה למיני המקורית.
המיני המקורית האחרונה יוצרה בשנת 2000, והייתה למכונית מספר 5,387,862 שיצאה ממפעלי מיני.
לאחר יציאת הדור החדש של מיני שזכה להצלחה רבה, בשנת 2005 הוחלט לשדרג את המפעל באוקספורד בהשקעה של 100 מיליון פאונד, כדי להגדיל את תפוקת העבודה ב-20%.
בשנת 2011, BMW הודיעו כי הם מגדילים את ההיצע במספר דגמים נוספים: מיני פייסמן ומיני רודסטר.
הם גם הודיעו כי ישקיעו 500 מיליון פאונד כדי להגדיל את ההיצע בשבעה דגמים נוספים.
עם תחילת יצורו בשנת 1959, הדגם נקרא ADO 15 וסווג כאוסטין 7 ומוריס מיני מיינור.
המאפיינים היו : צירי דלתות חיצוניים, חלונות הזזה, פנסים אחוריים קטנים מאשר בדגמים המאוחרים, גריל קדמי שדומה לשפם.
המנוע התחיל כמנוע 848 סמ"ק אולם נוספו גם דגמים של 997,998,1071,1275 סמ"ק, לדגמים אלה צורפו תיבות הילוכים ידניות, שנקראו "מטה קסמים" בעלי 4 הילוכים והילוך ראשון ללא סינכרון.
דגמי הקופר היו בעלי בורר הילוכים מרוחק.
בשנת 1965 הוצגה תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה יחסי העברה.
ב - 1960 הוצג מיני-וואן ומיני-פיקאפ בעלי שורת מושבים אחת.
הוספו שינויים מינוריים, עדיין נמכרו כמוריס מיני ואוסטין 7 .
מרק 3 הוצג ב 1969 כחידוש למרק 2, בדגם החדש הופיעו דלתות מוגדלות, צירי דלתות מוסתרים, חלונות רגילים עם ידית הרמה כדי לשלוט על גובה החלון.
על תא המטען נוספה נורה חדשה שהאירה את לוחית הרישוי, ומערכת בלימת הזעזועים שודרגה למערכת מבוססת גומיות ולא הידרואלסטית, כפי שהיה בהתחלה.
לדגם החדש קראו "מיני", והשם החליף את "אוסטין" ו"מוריס" שהיו לפני כן.
השינויים שהתבצעו במרק 4 שהוצג ב 1976 היו: פנסים אחוריים משולבי אור של הילוך אחורי, ובית בולם זעזועים קדמי שהוחזק על ידי בורג יחיד.
מרק 5 הוצג ב 1984, והגיע עם דיסק בלימה קדמי בגודל 210 מ"מ.
כמו כן, נוספו כיסויי קשתות עשויים פלסטיק, למרות כל השינויים המכניים והעיצוביים, עיצובה המקורי של מיני נשאר בולט בדגם.
מרק 6 הוצג ב 1990, והגיע עם מערכת הזרקה אלקטרונית.
בנוסף, תמכי המנוע זזו קדימה כדי לתמוך במנוע 1275 סמ"ק החדש.
המנוע שנפחו 998 סמק ירד מפס יצור.
מרק 7 שהוצג ב 1996, כלל בתוכו מערכת הזרקה רב נקודתית, כרית אוויר לנהג ודשבורד שעוצב כיחידה אחת.
זה היה הדגם האחרון של המיני המקורית.
המיני החדשה, המוגדרת מכונית רטרו, שהוצגה ב-2001 כללה מספר גרסאות :
Cooper- גרסה ספורטיבית עם 115 כ"ס.
Cooper S- גרסה עם מגדש על שהפיק 163–170 כ"ס
JCW- גרסת פרימיום עם מגדש על (ג'ון קופר וורקס) -220 כ"ס.
עם תחילת השיווק הוצגו רק גרסאות one, cooper ו-cooper S.
בחלק ממדינות אירופה גרסת הONE צוידה במנוע 1.4 ליטר טריטק, כאשר בכל שאר העולם המיני מונעת על ידי אותו מנוע בקונפיגורציה 1.6 ליטר.
הקופר והקופר-S, היו המשך משיתוף פעולה של מיני עם ג'ון קופר ו- Cooper car company.
נעשתה גם גרסה מיוחדת וספורטיבית במיוחד JCW עם אגזוז, בולמים ופילטר אוויר משופרים.
המנוע היה מנוע טריטק שנוצר משיתוף פעולה של קרייזלר-ב.מ.וו ונבנה בברזיל.
החל משנת 2006 נבנו מנועי מיני במפעליה בבריטניה.
הגרסה האחרונה של המיני MK1 הייתה גרסת GP, גרסה יותר אקסטרימית של JCW שעוצבה על ידי ברטונה באיטליה, לא יותר מ 2000 יחידות נמכרו לקהל הרחב.
בתערוכת ז'נבה ב-2004 הוצגה גרסה פתוחה, ללא גג קשיח, לגרסאות המיני הקיימות.
הגג הנפתח היה עשוי בד עמיד במיוחד והפעלתו הייתה אוטומטית לחלוטין.
כאשר הגג התקפל, הוא היה נכנס לחלל הפנימי של תא המטען.
לדגם נוספו צירים חיצוניים המאפשרים פתיחת דלת תא מטען כלפי חוץ.
החלונות האחוריים של המיני הפתוחה היו חשמליים ונפתחו אוטומטית עם הורדת הגג.
בשנת 2007 הוצגה מיני SIDEWALK פתוחה עם נתונים מרשימים של 0–100 ב 7.9 שניות ומהירות מרבית של 215 קמ"ש .
בשנת 2006 הוצגה מיני חדשה, שכללה הרבה פיצ'רים ותוספות, ומנוע חדש מסוג פרינס שמבוסס על מנוע של פיג'ו-סיטרואן ונועד להיות חסכוני ויעיל.
גרסאות קופר S ו- JCW צוידו גם הן במנוע החדש, אך נוסף להן מגדש טורבו.
הפתח לכניסת אוויר על מכסה מנוע נותר מסיבות אסתטיות.
הרכב זכה לתכנון מחודש על ידי מהנדסי ב.מ.וו בגרמניה, כמעט כל פאנל שונה ונוספו כ-60 מ"מ לאורך הכללי.
לדגם הייתה גם גרסה עם מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטר שנקראה Cooper D, וגרסה ספורטיבית יותר שנקראה Cooper SD.
נבנו גם גרסאות פתוחות למיני וגרסת קלאבמן, וגרסה ספורטיבית של JCW שתוכננה על ידי מהנדסי BMW Motorsport.
מיני-וואן, שהתבסס על שלדת המיני שנוספו לאורך הכללי 240 מ"מ, ולבסיס הגלגלים 60 מ"מ, מה שהגדיל את הקיבולת של תא המטען ל 260 ליטר מעוקב.
דלת תא המטען שנפתחה אנכית במיני הרגילה הוחלפה בשתי דלתות שנפתחו בצורה אופקית, ונוספה דלת נוספת מצידו השמאלי של הרכב.
גם למיני קלאבמן היו גרסאות דומות למיני רגילה ONE,Cooper,Cooper S,Cooper D.
השימוש במילה קלאבמן, לא תאם את המקור.
קלאבמן המקורי היה שינוי של החזית - לחזית יותר מרובעת.
מלכתחילה הקלאבמן המחודשת הייתה אמורה להיקרא Traveler או Cantryman, אבל בב.מ.וו לא השכילו לרכוש את הזכויות לכל השמות.
המיני המחודשת, הפתוחה, והחדשה הוצגה בתערוכת הרכב של דטרויט ב-2009, כמו כן הדגמים תאמו את הגרסה עם הגג הקשיח.
נוסף מכשיר אשר מדד את הזמן שבו שהתה המיני במצב פתוח.
המיני קאנטרימן שהוצג בתערוכת ג'נבה ב 2010, היה המיני הראשון עם 5 דלתות בעידן BMW.
וגודלו היה כג'יפון עירוני, הקאנטרימן הגיע בקונפיגורציות שונות: הנעה לכל ארבעת גלגלים או הנעה קדמית, מנוע 1.6 ליטר בנזין או 2.0 ליטר דיזל.
לקאנטרימן אורך ומרחב פנימי יותר גדול משל מיני קלאבמן.
הדגמים תאמו את דגמי המיני, One, קופר, קופר S ודגמי הדיזל, רק עם אופציה להנעה מלאה (4 גלגלים).
כסטאנדרט, הקאנטרימן הגיע עם תיבת הילוכים ידנית אולם אפשר היה להוסיף את אופציית האוטומט.
המיני קופה הוצגה ביוני 2011, זאת המיני הסדרתית המהירה ביותר (בגימור JCW), כל שלושת התאים הופרדו (תא מטען, תא נוסעים, תא מנוע) 0-100 הושג תוך 6.4 שניות ומהירות מרבית של 240 קמ"ש .
הוצגה בתערוכת פרנקפורט ב-2009 וכללה 3 גימורים : קופר, קופר S ו-JCW.
הוצג כרכב קונספט בדטרויט 2011, כגרסת 3 דלתות לקאנטרימן, התחילה להימכר ברבעון שני של 2013 ונהייתה הדגם השביעי של המותג מיני.
מיני מחודשת MK3 האטצ'/גג קשיח 2014-הווה
הוצגה בנובמבר 2013, הרכב החדש ארוך יותר ב 88 ממ, רחב יותר ב44 ממ וגבוה יותר ב 7 ממ, מהדגם היוצא.
מה שהגדיל את הקיבולת של התא מטען ל-211 ליטר.
לדגם זה נוספו 5 מנועים חדשים, 3 מנועי בנזין ו-2 דיזל.
1.2 ליטר טורבו בנזין לדגם ה One בעל הספק של 102 כ"ס
1.5 ליטר טורבו בנזין לדגם ה Cooper בעל הספק של 136 כ"ס
1.5 ליטר טורבו דיזל לדגם Cooper D ,One D בעל הספק 95 כ"ס
2.0 ליטר טורבו בנזין לדגם Cooper S, בעל הספק 192 כ"ס
2.0 ליטר טורבו דיזל לדגם Cooper SD, בעל הספק של 168 כ"ס
גימור Cooper S במרכב 3 דלתות ובעל תמסורת ידנית, האיץ 0–100 תוך 6.4 שנ'.
התווסף לרשימת הדגמים דגם נוסף, מיני בעלת 5 דלתות, היא הייתה כבדה יותר, כ-90 ק"ג וארוכה יותר ב-120 מ"מ, מהדגם הסטנדרטי בעל 3 דלתות.
מיני־מי הוא דמות בדיונית בסדרת סרטי "אוסטין פאוורס" שמגולמת על ידי השחקן ורן טרויר בסרטים "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי" ו"אוסטין פאוורס - גולדממבר".
מיני־מי הוא שיבוט ננסי ששובט על ידי משרתיו של ד"ר רשע לפני החזרתו בזמן ל-1969. השיבוט דומה לד"ר רשע כמעט בכל היבט, חוץ מהעובדה שגודלו קטן ממנו פי שמונה.
למיני־מי כמעט אין דיאלוג בסרטים, חוץ מהפעמים שהוא מצטרף לצחוק של ד"ר רשע.
למרות גודלו הקטן, מיני־מי הוא לוחם מיומן ועוצמתי, ואף נלחם בדו-קרב מול אוסטין פאוורס בסרט "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי" עד שפאוורס ניצל את גודלו הקטן של מיני־מי וניקז אותו החוצה מהחללית שבה נלחמו.
למרות היותו שיבוט ננסי של ד"ר רשע, מיני־מי נדמה להיות הרבה יותר חזק משותפו הגדול, כפי שאפשר לראות בסצנה ב"אוסטין פאוורס: גולדממבר" בסצנת הרמת המשקולות בכלא.
ב-1999, מיני־מי הופיע בתפקיד קמע בסרטון של הקליפ "Beautiful stranger" של מדונה.
ב-2021, הופץ בהונגריה סרטון המבוסס על סצנת ההיכרות עם מיני־מי.
מטרת הסרטון הייתה להדגיש את הדמיון בין המועמד לראשות הממשלה פטר מארקי זאי (מיני־מי) וראש הממשלה לשעבר פרנץ גיורצ'אני (ד"ר רשע).
בסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה" כשהדמויות של לוני טונס מתפזרות ליקומים שונים של סרטי האחים וורנר, אלמר פאד הופך זמנית למיני־מי.
המשפחה המשיכה לשלוט בעסק עד אמצע המאה ה-20. למינטונס היה המגוון הרגיל של סטפורדשייר של שמות חברות ומסחר לאורך השנים, והמוצרים של כל התקופות מכונים בדרך כלל כ"מינטון", כמו כן "מינטון סין", או "מינטונס", הסימן המשמש ברבים הוא Mintons Ltd שהיה שם החברה משנת 1879 ואילך.
הפירמה החלה בשנת 1793 כאשר תומאס מינטון ייסד את מפעל החרס שלו בסטוק-אפון-טרנט , סטפורדשייר, אנגליה בשם "תומאס מינטון ובניו", שייצר כלי חרס.
הוא יצר שותפות בשם Minton & Poulson, בסביבות 1796, עם ג'וזף פולסון שייצר חרסינה מאפר עצמות שהיא סוג של קרמיקה המורכבת מאפר עצמות, חומר פלדספאתי וקאולין.
כשפולסון מת ב-1808, מינטון המשיך לבדו, השתמש בכלי חרס של פולסון מסוג סין עד 1816. הוא בנה סדרת כלי חרס (מסוג סיני) חדשים ב-1824.
מוצרי המינטונס המוקדמים היו בעיקר כלי שולחן ביתיים סטנדרטיים בכלי חרס מודפסים או צבועים בכחול, כולל דפוס הערבה הפופולרי.
הייצור של החרס הסיני הופסק ב-1816 לאחר מותו של ג'וזף פולסון ב-1808, והחל מחדש בכלי חרס חדשים ב-1824.
הפורצלן המוקדם של המינטונס "עוטר בסגנון ריג'נסי המאופק", חלק גדול ממנו רק עם דפוסי שוליים ולא סצנות מצוירות במלואן, ובכך שמר על המחירים שלו בהישג יד של חלק גדול יחסית ממעמד הביניים.
למינטון היו שני בנים, תומאס והרברט, שהוכנסו לשותפות ב-1817, אך תומאס עבר לכנסייה והוסמך לכומר ב-1825. הרברט עבד בעסק מאז 1808, כשהיה בן 16, בתחילה כאיש מכירות נודד.
במותו של מינטון האב ב-1836, ירש את העסק בנו הרברט מינטון (1793–1858), שלקח את ג'ון בויל כשותף לעזרה בשנת מותו של אביו, בשים לב לגודל העסק.
הרברט פיתח טכניקות ייצור חדשות ולקח את העסק לתחומים חדשים, בעיקר כולל ייצור אריחים אנקוסטיים דקורטיביים (אריחי אנקאוסטיק הם אריחי קרמיקה שבהם הדוגמה או הדמות על פני השטח אינם תוצר של הזיגוג אלא של צבעי חימר שונים).
דרך הקשרים שלו עם אדריכלים ומעצבים מובילים, כולל אוגוסטוס פוגן , וסיפרו שגם עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1849 מינטון העסיקה כמנהל אמנותי קרמיקאי צרפתי צעיר לאון ארנו, שנשאר בחברת מינטון עד 1892. מינוי יזום זה ואחרים אפשרו לחברה להרחיב מאוד את מגוון המוצרים שלה.
ארנו הוא זה שהגדיר את נוסחת זיגוג האבץ ששימש למיוליקה והנדירה את מינטון מזוגגת אבץ יחד עם אמייל התחמוצת המתכתית שבזיגוג שבו הוא נצבע.
הוא גם פיתח את זיגוגי העופרת הצבעוניים ואת טכנולוגיית הכבשן עבור כלי פאליסי מזוגגים עופרת המוצלחים ביותר של מינטון.
שנקראו מאוחר יותר גם 'מיוליקה'.
מוצר זה שינה את הרווחיות של מינטון במשך שלושים השנים הבאות.
מיוליקה מזוגגת אבץ מינטון חיקה את התהליך והסגנון של מאיוליקה מזוגגת אבץ האיטלקית מתקופת הרנסאנס, התוצאה הייתה עיטור עדין צבוע במברשת בזיגוג על קרקע לבנבנה אטומה.
זיגוג צבעוני במינטון מעוטר כלי פאליסי/מיוליקה השתמש בתהליך קיים משופר בהרבה ועם מגוון מורחב של זיגוגי עופרת צבעוניים שהוחלו על גוף הביסקוויט ונשרף בתנור.
שני המוצרים הושקו בתערוכה הגדולה של 1851. יחד עם המיוליקה של מפעלים אנגליים רבים אחרים, כולם מקובצים כעת כמיוליקה ויקטוריאנית.
הזיגוגים הצבעוניים של כלי פליסי הפכו למרכיב עיקרי של מינטון, כמו גם הועתקו על ידי חברות רבות אחרות באנגליה ומחוצה לה.
בעשרים וחמש השנים הבאות פיתחו מינטונס מספר התמחויות חדשות בעיצוב ובטכניקה, בעוד הייצור של סגנונות מבוססים נמשך ללא הפוגה.
כמו בסבר עצמה , ובמפעלים רבים אחרים, סחורה שמזכירה את פורצלן סבר של המאה ה-18 הפכה לפופולרית בערך משנות ה-30 של המאה ה-19, וארנו שיכלל את צבעי הקרקע הכחול והוורוד של מינטונס, חיוניים לסגנון סבר.
סוף התקופה הוויקטוריאנית והמאה ה-20
מאמצע שנות ה-90 ואילך, מינטונס תרם תרומה חשובה לקרמיקה בסגנון אר-נובו עם מגוון נאה של כלי מיוליקה רבים שעוצבו על ידי בנו של מארק-לואי סולון, ליאון סולון ועמיתו ג'ון וואדסוורת'.
ליאון סולון נשכר על ידי מינטון לאחר שעבודותיו פורסמו במגזין העיצוב בעל ההשפעה העצומה The Studio והוא עבד בחברה בין השנים 1895–1905, כולל תקופה קצרה כארט דירקטור.
סולון הציג עיצובים שהושפעו מתנועת האמנות של הזצסיון הווינאי, שנוסדה על ידי גוסטב קלימט ואחרים, ומגוון כלי חרס שנעשה בין 1901 ל-1916 לערך סומן כ"כלים זציוניסטים".
הוא יוצר בעיקר בטכניקות תעשייתיות ששמרו על מחיר זול יחסית והיה מכוון לשוק הרחב.
המגוון התרכז בפריטים שנרכשו בנפרד או בזוגות, כמו כדים או אגרטלים, ולא בסטים של כלי שולחן מלאים.
ארכיון מינטון כולל ניירות וציורים של העיצובים, הייצור והעיצובים של מינטונס.
הוא נרכש על ידי חברת אחזקות אירית בשנת 2005 יחד עם נכסים אחרים של קבוצת רויאל דלטון .
בשלב מסוים נראה היה שהארכיון יהפוך לחלק מאוסף מוזיאון ודג'ווד.
באירוע, הארכיון הוצג על ידי קרן האמנות לעיר סטוק-און-טרנט, אך היה צפוי שחומר מסוים יוצג בברלאסטון , כמו גם במוזיאון הקרמיקה ובגלריה לאמנות .
מינט ג'ולפ הוא קוקטייל המורכב בעיקר מבורבון, סוכר, מים, קרח כתוש או מגולח, ונענע טרייה.
כקוקטייל מבוסס בורבון, הוא משויך לדרום האמריקאי ולמטבח של דרום ארצות הברית בכלל, ולדרבי קנטקי בפרט.
מינט ג'ולפ מוכן באופן מסורתי עם ארבעה מרכיבים: עלה נענע, בורבון, מי סוכר וקרח כתוש.
באופן מסורתי, מנטה היא הנענע המועדפת בשימוש במדינות הדרום, ובקנטקי בפרט.
הכנה נכונה של הקוקטייל שנויה במחלוקת, שכן השיטות עשויות להשתנות במידה ניכרת מברמן אחד למשנהו.
מינט ג'ולפ עשוי להיחשב כבן למשפחת המשקאות הנקראים "סמאש" (כדוגמת ברנדי סמאש ומוחיטו), שבו נענע טרייה ומרכיבים אחרים נמעכים כהכנה למשקה.
התהליך משחרר עוד שמנים אתריים ומיצים לתוך התערובת, ומעצים את הטעם מהמרכיב או המרכיבים שנוספו.
באופן מסורתי, מינט ג'ולפ מוגש לעיתים קרובות בכוסות כסף או פיוטר, ומוחזק רק בקצה התחתון והעליון של הכוס.
צורה זו מאפשרת היווצרות כפור בצד החיצוני של הכוס.
ייתכן שמיקום היד המסורתי נוצר כדרך להפחית את החום המועבר מהיד אל גביע הכסף או הפיוטר.
כיום, מינט ג'ולפ מוגש לרוב בכוס אולד פאשן גבוהה, קולינס או כוס הייבול עם קשית.
המונח "ג'ולפ" מוגדר בדרך כלל כמשקה מתוק, במיוחד כזה המשמש לתרופות.
המילה עצמה נגזרת מספרדית "julepe", ערבית "گلاب" ופרסית "Golâb", שמשמעותן "מי ורדים".
מינט ג'ולפ אנגלי, בניגוד למינט ג'ולפ אמריקאי מודרני יותר, היה בעיקר תרופה עם מעט אלכוהול, שלעיתים קרובות הכילה קמפור.
מקורו של המינט ג'ולפ בדרום ארצות הברית, כנראה במהלך המאה השמונה עשרה.
האזכורים המוכרים ביותר מגיעים מ-1770 וכוללים מחזה סאטירי מאת רוברט מונפורד, "המועמד" (שם מופיעה דמות שיכור "מר ג'וליפ"); ו"שיר קצר על ציד" (המתאר את ג'ולפ כמרקחה "על אילו רופאים מסתערים, ואשר חלקם מעריצים"), שפורסם ב-Williamsburg "Virginia Gazette".
עדויות נוספות על מינט ג'ולפ כתרופת מרשם ניתן למצוא ב-"Medical communications" משנת 1784: "מחלה בבטן, עם נפילות תכופות, ולעיתים קושי בבליעה.
לאחר מכן רשמתי לה תרופה להקאה, כמה אבקות פתיחה ומינט ג'ולפ."
בשנת 1793 הכומר הארי טולמין תיאר את המינט ג'ולפ כ"כוסית של רום ומים, ממותקת היטב, עם כוס נענע בתוכה".
הופעה של מינט ג'ולפ בדפוס הגיעה בספר מאת ג'ון דייוויס שפורסם בלונדון ב-1803, ובו תואר כ"דראם של משקאות חריפים שספוג בו מנטה, שנלקח על ידי וירג'יניים של בוקר".
בתי מרזח בווירג'יניה כגון J.
Pryor's Haymarket Inn בריצ'מונד החלו לכלול בתי קרח (אולי גם עבור הקוקטיילים הקפואים) בתשתית שלהם בשנות ה-80 של המאה ה-17, והאזכור הראשון של "Iced Julep" מופיע ב-4 במאי 1807, בפרסומת עבור גני Wig-Wam בנורפוק.
הסנאטור האמריקני הנרי קליי מקנטקי הציג את המשקה בוושינגטון הבירה, בבר Round Robin במלון וילארד המפורסם בתקופת מגוריו בעיר.
אמריקאים נהנו לא רק ממינט ג'ולפ על בסיס בורבון במהלך המאה התשע-עשרה, אלא גם ממינט ג'ולפ על בסיס ג'ין שהוכן עם חנייבר.
עוד משנת 1820, מינט ג'ולפ היה חלק מהתרבות בווירג'יניה ואומץ כפריט של זהות מקומית.
הממומחה המוכר הראשון של המינט ג'ולפ היה ג'ספר קראוץ' מריצ'מונד, שהזדהה כאדם חופשי שחור.