tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להפעיל את הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים, למנות את מפקדי חיל הים, הצבא וחיל האוויר, לקדם קצינים כלליים ולמנותם לתפקידים המוחזקים על ידם באופן בלעדי;
למנות, לאחר אישור הסנאט הפדרלי, את שופטי בית המשפט הפדרלי העליון ואלו של בתי המשפט העליונים, את מושלי השטחים, את התובע הכללי של הרפובליקה, את הנשיא ומנהלי הבנק המרכזי ועובדי מדינה אחרים, כאשר נקבע בחוק;
למנות, בשים לב להוראות סעיף 73, את שופטי בית המשפט לחשבונות של האיחוד;
למנות שופטים באירועים שנקבעו בחוקה זו והיועץ המשפטי לממשלה של האיגוד;
למנות חברים במועצת הרפובליקה, בהתאם לסעיף 89, VII;
לזמן ולעמוד בראש מועצת הרפובליקה ומועצת ההגנה הלאומית;
להכריז מלחמה, במקרה של תוקפנות זרה, באישור הקונגרס הלאומי או באישורו, בכל פעם שהיא מתרחשת בין ישיבות חקיקה ובאותם תנאים, לגזור על גיוס לאומי מלא או חלקי;
לעשות שלום, באישור או באישור הקונגרס הלאומי;
להתיר, במקרים הקבועים בחוק המשלים, לכוחות רים לעבור בשטח הלאומי, או להישאר בו זמנית;
להגיש לקונגרס הלאומי את התוכנית הרב-שנתית, את הצעת החוק להנחיות התקציב ואת הצעות התקציב המפורטות בחוקה זו;
למסור, מדי שנה, חשבונות לקונגרס הלאומי על שנת הכספים הקודמת, תוך שישים יום מפתיחת מושב החקיקה;
למלא ולבטל את עמדות הממשל הפדרלי, כפי שנקבע בחוק;
להוציא אמצעים זמניים, בתוקף חוק, לפי סעיף 62;
לבצע חובות אחרות הקבועות בחוקה.
הנשיא מקבל משכורת חודשית של 26,723 ריאל, יחד עם חשבון הוצאות המופרש לכיסוי נסיעות, מוצרים ושירותים בזמן כהונתו.
העלאת השכר האחרונה אושרה על ידי הקונגרס בדצמבר 2010 ונכנסה לתוקף בפברואר 2011. בהתחשב בכך שבברזיל כל העובדים מקבלים שכר נוסף השווה לשכר חודשי לאחר שנה של עבודה (פיצוי זה ידוע בתור המשכורת השלוש עשרה), הנשיא מקבל 13 תשלומים בשנה, וכתוצאה מכך משכורת שנתית של כ-350 אלף ריאל.
פאלאסיו דו פלנלטו בברזיליה הוא מקום העבודה הרשמי של הנשיא, בעוד פאלאסיו דה אלבורדה הוא מעונו הרשמי; יש לו את הזכות להשתמש בצוות ובמתקנים של הארמון.
בית המגורים הרשמי של טורטו, הידוע בכינויו "Granja do Torto", הוא חווה הממוקמת בפאתי הבירה הלאומית ומשמשת כמעון נופש לנשיא המדינה.
ארמון ריו נגרו בפטרופוליס, ריו דה ז'ניירו הוא מקום מפלט קיץ לנשיא, אם כי נעשה בו שימוש נדיר.
בנוסף, נשיאות הרפובליקה מחזיקה גם את Palacio do Jaburu בברזיליה לשימוש סגן נשיא הרפובליקה כמעונו הרשמי.
לנסיעות, הנשיא משתמש במכונית הנשיאותית, שהיא גרסה משוריינת של פורד פיוז'ן היבריד משנת 2011, שנבנתה על פלטפורמת פורד CD3. רולס רויס סילבר ריית משנת 1952 משמש את הנשיא באירועים טקסיים כגון חגיגות יום העצמאות, ביקורים של ראשי מדינות והשבעת הנשיא הנבחר.
גרסה משודרגת של האיירבוס A319, ייעוד חיל האוויר VC-1A, משמשת לשאת את הנשיא בכל הטיסות הבינלאומיות הבינוניות והארוכות, שני מטוסי Embraer 190 שעברו שינוי, ייעוד חיל האוויר VC-2, משמשים לנסיעות נשיאותיות לטווח קצר ובינוני.
כאשר הנשיא נמצא על הסיפון, המטוס מקבל את תמרור הקריאה "Avião Presidencial Brasileiro".
שתי גרסאות צבאיות מתוקנות של ה-Eurocopter Super Puma, ייעוד חיל האוויר VH-34, משמשות כמסוקים הנשיאותיים העיקריים.
נשיא ברזיל הנוכחי הוא לואיז אינסיו "לולה" דה סילבה, הנשיא ה-39 במספר.
הרפובליקה הראשונה נוסדה ב-1890 והונהגה על ידי דאודורו דה פונסקה, שהדיח את פדרו השני קיסר ברזיל.
בנוסף, פונסקה הקים ממשלה זמנית.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1891, חוקת ברזיל נכתבה על בסיס החוקה של הרפובליקה של ארצות הברית, ואף שם הרפובליקה ניתן לה על שם ארצות הברית (הרפובליקה של ארצות הברית של ברזיל).
דאודורו נבחר להיות הנשיא על ידי הפרלמנט באותו השנה, אולם התפטר כעבור 10 חודשים בלבד.
במקומו נכנס לתפקיד פלוריאנו פיישוטו.
אחריו נבחר בבחירות ציבוריות בפעם הראשונה בברזיל, פרודנטה דה מוראיס בארוס.
אף על פי שברזיל הייתה תאורטית דמוקרטיה חוקתית, הרפובליקה הישנה נשלטה בידי אוליגרכיות מקומיות, ובלט בה הכוח של המדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שהתחלף לסירוגין.
ההצבעות באזורים הכפריים נשלטה לרוב על ידי בעלי אדמות מקומיים, ולפחות מ-6 אחוזים באוכלוסייה הייתה זכות הצבעה.
ב-1930, עת ברזיל הייתה נתונה במשבר כלכלי בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בנוסף, מהפכה פרצה במדינה ותקופת הרפובליקה הראשונה נסתיימה.
הנשיא, וושינגטון לואיס, שנתמך על ידי האוליגרכים של הקפה מסאו פאולו, שבר את שלטונם של סאו פאולו (מדינה) ומינאס ז'ראיס ותמך במועמד מסאו פאולו, ז'וליו פרסטס.
פרסאס ניצח בבחירות, אך וושינגטון לואיס (הנשיא) הודח כשלושה שבועות לפני סוף הקדנציה שלו, וכך פרסטס מעולם לא הושבע לנשיאות.
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותסגן נשיאהתחלהסיום1דאודורו דה פונסקה
26 בפברואר 189123 בנובמבר 18911891פלוריאנו פיישוטו2פלוריאנו פיישוטו
(1841-1912)המפלגה הרפובליקנית הפדרלית15 בנובמבר 189414 בנובמבר 18981894מנואל ויטורינו4קמפוס סאלס
(1841-1913)המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו15 בנובמבר 189814 בנובמבר 19021898רוזה א-סילבה5רודריגס אלווס
(1848-1919)המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו15 בנובמבר 190214 בנובמבר 19061902סילביאנו ברנדאו
מת בכהונתו14 בנובמבר 1910ללא8ארמס דה פונסקה
(1855-1923)המפלגה הרפובליקנית השמרנית15 בנובמבר 191014 בנובמבר 19141910ונססלאו בראז9ונססלאו בראז
(1868-1966)המפלגה הרפובליקנית של מינאירו15 בנובמבר 191414 בנובמבר 19181914אורבנו סנטוס -רודריגס אלווס
(1848-1919)המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולוחלה בטרם השבעתו לנשיאות
ומת בתקופת כהונתו1918דלפים מוריירה10דלפים מוריירה
(1868-1920)המפלגה הרפובליקנית של מינאירומ"מ הנשיא
(1875-1955)המפלגה הרפובליקנית של מינאירו15 בנובמבר 192214 בנובמבר 19261922אסטאסיו קוימברה13וושינגטון לואיס
(לידה-מוות)המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו15 בנובמבר 192624 באוקטובר 19301926פרננדו דה מלו ויאנה -ז'וליו פרסטס
(1882-1946)המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולולא הושבע לתפקידו עקב מהפכת 19301930ויטאל סוארס
+נשיאי הרפובליקה הברזילאית בתקופת ורגאסמס'דיוקןשם
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותסגן נשיאהתחלהסיום -אוגוסטו פרגוזו
איזאיאס דה נורוניהצבא ברזיל24 באוקטובר 19303 בנובמבר 1930 -ללא14ז'טוליו ורגאס
נשיא בית המשפט העליון הפדרלי29 באוקטובר 194530 בינואר 1946 -ללא
וארגס התפטר בעקבות מספר גורמים ב-1945. אף על פי כן, וארגס כיהן בקדנציה נוספת, והשפעתו על הפוליטיקה הברזילאית ניכרה עד סוף תקופת הרפובליקה השנייה.
בתקופה זו, שלטו 3 מפלגות עיקריות בפוליטיקה הלאומית.
שתיים מהן היו תומכות של ורגאס, ואחת מתנגדת לו.
תקופה זו התאפיינה בחוסר יציבות בולט.
ורגאס התאבד ב-1954 במהלך משבר שאיים על ממשלתו.
אחריו שלטו מספר נשיאים, כאשר לכל אחד מהם תקופת כהונה קצרה מאוד.
ב-1961 נבחר ז'אניו קאדרוס לנשיא, ופרש כשבעה חודשים לאחר מכן.
באותה תקופה, הבחירות לנשיאות ולסגנות הנשיאות היו נפרדות.
סגן הנשיא של קאדרוס היה יריב פוליטי שלו, פוליטיקאי מהשמאל, ז'ואאו גולאר.
משבר בין השניים, הוביל לצמצום הסמכויות של סגן הנשיא.
משאל עם ב-1963 השיבה את הנשיאות על כנה, וב-1964 הפיכה צבאית הדיחה את גולאר, ועידן הדיקטטורה הצבאית בברזיל החל.
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותסגן נשיאהתחלהסיום16גספאר דוטרה
שלח יד בנפשו1950קפה פיליו18קפה פיליו
(1899-1970)המפלגה הסוציאל-פרוגרסיבית3 בספטמבר 1954נבצר החל מ-8 בנובמבר 1955
ממלא מקום הנשיאהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית8 בנובמבר 195511 בנובמבר 1955 -ללא20נראו ראמוס
ממלא מקום הנשיאהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית11 בנובמבר 195530 בינואר 1956 -ללא21ז'וסלינו קוביצ'ק
ממלא מקום הנשיאהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית25 באוגוסט 19617 בספטמבר 1961 -ללא24ז'ואאו גולאר
ממלא מקום הנשיאמפלגת העבודה הברזיאלית7 בספטמבר 19611 באפריל 1964
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותסגן נשיאהתחלהסיום25רניירי מזילי
ממלא מקום הנשיאהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית2 באפריל 196414 באפריל 1964 -ללא26אומברטו קסטלו ברנקו
(מפלגה צבאית)15 באפריל 196414 במרץ 19671964חוסה מריה אלקמין27ארטור דה קוסטה אה סילבה
(מפלגה צבאית)הודח מתפקידו בטרם הושבע -ללא -אוגוסטו רדמאקר
מרציו מלוצבא ברזיל31 באוגוסט 196930 באוקטובר 1969 -ללא28אמיליו מדיסי
(מפלגה צבאית)30 באוקטובר 196914 במרץ 19741969אוגוסטו רדמאקר29ארנסטו גייזל
(מפלגה צבאית)15 במרץ 197414 במרץ 19791974אדלברטו פריירה דוס סאנטוס30ז'ואאו פיגיירדו
מאז 1980, במקביל לסיומה של המלחמה הקרה, הממשלה הצבאית החלה בפתיחה פוליטית הדרגתית, שנקראה ארברטורה, כאשר המטרה הסופית הייתה דמוקרטיה.
למרות זאת, עם תום כהונתו של הדיקטטור הצבאי האחרון לא נערכו בחירות ישירות לנשיאות.
טנקרדו נווס, מי שהיה ראש הממשלה בתקופתו של גולאר, נבחר כמועמד המפלגה הגדולה באופוזיציה, ונתמך על ידי חלק רחב מהקשת פוליטית, ואפילו מחלקים במפלגות שתמכו בדיקטטורה הצבאית.
טנקרדו נבחר לנשיא, אך נפטר בטרם התמנה ונכנס לתפקיד.
האזרח הראשון שהיה לנשיא מאז 1964 היה סגנו של טנקרדו, ז'וזה סרניי, חבר לשעבר במפלגה של הדיקטטורים.
ב-1988 אושרה חוקה דמוקרטית חדשה, והדמוקרטיה החלה מחלחלת בשלטון ומוסדותיו.
ב-1989 נערכו בחירות לנשיאות ברזיל, ופרננדו קולור הצעיר נבחר לקדנציה בת 5 שנים.
ב-1990 הוא נכנס לתפקיד, וב-1992 הואשם בשחיתות והתפטר.
הוא היה הנשיא הראשון בברזיל שהואשם בשחיתות שלטונית.
ב-1995 נבחר פרננדו אנריקה קרדוזו לתקופה של 4 שנים, אך תיקון שהוכנס לחוקה ב-1997 איפשר לו להיות הנשיא הראשון שנבחר לקדנציה שנייה.
מאז 2003 נשיא ברזיל הוא לואיז אינסיו דה סילבה (המוכר כ"לוּלה").
באוקטובר 2010 נבחרה דילמה רוסף להחליפו.
דילמה, מאותה המפלגה כמו לולה, היא הנשיאה הראשונה של ברזיל.
+נשיאי הרפובליקה הפדרטבית של ברזילמס'דיוקןשם
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותסגן נשיאהתחלהסיום -טנקרדו נווס
(1910-1985)התנועה הדמוקרטית הברזילאיתמת בטרם הושבע לנשיא1985ז'וזה סרניי31ז'וזה סרניי
(1930-)התנועה הדמוקרטית הברזילאיתנשיא בפועל מ-15 במרץ 1985
(1930-2011)התנועה הדמוקרטית הברזילאיתמ"מ הנשיא מ-2 באוקטובר 1992
29 בדצמבר 199231 בדצמבר 1994ללא34פרננדו אנריקה קרדוזו
1998מרקו מסיאל35לואיז אינסיו דה סילבה
(1940-)התנועה הדמוקרטית הברזילאיתמ"מ הנשיאה מ-12 במאי 2016
(1955-)המפלגה הליברלית החברתית1 בינואר 201931 בדצמבר 20222018המילטון מוראו(35)לואיז אינסיו דה סילבה
(1945-)מפלגת הפועלים1 בינואר 2023מכהן2022ג'ראלדו אלקמין
נשיא גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს პრეზიდენტი) הוא ראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה.
בנובמבר 2018 נבחרה סלומה זוראבישווילי לנשיאה ונכנסה לתפקידה ב-16 בדצמבר.
היא האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת גאורגיה.
על פי חוקת גאורגיה הנשיא משמש כראש המדינה וראש הצבא של גאורגיה ותפקידו להוביל ולבצע את המדיניות הפנימית והחיצונית של המדינה.
מתוקף תפקידו בידיו גם הזכות למתן חנינה.
לפני התיקון לחוקה הגאורגית מפברואר 2004 הנשיא שימש כראש הממשלה.
ב-2017 הוכנסו שינויים לחוקה לפיהן ב-2018 הן הבחירות הנשיאותיות הכלליות האחרונות וכי החל משנת 2024 הנשיא נבחר בהצבעת 300 חברי מועצת הבחירה הפרלמנטרית.
הנשיא נתון לאבטחת שירות אבטחת המדינה המיוחד.
לפני יום ראשון השלישי שאחרי הבחירות לנשיאות, מתקיים טקס השבעת הנשיא (בתרגום חופשי):
נשיא בית המשפט העליון הוא שופט משופטי בית המשפט העליון בישראל, העומד בראש בית המשפט העליון, ומתוקף כך יש לו השפעה רבה על מערכת בתי המשפט בישראל בכללה.
נשיא בית המשפט העליון מתמנה על ידי הוועדה לבחירת שופטים לפי שיטת הסניוריטי, שלפיה מתמנה השופט הוותיק ביותר, במטרה לשמור על עצמאות מערכת המשפט ולמנוע סכסוכים פנימיים.
כהונתו קצובה לשבע שנים, אך לרוב קצרה יותר בשל גיל הפרישה.
לנשיא מספר סמכויות, בהן קביעת הרכב שופטים, פיקוח על מינויים זמניים, שיבוץ תיקים והשתתפות בוועדה לבחירת שופטים.
החל מחודש פברואר 2025 מכהן בתפקיד יצחק עמית.
לפי הוראות סעיף 4(א) לחוק יסוד: השפיטה, וסעיף 8(א) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984, נשיא בית המשפט העליון ממונה על ידי נשיא המדינה, לפי בחירה של הוועדה לבחירת שופטים מבין שופטי בית המשפט העליון המציעים את מועמדותם.
כאשר נשיא מסיים את תפקידו, הנוהג בין השופטים הוא כי רק השופט הוותיק ביותר מציע את מועמדותו, וזאת כדי למנוע סכסוכים בין השופטים, להפחית את התלות בחברי הרשות המחוקקת והמבצעת ולמנוע פגיעה במעמד בית המשפט שעלול להיווצר בגין העלאת טענות נגד המועמדים במסגרת ההשוואה ביניהם.
מאז הקמת מדינת ישראל נהוג שהשופטים הוותיקים ביותר בבית המשפט העליון מתמנים לתפקידי נשיאים וסגני נשיאים בו.
נוהג זה מכונה שיטת הסניוריטי.
על פי הנוהג, הוועדה לבחירת שופטים אינה בוחרת את הנשיאים וסגני הנשיאים אלא מאשרת את המועמד שנקבע על פי הנוהג.
שרי המשפטים חיים רמון, דניאל פרידמן, איילת שקד ויריב לוין העבירו ביקורת על שיטת הסניוריטי ואף ניסו לבטלה, אך זו נשארה על כנה.
מבקרי שיטת הסניוריטי טענו שיש לבסס את המינוי על כישורים והתאמה לתפקיד, וששיטה זו מנוגדת לתפיסה שמעוגנת בחוק, לפיה על הוועדה לבחירת שופטים לבחור את הנשיא וסגנו.
בשיטת הסניוריטי ניטלת מהם הבחירה והוועדה הופכת לחותמת גומי.
תומכי השיטה מנמקים אותה בכך שקיומו של קריטריון ידוע מראש מגן על המערכת מפני התערבות פוליטית, שומר על עצמאות בית המשפט העליון ומבטיח שהמכהנים כנשיא וכסגן הנשיא יהיו מי שיש להם ניסיון רב בתפקידי שיפוט והיכרות עם המערכת.
פרופ' רות גביזון ביטאה זאת כשכתבה שהשיטה: "מבטיחה שאדם לא יפעל במהלך כהונתו כשופט בצורה שתנסה לגייס את רצונם הטוב של מי שעשויים להיות מעורבים בקידומו לתפקיד הנשיא.
אנשים הגיעו לתפקיד הנשיא רק אחרי שכיהנו שנים ארוכות כשופטים בבית המשפט והכירו היטב את התפקיד ואת המערכת כולה.
השקט שהשיטה מניבה, הן במערכת הפוליטית והציבורית והן בתוך בית המשפט עצמו, גם הוא דבר שאין להקל בו ראש." טענה נוספת של תומכי השיטה היא יש לבחון את הסדר הסניוריטי לאור שאר הרכיבים המוסדיים שבמערכת המשפט.
לפי טענה זו, בישראל שר המשפטים משפיע ומעורב עמוקות בניהול הרשות השופטת, ויש לו, למשרד האוצר ולנציבות שירות המדינה "דריסת רגל בכל תהליכי הניהול האדמיניסטרטיבי של הרשות השופטת, בעיצוב התקציב ובניצולו ובניהול כוח אדם שיפוטי ומינהלי".
לפיכך, "בראיה כוללת של נקודת האיזון בישראל בין עצמאות השפיטה לבין יעילותה הכוללת של הרשות השופטת, לא רק שאין לזנוח את שיטת הסניוריטי, אלא אדרבה: יש מקום לחזק את העצמאות המוסדית של בתי המשפט."
באוגוסט 2017 קיימה ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת דיון ציבורי מיוחד בסוגיית הסניוריטי.
בדיון נטלו חלק שרת המשפטים איילת שקד, שרי משפטים לשעבר ומשפטנים בכירים בהווה ובעבר, בהם נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור, נשיאי בית המשפט העליון לשעבר, אנשי אקדמיה ואחרים.
בשנת 2024 הציג לראשונה שופט שהוא לא הוותיק ביותר, יוסף אלרון, את מועמדותו לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, אך בוועדה לבחירת שופטים לא היה רוב לבחירתו.
שר המשפטים נמנע מלכנס את הוועדה לבחירת שופטים כדי לא למנות לנשיא מועמד שלא תמך בו.
בספטמבר 2024 הורה לו בית המשפט העליון כי עליו לממש את חובתו לפרסם את רשימת המועמדים לתפקיד נשיא בית המשפט העליון ולאחר מכן לכנס את הוועדה.
אז הביע שר המשפטים יריב לוין התנגדות פורמלית לשיטת הסניוריטי, כאשר הציע את כל שופטי בית המשפט העליון (למעט השופט פוגלמן העומד לפרוש) כמועמדים למשרת הנשיא.
בתגובה הסירו עשרה מהשופטים את מועמדותם לתפקיד נשיא העליון.
ב-26 בינואר 2025 התכנסה הוועדה לבחירת שופטים, מלבד שלושת נציגי הקואליציה בוועדה שהחרימו את הכינוס, ובחרה בעמית לנשיא בית המשפט העליון.
השר לוין הודיע כי אינו מכיר בבחירה זו.
שיטת הסניוריטי נהוגה אך ורק בבית המשפט העליון, ואילו ביתר בתי המשפט בישראל נבחרים הנשיאים וסגני הנשיא על ידי שר המשפטים בהסכמת נשיא בית המשפט העליון מתוך רשימת מועמדים שהומלצו על ידי ועדת איתור.
בבתי הדין האזוריים לעבודה נבחרים הנשיאים על ידי שרי המשפטים והעבודה בהסכמת נשיא בית הדין הארצי לעבודה מתוך רשימת מועמדים שהומלצו על ידי ועדת איתור.
במחקר השוואתי שנעשה על ידי מכון תכלית על מדגם של 20 מדינות דמוקרטיות, נמצא כי מינוי הנשיא נתפס כמנגנון מיועד להבטיח את מקצועיות ועצמאות הרשות השופטת, וברבות מהמדינות בהן הסמכות נתונה לנבחרי ציבור, פועלים מנגנונים מוסדיים שמאצילים את ההחלטה לגורמים מקצועיים וההליך אינו מונע משיקולים מפלגתיים או פוליטיים.
תיקון מס' 45 לחוק בתי המשפט, שאושר בשנת 2007 ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, קצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון והמשנה לנשיא, לתקופה מרבית של שבע שנים.
ברוב המקרים כהונת נשיא בית המשפט העליון קצרה יותר, בגלל שכהונת השופטים מסתיימת בפרישה לגמלאות בהגיעו לגיל 70.
בתיקון לחוק בתי המשפט מחודש יולי 2007, שעבר ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, נקבע שלא ימונה לנשיא בית המשפט העליון מי שנותרו לו פחות משלוש שנות כהונה.
בינואר 2012 תיקנה הכנסת בשנית את החוק וביטלה מגבלה זאת, ביוזמת חבר הכנסת יעקב כץ.
ההחלטה זכתה לכינוי "חוק גרוניס", כיוון שאפשרה את מינויו של אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון זמן קצר לאחר חקיקתה.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984 מקנה סמכויות אחדות לנשיא בית המשפט העליון:
מינויים שונים של שופטים, כגון מינוי שופט לכהונה בפועל בתפקיד רם יותר, הם בסמכותו של שר המשפטים, אך דורשים את הסכמתו של נשיא בית המשפט העליון.
במקרים נוספים נדרש השר להתייעץ עם נשיא בית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון קובע את גודלו וממנה את הרכבו של בית הדין המשמעתי לשופטים.
בית המשפט העליון דן במותב של שלושה שופטים, אך נשיא בית המשפט העליון רשאי להורות, לפני תחילת הדיון בעניין מסוים, על מותב אי-זוגי גדול יותר.
השופט או השופטים הדנים בעניין פלוני שהובא בפני בית המשפט העליון נקבעים בידי נשיא בית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון רשאי לפסול שופט מלדון בתיק מסוים, אם הוא סבור שקיים לגביו חשש לניגוד עניינים.
סמכויות נוספות נקבעו בחוק יסוד: השפיטה:
נשיא בית המשפט העליון נמנה עם תשעת החברים בוועדה לבחירת שופטים.
לנשיא בית המשפט העליון וליושב ראש הוועדה לבחירת שופטים נתונה סמכות להתחיל הליך להדחתו של שופט.
העברת שופט דרך קבע לבית משפט אחר מצריכה את הסכמתו של נשיא בית המשפט העליון או החלטה של בית הדין המשמעתי לשופטים.
פעילות של שופט בעיסוק נוסף או בתפקיד ציבורי מותרת רק לפי חוק או בהסכמת נשיא בית המשפט העליון ושר המשפטים.
כאשר מוגשת קובלנה על שופט לבית הדין המשמעתי לשופטים, נפתחת נגדו חקירה פלילית או הוגש נגדו כתב אישום, רשאי נשיא בית המשפט העליון להשעות את השופט לתקופה שיקבע.
בהתאם לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, כאשר יש החלטה על הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית, קובע נשיא בית המשפט העליון את הרכבה.
על פי חוק בתי המשפט, הרכב השופטים הדן בתיק מסוים נקבע על פי החלטת נשיא בית המשפט העליון.
בנוסף, כיוון שלנשיא בית המשפט העליון יש סמכות להרחיב את המותב או לאשר קיומו של דיון נוסף, בפועל יש לו השפעה רבה על הפסיקה בכלל ההרכבים בבית המשפט העליון.
נעמי לוויצקי בספרה "העליונים" טענה שהנשיאה מרים נאור ניהלה ויכוח סוער עם השופט מני מזוז שהתנגד להריסת בתי מחבלים, שלאחריו חדל מזוז להיות משובץ בהרכבים העוסקים בסוגיה זו, על אף שעד לוויכוח עם נאור ישב מזוז בעתירות בעניין הריסות בתים כמעט ארבע פעמים בחודש.
נאור והשופטת אסתר חיות הכחישו שתיהן את הטענות.
שם מקפידים שחלוקת התיקים תהיה אקראית, והרכב השופטים נקבע קודם שיודעים באיזה משפט יישבו".
אם לא צוין אחרת, תאריך סיום כהונתו של כל אחד מן הנשיאים המנויים מטה, הוא תאריך פרישתו בהגיעו לגיל פרישה, דהיינו גיל שבעים.
אף אחד מנשיאי בית המשפט העליון לא נפטר בזמן כהונתו.
מאז שנת 2007, עת נקצבה כהונת נשיא בית המשפט לשבע שנים, לא מילא אף נשיא שבע שנות כהונה מלאות.
טרם קציבה זו, היחידים שכיהנו כנשיאים יותר משבע שנים, היו יצחק אולשן, שמעון אגרנט, מאיר שמגר ואהרן ברק.
מס'דיוקןשם(תקופת חיים)תקופת הכהונהמשך הכהונהתאריך עבריתאריך לועזיתחילת הכהונהסוף הכהונהתחילת הכהונהסוף הכהונה1משה זמורה(1888–1961)י' באלול ה'תש"חב' באב ה'תשי"ד
התפטר מתפקידו14 בספטמבר 19481 באוגוסט 1954
התפטר מתפקידו8 בספטמבר 197629 בפברואר 1980
עם פרישת הנשיאה חיות ב-16 באוקטובר 2023, לא מונה נשיא קבוע לבית המשפט העליון.
המשנה לנשיא, השופט עוזי פוגלמן, החזיק בתפקיד ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון מתוקף תפקידו עד לפרישתו ב-6 באוקטובר 2024 והחל ממחרת אותו יום החזיק השופט יצחק עמית בתפקיד ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון מתוקף היותו ותיק השופטים עד אשר הוועדה לבחירת שופטים בחרה בו כנשיא במינוי קבוע.
בהתאם לשיטת הסניוריטי, הבאים ברשימה מטה צפויים לכהן בתפקיד נשיא בית המשפט העליון:
ב-1953 חלה נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, ושר המשפטים פנחס רוזן יזם תחיקתית את תפקיד ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון על מנת שניתן יהיה להחליפו בכל עת שמחלתו תמנע ממנו לתפקד.
ואמנם בדצמבר 1953, משזמורה הפסיק עבודתו, מונה יצחק אולשן לממלא המקום הראשון על ידי ועדת המינויים.
בשנת 1984, ביוזמתו של מאיר שמגר, שמונה לנשיא בשנה קודם לכן, תוקן החוק והוחלף השם "ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון" ב"משנה לנשיא בית המשפט העליון" וראשונה נשאה בתואר זה השופטת מרים בן-פורת.
כאשר נתפנה מקומו של נשיא בית המשפט העליון וכל עוד הנשיא החדש לא התחיל לכהן, או נעדר הנשיא מן הארץ או שנבצר ממנו זמנית למלא תפקידו, ממלא המשנה לנשיא את התפקידים המוטלים על הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון רשאי להאציל מסמכויותיו למשנה לנשיא.
רשימת המשנים וממלאי המקום לנשיא בית המשפט העליון
משנה וממלא מקום תמונה תחילת כהונהסיום כהונהתחת הנשיא 1 יצחק אולשן 11 בדצמבר 19531 באוגוסט 1954
(הפך לנשיא)משה זמורה 2 שניאור זלמן חשין 1 באוגוסט 195429 בדצמבר 1959
(נפטר בכהונתו)יצחק אולשן 3 שמעון אגרנט 29 בפברואר 196018 במרץ 1965
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)שמעון אגרנט 5 יואל זוסמן 7 באוקטובר 19708 בספטמבר 1976
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)משה לנדוי 8 יצחק כַהן 26 במרץ 198130 באפריל 1982
(פרשה בהגיעה לגיל פרישה)מאיר שמגר 11 מנחם אלון 26 באפריל 19881 בנובמבר 1993
(פרש בהגיעו לגיל פרישה) 12 אהרן ברק 1 בנובמבר 199312 באוגוסט 1995
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)אהרן ברק 14 תאודור אור 20 בפברואר 200318 במרץ 2004
(פרש בהגיעו לגיל פרישה) 16 מישאל חשין 4 בינואר 200516 בפברואר 2006
(פרש בהגיעו לגיל פרישה) 17 אליעזר ריבלין 17 בספטמבר 200628 במאי 2012
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)דורית בינישאשר גרוניס 18 מרים נאור 31 במאי 201215 בינואר 2015
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)מרים נאור 20 סלים ג'ובראן 12 ביוני 20174 באוגוסט 2017
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)21 חנן מלצר 30 באוקטובר 201712 באפריל 2021
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)אסתר חיות22ניל הנדל18 באוגוסט 202127 באפריל 2022
(פרש בהגיעו לגיל פרישה)23עוזי פוגלמן9 במאי 20226 באוקטובר 202424נעם סולברג10 באפריל 2025מכהןיצחק עמית
ברשימה מטה, מצוינים השופטים שצפויים לכהן בתפקיד המשנה לנשיא בית המשפט העליון על פי שיטת הסניוריטי:
התפקיד נוצר בשנת 1918 בעקבות התפטרותו של הקיסר וילהלם השני וכינון רפובליקת ויימאר.
כיום, התפקיד הוא בעל ערך טקסי וייצוגי בלבד והוא נבחר על ידי האספה הפדרלית אחת לחמש שנים.
ברפובליקת ויימאר נבחר הנשיא בבחירות ישירות ואישיות לתקופת כהונה של שבע שנים, ללא הגבלה על מספר כהונותיו.
הנשיא לא היה תלוי ברייכסטאג, ובחירתו בבחירות ישירות הציבה את הנשיאות כגוף שווה ערך לפרלמנט.
בסמכות הנשיא היה למנות ולפטר את הממשלה הגרמנית ואת הקנצלר, לפזר את הפרלמנט ולהתערב בהליכי חקיקה אם דרישה כזאת הועלתה במשאל עם.
על סמך סמכות זאת טען חוקר מדע המדינה קרל שמיט שמכיוון שהנשיא יכול להכריז על מצב חירום שהופך לחלוטין את הסדר הקיים ומבטל את כוח הפרלמנט שהוא בעצם הגוף הריבוני במדינה ולא הפרלמנט כפי שגורסת התפיסה הליברלית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עם בחירותו של אדולף היטלר לתפקיד הקאנצלר, המשיך פאול פון הינדנבורג (שניצח את היטלר בבחירות לנשיאות גרמניה 1932), לכהן כנשיא, והיה המחסום האחרון בפני השתלטות טוטאלית של המפלגה הנאצית על המדינה הגרמנית.
לאחר מותו בשנת 1934 זויפה צוואתו שבה הוא טוען שהוא רואה את היטלר כיורשו אף על פי שבמציאות הוא העדיף את החזרת המונארכיה על ידי מינוי של אחד מנסיכי בית הוהנצולרן לקייזר.
היטלר הפך לראש המדינה, ביטל את משרת הנשיא ואיחד אותה עם תפקיד ראש הממשלה בתפקיד שנקרא "פיהרר ורייכסקאנצלר".
לאחר התאבדותו של היטלר הורה האחרון בצוואתו הפוליטית ליצור את משרת הנשיא מחדש כמשרה נפרדת מזו של הקאנצלר.
היטלר בחר את האדמירל קרל דניץ לכהן כנשיא והוא מינה את לוץ שוורין פון קרוזיק כקאנצלר שלו והקים את ממשלת פלנסבורג שחבריה נאסרו זמן קצר לאחר כניעת גרמניה.
כהונת הנשיא היא בת חמש שנים.
תפקיד הנשיא הוא בעיקר ייצוגי והוא נעדר כוח פוליטי ממשי, הוא זה שמטיל על מנהיג המפלגה שזכתה ברוב בבחירות את תפקיד הקאנצלר והמשימה להרכיב ממשלה.
בספטמבר 1949 נבחר תיאודור הויס לנשיא הראשון של גרמניה המערבית.
בגרמניה המזרחית מונה וילהלם פיק לתפקיד הנשיא, תפקיד שבו כיהן עם הקמת הרפובליקה בשנת 1949 עד מותו בשנת 1960. כמו מקבילו המערבי תפקידו של הנשיא המזרח גרמני היה בעיקר ייצוגי וסמלי והוא נעדר כוחו פוליטי ממשי.
עם מותו של פיק בשנת 1960 בוטלה המשרה ולא נוצרה מחדש עד שהרפובליקה חדלה מלהתקיים.
בדומה לתפקידו של נשיא גרמניה המערבית, תפקיד נשיא גרמניה המאוחדת (מאז 1990) הוא תפקיד בעל ערך טקסי וייצוגי בלבד והוא נבחר על ידי האספה הפדרלית אחת לחמש שנים.
ב-12 בפברואר 2017 נבחר פרנק-ואלטר שטיינמאייר לנשיא.
+נשיאי הרפובליקה הפדרלית של גרמניהמס'דיוקןשם
נשיא אסטוניה (באסטונית: Eesti Vabariigi President) הוא ראש המדינה של רפובליקת אסטוניה.
אסטוניה היא דמוקרטיה פרלמנטרית, לכן תפקיד הנשיא הוא בעיקר תפקיד סמלי ואין לו סמכויות ביצועיות.
במהלך כהונתו במשרה הרמה חייב הנשיא להשעות את חברותו בכל מפלגה.
בנוסף, הוא חייב לעזוב את התפקיד בו הוא מכהן בעת בחירתו.
כל אלו אמורים באופן תאורטי להבטיח שהנשיא יהיה עצמאי ובלתי תלוי במפלגה במהלך כהונתו.
הנשיא נבחר על ידי הריגיקוגו (הפרלמנט האסטוני) או גוף בוחר מיוחד, לכהונה של חמש שנים.
הגוף הבוחר נכנס לפעולה אם אחרי שלושה סיבובי הצבעה אף אחד מהמועמדים לא הצליח לגייס תמיכה של שני שלישים מחברי הפרלמנט.
הגוף הבוחר מורכב מנציגי המפלגות בפרלמנט ונציגי הרשויות האזוריות, והבחירה שלהם נעשית באחד משני המועמדים שצברו את אחוזי ההצבעה הגדולים בפרלמנט.
על אבטחת הנשיא ובני משפחתו אחראית משטרת הביטחון של אסטוניה.
בשנים 1940–1992 לא כיהן באסטוניה נשיא בשל היותה חלק מברית המועצות.
מזכיר המפלגה הקומוניסטית באסטוניה הסובייטית שימש בפועל כנשיא.
נשיא רפובליקת בלארוס (בבלארוסית: Прэзідэнт Рэспублікі Беларусь) הוא ראש המדינה הבלארוסית, התפקיד נוצר ב-1994 בהתאם לחוקת המדינה, כשבתואר ראש המדינה הוא החליף את יו"ר הסובייט העליון שהיה ראש המדינה בהתאם לחוקה משנת 1978 (התקבלה בתקופת ברית המועצות.
בעקבות החוקה החדשה) ביולי 1994 נערכו הבחירות הראשונות לנשיא המדינה.
הנשיא אחראי למדיניות הפנים והחוץ של בלארוס ומייצג את העם הבלארוסי בטקסים בינלאומיים שונים.
רשמית, תקופת הכהונה היא בת 7 שנים, אלכסנדר לוקשנקו הוא הנשיא הנוכחי מאז 10 ביולי 1994, כאשר הבחירות האחרונות נערכו באוקטובר 2015.
על פי סעיף 79 בחוקת בלארוס, נשיא רפובליקת בלארוס הוא ראש המדינה, מגן החוקה וזכויות האדם וחירותו בבלארוס.
הנשיא אחראי ליציבות המדינה ולשלמותה הריבונית, והוא המפקד העליון של צבא בלארוס.
בתקופת כהונתו של אלכסנדר לוקשנקו שונתה החוקה וסעיף המגביל את מספר הכהונות לשתיים בוטל.
בשנים 1991–1993 הסובייט העליון של בלארוס דן באפשרות ליצירת תפקיד נשיא בלארוס, אך ההחלטה יושמה רק בשנת 1994 כשנערכו הבחירות הראשונות לנשיאות, בהן השתתפו 6 מועמדים, שרק 3 מהם צלחו את הסיבוב הראשון: אלכסנדר לוקשנקו — 44,82%, ויאצ'סלב קביץ' — 17,32# וזנון פוזניאק — 12,82%.
בסיבוב השני ניצח אלכסנדר לוקשנקו ברוב מוחץ של 80%, מאז לוקשנקו עומד בראש המדינה ובאמצעים שונים שומר על מעמדו כנשיא המדינה, גם לאחר 3 מערכות בחירות.
רשמית, הנשיא אינו מוגבל במספר הקדנציות שהוא יכול לכהן.
הבחירות הבאות לנשיאות צפויות להיערך באוגוסט 2025.
בסעיף 80 בחוקת בלארוס נקבעו הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח בלארוס, בן 30 לפחות ותושב בלארוס במשך 10 שנים לפחות.
הנשיא הוא ראש הזרוע המבצעת של הממשל.
הוא ממנה שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון ושופטים ואת שאר פקידי הממשל (על כל המינויים דרוש אישור של האספה הלאומית).
הנשיא הוא המפקד העליון של הצבא, הצי.
הנשיא בעל זכות הענקת חנינה לאסירים.
הנשיא יכול לחתום על אמנות בינלאומיות.
הנשיא בעל האפשרות להמלצה על חוקים שידונו בפרלמנט, ומחויב למסור בפניו דיווח על מצב האומה.
הנשיא חותם ומחיל את תוקף החוקים שנתקבלו באספה הלאומית.
אם הוא מתנגד לחוק מסוים, יש לו זכות להטיל עליו וטו שימנע את כניסת החוק לתוקף.
על הנשיא לדאוג שכל חוקי הפרלמנט יוצאו לפועל בנאמנות ולאכוף אותם.
מקום העבודה של הנשיא הוא ארמון העצמאות שבמינסק ובו ממוקם משרדו.
מעונו הנשיאותי נמצא בזסלאוויה שבמחוז מינסק.
בעבר שכן משרדו של הנשיא ב"בית האדום" שבמרכז מינסק.
בנוסף, ברחוב מרקס 38 במינסק שוכן בניין האדמיניסטרציה של הנשיא.
№ יו"ר תחילת כהונה סוף כהונה שיוך פוליטי 1 סטניסלב שושקביץ' 15 באוגוסט 1991 26 בינואר 1994 עצמאי — ויאצ'סלב קוזנצובממלא מקום 26 בינואר 1994 28 בינואר 1994 עצמאי 2 מייצ'סלב הריב 28 בינואר 1994 20 ביולי 1994 עצמאי
№ נשיא תחילת כהונה סוף כהונה שיוך פוליטי 1 אלכסנדר לוקשנקו 20 ביולי 1994 מכהן עצמאי (עד 2007)רוס הלבנה
נשיא הרפובליקה של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետության Նախագահ) הוא ראש מדינת ארמניה.
הכוח של הרשות המבצעת נתון בידי ראש ממשלת ארמניה, כאשר הנשיא נושא בתפקיד ייצוגי בלבד.
על-פי התיקונים לחוקת ארמניה, שהתקבלו ב-2015, הנשיא נבחר בבחירות חשאיות על ידי הפרלמנט לתקופת כהונה של שבע שנים.
משרת הנשיא מוגבלת לשתי קדנציות רצופות לכל היותר.
על פי החוקה הארמנית, מתמודד לנשיאות חייב להיות אזרח המדינה, בן 35 לפחות, אשר גר בארמניה בקביעות ב-10 שנים שלפני קיום הבחירות לנשיאות.
החוקה הארמנית מעניקה לנשיא סמכויות עצומות, אף על פי שהיא גם מרסנת את כוחו.
מתווה את קווי מדיניות הפנים והחוץ, ומושל במדיניות החוץ.
כלומר הנשיא מתערב באופן אישי וישיר יותר במדיניות החוץ, ביטחון והגנה בעוד שיישום מדיניות בנושאים כמו תרבות, בריאות וחינוך מעסיקים יותר את ראש הממשלה.
הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארמניה.
חותם על כל חוק שהתקבל בפרלמנט על מנת שייכנס לתוקפו.
מגבלה זו מאפשרת לעקוף אם יש רוב בפרלמנט של למעלה משני שלישים.
מוציא צווים נשיאותיים, שלהם תוקף של חוק לכל דבר.
על הצווים אסור להיות מנוגדים לחוקים, חוקים חוקתיים או סעיפים של החוקה, ובסמכות בית המשפט החוקתי לבטל צווים אלה אם הם נוגדים את החוקה.
ממנה את ראש הממשלה שצריך לזכות באישור הפרלמנט .
מעורב במינוי השרים בהיוועצות עם ראש הממשלה.
הוא ראש הזרוע המבצעת של הממשלה.
הוא גם בעל זכות הענקת חנינה על עבירות שונות.
מחויב למסור בפני הפרלמנט דיווח על מצב האומה
יכול להכריז על בחירות חדשות, ועל קיום משאל עם.
מפזר את האספה הלאומית (הפרלמנט הארמני) ולהכריז על בחירות כלליות בכל עת.
יכול למנות או לפטר את ראש הממשלה.
מכנס את המועצה לביטחון לאומי.
יכול למנות ולפטר את נציגיה הדיפלומטיים של ארמניה; השגרירים והקונסולים של ארמניה בחו"ל.
מציג בפני האספה הלאומית מועמד אפשרי לתפקיד התובע הכללי של ארמניה, יו"ר הבנק המרכזי, ויו"ר משרד מבקר המדינה הארמני.
יכול למנות ארבעה שופטים מהרכב בית הדין לחוקה.
מכריז על מצב חירום וגיוס כללי לצבא.
אף על פי שטכנית הנשיא יכול להיות חבר במפלגה פוליטית, באופן מסורתי נמנעו נשיאי ארמניה מלהיות חברים במפלגה.
באופן מסורתי הנשיא תומך במפלגה כלשהי או יותר במהלך הבחירות לפרלמנט ולאחר מכן, אך זה על מנת לשרת את האינטרסים שלו ולסייע לו בקידום המדיניות ולשמש לו כבסיס כוח בפרלמנט.
הנשיא נוטה להיות מעל לספקטרום הפוליטי, ולשמש כמדינאי המגשר ומאזן בין הקבוצות הפוליטיות השונות בזמן שהוא לא משתייך לאף אחת מהן באופן ממשי.
שם דיוקן נבחר כניסה לתפקיד סיום כהונה שיוך פוליטילבון טר-פטרוסיאן1991199611 בנובמבר 19913 בפברואר 1998התנועה הלאומית הפאן-ארמניתרוברט קוצ'ריאן199820034 בפברואר 19989 באפריל 2008מועמד עצמאיסרז' סרקיסיאן200820139 באפריל 20089 באפריל 2018המפלגה הרפובליקניתארמן סרקיזיאן20189 באפריל 20181 בפברואר 2022המפלגה הרפובליקניתוהאגן חאצ'טוריאן202213 במרץ 2022הווהמועמד עצמאי
נשיא רפובליקת ארגנטינה (בספרדית: Presidente de la República Argentina; רשמית, נשיא האומה ארגנטינאית; Presidente de la Nación Argentina) הוא ראש המדינה של ארגנטינה, ראש הרשות המבצעת והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארגנטינה.
הנשיא ממנה את סגנו ואת שרי ממשלתו וזו המשרה הבכירה במערכת הפוליטית במדינה.
לאחר קבלת העצמאות ביולי 1816, בפדרציה הארגנטינאית טרם התקיים ממשל מרכזי והמדינה נודעה כאיחוד פרובינציית לה פלטה, ואחר כך איחוד פרובינציית דרום אמריקה.
ב-1826 הוקם לראשונה הממשל הנשיאותי הארגנטינאי, בעקבות פרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
בין נשיאי ארגנטינה בשנים האחרונות נמנים נסטור קירשנר ואשתו כריסטינה קירשנר.
איסבל פרון, האישה הראשונה בתפקיד בתולדות המדינה ואשת הנשיא חואן דומינגו פרון – מנסח תורת הפרוניזם.
חורחה רפאל וידלה, מנהיג החונטה הצבאית שתפסה את השלטון בשנת 1976. ראול אלפונסין.
פרננדו דה לה רואה, נשיא ארגנטינה עם פתיחת המאה ה-21. אדוארדו דואלדה, נשיא ארגנטינה בין השנים 2002–2003 לאחר פרוץ המשבר הכלכלי החמור שפקד את המדינה בתחילת המאה.
קרלוס מנם כיהן בתפקיד בין השנים 1989–1999.
נשיא ארגנטינה הוא ראש המדינה וראש הממשלה.
הוא ממלא תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות הפנימית והחיצונית של המדינה וכתוצאה מכך עוצמה רבה מרוכזת בידיו.
הנשיא ממנה את השרים, השגרירים, ומנהלים בכירים בממשלה.
הנשיא יכול להציע הצעות חוק לקונגרס ולהטיל וטו על חוקים שהועברו.
הנשיא מרכיב ומגיש את ההצעה לתקציב השנתי של המדינה לאישור הקונגרס.
הנשיא מייצג את ארגנטינה ביחסים בין-לאומיים, מקים יחסים דיפלומטיים עם מדינות אחרות, ומחתים על הסכמים בין-לאומיים.
הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
במקרה של אסון טבע, הפרות סדר או איומים על הביטחון הלאומי, הנשיא יכול להכריז על מצב חירום ולהטיל מגבלות על חירויות אזרחיות.
הנשיא יכול להעניק חנינה או הקלה בעונש לעבריינים.
קיימים מספר מנגנוני פיקוח של איזונים ובלמים על הנשיא ביניהם:
סמכויות הנשיא מוגבלות על ידי החוקה הארגנטינאית, אשר מגדירה את חלוקת הסמכויות בין הרשויות השונות.
הקונגרס ממלא תפקיד חיוני בפיקוח על פעילות הממשלה ויש לו סמכות לאשר או לדחות הצעות חוק שהוצעו על ידי הנשיא.
בית המשפט העליון הוא הגוף השיפוטי העליון בארגנטינה והוא אחראי על פירוש החוקה והבטחה כי כל הרשויות פועלות בהתאם לה.
בשנת 2015 הנשיא וסגן הנשיא נהנו משכר ששולם על ידי משרד האוצר.
בתקופת כהונתם נאסר עליהם להחזיק במשרה נוספת ברמה הלאומית או המחוזית.
משכורתו של הנשיא עמדה על 131,421 פסו ארגנטינאי לחודש.
מקום עבודתו הוא המשרד הנשיאותי בבית הוורוד (La Casa Rosada), מול פלסה דה מאז'ו שבבואנוס איירס הבירה, בעוד קינטה דה אוליבוס (Quinta de Olivos) משמש כמעון המגורים.
לנשיא יש גם מעון קיץ בצ'פאדמלאל, בפרובינציית בואנוס איירס ונקרא בשם היחידה הנשיאותית צ'פאדמלאל.
על אבטחת הנשיא ובני משפחתו אחראי הגדוד הנשיאותי.
בנוסף, לרשות נשיא ארגנטינה עומד הבית הצבאי (Casa Militar), גוף האחראי לאבטחת צי המטוסים הנשיאותיים.
הבית הצבאי מחולק למספר מחלקות הכוללות את קבוצת הביטחון והמודיעין האחראית על איסוף מודיעין בנוגע לניסיונות פגיעה במטוסים הנשיאותיים ולאבטחתם, ולקבוצת הלוגיסטיקה והתקשורת האחראית על תפעול המטוסים ולאבטחת התקשורת הנשיאותית.
כמו כן, הבית הצבאי אחראי על קבוצת האוויר הנשיאותית המהווה יחידת סמך של חיל האוויר הארגנטינאי.
המטוס הנשיאותי הוא מטוס מדגם בואינג 757 המכונה "טנגו 01" ומשרת את הנשיא מאז 1995 במקום מטוס הבואינג 707 ששירת קודם לכן.
בתקופת המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 1999 רבים ביקרו את הצורך באחזקת מטוס נשיאותי הטומן בחובו גם עלויות אחזקה כבדות.
הצי הנשיאותי כולל גם שני מטוסי Fokker F28 (המכונים T-02 ו-T-03) ומטוס Learjet 60 (המכונה T-10).
הנשיא משתמש גם במסוק מדגם סיקורסקי S-70 (H-01) ושני מטוסי סיקורסקי S-76 (H-02 ו-H-03).
בתקופת נסטור קירשנר וכריסטינה פרננדס דה קירשנר בוצע שימוש גם במטוסים מדגמי בואינג 747 שהושכרו מחברת התעופה אארולינאס ארחנטינס ומטוס פרטי מדגם Bombardier Global 5000.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1816 ארגנטינה הייתה פדרציה ללא ממשלה מרכזית.
תחילה נקראה בשם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולאחר מכן נקראה בשם הפרובינציות המאוחדות של אמריקה הדרומית, בראש הישות עמד מנהיג עליון.
בשנת 1819 נכשל הניסיון לכונן חוקה וזו התקבלה רק בשנת 1826. בשל מלחמה עם האימפריה הברזילאית מעמד החוקה התערער והנשיא הראשון התפטר זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד וממשלתו פוזרה.
דיוקן תקופת כהונה ראש המדינה מפלגההערות 8 בפברואר 1826 – 7 ביולי 1827ברנרדינו דה לה טרינידד גונסלס ריוואדאוויההתפטר 7 ביולי 1827 – 18 באוגוסט 1827ויסנטה אלחנדרו לופס אי פלאנס, נשיא זמני–פיזור הממשלה המרכזית
לאחר פיזור הממשלה, ארגנטינה נותרה ללא ממשלה מרכזית במשך 27 שנה.
בתקופה זו נודעה בשם הקונפדרציה הארגנטינאית, והתפקיד הבכיר ביותר באותה עת היה "מושל פרובינציית בואנוס איירס", שייצג את המדינות בחתימת חוזים והסכמים בין-לאומיים.
ראש המדינה האחרון אז היה חואן מנואל דה רוסאס, ששלט זמן רב עד שהודח על ידי מפקדו הצבאי חוסטו חוסה דה אורקיסה.
אז החלה תקופת המעבר לשלטון נשיאותי.
המנהיג האחרון שניהל את היחסים הבין-לאומיים היה הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה, שייסד את האספה החוקתית שכוננה את חוקת 1853 ובה לראשונה נוצרה משרת הנשיא, הנשיאים שנבחרו כונו בשם "נשיאי החוקה", בשינויים קלים זו החוקה שתקפה עד היום.
תקופת כהונהראש המדינהשיוך מפלגתיהערות<small>5 במרץ 1854 – 5 במרץ 1860גנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה, <small>נשיא<small>Fed<small>5 במרץ 1860 – 5 בנובמבר 1861סנטיאגו רפאל לואיס מנואל חוסה מריה דרקי רודריגס, <small>נשיא<small>Fed<small>התפטר<small>5 בנובמבר 1861 – 12 בדצמבר 1861חואן אסטבן פדרנרה, <small> ממלא מקום הנשיא<small>Mil
במהלך הקרב תחת פאבונה היריבות הארוכה בין רפובליקת ארגנטינה ופרובינציית בואנוס איירס הסתיימה לטובת האחרונה.
כתוצאה מכך, השלטון המרכזי בארגנטינה פורק ומושל בואנוס איירס, ברטולומה מיטרה, מילא את תפקיד הנשיא ובעקבות הבחירות שנערכו היה גם לנשיא ארגנטינה המאוחדת.
המדינה נקראה לראשונה בשם רפובליקת ארגנטינה (República Argentina).
מרבית ההיסטוריונים סבורים שהנשיאים הבאים נבחרו בבחירות חופשיות וכלליות, למעט אלה שעלו לשלטון באמצעות ארגון הפיכה.
תקופת כהונהראש המדינהשיוך מפלגתיהערות<small>12 באוקטובר 1916 – 12 באוקטובר 1922דוקטור חואן איפוליטו איריגוז'ן, <small>נשיא<small>UCR<small>קדנציה ראשונה<small>12 באוקטובר 1922 – 12 באוקטובר 1928דוקטור מרסלו טורקואטו דה אלבאר, <small>נשיא<small>UCR<small>812 באוקטובר 1928 – 6 בספטמבר 1930דוקטור חואן איפוליטו איריגוז'ן, <small>נשיא<small>UCRקדנציה שנייה, הודח מתפקידו
בשנת 1930 התרחשה ההפיכה המדינית הראשונה בתולדות ארגנטינה.
מנהיג המהפכה מינה את עצמו לנשיא; הנשיאים הבאים אחריו אומנם נבחרו, אך לא נחשבים על ידי מרבית ההיסטוריונים לכאלה שנבחרו באופן דמוקרטי.
בשנת 1943 פרצה הפיכה נוספת שהעלתה לשלטון את הצבא.
תקופת כהונה ראש המדינה הערות<small>4 ביוני 1943 – 7 ביוני 1943גנרל ארתורו ראוסון, <small>נשיא הממשלה הזמנית<small><small>הודח מתפקידו<small>7 ביוני 1943 – 24 בפברואר 1944פדרו פאבלו רמירס, <small>נשיא הממשלה הזמנית<small>התפטר<small>24 בפברואר 1944 – 4 ביוני 1946אדלמירו חוליאן פארל, <small>נשיא
לאחר מכן, הנשיא החדש נבחר בהצבעה עממית כללית.
הוא שינה את החוקה באופן כזה שאפשר לו להיבחר ולהישאר בשלטון במשך 9 שנים, עד שהודח:
תקופת כהונה ראש המדינה הערות<small>4 ביוני 1946 – 4 ביוני 1952קולונל חואן דומינגו פרון, <small>נשיא<small>קדנציה ראשונה<small>4 ביוני 1952 – 21 בספטמבר 1955קולונל חואן דומינגו פרון, <small>נשיא<small>קדנציה שנייה, הודח מתפקידו
בשנת 1955 פרצה הפיכה נוספת שקיבלה את הכינוי "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora):
תקופת כהונה ראש המדינה הערות<small>21 בספטמבר 1955 – 23 בספטמבר 1955חונטה צבאיתחוסה דומינגו מולינה גומס, <small>יושב, ראש החונטה<small>ממלא מקום<small>23 בספטמבר 1955 – 13 בנובמבר 1955גנרל אדוארדו לונארדי, <small>נשיא דה פקטו<small>התפטר<small>13 בנובמבר 1955 – 1 במאי 1958גנרל פדרו אאוחניו ארמבורו סילבסטי, <small>נשיא דה פקטו
לאחר מכן, שוב הנשיאים נבחרו בבחירות דמוקרטיות:
תקופת כהונהראש המדינהשיוך מפלגתיהערות<small>1 במאי 1958 – 29 במרץ 1962דוקטור ארתורו פרונדיסי ארקולי, <small>נשיא<small>UCRI<small>הודח מתפקידו<small>29 במרץ 1962 – 12 באוקטובר 1963דוקטור חוסה מריה גידו, <small>ממלא מקום<small>UCRI<small>נשיא הסנאט<small>12 באוקטובר 1963 – 28 ביוני 1966דוקטור ארתורו אומברטו איליה, <small>נשיא<small>UCRP<small>הודח מתפקידו
בשנת 1966 פרצה הפיכה צבאית כונתה בשם "המהפכה הארגנטינאית" (Revolución Argentina):
דיוקן תקופת כהונה ראש המדינה הערות<small> 28 ביוני 1966 – 29 ביוני 1966''חונטה מהפכנית
פסקואל אנחל פיסטריני, בניניו וארלה ברנאדו ואדולפו תאודורו אלווארס מלנדי<small> 29 ביוני 1966 – 8 ביוני 1970גנרל חואן קרלוס אונגאנייה, <small>נשיא דה פקטו<small>ממלא מקום, הודח מתפקידו<small> 8 ביוני 1970 – 18 ביוני 1970חונטה צבאית
פדרו אלברטו חוסה גנאווי, <small>ראש החונטה<small> 18 ביוני 1970 – 22 במרץ 1971גנרל רוברטו מרסלו לווינגסטון, <small>נשיא דה פקטו<small>הודח מתפקידו<small> 22 במרץ 1971 – 25 במאי 1973 גנרל אלחנדרו אגוסטין לנוסה, <small>נשיא דה פקטו
לאחר מכן, למשך זמן קצר שרר שלטון דמוקרטי:
בעקבות ההפיכה הצבאית בשנת 1976, המשטר הפך לדיקטטורה צבאית, בשם תהליך הארגון מחדש של האומה (בספרדית: Proceso de Reorganización Nacional).
בראש המדינה עמדו ראשי הצבא.
תקופת כהונה ראש המדינה הערות<small>24 במרץ 1976 – 29 במרץ 1976חונטה צבאית
בשנת 1983 השלטון התחלף ממשטר רודני למשטר דמוקרטי באופיו:
תקופת כהונה ראש המדינה שיוך מפלגתי הערות<small>10 בדצמבר 1983 – 8 ביולי 1989ראול ריקרדו פולקס אלפונסין, <small>נשיא<small>איחוד אזרחי רדיקלי<small>התפטר<small>8 ביולי 1989 – 8 ביולי 1995קרלוס סאול מנם, <small>נשיא<small>המפלגה החוסטיסיאליסטית<small>קדנציה ראשונה
בשינויים לחוקה משנת 1994 הותר לנשיא לכהן בקדנציה שנייה (אפשרות שבוטלה בשנת 1957).
נשיא אלג'יריה הוא ראש המדינה של אלג'יריה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אלג'יריה.
הנשיא נבחר לתקופת כהונה של כחמש שנים, והוא מוגבל לשתי קדנציות בלבד.
באלג'יריה זכות הבחירה ניתנת בגיל 18. נשיא המדינה הוא גם המנהיג הראשי של הרשות המבצעת הממנה את ראש הממשלה והוא יושב ראש מועצת הביטחון.
ראש הממשלה ממנה את שרי הממשלה.
שםתאריך לידהתפקיד דיוקן בחירות תקופת כהונה מפלגה פוליטיתפרחאת עבאסفرحات عباس
ראש הממשלה הזמנית של רפובליקת אלג'יריה–19 בספטמבר 195827 באוגוסט 1961חזית השחרור הלאומיתבן יוסף בן ח'דהبن يوسف بن خدة
נשיא הממשלה הזמנית של אלג'יריה–27 באוגוסט 196122 ביולי 1962חזית השחרור הלאומיתעבד א-רחמאן פארסعبدالرحمن فارس
יושב ראש הממשל הפועל הזמני–3 ביולי 196225 בספטמבר 1962חזית השחרור הלאומיתפרחאת עבאסفرحات عباس
יושב ראש האספה המחוקקת הלאומית–25 בספטמבר 196215 בספטמבר 1963חזית השחרור הלאומיתאחמד בן בלהأحمد بن بلّة
נשיא הרפובליקה196315 בספטמבר 196319 ביוני 1965הודח בהפיכה צבאית.חזית השחרור הלאומיתהמועצה המהפכניתיושב ראש: הקולונל הווארי בומדיין—19 ביוני 196510 בדצמבר 1976הכוחות המזוינים הלאומים העממייםהווארי בומדייןهواري بومدين
נשיא הרפובליקה197610 בדצמבר 197627 בדצמבר 1978נפטר בתפקיד.חזית השחרור הלאומיתראבח ביטאטرابح بيطاط
נשיא זמני–27 בדצמבר 19789 בפברואר 1979חזית השחרור הלאומיתשאד'לי בן ג'דידشاذلي بن جديد
חזית השחרור הלאומיתעבד אל-מאלכ בן חבילסعبد المالك بن حبيلس
יו"ר מועצת החוקה–11 בינואר 199214 בינואר 1992חזית השחרור הלאומיתמוחמד בודיאףمحمد بوضياف
יושב ראש הוועד העליון של המדינה–14 בינואר 199229 ביוני 1992נרצח.|מפלגת המהפכה הסוציאליסטית
|עלי חוסיין כאפיعلي حسين كافي
יו"ר הוועד העליון של המדינה
|rowspan=2|31 בינואר 1994ראש הוועד העליון של המדינה 27 בנובמבר 1995נשיא הרפובליקה
|צבא אלג'יריהעד 27 בנובמבר 1995
|עבד אל-עזיז בותפליקהعبد العزيز بوتفليقة
נשיא הרפובליקה201919 בדצמבר 2019מכהןהחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה
נשיא אתיופיה הוא ראש המדינה של אתיופיה.
תפקיד זה קיים מלאחר ביטול הקיסרות באתיופיה ב-12 בספטמבר 1974. מוסד הנשיאות באתיופיה הוא צר סמכות וסמלי בעיקרו והנשיא נבחר לתקופת כהונה בת שש שנים.
ברשימה זאת, יושבי ראש הדרג נחשבים לראשי מדינות – אך לא נחשבים לנשיאים.
כתוצאה מכך, המספור מתחיל בהקמת משרדו של נשיא אתיופיה ב-1987.
דיוקן שם נכנס/ה לתפקיד עזב/ה את התפקיד זמן בתפקיד • דרג ("הממשלה הצבאית הזמנית של אתיופיה הסוציאליסטית") (1974–1987) • –לוטננט גנרלאמן מיכאל אנדוםኣማን ሚካኤል ዓንዶም(1924–1974)ממלא מקום ראש המדינה12 בספטמבר 197417 בנובמבר 1974(התפטר)66 ימיםצבאילאחר הדחתו וכליאתו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה בספטמבר 1974, הוכרז אנדום כיושב ראש "הדרג" ושליט אתיופיה.
עם תחילת מערכת אוקטובר הדמים, מצא אנדום את עצמו בסכסוכים פנימיים בדרג, מה שהוביל להתפטרותו ב-17 בנובמבר 1974, למרות שבפועל, שלח בחשאיות פניות לתומכיו מביתו, במיוחד אלו בליגה השלישית.
שבוע לאחר מכן, נרצח לאחר שהתנגד למאסרו על-ידי קבוצת חמושים מטעם הדרג.–מייג'ורמנגיסטו היילה מריאםመንግሥቱ ኀይለ ማሪያም(1937–)ממלא מקום ראש המדינה17 בנובמבר 197428 בנובמבר 197411 ימיםצבאיהחליף את אנדום לאחר התפטרותו.
בפועל, היה בין אלו שנתנו את הפקודות להוצאות להורג במהלך הטיהורים, מה שהוביל להירצחותו של אנדום.
ב-1977, החל בקמפיין טרור האדום כתגובה לטרור הלבן אשר במהלכו ניסו להתנקש בחייו.
• הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה (1987–1991) • מנגיסטו היילה מריאםመንግሥቱ ኀይለ ማሪያም(1937–)10 בספטמבר 198721 במאי 1991(התפטר)10 שנים, 219 ימיםמפלגת הפועליםב-10 בספטמבר 1987, אומצה חוקה חדשה בסגנון סובייטי ושמה של המדינה שונה להרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
בשל דוקטרינת הריכוזיות הדמוקרטית, הוא היה למעשה דיקטטור.
הוא ושאר חברי הדרג שנשארו פרשו מהצבא.
אמנם, אפילו כאזרחים, עדיין שלטו בפוליטביורו של מפלגת הפועלים.
נמנה לנשיאות עם מכונניה של החוקה החדשה מ-1994, שהפכה את אתיופיה לרפובליקה פרלמנטרית פדרטיבית.
פעל לשיקום הכלכלה וחקלאות בפרט.
לאחר כהונתו כנשיא, נבחר לראשות הממשלה, אשר כהן בתפקיד זה במשך 18 שנה עד יום מותו.
נשיא הרפובליקה של דרום אפריקה הוא ראש המדינה והעומד בראשות ממשלת דרום אפריקה, על פי חוקת המדינה.
בין השנים 1961 עד 1994 ראש המדינה נקרא נשיא המדינה (State President).
הנשיא נבחר על ידי האספה הלאומית (National Assembly), שהיא הבית התחתון של הפרלמנט והוא לרוב מנהיג מפלגת הרוב, שמאז הבחירות הרב-גזעיות הראשונות שנערכו בדרום אפריקה ב-27 באפריל 1994, היא מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני.
התפקיד נוצר במקור כדי להבחין בינו לבין תפקיד ראש הממשלה שכיום לא קיים, אך שני התפקידים אוחדו בחוקה של 1983 שהגדירה תקופת כהונה של ארבע שנים.
החוקה של 1993 ואלה שכוננו אחריה, הגבילו את כהונת הנשיא לשתי תקופות של חמש שנים כל אחת.
הנשיא הראשון שנבחר על פי חוקה זו היה נלסון מנדלה והנשיא הנוכחי הוא סיריל רמפוזה.
על פי החוקה הזמנית, שהייתה בתוקף בין 1994 ל-1996, הוקמה ממשלת אחדות לאומית שבה כיהן סגן נשיא מטעם מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר.
בנוסף לתאבו מבקי, הנשיא הקודם פרדריק וילם דה קלרק כיהן גם כסגן נשיא בתוקף תפקידו כמנהיג המפלגה הלאומית, שהייתה המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט שנבחר אז.
אך דה קלרק התפטר והלך לאופוזיציה עם מפלגתו.
כיום ממשיכה להתקיים קואליציה על פי החוקה הנוכחית שכוננה ב-1996, למרות שבהמשך לא מונה אף אחד ממנהיגי מפלגות האופוזיציה לתפקיד סגן הנשיא.
הנשיא חייב להיות חבר האספה הלאומית בזמן בחירתו.
עם בחירתו הוא מתפטר מתפקידו זה למשך תקופת כהונתו.
בדרום אפריקה נהוגה שיטה מיוחדת לבחירת הנשיא.
שלא כמו דומיניונים או מושבות בריטיות לשעבר, שאימצו את שיטת הממשל הפרלמנטרית-רפובליקנית ואלה שנוהגים על פי שיטת הממשל הבריטית, בראש ממשלת דרום אפריקה עומד הנשיא, שמשמש בה בעת כראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של כוחות ההגנה.
בניגוד לשיטה הנשיאותית הנהוגה ברבות ממדינות העולם, נשיא דרום אפריקה נבחר על ידי הפרלמנט, ולא באמצעות בחירה ישירה של העם או של חבר אלקטורים ובפועל הוא יכול להשפיע על תהליכי חקיקה בהיותו מנהגי מפלגת הרוב בפרלמנט.
בצורה זו החוקה קבעה שיטה שמשלבת הן את צורת הממשל הפרלמנטרית והן את צורת הממשל הנשיאותית באופן הפוך מזה שהונהג בישראל.
הנשיא נתון להגבלות שמונעות את שליטתו התמידית על הממשלה, כפי שהיה נהוג במדינות אפריקניות אחרות.
תקופת הכהונה היא של 5 שנים והנשיא לא יכול לכהן יותר משתי תקופות כהונה רצופות.
כך ששיטת הבחירה של הנשיא מנסה למנוע את האפשרות של צבירת כוח בידי הנשיא כפי שהיה בתקופת האפרטהייד או במדינות אפריקניות רבות.
הנשיא הוא ראש המדינה והעומד בראשות הממשלה.
מאשר ומעניק אותות כבוד לאומיים.
המפקד העליון של כוחות ההגנה של דרום אפריקה.
ממנה את נשיא בית המשפט העליון, את סגנו, את נשיא בית המשפט לערעורים ואת סגנו.
חותם על כל החוקים שמחוקק הפרלמנט.
בסמכותו להכריז על מלחמה ועל שלום.
מקום משכנו של הנשיא הוא ב"בניין האיחוד" (Union Buildings) בפרטוריה וכן יש לו לשכה בקייפטאון.
כמו כן יש לו מעון רשמי בשתי הערים.
נשיא אפגניסטן הוא משרת ראש המדינה במשטר הרפובליקני של אפגניסטן בשנים 1973–1978, 1996-1987 ושוב החל משנת 2001. הרפובליקה הוכרזה לראשונה אחרי הדחת המונרכיה בשנת 1973.
בין השנים 1973–1978 שלט ברפובליקה של אפגניסטן הנשיא מוחמד דאוד ח'אן, עד להרצחו בידי פעילי המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן ב-27 באפריל 1978.
אחרי 1978 הרפובליקה הפכה את שמה ל"רפובליקה דמוקרטית" והיא נשלטה על ידי משטר בעל אפיונים קומוניסטים שידע מספר הפיכות עקובות בדם.
בשנים 1978–1987 משרת ראש המדינה נקראה "יושב ראש המועצה המהפכנית".
ב-1 במאי 1978 מונה נור מוחמד טרקי לנשיא המדינה.
הוא כיהן עד 14 בספטמבר 1979, כשנרצח בידי שותפו לשלטון - חפיזאללה אמין.
אמין נהרג לאחר מכן על ידי חיילי הצבא הסובייטי ב-27 בדצמבר 1979, ובמקומו מונה בבראק קרמאל סגן ראש הממשלה לשעבר ושגריר אפגניסטן בצ'כוסלובקיה באותה עת.
ההתערבות הצבאית הסובייטית גרמה לפריצת מלחמה, בין כוחות ברית המועצות והמוג'אהדין שנתמכו בידי ארצות הברית, פקיסטן השכנה ועוד.
קרמאל הוחלף במוחמד נג'יבאללה ב-4 במאי 1986 השליט הקומוניסטי נג'יבאללה חידש את התואר "נשיא אפגניסטן" וקיצר את שם המדינה שוב ל"רפובליקה של אפגניסטן".
במהלך מלחמת האזרחים ב-1982 ועד 2001 חלה התערערות נוספת בשלטון המרכזי של המדינה.
שלטונו של נג'יבוללה החזיק מעמד אף לאחר עזיבת הכוחות הסובייטים, אך הוחלף ב-16 באפריל 1992, ואת מקומו תפס לימים ספורים עבדול רחים חאטיף, ב-28 באפריל כוחות האופוזיציה האסלאמית בראשות הקמטיאר ורבאני כבשו את השלטון, וחאטיף גלה להולנד.
בשנים 1992–1996 אפגניסטן נשאה את השם "המדינה האסלאמית של אפגניסטן" אך המשטר נשאר רפובליקני.
בשנת 1996 כוחות הטליבן השתלטו על המדינה שהפכה מרפובליקה ל"אמירות אסלאמית".
בראש המדינה עמד אמיר המאמינים ויושב ראש המועצה העליונה של הטליבן, מוחמד עומר.
ב-2001, לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן נוסד ממשל אפגני זמני בראשות הנשיא בורהנודין רבאני ואחר כך בראשות הנשיא חאמיד כרזאי.
ב-9 באוקטובר 2004 נערכו בחירות דמוקרטיות לראשונה במדינה, כשהנשיא המכהן כרזאי זכה בהן ברוב של 55.4 אחוזים מהקולות.
החל משנת 2001 הרפובליקה קיבלה את השם "הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן".
כראזי נבחר לקדנציה שנייה ב-20 באוגוסט 2009 ברוב של 49.67 אחוזים מהקולות.
החוקה האפגנית הגבילה את מספר הקדנציות לשתיים, כך שבבחירות שהתקיימו ב-5 באפריל 2014 לא היה באפשרותו של הנשיא המכהן כרזאי להתמודד.
המתמודדים הבולטים היו אשרף גאני אחמדזאי, שכיהן פעם בעבר כשר האוצר בממשלת כראזי, ושר החוץ לשעבר עבדאללה עבדאללה.
תוצאות הבחירות שהתקיימו בסיבוב שני ביוני 2014 התפרסמו באופן רשמי ב-17 ביולי 2014 ואישרו את ניצחונו של אשרף גאני והחל מ-29 בספטמבר 2014 כיהן כנשיא אשרף גאני אחמדזאי.
באוגוסט 2021 גלה מאפגניסטן והפך לנשיא הגולה.
לא זכה להכרה בינלאומית, למרות ששלט על 90% משטח המדינה.
נשיא אירלנד הוא ראש המדינה של אירלנד.
להוציא מקרה בו הוא מתמודד לתפקיד ללא מועמד מתחרה, נבחר הנשיא בבחירות ישירות על ידי העם.
משך כהונת הנשיא היא שבע שנים והוא יכול להיבחר לכל היותר לשתי תקופות כהונה.
תפקיד הנשיא הוא סמלי בעיקרו, אך לנשיא יש סמכויות מוגבלות מסוימות.
מעונו הרשמי של הנשיא הוא Áras an Uachtaráin שבדבלין.
התפקיד הוגדר בחוקת אירלנד ב-1937 והוא הוכר באופן בין-לאומי כתפקיד ראש המדינה ב-1949, עם כניסתו לתוקף של חוק הרפובליקה האירית (Republic of Ireland Act 1948).
הנשיאה הנוכחית הוא קתרין קונולי, שנבחרה לתפקיד ב-24 באוקטובר 2025 והושבעה ב-11 בנובמבר אותה שנה.
על פי חוקת אירלנד, המשטר במדינה הוא דמוקרטיה פרלמנטרית, כשתפקיד ראש המדינה הוא טקסי בעיקרו.
הדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט (Dáil Éireann), הסנאט האירי, הבית העליון (Seanad Éireann) והנשיא מהווים את הרשות המחוקקת, האירכטס (Oireachtas) של אירלנד.
שלא כמו ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, נשיא אירלנד הוא לא ראש הרשות המבצעת, אף לא באופן סמלי.
תחת זאת, הסמכות הביצועית נתונה בידי הממשלה.
יחד עם זאת מחויבת הממשלה לעדכן באופן שוטף את הנשיא על מדיניות החוץ והפנים שלה.
רוב סמכויותיו של הנשיא מתבצעות בקפדנות בכפוף להוראות החוקה, או על פי עצה מחייבת של הממשלה.
יחד עם זאת הנשיא מחזיק בידיו סמכויות אישיות מסוימות שעשויות להיות מופעלות על פי שיקול דעתו.
תפקידיו העיקריים של הנשיא מוגדרים בחוקה:
באופן פורמלי ממנה הנשיא את הטישך (Taoiseach – ראש הממשלה) ואת שרי הממשלה ומקבל את התפטרותם.
ראש הממשלה ממונה על פי מינוי של הדאל והנשיא מתבקש למנות לתפקיד זה את מי שהדאל מייעד לתפקיד מבלי לדחות את המועמד.
שאר חברי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה ובאישור הדאל.
בסמכותו של ראש הממשלה לפטר שרים ולמעט מקרה של פיזור הדאל, חייב ראש הממשלה להתפטר אם הממשלה מאבדת את אמון הדאל.
על פי עצת הממשלה ממנה הנשיא את כל השופטים של בתי המשפט של אירלנד.
סמכות זו מופעלת בעצת ראש הממשלה.
אישור הממשלה או הדאל לא נדרשים.
הנשיא יכול לסרב לפזר את הדאל רק כאשר איבד ראש הממשלה את אמון הבית.
לנשיא אירלנד אין סמכות וטו על חוקים שאושרו על ידי שני בתי הפרלמנט.
יחד עם זאת, הוא יכול להפנות את החוקים לבדיקה של בית המשפט העליון כדי שיבדוק את התאמתם לחוקה.
אם בית המשפט העליון מאשר את החוקים, חייב הנשיא לחתום עליהם.
במקרה שבית המשפט העליון מוצא את החוק כלא עומד בתנאי החוקה, רשאי הנשיא לסרב לחתום עליו.
תפקיד זה מבוצע רק על פי עצת הממשלה.
הנשיא חותם על כתבי ההאמנה של שגרירי אירלנד ברחבי העולם ומקבל את כתבי ההאמנה של שגרירי מדינות המיוצגות באירלנד.
שרי הממשלה חותמים על הסכמים בין-לאומיים בשמו של הנשיא.
תפקיד זה לא בוצע על ידי הנשיא לפני שנכנס לתוקף חוק הרפובליקה האירית ב-1948.
המפקד העליון של כוחות ההגנה
הנשיא משמש כמפקד העליון של כוחות ההגנה של אירלנד.
כל כתב מינוי לקצין בכוחות ההגנה נחתם בחתימת ידו ובחותמו של הנשיא.
זהו תפקיד סמלי וסמכויותיו מיושמות על פי עצת הממשלה.
הנשיא, על פי עצת הממשלה, מוסמך להעניק חנינות ולהמתיק או להקל עונשים.
נשיא הצלב האדום האירי, מתוקף תפקידו.
ממנה, בעצת הממשלה, בעלי תפקידים בגופים ציבוריים וממשלתיים שונים וקרנות ציבוריות שונות.
הנשיא לא רשאי לעזוב את תחומי אירלנד ללא הסכמת הממשלה.
כל נאום שהנשיא נושא לאומה או לאחד או לשני בתי הפרלמנט, חייב לעבור אישור מוקדם של הממשלה.
להוציא שני מקרים אלו, שהם נדירים בדרך כלל, אין כל מגבלה על חופש הביטוי של הנשיא.
בעוד שהנשיאים הראשונים של אירלנד היו זהירים במיוחד בנוגע לנאומים שנשאו, וכמעט בכל הזדמנות הגישו אותם לבדיקה, עשו הנשיאות מרי רובינסון ומארי מקאליס שימוש נרחב יותר בחופש הביטוי שלהן מבלי לקבל את אישור הממשלה, כשמקאליס התראיינה בהזדמנויות רבות בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה.
יחד עם זאת, מקובל שאין הנשיאים מותחים ביקורת ישירה על הממשלה.
סמכויות על פי שיקול דעת הנשיא
על פי הנוסח האנגלי של החוקה קיימות כמה סמכויות שהנשיא רשאי להפעיל על פי שיקול דעתו (in his absolute discretion).