tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצ'רטיזם קם כתנועה לשינוי פוליטי (בניגוד לסוציאליזם שנעץ את אי-השוויון בבעלות על ההון ואמצעי הייצור ודרש שינוי כלכלי).
הדרך להשגת הזכויות הייתה באמצעות הטרמינולוגיה העתיקה של צ'רטר מלכותי, כלומר כתב זכויות שיינתן לעם מאת המדינה.
לשם כך פרסמה התנועה את דרישותיה שהופצו לחתימה כעצומה בקרב עובדים ברחבי הממלכה.
שש הדרישות של הצ'רטר העממי
שמה של התנועה נגזר מ"הצ'רטר העממי" , הצהרת עקרונות שפורסמה בשנת 1838 והעלתה את הדרישות הבאות:
מתן זכויות הצבעה אוניברסליות לזכרים;
ביטול דרישות הרכוש מחברי פרלמנט;
תשלום משכורת לחברי פרלמנט (כך שעניים יוכלו להיות חברי פרלמנט);
חוק הרפורמה של שנת 1832 אכזב את מעמד הפועלים משנתן זכות בחירה לחלק גדול של המעמד הבינוני אך פסח על מעמד הפועלים.
התנועה סחפה אחריה את ההמונים בבריטניה של אמצע המאה ה-19 והיו התארגנויות מקומיות ברחבי בריטניה.
רובן הכירו בוויליאם לובט (Lowett), בין מנסחי הצ'רטר העממי, כמנהיג התנועה.
מנהיג סניף ברמינגהם תומאס אטווד (Attwood) הציע איסוף חתימות על הצ'רטר העממי והגשתו כעוצמה לפרלמנט, התנועה אימצה את דרך הגשת העצומות גם בהמשכה.
ביולי 1839 הפרלמנט הבריטי דחה את עצומת הצ'רטר העממי על אף שזאת זכתה ליותר ממיליון ורבע חתימות.
פלגים יותר רדיקלים בתנועה הובילו את התקוממות ניופורט, התקוממות אלימה שהתרחשה ב-4 בנובמבר 1839. התקוממות ניופורט היא ההתקוממות המזוינת האחרונה שהתרחשה באיי בריטניה אשר כללה בין 1000–5000 תומכי התנועה הצ'רטיסטית וכורי פחם תחת הנהגתו של ג'ון פרוסט.
לאחר התקוממות ניופורט פלגים מתונים יותר בתנועה הפסיקו את תמיכתם בתנועה הצ'רטיסטית והנהגתה עברה לידי פרגוס או'קונור.
תחת הנהגתו של או'קונור הוגשה עצומה בחתימת יותר מ-3.3 מיליון בני אדם ב-1842 לפרלמנט אשר נדחתה.
דחיית העצומה הביאה להתפרצות של שביתות מקומיות ברחבי בריטניה אך מנהיגי התנועה לא הצליחו לארגן שביתה כללית.
ב-1848 התקיימו באירופה מרידות ומהפכות לאומיות אשר זכו לשם אביב העמים אשר הפיכו רוח גבית בתנועה הצ'רטיסטית למאבק בבריטניה.
אולם שלטונות בריטניה דאגו שהמהפכות הלאומיות יישארו ביבשת אירופה ולא יתפרצו לאיי בריטניה, ומחצו ביד קשה את התנועה הצ'רטיסטית.
עם זאת, הכינוס הגדול בקנינגטון ב-10 באפריל 1848, שנועד להעביר לפרלמנט את העצומה ועליה 3 מיליון חתימות העובדים, פוזר בכוח שהורכב משוטרים בלתי-חמושים ומתנדבים אזרחיים.
כך נמנעה שפיכות דמים כמו זו שאירעה באירופה בעת פיזור מפגינים באמצעות צבא חמוש.
על אף שהתנועה הצ'רטיסטית לא הובילה באופן ישיר להנהגת רפורמות פוליטיות, היא הייתה תקדים רב משמעות ופתחה פתח שאפשר לארגונים ואינדיבידואלים שבאו אחריה להיאבק למען רפורמות.
חמש הדרישות הראשונות של הצ'רטר העממי הושגו, אחרי שהתנועה הצ'רטיסית איבדה מכוחה.
לתנועה הייתה גם השפעה על אוסטרליה של המאה ה-19, אז הייתה מושבת בריטית.
רבים מהמנהיגים הוגלו לאוסטרליה ואלו שם החלו להפיץ את בשורת אי הציות האזרחי והיו בין מנהיגי מרד איוריקה בשנת 1854.
התנועה הפנומאנית (בפינית: Fennomania; חיבור שמה הלטיני של פינלנד, Fennia, והמילה היוונית "מאניה" - "שגעון") הייתה התנועה הפוליטית החשובה ביותר בדוכסות הגדולה של פינלנד במאה ה-19.
חברי התנועה, ה"פנומאנים", הקימו לאחר מלחמת קרים את המפלגה הפינית, שהעלתה על נס את השפה והתרבות הפינית, מתוך רצון להוציאן מהמעמד הכפרי אל קדמת הבמה הפוליטית והתרבותית, ולבסס את מעמדה של הפינית כשפת לאום מרכזית.
מול תנועה זו התעוררה בקרב האוכלוסייה השוודית תנועה שנקראה "סבקומאנית", שניסתה להגן על האינטרסים של המיעוט השוודי ועל קשריו עם שאר העולם הגרמאני.
רבים מהפנומאנים דיברו בעצמם שוודית כשפת אם.
אלה למדו את השפה הפינית ואימצו אותה, מתוך מטרה להפוך את הפינית לשפת האם של דור ההמשך.
חלק מחברי התנועה הפנומאנית באו מבתים דו-לשוניים, בהם דיברו פינית או פינית ושוודית כאחד.
לחלקם היו שמות משפחה שוודיים.
בשלהי המאה ה-19 רוב הפנומאנים אימצו שמות פרטיים פיניים שהתאימו לשמותיהם הפרטיים המקוריים וכמן כן שמות משפחה פיניים, לפעמים תרגום לפינית של שמות המשפחה השוודיים.
בשנים האחרונות של המאה ה-19 והשנים הראשונות של המאה ה-20 התנועה הפנומאנית התפצלה לשתי מפלגות פוליטיות: המפלגה הפינית הצעירה והמפלגה הפינית הישנה.
לאדולף איוואר ארבידסון, אולי בהשראה מיוהאן וילהלם סנלמן, מיוחסת סיסמתם של הפנומאנים (עדיין בשוודית):
יוהו קוסטי פאסיקיבי (בשמו הקודם: יוהאן גוסטף הלסטן)
אלקסיס קיווי (בשמו הקודם: אלקסיס סטנוואל)
התנועה לזכויות בעלי חיים, או התנועה לשחרור בעלי חיים, היא תנועה חברתית המנסה להביא לסיום את ההפרדה המוסרית והחוקית בין בעלי החיים והאדם, להביא לסיום התפישה של חיות כרכוש אנושי וסוף לשימוש של חיות במחקר, מזון ולבוש ותעשיית הבידור.
כל התומכים בזכויות בעלי חיים מאמינים כי יש להכיר באינטרסים של בעלי חיים לא אנושיים ולהגן עליהם, אך למרות זאת ניתן לחלק את התנועה לשתי קבוצות עיקריות:
הקבוצה הראשונה, מאמינה כי אינטרסים בסיסיים אלו אמורים להעניק לבעלי החיים זכויות מוסריות מסוימות וזכויות חוקיות, דוגמה לפעיל זכויות בעלי חיים בעל דעה זאת הוא טום ריגן.
דוגמה לתומך בדעה זאת הוא פיטר סינגר.
נהוג להניח כי התנועה נוצרה בבריטניה בתחילת שנות השבעים בידי קבוצה של תלמידי אוניברסיטת אוקספורד שסיימו את לימודי הפילוסופיה שלהם, שכעת ידועים בתור "קבוצת אוקספורד".
התנועה הונהגה בידי זוג בוגרי התואר בפילוסופיה שאך לא זמן רב לפני הקמת הקבוצה הפכו לצמחונים.
שניהם פגשו לאחר מכן שני תלמידים נוספים שסיימו את התואר בפילוסופיה באוקספורד וגם הם נהפכו לצמחונים זמן קצר לאחר מכן.
הקבוצה במהרה החלה להפיץ את הסוגיה של זכויות בעלי חיים בקרב סטודנטים לפילוסופיה באוקספורד, ובכלל זה פרופסור ריצ'רד הייר, גם אישית וגם בהרצאות.
גישתם לא הייתה מבוססת על רגשנות ("נחמדות לחיות מפגרות"), אלא על זכויות מוסריות לבעלי חיים.
במהרה הם אמצו אוסף טיעונים שיתמכו בגישתם, כפי שאמר ריצ'רד ריידר, שבמהרה נהפך לחלק מהקבוצה " לעיתים נדירות סיבה מוסברת בצורה כה הגיונית ומוגנת לוגית".
נקודת מפנה ביחס לתנועה לזכויות בעלי חיים הייתה הפרסום של המאמר בשנת 1965 בידי הסופר ברג'יד ברופי בסאנדיי טיימס:
קבוצת אוקספורד קראו את מאמר זה והיו מלאי השראה מהפולמוס הסנטימינטלי הנמרץ שלו.
בערך באותו זמן, ריידר כתב שלושה מכתבים לדיילי טלגרף בתגובה לטיעוניו של ברופי.
זה האחרון קישר בין ריידר לקבוצת אוקספורד, ואלו האחרונים תכננו להוציא לאור ספר בנושא זה.
קבוצת אוקספורד הייתה מעוניינת גם באפשרות להוציא ספר שיכרוך בתוכו מאמרים בנוגע לזכויות בעלי חיים.
אך לאחר שנדחו ממוציא לאור אחד, הם הגיעו למסקנה כי ספר שיכלול את עבודתם יהיה ליותר עניין לציבור.
הספר לאחר מכן יצא תחת השם "חיות, האדם ומוסר".
בשנת 1970 ריידר טבע את המושג "סוגנות", כאשר השתמש בו לראשונה בחוברת בה תיאר סוגנות כאפליה על בסיס מין ביולוגי.
ריידר לאחר מכן תרם לכתיבת הספר "חיות, האדם ומוסר", שנערך בידי ג'ון האריס, ספר שנעשה למשפיע ביותר לאחר מכן.
הפילוסוף האוסטרלי פיטר סינגר לראשונה כתב את טיעוני הבסיסים בביקורת שכתב על הספר "בעלי חיים, האדם ומוסר" שפורסם בThe New York Review of Books; טיעוניו התבססו על הגישה התועלתנית ומתיחה השוואה ברורה בין פמיניזם לתנועה לזכויות בעלי חיים.
בעקבות המאמר, פרסם סינגר את ספרו שחרור בעלי-החיים, שפורסם בשנת 1975, וכעת נחשב לכתב מרכזי בתנועה לזכויות בעלי חיים.
בשל העמדות הלא מקובלות שהיא מביעה, התנועה לזכויות בעלי-חיים מעוררת מחלוקת רבה, ונתונה בשל כך למידה רבה של ביקורת.
ארגונים לזכויות בעלי-חיים עושים מאמצים רבים להגדלת המודעות למאבק שלהם ולהכנסת הנושא לתקשורת.
ארגון PETA העולמי, העמותה הגדולה ביותר בעולם לזכויות בעלי-חיים, ידוע בפרובקציות הרבות שהוא יוצר על-מנת למשוך את תשומת הלב של התקשורת.
פרובוקציות אלו זכו לביקורת רבה הן מתוך התנועה לזכויות בעלי-חיים והן מחוצה לה.
פעילות התנועה לזכויות בעלי-חיים מתרכזת במאבק נגד תעשיות שונות הפוגעות בבעלי-חיים, וזאת בעיקר על ידי הקריאה לחרם צרכני על מוצרי התעשיות הללו.
חרם צרכני על מוצרי קוסמטיקה של חברות המבצעות ניסויים בבעלי-חיים, המנוהל מאז 1980, הביא בהצלחה להתחייבות של חברות רבות לחדול מניסויים אלו, אם כי חברות רבות עדיין ממשיכות בביצוע ניסויים.
בדומה תעשיית הפרווה ספגה ירידה קשה ברווחיה בעקבות המחאה של ארגונים שונים ברחבי העולם כנגדה.
בהתאם לכך, מעודדים פעילים לזכויות בעלי-חיים גם מעבר לאורח-חיים צמחוני וטבעוני, על ידי הסברה לציבור וחשיפת מידע על הפגיעה בבעלי-חיים במשקים מתועשים בהם מגודלים בעלי-החיים.
לעיתים מנסים פעילי זכויות בעלי-החיים לחזק את טענתם על ידי כך שהם פועלים לקידום צמחונות לא רק מההיבט המוסרי, אלא גם בטיעונים בריאותיים, אקולוגיים וכלכליים.
מאבקים רבים לזכויות בעלי-חיים מתמקדים בהיבט אחד מבודד, קשה מהרגיל, של פגיעה בבעלי-חיים, במטרה להביא לרפורמה בתחום - כך למשל, במאבק נגד פיטום אווזים, במאבק נגד תעשיית עגלי החלב, או בהובלת בעלי-חיים בחקלאות לטווחים ארוכים.
מאבקים עשויים גם להתמקד בחברה בודדת - כמו המאבק כנגד רשת מקדונלד'ס או המאבק נגד חברת פרוקטר אנד גמבלס (החברה הפרטית הגדולה ביותר המבצעת ניסויים בבעלי-חיים).
פעילים מסוימים למען בעלי-חיים משתתפים בפעולות ישירות לא-אלימות.
פעולות אלו מתבצעות לרוב תחת שם "החזית לשחרור בעלי-חיים"(Animal Liberation Front - ALF), אם כי זהו אינו ארגון ממשי.
אחדים מהפעילים למען זכויות בעלי חיים נרצחו על ידי מתנגדיהם או נהרגו בעת שעסקו בפעילותם.
סוג נוסף של פעולה ישירה בלתי חוקית הוא "הצלה גלויה" שבהן הפעילים חודרים למתקנים הכולאים את בעלי-החיים על מנת לשחרר אותם מבלי לנסות להסתיר את זהותם, ועומדים בגלוי מאחורי המעשים שלהם, תוך כדי שהם לוקחים את הסיכון לשאת בעונש הנדרש על ידי החוק במידה ותוגש נגדם תביעה.
למרות זאת, עד כה לא ידוע מקרה בו הוגשה בישראל תביעה כנגד פעילות של "הצלה גלויה", ככל הנראה עקב הפרסום השלילי שתביעה כזו צפויה לגרור.
מאידך, בארצות הברית למשל, חבר מושבעים במדינת יוטה זיכה פעילים שנתבעו על ידי חברה לייצור בשר חזיר על שהצילו בגניבה שני חזירים גוססים.
בנוסף לפעולות לא-אלימות, מקרים בודדים כללו גם איומים באלימות על מדענים המבצעים ניסויים בבעלי-חיים, ואף נקיטת פעולות אלימות כנגד מדענים ואנשים אחרים הפוגעים בבעלי-חיים.
פעילים מארגון בשם "משרד הצדק" שלחו מעטפות נפץ, שפצעו מספר מדענים, וכמו כן גם מעטפות שמולכדו בתער חד, כך שמי שיפתח את המעטפה, יחתך באצבעותיו על ידי התער.
בינואר 1996, "משרד הצדק" קיבל אחריות על שליחת מעטפות עם תערים הספוגים ברעל עכברים ל-80 מדענים, מדריכי ציד ואחרים בארצות הברית וקנדה.
במדינות מסוימות, כמו ארצות הברית ובריטניה, הוצע לחוקק חוקים נוקשים יותר כנגד פעילים קיצוניים.
מדינות אלו מגדירות פעולות מהסוג הנ"ל, כמו גם פעולות כנגד רכוש כ"טרור אקולוגי", ופעילים שעברו על החוק נידונו לעונשי מאסר.
בינואר 2022, מחתה גולגון הממצ'יוגלו, נציגת איזמיר בפדרציה הטורקית לזכויות בעלי חיים (HAYTAP), על קיום פסטיבל היאבקות גמלים מסורתי בטורקיה
התנועה לזכויות דיגיטליות היא עמותה העוסקת בהגנה ובקידום זכויות פרט וקהילה בעידן הדיגיטלי.
בין השאר, התנועה פועלת להגן על זכות היסוד לפרטיות ולאנונימיות, על חופש הביטוי במדיומים דיגיטליים ועל זכויות צרכניות העלולות להיפגע ממגבלות טכנולוגיות שונות.
התנועה פועלת לשמור על האינטרנט פתוח, חופשי וחדשני, למנוע הגבלות גישה למידע או לתוכן דיגיטלי ולפעול למען שקיפות המידע.
התנועה הוקמה בשנת 2009, בעקבות חקיקת חוק המאגר הביומטרי ונרשמה כעמותה רשומה בשנת 2011.
תחום הפעילות העיקרי של התנועה הוא המאבק בניסיון להקים מאגר ביומטרי מרכזי של כלל אזרחי ישראל.
לדעתה, על המדינה לספק לאזרחיה תעודות ביומטריות מבלי לשמור את הפרטים במאגר קבוע, שכן קיומו של מאגר ביומטרי מרכזי הוא סכנה ביטחונית מדרגה ראשונה, ושכן, אינו נדרש לשם הנפקת תעודות זהות ביומטריות.
בהתאם לחוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, בשנתיים הראשונות (יולי 2013 עד יוני 2015), נערכת תקופת מבחן, שבסופה יוחלט אם המאגר הביומטרי נדרש לשם מילוי תכלית החוק, שהיא מניעת זיוף תעודות.
בשנת 2012, עתרה התנועה לזכויות דיגיטליות לבג"ץ, יחד עם האגודה לזכויות האזרח בישראל, פרופ' קרין נהון ודורון אופק, לאחר שעלה שצו המבחן לא בודק את נחיצות המאגר, כנדרש בחוק.
בעקבות העתירה תוקן צו המבחן, ונקבע כי על המדינה לבחון את נחיצות המאגר.
בשנת 2013, עתרה התנועה בשנית, נגד משרד הפנים ורשות האוכלוסין וההגירה, בשל פרסומים מטעים בטלוויזיה, ברדיו ובלשכות האוכלוסין.
בעקבות העתירה, תוקנו התשדירים, והתווספה הבהרה כי ההצטרפות לניסוי הביומטרי היא התנדבותית בלבד וכי לא יפגעו זכויותיו של מי שיבחר שלא להצטרף לניסוי.
כחלק מפעילותה, התנועה עובדת מול גורמי ממשל שונים.
לאחרונה פנתה התנועה לשר הפנים, בשל בעיות אבטחה במאגר הביומטרי.
התנועה חשפה כי שני מנהלי אבטחת המידע של הרשות הביומטרית התפטרו, וכי במשך למעלה מחצי שנה, מאז פברואר 2014, לא כהן בה ממונה אבטחת מידע, בניגוד לחוק.
פעילות העמותה ממומנת מכספי תרומות בלבד.
התנועה פתחה בשני קמפיינים של מימון המונים, שהסתיימו בהצלחה רבה.
באוגוסט 2013, גייסה התנועה כ-20 אלף ש"ח, למימון הפקת סרטונים נגד המאגר הביומטרי.
הופקו שני סרטונים, בכיכובם של עדי גילת (הבורר), נעמה פרייס (המקוללים) ואחרים, החושפים את הסכנות בהצטרפות למאגר הביומטרי, וקוראים לאזרחי ישראל שלא לקחת חלק בניסוי הביומטרי.
ביוני 2014, גייסה התנועה כ-65 אלף ש"ח, להקמת קליניקה משפטית להגנה על נפגעי תביעות השתקה (SLAPP).
הקמפיין נפתח בעקבות תביעת דיבה שהגישה עינב גנד גלילי כנגד 26 גולשים, שביקרו את הטעויות בהרצאותיה.
התיק הראשון שבטיפול הקליניקה הוא תביעת גבי כנפו נ' סער גינזבורסקי, הנתבע בשל פעילותו כנגד אישור תוכנית מע"ר דרום באשדוד.
נציגי התנועה מופיעים בוועדות הכנסת השונות בתחומים הקשורים לפעילותה.
בין השאר, בדיונים על הקמת מאגר גנטי לילודים, בדיונים על הסדרת מערכת הרב קו, בדיונים על הסמכת השב"כ להשתמש בנתוני איכון סלולרי שברשותו לשם מאבק במגפת הקורונה ועוד.
התנועה מפרסמת ניירות עמדה בנושאים הקשורים לתחומי לפעילותה, ופועלת כאחד מ"כלבי השמירה" האזרחיים בתחום פרטיות המידע:
התנועה לזכויות הגבר היא תנועה חברתית עולמית המהווה את אחד החלקים הגדולים ביותר והמוכרים ביותר בתנועת הגברים.
מטרת התנועה היא פעילות למען זכויות המגדר הגברי בעידן המודרני.
מרבית הקבוצות והארגונים המזוהים עם תנועה זו מגדירים עצמם או מוגדרים על ידי מתנגדיהם כאנטי-פמיניסטים.
הארגון המוכר ביותר במדינת ישראל המזהה עצמו עם מטרות התנועה הוא מפלגת רע"ש - זכויות הגבר במשפחה.
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות (בראשי תיבות: תלמ"ה; באנגלית: Voluntary Human Extinction Movement; בראשי תיבות: VHEMT) היא תנועה סביבתנית אנטי-נטליסטית הקוראת לאנשים להימנע מרבייה על מנת לגרום להיכחדות הדרגתית של המין האנושי.
רעיון זה נועד למנוע את הידרדרות איכות הסביבה, ולהפחית באופן משמעותי את הסבל בעולם.
תלמ"ה מצביעה על היכחדות בעלי החיים והידלדלות משאבי הטבע כעדות לנזק שנגרם על ידי פיצוץ האוכלוסין.
תלמ"ה אינה תומכת בהשמדה או בהתאבדות, אלא מאחלת לכל בני האדם לחיות בבריאות עד שיבה טובה, ולמות מבלי להעמיד אחריהם צאצאים.
המוטו של התנועה הוא: "מי ייתן ונחיה עד לשיבה טובה, ואז נמות".
תלמ"ה נוסדה בשנת 1991 על ידי לס נייט (Les U.
Knight) אקטיביסט אמריקאי שהחל לפעול בתנועה לאיכות הסביבה בשנות ה-70. בתחילת פעילותו, ייחס נייט את רוב הסכנות הניצבות בפני כדור הארץ להתפוצצות האוכלוסין והצטרף לארגון 'אפס גידול אוכלוסין' .
בהמשך פעילותו, הסיק כי אין די בהפחתת צפיפות האוכלוסין וכי הכחדת האנושות היא הפתרון הטוב ביותר לבעיות הביוספרה והאנושות.
בגיל 25 בחר נייט לעבור הליך עיקור.
נייט מאמין כי לאורך ההיסטוריה האנושית, היו אנשים שצידדו ברעיון זה, ולכן אין הוא תופס את עצמו כמייסד התנועה, אלא כמי שהעניק לה את שמה.
בשנת 1991 החל נייט לפרסם עלונים של תלמ"ה שנקראו 'These Exit Times', באמצעותם ביקש מקוראיו לקדם את רעיון תלמ"ה בכך שלא יתרבו.
בשנת 1996, הקים נייט את אתר האינטרנט של התנועה.
נכון לשנת 2015, האתר תורגם לעשרים וחמש שפות, כולל עברית.
בסמליל התנועה, מופיעה האות V על מנת לייצג את המילה Voluntary (בעברית: מרצון), ותמונת כדור הארץ הפוכה, כך שהצפון נמצא בתחתית, וזאת על מנת לייצג את השינוי הרדיקלי אליו התנועה שואפת.
התנועה פועלת כרשת רופפת ולא כארגון פורמלי, ואין לה רשימת חברים או תומכים רשמית.
לפי תלמ"ה, כל מי שתומך ברעיון הוא חבר בתנועה, ולדעתו של נייט מדובר במיליוני אנשים ברחבי העולם.
מעת לעת, מפרסם נייט את עלוני התנועה ומשמש כדובר הבלתי רשמי שלה בראיונות לתקשורת.
בנוסף, הוא מגיע לכנסים ולאירועים בנושאי איכות הסביבה, בהם הוא מפרסם מידע על אודות תלמ"ה.
אתר התנועה מוכר סיכות, חולצות ומדבקות עם הכיתוב "תודה לך שאינך מתרבה".
נייט טוען כי אוכלוסיית העולם גדולה בהרבה מכמות האוכלוסייה שכדור הארץ מסוגל להתמודד איתה, ושהדבר הטוב ביותר לביוספרה הוא שבני האדם יפסיקו להתרבות.
לטענתו, המין האנושי לא מתאים לתנאי הביוספרה, וקיומו גורם לנזק סביבתי שיוביל בסופו של דבר להכחדתם של המין האנושי ומינים רבים נוספים.
לדבריו, הרוב המוחץ של אוכלוסיית העולם מקיימת אורח חיים שאינו בר קיימא, וניסיונות לחיות באופן ידידותי לסביבה לא משנים את העובדה שהקיום האנושי בסופו של דבר הרסני לכדור הארץ ולעוד הרבה מינים אחרים.
נייט סבור כי תושבי העולם המערבי נושאים באחריות הגדולה ביותר היות שהם צרכני משאבי הטבע הגדולים ביותר, וכי מינים שנמצאים גבוה יותר בשרשרת המזון, חשובים פחות ממינים שנמצאים מתחתם.
חלק מתפיסותיו מגיעות מאידאולוגית האקולוגיה העמוקה, ולעיתים הוא מכנה את כדור הארץ גאיה.
לטענתו, הכחדת האנושות היא בלתי נמנעת, ועדיף שתתרחש בהקדם כדי למנוע הכחדה של מינים אחרים.
הבחירה להיות תלמ"אי נתפסת כבחירה אלטרואיסטית – דרך בה אפשר למנוע סבל אנושי.
כדוגמה לסבל לא הכרחי, נייט מציין את שיעור התמותה של ילדים שמתו מוות אותו היה ניתן למנוע.
עבור אנשים שחושקים בגידול ילדים, נייט מציע את האלטרנטיבה של אימוץ ואומנה.
תלמ"ה דוחה מדיניות ממשלתית של פיקוח ילודה ותומכת אך ורק באמצעי מניעה וכוח רצון על מנת למנוע הריונות.
לטענתו של נייט, מדיניות הכופה בקרת ילודה ככל הנראה לא תועיל בהפחתת אוכלוסיית העולם, ומזכיר כי האנושות שרדה והמשיכה לשגשג ולגדול גם אחרי קטסטרופות כגון מלחמות, רעב המוני ומגפות.
תלמ"ה אינה מצדדת בהשמדה או בהתאבדות כפתרון לבעיות האקולוגיות.
התנועה רואה חשיבות רבה בערך החיים, ומשאדם כבר קיים בעולם - יש לדאוג לכל האינטרסים הבסיסיים שלו, כולל האינטרס הבסיסי לחיות.
חלק מהביקורות טוענות כי התנועה היא מיזנתרופית.
חלק מהביקורות טוענות כי אין מדובר בשנאת אדם אלא באדישות כלפי המין האנושי, וחלק מהביקורות משבחות את הרעיון עצמו אך טוענות כי הוא אינו ישים.
מספר עיתונאים ואנשי אקדמיה טוענים כי האנושות יכולה לפתח אורח חיים בר קיימא או לצמצם את האוכלוסייה לרמה שכדור הארץ יוכל לעמוד בה.
אחרים טוענים כי גם אם יש לרעיון התלמ"אי יתרונות, הדחף האנושי להתרבות ימנע מהאנושות להכחיד את עצמה מרצון.
הסוציולוג, פרנק פורדי, טוען כי מדובר בתנועה מלתוסיאנית החושבת את הדברים הרעים ביותר על המין האנושי.
הארכיבישוף של ניו יורק טוען כי קיומה של האנושות בעולם מצווה על ידי האל.
כתב סן פרנסיסקו כרוניקל טוען כי ההיגיון של הרעיון התלמ"אי אינו מוטל בספק, אך הטיל ספק ביכולות שלו להתממש.
באתר הגרדיאן נכתב כי בהרבה מובנים, הטיעון התלמ"אי ראוי לשבח אך מגוחך לחשוב כי בני האדם ישאפו להכחיד מרצון את המין שלהם.
נייט מגיב לביקורת זו בטענה כי "אנחנו לא שונאים בני אדם ואין לנו שום עניין שכולם יתאבדו או יירצחו באופן המוני.
אנשים נוטים לשכוח שיש דרך הרבה יותר סימפתית ושלווה להפחית את מספר בני האדם על פני הכדור: פשוט להימנע מלהביא לכאן בני אדם נוספים".
הדחף האנושי אליו מתייחסים המבקרים, טוען נייט, הוא הדחף המיני, וכי הרצון להעמיד צאצאים הוא תוצר של חיברות.
הוא מודה כי האידאולוגיה התלמ"אית מנוגדת לתפיסות נטליסטיות המעודדות ילודה, ומאמין כי תפיסות אלו מושרשות כל כך חזק בחברה עד שהן מונעות מהפרטים בחברה לתמוך, או אפילו לשקול ולדון בנושאים הקשורים לבקרת ילודה.
נייט מדגיש כי התנועה אינה מעודדת עליה בשיעור התמותה, אלא הפחתה של שיעור התמותה, ותוהה איך חברה יכולה לעודד ילודה בעוד היא אינה מסוגלת לדאוג לצורכיהם של תינוקות וילדים רבים המתים מסיבות אותן אפשר למנוע.
התנועה להתחדשות יהודית היא זרם דתי ביהדות האמריקנית המתמקד בהיבטים המיסטיים והרוחניים במורשת היהודית ובחוויה הבלתי-אמצעית של האלוהי.
היא שואבת רבות מהחסידות, הקבלה והאגדה ועוסקת בתפילה אקסטטית ומדיטציה כאמצעי להשגת התעלות רוחנית.
מושג הדבקות החסידי הוא אחד מנדבכי הגותה, והיא מדגישה את חשיבות ההנהגה הכריזמטית של אישיה.
לצד המקורות היהודיים, היא יונקת גם ממסורות מיסטיות אחרות, כמו בודהיזם וסופיות.
התנועה מעודדת שילוב של פרקטיקות כגון ריקוד, שירה, מוזיקה ואמנות בתוך טקסיה.
היא מבקשת להגיע ל"תיקון עולם" באמצעות צדק סוציאלי, סובלנות, שלום ופמיניזם, המתבטא גם בכך שנשים הן שותפות שוות להווייה הדתית ובתפילה נעשה שימוש בשפה ללא ציון מגדרי, לצד פניות לאלוהות בלשון נקבה.
מוקד מקביל הוא "תיקון הלב", השגת שלווה וסיפוק נפשיים.
התנועה חותרת ליצירת "הלכה אינטגרלית" התואמת עקרונות אלה.
בין היתר, נטבע המושג "כשרות אקולוגית", הדורשת שהמזון הנצרך ייווצר תוך הימנעות מגרימת נזק סביבתי או העסקה נצלנית של עובדים.
מנהיגה של התנועה, הרב זלמן שחטר-שלומי, הדגים את השקפתו כאשר דן באיסור לעסוק בגינון בשבת: "אם אינך אוהב את העבודה בגינה, ומעדיף שתיעשה על ידי שכיר, אז הגינון נחשב כמלאכה ואסור.
אך אם אתה אוהב לגנן וזמן הפנאי היחיד שלך הוא בשבת, תן לגינון להיות חלק מעונג השבת שלך."
ראשיתה של התנועה ב-1962, כשזלמן שחטר-שלומי עזב את תפקידו כמחזיר בתשובה באוניברסיטאות מטעם חסידות חב"ד והקים אגודה קטנה בשם "בני אור".
בין היתר שיתף פעולה עם שלמה קרליבך, אף כי הלה היה קשור יותר ליהדות האורתודוקסית.
המסר שהפיץ, תוך הדגשת מיסטיקה וערכים אוניברסליים, התקבל בקרב ילדי הפרחים.
בראשית שנות השבעים, כשהשמאל החדש האמריקאי נטה לגאווה שחורה קיצונית, החלו רדיקלים יהודים רבים להתחיל לטפח זהות עצמאית וחלקם פנו לדרכו של שלומי.
בשנים אלה הצטרפו אליו הוגים בולטים כארתור וסקו ומייקל לרנר.
תנועת ההתחדשות עסקה בסוגיות חברתיות כפירוז גרעיני וזכויות הומוסקסואלים.
וסקו ייסד כתב-עת בשם "מנורה" בשנת 1979. ב-1985 שינו "בני אור" את שמם ל"פני האור", שם שאינו מגדרי.
ב-1993 התמזגו פני אור ומרכז השלום של ארתור וסקו ויצרו את 'אל"ף: ברית להתחדשות יהודית' (ALEPH: Alliance for Jewish Renewal).
בעקבות המיסוד הוקמה גם תוכנית להכשרת רבנים וכן 'אהל"ה', אגודת הרבנים להתחדשות יהודית, שנוסדה ב-1998. ביטאונה של התנועה הוא כתב-העת "תיקון".
שחטר-שלומי והמנהיגים האחרים העדיפו להגדיר את תנועתם כ'תהליך' האמור להשפיע על הציבור היהודי ולא כזרם עצמאי.
נכון לשנת 2015, ישנן ארבעים ואחת חבורות וקהילות באל"ף, רובן בארצות הברית ושבע מחוץ לה.
בניגוד לרפורמים ולקונסרבטיבים, התנועה לא רק מקבלת נישואי תערובת בקרב הציבור אלא מתירה אף לרבניה להינשא ללא-יהודים.
התנועה לאיכות הסביבה (לעיתים מכונה תנועת האקולוגיה), כוללת את התנועה לשימור הסביבה ואת תנועת הירוקים, היא תנועה מדעית, חברתית ופוליטית שעיסוקה העיקרי בנושאי איכות הסביבה.
סביבתנים דוגלים בניהול בר קיימא של משאבים וניהול הסביבה באמצעות שינויים הן במדיניות הציבורית והן באופן התנהגות הפרט.
בהכרת האנושות כשותף (ולא אויב) של מערכות אקולוגיות, התנועה מתרכזת באקולוגיה, בריאות, וזכויות אדם.
התנועה למען הסביבה היא תנועה בינלאומית, המיוצגת על ידי מגוון ארגונים, מארגונים גדולים ועד תנועות שורשיות והיא שונה ממדינה למדינה.
התנועה למען הסביבה לא תמיד מאוחדת במטרותיה בשל מספר החברים הגדול בשורותיה, האמונות העזות, אבל השונות של חבריה, ולעיתים אופייה הספקולטיבי.
התנועה כוללת גם כמה תנועות אחרות שלהם מיקוד יותר ספציפי, כדוגמת התנועה למען האקלים.
בהגדרתה הרחבה כוללת התנועה אזרחים פרטיים, אנשי מקצוע, מאמינים דתיים, פוליטיקאים, מדענים, מוסדות ללא כוונת רווח ותומכים אינדיבידואלים.
ההתעניינות הראשונה בסביבה הייתה מאפיין של התנועה הרומנטית בתחילת המאה ה-19. המשורר ויליאם וורדסוורת' סייר בצורה נרחבת באזור האגמים וכתב כי הוא "סוג של נכס לאומי שבו לכל אדם יש זכות ועניין שיש לו עין להבין ולב ליהנות".
שורשי התנועה למען הסביבה נעוצים בתגובה לרמות מתגברות של זיהום של עשן באטמוספירה במהלך המהפכה התעשייתית.
הופעתם של מפעלי התעשייה הגדולים והגידול העצום הנלווה בצריכת הפחם גרמו לרמה חסרת תקדים של זיהום אוויר במרכזים התעשייתיים.
לאחר 1800 הנפח הגדול של שפכים תעשייתיים כימיים התווספו למעמסה הגדלה של פסולת אנושית בלתי מטופלת.
תחת לחצים פוליטיים הולכים וגוברים ממעמד הביניים העירוני, נחקקו ב-1863 חוקי הסביבה המודרניים הראשונים בקנה מידה גדול בצורת חוקי אלקלי (Alkali Acts), במטרה לווסת את זיהום האוויר המזיק (חומצת מימן כלורי גזית) שהוא תוצאה של תהליך לבלנק, ששימש לייצר נתרן פחמתי.
התנועה לשימור הסביבה פעלה לראשונה ביערות הודו, תוך יישום מעשי של העקרונות המדעיים של השימור.
האתיקה של השימור שהחלה להתפתח כללה שלושה עקרונות יסוד: שהפעילות האנושית פוגעת בסביבה הטבעית, שיש חובה אזרחית לתחזק את הסביבה למען הדורות הבאים, ושיש ליישם שיטות מדעיות מבוססות ניסויים במטרה להבטיח את ביצועה של חובה זו.
סר ג'יימס רנלד מרטין (James Ranald Martin; 1874-1796) היה דמות בולטת בקידום אידאולוגיה זו, כשפרסם דוחות רפואיים-טופוגרפיים שהוכיחו את גודל הנזק שנגרם מבירוא יערות וייבוש שטחים מוצפים בקנה מידה נרחב, ושידל נמרצות למיסוד פעילות שימור היערות בהודו הבריטית באמצעות הקמת שירות היערות ההודי.
מנהל ההכנסה של מדראס החל בפעילות שימור ב-1842, שבראשם עמד אלכסנדר גיבסון (Alexander Gibson; 1867-1800), בוטנאי סקוטי שאימץ בשיטתיות תוכנית שימור יערות המבוססת על עקרונות מדעיים.
היה זה המקרה הראשון של ניהול יערות על ידי המדינה בעולם.
ב-1855 הנהיג הממשל בראשותו של מושל הודו, ג'יימס בראון-רמזי, מרקיז דלהאוזי הראשון (James Broun-Ramsay, 1st Marquess of Dalhousie), לראשונה בעולם את תוכנית שימור היערות בקנה מידה גדול, מודל שהתפשט במהרה למושבות האחרות של בריטניה, כמו גם לארצות הברית.
ב-1860 אסרה המחלקה על חקלאות נדודים.
ספרו של ד"ר יו פרנסיס קלגהורן (Hugh Francis Cleghorn; 1895-1820) מ-1861 "היערות והגנים של דרום הודו" (The forests and gardens of South India), הפך לתנ"ך בנושא ויערנים השתמשו בו באופן נרחב בתת-היבשת ההודית.
סר דיטריך ברנדיס (Dietrich Brandis; 1907-1824) הצטרף לשירות המדינה הבריטי ב-1856 כמפקח על יערות הטיק של אזור פגו במזרח בורמה.
באותה תקופה היו יערות הטיק של בורמה בשליטתם של בני השבטים של הקארן המיליטנטים.
הוא הנהיג לראשונה את שיטת ה"טאונגיה" ("taungya"), על פיה סיפקו הכפריים של הקארן עובדים לבירוא השטחים, שתילה של עצי טיק ועישוב המטעים.
הוא ניסח חוקי יערנות חדשים וסייע בהקמת מוסדות מחקר ואימון.
הוא הקים את בית הספר הקיסרי ליערנות (Imperial Forestry School) בדהרדון שבמדינת אוטראקהאנד בצפון הודו.
הארגון צבר תמיכה מאנשי מעמד הביניים שהתגוררו בפרוורים.
עם זאת, עיקר הפעילות בתחום הסביבה במאה השנים בין 1850 ל-1950 הייתה בהפחתה בזיהום האוויר.
החברה להקטנת עשן הפחם (Coal Smoke Abatement Society, כיום Environmental Protection UK, "הגנת הסביבה הממלכה המאוחדת") הוקמה ב-1898, אחד מהארגונים החוץ-ממשלתיים הוותיקים ביותר.
הארגון נוסד על ידי האמן סר ויליאם בלייק ריצ'מונד (William Blake Richmond; 1921-1842) שהיה מתוסכל מהאפלה שגרם עשן הפחם.
אף שהיו התייחסויות קודמות בחוק לנושא תבע חוק בריאות הציבור של 1875 שכל התנורים באזורי מסחר יבלעו את העשן שהם מפיקים, ושיינקטו אמצעים כנגד מפעלים שהעשן השחור הנפלט מארובותיהם מהווה מפגע.
מאמצים כלליים ושיטתיים למען הסביבה החלו רק בשלהי המאה ה-19, הם צמחו מתוך תנועת הנוחיות שהייתה תגובה לתיעוש, צמיחת הערים, וזיהום המים והאוויר ההולכים ומחמירים.
החל בהקמת חברת השימור של שטחים ציבוריים (Commons Preservation Society) ב-1865, התנועה חרתה על דגלה את שימור השטחים הכפריים כנגד פלישת התיעוש.
רוברט האנטר (Robert Hunter; 1913-1844), הארדוויק ראונסלי (Hardwicke Rawnsley; 1920-1851), אוקטוויה היל (Octavia Hill; 1912-1838) וג'ון ראסקין הובילו מסע תעמולה מוצלח למניעת הנחת מסילת רכבת שנועדה לשנע לווחה מהמחצבות שהייתה עלולה להרוס את העמקים הבראשיתיים של ניולנדס (Newlands Valley) ואננרדייל (Ennerdale Water).
הצלחה זו הובילה להקמת "חברת ההגנה על אזור האגמים" (Lake District Defence Society), שהפכה אחר-כך ל"ידידי אזור האגמים" (The Friends of the Lake District).
ב-1893 הסכימו היל, האנטר וראונסלי להקים גוף לאומי לתאם את מאמצי שימור הסביבה בכל המדינה.
קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי נחנכה רשמית ב-1894. הארגון התבסס באמצעות חוק הקרן הלאומית מ-1907, שהעניק לקרן מעמד של תאגיד סטטוטורי.
תנועה מוקדמת של "החזרה לטבע", שחזתה את האידיאל הרומנטי של הסביבתנות המודרנית, נתמכה על ידי אינטלקטואלים כדוגמת ג'ון ראסקין, ויליאם מוריס ואדוארד קרפנטר (Edward Carpenter; 1929-1844), שכולם היו נגד תרבות הצריכה, זיהום הסביבה ופעולות אחרות המזיקות לעולם הטבע.
התנועה הייתה תגובה לתנאי החיים האורבניים בעיירות המתועשות, שבהן התברואה הייתה איומה, רמות הזיהום בלתי נסבלות והדיור צפוף באופן מחריד.
האידיאליסטים דגלו בחיים בכפר כאוטופיה מיתית ותמכו בחזרה אליהם.
ג'ון ראסקין טען שאנשים צריכים לחזור ל"חלקת קרקע אנגלית קטנה, יפהפייה, שלווה, ופורייה.
לא יהיו עליה מנועי קיטור .
יהיו לנו שפע פרחים וירקות .
יהיו לנו מוזיקה ושירה, הילדים ילמדו לשיר אותם ולרקוד לצליליהם".
היו אפילו ניסיונות למיזמים מעשיים של הקמת חוות שיתופיות קטנות וקמו לתחייה בהתלהבות מסורות כפריות עתיקות, בלי "הכתם של הייצור או הכיב של המלאכותיות", כולל ריקוד מוריס (Morris dance, סוג של ריקוד עם אנגלי) ועמוד מאי.
התנועה החלה בארצות הברית בשלהי המאה ה-19, מתוך דאגה להגנת המשאבים הטבעיים של המערב, כשדמויות מפתח כדוגמת ג'ון מיור והנרי דייוויד תורו תורמים את חלקם לנושא בספרים ומסות.
תורו היה מעוניין ביחסים של האנשים עם הטבע וחקר זאת באמצעות חיים פשוטים בקרבה לטבע.
הוא פרסם את חוויותיו בספר "וולדן", שבו טען שאנשים חייבים להתקרב לטבע באופן אינטימי.
מיור הגיע לאמונה בזכותו הקנויה של הטבע, במיוחד לאחר שבילה חלק מזמנו בסיורים בעמק יוסמיטי ומחקר האקולוגיה והגאולוגיה.
הוא שידל בהצלחה בקונגרס של ארצות הברית להקים את הפארק הלאומי יוסמיטי ואחר-כך הוא הקים את מועדון סיירה ב-1892. העקרונות של תנועת השימור כמו גם האמונה בזכות הקנויה של הטבע עתידים להיות היסוד לסביבתנות מודרנית.
הדעות בדבר הצורך להגן על הסביבה ולשמר אותה המשיכו לצבור הכרה ופופולריות במאה ה-20. נעשו מאמצים להציל חלק מחיות הבר, בייחוד את הביזון האמריקאי.
מות היונה נודדת האחרונה כמו גם המצב המסוכן אליו הגיעה אוכלוסיית הביזון האמריקאי סייעה למקד את מאמציהם של תומכי השימור ולפרסם את חששותיהם.
ב-1916 יסד נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
חלוצים של התנועה קראו לניהול יעיל ומקצועי יותר של משאבי הטבע.
הם לחמו לרפורמה בנושא משום שהאמינו כי הרס משאבי היערות, הקרקע הפורייה, המינרלים, חיות הבר והמים יובילו לדלדולם המוחלט.
הקבוצה הפעילה ביותר בתחום ההגנה למען הסביבה בתחילת המאה ה-21 היא תנועת האקלים.
התנועה בארצות הברית לא ממש המריאה עד לאחר מלחמת העולם השנייה כשאנשים החלו להכיר בעלויות של רשלנות כלפי הסביבה, מחלות, והזיהום הנרחב של האוויר והמים כתוצאה מהתרחשות של כמה אסונות סביבתיים שהתחוללו לאחר מלחמת העולם השנייה.
אלדו לאופולד (Aldo Leopold) כתב את אלמנך מחוז סנד (A Sand County Almanac) בשנות ה-40 של המאה ה-20. הוא האמין באתיקה של האדמה שהכירה בכך ששמירה על "היופי, השלמות, והבריאות של המערכות הטבעיות" הוא הכרח אתי ומוסרי.
ספר חשוב נוסף בקידום התנועה למען הסביבה הוא "אביב דומם" מאת רייצ'ל קרסון על הצטמצמות אוכלוסיות הציפורים בשל DDT, קוטל חרקים, זיהום הסביבה וניסיוניתיו של האדם לשלוט על הטבע באמצעות שימוש בחומרים סינתטיים.
שני ספרים אלו סייעו להציב נושאים אלו בלב הדיון הציבורי.
ספרה של רייצ'ל קרסון "אביב דומם" נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים.
ב-1980 נוסד ארגון כדור הארץ תחילה!, קבוצה בעלת השקפה אקוצנטרית על העולם – אמונה בשוויון שבין זכות האדם לשגשג, זכותם של כל המינים האחרים לשגשג והזכויות של מערכות תומכות החיים לשגשג.
בשנות ה-50, ה-60 וה-70 של המאה ה-20 המחישו כמה אירועים את גודל הנזק לסביבה שנגרם על ידי האנושות.
ניסוי פצצת מימן ב-1954 באטול ביקיני חשף את 23 אנשי הצוות של ספינת הדיג היפנית דאיגו פוקוריו מארו לנשורת רדיואקטיבית.
ב-1967 עלתה מכלית הנפט טורי קניון (Torrey Canyon) על שרטון מול חופי קורנוול, וב-1969 דלף נפט מבאר נפט תת-ימית בתעלת סנטה ברברה בקליפורניה.
ב-1971 הופנתה תשומת הלב העולמית למשפט שהסתיים ביפן שבו נחשפו ההשפעות של כמה עשורים של הרעלת כספית על תושבי מינמטה בדמות מחלת מינמטה.
במקביל משכו מחקרים מדעיים חדשים תשומת לב לאיומים קיימים והיפותטיים חדשים לסביבה ולאנושות.
בהם היו החששות שהעלה פול ארליך (Paul Ralph Ehrlich) בספרו "פצצת האוכלוסין" מ-1968 שבו החיה את החששות המלתוסיאנים מהמאה ה-18 על ההשפעה של גידול האוכלוסייה האקספוננציאלי.
הביולוג בארי קומונר (Barry Commoner) חולל ויכוח על צמיחה, שפע, ו"טכנולוגיה פגומה".
בנוסף, אגודה של מדענים ומנהיגים פוליטיים הידועה כמועדון רומא (Club of Rome) פרסמה את הדו"ח שלהם "גבולות לצמיחה" (The Limits to Growth) ב-1972 שהפנה תשומת לב ללחץ הגובר על משאבי הטבע מפעילות האדם.
ובינתיים, הישגים טכנולוגיים דוגמת הפצת הנשק הגרעיני ותמונות של כדור הארץ מהחלל סיפקו הן תובנות חדשות והן סיבות חדשות לדאגה על מקומו הקטן והייחודי של כדור הארץ ביקום.
ב-1972 התקיים בסטוקהולם כנס האו"ם על הסביבה האנושית ובפעם הראשונה איחדה נציגים של ממשלות רבות בדיון הקשור למצבה של הסביבה העולמית.
כנס זה הוביל ישירות ליצירת סוכנויות ממשלתיות לאיכות הסביבה ולתוכנית הסביבתית של האו"ם.
באמצע שנות ה-70 זז האקטיביזם כנגד השימוש בטכנולוגיה גרעינית מעבר למחאות ופוליטיקה מקומיים וקיבל מידת השפעה וכוח משיכה נרחבים.
אף שהייתה חסרה ארגון מתאם יחיד זכו מאמצי התנועה נגד הגרעין לתשומת לב רבה, בייחוד בבריטניה ובארצות הברית.
בתקופה שלאחר תאונת אי שלושת המילין ב-1979, התקיימו הפגנות המוניות רבות.
הגדולה שבהן התקיימה בניו יורק בספטמבר 1979 והשתתפו בה כ-200,000 איש.
מאז שנות ה-70 חלה התקדמות בתחומי מדעי הסביבה, העוסקים במחקר של פעולות הגומלין בין המרכיבים הפיזיים, הכימיים והביולוגיים של הסביבה, האקולוגיה (אחד המדעים במסגרת מדעי הסביבה), המחקר המדעי של התפוצה והשפע של אורגניזמים חיים וכיצד מושפעים מאפיינים אלו מפעילות הגומלין בין האורגניזמים לסביבתם, והטכנולוגיה.
יחד איתם גברה המודעות הציבורית לבעיות חדשות הקשורות בסביבה כדוגמת הידלדלות שכבת האוזון, התחממות עולמית, גשם חומצי והסיכון הפוטנציאלי באורגניזמים מהונדסים גנטית (GMO - Genetically Modified Organisms).
היקף התנועה לאיכות הסביבה הוא רחב ויכול לכלול כל נושא הקשור בסביבה, שימור וביולוגיה, כמו גם שימור נופים, צמחייה ובעלי חיים למגוון מטרות ושימושים.
כאשר מבוצעת פעולה אלימה כנגד מישהו או כנגד מוסד כלשהו בשם הגנת הסביבה היא מכונה טרור אקולוגי.
התנועה לשימור הטבע שואפת להגן על אזורי טבע לשם צרכנות בת קיימא, כמו גם לשימושים מסורתיים (ציד ודיג) ורוחניים.
שימור הסביבה הוא התהליך שבו הפרט מעורב בהיבטים הטבעיים של הסביבה.
שימור הסביבה משמר את האיכות הטבעית של החיים אם דרך ייעור מחדש, מיחזור, או בקרה על זיהום.
תנועת הבריאות הסביבתית מתוארכת לפחות לעידן הפרוגרסיבי, וממוקדת בסטנדרטים אורבניים כדוגמת מים נקיים, ניהול יעיל של ביוב, וגידול יציב של האוכלוסייה.
בריאות סביבתית יכולה לעסוק גם בתזונה, רפואה מונעת, הזדקנות, ונושאים נוספים המיוחדים לרווחת האדם.
בריאות סביבתית נחשבת גם כאינדיקטור למצב הסביבה הביופיזית, או כמערכת התראה מוקדמת לגבי מה שעלול לקרות לאנושות.
צדק סביבתי הוא תנועה שהחלה בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 השואפת לשים קץ לגזענות סביבתית ולמנוע מקהילות של אנשים בעלי הכנסה נמוכה או קהילות מיעוטים חשיפה בלתי מאוזנת לכבישים מהירים, מזבלות, ובתי חרושת.
תנועת הצדק הסביבתי שואפת ליצור חיבור בין נושאים סביבתיים חברתיים לבין נושאים סביבתיים אקולוגיים, ובאותו זמן למנוע גזענות וחלוקה למעמדות דה פקטו.
עמדות אלו מאפשרות לה להיות מתאימה במיוחד לבניית בריתות בין איגודים מקצועיים לתנועות סביבה.
תנועת האקולוגיה יכולה לכלול את השערת גאיה, כמו גם ערך כדור הארץ ופעולות גומלין אחרות בין בני אדם, מדע ואחריות.
סביבתנות ירוק זוהר היא תת-תנועה חדשה יחסית פופולרית ששמה דגש על הדעה שבאמצעות טכנולוגיה, תכנון טוב ושימוש נבון יותר באנרגיה ובמשאבים, יכולים בני האדם לחיות חיים בני קיימא אחראיים, ותוך כדי כך ליהנות משגשוג.
סביבתנות ירוק בהיר וירוק כהה הן תת-תנועות נוספות, המובחנות בראיית הסביבתנות כבחירה של אורח חיים (ירוק בהיר), וקידום צמצום באוכלוסייה או ויתור על טכנולוגיה (ירוק כהה).
אקולוגיה עמוקה היא נגזרת אידאולוגית של תנועת האקולוגיה המחשיבה את האנושות כחלק אינטגרלי מסביבתה.
התנועה נגד הגרעין מתנגדת לשימוש בטכנולוגיות גרעיניות.
המטרה המקורית של התנועה כנגד הגרעין הייתה פירוק נשק גרעיני ומאוחר יותר זז המוקד של התנועה לנושאים אחרים, בעיקר להתנגדות בשימוש באנרגיה גרעינית.
היו הפגנות ומחאות גדולות רבות כנגד הגרעין.
קבוצות מרכזיות כנגד הגרעין כוללים את קמפיין בעד פירוק הנשק הגרעיני (Campaign for Nuclear Disarmament), ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth), גרינפיס, האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית ושירות מידע ומקורות על הגרעין (Nuclear Information and Resource Service).
על אף שהתנועה לאיכות הסביבה פעילה במספר רב של מדינות מסביב לעולם, הרי שקיימים הבדלים מסוימים בפעילותה במדינות שונות:
פעילי התנועה בארצות הברית פעלו נגד נשק גרעיני בשנות ה-60 וה-70, נגד גשם חומצי בשנות ה-80, נגד פגיעה בשכבת האוזון וכריתת יערות בשנות ה-90 ובאופן כללי נגד שינויי אקלים והתחממות גלובלית.
פעילות התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית הביאה לחקיקת מספר חוקים סביבתיים חשובים, ביניהם בנושאי מים נקיים, אוויר נקי והגנה על בעלי חיים בסכנת הכחדה.
התנועה לאיכות הסביבה באירופה החלה באנגליה.
אסון הערפיח הגדול של שנת 1952, זיהום אוויר חמור שפגע בבריאותם של עשרות אלפי תושבי לונדון, הביא לחקיקת חוק אוויר נקי בשנת 1956. שנה לאחר מכן, ב-1957, אירעה תאונה גרעינית בווינדסקייל שבצפון אנגליה, ועשר שנים לאחר מכן דלף נפט לחופי קורנוול.
כל אלה היו חלק משמעותי מיצירתה של התוכנית הסביבתית של האו"ם: תוכנית הפועלת בשיתוף פעולה בין מדינות בתחומים כגון סחר בינלאומי, זיהום אוויר, שימוש בכימיקלים מסוכנים ועוד.
גם במדינות ערביות השוכנות במזרח התיכון קיימת דאגה לנושאים סביבתיים.
ערב הסעודית הייתה הראשונה מבין חברות הליגה הערבית לחוקק חוקים סביבתיים בשנת 1992, ואחריה מצרים בשנת 1994 וכן הלאה.
כיום, המדינה היחידה שבה טרם נחקקו חוקים סביבתיים היא סומליה.
דוגמאות נוספות להבדלים במטרות התנועה לאיכות הסביבה במדינות שונות בעולם: הנושאים הסביבתיים המעסיקים את התנועה לאיכות הסביבה בסין הם זיהום מים, חוסר במקורות מים נקיים, אדמה מזוהמת, מדבור ועוד.
בהודו, בריאות הציבור ובריאות הסביבה ניצבים בראש סדר העדיפויות.
באמריקה הלטינית הבעיה הקריטית ביותר היא זיהום תעשייתי, ובברזיל אלה יערות הגשם וניקיון הים והחופים.
התנועה הרפורמיסטית היא מפלגה פוליטית בבלגיה, המורכבת משלוש מפלגות (שתי מפלגות דוברות צרפתית, ואחת דוברת גרמנית) המשתייכות לימין הפוליטי ולמרכז-ימין בבלגיה.
המפלגה חברה בברית הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE) ובארגון הבינלאומי האינטרנציונל הליברלי.
מפלגת התנועה הרפורמית הוקמה ב-24 במרץ 2002 על ידי מיזוג של ארבע מפלגות קיימות.
שלוש מהן דוברות צרפתית ואחת דוברת גרמנית.
שלוש מתוכן שמרו על המבנה המפלגתי שהיה להן טרם המיזוג, והרביעית התמזגה לחלוטין בתוך המפלגה החדשה.
ב-18 במאי 2003, השתתפה המפלגה, לראשונה בצורתה ובשמה החדשים, בבחירות לפרלמנט הפדרלי.
היא השיגה 24 מושבים מתוך 150 בבית הנבחרים ו-11 מתוך 60 בסנאט.
מספר שבועות לאחר מכן, המפלגה הצטרפה לקואליציה ונכנסה לממשלת ורהופשטדט השנייה הסגולה.
בבחירות לפרלמנט הפדרלי שנערכו בשנת 2007, הפכה המפלגה בפעם הראשונה לגדולה יותר מיריבתה המושבעת PS.
בשנים הסוערות הייתה המפלגה מיוצגת במספר ממשלות.
בבחירות המוקדמות שנערכו בשנת 2010 איבדה המפלגה מן הפופולריות שלה, וקיבלה רק 18 מושבים בבית הנבחרים (במקום 23 בבחירות הקודמות) ו-8 מושבים בסנאט (במקום 10 בבחירות הקודמות).
בינואר 2011, מונה שארל מישל ליו"ר המפלגה.
בבחירות 2014, MR גדל שוב, ל-20 מושבים בבית הנבחרים ושמונה מושבים בסנאט (הרפורמי), בעוד ה-PS הפסידה.
עם זאת, הסוציאליסטים דוברי הצרפתית נותרו המפלגה הגדולה ביותר בוואלוניה.
באוקטובר 2014 הושבעה ממשלת מישל הראשונה, ובפעם הראשונה ראש הממשלה הבלגי יצא מבין שורות המפלגה.
מאז בחירתו של שארל מישל לנשיא המועצה האירופית ועד להקמת הממשלה חדשה, קיבלה סופי וילמס את התפקיד והפכה לאישה הראשונה בתפקיד.
אחרי שארל מישל, מונתה אוליבייה צ'סטל ליו"ר המפלגה, תחילה כממלאת מקום, ולאחר מכן בבחירות רשמיות.
עד אז שימש כממלא מקום.
התנועה הקיבוצית המאוחדת - בין 1980 לאיחוד התנועה עם הקיבוץ הארצי ב־1999 התקיימה התק"מ כאיחוד מחודש של תנועות הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים (האיחוד) ,לאחר הפילוג מסיבות אידאולוגיות בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים בשנים הראשונות של כינון מדינת ישראל.
התנועה הוקמה ב־1980 כשילוב של שתי התנועות.
יו"ר התנועות שהובילו את המהלך לאיחוד היו בזמן מהלך האיחוד מוסה משה חריף (איחוד) ומוקי צור (עין גב, מאוחד).
בשנות פעילותו של התק"מ עד האיחוד עם הקיבוץ הארצי בשנת 1999, נחווה המשבר של שנות ה־80 בקיבוצים מול הבנקים.
וקיבוצים רבים החלו לעבור תהליכי הפרטה.
במקביל להחלשותה של תנועת העבודה פוליטית בישראל באותה תקופה.
לתק"מ היו מוסדות תנועתיים אשר שכנו בדובנוב ת"א וברמת אפעל.
לקיבוצים היו עוד אחזקות משותפות בחברת תנובה (לפני שנמכרו).
וכן מעורבות בתנועות נוער וגרעיני נח"ל, התיישבות יישובים חדשים, עיתון שבועי בשם "הקיבוץ", וכתב עת.
התנועה הרומנטית החדשה הייתה תת-תרבות ותנועה מוזיקלית מחתרתית בבריטניה של סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. התונה הופיעה לראשונה בסצנת מועדוני הלילה של לונדון וברמינגהאם.
התנועה מאופיינת באופנה אקסצנטרית ראוותנית בהשראת בוטיקי האופנה קאהן ובל ו-PX.
התקשורת כינתה את אמני התנועה כ-"ילידי הבליץ'" (Blitz Kids), "הגדרנים החדשים" (New Dandies), ו-"המורדים הרומנטיים" (Romantic Rebels).
בשל העובדה שהתנועה הושפעה מהמוזיקאים דייוויד בואי, מארק בולאן ורוקסי מיוזיק, אמני התנועה פיתחו אופנה בהשראת הז'אנר גלאם רוק של התקופה והתנועה הרומנטית של המאה ה-18 וה-19. המונח באנגלית נטבע לראשוהב על ידי המוזיקאי הבריטי ריצ'רד ג'יימס בורגס .
על פי בורגס, "'התנועה הרומנטית החדשה' ...
התאימה לסצנת הבליץ' ולספנדאו בלט, על אף שרוב הלהקות ניסו להרחיק את עצמן משם".
אף על פי שהחלה כתנועה אופנה, מספר מוזיקאים בריטיים של התקופה, בין היתר סטיב סטריינג' (ויסאג'), דוראן דוראן, ספנדאו בלט, A Flock of Seagulls, Classix Nouveaux ובוי ג'ורג' (Culture Club), אימצו את הסגנון.
הלהקה אולטראווקס הוצגה בתקשורת כחלק מהתנועה, אם כי לא באותן סגנונות חזותיים של התנועה, על אף הקשר שלהם ללהקת ויסאג'.
גם הלהקות ג'פאן ואדם והנמלים הוצגו בתקשורת כאמני התנועה, אם כי לכל אחד מחברי הלהקות לא היה קשר ישיר לתנועה המקורית.
להקות אחרות מהתקופה, בין היתר ABC , דפש מוד, The Human League, Soft Cell, סימפל מיינדס, Orchestral Manoeuvres in the Dark ו-Talk Talk תוארו בשלב מסוים על ידי התקשורת כחלק מהתנועה או כלהקות שהושפעו מהתנועה.
חלק מאותן הלהקות גדלו לאחר שהלהקות אימצו, בשילוב אופנת התנועה, את הסינתיסייזר, ועזרו לפיתוחו של הסינת'-פופ בתחילת שנות ה-1980, ולפיכך גם תרמו באופן משמעותי לפלישה הבריטית השנייה.
התנועה המקורית חדלה לפעול עד תחילת 1982. אף על פי שאמנים רבים מהסצנה המשיכו בקריירה שלהם, חלקם אפילו קיבלו הצלחה מסחרית עצומה בשנים שלאחרי התנועה, הם החלו לנטוש במידה רבה את אופנת התנועה.
היו מספר ניסיונות להחייאת התנועה משנות ה-1990, כולל דרך התנועה הרומנטית המודרנית .
התנועה הרומנטית החדשה מאופיינת כתוגבת נגד לתנועת הפאנק רוק (Punk rock), שהושפעה מכוכבי גלאם רוק של שנות ה-1970 כמו דייוויד בואי ורוקסי מיוזיק.
במונחי אופנה, התנועה התנגדה לסטייל האנטי-אופנתי והצנוע של סצנת הפאנק.
האמנים, ללא קשר למגדרם, התלבשו בבגדים אנדרוגיניים, והופיעו עם מוצרי קוסמטיקה על פניהם, כמו אייליינר ושפתון.
הג'נדרבנדינג היה ברור במיוחד אצל בוי ג'ורג' (Culture Club) ומרלין .
אופנת התנועה התבססה על מספר לבושים בהשראת נושאים רומנטיים היסטוריים, לרבות חולצת משוררים בסגנון התנועה הרומנטית, קונסטרוקטיביזם רוסי, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, אינקרובאליות ומרביזיות צרפתיות, קברט של שנות ה-1930, אמניות הוליווד, פוריטניות ופיירו.
כל לבוש היה מתאים לתנועה אם היה מותאם לתנועה ויוצא דופן.
בין התסרוקות שהאמנים נהגו להיות היו בלורית , מאלט ותספורת וודג'.
עם זאת, זמן קצר שהתנועה נחשפה לתקשורת, להקות רבות הקשורות לתנועה הורידו את הבגדים והאיפור האקלקטיים לטובת חליפות חדות.
לבושים חדשים הופצו על ידי צעצבות האופנה קאהן ובל ו-PX.
לבושים אלו השפיעו על האוספים הגדולים, והחלו להופיע, אמנם באיחור מסוים, במגזיני אופנה כמו i-D ו-The Face .
הופעה זו קרתה במקביל לחשיפת "אוסף הפיראטים" של מעצבת האופנה הבריטית ויויאן וסטווד, אשר קודם על ידי Bow Wow Wow ואדם והנמלים, שנוהלו אז על ידי בן זוגה לשעבר של וסטווד, האמרגן הבריטי מלקולם מקלארן.
בעוד שמספר להקות עכשוויות, במיוחד מהז'אנרים המוזיקליים טו-טון וסקא המבוססת על תרבות המידלנלדס (הספשלז, The Selecter ו-The Beat ), שכתבו שירים העוסקים בנושאים חברתיים כמו אבטלה ובליה עירונית, התנועה במקור אימצה עמדה אסקפיסטית ושאפתנית.
עם העניין של התנועה בעיצוב, שיווק ותדמית, התנועה נתפסת בעיני חלק כתאצ'ריזם.
הסופר הבריטי פיטר יורק טען כי התנועה מאופיינת פוליטית ל-"ימין החדש".
התנועה להגדרה עצמית של קביליה , שנודעה בעבר כהתנועה לאוטונומיה של קביליה, היא ארגון פוליטי לאומני ובדלני קבילי השואף לעצמאות חבל קביליה מאלג'יריה.
התנועה הוקמה על ידי הברבריסט הקבילי פרחאט מהני, המכהן כנשיא הממשלה הזמנית הגולה של קביליה, בעקבות מהומות "האביב השחור" בשנת 2001. אלג'יריה מגדירה את הארגון כארגון טרור.
בדצמבר 2025 הכריזה התנועה באופן סמלי על עצמאות קביליה בטקס שנערך בצרפת.
הקמת התנועה להגדרה עצמית של קביליה הייתה תולדה ישירה של השבר העמוק שיצרו אירועי "האביב השחור" בשנת 2001. התנועה נוסדה באוגוסט 2001 על ידי פרחאט מהני , זמר ופעיל פוליטי בולט, כתגובה לדיכוי האלים של המחאות באזור קביליה, שבהן נהרגו כ-126 צעירים מאש כוחות הביטחון האלג'יראיים.
הרקע להקמתה נעוץ בתחושת הייאוש של חלקים באוכלוסייה הברברית מהיכולת להשיג הכרה בזהותם ובזכויותיהם במסגרת השלטון המרכזי באלג'יריה.
בעוד שזרמים אחרים במחאה (כמו תנועת הארוש) התמקדו בדרישות חברתיות-כלכליות ובאוטונומיה תרבותית, מהני וקבוצתו טענו כי המודל הקיים נכשל וכי הדרך היחידה להבטיח את עתיד האזור היא באמצעות הגדרה עצמית פוליטית רחבה.
בתחילה דרשה התנועה אוטונומיה אזורית בתוך אלג'יריה, אך עם השנים, ובעקבות מה שכינתה "סירוב המשטר לרפורמות אמיתיות" והמשך הרדיפות, הקצינה את עמדתה וקראה לעצמאות מלאה ולהיפרדות מאלג'יריה.
בשנת 2010 הקימה התנועה "ממשלה זמנית" בגלות בפריז, ובשנת 2021 היא סווגה על ידי ממשלת אלג'יריה כארגון טרור.
מאז שנת 2021 מסווגת התנועה כארגון טרור באלג'יריה, בעקבות טענות השלטונות האלג'יראיים כי חברי הארגון הטמינו מכוניות תופת.
מייסד התנועה, מהני, נעצר על ידי הרשויות בצרפת והוחזק במעצר משטרתי בשנת 2021 במסגרת חקירה בחשד להלבנת הון מאורגנת הקשורה להימורי ספורט.
הרשויות באלג'יריה האשימו את התנועה במתן פקודה להצתת שריפות הענק באלג'יריה בשנת 2021 באזור קביליה.
חמישה מחברי הארגון הורשעו שלא בפניהם במעורבות ברצח ג'מאל בן איסמעיל ב-11 באוגוסט 2021, וביניהם מנהיג הארגון, פרחאט מהני.
ב-26 באוגוסט 2021 הוציאה אלג'יריה צו מעצר בינלאומי נגד מהני.
באוקטובר 2021 טענו השלטונות באלג'יריה כי סיכלו מזימה של התנועה לבצע פיגועים חמושים במדינה, אשר תוכננו לכאורה על ידי ישראל ו"מדינה בצפון אפריקה".
17 חשודים נעצרו בעת שהתכוננו לביצוע המתקפות.
באוגוסט 2024 דווח כי אלג'יריה סיכלה מזימת טרור נוספת הקשורה לכאורה לתנועה, שכללה הברחת כלי נשק לאלג'יריה דרך בז'איה ממרסיי שבצרפת, לקראת הבחירות לנשיאות אלג'יריה ב-2024. הרשויות עצרו 21 אנשים ותפסו 46 כלי נשק, תחמושת, מטבע חוץ ומכשירי GPS.
ב-14 בדצמבר 2025 הכריזה התנועה באופן סמלי על עצמאותה של קביליה מאלג'יריה, כאשר הנהגתה עודנה בפריז.
דיווחים רבים מצביעים על כך שהארגון מפגין סנטימנט אנטי-ערבי.
עמדות התנועה תוארו כדמגוגיה נייטיביסטית ופופוליסטית, המתנגדת ל"קולוניאליזם הערבי-איסלאמי" בצפון אפריקה מתוך תפיסה של הקבילים כעם ילידי המובחן מהאלג'יראים הערבים.
דמויות בארגון, דוגמת בואזיז אייט שביב, תיארו את מאבקם ככזה המכוון נגד מה שהם מכנים "העול הערבי-איסלאמי" שנכפה על קביליה.
מקורות מציינים כי חברי הארגון קראו קריאות גזעניות שקראו ל"עזיבת הערבים מקביליה".
הרשויות באלג'יריה השעו לחלוטין את פעילות MAK במדינה, והאשימו אותה בהיותה "תנועה בדלנית וגזענית" נגד ערבים, במיוחד לאור העובדה שסוגיית קביליה נתפסת כעניין של אחדות לאומית וגיוון אתנו-תרבותי.
במהלך משפטם של 24 חברי הארגון בשנת 2024, האשימה מערכת המשפט האלג'יראית את הקבוצה ב"הפצת רעיונות המעודדים פילוג, אפליה ושנאה".
העיתונאי הצרפתי סלימאן זגידור ציין כי התנועה מבססת את עצמה על יסודות שהם "אנטי-ערביים בגלוי, אנטי-איסלאמיסטיים ופרו-ישראליים", כולל במהלך המלחמה בעזה.
עמאר אינגראכן אפיין את התנועה כפשיסטית וימנית קיצונית המשתמשת ב"שיח פשיסטי וגזעני" וב"טרמינולוגיה גזעית" המדברת על "דם קבילי".
הוא הוסיף כי התומכים הפכו ל"מיליציה פוליטית של ממש" המוקיעה את מתנגדי האידיאלים שלהם כ"בוגדים".
לפי עבדנור טומי, אלג'יראים רבים, כולל רוב מכריע בקרב הברברים באלג'יריה, רואים במנהיגי התנועה כגזענים וקנאים.
מנהיג הארגון, פרחאט מהני, ידוע כתומך מושבע של ישראל, ואף ערך השוואות בין מאבקו לבין התנועה הציונית.
הוא ביקר בישראל בשנת 2012, נפגש עם אנשי הליכוד וביניהם דני דנון, והשתתף בהפגנה פרו-ישראלית בפריז באוקטובר 2023 בעיצומה של המלחמה בעזה.
קשר זה תואר כעולה בקנה אחד עם דוקטרינת הפריפריה של ישראל.
בשנת 2011 האשים אידיר ג'ודר, מקורב לשעבר של מהני וחבר בכיר בארגון, את הארגון בקבלת כספים ממרוקו (כ-250,000 אירו בחודש) ומתח ביקורת על שיטות הניהול שלה.
ג'ודר השתמש במונח "דיקטטור" לתיאור מהני, וטען כי הממשלה והפגישות הן פורמליות בלבד, בעוד ההחלטות מתקבלות "במקום אחר".
התנחלות היא יישוב יהודי שהוקם בשטח שבשליטת מדינת ישראל אך לא בתחום ריבונותה, לרוב בשטחים המוחזקים על ידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים.
כיום המונח מתייחס ליישובים ביהודה ושומרון, אך בעבר הוא כלל יישובים בסיני (עד החזרתו למצרים בשנת 1982, במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים) וברצועת עזה (עד ההתנתקות ב-2005).
למרות חוק רמת הגולן התשמ"ב-1981, המספח את רמת הגולן, מרבית הקהילה הבין-לאומית (מלבד ארצות הברית) עדיין רואה בו שטח סורי כבוש, ולכן היא מחשיבה את היישובים שבו להתנחלויות.
החוק הבין-לאומי גם אינו מכיר בחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ובסיפוח של מזרח ירושלים לישראל, ומחשיב את השטח הזה כטריטוריה פלסטינית ואת ההתיישבות היהודית בשכונות שבמזרח העיר כהתנחלות.
ההתנחלויות הראשונות הוקמו לאחר מלחמת ששת הימים על ידי ממשלות המערך בהתאם לתוכנית אלון.
בשנים 1977–1986, תחת ממשלות בגין, שמיר ופרס, גדל מספרן במהירות.
בהסכמי אוסלו התחייבה מדינת ישראל לא להקים התנחלויות חדשות, ומאז הוקמו רק מאחזים והורחבו התנחלויות קיימות.
לפי מועצת יש"ע, נכון לינואר 2025 מתגוררים בהתנחלויות ביהודה, שומרון ובקעת הירדן כ־530,000 ישראלים, המהווים כ־5.3% מאוכלוסיית מדינת ישראל.
כ־42% מתוכם מתגוררים בערים: מודיעין עילית שבהרי בנימין, ביתר עילית שבגוש עציון, מעלה אדומים שבעוטף ירושלים ואריאל שבשומרון.
מספרים אלה אינם כוללים את אזרחי ישראל שמתגוררים בשטחים שסופחו, בירושלים וברמת הגולן.
מכיוון ששטחי יהודה ושומרון לא סופחו למדינת ישראל, הריבון באזור זה הוא אלוף פיקוד המרכז של צה"ל ותושבי ההתנחלויות נתונים רשמית תחת ממשל צבאי.
בפועל, חלקים רבים מהחוק הישראלי הוחלו על ההתנחלויות באמצעות צווים צבאיים וכן באמצעות חקיקה ישראלית, כגון "תקנות יו"ש".
משטרת ישראל נוכחת ביישובים אלה באמצעות מחוז ש"י, שנוסד ב-1994, ומחזיקה בגזרתם מספר תחנות משטרה.
כמו כן, צה"ל ומשטרת ישראל מקיימים ביהודה ושומרון מנגנון של תיאום ביטחוני עם המשטרה הפלסטינית.
ההתנחלויות הן אחד מסלעי המחלוקת בפוליטיקה בישראל.
התמיכה בהתיישבות של יהודים מעבר לקו הירוק מזוהה בעיקר עם הימין ועם הדתיים, וההתנגדות להן מזוהה בעיקר עם השמאל.
המצדדים בהתנחלויות רואים בהן מימוש זכות היסטורית או דתית של עם ישראל על יהודה ושומרון; קיום מצוות כיבוש ארץ ישראל; צורך ביטחוני קיומי; צורך אזרחי בשל הגדלת עתודות הקרקע לבנייה ופתרון למשבר הדיור; וכן גורם המונע השתלטות פלסטינים על השטח והקמת מדינה פלסטינית.
מנגד, המתנגדים רואים בהן מכשול לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני; סכנה להמשך קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית (עקב תרחיש מדינה דו-לאומית); הפרה של זכויות אדם ושל החוק הבין-לאומי; וכן גורם המקשה כלכלית וביטחונית על מדינת ישראל.
בקהילה הבין-לאומית ובשמאל בישראל מקובל שההתנחלויות מנוגדות לחוק הבין-לאומי , בעיקר משום שסעיף 49 באמנת ז'נבה הרביעית אוסר על מדינה כובשת להעביר את אזרחיה לשטח הכבוש, וכן עקב הטענה כי ההתנחלויות מפרות את הזכות להגדרה עצמית של הפלסטינים.
בחוות דעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, וכי על ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי, להפסיק את הרחבת ההתנחלויות, לפנות את ההתנחלויות שהוקמו ולשלם פיצויים לפלסטינים.
מנגד, למדינת ישראל יש השגות על הפרשנות לסעיף 49, ועל עצם תחולתה של אמנת ז'נבה הרביעית על יהודה ושומרון.
בנוסף נטען על ידי ישראל כי גם אילו היה מקום להכיר בזכות להגדרה עצמית לפלסטינים, הרי שאין הכרעה ברורה באיזה שטח הם אמורים לקיים זכות זו, שכן הקו הירוק אינו קו גבול.
לאור זאת, עמדתה של מדינת ישראל היא שהקמת ההתנחלויות מותרת על פי המשפט הבין-לאומי.
ארצות הברית הצטרפה לעמדה זו בהצהרה בנובמבר 2019 וחזרה בה בפברואר 2024. בהקשר זה יש להבדיל בין ההתנחלויות למאחזים ו"גבעות", שאינם חוקיים גם לפי החוק הישראלי, משום שלא הוקמו בעקבות החלטה רשמית של הממשלה, לא קיבלו סמל יישוב (לרוב ממשרד הפנים) ואין להם תוכנית בנין עיר.
בהגדרתו הבסיסית, המושג "התנחלות" מקביל להתיישבות ב"נחלה".
המילה התנחלות באה מהשורש נ-ח-ל בבניין התפעל, שפירושו, על פי מילון אבן-שושן: ירש, קיבל לרשותו אחוזה.
הביטוי "נחלת אבות" מתייחס לחלקת ארץ העוברת מדור לדור כירושה משפחתית.
כלומר, למונח "התנחלות" (שהוא בעיקרו מילה נרדפת ל"התיישבות") יש מובן שונה במקצת מ"התיישבות".
"התנחל" מופיע פעמים אחדות בספר במדבר, למשל: .
במשמעות זו הוא עוסק בהתנחלות בכל שטחי ארץ ישראל.
בראשית הציונות השימוש במושג "התנחלות" לתיאור ההתיישבות היהודית בארץ ישראל היה נדיר למדי.
היישובים הראשונים שהוקמו במאה ה-19 נקראו "מושבות", מילה שחודשה כתרגום למילה הלועזית "קולוניות" שהתייחסה ליישובים אירופאים מחוץ לאירופה בתקופת הקולוניאליזם, ומראשית המאה ה-20 נקראו רוב היישובים החדשים, שרובם הוקמו על ידי ההתיישבות החלוצית העובדת, בכינוי "קיבוץ" או "מושב".
עם זאת, לעיתים נעשה שימוש גם במונח "מתנחלים" לציון ראשוני המתיישבים ביישוב וב"התנחלות" כמילה נרדפת ל"התיישבות", כמו בדברי חיים ארלוזורוב: .