tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנת 1919 הוא מונה למפקד החזית הדרומית ופיקד על המתקפה נגד צבא המתנדבים שהתקדם לכיוון מוסקבה.
לאחר סיום הלחימה בגזרה זו יגורוב הועבר לחזית המערבית נגד פולין.
ב-2 התפקידים יוסיף סטלין היה צמוד ליגורוב.
לאחר סיום המלחמה יגורוב מונה למפקד פיקוד צבאי קייב (בשנים 1924–1925) ופיקוד צבאי הבלארוסי (1927–1931).
בשנת 1931 יגורוב הועבר למוסקבה ומונה לראש המטה הכללי הסובייטי.
יגורוב כיהן תפקיד זה עד לשנת 1937. בשנת 1935 הוענקה לו דרגת מרשל ברית המועצות לצד עוד 4 מפקדים בכירים.
בתקופת הטיהורים הגדולים יגורוב הורד מתפקידו.
בהתאם להחלטת הפוליטביורו הוא הועבר לתקופת ניסיון לתפקיד מפקד פיקוד הקווקז.
בהחלטה צוין שבהיותו ראש המטה הכללי במטה הכללי פעלו מרגלים של פולין, גרמניה ואיטליה.
בינואר 1938 יוסיף סטלין עצמו ציין שיגורוב היה קצין בצבא הצאר ומכל המרשלים היו לו הכי פחות סיבות למינוי הגבוה.
הוא הואשם בריגול ופעילות נגד השלטון.
ב-23 בפברואר 1939 יגורוב הוצא להורג ללא משפט.
הייתה לו בת מאשתו הראשונה.
אשתו השנייה הוצאה להורג יחד איתו.
אלכסנדר יגיילו (בפולנית: Aleksander Jagiellończyk - אלכסנדר יגיילונצ'יק, בליטאית: Aleksandras Jogailaitis, 5 באוגוסט 1461 - 19 באוגוסט 1506) היה החל משנת 1492 דוכס גדול של ליטא ואחר כך, בשנים 1506-1501- מלך פולין.
אלכסנדר היה בנם של המלך קז'ימייז' הרביעי יגיילו ושל אשתו, אליזבת מאוסטריה.
אלכסנדר יגיילו נולד ב-5 באוגוסט 1461 בקרקוב, כבנם הרביעי של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ושל אליזבת מאוסטריה, בתו של אלברכט השני, מלך גרמניה והונגריה מבית הבסבורג.
אלכסנדר היה אחיהם של אולסלו השני, מלך הונגריה ויאן הראשון אולברכט, מלך פולין.
אחרי מות אביו ב-20 ביולי 1492 עלה אלכסנדר על כס הדוכסות הגדולה של ליטא, שהייתה באוניה פרסונלית עם הכתר הפולני.
בשנת 1501 מת אחיו יאן הראשון אולברכט, מלך פולין, ואלכסנדר עלה לשלטון גם בממלכת פולין.
המחסור הכספי של הכתר גרמה לתלותו של אלכסנדר בחסדי הסנאט הפולני והאצולה, השלאכטה, שהשתלטו על מטבעות המדינה, שהיו עד אז אחד המקורות העיקריים לפרנסת המלכים הפולנים.
בימי שלטונו גם סמכויותיו קוצצו ומעמדו היה לנחות.
מחוסר משאבים, לא היה מסוגל אלכסנדר לעמוד מול לחצי המגיסטר הגדול של האבירים הטבטונים ולא יכול היה למנוע מאיוואן השלישי, הנסיך הגדול של מוסקבה לפלוש יחד עם הטטרים לתחומי הדוכסות הגדולה של ליטא.
אלכסנדר הסתפק בלהציב חיל מצב ליטאי בעיר סמולנסק ובעוד כמה מבצרים ולהיעזר לשירותי התיווך של אשתו, הלנה, בתו של איוואן השלישי על מנת להגיע אחרי התבוסה הקשה בקרב ודרושה, לשביתת נשק עם חמיו.
לפי תנאי אותו הסכם נאלצה ליטא לוותר על שליש משטחה לטובת המדינה הרוסית שעוצמתה עלתה והלכה.
בימי שלטונו, ספגה פולין השפלה מידי נסיכות מולדובה שבגבולה הדרומי.
רק אחרי מות שטפן הגדול בשנת 1504, הנסיך הנערץ של המולדבים, הייתה מסוגלת פולין להחזיר את השפעתה על נסיכויות הדנובה.
התערבות האפיפיור יוליוס השני על ידי לא פחות מ-29 בולות לטובת פולין ועל ידי סיוע כספי, כולל מדמי פטרוס, יכלו להגביל במשהו את שחצנות המסדר הטבטוני.
אלכסנדר יגיילו מעולם לא הרגיש בבית בפולין והסתמך קודם כל על נתיניו הליטאים.
ידו הימנית הייתה המגנט האמיד הליטאי מיכאל גלינסקי, שהצדיק את אמון מלכו בו על ידי ניצחונו הגדול על הטטרים בקרב קלצק ב-5 באוגוסט 1506. בשורת הניצחון הגיעה אל אלכסנדר ברגעיו האחרונים לפני מותו בווילנה.
לפי מקורות מסוימים היה לו לפחות בן אחד, שהמשיך את השושלת, אך הדבר לא וודאי.
אלכסנדר יגיילו היה השליט האחרון מבית גדמינים, שושלת ששמרה על השימוש בשפה הליטאית של אבותיה.
אחרי מותו בית יגלו היה דובר פולנית בלבד.
אלכסנדר טיכונוב הוא ספורטאי סובייטי בעבר, בביאתלון.
הוא אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב ואלוף עולם בעל 11 מדליות זהב.
טיכונוב זכה 15 פעמים בתואר אלוף ברית המועצות בתחרויות אישיות ומרוצי שליחים.
היה נשיא איגוד הביאתלון הרוסי בשנים 1996–2008 וסגן נשיא איגוד הביאתלון הבינלאומי בשנים 2002–2009. על הישגיו בספורט קיבל מספר עיטורים.
בשנת 2007 הואשם טיכונוב בקשירת קשר לרצח, נשפט ל-3 שנות מאסר אך קיבל חנינה ולא ריצה מאסר בפועל.
אלכסנדר טיכונוב נולד בכפר קטן במחוז צ'ליאבינסק.
מיד לאחר הלידה אובחנה אצל אלכסנדר בעיית לב.
בגיל חמש וחצי הוא קיבל כוויה קשה והיה מאושפז במשך כשנה בבית חולים.
בשנת 1958 זכה לראשונה בתחרות ספורטיבית, בענף סקי למרחקים.
לאחר סיום בית הספר, טיכונוב עבד במפעל לייצור פלדה בצ'ליאבינסק.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבר לנובוסיבירסק.
בהיותו בנובוסיבירסק המשיך להשתתף בתחרויות, ובשנת 1966 אף נכלל בנבחרת ברית המועצות.
בקיץ 1966 הוא נפצע ולכן לא היה להמשיך להתאמן.
במקרה הוא נפגש עם מאמן ראשי של נבחרת ברית המועצות בביאתלון והוצע לו להתאמן בירי.
התברר שטיכונוב צלף, וניתן היה לשלב אותו בענף בו היו חסרים ספורטאים בעלי יכולת ריצה מהירה.
בשנת 1968 השתתף טיכונוב לראשונה במשחקים אולימפיים.
בארבע אולימפיאדות רצופות זכה במדליית זהב במרוץ שליחים במסגרת נבחרת ברית המועצות.
טיכונוב היה משתתף באליפויות העולם החל משנת 1967 ועד לשנת 1979 בתקופה זו הוא זכה ב-11 מדליות זהב אישיות ובמרוץ שליחים.
בשנת 1980 לאחר ההופעה האולימפית האחרונה, טיכונוב חדל להשתתף בתחרויות.
תקופה מסוימת הוא היה מאמן ועסקן בהתאגדות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, החל בפעילות עסקית בתחומים שונים אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1996 נבחר טיכונוב ליושב ראש איגוד הביאתלון הרוסי.
השנים האחרונות בתפקיד זה התאפיינו במספר אירועים חריגים - סכסוכים עם ספורטאים ומאמנים, בעיות חוזיות עם נותני חסות, בשנת 2008 שלושה ספורטאים מובילים הואשמו בשימוש בתמריצים אסורים.
בשנת 2008 טיכונוב קידם את מיכאיל פרוחורוב לתפקיד יו"ר הארגון ובמשך שנתיים היה סגנו.
באוגוסט 2000 טיכונוב ואחיו הואשמו בארגון התנקשות במושל מחוז קמרובו אמן טולייב.
ב-10 באוגוסט טיכונוב נעצר אך סירב להכיר בקשר לנושא.
אחיו נעצר למחרת והודה באשמה.
ב-24 בספטמבר 2000 טיכונוב שוחרר בערבות.
בפברואר 2001 הוא פנה לוולדימיר פוטין עם בקשה להתערב בנושא תוך ציון שלא מרשים לו לטוס למוסקבה לביצוע ניתוח.
ב-5 במרץ 2001 טיכונוב קיבל אישור לטוס למוסקבה ממנה הוא נמלט מחוץ לגבולות רוסיה.
ב-2 באוגוסט 2002 נשפט אחיו של טיכונוב, נמצא אשם, וקיבל 4 שנות מאסר.
בשנת 2006 חזר אלכסנדר טיכונוב לרוסיה.
משפטו הסתיים ב-23 ביולי 2007. הוא נשפט ל-3 שנות מאסר, אך קיבל חנינה מיידית.
טיכונוב לא הכיר באשמה אך גם לא ערער על החלטת בית המשפט.
בשנת 1968 טיכונוב הגיע לראשונה למשחקים האולימפיים.
זמן קצר לאחר ההגעה הוא חלה ולא היה ברור האם ישתתף בתחרויות.
בסופו של דבר הוא הבריא והוצב במרוץ אישי ל-20 ק"מ.
במרוץ שליחים טיכונוב הוצב כראשון הרצים.
לאחר סיום ריצתו נבחרת ברית המועצות זכתה ביתרון של 40 שניות ושמרה אותו עד לסיום התחרות תוך זכייה במקום הראשון.
בשנת 1972 טיכונוב עוד פעם הוצב כראשון הרצים במרוץ שליחים.
תחילה הוא היה בראש המרוץ, אך בהמשך הוא שבר את אחד המגלשיים היה צריך לרוץ מעל לקילומטר ללא החלפה.
עם קבלת חלק מחליף הוא המשיך בריצה ואף הצליח להתקרב לקבוצה המובילה.
בסופו של דבר הנבחרת הצליחה להשיג מקום ראשון.
בתחרות אישית הוא הגיע למקום הרביעי.
בשנת 1976 טיכונוב הוצב כמשתתף אחרון במרוץ שליחים.
הריצה עברה ללא אירועים מיוחדים והנבחרת זכתה במקום הראשון.
בתחרות אישית טיכונוב היה בקבוצה המובילה ולקראת הירי האחרון אף היה לו יתרון משמעותי.
הירי היה גרוע מאוד, והוא קיבל עונש של 6 דקות.
כתוצאה מכך הוא דורג במקום החמישי נותר ללא מדליה בתחרות אישית.
בשנת 1979 טיכונוב זכה במדליית כסף באליפות העולם ולכן הוחלט לכלול אותו בנבחרת האולימפית של שנת 1980. במהלך שהייה בכפר האולימפי, טיכונוב חלה ולא היה ברור האם יוצב בתחרות.
לאחר התייעצות סוכם לכלול אותו בתחרות שליחים במקום השני.
הוא הצליח לסיים את המרוץ במקום הראשון וחבריו בנבחרת שמרו על יתרון זה.
בתחרות זו טיכונוב זכה במדליית זהב הרביעית.
בתחרות אישית ל-10 ק"מ הוא הגיע למקום התשיעי בלבד.
אלכסנדר אנטונוב טונב (בבולגרית: Александър Антонов Тонев; נולד ב-3 בפברואר 1990) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקיצוני.
טונב גדל בקבוצות הנוער של צסק"א סופיה.
ב-8 במרץ 2008, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-3 בלאסיטסה פטריץ'.
בקיץ עזבו שחקנים רבים את המועדון וטונב קיבל את המקום בהרכב.
ב-3 באוגוסט 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו לעונת נגד ליטקס לובץ', במסגרת הסופר קאפ הבולגרי אותו ניצחה צסק"א וזכתה בתואר פעם שלישית בתולדות המועדון.
ב-22 באפריל 2009 טונב הבקיע את 2 השערים הראשונים שלו בקריירה בניצחון 1-4 נגד ויהראן סנדנסקי.
בעונת הושאל לסילבן 2000 על מנת לצבור דקות משחק, ובסיום העונה חזר לצסק"א.
ב-16 ביוני 2011 טונב חתם בלך פוזנן הפולנית.
ב-29 ביולי 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-5 נגד ל.ק.ס.
ב-26 ביולי 2012, טונב את שערו הראשון שלו בקריירה במסגרת אירופאית בניצחון 0-1 נגד חזר לנצ'ראן במסגרת הסיבוב המוקדם השני של מוקדמות הליגה האירופית.
ב-7 ביוני 2013 חתם באסטון וילה האנגלית.
ב-11 באוגוסט 2014 הושאל לסלטיק עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו.
ב-27 באוגוסט 2015 חתם בפרוזינונה האיטלקית, שבאותה שנה עלתה לראשונה בתולדותיה לסרייה א'.
לאחר שלא הצליח לסייע לקבוצתו להישאר בליגה הבכירה ולא כבש ולו שער אחד, עזב טונב את פרוזינונה וחתם בעולה החדשה לסרייה א' - קרוטונה.
בפברואר 2018 עזב את הקבוצה.
בצעירותו, טונב שיחק בנבחרת הצעירה של בולגריה.
ב-4 בספטמבר 2009 טונב הבקיע את השער הראשון שלו בנבחרת הצעירה בניצחון 0-3 נגד קזחסטן במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21. ב-9 בספטמבר 2009, הורחק בדקות הסיום של המשחק נגד שוודיה אותו הפסידה נבחרתו 2-1.
ב-11 באוקטובר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1-0 נגד .
ב-22 במרץ 2013 הוא כבש את שעריו הראשונים בזירה הבינלאומית, ואף את השלושער הראשון בקריירה שלו בניצחון 0-6 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
הכדורגלן הבולגרי הצעיר של העונה:
אלכסנדר ולדימירוביץ' טייקוב (בבלארוסית: Аляксандр Уладзіміравіч Тайкоў; נולד ב-23 ביוני 1970) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים גם כקשר אחורי.
טייקוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו מינסק ששיחקה אז בליגת העל הסובייטית.
כבר בעונתו הראשונה במועדון הגיע עמו לגמר הגביע הסובייטי.
בשנת הצטרף עם המועדון לליגת העל הבלארוסית לאחר פירוק ברית המועצות.
הוא זכה עם המועדון ב-5 אליפויות ו-2 גביעי בלארוס.
ב-30 במרץ 1996 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד מכבי תל אביב.
בסיום העונה עזב את המועדון וחתם בהפועל אשקלון ששיחקה אז בליגה הארצית (הליגה השנייה באותם ימים) והיה שותף להעפלה של המועדון לליגה הלאומית (הליגה הראשונה באותם ימים) לראשונה בתולדותיה, אך כעבור עונה ירד עם המועדון לליגה השנייה וטייקוב עזב את המועדון וחתם בהפועל אשדוד במדיה שיחק עונה אחת.
לזכותו של השחקן 13 הופעות ושער אחד במדי נבחרת בלארוס.
אלכסנדר יורייביץ' ירוחין הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בזניט סנקט פטרבורג.
ירוחין החל את דרכו בעיר מולדתו ברנאול, שם גילה אותו גנאדי סמרטין, אביו של הכדורגלן הרוסי המפורסם - אלכסיי סמרטין, אשר החליט לקדם את הכדורגלן הצעיר.
ירוחין זומן להיבחן בלוקומוטיב מוסקבה ולאחר ששותף במשחק אימון, הוחלט על ידי מנהלי המועדון לצרפו לסגל הנוער של לוקומוטיב.
בגיל 17 ירוחין עבר לשריף מהעיר טירספול שבמולדובה.
כבר בגיל 18 הוא הפך לשחקן סגל קבוע ונהיה מלך השערים של הקבוצה עם 16 גולים.
ירוחין זכה ב-3 דאבלים רצופים (אליפות מולדובה והגביע הלאומי) במדי שריף, כמו כן הוא השיג עם הקבוצה ניצחון בגביע אלופות חבר המדינות, שם הבקיע שלישייה נגד שחטאר דונצק (0:4).
ב-2010 ירוחין הבקיע את אחד השערים מול דינמו זגרב בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות וכך סייע לשריף להעפיל לשלב הפלייאוף.
ב-30 בספטמבר שריף ניצחה בבית את דינמו קייב 0:2, אחד מהשערים היה לזכותו של ירוחין.
לאחר משחק זה התחילו להתעניין בו קבוצות שונות מאירופה.
ב-27 בדצמבר 2010 ביצע ירוחין מעבר לקרסנודאר.
ב-15 בינואר 2013 הושאל לסק"א-אנרגיה חברובסק עד סוף העונה.
ב-26 ביוני חתם חוזה עם סק"א, אך כבר לאחר חודש עבר בהשאלה למועדון ליגת העל אוראל אשר רכש את השחקן כעבור שנה.
באוקטובר 2014 וביולי-אוגוסט 2015 ירוחין נבחר לשחקן החודש מטעם אוהדי אוראל.
ב-15 בינואר 2016 חתם ירוחין חוזה מקדים עם רוסטוב אשר היה אמור להתחיל בקיץ 2016, אך ב-4 בפברואר אוראל ורוסטוב הגיעו להסכמה לגבי מעבר מיידי של השחקן.
באותו חודש חידש את חוזהו בזניט לשלוש שנים נוספות עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
באפריל 2022 האריך את חוזהו בקבוצה עד סוף 2024.
ב-5 בספטמבר 2011 ירוחין ערך הופעת בכורה בנבחרת השנייה של רוסיה במשחק מול הנבחרת הצעירה של בלארוס (0:0).
באוגוסט 2015 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת, במדיה גם שיחק במונדיאל 2018, כשעלה להחליף את יורי ז'ירקוב הפצוע במשחק שמינית הגמר נגד שהיה המחליף הרביעי הראשון במשחקי גביעי העולם.
את שער הבכורה בנבחרת הבקיע במשחק הידידות נגד ב-10 בספטמבר 2018, בניצחון נבחרתו 5:1.
גביע אלופות חבר המדינות: 2009
מלך השערים בגביע אלופות חבר המדינות: 2009 (משותף)
סר אלכסנדר רוברט טוד היה כימאי-אורגני וביוכימאי בריטי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1957, בעקבות עבודתו בנושא הנוקליאוטידים והקו-אנזימים הנוקליאוטידים.
טוד היה בנם הבכור של ז'אן לאורי ואלכסנדר טוד, איש עסקים מגלאזגו.
למד בבית הספר לבנים ע"ש אלן-גלן בגלאזגו, ולאחר מכן באוניברסיטת גלאזגו שם, בשנת 1928, קיבל תואר ראשון בכימיה.
היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1960–1962.
אלכסנדר סרגייביץ' יסנין-וולפין היה משורר ומתמטיקאי יהודי-רוסי.
מתנגד, אסיר פוליטי ומנהיג בתנועה לזכויות האדם בברית המועצות.
הוא בילה בסך הכל ארבע עשרה שנים כאסיר בבתי כלא, בתי חולים פסיכיאטריים ומחנות הגליה.
אלכסנדר יסנין-וולפין נולד ב-12 במאי 1924 בברית המועצות.
אמו, נדז'דה וולפין, הייתה משוררת יהודייה, ומתרגמת מצרפתית ואנגלית לרוסית.
אביו היה סרגיי יסנין, שלא הכיר את בנו.
אמו התחתנה עם מיכאיל וולקנשטיין שגיל את אלכסנדר הצעיר.
כאשר הם התגרשו, אלכסנדר ואמו עברו מלנינגרד למוסקבה בשנת 1933.
בשנת 1949 נכלא יסנין-וולפין בבית חולים פסיכיאטרי בגלל שפרסם שירה אנטי-סובייטית.
בשנת 1959 נכלא שוב על פרסום סאמיזדאט ושוב נכלא בשנת 1968.
יסנין-וולפין הוא בוגר במתמטיקה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
בסיום לימודיו נשלח ללמד מתמטיקה באוניברסיטה של צ'רנוביץ.
פחות מחודש לאחר הגעתו לצ'רנוביץ הוא נעצר, הושב במטוס למוסקבה, ונכלא בכלא לוביאנקה.
הוא הואשם "בניהול שיטתי של תעמולה אנטי-סובייטית, כתיבת שירה אנטי-סובייטית והקראת השירים למכריו."
יסנין-וולפין ביים ניסיון התאבדות והועבר להערכה פסיכיאטרית.
באוקטובר 1949 הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בלנינגרד.
שנה מאוחר יותר הוא שוחרר מבית החולים, ונידון לחמש שנות גלות בקרגנדה, הוא מצא שם עבודה בתור מורה של שיעורי ערב וקורסים בהתכתבות במתמטיקה.
בשנת 1953, לאחר מותו של יוסיף סטלין, שוחרר יסנין-וולפין בחנינה כללית.
תוך זמן קצר הוא היה למתמטיקאי נודע בתחומים של סופיות ואינטואיציוניזם.
יסנין-וולפין נכלא שוב בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1959.
בשנת 1965, יסנין-וולפין ארגן הפגנה, שלימים נודעה כ"פגישת הגלסנוסט", מול ככר פושקין במרכז מוסקבה בדרישה למשפט הוגן לסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל.
בהפגנה השתתפו כ-200 איש, רבים מהם סוכני קג"ב.
יסנין-וולפין נעצר ונשלח לאשפוז פסיכיאטרי.
בשנים הבאות, יסנין-וולפין הפך לדובר חשוב של תנועת זכויות האדם בברית המועצות.
הוא היה אחד הראשונים לנקוט בגישה הלגליסטית, שדרשה שהשלטנות יפעלו על פי החוקה של ברית המועצות.
יסנין-וולפין אושפז שוב בפברואר 1968, בעקבות הפגנה נגד המשפט של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב.
בעקבות כליאתו הפסיכיאטרית ב, 99 מתמטיקאים סובייטיים שלחו מכתב לרשויות הסובייטיות בדרישה לשחררו.
המכתב שודר בקול אמריקה והוא שוחרר כמעט מיד לאחר מכן.
בשנת 1970 פרסם במערב מכתב המעורר נגד כליאתו של הגנרל פיוטר גריגורנקו.
ולדימיר בוקובסקי אמר שיסנין-וולפין אובחן כלוקה ב"כנות פתולוגית".
במרץ 1972, לאחר שהורשה לעזוב את ברית המועצות, פרסם עם עוד ארבעה שקבלו היתרי יציאה מכתב שביקר את שלטונות ברית המועצות על יחסם למתנגדי משטר אחרים.
במאי 1972, עזב את ברית המועצות והגיע לרומא.
בהמשך היגר לארצות הברית, והעיד בפני ועדה של הקונגרס על הכליאה הפסיכיאטרית בברית המועצות.
ב-1973 הוא היה אחד מחותמי המניפסט ההומניסטי השני.
בשנת 1977 הוא איים לתבוע את שלטונות ברית המועצות על הפצת שמועות שהוא חולה נפש.
בשנת 2005, יסנין-וולפין השתתף בסרט תיעודי על ההיסטוריה של הדיסידנטים בברית המועצות.
אלכסנדר ואסילייביץ' טוצ'ילין הוא שחקן כדורגל ומאמן.
ידוע כמי שהופיע בשורות "דינמו" מוסקבה במשך 14 עונות (1995-2008).
מאז 2015 שימש כמאמן ראשי בקבוצת דינמו סנקט פטרבורג עד למעברה לסוצ'י בשנת 2018 והמשיך לשמש בה כמאמן ראשי עד נובמבר 2019.
טוצ'ילין הוא בוגר האקדמיה לכדורגל לילדים של רובע טימיריאזב במוסקבה (DYUSSH-2), בהדרכת בוריס ואחיטוב.
הוא שיחק במועדונים שונים במוסקבה כדוגמת פרסניה ואסמראל (1992-1994), לפני שעבר לשחק בשורות דינמו מוסקבה.
הוא שיחק משחק אחד בנבחרת רוסיה: ב-29 במרץ 2003, במסגרת מוקדמות יורו 2004, בניצחון על אלבניה בתוצאה 3:1.
ב-2009 הוא החליט לסיים את קריירת המשחק שלו.
הוא עבד כמאמן כדורגל באקדמיה של "דינמו" על שם לב יאשין.
ביולי 2015 הוחתם כמאמן הראשי בדינמו סנקט פטרבורג.
בקיץ 2018 הקבוצה עברה לסוצ'י והמשיך לשמש בה כמאמן ראשי עד נובמבר 2019 ולאחר מכן שימש לאורך כל שנת 2020 כראש מחלקת הסקאוט בסוצ'י.
בינואר 2021 מונה כמאמן קבוצת אולימפ-דולגופרודני ממחוז מוסקבה.
אליפות הליגה הרוסית השנייה: 2016/17.
מקום שני ברשימת 33 השחקנים הטובים ביותר של הליגה (1): 2000
אלכסנדר טשאייב (נולד ב-23 ביוני 1994, מוסקבה) הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הקשר.
מגיל שלוש עד שמונה עסק בהתעמלות מכשירים.
לאחר מכן עבר למחלקת הכדורגל שם מועדון טרודוביה רזרבי וכעבור כמה חודשים הגיע לבית הספר לכדורגל של לוקומוטיב מוסקבה.
לאחר שטשאייב לא הצליח לפרוץ להרכב הקבוצה הבוגרת, הוא עבר לבית הספר של מועדון "מוסקבה".
לאחר שנה, "מוסקבה" פורקה וטשאייב הגיע לאקדמיה של דינמו.
במהלך מחנה החורף ב-2014 בפעם הראשונה צורף לאימוני הקבוצה הבוגרת.
לפני תחילתה של עונת 2014/15 במחנה אימונים באוסטריה נטל חלק במספר משחקי ידידות.
בתחילת העונה צורף כחבר סגל ועשה את הופעת הבכורה שלו ב-11 בדצמבר 2014, במחזור הששי של שלב הבתים של הליגה האירופית כשעלה כמחליף בתוספת הזמן במקום באלאז' ג'וג'אק.
ביולי 2018 חתם בספרטק מוסקבה.
בספטמבר 2019 הושאל לרובין קאזאן עד לסיום העונה ולאחר מכן שיחק במדי קבוצת המילואים של ספרטק.
ביוני 2021 חתם ברוטור וולגוגרד מליגת המשנה הרוסית בכדורגל.
ב-2014 הוא שיחק שלושה משחקים עבור נבחרת הנוער של רוסיה עד גיל 19.
מועדוןעונהליגהגביעמפעל ביניבשתיסך הכלליגההופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשעריםדינמו מוסקבה2014/15ליגת העל400020602015/1625132–2832016/17הליגה הלאומית23110–2412017/18ליגת העל19610–196
אלופת ליגת המשנה הרוסית: 2016/17.
הרב אלכסנדר סנדר יודאסין (אדר תרנ"ה, 1895 – ה' בכסלו תשמ"ג, 1982) היה רבה של קריבי ריה (קריבוי רוג), אוקראינה, ולאחר עלותו לארץ ישראל שימש כרבה של קהילת חב"ד ביפו במשך ארבעים וחמש שנה, רב שכונת נווה צדק בתל אביב וחבר בית דין רבני חב"ד.
נולד ברציצה שבבלארוס, לדובה ולהלל קם.
בשנת 1909 החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בקיץ 1914 היה בין חמשת התלמידים ששהו יחד עם האדמו"ר הרש"ב בנופש בזאולשה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה במשך זמן בביתו של הרב דוד צבי חן, רבה של צ'רניגוב, ולמד עמו בחברותא.
כעבור זמן עבר לחרסון, והיה שותף להקמת סניף של ישיבת תומכי תמימים בעיר.
כעבור זמן חזר לצ'רניגוב וקיבל הסמכה לרבנות מהרב דוד צבי חן.
נישא באדר תרפ"א, 1921. מסדר הקידושין היה הרב רבי לוי יצחק שניאורסון, אביו של הרבי מליובאוויטש.
כשנתיים לאחר נישואיו מונה לרבה של קריבי ריה שבאוקראינה.
בשל רבנותו נאסר כמה פעמים על ידי השלטונות הסובייטים, ולבסוף, בשנת 1930, גורש מהעיר.
השלטונות התירו לו להתיישב בעיירה פרבומייסק שאוקראינה, בתנאי שלא ישוב לקריבי ריה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל בסיועו של הראי"ה קוק והתיישב בשכונת נווה צדק בתל אביב.
לאחר פטירת הרב שניאור זלמן סלונים, רבה של קהילת חב"ד ביפו, מונה הרב יודאסין תחתיו כרב הקהילה ביפו והסביבה.
מינויו היה על פי בקשת הרב סלונים מוועד הקהילה ביפו, זמן קצר לפני פטירתו.
לאחר פטירת הרב סלונים שיגר בנו, הרב יעקב יוסף סלונים, רב הקהילה האשכנזית בחברון, מכתב אל הרב יודאסין, ובו כתב כי על פי רצון אביו הוא מוותר על הרבנות ביפו.
כיהן בתפקידו במשך ארבעים וחמש שנה.
מרכז פעילותו היה בבית הכנסת אוהל יצחק (תל אביב) ("עין יעקב").
היה מזקני רבני חב"ד וחבר בית הדין של רבני חב"ד בארץ ישראל.
כיהן בהנהלת ישיבת מדרש שמואל שפעלה בעיר העתיקה בירושלים בין השנים תש"ד-תש"ח, בראשות הרב יצחק אביגדור אורנשטיין.
נפטר ב-1982 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
אחר פטירתו ספרייתו העשירה הועברה לישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש צפת.
בנו הרב דוד, כיהן כרב בית כנסת בשכונת הדר יוסף בתל אביב.
תומכי תמימים על הש"ס - פירוש וביאור על מסכתות הש"ס, כפר חב"ד, ה'תשכ"ד
הלקח והלבוב (2 כרכים) - ביאור על ספר התניא, כפר חב"ד, ה'תשכ"ח, מהדורה שנייה בכרך אחד ה'תשע"ו
אלכסנדר בול (סנדי) טרוברידג' השלישי Trowbridge III; 12 בדצמבר 1929 – 27 באפריל 2006) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
מיוני 1967 עד מרץ 1968 כיהן טרוברידג' כמזכיר המסחר של ארצות הברית בקבינט של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
טרוברידג' נולד ב-12 בדצמבר 1929 בעיר אנג'לווד שבניו ג'רזי.
הוא היה בנו של אלכסנדר בול טרוברידג' הבן, פרופסור באוניברסיטה האמריקנית בוושינגטון הבירה להיסטוריה של רוסיה, ונכדו של אלכסנדר בול טרוברידג' האב, אשר כיהן בשנים 1897–1902 כדיקן לשעבר של הפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת קורנל.
אמו, ג'ולי צ'מברלין, הייתה מנהלת קרן וודרו וילסון בשנים 1942–1962. בילדותו, הוריו של טרוברידג' התגרשו והוא גדל על ידי אמו.
ב-1947 למד טרוברידג' באקדמיית פיליפס שבאנדובר, מסצ'וסטס, זאת לפני שסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1951. לאחר מלחמת העולם השנייה, עבד טרוברידג' עם ארגונים אחדים אשר שאפו לשקם את אירופה המצולקת.
לאחר שעבד עבור תוכנית פנימית של האומות המאוחדות בלייק סקסס שבמדינת ניו יורק, התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה.
בשנים 1954–1965 חי טרוברידג' כאיש עסקים.
ב-1965 מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון לתפקיד כעוזר למזכיר מחלקת המסחר של ארצות הברית.
ב-19 בינואר 1967 נהיה למזכיר המסחר בפועל, וביוני אותה שנה מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית באורח רשמי, עד ל-1 במרץ 1968. טרוברידג' היה בעד למזג את מחלקת המסחר של ארצות הברית אל מחלקת העבודה של ארצות הברית.
הוא התפטר מתפקידו על מנת לחזור למגזר הפרטי וכיהן כנשיא איגוד ההנהלה האמריקאי במאי 1968.
טרוברידג' הלך לעולמו ב-27 באפריל 2006 בגיל 76 בוושינגטון הבירה.
הוא נפטר כתוצאה ממחלת גופיפי לוי.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבוירג'יניה.
אלכסנדר טירנניץ' (בסרבית: Aleksandar Tirnanić; 15 ביולי 1910 – 13 בדצמבר 1992) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת הכנף ימני.
הוא השתתף עם נבחרת יוגוסלביה במונדיאל הראשון ב-1930, ונחשב לאחד מגדולי שחקני OFK בלגרד בכל הזמנים.
טירנניץ' נולד ב-15 ביולי 1910 בעיירה הקטנה קרניבו שבממלכת יוגוסלביה של אז.
כשהיה תינוק עבר עם משפחתו לבירה בלגרד.
הוא בקושי זכר את אביו שמת בשנת 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
טירנניץ' פיתח אהבה לכדורגל מגיל צעיר ושיחק במגרשי שכונת בארה ונצ'יה שלצד נהר סאווה.
את קריירת הנוער שלו החל כאשר המאמן רדנקו מיטרוביץ' הבחין בו משחק שם והביא את הכישרון הצעיר למחלקת הנוער של SK יוגוסלביה.
עם זאת, טירנניץ' עבר במהרה למחלקת הנוער של OFK בלגרד, שם התפתח לשחק ככנף ימני.
כשהוא מימש את הפוטנציאל שלו הוא פרש מלימודים למען הכדורגל.
בשנת 1927 כשהוא בן 17 עשה את הופעת הבכורה במדי OFK בלגרד, תפס את מקומו במהרה ושיתף פעולה בקישור עם בלאגויה מריאנוביץ'.
את מרבית הקריירה הוא בילה במועדון שעבורו ערך 500 הופעות וכבש 523 שערים, ובנוסף לכך זכה עימו ב-5 תוארי אליפות.
בשנת 1937 עזב את OFK בלגרד ושיחק בכמה קבוצות מהעיר בלגרד, חלקן לא קיימות יותר, עד שפרש מכדורגל ב-1943.
במדי נבחרת יוגוסלביה השתתף במונדיאל 1930. ב-14 ביולי, יום לפני יום הולדתו ה-20, כבש טירנניץ' את השער הראשון בהיסטוריה של יוגוסלביה בטורניר בניצחון 1–2 על ברזיל.
בחצי הגמר נבחרתו הפסידה 6–1 למארחת אורוגוואי.
הוא זכה עימה בטורניר גביע בלקאן של 35–1934 תוך כדי שהוא ואלכסנדר תומאסביץ' כובשים 3 שערים ומסיימים כמלכי השערים.
מאוחר יותר טירנניץ' גם אימן אותה במונדיאל 1954 ו-1958, המשחקים האולימפיים ב-1948, 1952, 1960 (בו זכתה במדליית זהב) וביורו 1960 בו סיימה במקום השני.
טירנניץ' נפטר ב-13 בדצמבר 1992 בבלגרד בגיל 82. בשנת 2014 יצא סרט סרבי בשם "נראה אותך במונטווידאו" המדבר על הנבחרת היוגוסלבית במונדיאל 1930. דמותו שוחקה על ידי מילוש ביקוביץ'.
מקום רביעי בגביע העולם: 1930
שאנדור טראונר (מחוץ להונגריה מוכר כאלכסנדר טראונר, בשמו המקורי טראו, בהונגרית: Trauner Sándor; בודפשט, 3 בספטמבר 1906 – אומונוויל-לה-פטיט (Omonville-la-Petite), 5 בדצמבר 1993) היה צייר יהודי צרפתי ממוצא הונגרי, גרפיקאי, מעצב תלבושות, מעצב תפאורות זוכה פרס אוסקר.
טראונר נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
כישרונו התבטא כבר בתחילת 1921 בפתיחת בית הספר הפתוח (חופשי) של יוז'ף ריפל-רונאי, שם היה סטודנט.
בשנת 1924 נרשם למכללה לאמנויות יפות בבודפשט, שם למד ציור אצל אישטוואן צ'וק.
בשנת 1925 הקים קבוצת צעירים מתקדמים עם חבריו (בלה הגדוש, ג'רג' קפש, דז'ה קורניש, ארנה שוברט, בלה וסלסקי, לאיוש ויידה) וייסד אגודה החדשה בשם KUT לאמנים החדשים.
באותה שנה הציג את התערוכה הראשונה שלו בחנות ספרים אוונגרדית.
מחשש לסנקציות רשמיות נגד היהודים והאנטישמיות הגוברת הוא נסע לצרפת בשנת 1929, בעצתו של אישטוואן צ'וק.
בחיפוש אחר עבודה בפריז הכיר את לזר מאירסון, מעצב תפאורה של במאי הקולנוע רנה קלייר, וכך פנה לסרטי קולנוע בנוסף לציור.
בשנת 1930 בסרטו של לואיס בוניואל "תור הזהב" עיצב תפאורות והשתתף בסרטו המדבר הראשון של קלייר כעוזרו של מאירסון, סרט שהפך לסוגה קולנועית מפורסמת בעולם "תחת גגות פריז".
עד 1936 עבד בארבעה עשר סרטים לצד מאירסון, ביצירותיהם של רנה קלייר, ז'וליין דוביבייה, מארק אלגרט וקלוד אוטנט-לארה.
הוא היה מעצב ראשי מאז 1937. מטעם במאי הקולנוע מרסל קרנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ להסתתר בגלל מוצאו היהודי.
בדרום צרפת עבד בצורה בלתי חוקית והכין את התפאורות, לז'אן גרמיון לסרטו אורות הקיץ ושל שגרירי השטן ועיר האהבה של מרסל קרנה.
הוא נשאר עם מרסל קרנה גם לאחר המלחמה.
הוא תכנן תפאורות ענקיות ובנה דגמים של המיקומים החיצוניים של הרבעים הצפוניים של פריז באולפנים סביב הבירה.
היצירות המרשימות ביותר שלו היו תחנת המטרו Barbès-Rochechouart ועוד.
הוא צבר מוניטין בינלאומי בזכות כישרונו הבולט.
פנו אליו ועבד עם שורה של יוצרי סרטים אמריקאים שצילמו בפריז בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1955 פגש את הקולנוען בילי ווילדר תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד גליציה.
פגישתם הייתה תחילתה של תקופה פורייה.
על פי הזמנתו של ווילדר, נסע טראונר לארצות הברית לעבוד בהוליווד כמעצב תפאורה ומעצב חזותי לבמאים גדולים כמו אורסון וולס, בילי וילדר, ז'ול דאסן, מרטין ריט, פיטר יוסטינוב או פרד זינמן.
הוא קיבל פרס אוסקר על הסרטים החזותיים שלו עבור הדירה, והוא לקח חלק גדול גם באירמה לה דוס זוכת האוסקר בחמש הקטגוריות של בילי ווילדר.
בשנת 1980 היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשנת 1986 הוזמן לשבת בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן.
במרץ 1990 נבחר לאזרח כבוד של העיר שרבור, בה התגורר עד 1973. בשנת 1991 לקה בשבץ מוחי.
שנתיים לאחר מכן נפטר בכפר אומונוויל-לה-פטיט בנורמנדי תחתית.
1952 - מעצב חזותי של אותלו, הטרגדיה המורית של ונציה, פרס דקל הזהב של פסטיבל קאן
1955 - מעצב חזותי של ריפיפי אצל גברים, זכה לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל קאן
1961 - פרס אוסקר על העיצוב הטוב ביותר בשחור לבן - הדירה
1975 - מועמד לאוסקר על העיצוב החזותי הטוב ביותר - האיש שרצה להיות מלך
1977 - פרס סזאר לתפאורה הטובה ביותר - מר קליין
1980 - פרס סזאר עבור התפאורה הטובה ביותר - דון ג'ובאני
1986 - פרס סזאר לתפאורה הטובה ביותר - מטרו
1991 - פרס פליקס של האקדמיה האירופית לקולנוע כהוקרה על יצירתו
1955 - ארץ הפרעונים (Land of the Pharaohs), בבימויו של הווארד הוקס
1960 - דירת רווקים (The Apartment), בבימויו של בילי ווילדר
1963 - אירמה, אתה מתוק (Irma la Douce), בבימויו של בילי ווילדר
1976 - מר קליין (Monsieur Klein), בבימויו של ג'וזף לוסי
1978 - Les routes du sud, בבימויו של ג'וזף לוסי
1982 - ויאדוקט, במאי: שאנדור סימו
1956 - אריאן, במאי: בילי ווילדר
1957 - אהבה אחר הצהריים (Love in the Afternoon), בבימויו של בילי ווילדר
1981 - Le roi des cons, במאי: קלוד קונפורט
1989 - מפגש בבימויו של ג'רי שצברג
1963 - אירמה, אהובתי (אירמה לה דאוס), בבימויו של בילי ווילדר
1964 - רוצחים מקסימים (Behold a Pale Horse), בבימויו של בילי ווילדר
אלכסנדר יאנג ג'קסון היה צייר קנדי וחבר מייסד בקבוצת השבעה.
הקריירה הארוכה שלו כללה שירות כאמן מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה (1917–1919) והוראה בבית הספר לאמנויות יפות באנף, בשנים 1943 עד 1949.
ג'קסון נולד במונטריאול, בנם של אליזה ג'ורג'ינה (יאנג) והנרי אלן ג'קסון.
כצעיר עבד ג'קסון כנער במשרד חברת ליטוגרפיה, לאחר שאביו נטש את משפחתו שמנתה שישה ילדים.
דווקא בחברה זו החל ג'קסון את הכשרת האמנות שלו.
בערבים השלים אותה בשיעורים באמנות.
בשנת 1905 עבד ג'קסון בדרכו לאירופה על ספינת משא, וחזר באותה דרך ונסע לשיקגו.
בשיקגו הוא הצטרף למשרד לאמנות מסחרית ועבר קורסים במכון לאמנות בשיקגו.
בשנת 1907 הצליח לבקר בצרפת כדי ללמוד את סגנון האימפרסיוניזם.
שם, ג'קסון החליט להיות צייר מקצועי, ולמד באקדמיה ז'וליאן בפריז.
התפתחות אמנותית חשובה ביותר שלו הייתה במושבת האמנות אטפלס.
כשחזר ג'קסון לקנדה, התיישב בסוויטסבורג, קוויבק, שם החל לצייר עבודות בסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי.
בשנת 1911 ביחד עם אלברט הנרי רובינסון הוא נסע לצרפת.
הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות במונטריאול בשנת 1913. הוא לא יכול היה להסתדר והתייאש מעולם האמנות הקנדי, ושקל לעבור לארצות הברית.
עם זאת, הציור שלו "עץ האדר" נרכש על ידי האמן לורן האריס, דבר שעודד את ג'קסון מאוד.
עד מהרה החל ג'קסון לבקר בטורונטו.
ד"ר ג'יימס מק'קלום שכנע את ג'קסון להתגורר בטורונטו בכך שהציע לקנות מספיק מציוריו למשך שנה כדי להבטיח לו הכנסה למחיה.
הוא עבר לגור בבניין הסטודיו שמומן על ידי לורן האריס וד"ר ג'יימס מקקלום.
ג'קסון היה תוספת מבורכת לעולם האמנות בטורונטו, לאחר שטייל באירופה והביא איתו כישרון מכובד.
בינואר 1914 בניין הסטודיו היה מוכן לכניסת הציירים.
טום תומסון היה אחד הראשונים בבניין וחלק סטודיו עם ג'קסון במשך שנה.
כמו הקבוצה האחרת של שבעה ציירים, ג'קסון אימץ את נושאי הנוף וביקש לפתח סגנון נועז.
ג'קסון, התיידד עם טום תומסון, והצמד לעיתים קרובות טיילו ושרטטו יחד, החל בטיול לפארק אלגונקווין בסתיו 1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ג'קסון לגדוד השישי של צבא קנדה בשנת 1915. זמן קצר לאחר שהגיע לחזית הוא נפצע בקרב ביוני 1916 ומצא את עצמו פעם נוספת באטפלס בבית החולים שם.
בזמן שהתאושש מפציעותיו, שמו הגיע לידיעתו של לורד ביברברוק.
לאחר מכן הועבר ליחידת אומני המלחמה.
כאמן, ג'קסון יצר תמונות חשובות מאירועי המלחמה.
בהמשך עבד עבור אנדרטאות המלחמה הקנדיות כאמן מלחמה רשמי משנת 1917 ועד 1919.
עם שובו ממלחמת העולם הראשונה, ג'קסון שוב התגורר בבניין הסטודיו.
זמן קצר לאחר שחזר נודע לו כי בהיעדרו הוא נכלל בקבוצה בלתי פורמלית של אמני בניין סטודיו, שהציגה לראשונה, ונקראה קבוצת השבעה.
במהלך השנים ג'קסון שמר על הקשר בין טורונטו למונטריאול, ותמך והמריץ את אמני מונטריאול באמצעות ביקורים קבועים, צייר עם אמנים כמו אלברט רובינסון ואחרים בנופיים שונים וכן עסק בהתכתבויות איתם.
הוא הודיע להם על האירועים בטורונטו ודאג שהעבודות שלהם ייכללו בתערוכות של קבוצת השבעה.
באמצעות קשר זה הוא התחבר עם האמניות אן סאבאג', שרה רוברטסון וקתלין מוריס.
ג'קסון עזב את בניין הסטודיו בשנת 1955. לורן האריס, כתב לו במכתב מוונקובר, "המעבר שלך מבניין הסטודיו מסמן את סיומו של עידן, עידן האמנות היצירתית שיש לו את המשמעות הגדולה ביותר עבור קנדה ...
היית הכוח וההשראה האמיתיים שהובילו את כולנו לתפיסה מודרנית שהתאימה למדינה הזו, והאחרון שעזבת את בסיס הפעילות הביתי."
בשנת 1954 הוא היה אחד משמונה עשרה אמנים קנדיים שהוזמנו על ידי הנהלת חברת הרכבת הפסיפית הקנדית לצייר ציור עבור פנים אחת מקרונות הפארק החדשות שנכנסו לשירות ברכבת הטרנס-יבשתית הקנדית החדשה.
בכל ציור תוארו נופי פארק לאומי או אחר.
ג'קסון צייר את פארק המחוז של קרחון קוקאני.
ג'קסון עבר לאזור אוטווה בשנת 1955, והתיישב במנוטיק.
ג'קסון נפטר בשנת 1974, במהלך חופשת הפסחא בבית אבות בטורונטו.
הוא נקבר בשטח אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל.
אחייניתו נעמי ג'קסון גרובס פרסמה כמה ספרים על חייו ויצירתו.
אלכסנדר יאצנקו הוא שחקן רוסי, פעמיים זכה בפרס ניקה עבור תפקידיו בקולנוע.
יאצנקו נולד בוולגוגרד ולאחר סיום בית הספר החל ללמוד הנדסה.
תוך זמן קצר הוא החליט לעבור ללימודי משחק ועבר לטמבור ואחר כך לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון בה למד אצל מארק זכרוב.
עוד במהלך הלימודים, בשנת 2003 הוא התחיל לשחק בסרטים.
הוא לא הצליח לסיים את הלימודים כי במהלך שנת לימודים אחרונה השתתף בקטטה ולימודיו הופסקו.
בשנת 2007 בפסטיבל הסרטים "קינוטאבר" יאצנקו קיבל פרס על תפקיד גברי ראשי בסרט.
בשנת 2011 הוא הצטלם לצד דאשה אסטפייבה בסרט "מאוהבים בקייב".
בשנת 2016 הוא קיבל פרס ניקה.
על המשחק של יאצנקו בסרט "הפרעה בקצב הלב" הוא זכה בפרסים ב"קינוטאבר", פסטיבל קרלובי וארי, פסטיבל בשיקגו, פרס נשר הזהב ופרס ניקה בשנת 2018.
בשנת 2020 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה "היום".
בשנת 2021 הוא הצטלם בסדרת טלוויזיה "הנהר הקודר" ובסרט "לקרוע ולזרוק".
ב-2023 גילם את ניקולאי קיסליוב בסרט השואה הרוסי צדיק, ואת ולרי קוזריוב בסדרת דרמה "פישר" .
אלכסנדר ינקלוביץ לרנר היה מדען ישראלי שהיה בעבר סירובניק בברית המועצות.
הוא נולד למשפחה יהודית בוויניצה באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
ב-1938, לרנר סיים תואר בהנדסת חשמל במכון להנדסת חשמל במוסקבה, בשנת 1940, קיבל תואר דוקטור מאותו מוסד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת לרנר כמהנדס הראשי של המעבדה האוטונומית המרכזית במשרד הסובייטי למטלורגיית ברזל במוסקבה.
לרנר הפך לחבר באליטה המדעית והטכנולוגית הסובייטית.
הוא היה מטפל מוביל בקיברנטיקה.
זהו ענף מדעי העוסק במערכות בקרה אנושיות כמו המוח ומערכות העצבים שבהן הן מתחברות עם מערכות אלקטרוניות מורכבות.
כמו כן, המשוואות המתמטיות שלו חזו היצע וביקוש של חומרים חיוניים כמו פלדה, או הקצאת משאבים נדירים.
הוא היה המדען הסובייטי הבולט הראשון שביקש להגר לישראל.
בקשתו נדחתה, והביאה לאובדן פתאומי של תפקידיו וזכויותיו.
ב-1977 פורסם בעיתון הסובייטי איזבסטיה מכתב שכינה את לרנר "מנהיג קן ריגול".
מקורביו בתנועת הסירובניקים - נתן שרנסקי, ולדימיר סלפק ואידה נודל - נעצרו.
לבסוף ניתן לו אישור יציאה והיגר לישראל ב-27 בינואר 1988 יחד עם בנו, כלתו ונכדתו.
לרנר קיבל מינוי במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע שם המשיך במספר פרויקטים, ביניהם פיתוח לב מלאכותי ובניית מודל מתמטי לניבוי התנהגות של חברות מפותחות.
אלכסנדר נפטר ב-2004 ברחובות בגיל 90.
אלכסנדר טרסקי (אולק; 10 בנובמבר 1921 – 17 בנובמבר 1997) היה מנצח ופסנתרן ישראלי.
נולד בשם אלכסנדר טבקסבלאט (Tabaksblatt) לאליהו וברטה בלודז' שבפולין.
בשנת 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין, הוא ברח מזרחה לברית המועצות.
שם ניצח לראשונה באופרה המקומית ובתזמורת הפילהרמונית.
בהמשך, בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות פונה לטשקנט, שם עבד כמנצח בבית האופרה.
בתום מלחמת העולם השנייה הוא שב ללודז' במסגרת הרפטריאציה.
בשנים 1946–1948 למד ניצוח בקונסרבטוריון המקומי אצל פרופסור קז'ימייז' וילקומירסקי.
מ-1948 שימש ככנר ראשי בתזמורת הפילהרמונית של לודז' ובשנת 1950 מונה למנצח.
באותה שנה מונה למנהל המוזיקלי של המקהלה והתזמורת של תחנת הרדיו המקומית.
בשנת 1952 התמנה למנצח של האופרה הלאומית בוורשה.
הוא שימש כמנצח האופרה הישראלית בתל אביב וניצח גם על תזמורת הבידור של קול ישראל (בתחילת שנות ה-60).
כמו כן, ניצח גם על תזמורת חברת התקליטים הד ארצי.
בשנותיו האחרונות הוא שימש כמנצח מקהלת בית וילנה.
אלכסנדר טרסקי נפטר ב-1997, בגיל 76, ונקבר בבית הקברות הישן בהרצליה.
אלכסנדר טרייקובסקי (במקדונית: Александар Трајковски; נולד ב-5 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בעמדת החלוץ בהיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית ובנבחרת מקדוניה הצפונית.
אלכסנדר טרייקובסקי החל את הקריירה שלו במועדון המקומי סמנטרניקה מהעיר סקופיה.
לאחר כמה שנים בסמנטרניקה, הוא חתם באינטר זפרשיץ' הקרואטית בקיץ 2010.
ב-11 במרץ 2011, כבש טרייקובסקי את שערו הראשון במועדון נגד לוקומוטיבה זאגרב, במסגרת הליגה.
בסיום העונה, אנדרלכט הבלגית הייתה מעוניינת ברכישת טרייקובסקי, אך הצעתה בסך חצי מיליון יורו נדחתה.
בקיץ 2011, טרייקובסקי הצטרף לזולטה ורכם, לאחר שהצעתם בסך 1.1 מיליון יורו התקבלה על ידי אינטר זפרשיץ'.
בקיץ 2015, הוא עבר למועדון האיטלקי פלרמו, וחתם על חוזה לחמש שנים.
באותה שנה הוא אף זכה בתואר "כדורגלן השנה במקדוניה הצפונית".
ב-7 באוגוסט 2019, טרייקובסקי חתם על חוזה לארבע שנים עם מיורקה, שעלתה באותה העונה ללה ליגה.
לאחר שתי עונות במיורקה, טרייקובסקי הושאל למועדון הדני אולבורג בולדספילקלוב, לשארית העונה.
ב-30 בינואר 2022, טרייקובסקי הצטרף למועדון הסעודי אל-פייחה.
ב-10 באוגוסט 2011, טרייקובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקדוניה בניצחון 1 - 0 מול אזרבייג'ן.
ב-14 באוגוסט 2013, טרייקובסקי הבקיע את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 2 - 0 מול נבחרת בולגריה.
ב-12 בנובמבר 2015, טרייקובסקי כבש שלושער בניצחון 4 - 1 מול מונטנגרו.
טרייקובסקי אף זומן לסגל נבחרת מקדוניה הצפונית של יורו 2020, שאף נחשב לטורניר הכדורגל הראשון שבו השתתפה מקדוניה הצפונית אי פעם.
ב-24 במרץ 2022, הוא הבקיע שער מרחוק בדקה האחרונה למשחק מול נבחרת איטליה, בשלב חצי הגמר במסגרת הפלייאוף של מוקדמות מונדיאל 2022; בזכות השער הזה מקדוניה הצפונית הדיחה את איטליה מהמונדיאל ועלתה לשלב הגמר.
אלכסנדר תומאס ירמייף (בשוודית: Alexander Thomas Jeremejeff; נולד ב -12 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן שוודי, המשחק בקבוצת פנאתינאיקוס.
ירמייף נולד בקונגסבקה, והחל לשחק בקבוצת טולו המקומית, לפני שהצטרף לאורגרייט ב-2005. לאחר שהתקדם באקדמיה וכבש חמישה שערים במשחק נוער נגד מאלמה, זומן ירמייף לקבוצה הבוגרת של המועדון למשחק ליגה נגד Kristianstads FF בספטמבר 2011. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באותו משחק.
הוא נכנס בדקה ה-75 כשקבוצתו בפיגור 2–3, וסייע לה לבצע מהפך ולנצח 3–4.
בינואר 2013 חתם ירמייף על חוזה ארוך טווח בקבוצת קווידינג.
עונת 2013 הייתה העונה הראשונה שלו כשחקן הרכב קבוע.
הוא כבש 14 שערים ב-21 משחקי ליגה - כמעט מחצית מכלל 33 השערים של הקבוצה, וסיים במקום השני בטבלת כובשי השערים בליגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לאלפסבורג ב-4 באפריל 2014. ב-13 ביולי כבש את שער הבכורה בקבוצה בניצחון 1–4 על אורברו.
ביולי 2016 חתם במאלמה על חוזה לשנתיים וחצי.
ב-1 במאי ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על קבוצתו לשעבר האקן.
ב-22 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 1–4 על יונקופינגס.
בקיץ 2018, חזר ירמייף להאקן.
ב-13 באוגוסט 2019 עבר ירמייף לגרמניה כשחתם בדינמו דרזדן.
ב-18 באוגוסט 2019 הוא כבש את הבכורה שלו בדרזדן, כשכבש בניצחון 2–1 על פ.צ היידנהיים.
לאחר תקופה קצרה בליגה ההולנדית במדי טוונטה, חזר ירמייף בפעם השלישית להאקן.
לירמייף הופעה אחת בנבחרת שוודיה, אותה ערך ב-8 בינואר 2019 במשחק ידידות מול פינלנד.
אלכסנדר יעקובלף באנגלית: Alexandre Jacovleff (אוית גם Iacovleff או Yakovlev, רוסית: Александр Яковлев; 25 ביוני 1887 - 12 במאי 1938) היה צייר, מעצב וצייר נאו-קלאסי.
אלכסנדר היה בנו של קצין ימי מסנט פטרבורג.
בין השנים 1905–1913 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בהיותו סטודנט נהנה לצייר ועבד במגזיני האמנות אפולון, סאטיריקון, ניבה, נובי סאטיריקון (סאטיריקון חדש).
לאחר 1912 היה יעקובלף חבר במיר איסקוסטבה.
דיוקנו הקבוצתי הגדול של יעקובלף של האקדמיה הוצג בתערוכה הבלטית במאלמו ב-1912, וזכה לשבחים מהמבקרים, כולל אלכסנדר בנואה.
במהלך לימודיו התיידד עם סטודנט אחר באקדמיה, וסילי שוקאייב.
הם היו כמעט בלתי נפרדים, וקיבלו את הכינוי של התאומים.
בשנת 1913 קיבל יעקובלף דרגת אמן ומלגת לימודים באירופה עבור ציוריו "רחצה" (Купание) ו"בבניה".
הוא גם ביצע את הציור המפורסם שלו "ביום יפה" באותה שנה.
מאוחר יותר נסע לאיטליה ולספרד יחד עם שוקאייב.
שם הם ציירו את הדיוקן העצמי הכפול שלהם בתור הארלקין ופירו.
יצירה חשובה נוספת מאותה תקופה הייתה "כנר" שצייר ב-1915. באותה תקופה ניסה יעקובלף לשלב את אמנות הרנסאנס עם הפרימיטיביות, במיוחד את לובוק הרוסי.
באותה שנה הוצגו עבודותיו בתערוכה במיר איסקוסטבה וגרמו לתגובות מעורבות.
בעוד כמה מבקרים שיבחו אותם, האקדמיה לאמנויות דחתה אותם.
הוא צייר את האחוזה של פירסנוב במוסקבה ואת הקברט האמנותי פריבל קומדיאנטוב בפטרוגרד.
הוא גם הרצה על קורסי אדריכלות לנשים וארגן תנועה אמנותית משלו (יחד עם שוקאייב, רדלוב וקרדובסקי) " גילדת הציירים הקדוש לוק".
בקיץ 1917 קיבל יעקובלף מלגה ללימודים למזרח הרחוק.
בתום מלחמת העולם הראשונה חגג בנציגות האיטלקית בבייג'ינג יחד עם השר האיטלקי דניאל וארה.
לאחר מכן הוא השתקע בפריז וקיבל אזרחות צרפתית.
עבודתו הייתה חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1924.
בין השנים 1924 ו-1925 הוא השתתף במשלחת למדבר סהרה ולאפריקה המשוונית שאורגנה על ידי סיטרואן.
ציוריו האפריקאים זכו להצלחה גדולה ובשל כך זכה יעקובלף באות לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת בשנת 1926. בשנת 1928 ארגן יעקובלף תערוכה אישית גדולה במוסקבה.
בין 1931 ל-1932, הוא היה היועץ האמנותי של משלחת סיטרואן אחרת, הפעם ברחבי אסיה: "המשלחת הצהובה".
הוא טייל בסוריה, איראן, אפגניסטן, מונגוליה וסין, ויצר מספר ציורים מזרחיים.
בין השנים 1934 עד 1937 היה יעקובלף מנהל מחלקת הציור של בית הספר לאמנויות יפות, בוסטון.
את החודשים האחרונים לחייו בילה בפריז ובקאפרי.
יעקובלף נפטר בפריז ב-1938 לאחר ניתוח כושל.
אלכסנדר גנריחוביץ' טורצ'ין הוא פוליטיקאי בלארוסי המכהן כראש ממשלת בלארוס החל מ-10 במרץ 2025. עד למינויו לראש ממשלת בלארוס שימש כמושל מחוז מינסק, ולפני כן שימש כסגן ראש לראש ממשלת בלארוס.
ב-17 בדצמבר 2020 הוטלו על טורצ'ין סנקציות על-ידי האיחוד האירופי.
אלבניה, איסלנד, ליכטנשטיין, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, נורווגיה ושווייץ הצטרפו לסנקציות.
החל מ--18 בפברואר 2021 טורצ'ין מנוע כניסה לממלכה המאוחדת.
אלכסנדר (לֶשֶק) כהן (8 במרץ 1919 – 28 בנובמבר 1994) היה וירולוג ישראלי, פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מראשוני המכון למחקר ביולוגי בישראל ומנהלו הרביעי.
מלבד זאת, נודע ככותבם של מספר רבי-מכר בנושא תרבות מדעית, כמייסד-שותף של כתב העת הסאטירי לתוצאות בלתי-הדירות (Journal of Irreproducible Results), וכיוזם פרס איג נובל בגלגולו הראשון.
אלכסנדר כהן נולד בהורודנקה שבדרום-מזרח פולין, בן לדוד ופרידה.
באוקטובר 1937, בהיותו בן 18, עלה לארץ ישראל, והחל את לימודי המיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה עת היה חבר ההגנה ובמלחמת העולם השנייה התגייס לשירות בארמייה השמינית של הבריגדה היהודית.
הוא שירת בארץ ישראל, בצפון אפריקה ובאיטליה, כולל בקרבות על נהר הסניו, עד לשחרורו ב-1946. הוריו נספו בשואה.
לאחר שחרורו שב כהן לספסל הלימודים וב-1947 השלים תואר שני במיקרוביולוגיה.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי בבקטריולוגיה בהנחיית פרופ' אריה ליאו אוליצקי, במהלכם נקרא שוב לדגל ולחם במלחמת העצמאות.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1952, נשאה את הכותרת "התנהגותם של מיקרואורגניזמים באוויר בתנאים טבעיים ומלאכותיים".
חלק מהמחקר שלו בוצע במעבדות אוניברסיטת הרווארד.
באותה שנה הצטרף למכון למחקר ביולוגי בישראל, שזה מקרוב הוקם בנס ציונה, ובחלוף שנתיים מונה לראש המחלקה לביופיזיקה במכון.
ב-1957–1959 שהה בשבתון באוניברסיטת ראטגרס ולאחר מכן במכון הלאומי לאלרגיה.
ב-1960 מונה לסגן מנהל המכון למחקר ביולוגי ולמרצה קליני בכיר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
כמו כן נבחר למזכיר ולסגן נשיא האגודה הישראלית לקידום המדע וב-1969 היה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1970 מונה למנהל המכון למחקר ביולוגי וכיהן בתפקיד זה עד 1973, אז שב לתפקיד ראש המחלקה לביופיזיקה ומונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך מילא את תפקיד ראש המחלקה לווירולוגיה במכון למחקר ביולוגי.
לאורך השנים כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת שיקגו ובמכון הבריטי לחקר הסרטן.
ב-1955 ייסד את ועידת אוהלו, שהיוותה הזדמנות למפגש בין חוקרים מישראל ומהעולם בחסות המכון למחקר ביולוגי, והוא נמנה עם מארגניה עד פרישתו לגמלאות ב-1984. מ-1986 ערך את כתב העת Gene וחיבר ספרים על תרבות מדעית.
לאורך השנים פרסם כהן למעלה מ-200 מאמרים.
עיקר פעילותו המחקרית הניסויית של כהן התמקדה בחקר נגיפים ובפיתוח חיסונים נגד נגיפים, הן למחלות בבני אדם והן למחלות וטרינריות, בעיקר בעופות.
בנוסף, הוא גילה עניין רב באינטראקציה בין נגיפים לתאי מארח (ניצני ההדבקה), עניין שהוביל אותו לביצוע מחקרים רבים במבנה ובתפקוד של קרומי תאים, וכן בזרימת חומרים דרך קרומים אלה.
בתקופה האחרונה לעבודתו, יישם את הידע הרחב שצבר במחלות נגיפיות לצורך פיתוח שיטות לאבחון מהיר.
ההמצאות שלו בתחום זה השפיעו על מוצרים שפיתח במהלך עבודתו בחברת אורג'ניקס, חברת ביוטכנולוגיה ישראלית.
ב-1955 הקים כהן יחד עם הפיזיקאי צבי ליפקין ממכון ויצמן כתב עת סאטירי בשם Journal of Irreproducible Results.
כתב העת, שעסק במחקרים בעלי רובד משעשע, בטעויות מדעיות ובהומור למדענים, הפך לעיתון המדעי הישראלי הפופולרי ביותר בעולם, הופץ בעשרות מדינות והיה למבוקש ויוקרתי – רק אחד מכל ארבעה מאמרים שנשלחו אליו, פורסם לבסוף.
בתחילה כתב העת הודפס בישראל ולאחר מכן הועברה הדפסתו לארצות הברית.
ב-1967 פרש צבי ליפקין ממשרת העורך הראשי וכהן המשיך בתפקיד זה עד 1989.
ב-1968 יזם כהן את הענקת של פרס איג נובל: גרסה הומוריסטית של פרס נובל, המוענקת ל"מחקרים שגורמים לך לגחך, ואחר כך גורמים לך לחשוב".
במשך שנים העניק כהן את הפרס בסתר, על מנת שלא לפגוע ברגשותיהם של הזוכים, אך החל מ-1991, לאחר שמסר כהן את ניהול כתב העת למארק אברהמס, התחיל אברהמס לתת פומבי לשמות הזוכים, שחלקם עדיין בוחרים שלא להגיע לטקס, מחשש לכבודם.
כהן היה מומחה לתרבות מדעית ובכלל זה קיבץ סיפורים שונים על תרמיות במדע, גילויים מקריים והחמצות צורבות, שתיים מהן הוא חווה על בשרו: ב-1947 הוא מצא חומר אנטיביוטי הפועל נגד טיפוס ודיזנטריה, אך בשל גיוסו במלחמת העצמאות לא פרסם את ממצאיו וחוקר אמריקאי הקדים אותו.
במקרה אחר, ב-1951, הוא פיתח שיטת חיסון למחלת ניוקאסל, הפוגעת בתרנגולות.
הניסוי שביצע בתרנגולות נכשל מאחר שבוצע בתנאים לא מתאימים, ובחלוף תקופה קצרה פורסמה שיטה דומה בארצות הברית, שזיכתה את מפתחה בתהילה.
הספרים שכתב בנושאי תרמיות והחמצות מדעיות הפכו לרבי-מכר ותורגמו למספר שפות.
תפיסתו המדעית של כהן משתקפת היטב בשיחה שערך עם הסופר יבשם עזגד בערוב ימיו:
כהן נישא לחנה (לבית פרל) ונולדו להם הבן יורם והבת רות.
היה סב לארבעה נכדים, התגורר ברחובות.
נפטר בגיל 75 ונטמן בבית העלמין בעירו.
אלכסנדר פיודורוביץ טרפוב היה ראש ממשלת האימפריה הרוסית מ-23 בנובמבר 1916 עד 9 בינואר 1917. הוא היה שמרן, מונרכיסט, חבר מפלגת האספה הרוסית ותמך ברפורמות מתונות שהתנגדו להשפעתו של גריגורי רספוטין.
אלכסנדר נולד ב-30 בספטמבר 1862 והיה הצעיר מבין ארבעת בניו של הגנרל פיודור טרפוב, שהיה מעורב בדיכוי מרד ינואר בשנת 1864 וכיהן כמושל סנקט פטרבורג בין השנים 1873–1878. שלושת אחיו מילאו תפקידים בכירים בתקופת שלטונו של ניקולאי השני.
לדברי חבר הפרלמנט הלאומני א.
סבנקו, אלכסנדר היה "האינטליגנטי ביותר מבין האחים, מוכשר, נחוש מאוד, ובעל אישיות חזקה".
אלכסנדר התחנך ב"חיל הדפים של הוד מלכותו" – מוסד חינוכי־צבאי יוקרתי לבני האצולה הרוסית.
בין השנים 1889–1892 שירת במשרד הפנים, בשנים 1892–1895 נבחר למרשל האצולה של מחוז פריאסלאבל, וב־1899 מונה לעוזר מזכיר המדינה.
ב־1905 מונה אלכסנדר לחבר בוועדה מיוחדת שגיבשה תוכנית להקמת הדומה הממלכתית, בהתאם לצו מ־18 בפברואר ולמנשר מ־17 באוקטובר של אותה שנה.
הוא היה אחיו של הגנרל דמיטרי פיודורוביץ' טרפוב, אשר במהלך מהפכת 1905 כיהן כסגן שר הפנים, מילא תפקיד מרכזי בדיכוי המהומות ותואר כשליט האמיתי של המדינה.
טרפוב מונה לחבר הסנאט הרוסי בשנת 1906. הוא נשלח אל מחוץ למדינה כדי ללמוד את התנהלות הפרלמנטים במערב אירופה.
בשנת 1914 מונה כחבר במועצת המדינה.
ב־12 בנובמבר (30 באוקטובר לפי הלוח הישן) 1915 מונה טרפוב לשר התחבורה, הרכבות והתקשורת – דבר שגרם לעוגמת נפש לגריגורי רספוטין.
הוא פיתח את מסילת קירוב, שנבנתה בעזרת שבויי מלחמה, כדי לשפר את קשרי התחבורה בין הנמל החופשי־מקרח של מורמנסק לבין החזית המזרחית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בעיית המזון בערים הגדולות הייתה סוגיה קשה.
אלכסנדר נאומוב הציע להקים ועדה מיוחדת בת חמישה שרים – הצבא, הפנים, התחבורה, החקלאות והאוצר – ובראשה עמד טרפוב.
ב־1 בינואר 1916 התמנה טרפוב לשר התחבורה תחת ראש הממשלה איוואן גורמיקין, שהוחלף זמן קצר לאחר מכן בבוריס שטורמר.
טרפוב תכנן בחשאי תוכנית לבניית מסילות ברזל והציג אותה בפני הממשלה.
הוא התבסס במהרה בתפקידו והראה כי שאיפותיו חורגות מעבר לכך.
משהוכיח עצמו כמארגן מוכשר, היה נכון עתה לשאוף לתפקיד ראש הממשלה הבא.
לדברי נאומוב, טרפוב היה אחד החברים הפעלתניים ביותר במועצת השרים, ונאלץ להתמודד עם שטורמר – שכיהן כמעט באופן דיקטטורי בתפקידי ראש הממשלה, שר הפנים ושר החוץ גם יחד.
ב-8 בנובמבר פוטר בוריס שטורמר (שתמך בשלום) מתפקיד ראש הממשלה/שר החוץ, לשמחת הדומה.
ב-9 בנובמבר הציעה הקיסרית אלכסנדרה למנות את איוון שצ'גלוביטוב לשר החוץ, אך מינויו נראה כבלתי מקובל לחלוטין.
ב-10 בנובמבר 1916 מונה טרפוב הלוחמני לראש הממשלה החדש, והבטיח לקדם מערכת פרלמנטרית, אך שמר על תפקידו כשר התחבורה.
הצהרתו של טרפוב כללה הבטחות לבצע רפורמה דחופה בממשל המקומי, ליטול חלק בניהול הרשויות המקומיות הכפריות ולהסיר הגבלות לאומיות ודתיות על החינוך.
עקב המחסור במזון בערים הגדולות נאלץ אלכסיי אלכסנדרוביץ' בוברינסקי, שר החקלאות, להתפטר, והוא הוחלף על ידי אלכסנדר אלכסנדרוביץ' ריטיך.
ב-17 בנובמבר מונה ניקולאי פוקרווסקי לשר החוץ.
לפי אורלנדו פיגס, זו הייתה ההזדמנות האחרונה של הליברלים הרוסיים "ליישב את המחלוקות שלהם עם הממשלה".
טרפוב, שנחשב ל"סטוליפין של התקופה", היה נחוש לזכות בתמיכתם של הפוליטיקאים המתונים בדומה באמצעות ויתורים; פאבל מיליוקוב ואלכסנדר גוצ'קוב היו מוכנים לקבל את מחוותו ואף אולי משרה בממשלו, אך חברי הדומה הרדיקליים והסוציאליסטיים נשארו נחושים להפיל את הממשלה.
טרפוב היה אמור להשיג את התפטרותם של ארבעת השרים הכי פחות פופולריים.
ב-16 בנובמבר הודיע טרפוב לאלכסנדר פרוטופופוב כי הוא מעוניין שיעזוב את תפקידו במשרד הפנים ויתפוס את משרד המסחר והתעשייה, אך פרוטופופוב סירב.
טרפוב הציב את פיטוריו של פרוטופופוב כתנאי הכרחי לקבלת נשיאות המועצה, כאשר פרוטופופוב נחשב ל"בן חסותו של רספוטין" ולכאורה סבל מבעיות נפשיות.
ב-19 בנובמבר הודיע טרפוב על העברת האחריות המלאה לנושא המזון, לפי בקשת הדומה, למשרד החקלאות.
ב-27 בנובמבר נסעו פרוטופופוב ואלכסנדרה לסטאבקה.
טרפוב איים להתפטר ביום הבא.
ב-29 בנובמבר/12 בדצמבר הציע הקנצלר הגרמני תאובלד פון בתמן-הולווג בנאום ברייכסטאג לפתוח משא ומתן עם מדינות ההסכמה במדינה נייטרלית.
ב-2 בדצמבר, במהלך הופעתו בדומה הקיסרית, חשף טרפוב כי צרפת ובריטניה הבטיחו לרוסיה את קונסטנטינופול ואת הבוספורוס , אך הצירים הסוציאליסטים נזפו בו בקול רם.
הצירים צעקו: "תעזבו את השרים!
פוקרובסקי אמר שרוסיה לעולם לא תחתום על הסכם שלום עם מעצמות המרכז, מה שגרם לפרץ תשואות.
ב-7 בדצמבר דרש הקבינט כי פרוטופופוב ילך אל הקיסר ויתפטר, אך לבקשת הצאר, רעייתו, אנה וירובובה ורספוטין, נשאר פרוטופופוב – התומך בשלום – בתפקידו.
לאחר שטרפוב נכשל בהדחת פרוטופופוב, ניסה לשחד את רספוטין.
מוסולוב, גיסו, הציע טרפוב לרספוטין סכום כסף נכבד, שומר אישי ובית, בתמורה לכך שיעזוב את הפוליטיקה.
טרפוב הציע לרספוטין 200,000 רובל במזומן כדי לשוב לסיביר ולעולם לא לערב את עצמו שוב בפוליטיקה.
רספוטין סירב להצעה והודיע על כך לאלכסנדרה.
הצאר קיבל את טרפוב ביום שני, ה-12 בדצמבר.
ב-13 בדצמבר הזהיר רספוטין מפני השפעתו של טרפוב.
אלכסנדרה הגיבה במכתב לבעלה נגד טרפוב.
היא שנאה את טרפוב ואת מקארוב; הקיסרית אף רצתה לתלות את טרפוב.
המלחמה נגד גרמניה נדרשה להימשך.
וודרו וילסון תכנן להכניס את ארצות הברית למלחמה, כאשר הגרמנים ניסו לנהל משא ומתן על שלום עם מדינות ההסכמה.
כתוצאה מכך, ובעקיפין, מעמדם של אלכסנדרה ורספוטין בחברה ירדו, מה שהוביל למזימה הסופית והנחושה של הנסיך פליקס יוסופוב והנסיכים הגדולים דמיטרי פאבלוביץ' וניקולאי מיכאילוביץ' לרצוח אותו, בתקווה לבלום את התערבותה של אלכסנדרה בפוליטיקה.
ב-16 בדצמבר 1916 נסגרה הדומה הקיסרית לחג המולד עד ה-28 בדצמבר (מ-29 בדצמבר עד 9 בינואר 1917 לפי הלוח החדש).
ב-29 בדצמבר, מונה הנסיך ההססן ניקולאי גוליצין יורשו של טרפוב, שפוטר ב-27 בדצמבר.
כמו כן, פאבל איגנטייב, אלכסנדר מקארוב ודמיטרי שובאייב הוחלפו בתפקידיהם.
במשך שבעה עשר החודשים של "משטר הקיסרית", מספטמבר 1915 ועד פברואר 1917, רוסיה התנהלה עם ארבעה ראשי ממשלה, חמישה שרי פנים, שלושה שרי חוץ, שלושה שרי מלחמה, שני שרי תחבורה וארבעה שרי חקלאות.
מה שכונה "הקפיצה המשרדית" לא רק שהסירה אנשים מוכשרים מהשלטון, אלא גם הפריעה לארגון העבודה הממשלתית, שכן איש לא נשאר בתפקידו מספיק זמן כדי לשלוט בתחומי אחריותו.
על פי ברנרד פארס, טרפוב מונה ככל הנראה לאוצר בליסאום צארסקויה סלו, שם פגש את הצאר ב-1 בפברואר 1917.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא נעצר על ידי הצ'קה.
טרפוב שיתף פעולה עם הרוזן פאול פון בנקנדורף ואחרים כדי להגן על המשפחה הקיסרית, ומסתיו 1918 עד ינואר 1919 הוביל בהלסינקי את "הוועדה המיוחדת לרוסים בפינלנד".
בשנות ה-20 היגר טרפוב לצרפת, משם תמך בצבא הלבן, ואף הפך לנשיא "איחוד הארגונים המונרכיים הרוסים".
ב-1921 הוא וגיסו אלכסנדר מוסולוב השתתפו ב"וועידה המונרכיסטית הרוסית", שנערכה בבאד רייכנהאל.
טרפוב נפטר ב-10 בנובמבר 1928 ונקבר בבית הקברות הרוסי האורתודוקסי בניס.
אלכסנדר לֵוִיצְקי (Alexander Levitzki; נולד ב-13 באוגוסט 1940) הוא מדען ישראלי, פרופסור אמריטוס לביוכימיה, במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן, באוניברסיטה העברית בירושלים.
לויצקי נודע בשל מחקריו הנוגעים לתהליכים תאיים וחלבונים.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ישראל (התש"ן, 1990) ופרס וולף (2005).
אלכסנדר לויצקי נולד בירושלים ב־1940 לשרלוטה ויעקב לויצקי.
הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית בגבעת רם (1963) וסיים דוקטורט בכימיה (ביופיזיקה וביוכימיה) במכון ויצמן למדע בשנת 1968, בהנחיית פרופ' מיכאל ענבר.
בשנת 1974 נעשה לויצקי פרופסור חבר באוניברסיטה העברית, וב-1976 מונה לפרופסור מן המניין באותו המוסד.
במקביל, ב-1974 הוא מונה לפרופסור חבר במכון ויצמן למדע.
לויצקי ייסד את פרס לויצקי, פרס לחוקרי אלגברה ישראלים, לזכר הוריו, שרלוטה ויעקב לויצקי.
הפרס מוענק כל שנתיים מאז 1998 בחסות האגוד הישראלי למתמטיקה.
ב-1968, במסגרת עבודתו במכון ויצמן, פיתח לויצקי את אחת ההוכחות המובהקות לתאוריית ההתאמה המושרה (induced fit), העוסקת בתהליך הפעולה של אנזימים.
משסיים את עבודת הדוקטור, נסע להשתלם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במעבדתו של פרופ' דן קושלנד ופיתח עמו את תחום הקואופרטיביות והאלוסטריה, תכונות שונות של אנזימים.
קושלנד ולויצקי הראו את מעורבות תופעת ה־half-of-the-sites reactivity והקואופרטיביות השלילית באנזימים וחלבונים העוסקים ברגולציה.
עם שובו לישראל המשיך לויצקי לעסוק בבקרה של חלבוני בקרה ובמקביל החל את עבודתו על מערכות של העברת אותות בתאים (Signal Transduction).