tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 350 לפני הספירה אריסטו ציין בעבודתו, "תולדות עולם החי" (Historia Animalium), את הרגלי הנדידה, החלפת נוצות, הטלת ביצים ואת תוחלת החיים של העופות.
אולם הוא גם הכניס לראשונה והפיץ כמה מיתוסים, כגון הרעיון שהסנוניות נכנסות לתרדמת חורף בעונת החורף, אולם הוא ציין כי עגורים מסוימים נודדים מההערבה האירואסייתית של סקיתיה לביצות היובלים העליונים של נהר הנילוס.
הרעיון של תרדמת החורף של הסנונית התבסס היטב בצורה כזו שאפילו, בתקופה המאוחרת של 1978, אליוט קאוז מנה כ-182 פרסומים בני זמנו שעסקו בתרדמת החורף של הסנונית, ומעט מאוד פרסומים הסותרים את התאוריה הזו.
תפיסה מוטעית דומה קיימת בנוגע לריבוי ברווז הברנטה לבנת לחיים.
הקנים שלהם לא נצפו והאמינו כי הם גדלים באמצעות טרנפורמציה (שינוי צורה) בדומה לסוג סרטנים ממשפחת הזיפרגליים הנצמדים לסלעים ולגופים צפים וניזונים מסינון חומרי מזון במים.
סוג זה נקרא באנגלית "זיפרגל הברווז" על שם אמונת העבר הזו (Goose barnacle), אמונה זו הפכה לשכיחה במאה ה-11 וצוינה בעבודתו של הבישופ ג'רלד מוויילס (גירלדוס קמברסוס) Topographia Hiberniae מ-1187.
מוצאה של הבזיירות במסופוטמיה והתיעודים המוקדמים ביותר מגיעים תקופת שלטונו של סרגון השני (722–705 לפנה"ס).
כניסתה של בזיירות לאירופה הייתה רק בשנת 400 לספירה, שהובאה מהמזרח על ידי ההונים.
פרידריך השני למד על בזיירות ערבית במהלך המלחמות באזור והשיג את המדריך לבזיירות הערבי של מֻאְמִן.
הוא הורה לתרגם את המדריך ללטינית והוביל גם ניסויים על עופות במתקני החזקת בעלי החיים האקזוטיים שלו.
הוא כיסה את עינהם של נשרים והניח מזון בקרבת מקום, בכך הוא הסיק כי הם מוצאים את מזונם באמצעות חוש הראיה ולא הריח.
הוא גם פיתח שיטות להחזקת ואילוף דורסים.
המחקרים שנטל על עצמו ארכו קרוב ל-30 שנה ופורסמו בספרו "אומנות הצייד באמצעות עופות" (De arte venandi cum avibus) מ-1240, הנחשב לאחד המחקרים המוקדמים ביותר על התנהגות העופות.
מלומדים אחדים מגרמניה וצרפת אספו עבודות ישנות וניהלו מחקרים חדשים על עופות.
מלומדים אלו כוללים את גיום רונדלה שתיאר את תצפיותיו בסביבה הים תיכונית, ופייר בלון שתיאר את הדגה והעופות שראה בצרפת ובלבנט.
ספרו של פייר בלון מ-1555 הוא ספר בגודל פוליו עם תיאורים של כ-200 מינים.
השוואתו של שלדי בני אדם ועופות נחשבת לציון דרך באנטומיה השוואתית.
האנטומאי ההולנדי פולכר קויטר (1534–1576), ערך מחקרים מפורטים על המבנה הפנימי של העופות ויצר את המיון שלהם בעבודתו, De Diferentiis Avium, שפורסמה בסביבות 1572 והתבססה על מבנה והרגלי מחיה.
האורניתולוגיה שלו לבדה כיסתה 2,000 דפים וכללה היבטים רבים, כגון תרנגול הבית וטכניקות ביות עופות.
ספרו של ויליאם טרנר, "תולדות העופות" – Historia Avium, שפורסם בקלן ב-1544, היה עבודת אורניתולוגיה מוקדמת מאנגליה.
הוא ציין את גסות האיה בערי אנגליה שם הן נהגו לחטוף מזון מידיהם של ילדים.
הוא הכליל אמונות עממיות בדומה לאמונות הדייגים.
דייגים האמינו שהשלכים רוקנו את בריכות הדגים שלהם והיו קוטלים אותם בשל כך, ומערבבים את בשר השלך בפתיון הדיג שלהם.
עבודתו של טרנר משקפת את התקופה האלימה של זמנו, ועומדת בניגוד לעבודתו המאוחרת יותר של גילברט וייט, "תולדות הטבע של סלבורן", שנכתבה באזור שליו.
במאה ה-17 פרנסיס וילובי (1635–1672) וג'ון ריי (1627–1705) העלו לראשונה את עיקרי שיטת המיון שהתבססה על פונקציות ומורפולוגיה מאשר על צורה או התנהגות.
עבודתו של וילבי, (1676) Ornithologiae libri tres, שהושלמה על ידי ג'ון ריי לעיתים נחשבת לציון הדרך לתחילתה של האורניתולוגיה המדעית.
הרשימות המוקדמות ביותר של ציפורים בריטיות, Pinax Rerum Naturalium Britannicarum , נכתבו על ידי כריסטופר מרט ב-1667, אולם הם לא נחשבו לבעלי ערך על ידי רבים, כולל ג'ון ריי.
קונרד יאקוב טמינק (1778–1858) מימן את פרנסואה לה וייאן (1753–1824) בליקוט דוגמאות ציפורים מאפריקה וזה הוביל ל-Le Vaillant's six-volume Histoire naturelle des oiseaux d'Afrique.
ויאיו סלל את הדרך בשימוש תולדות החיים והרגלי מחיה במיון העופות.
ארץ ישראל היא ציון דרך מרכזי בנדידתם של עופות רבים מאסיה ואירופה לאפריקה ובחזרה.
בשל כך חולפים מעליה מינים רבים של עופות, וחלקם אף חורפים או מקייצים, ואף מקננים בה.
בשל כך ישראל היא אתר צפרות חשוב ביותר.
אתרי צפרות ידועים במיוחד הם אגמון חולה ושמורת החולה, בהן עוצרים לנוח ולאכול מינים רבים של עופות, ובשנים האחרונות גם אלפי עגורים שזוכים למזון מהאדם.
בשל תנועת המטוסים הרבה מעל ישראל, הן מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי והן כלי טיס אזרחיים, מתבצע מחקר וניטור של תעופת הציפורים בשמי הארץ, בין השאר על מנת להקטין ככל האפשר ואף למנוע התנגשות בין עוף לכלי טיס – דבר שיכול להוביל לנזק כבד ואף להתרסקותו.
מכללת אורנים (אֳרָנִים) היא מכללה לחינוך ולהוראה באזור הצפון בתחומה של מועצה אזורית זבולון, סמוך לקריית טבעון.
המכללה הוקמה בשנת 1951 והיא שייכת לתנועה הקיבוצית.
שמה של המכללה ניתן לה עקב מיקומה בתוך חורשת אורנים.
המכללה מקדמת מצוינות אקדמית ומכשירה גננות, וכן מורים לבתי הספר היסודיים ולתיכון.
לצורך כך המכללה מעניקה תעודת הוראה.
המכללה מעניקה כמה סוגים של תארים אקדמיים:
תואר ראשון במדעי החברה והרוח (B.EA)
בנוסף ללימודים לתואר אקדמי, קיימת באורנים יחידה ללימודי תעודה והתמחות, באמצעותה ניתנות הכשרות במגוון רחב של תחומים.
נשיא המכללה הוא פרופסור שמעון עמר והמשנה לנשיא היא ד"ר יפעת שאשא ביטון.
"אורנים" הוקמה בשנת 1951 כמוסד של התנועה הקיבוצית להכשרת גננות ומורים.
היא נקראה אז "סמינר הקיבוצים אורנים" ונחשבה בית-ספר לחינוך.
המכללה שוכנת על גבעת אורנים, הצופה לאזורי הכרמל, עמק זבולון, הים ומפרץ חיפה.
הגבעה נבחרה שנים קודם לכן על ידי יהושע מרגולין, האיש שעיצב את הוראת הטבע והכשרת המורים ברוח ארץ ישראל העובדת, קרוב ככל האפשר לטבע ולמרכזי ההתיישבות העובדת.
טרם הפיכת המכללה למוסד אקדמי, קיבלו תלמידיה הכשרה מקיפה שכללה יסודות במדעי הרוח, החברה ובנושאים הקשורים לטבע.
בשנת 1956 הוקמו שני מסלולים חדשים למורים לבית הספר התיכון: מורים למסלול ההומני, ומורים למסלול הריאלי.
שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בגידול במספר הלומדים, וכן בגידול מספר התלמידים שלא השתייכו לתנועה הקיבוצית.
נוספו מבנים חדשים והוקמו הספרייה וחדר האוכל.
בשנת 1971 נחתם הסכם לשיתוף פעולה עם אוניברסיטת חיפה.
תחומי המדעים והכשרת המורים לחינוך העל-יסודי התאגדו תחת החטיבה האוניברסיטאית הכפופה לאוניברסיטת חיפה.
הסכם זה תרם רבות להעלאת מעמדו של סמינר אורנים כמוסד אקדמי.
תחום השתלמויות המורים שזכה לעידוד משרד החינוך התפתח, במטרה להפוך את אורנים למקום בו ירוכזו מרבית ההשתלמויות למורים במחוזות חיפה והצפון של משרד החינוך.
בשנות ה-70 הוקם במקום "המכון לשיפור דרכי ההוראה".
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו בהאצת תהליכים ובגיבוש מבנה חדש.
המעורבות הקיבוצית הלכה ופחתה וכתוצאה מכך, "אורנים" כיוונה את בוגריה לכלל הצרכים של מערכת החינוך בישראל, ולא רק אל העבודה החינוכית בהתיישבות העובדת.
בשנת 2004 נפתחו לראשונה במכללת אורנים תוכניות לתואר שני.
אחד החוגים הגדולים במכללה הוא החוג לגיל הרך.
שלושה ממניחי היסודות לתורת הגן לימדו במכללת אורנים: מלכה האס, גדעון לוין ומרים רות.
תפיסותיהם החינוכיות משפיעות מאז על הלימודים בחוג.
חטיבת מח"ר - תואר ראשון בחינוך
המחלקה להוראת המדעים - תואר ראשון בביולוגיה, תואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה ומדעי המחשב (בה התואר המוענק הוא תואר ראשון במדעים מטעם אוניברסיטת חיפה)
המרכז לקהילה מנהיגות והשראה] (ק.מ.ה) - לימודי תעודה והתמחות
רדיו אורנים - תחנת הרדיו החינוכית-קהילתית של מכללת אורנים, ובחסות תאגיד התקשורת הציבורי
הגן הבוטני במכללת אורנים - גן בוטני המשתרע על פני 40 דונם.
הגן כולל כ-1,000 מיני צמחים.
מרכז ספרות ילדים ע"ש מרים רות
המכון הישראלי לחינוך בגיל הרך
מרכז החדשנות – המרכז נחנך והושק בשנת 2025 ופועל לפיתוח יוזמות חינוכיות, פדגוגיות וטכנולוגיות, שיטות לימוד והכשרה ייחודיות וחיבורים בין האקדמיה למערכת החינוך.
כמו כן יושבות בשטחה של מכללת אורנים "המדרשה", בית מדרש פלורליסטי העוסק בזהות יהודית חילונית, והמכינה הקדם-צבאית על שם יצחק רבין.
הספרייה על-שם אברט, המשמשת את הסטודנטים ואת המרצים במכללה, משתרעת על פני כ-2,200 מ"ר.
בספרייה כ-300 מקומות ישיבה בסידור המיועד ללמידה אישית, ללמידה בחברותא ולישיבה לא פורמלית.
אוסף הספרייה כולל כ-140,000 כותרים, ביניהם ספרים, כתבי-עת, וידאו ומדיה מגוונת.
גלריה לאמנות ישראלית - אוצר ומנחה קורס "גלריה": פרופ' דוד וקשטיין מנהלת הגלריה: עידית לבבי גבאי
גלריה למדיה חדשה ע"ש אמנון נוסבוים - עורכת תוכן האמנית: שולי נחשון
"קו נטוי" - כתב עת ייחודי של אורנים.
כתב העת מביא יצירות פרוזה, שירה ואמנות של הסטודנטים והמרצים באורנים.
כתב העת מופץ ברחבי הארץ.
חוג לדרמה, המעלה הצגות מדי שנה ברחבי הארץ.
כתב העת וההוצאה לאור "מחברות שדמות", שהוא המשכם של כתב העת שדמות ו"חוג שדמות".
במכללת אורנים דוגלים בטיפוח המעורבות החברתית במספר היבטים:
המרכז לקהילה מנהיגות והשראה (ק.מ.ה)
מרכז ק.מ.ה מאגד יחידות ומרכזים חוץ אקדמיים המציעים פיתוח תעסוקתי, הכשרות, השתלמויות, בינוי קהילה ופעילויות העשרה.
מעל 3,000 סטודנטים ומשתתפים לוקחים חלק בפעילויות ותוכניות המרכז מדי שנה באמצעות היחידות המרכיבות את המרכז:
היחידה ללימודי חוץ - לימודי תעודה והתמחויות בתחומים שונים כגון: פיתוח עובדי הוראה, קריירה שנייה, מקצועות הטיפול והאמנות הן לעובדי הוראה והן למעוניינים בקריירה ובלימודי העשרה ותוכן.
הלימודים משלבים הכשרה תאורטית ומעשית בשילוב חדשנות ויצירתיות.
חינוך - המרכז פועל מתוך תפיסה המושתתת על ערכי החינוך הקיבוצי, תוך התאמה שלהם למאה ה-21. המרכז מוביל ליווי של רשויות ובתי ספר, פיתוח מקצועי של מורים, היחידה לנוער שוחר מדע ותוכניות הכשרה למחנכות-מטפלות בגיל הרך.
שדמות - מרכז למנהיגות בקהילה - פועל להעלאת החוסן החברתי באמצעות תהליכי התערבות, הכשרות וליווי קהילות וצוותים.
גשר לעתיד - פועלת במגוון רשויות מקומיות בפריפריה במטרה לסייע לקהילות המתגוררות בהן לממש את הפוטנציאל הטמון בהן.
עיקרי הפעולה עוסקים בפיתוח מודלים ותוכניות התערבות בתחומי פיתוח כלכלי ואזורי, בניית אמון ושיתופי פעולה בין התושבים לרשות ושיפור השרות לתושב, מיצוי משאבי ממשלה, התמודדות של רשויות עם צמיחה דמוגרפית מואצת, תוכניות אב קהילתיות ותעסוקתיות, שיתוף פעולה בין-מגזרי ברמת הרשות ועוד.
הגן הבוטני - הוקם בשנת 1957 ובשנת 2008 הוכר כגן בוטני רשמי על ידי משרד החקלאות.
הגן משתרע על שטח של 40 דונם ומכיל כ-1,000 מיני צמחים, רובם צמחי ארץ ישראל.
הגן בנוי בגישה אקולוגית ומתנהל בממשק בר-קיימא.
בגן מתקיימים סיורים מודרכים, קורסים ופעילויות לקהל הרחב.
נוער שוחר מדע - מציעה מרחבי חקר, המצאה ויצירה.
פעילות היחידה מיועדת לתלמידי בתי ספר יסודיים ועל יסודיים בגילאי 10–18, מתקיימת במעבדות, בכיתות טכנולוגיות ובגן הבוטני ובנויה כסדרת סדנאות שבועיות וימי שיא בשעות אחר הצהריים.
המרחב ליזמות חינוכית-חברתית - מקדם תרבות של יזמות במכללת אורנים ובאזור הצפון כולו.
המרחב מקדם קהילת יזמים פעילה וכולל סדנאות לרכישת כלים, הרצאות העשרה, בניית רשת קשרים ועוד.
המרכז למחונניםמרכז המחוננים מאפשר הזדמנות ללמידה בקצב אישי, בהתאם לנטיות החשיבה.
התלמידים פוגשים מורים ומגוון מומחים מתחומי האקדמיה והאומנויות.
המדרשהמרכז חינוכי הפועל לחידוש החיים היהודיים בישראל, תוך התמקדות במערכת החינוך ובמרחב הקהילתי והמשפחתי.
מטרתה היא עיצוב חברה שחבריה מרגישים בבית בתרבותם היהודית והציונית, ובונים את זהותם האישית והציבורית מתוכה - חברה שמתקיימים בה ערבות הדדית, אחריות חברתית וקשר אנושי חם.
במסגרת המדרשה פועל "ניגון נשים", שהוא בית מדרש פלורליסטי המפגיש נשים מכל הזרמים ביהדות, ללימוד נשי פמיניסטי.
המדרשה פועלת גם באמצעות עמותת דרכים התומכת בפעילות של תנועת החלוץ (תנועה להגשמה משותפת).
פרויקט זה מביא למכללה סטודנטים יוצאי הקהילה האתיופית, ומכשיר אותם לחינוך ולהוראה.
אורניים (אָרְנִיּים, שם מדעי: Pinaceae) הם משפחת עצים מסדרת המחטיים.
לעליהם צורת סרגל או מחט, והם מתפתחים על ענפים קצרים.
ענף קצר אינו גדל באורכו, וכעבור שנה או שנתיים הוא מת ונושר עם עליו המחטניים.
פרחיהם הזכריים הם בעלי אבקנים.
יערות של עצים בני משפחה זו משתרעים על פני שטחים עצומים, בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
הסוגים החשובים ביותר של אורניים הם אורן, ארז, אשוח, אשוחית ועוד.
בישראל צומחים שלושה מינים של אורניים: אורן הצנובר, אורן קפריסאי ואורן ירושלים.
סוג אורן (Pinus) - בו 115 מינים
סוג אשוחית (Picea) - בו 35 מינים
סוג ארזית או לגש (Larix) - בו 14 מינים
סוג צוגנית (Pseudotsuga) - בו 5 מינים
סוג אשוח (Abies) - בו 50 מינים
סוג ארז (Cedrus) - בו 4 מינים
סוג קטליריה (Keteleeria) - בו 3 מינים
סוג צוגה (Tsuga) - בו 9 מינים
אורניום מדולדל היא מתכת כבדה וחזקה המשמשת בעיקר בתעשיות צבאיות, ביצירת מיגון לרכב קרבי משוריין וביצירת תחמושת חודרת שריון.
זוהי מתכת אורניום שאחוז האיזוטופ אורניום-235 שבה הוקטן בדרכים מלאכותיות.
למתכת גם מספר שימושים אזרחיים, ביניהם בידוד נגד קרינה וייצור משקולות איזון לכלי טיס ולכלי שיט.
לעומת אורניום מדולדל, קיים אורניום מועשר שבו הועלה אחוז האיזוטופ 235.
אורניום (U) הוא יסוד מתכתי לבנבן-כסוף, נוצץ, צפוף, בעל רדיואקטיביות נמוכה.
האורניום נפוץ על פני כל הסביבה הטבעית, ונמצא בכמויות נמוכות ושונות בסלעים, באדמה, במים, באוויר, בצמחים, בבעלי חיים ובכל בני האדם.
אורניום טבעי מורכב משלושה איזוטופים שונים המכונים על-פי מספר הנוקלאונים בהם: אורניום 238, אורניום 235, אורניום 234. השכיח מבין השלושה הוא איזוטופ 238, שמהווה 99.27% מסך מסת האורניום בטבע.
שני אחריו הוא איזוטופ 235, שמהווה 0.72% מסך מסת האורניום בטבע.
אחרון ברשימה הוא איזוטופ 234 עם 0.0054% בלבד מסך המשקל.
האורניום המשמש בכורים גרעיניים הוא תערובת של אורניום שבה לרכיב ה-U235 חלק גדול יותר מאשר חלקו בטבע (0.72%) - והוא נקרא "אורניום מועשר".
אורניום טבעי מפיקים מתוך עפרות אורניום הנחצבות במכרות במדינות שונות בעולם.
האורניום המדולדל מגיע משני מקורות:
לרוב הוא תוצר לוואי (פסולת) של תהליך ההעשרה של אורניום לשימוש בכורים גרעיניים.
מקור משני לאורניום מדולדל הוא פסולת דלק של כורים גרעיניים, היינו, אורניום טבעי או מועשר ששימש כדלק לכור גרעיני וכבר אין בו שימוש מאחר שרוב או כל החומר הבקיע בו נוצל על ידי הכור.
ניתן להבדיל בין שני המקורות בעזרת בחינת האורניום המדולדל: באורניום מדולדל שמקורו בפסולת מכור גרעיני יימצא האיזוטופ אורניום 236, הנוצר כחלק מתהליך ה"בעירה" הגרעינית בכור.
באורניום מדולדל שמקורו בפסולת מתהליך העשרת אורניום לא יימצא איזוטופ זה, שכן איזוטופ זה אינו קיים בטבע.
תערובת מתכתית זו קרויה אורניום מדולדל.
ההבדל העיקרי בין אורניום מדולדל ובין אורניום טבעי, הוא בכך שמרכיב האורניום 235 באחרון גדול לפחות פי שלושה מאשר במדולדל.
ניתן לומר כי אורניום מדולדל הוא למעשה מדולדל באחוז האורניום 235 הנמצא בו.
באותו אופן ניתן לומר כי אורניום מועשר נקרא כך מאחר שהוא מועשר באחוז גבוה יחסית של אורניום 235.
פעילותו הרדיואקטיבית של אורניום 238 חלשה במידה ניכרת משל אורניום 235. בשל זאת ובשל העובדה כי מרכיב ה-238 גדול בהשוואה לזה שבטבע ומרכיב ה-235 נמוך בהשוואה לזה שבטבע, הרדיואקטיביות של האורניום המדולדל נמוכה בהרבה משל אורניום טבעי.
מנת הקרינה הנפלטת מאורניום מדולדל מהווה רק 60% מהמנה הנפלטת מאורניום טבעי בעל אותה מסה (משקל).
תכונותיו הכימיות (צבע, ברק, רקיעות, הולכה חשמלית וכדומה) של האורניום המדולדל זהות לאלו של האורניום הטבעי ולאלו של אחיהם המועשר.
תכונתו הבולטת ביותר של האורניום המדולדל היא צפיפותו הגבוהה – כפולה מזו של העופרת.
תכונה זו באה לידי ביטוי במספר דרכים, כגון ספיגת קרינה רדיואקטיבית.
מכאן נגזר השימוש במתכת זו.
השימושים האזרחיים העיקריים בחומר הם כמשקולות-איזון במטוסים, וכמגיני קרינה במכשירי הקרנה רפואית ובמכלי בידוד לנשיאת חומרים רדיואקטיביים.
שימושים אזרחיים שלא נובעים דווקא מצפיפותו הרבה של החומר הם בתור זרז בתהליכים כימיים וכפיגמנט בתעשיית הצבעים.
השימוש הצבאי-ביטחוני במתכת זו הוא בייצור מיגון לרק"מ.
בנוסף, משתמשים בו בייצור תחמושת חודרת-שריון.
שימוש זה נובע משלוש סיבות: הראשונה, צפיפותו הגבוהה.
השנייה, יכולתה של המתכת לבעור בעת הפגיעה כאשר הטמפרטורה עולה על 600 מעלות צלזיוס.
השלישית, לכדור חודר שריון העשוי אורניום מדולדל יש תכונה של חידוד עצמי – העוזרת לו לחדור אל המטרה.
השימוש בתעשיות הביטחון יבוא לעיתים לבד, אך לרוב בשילוב עם מתכות כבדות אחרות (בייחוד טונגסטן או טיטניום) ליצירת סגסוגת חזקה במיוחד.
בין הטנקים שבמיגונם נעשה שימוש במתכת זו ניתן למצוא את טנק האברהמס האמריקאי.
בין הפגזים חודרי-השריון שמיוצרים ממתכת זו ניתן למצוא את סדרת ה-M829 האמריקאית ואת סדרת ה-BM-32 הרוסית.
אורניום מדולדל הוכנס לשימוש אינטנסיבי כנשק במלחמת המפרץ, דו"ח שהוכן בשנת 1994 והותר לפרסום מספר שנים מאוחר יותר מגלה שבמלחמה זו נורו מאות אלפי פגזי 30 מ"מ נגד טנקים, שכללו 235 טונות של אורניום מדולדל, שהכילו כ-7 טונות של אורניום מועשר (U235).
ברוב המקרים, שימוש וחשיפה למתכת זו יתרמו תרומה זניחה לסך הקרינה הרדיואקטיבית הכולל בסביבה.
בשל השימוש המועט במתכת בתחומים אזרחיים ההנחה היא כי החשיפה הגבוהה ביותר למתכת זו תהיה כחלק מעימות או קרב בו נעשה שימוש בתחמושת המכילה אורניום מדולדל (למשל קרב שבו נורים פגזים חודרי שריון).
נתונים שנאספו על ידי האו"ם באתרי קרבות בקוסובו, שבהם נעשה שימוש בתחמושת המכילה אורניום מדולדל, מצביעים כי זיהום הקרינה הסביבתי הנגרם כתוצאה מהשימוש במתכת זו מצומצם ביותר, ומשתרע על פני רדיוס של עשרות מטרים בלבד מנקודת הפגיעה.
עוד עולה מן הנתונים כי הזיהום הנמצא במים ובצומח בסביבת הפגיעה הוא נמוך ביותר ונחשב זניח.
על-כן, ההסתברות לחשיפה גבוהה מצד האוכלוסייה המקומית באתר קרבות נחשבת נמוכה ביותר.
בטווח הזמן שסמוך לזיהום של אזור מסוים (היינו, מזמן הקרב והלאה), כמות המתכת הנמצאת באזור זה עלולה להעלות את סך כמות האורניום הנמצאת באזור באופן טבעי.
במהלך הזמן שלאחר אירוע כזה, הזיהום מתפזר לתוך הסביבה הרחבה על ידי גשמים ורוחות.
אנשים המתגוררים או עובדים באזורים אלו עשויים לשאוף חלקיקי אבק מזוהמים או לצרוך מים ומזון מזוהמים.
אנשים או ניצולים הנמצאים בסמוך לאתר התרסקות מטוס עלולים להיחשף לאבק מזוהם במתכת במקרה שמשקולות האיזון חשופות לחום גבוה ביותר למשך זמן ממושך.
חשיפה משמעותית היא דבר נדיר, מאחר שמשקולות בעלות מסה גבוהה יתחמצנו (יבערו) באיטיות.
אפשרות נוספת לחשיפה לאורניום מדולדל היא שהייה ברק"מ פגוע בעל שריון אורניום מדולדל או בכניסה לרק"מ שנפגע מתחמושת אורניום מדולדל.
במהלך מלחמת המפרץ ולאחריה נתגלתה עלייה בתחלואה בקרב חיילים שהשתתפו בקרבות.
מהות המחלה וסיבותיה לא היו ברורות והתופעה כונתה "תסמונת מלחמת המפרץ" .
הסברות שעלו כללו גם מקור ביולוגי או כימי, אך מחקרים שניסו לגלות מה מקור התסמונת מצאו כי אחוז גבוה מאלה שלקו בה נכנסו לרכב קרבי משוריין (רֶקֶ"ם) עיראקי פגוע או לרק"ם אמריקאי פגוע שמוגן באורניום מדולדל.
ממצא זה העלה את ההשערה כי "תסמונת מלחמת המפרץ" נגרמה עקב חשיפה לאורניום מדולדל שנשרף, בין אם מדובר בתחמושת שהכילה אורניום מדולדל שבערה לאחר שהשמידה רק"ם עיראקי ובין אם מדובר ברק"ם אמריקאי שמוגן באורניום מדולדל, נפגע ובער.
בעקבות השערה זו, ניתנה הנחיה בצבא האמריקאי, העושה שימוש בתחמושת המכילה אורניום מדולדל ובמיגון אורניום מדולדל לרק"ם, שאין להימנע בגלל האורניום המדולדל להיכנס לרק"מ ממוגן שנפגע על מנת להציל חיים, אך מומלץ להשתמש במסכת אב"כ ולכסות חלקי עור גלויים.
הבעיה הבריאותית העיקרית בנוגע לאורניום מדולדל בשדה הקרב מתעוררת כאשר משתמשים בפגזים המכילים חומר זה.
האורניום מתפוצץ, מתפזר ויוצר ענן של מתכת כבדה.
אפילו חלקיק בקוטר 5 מיקרון של חומר שיישאף לריאות יישאר שם לתמיד ויחשוף את הנפגע לקרינה בעוצמה פי 8,000 מהמותר לפי התקן האמריקאי, בנוסף לסכנות הרגילות הנובעות משאיפת מתכות כבדות.
לא ברור מהו טווח הפיזור של אבק אורניום מדולדל, ובאיזו מהירות יתחמצן.
אורניינבורג היא עיר במדינת ברנדנבורג שבגרמניה, על גדת הנהר האוול (Havel), כ-35 ק"מ מצפון למרכז ברלין.
העיר מונה כ-44 אלף תושבים, והיא מהווה מעין פרבר צפוני של העיר ברלין.
באורניינבורג פעל מחנה הריכוז הראשון בגרמניה הנאצית - מחנה הריכוז אורניינבורג, ובהמשך הוקם בה מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
העיר נוסדה במאה ה-12 תחת השם בצוב (Bötzow), ונזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1216.
במרץ 1933, שבועות אחדים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, נפתח מחנה ריכוז מאולתר בעיר, לאחר שכוחות אס אה השתלטו על מפעל נטוש והשתמשו בו לכליאת מתנגדים פוליטיים.
מחנה זה מילא תפקיד חשוב בתקופה הראשונה של התבססות המשטר הנאצי בברלין באמצעים של טרור, רדיפת האופוזיציה והעלמתה.
מתנגדים פוליטיים שהצליחו להימלט מגרמניה לגלות הפיצו ידיעות על הזוועות המתחוללות במחנה אורניינבורג, ומכונת התעמולה הנאצית גויסה להזמתם.
לאחר חיסולו המעשי של האס אה בליל הסכינים הארוכות עבר מחנה אורניינבורג לידי האס אס, שהחליט על סגירתו ב-13 ביולי 1934. כעבור שנתיים, ב-1936, הקים האס אס תחתיו מחנה חדש, מודרני, מתוכנן בקפידה, שמוקם ברובע זקסנהאוזן שבפאתי העיר ולא במרכזה, ונודע בשם מחנה ריכוז זקסנהאוזן (KZ Sachsenhausen).
העיר אורניינבורג עצמה נודעה כ"עיר האס אס", בה התגוררו רבים מבכירי הארגון עם משפחותיהם, ובה מוקמו חלק ממתקניהם ומטותיהם, בצד מחנה זקסנהאוזן.
באפריל 1945 נפלה אורניינבורג לידי הצבא האדום, עם התקרבותו לשערי ברלין.
העיר נשארה באזור ההשפעה הסובייטי של מזרח גרמניה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ועל פני שנות המלחמה הקרה, על לנפילת חומת ברלין (1989) ואיחוד גרמניה (1990).
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה באורניינבורג קהילה יהודית.
בית הכנסת העירוני נהרס בהפצצה אמריקאית לקראת סוף המלחמה.
אוּרַנְיוּם מָעֳשָׁר הוא אורניום אשר ריכוז האיזוטופ אורניום-235 בו הוגדל בדרכים מלאכותיות ( הפרדה איזוטופית ).
החומר הבקיע 235U הוא האיזוטופ הטבעי היחיד שמסוגל לייצר תגובת שרשרת גרעינית בעקבות פגיעת נייטרון, אך הוא מהווה רק כ-0.72% מהמסה בעפרה טבעית של אורניום.
אורניום מועשר משמש הן לשם ייצור נשק גרעיני והן להפקת אנרגיה בכורים גרעיניים, אולם רמת ההעשרה הדרושה לשם הפקת אנרגיה נמוכה בהרבה מהרמה הנדרשת לשם ייצור פצצת ביקוע גרעיני.
פוטנציאל השימוש באורניום מועשר לייצור נשק גרעיני הביא לניטור הפקתו והפצתו על ידי הסוכנות לאנרגיה אטומית, כמו גם למעקב אחר הימצאותו על ידי גופי מודיעין ברחבי העולם, וזאת כדי למנוע את השגתו ברמת השימוש הצבאי על ידי מדינות שאינן אמורות להחזיק בו על פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
האורניום המצוי באופן טבעי במחצבים על פני כדור הארץ מורכב משלושה איזוטופים:
בין שלושת האיזוטופים האלה רק 235U הוא חומר בקיע.
הביקוע מתרחש כתוצאה מבליעת נייטרון המערער את יציבות גרעין האטום.
בעקבות הביקוע נפלטים שניים-שלושה נייטרונים המסוגלים לגרום לתגובת שרשרת גרעינית.
ריכוזו הנמוך (0.72%) של האיזוטופ 235U במחצבי האורניום הטבעי על פני כדור הארץ אינו מספיק לצורך קיום תגובת שרשרת שלא תדעך, ובוודאי גם לא לתגובה שתביא לפיצוץ גרעיני.
לשם כך יש צורך להפיק מהאורניום הטבעי תערובת בה שכיחות האיזוטופ 235 גבוהה יותר.
תהליך כזה נקרא העשרת אורניום, ובסופו מתקבל אורניום מועשר.
תוצר לוואי של התהליך הוא אורניום מדולדל, אשר אינו שימושי לצורכי הפקת אנרגיה בכור גרעיני, אך הוא בעל רדיואקטיביות נמוכה משל אורניום טבעי, ולו שימושים רבים אחרים בשל הצפיפות הגבוהה שלו.
לאורניום המועשר יש שימושים שונים בהתאם לרמת ההעשרה שלו.
האורניום הנמצא בנשק גרעיני מכיל בדרך כלל לפחות 85% 235U.
גם רמת העשרה נמוכה מזו מספיקה לגרום לפיצוץ, אולם אז על המסה הקריטית של גוש האורניום להיות גבוהה יותר.
ההערכות עבור שיעור המסה הקריטית (כאשר משתמשים במחזיר נייטרונים טוב) היא כ-15 ק"ג עבור 235U טהור, 25 ק"ג עבור אורניום בדרגת העשרה של 50%, 50 ק"ג עבור אורניום בדרגת העשרה של 20%, ו-100 ק"ג עבור דרגת העשרה של 10%.
מתחת לדרגת העשרה זו, המסה הקריטית עולה בחדות, כך שבאופן מעשי כבר לא ניתן להשתמש בחומר לגרימת פיצוץ.
הסוכנות לאנרגיה אטומית קבעה גבול של 20% העשרה, שמעליו נחשב החומר כשימושי לצורכי נשק, ויש עליו משטר פיקוח קפדני בדומה לפיקוח על פלוטוניום.
אורניום בדרגת העשרה העולה על 20% נקרא אורניום מועשר בדרגה גבוהה (HEU - Highly enriched uranium).
אורניום בו ריכוז האיזוטופ 235 נמצא בין רמתו הטבעית ובין 20% נקרא אורניום מועשר בדרגה נמוכה (LEU - Low-enriched uranium).
אורניום מועשר ברמה גבוהה משמש לא רק בנשק גרעיני, אלא גם בכורי הכוח של צוללות גרעיניות, שם יש חשיבות למשקל נמוך של המנוע.
בכורים גרעיניים משתמשים ברמות שונות של העשרה בהתאם לסוג הכור.
בכור נייטרונים מהירים משתמשים באורניום בדרגת העשרה גבוהה.
בכור רגיל מספיקה דרגת העשרה של כ-5%-3%, ובכור מים כבדים מספיק להשתמש באורניום המועשר עד רמה של כ-2%, ולעיתים אף באורניום טבעי.
העשרת אורניום הוא תהליך של הפרדת איזוטופים המסתמך על הבדלים בתכונות גרעיני האטומים.
הבדלים אלה מתבטאים בעיקר במסה (ההבדלים בתכונות הכימיות קטנים ביותר), אולם במקרה של אורניום גם ההבדל בין מסות האיזוטופים השונים קטן ביותר, וגודלו קצת יותר מאחוז.
הדבר מאפשר רק תהליכים סטטיסטיים, מהם אפשר לקבל תערובת העשירה רק במעט יותר 235U בהשוואה לתערובת הגלם.
המשותף לרוב שיטות ההעשרה הוא היותן מורכבות ממערכים גדולים של אלמנטי הפרדה זהים המסודרים ברמות, כך שכל רמה מעלה מעט יותר את ריכוז ה-235U.
מערך אלמנטים כזה נקרא "קסקדה" (Cascade) - "מפל".
כל אלמנט הפרדה מקבל זרם נכנס של אורניום בדרגת העשרה מסוימת, מעביר אורניום מועשר ברמה מעט גבוהה יותר לאלמנטים הנמצאים ברמה הבאה ובמקביל מחזיר שלב אחד אחורנית שאריות אורניום מדולדל יחסית, המצטרף אל הזרם הנכנס לאלמנטים בשלבי העשרה נמוכים יותר.
בחלק גדול משיטות ההפרדה יש להעביר את האורניום למצב גזי.
אורניום מתכתי הופך לגז בטמפרטורה של אלפי מעלות צלזיוס (טמפרטורת הרתיחה שלו כיסוד טהור היא C°3,818), ולכן יש להשתמש בתרכובת שמכילה אורניום אבל הופכת לגז בטמפרטורה נמוכה יותר.
התרכובת החשובה ביותר המשמשת לכך היא תרכובת של אורניום ופלואור: אורניום שש-פלואורי UF6 (Uranium Hexafluoride).
לאורניום השש-פלואורי שתי תכונות חיוניות לתהליך הפרדת האיזוטופים:
בלחץ אטמוספירי החומר הופך ממוצק לגז (תהליך המראה) בטמפרטורה של C°56.5.
לפלואור יש רק איזוטופ יציב אחד (בעל 19 נוקלאונים), ולכן ההבדל במסות בין מולקולות החומר נובע רק מהאיזוטופים השונים של האורניום.
עם זאת, האורניום השש-פלואורי הוא חומר פעיל מאוד התוקף את מרבית החומרים, למעט אלומיניום, ניקל ומספר מצומצם נוסף של חומרים.
הדבר מגביל את מגוון החומרים מהם ניתן לבנות את מתקני ההעשרה.
פעולת הפרדת האיזוטופים (ולו הפרדה חלקית) היא פעולה המפחיתה אנטרופיה, ולכן יש להשקיע בה עבודה.
מדד מקובל לעבודה זו הוא "עבודה הפרדתית", המתקבל כמכפלה של כמות תוצר פעולת ההעשרה בפונקציה חסרת ממד התלויה בדרגות ההעשרה של חומר הגלם, של התוצר ושל השאריות המדוללות.
העבודה ההפרדתית פרופורציונית לכמות התוצר, ויש צורך ביותר עבודה הפרדתית כדי לקבל תוצר בדרגת העשרה גבוהה יותר, וכדי לקבל את השאריות המדוללות בדרגת העשרה נמוכה יותר.
העבודה ההפרדתית היא מכפלה של כמות התוצר בפונקציה חסרת ממד, ולכן היא מקבלת את ממד היחידות בהן נמדדת כמות התוצר, אולם נהוג להגדיר יחידה מיוחדת לגודל זה - יחידת עבודה הפרדתית (Separative Work Unit).
בדרך כלל נהוג לבטא את כמות התוצר בקילוגרמים, ולסמן את יחידת העבודה ההפרדתית המתקבלת ב-kg SWU, אם כי במקומות רבים היא מסומנת פשוט כ-SWU.
תפוקת מפעל העשרה נמדדת בכמות ה-SWU לשנה אותה הוא מסוגל להפיק.
יעילות התהליך נמדדת לפי האנרגיה ליחידת עבודה הפרדתית, או לפי העלות ליחידת עבודה הפרדתית.
המאמצים למציאת שיטות העשרת אורניום החלו בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר שבשנת 1939 פורסם גילוי הביקוע הגרעיני באורניום.
צוות מדענים של גרמניה הנאצית בראשות אריך באגה (Erich Bagge) בנה את הצנטריפוגה הראשונה בהיסטוריה להפקת אורניום מועשר במחצית הראשונה של שנת 1942. פרויקט הגרעין הנאצי נכנס למבוי סתום בשנה שלאחר מכן, הן עקב שיקול לא נכון של היטלר, והן בעקבות פעולת גרילה שפגעה במפעל מים כבדים של גרמניה בנורווגיה.
בארצות הברית, חלק גדול מפרויקט מנהטן הוקדש למציאת שיטות להעשרת אורניום, כאשר עלות ויעילות התהליכים לא היוו כמעט שיקול, אלא רק ההיתכנות והמהירות בה שיטות אלו תוכלנה לשמש להעשרה בפועל.
לבסוף הוקמו באוק רידג' מתקנים בהם השתמשו בשלוש שיטות העשרה: הפרדת איזוטופים אלקטרומגנטית - שנעשתה במתקן שנקרא קלוטרון (Calutron) והייתה השיטה העיקרית בה הועשר האורניום, ושתי שיטות נוספות, דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית בנוזל שבהן בוצעה העשרה ראשונית ואחריה עבר התוצר העשרה נוספת בקלוטרון.
+ הערכת כושר העשרת אורניום במדינות שונותמדינהשיטהכושר ייצור באלפי SWU לשנהרוסיהצנטריפוגה20,000צרפתדיפוזיה10,800ארצות הבריתדיפוזיה8,000גרמניה - הולנד - בריטניהצנטריפוגה5,850סיןבעיקר צנטריפוגה1,000-1,300יפןצנטריפוגה900פקיסטןצנטריפוגה5
לאחר תום המלחמה התברר כי מבין 3 שיטות אלו הדיפוזיה הגזית היא היעילה ביותר, וארצות הברית ובעקבותיה מדינות נוספות, בחרו להשתמש בה להעשרת אורניום.
שיטה זו נמצאת בשימוש עד היום בארצות הברית ובצרפת.
לעומתן, ברית המועצות החלה לפתח את שיטת הצנטריפוגה הגזית, היעילה ממנה בהרבה.
בעוד שיטת הדיפוזיה הגזית צורכת כ-2,500 קילוואט שעה ל-SWU, שיטת הצנטריפוגה דורשת רק כ-50 קילוואט שעה ל-SWU.
כיום משתמשים בשיטת הצנטריפוגה להעשרת אורניום ברוסיה, במפעל המשותף של גרמניה הולנד ובריטניה, בסין, ביפן ובפקיסטן.
מדינות נוספות העושות מאמצים להצטייד בנשק גרעיני, כמו קוריאה הצפונית, איראן ולוב, הפעילו צנטריפוגות להעשרת אורניום.
מאז פיתוח שיטת הצנטריפוגה פותחו שיטות מתקדמות יותר להעשרת אורניום, אולם לא ידוע על שימוש תעשייתי בהן כיום.
שיטת ה"דיפוזיה הגזית", על החומר אורניום שש פלואורי בצורתו הגזית, מסתמכת על כך שמהירות ממוצעת של מולקולה בגז תלויה במסה שלה: חלקיקים קלים יותר נעים במהירות גבוהה יותר בממוצע, ולכן מתנגשים פעמים רבות יותר בדופן הכלי בו הם נמצאים.
אם קיים חור קטן בדופן אז יש להם סיכוי גדול יותר לצאת דרכו, ואם הדופן עשוי ממחיצה חדירה למחצה הרצופה בחורים כאלה אז בזרם החלקיקים שיעבור אותו יהיה ייצוג יתר למולקולות קלות יותר.
תופעה פיזיקלית זו נקראת אפוזיה.
עבור האורניום השש-פלואורי היחס בין המהירויות הממוצעות בגז, הנותן את סדר הגודל של שינוי היחס בין האיזוטופים בכל שלב, הוא 1.0043.
מכיוון שזרם החלקיקים העובר את המחיצה דליל בצורה ניכרת לעומת הזרם הנכנס, תהליך זה איטי ביותר.
בנוסף, בשל דלילות הגז המועשר יש לדחוס אותו ביציאתו ולפני כן לקררו, שכן דחיסה של גז גורמת להעלאת הטמפרטורה שלו.
תהליך זה צורך אנרגיה רבה מאוד.
שיטה זו הייתה השנייה בחשיבותה מבין שלוש השיטות בהן השתמשו במסגרת פרויקט מנהטן להעשרת אורניום.
בתחילת המלחמה הקרה היא הפכה לשיטת ההעשרה העיקרית בארצות הברית, ובעקבותיה בעולם.
למרות חוסר יעילות השיטה, הן מבחינת משך הזמן והן מבחינת צריכת האנרגיה, קיומה מנע במשך זמן רב פיתוח שיטות מתחרות.
בארצות הברית וצרפת זוהי שיטת ההעשרה העיקרית עד היום.
העשרת אורניום על ידי צנטריפוגות היא אחת השיטות החשובות כיום ומחליפה בהדרגה את שיטת הדיפוזיה הגזית.
העיקרון הפיזיקלי העומד מאחורי השיטה הוא קיום תלות בין אופן הצטברות החומר בדפנות הצנטריפוגה ובין מסת חלקיקיו: עם סיבוב הצנטריפוגה, חלקיקי הגז בתוכה נדחפים לעבר הדופן, אך צפיפותם הולכת ודועכת ככל שמתרחקים מהדופן.
דעיכה זו חדה יותר ככל שמסת חלקיקי הגז גדולה יותר.
לכן, במקרה של אורניום יהיה בשכבה הצמודה לדופן ייצוג יתר למולקולות הכבדות יותר המכילות 238U, וייצוג נמוך מהממוצע למולקולות הקלות יותר המכילות 235U.
ככל שמתרחקים מהדופן כלפי המרכז כך יהיה הגז עשיר יותר ב-235U, אם כי רובו המוחלט יימצא במרחק קטן יחסית מהדופן (במרכז הצנטריפוגה כמעט ואין מולקולות גז כלל).
על ידי תכנון אווירודינמי קפדני הכולל שימוש בהפרשי טמפרטורות בין תחתית המכל המסתובב ובין ראשו, ניתן לשאוב בנקודה אחת זרם שמקורו בשכבה הצמודה לדפנות - שכבה מדוללת ב-235U (ובעלת ייצוג יתר ל-238U), ובנקודה אחרת זרם שמקורו בשכבה מעט יותר פנימית, המועשרת ב-235U.
בגלל ההפרשים הקטנים בין מסות האיזוטופים, כדי להגיע להפרדה משמעותית יש להשתמש במהירויות סיבוב עצומות.
העבודה במהירויות אלה תוך הימנעות מחיכוך, ומאיבוד יציבות של הצנטריפוגה מהווה קושי טכנולוגי גדול איתו יש להתמודד בבניית הצנטריפוגות.
על אף שהשימוש בצנטריפוגות נבחן עוד בשנות ה-40, השיטה לא הגיעה לבשלות בזמן פרויקט מנהטן ולא השתמשו בה במסגרתו.
קיום שיטת הדיפוזיה, שישימותה הוכחה, מנע את המשך פיתוחה של שיטת ההפרדה בעזרת צנטריפוגות בארצות הברית.
בברית המועצות לעומת זאת, הצליח צוות בראשות המדען האוסטרי השבוי גרנוט ציפה (Gernot Zippe) לשכלל את תכנון הצנטריפוגות.
ב-1956 שוחרר ציפה, חזר למערב והצליח לשחזר את החידושים בתחום אותו פיתח הצוות שלו בברית המועצות.
בשנות ה-60 החל שימוש מסיבי בהעשרת אורניום בשיטות אותן פיתח ציפה, הן בברית המועצות והן במערב אירופה .
העשרה על ידי צנטריפוגות גז נחשבת לשיטה קלה ומהירה יחסית לשיטות אחרות, ולשיטה שיחסית לאחרות קל להסתירה.
לכן, מדינות שניסו לפתח בחשאי נשק גרעיני פנו ברובן לניסיונות לשים את ידן על טכנולוגיה זו.
הראשונה שהצליחה בכך הייתה פקיסטן, כאשר אבי תוכנית הגרעין שלה, עבדול קאדר ח'אן השיג את הידע לכך בתחילת שנות ה-70 בעת שעבד במעבדת מחקר הולנדית שהייתה מעורבת בתוכנית האירופית להעשרת אורניום.
בשנות ה-90 העביר ח'אן חלק מהידע הזה לאיראן, קוריאה הצפונית ולוב.
גם עיראק הצליחה להשיג ידע אירופי כשניסתה להשיג נשק גרעיני לפני פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991.
ישנן מספר שיטות להפרדה אווירודינמית, בה מוזרמת תערובת של גז אורניום שש-פלואורי וגז כמו מימן או הליום (לשיפור מהירות ואיכות הזרימה) באופן בו נוצרים כוחות צנטריפוגליים חזקים הגורמים להפרדה.
יוצא ששיטות אלה הן למעשה "צנטריפוגות ללא חלקים נעים".
שיטות כאלה פותחו בגרמניה ובדרום אפריקה.
כך למשל, תערובת המכילה אורניום שש-פלואורי זורמת במהירות גבוהה בנחיר הפרדה בעל צורה מעוקלת.
מסלול התנועה המעוקל גורם לכוח צנטריפוגלי חזק, שבעקבותיו האורניום בצד הפנימי של העיקול מועשר באיזוטופ הקל.
שיטת הפרדת איזוטופים אלקטרומגנטית מתבססת על כך שמסלולי חלקיקים טעונים בשדה מגנטי תלויים במסה שלהם - חלקיקים בעלי אותו מטען נעים באותה מהירות ומידת הכוח המגנטי המופעל עליהם זהה, אולם ככל שלחלקיק פחות מסה, התאוצה שלו גדולה יותר, והיא באה לידי ביטוי בעקמומיות גדולה יותר של המסלול.
כדי להשתמש בעיקרון זה להפרדת איזוטופים, מאדים את החומר אותו רוצים להפריד והופכים את האטומים או המולקולות ליונים.
מאיצים את היונים על ידי הפעלת שדה חשמלי ויוצרים אלומת חלקיקים שנכנסת לתוך שדה מגנטי, שם אלומת החלקיקים מתפצלת לאלומות שונות של האיזוטופים השונים, כך שניתן לאסוף בקצה המסלולים רק את האיזוטופים בהם מעוניינים.
מתקן כזה מכונה ספקטרומטר מסות.
באורניום, בשל ההבדל הקטן בין המסות של האיזוטופים השונים, המרחק בין מרכזי האלומות אינו גדול מספיק לעומת רוחבן, כך שלא ניתן לאסוף איזוטופים מסוג אחד בלבד, אלא תערובת בה אחוז האיזוטופים מהסוג הרצוי גדול במקצת מריכוזו בחומר הגלם.
על מנת לקבל אורניום מועשר באופן משמעותי, יש לחזור על התהליך שוב ושוב כאשר התוצר של כל שלב משמש כחומר הגלם בשלב הבא.
שיטה זו הייתה הראשונה בה השתמשו להעשרת אורניום בקנה מידה גדול, כאשר ארנסט לורנס בנה באוק רידג' את הקלוטרון (על שם אוניברסיטת קליפורניה בה עבד), בו בוצעה רוב העשרת האורניום עבור פצצת "ילד קטן", הפצצה הגרעינית שהוטלה על הירושימה.
גם האורניום שהועשר בשתי השיטות האחרות בהן השתמשו שם - הדיפוזיה הגזית, והדיפוזיה התרמית הנוזלית - עבר את שלב ההעשרה הסופי בקלוטרון.
אחרי המלחמה נזנחה שיטה זו לטובת שיטת הדיפוזיה, אולם לפי דיווחי פקחי הנשק בעיראק, העיראקים עשו שימוש בשיטה זו להעשרת אורניום בתקופה שקדמה למלחמת המפרץ ב-1991.
שיטות מתקדמות יותר, שטרם ידוע על שימוש תעשייתי בהן, מסתמכות על כך שההבדלים הקטנים במסת האיזוטופים השונים של האורניום גורמים לשינויים קטנים בספקטרום רמות האנרגיה הן של אטומי אורניום והן של מולקולות המכילות אורניום.
מדובר בשינויים בסדר גודל קטן פי מאה אלף מההפרשים האנרגטיים בספקטרום עצמו.
לשם כך יש צורך בלייזר שהתדירות שלו מתאימה בדיוק להפרש אנרגטי מסוים ברמות האנרגיה האלקטרוניות באטומי 235U.
אם רמת הדיוק שלו תהיה גדולה מאחד למאה אלף, אז התדירות המקבילה באטומי 238U לא תיפול בתחום התדרים שהלייזר פולט.
כאשר מנדפים אטומים של אורניום ומפעילים על הגז לייזר כזה, הוא יעורר רק את אטומי ה-235U, ולא ישפיע על אטומי 238U.
בצורה זו אפשר לגרום ליינון האטומים הרצויים, ואחר כך להשתמש בשיטה אחרת שתפריד בין חלקיקים טעונים וחלקיקים לא טעונים.
תהליכים המשתמשים בשיטה זו על אטומים בודדים של אורניום נקראים AVLIS - Atomic Vapor Laser Isotope Separation.
ניתן להפעיל את אותו העיקרון גם על מולקולות המכילות אטומי אורניום, ובפרט על ספקטרום רמות האנרגיה הוויברציוניות שלהן.
השיטה פותחה בישראל בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בידי שני מדענים, מנחם לוין וישעיה נבנצל.
דרך להפקת אורניום ברמת העשרה נמוכה (LEU) לשם שימוש כדלק בכורים גרעיניים היא מהילת אורניום ברמת העשרה של נשק גרעיני באורניום מדולדל, או באורניום טבעי .
כ-10% מתצרוכת הדלק הגרעיני כיום מתקבלת ממקור זה.
לצורך המהילה יש להפוך את האורניום לגז (אורניום שש-פלואורי) או לנוזל.
ברוסיה משתמשים בשיטה הראשונה, בעוד שבארצות הברית משתמשים בשיטה השנייה.
אם מקור האורניום המדולדל המשמש בתהליך המהילה הוא פסולת של דלק ששימש בכורים גרעיניים, אז הוא מכיל את האיזוטופ 236U שנוכחותו מפריעה לתגובת השרשרת הגרעינית בשל האינטראקציה שלו עם הנייטרונים.
מלבד המטרה המוצהרת של ייצור דלק לכורים גרעיניים, התהליך משמש לחיסול עודפי אורניום מועשר ברמת נשק גרעיני, וכך הוא עוזר למנוע את הגעתו של האורניום המועשר לידיים בלתי רצויות.
ארצות הברית רוכשת מרוסיה אורניום מהול המיוצר מאורניום שמקורו בנשק גרעיני סובייטי שפורק.
אורניום-235 (או ː ^235_U)הוא איזוטופ של אורניום המכיל 235 נוקליאונים (92 פרוטונים ו-143 נייטרונים).
הוא מהווה כ-0.72% מסך המסה של האורניום הטבעי המצוי במחצבים על פני כדור הארץ, ובכך הוא איזוטופ האורניום השני בשכיחותו לאחר אורניום-238 (או 238U)
למרות נדירותו היחסית, 235U הוא האיזוטופ החשוב ביותר בתעשייה הגרעינית, שכן בניגוד ל-238U הוא חומר בקיע: חומר שגרעינו יכול לעבור ביקוע גרעיני מאולץ כתוצאה מפגיעת נייטרון ובכך לאתחל תגובת שרשרת גרעינית.
האנרגיה הרבה המשתחררת בתהליך היא ההופכת אותו לדלק בכורים גרעיניים ולמרכיב חיוני בפצצות גרעיניות.
גם לשחרור הנייטרונים תפקיד חשוב בכורים גרעיניים המשמשים לייצור פלוטוניום.
יחד עם 239Pu ו-235U, 233U הוא אחד משלושת החומרים הבקיעים היחידים בשימוש, והיחידי המצוי באופן טבעי בכדור הארץ.
השיעור הנמוך של 235U באורניום טבעי מקשה על השימוש באורניום טבעי כדלק גרעיני.
לשם כך יש לבצע תהליך ארוך, יקר ומורכב של העשרת אורניום, המעלה את ריכוז ה-235U באופן מלאכותי.
ביקוע גרעיני כתוצאה מפגיעת נייטרון
התכונה החשובה ביותר של 235U היא יכולתו לעבור ביקוע גרעיני כתוצאה מפגיעת נייטרון, ולהתפרק לשני גרעינים קטנים יותר, תוך שחרור נייטרונים הממשיכים לבקע גרעינים נוספים שלו באופן דומה, וכך הלאה בתהליך העשוי לייצר תגובת שרשרת גרעינית.
כאשר נייטרון פוגע בגרעין של 235U הוא יכול להתחבר אליו וליצור גרעין מעורר בלתי-יציב של 236U, המתפרק מיד לשני גרעינים קטנים יותר (ולעיתים נדירות לשלושה), תוך פליטת מספר נייטרונים, לרוב שניים או שלושה (בממוצע כ-2.5 נייטרונים לביקוע, לעומת ממוצע של כ-3 ב-239Pu).
קיימים מספר אופני ביקוע אפשריים, חלקם מומחשים בנוסחאות הבאות:
צסיום=Cs, רובידיום=Rb, באריום=Ba, קריפטון=Kr, אורניום=U, נייטרון=n
תוצרי הביקוע (הגרעינים שנוצרים בתהליך) אינם דומים במסתם.
עבור אורניום-235 מספרי המסה של תוצרי הביקוע מתפלגים סביב 135 עבור תוצר הביקוע הכבד יותר, וסביב 95 עבור תוצר הביקוע הקל יותר.
בכל אחת מצורות הפירוק האפשריות, סך מסת תוצרי הביקוע קטנה מעט מזו של 235U והנייטרון הפוגע, הפרש המשתחרר בצורת אנרגיה.
האנרגיה הממוצעת המשתחררת מביקוע גרעין אחד של 235U היא כ-200 MeV (לעומת כ-210 MeV עבור פלוטוניום).
חשיבות מיוחדת יש לאנרגיה הקינטית של הנייטרון הפוגע הנדרשת עבור ביקוע.
קיימים איזוטופים כבדים רבים שגרעיניהם יכולים להתבקע מפגיעת נייטרונים מהירים, אולם עבור רובם, האנרגיה הקינטית של הנייטרון הנדרשת כדי שיהיה סיכוי משמעותי שהוא יבקע את הגרעין, גבוהה מהאנרגיה הממוצעת שיש לנייטרון שנפלט בביקוע (סדר גודל של למעלה מ-MeV).
לכן בחומרים אלה לא מתפתחת תגובת שרשרת, כלומר הם אינם חומרים בקיעים.
תכונה זו היא ההופכת את ה-235U (ועוד מספר מועט של איזוטופים כבדים) לחומר בקיע אשר ניתן להשתמש בו ליצירת תגובת שרשרת גרעינית.
תכונה זו אף מאפשרת להגביר את תגובת השרשרת על ידי שימוש בחומרים המאיטים את הנייטרונים המבקעים.
חומרים אלו, כמו מים כבדים או גרפיט, נמצאים בשימוש בכורים גרעיניים.
235U הוא איזוטופ רדיואקטיבי, אולם זמן מחצית החיים שלו הוא ארוך ביותר: 703.8 מיליון שנים.
כמעט תמיד הוא דועך בהתפרקות אלפא ל-231Th תוך פליטת אנרגיה של 4.679 MeV.
בנוסף, גרעין של 235U יכול לעבור ביקוע גרעיני ספונטני, בו הוא מתפרק לשני גרעינים קלים יותר תוך פליטת נייטרונים, אולם הסיכוי להתפרקות כזו קטן מאוד, רק כאחת מתוך 10 מיליארד התפרקויות.
בנוסף, כאחת מתוך 100 מיליארד התפרקויות היא דעיכה בה נפלט גרעין ניאון והגרעין הופך לגרעין עופרת.
ייתכן שלפני מיליארדי שנים, כאשר ריכוזו של החומר הבקיע 235U היה גבוה יותר מאשר כיום, היו קיימים כורים גרעיניים טבעיים.
מכרה האורניום באוקלו שבגבון הוא המקום היחיד שבו התגלו עד כה (2008) ראיות לקיומם של כורים גרעיניים טבעיים קדומים.
אורנייה מצויה (שם מדעי: Suillus granulatus) היא פטריית מאכל ממשפחת הגושיתיים.
האורנייה גדלה ביערות אורנים ומקיימת יחסי מיקוריזה (סימביוזה בין פטרייה לשורשי צמח) עם עצי האורן.
פטריית האורנייה מלווה את עצי האורן ומקיימת אתם יחסי הדדיות הדוקים.
קורי האורנייה נצמדים אל שורשי האורן הצעיר, חודרים לתוכם, ומתקיימים אתם כגוף אחד.
סבך הקורים המסועף של הפטרייה מצטרף לשורשי האורן וכנראה מגדיל באופן ניכר את יכולתו של האורן לקלוט מים ומינרלים מהקרקע.
האורן, מצידו, חולק עם האורנייה את הסוכר שהוא מייצר.
וכך הם חיים יחדיו, בשיתוף פעולה הדוק.
בארץ ישראל גדלה האורנייה בשיתוף עם עצי אורן ירושלים, במיוחד עם פרטים צעירים של העץ.
היא מופיעה בעיקר ביערות, אך ניתן למצוא אותה גם בגינות שבהן שתולים עצי אורן.
הכובע יכול להופיע אחרי הגשמים הראשונים עד מרץ-אפריל.
האורניות יכולות להופיע כבודדות או בקבוצות בנות פרטים אחדים.
צבע הכובע של האורנייה הוא חום מלמעלה וחום-צהוב מלמטה.
קוטרו בין 4 ל-14 ס"מ, חלקו התחתון ספוגי ולעיתים דבוקים אליו מחטי אורן.
הרגל גלילית ומנוקדת בנקודות אדמדמות-ערמוניות.
גובה הרגל יכול להגיע עד 7 ס"מ.
גודל הנבגים קטן מ-10 מיקרון.
צורתם מוארכת וצבעם צהוב כהה.
האורנייה היא פטרייה נפוצה וקלה לזיהוי.
היא נאספת בידי חובבים ונאכלת בצורות שונות.
ביערות אלונים נמצאת פטריית ספוג הדומה לאורנייה, שנקראת גושית הזאב (Boletus lupinus).
בניגוד לאורנייה, גושית הזאב רעילה למאכל.
בניגוד לשאר בני משפחת הגושיתיים, אין בשר האורנייה משנה את צבעו כשהוא נחשף לאוויר.
סימני זיהוי נוספים שיכולים להקל בזיהוי ודאי של אורנייה כוללים את מבנה הרגל שצורתה גלילית ולא תפוחה, והכובע הדביק, במיוחד באורניות צעירות.
מצב שימור המין ללא חשש.
אורנייסטאד (בהולנדית: Oranjestad) היא בירת ארובה.
בשנת 2000 התגוררו בה כ-26 אלף תושבים, שהם כרבע מאוכלוסייתה של ארובה.
אורנייסטאד שוכנת לחופו הדרום-מערבי של האי ארובה.
חלקים ממנה, כגון שוק רנסאנס ופארק המלכה וילהלמינה מצויים על שטחים שיובשו מהים.
בשנת 1796 הקימו ההולנדים את מבצר זאוטמן, וזמן קצר אחר כך החלה העיר להתפתח סביבו.
הם קראו לה על שם וילם ון אוראנייה-נסאו, המלך הראשון לבית אוראנז' (בהולנדית: Oranje).
השם ניתן לעיר באופן רשמי בשנת 1820. מאז הקמתה, משמשת אורנייסטאד כעיר בירה.
חשיבותה גדלה מעט ב-1986, כאשר ארובה נפרדה מהאנטילים ההולנדיים והייתה לאזור אוטונומי נפרד.
אתרי התיירות המרכזיים בעיר הם מבצר זאוטמן, מגדל וילם השלישי וכן המבנים הקולוניאליים הפזורים בעיר (אף שבמידה פחותה מאשר בקורסאו הסמוכה).
אף החנויות הפטורות ממס מהוות מוקד משיכה לתיירים.
מנמל התעופה הבינלאומי המלכה ביאטריקס המשרת את העיר יוצאות טיסות סדירות ליעדים שונים ביבשת אמריקה, וכן לאמסטרדם.
בעיר גם פועל הנמל הגדול בארובה.
אורניום-תוריום (מכונה גם "תוריום-230") היא שיטת תיארוך רדיומטרי, המשמשת למציאת גילם של חומרים מבוססי סידן פחמתי (כגון: אלמוגים, ומשקעי מערות כנטיפים וזקיפים).
השיטה יכולה לשמש לתיארוך סלעים עתיקים בהרבה מסלעים אותם מתארכים בשיטת פחמן-14, כיוון שזמן מחצית החיים של האיזוטופ תוריום 230 נמשך כ-75,000 שנים, בעוד שזמן מחצית החיים של האיזוטופ פחמן 14 נמשך כ-5700 שנים "בלבד".
השיטה מבוססת על מדידת התפרקויות האיזוטופ תוריום 230 הנוצר מהתפרקות אורניום 234. המסיסות של תוריום במים אפסית ולעומתו אורניום מסיס במידת מה כך שחומר שמקורו בשיקוע יונים מומסים במי ים מכיל כמות מסוימת (כמה חלקים למיליארד עד כמה חלקים למיליון) של אורניום אך אינו מכיל תוריום.
התוריום אותו מוצאים באבן גיר או באלמוג הוא, לכן, תוצר התפרקות של האורניום שהושקע עם היווצרות המוצק וכך יכול לשמש לתיארוך זמן ההיווצרות.
אורנית שוורץ (נולדה ב-21 ביוני 1979 בישראל) היא כדורסלנית עבר ישראלית, ששיחקה בעמדת הסמול פורוורד.
שוורץ החלה את דרכה במחלקת הילדות של אליצור מכבי נתניה.
ומשם המשיכה לנבחרת הכדורסל של תיכון אוסטרובסקי רעננה.
ולקבוצת הבוגרות של מכבי רעננה
שיחקה באליצור רמלה (שם זכתה באליפות).
ושיחקה שנתיים בארצות הברית במכללת ויליאם ומארי.
בתחילת עונת 2003/04 היא ניסתה את מזלה בליגה האיטלקית בקבוצת פירולו סיציליה, אבל אחרי כמה מחזורים חזרה לישראל וחתמה בקבוצת מכבי רמת חן.
היא שיחקה שנתיים באנדה רמת השרון וזכתה בשני גביעים.
שוורץ קלעה 6.3 נק' והוסיפה 2.8 ריב' ב-25.2 דקות למשחק בעונת 07/08, שהייתה השנייה ברציפות שלה בבנות השרון.
בעונת 2008/09 שיחקה באליצור מכבי נתניה.
בחודש יולי 2009 חתמה בקבוצת מכבי אשדוד.
ובנוסף לכך, מונתה למנהלת בית ספר לכדורסל של האגודה.
בעונת 2010/2011 שיחקה שוורץ באליצור רמלה, עמה זכתה בטרבל היסטורי בגביע המדינה אחרי שניצחה את מכבי רמת חן אליפות המדינה לאחר שניצחה את מכבי אשדוד ובגביע היורוקאפ לאחר ניצחון על אראס הצרפתית.
בחודש אוגוסט 2011 הודיעה שוורץ על פרישה ממשחק פעיל, עקב כאבי גב טורדניים בחמש שנים שלפני הפרישה.
אורנית שוורץ השתייכה לסגל נבחרת ישראל משנת 2000. בשורותיה אף שימשה כקפטנית.
רגע השיא שלה במדים הלאומיים הוא משחק הניצחון מול נבחרת גרמניה, בו קלעה 36 נקודות.
בסך הכל 73 משחקים (6.6 נקודות למשחק).
אורְנית רז (נולדה בשנת 1971) היא מנהלת ודירקטורית, בין הנשים הבודדות ששימשה כיו"ר דירקטוריון בחברות הממשלתיות.
שימשה כמנכ"לית תאגיד המיחזור אל"ה וכיום מנכ"לית של ארגון בית אקשטיין מקבוצת דנאל.
רז נולדה בשנת 1971 בכפר הנוער ימין אורד, לאנשי חינוך שנמנו עם סגל המקום.
לאחר מכן עברה עם משפחתה לאילת, שגם בה עסקו הוריה בחינוך.
כעבור עשר שנים התיישבה המשפחה במושב תקומה.
היא למדה באולפנת בני עקיבא בערד, והייתה פעילה ומדריכה בתנועת הנוער בני עקיבא.
בשירותה הצבאי שמשמה כמפקדת מחלקה (מ"מ) ושוחררה בדרגת סגן.
רז בעלת תואר דוקטור מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של הטכניון, והתמחתה בתחומי אסטרטגיה וניהול וכלכלה התנהגותית.
את הפוסט-דוקטורט שלה למדה בבית הספר למנהל עסקים Sloan במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שבארצות הברית.
בעת הזו גם זכתה ל"מלגת פולברייט" (Fulbright Scholar Program).
כחוקרת ב-MIT פרסמה מאמרים שונים בתחומי הכלכלה, האסטרטגיה והשיווק.
היא משמשת כעמיתת מחקר של המוסד עד היום.
בין השנים 2004 ל-2007 ניהלה מיזם מחקרי רחב היקף שעסק בלמידת הרשתות החברתיות כמנגנון להעברת ידע בין חוקרים ומדענים בתעשיית הביו-טכנולוגיה.
המיזם נערך ב-MIT בשיתוף בית הספר למנהל עסקים, המרכז ליזמות ב-MIT, הפקולטה לביולוגיה והפקולטה לכימיה, והשתתפו בו מאות אנשי מקצוע, ביניהם: מדענים, חוקרים, מהנדסים ואנשי אדמיניסטרציה.
במקביל, בשנת 2004 ייסדה רז רשת חברתית אינטרנטית של קהילת חוקרים בינלאומית בתחומי הניהול בשם "IsraelNetwork".
הקהילה הורכבה מכ-100 חברי אקדמיה, ישראלים וכאלה בעלי זיקה ישראלית ופועלת למעבר ידע רלוונטי בין החוקרים.
בשנת 2007, לאחר שובה לישראל, מונתה למנכ"לית הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל.
בתפקיד זה פעלה לקידום חקיקה "ירוקה" ולמען הקמת מיזמים סביבתיים ופרויקטים חדשים בתחום.
בהמשך הקימה את העמותה לקידום הסביבה האורגנית בישראל והיא פעילה בה עד היום.
כמו כן, היא הייתה חלק מהגרעין המייסד של שדולת חוף הכרמל, וחלק מהצוות שניסח את האמנה הסביבתית-חברתית "אמנת חוף כרמל".
בנוסף, היא הייתה בין יוזמי כתיבת תקנות החוק האורגני וביצוען.
במאי 2010 הקימה את השוק האורגני במתחם "התחנה" שליד שכונת נווה צדק שבתל אביב.
רז פעלה כדי ליישם את הידע המחקרי בתחומי הכלכלה והסביבה ומיישמת מודלים של ממשל תאגידי בארגונים אותם היא מנהלת.
בין היתר, ביוזמתה הופעלו מודלים מכלכלה התנהגותית של נוהלי אכיפה בחקלאות האורגנית מול מגדלים או יצרנים בישראל בשיתוף פעולה עם הרגולטורים השונים: משרד הכלכלה, משרד הבריאות, משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה.
במהלך הקריירה שלה שימשה במגוון תפקידי ניהול בכירים במשק הישראלי והייתה בין הנשים ששימשו כיו"ר דירקטוריון ברשות החברות הממשלתיות.
בין תפקידיה שימשה כמנכ"לית איגוד תעשיות המזון בישראל (בשנים 2013–2015).
בשנת 2020 מונתה רז למנכ"לית תאגיד המחזור אל"ה.
בנובמבר 2025 מונתה למנכ"לית בית אקשטיין.
רז כיהנה כמנכ"לית המוסד לבטיחות ולגהות.
היא הובילה לתהליכי הבראה ולרפורמה משמעותית בארגון, לצמיחה והתייעלות.
בין השאר הובילה ל"טרנספורמציה דיגיטלית" בארגון (נושא בו עסקה בעבודת הדוקטורט שלה).
כמו כן הקימה רז מוקד לאומי חדשני לדיווח, מיפוי ובקרה על מפגעים לאומיים.
היא הקימה במוסד לבטיחות ולגהות מרכז מחקר יישומי
רז כיהנה בוועדות ודירקטוריונים שונים בין היתר הייתה יו"ר דירקטוריון המועצה הישראלית לצרכנות (רשות החברות הממשלתיות) 2016-2018. הייתה חברה בוועדת הגוי, המדען הראשי, משרד החקלאות 2007-2013. חברה בוועדה מייעצת לפקולטה להנדסה - שנקר מ-2021. חברה בחבר המנהלים, מכללה אקדמית עמק יזרעאל- 2018-2020. כמו כן חברת המועצה לאומית לבריאות העובד 2016-2020.
חברה בדירקטוריון חברת אישור, פיקוח והתעדה (מועצת הצמחים) 2007-2013. חברה בוועדה לפטורים ומיזוגים ברשות ההגבלים (רשות התחרות) - 2016-2017. חברה בהנהלת התאחדות החקלאים 2007-2013. חברה בוועד המנהל של "חיים וסביבה", 2010-2013.
הייתה חברה בוועדת היגוי מנהלת ההסמכה לגופי אישור ובקרה, השירותים להגנת הצומח 2007-2013. בקרן פולברייט הייתה חברה בוועדת ביקורת, 2007-2014.
בשנת 2012 זכתה בפרס הגלובוס הירוק.
רז נכללה ברשימת "40 הצעירים המבטיחים" של הירחון "דה מארקר".
נשואה לאיתן רז, מתגוררת בניר עציון ואם לארבעה.
אורניום שש פלואורי (Uranium hexafluoride) הוא תרכובת כימית הבנויה מאטום אורניום ושישה אטומי פלואור ונוסחתה UF6. החומר משמש בתהליך העשרת האורניום לייצור דלק גרעיני ונשק גרעיני.
בתנאי חדר החומר הוא מוצק גבישי לבן, רעיל מאוד, מגיב בחוזקה עם מים ומשתך את רוב המתכות.
אורניום הקסה פלואורי מגיב עם אלומיניום ויוצר שכבה דקה של AlF3 המגינה על המתכת משיתוך נוסף.
אורניום שש פלואורי סונתז לראשונה בשנת 1909 על ידי הכימאי הגרמני אוטו רוף (Otto Ruff) מאורניום 5 כלורי בתגובה
כיום, דרך ההפקה המקובלת היא מעוגה צהובה - תחמוצת אורניום טחונה.
חומר הגלם מטופל בחומצה חנקתית לקבלת תמיסה של אורניל ניטראט UO2(NO3)2. אורניל ניטראט טהור מופק מהתמיסה באמצעות מיצוי ומטופל באמוניה לקבלת התרכובת אמוניום די-אורנאט NH4)2U2O7).
חומר זה מחוזר באמצעות מימן לתת את התחמוצת UO2. התחמוצת הופכת לאורניום 4 פלואורי UF4 על ידי תגובה עם חומצה פלואורית HF וחמצון של האורניום הארבע פלואורי באמצעות גז פלואור F2 נותן אורניום 6 פלואורי.
דרך הפקה אחרת היא תגובה של אורניום מתכתי עם כלור שלוש פלואורי:
ניתן לקבל UF6 גם בתגובה של אורניום ארבע פלואורי עם חמצן
אורניום 6 פלואורי מגיב עם מים בתגובה האקסותרמית:
וכן עם גז מימן בתגובה
אורניום שש פלואורי הוא חומר מחמצן וחומצת לואיס המסוגלת להיקשר לפלואוריד למשל בתגובה עם נחושת דו פלואורית בה מתקבל יון אורניום שבע פלואורי Cu(UF7)2
אורניום 6 פלואורי מגיב עם סיליקה בחומצה פלואורית נוזלית בתגובה:
משתמשים באורניום 6 פלואורי להעשרת אורנים הן באמצעות צנטריפוגות והן בשיטת הדיפוזיה הגזית.
החומר מתאים ליישומים אלו משום שקל לנדף אותו ומשום שליסוד פלואור רק איזוטופ יציב אחד, כך שכל ההבדל במסות המולקולריות נובע מהמצאות איזוטופים שונים של אורניום.
אורניתולסטס (שם מדעי: Ornitholestes) הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה שחי בתקופה יורה עליון, לפני 154 מיליון שנה, במערב לאוראסיה.
פירוש שמו של דינוזאור זה הוא עוף גנב.
נמצא רק מאובן אחד של האורניתולסט, במדינת ויומינג שבארצות הברית, המוצג בימינו במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
כמה חוקרים מעריכים שמדובר באותו המין של הצלורוס ואולי במין של טייניקולגראוס.
היה זה יצור מהיר בעל לסתות מוארכות, ראש קטן, זרועות ארוכות, אך לא הרבה יחסית לתרופוד, וזנב ארוך.
במאובן שהתגלה לה היו הרבה עצמות.
אורכו היה 2–3 מטרים והוא שקל עד 15 ק"ג.
ככל הנראה היה האורניתולסט טורף מהיר, שחיפש יצורים קטנים וחלשים ואולי גם צד עופות או דגים וייתכן שגם שדד קיני דינוזאורים אחרים.
ככל הנראה צד בלהקות דינוזאורים צמחוניים קטנים.
האורניתולסט מופיע בתרבות בסדרה "ללכת עם דינוזאורים" בפרק על הזאורופודים.
בפרק הוא אוכל בשר השודד את קני הדיפלודוקוסים ואוכל את הצעירים שלהם אך מניח להם לאחר שעוברים גובה מסוים.
בסרט הוסיפו לו ציצה אחורית, עור כחול צידי הלסתות וזיז קרני קטן בקצה החוטם.
הוא מופיע כנבלה בספר השני של "פארק היורה" אך לא מופיע בסרטים.
בנוסף הופיע בסדרות "מהפכת הדינוזאורים" ו"הדינוזאורים!", ובמשחקי המחשב "עולם הדינוזאורים" ו"פארק היורה 3: בניית פארק".
אורניתוכירוס (שם מדעי: Ornithocheirus) הוא סוג זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה שחי בתור הקרטיקון לפני 105 עד 100 מיליון שנה מזמננו.
מאובניו נמצאו במספר אתרים ובעיקר בברזיל ובאנגליה.
בעבר סברו שיצור זה היה מגדולי הפטרוזאורים, עם מוטת כנפיים באורך של 12 מטרים ומשקל של 100 ק"ג אך בהמשך התברר שמוטת הכנפיים הגיעה לא יותר מאשר 6.5 מטר.
הוא דמה במראהו לסוגי הפטרוזאורים אנהגוארה וקולובורינכוס (Coloborhynchus).
לכולם היה מבנה גוף בעל עצמות חלולות, כנפי עור גדולות וראש קטן עם צוואר ארוך ו"מקור" מלא שיניים שצורתו הזכירה את מקור הכפן.
יצור זה דאה על זרמי אוויר חם.
לא ברור איך הוא חי, אך ייתכן שהיה צייד, אוכל נבלות או אוכל דגים.
אורניתוכירוס מופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים, אך ייתכן שהיצור המדובר שם מבוסס על טרופאוגנטוס (Tropeognathus).
אורניתוכיריים (שם מדעי: Ornithocheiridae) היא משפחה של זוחלים מעופפים מסדרת הפטרוזאוריה שחיו בתקופת הקרטיקון והיו מאחרוני הפטרוזאורים בעלי השיניים.
יצורים אלה היו גדולים מאוד, והגדול שבהם היה האורניתוכירוס שהגיע למוטת כנפיים של 12 מטרים ומשקל 100 קילוגרם.
הם היו בנויים לתעופה חסכונית של דאייה, והיה להם חרטום מוארך מלא שיניים מחטיות.
יצורים אלה ניזונו בעיקר מדגים.
אורנימגלוניקס (שם מדעי: Ornimegalonyx; משמעות השם: "העוף גדול הטפרים") הוא סוג של עוף דורס נכחד ממשפחת הינשופיים אשר חי בסוף תקופת הפליסטוקן באי קובה שבאיים הקריביים.
ככל הנראה הוא היה הגדול שבדורסי הלילה מעולם.
מאובניו התגלו בקובה ב-1954 ותחילה נחשב למין של עוף אימה אך בהמשך התברר שהוא היה סוג של ינשוף הקרוב לסוג לילית.
התגלו 4 מינים בסוג זה ועוד מין בוטל.
האורנימגלוניקס היה ינשוף בגובה 1.1 מטרים ובמשקל 9 ק"ג, גדול בהרבה מגדול דורסי הלילה המודרניים, אוח מצוי שמגיע למשקל 4 ק"ג.
עקב טפריו הגדולים הוא יכל להרוג טרף גדול גם ממנו, עד למשקל 17 ק"ג בממוצע מה שאולי הופך אותו לטורף-העל של האי.
הוא הסתתר במחילות כמו כוס המחילות המודרני אך לא היה דומה לו.
עוף זה היה שוכן קרקע בעל רגליים מוצקות וזנב קצר שיכל לרוץ במהירות אחרי טרף.