tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחתו של היידריך החזיקה במעמד חברתי גבוה ובאמצעים כספיים ניכרים.
אביהם, ריצ'רד ברונו היידריך, היה זמר אופרה, מייסד קונסרבטוריון למוזיקה בהאלה וחינך את שלושת ילדיו לפטריוטיות גרמנית.
היידריך היה אובר-שטורמפיהרר (סגן) באס אס, עיתונאי ומוציא לאור של עיתון החיילים, "Die Panzerfaust".
בתחילה היה מעריץ נלהב של אדולף היטלר.
אך תפנית חדה בתפיסת עולמו חלה לאחר ההלוויה הממלכתית של אחיו ריינהרד בברלין ביוני 1942, אז קיבל היינץ חבילה גדולה שהכילה את תיקי אחיו, ששוחררה מלוקר שלו במטה הגסטפו.
היינץ הסתגר בחדרו עם המסמכים.
למחרת בבוקר הבחינה אשתו שבעלה ישב כל הלילה ועיין בשקידה במסמכים, כמו כן שרף חלק מהם.
היידריך, שהיה בחופשה מהצבא לא הצליח לנהל שיחה עם אשתו ולדבריה והיה שרוי בהלם מוחלט ומצב נפשי קשה.
המסמכים בחבילה היו ככל הנראה תיקים אישיים של ריינהרד היידריך, מהם הבין היינץ לראשונה את סדרי הגודל של ההשמדה השיטתית של היהודים, הפתרון הסופי.
לאחר מכן, היינץ גמר אומר בליבו לסייע ליהודים להימלט מצפורני הנאצים על ידי זיוף תעודות זהות והדפסתם בבתי הדפוס של "Die Panzerfaust".
כאשר בנובמבר 1944 ועדה כלכלית בראשות פרקליט מדינה חקרה את מערכת ה-"Die Panzerfaust", היינץ חשש שנחשף וירה בעצמו כדי להגן על משפחתו מפני הגסטפו שייתכן מחשש שישלמו גם הם על חלקו בסיוע ליהודים.
בפועל, עורך הדין לא ידע דבר על הזיופים, ורק ניסה לברר את הסיבה למחסור באספקת נייר.
אולם לדברי אחיינו היידר, היידריך התאבד בגלל תיק צבאי תלוי ועומד נגדו בגין גניבה ושחיתות.
להיינץ היידריך היו חמישה ילדים.
בנו הבכור פיטר, (1931–2000), היה זמר קברט גרמני ידוע, וכתב ספר על ילדותו, אביו ודודו.
בספר מתאר פיטר כיצד, כנער, הוא נהנה מהתהילה של היותו אחיינו של ריינהרד היידריך.
בתקופת הילדות הוא חשב על דודו כספורטאי מצליח ומוזיקאי רגיש.
בפראג, הבחין שדודו הפך ל"גדול".
פיטר הפיק תועלת רבה מהיותו אחיינו של היידריך.
גם לאחר המלחמה עדיין חש גאווה מסוימת ביחסים המשפחתיים, אם כי לא כל כך בגלוי.
אבל לבסוף נאלץ להודות שריינהרד היידריך היה אדם רשע ומתועב, שהיה מהמעורבים הבולטים בשואת יהודי אירופה ובפשעים אחרים.
פיטר נפטר ב-22 בנובמבר 2000, לאחר מחלה ממושכת.
היינץ בארט היה חבר בדרג הביניים של ואפן אס אס – הזרוע הצבאית של האס אס, בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה פושע מלחמה היחיד שהורשע בחלקו בטבח אורדור-סור-גלאן בשנת 1944. הוא האושם על ידי בית המשפט בגרמניה המזרחית בשנת 1983 ונכלא עד שנת 1991.
בארט הצטרף בשנת 1938 לכוח הצבאי למחצה National Socialist Motor Corps.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ביום השנה לניסיון הפיכה הפוטש במרתף הבירה של אדולף היטלר.
בארט התגייס למשטרה הצבאית שם מונה לקצין, שנשפט בבית המשפט במזרח גרמניה בשנת 1983נמצא בזמן שהיה במשטרה היה אחראי להוצאה להרוג של 92 אזרחים צ'יכים.
על פי ההיסטוריון Eduard Stehlík הוא היה גם אחראי להרג של אזרחים בלז'אקי.
ב- 10 בפברואר 1943 הצטרף לאס אס בהתחלה לדיוויזיית הפאנצר אס אס העשירית מאוחר יותר הצטרף לדיוויזיית השלישית ואחר כך לדיוויזיית השנייה שם לחם בחזית המזרחית שם היה תחת פיקודו של אדולף דיקמן.
ביוני 1944 השתתף בטבח אורדור-סור-גלאן בעדותו אמר שהוא בעצמו ירה בכמה אנשים וגם שלא היה מטרה צבאית להרג האנשים.
לאחר המלחמה חזר בארט לעיר הולדתו ברנדנבורג הנמצאת בגרמניה המזרחית בשם בדוי.
באותו זמן נשפט בצרפת שלא בפניו ונגזר דינו למוות.
ב-14 ביוני 1981 זוהה ותוחקר על ידי השטאזי ונשפט בשנת 1983 למאסר עולם, השופט החליט לא לגזור עליו עונש מוות משום שבארט שיתף פעולה בחקירה.
בארט טען שהוא לא אשם כי הוא מילא פקודות, בזמן שהוא עמד על דוכן העדים הוא הביע חרטה על הטבח.
בארט שוחרר בשנת 1997 עקב גילו המבוגר, בארט טען שהוא היה מספיק זמן בכלא ושהוא קיבל את עונשו.
עקב נכות ברגלו הוא היה מקבל קצבת נכות, בשנת 2000 החליט בית המשפט בפוטסדאם לבטל לו קצבת הנכות משום שהוא פושע מלחמה.
בשנת 2001 חוקק הבונדסטאג חוק על ביטול קצבת הנכות של פושעי המלחמה.
היינץ האנוש בדרלה (בסלובקית: Heinz Hanuš Baderle; 23 ביולי 1917 – 4 במרץ 2001) היה שחיין יהודי-סלובקי, אלוף ושיאן צ'כוסלובקיה במשחי הגב.
מגיל 11 החל להתאמן בשחייה במועדון בר כוכבא ברטיסלאבה בהדרכתו של פבל שטיינר.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה ב-4 באוגוסט 1935 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב ביחד עם אבלס ופבל שטיינר.
כשחיין יהודי הוא סירב להשתתף באולימפיאדת ברלין.
בתחרות שנערכה ב-19 באפריל 1936 הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא צ'כוסלובקיה חדש של 1:13.8 דקות.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-24 באפריל הוא קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא לאומי חדש.
בתחרות שנערכה ב-6 ביולי הוא שיפר את שיאו במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה ב-18 וב-19 ביולי הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב, במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב ביחד עם מרטין פרוכט ופבל שטיינר בשיא לאומי חדש ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אבלס, מרטין פרוכט ופבל שטיינר.
בתחרות שנערכה ב-18 באוקטובר הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא לאומי חדש.
בתחרות שנערכה ב-13 בפברואר 1937 הוא קבע במשחה ל-50 מטר גב ובמשחה ל-100 מטר גב שיא לאומי חדש.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-20 בפברואר הוא שיפר את שיאיו אלה.
בתחרות שנערכה ב-30 באפריל הוא קבע במשחה ל-400 מטר גב שיא לאומי חדש של 5:56.2 דקות בתחרות שנערכה ב-15 במאי הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא לאומי חדש נוסף.
בתחרות שנערכה ב-11 ביוני 1938 הוא קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא לאומי חדש.
ד"ר פבל שטיינר, המאמן הראשי של המועדון, ארגן ולקח חלק ניכר מהשחיינים הטובים ביותר של מועדון בר כוכבא ברטיסלאבה לטיול ללונדון, משם לא חזרו, ובכך נמנע מהם הגירוש והרצח.
בלונדון הם חיזקו את נבחרת הייצוג של בריטניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בדרלה התנדב לצבא ולקחו חלק במאבק נגד הפשיזם.
הוא שרת כסגן בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
לאחר שחרורו מהצבא, הוא חזר לצ'כוסלובקיה, אך לא מצא עבודה ולכן חזר לבריטניה ומשם לסידני, אוסטרליה, שם התיישב עד למותו.
יתר חבריו שניצלו התפזרו ברחבי העולם.
גרץ (3 באפריל 1904 – 1 באפריל 1971) היה סופר ואיש עסקים ישראלי בימיה הראשונים של הספנות בישראל.
גרץ נולד בלייפציג, גרמניה, לאברהם-רודולף וסלמה גרץ.
עלה לארץ ישראל בשנת 1923. בשנות ה־40 ובתחילת שנות ה־50 כיהן כמנהל הכללי, ובהמשך כנשיא, של חברת הספנות מ.
החברה הוקמה בשנת 1905 על ידי מאיר דיזנגוף, לימים ראש עיריית תל אביב.
לאחר שנים צירף אליו דיזנגוף אנשי עסקים נוספים לחברה, ובהם היינץ גרץ ומאיר אריסון.
על פי ההסכם בין השותפים, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים.
גרץ, שנותר אחרון, היה לבעלים יחיד של החברה, שהמשיכה להיקרא בשמה המקורי.
כמו כן שימש כנציג המכירות של חברת U.S.
Steel בחיפה וכנשיא לשכת הספנות הישראלית בחיפה בין השנים 1947- 1949.
בשנת 1950 רכשה החברה בארצות הברית שלוש ספינות ישנות בנות כ-30 שנה.
לאחת מהן, בת 9,440 טון, קרא היינץ גרץ על שם אביו "אברהם גרץ".
ספינה זו הייתה מעורבת בפרשת הספינה אברהם גרץ, שהתרחשה בשנת 1952, ועוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם.
רב חובל הספינה, אדן גרץ בנו של היינץ, השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
בשנת 1952 גרץ העביר את הבעלות על חברת דיזיגוף למדינה באמצעות חברת שוהם, קודמתה של צים.
פרש מעסקיו ועבר להתגורר בטירה ההיסטורית קסטלו וינצ'יליאטה שליד פירנצה, איטליה, שם עסק בכתיבה ספרותית.
במשך עשר שנים חקר וכתב את ספרו The Symbolic Language of Vincent van Gogh – הערכה על יצירתו של האמן, שיצאה לאור בהוצאת מקגרו-היל בשנת 1964. בעת פטירתו עבד על ספר נוסף בשם "סמלי החלומות".
אחיו פול היה מפיק סרטים, שהפיק את סרט פרמאונט "האם פריז בוערת?".
ב-1926 נשא לאישה את רחל, ילידת ירושלים (1905) בת שמואל ורשה בן-טובים, נכדת יצחק-אייזיק בן-טובים.
אחותה הייתה אספנית האמנות אילה זקס אברמוב; לזוג היו שני בנים - ד"ר אדן גרץ והפסל גדעון גרץ; אחותו, אילזה, הייתה פסיכואנליטיקאית והמתגוררת הראשונה ברחוב פרויד בחיפה.
היינריך בֶּל היה מחשובי הסופרים בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חתן פרס נובל לספרות (בשנת 1972).
היינריך בל נולד ב-21 בדצמבר 1917 בקלן.
בנם השישי של ויקטור בל, נגר אומן ומגלף בעץ, ושל אשתו מריה.
באותה עת שרר בעיר רעב כבד בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
כשהיה בן ארבע עברה המשפחה למחוז רדרברג המרוחק מן המרכז.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה על-שם הקיסר וילהלם, בית ספר יסודי בקלן ללימודים קלאסיים.
המשבר הכלכלי הוביל להתמוטטותו של בנק אומנים קטן, בו נהג אבי המשפחה להשקיע את כספם.
המשפחה נאלצה למכור את הבית ברדרברג ולחזור אל החלק הדרומי של העיר קלן.
על משפחת בל עברו שנים קשות, כמו גם על משפחותיהם של שאר שלושה מיליוני המובטלים.
הם מישכנו את חפציהם ומה שלא מושכן, עוקל על ידי שליחי ההוצאה לפועל.
בשנת 1938 נקרא בל ל'שירות עבודה'.
בקיץ הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קלן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא בל לשירות צבאי בצבא הגרמני.
הוא נשלח למחנה אימונים באוסנבריק ומשם לשירות במקומות שונים.
בשנת 1942 הוא נישא לארוסתו אן-מארי קך, ובשנת 1944 מתה אימו מהתקף לב במהלך הפצצה על קלן מהאוויר.
בל לא היה מעוניין בקידום לדרגת קצונה ונמנע משירות פעיל.
בתחילה הגיש בקשות שחרור לצורך לימודים; לאחר מכן דיווח על מחלות או זייף אישורי חופשה.
לקראת תום המלחמה ערק מהצבא והסתתר עם אשתו והתגורר בריינלנד, אך בסוף פברואר 1945 חזר לצבא כדי שלא להיחשב לעריק ולהיות מוצא להורג.
זמן קצר לאחר מכן נפל בשבי הצבא האמריקאי ונכלא במחנה שבויים עד ספטמבר 1945. באותה שנה נולד בנו כריסטוף, שמת זמן קצר לאחר לידתו.
בשנת 1946 חזרה משפחת בל לעיר קלן והתגוררה בבית הרוס למחצה.
בל נרשם לאוניברסיטה שוב כדי לקבל תלושי קצבה, ועבד גם כעוזר נגר אצל אחיו אלואיס.
אן-מארי קיבלה משרת הוראה בבית ספר תיכון ולקחה על עצמה את עול הפרנסה.
באותה שנה התחיל בל לכתוב באופן קבוע.
הוא כתב שני רומאנים: "צלב בלא אהבה" (Kreuz ohne Liebe) ו"המלאך האילם" (Der Engel schwieg) – שניהם פורסמו רק לאחר מותו.
הוא כתב גם סיפורים קצרים, קטעי מחזות, מאמרים ושירים.
רבות מיצירות אלו הסתמכו על חוויותיו בתקופה הנאצית, במלחמה ובתקופה שלאחריה.
בחודש מרץ 1947 הגיש בל בפעם הראשונה את סיפוריו הקצרים לכתבי עת ולעיתונים.
ב-3 במאי זכתה יצירה ראשונה מפרי עטו של בל לראות אור - העיתון Rheinischer Merkur פרסם את אחד מסיפוריו בגרסה מקוצרת מאוד: הסיפור "לפני הטיפוס על החומה" (Vor der Eskaladierwand) ראה אור בשם "מהתקופה הפרה-היסטורית" (Aus der Vorzeit).
בשנת 1948 נולד בנו ריימונד.
בשנת 1949 חתם בל על חוזה ההוצאה לאור הראשון שלו: פרסום הספר "הרכבת נהגה לדייק" (Der Zug war puenktlich; תורגם לעברית בשם "הרכבת הגיעה בזמן").
אולם התמלוגים מהספר לא הספיקו כדי לקיים את המשפחה, ובני בל היו במצוקה כלכלית.
היינריך חיפש עבודה ברדיו או בהוצאה לאור ושקל להפסיק לכתוב.
בשנת 1950 נולד הבן השני - וינסנט.
לצורך מפקד האוכלוסין של שנת 1950 קיבל בל משרה זמנית בעיריית קלן.
קובץ סיפורים קצרים פרי עטו בשם: "...Wanderer, kommst Du nach Spa" ("ההלך, אם תבוא לספ (רטה)") יצא לאור.
בשנת 1951 הוזמן בל למפגש של הפורום הספרותי החשוב ביותר בגרמניה, קבוצת 47 (Gruppe 47), וקיבל שם פרס על סיפורו הקצר "כבשה שחורה".
באותה השנה הוא גם פרסם את הרומן "אדם, אייכה?".
בשנת 1952 התמקדה יצירתו של בל יותר ויותר בבעיות העכשוויות של גרמניה המערבית.
הוא כתב מאמרים וביטא בהם את דעותיו על המצב הפוליטי ואף העלה ביקורת על זניחת אמות המידה המוסריות לטובת עניינים כלכליים, חברתיים ופוליטיים.
בשנת 1954 פרסם בל את הרומן "מחר ואתמול".
באותה שנה ביקר בל לראשונה באירלנד, ומעתה ואילך בילה בל תקופות ארוכות במדינה זו.
שם – לפי יומנו – כתב 68 יצירות קצרות וארוכות, ובהן הרומן "לחם השנים הראשונות" (Das Brot der frühen Jahre).
באותן שנים תרגמה אשתו אן-מארי, לעיתים בעזרתו של היינריך, מכִּתביהם של סופרים איריים, ובהם ג'ורג' ברנרד שו, שון או'קייסי, ג'ון מילינגטון סינג, פלאן אובריאן ו.
בשנת 1955 פרסם בל את הספר "לחם השנים הראשונות", "מחר ואתמול" זכה בפרס המו"לים הצרפתים לרומן הזר הטוב ביותר, ובל הפך לחבר באגודת הסופרים של מערב גרמניה.
בשנת 1956 חתם בל, יחד עם 105 אמנים וסופרים אחרים, בהם ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי ופבלו פיקאסו, על עצומת מחאה נגד הדיכוי הסובייטי של ההתקוממות ההונגרית כמו גם נגד פלישת צרפת ובריטניה למצרים.
בשנים הבאות פרסם בל את "היומן האירי", "Doktor Murkes gesammeltes Schweigen" (תורגם לעברית בשם "שתיקותיו המקובצות של ד"ר מורקה") ו-"ביליארד בתשע וחצי".
ב-13 באוגוסט 1961, לאחר בניית חומת ברלין והמחלוקת החריפה סביב שאלת התפקיד שיש לסופרים בתור "מצפון האומה", פנה בל יחד עם עוד 22 סופרים לאו"ם בבקשה להעביר את מרכז האו"ם לברלין על שני חלקיה.
בשנת 1962 פרסם בל שני סיפורים: "כשהמלחמה פרצה" ו"כשהמלחמה הסתיימה".
באותה שנה הוא גם נסע לראשונה לברית המועצות.
בשנת 1965 הגן בל במספר מאמרים על הסופר והזמר-יוצר המזרח-גרמני וולף בירמן מפני התקפות התקשורת המזרח-גרמנית.
בשנת 1967 זכה בל באחד הפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בגרמניה - פרס ביכנר.
באותה שנה התדרדרה בריאותו והוא סבל מסוכרת ודלקת הכבד.
במאי 1968, במהלך עצרת נגד חוקי חירום חדשים, נאם בל בפני 70,000 מפגינים בבון.
אגודת הסופרים הצ'כית הזמינה את בל וכן את אראגון וסרטר, לבקר בצ'כוסלובקיה.
בחודש אוגוסט באותה שנה נסע בל לפראג וחזה שם במו עיניו בפלישת כוחות ברית ורשה ובקץ ניסיונות הדמוקרטיזציה של אלכסנדר דובצ'ק.
בשובו, שכר בל בית ישן בלנגרנברויך, כפר ליד דורן בהרי אייפל.
בשנת 1969, במפגש פתיחה של אגודת הסופרים הגרמנים, נשא בל נאום על 'קץ הצניעות'.
המערך הפוליטי והקואליציה החדשה בממשלת הסוציאל-דמוקרטים והליברלים נטעה בבל תקווה למדיניות המבוססת על ערכי מוסר, במיוחד בכל הקשור במזרח אירופה.
במהלך בחירות 1972 הוא הודיע על תמיכתו בסוציאל-דמוקרטים.
המצב הפוליטי במערב גרמניה נעשה מתוח יותר ויותר עקב עליית הטרור ותגובת-היתר של הממשלה.
פוליטיקאים ועיתונים שמרנים רבים כינו את בל ואינטלקטואלים אחרים 'האבות המאמצים של הטרור'.
ביחד עם אשתו אנה-מרי בל עסק בתרגום מאנגלית.
הם תרגמו כ-70 יצירות של או.
הנרי, ברנרד מלמוד, ג'רום דייוויד סלינג'ר, ג'ורג' ברנרד שו, אליס דילון וסופרים נוספים.
בשנת 1970 נבחר בל להיות נשיא אגודת הסופרים (PEN) של גרמניה המערבית.
בשנת 1971 במפגש ה-38 של מועדון אגודת הסופרים הבינלאומית בדבלין נבחר בל לתפקיד נשיא האגודה.
הוא ארגן מסע ציבורי שקרא לממשלת ארצות הברית להפסיק את ההליכים המשפטיים נגד פעילת זכויות האזרח אנג'לה דייוויס.
בשנת 1972 הוענק לבל פרס נובל לספרות.
בשנת 1973 נבחר "תמונה קבוצתית עם גברת", אותו פרסם בל בשנת 1971, לספר החודש בארצות הברית.
בתגובה לרדיפה הגוברת של סופרים ואינטלקטואלים ברחבי העולם, קרא בל לפוליטיקאים ממזרח וממערב כאחד "לשים קץ למושג הצבוע של הימנעות מהתערבות בענייניה הפנימיים של מדינה אחרת".
בשנת 1974 נעצר בברית המועצות אלכסנדר סולז'ניצין, ולאחר מחאות בינלאומיות הוא גורש מהמדינה.
הוא הגיע לגרמניה ושהה שם אצל בל.
באותה שנה פרסם בל את "הכבוד האבוד של קתרינה בלום".
בשנת 1981 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי של בל "מה יצא מהילד הזה?" (?Was soll aus dem Jungen bloss werden).
ב-10 באוקטובר נאם בל מול 300,000 איש בעצרת שלום בבון.
בשנת 1982 יצא בל במסע ציבורי נגד התנאים בפולין לאחר ההפיכה הצבאית.
באותה שנה עברה משפחת בל למרטן, ליד קלן וריימונד, בנו של בל, נפטר, והיינריך בל קיבל אזרחות כבוד של העיר קלן.
בשנת 1983 המשיך בל בפעילותו הפוליטית ודרש במכתב פומבי לשלטונות הסובייטיים את שחרורו של אנדריי סחרוב.
הוא ניהל מסע ציבורי, יחד עם סופרים נוספים, נגד ניסיונותיה של ממשלת ארצות הברית להפיל את המשטר הסנדיניסטי בניקרגואה.
אף על פי שמצב בריאותו לקוי, הוא השתתף בחסימת מגורי חיילי ארצות הברית בגרמניה במחאה על תוכניות נאט"ו להציב טילים גרעיניים חדשים.
לקראת הבחירות במערב גרמניה, הודיע בל על תמיכתו במפלגת הירוקים.
הרשימה מסודרת לפי סדר יציאת הספרים לאור בארץ.
תמונה קבוצתית עם גברת (1971), תרגם חיים איזק, (רוב השירים שבספר תורגמו על ידי פסח מילין), זמורה ביתן, 1973.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום (1974), או: איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך, תרגם חיים איזק, זמורה ביתן, 1976.
ביליארד בתשע וחצי (1959), תרגם בצלאל וכסלר, זמורה ביתן, 1978.
מצור של חרדה, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1982.
המורשת, תרגם גדעון טורי, אדם, 1984.
ההתקפה, תרגמה איריס בן-נון, זמורה ביתן, 1990.
הגנרל עמד על גבעה - סיפורים מן המלחמה, תרגם רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1997.
הרכבת נהגה לדייק (1949), תרגם אברהם הוס, מסדה, 1982. תורגם שוב בשם הרכבת הגיעה בזמן על ידי רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1999.
מכירת החיסול של הכאב, תרגמה טלי קונס, הקיבוץ המאוחד, 2010.
היינריך אוגוסט מייסנר , היה מהנדס גרמני, מומחה בבניית מסילות רכבת שפעל בעיקר באימפריה העות'מאנית, שם זכה לתואר פאשה.
היינריך אוגוסט מייסנר נולד למשפחה לותרנית בעיר לייפציג.
אביו, שנקרא גם הוא היינריך אוגוסט מייסנר, היה עורך דין ונוטריון ואמו, אולאליה לבית טרידון, הייתה בעלת שורשים צרפתיים, אולי הוגנוטים.
הדוד מצד האם, ויקטור טרידון, חי באיסטנבול, בה ניהל מפעל לזכוכית.
הילד התייתם מאביו זמן קצר אחרי לידתו והאם עברה איתו לדרזדן.
כאן למד היינריך בגימנסיה על שם אנה" ("אננגימנזיום").
אחרי סיום בחינות הבגרות ב-1881 ושירות צבאי קצר בגדוד הרובאים המלכותי הסקסוני על שם "הנסיך גאורג", נרשם מייסנר באותה שנה ללימודי הנדסת בניין בבית הספר הפוליטכני בדרזדן.
סיים אותם ב-1885 עם התמחות בבניית מסילות ברזל, בעבודות עפר, הנדסת משאבי מים ובניית מנהרות.
בהיותו סטודנט בטכניון של דרזדן התוודע למפעלי הבנייה המתוכננים באימפריה העות'מאנית.
הוא החל ללמוד את השפה הטורקית ובדומה לדודו, העתיק את מקום מגוריו לאיסטנבול.
בשנת 1886 החל בעבודה כמהנדס רכבות בשירות הסולטאן הטורקי, עבודה בה עסק עד סוף ימיו.
בשנת 1900 הועמד מייסנר בראש מבצע הקמת מסילת הברזל החיג'אזית, פרויקט שאפתני אשר מטרתו חיבור סוריה למכה ואל-מדינה, הערים הקדושות לאסלאם, על ידי רשת מסילות ברזל, כשבאמצע בניית המסילה באזור העיר מעאן חולקה מדליה מפורסמת הקרויה "מדליית מען".
מייסנר ביצע את הפרויקט העצום בזמן שיא של 8 שנים בלבד, במהלכן תר וחקר את תוואי המסילה ונאלץ להתמודד עם בעיות שונות ומשונות דוגמת פשיטות של שבטים בדואים ומחסור במים באזורים המדבריים.
את קטע המסילה שעובר בתחומי חג'אז נאלץ מייסנר לתכנן על פי מדידות בלבד וללא יכולת לבקר במקום הקמת המסילה, וזאת משום שהיה נוצרי ולא הורשה להיכנס לשטח הקדוש למוסלמים.
במהלך מפעל הקמת המסילה החיג'אזית זכה מייסנר לקבל מידי הסולטאן חובב הרכבות עבדול חמיד השני את תואר הכבוד "פאשה" (או "פחה").
בנסיעת הבכורה של הרכבת החיג'אזית נהג מייסנר בעצמו בקטר אשר משך את הרכבת.
לאחר השלמת הפרויקט עבר מייסנר לעבוד בשירותיה של חברה גרמנית אשר הקימה קו רכבת בין אנטוליה לבגדאד שבעיראק.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שב מייסנר לשרת את הסולטאן הטורקי והיה הממונה על בניית הרכבות לצורכי המלחמה.
בתפקידו זה פירק בארץ ישראל מסילות שבעת שלום שימשו קווים אזרחיים (המסילה בין יפו ללוד ששימשה את הקו יפו-ירושלים) ומיחזר את אדניהם וציודן האחר לצורך הקמת המסילה המזרחית מטול כרם אל עבר חצי האי סיני ותעלת סואץ.
עם תום המלחמה פרש מייסנר מבניית רכבות בפועל ושב לגרמניה.
בשנת 1923 שימש מייסנר יועץ למשרד הבינוי של אלבניה בטירנה.
ב-1924 חזר לטורקיה והקדיש את עצמו לשיקום מסילות רכבת רבות שנהרסו במלחמות.
בשנים 1933-1927 היה יועץ טכני של חברת הרכבות האנטולית.
עד שנת מותו שימש כפרופסור מן המניין בתחום בניית מסילות ברזל בבית הספר הפוליטכני של איסנטבול ופרופסור במכללה האמריקאית רוברט בבהאק.
הוא נפטר באיסטנבול בגיל 78 ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי בשכונת פריקיי.
מייסנר התחתן באיסטנבול עם אשה ארמנית, לוסי טינגיר (1945-1868).
היינריך אוגוסט מייסנר לקח חלק מכריע בפרוקטים הבאים:
1914–1917 קוי הרכבת העות'מאנית הצבאית בארץ ישראל
1904 - הסולטאן העניק לו התואר פאשה
עיטור מסדר המג'ידיה של האימפריה העות'מאנית
1924 - תואר דוקטור לשם כבוד של בית הספר הפוליטכני בדרזדן
היינריך, נסיך פרוסיה היה בנו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ואחיו הצעיר של וילהלם השני.
הנסיך היינריך היה קצין בצי הגרמני הקיסרי והגיע לדרגת גרוס-אדמירל.
הנסיך אלברט וילהלם היינריך נולד בברלין ב-14 באוגוסט 1862, ילדם השלישי ובנם השני של פרידריך, נסיך הכתר של גרמניה (לימים הקיסר פרידריך השלישי) ורעייתו ויקטוריה, בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
היינריך היה צעיר בשלוש שנים מאחיו הבכור, וילהלם.
ב-24 במאי 1888 נישא היינריך לאירן, נסיכת הסן, בתו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, שהייתה דודתו של היינריך.
ולדמאר (1889–1945) - כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה סבל ממחלת ההמופיליה ומת בשנת 1945 כתוצאה מאיבוד דם, לאור מחסור במנות דם בסופה של מלחמת העולם השנייה.
זיגיסמונד (1896–1978) - נישא לשרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
היינריך (1900–1904) - מת בצעירותו ממחלת ההמופיליה.
הנסיך התחנך בעיר קאסל ובגיל 15 הצטרף לצי הגרמני הקיסרי.
חינוכו הצבאי כלל מסע של שנתיים מסביב לעולם וכן שנתיים באקדמיה הימית.
בשנת 1887 קיבל פיקוד על ספינתו הראשונה ובשנת 1897 פיקד על שייטת שלמה במזרח אסיה שהייתה אחראית על שמירת הקולוניות הגרמניות במזרח סין.
במהלך שירותו באסיה הוא היה לנסיך האירופאי הראשון בהיסטוריה שהתקבל רשמית בחצר המלוכה הקיסרית הסינית.
בשנת 1903 חזר לפקד על שייטות בים הבלטי ובשנת 1906 הוכרז כמפקד צי הים הפתוח.
בשנת 1909 קודם לדרגת גרוס-אדמירל, הדרגה הגבוהה ביותר בצי הקיסרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד היינריך על הצי הבלטי הגרמני.
למרות שהצי שבפיקודו היה חלש יותר מהצי הבלטי הרוסי בו נלחם, הוא הצליח לדחוק את הצי הרוסי הקיסרי למצב הגנתי ומנע מהם לתקוף את החוף הגרמני.
לאחר סיום המלחמה וביטול המלוכה בגרמניה סיים הנסיך את שירותו הצבאי.
לאחר פרישתו בילה הנסיך את שארית חייו עם משפחתו באחוזתם המלמרק שבשלזוויג-הולשטיין.
תחביביו כללו מכוניות וסירות והוא השתתף במרוצי סירות רבים אפילו בגיל מבוגר.
הנסיך מת מסרטן הגרון (אותה מחלה שהרגה את אביו) ב-20 באפריל 1929.
מכונית ספורט מפוארת ווקסהול פרינס הנרי שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הבריטית ווקסהול מוטורס בין השנים 1911–1915 בבריטניה הייתה קרויה לכבודו של הנסיך.
היינריך אוטו וילנד היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, "על מחקריו בתחום חומצת המרה וחומרים קרובים".
וילנד נולד בפפורצהיים, באדן, שבגרמניה, במשפחת אנשי עסקים ליברלים.
אביו היה כימאי שעבר בתחום הרוקחות ורכש אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1871-1870 מפעל לטיהור מתכות יקרות.
הוא למד באוניברסיטאות מינכן, ברלין ושטוטגרט, וב-1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן, תחת הדרכתו של יוהאן טילה.
בשנת 1905 עבר בחינת "הביליטציה" עם תזה על תחמוצות חנקן.
בהמשך במקביל לעבודתו כמרצה במינכן, עבד וילנד למשך שנים רבות כיועץ ומתן חוות דעת מומחה.
היה לו קשר ארוך שנים שם המפעל הכימי-הפרמצבטי "בהרינגר אינגלהיים" שבאינגלהיים אם ריין.
ב-1917 ירש את אדולף פון באייר כפרופסור לכימיה באוניברסיטת מינכן.
במשך כל הקריירה שלו חקר תרכובות אורגניות הכוללות חנקן, ביניהן מורפיום וסטריכנין.
פרסומיו בתחום חומצות המרה, שהחלו ב-1912, הגיעו לשיאם ב-1932, כאשר הצליח לזהות את מבנה השלד הפחמני של סטרואידים.
הוא פעל גם בתחום הרדיקלים, ותהליכי חמצון בתאים חיים, שסייעו לו לזהות את האוניברסליות של תהליכי דהידרוגנציה בטבע.
ב-1941 הצליח וילנד לבודד את הרעלן אלפא אמניטין, החומר הפעיל העיקרי בפטרייה הרעילה ביותר בעולם, אמנית המוות Amanita phalloides.
וילנד פעל רבות להגנה על סטודנטים, במיוחד יהודים, שסבלו מאפליה גזעית בעקבות חוקי נירנברג.
סטודנטים שסולקו יכלו להישאר בקבוצתו של וילנד ככימאים, או כ-"Gäste des Geheimrats" (אורחים של חבר המועצה).
אחד מתלמידיו, הנס קונרד לייפלט, הוצא להורג לאחר שאסף כסף למען אלמנתו של קורט הובר, חבר קבוצת הוורד הלבן.
וילנד נישא ליוזפין בארטמן ב-1908, ונולדו לזוג שלושה בנים ובת: וולפגנג, פרופסור לרוקחות; תאודור, פרופסור לכימיה; אוטו, פרופסור לרפואה; ואווה, שנישאה לפרופסור פאודור לינן, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת מינכן, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1964.
מאז שנת 1964 מוענק מדי שנה פרס על שם היינריך וילנד לקידום המחקר בתחומי הכימיה, ביוכימיה, פיזיולוגיה, ורפואה של ליפידים וחומרים קרובים.
הפרס המוענק ממומן על ידי חברת התרופות בהרינגר אינגלהיים, בה עבד וילנד מספר שנים כיועץ, והיה גם דודנה של אשת מקים החברה.
הרב אברהם חיים היינריך אלפרין , מראשי הרבנות של יהדות בוקרשט
היינריך אלפרין נולד ב-1877 בקראיובה בנם של זלמן אלפרין ואשתו, חווה (אווה) לבית הרשקוביץ'.
למד בבית הספר התיכון "קרול הראשון" בעיר הולדתו.
הוא נסע אחר כך לווינה, שם סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו בבית-המדרש לרבנים בעיר, ובמקביל למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת וינה עד לקבלת תואר דוקטור.
כותרת עבודת הדוקטורט הייתה "Das Willensprimat bei Malebranche und Spinoza in ihrer Psychologie des Willens" - ('עליונות הרצון בפסיכולוגיית הרצון של מלבראנש ושפינוזה').
מ-1907 לימד ספרות בסמינר האוניברסיטאי בבוקרשט ובבית ספר תיכון.
לתקופת מה היה מנהל בית הספר היהודי היסודי "רונטי רומן" ומורה לרומנית ולספרות רומנית בגימנסיה היהודית "קולטורה".
משנת 1908 כיהן שנים רבות כרב וכדרשן של בית הכנסת הגדול של בוקרשט עד שעזב, לאחר סכסוך עם הוועד המנהל ועבר לבית הכנסת אחדות הקודש.
בבית הכנסת הגדול החליף את הרב אלפרין הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי וכשהאחרון עבר לבית הכנסת כורל של בוקרשט, חזר הרב אלפרין וכיהן בבית הכנסת הגדול עד מותו.
בימי המשטר הצבאי-פשיסטי של אנטונסקו ברומניה, ב-1 באפריל 1943 הרב ד"ר אלפרין (שהתגורר אז ברחוב ספטארולוי 3 בבוקרשט) נבחר להיות בין בני הערובה מקרב האישים היהודים שאוימו להיות מוצאים להורג במקרה שבני עמם "יגרמו נזק למדינה".
ביום 29 במרץ 1947 הוקמה בבוקרשט "הסתדרות הרבנים ומחזקי התורה" והרב אלפרין היה בין המייסדיה ונבחר להיות סגן הנשיא שלה.
הארגון לא ארך ימים עקב השכנת המשטר הקומוניסטי.
הרב אלפרין היה נשוי לארנסטינה ונולדו לו שלושה ילדים - בת ושני בנים.
אחד מהם, זיגפריד, היה כנר ראשי באופרה בתל אביב.
נכדו, יורם אלפרין, הוא צ'לן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היינריך ברינינג היה קנצלר גרמניה בשנים 1930–1932.
ברינינג נולד במינסטר שבווסטפאליה בשנת 1885. הוריו היו קתולים אדוקים.
בגיל 29 התגייס בפעם השנייה לצבא הקיסרי כדי ללחום במלחמת העולם הראשונה.
הוא מונה למפקד פלוגת-מקלעים וקיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר כניעת גרמניה והקמת רפובליקת ויימאר הצטרף למפלגת המרכז הגרמנית ונבחר מטעמה לרייכסטאג.
במרץ 1930 התפטר הרמן מילר, הקאנצלר הסוציאל-דמוקרטי האחרון של רפובליקת ויימאר, עקב סכסוך בין הסוציאל-דמוקרטים לליברלים.
ברינינג מונה במקומו לקנצלר גרמניה על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג.
ברינינג, אף שלא ידע זאת, היה מועמד מטעם הצבא.
הוא קיווה להחזיר לגרמניה שלטון פרלמנטרי יציב ולהציל את המדינה מהשפל הכלכלי הגדול אליו נקלעה.
ברינינג ניסה להקים קואליציה רחבה, לרבות עם אדולף היטלר והמפלגה הנאצית, אך היטלר סירב להיות סגן-הקאנצלר ואף מיאן לתמוך בהמשך כהונתו של הנשיא הינדנבורג והמגעים כשלו.
בעקבות ניצחון הנאצים בברלין ב-29 במאי 1932, נחתם הסכם בין היטלר לבין גנרל קורט פון שלייכר, יועצו של הנשיא, לפיו יבוטל האיסור על קיום פלוגות האס-אה, הרייכסטאג יפוזר ותוקם ממשלה נשיאותית בראשות פרנץ פון פאפן היושב ראש של השורות האחרונות ממפלגתו של ברינינג.
לאחר עליית היטלר לשלטון ב-30 בינואר 1933 ניסה קורט פון שלייכר, האדם שסילק את ברינינג, ליצור עמו קשר ואף הציע לו להקים ממשלה חדשה שבה ישמש ארנסט רהם כשר המלחמה, גרגור שטרסר יהיה שר הכלכלה וברינינג שר החוץ.
בסוף מאי 1934 קיבל ברינינג אזהרה כי הוא עומד להירצח.
הוא נמלט מגרמניה כשהוא מחופש.
לאחר מלחמת העולם השנייה (1951) חזר למערב גרמניה, לעיר קלן, שם עבד כפרופסור מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת קלן, אך לאחר זמן קצר (1953) החליט לפרוש.
בעקבות כך, ובין השאר בעקבות חוסר הסכמתו עם דעותיו הפוליטיות של קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, חזר בשנת 1955 לארצות הברית, לעיר נורוויץ' שבמדינת וורמונט.
שם הוא נפטר ב-30 במרץ 1970. גופתו הוחזרה לעיר הולדתו, מינסטר.
היינריך איזאק , מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית (גם - הנדרלאנדית) בתקופת הרנסאנס.
איזאק, בן זמנו של ז'וסקן דה פרה, נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על התפתחות המוזיקה הפוליפונית בגרמניה.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, אולם אפשר שנולד בבראבנט.
מוזיקולוגים מעריכים, שהחל להלחין בשנות השבעים של המאה החמש עשרה.
המסמך הדוקומנטארי הראשון אודותיו הוא משנת 1484, כשהיה איזאק מלחין חצר באינסברוק.
לאחר מכן הועסק כנגן עוגב על ידי בית מדיצ'י בפירנצה, והיה למורה ילדיו של לורנצו דה מדיצ'י.
אחד מתלמידיו היה לימים האפיפיור ליאו העשירי.
באותה תקופה התחתן עם מקומית, אולם לאחר הדחת בית מדיצ'י בשנת 1494, עזב איזאק את איטליה על מנת למצוא תעסוקה במקום אחר, זאת עד להעסקתו על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1497.
במסעותיו ברחבי גרמניה השפיע רבות על מלחינים שונים עד אשר חזר בשנת 1502 לאיטליה- לפירנצה או לפרארה, שם התחרה עם ז'וסקן על העסקתו.
מכתב מפורסם שנכתב על ידי נציג של בית אסטה (Este) השווה את שני המלחינים : " איזאק הוא בעל אופי טוב יותר, ולמרות שז'וסקן מלחין טוב יותר, הוא מלחין רק כשהוא חפץ בכך ולא כשהוא מתבקש לכך, איזאק ילחין כשתבקש ממנו ..." .
איזאק חזר לפירנצה בשנת 1514 ומת בשנת 1517.
איזאק הלחין מגוון נרחב של מוזיקה, לרבות מיסות, מוטטים, לידר ומוזיקה אינסטרומנטלית והיה לאחד מהמלחינים הפוריים ביותר בזמנו.
יצירתו המוכרת ביותר היא הליד הגרמני 'Innsbruck, ich muss dich lassen' 'אינסברוק, חייב אני לעזבך', לו עיבד מספר גרסאות.
אולם ייתכן שהמלודיה עממית ואיזאק רק ביצע את מלאכת העיבוד.
זוהי אותה מלודיה ששימשה לימים כנושא לכוראל הלותראני O Welt, ich muss dich lassen, שהיה לבסיס יצירות רבות של יוהאן סבסטיאן באך ויוהנס ברהמס.
איזאק זוכה כיום להערכה רבה בעיקר בזכות ה-Choralis Constantinus שלו.
זהו קובץ עצום של מעל ל-450 מוטטים פוליפוניים, מבוססים על מזמורים עבור הפרופר (Proper) של המיסה, אשר הולחנו לפי הזמנה מהקתדרלה בקונסטנץ באפריל 1508, לכתוב מוזיקה לסדרי התפילה הייחודיים לפולחנים המקומיים.
חלק מספר זה נערך בידי אנטון וברן אשר חקר את יצירות איזאק וכתב אודותיו עבודת דוקטורט.
איזאק שהה בקונסטנץ עקב כינוס הרייכסטאג על ידי מקסימיליאן, שביקשו לספק מוזיקה למקהלה של הקפלה המלכותית.
אחרי מותם של מקסימילאן ואיזאק, לודוויג זנפל, תלמידו של איזאק וחבר במקהלת הקפלה המלכותית, ערך את כל הפרופרים וסדרם בהתאם לשנת הכנסייה.
המוטטים הללו מהווים דוגמאות מופת לפוליפוניות הרנסאנס, המבוססת על נושאי מזמורים נושנים.
השפעתו העמוקה ביותר הייתה בגרמניה, שם חי ושם הופצה המוזיקה שלו.
תרומתו למוזיקה האירופאית היא בהפיכת הסגנון הפוליפוני הנדרלאנדי למקובל בגרמניה, וכן הווה איזאק אבן דרך בהתפתחות המוזיקה הקונטרפונקטית שם.
היינקן (בהולנדית: Heineken) היא מבשלת בירה עולמית שמקורה בהולנד.
כיום מחזיקה היינקן ביותר מ-130 מבשלות בירה ברחבי העולם, ומשווקת יותר מ-170 מותגים מקומיים ועולמיים של בירה.
החברה היא חברת הבירה השנייה בגודלה בעולם.
היא החברה התשיעית בגודלה בהולנד.
מדורגת במקום ה-529 ברשימת 1,000 החברות הגדולות בעולם.
שוויה נאמד בכ-43 מיליארד דולר.
בירה היינקן, מסמליה המסורתיים של הולנד, יוצרה כבר לפני 130 שנה באמסטרדם.
בהולנד נמכרת הבירה בבקבוקים חומים, מחוץ להולנד - בבקבוקים ירוקים.
נכון ל-2022 החברה מעסיקה למעלה מ-85 אלף עובדים, וייצוג הנשים בהנהלה הבכירה הוא 27%.
ב-16 בדצמבר 1863 קנה ג'רארד אדריאן היינקן את מבשלת הבירה הגדולה ביותר באמסטרדם, "דה הויברג".
הוא החל להפעילה ותוך שנים אחדות הכפיל את המכירות ובנה מבשלה גדולה יותר.
עשר שנים לאחר מכן הקים מבשלה נוספת בעיר רוטרדם, וקרא לחברה שלו בשם "HBM".
היינקן יצא להשיג חומרי גלם בארצות השכנות, כדי לשפר את הבירה המצליחה שלו.
בדרך שכר את וילהלם פלטמן, אמן בירה גרמני, ואת ד"ר אליון, בוגר בית הספר של לואי פסטר.
שניהם פיתחו שמרי בירה שהעניקו טעם חדש לבירה של היינקן.
במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1889) זכתה הבירה במדליית זהב.
במרץ 1893, 30 שנה לאחר שקנה את המבשלה הראשונה, אדריאן היינקן נפטר.
בנו, ד"ר פייר הנרי היינקן, ירש את מקומו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה צומצמו מחזורי המכירות של הבירה, אך לאחר המלחמה הצליח היינקן הבן לשלש את המכירות.
בתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 1929 החל לייצא בירה לאנגליה, לבלגיה, למערב אפריקה ולאינדונזיה (שהייתה אז מושבה של הולנד).
היינקן הייתה הראשונה לייצא בירה לארצות הברית.
ד"ר היינקן עמד בראש החברה עד שנת 1940. בין השנים 1946 ו-1953, עמדה היינקן לפני סגירה, בעקבות קשיים כלכליים.
בעקבות אותם קשיים, לחברה היה קושי באחסון חומרי הגלם שלה והיה לה מחסור בבקבוקים ובאריזות.
קושי כלכלי פקד גם את חברת אמסטל, מבשלת בירה הולנדית אף היא.
אמסטל החזיקה נתח צריכה של 17.5% בקרב הציבור ההולנדי (בעוד 24.7% מההולנדים שתו היינקן).
בסוף שנות ה-50, חלה שוב עלייה במכירות של היינקן.
כתוצאה מכך, לאחר משא ומתן שנמשך שנים, נרכשה אמסטל על ידי היינקן, באוגוסט 1968.
בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה הודיעה החברה על כוונתה להפסיק את פעילות ברוסיה, וב-2023 יצאה החברה מהמדינה ומכרה את פעילותה לחברת ארנסט תמורת יורו אחד, בעסקה שצפויה לעלות לחברה בהפסד של 300 מיליון יורו.
זכיינית היינקן בישראל היא חברת "טמפו משקאות", אשר החלה בייבוא בשנת 1992 ובייצור הבירה ב-2005. החברה בבעלות משותפת של היינקן העולמית וטמפו תעשיות בירה.
היינקן מחזיקה למעלה מ-10% מנתח שוק הבירות בישראל, שהיקפו נאמד ב-130 מיליון דולר לשנה.
בקיץ 2019 היינקן השיקה בישראל את "היינקן 0.0": בירה ללא אלכוהול, שעל פי טענת החברה פותחה בתהליך האמור לשמר את טעמי הבירה המקוריים.
היינקן מייצרת 30 סוגים של בירות, בטעמים שונים ובדרגות ריכוז שונות של אלכוהול, בהן:
היינקן פילסנר - בירת לאגר מסוג פילסנר המבושלת בתסיסה תחתית.
הבירה מכילה 5.0% אלכוהול בנפח ובעלת ארומה עשירה.
היינקן טוענים שיצור הבירה לא השתנה מאז התחלת יצורה בשנת 1868. הבירה משווקת בהולנד בבקבוקים חומים ובשאר העולם בבקבוקים ירוקים.
היינקן פרמיום לייט - בירת פרמיום מסוג לאגר שמשווקת בארצות הברית.
הבירה מופחתת קלוריות ודלת אלכוהול.
אמסטל - מבשלת בירה שנרכשה על ידי הייניקן ב-1968
מרפי'ס - בירות סטאוט בסגנון אירי.
ניוקאסל - בירת אייל חום.
היינריך איגנץ פרנץ פון ביבר היה מלחין וכנר בוהמי-אוסטרי.
ביבר נולד בוארטנברג (כיום סטראז' פוד ראלסקם, צ'כיה).
משרתו הראשונה, בשנת 1668, הייתה כנגן בחצר הארכיבישוף קארל ליכטנשטיין-קסטלקורן באולמיץ (כיום אולומוץ), אך הוא בושש לחזור מביקור באינסברוק ללא רשות.
בביקור זה פגש את בונה הכינורות המפורסם באותם ימים, יאקוב שטיינר, שהזכיר את שמו כעבור שנים במכתב כ"וירטואוז המרשים הֶר ביבר".
ביבר החל לעבוד ככנר בטירת קומז'יץ ובחצר של זלצבורג ובשנת 1684 היה לממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בזלצבורג, שם מת כעבור עשרים שנה.
יצירותיו הרבות מלמדות על נטייה לשימוש קנוני ולמנעד הרמוני, המקדים את יצירות הבארוק המאוחר של יוהאן פכלבל ויוהאן סבסטיאן באך.
הוא נודע ככנר וירטואוז ובעיקר התפרסם ביצירותיו לכינור, שברבות מהן הוא עושה שימוש בסקורדאטורה (כוונון בלתי מקובל של המיתרים הפתוחים).
בסביבה מוזיקלית שבה עמדה בפני מלחינים הבחירה בין הסגנון הצרפתי והאיטלקי, הצליח ביבר ליצור סגנון ייחודי משל עצמו, השונה מאוד מהסגנונות שהיו מקובלים בתקופתו, ובכך הוא אחד המלחינים הראשונים שכתבו בסגנון הסינתטי שבסופו של דבר יוביל לסגנון הגרמני-אוסטרי במוזיקה של המאה ה-18.
המוזיקה של ביבר נהנתה מתחייה בחלקה, הודות ל"סונאטות מחרוזת התפילה".
הקובץ המצוין הזה של 16 סונאטות לכינור וקונטינואו ידוע גם בשם "סונאטות המיסטריה" (לאירועים חשובים בחיי מריה וישוע) ו"סונאטות תחריט הנחושת" (על שם התחריט המופיע בתחילת כל סונאטה).
כל אחת מן הסונאטות דורשת כוונון שונה לכינור.
כדאי אולי להזכיר, שבסונאטה מס' 15 מופיע כמעט תו לתו נושא הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני.
אפשר להניח, שממש כמו שליסט, בראהמס ורחמנינוב הושפעו כעבור שנים מן הקפריצ'ו מס' 24 של פגניני, כך קיבל פגניני השראה מביבר.
ביבר כתב כמות ניכרת של מוזיקה כוראלית וקאמרית, קונצ'רטי, אופרות ומספר יצירות ידועות יותר, כמו "סרנדה לשומר לילה" ו"הרמוניה ארטיפיציוזה".
יצירה שמייחסים כיום לביבר (לפנים ייחסו אותה לאורציו בנוולי) היא ה"מיסה סליסבורגנסיס", מוזיקה מרשימה בפוליפוניות שלה לטקסט של המיסה הקתולית, ל-53 קולות עצמאים.
סונאטה ל-6 חצוצרות, טימפאני ועוגב (1668)
"סונאטה רפרזנטאטיבה" (לכינור וקונטינואו) (1669) - סונאטה שבה הכינור מחקה קולות של חיות שונות.
"סונאטה לה באטאליה" (ל-3 כינורות, 4 ויולות, 2 ויולים וקונטינואו (1673); סונאטה תוכניתית המתארת קרב רגלים.
"סונאטות מחרוזת התפילות" (לכינור בסקורדאטורה וקונטינואו ופאסאקאליה לכינור סולו) ידועות גם בשם "סונאטות המיסטריות" ו"סונאטות תחריט הנחושת") (?1674)
"Sonatae tam aris quam aulis servientes" (ל-5 עד 8 כלים (חצוצרות, מיתרים וקונטינואו בצירופים שונים) (1676)
"Mensa sonora" (סונאטות לכינור, שתי ויולות וקונטינואו) (1680)
8 סונאטות לכינור וקונטינואו (1681)
12 סונאטות "Fidicinium sacroprofanum" (לכינור או שניים, 2 ויולות וקונטינואו) (1683)
7 טריו סונאטות "Harmonia artificioso-ariosa: diversi mode accordata" (לכינור או שניים, 2 ויולות, 2 ויולות ד'אמורה וקונטינואו בצירופים שונים) (1696)
Missa Salisburgensis (מיוחס לביבר; ל-53 תפקידים כליים וקוליים עצמאיים) (1682)
Plaudite tympana (מוטט) (מיוחס לביבר; ל-53 תפקידים כליים וקוליים עצמאיים) (1682)
רקוויאם בלה מז'ור (בסביבות 1690)
רקוויאם בפה מינור (בסביבות 1692)
Missa Bruxellensis (ל-23 תפקידים אינסטורמנטאליים וווקאליים עצמאים) (בסביבות 1696)
יוהאן היינריך וילהלם גייסלר (26 במאי 1814 - 24 בינואר 1879) היה פיזיקאי גרמני הידוע בעיקר בזכות המצאת שפופרת גייסלר, שהייתה שפופרת קתודית עשויה זכוכית, שבה ניתן היה לצפות בהתפרקויות חשמליות בין אלקטרודות הנמצאות באזור השאוב מאוויר.
הוא נולד בתורינגיה לאב שהיה מהנדס ועסק בייצור זכוכית.
בשנת 1855 השתתף בתערוכה עולמית בפריז וקיבל מדליית זהב על מכשירי מדידה שונים.
ההמצאות שלו היו פריצת דרך שנתנה אפשרות לבניית מכשירים שונים כולל מנורות פלואורסצנט וטלוויזיות.
בשנת 1868 הוזמן לאוניברסיטת בון ולימד שם עד מותו.
היינריך אלחנן יוֹרְק-שְׁטַיְינֶר היה שם העט של היינריך שטיינר (3 באוגוסט 1859, סניץ, הונגריה של הממלכה הדואלית – ב' באדר תרצ"ד, 17 בפברואר 1934, תל אביב, פלשׁתינה-א"י), נוסע, סופר, פובליציסט ופעיל ציוני.
היינריך שטיינר נולד בשנת 1859 בסניץ (Szenitz; כיום סניצה, Senica) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום במערב סלובקיה) במשפחה יהודית מתבוללת.
לאחר שאביו נפטר במגפת חולירה בשנת 1860, החל לעבוד כדי לעזור לאמו, התפרנסה מחנות מכולת.
התחנך בבית ספר עממי, וכנער הגיע לבירה וינה, השתקע בה ועסק בה בנעוריו במסחר.
מאוחר יותר החל לעסוק בכתיבת ספרות, שירה וביקורת אמנות.
היה המו"ל והמנהל של מגזין האופנה Wiener Mode (שם הודפס בהמשך כתב העת הציוני "די ולט" בתשעת החודשים הראשונים לקיומו).
בעקבות פרסום ספרו של הרצל "מדינת היהודים", היה יורק-שטיינר לאחד מראשוני תומכיו של הרצל ולחבר התנועה הציונית.
הוא נמנה עם חברי ועדת הארגון של הקונגרס הציוני הראשון (1897) וממייסדי כתב העת "די ולט".
במהלך הקונגרס הראשון נבחר לשמש יו"ר הוועדה לקביעת תקנון ההסתדרות הציונית, בהמלצתה גובשו תקנות ההסתדרות.
בשנת 1903 יצא בשליחות הרצל להקמת סניף של בנק אנגלו-פלשתינה בניו יורק.
לאחר מכן התערערו יחסיהם באופן זמני בעקבות התנגדותו לתוכנית אוגנדה, אך הוא המשיך לשמש איש אמונו, ובשנת 1904 שימש נציגו בשיחות מול הוותיקן שבהן התקבלה הסכמה להתיישבות יהודית בארץ ישראל.
לאחר מותו של הרצל היה יורק-שטיינר מראשי קו הציונות המדינית בתנועה הציונית.
לאחר שכשלו מאמציו ונבחרו תומכי הציונות המעשית להנהגת התנועה, פרש ממנהּ בשנת 1911. בסוף שנות ה-20 הצטרף לצה"ר והיה מתומכי הציונות הרוויזיוניסטית, אך לא היה פעיל במסגרתהּ.
במלחמת העולם הראשונה יצא בשליחות תנועת "הבונים החופשיים" לארצות הברית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנה, ב-17 בפברואר 1934, נפטר בתל אביב ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
יורק-שטיינר חיבר סיפורים רבים, שחלק גדול מהם פורסם בעיתון "די ולט".
עם סיפוריו הבולטים נמנים Der Talmudbauer (גרמנית: "האיכר התלמודי"; כותרת משנה: 'מחייהם של יהודים בפלשתינה'), שאותו פרסם כסיפור בהמשכים, Die Kunst als Jude zu leben ("האמנות לחיות כיהודי"), הנובלה Maskir ועוד.
בסיפוריו עסק יורק-שטיינר בתרבות היהודית ובחיים היהודיים על בעיותיהם.
בתו, פלורה, נישאה לרופא ד"ר אלכסנדר מושקט.
אחיו, אדוארד אלפרד שטיינר (Edward Alfred Steiner; 1866–1956), היגר לארצות הברית, המיר את דתו לנצרות, והיה איש דת וסוציולוג שעסק בסוגיות של הגירה.
ד"ר היינריך קרל ארנסט גריבר היה כומר פרוטסטנטי בברלין בזמן מלחמת העולם השנייה, שפעל למען הצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייו ועל כך זכה בשנת 1964 בתואר חסיד אומות העולם.
במסגרת פועלו למען יהודי גרמניה, פגש מספר פעמים את אדולף אייכמן שהיה קצין האס אס הבכיר האמון על גירוש והעברת היהודים להשמדה במזרח אירופה.
גריבר שימש כעד מטעם התביעה הכללית של מדינת ישראל נגד אייכמן במשפט שנערך לו ב-1961.
היינריך גריבר נולד בעיר שטולברג שבדרום גרמניה למשפחה שלה שורשים בהולנד, ולכן בצעירותו למד תאולוגיה בהולנד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהוא עוד לא בן 30, מונה לכומר בברלין.
מספר שנים לאחר מכן, עם התחזקות המפלגה הנאצית בתחילת שנות ה-30, הצטרף אליה כמו רבים מבני דורו, אך תוך זמן קצר נטש אותה לאחר שגילה כי עמדות המפלגה לא תואמות את השקפת עולמו.
באמצע שנות ה-30 הצטרף גריבר לכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין, והפך להיות מנהלו של בית ספר כנסייתי בעיר.
כשהחל לדבר בגנותו של המשטר הנאצי שהגביר אחיזתו במדינה הגרמנית באותה עת, פוטר מעבודתו זו כמנהל המוסד החינוכי.
למרות זאת ובזכות קשריו הצליח גריבר להתמנות ב-1934 לכומר בכנסייה שבקאוסלדורף, פרבר במזרח ברלין, ועמד בראש קהילת פועלים באזור זה ("כנסיית הווידוי").
גריבר היה בקשרי ידידות וקרבה ליהודי העיר ברלין ולמנהיגיהם, דוגמת ליאו בק ואחרים.
בעיקר, קיים קשרים עם יהודים מומרים שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 נטשו את יהדותם והפכו לנוצרים פרוטסטנטים.
בתחילת 1939, מספר חודשים לפני פרוץ המלחמה, למעלה מ-30 מאנשיו של גריבר טיפלו רק בעיר המדינה ברלין בכ-120 בקשות הגירה ומעבר מדי יום.
המפעל האדיר הזה פעל ללא אישור רשמי או קבלת מנדט מאף גורם בכנסייה הפרוטסטנטית אליה היה שייך הכומר גריבר.
בתחילת פעילותו ההומאנית של גריבר כלפי היהודים, העלימו הנאצים עין ואף נשכרו מכך שאיש דת מרכזי מאוד בברלין מצוי בקשרים טובים עם יהודי בירת הרייך, שכן כך יוכלו לשאת ולתת דרכו כמתווך אל מול היהודים.
כך גם עשו כשרצו לבשר לקהילת היהודים על תוכנית ההגירה הצפויה לצאת אל הפועל.
גריבר מצדו ברך על היותו בעמדת המתווך מפני שכך היה פוגש ישירות את אדולף אייכמן שמונה בסוף 1939 לראש המחלקה היהודית בגסטפו, או מי מאנשיו שטיפלו בהגירת היהודים ובהעברתם של יהודי אירופה מרחבי היבשת אל ההשמדה במזרח היבשת.
אחד מהישגיו בעזרה ליהודים היה באביב 1940, ערב חג הפסח, כאשר המשטר הנאצי יישם את ביטול פולחני הדת של היהודים ומנע ייבוא של קמח חיטה לשם ייצור מצות.
גריבר ניצל קשריו עם הנאצים וקיבל היתר להבאת קמח להכנת מצות מהונגריה לגרמניה למרות האיסור.
בסוף 1940, כאשר החלה העברתם ושילוחם של יהודי ברלין אל מחנות ההשמדה בפולין, ניסה הכומר גריבר להתערב ולמנוע מהלך זה, אלא שאז הזהירו הגסטפו אותו לבל יתערב.
לאחר שלא ציית לצו הנאצי, נעצר הכומר ונשלח בדצמבר 1940 למחנה הריכוז זקסנהאוזן שמצפון לברלין.
בהמשך נשלח גריבר למחנה הריכוז דכאו ושם עונה פיזית ונפשית.
משרדו של הכומר הפעלתן פורק ונהרס כליל, וכאשר שוחרר לחופשי "מחונך" וראוי לחופש על ידי הנאצים ביוני 1943, רצה להקים את מפעלו מחדש, אז גילה שהכל נחרב וחבריו ומכריו ממפעלו האנושי נעלמו, נכלאו וגורשו.
מיד לאחר המלחמה ב-1946 ולמשך שלושים שנים היה בעל תפקיד בכיר (דיקן-פרובסט) בכנסייה הפרוטסטנטית של מערב ברלין.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 תמך מאוד ופעל למען כינון היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית לבין ישראל (1965).
כך תיאר ד"ר גריבר את אייכמן: "חייל שכיר המניח את שכלו ומצפונו במלתחה בשעה שהוא לובש את מדיו".
אמר לי: למה לך כל הפעולה הזאת לטובת היהודים?
הן לא יכירו לך טובה.
פניתי אליו, שהרי חשבתי שאיש מסדר הטמפלרים לשעבר הוא, ובתור שכזה מכיר את ארץ ישראל.
אמרתי לו: מכיר אתה את הדרך המובילה מירושלים ליריחו?
אמרתי לו: על אותה דרך היה פעם מוטל יהודי אשר פגעו בו ליסטים, ומי שעזר לאותו יהודי היה אדם שאינו יהודי.
האל אותו אשר אני עובד, הוא אמר לי : לך ועשה כמעשה הזה.
אין אומדנים מדויקים, אך הערכת הרשות הלאומית לזיכרון השואה והגבורה יד ושם היא כי גריבר סייע במרוצת שנות פעילותו למאות יהודים ואולי אף יותר.
על פועלו זה, הכיר יד ושם בגריבר, ביולי 1964 כחסיד אומות העולם.
בסוף 1975 נפטר גריבר בברלין.
היינקל He 111 היה מפציץ גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה.
ה-He 111 תוכנן בתחילת שנות ה-30 על ידי המתכננים הגרמנים זיגפריד וולטר גינתר, תוך הפרה של חוזה ורסאי.
בתחילת שלבי הייצור הוסווה המטוס כמטוס מטען, על אף שכוונת מתכנניו הייתה לספק ללופטוואפה מפציץ בינוני מהיר.
ה-He 111 היה בין המפציצים הידועים ביותר של הלופטוואפה וזוהה בקלות הודות לחרטומו בעל צורת החממה.
הוא היה המפציץ שנעשה בו השימוש הרב ביותר בשלביה הראשונים של המלחמה, אם כי במהלך הקרב על בריטניה נחשפו חולשותיו בתחום המיגון, המהירות הנמוכה יחסית ויכולת התמרון הגרועה.
עם זאת הוכח כי הוא מסוגל לספוג נזק כבד יחסית ולשוב לבסיסו.
ככל שהתקדמה המלחמה כך נעשה בו שימוש למטרות רבות יותר, כמפציץ אסטרטגי בתקופת הקרב על בריטניה, כמפציץ טורפדו בתקופת הקרב על האטלנטי, ומפציץ בינוני ומטוס תובלה ביתר החזיתות.
על אף שהדגם הבסיסי שופר ללא הרף, בסוף המלחמה היה כבר ה-He 111 מיושן.
הלופטוואפה רצה להחליפו ב"מפציץ דגם B" המתוכנן, אך בסופו של דבר בוטל הפרויקט, והלופטוואפה המשיך להשתמש ב-He 111 עד לסוף המלחמה.
הייצור הופסק ב-1944. בשלבים אלו נעשה במטוס שימוש בעיקר כמטוס תובלה ולצורכי אספקה.
עיצובו של ה-He 111 נמשך גם לאחר המלחמה במטוס ה-CASA 2.111 הספרדי.
הספרדים קיבלו ב-1943 מספר מטוסים ורישיון לבנות גרסה משלהם.
"צאצא" זה של ה-He 111 נותר בשירות חיל האוויר הספרדי עד 1973.
היינריך גלאריאן (גם הנריקוס גלאריאנוס, בגרמנית: Heinrich Glarean; יוני 1488 – 28 במרץ 1563) היה תאורטיקאי מוזיקה, משורר והומניסט שווייצרי.
הוא נולד במוליס בקנטון גלארוס (ומכאן שמו) ומת בפרייבורג.
לאחר הכשרה מוזיקלית יסודית בגיל צעיר, נרשם גלאריאן לאוניברסיטת קלן, שם למד תאולוגיה, פילוסופיה ומתמטיקה נוסף למוזיקה.
בשנותיו שם כתב פואמה מפורסמת כמנחה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
זמן קצר לאחר זאת, בבזל, פגש את ארסמוס ובין שני ההומניסטים נקשרה ידידות לכל אורך חייהם.
פרסומו הראשון של גלאריאן בתחום המוזיקה היה כרך צנוע בשם Isogoge in musicen שיצא לאור בשנת 1516. בחיבורו זה הוא דן באלמנטים הבסיסיים של המוזיקה; קרוב לוודאי, שהספר שימש להוראה.
הספר, בשלושה חלקים, נפתח במחקר של
בואתיוס, שכתב בהרחבה על מוזיקה במאה ה-6; הוא מתאר את השימוש במודוסים בקנטוס פלאנוס (למשל במזמור גרגוריאני ומונופוניה; והוא מסתיים במחקר מקיף על השימוש במודוסים בפוליפוניה.
עיקר חשיבותו של ה"דודקאקורדון" (מילולית, "כלי בן 12 מיתרים") הוא בהנחה של גלאריאן, שלמעשה קיימים שנים-עשר מודוסים, לא שמונה, כפי שסברו במשך שנים רבות, למשל, בכתביו של התאורטיקאי בן זמנו פייטרו ארון.
ארבעת המודוסים הנוספים כוללות צורות אותנטיות ופלגליות של המודוס האאולי (מודוסים 9 ו-10) והיוני (מודוסים 11 ו-12) - המודוסים המקבילים לסולמות מינור ולמז'ור, בסדר זה.
גלאריאן אף הרחיק לכת ואמר, שהמודוס היוני הוא המקובל ביותר בשימוש מצד מלחינים בני זמנו.
תאורטיקאים רבים בשנים הבאות, בהם צארלינו, קיבלו את שנים-עשר המודוסים שלו, ואף כי ההבדל בין הצורות הפלגלית והאותנטית של המודוסים איננו מהווה עוד עניין לדון בו בימינו (כך שמספרם ירד לשישה), ההסבר שנתן גלאריאן למודוסים עודנו בשימוש כיום.
גלאריאן היה ממתנגדי הרפורמציה, על אף התפעלותו הקודמת ממרטין לותר.
היינריך בִּינטינג היה כומר, תאולוג וקרטוגרף פרוטסטנטי גרמני אשר נודע במפות שצייר, ובספרו "מסע דרך ספרי הקודש" (Itinerarium Sacrae Scripturae) המכיל מפות תחריטי עץ אשר יצא לאור בשנת 1581.
בינטינג נולד בהנובר שבגרמניה בשנת 1545 ולמד תאולוגיה באוניברסיטת ויטנברג.
סיים את לימודיו בשנת 1569 והחל לעבוד ככומר בלמגו.
בשנת 1575 עבר לגרונאו שעל הליין וב-1591 עבר לגוסלר.
בשנת 1600 פוטר מתפקידו בשל מחלוקות תאולוגיות, ושב להתגורר בהנובר.
בספרו, שפורסם במגדבורג בשנת 1581 מופיעות מפות של ארץ הקודש ובהם מפת ירושלים בצורת תלתן הידועה, וכן מפה של אירופה בדמות אישה הלובשת גלימה ועונדת כתר, ומפה של אסיה בדמות פגסוס הסוס המכונף.
ההיינקל He 177 היה המפציץ הכבד היחיד בשירות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
בשל דרישה להתאמת המטוס להפצצת צלילה התעכב הפיתוח במספר שנים, וכאשר נכנס המטוס לייצור סבל ממספר רב של כשלים טכניים שגרמו לעיתים להתלקחות ספונטנית של המנועים.
בעיות אלה תוקנו בשלב מאוחר מכדי להשפיע על המלחמה.
אף על פי שיוצר בכמות משמעותית בתקופת המלחמה נטלו בה חלק פעיל רק מספר נמוך יחסית של מטוסים מבצעיים.
היינריך אולק היה גנרל דני-גרמני שלקח חלק פעיל במלחמת שלושים השנים, תחילה בצד הפרוטסטנטי בצבאו של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי ואחר כך בצד הקתולי בצבא האימפריה הרומית הקדושה.
אולק היה איש סודם של הגנרלים הקתולים אלברכט פון ולנשטיין ויוהאן ט'סרקלס פון טילי נודע לשמצה בשל אכזריותו הרבה ובכך ששיבח את טבח מגדבורג שבוצע בידי טילי והדוכס גוטפריד היינריך פון פפנהיים.
אולק נולד בטירת קרונבורג הנמצאת באי זילנד השייך לדנמרק.
אביו, בן למשפחת אצולה דנית, היה מפקד המבצר.
בילדותו למד בבתי ספר בדנמרק ובגרמניה וערך טיולים בצרפת איטליה ואנגליה.
עם הפלישה הדנית לגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים התגייס אולק והפך לאחד ממפקדי הגייסות הדנים בתפקיד זה כבש כמה מבצרים גרמניים בשלזוויג-הולשטיין אולם נפל בשבי ונכלא בפראג.
שוחרר תמורת כופר של 4,000 טאלר מיד עם שחרורו זימן אותו מלך דנמרק לפקד על חיל מצב דני שהגן על העיר שטרלזונד שהותקפה בידי אלברכט פון ולנשטיין שכיר החרב של הקיסר.
כעבור 11 שעות נסוגו הקתולים אולם אולק נאלץ להתפנות יחד עם שאר חיל המצב הדני לטובת חיל המצב השוודי בפיקודו של אלכסנדר לסלי.
לאחר חתימת הסכם ליבק בין האימפריה הרומית הקדושה לבין דנמרק קרא הקיסר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאולק והציע לו ללחום לצידו בתשלום אולק קיבל את ההצעה והפך לגנרל בצבא האימפריה.
הגנרל הצעיר והנחוש משך את תשומת לבו של אלברכט פון ולנשטיין והפך לאיש סודו.
פיקד על הכוחות הקתוליים בקרב ליצן בו נהרג מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס.
בקרב זה איבד אולק את עינו השמאלית.
לאחר הקרב קידם אותו הקיסר לדרגת פילדמרשל.
חיבתו העזה של הקיסר לגנרל הדני עוררה לאולק אויבים רבים.
אולק נפטר ב-9 בספטמבר 1633 ממגפה בסקסוניה.
גופתו הועברה לאחר מותו לקופנהגן בירת דנמרק.
פרידריך היינריך לודוויג, נסיך פרוסיה , היה נסיך ומצביא פרוסי.
היינריך נולד ב-18 בינואר 1726 בברלין, לפרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה.
בשנת 1740 מת אביו פרידריך וילהלם, ואחיו פרידריך השני, מלך פרוסיה עלה לשלטון במקומו.
באותה עת כבר היה היינריך קולונל במסגרת הצבא הפרוסי.
היינריך לקח חלק פעיל במלחמת הירושה האוסטרית ונודע כאסטרטג מבריק.
הוא לא חשש למתוח ביקורת על מהלכיו הפוליטיים של אחיו, מה שקלקל את היחסים ביניהם שעד אז היו תקינים.
לאחר מלחמת שבע השנים בה כיהן כמפקד הצבא יצא לטיולים לסטוקהולם ולסנקט פטרבורג.
כאשר החליטו פרידריך, מריה תרזה וקתרינה הגדולה על חלוקת פולין הציע את עצמו כמלך פולין אולם סורב.
בשנת 1786 הוצע לו להיות המלך של ארצות הברית על ידי אלכסנדר המילטון, אך הצעה זו בוטלה על ידי רוב הקונגרס.
כמו פרידריך הגדול דיבר גם היינריך בצרפתית שוטפת והיה חבר בארגון הבונים החופשיים.
היינריך היה הומוסקסואל גלוי, אך לבקשת אחיו פרידריך (שהיה, ככל הנראה, הומוסקסואל בעצמו), התחתן ב-25 ביוני 1752 עם וילהלמינה נסיכת הסן-קאסל, בתם של מקסימיליאן, נסיך הסן ופרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטדט, אולם התבודד בטירה שבנה עבורו אחיו, ולא היו לו ילדים ממנה.
לאחר פטירת פרידריך, הוזמן היינריך לשמש כמדריך למלך החדש פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה הוא קיווה שעל ידי כך יוכל להשיג יותר השפעה פוליטית בממלכה, אולם לא השיג הרבה השפעה בתקופתו, ורק לאחר עליית פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה הצליח היינריך להשיג יותר השפעה.
ב-3 באוגוסט 1802 מת היינריך בביתו שבריינסברג.
היינקל He 51 היה מטוס קרב חד מושבי ודו-כנפי שפותח על ידי חברת היינקל ושירת את גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במהלך מלחמת האזרחים בספרד ותחילת מלחמת העולם השנייה.
ה-He 51 פותח כמטוס קרב, אך כבר בכניסתו לשירות התבררה נחיתותו הרבה אל מול מטוסי התקופה.
שתי גרסאות עיקריות פותחו על בסיסו; ה-He 51B (ממנו יוצרו כ-450 מטוסים) כולל ה-He 51B-2 ששימש מטוס ימי, וה-He 51C ששימש לתקיפה קרקעית וכמפציץ צלילה.
מבין הדגמים, מטוסי התקיפה הקרקעית היו מוצלחים במיוחד והשימוש בהם על ידי טייסים מוצלחים כגון אדולף גאלאנד, הביאו לפיתוח טקטיקות הלוחמה שיוטמעו במהלך מלחמת העולם השנייה ביחידות התקיפה הקרקעית עם מטוסי היונקרס Ju 87 שיחליפו את ה-He 51C.
המטוס שירת באופן נרחב במהלך מלחמת האזרחים בספרד בעיקר במסגרת לגיון הקונדור, הוא היה למעשה מטוס הקרב של הלופטוואפה הצעיר עוד כשהקמתו מחדשה הייתה מנוגדת להבנות הפסקת האש של מלחמת העולם הראשונה ולכן נשתמרה בסוד.
עם חזרת הטייסים הגרמנים מספרד, כבר החלו להיקלט מטוסי ה-Bf 109 שהיו קפיצת דרך אל מול ה-He 51. עם זאת מטוסי ההיינקל המשיכו לשרת בתור מטוסי אימון בחודשי המלחמה הראשונים, כמו גם מפציצי צלילה עד לקליטתם של מטוסי היונקרס Ju 87.
גנרל היינריך קורט אלפונס וילי אברבאך (בגרמנית - Heinrich Kurt Alfons Willy Eberbach) (24 בנובמבר 1895 – 13 ביולי 1992), היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
אברבאך נולד ב-24 בנובמבר 1895 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-180 (וירטמברג ה-10), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת לוטננט, ובמהלך הלחימה בשמפאן נפצע אברבאך ונפל בשבי הצרפתי, שממנו חזר בשנת 1917. לאחר מכן הועבר לקורפוס אסיה, ולחם עמו בקרבות בארץ ישראל.
לסגנו ב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ולקראת סוף המלחמה חלה במלריה ונפל בשבי הבריטי.
לאחר המלחמה הצטרף אברבאך למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 במרץ 1933 הועלה אברבאך לדרגת מיור במשטרה.
בקיץ 1935 עבר אברבאך לוורמאכט, ובסוף קיץ 1935 מונה לתפקיד מטה בפיקוד הכוחות הממונעים.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד פלוגת הנ"ט ה-12, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוגוסט 1938 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-6, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-35.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד אברבאך על רגימנט הפאנצר ה-35, ולחם עמו כחלק מחטיבת הפאנצר ה-5 במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-4 במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת.
ב-4 ביולי 1940 קיבל אברבאך על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם אברבאך עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מחטיבת הפאנצר ה-5 במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-4 בגזרה המרכזית, וב-26 ביולי 1941 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-5 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת קורפוס הפאנצר ה-24, והצליח להתקדם עימה במהירות לתוככי רוסיה.