tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1973-1976 כתב טור שבועי במדור הספורט של עיתון "דבר" בשם "מקצה המסלול".
בנוסף לפעילותו הציבוריים פרסם אופק במשך עשור (2000-1991) מדי שנה ספר בשם "הספורט בישראל" אודות פעילות הספורט בישראל מדי שנה.
כיהן כמנהל מכון שילוח, ראש חטיבת המחקר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ויועץ ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
אורון נולד בטרויבורג שבפרוסיה המזרחית, בנם של יונה אריה לואי ומרתה סוקולובסקי.
הוא עלה לארץ ישראל באוגוסט 1939. הוריו, אחותו ובני משפחה נוספים נשארו באירופה ונספו בשואה.
אורון התגורר בכפר פינס והיה ממייסדי קיבוץ בארות יצחק.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין בגדוד השני של הפלמ"ח וחטיבת הנגב.
הוא עסק בין השאר במגעים עם הבדואים באזור הנגב.
בהמשך שירותו שירת במחלקת המחקר של אגף המודיעין, הוא שימש ראש ענף מצרים וסגן ראש המחלקה.
ב-1959 ייסד עם ראובן שילוח ויהושפט הרכבי את מכון שילוח ושימש מנהלו הראשון.
מטרת המכון הייתה לעסוק בהיסטוריה מודרנית של מדינות המזרח התיכון ואפריקה.
אורון ריכז במכון אוספים של עיתונות ערבית וארכיון עשיר ונדיר.
ב-1966 עבר המכון לפעול תחת אוניברסיטת תל אביב ואורון המשיך לפעול במכון כחבר ועדת מחקר.
ב-1967 החל לשרת במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אחרי מלחמת ששת הימים ביצע מחקר על בסיס תחקורי שבויי מלחמה מצרים במטרה לעמוד על מצבה החברתי והמדיני של מצרים.
אורון לקח בגיבוש מסמך הצעה להסדר עם הבעיה הפלסטינית יחד עם אלוף הראבן, דן בבלי ודוד קמחי.
בעקבות המלצת ועדת אגרנט לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים להקים יחידת מחקר במוסד, מונה אורון לעמוד בראש אגף המחקר החדש.
בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, מונה כציר-יועץ לענייני חקלאות בשגרירות ישראל במצרים ופעל להרחבת שיתופי הפעולה החקלאיים וסיוע בהקמת חוות חקלאיות במצרים.
ב-1982 מונה על ידי מנכ"ל משרד החוץ דוד קמחי, עמיתו מהמוסד, למנהל המרכז למחקר מדיני וכיהן בתפקיד עד 1985. ב-1989 מונה ליועץ לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של הכנסת ושימש בתפקיד במשך כעשור.
אורון היה נשוי לזהבה ואב לשלושה ילדים.
רבי יצחק אדרבי (~ה'ר"ף, 1520 - ז' באייר ה'של"ז, 24 באפריל 1577) היה פוסק הלכה וראש ישיבה מחכמי יהדות סלוניקי, מרבני הפזורה הספרדית במאה ה-16 בשטחי האימפריה העות'מאנית בכלל וביוון בפרט.
נולד בסלוניקי לרב שמואל אדרבי, בצעירותו למד יחד עם רבי שמואל די מדינה אצל רבי יוסף טאיטאצאק והיה לתלמידו המובהק.
כבר בצעירותו התמנה כרב בקהילת לישבון ובשנת ה'ש"ט (1549) התמנה כרבה של קהילת "שלום" בעיר שבה כיהן עד לפטירתו.
רבי יצחק אדרבי נחשב לאחד מגדולי הפוסקים במאה ה-16 ושאלות הלכתיות נשלחו אליו מרחבי הבלקן.
הוא היה ידידו ועמיתו של רבי שמואל די מדינה, חברו משכבר ואחד מחשובי הפוסקים בזמנו, ובתי הדין של שניהם היו מן החשובים ביותר בסלוניקי, הם העריכו זה את זה אף שלעיתים התגלעה ביניהם מחלוקת והוחלפו האשמות הדדיות.
חלק מתשובותיו כונסו בספר השו"ת דברי ריבות שנדפס בסלוניקי חמש שנים לאחר פטירתו (ה'שמ"ב) וזכה למהדורות נוספות.
דרשותיו כתובות בסגנון מליצי ואף הן באו בדפוס בשם "דברי שלום" וזכו למהדורות חוזרות.
לפי יעקב קלצקין היה רבי יצחק אדרבי גם מקובל ובקיא בספרות הקבלה, אך חוקר תולדות יהודי סלוניקי, יצחק שמואל עמנואל, חולק על כך.
הרב יעקב יצחק אזרחי (נולד ב-28 באוגוסט 1933, ו' באלול ה'תרצ"ג) הוא מראשי ישיבת מיר בירושלים.
נולד בירושלים לרב ישראל אזרחי ולהינדא מלכה בת הרב ברוך שלאם (קרי: שְלוֹם), בוגר ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה שכיהן כרב בדרום אפריקה והיה נכדו של הרב אורי דוד אפריון, רבה של זאגר שבליטא ומחבר ספר "אפריון דוד".
למד בישיבת חברון ונחשב כתלמיד ותיק לרבי יחזקאל סרנא, ובישיבת מיר.
החל משנת תשל"ט מכהן כאחד מראשי ישיבת מיר, לצידו של הרב אליעזר יהודה פינקל.
חותם על מסמכי הישיבה תחת התואר "מראשי ישיבת מיר".
הרב אזרחי נושא שעור מדי יום בישיבתו.
בנוסף מוסר בישיבה מדי יום רביעי לבחורים בבית המדרש פרידמן ואף עולה לבית המדרש ללבן עמם את הסוגיות וכן פעמים בשבוע ועד.
פעם בשבוע הוא אף מוסר שיעור לבני הקיבוץ בישיבת מיר ברכפלד, מדי תקופה נוסע למסור שיחות חיזוק ומוסר בחו"ל ולעיתים נוסע יחד עם הרב פינקל לצורך מגבית תרומות לישיבה.
הרב אזרחי הוא מרבני דגל התורה ונחשב למקורבם של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב חיים קניבסקי, בשל כך הוא נואם לעיתים בעצרות בחירות המתקיימות במגזר החרדי.
חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
היה נשוי לבתו של ראש ישיבת מיר רבי חיים שמואלביץ, הרבנית רבקה, מחנכת בסמינר לבנות, עד לפטירתה בשבט תשע"ט.
אחיו היה הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל.
חתניו: הרב משה קצנלנבוגן, ר"מ בישיבת חברון, הרב אברהם מרדכי לדרמן ראש ישיבת היכלו בשכונת רמת שלמה בירושלים וראש מכון נר ישראל והרב מרדכי יהושע קרויזר.
יצחק אברהמי (1916 – 28 באוקטובר 1965) היה מבקר תיאטרון, מתרגם ומחזאי ישראלי.
יצחק אברהמי נולד בפולין ועלה לארץ ישראל בגיל 5 עם הוריו, אליהו ויהודית וולקוביץ'.
אביו מת משחפת כשיצחק היה עדיין נער (שמו לימים, "אברהמי", התייחס לשמו האמצעי של האב).
למד בגימנסיה "ביאליק" והצטרף ל"שומר הצעיר" ובהמשך ל"מחנות העולים".
ב-1933 הצטרף להכשרה בקיבוץ נען, עם חברי "המחנות העולים", ולאחר שנת הכשרה, ב-1934, הצטרף כחבר לקבוצת "החוגים" שהקימה את קיבוץ בית השיטה
, והשתתף במסע הקפת ים המלח.
כפועל שכיר בעבודת חוץ למד רצפות והפך לרצף מקצועי, ועל כך הייתה גאוותו.
אחר כך למד נהיגה והיה לנהג מכונית משא.
מחוץ לשעות העבודה הוא היה פעיל בחיי התרבות של בית השיטה, ביצירת דפוסי החגים ובארגון האירועים של הקיבוץ.
ב-1938 נשלח להדריך בתנועת הנוער, ועיקר עבודתו היה עריכת עיתוני התנועה "לעבודה" ו-"שדות", בהם התפרסמו רשימותיו הראשונות על ספרות ותיאטרון.
לאחר סיום עבודתו חזר לבית השיטה, וזמן קצר לאחר מכן התגייס לצבא הבריטי, ושרת במצרים ובצפון אפריקה.
מאותם ימים נשאר סיפור קצר שכתב על הווי היחידה הצבאית - "נשפיה לחה" (פורסם ב"על המדוכה", ביטאונה הראשון של המשמרת הצעירה של מפא"י).
ב-1946, עם סיום שרותו הצבאי חזר לישראל ולקיבוץ, אך כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, הצטרף לקבוצת החברים הפעילים ב"משמרת הצעירה" של מפא"י, ועבד בעריכת "אשמורת" (השבועון של המשמרת הצעירה), כסגן עורך.
ב-1948, עם הקמת צה"ל ופרוץ מלחמת העצמאות, הוא נקרא להיות בין מייסדי שבועון צה"ל "במחנה".
הוא שימש שנתיים כסגן עורך "במחנה", לצידו של העורך הראשון משה שמיר.
ב-1950 נסע כשליח הסוכנות והקרן הקיימת ללונדון, ומשם החל לשלוח מאמרים על תיאטרון לעיתונים בישראל, ולהעלות מחזות קצרים שכתב בחוגים לנוער יהודי.
פעילותו הציבורית באה לידי ביטוי בחברות רבת שנים בחוג "צעירי מפא"י".
מאז 1958 ועד ליום מותו עבד ב"מעריב", כתב על ענייני תיאטרון וקולנוע, ושימש סגן עורך המוסף השבועי "ימים ולילות".
הוא כתב את הטורים "לקראת בכורה" ו"לקראת שדור" שבהם סקר הצגות ותסכיתים.
חלק מהטורים נכתבו בשם-העט "יצחק מאיר" (כי כנראה לא היה מקובל לפרסם שני מאמרים מאת אותו מחבר בגיליון אחד).
אחד התרגומים המוקדמים שלו היה שיר עם סקוטי בשם "נערה ברכיני לשלום".
בשנות ה-50 התחיל לתרגם ספרים מאנגלית, וביניהם היו "מרד הנפילים", "אי המטמון", "פייטון פלייס" ו-"עולם חדש מופלא" (שיצא אז בשם "עולם חדש אמיץ").
בשנת 1965 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "תרדמת השבויים" מאת כריסטופר פריי , בתרגומו.
שלושת ילדיו הם אלי אברהמי, מנישואיו הראשונים לאביבה (פרשק); ורותי דירקטור (אוצרת ומבקרת אמנות) וגדעון אברהמי, מנישואיו לחיה (עירוני).
אחותו דינה, שנולדה ב-1925, הייתה נשואה לשבתאי שיכמן.
יצחק אברהמי היה חבר בצוות המבקרים של תוכנית הרדיו "בימות ובדים" בעריכת בלה ברעם, ב"קול ישראל".
במסגרת זאת, כמו גם במאמריו ב"מעריב", הביע את דעתו על תפקידו של מבקר התיאטרון: על המבקר להיות אדם אופטימי, אוהב תיאטרון, בעל כושר הבחנה ובעל השכלה רחבה, אשר מביע את דעתו על מוצר מוגמר - כלומר, המבקר אינו עוזר במאי או מורה למשחק.
המבקר כמוהו כיו"ר האופוזיציה בפרלמנט הבריטי, שמתוקף מעמדו אמור לבקר את הממשלה.
זאת ביקורת של אוהב, שאינו מתחנף לטעם הקהל.
יצחק שהיה "אנגלופיל" הרבה לנסוע ללונדון לראות תיאטרון בריטי במיטבו ולדווח על כך בכתבות שהתפרסמו ב"ימים ולילות".
בנסיעתו האחרונה, אחרי פרוץ מחלתו, היה הראשון לדווח מלונדון על להקה חדשה שעשויה להיות ידועה מאוד, יום אחד, גם אצלנו.
את שם הלהקה תרגם ל"חיפושיות הקצב", מתוך מודעות למשחק המילים בשם "ביטלס".
נולד במקנס שבמרוקו לרבקה ורבי אברהם אוחנה, אב"ד מקנס.
למד אצל הרב רפאל ברוך טולדנו בישיבת מקנס.
בגיל 25 מונה על ידי רבי רפאל בירדוגו כדיין בבית דינו במקנס.
עלה במסירות נפש לארץ ישראל בשנת ה'תש"ח (1948), ובחר לגור בירושלים למרות היותה מופגזת באותה שעה.
התגורר במושבה הגרמנית בירושלים שם עסק בהרבצת תורה והקים בתי כנסת.
בשנת ה'תשט"ו (1954/1955), בזמן משבר עליית הנוער במרוקו, הוא שב למרוקו לבקשת הרב טולדנו, כדי להבטיח כיבוד רצונות ההורים לראות את ילדיהם מתחנכים במוסדות תורניים.
בשנת ה'תשי"ז (1957) מונה בידי הרבנים הראשיים לישראל לרב ורושם נישואין במועצה המקומית קריית שמונה.
בשנת 1960 המועצה הדתית העבירה אותו מכהונתו בשל אי סדרים במועצה ובעקבות כך פיזר שר הדתות, הרב יעקב משה טולידאנו, לראשונה בישראל את המועצה הדתית והחזיר אותו לכהונתו.
באוגוסט 1960 שמע כי באטליז אחד הוכנס בשר טריפה למכירה, הוא נכנס לאטליז ובמוצאו את בשר הטריפה עמד בפתח החנות והכריז בקול כי האטליז מוכר בשר טריפה, הקצב נטל סכין חדה ורץ אליו בכוונה לדוקרו נפש, ר' יצחק פתח את דש מעילו וצעק לו דקור אותי.
באחת הפעמים שמו אותו גם בבית המעצר בתחנת המשטרה על פעולתו.
הדבר גרם לסערה ציבורית גדולה והוא שוחרר.
כהונתו הייתה מלווה בשנות ה-60 בסכסוכים רבים עם המועצה הדתית (שלא כונסה במשך כ-4 שנים) ועם שר הדתות מטעם המפד"ל שעמד לפטרו.
מאבקים רבים נוספים היו לו עם בעלי האטליזים שחלקם סיפקו בשר שאינו כשר, ועל כן החרימם וציווה שלא לקנות מהם בשר.
תחום שני שהקדיש לו את כל מרצו הוא חינוך הנוער.
הוא פעל להקים בית הספר של החינוך העצמאי בעיר.
בשלהי הקיץ כאשר הילדים היו בחופשה, הקים קייטנות לילדים שלמדו תורה וקראו תהילים, ומכספו העניק להם פרסים וממתקים.
בשנת ה'תשל"ט (1978/1979) פרש מהרבנות בקרית שמונה ועבר לירושלים, שם למד בישיבת אהבת שלום של חתנו הרב יעקב משה הלל.
לאחר כמה שנים עבר לחיפה ולמד בישיבת בנו הרב שמעון, שם גר עד לפטירתו.
על שמו נקראת ישיבת "כנסת בית יצחק" במודיעין עילית בראשות נכדו הרב אליהו דוד אוחנה.
בשנת 1938, אוחנה היה שותף עם רבי שלמה טולידאנו (מכונה "רבי שלמה טביב [הרופא]), בעסק של יצור נעליים.
הרב אוחנה היה האחראי על יצור הנעליים ושיווקם, והרב טולידאנו היה המשקיע הכספי.
הרב טולידאנו שהיה מטופל בצורכי ציבור (חברת ביקור חולים) סמך על הרב אוחנה, ומבלי להיכנס לפרטים המשיך להזרים כספים לרכישת עוד ועוד סחורה, כשלמעשה הרב אוחנה היה טרוד בלימוד תורה ולא השתמש כל כך בסחורה.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, היות שהממשלה הייתה צריכה לייצר נעליים גם לחיילי הצבא וגם לאזרחים, הוציאו חוק במרוקו, שכל מפעל שברשותו הסחורה הזאת (עורות, מסמרים וכדומה) עליו להצהיר על כך לרשויות, וצירפו לכך איום שהכל יוחרם למי שלא ייענה.
אוחנה וטולידאנו - לא שמעו כלל מההוראה הזאת.
כעבור זמן קצר באה הלשנה לשלטון, שבזמן שאין מסמר אחד בכל המדינה, המפעל של אוחנה וטולידאנו מלא בסחורה עד אפס מקום.
המשטרה סגרה את המפעל על מנעול ובריח.
לאחר שנקבע מועד למשפט, הרב טולידאנו לא מצא עורך דין שיסכים לקבל התיק, שכולם אמרו שזה עסק ביש בשעת חירום, ואין טענה ממשית כדי להצדיק את המעשה.
אוחנה לקח מטולידאנו סכום של 5000 פרנק (סכום גדול באותו זמן) ולקח אותו ל"עורך דין" - הם הסתובבו אצל עניי העיר וחילקו את כל הכסף.
לאחר מכן אמר הרב אוחנה "עכשיו, אחרי שלקחנו עורכי דין שהם רבי שמעון בר יוחאי ורבי מאיר בעל הנס, הסר דאגה מליבך, ותראה שהכל יסתדר".
ביום המשפט, הוזמנו הרב אוחנה והרב טולידאנו לשיחה בארבע עיניים עם השופט.
השופט עיין שעה ממושכת במסמכים שהיו לפניו.
אחר כך אמר "אני לא מבין, חזות פניכם מוכיחה שאתם אנשים מכובדין וישרים מנכבדי הקהילה, איך עשיתם מעשה כזה, הרי אנחנו בשעת מלחמה, ועבירה כזאת הן מהחמורות ביותר בעת הזאת".
אחר כך, לקח את כל התיק והניירות וקרע אותם לגזרים לנגד עיניהם, וזרק להם את מפתחות המפעל ואמר להם "מהרגע אין תיק כזה, אין אשמות", ואחר כך גם הוציא להם רישיון כחוק.
בשנים הבאות, היה להם רווח כלכלי מהסחורה הרבה שהצטברה במפעל - בשעה שהיה לה ביקוש רב.
היה נשוי לרובידא (נפטרה בשנת 2000).
הרב יוסף אוחנה - רבה של קריית מוצקין במשך 35 שנים (נפטר ב-2018)
הרב שמעון אוחנה - ראש ישיבת "יגדיל תורה" בחיפה.
הרב אברהם אוחנה - ראש ישיבת "עץ החיים".
הרב יעקב משה הלל ראש ישיבת חברת אהבת שלום בירושלים
הרב צבי סימן טוב, מרבני יוצאי אפגניסטן בישראל וראש ישיבת "אור התורה" בבני ברק.
יצחק אוֹמֶר הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, חבר סגל אקדמי בכיר בחוג למדעי כדור הארץ.
כיהן כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב וכנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית.
פרופ' אומר הוא חוקר בתחום הגאוגרפיה האנושית ומתרכז בחקר העיר, עומד בראש המעבדה לניתוח המרחב העירוני באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר העיקריים שלו: גאוגרפיה עירונית, מודלים של תנועה עירונית, מורפולוגיה עירונית, רשתות מרחביות, התנהגות וקוגניציה מרחבית, דינמיקה עירונית.
יצחק אומר רכש את לימודיו האקדמיים בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם, באוניברסיטת תל אביב, סיים את התואר השני (1988) והתואר השלישי (1996) בהצטיינות.
פרופ' אומר היה מן הראשונים להשתמש במודלים מסוג אוטומט תאי (Cellular automata models) ומודלים מבוססי-סוכנים (Agent based models) לחקר דינמיקה של התנהגות מרחבית בעיר והקשר שלה לתכונות ולמבנה המרחבי של הסביבה העירונית.
כיום מודלים כאלה נפוצים בתחומים רבים, ובכלל זה לצורך חקר, חיזוי ותכנון של תנועה (ממונעת ולא-ממונעת) ושימושי קרקע (כגון: מוסדות ציבור ומסחר, רשת דרכים, פארקים שכונות מגורים) בעיר.
תחומי ההתמחות והמחקר של פרופ' יצחק אומר הם: גאוגרפיה עירונית, מודלים של תנועה עירונית, מורפולוגיה עירונית, רשתות מרחביות, התנהגות וקוגניציה מרחבית, דינמיקה של מערכות עירוניות, והעיר הישראלית.
הוא זכה במענקי מחקר מקרנות לאומיות ובינלאומיות, משמש בוועדות אקדמיות ובמערכות של כתבי עת בינלאומיים, חבר באגודות מקצועיות בארץ ובעולם.
ליצחק אומר למעלה מ־100 פרסומים אקדמיים הכוללים פרקים בספרים, מאמרי כנס ומאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים.
מחקריו של פרופ' אומר עוסקים באופן כללי בניסיון להבין כיצד עיר מתפתחת ומתפקדת, תוך התרכזות ביחסים בין תכונות הסביבה העירונית להתנהגות מרחבית של בני-אדם, כגון תפישה וייצוג קוגניטיבי.
הבנתם של יחסים אלה, האחראים להיווצרות הדגם המרחבי של תנועה ושל אזורים חברתיים ותפקודיים בעיר, מהווה כלי חיוני לתכנון סביבות עירונית.
את מחקריו ניתן לחלק לתחומי המחקר הבאים:
דרך חקירה זו הובילה לאיתור מאפיינים התנהגותיים ומאפיינים מבניים של סביבות עירוניות המעורבים בדינמיקה של ערים בכלל.
בחינה זו הובילה לסיווגן של סביבות עירוניות בישראל בהקשר להתנהגות מרחבית המתהווה בהן כגון: סביבות שמעודדות הליכה ברגל או סביבות שמעודדות מפגש בין קבוצות חברתיות-כלכליות או אתניות-לאומיות באזורים מגורים ומרחבי תפקוד.
פיתוח מודלים לחיזוי תנועת הולכי רגל
יחד עם תלמידי מחקר ועמיתים, חוקר פרופ' אומר את יחסי הגומלין בין מבנה רשת הדרכים, שימושי הקרקע והתפלגות התנועה של הולכי רגל בעיר תוך ההתמקדות בהשלכות החברתיות, התפקודיות, והסביבתיות הנגזרות מכך.
על סמך ידע זה, ובעזרת שיטות לניתוח רשת (network analysis), ובמיוחד שיטות שמוצעות במסגרת המתודולוגיה של תחביר המרחב (space syntax), פותחו מודלים מבוססי סוכנים לחיזוי תנועת הולכי רגל (pedestrian volume models) בסביבות קיימות ומתוכננות.
פיתוח מודלים אלה כלל גם טיפול בסוגיות מרכזיות בחקר התנועה בעיר הנוגעות להתנהגות מרחבית כגון: סוג המרחק – מטרי, טופולוגי או אנגולרי – לפיו בני-אדם מייצגים קוגניטיבית את סביבתם ובוחרים מסלולי תנועה בתוכה.
סוגיות אלו נבחנו תוך הערכת ההשלכות על היווצרותם של דגמי תנועה ואזורים תפקודיים.
מודלים אלה עשויים לסייע לתכנון של סביבות עירוניות מקיימות (sustainable environments) המתחשבות בהיבטים חברתיים, תפקודיים וסביבתיים, ובכלל זה: סביבות שיעודדו תנועה לא-מוטורית (הליכה הרגל ורכיבה על האופניים) ויפחיתו את התלות בכלי הרכב, וסביבות בטוחות שיפחיתו את רמת הסיכון לתאונות דרכים שבהן מעורבים הולכי רגל.
על רקע ההכרה בחשיבות התפישה וייצוג/מיפוי קוגניטיבי של מרכיבי הסביבה העירונית להתנהגות והתמצאות מרחבית של בני אדם, ולדינמיקה העירונית בכלל, פרופ' אומר ערך גם מחקרים שמטרתם לזהות תכונות הקשורות לצורת הסביבה העירונית ולארגון שימושי הקרקע ולדגמי רשת הרחובות בתוכן שהן הרלוונטיות לייצוגן הקוגניטיבי (מפות קוגניטיביות) בקרב בני אדם החיים בעיר.
בהקשר רחב יותר, נבחן הקשר בין ייצוגים קוגניטיביים של אזורים גאוגרפיים בישראל לתכונות המורפולוגיות, החברתיות והפיזיות שלהם.
במחקרים אלו זוהו טיפוסי שכונות מגורים וערים בישראל תוך דיון בייחודם של טיפוסים אלה בהשוואה למקומות אחרים בעולם.
בנוסף נערך גם מחקר על אלומטריה עירונית (urban scaling) בישראל שבמסגרתו נבחן היחס בין גודל האוכלוסייה למרכיבים חברתיים, תפקודיים ופיזיים (כגון שטח בנוי ורשת דרכים) של ערים בישראל.
מחקריו כללו ניסיון להעריך את ההשפעה של גישות לתכנון עירוני על המבנה המורפולוגי והפיזי ועל הדינמיקה של שכונות מגורים וערים בישראל במהלך הקמתן התפתחותן, ובכלל זה היקף והתפלגות תנועה מוטורית ולא-מוטורית ברשת הדרכים והתגבשות אזורים חברתיים ותפקודיים.
ממצאי מחקרים אלה תורמים להכרת מאפייני העיר הישראלית וייחודה בהשוואה למקומות אחרים בעולם, ומהווים מקור ידע חשוב לצורך תכנון ערים בישראל.
פרסומים נבחרים (משנת 2015 ואילך)
רבי יצחק אהרן הלוי איטינגא (י"א בסיוון ה'תקפ"ו, 6 ביוני 1826 – ז' בשבט ה'תרנ"א, 16 בינואר 1891), מפוסקי ההלכה בגליציה, רבה של לבוב, ונשיא כולל חבת ירושלים.
נולד בלבוב לרבי מרדכי זאב איטינגא ולמרים מאניא.
נקרא יצחק אהרן על שם אביו של רבי מרדכי זאב.
נשא את חיה טאבא בת ר' אברהם אבלי מטרנוב (נפטרה בכ' באב תרל"ט).
התפרסם בעושרו, ונודע במיוחד כבעל מידות טובות וענוותן.
היה מקורב לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב ומיודד עם רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בצעירותו הוגשו לפניו הצעות-רבנות בערים ריישא, טיסמניץ, ז'ולקבה וטרנופול, אך הוא דחה אותן מכיוון שרצה להתגורר בסמוך לאביו.
בשנת תרכ"ו מונה כרבה של פשמישל, אך לא עבר לגור בה אלא המשיך להתגורר בלבוב ונסע אליה מדי פעם.
בשנת תרל"ה, לאחר פטירת רבי יוסף שאול נתנזון, התמודד לרבנות לבוב בתמיכת החסידים והציבור העממי שכונו "הדמוקרטים", מול רבי צבי הירש אורנשטיין שנתמך בידי השכבה הגבוהה של הקהילה שחבריה כונו "האצילים".
בהתמודדות זכה רבי צבי הירש אורנשטיין.
לאחר פטירת הרב אורנשטיין בשנת תרמ"ח, נבחר פה אחד לרבנות העיר.
ברבנות העיר שימש כשלוש שנים, עד לפטירתו.
בבחירות לפרלמנט האוסטרי שנערכו בשנת תרל"ט היה רי"א איטינגא בין ארבעת המועמדים מטעם תנועת מחזיקי הדת (יחד עם רבי שמעון סופר, רבי צבי הירש אורנשטיין ורבי יצחק שמלקיס).
בבחירות זכה רבי שמעון סופר לבדו.
בפולמוס על פרישת הקהילה הספרדית בסיגט צידד רבי יצחק אהרן בזכותם של הפורשים.
נפטר בז' בשבט תרנ"א בעודו קורא בקול קריאת שמע.
את מקומו ברבנות לבוב מילא בשנת תרנ"ד רבי יצחק יהודה שמלקיש שזכה בבחירות הפנימיות לרבנות העיר.
אחר פטירת אביו מילא את מקומו כנשיא ומנהל בפועל של כולל חבת ירושלים.
במסגרת תפקידו העביר 50,000 פלורינים בשנה לנתמכי הכולל בארץ ישראל.
בשנת תרל"ז נעשה ניסיון לערער על סמכותו על ידי השד"רים אלימלך פרלמן מירושלים ואברהם הלוי קולישר מצפת, שטענו שסכומים גדולים שנאספו לא הגיעו ליעדם.
במסגרת הפולמוס אף הודפס נגדו בלבוב באותה שנה ספר בשם "אגרת פתוחה".
יצחק אלפסי משער שהשלוחים היו חסידי רוז'ין שנטרו לו איבה עקב תמיכתו הבלתי-מסויגת ברבי חיים הלברשטאם מצאנז במחלוקת בין שתי החצרות.
עיתוי הערעור אף הוא בא ברקע אותה המחלוקת: לאחר פטירת רבי חיים הלברשטאם (בשנת תרל"ו).
המערערים הצליחו להוציא ממנו מכתב התפטרות כביכול עקב מחלה, ועל מקומו נבחר ירחמיאל הורוויץ מנכבדי קהילת לבוב (מתלמידי רבי יעקב משולם אורנשטיין, ה"ישועות יעקב"), כשלצידו ועד המורכב ממספר עסקנים נוספים, בתמיכת רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, רבי שמעון סופר, רבי דוד מקשנוב ורבי משה אונגר.
להגנת רבי יצחק אהרן, יצא הירש גולדנשטרן בספר בשם "אגרת בקורת" בו הדפיס את מכתבו של רבי יצחק אהרן המספר כי ההתפטרות נכפתה עליו בניגוד לעמדה הרשמית שזו נעשתה עקב מצב בריאותו.
בשבט תרל"ז התכנסה בבוכניה אספה בהשתתפות רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, רבי ברוך הלברשטאם, רבי יהושע מקמינקא ורבי אריה לייב ממושצ'יסק.
באספה נקבע שרבי יצחק אהרן איטינגא ישוב לנהל את הכולל בשיתוף עם הרב הורוויץ, אך למעשה לא היה הורוויץ בקו הבריאות, ורבי יצחק אהרן התנה את שובו לתפקיד בשותף נוסף לצידו שיגן עליו מפני אשמות מעילה נוספות.
לבסוף מונה לתפקיד גיסו רבי ישראל רפפורט מטרנוב.
בשנת תרמ"ד חתם על הסכם בין כולל אוסטריה לכולל ויזניץ בטבריה וצפת, יחד עם רבי מנחם מנדל הגר וגיסו רבי ישראל רפפורט.
היו לו שלושה בנים, ושלוש בנות.
בניו נפתלי הירץ, שהיה סוחר בלבוב; יעקב; שלמה; ובנותיו ניטשא, שנישאה ליהושע זוסמן מסטרי; אסתר, שנישאה ליוסף כץ; וחנה מיכלה, שנישאה לחיים מאירזון.
הרב יצחק צבי אושינסקי (נולד ב-30 בנובמבר 1971) הוא דיין ישראלי, אב בית דין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים, לשעבר אב בית הדין בחיפה וחבר בוועדת הבחינות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
אושינסקי נולד בפתח תקווה ב-1971. בבחרותו למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בירושלים והוסמך לרבנות ולדיינות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בתקופה זו התקרב לרב עובדיה יוסף.
שירת שירות צבאי ביחידת חילוץ והצלה בפיקוד העורף, והתנדב במשך כמה שנים במשמר האזרחי.
לימד במכונים להכשרת טוענים רבניים ובכוללים לרבנות כדוגמת מכון אריאל בבית וגן ומרכז ינ"ר, ושימש כחבר בית הדין של הרבנות ירושלים (המועצה הדתית) לבירורי יוחסין ויהדות.
בשנת 2007 התמנה לדיין בבית הדין הרבני האזורי בחיפה, ובשנת 2013 מונה לאב בית הדין.
בשנת 2018 עבר לכהן כאב בית דין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים.
בשנת 2024 התמנה במינוי זמני לכהן במקביל גם כחבר בית הדין הרבני הגדול על ידי הראשון לציון הרב דוד יוסף.
רבות מפסיקותיו פורסמו במאגרים המשפטיים, חלקם אף הובילו לדיונים ציבוריים והשפיעו על תפיסות הלכתיות, כדוגמת פסיקתו העקרונית בקביעת משמורת משותפת על הילדים אף מהפן ההלכתי, פסקי דין הנוגעים לניכור הורי וכן פסקי דין סביב תופעת סרבנות גט
טרם התמנה לדיין, כיהן במשך שנים כחבר ועדת הבחינות להסמכה לרבנות (מטעם הרבנות הראשית לישראל), ולאחר מינויו לדיין כיהן כחבר ועדת הבחינות להסמכה לדיינות (מטעם הרבנות הראשית לישראל) וחבר ועדת הבחינות וההסמכה לטוענים רבניים (מטעם הנהלת בתי הדין הרבניים).
במהלך מספר שנים, פרסם מאמרים הלכתיים בגיליון התורני "קולמוס" של עיתון משפחה.
אורות המשפט - חלק ג - פסקי דין, מאמרים ותשובות בענייני אישות, ממונות, קהילה, רפואה
אורות המשפט - חלק ד - פסקי דין, מאמרים ותשובות בענייני אישות, ממונות, קהילה, רפואה
אורות המשפט - חלק ה - פסקי דין, מאמרים ותשובות בענייני אישות, ממונות, קהילה, רפואה
אורות המשפט - חלק ו - פסקי דין, מאמרים ותשובות בענייני אישות, ממונות, קהילה, רפואה
אורות המשפט - חלק ז - פסקי דין, מאמרים ותשובות בענייני אישות, ממונות, קהילה, רפואה, מאמרים הקשורים במלחמת חרבות ברזל
הלכות אבלות, בהוצאת אוצר הפוסקים.
באשר הוא שם, עיונים על התורה והמועדים.
אורות מן האבות, עיונים על מסכת אבות.
אורות מן ההגדה, הגדה של פסח (עיונים וביאורים בהלכה ובאגדה).
רפואה והלכה, סדרת שיעורים בענייני רפואה והלכה (באנגלית, הוצאת פרחי שושנים)
יצחק אגבדיש (בבולגרית Ицхак Агвадиш; 29 באפריל 1903, סופיה, נסיכות בולגריה – 13 ביוני 1992 בת ים, ישראל) היה מנצח, מלחין, רב-נגן ומעבד מוזיקלי יהודי–בולגרי.
אגבדיש כיהן כמנצחה הראשון של מקהלת צדיקוב בישראל בין השנים 1949–1954.
יצחק אגבדיש נולד בסופיה למזל וליעקב.
הוא היה אוטודידקט ולמד נגינה בפסנתר, כינור, חליל צד, מנדולינה ומפוחית.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף ל"אגודה בולגרית–יהודית לזמרה–מקהלה ליד בית הכנסת המרכזי" וכיהן כעוזרו של משה צדיקוב.
הוא למד ניצוח אצל צדיקוב ונמנה עם צוות המנצחים של המקהלה ביחד עם צדיקוב וסגנו ד"ר מנחם בן-שושן (בבולגרית: Менахем Бенсусанъ).
בסופיה נישא לוויקטוריה אשר הייתה סולנית המקהלה ולזוג נולדו תאומות.
ב-1938, לאחר עזיבתו של צדיקוב לארצות הברית ומינויו של מנחם בן-שושן למנצח הראשי מונה לסגנו.
ב-1941, עם החלת החוק להגנת האומה פסקה פעילותה של המקהלה.
ב-1942 הלכה רעייתו ויקטוריה לעולמה לאחר שלקתה במחלת לב.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת חודשה פעילות המקהלה, תחת המנצח ישראל (איזידור) אלג'ם ואגבדיש כיהן כסגנו.
המקהלה פעלה בין השנים 1944–1948 וערכה מספר קונצרטים ברחבי בולגריה והמדינות השכנות כגון רומניה.
בשלהי 1948 פסקה פעילות המקהלה בבולגריה בשל עליית מרבית חבריה לישראל במסגרת העלייה ההמונית.
ב-1949 עלו אגבדיש ומשפחתו לישראל.
לאחר עלייתו ארגן אגבדיש 30 מחברי המקהלה שעלו לישראל, והם החלו בחזרות במחסן שהוקצה להם בבית הכנסת "שלום וצדקה" ברחוב מרכולת בתל אביב.
לאחת מהחזרות הגיעו נסים נסימוב ושלמה קפלן ולאחר הביקור זכתה המקהלה לחסות מועצת פועלי תל אביב והיא נקראה "מקהלת הפועלים ע"ש משה צדיקוב".
ב-30 ביוני 1949 נערך ערב השירה הראשון של המקהלה בישראל.
מראשית פעילותה בארץ ניצח עליה יצחק אגבדיש.
ב-1951 ניצח אגבדיש על הקונצרט המלא הראשון של המקהלה באולם יפאור ביפו.
ב-1954 סיים אגבדיש את תפקידו ובמקומו מונה יצחק גרציאני.
בהמשך, ועד ראשית שנות ה-70 ניצח אגבדיש על "מקהלת מולדת" אשר ליד בית הכנסת שלום וצדקה.
יצחק אגבדיש הלך לעולמו ב-1992 והוא בן 89, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
אחת מבנותיו דליה אשכנזי, נרצחה בפיגוע בקו 5.
בגיל 17 היגר לדרום אפריקה שם התעשר מהשקעות בנדל"ן ובעסקים אחרים.
במקביל עסק בפילנתרופיה והרבה לתרום לארגונים יהודיים.
הוא היה מראשי בית היתומים היהודי בקייפטאון.
ב-1921 בעקבות הפרעות באוקראינה פעל לגייס כספים למען יתומים יהודים מהפרעות ולקבלת אישור להבאת יתומים לדרום אפריקה ויצא למזרח אירופה והביא משם לדרום אפריקה 187 ילדים יהודים יתומים.
אוכברג דאג לחינוכם ולמחסורם בשני בתי יתומים שהקים בקייפטאון וביוהנסבורג.
הילדים כינו אותו "אבא אוכברג" ("Daddy Ochberg").
בשנת 1927 הביא עוד קבוצה של 200 יתומים יהודים מאוקראינה לדרום אפריקה.
במקביל היה מהתורמים להקמת כפר ילדים.
אוכברג היה ממייסדי ההסתדרות הציונית בדרום אפריקה, נשיא קרן היסוד בדרום אפריקה ומהמתרימים והתורמים הגדולים לקרן היסוד.
ב-1926 ביקר בארץ ישראל וב-1929 היה ציר בקונגרס הציוני העולמי בציריך.
בקונגרס ה-17 וה-18 נבחר לוועד הפועל והיה בין הסגנים במועצה של הסוכנות היהודית.
במאי 1936, לאחר פטירת בתו רות תרם להקמת קתדרה לכלכלה חקלאית ע"ש בתו רות, עליו הופקד פרופ' יצחק אלעזרי-וולקני, שהיווה יסוד של הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
בדצמבר 1937 נפטר בעת הפלגה חזרה לדרום אפריקה.
בצוואתו הוריש 110,000 ליש"ט לקרן הקיימת לישראל, התרומה הגדולה ביותר שניתנה לקרן הקיימת עד אז.
בכסף זה נקנו 6,500 דונם ברמת מנשה עליהם הוקמו אדמות הקיבוצים דליה וגלעד.
קיבוץ גלעד נקרא בראשיתו על שמו: "אבן יצחק" או "אבן יצחק הוכברג".
במרץ 1941 נטעו בקיבוץ דליה עץ לזכרו של אוכברג ליד חדר האוכל.
ביוני 1943 הוקם בקיבוץ דליה אכסדרה לזכרו והוכרז שחבל הארץ עליו הוקם הקיבוץ יקרא "חבל יצחק אוכברג".
בשנת 2011 הוקם לזכרו מצפור אוכברג המשקיף על הקרקעות שנרכשו בתרומתו.
בצוואתו השאיר גם 90,000 לירות לאוניברסיטה העברית.
35,000 לא"י מעזבונו שנתרמו לאוניברסיטה העברית הוקדשו בשנת 1946 להקמת אגף לבוטניקה לזכרו בבניין הביולוגיה החדש באוניברסיטה העברית.
כן תרם בצוואתו 2500 לא"י למכבי שיועדו לבניית בית מכבי בירושלים כחלק מבית העם בירושלים.
יצחק אהרן אַרְנְשטיין (1682 לערך – 1744) היה בנקאי יהודי-וינאי, מייסדה של שושלת בנקאים ובעלי הון במאות ה-18–19.
ארנשטיין נולד בארנשטיין, והגיע לווינה בשנת 1705. בווינה עבד אצל שמשון ורטהיימר כסוכן פיננסי והופקד על עסקאות והעברות חשובות.
במקביל, ניהל עסקים עצמאיים נפרדים.
לאחר שקיבל זכות ישיבה בעיר, היה ליהודי החצר ושימש ספק מזון לחצר הארכידוכסית מריה אמליה, אלמנתו של קרל השביעי, ולמוסדות צבאיים.
בשנת 1736 פעל למנוע את גירוש היהודים מווינה.
בנו, אדם יצחק ארנשטיין, המשיך את דרכו בעסקיו.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (כ"ח בכסלו ה'תרמ"ט, 3 בדצמבר 1888 – י"ט בתמוז תשי"ט, 25 ביולי 1959) היה הרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל (ולימים של מדינת ישראל) משנת 1936 עד יום פטירתו.
לפני כן היה רבה הראשי של יהדות אירלנד.
הרב הרצוג היה דוקטור לספרות וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת 1958. הוא ידוע במיוחד בתרומתו הרבה לתחום הלכות המדינה ולחידוש מצוות התכלת.
הרצוג נולד בעיר לומז'ה שבצפון-מזרח פולין, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בשנת 1897 עבר לאנגליה, שם מונה אביו, הרב יואל לייב הלוי הרצוג, לשמש כרב בלידס, ובהמשך לצרפת, שם כיהן אביו ברבנות.
בשל חוסר במרכזי תורה משמעותיים בבריטניה באותה תקופה, הוא נהג להתכתב בנושאים תורניים עם גדולי הרבנים במזרח אירופה, ושלח להם קונטרסים בעילום שם מחידושי תורתו.
בשנת 1908 הוסמך לרבנות על ידי רבי יוסף שלופר, רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, והרידב"ז.
הוא למד מתמטיקה ושפות קלאסיות ושמיות באוניברסיטאות לידס, לונדון והסורבון.
הוא ערך מחקר על "התכלת בישראל" (Hebrew Porphyrology), וקיבל עליו תואר M.A., וב-1914 קיבל תואר דוקטור לספרות מאוניברסיטת לונדון.
בשנים 1915 עד 1936 כיהן כרב באירלנד: 3 שנים כרבה של בלפסט, אחר כך כרבה של דבלין ומשנת 1925 כרבה הראשי של יהדות אירלנד.
כרב ראשי הצליח לסכל את הכרזת השחיטה היהודית כלא חוקית.
במהלך כהונתו קשר קשרי ידידות קרובים עם הקרדינל האירי ג'וזף מקרורי, ולעיתים קרובות היו נפגשים ומשוחחים בנושאים ברומו של עולם.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שדגל בהנהגה רבנית המשלבת תורה ומדע, שידלוֹ לעלות לארץ ישראל.
לאחר מותו של הרב קוק נבחר בי"ז בכסלו תרצ"ז לרבה הראשי של ארץ ישראל, על פני הרב יעקב משה חרל"פ, בתמיכתו של ה"חזון אי"ש".
אף שהיו כאלו שהתנגדו לו בהיותו "רב דוקטור".
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט יצא בקריאה, יחד עם הראשון לציון, הרב יעקב מאיר, להקפיד על מדיניות ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.
ב-1939 היה בין המשתתפים בוועידת השולחן העגול בלונדון.
לאחר כישלונה, כאשר יצא הספר הלבן השלישי, שהגביל את ההגירה היהודית לארץ ישראל ואת רכישת הקרקעות בידי יהודים, הזהיר הרב הרצוג "כי הספר הלבן עלול לדרבן את הערבים ולהפוך לספר אדום ואף לספר שחור" וקרע אותו בהפגנה פומבית.
מעשה זה העניק את ההשראה לבנו חיים הרצוג, אשר בנאומו ב-1975 כשגריר ישראל באו"ם, קרע באופן דומה את החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהכריזה כי הציונות היא גזענות.
ב-1940 הקים את "ועד הישיבות", ארגון הגג של הישיבות הגבוהות בארץ ישראל, ונבחר לעמוד בראשו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה פעל הרב הרצוג להצלת יהודים.
ב-1941 יצא למסע הצלה לארצות הברית דרך אנגליה ובחזרה דרך דרום אפריקה ומצרים.
הוא ניסה להיעזר בחברו הוותיק, הקרדינל האירי ג'וזף מקרורי, כדי להשפיע על האפיפיור פיוס ה-12 לסייע בהצלת יהודי הונגריה, אך הדבר לא צלח.
לאחר מאמצים הצליח להיפגש עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ותבע ממנו להציל יהודים ולהפציץ את מחנות ההשמדה.
הוא יצא מן הפגישה מדוכא וראה בה כישלון.
כאשר רצה לחזור לארץ ישראל הזהירו אותו הבריטים וקבוצות של רבנים בארצות הברית כי צִלו של הנאציזם מרחף מעל ארץ ישראל והיא עלולה להיכבש, אך הוא ענה להם כי נביאי ישראל התנבאו על שני חורבנות ולא על חורבן בית שלישי, וחזר לארץ ישראל.
הלחץ להישאר היה רב, במיוחד בגלל סכנת הצוללות שפגעו באוניות.
ואכן אונייה שבה היה אמור לנסוע הוטבעה וכל נוסעיה נספו.
בחזרתו הגיע בטיסה מדרום אפריקה למצרים, ומשם לרחובות ברכבת.
בתחנת הרכבת רחובות קיבלו את פניו ראשי היישוב, אשר העריכו את הסיכון שנטל וראו במעשיו ובדבריו חיזוק הרוח.
הוא המשיך להביע את ביטחונו בניצחון בריטניה במערכה, גם במהלך מאתיים ימי החרדה שעברו על היישוב בשנת 1942.
בשנת 1946 יצא למסע ברחבי אירופה כדי לשכנע את ניצולי השואה לעלות לארץ ישראל.
במהלך המסע נפגש עם מדינאים שונים ועם האפיפיור פיוס השנים עשר, ממנו ביקש להחזיר לחיק היהדות את הילדים היהודים מהמנזרים שבהם הוסתרו כדי להציל את חייהם, אך נענה בכתף קרה.
הרב הרצוג בסיוע מתנדבים איתרו ילדים והעבירו אותם מהבתים ומהמוסדות בהם מצאו מחסה למוסדות יהודים מקומיים שיכלו לשמש להם כאפוטרופסים.
למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה גם על שמו "רכבת הרצוג".
הרב הרצוג היה המייסד של מכון יד הרב הרצוג, שנקרא על שמו לאחר מותו.
מכון זה אחראי להוצאת האנציקלופדיה התלמודית והוצאה מדעית של התלמוד הבבלי, שמוגה על פי כתבי יד שונים במכון התלמוד הישראלי השלם.
כמו כן יזם את הקמת הבניין החדש של הרבנות הראשית, "היכל שלמה", ודרבן את ידידו הנדבן יצחק וולפסון לתרום לכך.
אנשי גוש עציון רחשו לו חיבה וכבוד, ועוד בחייו נקרא לכבודו היישוב משואות יצחק שבגוש עציון.
לאחר נפילת הגוש במלחמת העצמאות, חודש היישוב במקומו הנוכחי באזור אשקלון.
בביתו התכנסו מדי יום שישי רבנים לעסוק בדברי תורה והלכה, בהם חמיו הרב הילמן, הרב איסר זלמן מלצר, הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שלמה גורן, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב בצלאל ז'ולטי.
דרשותיו בשבת הגדול ושבת שובה משכו קהל רב.
הרב הרצוג נפטר בי"ט בתמוז תשי"ט, 25 ביולי 1959 ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים בלווייתו נכחו כ-25,000 משתתפים, והיא אובטחה על ידי כ-250 שוטרים, ולאורכה נרשמה התלהטות יצרים וחוסר סדר.
בשל הצפיפות והחום הכבד ששרר, דווח על כ-20 מקרי התעלפות שטופלו על ידי צוותי מגן דוד אדום, ואף התחוללה התפרצות והסתערות של אזרחים שרצו להתקרב לארון.
בין המשתתפים הבולטים בלוויה היו נשיא המדינה - יצחק בן-צבי, שרי הממשלה, חברי הסוכנות היהודית, נשיאי בית המשפט העליון, אלופי צה"ל, רבני ערים, ראשי עיריות ועוד.
הדגלים הורדו לחצי התורן, והוכרזה הפסקת מלאכה לרגל האבל.
הרב עובדיה יוסף אמר עליו בהספדו: "היה מנהיגם של ישראל, אהב צדק ושנא רשע, ותמיד לימד סנגוריה על ישראל...
מסר נפשו להצלת ילדי ישראל..."
ב-1917 נשא את שרה, בתו של הרב שמואל יצחק הילמן מלונדון.
לזוג נולדו חיים הרצוג, לימים נשיאה השישי של מדינת ישראל, וד"ר יעקב הרצוג שכיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
נכדו הוא יצחק הרצוג נשיא מדינת ישראל ה-11.
על שם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג נקרא היישוב משואות יצחק, שכונת קריית הרצוג בבני ברק, שכונת הרב הרצוג בקריית אתא, רחוב ראשי בירושלים ורחובות בערים נוספות; יד הרב הרצוג; הישיבה התיכונית "נווה הרצוג" בניר גלים ובית הספר בממ"ד "ימין הרצוג" באילת.
לשכתו של הרב הרצוג הועתקה מביתו והיא מוצגת כולה במוזיאון לאמנות יהודית שבהיכל שלמה בירושלים.
נבחר יחד עם רעייתו הרבנית שרה לדמות המופת של החמ"ד לשנת ה'תשפ"ה.
הרב הרצוג חיבר את הספרים: "שו"ת היכל יצחק", "כתבים ופסקים", "תורת האהל", ו"תחוקה לישראל על פי התורה" בהם התמקד רבות בנושאי הלכה ומדינה.
הספר תורגם לעברית בשנת 2016 על ידי ד"ר משה הרשקביץ, ויצא לאור על ידי ידיעות ספרים.
הרב הרצוג היה מהחוקרים הגדולים בתחום התכלת.
נוסח התפילה לשלום המדינה חובר בידו, והוא נעזר ברב הראשי הספרדי בתקופתו, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
לפני פרסום התפילה ביקש מש"י עגנון הערות עריכה.
מסיבה זו, ובגלל העברית המסוגננת, יוחסה כתיבת התפילה בטעות לעגנון
בשנת תשכ"ב יצא לזכרו קובץ "מזכרת", ובו מאמרים תורניים, בעריכת הרב שלמה יוסף זוין וד"ר זרח ורהפטיג.
בתחילת הספר הודפס נספח העוסק בחייו, פעלו וזכרו.
בשנת תשס"ט יצא לאור הספר 'משואה ליצחק' העוסק במשנתו.
הרב הרצוג פרס את משנתו המדינית בכתבים ובמאמרים.
הוא תמך במה שקרא נומוקרטיה, כלומר "ממשלת החוק האלוקי, התורה שמן השמים".
לדברי הרב עידו רכניץ, הוא תמך למעשה ב"תיאונומיה חוקתית מלוכנית", שיטה שבה המדינה מונהגת על ידי המלך והחוק העליון בה הוא חוק התורה, אך מאפשרת חקיקה משלימה שאינה נוגדת את דין התורה.
מתוך תפיסה זו סבר הרב הרצוג כי יש סמכות של מלך ישראל לממשלת ישראל ויש תוקף לחלק מחוקי הכנסת, המהווים תקנות משלימות לחוקי התורה; אולם אין סמכות לבתי המשפט של מדינת ישראל.
בתשובה כתב על פי דברי הרמב"ם והמנחת חינוך שנשים יוצאות למלחמות מצווה, ובהן מלחמת השחרור.
הוא דחה את דברי הרדב"ז שפירש שנשים אינן יוצאות כלל למלחמת מצווה, או שהן רק מסייעות ללוחמים בהבאת מים ומזון.
כמו כן, כתב שם שאין בנשיאת נשק לנשים במסגרת צבאית בעיה מצד איסור לא ילבש.
עם זאת, הוא הסביר שהרבנות הראשית לישראל לא אמרה בעניין זה היתר, מחשש לבעיות של צניעות.
הוא הוסיף שאם בפלוגות דתיות אפשר לקבוע סדרים שימנעו בעיות אלו אין הוא רואה בכך שום איסור, אך הרבנות שללה גיוס חובה של נשים, ולפי תקנות הגיוס לכל אישה יש רשות להתנגד לגיוסה מטעמים דתיים, מכיוון שקשה לקבוע בכך גדרים.
לבסוף כתב שבנות שרוצות להתנדב למשמר העם תוך כדי נשיאת נשק אינן עוברות על שום איסור ומקיימות מצווה רבה
ערב קום המדינה חיבר הרב הרצוג מאמר תחת השם: "זכויות מיעוטים לפי ההלכה" במדינה יהודית בארץ ישראל.
במאמר הורה למדינה שבדרך להתחייב למנוע את הפלייתם של הערבים בארץ ישראל (מוסלמים ונוצרים כאחד).
מסקנתו ההלכתית דחתה בתוקף כל טענה האוסרת על בני המיעוטים לגור או להיות בעלים של קרקע בארץ ישראל.
אפילו טען: "לא יימצא רב בישראל בעל מוח או בעל שכל ישר" שיחלוק על מסקנות אלה.
יצחק (איצק) אַייכל היה בין הפעילים המרכזיים של תנועת ההשכלה היהודית בברלין.
ייסד את כתב העת "המאסף" וערך אותו בשנותיו הראשונות, חיבר את הביוגרפיה הראשונה של משה מנדלסון, וכתב תרגום של הסידור לגרמנית.
אייכל נולד למשפחת סוחרים בקופנהגן, ביום שמחת תורה של גלויות.
ב-1767 מת אביו, ואמו שלחה אותו אל דודו לברלין, שם למד מספר שנים בישיבה.
הוא החל להתעניין בשפות ובמדעים בהיחבא, נגד רצון דודו, ובסופו של דבר עזב את ביתו של הלה ב-1773 ועבר לבילפלד, שם עבד כמורה והרחיב את השכלתו.
ב-1776 בא להנובר ולמד אצל רפאל לוי, מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום יהודי.
ב-1778 החל ללמוד באוניברסיטת קניגסברג, בה לימד באותה העת עמנואל קאנט.
כשעלתה על הפרק ב-1786 מועמדותו של אייכל למשרת הוראה באוניברסיטה – לראשונה ביחס למועמד יהודי – תמך בו קאנט בתחילה, אך לאחר מכן חזר בו והתנגד למינוי יהודי למשרה זו.
בקניגסברג דחף אייכל הצעה להקמת בית ספר יהודי מודרני ברוח ההשכלה, אולם הרעיון לא יצא לפועל.
ב-1782 הקים אייכל בעיר את "חברת דורשי לשון עבר", שהחלה להוציא את כתב העת "המאסף".
אייכל, שערך את "המאסף" עד 1790, פרסם בו מאמרים רבים, וביסס את מעמדו של כתב העת כמוקד של פעילות להפצת השכלה ונאורות.
"המאסף" בעריכתו קרא ללימוד מדעי הטבע והרוח, להשתלבות היהודים בעולם התרבות הגרמני ולהקמת אליטה יהודית מתחרה לעולם הרבני.
ב-1786 פרסם תרגום של סידור התפילה לגרמנית.
בסוף 1787 עבר אייכל לברלין, שם התפתח אז מרכז הכובד של תנועת ההשכלה וקמה "חברת שוחרי הטוב והתושיה".
בברלין היה המנהל של בית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים", עד שהחליף אותו יצחק סטנוב.
ב-1787 החל לפרסם בהמשכים ב"המאסף" ביוגרפיה של משה מנדלסון, וב-1788 פרסם אותה כספר, "תולדות רבנו החכם משה בן מנחם" ("תולדות הרמבמ"ן").
הביוגרפיה תרמה תרומה ניכרת להעמדת דמותו של מנדלסון כ"אבי תנועת ההשכלה".
ב-1790 פרסם בעילום שם ב"המאסף" את "איגרות משולם האשתמועי" – חיבור הכתוב כאיגרות של נוסע יהודי באירופה ותוכנו ביקורת על החברה היהודית המסורתית והסגורה, ויש בו כנראה השפעה מ"מכתבים פרסיים " של מונטסקיה.
בשנות התשעים השתתף גם במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית שהמשיך את מפעל התרגום והביאור של מנדלסון, וכן חיבר פירוש ותרגום גרמני לספר משלי.
בסוף 1790 הפסיק לערוך את "המאסף".
במהלך שנות התשעים צפה במשבר שעבר על השכלת ברלין, לנוכח החילון ההולך וגובר אצל יהודי העיר העשירים, שאצל חלקם הגיע עד כדי המרת דת לנצרות.
הוא הצטרף ל"אגודת הידידים" ("Gesellschaft der Freunde") – קבוצה של אינטלקטואלים יהודים ברלינאים שהקים יוסף מנדלסון, בנו של משה מנדלסון.
כשהציע לו שלום הכהן ב-1800 לחדש את הופעת "המאסף", שפסק ב-1797, כתב לו אייכל שזמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה עבר, והיא נכשלה במאמציה להשפיע על העולם היהודי.
בשנותיו האחרונות פרש מעיסוקיו הציבוריים ומן ההוראה ועבד כמנהל חשבונות אצל מאיר ורבורג, אחד מעשירי העיר.
ההיסטוריון שמואל פיינר כתב עליו:
תולדות משה בן מנחם, לעמבערג (לבוב): 1860
משלי, עם ביאור ותרגום אשכנזי, מאת ר' איצק אייכל, גם פירש"י וספר מכלל יופי עם תוספת לקט שכחה, אשר הוסיף עליו, מהור"ר יעקב אבנדאנה, אופענבאך: תקפ"ו-1826
כתבי קודש, נדפסים מחדש ומהודרים בתוספות רבות, עם תרגום אשכנזי ובאור, וויען (וינה): 1828
תועלת ההשכלה: מאמרים בעברית ובגרמנית, דיסלדורף: 2001
הרב יצחק אייזיק הלוי (רבינוביץ) (21 בספטמבר 1847, י"א בתשרי ה'תר"ח – כ' באייר תרע"ד, 15 במאי 1914) היה מלומד, חוקר, סופר, עסקן, והיסטוריון יהודי.
נודע בעיקר בזכות סדרת ספריו דורות הראשונים, שבה הציג אפולוגטיקה מקיפה להגנת הפרשנות והאמונה המסורתיות כנגד המחקר הביקורתי של חכמת ישראל וביקורת המקרא.
היה פעיל ציבורי למען האורתודוקסיה במאבק נגד הכוחות המודרניסטיים ביהדות מזרח אירופה והשתתף בהקמת אגודת ישראל.
נולד בעיירה איווניץ באזור מינסק (כיום בבלארוס), לאליהו (בן נחום חיים) הלוי רבינוביץ, ולרחל, בתו של רבי מרדכי אליעזר מקובנא, מחבר הספר "קרני ראם".
גדל בעיר מינסק אצל סבו רבי נחום, שהשפיע על מהלך רוחניותו.
החל ללמוד גמרא בגיל חמש וחצי.
בגיל שלש עשרה נשלח יצחק אייזיק ללמוד בישיבת וולוז'ין.
שם למד תורה מפי רבי יוסף דב סולובייצ'יק במשך שנה, וחידש חידושי תורה חריפים, כשרבותיו העיקריים היו לפי דבריו "נודע ביהודה" ו"משנה למלך", ספרים שלמד בשקידה וידע בעל-פה.
נשא בגיל שמונה עשרה את בת דודתו אלקה.
בגיל עשרים נתמנה לתפקיד גבאי בישיבת וולוז'ין.
במשך השנים שלאחר מכן עסק בפעילות ציבורית.
בין השאר, הוא התכתב עם הברון דוד גינצבורג בפטרבורג, בנושא הוועדה הממשלתית שהוקמה על ידי ממשלת רוסיה בעניין חיי היהודים.
פרנסתו הייתה ממסחר והוא עסק בסיטונאות תה.
בשנת תרנ"ה-1895 עקר מרוסיה לפרסבורג (כיום ברטיסלאבה), שהייתה אז בהונגריה.
שם החל לכתוב את ספרו "דורות הראשונים".
שם כתב גם את ספרו "בתים לבדים" על כללי ספיקות.
בשנת תרס"ב 1902 התיישב בעיר המבורג שבגרמניה ושימש שם כרב.
הלוי עמד בקשר שוטף עם גדולי רבני תקופתו.
הוא התכתב עם רבים מהם, ומהתארים שכתבו עליו ניתן ללמוד על ההערכה שרחשו לו.
בין השאר הוא עמד בקשר עם רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק, רבי אליעזר גורדון מטלז, האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, הרב קוק (שמכתביו אל הרב הלוי הודפסו בספרו אגרות ראי"ה) ורבי חיים עוזר גרוז'ינסקי.
הלוי היה אחד ממקימיה של תנועת אגודת ישראל באירופה.
הוא סבר שעל הקהילות החרדיות שבארצות אירופה להתאגד במסגרת כללית עולמית, לשם שמירה משותפת על האינטרסים הדתיים שלהן.
בשנת תרס"ו (1906) הוא החל להציע את רעיון ההתאגדות בפני רבנים ואישים שונים ברחבי אירופה.
בין הרבנים הללו היו רבי חיים מבריסק, רבי אליעזר רבינוביץ ממינסק ורבי יעקב רוזנהיים.
בדחיפתו ובעידודו קרם רעיון זה עור וגידים, ובמהלך השנים שלאחר מכן הוקמה תנועה עולמית זו.
הלוי עסק רבות בנושאי השקפה ואמונה.
בנושאים אלו הוא נאבק עם המשכילים, אשר ניסו לגרום לסגירת החדרים - תלמודי התורה החרדיים במזרח אירופה.
הוא פרסם שלושה מאמרים חריפים בעיתון הלבנון שהופיע בפריז ונפוץ גם ברוסיה.
כן פרסם גם מאמרים בהמליץ.
הוא סיכל את מאמציהם של המשכילים להוציא לאור שולחן ערוך מחודש "מוגה ומתוקן".
חלק חשוב ממאבקו בהשכלה הייתה הוצאת הספרים "דורות הראשונים".
ספריו אלו היוו תשובה תורנית מדעית לכמה מספריהם של המשכילים, מאסכולת חכמת ישראל.
בין השאר הוא התפלמס עם מחקריהם של ההיסטוריונים הבאים: הרב הפוזיטיבי-היסטורי, זכריה פרנקל וספריו "דרכי המשנה" ו"מבוא הירושלמי", נחמן קרוכמל (רנ"ק) וספרו "מורה נבוכי הזמן", היינריך (צבי) גרץ וספרו "דברי ימי ישראל" ואייזיק הירש וייס וספרו "דור דור ודורשיו".
אף עם הרב שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) הרבה הרב הלוי להתעמת.
הרב הלוי הצביע על טעויות, לדעתו, בשיטת החקירה של המשכילים, ועל עובדת הסתמכותם על ספרי קודמיהם, כגון "סדר הדורות", ללא בדיקה וחקירה יסודיים.
הרב הלוי אף האשים חלק מהחוקרים הללו בהטיה ובמגמתיות, מתוך רצון להשחיר את פניהם של חכמי ישראל התנאים והאמוראים.
הוא עצמו לא הסתיר את מגמתו ההפוכה, להאיר את דמותם באור חיובי, דבר שגרר ביקורת מקצועית כלפיו, מפי אנשי אקדמיה ומחקר.
גם שיטת מחקרו הייחודית עוררה לפעמים הסתייגויות, בעיקר במקומות שלא ביסס את הנחותיו באופן מוחלט.
לצד זאת, זכה להערכת חוקרים שונים.
את ספרי "דורות הראשונים" הוא הוציא שלא לפי הסדר הכרונולוגי, אלא לפי מה שראה כנחוץ יותר.
ראשונה יצא לאור החלק השלישי של ספרו על תקופת הסבוראים והגאונים - פרסבורג תרנ"ז (1897).
לאחר כמה שנים הוציא את החלק השני, על סוף תקופת התנאים וחיבור המשנה, ועל תקופת האמוראים והתלמוד - פרנקפורט תרס"א (1901).
לאחר מכן הוציא שני כרכים מהחלק הראשון: הכרך השלישי – מסוף ימי החשמונאים ועד תקופת הנציבות (פרנקפורט תרס"ו (1906)), והכרך החמישי – מאחר החורבן עד חתימת המשנה (פרנקפורט, תרע"ח (1918)).
הכרכים הראשון והשני מחלק זה היו אמורים לעסוק בתקופת התנ"ך.
לאחר פטירתו הודפסו שני כרכים נוספים: כרך שישי, העוסק בתקופת המקרא אך כהקדמה לסוף ימי הבית השני (ירושלים: מוסד הרב קוק, תרצ"ט (1939)), והכרך הרביעי מהחלק הראשון העוסק בתקופה האחרונה של הבית השני בעריכתו של משה אוירבך (בני ברק: נצח, תשכ"ד (1964)).
הלוי פרסם גם מאמרים במחקר היסטורי, שהתפרסמו בכתב העת ישורון שיצא לאור בפרנקפורט, ובכתב העת בן עמי של יהודה לייב קנטור.
בחיבוריו עוסק הלוי בשאלות היסטוריות כבדות משקל: האם יש יסוד לתאוריה הדויטרונומיסטית, המאחרת כתיבת חלקים מן התורה לראשית ימי הבית השני?
מתי הוחל בחיבור המשנה ועל ידי מי?
האם ניתן לסמוך על יוספוס פלאוויוס?
האם קדם מרד יהודי לחורבן הבית?
ספריו "דורות הראשונים" הוערכו מאוד על-ידי הראי"ה קוק, שאף כלל אותם בחומר הלימוד המקורי לישיבתו.
זכרו מונצח ברחוב הנושא את שם ספרו "דורות ראשונים" במרכז ירושלים.
חלק א' - סוף החשמונאים עד נציבי רומא - א [חלק א כרך שלישי עד עמ' 357 במהדורה הראשונה, פרנקפורט תרסו]
חלק ב' - סוף החשמונאים עד נציבי רומא - ב [חלק א כרך שלישי מעמ' 358 במהדורה הראשונה, פרנקפורט תרסו]
חלק ג' - מאחר החורבן עד חתימת המשנה -חלק ראשון [חלק א כרך חמישי עד עמ' 432 במהדורה הראשונה, פרנקפורט תרעח]
חלק ד' - מאחר החורבן עד חתימת המשנה -חלק שני [חלק א כרך חמישי מעמ' 433 במהדורה הראשונה, פרנקפורט תרעח]
חלק ה' - מן סוף ימי המשנה עד אחר חתימת התלמוד [חלק ב במהדורה הראשונה, פרנקפורט תרסא]
חלק ו' - מן חתימת התלמוד עד סוף ימי הגאונים [חלק ג במהדורה הראשונה, פרעסבורג תרנז]
חלק ז' - תקופת המקרא, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תרצ"ט/1939. [נקרא כרך שישי בהוצאה זו]
אגרות רבי יצחק אייזיק הלוי
דורות הראשונים חלק ראשון, כרך רביעי - התקופה האחרונה של בית שני - זמן נציבי רומא והמלחמה, הוצאת נצח, באתר דעת
"בתים לבדים" על ענייני ספיקות
חידושים על מסכת חולין (לא נדפס)
רבי יצחק אייזיק רוזנבוים (כ"א בטבת ה'תרס"ו, 18 בינואר 1906 - י"ד בתמוז ה'תש"ס, 20 ביולי 2000) היה האדמו"ר הראשון מזוטשקא.
מכונה ה"נחל יצחק" על שם ספרו.
נולד בעיר צ'רנוביץ לרבי איתמר רוזנבוים מנדבורנה.
נישא לחנה בת רבי נתן דוד הכהן הולנדר רבה של אמסאנא שבגליציה (שהיה חתנו של רבי נפתלי משולם פייבוש מסניאטין).
גיסו הוא הרב שמואל מאיר הולנדר.
מיד לאחר נישואיו קבע את מקום מגוריו בזוטשקא, עיירה קטנה בפרברי צ'רנוביץ, שם שימש כרב העיר עוד בחיי אביו, ועל שמה נקרא האדמו"ר מזוטשקא.
לאחר שנים ספורות עבר לכהן בעיר וואשקוביץ שם כיהן באדמו"רות עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נדד יחד עם משפחתו והגיע לאוקראינה, שם הסתתר בעיירה באלטה.
ביום ה' בניסן ה'תש"ד 1944 נתקל בקצינים גרמנים שרצו להורגו וכבר כרכו על צווארו את חבל התלייה, אך במפתיע החליטו לשחררו.
צאצאיו וחסידיו חוגגים מדי שנה ביום זה את נס הצלתו.
אחר השואה היגר לארצות הברית, תחילה ישב באיסט ניו יורק ובקראון הייטס, ולאחר מכן בבורו פארק שם נאבק לסגירת החנויות בשבת ועל שמירת השבת, ופעולותיו נשאו פרי.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשל"ג החל למלא את מקומו בבית מדרשו בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשנת ה'תשמ"א עבר להתגורר בבני ברק, שם יסד בית מדרש ותלמוד תורה.
ייסד גם את מפעל שונה הלכות, שבמסגרתו נבחנים מאות אברכים ובחורים מדי חודש על שולחן ערוך ומשנה ברורה הלכות שבת.
נפטר אור לי"ד בתמוז תש"ס בגיל 94, ונקבר באוהל אדמו"רי נדבורנא בהר הזיתים.
חתנו, אחיו הרב אשר ישעיה, האדמו"ר מנדבורנה חדרה.
חתנו, קרובו רבי יוסף לייפר, האדמו"ר מחסידות ווערדאן.
בנו הגדול הרב מאיר היה רב קהילת שומרי שבת בקראקס (ה' סיון תרפ"ח - ג' אלול תשפ"א) חתן רבי צבי אביגדור פעקעטע מנאנאש.
בנו רבי ישראל (תרצ"א-כ"א בחשוון ה'תש"ע 1931-2009), היה חתן רבי מנחם שלמה טויב מקאלוב.
בנו רבי נתן דוד (ג' בסיוון תש"ה – כ"ח בשבט ה'תשע"ט), חתנו של רבי מרדכי מזוויהל.
מילא את מקומו כאדמו"ר מזוטשקא, בנו הרב אשר ישעיה רוזנבוים ממלא את מקומו.
חתנו הוא הרב אלימלך בידרמן.
נחל יצחק על התורה, בני ברק ה'תשס"ב.
המנורה הטהורה בשלבי הוצאה לאור
רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל ספרין (כ"ה בשבט ה'תקס"ו, 1806 – י' באייר ה'תרל"ד, 1874) היה האדמו"ר השני בשושלת חסידות קומרנה, ומחבר תורני פורה.
נולד לרבי אלכסנדר סנדר אייכנשטיין, רב בזידיטשוב ובקומרנו.
לאחר שהתייתם מאביו בגיל 12, גדל אצל דודו רבי צבי הירש מזידיטשוב ולאחר חתונתו עבר לגור בעיירה פינצ'וב שם כיהן חמיו, רבי אברהם מרדכי, כרב.
מאוחר יותר עבר לגור בעירו של אביו, קומרנו, שבה חי עד סוף ימיו.
הוא ובנו מספרים על התגלויות של רוח הקודש שלהן זכה עוד מילדותו.
את תורתו קיבל מרבי אברהם יהושע השיל מאפטא ומדודו, אחי אביו, רבי צבי הירש מזידיטשוב.
למד גם אצל רבי נפתלי צבי מרופשיץ, רבי משה צבי מסאווראן ורבי אשר ישעיה רובין מרופשיץ.
התפרסם כבעל מופתים וקהל חסידיו היה רב.
רבי יצחק אייזיק נחשב לאדמו"ר המרכזי בתולדות חסידות קומרנא.
את עיקר מפעל חייו ראה בחיבור ספרים רבים, בהם שילב את קבלת האר"י ותורת הבעש"ט, בהם:
היכל הברכה – פירוש על חמישה חומשי תורה, בדגש על פירוש המסורה.
הודפס לראשונה בלעמבערג בין השנים ה'תרכ"ד-ה'תרל"ד
אוצר החיים – פירוש לתרי"ג מצוות על דרך הפרד"ס (בתוך חומש היכל הברכה)
כתם אופיר – פירוש על מגילת אסתר (בחומש היכל הברכה לשמות).
יצא לאור במהדורה חדשה על ידי מכון "אור פני יצחק", קומרנה
זוהר חי – פירוש על ספר הזוהר על פי קבלת האר"י והבעש"ט
נתיב מצוותיך – הקדמה לספר אוצר החיים
נוצר חסד – פירוש למסכת אבות.
מהדורה מבוארת יצאה על ידי מכון "אור פני יצחק"
אדם ישר – תפילות להינצל ממגפה
דרך אמונה – "דברים הנצרכים לתורה ולעבודה" (בחומש היכל הברכה סוף פרשת בראשית)
מגילת סתרים - עד אמצע המאה ה-20 היה הספר מגילת סתרים ספר סודי, ועבר בכתבי יד רק למעטים מחסידי קומרנא.
בשנות החמשים יצאה לאור גרסה שנערכה מתוך שני כתבי יד (ירושלים וקומרנא) בהוצאת מוסד הרב קוק על ידי נפתלי בן-מנחם.
בספר שני חלקים: "ספר החזיונות" – כעין יומן של האדמו"ר ובו חזיונות, חלומות וסיפורים מתוארכים.
הוא גם מדבר בו רבות על שורשי נשמות, בעיקר שלו ושל הסובבים אותו.
החלק השני, "מעשה השם", הוא אוסף סיפורים על הבעש"ט שאת רובם שמע מפי חותנו, רבי אברהם מרדכי מפינטשוב.
כמו כן חיבר מספר ספרים בתורת הנגלה ובהלכה, והם:
עצי עדן, מעשה ארג, ופני זקן – פירוש למשנה
עשירית האיפה – פירוש לתורת כהנים
פני זקן – פירוש לתלמוד ירושלמי, מסכת שקלים
נדבת פי – פירוש למסכת קינים והערות לספריו 'פני זקן' על שקלים ול'עשירית האיפה' על הספרא
שלחן הטהור – על סדר ההלכות שבשולחן ערוך אורח חיים.
הרב חיים יצחק אייזיק שר (תרל"ה, 1875, הלוסק − י' בשבט תשי"ב, 6 בפברואר 1952, בני ברק) היה ראש ישיבת סלובודקה בליטא ולאחר מכן בארץ ישראל.
בצעירותו למד אצל הרב ברוך בר ליבוביץ' בהלוסק, ובהמשך בישיבת וולוז'ין.
בביקור בסלוצק נפגש עם הרב נתן צבי פינקל שכונה "הסבא מסלובודקה" ושיטתו המוסרית מצאה חן בעיניו ועבר ללמוד בישיבת סלובודקה, בה נשא את בתו של הסבא.
לאחר נישואיו התגורר בקלם לצד חותנו.
לאחר מספר שנים עבר למיר בה למד בישיבה לצד גיסו הרב אליעזר יהודה פינקל.
בשנת תרס"ט 1909 החל הרב שר לכהן כר"מ בישיבה ("ראש ישיבה שני" לאחר הרב משה מרדכי אפשטיין) ובנוסף החל למסור שיחות מוסר.
במלחמת העולם הראשונה נדד עם הישיבה למינסק וקרמנצ'וג וחזר איתה לסלובודקה בשנת תר"פ.
בשנת תרפ"א (1921) מונה לעמוד בראשות הכולל שפעל בישיבה, ובשנת תרפ"ה (1925), לאחר עליית ראשי הישיבה לארץ ישראל, הפך לראש הישיבה ומנהלה לצד הרב אברהם גרודזינסקי, המנהל הרוחני של הישיבה.
בשנת תרצ"א (1931) ביקר בארצות הברית ויזם את הקמת "הסתדרות תלמידי סלובודקה בארצות הברית ובקנדה".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה לצורכי מרפא בשווייץ וכך ניצל.
בשנת תש"א (1941), לאחר קשיים רבים, עלה לארץ ישראל והקים כולל אברכים בירושלים.
בתקופה זו מסר ים לקבוצת בחורים מישיבת חברון.
באייר תש"ז (1947) הקים יחד עם חתנו הרב מרדכי שולמן ובסיוע אוהדי ישיבת סלבודקה בישראל ובארצות הברית את ישיבת סלבודקה בבני ברק, שבה כיהן כראש ישיבה עד פטירתו בשנת תשי"ב.
הרב שר קבור בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
על שמו רחוב בגבעת רוקח בבני ברק בסמוך לבניין הישיבה.
היה נשוי לגוטל (בתו של הסבא מסלבודקה).
חיה מרים - נישאה לרב מרדכי שולמן, שימש ר"מ בישיבה בליטא, ואחר כך בישיבה בבני-ברק.
לאחר פטירת הרב שר נתמנה הרב שולמן לראש הישיבה.
יוסף - הוציא לאור את הקובץ "כנסת ישראל" שעל ידי ישיבת סלבודקה.
חותנו של הרב דוב לנדו.
אביו, הרב יוסף שר, נישא בזיווג שני לטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון לויטן ואשר ניסן לויטן ושל בת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
מנישואים אלו נולדה בת אחת, חיה עלקא רבקה, שנישאה לרב משה טיקוצ'ינסקי, לימים משגיח בישיבת סלבודקה שהוקמה מחדש בישראל.
הרב שר המשיך את שיטת "גדלות האדם" של סלבודקה.
הוא היה הראשון בישיבת סלבודקה שלצד תפקידו כר"מ ושיעורי הגמרא שלימד מסר גם שיחות מוסריות.
הוא נהג לפרש את הדמויות המופיעות בתורה כאישים רוחניים מאוד הרחוקים באופן מהותי מבני האדם כיום.
לדבריו, הלומד כיום יתקשה להבין גם את הדמויות ה"רעות" שבתורה, כדוגמת עשיו או לבן הארמי, שלא דמו לדמויות שליליות המוכרות לנו אלא היו אנשים גדולים שחלו פגמים דקים במעשיהם.
רבי יצחק אייזיק מטירנא (?
– סביבות ה'קפ"ה, 1425) היה מגדולי אשכנז בימי הביניים, מחבר "ספר המנהגים" שהשפיע מאוד על מנהג פולין (נוסח אשכנז המזרחי) ועל ארחות יהדות מזרח אירופה לעתיד.
מעט מאוד ידוע על קורות חייו, למעט שם אביו בנימין.
זיהויה של עיר הולדתו טירנא אינו ודאי, ולפי השערות שונות מדובר בטרנבה שבסלובקיה של היום, בטירנאו שבמוראביה או טורנאו (או טירנוי וישנן הגיות נוספות) שבבוהמיה.
רבי יצחק גדל בווינה, ושם למד עם המהרי"ל אצל רבי שלום מנוישטט, רבו המובהק של המהרי"ל.
בהמשך למד אצל רבי אברהם קלויזנר, רבו המובהק של רבי יצחק אייזיק, ורבי אהרן בלומלין.
הוא עצמו השתמש רק בכינוי אייזיק ולא בשמו העברי, כמקובל בתקופה.
ישנם חוקרים הסבורים שכיהן כרב בווינה, בפרשבורג ובטירנא.
לאחר פרעות 1421 באוסטריה יש תיעוד להימצאותו בנירנברג באותה שנה, אך מעבר לכך לא נודע דבר אודותיו.
לאחר הפרעות, חיבר רבי יצחק את "ספר המנהגים" שבזכותו הוא מוכר.
בחיבור סיכם בעיקר את מנהגי יהודי אוסטריה, ואזורים אחרים במרכז אירופה כהונגריה ובוהמיה, לפי מה שלמד מרבותיו.
מטרתו הכללית של הספר היא לשמש מדריך לבא בשערי בית הכנסת ולהתמצא במהלך התפילה.
המחבר ציין כי היעדר בקיאים והרצון להבהיר מה יש לעשות בפועל הביאו לכתוב ספר בלשון השווה לכל נפש.
הספר מתחיל במנהגי מוצ"ש, ימי החול, שבת וראש חודש, ולאחר מכן מביא את מנהגי כל השנה לפי סדר החודשים מחודש ניסן כמקובל.
"ספר המנהגים" הוא הנפוץ ביותר מסוגו ביהדות אשכנז ובייחוד במזרח אירופה, אף שעד ראשית הדפוס היו חיבורי המהרא"ק והמהרי"ל נפוצים יותר.
בשל כך כמעט ואינו מוזכר בכתבי בני דורו.
כך גם אצל האחרונים, אם כי הרמ"א מצטטו רבות ב"מפה" לשולחן ערוך ומסתמך על דבריו כמנהג אשכנז המקובל.
כך גם ב"דרכי משה", פירושו לארבעה טורים.