tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החסימה הוסרה ב-19 בנובמבר 2022.
טראמפ פתח את חשבון הטוויטר שלו, @realDonaldTrump, ב-2009. עם מעל ל-89 מיליון עוקבים, חשבונו משך תשומת לב רבה, וטראמפ נהג להשתמש בו באופן תדיר.
עד לחסימתו בינואר 2021, פרסם טראמפ מעל ל-57 אלף ציוצים, כאשר 25 אלף מתוכם בשנות כהונתו כנשיא.
עמוד הטוויטר שלו, עליו העיד טראמפ כי הוא לא "נשיאותי" אלא "נשיאותי מודרני", ייצר שערוריות רבות בעקבות התבטאויות פרובוקטיביות ופוגעניות לכאורה.
במהלך הקמפיין הנשיאותי בשנת 2016 השתמש טראמפ רבות בחשבונו על מנת להפיץ את מסרי הקמפיין, להשמיץ יריבים ולשמור על קשר קרוב עם בוחריו.
במהלך כהונתו משך חשבונו הפרטי אש רבה.
הוא פרסם בה פיטורים של אנשי סגל הבית הלבן ואיומים נגד מדינות כמו צפון קוריאה.
טראמפ הגדיר לא פעם את התקשורת בארצות הברית כמוטה ומפיצה חדשות כזב.
הוא נהג לפרסם בחשבונו מילים קשות כנגד התקשורת האמריקאית ולהפיץ מידע חדשותי משלו, ממקורות לא מאושרים ומחשבונות טוויטר שונים, אשר לא פעם נחסמו בעצמם עקב חריגה מכללי הרשת החברתית.
בחודש פברואר 2020 הציגה טוויטר מאפיין חדש ברשת החברתית - סימון ותיוג ציוצים שכוללים מידע "סינתטי ומניפולטיבי".
בעקבות מגפת הקורונה, בחודש מרץ 2020 החלה הרשת החברתית "טוויטר" לסמן גם ציוצים הקשורים למגפה ואת אלו הנוגדים את הנחיות ארגון הבריאות העולמי.
לאחר מכן, ב-11 במאי, החליטה הרשת החברתית להרחיב את תיוגי הציוצים - וצירפה לרשימה גם ציוצים שעלולים לגרום לבלבול, נזק ופגיעה.
לחיצה על סימון כזה הובילה אל מידע מהימן בנוגע לנושא בחסות טוויטר.
חשבונו של טראמפ הושעה למשך 11 דקות ב-2 בנובמבר 2017, בעקבות פעולה של עובד סורר במטה חברת טוויטר, שהשעה את החשבון ביומו האחרון לעבודה.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 ובמהלך ספירת הקולות, אשר התעכבה מסיבות שונות, קידם טראמפ אג'נדה לפיה הבחירות אינן טהורות, וכי הן מוטות לטובות יריבו - ג'ו ביידן, ואף הגיש ערעורים לבת המשפט אשר לבסוף נדחו.
טראמפ פרסם במהלך תקופה זו שרשרת ארוכה של ציוצים המקדמים אג'נדה זו בחשבון הטוויטר שלו.
במהלך תקופה זו השיקה חברת טוויטר תיוג ציוצים גם בהקשר של גניבת הבחירות.
ב-7 בינואר 2021 החליטה טוויטר להשעות את חשבונו של דונלד טראמפ לחצי יממה.
חסימה זו באה בעקבות האלימות שהתרחשה בקפיטול בארצות הברית.
לטענת טוויטר, ציוציו של טראמפ שנשלחו באותו היום הפרו את חוקיה של הרשת החברתית.
טוויטר הודיעה כי היא חוסמת את חשבונו ל-12 שעות ועד שימחוק את ציוציו.
טוויטר ציינה שאם לא יימחקו ציוציו של דונלד טראמפ חשבונו יישאר נעול, ללא אפשרות שליחת הודעות או ציוצים.
נוסף על כך היא הודיעה שאם טראמפ ימשיך עם הפרת ההנחיות של הרשת החברתית, היא תמחק את חשבונו לאלתר.
יום לאחר הודעה זו, ב-8 בינואר 2021, חסמה טוויטר את חשבונו של דונלד טראמפ לצמיתות, בעקבות "ציוציו של דונלד טראמפ וההקשר שלהם אל האירועים המתרחשים בחוץ".
טוויטר אף הביאה דוגמה לציוץ שכזה וציטטה ציוץ של טראמפ מ-8 בינואר 2021:
בהמשך חסמו רשתות חברתיות נוספות את חשבונותיו, כגון פייסבוק, אינסטגרם, סנאפצ'אט ויוטיוב.
ולאחר מכן חלקן שחררו את החסימה תחת מגבלות.
התגובות לחסימת הנשיא ברחבי ארצות הברית היו מקוטבות.
ניקי היילי, שהייתה שגרירת ארצות הברית באו"ם בתקופתו של דונלד טראמפ, הגיבה בטוויטר כי "השתקה של אנשים, במיוחד של נשיא ארצות הברית, היא דבר שקורה בסין, ולא בארצות הברית".
לעומתה, הסנאטור הדמוקרטי מארק וורנר טען כי זהו צעד שנעשה באיחור, וכי יש עוד הרבה לתקן ברשת החברתית שמאפשרת, לטענתו, להפיץ מידע כוזב בקלות כזאת.
בנו של טראמפ, דונלד טראמפ ג'וניור, טען בטוויטר כי בעקבות החסימה של אביו, חופש הביטוי באמריקה כבר אינו קיים.
מספר דמויות מרכזיות ברחבי העולם הגיבו לעניין החסימה של טראמפ.
ראש האופוזיציה הרוסית, אלכסיי נבלני, תקף את החסימה ואף השווה אותה לצנזורה ברוסיה.
הוא טען כי חסימה זו עלולה להצדיק סתימת פיות נוספות וכי זהו "מעשה צנזורה בלתי מתקבל".
אנגלה מרקל, קנצלרית גרמניה, הגדירה את החסימה כ"בעייתית".
טראמפ עקף את החסימה על ידי פרסום ציוצים מעמוד הטוויטר הרשמי של נשיא ארצות הברית.
בציוצים אלה טען טראמפ כי טוויטר הוכיחה שוב שהיא מונעת את חופש הביטוי.
ציוציו אלו נמחקו מיד, מכיוון שתקנון השימוש של טוויטר מונע מאנשים חסומים להשתמש בחשבון אחר.
בעקבות חסימה זו וחסימות מרשתות חברתיות נוספות, הציע טראמפ לבנות פלטפורמת מדיה חברתית חדשה.
חברת TMTG בבעלותו השיקה רשת חברתית בשם Truth Social בפברואר 2022.
ב-19 בנובמבר 2022 קיים אילון מאסק, שרכש את טוויטר, משאל האם להסיר את חסימתו של טראמפ.
15 מיליון השתתפו במשאל, מתוכם 51.8% היו בעד ו-48.2% נגד, ומאסק הסיר את החסימה.
חסימת משאיות הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה היא פעולת מחאה ישראלית שהחלה ב-24 בינואר 2024, במסגרתה מפגינים מחו נגד כניסת משאיות של הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
המפגינים סיכלו מעבר סיוע הומניטרי לרצועת עזה במעבר כרם שלום, במעבר ניצנה, בנמל אשדוד, ובכבישים שבהם עברו משאיות סיוע.
את ההפגנות יזמו הקבוצות "צו 9", "אמהות הלוחמים" ו"פורום תקווה".
במטרה למחות נגד העברת אספקה לרצועת עזה וכן למנוע את כניסת משאיות האספקה בפועל, כדי להפעיל לחץ על ארגון הטרור חמאס לשחרר את החטופים שנחטפו בטבח שבעה באוקטובר.
בימים הראשונים לפעילות התמקדו החסימות במעבר כרם שלום, בו עברו משאיות הסיוע לרצועה משטח ישראל.
לאחר שאלוף פיקוד דרום הכריז על המעבר כשטח צבאי סגור, עברו הפעילים לחסום את מעבר ניצנה, ובהמשך גם את נמל אשדוד, ומקומות נוספים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל.
המטרות המוצהרות למלחמה היו השמדת כוחו הצבאי של חמאס, הסרת האיום הביטחוני מרצועת עזה על ישראל והשבת החטופים.
בתחילה הצהירה ישראל על הטלת מצור מוחלט על עזה, במסגרתו לא תתאפשר כניסת מים, מזון וציוד הומניטרי.
ברם, בעקבות לחץ בינלאומי, איפשרה ישראל את הכנסתן של משאיות עם סיוע הומניטרי לרצועה ממצרים דרך מעבר רפיח.
בהמשך, בעקבות לחץ נוסף, איפשרה ישראל הכנסת משאיות סיוע גם משטח מדינת ישראל דרך מעבר כרם שלום, מה שעורר ביקורת ציבורית רבה והוביל להתארגנות תנועות אזרחיות למניעת הכנסת הסיוע דרך שטח מדינת ישראל, שבהן משפחות חטופים וחללי המלחמה.
כחלק מהפעלת הלחץ כנגד חמאס במטרה להביא למיטוט הארגון ושחרור כ-240 אזרחים וחיילים שנחטפו לרצועת עזה, פתחה ישראל במלחמה בעזה והטילה מצור על כניסת אספקה אליה, שלטענת חמש סוכנויות האו"ם גרמו למשבר הומניטרי.
מנגד, מספר גורמים בישראל טענו באוקטובר 2023 כי אין משבר הומניטרי בעזה, אך בהמשך החריף המשבר ההומניטרי וגרם לרעב ברצועת עזה.
בתחילת מרץ 2024, גורמים רפואיים בעזה טענו שישנם ילדים שמתו עקב תת-תזונה והתייבשות.
שבועיים לאחר תחילת המלחמה ב-21 באוקטובר, אפשרה ישראל את הכנסתן של כ-20 משאיות עם סיוע הומניטרי לרצועה ממצרים דרך מעבר רפיח.
ב-31 באוקטובר סיכמו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן וראש הממשלה בנימין נתניהו על הגדלת מספר המשאיות שייכנסו לרצועה, לכ-100 ביום.
עם זאת סוכם שלא תהיה הכנסה של דלק לעזה לאחר שנתניהו שכנע את ביידן שדלק ישרת חמאס.
נתניהו מסר כי "הסיוע ההומניטרי הוא לא של ישראל, אלא של גורמים בינלאומיים.
מדובר במזון ותרופות שנבדקים ומפוקחים פיזית על ידי גורמי ביטחון ישראלים ועוברים דרך מצרים.
כלל המשלוחים מיועדים לאוכלוסייה האזרחית - ואם יתברר שהם נלקחים על ידי חמאס, הם יופסקו".
מדינות החלו להצניח על חוף הים של עזה מנות מזון ארוזות ואספקה רפואית.
ב-2 במרץ פתחה ארצות הברית במבצע הכנסת מזון לרצועה, והצניחה ממטוס תובלה שקים עם מעל 38,000 ארוחות ליד הכפר אל-מוואסי שבדרום.
הכמויות שאפשר להצניח הן קטנות בהשוואה לנדרש, וההובלה ביבשה הייתה משובשת בגלל סגירת מעברים וחסימת הכבישים על ידי הישראלים המתנגדים לסיוע.
לאור זה החלה ארצות הברית בבניית נמל זמני בעזה, שהאספקה אליו מגיעה מנמל לרנקה בקפריסין ישירות לעזה.
המזח הצף החל לפעול ב-17 במאי, ולמרות קשיים ובעיות תחזוקה כמו התנתקות של חלקים מהנמל והיסחפותם לכיוון חופי ישראל, הנמל פועל כמתוכנן והעביר עד סוף יוני 6,206 טונות של סיוע הומינטרי.
החל מ-24 בינואר 2024 הובילה תנועת "צו 9" את חסימת משאיות הסיוע במעבר כרם שלום, שנועדו להכניס ציוד הומניטרי לרצועת עזה, במחאה על הכנסת הסיוע לרצועה בטרם הושבו החטופים לבתיהם, ובטענה כי ארגון הטרור חמאס משתלט על תכולתן לשם אספקת צורכי פעיליו הנלחמים בחיילי צה"ל.
בעקבות החסימה ביום הראשון, נכנסו באותו היום לרצועת עזה רק 9 משאיות סיוע, שעברו בטרם הגיעו הפעילים למעבר, מתוך 60 שהמתינו לכניסה.
ב-28 בינואר מנעו כוחות הביטחון מהמוחים לחסום את המעבר, ומספר משאיות נכנסו לרצועה.
זמן קצר לאחר מכן עקפו המוחים רגלית את המחסומים, וחסמו את יתר המשאיות.
המשאיות הופנו למעבר ניצנה, אולם המוחים הגיעו גם לשם וחסמו את המשאיות.
בעקבות עקיפת המחסומים החליט אלוף פיקוד הדרום ירון פינקלמן להרחיב את השטח הצבאי הסגור באופן שימנע את גישתם של המפגינים למעבר כרם שלום.
למחרת, למרות ההחלטה, ניסו המפגינים להגיע למעבר כרם שלום, ו-13 מהם נעצרו.
לאחר הרחקתם נכנסו לרצועת עזה באותו היום 129 משאיות סיוע.
ב-30 בינואר חסמו המוחים את מעבר ניצנה, אליו צעדו רגלית עקב מחסום בכביש 40.
ב-31 בינואר, היום השמיני לחסימות, חסמו כוחות גדולים של המשטרה בליווי פרשים את כ-300 מפגינים שנכנסו למרחב השטח הצבאי הסגור במעבר כרם שלום, ואפשרו את מעבר המשאיות לרצועת עזה תוך הפעלת כוח להדיפת המפגינים.
על פי הודעת המשטרה 30 מפגינים עוכבו במהלך המחאות.
באותו היום הוגשה עתירה לבג"ץ נגד אלוף פיקוד הדרום, בטענה כי ההכרזה על מעברי כרם שלום וניצנה כשטח צבאי סגור נעשתה משיקולים שאינם ביטחוניים, במטרה למנוע מחאה פוליטית.
בעקבות ההכרזה על שטח צבאי סגור סביב המעברים לרצועת עזה, הכריזו המוחים על חסימת נמל אשדוד, ממנו מגיעה האספקה למשאיות שמובילות אותה לכרם שלום.
בחסימת הנמל השתתף גם חבר הכנסת צבי סוכות.
ב-6 בפברואר, עצרה המשטרה אוטובוס ובו כ-50 מוחים שהיו בדרכם לחסום את מעבר כרם שלום, שוטר עלה על האוטובוס והורה לנהג לנסוע לתחנת המשטרה בנתיבות.
המשטרה נמסר כי באותו היום חסמו המפגינים 130 משאיות.
בלילה נפרסו אוהלים על הכביש כדי לחסום את המשאיות המגיעות עם שחר.
גם בלילה שלמחרת ישנו מאות מפגינים באוהלים סמוך למעבר כרם שלום, וחסמו את המשאיות.
וכן ביום שישי, היום ה-17 לחסימות, חסמו עשרות מפגינים את מעבר ניצנה לכניסת משאיות לרצועה, לאחר שלנו באזור בלילה שבין חמישי לשישי.
ב-18 בפברואר, בעקבות החסימות, לא נכנסו משאיות סיוע כלל דרך מעבר ניצנה, ודרך מעבר כרם שלום נכנסו 123 משאיות, שהן כמחצית מהכמות שנכנסה יום קודם לכן.
גם ב-19 בפברואר המשיכו החסימות במעבר ניצנה.
ב-22 בפברואר 30 מפגינים נהדפו במעבר כרם שלום.
גם ב-27 בפברואר הגיעו מאות פעילים וחסמו את כניסת משאיות הסיוע לרצועת עזה דרך מעבר ניצנה.
ב-13 במאי 2024 חסמו מוחים במעבר תרוקמיא עשרות משאיות סיוע שיועדו לעבור לעזה.
המוחים השליכו את הסיוע מהמשאיות.
לפחות תשע משאיות הושחתו, ושתיים מהן הוצתו.
ב-15 במאי חסמו כמה פעילים משאית שסברו כי היא מובילה סיוע לרצועת עזה, הבעירו במקום צמיגים, ואף יידו לעברה אבנים.
נהג המשאית נפצע בראשו והועבר לטיפול רפואי.
בהמשך התברר כי היא אינה משאית המשנעת סיוע לרצועת עזה.
בתגובה למעשה הפעילים פרסמה תנועת צו 9 הודעה לפיה "היו כמה אירועים במסגרתם בוצעו מעשים שאנחנו לא מעודדים.
אנחנו מתנגדים לאלימות מכל סוג ולפגיעה באנשי כוחות הביטחון", והודיעו כי הם "מקיימים היערכות מחודשת להמשך הפעילות".
ב-17 במאי ניסו פעילים לחסום משאית שחשדו כי היא מעבירה סיוע לרצועה ויידו אבנים לעבר הנהג.
נהג המשאית ניסה להימלט ופגע בדרכו במספר כלי רכב ולבסוף נעצר והותקף בידי פעילי ימין קיצוני סמוך לכוכב השחר אשר הפליאו בו את מכותיהם.
כוח צבאי שנחלץ להגנת הנהג הוכה על ידי הפעילים, וכתוצאה מכך שני קצינים ולוחם נוסף נפצעו קל באירוע.
ראש מועצת בנימין, ישראל גנץ, גינה את מעשה הפעילים וכך גם רב היישוב כוכב השחר.
ב-19 במאי התאספו עשרות ישראלים באזור אביתר, עצרו משאית פלסטינית שחשדו כי היא מעבירה סיוע לרצועה והשחיתו את הציוד שבה.
ב-20 במאי התפרסם כי בני נוער מארגון "לא נשכח" הם האחראים העיקריים להסלמת המחאה ולשימוש באלימות במהלך חסימת משאיות הסיוע, לאחר שתנועת "צו 9" התנערה מהצתת המשאיות.
בפרסום נטען כי פעילי הארגון מקבלים מידע מוקדם על המסלול שבו יעברו משאיות הסיוע על ידי עובדי רשות המעברים, וכן על ידי חיילים ושוטרים.
ב-13 ביוני עדכן מפכ"ל המשטרה רב-ניצב יעקב שבתאי את היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב מיארה כי השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הנחה ישירות את סגנו, המפכ"ל המיועד ניצב אבשלום פלד, להימנע מאבטחה של שיירות הסיוע לרצועת עזה.
לדבריו, כשפנה לבן גביר בנושא.
לדברי המפכ"ל השר איים עליו לאחר שסירב.
ב-4 באוגוסט חסמו עשרות פעילים מארגון "צו 9" משאיות סיוע הומניטרי במעבר אלנבי שבגבול המזרחי עם ירדן, אשר עשו את דרכן מהממלכה הירדנית לעבר רצועת עזה.
הפעולות לעצירת משאיות הסיוע, גררו גינויים מצד הממשל האמריקני, ירדן, בריטניה וגרמניה.
היועץ לביטחון לאומי של הבית הלבן, ג'ייק סאליבן, גינה את התקיפות בחריפות רבה, ואמר כי "זאת שערורייה מוחלטת שיש אנשים שתוקפים ובוזזים את השיירות האלה שמגיעות כדי לספק סיוע הומניטרי".
ב-23 במאי 2024 הסירה פייסבוק סרטונים ופוסטים שפרסמה תנועת צו 9 בטענה של "פגיעה מאורגנת וקידום פשיעה" וחסמה את האפשרות לפרסם את העמוד.
גם רשת אינסטגרם השעתה את פעילות העמוד של התנועה.
ב-14 ביוני 2024 הודיע הממשל האמריקאי כי הוא מטיל עיצומים על ארגון "צו 9".
בהודעה נאמר "ארגון צו 9 במשך חודשים ניסה שוב ושוב לסכל את העברת הסיוע לעזה, בין היתר באמצעות חסימת כבישים, לעיתים באלימות.
הם גרמו נזק למשאיות והשליכו סיוע מציל חיים".
הממשל האמריקאי העביר ביקורת גם על הממשלה בישראל, שלדבריו באחריותה להבטיח את ביטחונן של השיירות ההומניטריות העוברות בשטחה.
העיצומים כללו את הקפאת נכסי הארגון בארצות הברית ואיסור על אמריקאים לבוא עימו במגע.
ב-11 ביולי הוטלו סנקציות כלכליות גם על שני פעילים בארגון: רעות בן חיים ושלמה שריד.
ב-14 ביולי האיחוד האירופי הטיל עיצומים נגד חמישה אישים ושלושה ארגונים, ביניהם גם ארגון צו 9.
עם כניסתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לתפקידו, הודיע הנשיא על הסרת הסנקציות ממובילי תנועת צו 9. לאחר מספר שבועות, הופסקה העברת משאיות הסיוע לרצועת עזה.
בתנועה הודיעו כי ימשיכו לעקוב אחרי מעבר משאיות הסיוע ובמידה וישובו לעבור פעולות החסימה יחזרו.
בפברואר 2025 הוצאו בצרפת צווי זימון לחקירה נגד דוברת צו 9 רשל טויטו ופעילה ישראלית נוספת, שתיהן אזרחיות צרפת, בגין סיוע והסתה לרצח עם עקב פעילותן בחסימת משאיות הסיוע
החל ב-8 בינואר 2026, ביום ה-12 של ההפגנות באיראן (2025–2026), הרשויות האיראניות הטילו חסימה כמעט מוחלטת של שירותי האינטרנט באיראן.
דיווחים מאיראן תיארו הפסקה של תקשורת האינטרנט והטלפון בטהראן, אספהאן, לודאגן, עבדנן, שיראז וכרמאנשאה.
ארגון הניטור NetBlocks אישר שהפסקת אינטרנט ארצית החלה בסביבות השעה 8:30 (שעון מקומי).
על פי דיווחים, המשטר באיראן מתכנן להמשיך לחסום את הגישה לרשת הגלובלית למשך זמן רב, ולהטמיע בקרב האזרחים שימוש ברשת פנים־ארצית, שתישלט על ידי המשטר.
איראן חסמה בעבר את האינטרנט במהלך מחאות אזרחיות על מנת לדכא אותן, ונהגה כך גם ב-2019, ב-2022 וב-2025. במהלך ההפגנות באיראן (2022–2023) איראן חסמה את שירותי וואטסאפ ו-Google Play.
השימוש של ממשלת איראן בחסימת שירותי תקשורת סייעה לה רבות בדיכוי מחאות אזרחיות, אך פגעה בכלכלת המדינה.
סינון וחסימת אינטרנט הם כלים מרכזיים המסייעים לשליטתה של הרפובליקה האסלאמית על זרימת המידע באיראן, והממשלה סוגרת או מגבילה באופן קבוע את הגישה לאינטרנט לקראת מחאות ובמהלכן.
במהלך המחאות בנובמבר 2019, ממשלת איראן חסמה את האינטרנט למשך 6 ימים, ובכך הגנה על המשטר מפני ביקורת על הריגה המונית של מפגינים.
מחאות בשנת 2020 על הפלת טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס על ידי המשטר שהביאה למותם של 176 נוסעים, כמו גם מחאות על עליית מחירי הדלק, הביאו לחסימות אינטרנט מוחלטות שהטילה הממשלה.
במהלך מבצע עם כלביא ביוני 2025, חסמה ממשלת איראן את האינטרנט, בטענת דאגה לביטחון הלאומי; הדבר מנע פרסום של תיעודי התקיפות של צבא הגנה לישראל באיראן.
במהלך המלחמה, ממשלת איראן פתחה אפליקציית סטארלינק מזויפת על מנת לרגל אחר אזרחים, וקראה לאזרחים איראנים לחסום את ווטסאפ, בטענה שמדובר בתוכנת ריגול ישראלית.
הגבלות חלקיות לפני 8 בינואר
ערוץ BBC בפרסית דיווח כי בתחילת המחאות, המשטר הגביל את השימוש באינטרנט ובסלולר על ידי האטת מהירויות והטלת שיבושים ממוקדים במקומות בהם התקיימו מחאות, כמו הבזאר הגדול בטהראן, אך הותירה אזורים אחרים, כמו גם אינטרנט קווי, ללא שינוי ניכר.
נתוני תעבורת אינטרנט שנאספו על ידי שירותי ניטור גלובליים, כמו Cloudflare, מצביעים על כך שרמות השימוש באיראן עד ל-8 בינואר ירדו, אך לא נעלמו לחלוטין.
מחקר של ארגון Filterwatch הראה כי חיבורים אינטרנטיים באיראן (כולל חיבורי VPN) סבלו משיבושים בין השעות 16:00-22:00, שעות המחאה העיקריות.
אמצעי ההגבלות כוללים השבתת אנטנות סלולריות, ניתוק קווי טלפון, הגבלת העברת נתונים בנפח גבוה, חסימת שליחה וקבלה של קבצים גדולים, וביטול כרטיסי SIM השייכים לאזרחים מתנגדי משטר ולפעילים חברתיים.
עם זאת, הרשויות הטילו את האשמה להפרעות בהפסקות חשמל או בציוד מיושן.
חסימות ארציות החל מ-8 בינואר
ב-8 בינואר 2026, במהלך היום ה-12 של המחאות, ניתקו הרשויות את שירותי האינטרנט במדינה, בהתאם להתגברות המחאות ולדיכוי האלים שלהן על ידי המשטר, שהגיע למצב של טבח.
שירותי הטלפון הושפעו גם הם, כולל קווי טלפון יבשתיים וניידים.
דיווחים ראשוניים על חסימות והגבלות החלו להגיע מערים רבות.
עד שעות אחר הצהריים, המדינה הייתה כמעט לחלוטין לא מחוברת, כפי שאושר על ידי ארגוני ניטור, כגון NetBlocks ומסד הנתונים לזיהוי וניתוח הפסקות אינטרנט של המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
באותו ערב, כתב ארגון NetBlocks כי איראן "נמצאת כעת בעיצומה של הפסקת אינטרנט ארצית; התקרית מגיעה לאחר סדרה של צעדי צנזורה דיגיטליים מחריפים המכוונים נגד מחאות ברחבי המדינה ופוגעים בזכות הציבור לתקשר ברגע קריטי."
חסימת האינטרנט שיבשה את חיי היומיום במדינה, את האפשרות להעברות כספיות דיגיטליות, ואת תפקודם של בתי חולים, בתי מרקחת, בנקים ועוד.
ב-17 בינואר דווח כי שירותי ה-SMS והחיבור לאינטרנט חזרו לזמן קצר.
ארגון NetBlocks דיווח כי חלה עלייה זמנית של כ-2% בחיבור לאינטרנט במדינה.
ב-18 בינואר דווח כי הגישה לגוגל ולמספר פלטפורמות תקשורת נוספות הוחזרה, אך תחת הגבלות משמעותיות; לאחר מספר שעות הגישה נחסמה שוב.
שירותי האינטרנט של סטארלינק לא הושפעו מהחסימות בתחילה, מה שאפשר לחלק קטן מהאזרחים, שברשותם מסוף של סטארלינק (שעל ההחזקה והשימוש בו אסר המשטר), להתחבר לאינטרנט ובין היתר להעלות לרשתות תיעודים של ההפגנות ושל הטבח.
חסימת האינטרנט הארצית הגבירה את הקריאות לאילון מאסק לסייע בהרחבת הגישה לסטארלינק.
הפעילה האיראנית מסיח עלי-נז'אד דחקה בו לעשות זאת.
ממשלת איראן פתחה במאמץ רחב היקף לשבש את אותות ה-GPS, ובכך למנוע את הגישה לסטארלינק, מה שהביא לאובדן חבילות של כ-30%–80% בחיבורים לסטארלינק.
עד 11 בינואר, המשטר הצליח למנוע לחלוטין גישה לסטארלינק בפעם הראשונה.
דווח בנוסף כי כוחות ביטחון בשירות המשטר פתחו במבצעי דלת אל דלת, במטרה לקחת את מסופי הסטאלינק הלא חוקיים.
חסינות דיפלומטית היא ההגנה הניתנת לדיפלומט מפני פגיעה בו על ידי המדינה המארחת אותו.
חסינות זו מגינה עליו גם מפני העמדה לדין על עבירה פלילית שביצע.
הגם שהיו מקרים בהם נרצחו דיפלומטים, התפתח איסור נורמטיבי חמור לפגוע בדיפלומטים, שכן הדבר מהווה מעשה חסר כבוד וחסר תועלת - אין טעם בהריגת השליח הנושא את דבר הריבון.
כבר ג'ינגיס חאן והמונגולים נודעו בחשיבות שייחסו לזכויות הדיפלומטים, ובאכזריות שהפגינו כלפי מדינות שהפרו זכויות אלה.
באירופה התגבשו הזכויות הדיפלומטיות כבר במאה ה-17, ונפוצו בכל רחבי העולם.
הן מוסדו באופן רשמי בקונגרס וינה משנת 1815, באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, באמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים משנת 1963 ובהחלטת האומות המאוחדות מה-18 באפריל 1951, המגינות על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת.
החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת הפיזית שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם.
בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש.
עם זאת, מקובל לעקוב אחר תקשורת אלקטרונית שמקיימת השגרירות.
אם דיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, רשאית המדינה המארחת לגרשו.
במצבי מלחמה או מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי.
לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת.
חסך חושי הוא מצב שבו מונעים מאחד החושים גירויים.
על ידי כיסוי עיניים ניתן למנוע גירוי מחוש הראייה.
אטמי אוזניים מונעים את גירוי חוש השמיעה.
באמצעים שונים ומתוחכמים יותר ופחות ניתן למנוע את גירויים של חושים אחרים.
חסך חושי היה נושא למחקרים נרחבים בפסיכולוגיה, אך הוא ידוע לשמצה בעיקר כשיטה להוצאת הודאות מנחקרים.
בתנאים קשים של חסך חושי הצליח רק אחד מעשרה מתנדבים לעמוד בניסוי במשך יותר מעשר שעות.
בין השאר התפתחה תחושה פרנואידית והזיות.
ריצ'רד פיינמן תיאר ניסויים לבחינת חסך חושי במכל ציפה שבהם השתתף:
פיינמן תיאר כיצד השהות במכל עוררה בו שלל הזיות.
הוא הצליח להרגיש כיצד הוא "מזיז" את ה"אני" שלו מהמוח אל איברי הגוף ואחר כך אפילו הצליח "לצאת מהגוף" ולראות את איבריו מבחוץ: "ראיתי את העורף שלי כשכפות הידיים שלי נשענות עליו".
בית הדין האירופאי לזכויות האדם תיאר בפסק דין מ-1978 שיטות לגרימת חסך חושי שחוקרים בריטיים נקטו כנגד נחקרים שנחשדו בקשר עם טרור ה-IRA.
שק שחור הושם על ראשם של עצורים לפרקי זמן ממושכים, הם הושמו בחדר שבו היה רעש מחריש ובלתי נפסק, נמנעו מהם אכילה ושתייה.
בית המשפט קבע כי שיטות אלו לא אנושיות ואסורות, אך אין הן מגיעות לדרגת "עינויים".
חסינטו בנאבנטה (בספרדית: Jacinto Benavente Martínez; 12 באוגוסט 1866 – 14 ביולי 1954) נחשב למחזאי הגדול ביותר של ספרד במאה ה-20, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1922.
בנאבנטה היה בן יחיד לאב שהיה רופא נודע (פסל לזכרו הוצב באחד מגני מדריד).
בנאבנטה למד משפטים, אך לאחר מות אביו בשנת 1885, החליט להקדיש את חייו לספרות.
הוא ערך מסעות, כמנהל קרקס וכשחקן וביקר ברוסיה, צרפת, גרמניה ואנגליה.
בשנת 1913 התקבל לאקדמיה הספרדית.
הוא אהב ילדים וייסד תיאטרון ילדים ונוער.
את כל הפרסים שקיבל במהלך חייו, תרם לקרן להגשת ארוחת בוקר לתלמידים.
בשנים 1908–1912 כתב בעיתון אל אימפרסיאל.
מאמריו קובצו לאחר מכן בחמישה כרכים.
בנאבנטה ערך כתב עת בשם חיי הספרות ונתן בו דריסת רגל לסופרים צעירים.
בשנת 1920 מונה למנהל התיאטרון הספרדי הלאומי.
בנאבנטה ניסה להיבחר לפרלמנט הספרדי, אך ללא הצלחה.
הוא לא נישא מעולם, ומחקר חייו עולה כי היה הומוסקסואל.
בשנת 1922 הוענק לו פרס נובל לספרות על "החייאת המסורת המפוארת של הדרמה הספרדית".
לאחר מכן ארגן להקת תיאטרון וערך איתה סיורים בצפון ודרום אמריקה.
הממשלה הספרדית (בתקופתו של פרנקו) העניקה לו אותות כבוד לרוב.
בנאבנטה כתב מעל 170 מחזות ואפילו בגיל 87 חיבר חמישה מחזות חדשים בשנה אחת.
השקפת עולמו הייתה פסימית והוא הצטיין בשנינות מרירה.
בשנת 1892 פרסם מחזות רומנטיים, בהם ניכרת השפעתו של שייקספיר.
וכעבור שנה פרסם ספר שירים.
המחזה הראשון שהוצג בהצלחה, נכתב על ידו בגיל 28, בשנת 1896. ביצירתו יש ארבע קבוצות עיקריות:
סאטירות חברתיות כדוגמת אנשים ידועים (1896)
מחזות אלגוריים כדוגמת משחק האינטרסים (1907)
מחזות פסיכולוגיים כדוגמת הגברת באהבה (1908)
מחזות לילדים כדוגמת הנסיך שלמד הכול מתוך ספרים (1919)
על בסיס המחזה שלו "האישה לא אהובה" צולמה טלנובלה אקאסיה.
בנוסף ליצירתו המקורית הוא גם עסק בתרגום יצירותיהם של שייקספיר ושל מולייר לספרדית.
חֻסֵין פארס הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
פארס הוא הניצב הדרוזי הראשון במשטרה, כיהן כראש האגף לתמיכה לוגיסטית (את"ל) וכמפקד משמר הגבול (מג"ב).
פארס התגייס למשמר הגבול בשנת 1973 ושירת במגוון רחב של תפקידי פיקוד.
בדצמבר 2000 מונה לראש האגף לתכנון לוגיסטי במשטרת ישראל והיה בכך לקצין המשטרה הדרוזי הראשון בדרגת ניצב.
ביוני 2004 התמנה למפקד משמר הגבול ומכניסתו לתפקיד עסק בהנחלת ערך זכויות האדם בקרב שוטרי מג"ב ובתקופת כהונתו ירדו תלונות הפלסטינים על אלימות מצד שוטרי מג"ב ב-50 אחוזים.
בשנת 2007 חזר פארס לתפקידו הקודם, ראש את"ל, אשר בזכותו קודם לדרגת ניצב.
במהלך שירותו במשטרה עוטר פארס בעיטור השירות.
באוגוסט 2010 מונה ליושב ראש ועדה קרואה של מועצה מקומית ירכא.
ב-2019 מונה ליו"ר הוועדה המקומית-מרחבית לתכנון ובניה "מבוא העמקים".
ביולי 2024 מונה ליושב הראש של המכון הגיאופיסי לישראל (חברה ממשלתית).
פארס הוא בעל תואר ראשון במדעי היהדות מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא מתגורר בכפר הדרוזי חורפיש שבהר מירון, נשוי ואב לשישה.
חסין מוות הוא סרטו החמישי של הבמאי קוונטין טרנטינו משנת 2007. בדומה לסרטיו הקודמים, "ספרות זולה", "כלבי אשמורת", "ג'קי בראון" ו"להרוג את ביל", הסרט מתאפיין באלימות קיצונית וגרפית ובהומור שחור.
הסרט הוא אחד מתוך שני סרטי הקולנוע שבפרויקט , בו רוברט רודריגז, קוונטין טרנטינו ובמאים בולטים אחרים בתעשיית הסרטים ההוליוודית ניסו ליצור גרסה משלהם לחוויית הקולנוע בשנות ה-70, ובייחוד זו של בתי הקולנוע הזולים ה"גריינדהאוס" שהציגו "סרטי ניצול".
הסרט השני בפרויקט הוא: "פלאנט טרור" (Planet Terror) בבימויו של רוברט רודריגז.
"חסין מוות" הוא סרט אימה אשר הושפע רבות מסגנון סרטי האימה של שנות ה-70 וסרטי האקספלויטיישן (סרטים דלי תקציב שהיו נפוצים במיוחד בשנות ה-60 וה-70 שהציגו אלימות ומיניות בוטה מאוד והוקרנו בדרייב-אינים ברחבי ארצות הברית).
בהמשך הערב הבנות נפגשות עם קבוצת בנים ולאחר מכן פוגשות את פאם (רוז מק'גוון), יריבת ילדות של ג'וליה, אשר נבחנת היטב על ידי פעלולן בשם מייק מק'קיי (קורט ראסל), אדם כריזמטי בעל צלקת ששימש כפעלולן במספר סרטי פעולה הוליוודים.
הרושם הראשוני הוא כי מייק הוא אדם נחמד, אך בעל סטייה קלה.
לאורך הערב מייק מפלרטט עם הבנות ואף זוכה לריקוד ארוטי מארלין (סצנה אשר נקטעה בגרסה הקולנועית אך מופיעה בגרסת ה-DVD) שאר הבנות עוזבות לביתן.
מייק מציע לפאם טרמפ ברכב הפעלולים המאובזר שלו, ומבטיח לה שהמכונית "חסינה ממוות".
פאם מסכימה להצעה ומתיישבת במושב הנוסע הקדמי בתוך תא זכוכית אטום בלי חגורת בטיחות.
כאשר הוא מתחיל לנהוג הוא מתגלה כסדיסט כאשר הוא מתחיל לנהוג במהירות גבוהה ובכך מסכן את חייה של פאם.
פאם מתחננת בפני מייק שיניח לה ללכת, אבל הוא מודיע לה שהמכונית חסינת מוות רק לנהג עצמו, רגע לפני שהוא לוחץ על הבלם ומנתץ את פניה על לוח המחוונים ובכך הורג אותה.
מייק ממשיך משם במרדף אחרי ארבע הנשים האחרות.
הוא מוצא את מכוניתן בכביש נטוש באמצע הלילה.
הוא מאיץ את מכוניתו לקראת מפגש חזיתי מולן, מכבה את הפנסים הקדמיים של מכוניתו כדי שלא יבחינו בו ומדליק אותם רגע לפני ההתנגשות.
מייק מתנגש חזיתית במכונית של הנשים והורג את כולן.
בסצנה הבאה בבית החולים, אנו מגלים כי מייק סובל רק מפציעות שטחיות בלבד.
משום שהנשים נהגו בעודן שיכורות ומייק לא שתה אלכוהול, הוא לא מואשם בעבירה פלילית כלל, דבר אשר מכעיס מאוד את השוטר ארל מקגרו שמבין כי הפעלולן אשם.
ארבעה עשר חודשים לאחר מכן, לי מונטגומרי (מרי אליזבת' וינסטד), אברנטי רוס (רוסריו דוסון), וקים מאטיס (טרייסי טומס) עוברות דרך טנסי ועוצרות במכולת בה מייק נמצא.
כאשר קים נכנסת למכולת, לי עוברת למושב הנהג ומאזינה לאייפוד שלה בעוד אברנטי ישנה במושב האחורי.
מייק יוצא ממכוניתו ונוגע ברגליה של אברנטי שמבצבצות מחלון המכונית.
כאשר היא מתעוררת מייק מסביר לה כי הוא נתקל בה במקרה בעודו מחפש את מפתחות הרכב שלו.
הוא נכנס למכונית שלו ועוזב את המקום.
אברנטי נכנסת למכולת במטרה למצוא מגזין בו דגמנה לי.
אברנטי שמה לב למכוניתו של מייק אשר עוזבת את המקום בעוד שלוש יוצאת מהמכולת.
השלישייה אוספת את הידידה שלהן, הפעלולנית זואי בל (אשר משחקת את עצמה) בנמל התעופה, שמראה להן מודעה המציעה למכירה רכב מסוג דודג' צ'אלנג'ר שנת 1970, המכונית אשר הופיעה בסרט "נקודת היעלמות" (1971).
בהמשך היא מגלה להן את מניעיה האמיתיים להתעניינות ברכב: היא מתכוונת לשחזר קטע מן הסרט בו היא תשכב על מכסה המכונית בעודה נאחזת בשתי חגורות בעוד שאחת מחברותיה תנהג במכונית במהירות גבוהה.
כאשר הבנות מגיעות לחווה בה נמצאת המכונית אשר מיועדת למכירה קים מתנדבת לנהוג במכונית בזמן הפעלול בעוד אברנטי תצטרף ולי תישאר בחווה כערבות למכונית.
בזמן הפעלול בעוד זואי תלויה על מכסה מכונית וחברותיה נוסעות במהירות גבוהה, מייק מגיח מאחוריהם ומאיץ לעברם במכונית הדודג' צ'רג'ר מודל 1969 שלו ומתנגש בהם מאחור מספר פעמים וגורם לבסוף לזואי להיזרק מהמכונית לשדה.
קים, אשר הביאה עמה אקדח להגנה עצמית, מצליחה לירות למייק בזרוע, ולגרום לו לברוח.
זואי, הודות לכישוריה כפעלולנית, יצאה מהאירוע כמעט ללא נזק מלבד שריטות שטחיות.
שלוש הבנות מחליטות לנקום במייק, כאשר הן מצהירות "בואו נהרוג את הממזר הזה".
פציעתו של מייק מאלצת אותו לעצור כדי לטפל בפציעה שלו.
הוא מנסה לחטא את הפצע בשפיכת אלכוהול על המקום תוך השמעת יללות בכי, בניגוד לתדמית הקשוחה שלו.
כאשר הוא עוצר הוא משחרר גם את חגורת הבטיחות שלו.
קים מתנגשת במכוניתו בעוצמה וזואי יוצאת החוצה ומתקיפה אותו בצינור ברזל.
בעוד מייק מנסה להימלט מהן במכוניתו, הוא לא מספיק לחגור מחדש את חגורת הבטיחות שלו.
בכך הוא כבר אינו "חסין מוות".
במרדף שנמשך, הוא חושב כי הצליח להתחמק מהן, הן מגיחות ברכבן מתנגשות בו וגורמות לו לשבר בזרוע.
בעודו מתפתל מכאבים על הקרקע מופיעה כיתובית "THE END".
אולם בהמשך רואים כיצד הן הכו אותו במגוון אגרופים ובעיטות.
הסרט מסתיים כשהן קופצות לשמיים ברוב שמחה.
על רקע הקרדיטים אנו רואים תמונות של הכוכבניות של אותו ז'אנר של סרטים משנות ה-70. הומאז' אופייני של טרנטינו לסרטי התקופה.
חסינות מדינה היא הגנה הניתנת למדינה מפני תביעה בבית משפט מדינתי של מדינה זרה.
אין לבלבל מונח זה עם , היא החסינות הניתנת למדינה או לריבון במערכת המשפטית של המדינה עצמה.
בהקשר בינלאומי, חסינות ריבונית היא הגנה הניתנת על ידי מדינה למדינות אחרות, מפני תביעות בבתי המשפט שלה בהתייחס לפעילותה כמדינה ריבונית.
מאחורי הרעיון של חסינות ריבונית עומד העיקרון שסכסוכים בין מדינות יש ליישב בערוצים דיפלומטיים ולא בבתי המשפט.
בעבר הייתה חסינות המדינה כמעט מוחלטת.
סיבה ראשונה היא חשש כל מדינה כי מדינות אחרות תשתמשנה במערכת המשפט שלהן ככלי ניגוח פוליטי כנגדה.
בנוסף, העדר סייגים לתנאים לתבוע מדינה אחרת, יאפשר לכל אזרח שליטה ביחסי החוץ.
החיסרון המרכזי בחסינות מוחלטת הוא, שבגלל אינטרסים שונים מדינה עשויה להעדיף את האינטרסים של מדינה אחרת על פני אינטרסים של אזרחיה.
(כמו בפס"ד אדלסון – ברק קורא לכנסת
להסדיר את הנושא ואזי נחקק חוק חסינות מדינות זרות).
אין חסינות למדינה בפעולות נזיקיות המתחשבות בשטחה של המדינה שבה מוגשת התביעה.
חריג לכך הוא פעולות מלחמתיות שלגביהן יש חסינות.
דוגמה לעניין ניתן לראות בפסק דין "The Schooner Exchange v.
M'Faddon" שם אונייה אמריקאית נתפסה על ידי שלטונות צרפת בתקופת נפוליון בשנת 1812 והוסבה לאוניית מלחמה צרפתית, לאחר זמן מה הגיעה אותה אונייה לנמל פילדלפיה בארצות הברית ובעליה הקודמים ביקש לקבל את רכושו חזרה והגיש
שם נקבע שמכיוון שההלאמה של האונייה על ידי צרפת בוצעה על פי דין צרפתי במימי הים הצרפתי אין למערכת החוק האמריקאית דריסת רגל בנושא.
כאשר נוצר קרע בין העולם המערבי למזרחי בזמן המלחמה הקרה נוצר חשש לביטול כוחה של החסינות הריבונית מכיוון שבחוזי המכר בין בעלי עסקים שונים ברחבי העולם הוכנס סעיף אשר קבע כי אין לחסינות הריבונית שום משמעות לצורך העסקה.
המגמה ברחבי העולם בשנים האחרונות היא לצמצם את תחולתה של חסינות הריבון.
בשנת 2008 חוקקה הכנסת את "חוק חסינות מדינות זרות, התשס"ט-2008" המסדיר את היקף חסינות המדינה במדינת ישראל.
לעניין פעילות מסחרית החוק אימץ את המבחן שקבע ברק בפס"ד אדלסון – מבחן טיב הפעולה (כך אין חסינות בפעולות בעלות אופי מסחרי).
על פי הפסיקה, אם גם אדם פרטי יכול לבצע את הפעולה – אין חסינות, בשונה מפעולה שייחודית למדינה בה יש חסינות.
החוק גם קובע את החריג הנזיקי לחסינות מדינה, שעל פיו דחה בית המשפט העליון טענה של ממשלת ארצות הברית לחסינות ריבונית בתביעת נזיקין.
מדינות העולם נאלצות להתמודד עם שאלות של חסינות ריבון מול העובדה שכל מדינה מוגבלת למגבלות זכויות האדם כיוון שבראש כל מדינה עומד אדם.
המקרה הראשון שגרם למחלוקת רבה בין אנשי האקדמיה ובין אנשי הפרקטיקה היה מקרה שנידון באנגליה ב1999 בעניין אוגוסטו פינושה, שם עלה דיון נרחב האם על מדינות לכבד את החסינות גם כאשר הנושא הנדון הוא בזכויות אדם.
מצד אחד עמדו האידאולוגים שטענו כי במקרה של התנגשות בין השניים זכויות אדם עדיפים בעוד הריאליסטים הבהירו כי הצורך בשמירה על החסינות הריבונית גדולה יותר ומטרתה לשמר את יחסי השכנות בין מדינות שונות.
בשנת 2010 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי לעלי סמנטר אין חסינות ריבון על מעשים שעשה בתקופת מלחמת האזרחים בסומליה, בעת שכיהן כשר הביטחון, שכן החסינות חלה רק על מעשי המדינה ולא על מעשים שנעשו על ידי אדם פרטי.
במקרה דומה שקרה בבלגיה החל הליך של משפט כנגד ראש הממשלה דאז אריאל שרון כנגד פשעי מלחמה שלכאורה היה אחראי לאי-מניעתם בסברה ושתילה.
על פי החוק הבלגי בנוסחו אז לא הייתה חסינות בתביעות בגין פשעי מלחמה.
באותה המשיך עד שהוגשה תלונה דומה כלפי בכיר אמריקאי, מה שעורר את זעם האמריקאים שדרשו
לשנות את תחולת החוק כך שיחול רק כאשר אזרח בלגי היה בין הנפגעים ולא באופן
חֲסִינוּת היא מונח ביולוגי המתאר מצב שבו לגוף יש הגנות ביולוגיות מספקות בפני זיהום או חדירת מזהמים.
לחסינות, שהיא פועל יוצא של פעילות מערכת החיסון, ישנם מרכיבים ספציפיים ולא ספציפיים.
המרכיבים הלא-ספציפיים מתפקדים כיוצרי חיץ או מכשול לחדירת אובייקטים פתוגניים, או כאלמנטים המכחידים או נלחמים במגוון רחב של פתוגנים אלה.
ייחודה של המערכת בכך שאינה ספציפית לגורם כלשהו (חיידק, נגיף, פטרייה או טפיל).
חסינות ספציפית, או חסינות מסתגלת (אדפטיבית), היא חסינות שמסוגלת ללמוד לזהות מזהמים חדשים ולשפעל מערכת חיסונית ספציפית נגד מזהמים אלה.
חסינות אדפטיבית (נרכשת) נחלקת לעיתים קרובות לשני סוגים בהתאם לדרך שבה החסינות הושגה.
חסינות טבעית מתרחשת כשהמפגש עם גורם המחלה אינו מכוון, ואילו חסינות מלאכותית או מכוונת מתרחשת כשהמפגש עם המזהם (או חלק ממנו) הוא מכוון - כפי שהדבר נעשה במקרה של חיסונים.
כל אחת מהמערכות לעיל יכולה להתחלק הלאה בהתאם לדרך השגת החסינות.
חסינות פסיבית היא יכולת חיסונית שהועברה לגוף באופן פסיבי (כמו למשל בהזרקה של נוגדנים או תאי T לבנים מתורמים זרים או מחלב אם).
חסינות אקטיבית היא כזו שמתרחשת באופן אקטיבי בגוף עצמו, בתגובה למפגש עם אנטיגן.
חסינות פסיבית היא קצרת טווח מטבעה, ופחות ספציפית מחסינות אקטיבית, שהיא ספציפית ביותר וארוכת טווח (לעיתים למשך כל החיים).
חסינות תאית היא תגובה חיסונית שלא מעורבים בה נוגדנים.
לעומת זאת מעורבים בה תאים בלענים (מקרופאגים), תאי הרג טבעיים, ולימפוציטים ציטוטוקסיים מסוג T המשחררים ציטוקינים - חלבונים המשמשים לתקשורת בין תאי המערכת החיסונית לרקמות הגוף - כתגובה לאנטיגן - פרודה המוכרת על ידי המערכת החיסונית.
חסינות תאית מגינה על הגוף בכך שהיא:
מפעילה את מנגנון המָוֶת הַתָּאִי הַמְּתֻכְנָת (אפופטוזה) בתא שנדבק במחלה, ובכך גורמת לו למות.
גורמת למנגנוני תאי ההרג הטבעיים ותאי הבלען (המקרופאגים) להרוג את גורם המחלה (הפתוגן).
מאמנת את הלימפוציטים - תאי הדם הלבנים הפעילים במערכת החיסונית, וכך גורמת לתגובה מהירה יותר בפעם הבאה.
מנגנון זה עוזר במקרים בהם הפתוגנים, אותם גורמים לתסמיני המחלה, מסוגלים להרוס ולשרוד את תאי הבלען (הפאגוציטים) שהיו אמורים להשמיד את גורם המחלה.
מנגנון זה הוא היעיל ביותר נגד פגיעה תוך-תאית של נגיפים (וירוסים), אבל יעיל גם במקרים של סרטן.
בגאומורפולוגיה, חֲסִיפָה היא כלל התהליכים האחראים להרס פני השטח, הכוללים בליה על סוגיה השונים, שחיקה, תנועת בלית וסחיפה.
תוצרי החסיפה הם בלית – תוצרי בליה, וסחף – תוצרי סחיפה.
בכדור הארץ קיימים שני סוגים של כוחות המאזנים זה את זה: כוחות אנדוגניים היוצרים באמצעות התרוממות את התבליט של פני השטח – דוגמת תנועה טקטונית, התפרצויות געשיות, רעידות אדמה ואורוגנזה, וכוחות החסיפה האקסוגניים האחראים להרס התבליט ולצמצום ההתרוממות.
דוגמה לאיזון בין שני סוגי הכוחות ניתן לראות באלפים – שהחלו להיווצר בקימוט האלפיני ועדיין מצויים בתהליך התרוממות, שגובהם מתאזן באמצעות תהליכי הרס החלים בהם.
חסיפה כוללת את כל התהליכים הגורמים להסרת התבליט בפני השטח, והיא פועלת באמצעים כימיים, פיזיקליים וביולוגיים.
חסיפה כימית – הכוללת תהליכי בליה כימית – היא תהליך איטי הגורם להמסה מלאה או חלקית של מינרלים יוצרי סלעים.
חסיפה פיזיקלית – הכוללת תהליכים פיזיקליים – היא הסרה של מוצקים מפני השטח.
חסיפה כוללת גם השפעות אנתרופוגניות, ועיצוב הנוף על ידי בני אדם נקרא אנתרופוגאומורפולוגיה.
הגורמים המשפיעים על החסיפה כוללים טופוגרפיה של פני השטח, מבנה גאולוגי, ליתולוגיה, אקלים, פעילות טקטונית, סביבה ביוספירית ופעילות אנתרופוגנית.
שיעורי החסיפה הכלליים מחושבים באמצעות חיבור שיעורי החסיפה הכימית והפיזיקלית.
כימות התהליכים הכימיים והפיזיקליים מבוטא בשיעורי חסיפה המחושבים בטון (t) לקמ"ר (km) במשך שנה אחת (a) לפי הנוסחה: .
בממוצע עולמי, 10%–15% מן החסיפה היא כימית, והיתר – פיזיקלית.
קיים יחס של 1 בנהרות טרופיים ובסיביר ל-10–20 בנהרות הרריים.
העולם המודרני נשלט על כן על ידי חסיפה פיזיקלית, אם כי הוא עשוי להיות שונה בעידנים גאולוגיים בהם היה התבליט נמוך.
הערכות של שיעורי חסיפה מודרנית מבוססות בדרך כלל על מדידות עומס זרם הנערכות בתחנות מדידה.
המדידות חלות על הרחופת, הגרופת והתמס הנישאים באמצעות הזרם.
משקלו של המטען מומר ליחידות נפח, ונפח המטען מחולק לאזורים שמעל ומתחת לקו פרשת המים בתחנת המדידה.
התוצאה המתקבלת היא הערכה של היקף החסיפה בפני כדור הארץ בסנטימטרים ל-1,000 שנים.
ברוב המקרים לא נערכת התאמה להשפעה אנושית – הגורמת לעלייה חדה בנתונים.
שיעורי חסיפה נמוכים מאוד בדרך כלל משיעורי ההתרוממות.
המיקום העיקרי בו עשויים להתקיים שיעורים שווים של חסיפה והתרוממות הם שולי יבשת פעילים, בהם חל מעוות רציף במשך תקופה ארוכה.
חשיפתם של מינרלים בסלע לתנאי על פני השטח של כדור הארץ משחררת את מרבית היסודות המסיסים, ומובילה באופן כללי להיווצרות מינרלים שיוריים – בדרך כלל חרסיות וברזל ממוים או אלומינה, המצטברים בנקודות המגע בין האטמוספירה והליתוספירה ויוצרים רגולית.
תהליך ההמסה הקרסטי מהווה דוגמה לחסיפה כימית של קלציט, שאינה מותירה מינרלים שיוריים.
אף שליתולוגיה היא הגורם העיקרי לשיעורי הבליה הכימית, גורמים אחרים משפיעים על החסיפה הכימית.
גם בקנה מדה גדול וגם בקנה מדה קטן חל גידול חד בשיעורי הבליה, המושפע מנגר עילי ומטמפרטורה.
הדבר נכון במיוחד לשיעורי בליה של בזלת, המגיבים בקנה מדה עולמי למשוואת ארניוס.
עם זאת, בקנה מדה יבשתי נראה כי שיעורי החסיפה הכימית הגבוהים ביותר של סלעים סיליקטיים לא נמצאו באזורים של נגר עילי רב וטמפרטורות גבוהות.
באזורים טרופיים לחים ושטוחים נמצאו שיעורי חסיפה נמוכים, בניגוד לכמות הלטריט המאפיינת אותם.
בקנה מדה עולמי נוצר כביכול פרדוקס, המורכב מיחס הפוך בין השניים.
ההסבר ליחס ההפוך בין שיעורי החסיפה הנמוכים לכמות הלטריט מצביע על פיתוח קרקעות, המוביל להגבלת או היעדר מגע בין מים לבין המינרלים הנותרים על פני השטח.
לעומת זאת, במרבית האזורים על פני כדור הארץ קיימת זרימה מוגברת של מומסים במקומות בהם קיימת חסיפה כימית של מינרלים על פני השטח, אף שהבליה הכימית בהם אינה נמרצת.
ניתן להעריך שיעורי חסיפה פיזיקלית באמצעים שונים: נהרות, הצטברות משקעים באגני היקוות והשקעה ובאמצעות איזוטופים קוסמוגניים הנוצרים בכדור הארץ בסלעים ובקרקעות.
השימוש בנהרות הוא נוח, אך עשוי להיות לא מדויק במקרים של שינויים בזרימה, שיטפונות והצפות.
בנוסף, חישוב השפעתן של פעילויות אנתרופוגניות העלה את שיעורי החסיפה הניכרים בנהרות.
הדוגמה הטובה לכך היא הובלה ניכרת בנהר הצהוב, הגדולה באופן משמעותי מהערכות ארוכות טווח לתקופות קדם הולוקניות, ואף ממרבית ההולוקן.
גם הובלת אבק באטמוספירה מן היבשות לאוקיינוסים אחראית לחסיפה יבשתית.
חסיפה אאולית קשה מאוד לכִּימוּת, אף שבאזורים מדבריים היא מהווה תהליך חסיפה יחיד.
בשנת 1890 הציע ויליאם מוריס דייוויס (William Morris Davis, 1859–1934) – גאוגרף, גאולוג ומטאורולוג אמריקאי – את קיומו של מחזור סחיפה, לפיו נערכה חלוקה של הנוף ל"צעיר", "בוגר" או "זקן".
על פי המודל של דייוויס, לנוף צעיר יש תבליט גבוה ששיפועו מתחדד עם התבגרותו, ונוף בעל תבליט נמוך הוא זקן.
התאוריה שלו תיארה מחזור לפיו הרים ונופים נוצרים ומתבגרים, המחזור מתחיל בהתרוממותם של רכסי הרים ונמשך בזרימת נהרות ובחריצת עמקים.
עם השנים מתרחבים העמקים ומתחילים להתפתל, ומותירים ביניהם גבעות נמוכות.
לבסוף נותר רק מישור גידוע שטוח וסמוך לגובה פני הים.
תאוריה זו ודומות לה הוצעו בטרם הובנו כראוי תהליכים טקטוניים, אולם ברבים מהמודלים הללו נעשה שימוש בשל פשטותם.
חסכם הוא התקן המותקן על פתחי צינורות מים, וגורם לויסות זרימת המים ומונע את השפרצתם.
ברמה הטכנית החסכם בנוי מגוף מתכתי חסין חלודה, שינויי טמפרטורה, והשפעות כימיות, כשבתוכו קיימת טבעת גומי.
בעת היתקלות המים הזורמים בהתקן החסכם, יוצר מרחב מעבר זרימת המים, בהתאם ללחץ המים תוך שמירה על יציבות ולחץ זרימתם.
מטרת החסכם הוא למנוע השפרצות.
בישראל מייחסים לו בראש ובראשונה יכולת חיסכון במים, מכאן שמו בעברית.
לעצב את זרם המים היוצא מהפיה של הברז, כדי ליצור זרם ישר ובלחץ אחיד.
לחסוך במים, ובמקרה של מים חמים גם לחסוך באנרגיה.
הפחתת רעש הזרימה של המים מהברז.
להגדיל את לחץ המים הנתפס (משמש לעיתים קרובות בבתים עם לחץ מים נמוך).
מתואר לפעמים כמווסת לחץ או כווסת זרימה.
לספק סינון קל של חלקיקים במים עקב קיומה של מסננת קטנה.
כאשר זרם המים פוגע במשטח המים חייבים ללכת למקום כלשהו, ומכיוון שהזרם אחיד, המים יטו ללכת לרוב באותו כיוון.
אם זרם המים פוגע במשטח מעוקל, אז הזרימה תתאים לצורה ותופנה בקלות בכוח נפח המים הנופל.
הוספת החסכם עושה שני דברים: היא מפחיתה את נפח המים הנופלים מה שמקטין את מרחק ההתזה, והיא יוצרת מספר "מיני-זרמים" בתוך הזרם הראשי.
כל מיני-זרם, לו היה נופל מעצמו, היה מתיז או זורם בצורה ייחודית ושונה כשהוא פוגע במשטח, בהשוואה למיני-זרמים האחרים.
מכיוון שכולם נופלים בו זמנית, הזרמים יתיזו בדרך שלהם אך בסופו של דבר יפגעו בזרמים אחרים.
ההפרעה המתקבלת מבטלת את רוב אפקט ההתזה.
מכיוון שהחסכם מגביל את זרימת המים דרך הברז, השימוש במים מופחת בהשוואה לאותו משך זרימה ללא חסכם.
במקרה של מים חמים, מכיוון שמשתמשים בפחות מים, משתמשים בפחות אנרגיית חום.
תפיסת לחץ המים היא למעשה עצמת פגיעת זרם המים בגוף (הידיים, במקרה של שטיפת ידיים) או במשטח.
כאשר מוסיפים חסכם לברז, נוצר אזור של לחץ גבוה מאחורי החסכם.
בגלל הלחץ הגבוה יותר מאחורי החסכם והלחץ הנמוך לפניו (מחוץ לברז), עקב העיקרון של ברנולי יש עלייה בעצמה פגיעת זרם מים בגוף או במשטח.
אוויר נמשך לזרם המים, ומפרק את הזרם לזרם של טיפות זעירות מעורבות באוויר.
תערובת האוויר והמים עוברת דרך רשת המערבבת עוד יותר את האוויר והמים ומפזרת באופן שווה את הזרם שנוצר.
בשנת 2010 נחקק חוק בישראל המחייב התקנת חסכמים במוסדות ציבוריים.
בנוסף פתחה רשות המים במבצע ארצי להתקנת 2.8 מיליון חסכמים חינם בבתים פרטיים.
חסינות דיפלומטית הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1989 בבימויו של ריצ'רד דונר, בכיכובם של מל גיבסון, דני גלובר, ג'ו פשי, ג'וש אוקלנד, דריק או'קונור ופטסי קנזיט.
זהו סרט המשך לסרט "נשק קטלני" משנת 1987, והשני בסדרת סרטי "נשק קטלני".
גיבסון וגלובר שבים לגלם, בהתאמה, את דמויותיהם של שוטרי משטרת לוס אנג'לס מרטין ריגס ורוג'ר מורטו, אשר עליהם מוטלת המשימה להגן על חייו של העד הפדרלי המעצבן ליאו גץ - אותו מגלם פשי - תוך מאבק נגד כנופיה של סוחרי סמים מדרום אפריקה המסתתרים מאחורי חסינות דיפלומטית.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית עריכת סאונד (רוברט ג' הנדרסון).
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בעיקר, והרוויח למעלה מ-227 מיליון דולר ברחבי העולם.
שנה לאחר אירועי הסרט "נשק קטלני", שוטרי משטרת לוס אנג'לס מרטין ריגס (מל גיבסון) ורוג'ר מורטאו (דני גלובר) רודפים אחר חשודים המובילים משלוח לא חוקי של מטבעות זהב מדרום אפריקה.
ממשלת האפרטהייד של האפריקאנרים פונה אל הקונסול הכללי אריין ראד (ג'וס אקלנד) ואל סוכן הביטחון פיטר ורסטדט (דריק אוקונור) על מנת להניע את הבלשים מלהמשיך בחקירתם; השניים מוצבים מחדש לתפקיד הגנה על עדים פדרליים, ונשלחים להגן על ליאו גץ (ג'ו פשי), לאחר תקיפה על ביתו של מורטאו.
עד מהרה מתברר כי שני המקרים קשורים זה לזה, והבלשים - בעזרתו של ליאו - חושפים רשת הלבנת סמים שמקורה בקייפטאון, הפועלת תחת מסווה של פעילות דיפלומטית.
שם השחקן/נית שם הדמות הערות מל גיבסון מרטין ריגס דני גלובר רוג'ר מורטו ג'ו פשי ליאו גץ ג'וס אקלנד ארג'ן ראד פיטר ורסטדט פטסי קנזיט ריקה ואן דן האס
חסינות עדר (או אפקט עדר) היא סוג של הגנה עקיפה מפני מחלות זיהומיות, המתרחשת כשאחוז גדול מהאוכלוסייה הופך חסין למחלה - בין משום שחלה והבריא ובין משום שהתחסן - ובכך מספק אמצעי הגנה לאנשים שאינם מחוסנים.
באוכלוסייה שבה רוב האנשים התחסנו, יש פחות אנשים חולים, ופחות מקורות להידבק מהם, כך שגם אנשים לא מחוסנים חשופים פחות לגורמי המחלה.
חיסון אינו יכול לעבוד בכל מצב, וכל האנשים במצב כזה חשופים בצורה קשה יותר למחלות זיהומיות, כמו גם לסיבוכים האופייניים להן.
כאשר מספיק פרטים באוכלוסייה מתחסנים, הסיכוי להדבקה יורד עבור אלו שלא חוסנו.
במקרים מסוימים - גם אם נדבקים, המחלה קלה יותר, ועם פחות תופעות לוואי.
לדוגמה, הירידה במספר המקרים של ילדים מתחת לגיל שנה שנדבקו באבעבועות רוח מאז תחילת החיסונים.
במצב שבו מספיק אנשים התחסנו ואין עוד נדבקים חדשים, אזי מחלות יכולות להיעלם מן העולם, כפי שקרה עם אבעבועות שחורות ודבר הבקר.
רופאים רואים ב'חסינות העדר' סוג של ערבות הדדית חברתית.
אנו מתחסנים כדי להגן על החלשים בחברה, ולא רק על עצמנו.
במונח "חסינות עדר" החלו להשתמש ב-1923, בקשר למחקר באוכלוסיות עכברים, בהתייחסות לאחוזים שונים של חיסון.
ב-1930 חוקר בשם ודריץ (Wedrich) פרסם מחקר שנעשה על התפרצות מגפת החצבת בבולטימור.
לפי מסקנותיו, ככל שיהיו יותר ילדים מחוסנים, כך גם הילדים הלא מחוסנים יידבקו פחות במחלה, ובכך ניתן התוקף למושג החדש.
ב-1960, על ידי מבצעי חיסון רחבים כנגד החצבת, הצליחו להוריד את אחוז הנדבקים בחצבת בצורה דרמטית, בילדים מחוסנים ולא מחוסנים כאחד.
מאז אותם מבצעי חיסון גדולים נמנעו מגפות רבות.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, עלה בידי החוקרים סמית' (ב-1970) ודיאצ' (ב-1975) לחשב את הסף הנדרש ל'חסינות עדר'; בכל מחלה נדרש אחוז שונה של האוכלוסייה להתחסן כדי לייצר אפקט של 'חסינות עדר', לפי קלות ההדבקה, איכות החיסון ועוד פרמטרים.
חסינות עדר יכולה להתרחש רק אם מתקיימים התנאים הבאים:
אחוז המתחסנים, או אנשים שכבר חלו במחלה ולא יחלו בה שנית (אחוז הנקרא כיסוי חיסוני), עולה על האחוז הנדרש כדי לייצר חסינות עדר.
לכל מחלה נדרש אחוז שונה כדי לייצר חסינות עדר.
לדוגמה, על מנת לייצר חסינות עדר נגד חצבת שהיא מחלה מאוד מדבקת, נדרש אחוז מחוסנים של 95%.
המחלה עוברת ישירות בין אדם לאדם, ולא דרך גורם סביבתי (כמו טטנוס).
חסינות עדר תלויה בכך שאחוזים גבוהים מספיק באוכלוסייה יהיו מחוסנים.
אנשים שמתנגדים לחיסונים מסיבות שונות, עשויים ליצור כיסי הדבקות, שפוגעים בחסינות העדר ומסכנים את מי שלא יכולים להתחסן, למשל מסיבות רפואיות.
בשנת 2018, בישראל התפרצה מגפת חצבת, כאשר קהילות שלא מחסנות את הילדים שלהם תרמו להתפשטות המחלה.
על מנת לחסן כמה שיותר אנשים, ישנה פעילות רבה, והסברה, כנגד מתנגדי החיסונים.
אתר האינטרנט "מדעת", המופעל על ידי מתנדבים, מנגיש את המידע על החיסונים, ומפריך את הטענות הנפוצות של המתנגדים.
כך גם קבוצת הפייסבוק "מדברים על חיסונים".
מיזם מחוסגן, הוקם על ידי איתי ברדשבסקי, ד"ר ליאור אונגר וד"ר מאיר עזרא אליה, שם לא ניתן להכניס ילדים לגן, אם הם לא מחוסנים (מלבד כאלה שלא יכולים להתחסן מסיבה רפואית).
באופן כזה, הילדים לא נחשפים לילדים לא מחוסנים, ומוגנים בחסינות העדר.
חסינטו קינקוסס (בספרדית: Jacinto Quincoces; 17 ביולי 1905 – 10 במאי 1997) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם באלאבס וריאל מדריד נחשב לאחד הבלמים הטובים ביותר בתקופתו ומשחקני ההגנה המשמעותיים הראשונים בעולם.
חסינטו קינקוסס נולד בברקלדו, בילבאו, שבספרד ב-17 ביולי 1905. במהלך ילדותו שיחק כדורגל ברחובות עם ילדים אחרים.
התחיל לשחק בהשאלה בקבוצת בראקלדו למשך 7 עונות בהן הראה את יכולותיו הטובות.
חסינטו הגיע לדפורטיבו אלאבס בשנת 1927 כשחקן חזק, ועזר להם להעפיל בפעם הראשונה בהיסטוריה ללה ליגה.
הוא זכה עימה באליפות חבל הבסקים בעונת 1929/30.
בשנת 1930 עבר לריאל מדריד, ויחד איתו, הבלם סיריאקו אראסטי וריקרדו זאמורה, החוזקה העיקרית של ריאל מדריד הייתה ההגנה.
בעונתו הראשונה בריאל זכה עימה בתואר ליגה ראשון לקבוצה, הם לא הפסידו אפילו לא משחק אחד לכל אורך העונה וספגו רק 15 שערים.
עונה אחר כך זכו פעם נוספת בליגה וריאל הייתה לקבוצה הראשונה לזכות בליגה פעמיים.
בשתי העונות שאחרי ריאל סיימה פעמיים במקום השני בליגה אך זכתה בגביעי המלך, הקריירה שלו הושהתה לשלוש שנים עקב מלחמת האזרחים שהייתה בספרד באותה תקופה, למרות זאת הוא היה בין ארבעת השחקנים ששבו לשחק בריאל.
את הופעתו האחרונה בקריירה ערך שלוש שנים אחר כך במשחק ליגה נגד סביליה, בשנת 1942. ריאל מדריד ערכה טקס הוקרה עבורו, שהיה נחשב לאחד מהשחקנים הגדולים של תקופתו.
בעקבות הצלחתו באלאבס ראשי המנהלה של נבחרת ספרד התרשמו ממנו, וזמן קצר לאחר מכן כבר היה בסגל הנבחרת לקראת משחקי אולימפיאדת 1928. באותו טורניר הפסידה ספרד לאיטליה ברבע הגמר.
במונדיאל 1934 חסינטו היה לאחד השחקנים הטובים בנבחרת הספרדית, ושיחק בהגנה עם חבריו לקבוצה מריאל מדריד, סיריאקו אראסטי הבלם, וריקרדו זאמורה השוער.
ספרד הודחה ברבע הגמר על ידי איטליה במשחק חוזר.
בסיום הטורניר נבחר חסינטו להיות בנבחרת המצטיינת.
לאחר פרישתו אימן את ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד, סרגוסה וולנסיה.
עם ולנסיה זכה פעמיים בגביע הספרדי ופעם אחת בגביע אווה דוארטה.
עם שלושת תארים אלו חסינטו חולק את המקום הראשון עם רפאל בניטס, כמאמנים שזכו בהכי הרבה תארים עם ולנסיה.
חסינטו נפטר בולנסיה שבספרד ב-10 במאי 1997, בגיל 91.
חסינות פרלמנטרית היא חסינות הניתנת לחברי גופים מחוקקים, כדי להגן עליהם מרדיפות או הפרעות שרירותיות, מצד הרשות המבצעת, במהלך עבודתם הפרלמנטרית.
הצורך בחסינות זו נוצר, כשהרשות המבצעת במדינות שונות ניסתה להשתיק/להפריע לפעילותם של חברי בתי מחוקקים.
במדינות שונות ברחבי העולם נהוגים חוקים, שעל פיהם יש זכויות יתר לחברי בתי המחוקקים בתקופת כהונתם כמחוקקים.
זכויות היתר ניתנות, כדי שהשלטון לא יפריע לחברי בתי המחוקקים במלאכתם, הן לא ניתנות כדי למנוע העמדה לדין של חברי בתי מחוקקים שעברו עבירות.
מידת ההגנה על חברי בתי מחוקקים משתנה ממדינה למדינה ובית המחוקקים יכול ולעיתים מבטל את ההגנה על חבר בית מחוקקים מסוים.
חסינות המחוקקים היא תולדה של שימוש שליטים בכלי החוק, כדי להציק, לרדוף ואף להמית מחוקקים, שלא מצאו חן בעיניהם.
החסינות נועדה להגן על מחוקקים נרדפים, במיוחד מחוקקים מהאופוזיציה.
במדינות דמוקרטיות, בהן השלטון יציב ונעלמו התופעות של רדיפת חברי בתי מחוקקים על ידי השלטון, קיימת מגמה של צמצום החסינות ואף ביטולה.
בבריטניה, באוסטרליה, בקנדה, בהולנד ועוד מדינות אין חסינות פרלמנטרית בהליכים פליליים.
לדוגמה, רישי סונאק, ראש ממשלת בריטניה, הופיע בסרטון ובו נראה נוסע במושב האחורי של מכונית ללא חגורת בטיחות ועל כן המשטרה הבריטית קנסה אותו.
בצרפת, חסינותם של חברי הפרלמנט היא מסורת שתחילתה במהפכה הצרפתית, אך מקורה במנהג שנולד בבריטניה במאה הארבע עשרה.
בשנת 1789, המהפכנים הצרפתים בהנהגת מירבו, נוכח עוינותו של המלך לואי ה-16, ייסדו את עקרון חסינות הצירים הנבחרים.
חסינות פרלמנטרית מתייחסת לכל ההוראות המעניקות לחברי בתי מחוקקים משטר משפטי הגורע מהחוק הרגיל ביחסיהם עם הרשות השופטת כדי לשמור על עצמאותם.
הדאגה ליישב בין ההגנה הנדרשת על מימוש המנדט הפרלמנטרי לבין עקרון שוויון האזרחים בפני החוק הובילה להבחנה בין שתי קטגוריות של חסינות: אי-אחריות וחסינות כללית.
אי אחריות היא חסינות מוחלטת, הגנה על חברי בתי מחוקקים מפני העמדה לדין בגין מעשים הקשורים למימוש המנדט שלהם.
אי אחריות מכסה את כל הפעולות של הפונקציה הפרלמנטרית: התערבויות והצבעות, הצעות חקיקה, תיקונים, דוחות או דעות, שאלות, פעולות שבוצעו במסגרת משימה שהוטלה עליהם על ידי הגופים הפרלמנטריים.
יש מקרים של חברי בית מחוקקים החשודים בעבירות, שאין להן כל קשר עם פעילותם הפרלמנטרית.
יש גם מקרים של חברי בתי מחוקקים החשודים בעבירות, שביצעו לפני בחירתם לבית המחוקקים - במקרים כאלה ניצב סימן שאלה על הצדקת חסינותם הפרלמנטרית ואם מוצדק מוסרית לאפשר להם לחמוק ממתן הדין.
במדינות בהן נהוגה חסינות פרלמנטרית, נקבעו גם מנגנונים להסרתה במקרים מסוימים.
המנגנונים שונים ממדינה למדינה, לרוב מדובר בהחלטה של בית המחוקקים בו חבר אותו אדם, אך יש מדינות בהן הגוף המחליט הוא אחר וזאת מתוך הנחה שחברי בית המחוקקים עלולים לא להחליט בצורה אובייקטיבית.
חסינות הומורלית היא חסינות שמתווכת על ידי מקרומולקולות, כולל נוגדנים מופרשים, חלבוני מערכת המשלים ופפטידים אנטימיקרוביאליים שבנוזל חוץ-תאי.
חסינות הומורלית נקראת כך מכיוון שהיא כוללת חומרים הנמצאים בנוזלי הגוף (humors), בניגוד לחסינות תאית.
חסינות הומורלית מכונה גם חסינות המתווכת על ידי נוגדנים (antibody-mediated immunity).
חקר המרכיבים המולקולריים והתאיים היוצרים את מערכת החיסון, כולל תפקודם ואינטראקציה ביניהם, הוא המדע המרכזי של האימונולוגיה.
מערכת החיסון מחולקת למערכת חיסון מולדת פרימיטיבית ומערכת חיסון נרכשת או מסתגלת של בעלי חוליות, שכל אחת מהן מכילה אלמנטים חיסוניים הומורליים ותאיים.
חסינות הומורלית מתייחסת גם לתפקודים המשפיעים של נוגדנים, הכוללים נטרול פתוגן ורעלן, הפעלה קלאסית של מערכת המשלים, קידום אופסונינים של פגוציטוזיס (אופסונינים הם חלבונים חוץ-תאיים שנקשרים לחומרים או לתאים וגורמים לפגוציטוזיס) וסילוק פתוגנים.
הרעיון של חסינות הומורלית פותח בהתבסס על ניתוח הפעילות האנטיבקטריאלית של מרכיבי הסרום.
פיתוח התיאוריה ההומורלית מיוחס להנס בוכנר.
בשנת 1890, בוכנר תיאר אלכסינים (alexins) כ"חומרי הגנה" הקיימים בסרום הדם ובנוזלי גוף אחרים ומסוגלים להרוג מיקרואורגניזמים.
אלכסינים, שהוגדרו מאוחר יותר כ"משלים" על ידי פאול ארליך, הוכחו כמרכיבים המסיסים של התגובה המולדת המובילה לשילוב של חסינות תאית וחסינות הומורלית.
גילוי זה עזר לקשר בין התכונות של חסינות מולדת ונרכשת.
בעקבות גילוי החיידקים הגורמים לדיפתריה וטטנוס ב-1888, פון הרינג ושיבסבורו הראו שהמחלה לא חייבת להיגרם על ידי מיקרואורגניזמים.
הם גילו שתסנינים נטולי תאים הספיקו כדי לגרום למחלה.
בשנת 1890 נעשה שימוש בתסנינים של דיפתריה, שלימים נקראו רעלני דיפתריה, לחיסון בעלי חיים בניסיון להדגים שנסיוב מחוסן מכיל נוגד רעלן שיכול לנטרל את פעילות הרעלן ולהעביר חסינות לבעלי חיים שאינם מחוסנים.
בשנת 1897, ארליך הראה שנוגדנים נוצרים נגד הרעלנים הצמחיים ריצין ואברין, ושיער שנוגדנים אלה אחראים לחסינות.
ארליך ופון ברינג המשיכו לפתח נוגדן לרעלן הדיפתריה, שהפך להצלחה הראשונה של אימונותרפיה מודרנית.
גילוי נוגדנים תואמים הפך לכלי מרכזי בסטנדרטיזציה של חיסון וזיהוי זיהומים מתמשכים.
אימונוגלובולינים הם גליקופרוטאין במשפחת העל של האימונוגלובולינים שמתפקדים כנוגדנים.
המונחים נוגדן ואימונוגלובולין משמשים לעיתים קרובות לסירוגין.
הם נמצאים בדם ובנוזלי הרקמה, כמו גם בהפרשות רבות.
במבנה, הם חלבונים כדוריים גדולים בצורת Y.
ליונקים יש חמישה סוגי נוגדנים: אימונוגלובולין A, אימונוגלובולין D, אימונוגלובולין E, אימונוגלובולין G ואימונוגלובולין M.
כל מחלקה של אימונוגלובולינים שונה בתכונותיה הביולוגיות והתפתחה כדי להתמודד עם אנטיגנים שונים.
נוגדנים מסונתזים ומופרשים על ידי תאי פלזמה שמקורם בתאי B של מערכת החיסון.
נוגדן משמש את מערכת החיסון הנרכשת כדי לזהות ולנטרל עצמים זרים כמו חיידקים ווירוסים.
כל נוגדן מזהה אנטיגן ספציפי ייחודי למטרה שלו.