tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייעודיו הם הקמה, הפעלה, תמיכה והטמעה של מערכות תקשורת מידע ובקרה, חוזי (וידאו) ומחשבים, על מנת לאפשר שליטה ופיקוד למטה הכללי וסיוע לזרועות ברגיעה, במבצעים ובחרום.
הגדוד מהווה את הגורם התקשובי המרכזי המקשר בין המטה הכללי לזרועות צה"ל ולגופי הביטחון.
בנוסף, הגדוד מפעיל מערכות תקשוב מגוונות בדגש על המערכות המבצעיות, אחראי על מתקני התקשורת במחנה רבין ועל הפצת החוזי בצה"ל.
במסגרת הגדוד קיימת פלוגת קשר המוטסת, החיילים משרתים בה בתפקיד מפעיל קשר מוטס, ויעודם הוא סייע ליחידות העילית של צה"ל בפעילות שמתבצעת באזורים מרוחקים.
גדוד איתנים (גדוד 858) – גדוד תקשוב מרחבי אשר ייעודו הוא קליטה, הטמעה, תפעול ואחזקה של מערכות התקשורת הנייחת רחבת הסרט ותקשורת הסלולר הצבאית בצה"ל ובזרועות הביטחון – מהליבה, דרך מתקני ההפצה ועד למתקני הגישה.
בנוסף, הגדוד אחראי על חיבור מערך נפרס למערך נייד - הן בחיבור עורקי הרד"ט של החטיבות והאוגדות הפורסות בשטח ועושות שימוש ברדיו/טלפון – הן בחיבור תחנות קשר הניידות למרכזי המערכת והן בחיבור צומתי תקשורת מרכזיים.
הגדוד ממוקם בכל מפקדה של פיקוד מרחבי.
מרכז ההכשרה 'איריס' שביחידת חושן אמון על ההכשרה המקצועית של מערך הטכנאים בצה"ל, שאחראי על תפעול ואחזקת כלל אמצעי התקשורת.
אורך ההכשרה הוא כשלושה עד ארבעה חודשים ובסיומו מקבלים בוגרי הקורסים תעודת הסמכה מקצועית.
מרכז ההכשרה ממוקם בצריפין ואליו מתקבלים בוגרי עתודה טכנולוגית, שוחרים של אגף התקשוב וההגנה בסייבר וכן הנדסאים וטכנאים במקצועות האלקטרוניקה והתוכנה.
מרכז התערוכות ארלז קורט המכונה גם "ארנת ארלז קורט" (Earls Court Arena) היה אתר תערוכות וקונצרטים ברובע קנזינגטון וצ'לסי, בסמוך לרובע האמרסמית' ופולהאם במערב לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
היוזמה להקמת אתר תערוכות באזור הייתה של היזם ג'ון רובינסון ויטלי (John Robinson Whitley), בשל הקרבה לתחנות רכבת והרכבת התחתית של לונדון.
ויטלי לא זכה להצלחה רבה ביוזמתו, אולם בשלהי המאה ה-19 שימש האזור כאתר מופע המערב הפרוע של באפלו ביל - מופע שזכה להצלחה רבה, ואף המלכה ויקטוריה צפתה בו פעמים רבות.
בשנת 1935 הוחלט להקים במקום מרכז תערוכות אשר יתחרה באולם התערוכות אולימפיה הסמוך.
יזמי המבנה תכננו להקים במקום את מרכז התערוכות הגדול ביותר באירופה, אולם משיקולי תקציב צומצם המרכז.
המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל האוור קריין, והוקם בעלות של 1.5 מיליון ליש"ט, פתח את שעריו ב-1 בספטמבר 1937. כיום מבנה זה מכונה "ארלז קורט 1" (Earls Court One).
בעקבות הצלחת מרכז התערוכות הוחלט על הקמת מתחם נוסף בצמוד אליו.
מתחם זה, שנקרא "ארלז קורט 2" (Earls Court Two), הוקם בעלות של 100 מיליון ליש"ט.
שטחו של האולם 17,000 מטר רבוע.
האולם נפתח ב-17 באוקטובר 1991 בנוכחות דיאנה, נסיכת ויילס.
המבנה שימש הן לתערוכות וכנסים והן לקונצרטים.
בתצורת הקונצרטים יכולים לנכוח במרכז 19,000 צופים, ובין היתר הופיע בו הלהקות הבאות:
פינק פלויד הופיעו במופע "The Dark Side of the Moon" שנערך ב-18 וב-19 במאי 1973, ובמופע "החומה" שנערך בין ה-4 - 9 באוגוסט 1980. מופע זה הופיע בשנית ב-13 - 17 ביוני 1981 ואף צולם לקולנוע.
מופע נוסף נערך ב-14 באוקטובר 1994 - במשך 14 לילות וצולם לקולנוע לסרט הנקרא על שם המופע - "P•U•L•S•E".
לד זפלין הופיעו במשך חמישה לילות במאי 1975.
הרולינג סטונז הופיעו במשך שישה לילות בין ה-21 וה-23 במאי וה-24 - 26 במאי 1976.
קווין הופיעו במתחם ב-6 ביוני 1977.
The Who הופיעו במופע Quadrophenia ב-6 בדצמבר 1996
סלין דיון הופיעה ב-13 ביוני 1997.
הספייס גירלז הופיעו במשך חמישה לילות בדצמבר 1999.
איירון מיידן הופיעו ביוני 2000 במופע Brave New World.
מדונה הופיעה במשך שישה לילות בשנת 2001 במסגרת המופע "Drowned World".
וסטלייף הופיעו במשך חמישה לילות בין ה-28 במאי - 1 ביוני 2002.
U2 הופיעו במשך 4 לילות באוגוסט 2001 במסגרת סיבוב ההופעות Elevation.
פול מקרטני הופיע במתחם ב-19 באפריל 2003.
רדיוהד הופיעו ב-26 בנובמבר 2003
פליטווד מק הופיעו ב-29 בנובמבר וב-10 בדצמבר 2003.
מוריסי הופיע במתחם ב-18 בדצמבר 2004.
קיילי מינוג הופיעה במשך 7 לילות בין ה-30 באפריל - 2 במאי ומ-4 במאי - 7 במאי 2005.
דוראן דוראן הופיעו במתחם בין ה-22 - 23 בדצמבר 2005.
ב-2014 הוחלט לסגור ולהרוס את האולם, לאחר שקיום הופעות בו הפך נדיר, ומרבית המופעים עברו להתקיים באצטדיון O2 ארנה בצפון גריניץ'.
המתחם אירח את משחקי הכדורעף במסגרת המשחקים האולימפיים שנערכו בלונדון ב-2012. באולימפיאדת לונדון של 1948 אירח את תחרויות הרמת המשקולות, ההיאבקות, ההתעמלות והאגרוף.
מרכז זלמן שזר הוא מרכז בירושלים העוסק במחקר, הוראה והפצת ידע בתחומי תולדות עם ישראל להיסטוריונים, לתלמידים ולציבור הרחב.
במסגרת המרכז נערכים קורסים, ימי עיון והשתלמויות ופועלת הוצאת ספרים ברמה אקדמית.
המרכז הוקם על ידי החברה ההיסטורית הישראלית וממשלת ישראל בשנת 1973, לכבוד הנשיא השלישי של מדינת ישראל, זלמן שזר עם סיום כהונתו כנשיא.
בשנת 2010 התקבל בכנסת חוק מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, התשע"א–2010, ועל פיו היה לתאגיד ממשלתי.
המועצה הציבורית של המרכז מורכבת מאישי ציבור, אנשי כלכלה והיסטוריונים.
המועצה בוחרת ועד מנהל אחת לארבע שנים.
המרכז מפעיל מכון מחקר לחקר תולדות קהילות ישראל בתפוצות.
בנוסף מתמקד המרכז בכתיבת תוכניות לימודים וספרי לימוד למערכת החינוך בנושא תולדות עם ישראל.
המרכז מופקד על קיום הכנס המרכזי של החברה ההיסטורית הישראלית וכנסים בינלאומיים נוספים, הנערכים בשיתוף עם אוניברסיטאות מחוץ לישראל, בהם נדונים נושאים שונים בהיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית בחזית המחקר ההיסטורי.
בנוסף, מקיים המרכז ימי עיון בהם מוצגים מחקרים אקדמיים לציבור הרחב ומעביר השתלמויות למורים בתחומי המרכז.
במרכז נמצאת ספרייה היסטורית גדולה שרובה בתחום תולדות עם ישראל, המבוססת על עיזבונו של זלמן שזר.
המרכז מוציא לאור תעודות היסטוריות וחיבורים אקדמיים על אירועים, אישים ותופעות היסטוריות, שעמדו במרכז מחקרם של היסטוריונים.
כמו כן יוצאים לאור במסגרתה חיבורים היסטוריים לעברית, שראו אור בשפות אחרות.
בשנת 2005 החל המרכז לפרסם את הסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי".
מרכז שזר מפיץ את כתבי עת של החברה ההיסטוריה הישראלית: "ציון", "היסטוריה" ו"ידיעון החברה ההיסטוריה הישראלית".
בנוסף הוא אחראי על ההפצה של כתב העת ההיסטורי "זמנים" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
פרס שזר לחקר תולדות ישראל
במרכז פועלת ועדה שתפקידה חלוקת פרסים למחקרים בתולדות עם ישראל, המיועדים לעודד את המחקר בתחום.
בין השאר, היא מעניקה פרסים לתלמידי בתי ספר תיכוניים, אשר כתבו עבודות גמר מצטיינות בהיסטוריה יהודית.
מרכז ויצמן הוא פרויקט המשלב מרכז קניות, דיור מוגן, מרפאות ובית מלון.
המרכז שוכן ברחוב ויצמן בתל אביב, והוא צמוד למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי מצפון.
המרכז ניצב על תא שטח בגודל של 12 דונם, והוא מהווה חלק ממתחם בית החולים.
השטח הבנוי בקומפלקס משתרע על פני 54,000 מ"ר ועלות הקמתו הגיעה ל-110 מיליון דולר.
מתכנן המרכז הוא האדריכל משה זרחי.
במפלס הקרקע פועל מרכז קניות, ומעליו שלושה מבנים - שני מגדלים ומבנה נוסף שבו ארבע קומות.
בנייתם של שני המגדלים - הצפון מערבי בן 14 קומות והדרום-מזרחי בן 20 קומות - הסתיימה בשנת 2004. לפי הכוונה המקורית יועד גם המגדל הנמוך מבין השניים להתנשא לגובה של 20 קומות.
המגדל הצפון מערבי משמש כולו לדיור מוגן.
המגדל הדרום מזרחי משמש למשרדים, מרפאות, דיור מוגן ומלונאות.
בקומפלקס הדיור במוגן יש בסה"כ 231 יחידות מגורים בשני המגדלים.
אכלוס מרכז הדיור המוגן החל בחודש נובמבר 2004, במגדל הנמוך מבין השניים.
במבנה השלישי פועל מרכז רפואי שכולל מחלקת החלמה, מחלקה סיעודית ומחלקה לטיפול בתשושי נפש.
מתחת לקומה המרכזית נחפרו חמש קומות תת-קרקעיות המשמשות כחניון.
במהלך בנייתו, נבנו נתיבי כניסה ויציאה לחניון התת-קרקעי מאמצע רחוב ויצמן, כמו גם מתוך מתחם בית החולים.
מרכז התערוכות אקסל הוא מרכז תערוכות וכנסים הממוקם ברובע ניוהאם בלונדון.
שטחו הכולל של המרכז כ-404,000 מ"ר, והוא ממוקם ברציף הצפוני של רציף ויקטוריה המלכותי שבאזור הדוקלנדס של לונדון, בין קנרי וורף לנמל התעופה לונדון סיטי.
המרכז נבנה על ידי חברת סר רוברט מקאלפיין ונפתח בנובמבר 2002. במאי 2008 נרכש המרכז על ידי חברת התערוכות הלאומית של אבו דאבי אשר הרחיבה את המרכז בכ-100,000 מ"ר נוספים בעלות של 164 מיליון ליש"ט, הרחבה שהושלמה באביב 2010.
במרכז חמישה מלונות ובהם 1,500 חדרים.
במגרשי החניה של המרכז מקומות חנייה ל-4,000 כלי רכב.
סמוך למרכז ממוקמת התחנה הצפונית של רכבל האמירייטס.
מאז שנת 2013 נערכת במרכז התערוכה הבריטית השנתית של טכנולוגיה, אימון וחינוך "BETT" שמאורגנת על ידי Hyve Group.
באביב 2020 עבר המרכז הסבה למתחם למאשפזים חולי קורונה וירוס המכיל 4000 מיטות.
המבנה אירח את משחקי אולימפיאדת לונדון (2012).
במסגרת המשחקים האולימפיים חולקו שטחי התצוגה לארבעה אולמות בהם 6,000 עד 10,000 מקומות ישיבה, בהם התקיימו תחרויות האיגרוף, סייף, ג'ודו, טקוואנדו, טניס שולחן, הרמת משקולות והיאבקות.
מרכז התוכנה של אובונטו (Ubuntu Software Center) הוא תוכנת מחשב ששימשה להתקנה ולהסרה של חבילות בהפצת הגנו/לינוקס אובונטו.
התוכנה שימשה כממשק משתמש גרפי למערכת ניהול החבילות APT, והיא הכלי הגרפי ששימש לצורך זה כברירת מחדל בהפצת אובונטו, לצד כלי בשם aptitude המשמש לאותו צורך בממשק שורת הפקודה.
מטרת התוכנה הייתה לשמש ממשק משתמש גרפי למאגרי התוכנה שמנוהלים על ידי קנוניקל - החברה שמפיצה את אובונטו.
מאגרי התוכנה מוחזקים על גבי שרתים ואתרי מראה, ומרכז התוכנה התקשר אליהם כדי להציג למשתמש את רשימת התוכנות הזמינות.
רוב התוכנות המוחזקות על השרתים האלה הן חופשיות, ואפשר להוסיף גם שרתים נוספים, שאינם מנוהלים על ידי קנוניקל, ובהם יכולות להימצא תוכנות נוספות, ולפעמים גם תוכנה קניינית.
מרכז התוכנה נכתב בשפת פייתון.
פיתוח מרכז התוכנה של אובונטו הופסק בשנת 2015, ובגרסה 16.04 הוחלף ביישום "תוכנה" מבית GNOME, ולאחר מכן הוחלף ביישום חדש הנקרא "App Center" בגרסה 24.04.
מרכז התיאום לפולקסדויטשה היה סוכנות של המפלגה הנאצית שהוקמה כדי לנהל את האינטרסים של גרמנים אתניים (פולקסדויטשה) שחיו מחוץ לגבולות גרמניה הנאצית.
בשלב מאוחר יותר, תחת אלגמיינה אס אס, התווספה למשרד גם המטלה לטפל בניהול האידאולוגיה הנאצית במרחב המחיה במזרח אירופה.
למנהיגי המפלגה הנאצית היה ברור מההתחלה שאם המפלגה רוצה להשפיע על הגרמנים האתניים שנמצאים מחוץ לגבולות גרמניה, על המפלגה לתאם בין הגופים השונים הפועלים בקרב אוכלוסייה זו ולהשתלט עליהם.
הגוף הראשון שהוקם לצורך זה היה "המועצה לגרמנים אתניים" ( Volksdeutsche Rat) שהוקמה בסתיו 1933 במטרה להוביל ולתאם את האופי הלאומי אצל הגרמנים שמעבר לגבול.
לפיכך הוקם ב-1937 משרד הרווחה הראשי לגרמנים אתניים, בניהולו של איש האס.
אס וורנר לורנץ, כחלק רשמי של המפלגה הנאצית.
המשימה העיקרית של VoMi הייתה ארגון וניהול היישוב מחדש של עמים גרמנים מחוץ לגרמניה ובראש ובראשונה חיזוק ההתיישבות הגרמנית במחוזות הרייך, "פולין הגדולה" ופומרניה.
בין 1939 ל-1942, VoMi יישבה מחדש חצי מיליון גרמנים אתניים בשטחים שנכבשו זה עתה תחת הסיסמה "Heim ins Reich".
לשם השגת מידע על גרמנים מחוץ לגבולות גרמניה והשגת כתובותיהם השתלט VoMi גם על ה-DAI, המכון הגרמני לחו"ל (Deutsches Ausland-Institut).
ב-7 באוקטובר 1939, ימים לאחר הפלישה לפולין, הקים היטלר את ה"רייכסקומיסריאט לחיזוק האומה הגרמנית" או "נציבות הרייך לחיזוק הגרמניות" ומינה את רייכספיהרר האס אס היינריך הימלר כרייכסקומיסר.
עמדה זו איפשרה לאס אס לתכנן, ליזום ולשלוט בקצב הגירמון (Germanisierung), ההתיישבות ופרויקט העברת האוכלוסייה בפולין הכבושה; לאחר מבצע ברברוסה הורחבו הסמכויות לרוסיה הכבושה.
בשנת 1941 נעשה שינוי ארגוני וה-RKFDV שודרג להיות משרד ה-אס אס הראשי (Hauptamt) עם שליטה על כל אנשי VoMi והמשרדים בשטחים הכבושים.
ל-RKFDV, כארגון המפקח הייתה הסמכות לקבוע מי נחשב כגרמני ואיזו אוכלוסייה צריכה להיות מגורשת או מושמדת כדי לפנות מקום למתיישבים הגרמנים.
הימלר, כמפקד ה-RKFDV הנחה את האיינזצגרופן ויחידות אס אס אחרות לרכז ולהרוג יהודים, צוענים וסלאבים.
ביוני 1942 הכפיף הימלר, באישורו של היטלר, את כל אנשי VoMi תחת השיפוט של המשטרה ובתי המשפט של האס אס ובכך הפך הימלר לאחראי על כל הנוגע ל-VoMi, המדיניות כלפי הגרמנים האתניים ומרחב המחיה.
וה-VoMi עבר לחסותו אף על פי שרשמית נשאר חלק מהמפלגה.
אחת מיחידות ה-VoMi, זונדרקומנדו R, מחליפתה של האיינזצגרופה D באזור טרנסניסטריה, בפיקודו של הורסט הופמייר (Horst Hoffmeyer), ביצעה מעשי טבח רבים של יהודים במחצית הראשונה של 1942. הקורבנות היו מגורשים משטח רומניה, המרשל יון אנטונסקו שאף "לנקות" את העם הרומני מיהודים.
בין הגרמנים האתניים שעסקו ברצח היו גם מנוניטים שדרך חייהם בדרך כלל דוגלת באי-אלימות.
תזכיר של ס"ס אוברגרופנפיהרר אוגוסט פרנק ממחלקת הכלכלה והמינהלה הראשית של האס אס (SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt) הורה שאת הרכוש שנשדד מהקורבנות יש לשלוח למשרדי VoMi בלודז', עובדה המוכיחה מעורבות נוספת של VoMi בשואה.
מרכז ווהאן גרינלנד (בכתב סיני: 武汉绿地中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה בעיר ווהאן שבסין המתנשא לגובה של .
גורד השחקים כולל 101 קומות מעל פני הקרקע.
המגדל תוכנן במקור להיות בגובה , אך הוא תוכנן מחדש באמצע הבנייה עקב תקנות המרחב האווירי, כך שגובהו לא יעלה על מעל פני הקרקע.
ביוני 2011 משרד האדריכלים אדריאן סמית' + גורדון גיל אדריכלות (AS+GG) בשיתוף עם מהנדסי ת'ורטון טומאסטי זכו בתחרות אדריכלים של קבוצת גרינלנד.
תכנון הפרויקט כולל מאפיינים רבים של חיסכון באנרגיה.
הקבלן הראשי של הפרויקט הוא תאגיד הנדסת הבנייה הממשלתי של סין (CSCEC).
התוכנית המקורית של הבניין הייתה להתנשא לגובה , ולעקוף את מגדל שנגחאי ב- ומגדל טוקיו סקיי טרי ב-, מה שיהפוך אותו למבנה השני בגובהו בעולם מעשה ידי אדם.
המגדל היה אמור להיות בן 126 קומות, השני בגובהו מכל בניין אחר בעולם.
כאשר מרכז ווהאן גרינלנד הגיע לקומה ה-96 שלו, הבנייה הופסקה עקב תקנות המרחב האווירי, מה שהוביל לתכנונו מחדש לגובה של במקום .
נכון לשנת 2025, מרכז ווהאן גרינלנד הוא הבניין ה-14 בגובהו בעולם.
8 בדצמבר 2010: טקס התחלת הבנייה.
1 ביולי 2011: התחלה בפועל של בניית הבניין.
28 בינואר 2012: התחלת הנחת היסודות התת-קרקעיים של הבניין.
12 בספטמבר 2012: התחלת חפירת בסיס הבניין.
26 ביוני 2013: בסיס הבניין מושלם.
4 בינואר 2014: קורת הפלדה הראשונה מותקנת.
28 ביולי 2014: חלקו התת-קרקעי של הבניין מושלם, תחילת העבודות על הקומות העל-קרקעיות.
30 בדצמבר 2015: הבניין מתנשא לגובה של 200 מטר מעל פני האדמה.
אפריל 2016: הבניין מתנשא לגובה של 245 מטר והחיפוי שלו מתחיל להיראות גלוי.
יוני 2016: הבניין מגיע לגובה של 300 מטר מעל פני האדמה.
בדצמבר 2016: הבניין מגיע לגובה 400 מטר מעל פני הקרקע.
אמצע 2017: הבנייה נעצרה ב-101 קומות והבניין תוכנן מחדש.
סוף 2020: בניית שלד הבניין הושלמה.
אמצע 2022: מרכז ווהאן גרינלנד הושלם.
+חדרי מלון97–101קומה טכנית, אזור מפלט90–96מלון עם שירות80–89מלון שירות, אזור מפלט79מלון עם שירות71–78סקיי לובי של מלון שירות70קומה טכנית, אזור מפלט67–69משרדים60–66אזור מפלט59משרדים51–58סקיי לובי49–50אזור מפלט48משרדים39–47קומה טכנית36–38אזור מפלט35משרדים51–58משרדים27–34סקיי לובי25–26אזור מפלט24משרדים15–23אזור מפלט14משרדים5–13 קומה טכנית2–4לובי משרדים, לובי מלון עם שירותים, לובי מלון1–1Mאחסון אופנייםB1Mאולם אירועים, שירותי מלון, אזור פריקהB1חניון, קומה טכנית B5–B2
מרכז ווהאן (בסינית: 武汉中心; בסינית מסורתית: 武漢中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה בעיר ווהאן אשר נמצאת בדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
בניית המגדל החלה בשנת 2009 והיא הסתיימה בסוף שנת 2016. לאחר שעקף ב-16 באפריל 2015 גורד שחקים אחר במרכז סין הוא הפך לגורד השחקים הגבוה ביותר במרכז סין והיחיד שעבר את רף 400 מטרים (1,312 רגל).
מרכז התערוכות הבין-לאומי (באוקראינית: Міжнародний виставковий центр) הוא מרכז כנסים בקייב והוא הגדול ביותר באוקראינה.
המתחם נפתח בחודש אוקטובר 2002 וכולל 3 אולמות מחוברים.
מאז נפתח אירח המתחם מספר אירועי תרבות ומופעים לצד כנסים ותערוכות.
באולם התקיימה תחרות אירוויזיון 2017.
מרכז התרבות של הונג קונג הוא בניין מופעים רב תכליתי הממוקם בדרך סאלסברי, באזור צים שא צוי בהונג קונג.
המבנה נבנה ונוהל על ידי המועצה העירונית, ומאז שנת 2000 המרכז מנוהל על ידי מחלקת הפנאי והתרבות של ממשלת הונג קונג.
המרכז ממוקם בקצהו הדרומי מערבי של אזור צים שא צוי, באזור בו הייתה ממוקמת בעבר תחנת קאולון, של רכבת קאולון- קנטון.
ממערב למרכז התרבות מצוי רציף המעבורות צים שא צוי ומעגנת מעבורת סטאר; מגדל השעון ההיסטורי עומד בין מרכז התרבות ורציף.
ממזרח למרכז התרבות מצוי מוזיאון החלל של הונג קונג ומוזיאון הונג קונג לאמנות.
בראשית שנות ה-70 מועצת העיר של קאולון לחצה להקמת מרכז תרבות באותה איכות של מרכז התרבות באזור סנטרל שבאי הונג קונג.
הוחלט על הקמת מרכז התרבות בשנת 1974, ונקבע מיקומו.
עבודות הבנייה היו אמורות להתחיל בשנת 1975, אולם בשל אילוצים תקציביים נעצרו העבודות.
בשנת 1978 הוחלט להמשיך בתוכנית, אבל העלות המשוערת של הבנייה עלתה מ-190 מיליון דולרים ל-474 מיליון דולרים; בשל הבעיות התקציביות, ובשל מחלוקת ציבורית שהתעוררה סביב הריסת מבנה התחנה ההיסטורי באתר, התעכבו העבודות, והמבנה הושלם בשנת 1989. העוגב (בשווי 10 מיליון דולרים) הותקן בין אוגוסט לנובמבר 1989.
המתחם נפתח רשמית בטקס שנערך ב-8 בנובמבר 1989 בנוכחות הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
המרכז נפתח בתוכנית הופעות מיוחדת שנערכה בין ה-5 בנובמבר ל-6 בדצמבר 1989, והשתתפו בה, בין היתר, מוזיקאים הונג קונגים, מוזיקה קנטונזית, אופרה סינית, בית האופרה של קלן, רביעיית אלבן ברג, והגיטריסט ג'ון וויליאמס.
המבנה כולל מספר אולמות מופעים ומתקנים:
אולם הקונצרטים המרכזי, בו 2,019 מושבים, לאולם צורה אובלית, שתי קומות, ותקרה מתכווננת אקוסטית.
האולם הוא אולם הבית של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג.
באולם מצוי העוגב הגדול באסיה - לו 8,000 צינורות.
התיאטרון הגדול, בו 1,734 מושבים בשלוש קומות, המיועד להופעות גדולות, אופרה, בלט, מחזות זמר.
באולם זה נערך טרס פרסי הקולונוע של הונג קונג.
תיאטרון הסטודיו בו בין 300 ל-496 מושבים בהתאם לתפאורה.
מרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית הוא ארכיון בווינה, אוסטריה המרכז חומרים אודות הנאצים וקורבנותיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
המרכז הוקם בשנת 1963 על ידי מספר חברים בתנועת ההתנגדות האוסטרית לגרמניה הנאצית וקורבנות הרדיפות, וכמו כן לקחו חלק בהקמה גם מספר אקדמאים.
המקום מכיל חומר כתוב אודות השואה ומחנות ההשמדה, מעל 2800 קלטות שמע שהוקלטו על ידי מרואיינים רבים שחיו בתקופה, מערכת נתונים של קורבנות אוסטרים של השואה.
המקום מהווה גם מרכז ייעוץ לתלמידי בית ספר, סטודנטים ועיתונאים, כמו כן עוסק בפעילויות של העברת מורשת התקופה לדורות הבאים.
מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא ארגון בינלאומי העוסק בפיתוח בר קיימא, ייעוץ, הדרכה ובניית יכולת בישראל ובמדינות מתפתחות ברחבי העולם.
בזכות יישום "גישת רחובות"- גישה אינטגרטיבית לפיתוח כלכלי מקומי, מוביל המרכז ברמה הלאומית והבינלאומית בפיתוח בר קיימא.
מרכז ויץ הוא מלכ"ר, חברת בת של קרן היסוד וההסתדרות הציונית העולמית.
מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא הוקם על ידי פרופ' רענן ויץ, בנו של יוסף ויץ ממייסדי קק"ל, בשמו המקורי "המרכז לחקר ההתיישבות" בשנת 1964. המרכז הוקם בתור הזרוע המחקרית של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
צוותי המחקר של המרכז פיתחו את גישת רחובות הנודעת לפיתוח אזורי, תכננו את אזור חבל לכיש, המצפים בגליל והוציאו עשרות פרסומים בסוגיות ההתיישבות השונות.
מרכז ויץ עוד מימי הקמתו שימש כמרכז מחקר אשר סייע למוסדות הלאומיים להוביל מהלכים לאומיים.
הצעה זו היא המשך ישיר של אותה עשייה.
כיום מרכז ויץ, חברת בת של הצ"ע וקרן היסוד, פועל לקידום פיתוח בר קיימא בישראל ובעולם.
מיישם פרויקטים וקידום מעשי של הנושא ומתמחה בסוגיות הקשורות לאיכות הסביבה ועירוניות.
בסוף 2015, המרכז מיתג עצמו מחדש כ"מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא".
מרכז ויץ נשאר נאמן לאב המייסד שלו ודבק במחויבותו להיות מוביל ישראלי מקומי ובינלאומי במתן שירותי הדרכה וייעוץ בר קיימא.
מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא עוסק בארבעה תחומים: בניית יכולות, קורסי מש"ב, סיורים מקצועיים וניהול פרויקטים.
התייעלות במשאבים נחשבת כיום לאחת ההזדמנויות בעלות הפוטנציאל המשמעותי ביותר לתועלות כלכליות וסביבתיות עבור התעשייה.
בעולם בו המשאבים אינם מפוזרים באופן שווה בין המדינות, יציבות אספקת חומרי גלם ומשאבים דוגמת מתכות ומים משפיעה על יכולת היצור והתחרותיות של התעשייה.
אף על פי שבישראל נחשפים עם השנים משאבים מסוימים כגון פוספטים, פצלי שמן וגז, היא עדיין נחשבת דלה במשאבים רבים אחרים, בייחוד חומרי גלם.
פרויקט MED-TEST II הוא חלק מתוכנית SwitchMed שהושקה בשנת 2009, בנוי על תוצאות יוזמת הפרויקט Med Test I, ובעיקר על מתודולוגית TEST של ארגון UNIDO של האו"ם.
יוזמת SweitchMed היא יזמה רב-אזורית במימון האיחוד האירופי, המיושמת באמצעות מאמצים משותפים של האיחוד האירופי, UNEP, UNIDO, ומרכז הפעילות האזורי לצריכה וייצור בר קיימא (SCP).
המטרה הכוללת של הפרויקט היא להקל על המעבר לצריכה וייצור ברי קיימא (SCP) ברחבי האזור הדרומי של הים התיכון, על ידי הוכחת מקרי מבחן מוצלחים.
מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא זכה במכרז לתכלול ויישום Med TEST II בישראל.
הפרויקט הושק בשנת 2015 והתמקד ביעילות צריכת משאבים ובייצור נקי (RECP).
כחלק מהפרויקט מרכז ויץ יזם קונסורציום של יועצים מובילים בתחום.
פרויקט זה הסתיים בהצלחה רבה בשנת 2017, עם אחוז פנומנאלי של הטמעת ההמלצות בתעשייה : 64% יישום של הצעות הייעול בתעשייה.
בפרויקט זה השתתפו שבעה מפעלים, אשר בעזרת מתודולוגית TEST השיגו חסכון כלכלי משמעותי על ידי חסכון במשאבי סביבה (צריכת מים, חשמל, חומרי גלם, הפחתת פליטות גזי חממה, והפחתת פסולת).
פרויקט זה הראה כי התייעלות משאבים בתעשייה מביאה לא רק לחסכון בהשפעות הסביבתיות של המפעלים, אלא גם לחסכון כלכלי לא מבוטל, כך שמיושמת הלכה למעשה גישת "צמיחה ירוקה" (צמיחה כלכלית לצד היבטי קיימות סביבתית וחברתית).
מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא מנהל מדי שנה מספר קורסים בינלאומיים בנושאים הקשורים לפיתוח בר קיימא.
הקורסים ממומנים על ידי הסוכנות הלאומית לסיוע ושיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) של משרד החוץ ונערכים במרכז ויץ ברחובות.
הקורסים פתוחים לאנשי מקצוע ממדינות מתפתחות ומדינות במעבר, אשר מבקשים ללמוד כיצד למנף נכסים מקומיים לפיתוח אסטרטגי.
מתודולוגיית ההוראה שלהם נובעת מההבנה שלכל מקום, ללא קשר למצבו העכשווי, יש נכסים אשר יכולים לתרום לפיתוח בר קיימא.
להעצמת אנשים פרטיים וקהילות יש תפקיד מכריע בתהליך הפיתוח.
במהלך הקורסים שבני כ־25 יום, המשתתפים עסוקים בחוויית למידה אינטנסיבית ונהנים מניסיונם העשיר של מומחים ישראליים, חברות מובילות בתעשייה ומחבריהם לקורס באמצעות הרצאות, ביקורים באתרים שונים והפעלות אינטראקטיביות.
כל הנושאים הנלמדים נבחנים באמצעות גישה אינטרדיסציפלינרית, המגשרת בין אנשי מקצוע ובעלי עניין מהמגזר הציבורי, הפרטי והשלישי על מנת ליצור חוויה כוללנית וייחודית.
במרכז ויץ יותר מ-5,000 אנשי מקצוע השתתפו בקורסי מש"ב במהלך השנים.
המרכז מתמקד בעידוד וחיזוק המשתתפים לשיפור היכולות שלהם למען פיתוח כלכלי מקומי.
מרכז התערוכות והכנסים של מאסטריכט, המוכר גם בשם MECC Maastricht, הוא מרכז כנסים שנמצא במאסטריכט, הולנד.
מרכז כנסים זה מארח כל שנה את יריד האמנות האירופי .
מרכז התמיכה של מוזיאון הסמית'סוניאן הוא מתקן לאחסון ושימור של מכון סמית'סוניאן הממוקם בסוטלנד שבמרילנד, כשני קילומטרים מזרחית לוושינגטון הבירה.
במרכז יש יותר מ-54 מיליון פריטים, המהווים כ-40% מכלל הפריטים של אוספי הסמית'סוניאן שאינם מוצגים לקהל הרחב.
שאר הפריטים שלא מוצגים מאוחסנים במוזיאונים עצמם או במתקני אחסון אחרים.
האוספים שוכנים בחמישה אגפים ממוספרים, המכונים "פודים" (Pods), כל אחד בגודל מגרש פוטבול בן 3 קומות לערך.
הפודים כוללים שטחי אחסון של מעל 55,000 מטר רבוע.
מגוון הפריטים המאוחסנים במרכז הוא נרחב.
אפשר למצוא בו בעלי חיים וצמחים מיקרוסקופיים לצד עמוד טוטם בגובה של 44 מטר.
הפריט הקדום ביותר המאוחסן במרכז התמיכה הוא מטאוריט מברזל המתוארך לתקופה של לפני 4.56 מיליארד שנים, ויש בו פריטים שמשומרים בטמפרטורה של 130 מעלות צלזיוס.
המרכז נוסד במאי 1983, לאחר עשר שנות תכנון ושנתיים של בנייה.
הוא הושק תחילה עם ארבעה "פודים" לאחסון לצד משרדים ומעבדות.
הפוד החמישי הוקם באפריל 2007 בקצה המזרחי של מרכז התמיכה וכיום הוא מאכלס את "האוספים הרטובים" – רוב האוספים הביולוגיים של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (כ-25 מיליון דגימות).
המקום בדרך כלל לא פתוח לקהל, אם כי לעיתים מתקיימים בו סיורים מיוחדים.
במרחב המעבדות של מרכז התמיכה שוכנים מכון מוזיאון הסמית'סוניאן לשימור (MCI), המעבדות לביולוגיה אנליטית (LAB), מחלקות שונות מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, הארכיון הלאומי האנתרופולוגי (NAA), ארכיון הקולנוע למדעי האדם (HSFA), היחידה הביו-סיסטמטית ע"ש וולטר ריד (WRBU), וכן סניף ספריות מכון הסמית'סוניאן.
מרכז ווהאל הוא מרכז כנסים בקמפוס הראשי של אוניברסיטת בר-אילן ברמת-גן, ישראל.
מרכז וואהל נבנה בין השנים 2001–2005 ומשתרע על כ-4,900 מטרים רבועים.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד וחברת האדריכלות המקומית, החדר.
בשנת 2006 זכה מרכז וואהל בפרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) על אדריכלותו.
המבנה הוגדר בשנת 2019 כאתר לשימור בדרגת שימור ב.
המבנה, שהיה הראשון שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד בישראל, נבנה בתקציב קטן יחסית.
התקציב שעלה להקמת המרכז, 43 מיליון שקל, הגיע בחלקו מהפילנתרופ הבריטי מוריס וואהל.
שלושה סורגים מלבניים ארוכים מהווים את בסיס הבניין, שמעליו עומד אולם של 1,000 מושבים.
לדברי ליבסקינד, צורתו הזוויתית של המרכז ממחישה "את הקשר ההדדי בין הדינמיקה של הידע לתפקיד המאחד של האמונה".
אותיות עבריות היוו השראה לצורות החלונות, שנחתכו על פני אלומיניום בצבע זהב.
מרכז התערוכות והכנסים סוקולניקי במוסקבה, רוסיה ממוקם ברובע המנהלי סוקולניקי, ב"פארק סוקולניקי לבילוי ופנאי".
זהו אחד מאתרי התערוכות הוותיקים, הראשון שהחל את תעשיית התערוכות בברית המועצות והראשון בכל רוסיה כולה.
אולם הכנסים נפתח לראשונה בשנת 1959 בתקופה הסובייטית.
זה היה האולם המסחרי הראשון לאחר פתיחת מרכז התערוכה של כל רוסיה בשנת 1935 הממוקם לא הרחק משם.
מרכז התערוכות סוקולניקי בנוי בצורת "פארק תערוכות".
התערוכה הראשונה במרכז התערוכות התקיימה בשנת 1959. "התערוכה הלאומית האמריקאית" הייתה האירוע הבינלאומי הראשון שהפגין כמה הישגים זרים בברית המועצות בו נכחו נשיא ברית המועצות דאז ניקיטה חרושצ'וב וסגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון אשר פתחו רשמית את התערוכה.
ביתן התצוגה הראשון והיחידי שהיה אז היה כיפה עגולה שהוקמה על ידי האדריכל והמהנדס האמריקאי ריצ'רד פולר.
הקמת ביתני תצוגה חדשים בני קומה אחת החלה בשנות ה-60. המבנים הוקמו בבנייה קלה.
במשך שנים רבות היה סוקולניקי אתר התערוכות הבינלאומי היחיד בברית המועצות.
בשנים 1959–1976 הוצגו בסוקולניקי 56 תערוכות לאומיות ובינלאומיות.
האירועים הגדולים ביותר הציגו מוצרים של תעשיות דפוס, כימיה, הנדסת מכונות, מכוניות וגיאודזיה.
באותה תקופה ביקרו בביתני התערוכה 19,000 מיליון איש.
התערוכה הלאומית האמריקאית (1959) משכה למעלה ממיליון מבקרים ובתערוכה הלאומית הצרפתית (1961) ביקרו כ -1.8 מיליון איש.
את אותו עניין משכו תערוכות תעשייתיות מיוחדות שנערכו במקום.
הביתנים הישנים תוקנו והוקמו שניים חדשים: ביתנים דו-קומתיים: "ביתן 4" ו-"ביתן 7".
בשנת 2011, מרכז התערוכות הפך לחבר מלא באיחוד התערוכות והירידים הרוסי, ב-"איגוד העולמי לתעשיית התערוכות (UFI)" וב-"איגוד מרכזי הקונגרסים הבינלאומי (AIPC)".
בשנת 2011 נוצרה אינטראקציה הדוקה בין מרכז התערוכות לבין פארק סוקולניקי הנמצא סביבו ושולבו רעיונות אסטרטגייתיים לפיתוח חדשה שתגדיל את שטח מרכז התערוכות ותפתח את הפארק.
כיום מתחם מרכז התערוכות והכנסים סוקולניקי ומרכז הכנסים סוקולניקי כולל 10 ביתנים ומדי שנה הוא מארח למעלה מ-200 אירועי תערוכות וכנסים מיוחדים ביניהם גם פרויקטים חברתיים.
בשנת 2008 נפתח במרכז התערוכות "המוזיאון לקליגרפיה עכשווית" הפועל באופן מסחרי ופרטי.
מרכז התיאטרון והקולנוע בניהולו של ניקיטה מיכאלקוב הוא תיאטרון דרמה ממלכתי, הממוקם ברחוב פוברסקאיה, במרכז מוסקבה, בירת רוסיה.
ההיסטוריה של התיאטרון מתחילה ב-1940, אז נוצרה להקה קבועה באולפן הקולנוע מוספילם במוסקבה, שמנהלה האמנותי היה במאי התיאטרון והקולנוע, התסריטאי, המורה גריגורי רושל .
המנהל הראשון של התיאטרון היה שחקן הקולנוע האילם, במאי הקולנוע, התסריטאי והמורה גריגורי אלכסנדרוב, והמנהל האמנותי הראשון היה במאי התיאטרון והקולנוע, האמן, המורה ותאורטיקן הקולנוע סרגיי יוטקביץ'.
משנת 2017 ניקיטה מיכאלקוב הוא המנהל האמנותי של התיאטרון.
התיאטרון כפוף למחלקת התרבות של העיר מוסקבה.
מרכז התרבות האסלאמי של מצרים הוא מסגד מרכזי ממוקם בבירה המנהלית החדשה של מצרים.
זהו אחד המסגדים הגדולים באפריקה והגדול ביותר במצרים, המסגד משתרע על שטח של כ-250,000 מ"ר ויש לו יכולת להכיל כ-120,000 מתפללים במקביל.
עלות הפרויקט הסתכמה ב-45 מיליון דולרים אמריקאים.
בניית המסגד הגדול במצרים נעשתה ביוזמת ממשלת מצרים כחלק מפרויקט גדול יותר לשיפור תדמיתה של קהיר כמרכז בינלאומי של התרבות האסלאמית וכן כחלק מפרויקט הבירה המנהלית החדשה של מצרים.
העיצוב של מרכז התרבות האסאלמי משלב אדריכלות אסלאמית מסורתית עם אלמנטים מודרניים, תוך השראה מהנוף הטבעי של הדלתא של הנילוס.
המבנה החיצוני של המסגד מזכיר פרח לוטוס פורח (שנחשב לפרח המסמל טוהר וצמיחה רוחנית).
חלקו הפנימי מעוטר בצורות גאומטריות מורכבות, קליגרפיה ואלמנטים טבעיים שונים.
המרכז כולל מסגד בו יש אולם תפילה מרכזי, ספרייה, מוזיאון אסלאמי, מרכז כנסים ועוד.
בצדדי המסגד ניצבים כ-2 מינרטים בגובה של כ-140 מטר, המסגד עצמו מכיל כ-12 כיפות קטנות, 8 כיפות בינוניות וכיפה ראשית בקוטר של כ-29.5 מטר.
מרכז הזיכרון לשואה זקלמן הוא מוזיאון השואה הגדול ביותר במישיגן, הממוקם בפרמינגטון הילס, ליד דטרויט.
מרכז הזיכרון לשואה זקלמן, שנוסד בתחילה כמרכז הזיכרון לשואה (The Holocaust Memorial Center), הוא המוסד הראשון בארצות הברית שנבנה במיוחד להנצחת זיכרון השואה.
המרכז הוקם על ידי המנכ"ל, הרב צ'ארלס ה.
רוזנצוויג, יחד עם חברי הארגון "שערית הפלטה" (Shaarit Haplaytah), ארגון של ניצולי שואה.
לאחר כמעט עשרים שנות תכנון וגיוס כספים, נבנה המוזיאון במתחם הקהילה היהודית בווסט בלומפילד, מישיגן.
המרכז נפתח לציבור באוקטובר 1984. כאשר המרכז המקורי כבר לא היה מספיק מרווח, נבנה מוזיאון חדש בפרמינגטון הילס, אשר זכה לכיסוי תקשורתי נרחב, כולל כתבה בעמוד הראשי של ה"וול סטריט ג'ורנל".
מאז הקמתו, ביקרו במרכז יותר ממיליון מבקרים מכל רחבי העולם, כולל עשרות אלפי תלמידי בתי ספר בכל שנה.
הרב רוזנצוויג נפטר ב-11 בדצמבר 2008, ותפקיד המנכ"ל עבר לסטיב גולדמן עד פרישתו בשנת 2016, אז הוחלף על ידי הרב אלי מאיירפלד.
בינואר 2022 שונה שמו של המרכז ל"מרכז השואה זקלמן" כהוקרה על תרומות בסך 25 מיליון דולר שנתרמו על ידי משפחת זקלמן.
המשימה המוצהרת של מרכז הזיכרון לשואה זקלמן היא "לרתום, לחנך ולהעצים באמצעות זיכרון השואה".
המרכז מקיים פעילויות קהילתיות רבות, מארח סיורים לבתי ספר, אוניברסיטאות וקבוצות סיור, אוצר ספרייה וארכיון נרחבים, ומקיים תערוכות אמנות ותוכניות חינוכיות לגילאים שונים.
המרכז מתמקד בחינוך למאבק באנטישמיות ובשימור זיכרון השואה, תוך דגש על סיפורי ניצולים וההקשר ההיסטורי של האירועים שהובילו לשואה.
המרכז מדגיש את השימוש במונחים כמו "נרצחו" במקום "נהרגו" בהקשר לקורבנות השואה, כדי להדגיש את הכוונה האלימה והאנטישמית של הפושעים.
המרכז מכיל מספר תערוכות מרכזיות:
הלהבה הנצחית וקיר הזיכרון: להבה בוערת לזכר הקורבנות, מוקפת בקיר זיכרון המציין את שמות מחנות הריכוז וההשמדה.
קרון הרכבת: קרון רכבת מתקופת מלחמת העולם השנייה, ששימש להובלת יהודים למחנות השמדה.
מוזיאון מורשת יהודי אירופה: תערוכה המציגה את חיי היהודים באירופה לפני השואה.
תיאור הנאציזם: תערוכה המתארת את עליית המשטר הנאצי ואת החוקים והמדיניות האנטישמית שננקטו.
מערכת המחנות: תערוכה המסבירה את התפתחות מחנות הריכוז וההשמדה ואת תפקידם בשואה.
דיוקנאות של כבוד: תערוכה המוקדשת לניצולי השואה ממישיגן.
תערוכת עץ אן פרנק: תערוכה חיצונית שבה שתיל מעץ הערמון שעמד מחוץ למחבוא של אנה פרנק.
מרכז התחבורה קריית עקרון הוא מרכז תחבורתי הנמצא בשלבי הקמה בקריית עקרון שבישראל, סמוך לגבול עם רחובות.
המרכז מוקם על ידי משרד התחבורה וחברת נתיבי איילון, בשיתוף עם המועצה המקומית קריית עקרון, כחלק מתוכנית אב ארצית למתקני תשתית לתפעול תחבורה ציבורית באוטובוסים לשנת 2040. הפרויקט צפוי לכלול כ-100 עמדות אוטובוסים ולהתפרס על שטח של כ-13 דונם.
הוא מוגדר כ"מרכז תחבורה משולב" (מתח"מ), ומיועד לקשר לתחנת קפלן של קו המטרו M1 העתידי.
המרכז ממוקם בכניסה הצפונית לקריית עקרון (מזרחית לכביש 40), בין רחוב הרצל וצומת ביל"ו (כביש 412) לצומת ברנר, באזור הגבול שבין קריית עקרון לרחובות.
המיקום נבחר בין היתר בשל הקרבה לתחנת קפלן, על התוואי המתוכנן של קו המטרו M1 של המערכת להסעת ההמונים במטרופולין תל אביב.
העבודות להקמת המרכז החלו ב-20 באפריל 2025, ומתוכננות להימשך כשנתיים וחצי.
הפרויקט כולל הנגשת המרחב העירוני, הכנת תשתית לאוטובוסים חשמליים ויצירת קישוריות בין ערי השפלה והמרכז.
התכנון האדריכלי בוצע על ידי משרד האדריכלים "מנספלד-קהת".
הקמת המרכז היא חלק מתוכנית אב ארצית למתקני תשתית לתפעול תחבורה ציבורית באוטובוסים לשנת 2040, שהוקמה בעקבות מחסור במתקנים לתפעול תחבורה ציבורית, בעיקר במטרופולינים.
המתקנים נועדו לשמש כמסופים וחניוני לילה לאוטובוסים.
ביוני 2024 ראש המועצה המקומית, אילן ירימי ושרת התחבורה, מירי רגב, הודיעו כי ייבחן חיבור קריית עקרון והמסוף החדש לקו הכחול, מערכת אוטובוסים מהירה (BRT) כחלק מהמערכת להסעת ההמונים במטרופולין תל אביב.
במסגרת זו נבחנים גם פתרונות חיבור והשתלבות של השכונה החדשה לכביש 40, במטרה לפתוח גישה לשכונה החדשה ישירות לצירים הראשיים מחוץ לעיר.
מרכז וקסנר לאמנויות (Wexner Center for the Arts) הוא מעבדה רב-תחומית של אוניברסיטת המדינה של אוהיו לחקר וקידום האמנות העכשווית.
מרכז וקסנר מציג אמנות בגלריות שלו, אך אינו מוגדר כמוזיאון לאמנות, מכיוון שהוא אינו אוסף אמנות.
כאשר המרכז נבנה, הוא החליף את גלריית האוניברסיטה לאמנויות היפות, וקיבל את החזקה והניהול של האוסף הקבוע של גלריית האוניברסיטה, המונה כ-3,000 יצירות אמנות, אך לאוסף תפקיד משני בתוכניות המרכז בתחומי האמנויות החזותיות, המדיה והבמה.
מרכז וקסנר עומד לרשות סטודנטים וחוקרים באוניברסיטת המדינה של אוהיו ופתוח לקהל הרחב.
מרכז וקסנר נפתח בנובמבר 1989, ונקרא על שם אביו של לסלי וקסנר.
עד לפתיחת המרכז פעלה באוניברסיטה גלריה לאמנויות יפות, שאצרה מנהלת האמנות של האוניברסיטה.
בשנת 1970, החלה הגלריה לארח אמנים עכשוויים חשובים ולרכוש את האוסף שבהמשך יעבור למרכז וקסנר.
מרכז וקסנר, שעלות בנייתה נאמד בכ-43 מיליון דולר, תוכננה על ידי פיטר אייזנמן לאחר שגבר בתחרות אדריכלים על פני עמיתים מנוסים יותר: סזאר פלי, מייקל גרייבס, ועוד.
מרכז וקסנר נפתח ב-17 בנובמבר 1989, ואדריכלים כמו פיליפ ג'ונסון, ריצ'רד מאייר וצ'ארלס גוואטמי התכנסו כדי לציין את השלמת הבניין בפורום ציבורי הדן על מצב האדריכלות האמריקאית.
האירוע הוכרז על ידי הניו יורק טיימס כ"אחד מאירועי האדריכלות המצופים ביותר של העשור האחרון".
במהלך שיפוץ שנמשך שלוש שנים בין השנים 2002 ו-2005, הועברו הגלריות למפעל לשעבר ששימש כבית חרושת לארונות קבורה, במרחק של שלושה קילומטרים משם, בעוד שתוכניות אמנויות הבמה והקולנוע נמשכו במרכז.
בנובמבר 2005, נפתח מרכז וקסנר מחדש.
מרכז וקסנר בגודל של 10,000 מ"ר משתרע על בניין בן שלוש קומות.
היה זה המבנה הציבורי הגדול הראשון שתוכנן על ידי אייזנמן, שנודע עד אז בעיקר כמורה ותאורטיקן.
תכנון המוזיאון העלה את הפרופיל של אייזנמן והוא המשיך לתכנן ולבנות מספר פרויקטים גדולים נוספים, כולל האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין.
העיצוב כולל רשת מתכת לבנה גדולה שנועדה לרמוז על פיגומים, כדי להעניק לבניין תחושה של חוסר שלמות, בהתאם לטעמו הדקונסטרוקטיביסטי של האדריכל.
אייזנמן גם שם לב לרשתות הרחובות הלא תואמות של הקמפוס ושל העיר קולומבוס, אשר משתנות ב-12.25 מעלות, ותכנן את מרכז וקסנר כך שיפעל לסירוגין לפי שני הרשתות.
התוצאה הייתה בניין בעל פונקציונליות מפוקפקת במידת מה, אך בעל עניין אדריכלי מובהק.
בשנת 1993, הותקן במקום מיצב גדול של מאיה יינג לין Groundswell.
המיצב שנבנה ספיציפית למקום מפרש מחדש צורות נוף מזרחיות ומערביות בזכוכית מחוסמת מנופצת כדי למלא שלושה אתרים בעיצוב הבניין.
באותה שנה זכה הבניין בפרס הכבוד הלאומי של המכון האמריקאי לאדריכלים.
בין האמנים שהציגו במרכז נמנים כריס מרקר, ג'ולי טיימור, שירין נשאט, פייר פאולו קלזולארי, לואיז לולר, ויליאם ווגמן, וויליאם פורסיית', סינדי שרמן, אן המילטון, ג'ני הולצר, מאיה לין ועוד.
בשנת 2022, הכניסה לגלריות של מרכז וקסנר לאמנויות הפכה חופשית לקהל.
מחלקת הקולנוע של המרכז ידועה בהקרנת סרטים חדשים ושונים, נדירים וקלאסיים, סרטים נועזים וניסיוניים.
הסרטים מלווים לעיתים קרובות על ידי יוצרי קולנוע אורחים הדנים ביצירותיהם בפני הציבור.
פרס וקסנר, שנוסד בשנת 1992, מוענק לאמן שיצירתו משקפת חדשנות יוצאת דופן ואת הסטנדרטים הגבוהים ביותר של איכות ויושרה אמנותית.
הפרס כולל פרס בסך 50,000 דולר ופסל הנצחה חרוט שעוצב על ידי ג'ים דיין בשנת 1991.
חלקים מהסרט איש קטן ושמו טייט בבימויה של ג'ודי פוסטר צולמו במרכז וקסנר בשנת 1991.
מרכז התיעוד והתרבות של הסינטי והצוענים הגרמניים הוא מרכז בהיידלברג, גרמניה, אשר הוקם בתחילת שנות ה-90, כאנדרטה לבני הסינטי והצוענים שנרצחו על ידי המפלגה הנאצית.
לאחר מספר שנים של עבודות הרחבה, איסוף סיפורים מהקורבנות, עריכת מחקר ושיפוץ, קומפלקס הבניינים נפתח לציבור בטקס חגיגי ב-16 במרץ 1997 בנוכחות ניצולים רבים.
זוהי התערוכה הקבועה הראשונה בעולם על רצח העם שבוצע בסינטי ובצוענים על ידי הנאצים.
מרכז התיעוד משתרע על פני שלוש קומות ושטחו כמעט 700 מטרים רבועים.
המרכז מתעד את ההיסטוריה והסיפורים של רדיפת הסינטי והצוענים תחת הנאציזם.
המוסד מפוקח על ידי המועצה המרכזית של הסינטי והצוענים הגרמנים, הנתמכת על ידי עיריית היידלברג, והוא נהנה מכספים מיוחדים מהממשלה הפדרלית הגרמנית וממדינת באדן-וירטמברג.
הקומה הראשונה של התערוכה נועדה להציג את חיי היומיום של המיעוט, ואילו הקומה השנייה מוקדשת למנגנון הרדיפה והטרור.
האדריכל המזרח גרמני של המרכז, דיטר קווסט, יצר במכוון את ההפרדה הזו הן מבחינה מרחבית והן בתערוכה עצמה.
לצד תפקידו כמוזיאון להיסטוריה עכשווית וכאתר להנצחת העבר, המרכז מספק גם סביבה למפגשים ולדיאלוג.
חלק משמעותי מעבודת יחסי הציבור שלו מוקדש לזכויות אדם, ולהבטחה שאף קבוצה או מיעוט לא יוזנחו כפי שהיו הסינטי והצוענים במשך ארבעה עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
המרכז מבקש לתת את קולו לכל אלו שסבלו מאפליה ואלימות גזענית.
לאור רדיפת הצוענים והסינטי תחת הנאציזם, המרכז חש חובה לספק במה לדיון ביקורתי בנושאים חברתיים-פוליטיים דחופים.
בשנת 1990, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) הכיר במצבם הפגיע של בני הצוענים והסינטי בכל הנוגע לשנאה גזעית ואתנית, שנאת זרים ואפליה.
מאז, הארגון לשיתוף פעולה ושיתוף פעולה עם התאחדות המדינות התאחדות לקידום זכויות האדם של בני הצוענים והסינטי ואת שילובם בחברה.
המדינות המשתתפות ב-OSCE התחייבו לקדם את הזיכרון והחינוך לגבי רצח עם זה ואחרים.
הם גם התחייבו לנקוט באמצעים יעילים למיגור האפליה נגד צוענים וסינטי ולשיפור ההכרה הציבורית שלהם.
לציון 70 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, פרסם המשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם את הדו"ח "הוראה על והנצחה של רצח העם של הצוענים והסינטי".
מרכז ווקר לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית רב-תחומי במיניאפוליס, מינסוטה.
הוא אחד מהמוזיאונים לאמנות מודרנית ועכשווית המתויירים ביותר בארצות הברית, עם כ-700,000 מבקרים בשנה.
האוסף הקבוע של המוזיאון כולל למעלה מ-13,000 יצירות אמנות מודרניות ועכשוויות, כולל ספרים, תלבושות, רישומים, ציורים, צילומים, הדפסים ופסלים, וכון פעילויות בתחום אמנויות הבמה.
מרכז ווקר לאמנות החל את דרכו כגלריה בביתו של איש העסקים ממיניאפוליס, תומאס בארלו ווקר, שהחזיק באחד מאוספי האמנות הגדולים ביותר במדינה.
בשנת 1879 הוא הקדיש חלק מביתו לתצוגת אמנות פתוחה לציבור אין כסף.
בשנת 1916 רכש ווקר את הקרקע המכונה כיום לאורי היל כדי לבנות מעון רשמי לאוסף הגדל שלו.
הגלריה נפתחה ב-21 במאי 1927. בשנת 1940, בתמיכת מינהל קידום העבודות, הפכה הגלריה למוזיאון ושמה שונה למרכז ווקר לאמנות.
בתקופה זו התחיל המוזיאון להתמקד באופן רשמי באמנות מודרנית ועכשווית.
הבניין המקורי תוכנן על ידי האדריכל אדוארד לאראבי בארנס, ונפתח במאי 1971. בארנס תכנן את הבניין בסגנון המינימליסטי של התקופה, עם חזית לבנים מודולרית פשוטה וחללי פנים בהירים ורחבי ידיים.
המבנה הוא סידור ייחודי של גלריות המתפתחות בספירלה סביב גרם מדרגות מרכזי ונפתחות אל מרפסת הגג.
המבנה זכה לשבחים רבים עם פתיחתו ובהמשך קיבל בארנס את מדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים על עבודתו.
בשנת 2005, נבנה במרכז בניין חדש בעלות של 67 מיליון דולר.
ההרחבה תוכננה על ידי האדריכלים השווייצריים הרצוג ודה מרון.
התוספת נבנתה על פי קונספט של כיכר העיר שנועד לפתוח את הבניין דמוי הקופסה של בארנס.
בשנת 2015, הודיע המוזיאון על איחוד עם גן הפסלים של מיניאפוליס הסמוך.
במסגרת האיחוד נבנתה כניסה חדשה למוזיאון, ושוחזר גן הפסלים בן 26 השנים, בשיתוף פעולה עם מועצת הפארקים והנופש של מיניאפוליס.
השיפוץ הושלם בנובמבר 2016, וגן הפסלים נפתח מחדש לציבור באביב 2017.
מרכז ורמיר (בהולנדית: Vermeer Centrum Delft) הוא מרכז מידע המוקדש ליצירתו של הצייר יאן ורמיר וליצירותיהם של בני דורו שפעלו בעיר דלפט שבהולנד.
המרכז שוכן בבניין משוחזר של גילדת לוקאס הקדוש שפעלה בדלפט.
הוא פועל בשיתוף עם גופים ארכאולוגיים מקומיים ועם גופים לשימור מורשת תרבותית, במטרה להפיץ ידע על דלפט בתקופת חייו של ורמיר.
אף שהמרכז מתפקד כמוזיאון, הוא אינו מחזיק בבעלותו פריטים מקוריים, ולכן אינו נושא את ההכרה הרשמית כמוזיאון לפי התקן ההולנדי.
התצוגה מבוססת על העתקים בקנה מידה מלא של יצירות מאת ורמיר ובני דורו, ומוצגת באמצעי מולטימדיה.
היא נפתחת בקומת המרתף ומובילה את המבקר במסלול "עולה בזמן" לאורך חייו של ורמיר, תוך הסבר על אמנים בני תקופתו ואירועים שהשפיעו על יצירתו.
בקומה העליונה מוצגת תערוכה העוסקת בטכניקות עבודתו של ורמיר, וכוללת אפשרות למבקרים להצטלם בדמות "אישה כותבת מכתב עם משרתת".
בקומת הקרקע פועלים חנות מזכרות וחנות ספרים קטנה.
מרכז התיאום האזרחי-צבאי היא מפקדה רב-לאומית בקריית גת שבישראל, המסונפת לפיקוד מרכז של ארצות הברית (CENTCOM).
הוא הוקם ב-17 באוקטובר 2025 על רקע מימוש השלב הראשון לתוכנית 21 הנקודות וההבנות שהושגו בפסגת השלום בשארם א-שייח'.
המרכז הוקם על ידי חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית המאיישים אותו יחד עם אישים וחיילים אוסטרלים, אמירותים, בריטים, גרמנים, דנים, יוונים, ירדנים, ספרדים, צרפתים, קנדים וקפריסאים.
כמו כן, פועלים במרכז ארגונים אזרחיים, ביניהם "הצלב האדום".
במבנה ישנה קומה לישראלים, קומה לאמריקאים וקומה לפעילות משותפת.
למרכז ניהול אזרחי וצבאי אשר אמור לעבוד במשותף.
על הניהול האזרחי הופקד הדיפלומט האמריקאי, סטיבן פייגין, ועל הצבאי מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, אדמירל בראד קופר, ותחתיו לוטננט גנרל פטריק פרנק האמריקאי וקצין מטעם הכוחות המזוינים של בריטניה בדרגת שני כוכבים כסגן מפקד.
מטעם ישראל, מפקד הגיס הצפוני, האלוף יקי דולף משמש כמתאם הצבאי בין צה"ל למרכז תחת סמכותו של סגן הרמטכ"ל ואיש העסקים מייקל אייזנברג משמש כמתאם האזרחי מטעם משרד ראש הממשלה.
בעקבות ניסיונות קודמים לסיום הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל ועסקאות חלקיות לשחרור החטופים, ב-29 בספטמבר 2025 ישראל וארצות הברית הכריזו על תוכנית 21 הנקודות שזכתה לתמיכה רחבה בקהילה הבין-לאומית.
ב-9 באוקטובר ישראל ו"חמאס" הסכימו על השלב הראשון בתוכנית, וכי ישראל תיסוג מהעיר עזה ואל הקו שסוכם עליו וכל החטופים צפויים להשתחרר בתוך 72 שעות ממועד השלמת הנסיגה.
ב-9 באוקטובר 2025 פורסם כי ארצות הברית מתכננת לשלוח 200 חיילים להקמת מרכז אזרחי-צבאי לפיקוח על הפסקת האש ותיאום סיוע הומניטרי לרצועת עזה.
הקמתו הסתיימה ב-17 באוקטובר, זאת, 5 ימים לאחר פסגת השלום בשארם א-שייח', שבה ראשי מדינות ודיפלומטים רמי-דרג רבים דנו על הממשל העתידי ברצועת עזה שלאחר תום הלחימה בזירה זו במלחמת חרבות ברזל, וכן אבטחה, שיקום וסיוע הומניטרי.
בפסגה, שהובלה על ידי ארצות הברית, מצרים, טורקיה וקטר, הגיעו המדינות להסכמות בדבר יישום השלבים הבאים בתוכנית 21 הנקודות עם תום השלב הראשון.
ב-12 באוקטובר מינה ראש המטה הכללי של צה"ל, אייל זמיר, את מפקד הגיס הצפוני, אלוף יקי דולף, כמתאם בין צה"ל למנגנון הפיקוח הבין-לאומי תחת סמכותו של סגן הרמטכ"ל.
מצרים, קטר ואיחוד האמירויות הערביות נבחרו על-ידי יועצו של טראמפ כמדינות שיכולות לתרום לכוח עליו יפקד המרכז.
טורקיה, פקיסטן, אינדונזיה, אזרבייג'ן, אוסטרליה, מלזיה, קנדה, צרפת וקפריסין הביעו התעניינות בתרומה לכוח.
ב-21 באוקטובר שלחה הממלכה המאוחדת קציני תכנון מטעם הכוחות המזוינים של בריטניה שנועדו לתמוך בכוחות האמריקאים, בהם קצין בדרגת שני כוכבים המשמש כסגן מפקד המרכז, לבקשתה של ארצות הברית.
באותו יום ביקר במפקדה סגן נשיא ארצות הברית, ג'יי.
ב-24 באוקטובר ביקר במפקדה מזכיר המדינה של ארצות הברית, מרקו רוביו, שהצהיר כי סוכנות האו"ם לפליטים פלסטינים "אונר"א" שפעילותה הופסקה בישראל לא תהיה חלק ממערך הסיוע ההומניטרי לרצועה עקב מעורבותה בטרור הפלסטיני, וכינה אותה "חברה בת של חמאס".
עם זאת, הביע תמיכה בשיתוף פעולה עם ארגונים ללא מטרות רווח וסוכנויות או"ם אחרות, והזכיר את "" האמריקני ואת תוכנית המזון העולמית של האו"ם.
ב-22 באוקטובר 2025 התעקש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שכוחות טורקים לא ייפרסו ברצועת עזה כחלק מהכוח.
למחרת פורסם כי חיילים אינדונזים ואזרים עשויים להוות את ליבתו, וכי ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות סירבו לתרום לו.
ב-3 בנובמבר 2025, גרמניה וירדן הצהירו כי פעילות הכוח עליו המרכז מתוכנן לפקד יזדקק לאישור של האומות המאוחדות.
ב-5 בנובמבר, שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מייקל וולץ דן על ההצעה עם דיפלומטים פלסטינים בניו יורק.
ב-10 בנובמבר טורקיה הודיעה גיוסם של 2,000 חיילים טורקים והכשרתם כחטיבה טורקית שתצטרף לכוח הבינלאומי.
ב-14 בנובמבר שר ההגנה של אינדונזיה הודיע כי אינדונזיה הכשירה 20,000 חיילים לבצע משימות בנייה ורפואה כחלק מהכוח.
אישור האומות המאוחדות לכוח ניתן בהחלטה 2803 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-23 באוקטובר 2025 התראיין דובר CENTCOM, טים הוקינס, לערוץ "I24NEWS" ואמר כי ארצות הברית מנטרת את הנעשה בשטח רצועת עזה באמצעות קומת מבצעים במרכז.
למחרת, פורסם ב"ניו יורק טיימס" כי צבא ארצות הברית החל להפעיל רחפני מעקב מעל רצועת עזה לניטור פעילות קרקעית, בהסכמת ישראל.
ב-26 באוקטובר 2025 פורסם כי ראש הממשלה בנימין נתניהו תיאם ביקור במרכז התיאום, והיה זקוק לשם כך לאישור מארצות הברית.
הביקור יצא לפועל ב-29 באוקטובר 2025.
בדצמבר 2025 דיווח עיתון "הגרדיאן" הבריטי כי גורמי מודיעין בישראל ביצעו מעקב והאזנות סתר אחר כוחות אמריקניים ובעלות ברית של ארצות הברית במרכז התיאום.
לפי הדיווח, היקף ההאזנות הגלויות והסמויות בדיונים הביא את מפקד הבסיס האמריקני, לוטננט גנרל פטריק פרנק, לזמן בכיר ישראלי ולדרוש כי "ההקלטות ייפסקו מיד".
בתגובה, צה"ל מסר כי השיחות במרכז אינן מסווגות, וכי תיעוד הישיבות באמצעות פרוטוקולים נעשה "כמקובל בארגון מקצועי".
צה"ל כינה את הטענה שישראל אוספת מודיעין על שותפיה לדיונים "אבסורדית".
איש הימין משה פייגלין ומפלגת זהות ארגנו הפגנה מול מרכז התיאום בקריית גת ב-30 באוקטובר 2025 תחת הסיסמה: "מדינה שאינה שולטת בגבולותיה לעולם לא תנצח", ונשאו שלטים נגד "מסירת ריבונותה של ישראל לגורם זר".
בישראל נמתחה ביקורת על קיום מרכז התיאום האזרחי-צבאי ועל אופן התנהלותו.
גורם ישראלי אמר לכאן חדשות: "זה כמו מדינת חסות.
האמריקנים עוקבים אחרי כל פעולה ועושים הכול כדי למנוע את קריסת הסכם הפסקת האש, כולל למנוע מאיתנו פעולות מסוימות לפעמים".
גם ראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט מתח ביקורת על הקמת מרכז התיאום: "איך הגענו למצב שחיילינו צריכים לאשר תזוזה של כוח ישראלי מול המפקדה האמריקנית בקריית גת?
מדינת ישראל אינה מדינת חסות".
בינואר 2026, לאחר הקמת הוועדה הלאומית לניהול עזה, אמר שר האוצר בצלאל סמוטריץ' כי יש לפרק את מרכז התיאום בקריית גת, והוסיף: "יש לסלק משם מדינות כמו מצרים ובריטניה שעוינות את ישראל וחותרות תחת ביטחונה".
המדינות הבאות שלחו חיילים המשתתפים בפעילות מרכז התיאום.
ארצות הברית הצהירה כי בכוונתה לצרף מדינות נוספות לברית.
+מדינות ששלחו אישים, נוסף על ארצות הברית וישראלמדינהצבאהערות כוחות ההגנהנשלח קצין קשר הכוחות המזוינים הכוחות המזויניםנשלחו קציני תכנון, וכן קצין בדרגת שני כוכבים, הפועל כסגנו של בראד קופר כוחות ההגנה הכוחות המזוינים הכוחות המזוינים הכוחות המזוינים הכוחות המזוינים המשמר הלאומי הכוחות המזוינים כוחות ההגנהנשלח קצין קשר
+ארגונים בין-לאומייםשם הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום
מרכז יוון הוא שמו של אזור מנהלתי שמהווה את אחד מ-13 המחוזות של יוון.
המחוז ממוקם במזרח יוון, ונתחם על ידי תסליה בצפון, הים האגאי במזרח, חצי האי אטיקה ומפרץ קורינתוס בדרום, ואטוליה במערב.
המחוז מתחלק ל-5 יחידות מנהלתיות: אבריטניה, פוקיס, פתיאוטיס, בויאוטיה, והאי אוויה.
אף על פי שהמחוז המנהלתי לא חופף בשלמות לאזור הגאוגרפי, מרכז יוון מהווה ברובו יחידה גאוגרפית אחת.
האזור הגאוגרפי מוגבל מצדדיו הצפון מזרחיים והדרומיים על ידי מפרץ קורינתוס ומפרץ אוויה, במערבו הוא מופרד מאטוליה על ידי שרשרת ההרים ורדוסיה, ובדרומו הוא מופרד מאטיקה על ידי שרשרת הרי פרניס.
במרכז האזור ישנה שורה של אגנים סגורים שמנוקזים על ידי נהר קיפסוס, ששימשה מאז ימי קדם כמעבר ראשי בין אתיקה ותסליה מצפון לדרום, ובין המפרצים של אוויה וקורינתוס ממזרח למעבר.
יָעֵל (גם מרכז יעל) הוא יישוב קהילתי באזור הצפון בחבל תענך השייך למועצה אזורית הגלבוע.
היישוב הוקם בשנת 1960 כחלק ממבצע יישוב חבל תענך כמרכז כפרי ליישובים: פרזון, אביטל ומיטב.
שמו של היישוב, כשמו של היישוב הסמוך מרכז חבר, הוא על שמה של יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא באזור זה.
נכון ל-2022, מתגוררות ביישוב 16 משפחות ויש בו בתי מגורים בודדים והוא אחד הקטנים בישראל.
מרכז חינוך ליאו באק הוא בית ספר רפורמי, הפועל מטעם התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל בשכונת כרמל צרפתי שבעיר חיפה.
בית הספר נקרא על-שמו של הרב הרפורמי ליאו בק, ומחנך לאור משנתו.
הוא כולל חטיבה לגיל הרך, חטיבת כיתות יסוד (בית ספר יסודי), חטיבת ביניים, וחטיבה עליונה (בית ספר תיכון).
בנוסף פועל בקמפוס בית הכנסת אהל אברהם, ומתנ"ס.
עד שנת 2021 פעל גם מרכז ספורט במתחם.
מרכז החינוך ליאו-בק הוקם בחיפה בשנת 1938 על ידי הרב הרפורמי ד"ר מאיר אלק, בתור גן ילדים ברחוב הלל, עבור קבוצת ילדים מעולי מרכז אירופה אשר התגוררו בהדר העליון.
אלק, שהיה תלמידו של ליאו בק, פעל ברוח משנתו הליברלית של רבו, ולצד ההשכלה הכללית שהנחיל לתלמידיו, ביקש לטפח בקרבם את הזיקה ליהדות, כשהיא מלווה בערכים של סובלנות, הבנה, וכבוד לעמדתו של הזולת.
ב-1940 עיצב אלק את סמל בית הספר - עץ ומעליו פסוק מ: "אמת מארץ תצמח".
"בית ספר הלל", בהנהלתו של אלק, התחיל ככיתת גן, והוסיף מדי שנה כיתה נוספת.
כלומר, כאשר בוגרי כיתה א' עלו לכיתה ב', נפתחה עבורם כיתה ב' וכן הלאה.
כאשר המחזור הראשון סיים את בית הספר העממי, פתח עבורם אלק כיתת בית ספר תיכון.
לכבוד אירוע זה, הוזמן ד"ר ליאו בק עצמו לבקר במקום.
במהלך ביקורו בשנת 1947 שונה שם בית הספר מ"הלל" ל"ליאו בק".
אותו ביקור שימש גם תמריץ להקמת חברת ליאו בק בע"מ ב-1948, ולהעברת הנכסים אליה.
בשנת 1950, כתוצאה מהרצון להרחיב את בית הספר, ונוכח הצורך במימון, הצטרף בית הספר לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, אליה הוא שייך עד היום.
באותה שנה קיבלה מדינת ישראל חסות על בית הספר היסודי, והוא הפך לממלכתי.
ב-1956 עבר בית הספר היסודי לרחוב גולומב בהדר עליון, ובית הספר התיכון נותר ברחוב הלל.
עקב מיקומו של בית הספר בתוך שכונה עירונית בנויה, לא היה מקום להתרחבות.
על שטח סמוך שהיה יכול להיות אופציה לבנייה, החליטו הבהאים להרחיב את הגנים הבהאיים ולבנות מבנים נוספים, בהם בית הצדק העולמי.
לפיכך, עיריית חיפה הקצתה למרכז החינוך שטח של 20 דונם סמוך למנזר סטלה מאריס בכרמל הצרפתי.
בעלי השטח הם המסדר הכרמליתי, שהחכירו אותו לעיריית חיפה.
על השטח נבנה ב-1970 מרכז חינוך, מכספי מרכז ליאו-בק, שעל תכנונו הופקדו האדריכלים מיכאל נדלר, שולמית נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל.
כיום כולל המרכז בית ספר תיכון שש-שנתי (חטיבת הנעורים והתיכון), חטיבה לגיל הרך, בית ספר יסודי, מתנ"ס ומרכז ספורט, בית כנסת רפורמי ("אוהל אברהם") ומרכז בינלאומי ללימודי יהדות על שם לורי לוקיי.
בשנת 1974 פרש הרב אלק לגמלאות, ואת הניהול קיבל הרב ראובן סמואלס, שהיה מורה בבית הספר מ-1962. עם פרישתו של הרב סמואלס ב-1999, התמנה למנהלו הכללי של המרכז דני פסלר, יו"ר סיעת העבודה במועצת עיריית חיפה וחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, שהיה תלמיד ומורה בבית הספר.
בדצמבר 2017, אחרי פרישתו של דני פסלר, מונה הרב אופק מאיר במקומו לתפקיד המנכ"ל.
בנוסף ללימודים בבית הספר, מפעיל המרכז תוכניות רבות למען הקהילה, פעילויות לקידום ערכי יהדות, כיתת מחוננים מחוזית וכן כיתות תקשורתיות וכיתות מב"ר, אשר חלקם משולבים בלימודים עם שאר כיתות השכבה.
נכון ל-2019, לומדים במרכז החינוך, על כל מוסדותיו ובכל שכבות הגיל, כ-2,800 תלמידים.
ביוני 2020, חטיבת הנעורים בליאו באק דורגה על ידי משרד החינוך כאחת מעשר החטיבות הטובות בישראל.
בשנת 1991 נפתח מרכז ספורט מתחת למתחם בית הספר.
המרכז כלל בריכת שחיה חצי אולימפית, שם התאמנו תלמידי בית הספר, אולם ספורט, חדר כושר, ג'קוזי, סאונות ועוד מגוון אולמות לחוגים.
מרכז הספורט נסגר בשנת 2021 לקהל הרחב בשל משבר הקורונה וכעת הוא משרת רק את תלמידי בית הספר.
המרכז הבינלאומי ללימודי יהדות ע"ש לורי לוקיי
מרכז לוקיי המיועד לקיום כנסים, אירועים (כולל שמחות ואירועים משפחתיים), סמינרים, ימי עיון ומופעי תרבות, נמצא בקמפוס של מרכז חינוך ליאו באק.
המרכז נפתח בשנת 2003, והוא כולל אודיטוריום בעל 300 מקומות ישיבה, 14 חדרי סמינרים, בית ספר יסודי ומרכז תקשורת.
ספריית מרכז חינוך ליאו באק
הספרייה נחנכה בשנת 2003. ממוקמת בקומה השלישית בבניין ע"ש לורי לוקיי.
מרחב הספרייה כולל ספרייה מרכזית, חדר הנצחה, פינת כתבי עת, ספריית ילדים, אזורי עבודה לקבוצות וליחידים וחדרי לימוד.
הספרייה הקהילתית משרתת את מגוון האוכלוסיות של מרכז החינוך, החל מהגיל הרך ועד גיל הזהב.
משתמשי הספרייה כוללים את עובדי המוסד, המורים, ילדי הגנים, תלמידי חטיבת כיתות היסוד, תלמידי התיכון וכיתות המחוננים מחטיבת הנעורים.
אוסף הספרייה כולל: סיפורת בעברית, אנגלית ורוסית; ספרי שירה, מחזות, כתבים, קבצים וביוגרפיות, ספרי עיון ולימוד, כתבי עת, אנציקלופדיות, לקסיקונים, אטלסים, תקליטורי מוזיקה וסרטי די.וי.די.
שירותי הספרייה כוללים השאלת ספרים לצורכי לימוד ופנאי, ייעוץ הנחיה והדרכה ביבליוגרפית לעבודות חקר וגמר.
בספרייה עמדות מחשב לשימוש התלמידים והמורים וכן מחשבים ניידים לעבודה בספרייה ושירותי צילום והדפסה.
הפעילויות כוללות סדנאות קיץ לתלמידים החדשים, השתתפות ב"מצעד הספרים" לבתי הספר.
בזאר ספרים בימי הורים, שיעורי ספרייה ושעות סיפור לתלמידי חטיבת כיתות היסוד, ביקורים בספרייה לילדי הגן.
תלמידי התיכון מתנדבים בספרייה במסגרת מעורבות חברתית.
הספרייה נעזרת גם במתנדבים מבוגרים גמלאים.
בספרייה חדר ההנצחה הממוקם בכניסה לספרייה.
המקום נבנה לזכרם של תלמידי מרכז חינוך ליאו באק ובוגריו, אשר נפלו במערכות ישראל ובפעולות איבה.
האולם נבנה במטרה לזכור ולכבד את הנופלים, באולם מתקיימות פעילויות חינוכיות.
באולם פינות הנצחה מיוחדות לזכר הנופלים, לזכר יצחק רבין ראש הממשלה, הרב ליאו באק, והרב ראובן סמואלס.
מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא הוא רשת חינוכית ציונית דתית הפועלת בישראל מאז שנת ה'תשי"ד (1954).
ראשיתו של המרכז ב"אם ישיבות בני עקיבא" – ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, אשר הוקמה על ידי הרב משה צבי נריה בשנת ה'ת"ש (1940) והמשכו בהקמת "אם האולפנות" בכפר פינס, ישיבות הסדר ומוסדות נוספים.