tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתח נמוך – מתח ששיעורו בפעולה אינו עולה על 1,000 וולט בין המוליכים
קווי מתח עליון בין תחנות כוח לתחנות המשנה: 161,000 וולט או 400,000 וולט ("מתח על-עליון" בישראל)
מתחם אַוגוּסְטֶה ויקטוֹריה בירושלים הוקם בראשית המאה ה-20 על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה על שם אשתו, אוגוסטה ויקטוריה.
המתחם, המשתרע על שטח של כ-80 דונם על שלוחה של הר הזיתים הנקראת כתף הר הזיתים, כולל כנסייה מפוארת ולהּ מגדל פעמונים, וכן אכסניית צליינים, שנועדה גם לגרמנים תושבי הארץ.
לימים הוסבה האכסניה לבית חולים.
במזרח המתחם שוכן המכון הפרוטסטנטי הגרמני לארכאולוגיה , שהוקם בתחילת המאה ה-20, ובו ספרייה גדולה.
בשנת 1898 ביקר הקיסר וילהלם השני בארץ ישראל כחלק ממסע אימפריאלי שבו ביקש להדק את קשרי גרמניה עם האימפריה העות'מאנית.
שיא המסע היה בירושלים, שבה ביקר הקיסר במקומות הקדושים, ואף זכה שחלק קטן בחומות ירושלים, ליד שער יפו, ייפרץ לכבודו.
במהלך הביקור רכש הקיסר חלקות אדמה אחדות בירושלים עבור הקהילות הגרמניות שבה, ואף קיבל חלקת אדמה בהר ציון מהמושל העות'מאני של העיר.
אותות הביקור, שארך רק ימים ספורים, הותירו את רישומם בנוף הירושלמי בדמות שלושה מבנים גרמניים הקיימים עד היום: כנסיית הגואל ברובע הנוצרי, כנסיית דורמיציון בהר ציון וכנסיית אוגוסטה ויקטוריה בהר הזיתים.
את הכנסייה בהר הזיתים הקדיש הקיסר לרעייתו, שהתלוותה אליו למסע.
בצמוד לכנסייה נבנתה אכסניה, שאת הקמתה יזמה אוגוסטה ויקטוריה בעקבות פנייה מהגרמנים-הפרוטסטנטים המקומיים.
בעת ביקור הזוג המלכותי בהר הזיתים בחרה הקיסרית את המקום, ועם שובה לגרמניה הקימה בברלין את "האגודה למען הר הזיתים" (Ölberg Verein).
האכסניה נועדה לשמש בית הארחה לצליינים ובית מרגוע לנתינים גרמנים תושבי ירושלים, שביקשו לנפוש במקום אוורירי בימי הקיץ החמים.
בשנת 1903, חמש שנים לאחר הביקור ההיסטורי, נרכש שטח של 81 דונם על הר הזיתים, במקום שבו בחרה הקיסרית.
יש הרואים במקום זה את אחד המקומות היפים בירושלים, והיפה בסביבתו.
הוא מתנשא לגובה של כ-810 מטרים מעל פני הים, כ-1,200 מטרים מעל פני ים המלח, וצופה אל הר הבית מגובה של למעלה מ-80 מטר.
במשך שלוש שנים אספה "האגודה למען הר הזיתים" כסף למימון הפרויקט, עד שהגיעה לסכום של כמיליון וחצי גולדמארק.
שני שלישים מן הסכום (דהיינו, מיליון גולדמארק) נתרמו על ידי יושבי העיר קלן בגרמניה.
את הכנסייה והאכסניה תכנן האדריכל הגרמני רוברט לייבניץ (Leibnitz) ממשרד הארכיטקטים הברלינאי "גַאוּזֶה".
הוא חישב את העלויות עד רמת הפטרוזיליה והבצל בגן הירק, ושאף לרמת גימור גבוהה, שבה הכלים הסניטריים, השירותים וחדרי האמבטיה יהיו ברמה אירופאית, וציוד המטבח יהיה מהמתקדמים בזמנו מגרמניה.
לבקשת הקיסרית, תכנן לייבניץ את המבנים ברוח השיר הכנסייתי הגרמני "מבצר איתן הוא אלוהינו" (Ein feste Burg ist unser Gott), לכמה מטרות:
בית הארחה ונופש לגרמנים-פרוטסטנטים תושבי הארץ, הסובלים מחום הקיץ ואינם יכולים לממן נסיעה למקומות קרירים
מקום למפגשים, להתכנסויות ולאירועים חגיגיים של בני הקהילה הפרוטסטנטית בארץ ישראל ובסוריה
הבניין נבנה בסגנון גרמני קלאסי "מוצק" ומלכותי, הכולל קשתות, קמרונות וגג רעפים אפור.
הבנייה נעשתה באבן ירושלמית בסיתות גס, והיא כוללת פינות מעוגלות הרומזות לביצורים עתיקים.
החצר הפנימית אופיינית למתחמים דומים בגרמניה.
תכנון הכנסייה לפרטי פרטים נעשה בגרמניה, וכך גם האלמנטים האדריכליים שלה, כולל כותרות העמודים, הפסלים והתבליטים, שנעשו כולם בגבס.
אלה הועברו לירושלים באוניות, וכאן הועתקו במדויק באבן על ידי אמנים מקומיים.
הפסיפסים וציורי הקיר נעשו כולם בגרמניה, והובאו ארצה חלקים-חלקים.
בשנת 1907 הונחה אבן הפינה, והבנייה נמשכה כשלוש שנים.
האדריכל אוטו הופמן הגיע מברלין כדי לפקח על הבנייה מטעם משרדי גַאוּזֶה, והיה מזועזע משיטות העבודה הפרימיטיביות לטעמו, ולנוכח הרגלי הבנייה המזרח-תיכוניים:
על הרגלי הבנאים הערבים כתב הופמן:
ב-9 באפריל 1910 נערכה חנוכת הבית בטקס מפואר, שבו נכחו כ-700 מוזמנים מגרמניה, כולל שני נסיכים בוואריים קתולים, ונסיך ונסיכה פרוטסטנטים, כסמל לפתיחותו של הקיסר לכל הזרמים (הקיסר וילהלם ה-2 ואשתו אוגוסטה היו פרוטסטנטים).
הכנסייה והאכסניה בהר הזיתים שימשו צליינים ונופשים רבים במשך ארבע שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בזמן זה נוהל בית ההארחה בידי אנשי מסדר ההוספיטלרים, שמקורו בימי הביניים, כשאז ניהל רשת של בתי הארחה ובתי חולים בארץ הקודש, ולאחר תבוסת הצלבנים עבר המסדר לפרוסיה המזרחית ושם הקים מעין מדינת מסדר.
לראש המסדר הייתה דירת קבע בבית ההארחה, אשר מעקי המדרגות המובילות אליה עוטרו בתבליטים צלבניים.
בחלקו האחורי המזרחי של המתחם נמצא 'בית הגנן'.
במבנה הזה נמצא המכון הגרמני-אוונגלי לחקר קדמוניות הארץ, שייסד התאולוג, הבלשן והחוקר השוודי פרופ' גוסטב דלמן.
במקום נמצאת ספרייה ומעט ממצאים ארכאולוגיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוסב מבנה האכסניה לבית חולים צבאי, ושימש גם מפקדה ראשית למטה הטורקי-גרמני הכללי בירושלים, וזאת במסגרת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות במלחמה זו.
כיוון שכך התגורר במקום גם המפקד הטורקי, ג'מאל פאשה.
לאחר כיבוש ירושלים בידי בריטניה בשנת 1917 הולאם המתחם, והוסב למפקדה הראשית של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
בראשית תקופה זו, ב-27 במרץ 1921, נערכה במקום הפגישה ההיסטורית בין שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, הנציב העליון, הרברט סמואל, לורנס איש ערב והאמיר עבדאללה, בנוגע לעתיד המדיני של ארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי.
בפגישה זו הוצע לאמיר עבדאללה לעמוד בראש מדינה שתקום בעבר הירדן, ובכך נקרע עבר הירדן המזרחי מתחומי "הבית הלאומי" שביקשו היהודים להקים בעקבות הצהרת בלפור.
בקומה השנייה של מבנה האכסניה, המשמש כבית חולים, ישנו חדר לזכרו של צ'רצ'יל.
בשנים 1925–1927 התגורר במבנה "אוגוסטה ויקטוריה" הנציב העליון, הפילדמרשל הרברט פלומר.
אך אז פקדה רעידת אדמה קשה את ירושלים, וסדקה את המבנה.
בעקבות זאת עבר הנציב העליון להתגורר באופן זמני בבית מחניים ברחוב הנביאים, ששימש עד אז את נשיא קק"ל, מנחם אוסישקין.
מוסדות השלטון שפעלו בבניין על מחלקותיהם השונות עברו לאכסניית סנט פול מול שער שכם.
בתוך כך החלה בניית ארמון הנציב בדרום העיר שאליו עבר הנציב העליון בשנת 1933 עם כל דייריו האחרונים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה.
באוקטובר 1930 נדרשה ממשלת המנדט לשלם פיצויים לבעלי המתחם על הנזקים שנגרמו למבנה ברעידת האדמה.
את עבודת השיפוץ של המבנים שניזוקו במתחם אוגוסטה ויקטוריה, קיבל על עצמו מסדר הנזירות הדיאקוניסיות ממחוז קייזרסוורת (Diakoniewerk Kaiserswerth) בגרמניה כדי להכשירו לבית חולים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 החרימו הבריטים את המתחם, עקב היותו רכוש אויב, והשתמשו במבנה בית החולים לצורכי הצבא הבריטי.
במקום טופלו גם חיילים יהודים, בהם מתנדבי היישוב ומתנדבי צבא אנדרס.
בתום המלחמה הוחזר הרכוש לגרמנים, אך הם העדיפו שלא יזוהה עוד עם לאום מסוים, והמתחם כולו הועבר לניהול של הLWF - הפדרציה הלותרנית העולמית (Lutheran World Federation).
עם שוך הקרבות בירושלים במלחמת העצמאות נחצתה העיר למזרח ולמערב.
חלקה המזרחי, ובכלל זה העיר העתיקה, נהפך לשטח ירדן.
מדינת ישראל החזיקה במובלעת בהר הצופים, ובה פעלו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, ואליהם הגיעו בשיירות דו-שבועיות.
על פי מפת חלוקת האזור, שנקבעה בהסכמי שביתת הנשק, אמור היה מתחם אוגוסטה ויקטוריה להיות בידי ישראל, אך הירדנים הם שהחזיקו בו בפועל, והשתמשו בו כמאחז צבאי.
בשנים 1948–1949 הפעיל במקום הצלב האדום הבינלאומי בית חולים לפליטים ערבים, ובהמשך סיפק ארגון אונר"א תקציב עבור הפליטים שטופלו בו.
בשנת 1966 נערכו עבודות שיפוץ מקיפות בבית החולים כדי להפכו למודרני.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967, הפציץ חיל האוויר הישראלי את מתחם אוגוסטה ויקטוריה, וזאת בשל החשש שהמאחז הירדני במקום ישמש לתקיפת המובלעת הישראלית שבהר הצופים.
הייתה זו התקיפה האווירית היחידה בתחומי ירושלים במהלך מלחמה זו.
ביום השני לקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים עלו שני גדודים של חטיבה 55 להר הזיתים, וכבשו את המתחם לאחר הפגזה.
למבנים במתחם נגרם נזק רב בעקבות המלחמה, נזק שהוערך בכמליון מארק גרמני.
בשוך הקרבות הבטיח ראש עיריית ירושלים טדי קולק, למשלחת של בית החולים שפגשה אותו, כי העירייה תסייע בשיקום הנזקים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 עבר המתחם שיפוץ מקיף.
מבנה הכנסייה שהוזנח במשך השנים עבר שיפוץ מקיף במטרה שישמש שוב צליינים.
בנוסף הותקנו במבנה המרכזי מעליות.
מאז השיפוץ בכנסייה נערכים מדי פעם קונצרטים למוזיקה ווקאלית וליטורגית.
המתחם נמצא בבעלות ארגון The Lutheran World Federation וממשיך לשם כבית חולים מרכזי במזרח ירושלים.
בית החולים מתמחה בריפוי מחלת הסרטן ומחלות אף אוזן גרון.
בשל מיקומו בפסגת ההר, בית החולים מכונה בשם "אלמֻטְלָע" - "העליון".
יש בו כ-100 מיטות, רוב מוחלט של החולים בו הם תושבי הרשות הפלסטינית ועזה, הוא משמש כמרכז לטיפולי סרטן לתושבי הרשות הפלסטינית, וקופות החולים בישראל לא מפנות אליו.
חלק מתקציב בית החולים מומן מתרומה שנתית של ממשלת ארצות הברית, אך בספטמבר 2018 החליט הנשיא דונלד טראמפ לקצץ חלק ניכר מהתקציב שלו.
ביולי 2022 ביקר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בבית החולים ללא ליווי ישראלי, והוא הוגדר כביקור פרטי-הומניטרי.
בינואר 2021 הוכרז על תוכנית להרחבת בית החולים ב-100 מיטות נוספות.
כנסיית אוגוסטה ויקטוריה היא מן היפות והמפוארות בירושלים, והיא מוקדשת לעליית ישו השמימה מהר הזיתים, כפי שמעיד שמה הגרמני של הכנסייה: Himmelfahrtkirche.
זאת הסיבה שבניגוד לרובן המוחלט של הכנסיות בעולם, הפונות לכיוון מזרח, היא פונה דווקא דרומה, אל כנסיית העלייה המציינת את המקום המדויק שבו אירע הדבר על-פי המסורת הנוצרית.
מבנה הכנסייה מאופיין באדריכלות יוצאת דופן המשלבת אלמנטים שונים מהמזרח ומהמערב.
העיטורים אופייניים בחלקם לאמנות הביזנטית, וחלקם אופייניים דווקא לאמנות הצלבנית.
מבנה הכנסייה ייחודי בהיותו העתק כמעט מדויק של כנסיות קתוליות מימי הביניים, כשבפועל הכנסייה נבנתה לשימושם של מתפללים פרוטסטנטים.
הכנסייה דומה באופן ניכר לכנסיית מיכאל שבהילדסהיים, המתוארכת למאה ה-11 ונראה שהיוותה מקור השראה מרכזי לבניית הכנסייה בירושלים.
צידה המערבי של הכנסייה מחופה במבנה חיצוני מאסיבי (ברביקן) שנועד להגן עליה מפני נזקי טבע כמו רוחות וגשמים, הנפוצים בפסגת הר הזיתים.
הכנסייה בנויה במתכונת צלבנית קלאסית, הכוללת אולם תווך ושתי סיטראות המופרדות מהאולם בשורת עמודים.
חזית הכנסייה פונה אל אפסיס רחב, ולאורכה נמתח יציע, הצופה אל הכנסייה מגובה ארבעה מטרים.
עמודיה העיקריים של הכנסייה מודגשים בתשליבי אבלק באדום ולבן, והאפסיס מחופה באריחי שיש כהה.
הכנסייה כולה מעוטרת בציורי קיר ובפסיפסים מפוארים, המעטרים את כל התקרות, וכן בעמודי שיש וחיפויי שיש על הקירות.
ציורי הקיר והתקרות נעשו בטכניקת סיד-קָזֵאין, שבה מורחים שלוש שכבות של סיד, ומעליהן צבע מעורבב בסיד ובגבינה לבנה.
הפסיפסים נעשו במפעל פול ווגנר (Puhl & Wagner) בברלין, והם פרי יצירתו של הצוות שיצר גם את הפסיפסים בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין, המעצב הרמן שָפֶּר (1911-1853) (Hermann Schaper) והאמן ארנסט פפאנשמידט (Pfannschmidt) (1941-1868).
הטכניקה שבה נעשו הפסיפסים היא "השיטה ההפוכה" שהומצאה בוונציה באמצע המאה ה-19. בשיטה זו מציירים על קרטון את הציור המבוקש ושוטחים עליו בד דקיק ושקוף.
על הבד מורחים שכבת דבק דקה, ומניחים עליה את אבני הפסיפס, כשראשן כלפי מטה.
בתום מלאכת השיבוץ שופכים על הכול טיח רטוב, וכשהוא מתייבש הופכים את הפסיפס ומסירים בעדינות את הבד הדקיק.
יעילות השיטה היא בקבלת פסיפס שטוח לחלוטין, שאותו ניתן לשכפל במדויק על פי הציור שעל הקרטון.
האפסיס של הכנסייה מחופה בחצי כיפה ובה חמישה חלונות, שביניהם עלי קוציץ.
במרכז הכיפה נראה ישו הפורס את ידיו, כשהוא מלווה משני צדיו ב"שני האנשים הלבושים בלבן" (מלאכים) המוזכרים באירוע העלייה השמימה בספר מעשי השליחים פרק א'.
מתחתם נראים סמליהן ההֶרָלְדים של משפחות אצולה שונות בגרמניה, חלקן קתוליות וחלקן פרוטסטנטיות.
מוטיב זה מלווה את הכנסייה כולה, בעיקר בחלונות הויטראז', ומטרתו להציג את נאמנותו של הקיסר לכל הגרמנים באשר הם.
משני צדיו של האפסיס ישנם פסיפסים בסגנון ביזנטי מובהק, כשבמזרחי שבהם מוצגת מרים, אם ישו ישובה על כס המלכות, בידיה ישו התינוק, וסביבה שלושת האמגושים שבישרו לה על משיחיותו לאחר היוולדו.
בפסיפס המערבי מוצגת צליבתו של ישו על רקע שמים חשוכים.
פסיפסים אלה מבטאים את לידתו של ישו בצד מזרח, במקום זריחתה של השמש, ואת מותו במקום שקיעתה, כעין סיפור חיים שלם החולף על פני האפסיס.
משני צידי הקשת של האפסיס מופיעים שני מדליונים ובהם פטרוס מחזיק במפתח ופאולוס אוחז בחרב.
רצפת האפסיס עשויה תשליבים גאומטריים בשחור ולבן, ובמרכזה מזבח.
המזבח מעוטר בשיש אדום, ובראשו ציור של טלה, המסמל את ישו הקורבן.
מאחורי המזבח קבועה אבן הפינה של הבניין, ועליה התאריך, 1907.
לוחות השיש הכהה המעטרים את קירות האפסיס, עשויים בטכניקה מקומית, שבה נוטלים לוח שיש רבוע אחד וחוצים אותו לכל אורכו במחצית עוביו.
כך מתקבלים שני לוחות שיש דקים, אותם מציבים זה לצד זה כספר פתוח, ומקבלים "העתק תבנית" של האחד כנגד השני.
דוגמה לטכניקה זו ניתן למצוא בכיפת הסלע שבהר הבית, שם נעשה הדבר בשיש בהיר.
תקרת האפסיס מעוטרת באיור המציג את ירושלים בסגנון רפאלי, ובמרכזה בית המקדש, הזהה כמעט לזה המופיע בציור חתונת הבתולה של רפאל.
ירושלים עצמה מתוארת כעיר שמימית וסימטרית, שחומתה בצורת כוכב, והיא מוגנת בידי שישה מגדלים ושלושה מלאכים.
בחזית העיר ניצבת כנסייה ומעליה צלב.
מעל העיר כתובות המילים הלטיניות: URBS SANCTA JERUSALEM, כלומר "עיר הקודש ירושלים".
הציור כולו נתון בתוך תבנית תלתנית האופיינית לעיטורים מימי הביניים.
סביב העיר ניצבים ארבעת מלכיה החשובים מהתקופה הצלבנית: גוטפריד מבויון, בלדווין הראשון, בלדווין השני ופוּלְק מאָנְז'וּ.
סגנון הציור ותכניו מלמדים על התפיסה הרומנטית של זוג הקיסרים, שראו עצמם כ"צלבנים החדשים" בארץ הקודש.
תקרת אולם התווך של הכנסייה מעוטרת כולה בפרסקאות שנעשו בשיטת סיד קזאין.
במרכז האולם נראה ישו אחרי תחיית המתים בתנוחת הפָּנְטוֹקְרָאטוֹר ("שליט הכל") – יושב על כס מלכות וידו הימנית מציגה שתי אצבעות מונפות אל על.
ידו השמאלית אוחזת ספר ובו האות הראשונה והאות האחרונה באלפבית היווני - אלפא ואומגה, המסמלות את אמירתו של ישו "אני אלפא ואומגה; ההתחלה והסוף; הראשון והאחרון" (ספר התגלויות, פרק י"ג, 22).
רגליו של ישו נשענות על גרמי השמים – השמש והירח, ומאחוריו קשת וסביבה כוכבים.
את ישו מקיפים ארבעה עיגולים ובתוכם סמלי כותבי הבשורות – מתי, לוקס, מרקוס ויוחנן כאריה, נשר, פר ואדם.
כן מקיפים אותו ארבעה מלבנים ובתוכם ארבעת מלאכי השרת – מיכאל, גבריאל, אוריאל ורפאל.
סביב כולם נראים שנים-עשר השליחים, ממשיכי דרכו של ישו.
ציורים וסמלים מסוג זה אופייניים מאוד לאמנות הביזנטית, ומטרתם כאן לחבר את הכנסייה החדשה למורשת העתיקה של המקום שבו נבנתה.
ציור הקיר בצדו הצפוני של האולם מציג את הזוג הקיסרי לבוש בבגדים בסגנון ימי-הביניים, כשהוא אוחז דגם של האכסניה והכנסייה.
מנח זה אופייני אף הוא לתקופה הביזנטית, בדומה למשל, לציורי קיר המופיעים בכנסייה הביזנטית איה סופיה שבאיסטנבול.
הקיסר בתקרת כנסיית אוגוסטה ויקטוריה מלווה בדמות נשית המיצגת את החוכמה, ואילו הקיסרית – מלווה בדמות נשית המיצגת את הרחמים.
מתחת לזוג הקיסרי נראים סמלים הראלדיים של בית המלוכה, של היוהניטים ושל הצלבנים.
מתחת שמם מוזכר לברכה גם יורש העצר פרידריך, אך הוא מכונה בטעות (כנראה פליטת קולמוס) בשם "הקיסרית פרידריך".
באותה פינה מוצג אגן טבילה עשוי שיש, שנתגלה במקום במהלך חפירת היסודות, והוא מתוארך לתקופה הביזנטית.
נראה שהאגן שימש "יהודים-נוצרים" (או "נצרנים" – יהודים מראשית התקופה הביזנטית, שהאמינו בישו כמשיח), שכן על אחת מידיות האגן נראה בבירור תחריט מנורה.
מעל אגן הטבילה, בתוך גומחה, נראה פסלו של דוד המלך מנגן בנבל, והוא מייצג את הרוחניות.
בסטרא המקבילה, באותו מקום, מוצגת בגומחה דמותו של משה רבנו, אוחז בלוחות הברית, כמייצג המוסר.
מתחת לדמות של משה הוצב ב-2010 מזבח משוקם ומשוחזר באבני פסיפס מקוריות שנאספו במפעל פול ווגנר שבברלין.
המזבח הועבר לכאן מהכנסייה של מתחם שנלר לאחר שצה"ל עזב את המתחם.
בצפון מזרח האפסיס מצוי דוכן הטפה מעוטר באבני פסיפס מצופות זהב ובלוחות של דר צדפות.
ממערב לאפסיס מצוי חדר גלוסקמאות ובו אוסף של גלוסקמאות מקושטות שלמות ועל רובן חרותים שמות הנפטרים בעברית וביוונית.
הכניסה ליציעים היא דרך גרם מדרגות, היוצא מהפינה הצפונית-מערבית של הכנסייה (גרם מדרגות זו ממשיך מעלה אל המגדל).
על קיר היציע המערבי תלויה תמונה גדולה מאוד של ישו המגיע לבית פגי, ומתקבל בו בכבוד רב, כמסופר בברית החדשה:
מכל סצנות הברית החדשה, נבחרה דווקא זו, שכן בית פגי שוכנת בהר הזיתים.
בהמשך, מעל פתח הגישה ליציע הצופה אל האפסיס ממערב, ישנו ציור המתאר את ישו מנבא על חורבנה של ירושלים באוזני יושביה.
בתקרת היציע המערבי ישנו ציור המציג את דוד המלך עם ישעיהו הנביא ומלכיצדק, ששימש "כוהן לאל עליון", ונחשב לדמות מפתח בתאולוגיה הנוצרית.
ציור התקרה ביציע הסִטרא המזרחית מציג את שלמה המלך ואת הנביאים ירמיהו ודניאל.
בציור שמעל לפתח יציע האפסיס נראה ישו בחברת מרים אמו ומריה מגדלנה בבית עניה בעת החייאת לזרוס.
אירוע זה מסמל את האמונה בישו כגואל ממוות.
זהו גם המקום בו התקבל בזרועות פתוחות במסעו האחרון לירושלים; לשם חזר מדי ערב מהעיר; ומכאן נערכה כניסת הניצחון שלו לירושלים, לאחר שחלף בבית פגי.
מן היציע נראית הכנסייה כולה, ומשם ניתן גם להבחין בכותרות העמודים השונות זו מזו, כיאה לכנסייה צלבנית קלאסית.
כן ניתן לראות מן היציע את העוגב הענק, הצמוד לקיר הצפוני של הכנסייה.
העוגב נבנה בשנת 1910 במפעל Sauer שבפרנקפורט ושופץ בשנת 2009. סורגי היציעים עשויים אבן גיר לבנה ועליהם תשליבים גרלנדות ובעלי חיים כמו פיל, עיט דרקון ועוד.
מגדל הפעמונים של הכנסייה מתנשא לגובה של כ-50 מטרים, ובראשו ארבעה פעמונים שמשקלם הכולל הוא 12 טונות.
העלייה לראש המגדל עוברת דרך 220 מדרגות, ומשם ניתן לצפות מערבה אל מרחב ירושלים העתיקה והישנה; צפונה אל מתחם האוניברסיטה, לכפר עיסאוויה, לשכונת פסגת זאב ועל הדרך היורדת ליריחו מהגבעה הצרפתית; מזרחה למדבר יהודה, כולל הכפרים הערבים שבדרך עד מעלה אדומים; ודרומה לכפרי הר הזיתים וכנסיית העלייה הרוסית.
המגדל נבנה במתכונת האופיינית לכנסיות הערים באיטליה, ונראה תמיד כאמצעי מבין "שלושת המגדלים של ירושלים" יחד עם מגדל כנסיית העלייה הרוסית ומגדל האוניברסיטה העברית.
המגדל נראה היטב ממרבית נקודות התצפית בעיר.
במגדל 4 פעמונים, הראשי מכונה "Herrenmeister", משקלו 6120 ק"ג, וצלילו מכוון לתו סול.
שלושת הפעמונים הנוספים ("keiserin" הקיסרית, קיסר גרמניה "deutscher Keiser" ושלום "Friede") במגדל מכוונים לתווים, סי, מי, ורה.
הסעת הפעמונים ממפעל יציקת הפעמונים "APOLDA" ועד יפו עלה 616 גולדמארק ואילו מיפו לירושלים 1476 גולדמארק וזאת עקב כך שהעגלות היו רחבות מכדי לעבור ברחובות יפו עד לרכבת ולכן עקפו את יפו ושקעו בבוץ ובחולות וצריך היה לחלץ את הפעמונים חזרה לרציף ולסלול כביש עוקף מנמל יפו אל תחנת הרכבת.
מתחנת ירושלים העלו אותם להר הזיתים בעגלות רתומות לשני תריסרי פרדות.
בשנת 1927 התמוטט חלקו העליון של המגדל ברעידת אדמה, והוא שופץ כמעט כליל.
נראה כי הוא הונמך אז מעט וצורתו שונתה, זאת בהשוואה לצילומי המגדל לפני רעידת האדמה, שם הגג משופע יותר.
יש הטוענים כי שלוש הכנסיות שבנה הקיסר – אוגוסטה ויקטוריה, הגואל ודורמיציון - מחוברות יחד למנגנון צלצול פעמונים אחד, ואילו ניתן היה "להחריש" את שאון העיר לזמן קצר, ניתן היה לשמוע את פעמוניהן של השלוש מצלצלים יחד במועד אחד.
נכון לשנת 2007, המעלית המובילה לראש המגדל אינה תקינה זה שנים רבות.
לטענת האחראים, הסיבה לכך כספית, שכן מדובר בתיקון מקיף של המנגנון כולו.
במגדל מוצגות תמונות והסברים על הפעמונים ועל מיזמיו של שנלר.
צמוד לקיר הצפוני של הכנסייה, בגובה היציע, שוכן "אולם קבלת הפנים", ששימש כאולם אירועים רשמי של המקום.
אולם זה שימש כחדר מעבר מהאכסניה לכנסייה, ואפשר לבאים להתרשם מן הכנסייה כולה, בטרם ירדו אליה לתפילה.
בחלקו המזרחי של האולם קבוע קמין מפואר, מעוטר בתשליבי אבן עדינים, שהשתמר ללא פגע מיום היווסדו.
ברצפה משולבים אריחים אדומים, המציגים צלחות ודגים.
מדובר בעיטור נפוץ במבנים נוצריים דתיים, שכן הוא רומז לעיסוקו של ישו, שהיה דייג.
סביב קירות האולם ישנם עמודים צמודים, ועליהם פסלי אריות מוזהבים, המסמלים את מלכותו של הקיסר.
שניים מהם מוצגים כנקבות, המניקות את גוריהן.
בקיר המערבי ישנן שתי כותרות עמודים יוצאות דופן, המחקות באופן מושלם כמעט כותרות דומות מן התקופה הצלבנית: העמוד השמאלי מציג דמויות גרוטסקיות המשולבות זו בזו; והכותרת השמאלית מציגה סצנות מלחמה, השאובות מהעולם העתיק ומהמיתולוגיה היוונית.
אולם קבלת הפנים עבר שיפוצים נרחבים בשנות ה-80 של המאה ה-20, שכללו גם חלקים מהכנסייה.
בקיר המזרחי הושארו חלק מעיטורי הפרסקו המקוריים, כדי לתת למתבונן מושג כיצד נראה החדר כולו בראשיתו.
החדר משמש כאולם הרצאות ותערוכות מתחלפות, וכולל תערוכת קבע אחת ובה תמונות ישנות של המתחם.
כאמור, מלכתחילה נבנה בית החולים כבית הארחה, אך בשנות ה-60 הוסב לבית חולים, שזהו שימושו עד ימינו.
פתח הכניסה הראשי עשוי תשליב אבן מפואר, שבמרכזו קשת רומנסקית מסוגננת של מדליונים עם פני מלאכים, ומעליה פסלי שני אריות וצלב.
משני צדי הקשת ניצבים פסליהם של גאורגיוס הקדוש ומיכאל הקדוש בדמות אבירים צלבנים מימי הביניים, שעל חזם צלב מלטה האופייני למסדר היוהניטים והם עומדים מעל מפלצות ודמויות מהשאול.
הכניסה מובילה אל אולם גדול ועגול, המשמש כאולם קבלת חולים, וממנו עולה גרם מדרגות מעוגל לקומות העליונות שבקירותיו משוקעים תבלטי אבן.
מאולם הכניסה ניתן להיכנס למסדרונות ארוכים בעלי קמרונות צולבים, המקיפים את החצר הפנימית הגדולה, המשתרעת על 43X25 מטרים.
בקומה השנייה של המבנה עוברים מסדרונות זהים, המוקפים ב-99 עמודונים, שלהם כותרות בצורות שונות.
כל המסדרונות צופים אל החצר דרך חלונות גדולים.
בחצר בית החולים צומחים כמה עצי תמר, ובצדה המערבי בולט אולם קבלת הפנים העגול אל תוך החצר.
לאחר מות בעלה עקרה אליזבת למרבורג (Marburg), שם מסרה את ילדיה למשפחות אומנות, והקדישה את חייה לאל.
מתח פנים היא האנרגיה ליחידת שטח הקשורה במשטח המגע בין שתי פאזות.
למשל, במשטח המגע בין מים לשמן, בין מים לאויר, ובין מוצק לנוזל.
מתח פנים מיוצג על ידי האותיות היווניות σ או γ או על ידי האות האנגלית T.
מתח הפנים של מים באוויר בתנאים סטנדרטים הוא בקירוב .
כאשר משטח המגע הוא קרום דק – כמו קרום סבון התחום על ידי מסגרת, – מתח הפנים מתכונתי לכח ליחידת אורך הפועל על המסגרת.
אטומים ומולקולות במשטח המגע בין שתי פאזות נמצאים באינטראקציה עם אטומים ומולקולות בשתי פאזות שונות, ולכן משטח המגע הוא בעל צפיפות ואנרגיה ייחודיות.
לדוגמה: מולקולות המים במשטח המגע של טיפת מים ואויר, נמשכות בעיקר על ידי כוחות ואן דר ואלס של מולקולות המים מצד אחד, ועקב כך נדחסות (השפעת האוויר זניחה עקב צפיפותו הנמוכה).
הדחיסה משפיעה על הצפיפות ועל האנרגיה ליחידת שטח.
מתח הפנים בשיווי משקל תרמודינמי, מוגדר פורמלית כשינוי באנרגיה החופשית של גיבס, , עקב שינוי מזערי של שטח המגע :
בתנאים של לחץ, , וטמפרטורה , קבועים.
מתח הפנים של נוזל הוא פונקציה של הטמפרטורה ושל הלחץ.
מתח הפנים של גבישים תלוי, בנוסף לכך, גם בכוון המשטח, ולכן, צורת שיווי המשקל הטיפוסית של גבישים היא מנסרה .
מתח הפנים מתאפס בטמפרטורה הקריטית, הטמפרטורה בה שתי הפאזות מתלכדות לפאזה יחיזה.
לדוגמה: הטמפרטורה הקריטית של מים היא
מתח פנים ככוח ליחידת אורך
מההגדרה התרמודינמית של מתח הפנים נובע שהעבודה הכרוכה בשינוי באנרגיה החופשית של גיבס כתוצאה משינוי מזערי של שטח הפנים היא .
עבור קרום הסבון המלבני שבציור, הכח הנדרש כדי למתוח את הקרום למרחק זעיר מקיים:
כאשר הגורם 2 נובע משני משטחי המגע של הנוזל, פנים ואחור.
טיפת כספית על לוח זכוכית פוגשת את לוח הזכוכית בזווית , שנקראת זווית המגע.
באופן כללי, כאשר נוזל נמצא במגע עם שתי פאזות אחרות, נוצרים שלושה משטחי מגע בין זוגות פאזות.
במקרה של טיפת נוזל על לוח מוצק שלושת משטחי המגע הם: נוזל-מוצק, נוזל-גז, ומוצק-גז.
שלושת משטחי המגע נפגשים על קו גבול משותף לשלושת הפאזות.
במצב של שיווי משקל, הכוחות של מתחי הפנים על קו הגבול מאזנים זה את זה.
תנאי שיווי המשקל קובע את הקשר בין זוויות המגע למתח הפנים.
מקרה שכיח הוא כאשר פני הפאזה המוצקה הם מישור, או גליל, וזווית המגע היא הזווית בין פני הנוזל למוצק, (ראה ציור).
כאשר הם קבועי מתח הפנים בין הפאזות השונות.
כאשר משטח המגע בין שתי הפאזות עקום, למשל, בטיפת מים, מתח הפנים מאזן את הפרש הלחצים בין שני צידי המשטח ונקבע על ידי נוסחת יאנג-לפלס
הם רדיוסי המעגל הגדול והקטן ביותר, המשיקים למשטח.
ככל שהטיפה קטנה יותר, העקמומיות המומצעת גדולה יותר, והפרש הלחצים גדול יותר.
כך למשל בטיפות מים בגודל של מיקרומטר, הפרש הלחצים הוא מסדר גודל של לחץ אטמוספירי.
ממשוואת יאנג-לפלס נובע שהעקמומיות הממוצעת בבועת סבון קבועה.
בועת סבון היא כדורית כיוון שלכדור יש שטח פנים מינימלי (עבור נפח נתון), ולכן גם אנרגיית השטח שלו מינימלית.
משוואת יאנג-לפלס קובעת את הפחיסות של טיפת מים המונחת על משטח בהשפעת כבידה.
בהיעדר הפרש לחצים העקומיות הממוצעת מתאפסת.
משטח עבורו בכל נקודה על פני המשטח נקרא משטח מינימלי, והמישור הוא הדוגמה הפשוטה ביותר של משטח מינימלי.
קרום סבון שאחוז במסגרת שאינה מסגרת מישורית הוא דוגמה למישטח מינימלי שאינו מישורי.
לסקירה של מגוון שיטות למדידה של מתח הפנים ראה בקישורית.
טבעת Du Noüy : ניתן למדוד את מתח פנים של נוזל על ידי מדידת הכוח הדרוש להרים טבעת הטבולה בנוזל.
עבור טבעת דקה שרדיוסה ומשקלה מתח הפנים נתון בנוסחה .
שיטת לוחית Whilhelmy : וריאנט של שיטת הטבעת בה מחליפים את הטבעת בלוחית דקה הטבולה במאונך לפני הנוזל, ומודדים את הכח הנדרש כדי לאזן את המשיכה של מתח הפנים.
שיטת הטיפה המסתחררת : ראה .
שיטת הטיפה והמטוטלת: מתח פנים ניתן לחישוב באמצעות שיטה זו על ידי ניתוח אופטי של הגאומטריה של הטיפה המושפעת מתנודות המטוטלת.
שיטת לחץ הבועה (שיטת Jaeger): מאפשרת מדידה של מתח פנים בזמני חיים קצרים.
שיטת נפח הטיפה: מתח הפנים מחושב על ידי הזרקה של טיפה של נוזל מסוג אחד לתוך נוזל שני בצפיפות שונה.
השיטה מאפשרת מדידה של מתח הפנים כפונקציה של הזמן כתוצאה מהאינטראקציה בין שני הנוזלים.
מכניקה סטטיסטית מאפשרת לחשב תכונות תרמודינמיות של מודלים פשוטים.
דוגמה למודל כזה הוא מודל איזינג הדו-ממדי.
המודל הוא אב טיפוס של מודלים במכניקה סטטיסטית המדגימים דו-קיום של פאזות שונות בשווי משקל תרמודינאמי.
במודל איזינג, ובמודלים הדומים לו, ניתן לחשב את התלות של מתח מתח הפנים כפונקציה של הטמפרטורה, כמו גם את הצורה האופטימאלית של פאזה אחת המוקפת על ידי הפאזה השנייה כפונקציה של הטמפרטורה.
מתח הפנים מתאפס בטמפרטורה הקריטית, , בה שתי הפאזות מתאחדות.
מהגדרה התרמודינמית של מתח הפנים ניתן לפתוח את נוסחת קלווין הראשונה ולקבל את האנתלפיה (סך כל האנרגיה התרמית האצורה בחומר):
נוסחאות אמפיריות לתלות של מתח הפנים בטמפרטורה הן נוסחאות עם מקדמים פנומנולוגים, המתבססות על העובדה שמתח הפנים מתאפס בטמפרטורה הקריטית.
כאשר V הוא הנפח המולרי של הנוזל, הוא הטמפרטורה הקריטית.
הנפח המולרי של מים הוא
כאשר הוא קבוע לכל סוג נוזל ו־n הוא פרמטר אמפירי שערכו הוא 11/9 עבור נוזלים אורגניים.
באנרגיית הקוהזיה, האנרגיה המשתחררת בהתחברות משטחית של שני נוזלים (מאותו סוג) על פני יחידת שטח, קטן השטח של שני הגופים ביחידת שטח.
אנרגיית הקוהזיה שווה לפעמיים מתח הפנים על יחידת השטח הנ"ל.
אנרגיית האדהזיה מתארת תופעה דומה בין שני נוזלים מסוגים שונים.
מתח היסט הוא הזזה של אות מאפס.
מקור המושג באלקטרוניקה, שם הוא מתייחס למתח חשמלי בזרם ישר, אולם הוא משמש גם בעיבוד אותות לתיאור ההגבהה של אותות, שם הוא מוגדר כתוחלת המשרעת של האות.
לרוב, מתח ההיסט אינו רצוי ויש צורך להנחית אותו.
במגבר שרת, למשל, מתח ההיסט הוא מתח המוצא כאשר הכניסה ההפרשית היא אפס, ולכן מתח ההיסט הוא מדד לחוסר אידיאליות של המגבר.
מתח ההיסט הוא עיוות של האות המקורי, ובנוסף הוא מעלה את צריכת ההספק של המעגל החשמלי.
ניתן להנחית את מתח ההיסט על ידי מסנן המעביר תדרים גבוהים (HPF) בעל קוטב יחיד ואפס יחיד.
אפשרות אחרת, בהנחה שכל האות ידוע והתוחלת שלו קבועה, היא להחסיר מהאות את התוחלת שלו.
מתח הוא מתקן כושר המורכב ממוט אופקי המרוחק מהקרקע.
מטרת המתקן לאפשר למשתמש בו להיתלות עליו ולהתרומם, תוך הפעלת שרירי הגב, הידיים, והבטן.
אופן העבודה המקובל על מתח הוא היתלות עליו באחיזה בכפות הידיים, וביצוע עליות וירידות מבלי לגעת בקרקע.
בעלייה הסנטר מתעלה על קו המוט, והירידה נעשית עד ליישור הזרועות אך ללא 'נעילת' מרפקים.
זהו תרגיל ברמת קושי גבוהה, וביצוע עלייה שלמה עשוי להיות קשה לאלו שאינם מאומנים בעבודה עם מתח.
עליות מתח מהוות תרגיל בסיסי ונפוץ, והתרגיל פופולרי מאוד בפארקים ובגינות-כושר שבהן מותקן מוט-מתח.
התרגיל נחשב לתרגיל הבסיס החשוב ביותר בענף הספורט אימון רחוב.
ניתן לבצע את התרגיל ברמות שונות.
סרט גומי עוזר למתעמלים מתחילים במתח על ידי הצמדה של צד אחד של הסרט למוט בעזרת קשר לולאה, והכנסת כפות הרגליים ללולאה שנוצרה בצידו השני.
בכך הסרט נוטל חלק מעומס משקל המתעמל ועוזר לו להרים את עצמו (על ידי תכונות האלסטיות של סרט הגומי) ביתר קלות ומספר גדול יותר של פעמים.
לחלופין, מתעמלים מנוסים יוסיפו לגופם משקל במטרה להקשות על התרגיל.
מתקני מתח לשימוש ביתי מגיעים לרוב בתור מוט שניתן לחבר למשקוף הדלת באמצעות הברגת לחץ.
בחדרי כושר לרוב המכשיר קיים בגרסה שמסוגלת להתחבר לסולם באמצעות ווים.
כמו כן קיים גם מכשיר מתח בעל משטח דריכה המחובר למשקולות שמספקות התנגדות נגדית למשטח שעליו עומד המתעמל ובכך מקלות עליו.
דבר זה מאפשר אימון במתח גם למי שברגיל מתקשה לבצעו.
יש מספר סוגים של תרגילים שניתן לבצע על מתקן המתח:
היתלות ממושכת ללא עלייה (Dead hang) - "תלייה פסיבית".
מתח רגיל (אחיזה ברוחב כתפיים) - עליית מתח העובדת בעיקר על השרירים הבאים: השריר הרחב גבי, שריר הזרוע, ושריר היד הקדמית.
מתח רחב - עליית מתח העובדת בעיקר על השרירים הבאים: השריר הרחב גבי, שרירי השכמות, והשריר הדו-ראשי.
מתח על יד אחת - מתח שדגש העבודה בו הוא על שרירי הזרוע.
מתח גב - מתח שונה במקצת משאר סוגי המתח האחרים.
בתרגיל זה המתאמן נמצא מלפני מוט המתח לעומת התרגילים האחרים שבהם נמצא המתאמן מאחורי מוט המתח.
בעליית המתח המתאמן עולה כשגופו מלפני המתח והמטרה היא להגיע בעזרת העורף עד מוט המתח.
התרגיל עובד על שריר הרחב גבי ושרירי השכמות.
מתח מתפרץ - בתרגיל הזה צריך המתאמן לעלות במצב שגם מתרחקים מהמוט ועולים לגובה של החזה(לעלות הכי גבוה שיכולים במתח).
מתחילים עם תנופה וישר עולים כמו מתח עד החצי ואז עולה לגובה החזה כשמתרחקים מהמוט כשעדיין מחזיקים במוט, ועושים תתרגיל הזה כמה פעמים, וזאת התחלה טובה לפני למידת עליית כוח.
התרגיל עובד על שרירי הגב החזה, העצמות ומה שבאזור.
מתח עליית כוח - בתרגיל זה על המתאמן לעלות מעל מוט המתח בכך שמתחיל בתרגיל מתח רגיל כשמגיע עד לגובה המקסימלי שהוא מסוגל להרים את עצמו (כשהמוט בגובה החזה) מסובב המתאמן את גב כפות ידיו ודוחף את עצמו מעל מוט המתח.
התרגיל עובד על השרירים הרגילים שעובד בתרגיל מתח רגיל, ובזמן הדחיפה מעל המוט פועלים השרירים התלת ראשי, הכתף הקדמית ושריר החזה.
המתח הוא אחד המתקנים שבהם מתחרים גברים בהתעמלות מכשירים.
לפי התקן שקבעה ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות, גובה המתח מעל פני הקרקע הוא 2.78 מטרים (או 2.60 מטרים מקצה המזרן), אורכו 2.40 מטרים וקוטרו 2.8 ס"מ.
המתח נכלל בתוכנית האולימפית כבר באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה, אולימפיאדת אתונה (1896).
בהמשך נכלל בה לסירוגין, ומאז אולימפיאדת פריז (1924) הוא חלק בלתי נפרד מהמשחקים.
אולימפיאדה מדינה אלוף אולימפיאדת אתונה (1896) הרמן ויינגרטנר אולימפיאדת סנט לואיס (1904)
אקינורי נקיאמה אולימפיאדת מינכן (1972) מיצו צוקהרה אולימפיאדת מונטריאול (1976) מיצו צוקהרה אולימפיאדת מוסקבה (1980) סטויאן דלצ'ב אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שינג'י מוריסואה אולימפיאדת סיאול (1988)
ואלרי ליוקין אולימפיאדת ברצלונה (1992) טרנט דימאס אולימפיאדת אטלנטה (1996) אנדראס וקר אולימפיאדת סידני (2000) אלכסיי נמוב אולימפיאדת אתונה (2004) איגור קאסינה אולימפיאדת בייג'ינג (2008) סין זואו קאי אולימפיאדת לונדון (2012) אפקה זונדרלנד התעמלות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) פביאן המבוכןאולימפיאדת טוקיו (2020)דייקי האשימוטו
המתעמלים אוחזים במתח במגוון דרכים אופייניות לענף ההתעמלות לטובת ביצוע התרגילים ושיפור האחיזה.
אחיזה רגילה - המתעמל מחזיק את המוט עם שתי ידיו, כאשר כל האצבעות מעל המוט, מלבד האגודל שאוחז את המוט מתחתיו.
אחיזה גבית - המתעמל אוחז במוט כאשר ידו מסובבת ומחזיקה את המוט בצד הרחוק מגופו.
אחיזה מעורבת - כל יד נמצאת במנח אחר, כאשר יד אחת מחזיקה באחיזה רגילה והיד השנייה באחיזה הפוכה.
האחיזה משמשת בעיקר לצבירת תנופה ותרגילים בהם המתעמל מבצע שחרור מהמוט.
קיין אקשטיין מאוסטרליה הוא אתלט מקצועי ששבר את שיא גינס בעליות מתח, כשהצליח להשלים 4,210 עליות מתח תוך 12 שעות בלבד, וכתוצאה מכך, גם שבר גם את השיא של 24 השעות.
הוא ביצע שש עליות כל דקה ב-10 שעות הראשונות, ואחר כך חמש עליות בשעתיים שנותרו לו.
אחרי שאיבד את השיא, שבר אותו שוב ב-2016 עם 7,620 עליות מתח.
לדברי אקשטיין, המניע למעשהו היה להעלות את המודעות להפרעות בכפיס המוח, שמתבטאות בבעיות עצביות במוח, ומהן סובל גם בנו של חברו הטוב ביותר.
מתחם הוא מושג בביוכימיה המתאר אלמנט של המבנה השלישוני של החלבון.
אלמנט המהווה מבנה יציב ועצמאי יחסית, כולל מספר מבנים שניוניים.
מספר מתחמים מרכיבים את המבנה הרביעוני של החלבון השלם.
על פי ההגדרה, מתחם חלבוני הוא יחידת קיפול עצמאי, דהיינו קיפולו מתרחש עצמאית וללא תלות בחלקי החלבון האחרים.
מתחם מסוים יכול להופיע במספר חלבונים שונים, קרובים אבולוציונית.
גודלו של מתחם אחד יכול לנוע בין 25 לבין מאות ואף אלפי חומצות אמינו.
לעיתים קרובות, למתחם קיימת פונקציה ביולוגית והוא מסוגל לפעול גם באופן עצמאי.
לדוגמה, ארבע יחידות הגלובין המרכיבות את ההמוגלובין.
עם זאת, פעילות ביולוגית אופטימלית מתקבלת בשילוב של האינטראקציות בין המתחמים השונים.
חלבונים רבים מורכבים ממספר יחידות של מתחמים זהים, הפועלים יחד, כמו ההמוגלובין.
במקרים אחרים, מתחמים מכמה סוגים שונים מתאגדים יחד ויוצרים חלבון מתפקד, לדוגמה האנזים ATCase, או האנזים פירוואט קינאז.
למתחם, בנוסף לתפקודו הביולוגי הספציפי (כגון זרחון, קטליזה, אקטיבציה והשבתה (- regulatory domain)), חשיבות רבה בתיווך אינטראקציות בין חלבונים, על ידי קישור למקטעים פפטידים בחלבון הנקשר, אך בעיקר על ידי קישור למתחמים אחרים בחלבון הנקשר.
הרעיון של המתחם הוצע לראשונה ב-1973 על ידי Wetlaufer בעיקר בעקבות לימודי קריסטלוגרפיה בקרני X של מבני האנזימים פפאין וליזוזים.
Wetlaufer תיאר לראשונה את המתחם כיחידה אשר הקיפול שלה מתרחש באופן עצמאי.
בשל היותם יציבים באופן עצמאי, ניתן בעזרת שיטות של הנדסה גנטית לצרף אל חלבון מסוים מתחם הלקוח מחלבון אחר, ובכך ליצור חלבון כימרי.
מתח מנוחה או פוטנציאל מנוחה הוא הפרש פוטנציאל חשמלי הנשמר בין שני צדדיו של קרום התא, דהיינו בין פנים התא לסביבתו החיצונית.
מתח מנוחה קיים כמעט בכל תא.
עם זאת הוא בעל חשיבות מיוחדת בתאים בעלי כושר התעוררות המסוגלים לייצר בקרומיהם דחפים אלקטרוכימיים, כמו למשל: תאי עצב ותאי שריר.
שינויים במתח קרום התא, אשר מוציאים אותו ממצב של מתח מנוחה, הם הבסיס ליכולת קבלת והעברת האותות בתאים אלה.
תזוזה של המתח לערכים חיוביים יותר ממתח המנוחה מכונה הפחתת קיטוב (בלועזית: דפולריזציה), ותזוזה לערכים שליליים יותר מכונה קיטוב יֶתר (בלועזית: היפרפולריזציה).
הערך של מתח קרום התא
ערכו של מתח קרום התא מושפע משינויים ספציפיים בחדירות קרום התא ליוני אשלגן, נתרן, סידן וכלור ומשינויים במפל הריכוזים של היונים המחוללים על ידי משאבות יונים, תעלות יונים וחלבונים ממברנלים אינטגרליים נוספים.
במצב מנוחה, פנים התא הוא שלילי לעומת הסביבה החיצונית.
מתח המנוחה אופייני לתאים שונים.
מתח מנוחה של תאי עצב הוא 70- מיליוולט (mV).
לתא שריר שלד גדול מתח מנוחה דומה, בתא שריר לב מתח המנוחה הוא 90- מיליוולט, בפוטורצפטור מתח המנוחה האופייני הוא 40- מיליוולט.
בחלק מתאי העצב והשריר (למשל בתאי שריר חלק) נמדדים מתחים אחרים בתחום 40- מיליוולט עד 60- מיליוולט.
מחוץ לזמן המנוחה של התאים, מתח קרום התא משתנה באופן מהותי כאשר מתחולל עירור של התא.
תא עצב שאינו פעיל יכול להישאר במצב המנוחה במשך זמן רב.
הוא יופעל רק בעקבות גירוי מתאים, אשר יגרום לשינויים במתח החשמלי של הקרום.
מתח קרום התא נמדד בעזרת מיקרו-אלקטרודה המוכנסת לתוך התא.
האלקטרודה דקה דיה למניעת הרס התא, קוטרה כחצי מיקרון.
חלקה החיצוני של האלקטרודה עשוי גליל זכוכית דקה וחלקה הפנימי מלא בתמיסה מוליכת חשמל.
המיקרו-אלקטרודה ואלקטרודה נוספת הנמצאת מחוץ לתא מחוברות למד מתח.
היווצרות מתח על קרום תאבאיור העליון ריכוז גבוה של אשלגן בתוך התא.
באיור האמצעינפתחה תעלת יונים בררנית למעבר אשלגן.
באיור התחתון משתווהתנועת היונים עם מפל הריכוזים לדחיה החשמלית של מעברם
קרום התא העשוי דו-שכבה ליפידית יוצר תווך הידרופובי שחומרים הידרופילים כגון יונים אינם יכולים לעבור דרכו ללא מתווכים.
בנוזל התוך-תאי, בציטוזול, קיים ריכוז גבוה של יוני אשלגן בהשוואה לנוזל החוץ-תאי.
במצב היפותטי דוגמת זה שמתואר באיור העליון ("היווצרות מתח על קרום תא") לא תתרחש השוואה של ריכוז יוני אשלגן מכיוון שקרום התא לא מאפשר את מעברם.
פתיחה של תעלת יונים בררנית המאפשרת מעבר של יוני אשלגן בלבד (איור אמצעי) תאפשר תנועה של אלו מתוך התא, שם הריכוז גבוה, אל מחוץ לתא, שם הריכוז נמוך.
מעבר היונים הטעונים במטען חשמלי חיובי יצור עודף במטען חיובי מחוץ לתא שיתבטא בהצטברות של יונים חיוביים בצד החיצוני של קרום התא והצטברות יונים שליליים בצד הפנימי של קרום התא.
המטען החשמלי החיובי מחוץ לתא דוחה מטענים חיובים ובהם יוני האשלגן עצמם ומופעל כוח מנוגד ליציאת יוני אשלגן.
מרגע שכוח הדחיה החשמלי משתווה לכוח שמניע את היונים עם מפל הריכוזים, התנועה נטו של יוני האשלגן אל מחוץ לתא תשתווה לאפס.
הפרש הפוטנציאל החשמלי שניתן למדוד בזמן שיווי המשקל בין הכוחות הוא פוטנציאל שיווי המשקל היוני של אשלגן או פוטנציאל נרנסט לאשלגן.
ניתן לחשב את פוטנציאל שיווי המשקל היוני לכל יון בעזרת משוואת נרנסט (על שם חתן פרס נובל לכימיה ולטר נרנסט):
כאשר הוא פוטנציאל שיווי המשקל היוני, קבוע הגזים, טמפרטורה בקלווין, מטען היון, קבוע פאראדיי, ריכוז היון מחוץ לתא ו- הוא ריכוז היון בתוך התא.
ליונים בגוף עם טמפרטורה נורמלית של 37 מעלות צלזיוס, ניתן לפשט את המשוואה על ידי חישוב מרבית מרכיביה מראש למעט היחס בין ריכוז היונים מחוץ לתא לריכוז היונים בתוך התא, למשל ליון בעל מטען חשמלי חיובי אחד כגון אשלגן () או נתרן ():
וליון בעל מטען חיובי כפול כגון סידן ():
ריכוז יוני האשלגן בתוך התא גדול בערך פי 20 מריכוזו מחוץ לתא, בתנאים כאלו על פי משוואת נרנסט פוטנציאל שיווי המשקל של אשלגן שווה ל 80- מיליוולט.
ריכוז יוני הנתרן בתוך התא קטן בערך פי 10 מריכוזו מחוץ לתא, לפי משוואת נרנסט הפוטנציאל לנתרן שווה לכ-61 מיליוולט (אין סימן מינוס ליד התוצאה מכיוון שהכוח שמופעל עקב ריכוז גבוה של קטיונים מחוץ לתא יגיע לשיווי משקל לאחר הצטברות מטען חיובי בתוך התא).
חישוב מתח קרום תא עם חדירות למספר יונים
קרום תא חדיר ליותר מיון אחד ולכן לא ניתן לחשב את המתח עליו בעזרת משוואת נרנסט.
יש לקחת בחשבון לא רק את היחס בין ריכוזי כל יון, אלא גם את שיעור החדירות היחסי של קרום התא לכל יון ואת מטענו של כל יון.
משוואת גולדמן-הודג'קין-כץ לוקחת בחשבון את כל אלו.
כך תראה המשוואה לחישוב מתח קרום תא תוך התייחסות לנתרן, אשלגן וכלור, היונים המשמעותיים ביותר ליצירת מתח בקרום תאי עצב ושריר:
כאשר הוא מתח קרום התא, ריכוז יון x בתוך התא () ומחוץ לתא () ו- חדירות הקרום היחסית ליון x.
היונים מסומנים כ- לנתרן, לאשלגן ו- לכלור.
אם חדירות קרום התא לשניים מהיונים תהיה אפסית, ישפיע על התוצאה רק היחס בין ריכוזי היון שכן עובר דרך הקרום, והמשוואה תצומצם לכדי זהות עם משוואת נרנסט.
מתח המנוחה של תאי עצב גדולים הוא בערך 90- מיליוולט.
כדי לקיים את המתח צריכים להתקיים שני תנאים בסיסיים, הבדל ביחס בין ריכוזי יונים מחוץ ובתוך התא, ואפשרות מעבר ליונים דרך קרום התא.
אנזים המכונה משאבת נתרן-אשלגן משתמש באנרגיה הגלומה באדנוזין תלת-זרחתי (ATP) כדי להעביר באופן אקטיבי דרך קרום התא יוני נתרן ואשלגן.
משאבת נתרן-אשלגן מעבירה יונים בניגוד למפל הריכוזים שלהם ומחזירות את התא למתח מנוחה.
בכל מחזור פעילות, המשאבה מעבירה 3 יוני נתרן אל מחוץ לתא ושני יוני אשלגן אל תוך התא.
משאבות אלו, הנמצאות בכל תא חי, יוצרות מפל ריכוזים הגדול כדי פי 10 יותר יוני נתרן מחוץ לתא ופי 35 יותר יוני אשלגן בתוך התא.
משאבות נתרן-אשלגן תורמות גם למתח הנבנה על קרום התא שכן בכל מחזור פעילות הן מוציאות שלושה קטיונים ומכניסות שני קטיונים ויוצרות מעבר נטו של מטען אחד חיובי אל מחוץ לתא.
בקרום התא נמצאות תעלות יונים דרכן "דולפים" בחזרה פנימה יוני נתרן ובחזרה החוצה יוני אשלגן בכיוון מפל הריכוזים.
במנוחה, חדירות הקרום לאשלגן גדולה בערך פי 100 מאשר חדירותו לנתרן, ולכן מתח המנוחה המחושב בעזרת משוואת גולדמן קרוב הרבה יותר לפוטנציאל נרנסט של אשלגן (94- מיליוולט כאשר ריכוז האשלגן בתא גדול פי 35) מאשר לפוטנציאל נרנסט של נתרן (61+ מיליוולט).
שיעור היונים שעוברים בפועל דרך קרום התא כדי שייווצר מתח הוא מזערי.
שיעור זה ושיעור דומה לו של יונים חיוביים הנכנסים ומשנים את מתח קרום התא עד 35+ מיליוולט יכול לעבור תוך פרק זמן קצר מאוד, המתח על הקרום יכול להשתנות תוך 1/10,000 שנייה.
מעבר יונים חיוביים אל מחוץ לתא גורם להצמדותם לדופן החיצונית של קרום התא ולהצמדות יונים שליליים לדופן הפנימית של קרום התא.
יתר היונים בתוך ומחוץ לתא ממשיכים לשמור על סביבה נייטרלית מבחינה חשמלית, על כמות זהה של יונים חיוביים ויונים שליליים.
קרום התא עצמו פועל כקבל שהודות לעובי הקרום יכול הקיבול שלו להגיע למיקרו-פאראד לסנטימטר מרובע.
עקרון האלקטרונטרליות גורס כי ברמה המקרוסקופית של התא בשני המדורים, הן בתוך התא והן מחוצה לו המתח הוא אפס.
זאת כיוון שתנודות היונים אשר יוצרות את המתח זניחות ביחס להרכב היוני של הסביבה החוץ תאית או הפנים תאית, אשר ממסך את התנודות בהרכב החשמלי, כך שמעבר היונים אינו טוען את הסביבה ואינו גורם בה לריאקציות אלקטרוכימיות.
דומה הדבר למערכת שבה שני מכלים של צבע מעורבב, אדום וכחול, המכילים כל אחד עשרות אלפי ליטרים של צבע מעורבב.
הפרדה של ליטר אדום אחד והעברתו ממכל אחד למשנהו לא תשפיע ברמה המקרוסקופית על ריכוזי הצבע במכלים מה שלא יגרור הבדל בצבע הנראה שלהם.
עם זאת ברמה המיקרוסקופית, המעבר עצמו של יונים בתעלות בממברנה, המשמשת כקבל, טוען אותה.
דבר הגורם להתפלגות מטען משני צידיה.
מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף - מתחם קיסרי הנמצא בפטרהוף על שפת המפרץ הפיני, זרוע של הים הבלטי, כ-29 ק"מ מסנקט פטרבורג.
מקור השם הולנדי: "Peterhof" – החצר של פיוטר.
עד שנת 1918 היה המתחם מקום מושבו של הצאר.
בזמן מלחמת העולם השנייה נכבש על ידי הגרמנים, אך עוד לפני הכיבוש הגרמני הועברו כשמונת אלפים פריטים וכ-50 פסלים לשטחים פנימיים של ברית המועצות.
לאחר המלחמה החלה מלאכת השיקום של המתחם שלא הסתיימה עד היום.
המתחם פתוח לקהל הרחב ומהווה מוקד משיכה לתיירים.
הארמון הגדול בפטרהוף, המשקיף על הים, נמצא במרכז המתחם.
הארמון הראשון נבנה בשנים 1724–1725, והוא נבנה מחדש בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה בשנים 1747–1752 בהתאם לתוכנית של ברתולומאו רסטרלי.
הגן העליון (הדרומי) כולל חמש מזרקות המפוזרות בגן.
הידועה בהן - מזרקת "נפטון".
המזרקה המקורית נבנתה בשנת 1736. במרכזה היה פסל של נפטון והכרכרה שלו הרתומה לדולפינים וסוסים.
בשנת 1797, לאחר עבודות שיקום, הוחלף הפסל.
הפסל החדש נבנה בנירנברג עוד בשנת 1658 לזכר סיום מלחמת שלושים השנים.
התוכנית הייתה להציב את הפסל והמזרקה במרכז העיר, אך לאור בעיות באספקת מים, המזרקה פורקה והוכנסה למחסן.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה רכש את המערכת בהיותו באירופה, במטרה להציב אותה בארמונו בגטצ'ינה, אלא שגם שם עקב קושי באספקת כמות מים שנדרשה הדבר לא בוצע.
בסופו של דבר, המערכת הוצבה בגן העליון של פטרהוף.
מהכרכרה המקורית נשארו עד היום רק שני דולפינים ומספר פסלונים נוספים.
סביב נפטון הוקמו פסלים של זוגות פרשים על סוסי מים ושמונה דולפינים נוספים.
הגן התחתון הוא מתחם המזרקות הגדול בעולם.
הוא משתרע על שטח של מעל 1000 דונם שבו פזורות עשרות מזרקות משולבות בגן הפועלות ללא צורך במשאבות, אלא רק על ידי הסתמכות על מעיינות טבעיים.
הגן מתוכנן סביב שתי דרכים המצטלבות זו בזו.
כל השבילים הראשיים שבו יוצאים אל המפרץ או מסתיימים במזרקה.
עקרון הסימטריה נשמר בקפדנות בתכנון.
הציר המרכזי הוא הקסקדה הגדולה ותעלת הים.
במרחקים שווים מהציר נמצאות המזרקות "אדם" ו"חוה", המפלים "הר השחמט" ו"הר הזהב", ארמון מונפלזיר וביתן הארמיטאז'.
מזרקות אדם וחווה - סמליות המזרקות פורשה בפשטות כבר מההתחלה: אדם וחווה המקראיים, אבות המין האנושי, הם אלגוריות של פיוטר ויקטרינה, הקיסר, אבות האימפריה הרוסית.
פרשנות אלגורית זו פותחה בתקופת שלטונה של יקטרינה הראשונה, שהמזרקה השנייה נבנתה בהוראתה.
מזרקות אדם וחווה הן היחידות בפיטרהוף ששמרו על עיטורן הפיסולי המקורי; הן לא השתנו במשך כמעט 3 מאות שנים.
המפל הגדול - המרכז של מערכת המזרקות בפטרהוף.
הוא ייחודי לאור כמות המים, עיצוב וכמות המזרקות המרכיבות אותו.
המראה הנוכחי הוא תוצאה של עיצוב שנמשך כ-100 שנים.
בניית המפל החלה בשנת 1716 והוא הופעל לראשונה בשנת 1721, בנוכחות פיוטר הגדול.
המפל כולל גם שתי מערות הקשורות למערכת המזרקות על ידי גרם מדרגות מעוצב ומעוטר בפסלים.
מתחתית המפל יוצאת תעלת מים המקשרת את בריכת המפל עם הים.
בסך הכול כולל המפל 138 עמודי מים.
בשנת 1995 הסתיימה עבודת שיקום המפל והוא הופעל מחדש במלוא עוצמתו.
המזרקה המרכזית - מזרקת "שמשון" המתארת את שמשון הנלחם באריה.
בהתאם לתכנון המקורי, במרכז המזרקה היה צריך להיות הרקולס הנלחם בהידרה מלרנה.
ככל הנראה, בעקבות ניצחון הרוסים על השוודים בקרב פולטבה הוחלט להחליף אותו בשמשון הנלחם באריה - לאור האריות שבסמל שוודיה.
הפסל הוצב בשנת 1735 לקראת חגיגות ה-25 לניצחון בקרב האמור.
הפסל הראשון היה עשוי מעופרת בהתאם לתכנון של ברתולומאו רסטרלי.
בשנת 1801 הפסל החדש היה מארד.
הוא אבד במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 הוצב פסל חדש.
עמוד המים של המזרקה עולה לגובה של 21 מטר.
מזרקות רומיות - מהווה העתק מזוג מזרקות שהוצבו בכיכר מול בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
המזרקות נבנו בשנת 1739 מעץ ועופרת.
בשנת 1763, בהתאם לתכנון של ברתולומאו רסטרלי, נבנו המזרקות מחדש וחלקי העץ נצבעו בצבע שיש.
בשנת 1800 הם נבנו מחדש משיש, בזלת ועופרת.
עמוד המים של המזרקות עולה עד לגובה של 10 מ'.
מפל השחמט - מפל מים על רקע ריבועים שחורים ולבנים.
בחלק העליון נמצאת מערה עם שלושה דרקונים שמפיהם יוצאים שובלי מים.
המפל בנוי מארבעה משטחים ובחלק התחתון נמצאת בריכה עגולה.
משני צדי המפל נבנו מדרגות מעוטרות בפסלים לבנים.
ארמון מונפלזיר - ארמון הקיץ של פיוטר הגדול, נבנה במהלך 1714–1723. פיוטר הגדול בעצמו החליט על מיקום הארמון, על שפת המפרץ, ועל התכנון הפנימי של הארמון.
מבקרי הארמון יכולים לראות את הפריטים האישיים של הצאר.
בארמון נמצא אוסף תמונות של ציירי המאה ה-17 והמאה ה-18 שרכש הצאר.
כמו כן נאספו בארמון דוגמות של כלי מטבח וזכוכית מתקופתו.
עיטור חדרי הארמון מהווה דוגמה לעיצוב של תחילת המאה ה-18.
פיוטר הגדול אהב מאוד את הארמון שהוצב בהתאם לטעמו האישי ובילה בו תקופות ארוכות.
לאחר תקופת יקטרינה הגדולה לא היה הארמון בשימוש והפך למקום שהוקדש לזכרו של פיוטר הגדול.
בניין יקטרינה - ארמון שבנה ברתולומאו רסטרלי במהלך 1747–1759 לצורכי קבלת פנים, נשפים ותערוכות, קרוב לארמון מונפלזיר בחלק המזרחי של הגן התחתון.
אף על פי שנבנה בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה, הוא נושא את שמה של יקטרינה הגדולה.
מבניין זה היא החלה את ההפיכה השלטונית של 28 ביוני 1762. בחדרים הרשמיים של הארמון נמצאים עתה תערוכת רהיטים ואוסף דברי ערך צרפתיים.
המיצג העיקרי של הארמון הוא מערכת כלי אוכל בת 4500 פריטים מהמאה ה-19 שהייתה בשימוש בארמון החורף ובארמון הגדול בפטרהוף.
ארמון מרלי - נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-18. קיבל את שמו ממעון של מלך צרפת במרלי-לה-רוא.
תחילה היה מתוכנן לבנות בניין חד-קומתי אך בסוף התווספה קומה נוספת.
הבניין כלל 12 חדרים מעוטרים.
שימושו של הבניין היה למגורי אצילים שהיו מגיעים למתחם.
כבר במחצית המאה ה-18 החלו לנצל את הבניין לאיסוף פריטים של פיוטר הגדול.
האוסף הנוכחי של הארמון כולל בגדים מקוריים של פיוטר הגדול, ספרים מהספרייה שלו, כלי אוכל ותמונות שאסף.
מתחם געשי או קבוצה געשית היא חבל גאולוגי המורכב ממקבץ של הרי געש או מבנים געשיים סמוכים זה לזה הקשורים באמצעות מקור געשי משותף.
מבנים חדשים אלה עשויים להיווצר לא רק על קרקעית הקלדרה אלא גם בשוליה, ויוצרים "מתחם קלדרה".
המבנים החדשים במתחם הקלדרה נחשבים הרי געש בזכות עצמם, אף שהם ניזונים מאותו מקור געשי.
אחד ממתחמי הקלדרה הקשורים לתחילת המחקר הוולקנולוגי הוא סומה-וזוב, מזרחית לנאפולי.
מתחם זה נוצר לאחר התמוטטות תקרת תא המאגמה של סומה לפני כ-17,000 שנים, והחרוט של וזוב צנח אל מרכז הקלדרה.
שוליה התלולים של קלדרת סומה הקיפו את וזוב כמעט מכל עבריו – עד להתפרצותו העזה בשנת 79 שהרסה חלק מהם.
כיום מקיפים שרידי סומה את וזוב בחצי עיגול בצפונו ובמזרחו.
קלדרה מקננת היא קלדרה, שנוצרה בתוך קלדרה קודמת.
קלדרה מקננת כזו מרכיבה את קמפי פלגריי באיטליה, בתחום הקשת הגעשית של קמפניה בשולי מפרץ נאפולי.
הקלדרה הראשונה של קמפי פלגריי נוצרה בהתפרצות געשית שהתרחשה לפני 39,000 שנים, והשנייה – לפני 15,000 שנים.
מתחמים געשיים עשויים להתקיים במיקומים טקטוניים שונים: בשולי לוח – כמקבץ של איים געשיים והרי געש של קשת איים ימית או יבשתית, ובתוכם.
ברמות געשיות פנים-לוחיות עשויים כמה מתחמים געשיים להצטרף לחגורה געשית שבה מאות ואף אלפי הרי געש בשטח של עשרות אלפי קמ"ר, דוגמת החגורה הגעשית הטרנס-מקסיקנית (Trans-Mexican Volcanic Belt).
כמה רמות געשיות גדולות כאלה מכילות מתחמים געשיים גדולים במיוחד וריכוזים קטנים יותר של שדות געשיים הקשורים כנראה לבקעים גדולים.
מתחם קראן-לוס ונאדוס (Carrán-Los Venados) בדרום צ'ילה – קבוצה של חרוטי סקוריה, מארים והרי געש שכבתיים קטנים, הממוקמת מעל צומת של העתקים המצויים בקרום דק.
מתחם בושוולד (Bushveld Igneous Complex) בדרום אפריקה – מתחם המשולב משני מקטעים – מזרחי ומערבי – שנוצרו בתחילת הרביעון לפני כ-2 מיליון שנים.
המתחם – ששטחו 65 אלף קמ"ר – מורכב מלופוליתים בעובי של 7-9 ק"מ.
מתחם אקאן (Akan) באי הוקאידו, יפן – מתחם קלדרה.
מתחם אנטילנקה (Antillanca) בצ'ילה – קבוצה של חרוטי סקוריה, מארים והרי געש שכבתיים קטנים באזור עתיר מעיינות חמים.
מתחם בנדה בים בנדה – מורכב מעשרה איים געשיים קטנים.
מתחם דאצ'ט-אי-נוואר באפגניסטן – מורכב מ-15 כיפות געשיות.
מתחם דייסטסוזאן (Daisetsuzan) בהוקאידו, יפן – מתחם קלדרה הידוע במעיינות החמים ובפומרולות הרבים שבתחומו.
הר מיגר (Mount Meager) או "מתחם מיגר" (Mount Meager Volcanic Complex) בקולומביה הבריטית – מאסיב געשי לא יציב שהיווצרותו החלה בפליוקן.
המתחם מורכב מלפחות 4 הרי געש שכבתיים, שגילם יורד מדרום לצפון.
ההתפרצות האחרונה שנרשמה בו – לפני כ-2,350 שנים – דמתה באופייה להתפרצות הר סנט הלנס ב-1980.
מתחם טולבצ'יק (Толбачик) בקמצ'טקה – הר געש בשדה הגעשי קליוצ'בסקוי (Ключевской группе), הגבוה והפעיל ביותר בחצי האי, מורכב משלושה חרוטים.
התפרצותו ב-1975/6 נחשבת להתפרצות ההיסטורית העזה ביותר – לא רק במתחם אלא בקמצ'טקה כולה.
בצפון-מזרח רמת הגולן מצוי מתחם געשי הכולל שניים מהרי הגעש של קו התלים הישראלי: הר אביטל בדרום והר בנטל בצפון.
שני הרי הגעש ניזונים מאותו מקור געשי.
הר בנטל נוצר כאשר מאגמה – שהצטברה מתחת להר אביטל – לא הצליחה לפרוץ מלועו.
התפרצות צדית יצרה את הקלדרה בהר אביטל, ומצפון לה נוצר חרוט הסקוריה של בנטל.
התרחשות זו נקבעת על-פי יחסי השדה של קילוחי הלבה, המאפשרים לקבוע שהתפרצות הר אביטל קדמה להתפרצות הר בנטל.
מתחם אל-פאשה הוא מתחם של מבנים בעיר התחתית של חיפה הכולל בית מגורים גדול ומפואר וחמאם שנבנו במאה ה-19 על גבול העיר העתיקה של חיפה שנבנתה בימי דאהר אל-עומר בקרבת השכונה היהודית חארת אל-יהוד.
המתחם שוכן ברחוב "חמאם אל–פאשה" (מדרום לשדרות הפלי"ם) הקרוי על שמו של מוסטפא פאשה אל-ח'ליל שהיה ראש עיריית חיפה בין השנים 1903-1885 והיה בן למשפחה מוסלמית עשירה ורבת השפעה בחיפה.
מוסטפא פשה בנה את החמאם ממזרח ובצמוד למבנה המגורים של המשפחה.
מבנה המגורים הוא בעל שתי קומות, קומת הקרקע שימשה כבית מסחר, הקומה השנייה שימשה למגורי המשפחה.
המבנה בנוי אבני כורכר מסותתות, והוא כלל גג רעפים (שלא שרד), מרפסות מקושטות בעמודי שיש, חלונות עם קשתות, מרצפות מעוטרות.
הקירות בקומה השנייה עוטרו בציורי קיר.
שרידים מעטים מציורים אלה ניתן לראות עד היום.
בקומת הקרקע יש עדיין שרידים מאכסדרה מעוטרת בקשתות.
מדרום למבנים נמצאים שרידי מבנים שנשארו מהתקופה העות'מאנית.
במבנה שכן גם בית תלמוד תורה וגן ילדים ליהודי חארת אל-יהוד.
מוסדות יהודיים אלה פונו מהבניין ביום 18 ביולי 1938 יחד עם פינוי תושבי חארת אל-יהוד בעקבות מאורעות 1939-1936.
המבנים היו בבעלות משפחת אל-ח'ליל עד מלחמת העצמאות.
על משפחת אל-ח'ליל נמנים גם בנו של מוסטפא פאשה אברהים אל-ח'ליל שהיה ראש העירייה בין השנים 1913-1911 ונרצח ליד הבית בשנת 1937 על ידי שליחי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, וכן חסן שוכרי שנישא לבתו של מוסטפא פאשה והיה ראש העירייה במשך שנים רבות.
בישיבת מועצת העירייה שהתקיימה ב-14 בספטמבר לאחר שאברהים אל-ח'ליל נרצח הציע דוד הכהן לשנות את שמו של רחוב חמאם אל-פאשה ולקרוא לו על שם הנרצח, ההצעה אושרה בישיבה אבל מעולם לא מומשה.
לבני משפחת אל-ח'ליל הייתה חלקת קברים נפרדת שיועדה רק לבני המשפחה.
חלקת הקברים שוכנת מול כיכר פייסל בצומת הרחובות דרך העצמאות ודרך חטיבת גולני.
בחלקה יש מצבות מפוארות מעוטרות בתבליטים וכתובות.
במסגרת תוכניות הבנייה של עיריית חיפה בעיר התחתית יועד מבנה בית המשפחה להריסה.
מאבק ציבורי למען שמירת המבנה מנע את הריסתו.
בשנת 1982 במסגרת תוכנית של ראש העירייה אריה גוראל להחיות את המקום, נעשתה פנייה אל עמרי ניצן ונעם סמל מנהלי תיאטרון חיפה להקים במת תיאטרון במבנה.
תכנון פנים המבנה והתאמתו לצורכי התיאטרון נמסר לאדריכל אמנון גלפמן.
התוכנית כללה שני חללים מרכזיים, אחד לצורך הקמת מועדון והשני לצורך במת התיאטרון.
בחלל זה נעשתה חפירה לעומק כדי לאפשר הקמת אולם מדורג, בנוסף הוסר קיר שחילק את החלל לשניים ובמקומו נבנתה קורה שחיברה בין שתי קשתות.
בעת החפירה הסתבר שלמבנה אין יסודות.
חדרי האיפור של השחקנים הותקנו בתחילה במבנה זמני שהוצב מחוץ למבנה.
בשלב השני הוסב חדר בחזית המבנה ששימש לפני כן כבית כנסת לשמש כחדרי איפור.
בעת הפתיחה של המבנה לפעילות תרבותית הכיל המבנה את "במה 2" ששימשה להעלאת מופעים אינטימיים וכחלק מתוכנית המנויים של התיאטרון האולם היה בעל 181 מקומות.
בחלל השני הוקם מועדון ל"שירי ארץ ישראל" שנקרא "מסבאת אל פאשה" והיה בבעלות ראובן גרוס.
הצגת הפתיחה של התיאטרון התקיימה באפריל 1983 עם המחזה של את'ול פוגארד "האי" בהשתתפות השחקנים מכרם ח'ורי ויוסוף אבו ורדה.במה 2 פעלה ברציפות עד לסגירתה בשנת 2003. המחזה האחרון שהוצג היה "סופמשחק" של סמואל בקט.
מועדון אל-פאשה פעל מספר שנים עד שנסגר.
חלל המועדון שימש באמצע שנות התשעים כנגריה של התיאטרון, בשנות האלפיים הוקם בחלל זה מועדון ריקודים בשם "מועדון הלונה".
מועדון זה נסגר לפעילות בפברואר 2011. בחזית המבנה הפונה לשדרות הפלי"ם שוכנים בית קפה.
מבנה החמאם שימש כפאב ומועדון לילה שאינם פעילים יותר.
מתחם דאלי הוא מוזיאון המוקדש ליצירות של סלבדור דאלי בפריז.
המוזיאון נמצא על גבעת המונמארטר ליד כיכר טרטרה, ובו יותר מ-300 עבודות המהוות את האוסף הגדול ביותר בצרפת של יצירות דאלי.
האוסף מבוסס ברובו על יצירות מקוריות שיצר דאלי: מאות ציורים, 25 פסלים, ליטוגרפיות, תחריטים מיוחדים, מנורות ורהיטים.
בין השאר מוצגים במוזיאון אוסף ציורי 12 שבטי ישראל שצייר לרגל מלאת עשרים וחמש שנים למדינת ישראל, וציורים שהכין בהשראת הספרים אליס בארץ הפלאות ודון קישוט.
הפסל המקורי של "פיל החלל" המפורסם, "חילזון הזמן", איור בהשראת הספר "משה והמונותאיזם" (משה האיש ואמונת היחוד) של זיגמונד פרויד והציור המפורסם חלום שנגרם עקב מעופה של דבורה סביב רימון כשנייה לפני ההתעוררות.