tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר 1961 דוכאה הפגנה למען עצמאות אלג'יריה באלימות.
על פי אמדנים שונים, בין 32 ל-325 איש נטבחו בידי המשטרה של פריז, תחת הנהגתו של מוריס פאפון.
החל מ-22 במרץ 1968, תנועת סטודנטים חשובה הניעה את הקמת אוניברסיטת ננטר.
התנועה עוררה והלהיבה הפגנות ברובע הלטיני, שהידרדרו לאלימות.
הפולמוס, שקיבל את צורתו על רקע תנועות אחווה בין-לאומיות של צעירים ואידיאליסטים שרצו "לשנות את העולם", הפך במהרה למשבר פוליטי וחברתי לאומי.
ב-13 במאי נאספה תהלוכה גדולה בת 800,000 איש כדי למחות נגד האלימות המשטרתית.
ב-30 במאי, בהפגנת תמיכה בממשלת דה גול, נאספו כמיליון איש בין כיכר האטואל לכיכר הקונקורד.
לאחר שני חודשי המולה ואי סדר, הצביעו הפריזאים בהמוניהם לטובת הגנרל דה גול, בהצבעה שנערכה ב-22 וב-29 ביוני, והסדר הושב על כנו.
יורשו של שארל דה גול, ז'ורז' פומפידו, גילה עניין בפיתוח הבירה.
שמו וחותמו חקוקים במבנה בו שוכן המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית והספרייה הציבורית למידע, וכן בדרך המהירה העוברת בגדה הימנית.
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, הנשיא הבא, לא חלק עם קודמו את השאיפה למודרניזציה רדיקלית של העיר; הוא הטיל ספק בנחיצות הפרויקט שתוכנן עבור אזור לה אל, וקטע חלקית את פרויקט הכביש המהיר שתוכנן לגדה השמאלית.
בשנת 1976 הסכימה המדינה, לראשונה מאז 1871, להעניק אוטונומיה מוניציפלית לבירה.
ב-1977 נבחר הגוליסט ז'אק שיראק לכהונה כראש העיר של פריז, משרה אליה נבחר עוד מספר פעמים, ובה החזיק עד 1995. בקדנציה הראשונה של הנשיא מיטראן עברה העיר רפורמה בהתאם לחוק הביזור, מ-31 בדצמבר 1982: החוק העניק לכל רובע בבירה עירייה ומועצה מוניציפלית עצמאיות, שאינן נבחרות עוד על ידי עיריית פריז.
בשנת 1991 סווגו גדות הסן, מגשר סולי ועד גשר ינה, כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו, תחת הכותרת של משלב ייחודי של נהר ועיר, עם אנדרטאות שרובן יצירות מופת אדריכליות בקנה מידה עולמי.
לאחר ז'אק שיראק, שנבחר לנשיא הרפובליקה במאי 1995, כיהן ז'אן טיברי כראש העיר, ותקופת כהונתו זכורה בעיקר במעורבותו בפרשיות שחיתות פוליטית שפשו בצרפת באותן שנים.
בשנת 2001 נבחר הסוציאליסט ברטראן דלנואה לכהן כראש העיר.
הוא היה לפוליטיקאי הצרפתי הבכיר הראשון שהכריז על נטייתו המינית כהומוסקסואל.
במהלך כהונתו הוא נבדל מקודמיו בשאיפתו לצמצם את זיהום האוויר ותנועת כלי הרכב בבירה, לטובת תחבורה ציבורית ומיזם "אופניים חופשיים" שאפשר לפריזאים להשתמש באופניים מושכרים במחיר מוזל ובנוחיות על ידי פיזור רב של תחנות השכרה בכל רחבי העיר.
הוא ארגן בפריז אירועים תרבותיים גדולים וססגוניים, דוגמת "לילה לבן" (Nuit Blanche) או "החוף של פריז" (פארי פלאז'), בו נהפך חלק מגדות הסן לחוף ים מאולתר.
בנובמבר 2012 עלתה תוכנית לכבות את האורות משעה 1:00 עד 7:00 בבוקר כדי לחסוך אנרגיה, דבר שנתקל בהתנגדות מצד סוחרי העיר.
בשנת 2014 נבחרה הסוציאליסטית ילידת ספרד אן הידלגו, לכהן כראשת העיר ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה של העיר שנבחרה לעמוד בראשותה.
ב-2020, נבחרה לכהונה נוספת של 6 שנים.
ב-13 בנובמבר 2015 נהרגו יותר מ-120 אנשים בסדרת פיגועים בעיר.
ב-15 באפריל 2019 פרצה שרפה בקתדרלת נוטרדאם בעיר.
בשריפה לא היו נפגעים אך נגרם נזק רב והגג והצריח נהרסו כליל.
פריז שוכנת בצפון-מערב צרפת, בלב מישור האגן הפריזאי הגדול, על גדות הנהר סן, כ-375 קילומטר מזרחית משפכו לתעלת למאנש.
שני איים בנהר סן מהווים את ליבה ההיסטורי של העיר: איל דה לה סיטה במערב ואיל סן לואי הקטן במזרח.
משם מתפרשת פריז בצורה לא שווה, כשהאזור הצפוני, שבגדה הימנית, תופס שטח כפול כמעט מזה הדרומי, שב.
השטח המיוער של פריז משתרע על פני רמה שלישונית, המגיעה לשיאה בגבעות הנמשכות מצפון-מערב לדרום-מזרח, ומתנשאות לגובה של 200 מטרים.
בתחום העיר מצויות כמה גבעות, שהגבוהות מביניהן הן גבעת מונמארטר וגבעת טלגרף (128 מטרים).
שטחה של פריז הוא 105.4 קמ"ר, כששטחה העירוני ללא יער בולון ויער ונסן הוא 86.928 קמ"ר.
המרחק הארוך ביותר ממזרח למערב הוא 18 ק"מ, ומצפון לדרום 9.5 ק"מ.
פריז היא העיר ה-113 בגודלה מבחינת שטח מבין 36,782 ערי צרפת, דבר המסביר את צפיפות האוכלוסין הגדולה בה .
לשם השוואה, שטחה של ניו יורק הוא 786 קמ"ר, שטחה של ירושלים הוא 125 קמ"ר ושטחה של לונדון רבתי 1,572 קמ"ר.
המקום הנמוך ביותר נמצא ליד הסן (26 מטרים מעל גובה הים) והמקום הנמוך ביותר הפתוח לציבור הוא בגובה 30.5 מטרים מעל פני הים (ברובע ה-15, בפינת הרחובות לה-בלנק וסאן שרל).
המקום הגבוה ביותר בעיר, 148.48 מטרים מעל פני הים נמצא ברובע ה-20, ברחוב טלגרף.
גבעות נוספות ידועות בעיר הן:
מונמארטר – 129 מטרים מעל פני הים (ברובע ה-18)
בלוויל – 122 מטרים מעל פני הים (ברובע ה-19, ליד פלאס דֵה־פֵט)
בוט דה־שומון Buttes de Chaumont – בגובה 101 מטרים מעל פני הים (ברובע ה-19)
בית הקברות פר לה שז Père Lachaise ליד הקולומבריום 95 מטרים מעל פני הים
מונפרנאס – 65 מטרים מעל פני הים
גבעת סנט ז'נבייב – 61 מטרים מעל פני הים (כיכר הפנתאון, ברובע ה-5)
כיכר שארל דה גול – 58 מטרים מעל פני הים (שער הניצחון, ברובע ה-8)
העירייה פרסמה מדריך התנהגות למצב של הצפה.
עבור כל רובע (פרט לארבעה, ראה מטה) קיימת מפה מפורטת לסיכויי הצפה של הרחובות והמרתפים (קבצים ניתנים להורדה באתר העירייה).
בפריז אקלים ימי (Oceanic climate): השפעת האוקיינוס מאוזנת ומתורגמת לקיצים קרירים יחסית (C° 18 בממוצע), חורפים מתונים (עם C° 6 בממוצע), עם גשם לעיתים תכופות בכל עונות השנה ושינויים במזג האוויר.
הגשמים אינם נחשבים למרובים באזור זה (641 מילימטרים), ויורדים כמעט בצורה שווה במשך כל חודשי השנה.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בפריז, ב-10 בדצמבר 1879 – C° 23.9−.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה C° 42.6, ב-25 ביולי 2019.
מאז שנחקק חוק 10 ביולי 1964, שארגן מחדש את האדמיניסטרציה של אזור פריז, ונכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1968, העיר פריז היא בו זמנית מחוז וקהילה (Commune).
בראש מינהל העיר עומד ראש עיר נבחר ובראש מינהל המחוז מעמידה הממשלה מושל מחוז (Préfet de Paris) וכן נציב משטרה (Préfet de police).
מאז 1790 פריז היא העיר הראשית (Chef-lieu) של מחוז הסן.
בניגוד למטרופולינים צרפתיות אחרות, אין מערכת מיסוי משותפת לפריז ולפרווריה.
בולטת העובדה כי שטח העיר פריז כולל את מרכז המטרופולין הפריזאית בלבד, בניגוד למטרופולינים אחרות בעולם.
למחוז העיר פריז תת־חלוקה נוספת מעבר לקומונה שמרכיבה אותו.
הקומונה מחולקת ל-20 רבעים מוניציפליים שנוצרו בזמן הרחבת גבולות העיר בשנת 1860, והחליפה את החלוקה הקודמת של פריז ל-12 רבעים.
הסטטוס של פריז השתנה מספר פעמים.
בין 26 במרץ ל-22 במאי 1871 היא הייתה מקום מושבו של כוח מהפכני: הקומונה הפריזאית, יחד עם המועצה שנבחרה באופן דמוקרטי, שלטו בעיר.
הרפובליקה הצרפתית השלישית נוהלה בתחילה בידי שמרנים שחששו מפני ניהול דמוקרטי.
אלו חוקקו את חוק 5 באפריל 1884, שהעניק את הכוח הביצועי בעיר למושל המחוז (מושל מחוז הסן) ואת כוח השיטור לנציב המשטרה.
מועצת העיר, שנבחרה בבחירות מוניציפליות, מינתה בכל שנה נשיא, שתפקידו ייצוגי בעיקרו.
לפריז לא היה, לפיכך, ראש עיר.
תקציבה של העיר אושר ישירות על ידי המדינה.
מועצת העיר פריז כוננה על פי החוק של 31 בדצמבר 1975 (שנכנס לתוקפו לאחר הבחירות המוניציפליות של 1977).
מועצה זו משמשת בו זמנית מועצת העיר ומועצת המחוז, והיא מונה 109 איש, שממנים את ראש העיר.
לוועדות הרבעים, שלראש העיר ולמועצת העיר כוח שווה בבחירת חבריהן, תפקיד מייעץ.
נציב המשטרה, שמתמנה בידי המדינה, אחראי על כוחות המשטרה של העיר.
צפיפות האוכלוסין בעיר פריז הייתה 20,806 תושבים לקמ"ר בשנת 2007. לשם השוואה, צפיפות האוכלוסין במנהטן היא 25,846 תושבים לקמ"ר (לפי סקר משנת 2000).
פריז היא אחת הצפופות שבערי אירופה ואמריקה, וצפיפותה דומה יותר לזו של ערי המזרח הרחוק.
הרובע הצפוף בפריז הוא הרובע האחד-עשר, שצפיפות האוכלוסין בו (נכון לשנת 1999) היא 40,672 נפשות לקמ"ר, ובשכונות מסוימות בו הצפיפות מגיעה ל-100,000 נפשות לקמ"ר.
העלייה הרציפה במחירי הדיור בפריז מסבירה את התחלופה הנמשכת של האוכלוסייה הענייה והמעמד הבינוני במעמד חדש ומבוסס יותר.
תהליך זה של החלפת אוכלוסיות ניכר במגלופוליסים רבים בעולם, כגון לונדון או ניו־יורק.
המונח בּוֹבּוֹ – הלחם של המילים בורגני בוהמייני – מציין את המעמד העליון החדש של העיר ואת הקצנת הפערים החברתיים ברבעים שנחשבו עד לא מזמן לעממיים: הרובע העשירי, למשל, או קומונות סמוכות באזור הפרוורים, כמונטרויי או סֶן־סָן־דֶני.
אך אם בפריז דבק דימוי של "עיר של עשירים", עם שכבה חברתית מבוססת, מצבה החברתי בפועל נותר קוטבי ביותר.
ההבדלים הסוציאליים באים לידי ביטוי, כבעבר, בין תושבי מערב העיר (המבוססים) לבין אלו שבמזרח.
כך, הצהרת ההכנסה הממוצעת ליחידת צריכה ברובע השביעי בשנת 2001, הרובע העשיר ביותר של פריז, עמדה על 31,521 אירו, כמעט כפליים מול זו של הרובע התשעה-עשר, שעמדה על 13,759 אירו בלבד, וקרובה להכנסה בפרוור סן־סן־דני; 13,155 אירו.
הרבעים השישי, השביעי, השמיני והשישה-עשר מדורגים בין עשר הקומונות בעלות ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר, לעומת הרבעים העשירי, השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים, שמשובצים גבוה ברשימת הקומונות העניות באזור איל־דה־פראנס.
לעוני בפריז נוכחות בולטת: 12% מהמשפחות הפריזאיות, כ-210,000 איש, חיים מתחת לסף העוני, שעומד על 670 אירו לאדם לחודש, כפי שנקבע על ידי המכון הלאומי לסטטיסטיקה (INSEE).
ניתן להיווכח, כמו כן, בתהליך גטואיזציה אתנית וחברתית של מספר רבעים.
למעשה, ההרכב החברתי של מספר רבעים עניים במזרח העיר (כמו הרבעים ה-18 וה-19) זהה להרכב הפרוורים הסמוכים להם, המהווים מעין הארכה שלהם; באופן דומה, הרובע השישה-עשר ממשיך בפרוורים האמידים שממערב לו.
ברבעים השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים מרוכזים כ-40% מעניי העיר.
בלמעלה ממחצית הדירות בפריז אין יותר משני חדרים (58.1% מהדירות, על-פי נתונים משנת 1999).
עובדה זו מסבירה חלקית את המספר הגבוה של רווקים וזוגות שמאפיינים את העיר.
שטח הדירות הקטן ומחירן הגבוה מקשים על רכישתן, ומשפחות רבות מעדיפות בשל כך לגור בפרוורים.
זאת משום שיופיים של כמה מהרבעים אינו מצליח לפצות על חוסר הנוחות שבמגורים בהם: הלחץ, הצפיפות, זיהום האוויר, הלכלוך ברחובות, חוסר הביטחון ויוקר המחיה.
המגורים הציבוריים המוגנים (Logement Social) תופסים מעט יותר מ-17% מנפח הבנייה העירונית אך כמות זו מפוזרת בצורה לא שוויונית בעיר: בעשרת הרבעים הראשונים שבמרכז פריז, רק 6% מהמבנים שייכים למגורים ציבוריים של העיר, שהם 23% מסך הדיור הציבורי בה.
ברבעים ה-13, ה-19 וה-20 היו 96,000 יחידות בשנת 1999, כלומר, 47% מהמגורים הציבוריים מרוכזים בשלושה רבעים בלבד.
אם מצרפים אליהם את הרבעים ה-12, ה-14, ה-15 וה-18 נוכחים לדעת ש-81% מהדיור המוגן מרוכז בפריפריה הדרומית והצפון-מזרחית של פריז.
פריז ממוקמת במקום התשיעי במדד הערים היקרות בעולם, ביחס למגורי היוקרה שבה: 12,600 אירו למ"ר בשנת 2007 (לעומת 36,800 אירו בלונדון, היקרה ביותר).
כפי שנקבע בחוק הצרפתי, מפקדי האוכלוסין הצרפתיים אינם מעלים כל שאלה הנוגעת להשתייכות האתנית או הדתית של התושבים.
עם זאת, הם אוספים מידע על מדינות המוצא, ודי בנתונים אלה כדי לקבוע שאזור המטרופולין של פריז הוא מהמגוונים ביותר באירופה מבחינה אתנית: ממפקד האוכלוסין של שנת 1999 עולה ש-19.4% מהאוכלוסייה הכללית נולדו מחוץ לשטחי צרפת שבאירופה.
על פי אותו מפקד, 4.2% מאוכלוסיית המטרופולין הפריזאית הייתה על טהרת מהגרים שמקרוב באו (כלומר, הגיעו לצרפת בין המפקד של 1990 לזה של 1999), והיו ברובם מסין או מאפריקה
גל ההגירה הבין-לאומי הראשון אל פריז התרחש בשנות השמונים של המאה ה-19, עם איכרים שנמלטו מגרמניה בעקבות המשבר החקלאי שם.
פיזור המהגרים ברחבי העיר מגוון ומתפקד על פי ההשתייכות הקהילתית: ברבעים ה-18 וה-19 מרוכז חלק גדול ממהגרי אזור דרום הסהרה שבאפריקה, בעיקר בשכונה שאטו־רוז', בעוד שבבלוויל נמצא ריכוז חשוב של מהגרים שמוצאם מאסיה.
ברובע ה-13 נמצאת השכונה האסיאתית של פריז, שהיא הצ'יינהטאון החשוב ביותר באירופה.
לפי החוק הצרפתי, אנשים שנולדו במדינות זרות ללא אזרחות צרפתית בלידה מוגדרים כמהגרים.
במפקד האוכלוסין ב-2012 היו 135,853 מתושבי העיר פריז מהגרים מאירופה, 112,369 מהגרים מהמגרב, 70,852 מאפריקה שמדרום לסהרה וממצרים, 5,059 מטורקיה, 91,297 מאסיה מחוץ לטורקיה, 38,858 מאמריקה ו-1,365 מאוקיאניה.
מוסדות הלימוד בפריז מהווים את "האקדמיה של פריז".
במהלך שנת הלימודים האקדמית 2005–2006 למדו כ-4,465,200 תלמידים במגזר הציבורי, לצד 1,191,400 תלמידים במגזר הפרטי.
בפריז מוסדות המסווגים כאזור חינוך מועדף (Zone d'éducation prioritaire) או רשת חינוך מועדפת (réseau d'éducation prioritaire): נכון ל-2025 ישנם 631 בתי ספר ו-114 קולז'ים.
בשנת 2007 היו בעיר כולה 881 מוסדות לימוד ציבוריים, מהם 323 בתי־ספר לגילאי 5–7, 334 בתי־ספר יסודיים, שישה מוסדות מיוחדים (בתי ספר בבתי־חולים), 110 חטיבות ביניים, 72 תיכונים כלליים וטכנולוגיים, 34 תיכונים מקצועיים ושני תיכונים ציבוריים ניסיוניים.
בנוסף להם ישנם 256 מוסדות חינוך פרטיים תחת חוזה: 110 בתי ספר לגילאי 5–7, בית־ספר מיוחד אחד, 67 חטיבות ביניים, 73 תיכונים כלליים וטכנולוגיים וחמישה תיכונים פרטיים מקצועיים תחת חוזה.
בחינוך העל־יסודי, בתי הספר לואי הגדול, "אנרי הרביעי" ו"התיכון הבין-לאומי של סן־ז'רמן־און־ליי" הם בעלי שיעור קומה לאומי ואף בין-לאומי.
החינוך הגבוה כלל בשנת 2004 כ-60,000 סטודנטים בערך באזור איל־דה־פראנס, שמהווים כרבע מסך הסטודנטים בצרפת כולה.
מתוכם, כמחצית לומדים בפריז עצמה.
מאז שנות התשעים של המאה העשרים ישנו ניסיון לבזר את הלימודים בצרפת, שבא לידי ביטוי בהעברת האקול נסיונל ד'אדמיניסטרסיון (ENA) לשטרסבורג ופיצול האקול נורמל סופרייר לסניף נוסף בליון.
ואולם, מרבית המוסדות הלאומיים היוקרתיים ביותר נמצאים עדיין באזור פריז.
מאז המאה ה-12, פריז היא אחת המרכזים האינטלקטואליים הגדולים של אירופה, בעיקר בתחומי התאולוגיה והפילוסופיה.
מקובל לראות באופן סמלי בשנת 1200 את תאריך ייסודה של אוניברסיטת פריז, כאשר פיליפ אוגוסט העניק מעמד ייחודי לאיגוד (גילדת) המורים והתלמידים בצורת פטור משפטי ומשטרתי, והציב אותם כך תחת המשפט הכנסייתי.
הקולז'ים, מקום מגורי המורים והתלמידים, שהפכו גם לאזור ההוראה המרכזי, אורגנו בפקולטות.
ייסוד הסורבון מתוארך לשנת 1257. האוניברסיטה פעלה בעיקר סביב גבעת סנט־ז'נבייב (ז'נבייב הקדושה), שבגדה השמאלית.
רובע זה, שכונה הרובע הלטיני משום שלטינית הייתה שפת ההוראה באוניברסיטה, משמש גם כיום מרכז אוניברסיטאי חשוב.
מאז המאה ה-18 נוסדו בתי־ספר ייחודיים עבור מקצועות מסוימים.
אלו יסודות הגרנד אקול של היום.
האקול פוליטקניק והאקול נורמל סופרייר נוסדו בזמן המהפכה הצרפתית.
אוניברסיטת פריז המודרנית נוסדה במאה ה-19 עם שש פקולטות: משפטים, רפואה, רוקחות, ספרות, תאולוגיה ומדעים.
במאה ה-20 גדל משמעותית מספר התלמידים.
לאחר מרד הסטודנטים במאי 1968, בה היה הסורבון אחד המוקדים הראשיים, אורגנה מחדש אוניברסיטת פריז בשלושה-עשר מוסדות אוטונומיים (אוניברסיטאות פריז 1 עד פריז 13), כשכל אחת מתמחה בתחום מוגבל יחסית.
פריז היא המרכז האוניברסיטאי הצרפתי הראשי גם כיום.
לרובע הלטיני נותר תפקיד חשוב, ובו מרוכזים המוסדות העתיקים ביותר; הסורבון, האקול נורמל סופרייר והקולז' דה פראנס.
באופן כללי, האתרים הדומיננטיים נמצאים בצפון הגדה השמאלית (סיאנס פוליטקניק, אסס (פריז-2), קמפוס ז'וסיו, בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS) ועוד).
ישנה שאיפה להרחיב את הרובע מזרחה, לכיוון הרובע ה-13, לשם הועבר חלק נכבד מהספרייה הלאומית של צרפת וכן מספר מבנים אוניברסיטאיים.
מאז שנות השישים של המאה ה-20 הוקמו מספר אוניברסיטאות בפרוורי העיר, כשהוותיקה ביותר מביניהם היא זו של ננטר, שהוקמה ב-1964. באותו הזמן הועתק מקומם של מספר בתי־ספר גדולים ממרכז פריז, בעיקר כדי לקבל שטחים ירוקים יותר.
מדרום לפריז נוצר מתחם חשוב, המאכלס את אוניברסיטת פריז-11 ואת בתי הספר הגדולים, האקול פוליטקניק, בית הספר לניהול (HEC), וכן מספר מעבדות ציבוריות ופרטיות.
בשנת 1969 הוקם המכון הצרפתי לעירוניות המתוכנן להתמזג עם המכון לתכנון עירוני של פריז.
אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר (בית הספר הגבוה לאמנות)
פריז הייתה תמיד מרכז לסוחרים, סטודנטים ועולי רגל דתיים, אך "תיירות" במובן המקובל של המילה ובקנה מידה גדול, החלה רק עם הופעת תנועת הרכבות, בעיקר לאחר שנת 1848. אחד ממוקדי המשיכה ה"המוניים" הראשונים של פריז, שמיקדו אליה עניין בין-לאומי החל מ-1855, היו התערוכות העולמיות.
אלו הביאו לבניית מונומנטים חשובים בעיר, בהם מגדל אייפל המפורסם, בתערוכה של שנת 1889. אלו, יחד עם הבנייה העיטורית שאפיינה את תקופת הקיסרות השנייה, הפכו את העיר עצמה למוקד תיירותי מרכזי.
המוזיאונים והאנדרטאות של פריז הם מוקד המשיכה העיקרי של העיר, והמוני התיירים שנוהרים לראותם הניעו את העיר והמדינה ליצור עוד אתרים עבורם.
מרבית האנדרטאות של פריז נמצאות במרכז העיר, לאורך נהר הסן.
גדות הנהר, מגשר סולי ועד גשר ביר חכים, מהוות את אחד הנופים העירוניים היפים ביותר בעולם, והם סווגו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
באזור זה ניתן למצוא, בין השאר, את קתדרלת נוטרדאם, כנסיית סנט שאפל, הלובר, האינווליד, גשר אלכסנדר השלישי, הגראן פלה, מוזיאון קה בראנלי, מגדל אייפל, גני טרוקדרו, וגשרים מפורסמים נוספים על נהר הסן.
מזרחה משם הוקמו מבנים עכשוויים חשובים; משרד האוצר הצרפתי, אתר פרנסואה מיטראן של הספרייה הלאומית של צרפת, ועוד.
ברחבי העיר שובצו שרידים של חומות פריז כגון: "שערים" מתקופות שונות.
באיל דה לה סיטה נמצאים המונומנטים הישנים והסמליים ביותר של פריז: קתדרלת נוטרדאם, נבנתה בסגנון הגותי בין המאות ה-12 וה-14; היא עברה שיפוץ יסודי במאה ה-19 וחזיתה המערבית נוקתה בסוף המאה ה-20. הקתדרלה היא המרכז הסמלי של פריז, וממנה נמדדות כל הדרכים בצרפת.
הקונסיירז'רי הישן היה מקום מושבו של הכתר עד לימיו של שארל החמישי, במחצית השנייה של המאה ה-14. חלק מהמבנה הפך אז לבית סוהר, והמקום שימש בית מעצר עבור אנשי מעלה מהמשטר הישן, טרם הוצאתם להורג, בזמן המהפכה הצרפתית.
כנסיית סנט שאפל, שנבנתה בסמוך לקונסיירז'רי, נחשבת כמופת של סגנון גותי קורן.
פון נף, בקצהו המערבי של האי, נבנה בסוף המאה ה-16, וכיום הוא הגשר העתיק ביותר של פריז.
במרכז פריז הותירו את חותמן גם אנדרטאות בסגנון הקלאסי.
קפלת הסורבון, בלב הרובע הלטיני, נבנתה בתחילת המאה ה-17. הלובר, ששימש למגורי המלוכה, שופץ ועוטר מחדש מספר פעמים במאה ה-17, ונוספו לו תוספות גם לאחר מכן.
האינווליד, עם כיפת הזהב המפורסמת שלו, נבנה בפרוורי העיר בידי לואי הארבעה-עשר בסוף אותה מאה, כדי לשמש כהוספיס לחיילים פצועים.
מאז 15 בדצמבר 1840 משמש המבנה בין היתר כמקום קבורתו של נפוליאון הראשון.
הפנתאון של פריז נבנה ככנסייה בשלהי המאה ה-18 בסמוך לסורבון, והפך בזמן המהפכה הצרפתית למקדש אזרחי בו נטמנים בניה המהוללים ביותר של צרפת.
שופעת מאוד היא מורשת המאה ה-19 בפריז, עם מבנים כשער הניצחון והפסאז'ים המקורים, האופרה גרנייה, שנבנתה בשלהי הקיסרות השנייה ותחילת הרפובליקה הצרפתית השלישית, ומגדל אייפל, שנבנה "באופן זמני" בידי גוסטב אייפל עבור היריד העולמי של שנת 1889, אך מעולם לא פורק.
המגדל הפך לסמלה של פריז, וניתן לראותו ממרבית רבעיה של העיר.
במאה ה-20 בנו גדולי האדריכלים מבנים רבים ברחובות פריז: הקטור גימאר, שארל פלומה (Plumet) וז'ול לווירוט (Lavirotte), פיתחו את סגנון האר נובו בצרפת, ואחריהם, רובר מאלה-סטוון (Mallet-Stevens), מישל רו-ספיץ (Roux-Spitz), וילם מרינוס דודו (Dudok), אנרי סובז' (Sauvage), לה קורבוזייה, אוגוסט פרה (Perret) ועוד, פעלו בה בתקופה שבין מלחמות העולם.
מוזיאון קה ברנלי, המוקדש לאמנות תרבות אפריקה, אסיה, אוקיאניה ויבשת אמריקה, נחנך בשנת 2006 בתכנונו של האדריכל ז'אן נובל, שתכנן גם את מכון העולם הערבי.
בטבורו של הלובר מתחיל האקס היסטוריק ("הציר ההיסטורי") של פריז: ציר ארוך של מבנים ואנדרטאות ונקודות מבט שנמשך ממרכז העיר מערבה.
הציר מתחיל בפסלו של לואי ה-14 בחצר המרכזית של ארמון הלובר, עובר משם דרך גני טווילרי, כיכר הקונקורד, שדרות שאנז אליזה, וחוצה את כיכר שארל דה גול דרך שער הניצחון, לכיוון הגרנד ארש.
פריז ידועה בשלל הגנים והפארקים רחבי הידיים המצויים בה.
בבניית ושכלול ריאותיה הירוקות של העיר הושקע עמל רב, רובה במסגרת הבנייה מחדש של פריז על ידי הבארון אוסמן.
ברבים מהפארקים והגנים קיים אגם מלאכותי או טבעי ופסלים רבים מוצבים בהם.
כמה מגניה הגדולים של פריז כיום נוצרו בתקופת הקיסרות השנייה: פארקים, בהם פארק מונסורי, פארק דה בוט שומון ופארק מונסו (שנקרא בעבר "פולי דה שארטרה"), שהיו בעבר באזורי הפרוורים אך סופחו לעיר בשנת 1860, נוצרו בידי נפוליון השלישי תחת ידי המהנדס ז'אן־שארל אלפן, והיו פתוחים לכל.
פרויקט אחר, שבוצע תחת הברון אוסמן, היה עיצובו מחדש של יער בולון שבמערבה של העיר; יער ונסן שבמזרח זכה לטיפול דומה מספר שנים מאוחר יותר.
תוספות חדשות יותר לגניה של פריז הם פארק לה וילט, שתוכנן בידי ברנרד טשומי בשטח שהיה בעבר אזור המשחטות של פריז, וגנים שנוספו לאורך מסלולה הישן של מסילת הרכבת ההיקפית כמו "פטיט סנטור" (Petite Ceinture) ו-La Promenade Plantée ("הטיילת השתולה"), שמהווה מסלול הליכה של מספר קילומטרים בחלקה המזרחי של העיר.
הגנים מתוחזקים על ידי עיריית פריז באופן שוטף, ופתוחים לשימוש הציבור הרחב בכול ימות השבוע.
בחלק מהגנים מוצבת שמירה דרך קבע, לפיקוח ותחזוקת הגן.
תושבי פריז ותיירים רבים נוהגים לשהות דרך קבע בגנים, למטרות פיקניק, ריצה ומשחקים שונים.
הוקמו לפני הקיסרות השנייה נוצרו בזמן הקיסרות השנייה הוקמו ברבע האחרון של המאה ה-20 נוסדו במאה ה-21 זַ'רְדַּן דֶּה פְּלַנְטגני טווילריגני לוקסמבורגשאן דה מארס יער ונסןיער בולוןפארק בוט שומוןפארק מונסופארק מונסורי פארק בלווילפארק לה וילטפארק אנדרה סיטרואן (Parc André Citroën)פארק ברסי (Parc de Bercy)
לה פרומנאד פלאנטה (La Promenade Plantée) ז'רדן ל'אאול
בתי הקברות של פריז היו באזורי הפרוורים מאז שלטון הרומאים בעיר, אך מצב זה השתנה בעת עליית הנצרות קתולית והופעת בתי הקברות שבכנסיות העירוניות.
הגדול שבהם היה "בית הקברות של התמימים" (Cimetière des Innocents) באזור לה אל.
כאשר פריז צירפה לתחומה את אזורי הפרוורים שסביב לה בשנת 1860, שוב נכללו בתי הקברות בתחומה של העיר.
בתי קברות חדשים נפתחו בפרוורים המרוחקים יותר בראשית המאה ה-20: הגדולים ביותר מצויים בבית הקברות של סן־אואן, בית הקברות של בוביני־פנטן, בית הקברות של איברי ובית הקברות של באנו.
פריז היא מרכז תרבותי מהמעלה הראשונה.
היא מהווה יעד תיירותי עבור כ-26 מיליון תיירים זרים מדי שנה, מפעילה מעל 210 מוזיאונים, בראשם הלובר, ואתרים ייחודיים, כשאנז אליזה ומגדל אייפל.
פריז היא בירת כינוסי העסקים (5% מהפעילות העולמית בירידים וקונגרסים נערכת על פני 600,000 מ"ר בעיר וסביבתה), בירת האופנה, המותרות, הגסטרונומיה והאהבה (מעט אחרי ונציה), ומצטיינת במבחר רב ומגוון של מופעי תיאטרון, אופרה ובעיקר, היצע נדיר של סרטים מהעולם כולו, עבור חובבי הקולנוע.
אזורי הבילוי העיקריים הם: שדרות שאנז אליזה, מכיכר הקונקורד ועד שער הניצחון, אזור כיכר הבסטיליה, אזור פיגאל, רחוב מופטאר, רחוב אוברקאמף – המפורסם בברים שבו, אזור המארה, בוט או קיי, כיכר הרפובליקה, תעלת סן מרטן, הרובע הלטיני, רובע לה אל, מונפרנאס, ורחוב דה לאפ.
בפריז ובאזור איל-דה-פראנס נמצא הריכוז המוזיאלי הגדול ביותר בצרפת.
בפריז גופה ניתן למנות מעל למאה מוזיאונים, אליהם יש להוסיף עוד מאה ועשרה מוזיאונים שבסביבתה הקרובה.
אך מעבר למספרים, בגיוון הרב של האוספים ניתן למצוא את העושר הייחודי.
פריז מושכת אליה כל שנה מספר רב של מבקרים.
המוזיאון העתיק והגדול ביותר, הן בשטח התצוגה והן באוספים, הוא מוזיאון הלובר.
עם שיא של 8.3 מיליון מבקרים בשנת 2006, הלובר מוצב היטב כראשון בעולם מבחינת מספר המבקרים בו.
נמצאות בו יצירות מופת כמונה ליזה וונוס ממילו.
המוזיאונים בעיר מגוונים מאוד מבחינת הסטטוס הניהולי שלהם: המפורסמים ביותר הם המוזיאונים הלאומיים (Musées Nationaux), השייכים למדינה.
אחרים שייכים למשרדי ממשלה, בהם מוזיאון הצבא ומוזיאון מפות התבליט (שבאינווליד), ומוזיאון האוויר והחלל, (שני האחרונים מנוהלים בידי משרד ההגנה הצרפתי).
מוזיאונים אחדים משתייכים למכון של צרפת, ויש גם מוזיאונים פרטיים.
עיריית פריז מחזיקה ומטפלת בעצמה בארבעה-עשר מוזיאונים ואתרים עירוניים, שהמפורסם בהם הוא מוזיאון קרנוולה, ששוכן בבית מידות במארה, לא רחוק מבית ויקטור הוגו, ומוקדש לתולדות העיר פריז; המוזיאון העירוני לאמנות מודרנית שוכן בפאלה דה טוקיו, לצד חלל תצוגה לאמנות עכשווית.
בחללים אלו מוצגות לעיתים תערוכות נושא מתחלפות.
מוזיאון האורנז'רי הסמוך לגלריה מציג את היצירה שושני המים של קלוד מונה.
פריז מארחת מספר רב של ספריות, בעיקר ציבוריות.
ספריית מאזארן, שנוסדה על בסיס ספרייתו הפרטית של הקרדינל מזראן, היא הספרייה הציבורית העתיקה ביותר בצרפת; היא נפתחה לציבור בשנת 1643.
הספרייה הלאומית של צרפת נמצאת ברובה בפריז, בשני אתרים ראשיים: אתר "רישלייה", ששוכן ברובע השני של פריז, אך בעיקר באתר "פרנסואה מיטראן", שברובע השלושה-עשר.
הספרייה, שאוספיה כוללים מעל לשלושים מיליון כרכים, נחשבת כאחת החשובות בעולם.
זוהי גם ספריית ההפקדה של צרפת, מאז ימי פרנסואה הראשון.
בעיר ישנן חמישים וחמש ספריות עירוניות כלליות ותריסר ספריות עירוניות ייעודיות (תמטיות), מהן ניתן לשאול פריטים מסוימים.
מביניהן בולטות הספרייה ההיסטורית של העיר פריז (Bibliothèque Historique de la Ville de Paris), שנוסדה בשנת 1871, ובה מיליון ספרים, עלונים, תצלומים, כרטיסים ומפות הקשורים להיסטוריה של העיר, וספריית הקולנוע פרנסואה טריפו, שבה מסמכים חשובים על הקולנוע.
בניגוד לכניסה המוגבלת לספרייה הלאומית של צרפת ולספריית מזראן, הכניסה לספריות העירוניות היא חופשית לחלוטין, למעט הגבלות על כניסת קטינים לספריות הייעודיות.
ישנו סוג נוסף של ספריות בפריז, דוגמת ספריית המידע הציבורית שבמרכז פומפידו, שהן שיתופיות או פרטיות.
מספר ספריות אוניברסיטאיות פתוחות אף הן לקהל.
במאה ה-12 הפכה קרנה של אוניברסיטת פריז את העיר לאחד המרכזים האינטלקטואליים הגדולים של העולם הנוצרי.
אימוץ הדיאלקט הפריזאי בידי חצר המלוכה הדגיש מעמד זה.
במהלך הרנסאנס הפכה העיר למוקד ההומניזם.
עם התעצמות ריכוז הכוח במוקדים ספורים, חוזק מעמדה התרבותי של פריז בצרפת.
לקראת אמצע המאה ה-17, פריז והסלונים שלה היו המרכז הבלעדי כמעט של הספרות הצרפתית.
לקראת סוף המאה, יוקרתה של חצר המלך לואי ה-14 שבוורסאי האפילה מעט על זו של פריז.
עם זאת, החיים האינטלקטואליים הפריזאיים נותרו שוקקים.
במהלך המאה ה-18 חזרה פריז להיות המרכז התרבותי של הממלכה.
הסלונים הפריזאים הרקיעו לאחת התקופות היפות ביותר שלהם.
וולטר, בקלילות והאירוניה שלו, הוא הסופר הפריזאי המובהק.
בניגוד לו, ז'אן-ז'אק רוסו נמלט מעיר זו "של רעש, עשן ולכלוך" ומצא מפלט במונמורנסי, בטרם חזר להשתכן בעיר בשנת 1770.
לאחר המהפכה הצרפתית, העולם הספרותי התרחב והפך למורכב יותר.
פריז לא איבדה את מקומה כליבם של החיים האינטלקטואליים הצרפתיים, וקיבלה אליה אנשי רוח ותרבות כשופן ומשוררים וסופרים פרוגרסיביים (כגון היינה) שנרדפו או גורשו ממדינות מוצאם, שנותרו באופן כללי די שמרניות.
בשנות העשרים של המאה ה-20 סופרים זרים רבים הגיעו לגלות את פריז ולשאוב ממנה השראה ליצירותיהם: ארנסט המינגוויי, הנרי מילר, גרטרוד סטיין ועוד רבים.
אחרים באו לעיר למצוא תקווה חדשה, כד.
מונפרנאס, ששימש רובע אמנים עוד משלהי המאה ה-19, זכה לתקופה הזוהר שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אזור סן ז'רמן דה פרה הפך לאכסדרה הספרותית המפורסמת ביותר בעיר, והעולם האנטלקטואלי והספרותי התרכז סביב דמויות כז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, בוריס ויאן או ז'אק פרוור.
ואולם, מאותה תקופה דעך זוהרה האנטלקטואלי של פריז בעולם, אך היא נותרה העיר המרכזית בפעילות הספרותית וההוצאה לאור של ספרות צרפתית.
כיום, בכל רובע בעיר מוצגים לוחות לזכר אנשי ספר שהתגוררו במקום.
בתי הקפה הפכו במהרה לחלק בלתי נפרד מהתרבות הצרפתית, במיוחד מאז חנוכתם של קפה רֵזָ'נְס (Café Régence) בפלה רויאל בשנת 1688, וכשנה מאוחר יותר של קפה פּרוֹקוֹפּ (Café Procope) בגדה השמאלית.
בתי הקפה שבגני הגדה השמאלית הפכו פופולריים במיוחד במרוצת המאה ה-18, וניתן לראות בהם את "טרסת הקפה" הראשונה של העיר.
טרסות אלו התרחבו עם סלילת השדרות והמדרכות הרחבות באמצע המאה ה-19.
שמו הטוב של המטבח הפריזאי נובע מהמקורות השונים של תושבי העיר.
עם הופעת מסילות הרכבת באמצע המאה ה-19, ועם המהפכה התעשייתית שבאה בעקבותיה, רבים הגיעו מהפרובינציה לעיר הבירה, והביאו עימם את הגיוון הגסטרונומי הרב של אזוריה השונים של צרפת.
בפריז נוסדו מסעדות המתמחות במטעמים מקומיים: "שֶה זֶ'נִי" (Chez Jenny) היא דוגמה אופיינית למסעדה שהתמחתה ב, ואילו "אוֹ לִיאוֹנֶה" (Aux Lyonnais) היא דוגמה אופיינית למטבח מויל אֶווֹקֵה.
הגירה ממקומות מרוחקים יותר הביאה עימה גיוון קולינרי רב נוסף, וכיום ניתן למצוא מספר גדול של מסעדות בעלות מטבח אסיאתי או מאזור המגרב.
פריז ידועה בתור מספר הפסאז'ים הרב שהוקמה בה במהלך המאה ה-19 ומספר השווקים הרב בנוסף לדוכני הספרים והמגזינים המצויים בה.
בעיר נמצא גם הסניף המרכזי של רשת בתי הכלבו גאלרי לפאייט.
בעיר מצויים כמה בתי תיאטרון המפורסמים בעולם ביניהם: הקומדי פרנסז, אודיאון, האופרה גרנייה, האופרה הלאומית של פריז.
כמו במקומות רבים באירופה, ההפקות ההוליוודיות תופסות את הנתח הגדול ביותר של צופי הקולנוע בפריז, ועם זאת במאים כקלוד ללוש, ז'אן-לוק גודאר, קלוד שברול ולוק בסון, ואף במאים פופולריים יותר כקלוד זידי, ממשיכים לייצג את הקולנוע הצרפתי.
גם הקולנוע האירופאי והאסייתי זוכים לתפוצה רחבה בבתי הקולנוע שבעיר.
בפריז ישנם, נכון לשנת 2007, למעלה מ-374 בתי קולנוע, בהם מבקרים מעל לשלושים מיליון צופים בשנה (הנתונים משנת 2004), והם מתייחדים גם בבתי קולנוע קטנים ובהיצע מגוון של בין 450 ל-500 סרטים שמוצגים בהם בכל שבוע.
מאז שנות התשעים של המאה ה-20 נבנו בעיר מספר רב-קולנועים בעלי עשרה עד עשרים חדרי צפייה (באזור לה אל, ברסי ועוד).
בית הקולנוע הגדול ביותר בפריז כיום הוא ה"גראן רקס", עם 2,800 מושבים, בעוד שאר אולמות הקולנוע מכילים כאלף מושבים ומטה.
מספר חברות גדולות זוכות לעוצמה גוברת בשוק ומחלישות את הקולנוע העצמאי.
ב"מרכז האמריקאי" הישן, בתכנונו של פרנק גרי, שוכן עתה הסינמטק הצרפתי, סמוך לפארק ברסי, מצפון לגשר הולכי הרגל סימון דה בובואר, מול אתר פרנסואה מיטראן של הספרייה הלאומית של צרפת.
בעיר וסביבותיה מצויים כמה פארקי שעשועים המפורסמים ביותר ברחבי צרפת ורחבי העולם כגון: פארק אסטריקס ואתר הנופש דיסנילנד פריז.
פריז מארחת לאורך כל השנה מספר רב של פסטיבלים, מהם כמה ראויים לציון מיוחד.
בסוף ינואר, מתעוררים לחיים רחובות הרובע השלושה-עשר עם חגיגות השנה הסינית החדשה, ואילו התהלוכה המסורתית של "הקרנבל של פריז" עוברת ברחבי העיר בכל שנה בחודש פברואר; בסוף פברואר מתקיים הסלון הבין-לאומי לחקלאות; בחודש מרץ מתקיים "סלון הספרים של פריז"; המרתון של פריז מתקיים במהלך אפריל ומצעד הגאווה בחודש יוני.
ביום ההיפוך הצפוני – "היום הארוך ביותר" בחצי הכדור הצפוני המהווה את תחילת הקיץ, נחגג בפריז חג המוזיקה.
14 ביולי הוא המועד המסורתי של המצעד הצבאי בשנז אליזה, ובסוף אותו החודש מגיע הטור דה פרנס לסיומו בעיר.
בנוסף, בין יולי לאוגוסט מתקיים מאז שנת 2002 פסטיבל פארי פלאז' בעיר, בו הופך קטע מגדות נהר הסן לחוף-ים מלאכותי.
באוקטובר בכל שנתיים מתקיים מונדיאל הרכבים; מאז שנת 2002 פסטיבל "לילה לבן" (Nuit Blanche) מאפשר לציבור לצפות בחינם בתצוגות האמנות העכשווית השונות ברחבי העיר, וזאת בליל שבת או ראשון הראשונים של חודש אוקטובר.
בהיסטוריה של פריז שמור מקום מיוחד לספורט.
מאז משחקי הז'ה דה פום במאה ה-12, דרך משחקי הכדורגל במאה ה-16 ועד למרוצי הסוסים והאופניים במאה ה-19, פריז נהנתה קרוב לאלף שנים מאירועי ספורט.
בעיר ישנם כ-360 מתקני ספורט: 172 מגרשי טניס, 131 אולמות התעמלות עירוניים, 36 בריכות (אליהן נרשמו כ-3.4 מיליון כניסות בשנת 2006) ו-10 בריכות לימודיות, 32 אצטדיונים עירוניים, ושישה פארקים אותם חולקת פריז עם פריז עם המחוזות הסמוכים לה.
מועדוני הספורט המרכזיים של פריז הם פריז סן-ז'רמן (בכדורגל), פרי לוולואה בסקט (בכדורסל), פרי הנדבל (בכדור יד), ומועדון הרוגבי, סטד-פרנסה.
פארק דה פראנס הוא אצטדיון שנבנה בשנת 1897 בדרום-מערב פריז, ושופץ ב-1972. יש בו 45,500 מושבים.
מועדון הבית שלו הוא פריז סן-ז'רמן.
אקור ארנה הוא אתר גדול ותחום במזרח פריז, שנחנך בשנת 1984 ומארח תחרויות ספורט רבות, אך משמש במקביל גם אולם תצוגות עבור מופעים שונים; קונצרטים, החלקה על קרח, וכדומה.
אצטדיון שארלטי, שהוקם בשנת 1939 ושופץ ב-1994, מפורסם כמקדש הספורט החובבני של פריז; האו מורכב מאצטדיון אתלטיקה בן 20,000 מושבים ואולם ספורט כללי בן 1,500 מושבים.
הסטאד דה פראנס, בו כ-80,000 מושבים, נבנה בפרוור סן דני הסמוך לפריז, עבור משחקי מונדיאל 1998, ומשמש במשך השנה עבור משחקי הבית של קבוצת הרוגבי הצרפתית, ב"טורניר ששת הלאומים" ולעיתים עבור משחקים חשובים של קבוצת הרוגבי "סטאד פראנסה".
בשנת 2007 משחקים רבים בגביע העולם ברוגבי התקיימו באצטדיון זה.
פריז ארחה את המשחקים האולימפיים, ב-1900 וב-1924, הייתה מועמדת לאירוח המשחקים גם ב-1992, 2008 וב-2012, וב־2024, לאחר 100 שנים, אירחה בשלישית את המשחקים האולימפיים במסגרת אולימפיאדת פריז (2024).
בשנת 1938 אירחה העיר את גביע העולם בכדורגל.
באירוח הבא, ב-1998, זכתה נבחרת צרפת בגביע.
בעוד שנקודת המוצא של מרוץ הטור דה פראנס המפורסם משתנה מדי שנה, השלב הסופי מתקיים תמיד בפריז, ומאז 1975 נקודת הסיום היא בשדרות שנז אליזה.
הטניס הוא ספורט פופולרי נוסף בפריז ובצרפת כולה.
אליפות צרפת הפתוחה (הרולאן גרוס) מתקיימת כל שנה על משטח החימר של אצטדיון רולאן גארוס בסמוך ליער בולון, והיא אחת מארבע תחרויות הגראנד סלאם.
הרכבת התחתית של פריז (מכונה גם המֶטְרוֹ של פריז, או פשוט מטרו), פועלת בעיר ברציפות מאז המאה ה-19 נמצאת בפיתוח מתמיד, והיא ממערכות הסעת ההמונים הוותיקות והיעילות בעולם.
303 תחנות פעילות מרשתות את העיר בצפיפות ומכסות היטב כל רובע ושכונה בה (כולל 62 תחנות בהן עובר יותר מקו אחד).
בשנת 2006 כללה רשת המטרו 14 קווים מלאים ועוד שני קווי משנה באורך כולל של 214 ק"מ, והיא הסיעה 4.9 מיליון איש ביום.
המטרו פעיל החל מהשעה 5:30 בבוקר עד השעה 00:30 בלילה, ועד 1:30 בלילה בסופי שבוע וחגים.
בנוסף לרשת של אוטובוסים ורכבות מטרו, פריז מקושרת עם פרווריה באמצעות רשת רכבות ה-RER, שמכסות את אזור הפרוורים של פריז ומקלות על הגישה מהם אל העיר.
ה-RER הוא אמצעי תחבורה מהיר, ויש לו מספר תחנות משותפות עם המטרו.
החלק המרכזי של ה-RER הושלם בשנים 1962–1988, במבצע הנדסי עצום; אז נחפרו קווים ותחנות עמוקים ורחבים במיוחד.
33 מבין 246 התחנות של רשת RER נמצאות בתוך פריז.
בשל אופיו המשולב, מופעלים חלקים מה-RER על ידי חברת התחבורה העירונית של פריז (שמנהלת גם את המטרו) – RATP, וחלקים אחרים על ידי חברת הרכבות הלאומית – SNCF.
פריז מהווה צומת ראשי לרשת הרכבות ומסילות הברזל הארצית של צרפת, המופעלת על ידי SNCF – חברת הרכבות הלאומית.
שש תחנות רכבת ראשיות פועלות בעיר.
חמישה-עשר קווים (המכונים Transilien) מקשרים את העיר עם הפריפריה של חבל איל-דה-פראנס (פרוורים שאינם מכוסים ברשת ה-RER), ורשתות ה-Corail, ה-TGV וה-Eurostar מקשרות את פריז עם יתר ערי צרפת, עם המדינות השכנות ועם יעדים שונים ברחבי היבשת האירופית.
אחרי לונדון, פריז היא העיר האירופאית בעלת היקף ההתנהלות האווירית הגדול ביותר, עם 82.5 מיליון נוסעים בשנת 2006, שעברו דרך שני שדות התעופה המרכזיים של העיר: רוּאָסי-שארל-דה-גוֹל (CDG) ואוֹרְלִי (ORY).
[[קובץ:Velibvelo1.jpg|שמאל|ממוזער|250px|"וֶלִיבּ'" (Vélib'''), מיזם השכרת אופניים ציבוריים, שקידם ראש העיר ברטראן דלנואה]]
כמו בכל המגלופוליסים בעולם, תנועת כלי הרכב בפריז דחוסה מאוד ולעיתים קשה, למרות השדרות הרחבות שנסללו בידי הברון אוסמן במאה ה-19, שהשפעתן על קלות התנועה היחסית בעיר ניכרת עד היום.
העיר מוקפת בבולוואר פריפריק, כביש מהיר טבעתי שהוא העמוס ביותר בצרפת.
מערכת של כבישים בין-עירוניים טווה רשת קורי עכביש שמקשרים את העיר עם פרווריה הסמוכים ועם שאר המדינה.
מצב החנייה בפריז הוכיח את עצמו כסביר יחסית למטרופולינים גדולות אחרות.
ב-2020, נחסמו מקמות חנייה ברחובות רבים במרכז העיר, כדי לאפשר שירות לקוחות במסעדות ובבתי קפה, בהתאם לתנאי הקורונה, ולאפשר שמירת ריחוק חברתי להולכי הרגל.
מהירות התנועה המותרת ברוב נמוכה למדי עומדת על מתחת ל-30 קמ"ש פרט לחריגים.
העירייה מקדמת שימוש בתחבורה ציבורית ובאופניים, ולפיכך הסדירה, מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, רשת של שבילי אופניים, שממשיכה לגדול כל הזמן.
בסוף 2006, 317 קילומטרים של שבילים נפרשו לרוחב פריז, כולל נתיבי אוטובוסים ומדרכות שהורחבו.
כדי להתמודד עם בעיית פקקי התנועה, וכהכנה לאולימפיאדת פריז 2024, העירייה מעודדת שמוש נרחב באופניים ובקורקינטים.
עד 2020, נבנו 300 ק"מ לשבילי אופניים בעיר, ובזמן סגר הקורונה, נוספו 50 ק"מ זמניים, המיועדים להפוך לקבועים.
בפריז פועלות, נכון לתחילת 2007, כ-15,500 מוניות המבצעות בממוצע כ-200,000 נסיעות ביום.
הן מאורגנות בשלושה סוגי תחנות: ראשיות, אזוריות ומקומיות.
28 התחנות הראשיות פועלות 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע וממוקמות באתרים הגדולים של העיר.
90 תחנות אזוריות ממקומות ליד צירי תנועה מרכזיים ו-316 תחנות מקומיות ליד מבני ציבור כגון בתי חולים, בתי מלון, תיאטראות וכדומה.
מונית פנויה להסעה מסומנת על ידי שלט גג מואר.
מאז 9 באפריל 1956, לפריז יש עיר תאומה אחת ובלעדית באופן הדדי:
"רק פריז ראויה לרומא; רק רומא ראויה לפריז".
עם זאת, לפריז יש שיתופי פעולה והסכמים נוספים עם ערים נוספות.
פריה בהה אריקסן (בדנית: Freja Beha Erichsen; נולדה ב-18 באוקטובר 1987) היא דוגמנית דנית.
פריה בהה אריקסן נולדה ב-Roskilde, דנמרק.
סוכן דוגמניות גילה אותה ברחובות דנמרק, כשחלף במונית.
אריקסן דגמנה לראשונה ב-2005 בתצוגות אופנה בסתיו בפריז ובמילאנו של פראדה, לואי ויטון ומיו מיו (שאותה פתחה).
היא המשיכה להציג על המסלול בניו יורק, פריז, מילאנו ולונדון, גם בתצוגות של אופנה להמונים וגם בתצוגות הוט קוטור.
היא צעדה בתצוגות עבור שאנל, דיור, גוצ'י, ברברי, אלכסנדר ואנג, בלמן, באלנסיאגה, כריסטיאן לקרואה, זאק פוסן וסוניה ריקיאל.
היא הופיעה בפרסומות עבור מותגים דוגמת באלנסיאגה, ג'יל סאנדר, גוצ'י, הוגו בוס, הרמס, H&M, קלווין קליין, שאנל, רוברטו קוואלי, ג'יאנפרנקו פרה, אמפוריו ארמאני, קלואי, קרל לגרפלד, מקס מארה, ולנטינו גאראווני, פוליני, Jaeger, גאפ וטום פורד.
היא אחת מהפנים של הבושם גוצ'י, לצידן של הדוגמניות נטשה פולי ורקל זימרמן, וכיכבה בפרסומת בטלוויזיה בבימויו של דייוויד לינץ'.
היא הפנים של הבושם IN2U של קלווין קליין.
הופיעה בתצלומים של מאמרי מערכת עבור כתבי עת רבים לאופנה, בכללם המהדורות בשפות השונות של הווג, עבור Interview Magazine, W Magazine, המהדורות האמריקאית והרוסית של הרפרס בזאר, המהדורות הצרפתית והקוריאנית של נומרו, i-D, V ופרפל.
היא גם הופיעה על גבי השער של ווג הבריטי, ווג האיטלקי, פרפרל, ווג פריז, נומרו הצרפתי והקוריאני, i-D, V, W Magazine והמהדורות הסינית, הפורטוגזית, הדרום קוריאנית והיפנית של ווג.
מספר פריטי אופנה מכונים על שמה של אריקסן, בכללם תיק היד פריה של ג'יל סטיוארט,
הצמיד פריה של קלואה ונעלי פריה של אלכסנדר ואנג.
היא מדורגת במקום השני ברשימת חמישים הדוגמניות המובילות בעולם של המגזין models.com,
ווג פריז בחר בה כאחת מ-30 הדוגמניות של שנות האלפיים.
כיום היא מתגוררת בניו יורק.
פִּריוֹן העבודה היא כמות הסחורות והשירותים שעובדים מבצעים בפרק זמן נתון.
הוא מדד ליעילות העובדים בארגון, חברה, תהליך, תעשייה או מדינה.
בדרך כלל, משתמשים בתוצר המקומי הגולמי או בערך המוסף הגולמי, כשהם באים במחירים קבועים; ומחלקים אותם בכמות השכירים או כמות העובדים לקבלת פריון לעובד או בשעות העבודה במשק לקבלת הפריון לשעת עבודה.
זהו אחד ממדדי פריון בהם עושים שימוש בכלכלה.
חשוב להבדיל בין פריון העבודה לבין הפריון הכולל (TFP - Total Factor Productivity), המהווה מדד לערך המוסף של הגורמים, שהם אינם חומר הגלם עבודה, לתהליך הייצור.
כלומר, אחרי שלוקחים בחשבון את התרומה של העובדים ושל ההון, נשאר רכיב נוסף שתורם לייצור, ומסבירים אותו, בדרך כלל, כתפקיד של טכנולוגיה ושיטות ניהול בתהליך הייצור.
מחקרים בכלכלה מצאו מתאם חזק בין צמיחת התמ"ג הריאלי לנפש לבין הגידול בפריון העבודה, והוא גורם משמעותי לצמיחה כלכלית.
ב-15 השנים הראשונות של המאה ה-21 יש מגמה עולמית של ירידה בקצב הגידול של הפיריון העולמי, כך שהגידול אמנם נמשך אולם מידת הגידול יורדת.
בשנים מסוימות ובמדינות מסוימות אף נרשם גידול שלילי.
פריוויל היא עיירה היסטורית במערב מחוז בויל שבקנטקי, ארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 נאמדת אוכלוסייתה ב-751 נפש והעיירה עצמה שייכת לאזור הסטטיסטי המיקרופוליטני של דאנוויל.
הבסיס לפריוויל המודרנית הייתה תחנת הארבסון (Harbeson's Station), מבצר על גדות נהר צ'אפלין שאוכלס במהלך שלבי הסיום של המהפכה האמריקנית.
למבצר, שהוקם על ידי ג'יימס הארבסון (James Harbeson) וקבוצת מתיישבים מווירג'יניה, היה מיקום אסטרטגי בסמוך למעיין ולמערה.
כאשר צצו בעיות עם אינדיאנים מקומיים, נמלטו המתיישבים מעבר למעיין ומצאו מקלט במערה, ששימשה כקו ההגנה הראשון של היישוב.
זמן קצר לאחר מלחמת 1812, כשבמשך עשרות שנים הייתה במקום קהילה חקלאית משגשגת, תכננו שני תושבים מקומיים, ויליאם הול (William Hall) uאדוארד בולוק (Edward Bullock) להקים כפר לאורך גדות הנהר לא הרחק מהמקום בו עמד המבצר המקורי.
הכפר נקרא על שמו של הקומודור אוליבר האזארד פרי, גיבור הקרב על ימת אירי.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 נבנתה שורת מבנים לאורך הנהר שיצרה את הבסיס לכפר ועדיין ניצבת כיום בתור "רחוב המסחר".
בשנים המוקדמות של המאה ה-19 החלה מערכת חינוך בסיסית להתפתח בעיירה הקטנה והוקמו מוסדות רבים להשכלה גבוהה, ברובם מכללות לנשים בלבד, ביניהם מכון יואינג, אקדמיית אלמווד, ומכללת הרמוניה.
אחת מבוגרות המכללה, קארי ניישן (Carrie Nation), שהפכה למנהיגת התנועה הלאומית נגד צריכת אלכוהול במדינה, התגוררה בעיירה.
לאחר ש"ניקתה" מספר מסבאות מקומיות, הפכה פריוויל לאחד המקומות הראשונים בארצות הברית בהן הונהגו חוקים מקומיים לריסון צריכת האלכוהול.
ב-8 באוקטובר 1862 הפכו השדות מערבית לפריוויל לשדה קרב, במסגרת מלחמת האזרחים, שהביא לסיומה של פלישת הקונפדרציה לקנטקי, בראשות מפקדי צבא הקונפדרציה ברקסטון בראג ואדמונד קירבי סמית'.
שטחו של שדה הקרב נשמר כפארק לאומי ומשמש כאחד מאתרי שיחזור קרבות מלחמת האזרחים, בכל שנה.
ב-1961 צוינו פריוויל והשטחים המקיפים אותה כאבן דרך חשובה בתולדות ההיסטוריה האמריקנית.
ב-1973 הוכנסה העיירה כולה, בשל תרומתו של הכפר להתיישבות, לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים של ארצות הברית.
פריוויל ממוקמת בבלוגראס, במערב מחוז בוייל על שתי גדותיו של נהר צ'אפלין.
דאנוויל, הגדולה בערי מחוז בויל, שוכנת מזרחית לה.
העיירה שוכנת על צומת דרכים, בה נפגשים שני כבישים מהירים בין-מדינתיים: כביש מס' 68 וכביש מס' 150.
על פי מכון הסקרים האמריקני, שטחה הכולל של העיר הוא 2.1 קמ"ר, כולו יבשה.
פִּרְיוֹן הוא מונח בכלכלה העוסק ביחס שבין כמות התפוקה לכמות התשומה בייצור, והוא מהווה כלי מדידה חשוב ביעילות הייצור.
פריון גבוה – כלומר, תפוקה גדולה ביחס לתשומה – הוא גורם מכריע ביעילותן של חברות ומדינות.
הגדלת הפריון – כלומר, הגדלת התפוקה ללא הוספת גורמי ייצור או זמן – היא שאיפתן של כל מערכות הייצור.
פריון נקבע בין היתר על ידי משאבים טבעיים, אולם בכלכלה מודרנית הוא מושפע יותר מתוצר של הון אנושי: טכנולוגיה, התמחות, רמת השכלה, כישורים אישיים, ועוד.
הודות להתפתחות הטכנולוגית, המאה ה-21 מאופיינת בפריון גבוה יותר מכל תקופה אחרת בהיסטוריה.
כמות התוצר גבוהה מאוד ביחס לזמן שהושקע בה, ובאופן יחסי, התוצר המקומי הגולמי לנפש, גבוה מאוד.
פס הייצור הוא דוגמה מובהקת לייצור תפוקה גבוהה במינימום תשומה.
חתן פרס נובל לכלכלה פול קרוגמן טען: "פריון איננו הכל.
אולם בטווח הארוך הוא כמעט הכל.
יכולתן של מדינות לשפר את רמת החיים שלהן לאורך זמן, תלויה באופן כמעט מוחלט ביכולתן להעלות את כמות התפוקה ביחס לתשומה".
הפריוצ'יפ הוא שבב ג'לטיני המוחדר לפה במקרה של מחלת חניכיים, ומטפל בה באמצעות שחרור מושהה של כלורהקסידין.
השבב הומצא על ידי תכשירי פריו.
במקרה של מחלת חניכיים, מוחדר הפריוצ'יפ לכיס בעומק של 5 מ"מ ומעלה, שם הוא מפריש כלורהקסידין במשך כשבוע עד עשרה ימים.
לאחר מכן הוא מתכלה לחלוטין, כך שאין צורך להוציאו באמצעות פינצטה.
ייחודו של השבב הוא בכך שאינו מכתים את השיניים כשהוא בתוך חלל הפה.
כמו כן האדם שבתוך פיו נמצא הפריוצ'יפ אינו צריך להימנע מלאכול ולשתות.
פריון תת-החלפתי (Sub-replacement fertility) מתאר שיעור פריון אשר (אם מתקיים באופן יציב) מוביל לכך שדור ההמשך יהיה קטן מספרית מאשר הדור הקודם בתקופה נתונה.
משמעו של פריון מתחת לרמת התחלופה הוא שלאם יולדת נולדת בממוצע פחות מבת אחת שתחליף אותה בעתיד כיולדת.
מטעמי נוחות משתמשים במדינות המערב במספר 2.1 (ילדים לאישה) כדי לתאר את המספר שמתחתיו שיעור הפריון הוא מתחת לרמת התחלופה, אבל במדינות מתפתחות, שבהן שיעורי התמותה של ילדים גבוהים יותר, השיעור עלול להיות גבוה יותר ואפילו עד כדי 3.4.
המספר 2.1 מייצג את דור ההמשך של האימהות.
מאחר שבלידות נולדים בממוצע 106 תינוקות זכרים לכל 100 תינוקות נקבות, הרי שלאם צריכים להיוולד בממוצע 2.06 ילדים, כדי שתיוולד בממוצע ילדה אחת שתחליף אותה כיולדת.
המספר מעוגל כלפי מעלה ל-2.1.
שיעור הפריון התת-החלפתי הממוצע של כלל העולם עמד בשנת 2003 על 2.33 ילדים לאישה.
שיעור פריון תת-החלפתי גבוה נובע מהעדפת בנים בלידה (למשל בסין ובהודו) ו/או מתמותת תינוקות גבוהה, כך שהיחס הנדרש כדי להביא יולדת עתידית אחת גבוה יותר מ-2.1.
בעשרות השנים האחרונות חלה ירידה עקבית וחדה בשיעורי הפריון הכולל בעולם כולו, ולכן במדינות רבות שיעור הפריון ירד אל מתחת לרמת התחלופה.
שיעור הפריון נמוך משיעור התחלופה הדמוגרפי, נכון ל-2015, בכמחצית מאוכלוסיית העולם.
שיעור פריון מתחת לרמת התחלופה קיים כמעט בכל מדינות אירופה, בארצות הברית, קנדה, יפן, סין ומדינות רבות נוספות.
נכון ל-2010, כ-48% מאוכלוסיית העולם חיה במדינות עם שיעור פריון מתחת לרמת התחלופה.
אולם בחלק גדול ממדינות אלו נמשך גידול מתון באוכלוסייה עקב הגירה והתארכות תוחלת החיים, ובשל העובדה שהירידה באוכלוסייה כתוצאה ממעבר לתת-פריון מתחילה שנים רבות לאחר המעבר.
ביפן, למשל, ירד הפריון מתחת לרמת התחלופה כבר בשנות השבעים, אך האוכלוסייה החלה לרדת רק בסביבות 2008.
ואולם, שיעורי פריון נמוכים עלולים לגרום להזדקנות האוכלוסייה על שלל הבעיות הכלכליות והחברתיות הכרוכות בה.
בהקשר חברתי, פְּרִיוִוילֶגְיָה או זכות יתר (מלטינית: חוק פרטי) היא זכות מיוחדת או יתרון הקיימים לאדם או לקבוצה חברתית מסוימת בלבד.
המונח נפוץ במיוחד בהקשר של אי-צדק חברתי ובפרט למעמד חברתי, גזע, גיל, נטייה מינית, קרבה דתית מגדר ומוגבלות.
שלוש דוגמאות שכיחות הן השכלה גבוהה, מגזר מועדף על השלטון ואזור מגורים.
פריווילגיה עשויה להיות גם רגשית או פסיכולוגית, וקשורה בביטחון העצמי, בנוחות, ובתחושה של האדם שהוא חלק מהחברה, וראוי בה.
המונח החל כמושג אקדמי, אולם הפך לפופולרי מחוץ לעולם זה.
ניתוח חשוב של פריווילגיה ושל קבוצות חברתיות מסוימות פורסם, וכלל מגוון של נקודות מבט.
ב-1935 כתב דו בויז על מה שֶכִּינה "המתנות בלהיות לבן", שכוללות לדבריו אדיבות וכבוד, גישה ללא מכשולים לאירועים ציבוריים, יחס מקל בבתי המשפט, וגישה לבתי הספר הטובים ביותר.
ב-1988, האקדמאית האמריקנית פרופסור פגי מקינטוש פרסמה את המאמר "פריווילגיה לבנה ופריווילגיה גברית", ובו היא מתעדת 46 פריווילגיות כפי שחוותה כאישה לבנה בארצות הברית.
למשל: "אני יכולה להיות בטוחה שאם אזדקק לסיוע רפואי או חוקי, הגזע שלי לא יהווה לי מכשול", וכן "אין לי הצורך לחנך את ילדיי להיות מודעים לגזענות מערכתית כדי לשמור בכל יום ויומו על שלמותם הגופנית".
מקינטוש תיארה פריווילגיה לבנה כ"חבילה בלתי נראית של זכויות שלא הורווחו", שלאנשים לבנים אין עניין להכיר בה; היא גורמת להם לחוש ביטחון, נוחיות, וכן להיות בלתי מודעים לסוגיות גזעיות; במקביל לא-לבנים הופכים חסרי ביטחון, אינם חשים בנוח ומרגישים מנוכרים.
לזכות מאמרה של מקינטוש נזקף כי יצר עניין אקדמי בפריווילגיות, שנחקרו בהרחבה בשנים שלאחר מכן.
עם זאת, המאמר שאינו חף מליקויים, זכה לביקורות רבות.
מבחינה היסטורית, לימודים אקדמיים של אי-שוויון חברתי התרכזו בעיקר באופני אפליית המיעוטים, והתעלמו מהפריווילגיות הניתנות לקבוצות הדומיננטיות בחברה.
הדבר השתנה כאמור בשנות ה-80 המאוחרות, עם תחילת המחקר בנושא.
פריווילגיה, באופן שבו היא מובנת ומתוארת על ידי חוקרים, היא מכלול של משתנים מרובים עם חשיבות משתנה כמו גזע, גיל, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, אזרחות, דת, מוגבלות, בריאות, רמת השכלה ואחרים.
על פי סוציולוגים, גזע, מגדר ומעמד חברתי הם המכריעים ביותר על רמת הפריווילגיה של אדם.
תאוריית הפריווילגיה טוענת כי כל אדם משובץ בערב רב של קטגוריות ושל הקשרים, והוא יהיה פריווילג באורחים מסוימים, ומקופח באחרים; תכונות פריווילגיות מפחיתות את ערכן של תכונות שגוררות קיפוח.
לדוגמה, פרופסור לסבית לבנה נהנית מפריווילגיות הקשורות בגזע וברמת השכלה, אך מקופחת עקב מגדרה ונטייתה המינית.
חלק מהתכונות הפריווילגיות הן לרוב נראות, כמו גזע ומגדר, ואחרות כמו אזרחות וסדר לידה – הן בלתי נראות.
חלקן, כמו מעמד חברתי, הן תכונות יציבות יחסית, וחלקן, כמו גיל, עושר, דת ואטרקטיביות, משתנות או עשויות להשתנות עם הזמן.
חלקן, לפחות בצורה חלקית, הן פרי בחירתו של האדם, כמו רמת השכלה, בעוד שאחרות, כמו גזע או רקע מעמדי הן לחלוטין אינן נתונות לבחירה.
בהקשר של התאוריה, אנשים פריווילגיים נחשבים ל"נורמה", וככאלו זוכים בבלתי נראות ובנוחות בחברה, בעוד האחרים נתפסים כפרטים נחותים יותר.
אנשים פריווילגיים רואים את דמותם משתקפת לאורכה ולרוחבה של החברה, בתקשורת המונים ופנים אל פנים במפגשם עם מורים, מנהלים במקום העבודה וברשויות נוספות; על פי חוקרים, אלה מעניקים תחושה של אישור, את ההנחה שאדם פריווילגי יצליח בחייו, וכן הגנה מפני חשש מהתמודדות עם אפליה מטעמם של בעלי סמכות.
מספר אקדמאים הדגישו את התבנית לפיה אלה הנשכרים מסוג כלשהו של פריווילגיה ממאנים להכיר בה.
הסוציולוג האמריקני מייקל קימל מתאר את המצב שבו יש לאדם פריווילגיה "כמו לרוץ עם הרוח בגבך", היעדר מודעות להזנה, לתמיכה ולדחיפה.
מטיעון זה ניתן לגזור כי הכחשה כזו מכוננת אי צדק נוסף נגד אלו שאינם נשכרים מאותה הפריווילגיה.
כותב אחד התייחס להכחשה כזו כסוג של "מיקרו-אגרסיה" או ביטול-קמעא (microinvalidation) אשר שוללים את חוויותיהם של אנשים שאינם פריווילגיים ומקטינים את הקשיים שאיתם הם מתמודדים.
מקינטוש כתבה כי רוב האנשים אינם מעוניינים בהכרה בפריווילגיות שלהם, ובמקום זאת מחפשים דרכים להצדיק או לגמד את ההשפעות של הפריווילגיה, בטענה שזו נרכשה ביושר.
הם מצדיקים זאת בהכרה במעשיהם של אינדיבידואלים בעלי דומיננטיות שלא עמלו עבורה, אך מכחישים שהפריווילגיה ממוסדת, כמו גם מוטמעת בקרב כל חלקי החברה.
יתרה מזו, מקינטוש כתבה כי גם אלה המאמינים שפריווילגיה היא מערכתית עשויים להכחיש את רווחתם האישית הנובעת מכך, ועלולים להתנגד למאמצים לבטלה.
על פי חוקרים, אנשים פריווילגיים מתנגדים להכרה בפריווילגיה, משום שזו תדרוש מהם להכיר בכך שהצלחה כלשהי שהשיגו, לא נרכשה אך ורק בזעת אפם, אלא גם בזכות המערכת שסייעה להם.
תפיסה זו מטילה ספק ברעיון לפיו החברה היא מריטוקרטיה, כלומר מובלת על ידי אנשים שנבחרו לתפקידם בזכות כישוריהם.
הטלת ספק זו מעוררת אי נוחות קשה בעיקר בקרב אמריקנים, שכן האמונה במריטוקרטיה היא ערך תרבותי חשוב, וחוקרים תכופות מאפיינים אותה כמיתוס.
קימל כתב כי כאשר אנשים פריווילגיים אינם מרגישים באופן אישי חזקים, הטענות לפיהן הרוויחו מיתרונות שלא רכשו אינן משכנעות.
מקינטוש מסרה לאחר מכן לעיתון הניו יורקר כי פורטגנג התנגד לראות עצמו כחלק מהמערכת.
היא טענה כי לכל אחד יש שילוב של יתרונות שלא נרכשו כמו גם חסרונות, ועל כל אחד לנסות לראות את עצמו בהקשר של תבניות חברתיות של אפליה ושל דיכוי.
תפיסת הפריווילגיה ספגה ביקורת על כך שהיא מתעלמת מהבדלים יחסיים הקיימים בין קבוצות.
למשל, חוקרים טוענים כי בחברה האמריקאית ישנם הבדלי מעמד בין הודים אסיאתיים, סינים, יפנים, קוריאנים וקמבודים, וכן בקרב אפרו-אמריקאים, מהגרים שחורים מהקריביים ומהגרים שחורים מאפריקה.
אנשי רוח שמסכימים שפריווילגיות קיימות ושהן מערכתיות, ביקרו את המונח עצמו, באומרם כי המילה פריווילגיה רומזת על מותרות יותר מאשר על זכויות; הם טענו כי תועלות מסוימות של פריווילגיות כמו גישה בריאה לחינוך ולשיכון, מוטב שיובנו כזכויות, ולא כמותרות.
מספר אקדמאים משערים כי תיוג בעיה כקולקטיבית במקום כל מקרה לגופו תוביל בסופו של דבר לאפליה תחת מעטה של צדק חברתי.
זאת משום שלטענתם תפיסה כזו מובילה להנחה שאדם שמשתייך לקבוצה פריווילגית הוא בלתי ראוי, ולהפך, ללא כל בדיקה.
נולד ב-21 במרץ 1954) הוא גנרל (בדרגת גנרל לטננט) תאילנדי, שכיהן בין 22 במאי 2014 ל-16 ביולי 2019 כראש ממשל צבאי המכונה "המועצה הלאומית לשלום ולסדר" (NCPO) וראש ממשלה בפועל של תאילנד.
בעקבות הבחירות משנת 2019 הוא המשיך לעמוד בראש ממשלת תאילנד מ-10 ביולי 2019 ועד 2023. בנוסף כיהן כשר ההגנה וכמפקד המשטרה המלכותית בין 2023-2019. בנוסף קיבל פראיות צ'אן-אוצ'ה את תפקיד ראש הקבינט הכלכלי של הממשלה והיה מפקח על מחלקת החקירות המיוחדות של משרד המשפטים.
פראיות צ'אן-אוצ'ה היה מפקד הצבא המלכותי התאילנדי בין 30 בספטמבר 2010 ל- 1 באוקטובר 2014. אחרי מינויו בראש הצבא בלט כמלוכני תקיף וכמתנגד לראש הממשלה לשעבר תאקסין צ'ינוואט.
הוא הוביל קו מדיניות קשוח בדיכוי הפגנות "החולצות האדומות" באפריל 2009 ובאפריל–מאי 2010. בהמשך אימץ גישה מתונה יותר כשניהל דו-שיח עם קרובים של 91 המפגינים שנהרגו בעת המהומות באביב 2010, ושיתף פעולה עם ממשלתה של יינגלאק צ'ינוואט שזכתה בניצחון בבחירות הפרלמנטריות ביולי 2011.
בנסיבות משבר פוליטי מתמשך במדינה, ב-20 במאי 2014 הכריז פראיות על השכנת מצב חירום וב-22 במאי עמד בראש המועצה הלאומית לשלום וסדר שהובילה את ההפיכה בתאילנד בכך שהדיחה את הממשלה המכהנת בראשות ניווטתמרונג בונסונגפאיסן.
החוקה בוטלה וכמה משרי הממשלה המודחת נעצרו.
ביולי 2014 הוטל איסור על כלי התקשורת לבקר את הממשלה ואת פראיות צ'אן-אוצ'ה עצמו.
המשטר חוקק חוקה חדשה, לפיה קיבלה ההנהגה הצבאית את כל רסני השלטון במטרה המוצהרת להקים "דמוקרטיה אמיתית" והובטחה חנינה כללית, כולל למחוללי ההפיכה הצבאית.
המשטר הקים פרלמנט זמני הקרוי אספה לאומית מחוקקת, שיותר ממחצית המושבים בה נתפסו על ידי אנשי צבא קבע ובדימוס.
ב-21 באוגוסט 2014, בתמיכת המלך ראמה התשיעי, בחרה האספה הלאומית המחוקקת בפראיות צ'אן-אוצ'ה באופן פורמלי כראש ממשלה, עם 193 קולות בעד ו-3 נמנעים.
עם שרי הממשלה נמנו מפקד הצבא לשעבר, אונופונג פאוצ'ינדה, שכיהן כסגן ראש הממשלה ושר ההגנה והגנרל טנסאק פטימאפרגורן כשר החוץ.
בהגיעו לגיל 60, באוקטובר 2014, העביר פראיות צאן-אוצ'ה את פיקוד הצבא ליורשו בתפקיד – הגנרל אוטומדג' סיטאבוטר.
פראיות הנהיג בתאילנד משטר סמכותני.
אחרי שתפס את השלטון דאג לסיכול משמעותי של כל אופוזיציה.
הוא ניסח "תריסר ערכים" המבוססים על המסורת התאילנדית והנחה להנהיגם בשיעורי בתי הספר.
הוא לקח אמצעים להגבלת הדיונים הציבוריים על דמוקרטיה ועל בקורת השלטון, כולל הגברת צנזורה באינטרנט ובמדיה האחרות.
בעקבות בחירות כלליות שנויות במחלוקת ב-2019 נבחר כראש ממשלה
באוגוסט 2022 פראוויט וונסוואן התמנה לראש ממשלה בפועל.
אולם ב-30 בספטמבר 2022 בית המשפט החוקתי חזר על החלטתו מאוגוסט וקבע שכהונתו בת שמונה השנים של פריוט צ'אן-אוצ'ה תיחשב מ-2017 כשאומצה החוקה החדשה ואיפשרה לו לחזור לראשות הממשלה עד 2025 אם הוא ייבחר מחדש בבחירות ב-2023.
ב-2023 מפלגתו "האומה התאילנדית המאוחדת" סיימה במקום השלישי בבחירות הכלליות .
אז הוא הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים..
ב-22 באוגוסט 2023 האספה הלאומית בחרה ראש ממשלה חדש, סרטה תאוויסין ממפלגת פה.
אחרי פרישתו, ב-20 בנובמבר 2023 התמנה פראיות כיועץ פרטי.
פריות צ'אן-אוצ'ה נשוי לנאראפורן, פרופסורית אמריטה לאנגלית כשפה זרה במכון לשפות של אוניברסיטת צ'ולאלונגקורן.
לזוג יש שתי בנות תאומות.
בזמנו הפנוי משחק צ'אן אוצ'ה גולף.
באוקטובר 2014 הצהיר צ'אן-אוצ'ה בפני הוועדה הלאומית נגד השחיתות, כי ברשותו נכסים בשווי 102 מיליון בהט (בערך 2 מיליון וחצי אירו).
בנוסף לאשתו נכסים בשווי 26,3 מיליון בהט.
בין היתר לזוג מספר מכוניות (בהן מרצדס S600L ו-l 740 BMW), וכן תכשיטים ושלושה שעוני יוקרה "רולקס".
בנוסף ברשות הגנרל מספר כלי נשק.