tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרים אחרים המוטאנט הוא בעצם בעלי חיים שקיבל מאפיינים אנושיים בהם אינטליגנציה אנושית, יכולת דיבור ובדרך כלל גם ידיים דמויות ידי אדם.
הדוגמה הבולטת ביותר למוטאנטים בקומיקס היא הדמויות הרבות המופיעות באקס-מן, "בני אדם עליונים" שנחשבים כשלב הבא בהתפתחות האבולוציונית, ואינם מתקבלים בזרועות פתוחות בידי בני האדם הרגילים.
דוגמה בולטת עבור קומיקס המשלב חיות שעברו מוטציה הוא צבי הנינג'ה.
במקרים רבים ישנו מכנה משותף למוטאנטים: הדחייה מהחברה.
במקרים רבים דמויות המוטאנטים נדחות על ידי בני האדם ה"רגילים" בעולם הבדיוני עקב שונותן.
מוטיב זה משמש להעברת לקחים חברתיים, כגון קבלת השונה ומאבק בגזענות.
בזיכיון האקס-מן נהוג לסווג מוטאנטים לפי עוצמתם.
מוטאנטים מסוג אפסילון הם החלשים ביותר ואצלם המוטציה היא רק נזק (לרוב הופעה חיצונית חריגה ודוחה) ללא שום תועלת.
רמות דלתא (הנמוכה) עד אלפא (הגבוהה) מבטאות דרגות עוצמה ושליטה ביכולת המוטאנטית – שלה יש תועלת – כמו גם מראה חיצוני ויכולת להסתיר את המוטציה.
המוטאנטים החזקים ביותר מוגדרים ברמת אומגה, והיכולות המיוחדות שלהם הן העוצמתיות ביותר בסוגן ויש לבעליהן שליטה מלאה עליהן.
מוטאון רקורדס , הידועה גם כ"טמלה-מוטאון" (Tamla-Motown), היא חברת תקליטים, שנוסדה בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית, בה זכתה להצלחה ניכרת.
לחברה היה חלק חשוב באינטגרציה הבין גזעית של המוזיקה הפופולרית בארצות הברית ובעולם, מכיוון שהייתה החברה הראשונה בבעלותו של אפרו אמריקאי שפרסמה בעיקר מוזיקה של אמנים אפרו אמריקנים, שהצליחו הן בקרב הקהל האפרו אמריקני בארצות הברית, והן בקהל שאינו אפרו אמריקני, והשיגו השפעה ארוכת טווח על תעשיית המוזיקה הפופולרית בעולם.
החברה נוסדה ב-12 בינואר 1959 על ידי ברי גורדי כ"תקליטי טמלה".
במשך ההיסטוריה שלה החברה הייתה בעלים או מפיצה של למעלה מ-45 חברות בת שהתמחו בסוגי מוזיקה שונים, על אף שהתרכזה ברית'ם אנד בלוז, היפ הופ, פופ וסול.
החברה העתיקה את מקום פעולתה מדטרויט ללוס אנג'לס ב-1972 ונותרה חברה עצמאית עד לשנת 1988, כאשר נמכרה לחברת MCA.
משרדי החברה שוכנים כיום בניו יורק, והיא כיום חברה בת של חברת "יוניברסל מוטאון", חברה שהיא בעצמה חברה בת של קבוצת "יוניברסל מיוזיק גרופ".
בתקופת פריחתה בשנות ה-60 של המאה ה-20, היו חברת מוטאון וחברות הבת שלה שהתמחו במוזיקת סול, הנציגים החשובים ביותר של "צליל מוטאון".
צליל זה היה סוג של מוזיקת סול בעל מאפיינים מובהקים, שכללו שימוש בטמבורין עם תופים, צליל בס בולט ומלודי שהופק לרוב על ידי גיטרה בס אלקטרונית, מבנה מלודי ואקורדים מובהק, וסגנון שירה של קריאה ותגובה שמקורו במוזיקת הגוספל.
חברת מוטאון היא פרי יצירתו של ברי גורדי הבן, מוזיקאי שחור, שבסוף שנות ה-50, לאחר שהשתחרר מצבא ארצות הברית בו לחם במלחמת קוריאה, ניסה לקנות לו שם בשוק המוזיקה באזור דטרויט.
בשנת 1957 פגש גורדי את אל גרין שהיה הבעלים של באר בשם "פליים שואו טאלנט באר קלאב", והחל לעבוד עמו בשיתוף פעולה.
גרין הכיר לו את הזמר ג'קי וילסון, שניסה להתחיל קריירת סולו לאחר שהיה פעיל במסגרת להקת רית'ם אנד בלוז בשם "הדומינוז".
בשנת 1957 כתבו גורדי ואחותו גוון, בשיתוף פעולה עם בילי דייוויס, בן דודו של וילסון, שיר בשם "ריט פטיט".
השיר, בסגנון סול ופופ, זכה להצלחה מסוימת, ועודד את גורדי להמשיך בתחום כתיבת המוזיקה.
בשיתוף פעולה עם דייוויס כתב את להיטו הבא של וילסון "דמעות בודדות" ("Lonely Teardrops"), שהיה ללהיט ענק ולהצלחה גדולה.
למרות הצלחתו לא חש גורדי שהוא מרוויח כפי שיכל להרוויח, לו היה גם מפיק ומנהל את וילסון, וזכאי לתמלוגים עבור השירים.
ב-1959 פתחו בילי דייוויס ואחיותיו של גורדי גוון ואנה חברת תקליטים בשם "אנה רקורדס".
דייוויס וגוון רצו שברי גורדי יהיה נשיא החברה, אך ברי גורדי היה נחוש להצליח בכוחות עצמו.
ב-1959 ייסד חברה בשם "טמלה רקורדס" ("Tamla Records").
לשם ייסוד החברה לווה ממשפחתו שמונה מאות דולר.
בתחילה רצה גורדי לקרוא לחברה "תמי רקורדס" על שם הסרט "תמי והרווק" שהיה פופולרי באותו הזמן, אך מכיוון שהשם כבר היה בשימוש עבור חברה אחרת, החליט על השם "טמלה".
האמנים הראשונים שחתמו על חוזה לפעילות במסגרת החברה היו ה"מטדורס", קבוצת צעירים שחורים, סטודנטים מדטרויט, ארבעה גברים ואישה, בהנהגת סמוקי רובינסון.
עם חתימתם על חוזה עם טמלה, שינו את שמם ל"מירקלז" ("הנסים").
הלהקה זכתה להצלחה רבה, ורובינסון הפך לסגן נשיא החברה, ואף קרא לילדיו "טמלה" ו"ברי" מתוך הכרת תודה.
רבים מבני משפחתו של גורדי, אביו, ברי גורדי האב, אחיו רוברט וג'ורג', ואחותו אסתר, היו בעלי תפקידים בחברה.
עד לאמצע שנות השישים הצטרפו לחברה גם גוון ואנה גורדי בתפקידי ניהול.
לאחר פתיחת החברה רכש גורדי את הבית שהפך ל"אולמי היטסוויל יו.
איי." (Hitsville U.S.A - בתרגום מילולי - "קריית הלהיטים, ארצות הברית").
הבית, שהיה בעבר סטודיו לצילום, שופץ והפך לאולפן הקלטות, ובקומה השנייה גרה משפחת גורדי.
בתוך מספר שנים רכשה החברה מספר בתים סמוכים ששימושו כמשרדים, אולפני עריכה, הקלטה וחזרות.
בין האמנים שהקליטו עבור טמלה (ולאחר מכן מוטאון) בשנים הראשונות היו מייבל ג'ון, בארט סטרונג ומרי וולס.
הלהיט הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד זה היה ""Shop Around" של המירקלז ב-1960. השיר הגיע גם למקום השני במצעד הכללי של הבילבורד, והיה זה גם השיר הראשון שמכר יותר ממיליון עותקים.
ב-1960 הקים גורדי חברת אחות בשם "מוטאון", שם הקשור לדטרויט, עיר המכוניות, "מוטור טאון".
חברת האם שהייתה הבסיס לפעולת החברות טמלה ומוטאון נקראה "מוטאון רקורד קורפוריישן".
בשנת 1961 להקת ה"מרוולטס" הגיעה למקום הראשון במצעד הפופ של ארצות הברית עם השיר "בבקשה, אדון דוור" (Please Mr.
Postman) שאף הוא זכה לאחר מכן לביצוע של הביטלס.
עד לאמצע שנות השישים, השירים שהופקו על ידי טמלה ומוטאון, הפכו לגורם משפיע וייחודי בסצנת המוזיקה בארצות הברית.
לכך תרמו האמנים, מפיקים, כותבים ונגנים כסמוקי רובינזון, ויליאם "מיקי" סטיבנסון, בריאן הולנד, למונט דוזייר ונורמן ויטפילד.
בין 1961 ל-1971 מוטאון השיגה 110 שירים בעשרת המקומות הראשונים במצעד הפזמונים, והחתימה אמנים כסטיבי וונדר, מרווין גיי, דיאנה רוס והסופרימס, ארבע הפסגות וחמישיית הג'קסונים.
החברה הפעילה מספר חברות בת בנוסף לשמות "טמלה" ו"מוטאון".
חברה בת שגורדי קרא על שם עצמו, החתימה את "הפיתויים" ("The Temptations"), מרתה והוונדלאס (Martha and the Vandellas).
חברה נוספת, .V.I.P החתימה את ה"וולווטס" (Velvelettes) וה"אורגים" (The Spinners), חברה נוספת, סול (Soul), החתימה את ג'וניור ווקר והאול סטארס (Jr.
Walker & the All Stars) ואת גלאדיס נייט והפיפס.
הפיפס היו הלהקה הראשונה שזכתה להצלחה במסגרת אחרת, וחתמה עם חברה בת של מוטאון לאחר מכן.
מוטאון הפעילה גם חברות שעסקו במוזיקת ג'אז, קאנטרי ואף רוק.
סיסמתה של החברה "קולה של אמריקה הצעירה" שיקפה את הפופולריות של זמריה השחורים של חברת מוטאון בקרב קהל שחור וקהל שאינו שחור.
החברה זכתה להצלחה הן בארצות הברית והן מעבר לים, ובמיוחד בבריטניה.
"פיתוח האמנים" היווה חלק נכבד מפעילותה של מוטאון.
האמנים שחתמו על חוזה עם הלהקה זכו לטיפול צמוד, הולבשו ואומנו בשירה ובכוריאוגרפיה להופעותיהם החיות.
אמני מוטאון האמינו שפריצתם לשוק המוזיקה הכללי הופכת אותם לשגרירי הקהילה האפרו-אמריקנית, ומתווה את הדרך לאפרו אמריקנים צעירים המחפשים קבלה כללית בקהל הרחב.
לפיכך הונחו אמני מוטאון להופיע, ללכת ולדבר כבני אצולה, על מנת לסתור את התדמית הזולה שהייתה שמורה עד אז לזמרים שחורים בקרב הקהל האמריקני הלבן.
הרקע הסוציאלי של רבים מהזמרים היה קשה, וכאשר הגיעו לחברה, שיקפו יכולותיהם החברתיות וסגנון הדיבור והלבוש שלהם את המקובל בקרב מעמד הפועלים השחור.
מוטאון יצרה לזמרים אלו תדמית אלגנטית, שהפכה להיות מזוהה עם אמני החברה.
מחלקת "פיתוח האמן" של החברה עבדה בעיקר עם הזמרים הצעירים והבלתי מנוסים.
זמרים מנוסים כג'וניור ווקר או מרווין גיי לא נעזרו בשירותיה.
רבים מהאמנים השתתפו במסע הופעות שנתי שנקרא "מוטאון רביו", שהחל את דרכו בתחילה ב"צ'יטלין סירקט", סדרת אולמות ומועדונים בדרום ומערב ארצות הברית, שנטו לקבל מוזיקה שחורה.
עם הצלחת החברה התרחב מסע ההופעות והפך למסע עולמי.
מסע ההופעות נתן לזמרים הצעירים את ההזדמנות לשפר את סגנון הופעתם ואת כישוריהם החברתיים, וללמוד מהאמנים המנוסים יותר.
בדומה לתהליך "פיתוח האמן" עוצבה המוזיקה של מוטאון באותה התייחסות לטעם הציבור.
ברי גורדי נהג לערוך פגישות שבועיות לבקרת איכות, מדי שישי בבוקר, והיה לו את כוח הווטו על מנת להבטיח שרק החומרים וההופעות הטובים יגיעו לקהל הרחב.
המבחן היה האם השיר החדש יוכל להתאים לחמשת הסינגלים הנמכרים ביותר במצעדי הפופ באותו שבוע.
כתוצאה מכך נדחו כמה וכמה שירים שלאחר מכן זכו להצלחה ביקורתית ומסחרית, כדוגמת שיריו של מרווין גיי "שמעתי שמועה" (I Heard It Through the Grapevine) ו"מה קורה" (What's Going On).
במקרים מסוימים המפיקים המוזיקליים היו עובדים, ושבים ועובדים, על שיר מסוים על מנת להכינו לישיבות שישי בבוקר.
כך עשה המפיק נורמן ויטפילד עם השירים "שמעתי שמועה" ו"איני גאה מכדי להתחנן" (Ain't Too Proud to Beg) של הפיתויים.
רבים מהשירים הידועים ביותר של מוטאון, כדוגמת כל הלהיטים המוקדמים של הסופרימס, נכתבו על ידי משולש הכותבים הולנד-דוזייר-הולנד, שכלל את האחים בריאן ואדי הולנד, ולמונט דוזייר.
מפיקים וכותבים אחרים באולפני "היטסוויל יו.
איי." היו נורמן ויטפילד ובארט סטרונג, ניקולס ארמסטרונג וואלרי סימפסון, פרנק וילסון, סמוקי רובינסון ומרווין גיי וברי גורדי עצמו.
האמנים והמפיקים הרבים במוטאון שיתפו פעולה עם התהליך, על אף שהתהליך תואר כתהליך תעשייתי כמעט.
האולפנים עבדו 22 שעות ביממה, והאמנים היו לרוב במסעות הופעות שנמשכו שבועות, ולאחריהם שבו לדטרויט והקליטו כמה שיותר שירים, ולאחר מכן יצאו שוב למסע הופעות.
בנוסף לכישרונות כתיבת השירים של הכותבים והמפיקים, אחד מהגורמים העיקריים בהצלחתה הנרחבת של מוזיקת מוטאון הייתה נטייתו של גורדי להשתמש לצורך הקלטת הליווי המוזיקלי לשירי מוטאון, בקבוצת מוזיקאי אולפן שנבחרה בקפידה וגובשה ליחידה מוזיקלית, שנודעה כ"פאנק בראת'רס" (האחים פאנק.
בין אמני האולפן שיצרו את "צליל מוטאון" היו הקלידנים ארל ואן דייק, ג'וני גריפית' וג'ו האנטר, הגיטריסטים ג'ו מסינה, רוברט וייט ואדי וויליס, אנשי כלי ההקשה אדי (בונגו) בראון, ג'ק אשפורד, המתופפים בני בנג'מין אוריאל ג'ונס וריצ'רד (פיסטול) אלן, והבסיסטים ג'יימס ג'יימרסון ובוב באביט.
הקריירה והעבודה של הקבוצה תועדה בסרט התיעודי משנת 2002 "בצילה של מוטאון" (Standing in the Shadows of Motown), המתעד את הדרך בה יצרה חבורת "האחים פאנק" את המוזיקה הגדולה שהביאה להצלחת השמות הגדולים כמרווין גיי או הסופרימס, אך לא זכתה לתהילה ולהצלחה בה זכו הם.
לאחר עזיבת הצוות הולנד-דוזייר-הולנד ב-1967 בשל סכסוך על תשלומי תמלוגים, החלה האיכות של היצירה במוטאון לרדת, כמו גם התדירות בה הגיעו שירים שיצרו אמני החברה למקום הראשון במצעד הפזמונים.
נורמן ויטפילד הפך למפיק העל של החברה, ויצר להיטים עבור הטמפטיישנס, מרווין גיי וגלדיס נייט והפיפס.
בה בעת יצר ברי גורדי את "מוטאון הפקות" חברה בת שעסקה בטלוויזיה, והפיקה תוכניות מיוחדות עבור אמני החברה כדיאנה רוס או חמישיית הג'קסונים.
באמצע שנות השישים הקימה מוטאון סניפים בניו יורק ובלוס אנג'לס, וב-1969 החלה בהדרגה להעביר את עיקר פעילותה ללוס אנג'לס.
אחרי 1972 התבצעה עיקר פעילות החברה בלוס אנג'לס, כאשר כמה אמנים המזוהים עם החברה, כמרתה ריבס, ארבע הפסגות, גלדיס נייט והפיפס, ואף אמני האולפן "הפאנק בראת'רס", נותרו מאחור בדטרויט, או עזבו את החברה מסיבות אחרות.
הסיבה העיקרית למעבר הייתה ניסיון להשתלב בתעשיית הקולנוע, ו"מוטאון הפקות" השתלבה בתחום בשתי הפקות מוצלחות - האחת, הביוגרפיה של בילי הולידיי, "הליידי שרה בלוז" בכיכובה של דיאנה רוס" ב-1972, והשנייה "מהוגני" (1975), שאף בו כיכבה דיאנה רוס כשחורה ענייה המצליחה בעולם האופנה ברומא.
על אף שב-1975 לא עבדו כבר עם החברה המפיקים האחראים להצלחתה הראשונית, כהולנד-דוזייר-הולנד, נורמן ויטפילד, ורבים מיוצרי הלהיטים האחרים, עדיין היו למוטאון הצלחות רבות בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, שכללו את הצלחת ליונל ריצ'י והקומודורס, ריק ג'יימס, טינה מארי ודהבארג'.
באמצע שנות השמונים החלה מוטאון להפסיד כספים, וברי מכר את בעלותו בחברה לחברת MCA ולתאגיד "בוסטון וונצ'רס" ביוני 1988 עבור סכום של 61 מיליוני דולרים.
ב-1989 מכר ברי את "מוטאון הפקות" לסוזאן דה פאס, אחת ממנהלות החברה בבעלותו של גורדי, ששינתה את שמה ל"דה פאס הפקות" והמשיכה בניהול החברה.
במהלך שנות ה-90 החתימה מוטאון אמנים מצליחים כבויז טו מן וג'וני גיל על אף שהחברה עצמה הייתה במצב של התפרקות.
מנהלים חדשים באו והלכו, החל ממחליפו הישיר של גורדי, ג'ריל באזבי.
באזבי עזב על רקע סכסוך כספי עם MCA וטען כי החברה לא העניקה למוטאון תשומת לב או קידום מכירות ראויים.
בשנת 1991 מוטאון תבעה את MCA על מנת לבטל את הסכם ההפצה שבין החברות, והחלה בעבודה עם חברת פוליגרם.
שלוש שנים לאחר מכן רכשה פוליגרם את מוטאון, והחליפה את באזבי באנדרה הראל.
הראל שימש כמנהל החברה במשך שנתיים, ועזב את החברה לאחר שספג ביקורת על אי יעילותו.
הוא הוחלף באיש פוליגרם, דני גולדברג ששימש כמנהל ובג'ורג' ג'קסון ששימש כנשיא.
יוניברסל - מוטאון: 1998 ואילך
ב-1998 מוטאון הייתה עדיין חברה גדולה ומשפיעה, והחתימה כוכבים כ-להקת 702, בריאן מקנייט ואריקה באדו.
בדצמבר 1998 נרכשה חברת פוליגרם על ידי חברת סיגרם ומוטאון מוזגה עם חברת "יוניברסל מיוזיק גרופ".
באופן אירוני, שלוש שנים לפני כן רכשה סיגרם את חברת האם לשעבר של מוטאון, MCA, ולמעשה מוטאון חזרה לשתף פעולה עם הרבה מחברות הבת של MCA.
סיגרם קיוותה ליצור במהלך זה אימפריה מוזיקלית סביב חברת יוניברסל.
קיידר מסנבורג מפיק לשעבר של אריקה באדו הפך למנהל מוטאון, ופיקח על המשך הצלחתה של באדו, וכן אמנים כמקנייט, מיכאל מקדונלד ואינדיה ארי.
ב-2005 הוחלף מסנבורג בסילביה רון, ומוטאון אוחדה עם חברת "יוניברסל רקורדס" ונקראה "יוניברסל מוטאון רקורד גרופ", חברה המפקחת על הקלטות וקטלוגים בחברות התקליטים מוטאון, יוניברסל, וכן חברות נוספות כ"בלאקגראונד רקורדס", "ריפבליק רקורדס" ואחרים.
תחת התנאים החדשים ממשיכה מוטאון לפעול בהצלחה ובשורותיה פועלים זמרי הרית'ם אנד בלוז אינדיה ארי, אריקה באדו, מיה, קם, יאמי בינגהם זמרת הפופ לינדזי לוהן, זמרי הרגאיי דמיאן מארלי וסטיבן מארלי והראפרים טריק טריק וניק קאנון.
האמנים שהובילו להצלחתה הראשונית של החברה, דיאנה רוס, סמוקי רובינסון, סטיבי וונדר והטמפטיישנס המשיכו לפעול במסגרתה במשך שנים רבות, וגם תחת השינויים בבעלות.
רוס עזבה את מוטאון ב-1981 אך שבה ועבדה עמה בין 1988 ל-1989. רובינסון עזב לתקופה קצרה ב-1999 והטמפטיישנס המשיכו בעבודה עם מוטאון עד 2004. סטיבי וונדר הוא היום האמן היחיד הפועל במסגרת מוטאון שנותר מ"התקופה הקלאסית" של החברה.
"תקליטי מוטאון" - "Motown Records": החברה נוסדה ב-1960 ושימשה ומשמשת עד היום המותג העיקרי המזוהה עם חברות מוטאון למוזיקת רית'ם אנד בלוז וסול (וכיום גם היפ הופ).
שיטת המיספור של החברה אוחדה עם המיספור של טאמלה וגורדי בשנת 1982, והחברה נרכשה על ידי תאגיד MCA בשנת 1988. האמנים הבולטים שפעלו בשורות החברה כללו את מרי וולס, דיאנה רוס והסופרימס, חמישיית הג'קסונים, בויז טו מן ואריקה באדו.
"תקליטי טאמלה" - "Tamla Records": החברה נוסדה ב-1959, ועסקה בעיקר במוזיקת רית'ם אנד בלוז וסול.
זהו למעשה המותג המקורי של מוטאון.
גורדי ייסד את חברת תקליטי טאמלה מספר חודשים לפני שייסד את חברת מוטאון.
שיטת המיספור של החברה אוחדה עם זו של מוטאון ושל חברת גורדי ב-1982, והחברה אוחדה רשמית עם מוטאון ב-1988. האמנים הבולטים שפעלו בשורות החברה כללו את סמוקי רובינסון, מרווין גיי וסטיבי וונדר.
"תקליטי גורדי" - "Gordy Records": החברה נוסדה ב-1961 בשם "Miracle Records", ובשנת 1962 שונה שמה ל"גורדי", על מנת שלא ליצור בלבול עם להקתו של סמוקי רובינסון, "המירקלס".
החברה עסקה אף היא בהוצאת תקליטי רית'ם אנד בלוז וסול.
שיטת המיספור של החברה אוחדה עם זו של מוטאון ושל חברת גורדי ב-1982, והחברה אוחדה רשמית עם מוטאון ב-1988. האמנים הבולטים שפעלו בשורות החברה כללו את הטמפטיישנס, מרתה ריבס, ריק ג'יימס ודהבארג'.
חברות רית'ם אנד בלוז משניות
"Check-Mate Records" - חברה שפעלה כחברה בת של מוטאון בשנים 1961–1962, ונרכשה מחברת "צ'ס רקורדס".
האמנים הבולטים שפעלו בשירות החברה היו דייוויד ראפין ולהקה בשם "דל-פיז" שהפכה לאחר מכן למרת'ה והואנדלס.
"Miracle Records" - חברה בת של מוטאון שפעלה בשנת 1961, למשך פחות משנה.
בשנת 1962 הפכה ל"גורדי רקורדס".
האמנים הבולטים שפעלו בשורות החברה היו ג'ימי ראפין והטמפטיישנס ביצעו במסגרת זו את הקלטותיהם המוקדמות.
"Soul Records" - חברה בת של מוטאון שנוסדה בשנת 1964 ונועדה להקליט הקלטות רית'ם אנד בלוז בעלות אופי פחות פופי, או בעלות אופי הקרוב לסול או לבלוז.
החברה פעלה עד שנת 1978. האמנים הבולטים שפעלו בשורותיה היו ג'וניור ווקר והאול סטארס, גלאדיס נייט והפיפס וג'ימי ראפין.
Records" - חברה בת של מוטאון שנוסדה בשנת 1964, ופעלה עד 1974. האמנים הבולטים שפעלו בשירות החברה היו שורטי לונג, הוויברז, האלגינס, הוולווטס, וכריס קלארק.
"Mo-West Records" - חברה בת של מוטאון שפעלה בין 1971 ל-1973 והחתימה אמני רית'ם אנד בלוז שפעלו בחוף המערבי.
האמנים הבולטים שפעלו בשורות החברה היו סי.
קאמרון, סיריטה רייט וטום קליי.
חברות בת שעסקו בסוגות מוזיקה שונות
"Divinity Records" - חברה בת קצרת ימים (1961 - 1963) שעסקה במוזיקת הגוספל.
"Mel-o-dy Records" - חברה בת שנוסדה בשנת 1962 בכוונה לעסוק במוזיקת רית'ם אנד בלוז וסול, אך לאחר מכן פנתה להקלטת אמני קאנטרי לבנים, ובהם דורסי ברנט.
החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 1965.
"Rare Earth Records" - חברה בת שעסקה ברוק ונקראה על שם להקת "רייר ארת'", שפעלה בשורותיה.
החברה החתימה אמני רוק לבנים, ופעלה עד 1976.
"Weed Records" - חברה קצרת ימים, שהוציאה תקליט אחד עבור זמר בשם כריס קלרק.
"Black Forum Records" - חברה שהוציאה בייחוד תקליטים ובהם נאומים בעד זכויות האזרח והקראת שירה פוליטית.
בין היתר הוציאה החברה תקליטים שעליהם הוקלט קולם של מרטין לותר קינג, סטוקלי קרמייקל, איליין בראון ואחרים.
"Natural Resources Records" - חברה בת שפעלה בין 1972 ל-1973 ושוב לתקופה קצרה ב-1976, והקליטה במיוחד זמרים לבנים ולהקות אינסטרומנטליות.
"Prodigal Records" - החברה נרכשה על ידי מוטאון בשנת 1976, ושימשה כחברה בת שעסקה במוזיקת רוק.
"Hitsville Records" - החברה נוסדה ב-1974 כ"Melodyland Records" ושינתה את שמה ל"היטסוויל" בשנת 1976. כמו מ-לו-די שפעלה לפניה, התרכזה החברה במוזיקת קאנטרי.
בין הזמרים הפעילים בחברה פאט בון ו-טי.
החברה הפסיקה את פעילותה ב-1977.
"Morocco Records" - שם החברה הוא ראשי תיבות ל"מוטאון רוק קומפני".
החברה פעלה בין 1983 ל-1984, והחתימה אמני רוק לבנים.
"Motown Latino Records" - חברה בת שפעלה לזמן קצר ב-1982 והחתימה אמנים בסגנון לטיני.
"Mo Jazz Records" - חברה בת שפעלה בשנות ה-90 ועסקה בהקלטת מוזיקת ג'אז.
בין היוצרים שפעלו במסגרת נורמן בראון, פולי וג'יי.
"Mad Sounds Recordings" - חברה בת שפרסמה חמישה אלבומי היפ הופ וראפ באמצע שנות ה-90.
חברות עצמאיות שהופצו על ידי מוטאון
"Chisa Records"- חברה עצמאית שנעזרה בשירותי ההפצה של מוטאון בין 1969 ל-1972.
"Ecology Records " - חברה בבעלות סמי דייוויס ג'וניור שפעלה לזמן קצר ביותר, והוציאה סינגל אחד בו שר דייוויס את השיר "בימי חיי" ("In My Own Lifetime"/"I'll Begin Again") בשנת 1971.
"CTI Records" - חברה שהתמחתה בג'אז ונעזרה בשירותי ההפצה של מוטאון בין 1974ל-1975. הסכם ההפצה כלל גם חברות בת בשמות - "Kudu Records", "Three Brothers Records" ו-"Salvation Records".
"Gull Records" - חברה שבסיסה בבריטניה ונעזרה במוטאון להפצת תקליטיה בארצות הברית בשנת 1975.
"Biv 10 Records" - חברת היפ הופ ורית'ם אנד בלוז שפעלה לאורך רוב שנות ה-90 ונעזרה בשירותי ההפצה של מוטאון.
מוטאז הוא שם כללי בביוכימיה לאנזימים המזרזים את ריאקציית העברת קבוצה פונקציונלית מעמדה אחת לאחרת בתוך אותה מולקולה.
האנזים פוספוגלוקומוטאז מזרז את העברת קבוצת הפוספט בין עמדות '1 ו- '6 בגלוקוז.
ההרכב הכימי הכללי של גלוקוז-1-פוספט זהה לתכולת האטומים בגלוקוז-6-פוספט אך מבחינה מבנית וכימית, וגם מבחינה ביולוגית, אלו שתי מולקולות שונות.
לאנזימי המוטאז לרוב יש את החומצה האמינית סרין כקבוצה קטליטית באתר הפעיל.
לדוגמה, במקרה של פוספוגלוקומוטאז, הסרין הפעילה תקשור את קבוצת הפוספט - מצב שמקנה לאנזים את יכולתו להעביר קבוצות פונקציונליות מהעמדות השונות.
מוטוביקן הייתה יצרנית צרפתית של אופניים, אופניים ממונעים, קטנועים ואופנועים.
מוטוביקן יצרה את ה-"Mobylette" שהוא היה סוג של טוסטוס, במשך כמעט חצי מאה (1949–1997) יצרה מוטוביקן 14 מיליון יחידות.
ב-1981, מוטוביקן נקלעה לחובות קשים והיא נקנתה על ידי ימאהה ובשנת 1984 שונה שמה ל-MBK.
כיום היא מייצרת קטנועים לשוק האירופאי בשם MBK.
מוטוביקן אינה קשורה ל-Motobecane USA אשר מייבאת אופניים שמיוצרות בטאיוואן תחת אותו סימן מסחר.
צ'ארלס בנויט ואבּל ברדין חברו ב-1922. ב-1923 הם עיצבו את האופנוע הראשון שלהם, אופנוע בעל מנוע דו-פעימתי בנפח 175 סמ"ק עם צלינדר בודד.
ב-1933 הם ייצרו את האופנוע בעל ארבע פעימות הראשון שלהם בנפח 250 סמ"ק.
מוטו הוא ירחון ישראלי בנושא כלי רכב דו-גלגליים.
הירחון החל להופיע בשנת 1988, ונסגר במאי 2013. הירחון שב לפעול ב-2017, ראשית בפעילות אינטרנטית בלבד, ובינואר 2018 שב להופיע במהדורה מודפסת.
עורכו הראשון של המגזין ומייסדו היה טל שביט.
במגזין, שהיה הראשון שהוקדש במלואו לכלי רכב דו-גלגליים, מתפרסמים מבחני דרכים לאופנועים וקטנועים, סקירות אביזרים, סקירות אירועי ספורט מוטורי, ייעוץ משפטי ומחירון לכלים דו-גלגליים חדשים ומשומשים.
גיליונו הראשון של העיתון יצא לאור בפברואר 1988. יוזם הקמת העיתון היה טל שביט שהיה אחראי לכתבות האופנועים במגזין הרכב אוטו בשנים שקדמו להקמת מוטו.
אל שביט הצטרפו עמיתיו יורם אשהיים ששימש כמנכ"ל ורם לנדס שהיה עורך מבחני הדרכים.
בשנותיו הראשונות של העיתון לא פורסמו כל גיליונותיו בתחילת כל חודש ולעיתים איחרו.
לבסוף דילג העיתון על חודש אפריל 1990 ופרסם את גיליון חודש מאי.
ממדיו של שוק הרכב הדו גלגלי בישראל בתקופה בה הוקם העיתון היו צנועים למדי.
בישראל פעל באותה עת רק יבואן אחד של יצרן אופנועים גדול (סוזוקי), אך תוך כמה שנים יוצגו מרבית היצרנים הגדולים בישראל ומספר הרוכבים הפעילים גדל באופן משמעותי.
בהתאם גדלה גם תפוצת העיתון.
העיתון הרחיב את תחומי הסיקור גם לתחום הטרקטורונים והקארטינג.
במשך מספר שנים התווסף לעיתון גיליון בשם "מוטופאן" בעריכת דני שטיינמן שסיקר תחומים אלו.
מעבר לסיקור העיתונאי, עסק מוטו במרבית שנותיו גם בסיוע וארגון של מהלכים שהשפיעו על קהילת רוכבי הדו גלגלי בישראל.
כבר בגיליונו הראשון עסק העיתון בשיטת לימוד הרכיבה בישראל והציע דרכים לשיפורה.
בהמשך ארגן העיתון בשיתוף מועדון האופנועים הישראלי מחאה ציבורית והפגנות כנגד תוכניות של משרדי הממשלה להעלאת תעריפי ביטוח החובה לאופנועים.
במהלך שנות ה-90 היה מוטו שותף לקיום מרוצי אופנועי שטח ובשנת 1997 יזם קורסי רכיבה מתקדמת שנועדו לשפר את מיומנות הרוכבים מעבר לנלמד בשיעורי הרכיבה לצורך קבלת רישיון נהיגה.
בסוף 1994 פרש שביט מעריכת העיתון בפועל ועבר לתפקיד עורך אחראי.
מחליפו היה עורך המשנה עד אז, גידי פרדר.
פרדר שימש כעורך עד אמצע 1997 ועם פרישתו חזר שביט לערוך את העיתון.
קורסי הרכיבה שמוטו יזם באותה שנה הועברו שנתיים אחר כך למסגרת חיצונית בראשותו של פרדר.
ב-1999 פרש שביט פעם נוספת מעריכת העיתון והוחלף על ידי דני שטיינמן.
עוד באותה שנה עבר שטיינמן להקים ולערוך את מגזין המכוניות הגה תחת אותו מוציא לאור.
בן-ברק ערך את מוטו במשך עשר שנים.
בשנת 2009 החליף אותו ערן טננבאום שחזר לפעילות במגזין לאחר שהיה חלק מצוות הכתיבה בו מספר שנים קודם לכן.
טננבאום פרש מעריכת העיתון לאחר כשנה עקב פציעה בתאונת דרכים והוחלף באופן זמני על ידי אילן ציוני.
בשנת 2011 התמנה ניר לוק לעורך העיתון, ב-2012 החליף אותו תני גולדשטיין.
בשנת 2013 חולקה סמכות העורך בין בעלי תפקידים בקבוצת "מוטו תקשורת", בעלת העיתון.
בתפקיד העורך המקצועי, שב ושימש גיא בן-ברק.
במרץ 2011 נהרג טל שביט, מייסד העיתון, בתאונת דרכים במחלף מורשה, מפגיעת רכב באופנועו.
בסוף מאי 2013 פרסם המגזין שגיליון חודש יוני הוא גיליונו המודפס האחרון.
המגזין נסגר עקב ירידה במכירות הקטנועים בישראל באותן שנים, והצטמצמות הפרסום ושיתוף הפעולה של גורמים חיצוניים עם העיתון, מה שגרם לקשיים בהפקתו ויצר חוסר הצדקה כלכלית להמשך הפעלתו.
עם זאת, "מוטו מדריך", המדריך שכלל את מחירון האופנועים, המשיך לצאת ולא הושפע מסגירת המגזין.
באוגוסט 2013 קבוצת "מוטו תקשורת" עברה הליך פירוק, ונכסיה נמכרו לחברות שונות.
"מוטו מדריך" נמכר ליובל סיגלר, מו"ל טיים אאוט ישראל, יחד עם מרבית המגזינים של "מוטו תקשורת".
בשנת 2017 רכש אריק רוזנבלום, הבעלים של אתר דו"גרי (אותו יסד טל שביט) את הזכויות על מותג מוטו.
באוגוסט 2017 הושק מחדש מוטו על ידי צוות אתר דוגרי, וחזר לפעילות אינטרנטית.
באתר החדש ניתן למצוא חלק מכתבות העבר מהמגזין ופעילותו הנוכחית נעשית תחת השם מוטו.
בינואר 2018 יצא לאור מגזין ומחירון מוטו מדריך המחודש תחת הבעלות החדשה.
מוטוקרוס (בלועזית: Motocross) הוא ענף ספורט מוטורי דו גלגלי.
המוטוקרוס החל את דרכו לראשונה בבריטניה בשנת 1924, והתפתח מאירוע שטח בשם "Scrambles".
המוטוקרוס הפך עם השנים לספורט מוטורי פופולרי מאוד, ועם זאת אחד התובעניים ביותר.
המרוצים מתקיימים בשטח מעגלי ומגודר המותאם לכך.
רוכב המוטוקרוס חייב להיות מסוגל לשלוט באופנוע תוך שמירה על מהירות שיא, על פני תוואי שטח קשה, רכיבת בוץ, פניות חדות וגבעות תלולות.
זהו ספורט פיזי שנערך בכל מזג אוויר ובכל התנאים.
מוטוקרוס הוא ספורט המצריך אימוני כושר אינטנסיביים, דיאטה מאוזנת לספורטאים, וכמו כן, עבודה על הכישורים הטכניים.
ייעודו של אופנוע המוטוקרוס לספק חוויית רכיבה בתנאי שטח מהקלים ועד הקשים ביותר בשילוב קפיצות, רמפות, גבעות תלולות ומחליקות.
אופנוע המוטוקרוס צריך להיות נטול משקל עודף בשל אופי רכיבת האקסטרים, ולכן בדרך כלל יהיה ללא תוספות, ואפילו יופשט מחלקים כמו: מראות, מנורות איתות, פנסים, רגלית ולוחית רישוי.
אופנועי המוטוקרס מתאפיינים במתלים וקפיצים חזקים שמגבירים את יכולות הנחיתה לאחר הקפיצות הגבוהות ואת בלימת הזעזועים.
מנועי המוטוקרוס חזקים עם מומנט שפועל בסל"ד גבוה.
המנועים באופנועי המוטוקרוס בדרך כלל בעלי צילינדר אחד, הנעים בנפחים בין 49 לבין 700 סמ"ק במנועי השתי פעימות ומנועי הארבע פעימות מאופיינים במנועים בעלי נפח של 49 עד 700 סמ"ק.
גלגלי המוטוקרוס מתאפיינים בדרך כלל בגלגל קדמי בקוטר 21 אינץ ואחורי בקוטר 19 אינץ, ותיבת ההילוכים כוללת בין 4–5 הילוכים בלבד.
מכיוון שאופנוע המוטוקרוס מתבטא בשינויים רבים להבדיל אופנועי שטח מסוגים אחרים, על פי חוק הם מיועדים לנסיעה במסלולים מיועדים למוטוקרוס בלבד.
על מנת לקחת חלק מעולם הספורט המוטורי, יש להנפיק רישיון מרוצים (רישיון אפור).
ניתן להוציא רישיון מסוג זה החל מגיל 8, ללא קשר לרישיון התעבורתי (שטרם קיים).
כדי לקבל את הרישיון על הרוכב לעבור קורס עיוני שבסופו יש מבחן מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית ובנוסף, לבצע בדיקות גופניות במכון ייעודי לספורטאים.
רק רוכבים מתחת לגיל 16 שאין להם רישיון תעבורתי בישראל מחויבים לעבור בנוסף למבחן העיוני גם מבחן מעשי על ידי בוחן רשמי שמוכשר על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית.
רישיון המרוצים תקף אך ורק במסלולים חוקיים, מוסדרים ומאושרים על ידי הרשות לנהיגה ספורטיבית.
רישיון המרוצים מקנה לרוכב להתחרות במרוצים ולהתאמן במסלולים מאושרים בצורה חוקית עם ביטוח מלא לתאונות.
כדי להתחרות ולהתאמן בצורה חוקית חובה על הרוכב מלבד רישיון המרוצים וביטוח גם לרשיין את האופנוע עליו הוא רוכב, הרישיון הנ"ל נקרא רישיון דואלי.
האופנוע נבדק על ידי בודק מוסמך מטעם הרשות לנהיגה ספורטיבית שהוא כשיר למרוצים, ולאחר מכן מקבל האופנוע את הרישיון הדואלי.
כיום פועלת הליגה על ידי מפיק חיצוני בשיתוף הרשות לנהיגה ספורטיבית ועמותת המוטוקרס הישראלי.
המרוצים מתקיימים במסלולים חוקיים ומותאמים למרוצי מוטוקרוס ברמה הבינלאומית.
המקצים השונים מחולקים על פי קטגוריות של רמת הרכיבה ונפח האופנועים:
סופר ג'וניור - רוכבים בגילאי 8–12.
ג'וניור - רוכבים בגילאי 12–16.
מתחילים - רוכבים בתחילת דרכם בענף המוטוקרוס.
עממית - קטגוריית הביניים לרוכב הממוצע.
לייטס - קטגוריה מקצועית עד נפח 250 סמ"ק.
פתוחה - הקטגוריה הבכירה ביותר, פתוחה לכל הנפחים, אך רוב האופנועים בקטגוריה זו מעל 250 סמ"ק.
עמותת מועדון המוטוקרוס הישראלי היא אחת הוותיקות בענף ופועלת משנת 1999. העמותה מקיימת מרוצי מוטוקרוס במסלולים שונים החל ממסלול אשקלון בו שולבו מרוצי מכוניות ואופנועי מוטוקרוס, דרך בית נבאלא, עפולה, מעוז חיים וויתקין בו התקיימו רוב מרוצי העמותה.
מספר חבריה עולה מעת לעת ומונה מעל 150 חברים, כל זאת בשל חוק הספורט המוטורי והיכולת לקנות אופנוע מוטקורס באופן חוקי.
מוט סלפי (לעיתים נקרא גם "מַקֵּלפי") הוא מוט האוחז בטלפון סלולרי או במצלמה אחרת ומאפשר לצלם האוחז בו ליצור תמונת סלפי.
עם הפצת הטלפונים החכמים, הציבור מרבה לצלם את עצמו והופך מודע יותר לעזרי צילום.
עד תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, אדם שלא הכיר עזרי צילום, נאלץ לצלם את עצמו בעזרת בקשה מאדם נוסף, בעזרת מראה או בהחזקת המצלמה בקצה יד מתוחה - דבר לא נוח במיוחד, כשמדובר במצלמה כבדה.
אנשים פשוטים לא היו מודעים לשני עזרים ותיקים לצילום עצמי - מנגנון השהייה ללחצן המצלמה ומוט סלפי.
שימוש במצלמה כבדה עם מוט סלפי, דרש גם חצובה למצלמה.
דבר זה ניתן לראות בסרט "חור בלבנה", שבו אחת הדמויות מצולמת, כאשר היא מצלמת את עצמה, במצלמת קולנוע.
בהמשך, התפתחה הטכנולוגיה והומצאו מצלמות דיגיטליות וטלפונים חכמים אשר אפשרו צילום עצמי עם מצלמה קדמית.
דבר זה תפס תאוצה ורבים כיום מצטלמים כך, תופעה שנקראת סלפי.
בין שנת 2010 לשנת 2014, הומצא מוט סלפי לטלפון חכם אשר מאפשר לצלם תמונת סלפי ממרחק רב יותר מאשר אורך היד ללא עזרה מאדם אחר.
הממציא הוא לינוס טורבאלדס, שאחראי גם על עדכון, שיפוץ והפצת ליבת המערכת בקוד פתוח, לינוקס.
קיימים שלושה סוגי מוטות סלפי:
באמצעות הבלוטות' - מדליקים בסמארטפון את כפתור Bluetooth, מחברים את המכשיר לקליפס של המוט.
על מנת לצלם יש ללחוץ על הכפתור (הנמצא על המוט).
בדומה לסוג הראשון, אך במקום כפתור הנמצא על המוט ישנו שלט שבעזרתו אפשר לצלם.
היתרון במוט זה הוא שליטה על הצילום מרחוק.
מוט המאפשר שליטה אבסולוטית על כל הגדרות המצלמה (בתקריבים).
מוטארה (באנגלית ובשונה: Mutare; נודעה בעבר בשם אומטלי, באנגלית: Umtali) היא בירת מחוז מניקלנד (Manicaland) בזימבבואה.
העיר שוכנת במזרח זימבבואה, בקרבת הגבול עם מוזמביק.
בעיר מתגוררים 187,621 תושבים (נכון ל-2012), והיא העיר הרביעית הכי מאוכלסת בזימבבואה, אחרי הבירה הארארה, בולאוואיו וצ'יטונגוויזה (Chitungwiza).
מקור העיר הוא במבצר אומטלי שנוסד על ידי השלטון הבריטי בסוף המאה ה-19 כדי לשמור על הגבול עם מוזמביק.
תוך זמן קצר נוסדה סביב המבצר התיישבות שקיבלה את שמו של המבצר.
כעבור מספר שנים, ב-1896 נוסדה מסילת רכבת בין בולאוואיו לבין עיר הנמל ביירה במוזמביק והשלטון החליט להזיז את ההתיישבות למיקומה הנוכחי הקרוב למסילה; חברת דרום אפריקה הבריטית שילמה לתושבי העיירה פיצויים על ההעברה.
העיירה גדלה לאורך השנים וב-1971 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-1982 הוחלט לשנות את שמה של העיר למוטארה, שם מקומי שמקורו במילה "אוטארה" בשפת שונה שמשמעה ברזל או זהב והיא ניתנה למקום לאחר שהחלה בו כריית זהב במאה ה-19.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על כריית זהב ויהלומים, גידול הדרים ויערנות.
העיר שוכנת בין עמק אימבזה והרי בוומבה (Bvumba), שהם חלק מרכס הרמות המזרחיות במזרח זימבבואה, קילומטרים ספורים מהגבול עם מוזמביק.
באופן יחסי למיקומה באזור טרופי, מוטארה נמצאת באזור בו שורר אקלים ממוזג.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 19 מעלות צלזיוס, טמפרטורה נמוכה למדי ביחס לגובהה לעומת ערים בעלות גובה דומה בזימבבואה, שנובעת ממיקומה הטופוגרפי של העיר.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-800 מילימטרים שרובם יורדים בין דצמבר לפברואר.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת אפריקה, אוניברסיטה פאן-אפריקנית מתודיסטית.
מוטבורזאורוס (שם מדעי: Muttaburrasaurus) הוא סוג של דינוזאור גדול מקבוצת בעלי אגן דמוי עוף שחי בתקופת הקרטיקון באזור אוסטרליה.
הוא קרוי על שם האתר מוטבורה שבקווינסלנד באוסטרליה, בו התגלה.
המוטבורזאורוס הוא קרוב משפחתו של האיגואנודון ויש המשייכים אותו למשפחת האיגואנודוניים.
אחרים רואים בו קרוב יותר למשפחת הרבדודוניים או קרוב יותר לקמפטוזאורוס של תקופת היורה.
הוא הדינוזאור הנפוץ ביותר באוסטרליה, יחד עם הקנברזאורוס.
המוטבורזאורוס הגיע לאורך של שמונה מטרים, שקל כ-2.8 טונות והיה מהגדולים שבאורניתופודים.
הייתה לו גולגולת מוזרה בעלת עיניים ומוח קטן ולסת עליונה גדולה מאוד בעלת אף בולבוסי גדול.
הפה הכיל שיניים קטנות וישרות שעזרו ללחך צמחים כמו אנטילופה.
בשל גודלו נע, ככל הנראה, על ארבע רגליים ולא על שתיים, בדומה לאיגואנודון.
דינוזאור זה הופיע בסדרה "ללכת עם דינוזאורים" ובמשחקי המחשב "פארק היורה 3: בניית פארק", "Jurassic World Evolution" ו-"Jurassic World Evolution 2".
מוטו הוא גזע מפלצות-ענק בדיוני שמופיע בסדרת סרטי MonsterVerse.
המוטו מתואר כייצור דמוי-זוחל, פרימט או חרק עצום בעל שליטה בחשמל ואנרגיה.
המוטו הופיע לראשונה ב-15 במאי 2014, בסרט גודזילה, מבית היוצר של טוהו ואולפני לג'נדרי.
עם רכישת זכויות היוצרים של גודזילה, אולפני לג'נדרי החליטו ליצור שתי מפלצות-ענק בתור הנבלים הראשיים.
גארט אדוארדס החליט ליצור סיפור שמסביר כי "כאשר היו לטאות-ענק (שגודזילה הוא חלק מהגזע המדובר) ששלטו בכדור הארץ בימי הקדם, היה יצור עצום דמויי חרק המכונה מוטו-פריים, שהרג את רוב הלטאות והחדיר את ביציו לגופתן (דרך הדומה ליתוש שמחדיר את ביציו בביצה)".
אדוארדס ציין כי לקח יותר משנה לעצב את הדמות.
אדוארדס וצוות העיצוב קיבלו השראה מהיצורים והמפלצות מהסרטים פארק-היורה, הנוסע השמיני, גברים בחלל וקינג קונג ושיקפו את מה שהפך את המפלצות האלה ואת העיצובים שלהם אייקוניים.
בנוסף, המוטו מתוארים כדו-זוויגיים: הנקבה גדולה בהרבה מהזכר בעוד שלזכר יש כנפיים ולנקבה לא.
למוטו יש הרבה כוח פיזי רב וכך גם סיבולת אך הכוח העיקרי שלהם הוא פליטת קרינה שמשביתה כל מעגל חשמלי.
בנוסף לכוחות אלו, המוטו גם חסינים לכל סוג של קרינה מסוכנת, בדומה לגודזילה.
בסרט "גודזילה" הם מתוארים כיצורים גדולים בעלי כנפיים ולסתות ארוכות כטרף הגודזילה אך לבסוף הם נהרגים.
בסרט מופיעה נקבה נוספת, עם גוף קשיח וגדול יותר.
בתחילה היא פועלת לצידו של קינג גידורה, טורף-העל אך בסוף הסרט יחד עם שאר המפלצות היא משתחווה לגודזילה, משום שהפך לאלפא שלה.
בקומיקס זה, שעלילתו מתרחשת לפני עלילת גודזילה: מלך המפלצות, מופיעה הנקבה של כל הגזע של המוטו: המוטו-פריים.
המוטו-פריים היא נקבה גדולה ומסוכנת, ואף גדולה יותר מגודזילה עצמו שגרמה להכחדת רוב הגזע שלו.
בקומיקס היא מתוארת עם רגליים שריריות, לסתות עוצמתיות וגב קוצני.
לבסוף היא נהרגת בידי גודזילה.
מוטגנסיס הוא תהליך, שבו המידע הגנטי של אורגניזם משתנה ונוצרת מוטציה.
מוטגנסיס קורה בטבע באופן ספונטני, או עקב חשיפה למוטגנים.
המוטגנסיס עלול לגרום למחלות ממאירות ולמחלות תורשתיות, ומאידך הוא גם מהכוחות המניעים את האבולוציה.
ניתן לגרום למוטגנסיס באופן מלאכותי בתהליכים מעבדתיים.
ניסויים ראשונים ליצירת מוטגנסיס מלאכותי נעשו, במחצית הראשונה של המאה ה-20, על ידי זוכה פרס נובל הרמן מולר, שרלוט אאורבך, ג.
בעקבות ניסויים אלו נוצר הענף המדעי של המוטגנסיס.
מוטו גוצי נורמלה (באיטלקית: Moto Guzzi Normale) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי מוטו גוצי אשר יוצר בין השנים 1921–1924 באיטליה.
אב טיפוס - היה קרוי "G.P.
שלדה - במבנה של עריסת דופלקס צינורית.
העריסה היא החלק התחתון של מסגרת האופנוע שלרוב יחד עם קורת המסגרת, מחבר בין הציר הקדמי לסיבוב האחורי ואליו מקבע המנוע.
מתלים: מלפנים: מזלג מקבילי עם 2 קפיצי מתח / אחורי: קשיח.
תיבת הילוכים ידנית - 3 מהירויות.
מערכת הצתה: מגנטו מוגן מסוג "Bosch ZE 1" באמצעות דוושה.
בלם אחורי: הרחבה של 210 מ"מ.
קיבולת מכל דלק - 10 ליטר.
מחיר היחידה בשנת 1921 עמד על 8,500 לירה איטלקית.
עיצוב אב-טיפוס: האחים קארלו (Carlo Guzzi) וגוזף גוצי (Giuseppe Guzzi).
פיתוח דגם ראשון: האחים קארלו וגוזף גוצי, ג'ורג'ו פארודי (Giorgio Parodi) ובן דודו אנג'לו (Angelo).
מוטו גוצי אלצ'ה (באיטלקית: Moto Guzzi Alce, קרוי גם: Moto Guzzi 500 Alce) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי מוטו גוצי אשר יוצר בין השנים 1921 – 1924 באיטליה.
דגם "מוטו גוצי אלצ'ה" היו בשימוש עיקרי של הצבא המלכותי האיטלקי, ובצבא איטליה.
בנוסף מוטו גוצי אלצ'ה" היה בשימוש במספר גופי משטרה: ב"מיליציית הכבישים הלאומית" ("Milizia nazionale della strada" ) ב"משטרת אפריקה האיטלקית" ("Polizia dell'Africa italiana" ) וב"משטרת התנועה" ("Polizia stradale" ).
שלדה - מסגרת מתכת כפולה.
מספר נוסעים: בתצורה 1 מושב, (נהג בלבד), בתצורה 2 מושבים, בחיבור ל"סירה" - 3 נוסעים.
בלמים: בלם קדמי - בלם תוף עם שליטת יד, בלם אחורי - בלם תוף עם שליטת רגל.
שימון - בעזרת משאבת חריטה.
גלגלים עם חישוקים בגודל 19x3.00 אינץ'.
דגם "מוטו גוצי אלצ'ה"המחובר ל"סירה" היה קרוי "669 Alce".
דגמי "מוטו גוצי אלצ'ה" יוצרו בצבעים: ירוק צבאי, חול סהרה.
מוטו גוצי V50 (באיטלקית: Moto Guzzi V50) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי מוטו גוצי אשר יוצר בין השנים 1977 – 1987 באיטליה.
הדגם הראשון של ה"מוטו גוצי V50" היה אופנוע שהשיג את המושגים הסגנוניים והמכניים האחרונים של "בית גוצי" (Moto Guzzi) על ידי מודרניזציה שלהם.
ראשית כל, כפי שהשם מרמז, הסידור המסורתי של צילינדרים רוחביים V בפוזיציה של 90°.
מטרת העיצוב של הדגם הייתה ליצירת הרמוניה עם המסגרת וקווי הריבוע של מכל הדלק.
שלדה - מסגרת עריסה כפולה עם מנוע תומך.
מנוע 2 V צילינדרים ("V-twin engine" ) בפוזיציה של 90°.
משאבת הבלמים של בלם מלא שעם הדוושה הימנית שולט על דיסק קדמי ועל הדיסק האחורי (פטנט של היצרן).
מאגר מערכת שמן - שקע רטוב ("Wet sump" ).
דגם פעל בשרות הכוחות המזוינים של הולנד, בשרות נאט"ו.
מוטו גוצי קונדור 500 (באיטלקית: Moto Guzzi Condor 500) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי מוטו גוצי שהוגדר כאופונוע של מרוצי אופנועים אשר יוצר בין השנים 1940 – 1938 באיטליה.
ייצור הדגם הופסק עקב מלחמת העולם השנייה.
ממאפייני "מוטו גוצי קונדור 500"
דגם "מוטו גוצי קונדור 500" תוכנן על ידי קרלו גוצי ("Carlo Guzzi" ) והמהנדס ג'וליו צ'זארה קרקאנו ("Giulio Cesare Carcano" ) במטרה לייצר אופנוע קל וזריז כשהוא מצויד בגרסה המשופרת של המנוע האופקי החד-צילינדרי.
שלדה - מסגרת עריסה כפולה בצינורות ופלדת גיליון.
מנוע 1 צילינדרים, מחזור ארבע פעימות.
תיבת הילוכים: 4 הילוכים עם שליטה מצד ימין.
בלמים: בלמים קדמיים: תוף צד ימין / אחורי: תוף בצד שמאל.
מצמד - דיסקים מרובים באמבט שמן
מתלים: מתלה קדמי: מזלג מקבילי עם בולמי זעזועים / אחורי: מתלה עם בולמי זעזועים.
ניתן לזהות בקלות את הדגם בגלל מכל השמן הנוסף הגדול, המונח על גבי מכל הדלק.
ממרוצי "מוטו גוצי קונדור 500"
הניצחון החשוב הראשון היה זה של נלו פגאני ("Nello Pagani") שהושג בשנת 1939 במהלך המהדורה האחרונה של מסלול מרוצי האופנועים "Circuito del Lario" .
בנוסף בשנת 1939, ליאו לורנצי ("Leo Lorenzi" זכה בארבעה מרוצים לאומיים כשרכב על דגם ה-"הקונדור 500", בנוסף לגביע חג המולד (Coppa di Natale) במעגל מרוצי אסמרה (Circuito dell'Asmara).
בשנת 1940 גוידאו סראטו (Guido Cerato) העמיד את נקודות החוזק של "הקונדור 500" במבחן, וכבש את קופה דל דוצ'ה ("Milano-Taranto" ) היוקרתית, למרוץ המפורסם של "מילאנו-רומא-נאפולי-טאראנטו".
מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין הוא עיקרון הלכתי לפיו אין להוכיח אדם שעובר על חטא בשוגג, אם ידוע לנו שהוא לא ימנע מעבירה זו אף לאחר התוכחה, הטעם לכך הוא מפני שעדיף שאדם יעבור על איסור קל - איסור בשוגג, מאשר איסור חמור יותר - במזיד.
מקור הכלל הוא בתלמוד בבלי במסכת שבת, שם מסופר ששאל רבא בר רב חנן לאביי, מאחר שההלכה היא שאין למחוא כף ביום טוב, אם כך האיך ישנם אנשים שמוחאים כפים ואין מי שימחה בהם, ויוכיח אותם על כך.
רבא ענה על כך בהקדימו שהרי מצינו מקרים נוספים בהם שאנשים עושים אותם אף על פי שהדבר גובל באיסור, ובכל זאת לא מצינו אדם שימחה באותן שעושים כך.
מסקנתו של רבא מכך היא - שאכן אין למחות ולהכויח בכל מקרה שאדם עובר על עבירה בשוגג אם לא ימנע לאחר שנוכיח אותו מפני ש:
בהמשך הסוגיה נאמר שכלל זה תקף הן באיסורים דאורייתא והן באיסורי דרבנן, לעולם אין להוכיח אדם על מעשיו, במקרה ואנו יודעים שלא ימנע מכך, מאחר שעדיף שיעבור בשגגה על העבירה ממה שיעבור עליה בזדון.
בהמשך דברי התלמוד אף הובאה לכך ראיה, שהרי ראינו אנשים שרגילים לאכול בערב יום כיפור עד החשיכה ממש, ולא מוסיפים תוספת מחול על קודש אף על פי שהדבר נצרך מהתורה.
מכך ניתן להוכיח שאף באיסורי תורה תקף כלל זה.
כאמור כלל זה תקף רק במקרה והאדם הוא שוגג, אך במקרה והאדם מזיד יש להוכיחו על מעשיו אף אם ברור לנו שלא ימנע מחמת כך מהעבירה.
אמנם יש שכתבו שבאדם פורק עול באופן קבוע לא נאמרה מצוות תוכחה ואין שום חיוב להוכיחו במקרה וידוע שלא ישמע לו.
כאמר כלל זה נאמר הן באיסורי תורה, והן באיסורי דרבנן.
אמנם בראשונים הובאו כמה הסתייגויות בהן לא נאמר כלל זה:
מוסכם על כל הראשונים שכלל זה נאמר רק במקרה שהדבר וודאי שלאחר התוכחה, האדם לא ימנע ממעשיו, אך במקרה שאין הדבר וודאי, יש להוכיח - ולא נאמר כלל זה.
מובא בראשונים שכלל זה נאמר רק על איסורי תורה שאינם מפורשים בתורה, אך איסורי תורה המפורשים בתורה ממש, בהם לא נאמר הכלל.
יש שהוסיפו שאפילו באיסורי תורה שלא נכתבו במפורש בתורה אך הם ידועים ומפורסמים לכל, לא נאמר כלל זה.
מוטור סיטי קרוז היא קבוצת כדורסל אמריקאית מדטרויט, מישיגן, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת לדטרויט פיסטונס מה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2003 כלונג ביץ' ג'אם (Long Beach Jam) בליגת ה-ABA, ולפני עונת 2006 עברה לבייקרספילד, קליפורניה ולליגת הפיתוח של ה-NBA בשם בייקרספילד ג'אם (Bakersfield Jam).
אחרי עשר שנים הועברה הקבוצה לפרסקוט ואלי, אריזונה, לבעלות של פיניקס סאנס ולשם נורת'רן אריזונה סאנס (Northern Arizona Suns).
בשנת 2021 עברה הקבוצה לדטרויט לאחר שנרכשה על ידי הפיסטונס ושינתה את שמה למוטור סיטי קרוז.
הקבוצה הוקמה בלונג ביץ', קליפורניה בשנת 2003 ונרשמה לעונת 2003/04 של ליגת ה-ABA.
בתחילת עונת 2006/07 עבר המועדון לעיר בייקרספילד שבקליפורניה ולליגת הפיתוח של ה-NBA, ושמו שונה.
בעונתם הראשונה סיימו הג'אם במקום ה-6 והאחרון במערב עם 38% הצלחה.
גם בעונה השנייה לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, הפעם במקום האחרון במערב ובליגה עם 22% הצלחה.
בעונת 2008/09 העפילה הקבוצה לפלייאוף לראשונה מהמקום השלישי במערב והשמיני בליגה, אך הודחה בסיבוב הראשון על ידי יוטה פלאש 81–94. בעונה שלאחר מכן שוב נכשלה הקבוצה וסיימה במקום הלפני אחרון במערב.
בעונת 2010/11 עלתה הקבוצה לפלייאוף מהמקום השישי בליגה (58% הצלחה), אבל שוב הודחה בסיבוב הראשון, הפעם על ידי ריו גראנדה ואלי וייפרס 1–2 בסדרת הטוב מ-3. גם בעונה הבאה העפילו הג'אם לפלייאוף מהמקום השישי וניצחו את דקוטה ויזארדס 2–0 ברבע הגמר, אבל הפסידו ללוס אנג'לס די-פנדרס 0–2 בחצי הגמר.
בעונת 2012/13 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה עם 72% הצלחה, אבל הופתעה בסיבוב הראשון על ידי אוסטין טורוס 0–2 בסיבוב הראשון.
בעונה הבאה לא העפילה הקבוצה לפלייאוף, על אף ששיחק בה רודי גובר שהושאל אליה מיוטה ג'אז.
בעונת 2014/15 סיימה בייקרספילד במקום השני בבית המערבי ובמקום השלישי בליגה עם 68% הצלחה, אבל הודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי 1–2. בעונה הבאה לא העפילו הג'אם לפלייאוף.
ב-12 באפריל 2016 רכשה קבוצת ה-NBA פיניקס סאנס את המועדון, העבירה אותו לעיר פרסקוט ואלי שבאריזונה ושינתה את שמו לנורת'רן אריזונה סאנס.
עונתו הראשונה של המועדון באריזונה הסתיימה בכישלון להעפיל לפלייאוף, כשהסאנס סיימו במקום ה-3 בבית הפסיפי.
גם העונה שלאחר מכן לא הייתה מוצלחת, כשהסאנס סיימו במקום הרביעי בבית.
בשתי העונות הבאות סיימו הסאנס במקום האחרון בבית, ובעונת 2020/21 לא השתתפה הקבוצה במתכונת המצומצמת של הליגה עקב מגפת הקורונה בארצות הברית.
ב-29 ביולי 2020 רכשה דטרויט פיסטונס את הקבוצה מפיניקס סאנס לקראת עונת 2021/22, העבירה אותה לדטרויט, מישיגן ושינתה את שמה למוטור סיטי קרוז כמחווה לתעשיית הרכב בעיר.
זאת לאחר שהפיסטונס מכרו לדנוור נאגטס את קבוצת ליגת הפיתוח שלהם, גרנד ראפידס דרייב, והשאירו את הסאנס, לצד פורטלנד טרייל בלייזרס, כאחד המועדונים היחידים בליגה ללא קבוצת ליגת פיתוח.
בעונת הבכורה שלהם בדטרויט סיימו הקרוז במקום השני במזרח, אך הודחו בחצי הגמר האזורי בידי דלאוור בלו קואוטס.
בשלוש העונות הבאות נכשלה הקבוצה להעפיל לפלייאוף.
מוטור סיטי (או מסלול מרוצים שדה תימן) הוא מסלול מרוצים, אשר נמצא בקרבת שדה תימן (כ-10 קילומטרים מבאר שבע) ומאושר על פי תקנות הFIA והFIM.
המסלול נחנך בחודש מרס 2018, כ-13 שנים לאחר תחילת התוכניות להקמת פארק ספורט מוטורי על יד שדה תימן, שישרת את תושבי באר שבע ומועצה אזורית בני שמעון.
בבנייתו השתתפה גם הנהלת מסלול המרוצים וראנו באיטליה.
במסלול מתקיימות פעילויות מוטוריות שונות ומגוונות, החל מהדרכות נהיגה, ימי מסלול למכוניות ואופנועים וקורסי נהיגה חווייתיים על רכבים שונים.
מסלול האספלט הראשי הוא באורך של 2.1 קילומטרים, ובעתיד הקרוב מסלול האספלט הראשי יוארך ל-4.6 קילומטרים.
המסלול כולל נכון לשנת 2022 9 פניות, מהן 6 פניות ימינה ו-2 שמאלה.
מוטו גוצי (באיטלקית: Moto Guzzi) היא חברה איטלקית לייצור אופנועים, והוותיקה ביותר באירופה.
החברה הוקמה בשנת 1921 במנדלו דל לאריו, איטליה, ומהווה חלק משמעותי בהיסטוריה של ייצור האופנועים של איטליה.
בין תרומותיה הרבות לעולם מרוצי האופנועים ולתעשייה ככלל, מרכז האופנועים הראשון, מנהרת רוח ומנוע שמונה צילינדרים.
בדומה לחברות אחרות עם פעילות ארוכת שנים בתחום, גם מוטו גוצי חוותה מחזורי עסקים שונים ומספר בעלויות שנמשכו תקופות זמן שונות.
מוטו גוצי הוקמה על ידי שני טייסי מטוסים ומכונאי איתו שירתו בחיל האוויר האיטלקי: ג'ורג'יו פארודי, ג'ובאני רבלי וקרלו גוצי.
שלושתם, ששובצו לאותה טייסת מחוץ לעיר ונציה, התקרבו על אף שהגיעו מרקע סוציו-אקונומי שונה.
הם שאפו להקים ביחד חברת אופנועים לאחר תום המלחמה.
פארודי (בנם של בעלי ספינות ג'נוביות עשירים) מימן את המיזם, רבלי (כבר טייס מפורסם ורוכב אופנועים) קידם את מכירות האופנועים במרוצים וגוצי היה אחראי להנדסה של האופנועים.
רבלי מת ימים ספורים לאחר סיום המלחמה, והונצח בכנפי הנשר היוצרים את לוגו החברה.
החברה התבססה בגנואה והמטה שלה ישב במנדלו.
האופנועים הראשונים נשאו את השם "GP" (Guzzi-Parodi), אך במהרה התחלף שם המותג ל"מוטו גוצי".
החל משנות ה-70 ועד לשנת 2000 החברה הייתה בעלות של "דה טומאזו".
בשנת 2004 היא נרכשה על די "פיאג'ו".
מוטונאו הוא אי קטן, , שמורת טבע באי שוכנת מול חופי האי הדרומי של ניו זילנד, בקצה הצפוני של מפרץ פגסוס, מדרום לשפך נהר מוטונאו.
השמורה מנוהלת על ידי משרד השימור והגישה היא בהיתר בלבד.
האי הוא בערך 300 מטר אורך על 100 מטר רחב, לאי יש צדדים תלולים העולים לחלק העליון שטוח ומיוחד כ מעל פני הים.
מבחינה גאולוגית, הוא מורכב מסלעים שלישוניים, מכוסים לס וחצץ, ומוקף בצוקים נשחקים ובשוניות חצובות גלים.
הקרקעות נחפרות בהרחבה על ידי עופות ים מקננים.
האי הוא אתר חשוב לציפורי ים.
בשנת 1967, זה היה אתר הרבייה של כ-23,000 ציפורים בודדות.
הוא בית ומושבת פינגווינים לבנים.
ציפורים אחרות המתועדות כרבייה שם כוללות ציפורי סערה לבני פנים, זרמים מפויחים, פריונים פיות, צדפות משתנות וטרנס לבן חזית.
באי יש את המושבה היחידה של פטריות סערה לבני פנים שנמצאו לאורך החוף בין מצר קוק לחצי האי אוטגו.
שלושה מיני לטאות מאכלסים את האי, כולל המין Leiolopsima lineocellatum, הנחשב לא שכיח מבחינה אזורית.
כלבי ים פרווה רובצים על משטחי סלע כשהם מחוץ למים.
כמו כן דווח על כלב ים פיל וכלב ים של חוף באי.
סוג הצמחייה העיקרי ברמת האי הוא שטחי דשא.
צוקים וצוקים תומכים בשטחי עשב ושדות עשבים.
ישנם כתמים של שטחי שיחים מעורבים, כולל מינים רבים.
לאי היה מעמד מוגן מאז 1935, אז הפך למקלט לחיות בר.
ב-1958 היא גם הוגדרה כשמורה לשימור החי והצומח.
הוא נקי מטורפים של יונקים; ארנבות הושמדו בין 1958 ל-1962. האיומים מגיעים מצמחי אטד שהוכנסו, המשפדים ציפורים וחוסמים את הגישה למחילות, כמו גם מהפרעות אנושיות הנובעות מגישה לא מורשית.
מוטה די ליבנצה (באיטלקית: Motta di Livenza) היא עיר וקומונה בנפת טרוויזו, במחוז ונטו שבצפון איטליה.
העיר ממוקמת כ-55 קילומטרים מוונציה וקרוב לגבול עם מחוז פריולי-ונציה ג'וליה.
היא נמצאת בגובה של כ-10 מטר מעל פני הים ומתפרשת על שטח של 37.78 קמ"ר.
העיר ידועה בפעילותה החקלאית והמסחרית, כאשר רבים מהתושבים עוסקים בחקלאות ובתעשיות נלוות.
נוסף על כך, תעשיית התיירות מתפתחת בעיר בזכות אתרי ההיסטוריה, התרבות והגסטרונומיה המקומית.
מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק (Site directed mutagenesis) היא שיטה בביולוגיה המולקולרית שמשמשת ליצור שינויים (מוטציות) מכוונים ברצף ה-DNA.
הטכניקה הזו מאפשרת לחקור את המבנה והפונקציה של גנים וחלבונים באמצעות שינוי מדויק וספציפי של הקוד הגנטי שלהם.
כך ניתן לחקור את ההשפעה של שינוי חומצות אמינו ספציפיות על הפעילות של חלבונים.
שינוי מכוון ביותר מגן אחד יכול לשמש להנדסה גנטית של תאים בתרבית, ובכך לאפשר מחקרים יישומיים וביוטכנולוגים.
תהליך המוטגנזה המכוונת מתחיל בעיצוב מקטע DNA קצר הנקרא , אשר מתאים לרצף המטרה אבל מכיל בתוכו את המוטציה הרצויה.
אוליגונוקלאוטיד זה מתחבר ל-DNA חד-גדילי של הגן המיועד על פי עיקרון התאמת הבסיסים (A ל-T, G ל-C), ונוצרת מולקולה דו-גדילית, שאחד מגדיליה מכיל את הרצף המקורי, ואילו הגדיל השני שלה מכיל את האוליגונוקלאוטיד עם המוטציה.
לאחר שהאוליגונוקלאוטיד מתחבר ל-DNA פולימראז שמאריך אותו, מסונתז גדיל DNA חדש המכיל את המוטציה.
זה מוליך ליצירת מולקולת DNA דו-גדילית שבה גדיל אחד הוא המקורי והגדיל השני הוא המוטנטי.
לדוגמה, אם המוטציה נעשתה באופן מכוון ברצף חיידקי, ה-DNA המוטנטי מוחדר לתוך תאי חיידקים שמתקיימים בתוכו תהליכי שכפול DNA.
במהלך השכפול, אם המוטציה אינה מתוקנת, היא תשמש כתבנית, ותשתכפל שוב ושוב עד למצב בו שני גדילים מכילים את המוטציה הרצויה.
כך ניתן לבודד מושבות חיידקים עם DNA מוטנטי בלבד (שיבוט) ולרצף את ה-DNA כדי לוודא את קיום המוטציה (איור 1).
אם המוטציה המתוכננת אמורה לגרום לשינוי פנוטיפי בחיידק – ניתן יהיה לבדוק אותו בניסוי.
באיאוקריוטיים, התהליך של יצירת המוטציות מתקיים במהלך חלוקה תאית.
אחרי הכנסת ה-DNA המוטנטי לתא, התא יכול לעבור תהליכי תיקון DNA ולאחר מכן רקומבינציה הומולוגית, שבמהלכה הגדיל המקורי מוחלף בגדיל המכיל את המוטציה.
כתוצאה מרקומבינציה הומולוגית, נוצרות כרומטידות אחיות, שכל אחת מהן מכילה את המוטציה.
במהלך שלב המיטוזה, הכרומטידות האחיות נפרדות, וכל אחת מהן עוברת לתא-בת.
אם שני תאי-הבת מקבלים את הכרומטידות המוטנטיות, שניהם יכילו רצף מוטנטי.
כדי להגיע למצב הומוזיגוטי צריך לקרות תהליך של (Gene conversion).
בתהליך זה, מקטע DNA מכרומטידה של אחד מהכרומוזומים ההומולוגיים "פולש" אל הסליל הכפול של הכרומוזום ההומולוגי, והרצף של הכרומוזום ההומולוגי מתוקן על פי הרצף ה"פולש".
תהליך זה גורם לרצף השני להכיל את המוטציה באופן זהה לרצף שפלש.
כתוצאה מכך, אם התאים שבהם התרחש תהליך המרת הגן (Gene conversion) ימשיכו להתחלק, תיווצר אוכלוסייה של תאים הומוזיגוטים למוטציה.
ההיסטוריה של מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק
מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק תוארה לראשונה על ידי מייקל סמית' בשיתוף פעולה עם קלייד האצ'יסון בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, מתוך כוונה ליצור מוטציות ספציפיות ברצף ה-DNA.
בשנת 1978, הם פרסמו מאמר שמתאר את השיטה שלהם על הכנסת מוטציות נקודתיות ל-DNA פלסמידי באמצעות אוליגונוקלאוטיד (oligonucleotide): החוקרים ביצעו מוטציה בגן E בפאג' -φX174. החוקרים החליפו את הנוקלאוטיד גואנין (G) בעמדה 587 לאדנין (A) כדי ליצור את המוטנט am3 בגן E.
אחת מהבעיות העיקריות של הטכניקה הייתה היעילות הנמוכה של הכנסת המוטציות הרצויות.
בנוסף, היה קושי בזיהוי של גדילים מוטנטיים אחרי תהליך השכפול.
קונקל הציג טכניקה חדשה למוטגנזה מכוונת למיקום מדויק ששיפרה את יעילות הכנסת המוטציות.
שיטה זו כוללת הכנסת מקטע DNA מוטנטי, ואחר כך העברתו לזן של חיידק E.
coli, שחסרים לו שני אנזימים: dUTPase ו-uracil deglycosidase, שהם חלק במסלול תיקון ובקרה של ה-DNA, שתפקידו הגנה על הכרומוזום הבקטריאלי מפני מוטציות.
חוסר באנזימים הללו גרם לייצור רמות גבוהות של dUTP ב־E.
coli, וזה הוביל, בתורו, לשילוב האורציל ב־DNA חד גדילי.
מקטע זה שימש כתבנית למוטגנזה בעזרת אוליגונוקלאוטיד-oligonucleotide שמכיל את המוטציה הרצויה.
לאחר מכן נוצר גדיל אחד ללא מוטציה, שהכיל dUTP, והגדיל השני התקיים עם מוטציה והכיל dTTP.
שיפורים אלה הפכו את המוטאגנזה המכוונת לשיטה מדויקת ויעילה ביותר ליצירת מוטציות ספציפיות ברצף DNA לפי בחירה.
מאז פיתוח המוטגנזה המכוונת בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, פותחו ושוכללו שיטות רבות בתחום זה.
הטכניקות המודרניות מתבססות על עקרונות הניסויים הראשונים, אך שופרו והותאמו לצרכים השונים ולשיפור היעילות והדיוק.
בשנת 2014, פותחה גם השיטה CRISPR/Cas9 להחדרת מוטציות מדויקות, ואפילו שיטה ל-Knock out של גנים.
שיטות מבוססות על מוטגנזה מכוונת למיקום מדויק
מוטגנזה מכוונת מבוססת על PCR
בשיטה הקלאסית, משתמשים באוליגונוקלאוטיד (פריימר) מוטנטי ובשני פריימרים אוניברסליים.
בשלב ראשון מתבצע PCR תוך שימוש בפריימר המוטנטי ובאחד מהפריימרים האוניברסליים.
ביחד הם יוצרים מגה-פריימר (megaprimer) שבו משתמשים לראקציית PCR שנייה יחד עם פריימר אוניברסלי נוסף.
ניתן להשתמש בתוצר שמכיל את המוטציה כדי להכניס אותה באמצעות שימוש באנזימי רסטרקציה, אם כי ביעילות נמוכה.
ב-1997, חוקרים הצליחו לשפר את היעילות ורמת הדיוק של התהליך הקודם, באמצעות שימוש באנזים בשם Pfu DNA polymerase, אשר מגביר את רמת הדיוק של ריאקציית ה-PCR.
הם השתמשו גם באנזים DpnI על מנת לעכל ("digestion") את המקטע שאינו מוטאנטי אחרי הליגציה , ומהלך זה מנע יצירה של תוצרים חלקיים של תבנית הרצף ("Template") המקורית, והגביר את רמת היעילות.
השיטה הייתה יעילה, אבל ריבוי השלבים הכלולים בה הגביל את מספר המוטציות שניתן להחדיר באמצעותה.
בשנת 2000, התפרסמה שיטה משופרת, תוך שימוש במערכת QuikChange.
החוקרים השתמשו באנזים Pfu DNA polymerase עם פריימרים משלימים לשני גדילי ה-DNA.
אחרי ריאקציית ה-PCR הם השתמשו באנזים DpnI כדי לבצע עיכול סלקטיבי ל-DNA שעבר מתילציה.
כתוצאה מהמתילציה, רק ה-DNA בתבנית המקורית נחתך – זאת לעומת הרצף המוטאנטי שהקנה עמידות לעיכול הזה.
היתרון בשיטה הזאת הוא האפשרות להכניס מוטציות מרובות בו זמנית.
שיטה זו מהירה יותר, יעילה יותר ומדויקת יותר מקודמתה, והיא הפחיתה משמעותית את הזמן והמאמצים הנדרשים ליצירת מוטציות רבות בתבניות DNA ארוכות.
מוטגנזה באמצעות קסטת גנים (Cassette Mutagenesis)
זו שיטה שפותחה לצורך הנדסה גנטית של גנים מקודדי חלבון עם אפשרות להחדיר מספר רב של מוטציות באתרים ספציפיים ב-DNA.
בשיטה זו מכניסים מקטעי DNA המכילים את המוטציות הרצויות לתוך מקטע DNA גנומי.
חוקרים השתמשו באנזימי רסטריקציה כדי לחתוך קרוב למקטעי המטרה של ה-DNA.
תהליך זה גורם ליצירת חסר של רצף המטרה, שבמקומו מוחדר רצף DNA המכיל את המוטציות הרצויות עם קצוות משלימים לקצוות החיתוך התוחמים את שני צדדיו של הרצף שהוסר ברקומבינאציה הומולוגית.
בסופו של דבר, המקטע המתקבל עובר ריצוף כדי לבדוק אם הוא מכיל את המוטציות שתוכננו.
במחקר שנעשה ב־1985, הצלחת השיטה הייתה מוגבלת, בשל יעילות נמוכה של הכנסת מוטציות חדשות לרצף נתון ברקומבינאציה הומולוגית, ובשל יצירת מוטציות נוספות לא רצויות.
בשנת 1988 הוכנסו מספר שיפורים לשיטה.
החוקרים שיפרו את רמת הדיוק והיעילות על ידי שימוש באוליגונוקלאוטידים נקיים יותר ללא מלח, מה שהפחית את מספר המוטציות הלא רצויות ושיפר את רמת הדיוק.
הם גם שינו את אתרי החיתוך המוכרים על ידי אנזימי רסטריקציה מדויקים יותר.
השיפורים הללו הפכו את התהליך למהיר, יעיל ומדויק יותר.
בהמשך הוכנסו עוד שיפורים לשיטת המוטגנזה באמצעות קסטת רצפים.