tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיחק בקבוצת הנוער מכבי "אברהם" תל אביב בשנים 1947–1948. הקבוצה החלה להתאמן ב-1946. היה ראש הקבוצה, חלוץ מרכזי ומלך השערים של הקבוצה.
כבר בגיל 15 התאמן ושיחק עם הקבוצה הבוגרת במשחקי אימון, ואת הופעתו הראשונה במשחק רשמי ערך בגיל 17, ב-16 ביולי 1949, בניצחון הקבוצה 2–3 על הפועל רמת-גן.
החל מהמכביה השלישית ב-1950 נמנה עם סגל נבחרת צה"ל, ובשנים 1951 ו-1953 נמנה עם נבחרת תל אביב, שהורכבה מקבוצות מכבי, הפועל ובית"ר תל אביב.
ב-1954 עבר גולדשטיין לקבוצה היהודית וינגייט מלונדון, שם שיחק עשרה חודשים.
לאחר מכן שיחק שנתיים בין השנים 1955–1957
בקבוצת ריינג'רס יוהנסבורג הדרום אפריקאית.
ב-1957 חזר למכבי תל אביב בה שיחק עד 1962, ולשורות נבחרת ישראל בה שיחק עד 1961. את הקריירה שלו סיים בבית"ר תל אביב.
לזכותו 25 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה שבהן במשחק במוקדמות מונדיאל 1954 נגד נבחרת יוון ב-1 בנובמבר 1953 באתונה.
את שערו היחידי במדי הנבחרת כבש במשחק ידידות נגד נבחרת פולין ב-21 ביוני 1959 בורוצלב.
ב-4 בינואר 1969 עת אימן בקאונטרי קלאב תל אביב, נערך משחק בין נבחרת מערב גרמניה הצעירה עד גיל 21 לבין קבוצת הנוער של הקאונטרי קלאב.
יוסף השתתף במשחק זה כשחקן חיזוק ומאמן יחד עם עוד שני שחקנים ממכבי נתניה.
היה זה משחק ראשון והיסטורי בין קבוצה גרמנית לקבוצה ישראלית.
אימן קבוצות ילדים ונוער בקאונטרי קלאב תל אביב, הפועל רעננה, הפועל פתח תקווה.
בשנים 1987–1990 אימן קבוצות ילדים ונערים של מכבי תל אביב, הבולטת שבהן קבוצת הילדים מכבי "משה".
בדצמבר 2020 פרסמה אורלי גולדשטיין, ביתו של יוסף, ספר ביוגרפי בשם "יוסף גולדשטיין האיש והאגדה".
הרב יוסף בן דוד גנאסיא (ח' בכסלו ה'תר"ם, 23 בנובמבר 1879–7 ביולי 1962, ה' בתמוז ה'תשכ"ב) היה דיין, פוסק, מתרגם, משורר והוגה דעות מהעיר קונסטנטין שבאלג'יריה.
כיהן כרב הראשי ליהודי קונסטנטין וראש ישיבת עץ חיים בעיר.
פרסם למעלה מ-130 חיבורים העוסקים בכל תחומי המחשבה היהודית; הלכה, בלשנות עברית וערבית יהודית, היסטוריה יהודית, פילוסופיה יהודית, קבלה ועוד.
במהלך השנים, הרב יוסף גנאסיא עסק גם בתרגום לערבית יהודית של מספר רב של ספרים חשובים.
הוא תרגם ספרי דת והלכה, כולל את המשנה כולה ("נשמת כל חי", 15 כרכים, קונסטנטין, תרצ"ג-תרצ"ו), משנה תורה של הרמב"ם ("אור ושמחה: ספר הרמב"ם", ג'רבה, 1946) וספר הלכות רב אלפס (26 כרכים, ג'רבה, 1938-55), אותם הוציא לאור ביחד עם פרשנותו לכל אחד מהספרים.
כמו כן הוא תרגם ספרי היסטוריה יהודית כגון מלחמת היהודים של יוספוס ("איסטוואר דליהוד", תוניס, 1912), וספרות יפה כולל "אהבת ציון" של אברהם מאפו (ג'רבה, 1962).
מפעל התרגום הגדול שלו זיכהו בכינוי: " של העת המודרנית".
כאיש חינוך, הרב גנאסיא היה מופקד על מערכת החינוך היהודית בקונסטנטין.
הוא היה תומך מרכזי של חברת כל ישראל חברים באלג'יריה, כתחליף לבתי הספר הממלכתיים הצרפתיים שלא שילבו מקצועות יהודים.
הוא חיבר ספרי לימוד רבים כעזר לתלמידיו בישיבה ובשאר מוסדות החינוך היהודים בעיר, ביניהם שני ספרי לימוד המסבירים פילוסופיה יהודית לתלמידים מתחילים.
מלבד זאת הרב גנאסיא היה מילונאי שחיבר מילון ארמי-צרפתי (סוסה, 1926) ומילון עברי-צרפתי-ערבי.
הרב גנאסיא הוציא לאור גם יצירה תורנית ענפה, ופרסם מספר רב של ספרים העוסקים בפרשנות המקרא.
הרב גנאסיא פעל בתקופה בה נחלשה המסגרת הקהילתית היהודית המסורתית באלג'יריה על רקע מגמות מודרניזציה.
משנתו התאפיינה בשמירה על המסורת היהודית תוך פתיחות למודרנה.
הוא היה מעורה בתרבות הצרפתית, ובצעירותו אף גויס ושירת בצבא הצרפתי, אך את יצירותיו בספרות ובשירה בחר לפרסם בעברית ובערבית יהודית, השפות המסורתיות של יהודי אלג'יריה.
הוא העלה את קרנה של המנהיגות המסורתית והרבנית בקרב יהודי אלג'יריה לאחר שזו נחלשה בעקביות מאז תחילתו של השלטון הצרפתי במדינה בשנת 1830.
הרב גנאסיא היה מהמנהיגים הרוחניים של הציונות באלג'יריה לאורך כל שנותיו כרב בקהילת קונסטנטין.
לאחר קום מדינת ישראל ניהל קשרים עם הרב הספרדי הראשי הראשון, הרב עוזיאל, וכן עם יצחק בן-צבי וגורמים נוספים בישראל.
בשנת 1962, לאחר תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הרב גנאסיא עלה לישראל ביחד עם תלמידיו והתיישב בדימונה.
הוא נפטר בארץ עוד באותה שנה, חודש לאחר עלייתו, ב-7 ביולי 1962. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בדימונה.
בנו הרב דניאל גנאסיא המשיך את דרכו והיה לרב בקונסטנטין ודימונה.
יוסף (יוסי) גונן (ג'ינו) (נולד ב-26 בינואר 1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס רמת דוד, עמד בראש להק המודיעין ובראש להק האוויר.
גונן שירת במשך כ-30 שנה כטייס ומפקד בחיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס קרב בטייסת 107 בה היה במהלך הסבה למטוסי F-4 פנטום.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד טייסת 105, טייסת מטוסי פנטום והשתתף במבצע ערצב 19. בהמשך פיקד על טייסת 144, על טייסת 105 ועל בסיס רמת דוד בשנים 1994 עד 1996. לאחר מכן שירת כראש להק המודיעין.
בתקופת כהונתו של איתן בן-אליהו כמפקד חיל האוויר מונה גונן לעוזר מיוחד לנושא היערכות לתקיפת משגרי טילי קרקע-קרקע.
בתפקידו הבא שירת כראש להק האוויר, כיהן בתפקיד עד יוני 2000.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל תפעול בחברת סאיטקס ויז'ן מקבוצת סאיטקס כנשיא אורביט אויוניקה מקבוצת אורביט טכנולוגיות וכמנכ"ל אזימוט טכנולוגיות מ-2005 עד מכירתה ומיזוגה עם אלביט מערכות בסוף 2010.
גונן בוגר לימודי הנדסת חשמל מהטכניון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
התמחה באנתרופולוגיה של חברות במזרח התיכון.
היה יועץ לענייני ערבים לראשי ממשלה בישראל, פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, סגן נשיא לקשרים בינלאומיים ולמחקר במכללה האקדמית נתניה ומנהל המרכז לדיאלוג אסטרטגי שם.
נולד לבלה ולמשה גולוביצקי ביישוב עטרות שמצפון לירושלים בתחילת המאורעות של המרד הערבי הגדול.
גדל בעטרות עד לפינוי היישוב בעיצומהּ של מלחמת העצמאות.
כחבר גרעין נח"ל השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת קדש במסגרת חטיבת הצנחנים וב-1957 הצטרף לקיבוץ אוּרים שבנגב.
בשנים אלו הרבה להסתובב בקרב הבדואים שבאזור, קשר עמם קשרים ולמד את מנהגיהם.
הוא התמנה לנציג המחלקה הערבית של ההסתדרות בנגב, ובמקביל לכך למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכאולוגיה וללימודי המזרח התיכון.
גינת המשיך בלימודים לתואר מוסמך באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית על דפוסי הנישואין ומעמד האישה בחברה הערבית הכפרית בישראל.
את דרכו במחלקה לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה עשה גינת תוך שילוב מחקר אקדמי.
בדצמבר 1968 התמנה לסגן יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
מילא תפקידי ייעוץ למשרדי הממשלה השונים בנושאי ערבים ומיעוטים אחרים.
שימש כיועצם של משה דיין, עזר ויצמן ומשה ארנס בכהונתם כשרים ושל שמעון פרס ושל יצחק רבין בכהונתם כראשי ממשלת ישראל.
בין היתר פעל כיו"ר ועדת הגבולות של המועצות הערביות המקומיות בוואדי עארה במשרד הפנים ("ועדת גינת") וכיו"ר הוועדה ליחסים עם הערבים וארצות האסלאם במפלגת העבודה.
שנים ארוכות לימד באוניברסיטת חיפה, ובתוך כך (בשנים 1989–1992) כיהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
גינת היה חבר בוועדת ההיגוי של המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה.
ניהל את המרכז ללימודי שלום באוניברסיטת אוקלהומה והיה ממייסדי המרכז לחקר השלום ולפתרון סכסוכים המשותף לאוניברסיטאות אוקלהומה, חיפה, רבת-עמון ובית-לחם.
חתר ליישוב סוגיית הפליטים הערביים ונמנה עם תומכי יוזמת ה"הודנה" בין ישראלים ופלסטינים כפתרון מדיני.
אחרי פרישתו ב-2004 מאוניברסיטת חיפה ניהל את המרכז לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
גינת חי תקופות ארוכות בקרב שבטים בדואים בישראל, בסיני, במצרים ובירדן.
מחקריו וכתביו עסקו בחברה הערבית הכפרית והבדואית באזורנו, בנשים בחברה הכפרית המוסלמית, בנוהגי המסורת בחברות אלה, בתרבות כבוד המשפחה, הנידוי ונקמת הדם וכן במבחן ה"בִּשׁעָה" (גילוי האמת בטקס כוויית הלשון בברזל מלובן).
בלכתו הותיר את אשתו דליה ואת ילדיו, נעמה ועידו.
יוסף גלילי (1915 – 2011) היה עיתונאי ופוליטיקאי, חבר בתנועת "השומר הצעיר".
גלילי נמנה בין מייסדי קיבוץ שמיר.
ובמהלך חייו כתב שמונה ספרים וכן כתבות ומאמרים רבים.
יוסף גלילי נולד למשפחה זעיר-בורגנית בעיר בלצי שבבסרביה.
בשנת 1936 הוא נפרד ממשפחתו וכחבר בתנועת "השומר הצעיר" עלה ארצה עם חבריו להכשרה לקיבוץ שמיר (גבעת ברגיאת - גבעת העקרבים והנחשים) שהמתין לעלייה לקרקע.
כאשר הוא הגיע לקיבוץ עבד כפועל בנמל חיפה ולמד עברית.
בזכות היותו סוציאליסט מוצהר נבחר להיות הפוליטיקאי הראשון של קיבוצו ונשלח אל כפר עטה, לימים קריית אתא, ל"ליגה הסוציאליסטית".
בתקופה זו הכיר יוסף את שושנה פלדנר, פועלת במפעל אתא, סוציאליסטית ומהפכנית כמוהו, והם נישאו.
בשנת 1944 נוסד קיבוץ שמיר וגלילי היה האחראי על המטעים והנוי בקיבוץ.
בשנת מיד עם הקמת המדינה, יצא גלילי לשליחות מטעם הסוכנות ו"השומר הצעיר" תחילה לאיטליה ולאחר מכן לצרפת.
מטרת השליחות הייתה שיקום תנועת "השומר הצעיר" והעלאת יהודי אירופה לישראל.
ב-1949 מונה גלילי למנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית במרסיי, משם עלו 200 אלף יהודים בעקבות פעילותו שם.
במהלך שהותו בחו"ל הצליח לגייס יהודים ולהעלותם כקבוצה לקיבוץ רוחמה.
עם שובו לארץ שימש כמזכיר מפ"ם בלוד ובהרצליה.
בשנת 1957 הוצע לגלילי להיות כתב "על המשמר" באזור הגליל העליון, טבריה ועמק הירדן.
גלילי ערך את העלון של הגליל העליון במשך עשר שנים.
יותר מאוחר קיבל הצעה לעבוד בתל אביב ככתב "על-המשמר".
גלילי היה כתב סוכנות עתי"ם לענייני עלייה, קליטה וחקלאות.
הוא כתב את המוספים הכלכליים של "על-המשמר".
כאשר התחילו לבנות את היישוב הצמחוני אמירים, הוגשה תביעת דיבה נגד גלילי עקב פרסום מאמר ביקורת שכתב ב"על המשמר".
שני אסונות פקדו את גלילי:
ב-13 ביוני 1974 חדרו ארבעה מחבלים מגבול לבנון לקיבוץ שמיר, ובטרם חוסלו על ידי חברי הקיבוץ, הם רצחו מתנדבת ושתי חברות קיבוץ, אחת מהן הייתה שושנה, אשתו.
תשע שנים לאחר מות אשתו פקד את גלילי אסון נוסף - בנו, רס"ן , שנפצע במבצע נוקייב ושרד את המלחמות מקדש ועד יום הכיפורים, נהרג בלבנון.
רכב ספארי שבו נסע עלה על מטען צד.
דבר האסון נודע לגלילי כשהיה בטיול בהלסינקי.
בריאיון לעיתונות הקיבוצית מסר גלילי, כי האסונות שפקדו אותו גרמו לו להתמסר ביתר שאת לעבודתו העיתונאית לצד העבודה במטעי הקיבוץ.
כעיתונאי כתב ספרים ואלפי כתבות ומאמרים, ביניהם: "גדוד 21 חטיבת כרמלי; בעקבות לוחמי תש"ח", "אנשים וייחודם", "הקצין עם הגיטרה" - ספר לזכר בנו, עמיר גלילי.
לאחר רצח אשתו הכיר גלילי את סבינה, שותפתו לחיים.
המשיך להתגורר בקיבוץ שמיר עד יום מותו.
הובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו שמיר, ועל מצבתו נכתב - חי בזמנו .
הרב יוסף גז (וגם גג', גדג' או אלגז.
1861 או ה'תרכ"ט 1868 - כ"ו באלול ה'תרצ"ד, ספטמבר 1934) היה רב תוניסאי, בן למשפחת הרבנים גז', שכיהן כאב בית דין בתוניס ורבה הראשי של יהדות תוניסיה בשנים 1928–1934.
נולד בתוניס בשנת 1861 או 1868 (תחילת שנת ה'תרכ"ט) לאמו רחל סעדה ואביו רבי חיים דוד גז, רב ודיין בתוניס ומחבר הספר "חיים לישראל" על הש"ס ובנו של רבי יוסף גג' (הראשון) (בעל "פי המדבר" ו"זר זהב").
נשא את רחל דיין באלג'יר.
החל משנת ה'תרס"ג לערך כיהן כדיין בעיר מהדיה.
בשנת 1906 התמנה לאב"ד בסוסה, שם ייסד את בית הכנסת כתר התורה, כיום בית הכנסת היחיד בעיר.
בשנת ה'תרפ"ח (יולי 1928) נפטר רבה של תוניס והרב הראשי של תוניסיה, נסים ירחי (לאחר שכיהן בתפקיד חודשים ספורים, מאז פטירתו של הרב משה שתרוג), ורבי יוסף מילא את מקומו.
פעל לחיזוק ישיבת "חברת התלמוד" (שייסד בתוניס הרב שלמה דאנה) ולשם כך הזמין מג'רבה לתוניס את הרב מצליח מאזוז, שלימים יסד בתוניס את ישיבת כסא רחמים.
התכתב עם גדולי תוניסיה בדורו, כרבי ישראל זיתון רבי כלפון משה הכהן ועוד.
הרב גג' כיהן בתפקידו עד לפטירתו בכ"ו באלול ה'תרצ"ד (ספטמבר 1934), ואת מקומו מילא הרב דוד כטורזא.
בשנת 1929 עוטר בדרגת "אביר" במסדר לגיון הכבוד הצרפתי, על ידי נשיא צרפת, גסטון דומרג.
יגן ה' - שו"ת ודרושים.
שריד מחיבור גדול ורחב שכלל תשובות רבות, חידושים על הש"ס ודרשות, שאבד בימי מלחמת העולם השנייה.
יצא לאור בידי "מכון מורשת תוניסיה" בשנת ה'תשס"ט.
יקרא דשכבי - כתב יד - דרשות על נפטרים שכתב בתקופת כהונתו בערים מהדיא וסוסא בשנים התרס"ג-התרס"ח.
כתב היד נמצא כיום בספריה הלאומית.
הספדים ודרושים - כתב יד - נמצא כיום במכון יד יצחק בן צבי.
יוסף אביב"י זיהה שהוא שייך לרב יוסף גז על ידי השוואה של כתב היד לכתב ידו של הרב יוסף גז בהסכמתו לשליחות השד"ר מרדכי שלמה אלפייה בכת"י בן צבי 1727.
כמו כן, הערות ממנו מופיעות במספר מקומות בספרו של אביו "חיים לישראל" ופסקי הלכה ממנו מופיעים בכתב היד של פנקס בית הדין של העיר סוסה בתוניסיה מהשנים תרס"ז-תרפ"ז.
נולד בשנת 1957 בירושלים, התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת בחטיבה 35 של הצנחנים.
התגייס בשנת 2001 למשמר הכנסת ומילא מגוון של תפקידים במסגרתו, החל מתפקיד מאבטח ומוקדן במרכז הדיווח המבצעי ובהמשך הגיע לתפקיד מפקד מחלקה במערך האבטחה החיצוני, מחלקת סינון הבקרה וקצין אגף המבצעים.
בשנת 2007 החל לכהן כסגן מפקד משמר הכנסת וממלא מקומו וב-2010 מונה לקצין הכנסת העומד בראש משמר הכנסת.
הוא החליף בתפקידו את יצחק שד"ר שפרש לגמלאות.
ב-29 ביולי 2015 העניק לו יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, דרגת ניצב.
במהלך כהונתו הועברה האחריות על אבטחת משלחות של חברי כנסת היוצאות מחוץ לישראל ליחידת "עו"ז" של משמר הכנסת מידי היחידה לאבטחת אישים של השב"כ.
ב-15 ביולי 2019 השתתף בפרק פתיחת העונה של "המירוץ למיליון" ובמסגרתו העניק לזוגות המתחרים את המעטפה ששלחה אותם לתחנה הבאה במירוץ.
לגריף תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת לטביה ותואר שני בניהול וארכון מערכות חינוך מהמרכז ללימודים אקדמיים.
הרב יוסף גרמון (נולד ב-29 בינואר 1988 בירושלים) הוא נשיא הקואליציה ההומניטרית ולשעבר רבה הראשי של גואטמלה.
יוסף נולד ב-29 בינואר 1988 בירושלים.
למד בתלמוד תורה דרך תבונה, בישיבה קטנה אמרי נועם ובישיבת תורה אור.
הוסמך לרבנות דרך מכון לימודי דעת (פרחי שושנים).
בשנת 2007 החל לעבוד בישיבת "אור תורה" במקסיקו, ובמקביל היה לסופר צללים לרבנים באמריקה הלטינית.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה, ולתואר שני במדעי הרוח והחברה ב-Instituto internacional de estudios globales, וב-2018 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Alfa y omega בוייארמוסה.
בשנת 2012 החל לשמש מרצה בקהילה היהודית בבוגוטה, וב-2013 מונה לרבה של העיר סנטיאגו דה קאלי.
ב-2015 מונה לרב הראשי של גואטמלה.
במהלך שנותיו כרבה של גואטמלה מיסד קשרים עם הקהילה האוונגליסטית בגואטמלה, וכן חיזק את הקשר בין הממשל לבין הקהילה.
בשנת 2017 היה שותף לתהליך הקמת סניף זק"א בגואטמלה.
בשנת 2018 היה שותף לתהליך העברת שגרירות גואטמלה בישראל לירושלים.
לאחר התפרצות הר הגעש פואגו ביוני 2018, החל גרמון בפעילות הומניטרית רחבת היקף, שכללה גיוס כספים לטובת סיוע לנפגעים, הקמת שכונת מגורים לטובת עקורים, חלוקת למעלה ממיליון ק"ג מזון לנפגעים ופעילויות הומניטריות רבות נוספות.
בשנת 2019 סיים את תפקידו כרב הראשי בגואטמלה, אך המשיך לשמש בתפקיד מפקד זק"א באמריקה הלטינית, וכן מוביל את ארגון "הקואליציה ההומניטרית", אשר פועלת לחלוקת מזון, תרופות, ביגוד וצרכים נוספים לנזקקים ברחבי העולם, ובעיקר באמריקה הלטינית ובאפריקה.
בנוסף, מרצה גרמון ברחבי אמריקה הלטינית לקבוצות שונות מדתות שונות, וקורא לאחדות ולגישור בין הדתות השונות.
שימש כראש משלחת של תוכנית "עמיאל בקהילה", באמריקה הלטינית.
בשנת 2021 נבחר על ידי JNS לאחד מארבעים המנהיגים המשפיעים באמריקה הלטינית על היחסים בין ישראל לאמריקה הלטינית.
גרמון כתב שלושה ספרים בספרדית בנושאים שונים הנוגעים ליהדות, פילוסופיה ועל הסכסוך היהודי-ערבי.
ב-2022 יצא לאור בעברית ספרו "מסביב לעולם ב-54 פרשות", הכולל רעיונות מפרשת השבוע, בעקבות ביקוריו ב-105 מדינות שונות.
גרמון הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סרן ומשרת ברבנות הצבאית.
הרב יוסף גז היה רב תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גז.
בנו של הרב דוד גז ראש אבות בתי הדין של תוניס (ומחבר הספר "נר דוד"), ואביו של הרב אליהו חי גג'.
מכונה הרב יוסף גז "הראשון", להבדיל מנכדו, הרב יוסף גז "השני", גם הוא ראש אבות בתי הדין של תוניס.
יוסף גז נולד בשנת ה'תקנ"ג לרב דוד חזקיה גז - ראש אבות בתי הדין של תוניס, ונישא לבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י.
לזוג נולדו לו שלושה בנים: הרב חיים דוד (מחבר הספר חיים לישראל ואביו של הרב יוסף גז "השני"), הרב בן ציון, והרב אליהו חי גג'.
התפרסם בדרשות שהיה נושא בפני קהל גדול בעירו בשבתות ובאירועים, וכך תיארו נכדו יוסף גז (השני) בהקדמה לספר "חיים לישראל" שכתב בנו חיים דוד: "צדיק השם והכולל רב ועצום דורש טוב לעמו המזכה את הרבים כמהר"ר יוסף גג'".
נפטר בשנת ה'תרי"ג, והוספד על ידי גדולי רבני תוניס.
מהדורה של ספר הזוהר שערך בנו של הרב יוסף, הרב אליהו חי גג', וכוללת שני פירושים - זר זהב שכתב אביו הרב יוסף, לצד פירוש בשם כתם אופיר, שמלוקט על ידי העורך מדברי כמה מקובלים תוניסאים ביניהם הרבנים מסעוד רפאל אלפסי ומשה סלום.
קישור לכרכים על ספר בראשית ועל ספר שמות באתר הספרייה הלאומית מאוסף גרשם שלום.
פירוש על ההגדה של פסח.
שמו של הספר הוא ראשי תיבות "פירוש הגדה ממני יוסף בר רבינו דוד".
הובא לבית הדפוס שנה אחרי מות המחבר על ידי בנו הרב אליהו חי גג', ובסיועו של הנדבן יצחק דאנינוס.
הודפס עם הסכמת רבים מרבני תוניס, הן מרבני קהילת התוניסאים ביניהם הרב ישועה בסיס, הרב אברהם הכהן יצחקי, הרב נתן בורג'ל והרב שלמה שמאמא, והן מרבני קהילת הגראנה הרב דניאל כרטוזו, הרב דוד בונאן והרב יוסף למברוזו.
הספד שכתב על הרב יצחק לומברוזו, הרב הראשי של יהדות תוניסיה.
הודפס בכתב העת מקבציאל גיליון כ' של חברת אהבת שלום, עמ' מ'-נ"ה.
חיבוריו שלא הודפסו (הוכנו לדפוס על ידי המחבר ונותרו בכתב יד):
בניין אב - על הי"ד החזקה לרמב"ם.
שבט ישראל - מוסר על סדר פרשיות התורה.
ראשית הגז - חידושי תורה..
בידו אנ"ך - על התנ"ך, מדרש תנחומא ו-ספר הזוהר.
שיטה רחבה על מסכת בבא קמא.
חידושים על התלמוד (גיטין) - "מהדורה קמא בישיבת אבי ...
בעל המחבר ערך השלחן [=יצחק טייב] ביום ר"ח תמוש ...
בתי הנפש - דרושים להספד.
יוסף גרובר (נסטור-זנון סניאדנקו) (באוקראינית: Нестор-Зенон Сняданко; 17 ביולי 1919 – 1 בינואר 1979) היה ישראלי ממוצא אוקראיני, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בלבוב בתקופת השואה.
בשנת 1936 למד נסטור-זנון סניאדאנקו בחוג לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת לבוב שבשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה (כיום חלק מאוקראינה).
בין חבריו לכיתה הייתה אנטוניה גרובר, אישה יהודייה בגילו, והשניים התיידדו.
זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני של לבוב ב־30 ביולי 1941, אביה של אנטוניה, שמעון גרובר, נרצח במהלך פוגרום.
נסטור-זנון החל לתמוך ולעזור לאנטוניה, לאמה ולאחיה האבלים.
הוא היה מודיע להם על המתרחש וקונה עבורם מזון כדי שלא יצטרכו לצאת מדירתם.
הוא המשיך לתמוך במשפחת גרובר גם לאחר שעברו לגטו.
לאחר האקציה באוגוסט 1942, שבה נספו אלפי יהודים, אנטוניה ברחה מהמפעל הגרמני שעבדה בו לדירתו של נסטור-זנון.
בתקופה זו הוא שכר דירת חדר קטנה יחד עם בת דודתו בשכונה פולנית אמידה בלבוב.
נסטור-זנון קיבל את אנטוניה בשמחה ושכנע את בת דודתו לקבל אותה.
על אף הסיכון הרב שבדבר נשארה אנטוניה בדירתו והסתתרה מאחורי מזנון גדול בכל פעם שנשמע צלצול הפעמון בדלת.
לאחר זמן מה בת הדודה עזבה את הדירה והשכנים לא ידעו על כך שאנטוניה נמצאת בדירה.
למרות שהדבר סיכן את חייו, נסטור-זנון אזר אומץ לעזור לצעירה יהודייה נוספת, חברתה של אנטוניה (פסנתרנית יהודייה, שלמדה איתה בקונסרבטוריון בלבוב) והביא אותה לדירתו להסתתר עמה.
בנוסף לכך, נסטור-זנון, שעבד במשרד ממשלתי שעסק בחלוקת מזון, סיפק מזון גם למשפחה אוקראינית שהחביאה אצלה תינוקת יהודייה בת חמישה חודשים.
אנטוניה נשארה בדירתו של נסטור-זנון עד שחרור לבוב על ידי הצבא האדום ב־27 ביולי 1944. לאחר שחרור העיר היא נישאה לו.
הקשר של נסטור-זנון עם משפחתו הקרובה נותק במהלך המלחמה.
בשנת 1946, לאחר שאנטוניה גילתה שכל משפחתה הקרובה נספתה בשואה, היא ונסטור-זנון עזבו את לבוב.
בעת העזיבה נסטור-זנון החליט לשנות את שמו ליוסף גרובר ובכך לאמץ את שם משפחתה של אנטוניה.
לאחר שעזבו את לבוב היגרו יוסף ואנטוניה ולמחנה העקורים רוזנהיים שבגרמניה.
בנם של הזוג הנשוי, פרדי גרובר, נולד ברוזנהיים בשנת 1947. בשנת 1948 אנטוניה, יוסף ופרדי גרובר עלו לישראל.
משפחת גרובר התיישבה בקריית חיים שבחיפה.
גרובר עבד במשך שנים רבות בחברת תעשיות פז בחיפה.
הוא נפטר ב-16 בספטמבר 1979 ונקבר בבית הקברות הלטיני שבחיפה.
במכתב תנחומים ששלח מנכ"ל החברה בספטמבר 1979 למשפחת גרובר, ציין את נועם הליכותיו ומעלותיו כעובד.
במרץ של שנת 2012 אנטוניה הלכה לעולמה.
בקשתה האחרונה הייתה להיקבר לצד בעלה בבית הקברות הלטיני (נוצרי קתולי) שבחיפה.
"הוא הלך אחרי בחייו ואני אלך אחריו במותי", אמרה אנטוניה לבנה פרדי.
במשך שנים רבות שמרה אנטוניה את סיפורה לעצמה.
כשהייתה בת 88, פנתה ליד ושם כדי שיכיר בבעלה שהציל את חייה כחסיד אומות העולם.
ב־6 בנובמבר 2005, יד ושם הכיר ביוסף (נסטור-זנון סניאדנקו) גרובר כחסיד אומות העולם.
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה הוצבה אבן זיכרון לזכר יוסף גרובר.
על האבן כתוב תקציר סיפורו.במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של גרובר, אותר קברו בבית הקברות הלטיני בחיפה והוספה לוחית זיכרון על מצבתו.
יוסף גרידא (בהונגרית: Gréda József; אוראדיה, 18 ביוני 1911 – תל אביב, 23 בינואר 2000) היה משורר, סופר, מתרגם עיתונאי, יהודי-הונגרי-ישראלי.
חלק משיריו פורסמו באנתולוגיות יהודיות בהונגרית.
גרידא סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן למד כלכלה בפרנקפורט אם מיין (1931–1933).
הוא עסק ככלכלן בתחום המסחר באוראדיה.
בשנת 1944 גורש לאושוויץ, שרד, חזר הביתה והמשיך בעיסוקו הקודם.
לאחר מכן מ-1950 מונה למזכיר הספרותי של התיאטרון הממלכתי אוראדיה, בשנת 1961 עלה לישראל, עבד כעיתונאי עבור העיתון אוי קלט בתל אביב (בדומה לאפרים קישון ליוסף (טומי) לפיד ועוד) במקביל כתב, תרגם ופרסם בעשרות מקומות.
שיריו ותרגומיו הראשונים ראו אור בהוצאת Cimbora ; בשנת 1927, הוא פירש את "לאן", האוסף ההונגרי הראשון של שירי אריך קסטנר.
הוא כתב לעיתונים ולכתבי עת רבים מאוד בשפה ההונגרית:
"קורונק" (העידן שלנו - Korunk)
Igaz Szó (מילת אמת )
העיתון הספרותי (של בודפשט) (Irodalmi Újság)
אחרי עלייתו ארצה היה חבר במערכת העיתון אוי קלט החדש שיצא בתל אביב.
גרידא תרגם כ-40 מחזות להונגרית, לרבות:
"המצודה ההרוסה" של הוריה לובינסקו (Horia Lovinescu) (1956 )
הקומדיה הספרדית בחרוזים "חצאית גובלין" של פדרו קלדרון דה לה ברקה.
שירים נבחרים מאת צ'זאר בוליאק (1953)
שירים נבחרים מאת אלכסנדרו טומה (1953)
שירים של צ'יצ'רונה תיאודורסקו (Cicerone Theodorescu ) (1957)
האפוס "רזבאן ווידרה" מאת בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו (1969)
כמה שירים של מיכאי אמינסקו תורגמו על ידו להונגרית.
כתב כמה יצירות מקוריות לתיאטרון בובות.
אוסף התרגומים שלו של משוררים עבריים בני זמננו ראה אור כבר בתל אביב (1971) אחרי עלייתו ארצה, ואנתולוגיית השירה ביידיש "הגן לשעבר" יצאה לאור בבודפשט (1971).
חלק משיריו ראו אור גם בעברית בתרגומו של אביגדור המאירי.
אנתולוגיה של משוררים מהגרים ; תרגם יוסף גרדה; אוי קלט, קלוז', 1940
הנהלת חשבונות היא משחק ילדים!
חשבונאות כפולה ; זכויות יוצרים, אוראדיה, 1944
האחז באין היות; (בהונגרית) גרפיקה, אוראדיה, 1945
שירים ; ספרותית ואמנותית, בוקרשט, 1955
המשוררים הישראלים העבריים של היום.
אַנתוֹלוֹגִיָה ; תרגם וערך יוסף גרידא, הקדמה מאת איתמר יעוז-קסט; עקד, תל אביב, 1971
משוררי יידיש ; בחר תרגם ואפילוג: יוסף גרידא; אירופה, בודפשט, 1986
שירי מחנה-ההשמדה; תרגם לעברית אביגדור המאירי, איתמר יעוז-קסט, יעקב גת; מהדורה שנייה; עקד, תל אביב, 1989
תרגום חדש להונגרית עם הוראות והערות; עורך ראשי.
נפתלי קראוס, תרגם יוסף גרידא; מועדון הספר ההונגרי – אגודת החינוך היהודית של חב"ד בודפשט.
בצעירותו עזב את בית הוריו לקיבוץ שדה נחמיה.
שירת בצה"ל, למד בסמינר ובאוניברסיטה, ב-1968 חזר למשפחתו בגדרה.
ב-1969 הצטרף לסיעת ט"ל ונבחר לעמוד בראשה למרות שהיה חסר ניסיון מוניציפלי, בבחירות לרשויות המקומיות באותה השנה ניצח גרפי את ראש המועצה צבי הרבט עגנון אף על פי שסיעתו של עגנון זכתה ביותר מנדטים.
ב-31 בינואר 1972 הודיע על התפטרות מתפקיד ראש המועצה והוחלף על ידי סגנו שלום כהן, גרפי טען שהתפטר מפני שחברי האופוזיציה מנסים להכשילו וכי גורמים בכירים במועצה אינם משתפים איתו פעולה.
ב-1975 נבחר לקדנציה נוספת של שנתיים בהן קיים רוטציה עם יהודה לרנר ושלום כהן, גרפי התחיל את כהונתו מוקדם מהצפוי מפני שיהודה לרנר פינה את מקומו כראש המועצה לאחר שנה בלבד בשל ריב בין סיעת ט"ל לסיעת למען גדרה שבראשה עמד לרנר.
גנסיוס הוא השם המקובל שניתן למחבר הביזנטי האלמוני ממוצא ארמני של הכרוניקה מהמאה ה-10, "על שלטון הקיסרים".
שמו הפרטי ניתן לפעמים כיוסף, המאחד אותו עם "יוסף גנסיוס" המצוטט בהקדמה להיסטוריון יואנס סקיליצס.
באופן מסורתי, הוא נתפס כבנו או נכדו של קונסטנטינוס מאניאקס (המאה ה-9).
הכרוניקה נכתבה בחצרו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי.
היא נפתחת בשנת 814, מכסה את תקופת האיקונוקלאזם השנייה, ומסתיימת בשנת 886. היא מציגה את האירועים בעיקר מנקודת מבטה של השושלת המקדונית , אם כי עם הטיה פחות בולטת מאשר המחברים של תאופאנס קונטינואטוס, אוסף של כרוניקות אנונימיות ברובן שנועדו להמשיך את חיבורו של תאופאנס המודה.
הכרוניקה מתארת את שלטונם של ארבעת הקיסרים מלאון החמישי ועד מיכאל השלישי בפירוט; ובקיצור יותר את שלטונו של בסיליוס הראשון.
הוא משתמש ב"חיי בסיליוס" של קונסטנטינוס השביעי כמקור, אך נראה שהוא הושלם לפני תאופאנס קונטינואטוס, ומספק מידע שאינו קיים ב"קונטינואטוס" או אצל סקיליצס.
יוסף גלרון-גולדשלגר (נולד ב־24 ביולי 1950) הוא ספרן, חוקר ספרות עברית ומיזם תרבות ישראלי-אמריקאי.
משמש כמנהל הספרייה למדעי היהדות באוניברסיטת המדינה של אוהיו בארצות הברית.
יוצר לקסיקון הספרות העברית החדשה.
יוסף גלרון-גולדשלגר נולד בישראל בשנת 1950. למד ספרנות וספרות עברית.
את דרכו האקדמית החל בישראל, ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנת 1988 הוזמן לנהל את הספרייה למדעי היהדות באוניברסיטת המדינה של אוהיו, תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
במסגרת עבודתו עוסק בחקר ותיעוד הספרות העברית, ומפתח מאגרים ביבליוגרפיים ותרבותיים.
בשנת 2004 ייסד גלרון-גולדשלגר את לקסיקון הספרות העברית החדשה, מיזם מקוון להמשכיות מפעלו של גצל קרסל, מחבר "הלקסיקון לספרות עברית בדורות האחרונים" (1965–1967).
המיזם, הפועל בחסות אוניברסיטת המדינה של אוהיו, כולל (נכון לאוגוסט 2019) מעל 3,400 ערכים של סופרים, משוררים, מתרגמים ועורכים, לצד תוכן עניינים של כתבי עת ספרותיים כמו "הו!", "מטעם" ו"מכאן".
האתר מספק מידע ביבליוגרפי מפורט, מראי-מקומות ומקורות על יצירות וסופרים, ומתעדכן באופן שוטף.
הלקסיקון מהווה כלי מחקרי חשוב לחוקרי ספרות, סטודנטים וחובבי ספרות, וזכה להכרה בזכות תרומתו להנגשה ולשימור של המורשת הספרותית העברית.
כתבי ישראל ישעיהו : ביבליוגרפיה, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ד 1984.
כתבי דב סדן: ביבליוגרפיה תרצ"ו - תשמ"ד, כולל השלמות לשנים תרפ"ו - תרצ"ח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ז 1986.
ישעיהו אברך - ביבליוגרפיה, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ט 1988.
כתבי נורית גוברין : ביבליוגרפיה <1950–2004>, מכון כץ לחקר הספרות העברית - בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ה 2005 <מהדורה שניה, מעודכנת בעריכת אלי שקדי, יצאה לאור בהוצאת צבעונים, תל אביב, תש"ף 2020>
ביבליוגרפיה של כתבי נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ע 2010.
בנוסף לספריו, הכין ופירסם ביבליוגרפיות אישיות של פרופ' דן מירון ושל פרופ' משה פלאי.
גלרון-גולדשלגר פרסם עבודות מחקר בתחומי הספרות העברית והיהדות, ועוסק בתיעוד ביבליוגרפי של פרסומים ספרותיים וכתבי עת.
הוא פעיל במדיה החברתית, במיוחד בפייסבוק, שם הוא מעדכן אודות מיזמיו והלקסיקון.
נשוי ומתגורר באוהיו, ארצות הברית.
פעיל בקהילה האקדמית המקומית וממשיך לעסוק במחקר ובהוראה בתחום מדעי היהדות והספרות העברית.
יוסף גולדשטיין (שם המקורי: משה יוסף הלוי גולדשטיין איש הארוויץ; בגרמנית: Josef Goldstein; 27 במרץ 1837 – ט' בתמוז ה'תרנ"ט, 17 ביוני 1899) היה חזן ומלחין יהודי־הונגרי.
במשך ארבעים שנה שימש כחזן ראשי של בית הכנסת טמפלגאסה שבווינה, והיה הדמות המרכזית בעיצוב הצליל והמסורת החזנית של יהדות אוסטריה בדור שאחרי שלמה זולצר.
גולדשטיין נולד בקצ'קמט, שבהונגריה, להורים שמואל (שמלקה) ומריה לבית הקר.
אביו, שמואל גולדשטיין, היה במקהלתו של החזן דוד ברודי בפשט, ומאוחר יותר שימש כחזן בקצ'קמט ובנייטרא.
אביו נפטר כאשר יוסף היה כבן 11–12 בלבד, ולאחר פטירתו כדי לפרנס את משפחתו נסע לעיירה באנסוויץ אל החזן המקומי, בתקווה שיוכל להרוויח מעט משירה במקהלה.
לאחר שגולדשטיין החליט לשוב אל אמו, בחרה קהילת נייטרה בנער הצעיר לשמש כחזן במקומו, בזכות בקיאותו הרבה בתפילה וקול הטנור המרשים שלו.
לאחר שנתיים כנער־חזן, יצא למסע בן ארבע שנים ברחבי אוסטריה וגרמניה, ושימש כחזן־אורח בקהילות שונות, אשר הקנו לו שם ותהילה מוקדמים בעולם המוזיקה היהודית.
לפי המסופר, בימי הרחמים והסליחות של שנת 1853 הופיע החזן הצעיר יוסף גולדשטיין באונסדורף וזכה להתלהבות רבה.
הקהילה מינתה אותו לשליח הציבור על אף הסתייגות הרב שלמה זלמן פערלשטיין, שגילה איפוק ומתינות ולא הוכיח את הקהל בשל גילו הצעיר.
בזכות מעריץ שתמך בו, נשלח גולדשטיין לווינה ללמוד פיתוח קול והכשרה אופראית אצל המורה הידוע סלבטורה מרצ'זי (Salvatore Marchesi).
הוא השלים הכשרה מלאה לקראת קריירה אופראית באיטליה, אך בחר לשוב לעולם החזנות.
בשנת 1858, עם חנוכת בית הכנסת ליאופולדשטאדט, מונה גולדשטיין לאוברקנטור הראשון של בית הכנסת, תפקיד שבו החזיק במשך ארבעים שנה עד מותו.
הוא נחשב ל"פנים החזנות הווינאית", ונזכר תדיר לצדו של הדרשן המפורסם אדולף ילינק ושל הרב משה גידמן.
גודל בית הכנסת, שאכלס למעלה מ־3,500 מתפללים, דרש קול איתן וטכניקה גבוהה – ותיאורי התקופה מדגישים את עוצמת קולו ואת שילובו המיוחד של מסורת חזנות מזרח־אירופית עם סגנון מקהלתי מערבי.
גולדשטיין היה מהדמויות המובילות באיגוד החזנים האוסטרו־הונגרי (Österreichisch-Ungarischer Cantoren-Verein).
הוא עמד בראש כינוס החזנים הראשון בשנת 1882.
גולדשטיין היה מלחין פורה, ויצירותיו הודפסו ושימשו קהילות רבות:
שירי ישורון (Schire Jeschurun) – אוסף מקיף של פיוטים ומנגינות לשבתות ולמועדים.
Requiem für Cantor-Solo und gemischten Chor (1892) – יצירה נדירה מסוגה בפיוט היהודי, בסגנון קונצרטנטי.
אחיו של יוסף, החזן מוריס (מוריץ) גולדשטיין, שימש כחזן בקהילת בני ישראל בסינסינטי והיה שותף ליצירת ספרי תפילה אמריקאיים מרכזיים.
מבני משפחתו נמנים המנצח הבינלאומי ג'יימס לוין.
גולדשטיין נפטר בווינה ב־17 ביוני 1899 ונקבר בבית הקברות המרכזי של וינה.
יוסף גור הוא קצין צה"ל במילואים אשר הוענק לו עיטור העוז על לחימתו במלחמת יום הכיפורים.
גור גדל בכפר ויתקין ומתגורר בו, נשוי ולו שני ילדים ועובד כוטרינר.
ב-1973 גור שימש מפקד מחלקה בפלוגה א' של גדוד 50 בנח"ל, בימים שקדמו למלחמה עסק גור בפתיחת צירים ובט"ש ברמת הגולן.
ב-5 באוקטובר 1973 נקרא גור להתייצב במוצב 116 על מנת להחליף חייל מילואים שהיה מפקד המוצב ויצא לחופשה.
גור שלא הכיר את המוצב ולא את חלק מחייליו, החל ללמוד את העמדות.
ב-6 באוקטובר שהו במוצב 15 לוחמים כולל גור, מספר שעות לפני פרוץ המלחמה כינס את חייל המוצב ועדכן אותם כי קיבל הודעה על כוננות.
משלב זה החל להיערך ללחימה ודאג שחיילי המוצב יאיישו את העמדות.
בשעה 12:30, לפני פרוץ המלחמה קיבל גור החלטה לנעול את שער המוצב ולחסום אותו באמצעות מוקשים, פעולה זו הושלמה ובשעה 13:50 פרצה מלחמת יום הכיפורים עם הפגזה ארטילרית כבדה של הכוחות הסורים על מוצב 116 ואזורים נוספים.
לוחמי המוצב התכנסו בבונקר, ולאחר זמן מה יצא גור לסיור בתעלות המוצב, בשלב מסוים זיהה טנקים סורים במרחק של כ-300 מטרים מהמוצב.
הוא עדכן מיד בקשר את מפקדת גדוד 50 ואת מחלקת הטנקים שהייתה בסמוך למוצב.
גור, חיים רובינשטיין וציון עזר תפסו עמדה אחת ולוחמים אחרים תפסו את העמדות האחרות.
במהלך היום הודפת מחלקת הטנקים הסמוכה למוצב את הכוחות המשוריינים הסורים, אך בערב הם נאלצים לסגת עקב מחסור בתחמושת.
בשעות הלילה פורץ לראשונה טנק סורי אחד את שער המוצב, אך המוקשים אינם מתפוצצים, גור מורה על ירי נ"ט והטנק נפגע, גם הטנק שמגיע בעקבותיו נפגע ועד שלושה טנקים נוספים נסוגים מכיוון שהחל ירי ארטילרי של כוחות צה"ל.
ב-7 באוקטובר כיתרו את המוצב כוחות סורים רבים, גור פנה בקשר למג"ד 50 וביקש לפנות את המוצב.
במהלך כל אותה עת נעו הלוחמים במוצב בין הבונקר כאשר היו הפגזות לבין העמדות, תוך שהם משתמשים במקלעים על מנת לפגוע בכלים הסורים.
בשעות הערב פנה גור שוב למג"ד וביקש חילוץ, המג"ד השיב לגור שיערכו לחילוץ.
בהמשך נפצע גור מרסיס בעת שהיה בתעלה במוצב, גור איבד את הכרתו ופונה לבונקר.
ציון עזר לקח את הפיקוד על המוצב, בשלב זה היו במוצב שני פצועים קשה, גור וחייל נוסף.
למחרת התאושש גור, לקח את נשקו ויצא מהבונקר.
גור זיהה מספר חיילים סורים מחוץ לכניסה לבונקר, הוא נעזר בחייל נוסף להעביר את נצרת הנשק ממצב נצור והחל לירות בסורים, תוך כדי חיילים נוספים זרקו לעברם רימונים והרגו אותם.
גור מזהה כי הכוחות הסורים מתחילים לסגת, בהמשך אותו היום הורה ללוחמים לחפש תחמושת ומזון בכלים הסורים שנפגעו בכניסה למוצב ואחר הצהריים הגיע תאג"ד לפנות את הלוחמים הפצועים מהמוצב.
חיים רובינשטיין ציין לגבי גור "רק יוסי לא נרתע, הבחור לא ישן ולא אכל, האחריות לחיינו מוטלת עליו והוא מתפקד ללא חת".
על פעילותו הוענק לו ב-1975 עיטור העוז:
הרב ד"ר יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מכונה הגרי"ד ועוד; י"ב באדר ה'תרס"ג, 11 במרץ 1903 – י"ח בניסן ה'תשנ"ג, 8 באפריל 1993) היה רב, ראש ישיבה, פילוסוף דתי, מראשי הציונות הדתית ותנועת המזרחי, וממנהיגיה הרוחניים של היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
נולד בפרוז'ני (כיום בבלארוס), בי"ב באדר ה'תרס"ג (1903), לרב משה סולובייצ'יק, בנו של רבי חיים מבריסק ולאשתו, הרבנית פסיה.
הוא נקרא על שם אבי סבו, בעל "בית הלוי".
מצד אימו היה נכדו של רבי אליהו פיינשטיין, רבה של פרוז'ני, ומחבר הספר "הליכות אליהו".
בין השנים 1913–1920 גדל בעיירה חסלביץ', שהייתה בה קהילת חסידי חב"ד גדולה ובה שימש אביו כרב העיירה.
בתקופה זו החל אביו ללמדו באופן אישי, לאחר שמלמדו, שהיה חסיד חב"ד, הרבה ללמד אותו את ספר התניא והזניח את לימודי הגמרא.
השינוי אירע לאחר שאמו הבחינה שבנה איננו מתקדם בלימודו, וקבלה על כך לחמיה.
מפירות לימוד משותף זה יצא הספר 'חידושי הגר"מ והגרי"ד על סדר קדשים'.
בשנת בר המצווה שלו שלח לסבו, ר' חיים מבריסק, מחברת עם חידושי תורה שחידש, שהתרשם מאוד מחידושיו וצפה לו עתיד מזהיר.
הגרי"ד התייחס לאביו כמורו היחיד, וב-1960 כתב עליו כך: "כל ידידי...
יודעים, שהיה לי רב מובהק, אבא מרי ז"ל.
הגרי"ד לא למד בצעירותו לימודי חול פורמליים, אך קרא בעקבות אמו את ספריהם של המשכילים אלכסנדר פושקין, חיים נחמן ביאליק, הנריק איבסן ואחרים.
השפעת הספרות על כתביו ניכרת לא רק בסגנונם הלירי של כתביו המחשבתיים, אלא גם בציטוטים והפניות ספרותיים, בהם משתמש רבות.
בסוף שנות העשרה שלו רכש בצורה מרוכזת השכלה ברמת גימנסיה ובגיל 22 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין.
לפי עדותו, שהשתמרה בתיקו האישי בברלין, למד עוד קודם לכן באוניברסיטת ורשה.
באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין למד פילוסופיה, מתמטיקה, פיזיקה ופסיכולוגיה (לפי עדות גיסו פרופ' הנרי ליסמן).
אולם, בעיקר למד פילוסופיה, תוך התמקדות בניאו קאנטיאניזם, וב-1932 קיבל את הדוקטורט, שאותו כתב על משנתו של הפילוסוף היהודי-הגרמני הרמן כהן.
שנה אחת למד גם בבית המדרש לרבנים בברלין, ובו התוודע לשיטת "תורה עם דרך ארץ" של הרש"ר הירש.
הוא פיתח יחס חם לראש הסמינר, הרב יחיאל יעקב ויינברג, בעל שו"ת "שרידי אש".
הגרי"ד גם התקרב לרב חיים הלר, בו ראה את אחד מרבותיו המובהקים.
ב-1931 נישא לטוניה לוויט ילידת וילנא, בעצמה בעלת תואר ד"ר מאוניברסיטת ינה, אותה פגש כאשר שהתה למשך כמה חודשים בברלין.
ב-1932 היגר הזוג לארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן מונה לרב הקהילה האורתודוקסית בבוסטון, תפקיד בו המשיך גם במהלך כהונתו כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
כרב הקהילה בבוסטון הוא דאג לתחומים השונים בחיי הקהילה: פסיקה, עריכת חופות ולוויות ושאר תפקידי רב קהילה.
יחד עם אשתו הקים הרב בית ספר יהודי ראשון בניו אינגלנד - "ישיבת רמב"ם" ("Maimonides") הקיים עד היום.
הגרי"ד ואשתו דאגו לבית הספר הן במישור הפיננסי והן במישור החינוכי.
הגרי"ד העביר שיעורי תלמוד וחומש שהיו מיועדים לכלל האוכלוסייה ורבים פקדו אותם.
בתפקידו זה נתקל בנושאים הדתיים הבוערים של אותה תקופה, כגון הכשרות, כמו גם בבורות הדתית של יהודי אמריקה.
בשנת 1935 ביקר בארץ ישראל, נפגש עם הרב קוק, והעביר שיעור בישיבת מרכז הרב שאליו הגיעו ותיקי ישיבת וולוז'ין ואפילו תלמידים מישיבת חברון.
הרב משה צבי נריה תיאר שיעור זה: "זכרה של וולוז'ין קם וניצב לנגד עינינו במלוא יפעתו והודו...
ברחבות, בביטחון, התחיל את קושיותיו על הגמרא, על הרמב"ם...
אכן 'בית הלוי' לא אכזב".
בעת מסע זה היה הרב מועמד להיות רבה הראשי של תל אביב, אך לבסוף נבחר הרב משה אביגדור עמיאל, שהיה אחד האידאולוגים של הציונות הדתית.
היה זה ביקורו היחיד של הגרי"ד בישראל, ובשנת 1960 אף סירב להתמודד על משרת הרב הראשי לישראל.
בשנת 1939 הקים בבוסטון ישיבה שנקראה 'היכל רבינו חיים הלוי', על שם סבו.
בשנת 1940 סופחה ישיבה זו לישיבת רבינו יצחק אלחנן.
לאחר פטירת אביו, הרב משה סולובייצ'יק, בג' שבט תש"א (1941), ירש את מקומו בראשות ישיבת רבי יצחק אלחנן, בתמיכתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבי מלובביץ', למרות התנגדות כמה גורמים.
בישיבה יוניברסיטי, שבה העביר שיעורים במשך למעלה מארבעים שנה וכיהן גם כפרופסור להגות יהודית, הפך למנהיג רוחני של יהודים רבים בארצות הברית, ורבים מרבניה היו תלמידיו.
הרב היה ער לשינויים שחלו בחברה היהודית ובשנת 1960 שינה את שפת הרצאותיו ושיעוריו מיידיש לאנגלית.
היה פעיל מאוד ב'הסתדרות הרבנים של אמריקה' (ה-RCA) וב-1953 נתמנה לוועדת ההלכה שלה.
בתחילה, היה חבר ב"אגודת ישראל דאמריקה", ואף נתמנה ליו"ר הוועד הפועל הארצי ולחבר מועצת גדולי התורה של אמריקה.
אף על פי שפרש אחר כך, עדיין שמר על קשרים טובים עם הארגון ותמך ברשת "החינוך העצמאי" בישראל.
ב-1956 קיבל את הזמנתו של הרב אהרון קוטלר, ראש ישיבת לייקווד, והדמות המרכזית ביהדות החרדית בארצות הברית, לשאת את הדרשה המרכזית בסעודה החגיגית לכבוד "החינוך העצמאי".
לאחר השואה והקמת מדינת ישראל, הצטרף לתנועת המזרחי בהשפעת דוד סבתו הרב מאיר בר-אילן, והיה עד לפטירתו "נשיא לשם כבוד" בתנועה.
ביום העצמאות תשט"ז (1956), בזמן המתיחות שלפני מבצע סיני, נשא הרב נאום ציוני, שנקרא אחר כך "קול דודי דופק" והפך לאחד הטקסטים המכוננים של הציונות הדתית.
הרב סולובייצ'יק קרא בנאום זה לשים לב לנס המדיני ולנס הצבאי שהתחוללו עם הקמת המדינה, וכן לתרומותיה של המדינה לקיום היהודי ולזהות היהודית.
את כל אלו כינה "דפיקותיו" של האל על דלתנו, וקרא להודות לו על הטובה, ולא להחמיץ את השעה.
את הצטרפותו לתנועה הסביר בדרשותיו המפורסמות ("חמש דרשות"), בכך שהשווה בין ה"מזרחי" ליוסף שסלל את הדרך לחיי ישראל במצב החדש שפגשו במצרים.
הוא עודד את הציונות הדתית להדגיש את החינוך ולא חקיקה דתית.
בשנת 1958 ייצג הרב סולובייצ'יק את הקהילה היהודית ב"ועדה המייעצת לשחיטה הומנית" ובעקבות אישור לשני מכשירים חדשניים צומצמה מאוד התנגדותם של ארגוני "צער בעלי חיים" לשחיטה היהודית.
בשנת 1959 התמודד הגרי"ד עם מחלת הסרטן שתקפה אותו.
בשנה זו צפה גם אפשרות למינוי לרב הראשי האשכנזי למדינת ישראל, ואף ששקל זאת סירב בסופו של דבר.
בראיונות ומכתבים שונים נימק זאת הגרי"ד בחוסר רצונו להתנתק משדה החינוך, שבו ראה את מרכז חייו, ובמעמדה של הרבנות הראשית ככפופה לגופים פוליטיים, דבר שבו ראה פגיעה באוטונומיה המוחלטת שצריכה להיות לרבנות בכלל.
במכתבים והתבטאויות שלו בעניין זה הוא מתייחס גם לסוגיה אישית שאת טבעה הוא איננו מפרש, וייתכן כי מדובר על מחלתו.
בהדרגה הפך הרב למנהיגה הבלעדי של "האורתודוקסיה המודרנית" והמונים באו להרצאותיו והושפעו ממנו.
אלפים היו באים לשיעורו השנתי ביום השנה למות אביו, שיעור שנמשך 4–5 שעות רצופות.
למרות זאת, הוא לא הרגיש בנוח בתוך האורתודוקסיה המודרנית, ואמר שהיא "קצוצת כנפיים להגביה עוף ונטולת השורשים לחבור לעומק החוויה הדתית".
עמדותיו, בעיקר עמידתו בראשות ישיבה יוניברסיטי, עוררה הסתייגות בקרב חוגי אגודת ישראל בארצות הברית, שראשיה התנגדו ללימודי חול בישיבות ולגישתו כלפי המודרנה בכלל.
ב-1962, בעת הלווייתו של הרב אהרן קוטלר, מנעו ממנו המארגנים לשאת הספד.
הגרי"ד שמר על קשרים הדוקים עם רבי מנחם מנדל שניאורסון (האדמו"ר האחרון של חב"ד), שהיכרות ארוכת-שנים הייתה ביניהם מאז למדו יחד בברלין.
הוא השתתף בהתוועדויות של הרבי ושניהם לא הסתירו את הערכתם ההדדית.
הרב סולובייצ'יק נפטר בערב שבת חול המועד פסח, י"ח בניסן ה'תשנ"ג (8 באפריל 1993).
את מקומו כראש ישיבה מילא אחיו, הרב אהרן סולובייצ'יק משיקגו.
הרב סולובייצ'יק העיד על עצמו כי היה פרפקציוניסט קיצוני, ולכן כתב בעצמו רק שלוש מסות ארוכות, שיצאו לאור בשני ספרים: "איש ההלכה - גלוי ונסתר" (1944) ו"איש האמונה הבודד" (1965).
בשנותיו האחרונות יצאו עוד ספרים של סיכומים משיעוריו, אך רבים מכתביו פורסמו רק לאחר מותו, בהתבסס על הרצאות וכתבי יד שהכין לקראתן.
בכתביו יש איכות פיוטית והוא מרבה להשתמש בשלל מושגים פילוסופיים מקצועיים.
בהגותו הוא מבאר בשפה מודרנית את משמעותו של קיום יהודי המבוסס על חיי הלכה ועל לימוד תורה מסורתי, תוך שימוש במודלים פילוסופיים נאו-קאנטיאניים (בתחילת דרכו) ואקזיסטנציאליסטיים (בשנותיו המאוחרות יותר).
תפישת העולם הדתית שלו מדגישה מתח דיאלקטי ולא שלווה הרמונית, ומתארת את חייו של היהודי שומר המצוות כחיים המלאים במתח רוחני מתמיד.
בתפקיד ראש ועד ההלכה של ה-RCA השפיע רבות לכיוונים שונים.
למשל פסק שעדיף לא לשמוע תקיעה בשופר בראש השנה מאשר לשמוע בבית כנסת שישיבתו מעורבת בין גברים לנשים.
לעומת זאת, בניגוד לרבנים אחרים הנחה את הארגון שלא לנתק את הקשרים עם הקבוצות הלא אורתודוקסיות במה שכינה "ענייני חוץ", אלא רק במה שקשור להלכה.
במאמרו confrontation (שיצא לאור בעברית בשם "ממעמקים") הביע התנגדות לדיאלוג בין-דתי עם הכנסייה הקתולית בנושאים תאולוגיים, ועמדתו משפיעה מאוד על עמדת האורתודוקסיה המודרנית בנושא זה עד היום.
ביחס לשאלות המדיניות, סבר הרב סולובייצ'יק שצריך לפעול בהן על פי חוות הדעת של המומחים, ויש מקום לוויתורים על שטחים במקום שהמומחים הצבאיים אומרים שיש פיקוח נפש.
הוא התנגד לעמדה המכונה בימינו "ממלכתית" ומקדשת את המדינה, וראה בה הגזמה החורגת מהמסורת ומהחשיבה היהודיות הקלאסיות.
חתנו, הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין, לשעבר ראש ישיבת הר עציון
חתנו, הרב פרופ' יצחק טברסקי, חוקר ומרצה באוניברסיטת הרווארד, האדמו"ר מטולנה
בנו, הרב פרופ' חיים סולובייצ'יק, היסטוריון
נכדו, הרב משה ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון
הרב פרופ' פינחס פלאי, מייסד הקתדרה לערכי היהדות באוניברסיטת בן-גוריון, סופר ומשורר
הרב ד"ר נחום לאם, נשיא לשעבר של ישיבה יוניברסיטי
הרב צבי שכטר, מראשי ישיבת רבי יצחק אלחנן וראש הכולל
הרב ד"ר שלמה ריסקין, רב היישוב אפרת וראש מוסדות אור תורה סטון לשעבר
הרב ד"ר משה דוד טנדלר, חתן הרב משה פיינשטיין
הרב פרופ' דוד הרטמן, ראש מכון שלום הרטמן
הרב פרופסור יעקב בלידשטיין, חתן פרס ישראל למחשבת ישראל בשנת תשס"ו
פרופ' כרמי הורוביץ, רקטור טורו קולג', מכון לנדר
הרב חיים דוב אלטוסקי, מראשי ישיבת תורה אור בירושלים ומחבר סדרת ספרי "חידושי בתרא" על התלמוד
הרב מיכל שורקין, ר"מ בישיבת תורת משה ומחבר ספרי הררי קדם מתורת רבו
הרב עזרא ביק, ר"מ בישיבת הר עציון
השופט ניל הנדל, שופט בבית המשפט העליון לשעבר
איש ההלכה - גלוי ונסתר
איש האמונה הבודד - על מצוקת האדם (בייחוד היהודי) המודרני ופתרונה.
כולל את המאמר קול דודי דופק.
על התשובה - דברים שבעל-פה: כתב וערך פינחס פלאי.
ובקשתם משם - על מפגש האדם עם האלוהים.
פרקים במחשבת הרב - שיחות מעובדות: כתב וערך הרב אברהם בית-דין
בשם אומרם - סיכומים משיעוריו לפי רשימות הר"ן גולדשטיין, ערכו וליקטו: הרב ד"ר צבי האריס והרב אפרים חדאד
דברי הגות והערכה - קובץ מאמרים מחשבתיים
פיר דרשות (ארבע דרשות) - חלק מהשיחות שנשא ביידיש בוועידות המזרחי בארצות הברית.
תורגם לעברית בתוספת עוד דרשה, ונקרא "חמש דרשות"
על התפילה, תרגם וערך: ראובן גראדנר
מן הסערה - מסות על אבלות, ייסורים והמצב האנושי.
ערכו דוד שץ, יואל וולוולסקי וראובן ציגלר, תרגם אביגדור שנאן.
אדם וביתו - מסות על חיי המשפחה.
ערכו דוד שץ ויואל וולוולסקי, תרגם אביגדור שנאן.
עבודה שבלב - מסות על התפילה.
ערך שלום כרמי, תרגם אביגדור שנאן.
זמן חירותנו - מסות על חג הפסח ועל ההגדה.
ערכו יואל וולוולסקי וראובן ציגלר, תרגם אביגדור שנאן.
על התשועות: על פורים וחנוכה, ערכו דוד שץ, אלי קלארק, יואל וולוולסקי וראובן ציגלר, תרגם אביגדור שנאן, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2011.
איש על העדה - מבחר איגרות, ראיונות והצהרות, ערך נתנאל הלפגוט, תרגם אביגדור שנאן.
ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2011.
עמודו של עולם - מסות על דמותו של אברהם אבינו.
בכה תבכה בלילה - על הקינות לתשעה באב, עמותת "מאוצר הרב" והוצאת ידיעות ספרים, תש"פ.
דרש דרש יוסף - שיעורים ודרשות על סדר פרשות השבוע.
חזון ומנהיגות - על יוסף ומשה רבנו, עמותת "מאוצר הרב" והוצאת ידיעות ספרים, תשפ"ב.
שיעורים לזכר אבא מרי - שיעורים שניתנו ביום השנה למות אביו, שני חלקים, בהוצאת מוסד הרב קוק
הררי קדם - מפי השמועה, חלק א' וב' על מועדי ישראל, חלק ג' על שבת, נכתב על ידי הרב מיכל זלמן שורקין.
קובץ חידושי תורה - מאמרים שפרסמו הוא ואביו
סדר עבודת יום הכיפורים - שיעורים על שבעת הפרקים הראשונים במסכת יומא.
שיעורי הגרי"ד - הוצאת מוסד הרב קוק, בעריכת הרב יאיר קאהן.
ג' כרכים: מהדורה מורחבת של הקונטרס סדר עבודת יום הכיפורים, ענייני תפילין סת"ם וציצית, ועל מסכת כריתות.
חידושי הגר"מ והגרי"ד - חידושים שנתלבנו ביחד על-ידם.
בעריכת נכדו הרב יצחק ליכטנשטיין.
איגרות הגרי"ד - חידושים ששלח לאביו בשנות ה-20 וה-30,
הלכות סת"ם - שיעורים שנערכו על פי רשימות התלמידים והקלטות
הגדה של פסח - שיח הגרי"ד - לקט משיעוריו על ההגדה ומצוות ליל הסדר, בעריכת נכדו הרב יצחק אבא ליכטנשטיין
שיעורי הגרי"ד סולוביצ'יק - סיכומי הרב צבי שכטר בהוצאת the torahweb foundation.
ענייני ציצית, תפילין וקריאת התורה.
על מס' פסחים, ר"ה, יוה"כ ומגילה.
שיעורי הרב על יו"ד - מפי השמועה
שיעורי הרב על מסכת חלה ומצוות התלויות בארץ - מפי השמועה
שיעורי הרב על הלכות אבלות והלכות ט' באב - מפי השמועה
שיעורי הרב על מסכת גיטין - מפי השמועה, ב' חלקים
שיעורי הרב על מסכת סנהדרין - מפי השמועה
שיעורי הרב על ענייני תפילה וק"ש - מפי השמועה
רשימות שיעורי מרן הגרי"ד הלוי - עד כה יצאו לאור 8 כרכים על בבא קמא, בבא מציעא, ברכות, יבמות, סוכה, שבועות ונדרים, קידושין, סנהדרין והוריות - בעריכת הרב צבי יוסף רייכמן (בכרכים האחרונים שיצאו לאור בנו משה נחמיה רייכמן נוסף כעורך שני).
מועדי הרב - מפי השמועה ערך: הרב שלמה זאב פיק
נפש הרב - חידושים ומאמרים מחשבתיים ולקט מהנהגותיו וביאורי הלכה, ולקט על פרשת השבוע.
פניני הרב - חידושים ומאמרים מחשבתיים ולקט מהנהגותיו וביאורי הלכה, ולקט על פרשת השבוע.
דברי הרב - חידושים ומאמרים מחשבתיים ולקט מהנהגותיו וביאורי הלכה, ולקט על פרשת השבוע.
חידושי בתרא - חידושי המסביר.
הרב חיים דוב אלטוסקי הדפיס חידושים על מסכתות הש"ס בהם הביא ודן בחידושים על הש"ס של דמות אלמונית - המסביר.
מתוך השוואה של הדברים שהובאו שם לסיכומי שיעורים של הרב הרשל שכטר ועוד - נראה שמדובר בחידושיו של הרב סולובייצ'יק, כאשר המסביר הם ראשי תיבות מורינו רבי יוסף בער סולבייצ'יק.
ספרים באנגלית שלא תורגמו לעברית (רשימה יותר עשירה של ספריו באנגלית ראו בוויקיפדיה באנגלית, ערך Joseph B.
לרב סולובייצ'יק ולאשתו טוניה לוויט-סולובייצ'יק נולדו שלושה ילדים:
ד"ר עטרה טברסקי (נפטרה 24 בפברואר 2023), יו"ר ועד ישיבת רמב"ם שהקים אביה, נישאה לרב פרופ' יצחק טברסקי.
ד"ר טובה ליכטנשטיין, מרצה באוניברסיטת בר-אילן, נישאה לראש ישיבת הר עציון, הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין.
פרופ' חיים סולובייצ'יק מכהן כפרופסור לתולדות עם ישראל בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
אביו היה רבי יצחק זאב, תלמיד חכם ועסקן ציבורי, בנם של רלקה, בתו של רבי חיים מוולוז'ין ורבי יוסף, אב"ד קובנה.
אמו הייתה רבקה בת רבי משה כהנא שפירא רבה של ניסוויז, חסידו של רבי מרדכי מלעכוויטש ואביו החורג של רבי יצחק זאב.
בילדותו למד בתלמוד תורה המקומי של ניסוויזש.
בגיל 10 נסע לוולוז'ין, שם למד אצל מלמד פרטי, עד הגיעו לגיל 13. עם הכנסו למצוות נתקבל כתלמיד בישיבת וולוז'ין, שם למד עד שהתמנה כממלא מקומו של רבי גרשון תנחום ממינסק בישיבתו ב"בלומקה'ס קלויז" במינסק.
אשתו הראשונה הייתה בתו של חסיד חב"ד עשיר מבוברויסק הוא התגרש ממנה לאחר כשנה, כשכבר הייתה להם בת אחת.
לאחר תקופה נישא בשנית לצירל, בתו של ר' יצחק עפרון מוולוז'ין, חסיד לעכוויטש.
בשנת ה'תרי"ד (1853) הוכתר למשנה לראש ישיבת וולוז'ין - רבי נפתלי צבי יהודה ברלין, הנודע בכינויו "הנצי"ב".
בשנת תרכ"ג 1863 פרסם את ספרו הראשון - שאלות ותשובות "בית הלוי", וילנא תרכ"ג.
חלק שני - ורשה תרל"ד, וחלק שלישי וארשא תרנ"א.
כן הדפיס ספר "בית הלוי" על "דרוש ומילי דאגדתא", לפי סדר הפרשיות.
ספר נוסף בשם "יד הלוי", הדפיס בעילום שם ובעותקים מעטים.
בתחילת שנת תרכ"ה 1864, לאחר שעזב את משרתו בישיבת וולוז'ין, נתמנה לרבה של העיר סלוצק שבליטא, תחת רבה הקודם שנפטר - רבי יוסף פיימר.
בסלוצק התקבצו סביבו חבורה של בחורים, שחפצו ללמוד תורה מפיו.
בשנת תרל"ב בהיותו בסלוצק, נפטרה אשתו צירל, שהייתה אמם של רוב ילדיו, בהם רבי חיים מבריסק.
נישא בשלישית לאסתר ביילא רובינליכט בת רבי מרדכי יהודה (מאָדזע) טמקין מוורשה, שהייתה אלמנה ואמא לשמונה ילדים.
אביה היה בנו של הנגיד רבי דוד טמקין מוורשה וגיסו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
אמה ליבא (ליפקא) מוורשה, הייתה בתו של רבי אריה, מחשובי הקהל בהורודנא ובנו של רבי אלכסנדר זיסקינד בעל יסוד ושורש העבודה.
בפסח שנת תרל"ה 1875, החליט להסתלק מרבנות סלוצק, עקב מחלוקת עם פרנסי העיר, שהנהגתו התקיפה בעניינים ציבוריים לא נשאה חן בעיניהם.
הוא עקר לוורשה שבפולין, והתגורר שם כארבע שנים.
בוורשה נוצרו קשרים בינו לבין האדמו"ר החסידי מגור - רבי יהודה אריה לייב אלתר, הנודע בספרו "שפת אמת".
זאת למרות היותו של ר' יוסף דב מתנגד.
בשנת תרל"ט 1879, הוכתר לרבה של העיר בריסק, תחת רבה הקודם - רבי יהושע לייב דיסקין, שנאלץ לברוח לארץ ישראל.
בבריסק הוא שימש ברבנות עד יום מותו.
בשנת תרמ"ח 1888 חלה רבי יוסף דב בכיב קיבה וסבל כאבים עזים במשך כמה שנים.
בשנת תרנ"א 1891 הורע מצבו והוא נותח.
סגירת ישיבת וולוז'ין על ידי ממשלת רוסיה השפיעה עליו לרעה, וביום ד' באייר תרנ"ב 1892 נפטר.
ההלויה התקיימה בו ביום, ובמהלכה הוכתר בנו רבי חיים לרבה של בריסק.
משנה ראש ישיבת וולוז'ין (תרי"ד - תרכ"ד)
שיעוריו בישיבה ושיטת לימודו הייתה בחריפות ובפלפול.
שיטתו זו שונה משיטת לימודו של ראש הישיבה רבי נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב) שהיה פחות מפלפל בשיעורו, יותר מעמיק בפשט, ומוסר את שיעורו בבקיאות יתירה.
שיטתו זו הייתה חביבה על התלמידים המוכשרים בישיבת וולוז'ין בשל חריפותה וחידודה, אם כי לא זו הייתה שיטת הלימוד הנהוגה בישיבה מקדמת דנא מאז הקמתה על ידי ר' חיים מוולוז'ין, השיטה הנהוגה בישיבה עד אז הייתה כשיטת לימודו של הנצי"ב - פחות חריפה ומפולפלת, ויותר משקיעה בפשט הסוגיא בבקיאות ובעמקות.
רבי יצחק מאיר, האדמו"ר מגור, שלח אחדים מתלמידיו ללמוד תורה מפי ר' יוסף דב.
ימיו בראשות הישיבה לא ארכו, ועקב חילוקי דעות בינו לבין הנצי"ב הוא התפטר ממשרתו.
לאחר התפטרותו שלח אליו הנצי"ב מספר פעמים בקשה שיחזור אל משרתו כמשנה לראש ישיבת וולוז'ין.
רב העיר סלוצק (תרכ"ה - תרל"ה)
רבי יצחק אלחנן ספקטור שהיה מגדולי הדור ורבה של קובנא הוא שהמליץ על ר' יוסף דב לשמש כרב לפרנסי העיר.
ר' יושה בער התנה את מינויו לרב העיר בהסכמתו של ר' מנחם מנדל עפשטיין (רבי מנדלי) שהיה מגדולי הדור ותלמיד מובהק של ר' חיים מוולוז'ין, אשר שימש רב בהאלוסק.
אחר כך הוא עבר להתגורר בסלוצק שם הרביץ תורה לשנים עשר אברכים שהחזיקו על חשבונם הגבירים ר' יונה ובנו ר' שכנא איסרלין ואחריהם יוצאי חלציהם, וכן ביקש את הסכמת בנו של רבי יוסף -רבי מאיר פיימר.
ר' יוסף דב דאג לצורכי עניי עירו והסתכסך עם העשירים ונכבדי העיר.
מחלוקות אלו גרמו לכך שהוא החליט להתפטר מרבנות העיר סלוצק.
בית הלוי - שו"ת ג' חלקים.
בספר זה ניתן לראות את ניצניה של שיטת הלימוד המכונה שיטת בריסק.
דוגמה לכך היא חידושו של רב יוסף דב, שבמצוות "לימוד התורה", ישנם שני חלקים: האחד, "מבוא לקיום המצוות", כעין "הכשר מצווה", ובחלק זה גם נשים מחויבות בהלכות ובדינים השייכים להן.
השני - "תכלית בפני עצמה", כמו הנחת תפילין, שבזה חיוב הלימוד הוא תמידי וגם בכל חלקי התורה, אולם רק לגברים בלבד.
ודוגמה נוספת בחידושו הידוע, שבמצוות אכילת קרבנות ישנם שני חלקים: האחד - הקרבן פסח בו מצווה על האדם שיאכל את הקרבן, כדרך שישנה מצווה לאכול מצה בליל הסדר, למשל, ואז יש צורך בשיעור "כזית", ככל דיני אכילה.
השני - בשאר קדשים שהמצווה היא על החפצא שהקרבן ייאכל, אולם אין מצווה על אדם מסוים ואין נפקא מינה מיהו האוכל, ולכן מתקיימת המצווה גם באכילה בכמות כלשהי.
בית הלוי - על התורה.
בספר זה נוקט רבי יוסף דב בשיטה דרשנית, ומצביע על קשר רב בין המקרא למדרש.
יד הלוי - בהסכמה שכתב לספר סדר הדורות חתם מחבר ספר בית הלוי ויד הלוי.
לא ידועים על ספר זה פרטים נוספים.
קונטרסים בית הלוי - על קצת הלכות, על ידי אחיינו יוסף דובער עפרון מוואלוז'ין, ווילנא תרע"א.
קונטרסים בית הלוי - דרוש ואגדה, חלק שמות, ווילנא תרע"א, על ידי אחיינו יוסף דובער עפרון מוואלוז'ין.
משלחנו של בית הלוי - שיחות ומאמרים, חלקם מכתב ידו של המחבר אשר מסרו בניו מספרינג ואלי, וחלק מאסף מספרים שונים בהם הובאו חידושים בשמו, וחלק מכתבי תלמידים לבית בריסק.
חובת הביטחון או מאמר הביטחון - מאמר קצר על ביטחון בה'; נדפס לראשונה מכתב ידו בתוך: בית הלוי: ליקוטי מאמרים וליקוטים על מילי דאגדתא (בסוף "בית הלוי על התורה"), ירושלים, תשמ"ה (1985)
ילדיו היו: מאשתו הראשונה נולדה לו בת אך לא ידועים עליה פרטים.
בנו הרב אברהם ברוך (תר"י, 1850 - תרע"ג, 1913), חתן הגביר שאול קצנלסון מבוברויסק.
בנו רבי ישראל (-תשי"א, 1951) מילא את מקום אביו ובהמשך כיהן כדיין ביוהנסבורג, מכתביו הודפס הספר "גנזי הגר"ח", חידושים מדודו רבי חיים.
הרב חיים רבה של בריסק.
רעלקא, אשת הרב חיים יצחק פוקר מיאסי.
אחותו של הרב חיים יצחק הייתה אשתו של הרב נחום וידנפלד, רבה של דומברובה.
אחד מחתניהם היה הרב יהודה אריה ברבש, נכדו של רבי שמריהו נח שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד בוברויסק.
חוואלקה, אשת הרב יהושע חיים שפירא.
מאשתו השלישית, אסתר ביילא רובינליכט לבית טמקין, נולדו לו:
פעשא רבקה (נפטרה י"ח בשבט תשל"ג, 1973), אשת הרב שמואל יצחק יפה (-י"ז בניסן תשי"ג) מצאצאי רבי מרדכי יפה בעל ה"לבוש", רבה של באריסוב ובהמשך רב בתל אביב ומחבר ספר "רמת שמואל".
אחד מחתניהם היה הרב דניאל מובשוביץ.
יוסף עבדאללה דיאב היה איש ציבור ערבי ישראלי, וחבר הכנסת בכנסת הרביעית.
בבחירות לכנסת הרביעית התמודד מטעם מפלגת "שיתוף ואחווה" ונבחר מטעמה לכהן כחבר הכנסת.
במהלך כהונתו היה חבר ועדת הכלכלה וממלא מקום בוועדת פנקס הבוחרים.
יוסף דוֹרפמן היה מלחין ופרופסור להלחנה ומוזיקולוגיה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
דורפמן נולד באודסה למשפחה יהודית מסורתית, שכללה מוזיקאים וחזנים.
מוזיקה חסידית ופולקלור יהודי היו ברקע גידולו של דורפמן והם באים לביטוי במוזיקה שלו.
דורפמן החל לגלות עניין במוזיקה בגיל תשע, ובגיל שלוש עשרה כבר החל להלחין.
הוא למד בקונסרבטוריון של אודסה, שם קיבל תואר מוסמך למוזיקה בהצטיינות והמשיך את לימודיו במכון גנסין במוסקבה, שם קיבל תואר דוקטור בהלחנה ומוזיקולוגיה.
יוסף דורפמן עלה לישראל בשנת 1973 עם אשתו ובתו.
בשנת 1983 היה לפרופסור באקדמיה למוזיקה בתל אביב, ובשנים 1985 – 1989 כיהן כמנהל האקדמיה.
בנוסף, היה גם המנהל האמנותי של פסטיבל האמנות היהודית הבינלאומי, שהחל ב-1992.
כמלחין, יצירותיו של דורפמן לרוב בסגנון מוזיקה של המאה העשרים, כולל סוגות רבות כדוגמת תיווי גרפי, אלתור אלקטרוני-אקוסטי וכדומה.