tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריך לידתו הוא לפיכך 9 באוגוסט או 16 בספטמבר 1386 או 1387. סבו, ג'ון מגונט, היה האפוטרופוס של המלך באותה עת.
עם הגלייתו של אביו של הנרי ב-1398, לקח המלך ריצ'רד השני את הנער תחת חסותו והתייחס אליו בחביבות.
הנרי הצעיר התלווה למלך לאירלנד וביקר בטירת טרים , מקום כינוסו העתיק של הפרלמנט האירי.
ב-1399 מת סבו של הנרי ובאותה שנה הודח ריצ'רד השני על ידי אביו של הנרי והנרי נקרא מאירלנד להיות יורש הכתר של אנגליה.
הוא הוכתר כנסיך ויילס בעת הכתרתו של אביו וכדוכס לנקסטר ב-10 בנובמבר 1399, האדם השלישי שהחזיק בתואר זה באותה שנה.
תאריו הנוספים היו, דוכס קורנוול, רוזן צ'סטר ודוכס אקיטן.
במהלך אותה שנה הנרי בילה בקווינס קולג' באוניברסיטת אוקספורד, תחת השגחתו של דודו הנרי ביופורט ששימש כנגיד האוניברסיטה.
בין השנים 1400–1404 כיהן הנרי כשריף העליון של קורנוול.
בחלוף פחות משלוש שנים מונה הנרי לפקד על חלק מכוחות הצבא האנגלי.
הוא הוביל את הכוח שבפיקודו לתוך ויילס כנגד אווין גלינדור ויחד עם הכוחות שבפיקודו של אביו הוא נלחם בהנרי פרסי בקרב שרוסברי ב-1403. בקרב זה כמעט ואיבד הנסיך בן ה-16 את חייו מחץ שננעץ בפניו.
חייל מן השורה היה קרוב לוודאי מת מפציעה שכזו, אך הנרי זכה לטיפול הרפואי הטוב ביותר האפשרי.
במשך כמה ימים טופל הנרי על ידי הרופא המלכותי ג'ון ברדמור שחיטא את הפצע בדבש, שלף את החץ מבלי לגרום לנזק נוסף ושטף את הפצע באלכוהול.
הניתוח הצליח, אך הנרי נותר עם צלקות.
במשך 18 חודשים בשנים 1410–1411 משל הנרי בפועל בממלכה בעת מחלתו של אביו וניצל באופן מלא את ההזדמנות כדי לכפות את מדיניותו, אך כאשר החלים המלך, הוא ביטל את רוב הפעולות של בנו והדיח אותו מהמועצה המלכותית.
תפקיד ממשלתי ועימות עם הנרי הרביעי
המרד הוולשי של גלינדור מיצה את כוחותיו של הנרי עד 1408. לאחר מכן, כתוצאה מהתערערות במצבו הרפואי של המלך, החל הנרי לקחת חלק ניכר יותר בפוליטיקה.
החל מינואר 1410, בסיועם של דודיו, הנרי ותומס ביופורט, בניו של ג'ון מגונט, הוא ניהל בפועל את ענייני המדינה.
דעותיו בנוגע הן למדיניות החוץ והן למדינות הפנים היו שונות מאלה של אביו, שבנובמבר 1411 הדיח את הנסיך מהמועצה המלכותית.
הריב בן האב לבנו היה רק על רקע פוליטי, אם כי ייתכן שבני ביופורט היו אלה שהעלו את הרעיון של הדחתו של הנרי הרביעי ויריביהם היו אלה שהשמיצו את הנסיך.
ככל הנראה, המסורת על נעוריו הפרועים של הנרי, כפי שהונצחו על ידי ויליאם שייקספיר, מקורה מטינה פוליטית.
מעורבותו של הנרי בענייני הצבא והמדינה, אף בנעוריו, סותרת מסורת זו.
למקרה המפורסם ביותר המיוחס לו, העימות עם השופט העליון, אין כל אחיזה במציאות.
לאחר מות הנרי הרביעי ב-20 במרץ 1413, ירש אותו הנרי החמישי והוא הוכתר ב-9 באפריל אותה שנה במנזר וסטמינסטר.
טקס ההכתרה התקיים כאשר התחוללה סופת שלגים חזקה, אך המוני העם לא יכלו להחליט אם הסופה היוותה סימן טוב או רע לבאות.
הנרי תואר כאדם גבה קומה (1.90 מ'), רזה עם שיער כהה גזור מעל אוזניו ומגולח למשעי.
עורו היה אדמדם, פניו כחושות ואפו בולט ומחודד.
בתלות במצב רוחו, הברק שבעיניו נע "בין זה של היונה המתונה לבין זה של האריה".
הנרי התמודד עם כל הסוגיות של מדיניות הפנים ובהדרגה מיסד השקפה רחבה לגביהן.
מתחילת תקופת שלטונו, הוא הבהיר שהוא ימשול באנגליה כריבון של אומה מאוחדת.
מצד אחד הוא נתן לסכסוכים הישנים להישכח: ריצ'רד השני המנוח נקבר מחדש קבורה מכובדת, אדמונד מורטימר הצעיר קיבל יחס מועדף, יורשיהם של אלה שסבלו תחת השליטים הקודמים קיבלו בהדרגה מחדש את תואריהם ואת נחלותיהם.
מצד שני, במקומות שבהם ראה הנרי סכנה לשלום הציבור, הוא פעל בתקיפות וללא רחם, כמו במקרה של ההתקוממות של הלוֹרדים בינואר 1414, כולל הוצאתו להורג בשריפה של ידידו משכבר הימים של הנרי, ג'ון אולדקאסל.
תקופת מלכותו הייתה באופן כללי נטולת צרות חמורות מבית.
יוצאת מהכלל הייתה מזימת סאות'האמפטון, ביולי 1415 שבמסגרתה זממה קבוצה של אצילים להעלות למלוכה את אדמונד מורטימר.
החל מאוגוסט 1417 קידם הנרי את השימוש בשפה האנגלית בממשלה, ותקופת מלכותו עמדה בסימן תחילת השימוש בשפה האנגלית בכל השימושים הממשלתיים.
הוא היה המלך האנגלי הראשון שהשתמש באנגלית כשפת התכתובות שלו מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה, 350 שנים לפני כן.
כעת יכול היה הנרי להקדיש את תשומת לבו לענייני חוץ.
הועלתה טענה שהנרי זכה לעידוד של אנשי כנסייה להיכנס למלחמה עם צרפת כאמצעי להסחת הדעת הציבורית מהבעיות מבית.
ככל הנראה אין בסיס לטענה זו.
סכסוכים עתיקי יומין על רקע כלכלי והתמיכה שהושיטה צרפת לאווין גלינדור שמשו כתירוץ לפתיחה במלחמה, בעוד שמצבה המעורער של צרפת לא אפשר קיומו של שלום.
שארל השישי, מלך צרפת לקה במחלת נפש ובנו הבכור לא היה דמות מבטיחה.
בכל אופן, הייתה זו התביעה ארוכת הימים לכתר צרפת, שהחלה בימיו של אדוארד השלישי, שהצדיקה את הפתיחה במלחמה עם צרפת בעיניהם של האנגלים.
לאחר קרב אז'נקור, מלך הונגריה, לימים זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ביקר את הנרי בתקווה להשכין שלום בין אנגליה וצרפת.
מטרתו הייתה לשכנע את הנרי להתאים את דרישותיו כלפי צרפת.
הנרי דאג לבידור נדיב לקיסר ואף העניק לו את תואר אביר מסדר הבירית.
זיגמונד, בתורו, העניק להנרי את התואר אביר מסדר הדרקון.
הנרי התכוון לצאת למסע צלב בשם המסדר לאחר שיצליח לאחד את כתרי אנגליה וצרפת, אך הוא מת לפני שהוא הגשים את שאיפותיו.
זיגמונד עזב את אנגליה כמה חודשים מאוחר יותר, כאשר הוא חתם על הסכם קנטרברי שאישר את תביעות אנגליה על כתר צרפת.
הנרי התייחס לעמידה על זכויותיו כחלק מחובותיו המלכותיות, אך בכל מקרה, הסדר קבע של בעיות הפנים היה חיוני להצלחת מדיניות החוץ.
ב-11 באוגוסט 1415 הפליג הנרי לצרפת, שם צרו כוחותיו על מבצר בארפלור ולכדו אותו ב-22 בספטמבר.
לאחר מכן החליט הנרי לצעוד עם צבאו לרוחבה של צרפת לכוון קאלה, למרות אזהרותיהם של יועציו.
ב-25 באוקטובר, על המישורים שליד הכפר אז'נקור נתקל צבאו בכוח של צבא צרפת.
למרות שאנשיו סבלו מתשישות, מרעב ומנחיתות מספרית, הוביל אותם הנרי אל הקרב, והביס בהחלטיות את הצרפתים, שסבלו מאבדות כבדות.
מקובל לטעון שהצרפתים שקעו באדמה הבוצית, כשהם ספוגים במים מהגשם שירד בלילה הקודם ושבכך עוכבה התקדמותם, מה שגרם להם להיות מטרה נייחת לקשתים האנגלים והוולשים שאיגפו אותם.
רובם של הצרפתים נטבחו כאשר הם שקועים לחלוטין בבוץ.
אף על פי כן, נראה היה שזהו ניצחונו הגדול ביותר של הנרי, שעמד בשורה אחת עם קרב פואטייה.
במהלך הקרב, פקד הנרי שהשבויים הצרפתים יוצאו להורג, כולל כאלה שהיו יכולים לשמש בני ערובה שישוחררו תמורת כופר נפש.
קיימת דעה שלפיה הנרי חשש שהשבויים היו עלולים לתקוף את שוביהם בשעה שאלה האחרונים יהיו עסוקים בהתגוננות מפני גל תקיפה שלישי ובכך יעמוד הניצחון בפני סכנה.
סיומו של הקרב בניצחון אנגלי, היה רק הצעד הראשון במערכה להשבת הנחלות של הכתר האנגלי בצרפת.
קרב אז'נקור נתפס גם כהבטחה שכוונתו של הנרי לקבל את הכתר הצרפתי, תקרום עור וגידים.
השליטה בים הובטחה על ידי מיגורם של הגנואנים ממימי התעלה האנגלית.
בשעה שהנרי היה עסוק במשא ומתן על שלום ב-1416, הקיפו הציים של צרפת ושל גנואה את הנמל של ארפלור.
כוח יבשתי צרפתי צר גם הוא על העיירה.
כדי לשחרר את ארפלור, שלח הנרי את אחיו, ג'ון מלנקסטר, שגייס צי והפליג ב-14 באוגוסט.
הצי הצרפתי-גנואני הובס ביום המחרת לאחר קרב מפרך של שבע שעות והמצור על ארפלור הוסר.
המאמצים הדיפלומטים ניתקו את הקיסר זיגמונד מצרפת והסכם קנטרברי סלל את הדרך לסיום הקרע המערבי של הכנסייה.
כעת, כאשר שני היריבים הללו יצאו מהתמונה, ולאחר שנתיים של הכנות סבלניות לאחר קרב אז'נקור, חידש הנרי את המלחמה בקנה מידה גדול יותר ב-1417. נורמנדי תחתית נכבשה במהרה ורואן נותקה מפריז והוטל עליה מצור.
המצור הטיל צל כבד אף יותר על שמו הטוב של הנרי בהשוואה להוראה לטבוח בשבויים הצרפתים בקרב אז'נקור.
מנהיגי רואן, שהייתה תחת רעב כבד ולא מסוגלת לכלכל את הנשים והילדים, כפתה עליהם לצאת דרך שערי העיר מתוך אמונה שהנרי יאפשר להם לעבור ללא פגע.
בכל אופן, הנרי סירב לאפשר זאת והנשים והילדים שהורחקו מהעיר, גוועו ברעב בחפירות שהקיפו את העיר.
הצרפתים היו משותקים עקב החיכוכים בין בורגונדיה לבין מפלגת הארמנקים (Armagnac).
הנרי הסית את שני הצדדים במיומנות זה כנגד זה מבלי להפעיל כוח מצדו.
הצרפתים הנורמנים שהפעילו התנגדות נענשו בחומרה.
אלן בלנשרד (Alain Blanchard), שתלה שבויים אנגלים על חומות רואן, הוצא להורג.
רובר דה ליבה (Robert de Livet), הכומר של רואן, שהטיל חרם על הנרי, הועבר לאנגליה ונכלא לחמש שנים.
באוגוסט עמדו האנגלים על חומות פריז.
התככים בקרב הצרפתים, שהגיעו לשיאם ברציחתו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, על ידי אנשי הדופן במונטרו (Montereau) ב-10 בספטמבר 1419. פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה החדש, ואנשי חצר המלכות הצרפתית נכנעו לצבאו של הנרי.
לאחר שישה חודשי משא ומתן, הוכר הנרי בהסכם טרואה כיורש ועוצר לכתר הצרפתי וב-2 ביוני 1420 הוא נישא לקתרין דה ולואה, בתו של מלך צרפת.
בין החודשים יוני ויולי צר צבאו של הנרי על מצודת מונטרו ולאחר מכן כבש אותה.
כמו כן הוא כבש לאחר מצור את מלאן בנובמבר וזמן קצר לאחר מכן שב לאנגליה.
מסע המלחמה של 1421 ומותו
ב-10 ביוני 1421 הפליג הנרי בחזרה לצרפת למה שיהיה מסע המלחמה האחרון שלו.
בחודשים יולי ואוגוסט צרו כוחותיו של הנרי על דרו (Dreux) וכבשו אותה ובכך הקלו על בעלי בריתם בשארטר.
באוקטובר הטילו כוחותיו של הנרי מצור על מו (Meaux) ולכדו אותה ב-2 במאי 1422.
הנרי החמישי מת באופן פתאומי ב-31 באוגוסט 1422 בטירת ונסן שליד פריז, ככל הנראה מדיזנטריה, שבה לקה במהלך המצור על מו.
הנרי היה בן פחות מ-36 שנים במותו.
זמן קצר לפני מותו, נקב הנרי בשמו של אחיו, ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, כעוצר של צרפת בשמו של בנו הנרי השישי, אז בן כמה חודשים בלבד.
הנרי החמישי לא זכה להיות מוכתר כמלך צרפת בעצמו, כפי שהיה בטוח שיקרה על פי חוזה טרואה, שכן באופן אירוני, שארל השישי החולני, שהנרי הוגדר כיורשו, מת חודשיים בלבד לאחר מות הנרי.
גון סאטון (John Sutton), רעו לנשק של הנרי ומנהל משק הבית שלו, הביא את גופתו של המלך לאנגליה ונשא את הנס המלכותי בטקס ההלוויה.
הנרי החמישי נטמן במנזר וסטמינסטר ב-7 בנובמבר 1422.
קרב אז'נקור המפורסם הוא נושאו של מחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי החמישי", שנתן השראה ללוחמים האנגלים מאז נכתב.
מחזה זה זכה לשלושה עיבודים קולנועיים מרשימים, כאשר בכולם הדמות העיקרית היא דמותו של הנרי החמישי.
הראשון, הנרי החמישי, בכיכובו של לורנס אוליבייה בשנת 1944 נועד במפורש לעודד את אזרחי בריטניה וחייליה במלחמת העולם השנייה.
השני, הנרי החמישי, בבימויו ובכיכובו של קנת בראנה בשנת 1989 (כמו כן שיחקה בו אמה תומפסון בתפקיד קאתרין, הנסיכה הצרפתייה), נחשב לאחד העיבודים המוצלחים של מחזה שייקספירי לקולנוע מאז ומעולם.
נימת הסרט שונה מזו של אוליבייה, בהתאם לרוח הזמן ומדגישה את הריאליזם וזוועות המלחמה.
העיבוד השלישי נערך במסגרת הסדרה "הכתר החלול" בשנת 2012, בכיכובו של טום הידלסטון כהנרי.
העיבוד הרביעי בוצע בשנת 2019 בסרט "המלך", בכיכובו של טימותי שאלאמה, וזכה לביקורות פושרות.
הנרי השביעי, מלך אנגליה , מלך אנגליה ואדון אירלנד (החל מ-22 באוגוסט 1485), היה מייסדה של שושלת המלכים לבית טיודור, ונחשב לאחד ממלכיה המוצלחים ביותר של אנגליה.
הנרי טיודור היה בנו היחיד של אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד.
אביו היה אחיו למחצה של המלך הנרי השישי מצד אמם, קתרין מוולואה, אלמנת המלך הנרי החמישי, שנישאה לאחר מות בעלה הראשון לאוון טיודור, איש חצר וולשי.
לפיכך היה הנרי טיודור נינו של שארל השישי.
אמו הייתה ליידי מרגרט בופורט, חימשית של המלך אדוארד השלישי מג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ומאהבתו קתרין סווינפורד.
מאביו, ירש הנרי את התואר רוזן ריצ'מונד, ומאמו – תביעה מעורפלת לכתר האנגלי.
הוא נולד בטירת פמברוק, ויילס, חודשיים אחרי מות אביו, ואת השנים הראשונות בחייו בילה בטירת הרלך, אשר הוחזקה על ידי בית לנקסטר, והושמה במצור על ידי בית יורק בזמן מלחמת השושנים.
שבע שנים עמדה הטירה במצור, אך לבסוף נפלה.
יושביה ששרדו קיבלו חנינה, וביניהם הנרי בן השתים עשרה.
לאחר נפילת טירת הרלך יצא הנרי לגלות בבריטני.
נראה היה כי ידו של בית לנקסטר, שאליו הייתה נתונה נאמנותה של משפחת טיודור בשנות המלחמה, היא על התחתונה, וכאדם בעל תביעה מסוימת לכתר (גם אם חלשה ביותר), ידע הנרי כי השהות בגלות עדיפה על הסיכון של שהייה באנגליה תחת שלטונם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי מבית יורק.
ניסיון מרידה כושל, באוקטובר 1484, הביא למות דודנו של הנרי, הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, וזאת לאחר שנחת בחופי פלימות' בראש צבא קטן, אך משפוזר המרד בשאר חלקי הממלכה הפליג בחזרה לבריטני.
לאחר ניסיון כושל זה היה הנרי לטוען הראשי לכתר מטעם בית לנקסטר.
ויילס הייתה באופן מסורתי מאחז של תומכי בית יורק, והנרי חב את התמיכה שקיבל למוצאו הוולשי מצד אביו, צאצא לשליט ולשי קדום בשם ריס.
הוא אסף צבא של 5,000 חיילים ועלה צפונה.
בצפון, הביס הנרי את ריצ'רד השלישי בקרב בוזוורת, במהלכו החליפו אחדים מתומכיו המרכזיים של ריצ'רד השלישי את נאמנותם, ואחרים נטשו את שדה הקרב.
טענתו של הנרי לכתר הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שמוצאו היה מנכד ממזר של אדוארד השלישי, אך מרבית הטוענים האחרים לכתר כבר היו בין המתים, או חלשים מכדי לקרוא עליו תיגר.
לאחר עלייתו לשלטון דאג הנרי השביעי תחילה לביסוס כוחו.
נותרו מעט טוענים אחרים לכתר לאחר מלחמת האזרחים הארוכה (כגון פרקין וורבק, שהתחזה לדוכס יורק, אחיו הצעיר של אדוארד החמישי שנעלם בטאואר), שזכו בתמיכתם של אצילים ממורמרים.
מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוזוורת, ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית, ולפיכך ראויים להוצאה להורג.
למרות זאת חס הנרי על חיי ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, אחיינו ויורשו המיועד של ריצ'רד השלישי.
המעשה התברר כשגיאה שנתיים מאוחר יותר, כשלינקולן מרד במלך וניסה להכתיר במקומו את למברט סימנל (סימנל התחזה לאדוארד רוזן ווריק, בנו של ג'ורג' דוכס קלארנס ואחיינם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, בעוד רוזן ווריק האמיתי היה אסיר בידיו של הנרי השביעי).
לינקולן נהרג בקרב סטוק, אך חייו של סימנל ניצלו והוא נעשה למשרת מלכותי.
דרך נוספת שנקט הנרי לביסוס שלטונו הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, בתו הבכירה של אדוארד הרביעי, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר.
נישואין אלה העניקו לו זכות נוספת לכתר בשל קו הירושה של אליזבת (אם כי ישנה טענה כי אדוארד עצמו נולד כממזר), וסימלו את קץ מלחמות השושנים, ואת איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור – שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
הנרי השביעי פחד שחייליו יתמרדו כנגדו בימים העתידים לבוא, ועל כן קבע ששלטונו החל ב-21 באוגוסט 1485, על מנת להבהיר שכל מי שנלחם בו נחשב לבוגד, ועל כן ראוי למוות, דבר אשר הניח שימנע התמרדות עתידית של טוענים אחרים לכתר האנגלי.
מדיניותו הכלכלית של הנרי השביעי נחלה הצלחה.
אוצר הממלכה, שנתרוקן בימי אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, נתמלא מחדש באמצעות ייעול דרכי המיסוי.
בעניין זה זכה הנרי לתמיכת ראש ממשלתו, הארכיבישוף ג'ון מורטון, שייסד את "שיטת המזלג" כדי להבטיח שהאצילים ישלמו את מסיהם המוגברים (למזלג היו שתי שיניים: אלה ששילמו מעט עד עתה, יכולים, לפיכך, לשלם כעת הרבה, ואלה ששילמו הרבה עד עתה, וודאי יכולים לשלם כעת אף יותר).
שינויים נערכו גם בממשל, והוקמה מועצת המלך שנועדה לפקח על האצילים.
מדיניותו של הנרי דגלה בשלום ויצירת שגשוג כלכלי, וניתן לומר כי הצליח בשתי מטרותיו.
הוא לא היה איש צבא, ולא מצא עניין בהשבת השטחים שהפסידה אנגליה לצרפת במלחמת מאה השנים; לפיכך, לא התנגד לכרות עם צרפת הסכם שלום, שזיכה את ממלכתו ברווחים נוספים, באופן ישיר ועקיף.
כמו כן מימן בניית ספינות נוספות, ובכך חיזק את הצי ושיפר את אפשרויות הסחר הימי.
עד יום מותו צבר הנרי השביעי הון עצמי של מיליון וחצי פאונד, סכום שיורשו, הנרי השמיני, הצליח לאבד תוך זמן קצר.
מלבד חתימת ההסכם עם צרפת, חיזק הנרי את קשריו עם ספרד באמצעות נישואי בנו ארתור לקתרין מאראגון, בתם של המלכים הקתוליים פרננדו ואיזבלה, עם סקוטלנד, דרך נישואי בתו מרגרט למלך ג'יימס הרביעי, ועם האימפריה הרומית הקדושה, תחת הקיסר מקסימיליאן הראשון.
ב-1502 חווה הנרי אובדן כפול, ממנו לא התאושש מעולם: יורשו ארתור מת במגפה בטירת לדלו, וחודשים ספורים לאחר מכן מתה אשתו לאחר ניסיון לידה כושל.
מאחר שלא רצה שהמשא ומתן עם ספרד, שהוביל לנישואי בנו עם קתרין מאראגון, יהיה לשווא, ביקש להשיא את בנו הצעיר לאלמנת אחיו.
כיוון שהכנסייה הקתולית אסרה על נישואי קרובים, היה עליו לבקש אישור כנסייתי לנישואין.
על אף שקיבל אישור כזה מהאפיפיור יוליוס השני, היה עדיין חלוק בדעתו לגבי הנישואין הללו, ולא אפשר להם להתרחש בימי חייו.
לאחר מות אשתו תכנן הנרי להינשא שנית ולהוליד יורשים נוספים, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
הוא נפטר ב-21 באפריל 1509 ממחלת השחפת ונקבר במנזר וסטמינסטר.
בנו, הנרי השמיני, ירש את כסאו.
הנרי השביעי נישא לאליזבת מיורק בינואר 1486. לשניים נולדו שבעה ילדים, מהם שלושה בנים וארבע בנות: ארתור, מרגרט, הנרי, אליזבת, מרי אדמונד וקתרין.
אליזבת, אדמונד וקתרין מתו בינקותם; ארתור בנערותו; ורק שלושת הנותרים – מרגרט, הנרי ומרי הגיעו לגיל בגרות.
ארתור, נסיך ויילס (19 או 20 בספטמבר 1486 – 2 באפריל 1502) – כבנו הבכור של הנרי השביעי, ארתור היה יורש העצר של הכתר האנגלי.
מרגרט טיודור (28 בנובמבר 1489 – 18 בנובמבר 1541) – ב-1503 נישאה מרגרט לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד והייתה אמו של ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד.
הנרי השמיני, מלך אנגליה (28 ביוני 1491 – 28 בינואר 1547) – מלך אנגליה בשנים 1509–1547, ומהשליטים מהמשפיעים ביותר בזמנו.
אליזבת טיודור (2 ביולי 1492 – 14 בספטמבר 1495) – בינקותה הוצע לשדכה אל הנסיך הצרפתי פרנסואה, שמאוחר יותר היה למלך צרפת.
מרי טיודור, מלכת צרפת (18 במרץ 1496 – 25 ביוני 1533) – רעייתו השלישית של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהיה מבוגר ממנה ביותר מ-30 שנים.
אדמונד טיודור, דוכס סאמרסט (21 בפברואר 1499 – 19 ביוני 1500) – תוארו כדוכס סאמרסט הוענק לו מיד לאחר לידתו.
קתרין טיודור (2 בפברואר 1503 – 10 בפברואר 1503) – קתרין נולדה במצודת לונדון, ומתה ימים ספורים לאחר לידתה.
בתו הגדולה של הנרי השביעי, מרגרט, נישאה לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד; בנם היה ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, אביה של מרי, מלכת הסקוטים.
הנרי הדסון היה מגלה ארצות אנגלי אשר גילה, בין היתר, את מצר הדסון ומפרץ הדסון שבקנדה הקרויים על שמו.
על שמו קרוי גם נהר ההדסון שבארצות הברית, היות שהנרי הדסון ביקר באזור הנהר וחקר אותו בשנת 1609.
בשנת 1607 הפליג הדסון בספינתו "הופוול" בניסיון למצוא את המעבר הצפון-מערבי לאסיה דרך האוקיינוס הארקטי לאורך חופי צפון קנדה ממזרח למערב.
המסע מומן על ידי החברה המוסקבאית שניתן לה צו מלכותי המסמיך אותה לצאת למסעות מסוג זה.
ביוני שבאותה שנה הגיע לחופי גרינלנד והחל להפליג צפונה תוך מיפוי חופי האי.
ב-17 ביוני הגיע לקצה איי סבאלברד ולמרחק של 577 מיילים ימיים מהקוטב הצפוני, אולם בשל הים הקפוא לא הצליח להתקדם צפונה ושב לאנגליה.
בדרכו חזרה גילה את האי יאן מאיין.
בשנת 1608 ניסה הדסון בשנית לגלות את המעבר, בעוברו בקרבת חופי נורווגיה אולם נכשל שנית בשל הים הקפוא, והחברה המממנת החליטה להפסיק את החיפושים.
הדסון, שרצה להמשיך ולנסות למצוא את המעבר, פנה לחברת הודו המזרחית ההולנדית למימון מסעותיו.
החברה מימנה את מסעו על הספינה "הלווה מאן" (Halve Maen בהולנדית: "חצי הירח").
הספינה הפליגה צפונה ומזרחה והגיעה בתחילת יולי לניופאונדלנד.
הוא חקר את חופי צפון אמריקה, בעיקר את אזורי מנהטן, מיין וקייפ קוד, והיה האירופאי הראשון שמיפה אזורים אלה (אף שהיה זה ג'ובאני דה וראצאנו שגילה אותם בשנת 1524 בעוברו מרחוק).
הדסון היה האירופאי הראשון ששט במעלה נהר הדסון, הקרוי על שמו.
ההולנדים, מממני הפרויקט, הכריזו על האזור שמופה כמושבה שלהם בשם ניו אמסטרדם.
בשובו לאנגליה, לנמל דארטמות' , נאסר הדסון על עבירה של שיט תחת דגל זר, דבר אסור על פי חוקי אנגליה, אך שוחרר לאחר זמן קצר.
בשנת 1610 השיג הדסון מימון למסע מחקר נוסף – הפעם תחת דגל אנגלי.
המממנות היו חברת וירג'יניה וחברת הודו המזרחית הבריטית.
הפעם הפליג הדסון בספינה "דיסקברי" .
הוא הפליג צפונה והגיע לאיסלנד ב-11 במאי 1610, ולגרינלנד ב-4 ביוני, והיה הראשון שהפליג לאורך חופה המערבי של גרינלנד.
הדסון היה סבור שגילה את המעבר הצפון-מערבי, וב-25 הגיע למצר הדסון (הקרוי על שמו) בקצה הצפוני של לברדור.
הדסון הפליג לאורך החוף הדרומי של המצר וב-2 באוגוסט הפליג לתוך מפרץ הדסון (הקרוי אף הוא על שמו).
בחודשים שלאחר מכן חקר ומיפה את המפרץ.
בנובמבר קפאו המים וספינתו נלכדה במפרץ ג'יימס , בה העביר הצוות את החורף.
לאחר שהמים הפשירו, ובניגוד לרצונו של הדסון להמשיך ולחקור את האזור, רצה הצוות לשוב לאנגליה.
הצוות מרד ביולי 1611 והשאיר את הדסון, בנו וצוות קטן בסירה קטנה.
יש סברות שהסירה טבעה, אולם ישנן סברות שהסירה הגיעה עד נהר אוטווה.
הנרי ג'ודה היימליך היה רופא יהודי-אמריקאי, חוקר בתחום ההחייאה שהיא תת-תחום בטראומטולוגיה – תורת החבלות במדעי הרפואה.
נודע בתור ממציא "תמרון היימליך" להצלת קורבנות חנק.
היימליך נולד בוילמינגטון שבדלאוור למרים (אפשטיין) ופיליפ היימליך, יהודים יוצאי הונגריה ורוסיה.
בשנת 1937 סיים את לימודיו התיכוניים והתקבל לאוניברסיטת קורנל.
בשנת 1943 הוסמך כדוקטור לרפואה.
היימליך היה דודו של השחקן אנסון ויליאמס.
היימליך הסתמך אך ורק על מחקר קליני ניסויי בבני אדם וגילה ופיתח טכניקות ודרכי ניתוח שהצילו את חייהם של אלפים.
"תמרון היימליך" להצלת קורבנות חנק
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כרופא בצי ארצות הברית ובעקבות ניסיונו בטיפול בפציעות חיילים פיתח את שסתום היימליך המתחבר לטרוקר לשם ניקוז בית החזה והצלת אנשים הסובלים מחזה אוויר.
טענות לבעיות אתיות במחקרי היימליך
נטען כנגד הניסויים שביצע היימליך שהם סיכנו במוות את המתנדבים הבריאים שהשתתפו בהם.
בניסויים אלה לכאורה חסם היימליך את קנה הנשימה של המתנדבים בפיסת בשר ששם תוך שימוש בפינצטה וניסה לחלץ את פיסת הבשר בעזרת תמרונים שונים.
טענות אלה אינן נכונות ומכפישות את שמו הטוב מאחר שהיימליך השתמש לניסויים בכלבים מורדמים.
עוד נטען כי היימליך היה מעורב בשערורייה מחקרית רפואית הקשורה בטיפול במחלות חמורות שונות בעזרת הדבקה מכוונת במלריה.
היימליך המליץ לציבור על טיפול זה אף על פי שיעילות הטיפול טרם הוכחה ולמרות שמנהל המזון והתרופות האמריקאי לא אישר אותו.
נוסף על כך, היימליך קיים את המחקרים להוכחת טיפול זה במקום לא ידוע ובלא פיקוח כלשהו, וזאת בניגוד לחוק האמריקני ובניגוד לכללים האתיים בנושא זכויות משתתפים בניסויים בבני אדם.
הנרי "הנואם" האנט פוליטיקאי בריטי, נודע בהיותו נואם לקידום זכויות מעמד הפועלים הבריטי.
האנט זכור כחלוץ בקידום הרדיקאליזם הפוליטי בקרב מעמד הפועלים בבריטניה ונודע בהשפעתו על התנועה הצ'רטיסטית.
הוא קרא לקידום רפורמות של הרחבת זכות הבחירה ולדמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי וביטול חוקי הדגן אשר פגעו במעמד הפועלים בבריטניה.
האנט נולד במחוז ווילטשייר בדרום-מערב אנגליה והפך לחקלאי אמיד.
הוא החל להימשך אל פוליטיקה רדיקאלית בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ובמהרה כישרונו כנואם ציבורי בלט וזכה לכינוי "הנואם".
תחילה ככינוי מזלזל בשם אויביו, האנט אימץ כינוי כאות של כבוד.
האנט נאם בזכות בחירות אוניברסליות וקידום דמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי אשר בתקופתו הזכות לבחור ניתנה אך ורק לגברים בעלי רכוש.
האנט הוזמן לנאום ב-16 באוגוסט 1819 על ידי האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר להתכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים.
לימים אירוע זה נודע כטבח פיטרלו אשר בעקבות המתח שנוצר בבריטניה לאחריו האנט נעצר והורשע לשנתיים מאסר.
האנט כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי כמייצג של אזור פרסטון בין השנים 1830–1832. בנוסף לקמפיין לרפורמה בפרלמנט, האנט התייחס לנושאים האחרים שעסקו באנשי מעמד הפועלים המתגוררים בפרסטון שהעסיקה מעל 10,000 איש בענף הטקסטיל.
זה כלל את רצונם ליום עבודה של עשר שעות וסיום עבודת ילדים.
ב-1830 גבר האנט על מי שהיה עתיד להיות ראש ממשלת בריטניה, אדוארד סמית'-סטנלי.
בפרלמנט פעל האנט לטובת מעמד העובדים.
הוא התנגד לרפורמה של 1832 מכיוון שהייתה מתונה מדי להשקפתו, ולא הרחיבה את זכות ההצבעה לכלל האוכלוסייה.
הנרי החמישי הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה פורסם לראשונה במהדורת קוורטו בלתי-רשמית ב-1600 ונקרא The Cronicle History of Henry the fift (הכרוניקות של הנרי החמישי).
המחזה מתאר אירועים בחיי הנרי החמישי, מלך אנגליה לפני קרב אז'נקור ואחריו, שעיקרם מסעו לצרפת וניצחונו שם בקרב מעטים מול רבים.
המחזה מהווה המשך ישיר למחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני.
המחזה עובד לקולנוע שלוש פעמים: ב-1944 עם לורנס אוליבייה בתפקיד הנרי ב-1989 עם קנת בראנה בתפקיד הראשי, העיבוד השלישי בוצע ב-2019 בסרט "המלך", בכיכובו של טימותי שאלאמה, כמקור היסטורי עיקרי הסתמך שייקספיר על הכרוניקות של רפאל הולינשד.
המחזה פותח בהנרי החמישי כמלך צעיר המתמודד עם התגרות מצד הדופן (יורש העצר הצרפתי), לאחר שנטש את חיי ההוללות שלו כנסיך, שליוו את מחזות הנרי הרביעי, בהם הופיע כ"נסיך הארי" או "האל", בחברת האביר ההולל סר ג'ון פלסטף והחיילים פיסטול, נים וברנדולף (המופיעים כדמויות קומיות-למחצה גם בהנרי החמישי).
המחזה מדווח על מותו של פלסטף, שאינו מהווה דמות המופיעה על הבמה ב"הנרי החמישי" (שני הסרטים כוללים קטעי-סצנות מ"הנרי הרביעי", לשם השלמת התמונה שאמורה להיות קיימת בדמיונם של הצופים במחזה בימיו של שייקספיר).
לאחר התמודדות עם קשר שנרקם נגדו בסאות'המפטון, יוצא הנרי בראש צבאו להילחם בצרפת.
הרקע נמסר מפי "מקהלה" שהוא למעשה, ברוב העיבודים, מְסַפֶּר או כרוז יחיד.
תפקידה של המקהלה היה להשלים בדמיון הצופים את מה שלא יכול היה התיאטרון השייקספירי להציג על הבמה:
המצור על ארפלר כמעט ממוטט את הצבא האנגלי, שנחלש בשל מחלות ונכנס אל עונת הסתיו הגשומה.
בעת נסיגת הצבא לקאלה הוא נקלע לקרב אז'נקור, בנחיתות מספרית ומורלית, ערב יום הקדוש קריספין (25 באוקטובר).
הנרי מתלבש במלבושי חיילים פשוטים, מתהלך במחנה הערוך ללחימה ביום המחרת, שומע את יאוש החיילים ומעודד את רוחם מבלי שהם יודעים מיהו.
עם שחר, לקראת הקרב עם הצרפתים הגאוותנים, נושא המלך נאום מעודד וממריץ וקורא לחיילים שאמנם הם מעטים, אך ביום מן-הימים יהיו גאים לספר לכל שהם היו שם, ביום קריספין, בעת הניצחון הגדול (מערכה רביעית, סצנה III):
הקרב נהפך לניצחון מוחץ של האנגלים.
אחריו, במסגרת הסכם הכניעה הצרפתי, מוסכם שהנרי ישא לאישה את קתרין מוולואה, בתו של המלך המובס שארל השישי, מלך צרפת.
סצנות החיזור המגושמות של הנרי אחר קתרין, וניסיונה ללמוד את השפה האנגלית מפי האומנת שלה, הן הסצנות ההומוריסטיות במחזה.
ב-1937 הועלה המחזה באולד ויק עם לורנס אוליביה, שגילם את הנרי שבע שנים מאוחר יותר בקולנוע
ב-1944 הופק סרט על פי המחזה בכיכובו של לורנס אוליבייה שאף זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
ב-1965 שיחק את הנרי בהפקת האולד ויק השחקן איאן הולם
ב-1972 גילם את הנרי טימותי דלטון
ב-1985 הופיע בתפקיד קנת בראנה על במת מרכז הברביקן, ארבע שנים מאוחר יותר גילם אותו על הבד בסרט הנרי החמישי
ב-2012 העלה ערוץ BBC2 הבריטי פרסם את הסדרה "הכתר החלול" המבוססת על המחזות השייקספיריים ריצ'רד השני, הנרי הרביעי לשני חלקיו והנרי החמישי.
את הנרי החמישי גילם טום הידלסטון
ויליאם שקספיר, הנרי החמישי, נוסח עברי: אברהם עוז, טקסט להצגה, התיאטרון הלאומי הבימה (לא הוצג), תשנ"ה 1995
ויליאם שקספיר, הנרי החמישי, נוסח עברי: רמי עמית, אור-עם, תשס"ט 2009
שני קטעים מתוך "הנרי החמישי", מאנגלית: נורית יהודאי, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
הנרי סינקלייר הורן, ברון הורן הראשון (; 19 בפברואר 1861 – 14 באוגוסט 1929) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה הראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והיה קצין הארטילריה היחיד במהלך מלחמת העולם הראשונה שפיקד על ארמייה.
הורן נולד ב-19 בפברואר 1861, כבנו השלישי של מייג'ור ג'יימס הורן וקונסטנס מארי שוול.
הורן התחנך בבית הספר הארו, והתגייס לצבא בריטניה בשנת 1880, שם הצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי.
בשנת 1883 הועלה הורן לדרגת קפטן, ובשנת 1898 הועלה לדרגת מייג'ור.
במהלך מלחמת הבורים לחם הורן תחת פיקודו של ג'ון פרנץ', ובשנת 1905 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1912 הועלה הורן לדרגת בריגדיר, ומונה למפקח הכללי של חיל התותחנים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה הורן למפקד הארטילריה בקורפוס ה-1, שהה תחת פיקודו של דאגלס הייג, והצטיין בפעולתו בקרב מונס.
באוקטובר 1914 הועלה הורן לדרגת מייג'ור גנרל, ובדצמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. בנובמבר 1915 התלווה הורן לקיצ'נר לדרדנלים, שם ארגן את הפינוי מגליפולי.
לאחר מכן הופקד הורן על הגנת תעלת סואץ, ומונה למפקד הקורפוס ה-15.
במרץ 1916 חזר הורן לחזית המערבית, וצורף עם הקורפוס שבפקודו לארמייה הרביעית.
ביולי 1916 הוביל הורן את הקורפוס שבפיקודו שכלל את הדיוויזיות ה-7 וה-21 במהלך הקרב על הסום, תוך שכוחותיו סופגים אבדות כבדות.
בספטמבר 1916 הועלה הורן לדרגת גנרל, ולאחר מכן מונה למפקד הארמייה הראשונה.
הורן פיקד על הארמייה במהלך הקרבות ברכס וימי, בקרב אראס, קרב פשנדל, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה קיבל הורן את תואר האצולה ברון הורן הראשון, ובשנת 1919 מונה למפקד הפיקוד המזרחי.
בשנת 1923 פרש הורן מהצבא, ומונה לקולונל הכבוד של רגימנט חי"ר הקל של הרמה.
ב-14 באוגוסט 1929 מת הורן במפתיע בביתו שבוויק, ומכיוון שהיו לו רק בנות בוטל תואר האצולה שלו.
הנרי הרביעי, חלק ראשון הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה השני ברביעיית מחזות ה"הנריאנה" הכוללת בנוסף את המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי.
עלילת המחזה משתרעת מסוף 1402 ועד אמצע 1403 והוא נכתב לא מאוחר מ-1597 (כיוון שהחל משנה זו מופיעות שלל התייחסויות לדמותו הצבעונית של סר ג'ון פלסטף).
ב-1599 ראה המחזה אור במהדורת קוורטו.
העדות הישירה המוקדמת ביותר להעלאת המחזה על הבימה היא מהצגתו על ידי אנשי הלורד צ'מברלין בחצר השגריר הפלמי ב-6 במרץ 1600. המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke מאת אדוארד הול.
על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית.
הנסיך האל, בנו, לימים הנרי החמישי, מלך אנגליה
ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, בנו השני של המלך (לפי המחזה, למעשה היה בנו השלישי)
וסטמורלנד - ראלף נוויל, הרוזן השני מווסטמורלנד
וולטר בלאנט - חייל, מתומכי ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
חבורת רחוב איסטצ'יפ, באיסט אנד של לונדון
סר ג'ון פלסטף, אביר שמן, חברו של הנסיך האל
נד פוינס, חברו של הנסיך האל בצעירותו
ברדולף, חברם של פלסטף והנסיך האל
גברת קוויקלי - פונדקאית בפונדק "ראש חזיר הבר"
נער אורווהמורדים נורת'מברלנד, הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד
תומאס פרסי, רוזן ווסטר, אחיו של נורת'מברלנד
הוטספור, הנרי פרסי "הוטספור" (הרתחן), בנו של נורת'מברלנד
אווין גלינדור, ראש המורדים מויילס
ארצ'יבלד דאגלס, ראש המורדים מסקוטלנד
ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק
סר מייקל, חברו של סקרופ
קייט, ליידי פרסי, אשתו של הוטספור ואחותו של מורטימר
ליידי מורטימר (קתרין), בתו של גלינדור ואשתו של מורטימראחרים האחראי על משק הבית של המלך (צ'מברלין)
לורדים, קצינים, שליחים ואנשי חצר
אירועי המחזה מתרחשים כשנתיים לאחר תום המחזה הקודם, "ריצ'רד השני": הכתרתו של בולינגברוק למלך הנרי הרביעי ורצח ריצ'רד השני בכלאו.
שלטונו של הנרי הרביעי איננו יציב, בשל חוסר-השקט עקב מה שנתפס כגזלת הירושה של קודמו על הכס.
הקרע העיקרי של המלך הוא מול משפחת פרסי, שסייעה לו לעלות לכס המלך ואדמונד מורטימר, מי שנבחר על ידי ריצ'רד השני להיות יורשו.
סכסוכים בגבולות אנגליה עם ויילס וסקוטלנד מונעים מהנרי ליישם את התוכנית עליה הכריז בתום "ריצ'רד השני" לצאת למסע צלב לארץ הקודש.
לצרותיו הפוליטיות של הנרי הרביעי מצטרפת גם התנהגותו של בנו ויורשו, הנסיך האל, שנטש את הארמון ומתרועע בפונדקים במזרח לונדון עם חברה מפוקפקת והוללת.
חברו הטוב של האל הוא פלסטף, אביר שמן, זקן ושיכור, אך מלא שמחת חיים וכריזמה, המהווה לו אב חלופי ואוהב.
כך, מתמקד המחזה בשלוש קבוצות: המלך, נאמניו ואנשי חצרו מחד; המורדים במלך מאידך וחבורתו הצוהלת של הנסיך האל, המספקת סצנות קומיות וליריות המקנות מנוח מהעלילה הפוליטית הסבוכה.
המלך עצמו נמצא רוב הזמן ברקע מאחורי אנשיו וקציניו והדמות הבולטת בחבורת המורדים היא דמותו של הוטספור.
המחזה נפתח בחילוקי דעות בין המלך הנרי לקציניו בראשות הנרי פרסי הוטספור, שמבקש לפדות את מורטימר, גיסו, מידי שוביו הוולשים.
עקב היחס לו הם זוכים מצד המלך, מחליטים הקצינים לקשור קשר נגדו יחד עם גלינדור, מנהיג הוולשים ודאגלס, מנהיג הסקוטים ולפתוח במרד.
בינתיים עסוק הנסיך האל בהוללות עם חבריו, בין היתר הוא מצטרף לתעלול בו הם מתחפשים לשודדים ושודדים כביכול את חברם המבוגר וראש חבורתם פלסטף, רק על מנת לראותו מספר עלילות-שקר אודות מאבקו ההירואי כביכול בשודדים לאחר מכן.
הנסיך האל מציג דמות דו-ערכית, הוא נהנה בקרב חבריו, אך גם לועג להם בשנינות; משתתף בהלצותיהם, אך זוכר תמיד את מוצאו הרם ורומז על כך לקהל.
כבר בשלב מוקדם ברור לו ולקהל שימיו כהולל קרובים לקיצם.
המרד של מורטימר ופרסי מספק לנסיך הזדמנות לחזור לחצר המלוכה, להשלים עם אביו ולקבל פיקוד בקרב המכריע עם המורדים, הקרב ובא.
הנסיך האל מורה לפלסטף לגייס את חבריהם לגדוד חיל רגלים שיילחם לצידו בקרב שרוסברי.
על אף שכוחות המלך עולים במספרם על כוחות המורדים, מוביל הוטספור מתקפה אמיצה ונואשת.
בשיאו של הקרב נפגשים שני ה"הנרי'ם שלא יכולים לחלוק ארץ אחת" - הנרי פרסי "הוטספור" והנסיך האל, בקרב בין-אישי לחיים ולמוות.
מותו של הוטספור בקרב מכבה את אש המרד.
בסוף המחזה, בשדה הקרב, משחרר הנרי (החמישי) את דאגלס הסקוטי ששבה, בעוד אביו מוציא להורג את אחד מראשי המרד, תומאס פרסי, רוזן ווסטר, לשעבר אחד מחבריו הקרובים.
אולם, המלחמה עוד לא תמה.
בסוף המחזה נודע כי נורת'מברלנד יחד עם ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק, מורטימר ואווין גלינדור, ראש המורדים מויילס לא הניחו את נשקם והם ממשיכים לקרוא תיגר על מלכותו של הנרי הרביעי.
סוף לא-סגור זה מהווה את נקודת הפתיחה למחזה הבא, הנרי הרביעי, חלק שני.
הניגוד בין שני הצעירים, הנרי פרסי (הוטספור) המורד הצפוני הכריזמטי מזה לעומת הנסיך האל המתבגר בחיק חבריו משולי החברה בפונדקי לונדון מזה.
שייקספיר הציג את השניים בכוונה כבני אותו גיל, אף שבמציאות היה הוטספור מבוגר מהנרי החמישי ב-23 שנה.
כמו ברבים ממחזותיו, מדגיש שייקספיר את היחסים בין אבות לבנים.
הן היחס בין נורת'מברלנד להוטספור והן יחסיו של הנסיך האל עם אביו-מולידו הנרי הרביעי ועם האב החלופי שאימץ לעצמו, פלסטף.
גזרת גורל וחטא קדמון - רצח ריצ'רד השני בתא כלאו וקללתו על שלטון בית לנקסטר מלווים את המחזה כצל.
חברות ונאמנות, רוב חבריו לשעבר של הנרי הרביעי ומי שסייעו לו לעלות לכס המלוכה פונים נגדו ומורדים בו ונענשים בחומרה ובצער על ידי הנרי הרביעי.
הנסיך האל מפנה עורף לחבריו פשוטי העם.
התבגרותו של הנסיך האל ובנייתו כדמות שייקספירית עגולה וכמלך הנרי החמישי.
המחזה היה תמיד פופולרי מאוד, בפרט בשל השילוב של העלילות הקומיות של פלסטף בעלילה ההיסטורית הראשית.
בסרט הנרי החמישי מ-1989 בבימויו וכיכובו של קנת בראנה, משולבים קטעים מהמחזה כפלאשבקים, עם רובי קולטריין כפלסטף.
סרטו של גאס ואן סנט, איידהו שלי מ-1991 מבוסס בחלקו על המחזה, עם קיאנו ריבס בדמות המבססת על הנסיך האל.
הנרי הרביעי, חלק שני הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה השלישי ברביעיית מחזות ה"הנריאנה" הכוללת בנוסף את המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי החמישי.
המחזה נכתב בין 1597 לבין 1599. ב-1600 ראה המחזה אור במהדורת קוורטו.
המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke מאת אדוארד הול.
המחזה ממשיך אמנם את העלילה ההיסטורית מסיומו של החלק הראשון ב-1403 ועד למותו של הנרי הרביעי עשר שנים לאחר מכן, אך הוא בעיקר מרחיב את החלקים הפופולריים העוסקים בדמויותיהם של ג'ון פלסטף, פיסטול, ברדולף, דול טירשיט והשופט שלו.
תומאס מלנקסטר, דוכס קלרנס, בנו השני של המלך
ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, בנו השלישי של המלך
המפרי, דוכס גלוסטר, בנו הרביעי של המלך
ויליאם - מוזג בפונדקמורדים ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק
נורת'מברלנד, הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד
קייט, ליידי פרסי, אלמנתו של הוטספור ואחותו של מורטימר
מורטון - שליחמגויסים ראלף מולדי
שליחים, מוזיקאים, חיילים ואנשי חצר
אירועי המחזה מתרחשים לאחר תום המחזה הקודם, הנרי הרביעי, חלק ראשון: המרד שיזם הנרי פרסי (הוטספור) שקע לאחר מותו בקרב, אך אש המרד לא שככה והוא חודש על ידי נורת'מברלנד יחד עם ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק, מורטימר ואווין גלינדור, ראש המורדים מויילס.
במישור הלא-היסטורי מתמקד המחזה בסיפוריהם של פלסטף המזדקן ושל הנסיך האל, המתבגר ומתקדם לקראת הפיכתו למלך הנרי החמישי, סיפורים המצטלבים רק לשני רגעים קלים.
בניגוד לחלק הראשון טון העלילות העממיות פחות קומי ויותר אלגי.
המחזה נפתח עם ג'ון פלסטף ועם דמות חדשה - משרת שהעניק לו הנסיך האל.
למרות הבטחתו בסוף החלק הראשון לחזור למוטב, הוא עדיין הולל העוסק בפשעים קטנים.
פלסטף מתרברב בבריאותו, אף שהוא מודע לכל חולייו והולך לחפש לו פרוצה.
כאשר מגיע השופט העליון לחפש אותו על מנת לחקרו בהקשר לשוד, הוא מתחזה לאחר.
פלסטף נמצא בבית בושת, בחיקה של דול טירשיט, השואלת אותו ביחס ליחסיו המתקררים על הנסיך האל שהפנה לו עורף.
כאשר מגיעות הידיעות על פרוץ מרד נוסף במלך, מתגייסים פלסטף וחבורתו שנית לחיל המלך ופלסטף יוצא אל הכפר לחבר ילדותו השופט שלו, על מנת לגייס מגויסים נוספים.
במקביל ובדומה לדמותו בחלק הראשון, הנסיך האל מתחיל כחבר לחבורות הרחוב של לונדון, ולא נראה כמתאים למלוכה.
המרד השני אינו מוכרע בקרב אלא באמצעים של מניפולציה פוליטית על ידי ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, אחיו של האל.
לאחר מכן שוקע הנרי הרביעי בחוליו.
על ערש דווי נפרד ממנו הנסיך האל ונוטל את כתרו, כאשר הנרי מתעורר לפתע ומבחין בכך, השניים מתפייסים והנסיך האל, כעת הנרי החמישי, נמצא עם אביו עד מותו.
בתמונה האחרונה במחזה מגיע פלסטף, יחד עם פיסטול, ללונדון, לאחר ששמע שהנרי הוכתר למלך.
להפתעתו, המלך הצעיר, שהיה לו כבן, מתנער ממנו כליל ומכל חברי נעוריו ואף מצווה לייבש את ביצת הפשע של מזרח לונדון ולאסור את ההוללים:
האפילוג בסוף המחזה מבטיח את המשך עלילותיהם של "הנסיך האל" ופלסטף במחזה הנרי החמישי, יחד עם דמויות חדשות שיוצגו ובהן קתרין מוולואה, בת מלך צרפת.
למען האמת, פלסטף איננו מופיע כדמות על הבמה ב"הנרי החמישי", אף כי מותו מוזכר.
דמות עממית אחרת המופיעה בהנרי החמישי במקומו היא דמותו של פיסטול, המופיעה גם במחזה נשות וינדזור העליזות.
כמו ברבים ממחזותיו, מדגיש שייקספיר את היחסים בין אבות לבנים; בפרט יחסיו של הנסיך האל עם אביו-מולידו הנרי הרביעי ועם האב החלופי שאימץ לעצמו, פלסטף, אליו הוא מתנכר.
הזדקנות, שקיעה ומוות (בפרט של דמויות האב של הנסיך האל), הזדקנותו של פלסטף במחזה מקבילה למחלתו, הזדקנותו ומותו של הנרי הרביעי.
ערך הכבוד, שהניע את המרד של הנרי פרסי (הוטספור) ושבו פקפק פלסטף במחזה הקודם נדון גם במחזה זה בעין ביקורתית ואף חמצמצה.
החל מהפצרות כלתו ואשתו של הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד, שימחל על כבודו ולא יגיע לקרב המורדים ועד תיאורו השוצף של הדגלן פיסטול, המגן על כבודו בנאום שיכורים נלעג.
התרגום הראשון הידוע של שייקספיר לעברית הוא קטע בן חמש-עשרה שורות מ"הנרי הרביעי, חלק שני" שהופיע בספרו של המשכיל שלמה לויזון "מליצת ישורון" (1816).
המחזה היה תמיד פופולרי, אך פחות מהחלק הראשון המאוזן יותר.
בפרט זכו לפופולריות העלילות הקומיות של פלסטף וחבורתו, המשולבות במספר עיבודים של החלק הראשון עם אירועים מקבילים ו"רזים" יותר בחלק הראשון, על מנת לעבות אותם.
הנרי החמישי הוא סרט קולנוע אודות הנרי החמישי, מלך אנגליה, המבוסס על המחזה "הנרי החמישי" מאת ויליאם שייקספיר (וכולל גם חלקים מתוך המחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני).
את הסרט ביים קנת בראנה כעבודתו הראשונה כבמאי והוא אף משחק את התפקיד הראשי בסרט.
בנוסף מככבים בסרט דרק ג'קובי בתפקיד המספר ("המקהלה"); רובי קולטריין כג'ון פלסטף; פול סקופילד כשארל השישי, מלך צרפת; איאן הולם כפלואלן; אמה תומפסון כקתרין דה ולואה ואחרים.
זהו העיבוד הקולנועי השני לסאגה השייקספירית, הראשון נעשה על ידי לורנס אוליבייה שביים את הסרט משנת 1944 וכיכב בו.
הסרט זכה ל-100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes ומדורג בו כעיבוד הקולנועי הטוב ביותר למחזה שייקספירי.
בראנה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, הוא זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן ולבמאי הטוב ביותר.
התסריט נכתב על ידי בראנה והוא ערוך מתוך הטקסט השייקספירי המקורי של הנרי החמישי, עם "פלאשבקים" הכוללים תמונות מתוך הנרי הרביעי, חלק ראשון (בעיקר תמונה 4 ממערכה 2) המגוללות את חייו של הנרי כנסיך צעיר והולל במסבאות לונדון (הנסיך האל), יחד עם פלסטף, ברדולף, פיסטול וחבריהם.
זאת כיוון שפלסטף אמנם מוזכר במחזה הנרי החמישי אך אינו מופיע כדמות על הבמה, כמו גם עברו של הנרי, החיוני לתפיסת הדמות שלו.
כן נכללת במחזה התנכרותו של הנרי לפלסטף מתוך הנרי הרביעי, חלק שני.
הסרט הופק על ידי ברוס שרמן בסיוע ה-BBC.
הצילומים החלו ב-31 באוקטובר 1988 והסתיימו ב-19 בדצמבר.
בערך 60% מהצילומים נערכו באולפן קולנוע בעוד סצנות הקרבות צולמו בשדה סמוך, בשפרטון.
מבקרים נוהגים להשוות את הפקתו של בראנה עם הפקתו של אוליבייה.
ההפקה מ-1944 הייתה מסוגננת ואמנותית יותר, בעוד בראנה חתר לריאליזם.
כך, למשל, סצנת קרב אז'נקור מצולמת בשדה בוצי וכוללת תקריבים של פגיעות-חרב, הרג ודם.
הסצנות הקומיות בוימו באופן דרמטי ולירי יחסית, ולא כסלפסטיק כמו אצל אוליבייה.
כך מוצגות הסצנות, שההומור בהם אינו מצחיק קהל מודרני, כבדיחות ישנות בהן נזכר הנרי המבוגר יותר והריחוק הרגשי של הקהל נמנע.
דרק ג'קובי, בתפקיד המקהלה, מתפקד כמספר מודרני בסרט תיעודי, פונה היישר אל הקהל כשהוא ניצב בזירות ההתרחשות (פרט לפרולוג הנישא מעל במה ריקה כמו בתיאטרון).
המוזיקה לסרט נכתבה כולה על ידי המלחין פטריק דויל ובוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בניצוחו של סיימון ראטל.
הפסקול ראה אור בחברת התקליטים EMI.
המלחין עצמו מופיע בסרט בתור החייל הראשון המתחיל לשיר את ההמנון Non Nobis, Domine בשדה הקרב באז'נקור לאחר תום הלחימה.
דויל זכה בפרס איבור נובלו לשיר הסרט הטוב ביותר עבור Non Nobis, Domine.
הנרי הרשקוביץ (12 בפברואר 1927 – 12 במרץ 2022) היה קלע ישראלי, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ומשלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972) ונושא דגל ישראל בטקס הפתיחה באולימפיאדה זו, שבה היה מניצולי טבח הספורטאים הישראלים.
זכה במדליות זהב וכסף באליפות אסיה שנערכה בטוקיו בשנת 1967. יצג את ישראל במשחקי אסיה (בנגקוק 1966 , בנגקוק 1970 וטהראן 1974 ) ובמשחקי המכביה (השביעית 1965 – התשיעית 1973).
לאחר פרישתו מספורט עבד כשען.
הנרי הרשקוביץ נולד בבוקרשט בירת רומניה.
בית המלאכה המשפחתי לשעונים העניק את שירותיו לבית המלוכה הרומני.
הוא עלה לישראל מרומניה בשנת 1965, ומיד התחיל לעבוד כשען בסוכנות אומגה בתל אביב.
בהמשך הוא עבר השתלמות מקצועית באומגה בשווייץ.
ב-1971 פתח חנות לשעונים בתל אביב.
הרשקוביץ היה נשוי לסדי, לשעבר מאמנת ושופטת בינלאומית בהתעמלות.
כנער נמשך הרשקוביץ לתחום הקליעה.
הוא היה קצין בצבא הרומני וחבר בנבחרת הקליעה של הצבא.
שלטונות רומניה לא אפשרו לו לייצג את מדינתם באליפויות עולם ובמשחקים האולימפיים, אך הרשקוביץ לא רצה לערוק מחשש שמשפחתו ברומניה תיפגע.
לאחר שעלה לישראל היה לאלוף ישראל בקליעה ויצא עם משלחות ישראל למשחקי אסיה ב-1966. באליפות אסיה הראשונה בקליעה שנערכה בטוקיו בשנת 1967 זכה הרשקוביץ במדליית זהב בתרגיל אולימפי מלא, רובה ב-3 מצבים, 40 כדורים בכל מצב ובמדליית כסף ברובה סטנדרטי ב-3 מצבים, 20 כדורים בכל מצב.
הרשקוביץ ייצג את ישראל לראשונה במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בשנת 1966. במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק ב-1970 הוא זכה במדליית כסף במקצוע 10 מטר רובה אוויר, וזכה בשלוש מדליות קבוצתיות, מדליית זהב ברובה מצב שכיבה 50 מטר ובשתי מדליות כסף ברובה 3 מצבים 50 מטר וברובה רגיל 3 מצבים 50 מטר.
במשחקי אסיה 1974 שנערכו בטהראן בירת איראן, נשא הרשקוביץ את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) השתתף הרשקוביץ בשני מקצועות בקליעה במשחקים האולימפיים, והשיג את התוצאות הבאות: מקום 35 בירי מרובה מ-3 מצבים ל-50 מטר – 1124 נקודות ומקום 41 בירי מרובה במצב שכיבה ל-50 מטר – 588 נקודות.
הרשקוביץ זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת מינכן (1972).
במשחקים עצמם הוא סיים במקום 23, בירי מרובה במצב שכיבה – 593 נקודות (28 באוגוסט) ובמקום 46 בירי מרובה, 3 מצבים – 1114 נקודות (30 באוגוסט).
ב-5 בספטמבר 1972 בשעת בוקר חדרו המחבלים לכפר האולימפי, והחלו בביצוע הטבח בספורטאים הישראלים.
חבר המשלחת הישראלית הסייף דן אלון שראה חלק מהאירוע, סיפר זאת לארבעת חבריו למשלחת ולחדר, הרשקוביץ, שאול לדני, יהודה וינשטיין, וזליג שטורך.
הם הבינו שהם חייבים לברוח מיד.
כדי לא לעורר רעש הלכו לאט אל המרפסת, וממנה קפצו למטה, וכך הם ניצלו.
במכביה השביעית זכה הרשקוביץ במדליית ארד ברובה זעיר ב-3 מצבים ליחידים עם 1088 נקודות, ובמדליית ארד במצב כריעה עם 388 נקודות.
במכביה השמינית הוא זכה במדליית זהב ברובה זעיר ב-3 מצבים יחידים, בשיא מכביה חדש 1107 נקודות.
במכביה התשיעית הוא זכה במדליית ארד בירי ברובה זעיר 60 כדורים בשכיבה יחידים עם 586 נקודות.
מייג'ור גנרל סר הנרי הודג'סון היה קצין בריטי בכיר בצבא בריטניה, ששירת כמפקד בריגדה במערכת גליפולי וכמפקד דיוויזיה במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה (כחלק מחיל המשלוח המצרי).
הנרי הודג'סון נולד ב-1868 בפרבר הלונדוני קלאפהאם כבן שני לברנרד בקט ומייבל גרטרוד הודג'סון (לאחיו הבכור קראו ברנרד ת'ורנטון הודג'סון).
ב-1889, עם סיום לימודיו, התגייס הודג'סון לצבא הבריטי והוצב לרגימנט פרשי המלך ה-15 (15th (The King's) Hussars).
ב-17 בדצמבר 1893 מונה להשליש של הרגימנט.
ב-1898 קודם לדרגת קפטן וב-29 בנובמבר 1899 קודם לדרגת מייג'ור.
ב-5 בנובמבר 1910 מונה למפקד רגימנט פרשי המלך ה-15. ב-10 באוקטובר 1911 הוענקה להודג'סון דרגת קולונל (זמנית)
מלחמת העולם הראשונה - המערכה בגליפולי
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה הודג'סון למפקד בריגדת הרגלים הרכובה המזרחית (Eastern Mounted Brigade) שהועברה תחילה לאזור סאפוק (Suffolk) שבמזרח בריטניה.
בספטמבר 1915 נשלחה הבריגדה, בפיקוד הודג'סון, כבריגדת רגלים למערכת גליפולי.
הבריגדה נחתה בטורקיה ב-8 באוקטובר והוצבה תחת הפיקוד של דיוויזיית הרגלים ה-54 (מזרח אנגליה).
לאחר שסבלה מנפגעים רבים בקרבות בגליפולי, מוזגה עם בריגדת הרגלים ה-3 (3rd Dismounted Brigade) וב-22 בפברואר 1916 מוזגו שתי היחידות עם שארית הכח של בריגדת הרגלים הרכובה הדרום מזרחית (South Eastern Mounted Brigade).
הודג'סון מונה לפקד על היחידה המאוחדת.
מלחמת העולם הראשונה - המערכה על סיני וארץ ישראל
לאחר פינוי הכוחות הבריטים מגליפולי (דצמבר 1915 - ינואר 1916) נשלחה הבריגדה של הודג'סון למצרים שם הייתה מעורבת בדיכוי מרד הסנוסים.
בפברואר 1917 מונה הודג'סון למפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים האימפריאלית.
דיוויזיה זו החליפה את שמה לדיוויזיה הרכובה האוסטרלית והוצבה כאחת הדיוויזיות של "שדרת המדבר" בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד (במסגרת חיל המשלוח המצרי).
במהלך יוני ויולי 1917 ערך הפיקוד הבריטי שינויים ותגבורים במערך הכוחות הלוחמים ובמסגרתם הוקם קורפוס-המדבר הרכוב (בפיקוד הנרי שובל) והדיוויזיה הרכובה האוסטרלית, בפיקוד הודג'סון, הועברה לקורפוס זה.
כמפקד הדיוויזיה הוביל הודג'סון את הדיוויזיה בקרבות הבאים:
מאי 1917 - פעולת החבלה במסילת הברזל הטורקית לקסיימה.
נובמבר 1917 - קרב תל חווילפה.
נובמבר 1917 - קרב תל א-שריעה
נובמבר 1917 - מרדף פלשת וכיבוש לטרון
דצמבר 1917 - המערכה לכיבוש ירושלים
פברואר 1918 - כיבוש בקעת הירדן.
אפריל 1918 - קרב עבר הירדן השני
ספטמבר 1918 - המערכה על מגידו
ספטמבר 1918 - קרב גשר בנות יעקב
ספטמבר 1918 - כיבוש קוניטרה
ספטמבר 1918 - כיבוש דמשק
ב-1 בינואר 1919 קודם הודג'סון לדרגת מייג'ור גנרל קבועה.
בהמשך מונה למפקד הכח המאוחד של בריגדות הפרשים המלכותיות ה-20 וה-14. תפקידו הצבאי האחרון היה מפקד דיוויזיית הרגלים ה-44. הודג'סון פרש מהצבא ב-1927 ונפטר ב-1930 בביתו בעיירה בולנאי (Bolney) שבסאסקס אנגליה.
5 בנובמבר 1910 - מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (Royal Victorian Order).
1919 - מסדר הנילוס המצרי (Order of the Nile)
הודג'סון זכה להערכה רבה ממפקדיו על הנסיגה המסודרת שביצעה הדיוויזיה האוסטרלית הרכובה, מא-סאלט, במהלך קרב עבר הירדן השני לאחר שכוחות טורקים כיתרו אותה מ-3 עברים:
הנרי האמיל פאולר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
הנרי פאולר נולד ברואנוק, וירג'יניה.
הוא היה בנם של מאק ג'ונסון פאולר, נהג קטר ושל ברטה (לבית בראונינג).
ב-1925 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'פרסון וב-1929 הוא סיים את לימודיו בקולג' רואנוק, שם הוא היה חבר באחוות "פאי-קאפא-פי", היה פעיל מאוד בספורט וערך את העיתון של הקולג'.
ב-1932 הוא סיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
לזמן קצר הוא עבד במשרד עורכי הדין "קובינגטון וברלינג" בוושינגטון די.
סי., וב-1934 הוא הצטרף לצוות המשפטי של רשות עמק טנסי.
שם הוא סייע להכנה ולניהול המוצלח של ההתדיינות המשפטית המוצלחת שנמשכה ארבע שנים על החוקתיות של התוכנית.
ב-1939 הוא כבר היה בתפקיד עוזר היועץ המשפטי הראשי של הרשות ולאחר מכן הוא היה היועץ המשפטי הראשי של תת-ועדה של ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט של ארצות הברית.
ב-1938 נשא פאולר לאישה את טרודי פמלה הת'קוט.
פעילות במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה
בשנים 1941–1944 היה פאולר עוזר היועץ המשפטי הראשי של משרד ניהול הייצור ולאחר מכן של מועצת הייצור המלחמתית.
בשנים 1944–1945 הוא שירת בממלכה המאוחדת ובגרמניה.
לאחר מכן הוא שב לעסקיו הפרטיים וב-1951 הוא שב לשירת הממשלתי כדי לפעול בתחום גיוס הכוחות במהלך מלחמת קוריאה.
בתקופה זו הוא היה מנהל רשות הייצור הלאומית, ראש מנהל הייצור הביטחוני, מנהל משרד הגיוס הצבאי וחבר המועצה לביטחון לאומי.
עם תחילת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר שב פאולר לעיסוקו בעריכת דין ושימש כחבר במועצה המייעצת של המפלגה הדמוקרטית, שסייע לגבש את עמדות המפלגה בנושאים רבים.
פאולר שימש כחבר בוועדת הכספים והאשראי בשנים 1958–1961 וכחבר בוועדה הלאומית לפיננסים ממשלתיים של מכון ברוקינגס בשנים 1960–1961. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של קולג' רואנוק ובוועדת הכספים של הדיוקסיה האפיסקופלית של וירג'יניה.
מפברואר 1961 ועד אפריל 1964 שימש פאולר כתת-מזכיר האוצר.
במשך רוב זמנו בתפקיד זה הוא עבד על העברת תוכנית המיסוי של הממשל, שכללה קיצוץ במיסים בהיקף של 11.5 מיליארד דולר.
לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין כשותף בכיר במשרד עורכי הדין הוושינגטוני "פאולר, ליבה, הוז וסימינגטן".
כאשר התפטר קלרנס דאגלס דילון מתפקידו כמזכיר האוצר של ארצות הברית, מונה פאולר במקומו, ובתפקיד זה הוא כיהן מאפריל 1965 ועד דצמבר 1968. הוא נודע בשל נאמנותו לנשיא לינדון ג'ונסון במשך כל העליות והמורדות של ממשלו.
הוא תואר כבעל "פרצוף אדמדם, קסם דרומי, וחזות שמרנית".
הבעיות העיקריות עמן התמודד פאולר היו האינפלציה והגרעון במאזן התשלומים.
באוגוסט 1967 הוא החל להיאבק למען העלאת מיסים בשיעור של 10% וביוני 1968 העבירו שני בית הקונגרס את החוק.
בוויכוח על הגרעון במאזן התשלומים, היה פאולר תומך של הגישה ההדרגתית.
פאולר ארגן ב-1968 מערכת זהב דו-שלבית.
בשנים 1967–1968 הוא השתתף בהסכמים בינלאומיים, שיצרו מערכת עתודות מוניטריות בינלאומית חדשה, שנקראה "זכויות משיכה מיוחדות" .
ב-1967 הוא הציע את קיומו של יום עיון (שנוהל על ידי שר האוצר של בריטניה דאז ג'יימס קלהאן) לבכירים בתחום הפיננסי של מדינות עשירות.
פאולר היה זה ששם קץ להטבעת מטבעות עשויות כסף בארצות הברית.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר היה פאולר לשותף בחברת גולדמן זקס בניו יורק.
הנרי האמיל פאולר נפטר מדלקת ריאות ב-3 בינואר 2000 באלכסנדריה, וירג'יניה.
הוא נטמן בכנסיית כרייסט צ'רץ' שבעיר.
הֶנְרִי וַגְנֶר הָאַלֶק היה קצין, סופר ועורך דין בצבא ארצות הברית, אשר שירת תחילה כמפקד הכללי של הזירה המערבית במלחמת האזרחים האמריקנית ומאוחר יותר כגנרל המפקד של צבא האיחוד בין 1862–1864 במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הנרי וגנר האלק נולד ב-16 בינואר 1815 בחווה המשפחתית במחוז אונידה, מדינת ניו יורק.
כשהוא מצא כי הוא בז לעבודות משק, הנרי ברח מהבית בגיל צעיר וגדל בעיקר אצל דודו, שהציב אותו במסלול לקראת חינוך צבאי.
בווסט-פוינט, האלק היה תלמידו המועדף על התאורטיקן המוערך דניס הארט מהאן, וסיים שלישי בכיתה בשנת 1839.
כסגן שני בחיל המהנדסים היוקרתי של הצבא, האלק הצעיר עזר בשיפור ההגנות של נמל ניו יורק ונסע למונרכיה של יולי כדי ללמוד על ביצורים אירופיים.
עם שובו העביר האלק סדרת הרצאות בבוסטון שנאספו ופורסמו בשנת 1846 כאלמנטים לאמנות ומדע צבאי.
עבודתו, שהתקבלה היטב בקהילה, נחשבת לאחד המקרים הראשונים של מקצועיות צבאית אמריקאית מופיעה בפני העם והיא זיכתה אותו בכינוי "מוח זקן".
כשפרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, האלק הפליג לקליפורניה הכבושה.
בדרך, הוא תרגם את הספר "פוליטיקה צבאית של נפוליאון" מצרפתית לאנגלית, והגביר את המוניטין שלו כחוקר צבאי בעל יכולת.
בשנת 1847 – האלק עסק בעיקר בתפקידים אדמיניסטרטיביים במהלך המלחמה.
הוא הפך למזכיר המדינה של קליפורניה שסופחה זמן קצר קודם לכן, עזר בניסוח חוקת המדינה והקים משרד עורכי דין בסן פרנסיסקו.
האלק התחתן עם אליזבת המילטון - נכדתו של אלכסנדר המילטון.
בשנת 1854 הוא התפטר מן השירות הצבאי כדי להתמסר במשרה מלאה לפעילות המשפטית הרווחית שלו.
"האלק, פיצ'י ובילינגס" כפי שנודעה החברה הייתה אחת השותפויות הבולטות ביותר בעסקי עריכת הדין במדינה, והאלק הוסיף עוד להונו האישי באמצעות קניית קרקעות וסחר במניות לבניית הרכבת האטלנטית-פסיפית.
הוא היה גם מפקד ראשי על מיליציה בקליפורניה.
כשפרצה מלחמת האזרחים בשנת 1861, הציע האלק ללא היסוס את שירותיו למען צבא האיחוד, ואברהם לינקולן מינה אותו גנרל.
בתחילת המלחמה הוא ניתן לסמכותם של וינפילד סקוט, ג'ורג' מקללן וג'ון פרימונט.
בנובמבר נשלח האלק לסנט לואיס להחליף את פרמונט, שהוגדר כי נכשל בהגנה על מיזורי.
תוך מספר חודשים צלח האלק בלהחזיר מידה של סדר לאזור שהוגדר עד אז על ידי תוהו ובוהו.
סדרת ניצחונות חשובים במחלקה שלו באו בעקבות זה, בהם גם קרב שילה העקוב מדם.
אף על פי שלא הוביל את הכוחות באופן אישי, עבודתו הארגונית עזרה והאלק, בצדק או שלא בצדק, קיבל הרבה מהקרדיט.
האלק איפשר לכוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל פ.ג.ט.
בורגארד לצאת מקורינת' לאחר המצור עליה, ולחזור לשטחם ללא כל פגע, ועל כך ספג ביקורת נרחבת בעיתונות.
אף על פי כן, ביולי 1862 מינה לינקולן את האלק לגנרל המפקד של כל כוחות האיחוד, ככל הנראה למען שימוש ביכולותיו המנהליים.
האלק הצליח כמארגן, אך רבות נכשל כאסטרטג.
תקופת כהונתו הכללית הוגדרה על ידי חוסר יכולתו להסתדר עם פקודיו או להסדיר את הכפופים לו.
ג'ורג' מקקלן בז לו והממונים על האלק לא היו מרוצים ממנו גם כן.
הפוליטיקאי גדעון ולס כתב כי הוא "טוב לחינם." לינקולן קבע שהוא "קצת יותר מפקיד ממדרגה ראשונה".
באביב 1864 הוריד לינקולן את האלק לדרגת ראש המטה ומינה את יוליסס ס.
גרנט למפקד כל כוחות האיחוד.
האלק שירת את שאר המלחמה במילוי תפקידים רבים כבעבר, והבטיח שצבאות הצפון היו מאובזרים, מוזנים ומחוזקים כראוי, על כן זכה בשבחים.
לאחר הפסקת הלחימה בשנת 1865 הועבר האלק חזרה לסן פרנסיסקו כדי לפקד על האוגדה הצבאית באוקיינוס השקט.
בשנת 1869 הועבר שוב לגדוד הדרום, שבסיסה בלואיוויל, קנטקי, שם נפטר בשנת 1872. הוא קבור בבית העלמין גרין ווד בברוקלין, ניו יורק.
הנרי רוברט דוגדייל הארדי הוא אקדמאי, סופר ועורך בריטי.
הארדי נולד בלונדון ב-1949 והתחנך בלאנסינג קולג', שם למד עם טים רייס.