tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפיין נוסף בדמותה של אלי שזכה לשבחי המבקרים, היה מערכת היחסים בינה לג'ואל – אותה החשיבו לגולת הכותרת של המשחק; בין היתר צוין כי מערכת יחסים זו נכתבה בצורה ריאליסטית, נוקבת ואמיתית, שנבנתה בעקבות הפרטים הקטנים והאופציונליים לאורך המשחק.
קייל היליארד מהאתר "Game Informer" השווה את מערכת יחסיהם של ג'ואל ואלי למערכת יחסיהם של הנסיך ואליקה מ"הנסיך הפרסי" (2008), ושיבח את "הקרשנדו הרגשי" שמעבירים דמויותיהם של ג'ואל ואלי את השחקן.
במגזין הרשמי של פלייסטיישן, דורגו דמויותיהם של ג'ואל ואלי כדמויות הטובות ביותר במשחק פלייסטיישן 3.
לאחר הפצת החבילה "Left Behind", זכתה מערכת יחסיהן של אלי וריילי זכתה לשבחים נוספים מצד המבקרים.
טום מקשיה מ-"GameSpot" ציין כי יחסה של אלי לריילי זיכו אותה בהערכתו מחדש.
מה"דיילי טלגרף" זכו האינטראקציות בין הדמויות לשבח, וסטייסי הרמן מ-"יורוגיימר" חשה כי יחסיהן של אלי וריילי משפרת את הבנת מערכת היחסים בין ג'ואל ואלי.
בנוסף, תוארה סצנת הנשיקה של אלי וריילי כ"רגע של פריצת-הדרך במשחקי וידאו".
קזה מקדונלד מ-"IGN" כתבה כי הנשיקה הייתה "כל כך יפה וטבעית ומשעשעת ש[היא] נותרה מוכת-תמהון".
מנגד, הטיל לוק קרמלי מ-IGN ספק במניעיה של "Naughty Dog" מאחורי סצנת הנשיקה, אך אף על כן שיבח את הטיפול בנושא מיניותה של אלי ואת העדינות בה נקט צוות הפיתוח בהתעסקות בנושא זה.
על גילום דמותה של אלי במשחק ההמשך "The Last of Us Part II", זכתה ג'ונסון לשבחים רבים; בין היתר בשל יכולתה לשוב לגלם שוב את הדמות בצורה כה ריאליסטית, מורכבת, ובעלת כעס ופגיעות כה גולמיים לאחר שנים רבות.
עוד צוין כי בגילום דמותה לומדת הסבל של אלי, ג'ונסון ראויה ל"לא פחות מפרסים", לאחר שהוסיפה ניואנסים לכל אלמנט באישיותה של אלי.
אליז פאוויס מ"וושינגטון פוסט" שיבחה את סצנת יציאתה של אלי מהארון בפני ג'ואל, והשוותה אותה ליציאתה שלה מהארון ולקושי לגשת לנושא מול אביה.
רפאל מוטמאיור מ-"Observer" ציין כי דמותה של אלי השתפרה על ידי הקבלתה והנגדתה לדמותה של אבי.
מנגד, נמתחה ביקורת על כך שדמותה של אלי נשענת במידה רבה מדי על טיב יחסיה עם ג'ואל, ועל חוסר יכולתה של אלי ללמוד מטעויותיה.
דמותה של אלי זכתה בפרסי סוף השנה עבור הופעתה ב"The Last of Us" והחבילה "Left Behind", כולל זכייה בקטגוריית "הדמות החדשה הטובה ביותר" ו"הדמות השווה ביותר" בטקס פרסי המשחקים של SXSW; והייתה מועמדת לפרס "הדמות הטובה ביותר".
ביצועיה של אשלי ג'ונסון זכו גם הם בפרסים: בפרס הפרפורמר בטקס פרסי משחקי הווידאו ה-10 וה-11 של האקדמיה הבריטית, בקטגוריית "הופעתה של הדמות הטובה ביותר" בטקס האקדמיה לאמנויות ולמדעים אינטראקטיבים ה-17; "המדבבת הטובה ביותר" בטקס Spike VGX 2013, ו"הביצועים הטובים ביותר" מהדיילי טלגרף.
על תפקידה ב-"The Last of Us Part II", זכתה ג'ונסון בקטגוריית "הביצועים המצטיינים ביותר של שחקן ראשי במשחק דרמה" בטקס פרסי האקדמיה הלאומית למבקרי שוק משחקי הווידאו (NAVGTR).
ג'ונסון הייתה גם מועמדת בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר" בטקס פרסי המשחקים 2020 ומ-"IGN", ו"פרפורמרית בתפקיד ראשי" בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-17; אך הפסידה את כל שלושת הפרסים ללורה ביילי, שגילמה את דמותה של אבי.
בנוסף, דמותה של אלי הייתה מועמדת בקטגוריית "ההישג היוצא מן הכלל באפיון דמות" בטקס האקדמיה לאמנויות ומדעים אינטראקטיביים ה-24.
אלטר קאמפפר , ברבים אלטה קאמפפר (Alte Kämpfer) הוא מונח המתייחס לחברים המוקדמים ביותר של המפלגה הנאצית, שהצטרפו אליה לפני הבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1930. רבים מהם הצטרפו אליה כבר בשנים 1919–1923, כמפלגת הפועלים הגרמנית.
האלטה קאמפפר הובחנו מהמצטרפים החדשים למפלגה, שנחשבו לכאלו שעשו זאת מסיבות אופורטוניסטיות, ולאחר עליית הנאצים לשלטון קיבלו העדפה תעסוקתית בבתי האופרה, בממשלה ובאוניברסיטאות הרייך השלישי.
אלו שהצטרפו למפלגה אחרי בחירות ספטמבר 1930, בה הפכה המפלגה לשנייה בגודלה ברייכסטאג (הפרלמנט של רפובליקת ויימאר) נודעו כספטמברלינגס (Septemberlings), ואלו שהצטרפו לאחר הבחירות הפדרליות במרץ 1933 נודעו כמרצגפאלן (Märzgefallene, נפלי מרץ) או מרצוויילכן (Märzveilchen, סיגליות מרץ).
על מנת להבדיל אותם מהמצטרפים החדשים זכו האלטה קאמפפר, בתור "המשמר הישן" של המפלגה ששמרו על מסירות לתנועה במהלך "תקופת המאבק" שלה (Kampfzeit) בשנים 1925–1933, נוסדו מספר פרסים ועיטורים מיוחדים:
שברון הכבוד לאלטן קאמפפר , הוענק למי שהצטרפו למפלגה או לארגונים הקשורים אליה לפני 30 בינואר 1933
אות הזהב המפלגתי, הוענק ל-100,000 חברי המפלגה הראשונים
מסדר הדם, הוענק לחברים שהשתתפו ב ב-1923
התעמולה הנאצית האדירה את האלטה קאמפפר כקומץ קטן של לוחמים כנגד סיכויים כמעט בלתי אפשריים.
אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכלאנקיס (1850 לערך – 22 באוגוסט 1920) היה אדמו"ר חסידי שפעל כמקובל ולמד את תורת הקבלה עם המקובל הירושלמי מרדכי עבאדי.
השניים כתבו יחד ספר קבלי חשוב, אך במהלך חייו נקלע קייזר-מיכלאנקיס למחלוקות רבות בקהילות שונות.
אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכלאנקיס נולד בעיירה נסכיז'.
בצעירותו עלה לארץ ישראל ולמד קבלה בירושלים עם המקובל מרדכי עבאדי.
השניים כתבו יחד ספר בקבלה אשר נחשב לנכבד בקרב לומדי הקבלה.
לאחר תקופה בארץ, חזר לחו"ל והחל לנהוג באדמו"רות.
הוא עסק בחלוקת קמיעות ובמתן ברכות, אך עקב כך עורר ביקורת רבה בקרב רבנים חשובים.
בין הרבנים שהתנגדו לו נמנים מחבר "הקיצור שולחן ערוך", המהר"ם שיק, "הייטב לב", "הצמח צדיק", ורבים אחרים.
מתנגדיו טענו שהוא מוליך שולל את הציבור הרחב בהבטחות שווא ובהגדת עתידות, אך לא העלו טענות ממשיות המבדילות אותו משאר אדמו"רים, ביניהם חלק מחריפי מתנגדיו עצמם.
בנוסף, נטען כי עיגן מספר נשים והתנהג בקלות דעת בחייו הפרטיים, אך שמועות אלו נחשבות לא מבוססות.
בתקופה מסוימת נדד קייזר-מיכלאנקיס בין קהילות שונות, ואף שהה תקופה בלונדון, שם זכה להצלחה מסוימת בקרב הציבור המקומי.
עם זאת, פעילותו עוררה התנגדות גם מצד חוגים ליברליים בלונדון.
בסוף חייו חזר לירושלים, שם נקלע למחלוקת משפטית חריפה עם בעל מלון מקומי.
קייזר-מיכלאנקיס טען שבעל המלון אנס את בתו הקטנה.
המחלוקת הגיעה לבית הדין של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ושימשה נושא לדיונים ציבוריים רבים.
אף הסופר ש"י עגנון התייחס לפרשה זו בכתביו.
אלטר מת בגיל 70 בירושלים.
קייזר-מיכלאנקיס נותר דמות חידתית בהיסטוריה היהודית.
יש שרואים בו אדמו"ר לגיטימי ומקובל ירא שמיים שנרדף על ידי אדמו"רים שחששו ממעמדו ההולך וגדל, ויש הרואים בו שרלטן שניצל את מעמדו לרעה.
אליהו (אלי) אוחנה (נולד ב-1 בפברואר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי, חלוץ מצליח, המזוהה יותר מכל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק במרבית שנות פעילותו.
אגדת המועדון, שגם לאחר הפרישה שימש בו במספר תפקידים מקצועיים וניהוליים.
אוחנה שימש כמאמן כדורגל במספר מועדונים וכיום הוא פרשן כדורגל בערוץ הספורט, שדרן ברדיו 103FM ופאנליסט בערוץ i24NEWS.
אוחנה נכלל ב"היכל התהילה של הכדורגל הישראלי", הוביל את בית"ר לשנים המוצלחות ביותר בתולדותיה ונחשב בעיני רבים לשחקן המוצלח והמזוהה בתולדות המועדון.
בנוסף זכה עם מכלן בגביע המחזיקות (תחרות המקבילה לליגה האירופית של היום) והוא גם אחד השחקנים הבולטים ביותר ששיחקו בנבחרת ישראל (אותה גם אימן באופן זמני).
בשנת 1988 זכה אוחנה בפרס בראבו, המוענק לשחקן הצעיר המצטיין באירופה והוא הישראלי היחיד שזכה בפרס זה עד כה.
בשנת 2004 נבחר אוחנה להשיא משואה ביום העצמאות.
אוחנה נולד וגדל בירושלים, להורים שעלו ממרוקו.
בגיל 12 הצטרף אוחנה לקבוצת הילדים של בית"ר ירושלים, לאחר שעבר את מבחן הכישרונות שנערך בגן סאקר.
תחילה שיחק כקשר, ועם הזמן הפך לחלוץ שמאלי.
תחת מאמן קבוצת הנוער, דוד דוידוף, זכה אוחנה באליפות, התבלט בכישרונו כחלוץ וכקשר מחונן וככובש שערים, וסומן ככוכב הבא של הקבוצה.
במהלך עונת 1980/1981, כשבית"ר ירושלים שיחקה בליגה הארצית (אז הליגה השנייה), החליט המאמן אריה רדלר להעלות את אוחנה בן ה-16 לבוגרים.
עונתו הראשונה בקבוצה לא הייתה מבריקה במיוחד, ובמהלכה הבקיע רק 4 שערים, אך הוא היה שותף לחזרתה של הקבוצה לליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה).
לצד משחקיו בקבוצה הבוגרת, הוזמן אוחנה לשחק בנבחרת הנוער של ישראל.
בשתי העונות שלאחר מכן המשיך אוחנה ביכולת פושרת, ועדיין לא הגשים את התקוות שתלו בו.
בעונת 1983/1984, בעודו בן 20, הגיעה הפריצה הגדולה והמיוחלת של אוחנה.
במהלך אותה עונה הוזמן אוחנה בפעם הראשונה לשחק בנבחרת הצעירה של ישראל, ולאחר מכן, הוזמן על ידי המאמן יוסף מרימוביץ' לשחק גם בנבחרת הבוגרת.
אוחנה ערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת אירלנד בה אף כבש את שער הבכורה שלו.
בעונת 1984/1985, כבר במעמד של כוכב, כבש אוחנה 16 שערים במדי הקבוצה בליגה, והוביל אותה שוב למקום השני אחרי מכבי חיפה.
בנוסף הצליחו אוחנה וחבריו לזכות בגביע המדינה השלישי בתולדות הקבוצה, לאחר שבמשחק הגמר פגשו באלופה מכבי חיפה, וניצחו אותה 1–0 משער שכבש אוחנה בדקה ה-85.
בהמשך יצא אוחנה למבחנים בפ.צ.
קייזרסלאוטרן, שהייתה קבוצת אמצע טבלה בבונדסליגה המערב גרמנית, בתיווך סוכנו דאז מרדכי שפיגלר.
אוחנה לא עבר לבסוף לקבוצה המערב-גרמנית, בשל פערים כספיים בין בית"ר ירושלים לקייזרסלאוטרן אודות סכום ההעברה שלו, כשבית"ר תבעה מקייזרלסאוטרן 200–250 אלף דולר, בעוד היא מצידה הייתה מוכנה לשלם בעדו רק 80 אלף דולר.
לאחר שנואש מהניסיון להיאבק ברוע הגזרה של נפילת העסקה, שב אוחנה לבית"ר ירושלים.
במהלך עונת 1985/1986 הציג אוחנה יכולת פושרת בליגה, הן בשל כך שראשו עדיין היה עסוק ברצונו העיקש לשחק עוד באותה עונה בחו"ל, והן בשל פציעות שתקפו אותו.
אוחנה הבקיע רק 7 שערים, והקבוצה סיימה במקום הרביעי.
כמו כן, במהלך העונה, הסתבך אוחנה בנבחרת, כאשר במשחק של נבחרת ישראל מול נבחרת אוסטרליה במלבורן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, ביצע תנועה מגונה לעבר הקוון והקהל האוסטרלי, הורחק בדקה ה-64 של המשחק וכמעט גרם להפסקת המשחק.
ההתנהגות של אוחנה ספגה ביקורת חריפה מצד ראשי ההתאחדות לכדורגל בישראל, מצד המאמן הלאומי, מצד האוהדים, ואף מצד חבר הכנסת בני שליטא שקרא לסלקו מהנבחרת.
בעקבות התקרית, ספג מפיפ"א עונש של השעיה לשני משחקים, נקנס ב-150 אלף שקלים על ידי יו"ר המשלחת, מנחם אריאב, לאחר תקרית שבה רב עם אחד ממנהלי המשלחת, צבי וייצנר.
כמו כן, בשל התנהגותו, הועמד לדין בפני ועדת המשמעת של ההתאחדות, והורחק למשך שנה מהנבחרת הלאומית.
אוחנה ערער על העונש וטען כי העונש הכבד אינו חוקי, הן בשל כך שעונש זה מתווסף על הרחקה קודמת שהוטלה על החלוץ על ידי פיפ"א, והן בשל כך שבתקנון ההתאחדות לא מצוין מה דינו של שחקן נבחרת המוענש בחו"ל בגין התנהגות בלתי הולמת.
הדיינים שמנגד נאלצו לקבל את חציו השני של הטיעון, ולבטל את העונש הכבד.
בסוף העונה הבקיעו אוחנה ומלמיליאן את שני השערים מול שמשון תל אביב בגמר גביע המדינה, שנגמר בתוצאה 2–1, והביאו לבית"ר את גביע המדינה הרביעי בתולדותיה, והשני ברציפות.
בעונת 1986/1987 היה אוחנה שותף לזכייה הראשונה של בית"ר ירושלים באליפות המדינה, ובסופה חתם בקבוצת מכלן הבלגית והוביל אותה לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1988, לאחר שכבש בחצי הגמר ובישל את שער הניצחון במשחק הגמר מול קבוצת אייאקס אמסטרדם מהולנד.
בשנת 1988 זכה גם בסופר-קאפ האירופי.
בתום העונה זכה בפרס בראבו המוענק לשחקן הצעיר המצטיין באירופה.
שנה מאוחר יותר היה שותף לזכייתה של מכלן באליפות ראשונה אחרי 41 שנה, וכן זכה בגביע ז'ואן גאמפר במדי מכלן בטורניר שנערך בברצלונה.
אוחנה גם הוזמן לשחק במדי נבחרת "שאר העולם" במשחק ראווה.
עונה לאחר מכן עבר לספורטינג בראגה הפורטוגלית, שם לא זכה להצלחה.
לאחר ששיחק 4 שנים באירופה, חזר אוחנה לישראל וחתם שוב בבית"ר ירושלים, לאחר שירדה לליגה הארצית (בעבר הליגה השנייה).
בעונת 1991/1992 סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה כאשר כבש 17 שערים בליגה הארצית, כולל שתי רביעיות מול מכבי יפו ובית"ר נתניה.
בעונת 1992/1993 היה שותף מרכזי בזכייתה של הקבוצה באליפות, עונה אחת לאחר שעלתה לליגה הבכירה, כשלזכותו 14 שערים.
בעונת 1996/1997 זכה באליפות שלישית במדי הקבוצה, ונבחר בפעם השנייה לכדורגלן העונה בישראל.
במחזור השביעי של עונת 1997/1998, במשחק החוץ נגד הפועל פתח תקווה בו כבש שער, נפצע אוחנה כאשר סובב את ברכו וקרע את רצועות הברך.
בעקבות הפציעה הושבת אוחנה לתקופה ארוכה.
באותה עונה רשם אוחנה אליפות שנייה ברציפות עם המועדון.
אוחנה חזר לפעילות בעונת 1998/1999, ואף כבש שער בפנדל במשחק מול גלאזגו ריינג'רס הסקוטית במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, אך לא הצליח להתגבר לגמרי על הפציעה, ובמקביל נפצע שוב, במשחק מול הפועל צפרירים חולון במחזור השישי של העונה.
לאחר הפציעה הזו שיחק אוחנה עוד משחק אחד, האחרון בקריירה שלו, ב-21 בנובמבר 1998 מול הפועל בית שאן במחזור העשירי של העונה.
לאחר פגרת אמצע העונה (הפגרה התקיימה בין המחזור ה-15 למחזור ה-16) חדל אוחנה להתאמן עם הקבוצה, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
פרישתו הרשמית הגיעה בטקס קצר שנערך לכבודו לפני משחק מול מכבי תל אביב במסגרת המחזור ה-28 של העונה.
אוחנה פרש לאחר ששיחק חמישה משחקי ליגה בלבד וארבעה משחקים נוספים במסגרות אירופיות בעונתו האחרונה, בה כבש שער אחד בלבד בכל המסגרות.
לזכותו של אוחנה 345 הופעות ליגה, בהן הבקיע 142 שערים, והוא מחזיק בתואר מלך השערים של בית"ר ירושלים במסגרת הליגה בפרט ובכל המסגרות בכלל.
אוחנה שיחק 51 משחקים במדי נבחרת ישראל במשך 13 שנה והבקיע 17 שערים.
לשיאו הוא הגיע במוקדמות מונדיאל 1990. במשחק הביתי נגד נבחרת אוסטרליה העלה אוחנה את ישראל ליתרון.
במשחק הגומלין בסידני סיימה ישראל בתיקו 1:1, לאחר שער יתרון של אוחנה, שעקף את השוער ואת שחקני ההגנה וגילגל את הכדור לרשת, והבטיח בכך את העפלת הנבחרת למשחק הפלייאוף מול קולומביה.
ב-20 במאי 2009 הוא נבחר כאחד מחמשת הכדורגלנים הישראלים הגדולים בכל הזמנים וכחבר ב"היכל התהילה של הכדורגל הישראלי", ושערו במשחק מול נבחרת אוסטרליה במוקדמות מונדיאל 1990 נבחר כשער הישראלי החשוב ביותר בכל הזמנים.
לקראת עונת 1999/2000 מונה אוחנה למאמן בית"ר ירושלים, תפקיד שהובטח לו עוד במסגרת חוזה שחתם בקיץ של שנת 1997. באותה עונה הוביל אוחנה את בית"ר למקום החמישי בליגה ולגמר גביע המדינה בו הפסידה להפועל תל אביב בפנדלים.
בתום העונה עזב אוחנה לקבוצת בני יהודה איתה ירד לליגה הלאומית.
אוחנה המשיך עונה נוספת בקבוצה איתה העפיל לליגת העל.
עונה לאחר מכן שב וקיבל את תפקיד המאמן של בית"ר ירושלים, ואותה הצעיד להופעה בזירה האירופית בפעם הראשונה מאז עשה זאת בשנת 2000.
במסיבת עיתונאים בה הודיע על התפטרותו, אמר אוחנה כי "בית"ר ירושלים היא הקבוצה שלי ותישאר שלי לנצח".
ב-29 בינואר 2006 הוא חזר לאמן כשחתם לעונה וחצי בהפועל כפר סבא מהתחתית, במצב של סיכוי כמעט קלוש להישאר בליגת העל.
שורה של ניצחונות (יחד עם הפסדים רבים של היריבה לתחתית, הפועל נצרת עילית) השאירה במחזור האחרון את הקבוצה בליגת העל.
בתום עונת 2007/2008 ירדה הקבוצה ליגה, ואוחנה עזב את המועדון.
ביוני 2008 מונה אוחנה למאמן נבחרת הנוער עד גיל 19 של ישראל, והוליך אותה לזכייה במדליית ארד במכביה השמונה-עשרה.
ב-17 בפברואר 2010 מונה למאמן זמני של נבחרת ישראל הבוגרת, עד אשר הוחלף על ידי המאמן הצרפתי לואיס פרננדס.
במאי 2014 הוביל את נבחרת הנוער להעפיל לאליפות אירופה עד גיל 19. ב-27 בינואר 2015 התפטר מתפקידו בעקבות רצונו לרוץ לכנסת, אך לאחר מספר ימים חזר בו מהחלטתו להצטרף לפוליטיקה, ולבסוף חזר לתפקידו כמאמן נבחרת הנוער.
ב-13 ביולי 2016 הודיע על פרישה מתפקיד מאמן נבחרת הנוער עד גיל 19.
ב-28 במאי 2017 קיבל מאלי טביב את זכויות הניהול של בית"ר ירושלים, לאחר שנאסר על טביב לנהל את הקבוצה שנמצאת בבעלותו בעקבות הרשעתו בפלילים.
באוגוסט 2018 מונה ליו"ר הקבוצה בעקבות מכירתה מטביב למשה חוגג.
במאי 2021 הודיעה הנהלת בית"ר, כי בנוסף להיותו יו"ר, יורחבו סמכויותיו של אוחנה שיהיה גם המנהל המקצועי של המחלקה הבוגרת.
ב-31 במאי 2022 סיים את תפקידו, ועזב את המועדון לאחר 5 שנים שבהם כיהן בתפקיד היו"ר.
אוחנה שימש כיו"ר ועדת הפרס של פרס ישראל בתחום ספורטאים מצטיינים לשנת 2024.
בסוף שנות ה-90, עוד בהיותו שחקן פעיל, הצטרף אוחנה לערוץ הספורט כפרשן באולפן ליגת האלופות.
כחודשיים לאחר התפטרותו, מאימון בית"ר ירושלים בשנת 2005, הצטרף אוחנה לצוות הפרשנים של ערוץ 10 בתוכנית סיכום המחזור "דאבל פס".
במקביל לעבודתו כמאמן נבחרת הנוער, החל אוחנה לשמש כפרשן בערוץ הספורט וכחבר פאנל בתוכנית "יציע העיתונות".
ב-27 באוגוסט 2022, לאחר מספר שנות הפסקה, חזר לערוץ הספורט כחבר פאנל בתוכניות שונות.
בנובמבר 2022 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי כפרשן במונדיאל 2022 ואף סיקר מקטר את הטורניר.
באפריל 2024 פורסם שאוחנה מצטרף לערוץ החדשות החדש i24NEWS וישמש בתור פאנליסט פוליטי בתוכניות אקטואליה.
ב-2025 השתתף בעונת ה-VIP השביעית של תוכנית הבישול "MKR המטבח המנצח" עם אשתו עדי.
באוקטובר 2025 התחיל לשדר ברדיו 103fm בתוכנית בוקר בנושאי אקטואליה ופוליטיקה עם ברק סרי.
ב-26 בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיעה מפלגת הבית היהודי שאוחנה ישוריין ברשימתה לכנסת.
השריון עורר ביקורת רבה וחסרת תקדים מתוך המפלגה על היו"ר נפתלי בנט, מפי פעילים דתיים וחילונים כאחד, מאחר שאוחנה נעדר ניסיון של פעילות ציבורית, ובעבר תמך בתוכנית ההתנתקות והתבטא: "ששרון יפנה את כל ההתנחלויות מצדי, יש לנו מספיק שטחים לחיות בהם".
בנט מצידו אמר: "אוחנה הוא זה שפותח לנו את הדלת לציבור הרחב".
ב-29 בינואר הודיע אוחנה כי החליט לפרוש מרשימת הבית היהודי לכנסת, עקב הסערה הציבורית, אותה לדבריו לא צפה.
ב-3 בספטמבר 2018 הודיע אוחנה על הצטרפותו באופן ייצוגי לרשימתו של זאב אלקין לקראת הבחירות לראשות עיריית ירושלים, אולם אלקין לא נבחר בבחירות אלו.
ב-20 באוקטובר 2021 פרסם אוחנה טור באתר הרשמי של מועדון בית"ר עם ביקורת נוקבת על לה פמיליה: "לה פמיליה" הפך לשם נרדף לגזענות, אלימות, עבריינות ורוע, משהו שמבריח כל אדם נורמטיבי מלהיות חלק מבית"ר.
אני חייב לומר, לא תמיד התבטאתי מספיק באופן נחרץ בעניין הזה, אבל הגיעו מים עד נפש".
אוחנה נולד למסעוד ורחל אוחנה, שעלו ממרוקו ב-1955, וגדל במעברת שכונת האסבסטונים בקריית היובל בירושלים, אליה הגיעה משפחת אוחנה לאחר שש שנים בקריית שמונה, ומספר שנים במעברת ואדי סאליב בחיפה.
למסעוד ורחל אוחנה היו תשעה ילדים (שמונה בנים ובת), אלי הוא השלישי מבין אחיו.
והוריו ניהלו מזנון במשרד הבריאות בירושלים.
אחיו הצעיר ציון אוחנה היה כדורגלן בקבוצת הפועל ירושלים.
ביולי 1984 חווה אוחנה טרגדיה אישית, כאשר חברתו לחיים, שרית שוורץ, נספתה בתאונת דרכים.
אנדרטה לזכרה הוקמה בשכונת גילה בירושלים.
אוחנה נישא בדצמבר 1991 לדוגמנית רונית בן בסט, עימה הביא לעולם את בנו תום.
הזוג התגרש במרץ 2008. כיום הוא בעלה של עדי גלסקה-אוחנה הקוסמטיקאית ומומחית לאבחון עור, ומגישת ערוץ הספורט בעבר.
לזוג שתי בנות מיקה ואלמה.
בשנת 2004 נבחר אוחנה להשיא משואה ביום העצמאות ה-56 של מדינת ישראל.
גביע אירופה למחזיקות גביע (1): 1988
אלי אשד (נולד ב-9 באוגוסט 1965) הוא סופר ועורך ישראלי.
הוא פרסם ספרים אחדים ועשרות מאמרים העוסקים ברובם בחקר התרבות הפופולרית בישראל.
אלי אשד הוא נכדו של הסופר יוסף זונדל וסרמן ונינו של אליהו לנדא.
למד היסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן ולתעודה המקבילה לתואר שני בספרנות ומדעי המידע באותה אוניברסיטה.
לאחר מכן קיבל תואר שני בתורת המידע וספרנות באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר דוקטור לספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודה שכותרתה "מגמות מרכזיות ב'עלילון' (קומיקס) הישראלי 2000-1935", שנכתבה בהנחיית פרופ' גידי נבו וד"ר ברוך בליך.
כתביו עוסקים בתנ"ך, בתרבות, בספרות פופולרית, בקומיקס, בתרבות המיסטיקה בישראל.
בשנת 1991 עבד בארכיון עיריית תל אביב-יפו.
זכה בתואר "סופר השנה" לשנת תשס"ב מטעם העיתון "מעריב".
הוא מגדיר עצמו כ"בלש תרבות".
מאז 2011 אשד הוא העורך הראשי של מגזין התרבות ברשת "יקום תרבות".
בנוסף הוא מנהל בלוג בשם "המולטי יקום של אלי אשד", שבו פרסם בשנת 2015 סיפור בשם "ההונאה הבולגרית", שבו מופיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כאחת הדמויות הראשיות.
בעקבות הסיפור הוגשה נגד אשד תביעת לשון הרע בין השאר בטענה שכתוצאה מהסיפור שלטונות בולגריה פעלו לגירוש חשודים בריגול לטובת רוסיה.
בנובמבר 2025, פסק בית המשפט כנגד אלי אשד סך של 250,000 ש"ח בגין לשון הרע ופגיעה בפרטיות וחייב אותו בהסרת פרטים מזהים מהסיפור שפרסם (ת"א 49593-12-22).
אשד מנהל את קבוצת הפייסבוק "יקום הריגול והמאבק בפשע בבדיון ובמציאות".
סרטו של הבמאי אבי נשר מ-2023 "גן קופים" מבוסס על מאמר של אשד על הסופר ראובן קריץ שאותו קרא נשר ובהשראתו כתב את תסריט הסרט.
אשד מופיע בסרט בתור עצמו.
ב-2024 יצא לאקרנים סרט הדוקו "רצח במגדל המים" המבוסס על פרשה אמיתית שעליה כתב אשד ומבוסס על רעיון שלו.
אשד, שהוא אחד מיוצרי הסרט, הוא תחקירן הסרט וגם מופיע בו כמרואיין.
על סרט זה היה מועמד לפרס התחקירן הטוב של השנה מטעם פורום הסרטים הדוקומנטריים.
גלגוליה של סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים באמצעי התקשורת המודפסים, עבודת גמר (מ"א), האוניברסיטה העברית בירושלים, 1998.
מדע בדיוני עברי מקורי, ביבליוגרפיה של כלל היצירות העבריות המקוריות של מדע בדיוני מ-1892–1998, 1999.
טרזן בארץ הקודש: גלגוליו של מלך הקופים בשפה העברית, הוצאת טרזן ושות'.
ברוכים הבאים לסטלאג 13 : לתולדות ז'אנר ספרותי על סקס, עינויים ומחנות ריכוז, 2002.
מטרזן ועד זבנג: הסיפור של הספרות הפופולרית העברית, הוצאת בבל, 2002.
הגולם: סיפורו של קומיקס ישראלי (עם אורי פינק), הוצאת מודן, 2003.
קומיקס עברי (קטלוג תערוכה), המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, 2008.
הקומיקס הישראלי: מהצבר ועד גיבור העל - דמויות ומגמות מרכזיות בעלילון העברי 1935-2000, הוצאת כתב, 2022
אלי (אלברט) אפללו (נולד ב-8 בספטמבר 1952) הוא יושב-ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל.
שכיהן כחבר הכנסת ושר העלייה והקליטה מטעם מפלגת קדימה.
נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשנת 1952 ועלה לישראל ב-1962. בתום לימודיו התיכוניים שירת אפללו בצה"ל והשתחרר בדרגת סמל ראשון.
הוא כיהן כחבר מועצת העיר בעפולה וכראש המועצה המקומית מגדל תפן (10 ביולי 2001 – 2003).
נבחר בראשונה לכנסת השש עשרה
ביוני 2004 אסרה ועדת האתיקה של הכנסת על אפללו להשתתף בדיונים הקשורים למשק הדלק, וזאת מפני שבבעלותו מספר תחנות תדלוק.
אפללו זכור בכך, שהוזעק מבית החולים על כסא גלגלים לאחר ניתוח ראש שעבר, כדי להשתתף בהצבעה בקריאה ראשונה על תוכנית ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי (26 באוקטובר 2004).
ב-30 במרץ 2005 מונה לסגן שר התעשייה, המסחר והתעסוקה.
בראשית חודש מאי 2005 הוזכר שמו כמועמד לראשות העיר עפולה, אך בעקבות בקשת ראש הממשלה, אריאל שרון, ושר התמ"ת, אהוד אולמרט, נשאר בתפקידו ולא התמודד לראשות העיר.
בעקבות כך הוא קיבל סמכויות נרחבות במשרד, כולל אחריות מלאה על תחום התעסוקה.
ב-1 בנובמבר 2005 פרסם כתב גלי צה"ל, עמית סגל כי אפללו, יחד עם סגנית שר הפנים, רוחמה אברהם חשודים כי נסעו לארצות הברית, בעת היותם חברים בוועדת הכספים של הכנסת בשנת 2003, במימון ובאירוח מלא של חברת אגרקסקו.
למחרת היום הודיעו שני סגני השרים על השבת הכסף לחברת אגרקסקו.
עם הקמת מפלגת קדימה בנובמבר 2005, פרש אפללו מן הליכוד, והיה מן הגרעין המייסד של המפלגה.
הוא הוצב במקום ה-22 ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, ונבחר מטעמה לכנסת.
מספר חודשים לאחר התפטרותו של יושב ראש הקואליציה, אביגדור יצחקי מתפקיד זה, בעקבות פרסום דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד, מונה אפללו על ידי ראש הממשלה ויו"ר קדימה, אהוד אולמרט, לתפקיד יו"ר הקואליציה במקומו של יצחקי.
ב-14 ביולי 2008 אישרה מליאת הכנסת את מינויו לתפקיד השר לקליטת עלייה, תפקיד בו כיהן עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושתיים בסוף מרץ 2009.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד אפללו בבחירות המקדימות במפלגתו.
הוא שובץ במקום ה-14 ברשימת המפלגה ונבחר מטעמה לכנסת השמונה עשרה, בה היה חבר בוועדת הכלכלה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
ב־23 בדצמבר 2009 הודיע על כוונתו לפרוש מקדימה ולהקים סיעת יחיד, בקשתו לא זכתה לתמיכה בסיעה והוא הודיע כי יישאר בה ויפעל להחלפת לבני.
ביוני 2010 הוצע לאפללו לשמש כיושב ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל.
הוא נעתר להצעה וב-25 בינואר 2012 התפטר מן הכנסת.
ב-2017 נקבע בדו"ח מבקר המדינה כי נפלו פגמים בהתנהלותו בתפקיד.
אפללו מתגורר בעפולה, אב לשלושה ילדים.
אלי ביהם (נולד ב-1960) הוא מדען מחשב, פרופסור מן המניין ודיקן הפקולטה למדעי המחשב לשעבר בטכניון.
בעבודת הדוקטור שלו התרכז בהמצאת ופיתוח הקריפטאנליזה הדיפרנציאלית, בהנחייתו של עדי שמיר.
לאחר פיתוח זה, פיתח ביהם הרחבות לטכניקה זו כמו ניתוח שגיאות דיפרנציאלי והתקפת דיפרנציאלים בלתי אפשריים.
בנעוריו למד בבית הספר למחוננים של אריקה לנדאו באוניברסיטת תל אביב.
עבודותיו של ביהם כוללות תכנון מערכות קריפטוגרפיות כגון סרפנט, שהוגש כמועמד בתחרות בחירת תקן ההצפנה החדש AES והגיע לשלב הסופי, פונקציית הגיבוב טייגר, צופן הזרם רוּ (נכתב: Py) וניתוח חולשות של צופן MMB.
תחום אחר שבו ביהם פעיל הוא שבירת מערכות קריפטוגרפיות.
ביהם שבר יחד עם אחרים את הצפנת Keeloq, את מוד הפעולה CBCM ואת הצפנים ממשפחת A5 ששימשו להצפנת התקשורת הסלולרית בתקן ה-GSM.
ביהם מתמחה בתחום הסייבר במדעי המחשב.
מחקריו הרבים מתמקדים ביישום הרעיונות של קריפטואנליזה דיפרנציאלית ושל קריפטוגרפיה.
ביתר פירוט, מחקריו משמשים בעיקר לאבטחת מידע ותקשורת נתונים תוך כדי חיזוי שעושה שימוש בקלט בפונקציות קריפטוגרפיות כדי לנתח את השפעתו על הפלט.
פרופסור ביהם מציג מסגרת כללית ליישום הרעיונות של קריפטאנליזה דיפרנציאלית.
במסגרת זו מתוארים הבדלים מסוימים במפתח העשויים לגרום לחיזויים בהזרמת המפתח או במצב פנימי.
ניתן להשתמש בהבדלי זרם אלו כדי לנתח את המצב הפנימי של הצופן ולשלוף ממנו מידע ביעילות.
רעיונות אלו מיושמים כדי להזרים צופן של עיצובים שונים, למשל, LFSRs שגודלו רגיל, LFSRs שגודלו לא רגיל כמו A5 / 1, וצופני זרם המבוססים על תמורה, כגון RC4.
בנוסף, פיתח פרופסור ביהם אלגוריתם יעיל לאחזור המפתח הסודי של RC4. מפיתוח אלגוריתם זה עולה כי במקרה של מפתח 40 סיביות, משך זמן אחזור המפתח זעיר ביותר ועומד על 0.02 שניות בלבד, עם הסתברות גבוהה של הצלחה (86.4%).
גם במקרה שהאלגוריתם אינו יכול לאחזר את כל המפתח, הוא יכול לאחזר מידע חלקי על המפתח.
יתרה מזאת, הוא מצא דרך שבה ניתן לפצח את תקן הצפנת נתונים - DES.
תקן זה היה בזמנו הטוב ביותר וידוע בשימוש נרחב עבור יישומים אזרחיים.
הוא פותח ב-IBM ואומץ על ידי הלשכה הלאומית לתקנים באמצע שנות השבעים, ועמד בהצלחה בכל ההתקפות שפורסמו בספרות הפתוחה.
פרופסור ביהם פיתח סוג חדש של מתקפת קריפטואנליזה אשר יכולה לפצח כל גרסה של תקן הצפנת הנתונים (DES) במחשב אישי תוך מספר דקות.
זאת ועוד, פרופסור ביהם פיתח אפשרות למידה של השפעת אלגוריתם key scheduling על כוחו של צופן בלוקים.
כלומר, באמצעות אלגוריתם זה ניתן להפחית 50% ממורכבות החיפוש של DES על ידי התקפת הטקסט הנבחר.
זו למעשה בעיה פתוחה, כלומר שעדיין אין לה פתרון אם ניתן להמיר את התקפת הטקסט הנבחרת בהתקפה בטקסט ידוע.
אלי ביהם נלחם קשות כדי למנוע את יישומו של חוק המאגר הביומטרי, מכיוון שלטענתו חוק זה יפגע בזכויות האזרח הבסיסיות בכך שייתן לכל שוטר ועובד במשרד הפנים את הרשות לקחת את טביעת האצבע של כל אזרח ישראלי ולראות את פרטיו האישיים.
משרד הפנים טוען כי המאגר הביומטרי יהיה מוגן הרבה יותר ממאגרי מידע שונים בארץ, כגון: קופת חולים, צה"ל, מס הכנסה וכו', אך ביהם משוכנע כי כל מאגר מידע הוא "נדיף" וכי אין מאגר המוגן לחלוטין.
לכן, משוכנע כי פרטינו האישיים בסכנה וממליץ על ביטול חוק זה והחלפת תעודות הזהות הקיימות בכרטיס חכם, בלתי ניתן לחיקוי (כפי שעשו מספר מדינות אחרות).
ב-2012 קרא ביהם לציבור להחרים את פיילוט המאגר הביומטרי של משרד הפנים.
הרב אליהו (אלי) בזק (נולד בג' בסיוון התשט"ו, מאי 1955) הוא רב דתי לאומי, מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב צבי ישראל טאו.
נולד בירושלים לשופט יעקב בזק.
בצעירותו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים, לאחר מכן המשיך לישיבת מרכז הרב, שם למד שנים אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, ונחשב לאחד מתלמידיו המובהקים המאוחרים, וכן נחשב לאחד מתלמידיו הגדולים של הרב צבי ישראל טאו.
למד גם בכולל של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
שיעוריו עוסקים בעיקר בספר הכוזרי, בכתבי הרב קוק ושיחות הרב צבי יהודה.
מלמד בישיבת ההסדר ירוחם מאז שנותיה הראשונות וכן בישיבת הר המור בירושלים, בישיבת ההסדר "איילת השחר" באילת, בתלמוד תורה מורשה, ובעבר גם בישיבה הגבוהה בית אל.
בשנת תשנ"ה (1995) התחיל ללמד בישיבת דימונה.
בשנת תש"ס, עם מעבר הישיבה בדימונה למצפה רמון, עבר לירושלים, אך הוא ממשיך להעביר שיעורים בישיבת מצפה רמון.
בשנת תשס"ג (2003) הקים יחד עם הרב ישעיהו דורון את ישיבת לנתיבות ישראל שברובע הנוצרי בעיר העתיקה.
בהמשך התאחדה הישיבה עם ישיבת "חומות ירושלים" בראשות הרב מרדכי נחמני.
פרסם את הספר "מדבר בצדקה" (אילת, תש"ס) – על השואה במשנתו של הרב צבי יהודה קוק.
באייר תש"ע יצא לאור ספר שבו ערוכים שיעוריו על המאמר הראשון בספר הכוזרי, בעריכת הרב אלי פיינסילבר.
שיעוריו מופצים מדי שבוע בדואר אלקטרוני, בידי בנו הרב יצחק בזק.
נשוי לבתיה אביב"י, בתו של העיתונאי אריה אביב"י ואחותו של הרב יוסף אביב"י.
אחיו הם הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות והדיין הרב חיים בזק מצפת.
אחותו היא תמר בזק-רפפורט, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
דודתו היא אסתר בזק שהייתה אישיות מוכרת בנווה דקלים וכן בחבל ימית.
בן דודו הוא הרב אמנון בזק.
בן דוד אחר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה ובבוסטון.
בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נפצע קשה בנו בצלאל בקרבות ברצועת עזה.
אלי אילדיס (נולד ב-26 במאי 1966) הוא מנחה טלוויזיה, שחקן, מדבב ושדרן ספורט ישראלי.
נולד בשם אליהו אילדיז בתל אביב, לאם שעלתה מפולין ולאב שעלה מאורפה שבטורקיה.
כילד שיחק בקבוצות כדורסל, וכדוריד, ובהמשך עסק גם בטניס, פילאטיס, שחייה תחרותית, רכיבה על אופניים ונהיגת מרוצים.
בנערותו למד במגמת פיזיקה בתיכון, והיה פסנתרן בקונסרבטוריון בראשון לציון.
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל.
עד 1991, עת החל לעסוק בתחום התקשורת, היה אילדיס פועל בניין, מדריך בני נוער, נהג מונית וסדרן בתחנת מוניות.
ב-1991 נבחר להיות המגיש הנוסף של מהדורת החדשות המקומיות בחברת הכבלים מת"ב.
כשלוש שנים אחר כך פוטר, ולאחר זמן מה החל לעבוד בטלוויזיה כתחקירן, עוזר הפקה, במאי דוקו, ועוד.
בשנותיו הראשונות בתקשורת היה לאחד ממנחי התוכנית "ספורטי.וי", ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1993-2004. מאז נודע אילדיס בעיקר כמנחה הקבוע של מהדורת "חדשות הספורט" בערוץ הספורט, אותה הוא מנחה מ-1998 ועד היום, כאשר משנת 1999 הוא מנחה לצד מירי נבו.
ב-2005 הנחה את מהדורת החדשות היומית לילדים בערוץ הילדים "חמש וחצי", וכן הנחה את שתי העונות של תוכנית המציאות "סוף הדרך", בערוץ 2.
ב-2006 הנחה את התוכנית "אורי גלר מחפש את היורש" בערוץ 2. במקביל החל להנחות את מגזין הרכב "המופע המוטורי", בערוץ עשר.
בין יולי לספטמבר 2008 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "נקמת המחוננים", בערוץ עשר.
בשנים 2010–2011 הנחה את התוכנית "רישיון ליהנות" לצד חיים כהן, בערוץ 2.
בשנת 2017 החל להנחות לצד מירי נבו את תוכנית המציאות התיעודית "ההחלטה" בערוץ עשר.
בשנת 2019 היה בספיישל VIP, ב"מאסטר שף" בקשת 12.
בשנת 2020 הגיש ברשת 13 את תוכנית האקטואליה "חדשות היום" לצידה של מירי נבו, עד לירידתה מהאוויר בעקבות קיצוצים בערוץ.
מאז 2020 משדר בערוץ הספורט תחרויות ואליפויות שחייה תחרותית מהסבב האירופי/העולמי, בהן נציגים או נציגות מישראל, יחד עם הפרשן ושחיין העבר האולימפי גיא ברנע.
ב-2021 שידר מטעם ערוץ הספורט את תחרויות השחייה של אולימפיאדת טוקיו (2020), יחד עם ברנע.
בשנת 2022 השתתף בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודח השלישי.
בשנת 2011, נבחר לשמש כפרזנטור של רשת האופנה הישראלית "ML Men", לצידה של נעה תשבי.
אילדיס הוא הפרזנטור של חברת האינטרנט "בזק בינלאומי" ביחד עם שלום אסייג.
ב-2004 גילם את מנחה "גול ברשת" בסדרה "אדומות", ובתפקיד עצמו בסדרה "השיר שלנו".
באותה שנה דיבב לעברית בסרט האנימציה "תפוס ת'כריש".
גילם את עצמו/מגיש חדשות גם בסדרות "הפיג'מות" ו"השמינייה", ובתוכנית המערכונים "ארץ נהדרת" בתור עצמו/מראיין.
ב-2019 גילם שדרן ספורט בסרט הקולנוע "פול גז".
ב-2011, דיבב לעברית בסרט האנימציה "מכוניות 2".
ב-2021 שיחק בסרט חדש "העתיד" של הבמאי נועם קפלן.
ב-2024 שיחק בתפקיד אורח בסדרה סברי מרנן.
אילדיס היה נשוי לאשת הטלוויזיה מיקי חיימוביץ', ולהם שני ילדים.
בספטמבר 2017 הודיעו בני הזוג על גירושין לאחר 23 שנות נישואין.
אלי אלטוניו (נולד ב-23 באוקטובר 1979) הוא שחקן, מגיש טלוויזיה ובמאי ישראלי.
אלי אלטוניו נולד בשם אליהו אלטנני והוא בן לפצוע מלחמה מקרב כיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים.
משפחתו ממוצא ספרדי-בולגרי, יווני וטורקי.
העביר את ילדותו ברמלה בה היה חלק מהלהקה העירונית, ובחיפה.
למד במגמת התיאטרון, בבית הספר לאמנויות רון רחובות אצל השחקן התיאטרון והבמאי יצחק פלג, אביה של השחקנית מיקי פלג, והפך לבן טיפוחיו.
בגיל 15 החל ללמוד במרכז לדרמה חינוכית בתל אביב אצל השחקן רונן שמי והמוזיקאי אסף מדמוני.
משם פנה למכינת הנוער בבית הספר למשחק ניסן נתיב למשך שלוש שנים עד גיוסו לצה"ל, שם שירת כתצפיתן-לוחם ביחידת מודיעין באיו"ש ובלבנון.
בתום שירותו הצבאי התקבל ללימודים במסלול המלא בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, והחל להופיע בצוותא בערבי הנונסנס של עמירם גרוס אביו של המפיק אורי גרוס, כחלק מצמד לצד ליאור דובדבני.
כמו כן סיים לימודי קולנוע במנשר לאמנות.
אלטוניו משחק, מביים, ומעביר סדנאות מקצועיות בתחומים: "עבודת שחקן במאי" ו-"משחק מול מצלמה" לשחקנים בוגרי בתי ספר, ושוקד על כתיבת סדרת מתח.
ב-2002, כחודש לפני תחילת לימודיו ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב", לוהק על ידי המלהקות אורית אזולאי ואסתר קלינג, לסרטו של הבמאי אורי ענבר בית"ר פרובאנס בתפקיד שוקי דלויה.
לאחריו לוהק לדרמת הטלוויזיה "בכורה" של הבמאי והיוצר חגי לוי – בתפקיד אסי בהשתתפות ריקי בליך, קרן מור ודן תורן.
ב-2003 שיחק ב"חצאית דמעות" של הבמאית תמר ירום – סרט שזכה בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה 2003. במקביל להקמת ערוץ 10 הנחה את רצועת הנוער היומית באזז בבימוים של אהרון קפלן והבמאי רני סער.
ב-2005 שיחק בסדרה "פיק אפ", בבימויו של עופר ויצמן.
הצטרף לעונתה השנייה של סדרת הדרמה "מעורב ירושלמי", בבימוים של שי כנות וינקול גולדווסר, בתפקיד פאבלו, חייל בודד מארגנטינה.
בנוסף השתתף ב"אבנים", סרטו של הבמאי הצרפתי רפאל נדג'ארי – שהיה מועמד בפסטיבל קאן 2006 לפרס הסרט והבימוי.
ב-2005 שיחק בסרט "במרחק נגיעה" של הבמאי רוני ניניו, בסרט "ריקי ריקי" של הבמאי איתן ענר, בתפקיד רמון, ובדרמת הטלוויזיה "במבי קופצת למים", גם היא בבימוי איתן ענר.
ב-2006 הופיע בדרמה היומית "השיר שלנו" בעונות 3–4, בתפקיד ציון מימון.
שיחק ב"ירח של זאבים", סרטו של שי כנות על פי תסריט של גודיס שניידר, לצד אילנה ברקוביץ' ולירון לבו.
באותה שנה שיחק ב"מחילות" בתפקיד דרור, ובסדרת הנעורים "ראש גדול" כאסף כהן, עבריין שמנסה לחזור לדרך הישר.
ב-2007 שיחק ב"תנועה מגונה", סרטו של צחי גראד, בתפקיד ראנם.
באותה שנה השתתף בעונה נוספת של הסדרה "ראש גדול".
כן שיחק בסרט "בופור" של הבמאי יוסף סידר, בתפקיד הסמל – אושרי.
ב-2008 שיחק ב"המקום", בתפקיד אורן.
באותה שנה שיחק ב"בובות", דרמה יומית ל-HOT בבימויו של שי קפון, בתפקיד תומר נאמן.
ב-2009 שיחק ב"על קצות האצבעות" בתפקיד אסי.
באותה שנה שיחק ב"פולישוק", בתפקיד הכתב הפוליטי אקי בוקופטר.
ב-2010 שיחק ב"פרדייס קרוז", סרטו של מתן גוגנהיים, בתפקיד בינדר.
ב-2011 שיחק ב"טור אחד לחלום", בבימויו של אלון שרביט, בתפקיד דני.באותה שנה שיחק בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס", של הבמאי והתסריטאי אמיר מן, בתפקיד דני בביוף.
ב-2013 שיחק בתפקיד סוכן המועצה בסדרה "השמינייה".
בשנים 2013–2016 למד תסריטאות במרכז לסדנאות הבמה אצל התסריטאי אסף ציפור.
ב-2015 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "כוכב הצפון", בתפקיד יואב.
ב-2018 שיחק בסרטו של יעקב גולדווסר, "שרוכים" וגם בסדרה "אוטונומיות".
ב-2023 השתתף בעונה השנייה של הדרמה "השוטרים".
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה הוא משחק בתפקיד ירון ניסים.
"בשפל" / מקסים גורקי בתפקיד סאטין, בימוי יעקב נאמן
"קרום" / חנוך לוין בתפקיד תוגתי, בימוי שמעון מימרן
"שבת ראשון שני" / אדוארדו דה פיליפו בתפקיד רוקו / קטיאלו, בימוי שלום שמואלוב
"המתאבד" /ניקולאי ארדמן בתפקיד אלכסנדר, בימוי מישה לוריה
"המכונה" / אלמר רייס בתפקיד צ'ארלס והמלאך, בימוי צחי גראד
"דואט על הספה"/ מארק קאמולטי בתפקיד ויקטור, בימוי מיכאל טפליצקי
זוכה מלגת קרן שרת אמריקה-ישראל לאמנות ותרבות, בימוי: "הנעלם" סרט (27 דק') להפקת "המכונה" / אלמר רייס.
מונטאז' סרט קצר - מנשר לאמנות - שנה ב'
ויזה כא"ל – הובלת קמפיין "ויזה לצעירים" 2002.
פלאפון אסקייפ – קמפיין יחד עם עוז זהבי 2004.
מועמדויות ופסטיבלים בינלאומיים: "בופור" / יוסף סידר (ישראל) – טקס פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית 2008 - מועמדות לפרסה סרט הזר הטוב ביותר.
"בופור" / יוסף סידר (ישראל) – פסטיבל ברלין 2007 – "דב הכסף" פרס הבימוי הטוב ביותר.
"אבנים" / רפאל נדג'ארי (ישראל-צרפת) – פסטיבל קאן 2006 – מועמדות לפרס הסרט והבימוי.
"חצאית דמעות" / תמר ירום – פרס הדרמה הטובה ביותר פסטיבל חיפה 2003
אליזבת שרה (אלי) אמלינג (בהולנדית: Elisabeth Sara (Elly) Ameling; נולדה ב-8 בפברואר 1933) היא זמרת סופרן הולנדית.
אמלינג, ילידת רוטרדם, למדה אצל בודי ראפ ופייר ברנאק.
הקריירה שלה החלה כשזכתה בפרס הראשון בתחרות ווקאלית בהולנד בשנת 1956 ובתחרות הבינלאומית "דה מוזיק" בז'נבה, שווייץ, 1958.
את הקריירה שלה פיתחה בעיקר כזמרת קונצרטים ולידר, עם גיחות מזדמנות לאופרה.
מוניטין בינלאומיים עשתה לה ברסיטלים של שירים צרפתיים וגרמניים ובכשרונה יוצא הדופן לפרשנות מוזיקלית.
אלי אמלינג מצליחה בה במידה במוזיקה קאמרית ותזמורתית, באופרות ובאורטוריות.
הרסיטל הראשון שלה בארצות הברית התקיים במרכז לינקולן בניו יורק ב-1968 והופעתה הראשונה באופרה באמריקה הייתה בתפקיד איליה ב"אידומניאו" של מוצרט, בשנת 1974 בוושינגטון.
יצירות בנות זמננו, בעיקר משל בני ארצה, ברטוס ואן ליר ורוברט הפנר, תופסות אף הן מקום ברפרטואר הגדול שלה.
אמלינג הקליטה יותר מ-150 אלבומים וזכתה בפרסי תקליטים רבים.
תואר אבירות מטעם ממשלת הולנד על שירותיה למוזיקה.
אלטרץ נולד ב-1947 לאלברט ומרי, בסרייבו (אז חלק מיוגוסלביה, כיום בבוסניה).
הוא עלה לישראל עם הוריו בשנת 1948 ומאז גר כל חייו בירושלים.
למד בבית הספר היסודי בקיבוץ רמת רחל, והמשיך את לימודיו בתיכון אורט.
אלטרץ היה אמן אוטודידקט והשתמש בטכניקות שונות של רישום ושל צבע, וביצע עבודות מקוריות ביותר במתכת, גבס ואבן.
אביו, הצייר אלברט אלטרץ (1910–2008), היה שייך לאסכולה הנאיבית, אך בנו שינה סגנונות וטכניקות תוך חיפוש מתמיד ובהתאם ל"תקופות" שונות בחייו.
בשנות ה-70 החזיק בסטודיו בחוצות היוצר בירושלים, בו הציג ומכר רבות מעבודותיו, בהמשך הציג מספר פעמים בגלריה אנגל הירושלמית וכן בבית האמנים בירושלים.
בד בבד עם עבודתו על פסליו וציוריו, וכן יצירת אמנות שימושית מקורית (יודאיקה), פתח בשנת 1987 משתלה בשכונת מגוריו, בקעה, בדרום ירושלים.
ב-21 באוקטובר 1990 נרצח בפיגוע בשכונת בקעה על ידי עומר סלאח אבו סירחאן, מחבל ערבי שהגיע לשכונת מגוריו ודקר למוות אותו ועוד שניים מתושבי השכונה, והשוטר צ'רלי שלוש.
אלטרץ נטמן בבית העלמין בהר המנוחות.
הותיר אחריו את הוריו, רעייתו, נעמי אלטרץ לבית מילר, ושני בנים קטנים.
בחקירתו אמר המחבל כי ביקש לנקום את מותם של 17 ערבים במהומות הר הבית שבועיים קודם.
הוא נשפט ונידון לשלושה מאסרי עולם ובית משפחתו נהרס.
המחבל שוחרר לאחר 21 שנה במסגרת "עסקת שליט".
סמוך למקום הירצחו של אלטרץ, ברחוב גדעון פינת רחוב אפרים, הוקם גלעד לזכרו.
על יד הגלעד מונצחים גם שני הנרצחים האחרים בפיגוע.
במלאת שנה למותו, הוצגה בבית האמנים בירושלים תערוכת יחיד לזכרו עם יצירותיו.
גם יצא ספר עם יצירותיו.
בשנת 2011 הוצגה בבית שמואל בירושלים התערוכה "מעשה בראשית", שכללה תמונות שציירו אלי ואביו אלברט.
באוגוסט 2024 הוצגה במוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה התערוכה "שנינו ביחד וכל אחד לחוד", שכללה (כמו התערוכה הקודמת) תמונות שציירו אלי ואביו.
אלי אלעזרא (נולד בירושלים ב-24 בנובמבר 1960) הוא שחקן פוקר מקצועני ואיש עסקים ישראלי-אמריקאי המתגורר בלאס וגאס שבארצות הברית.
אלעזרא נמנה עם הצמרת העולמית של שחקני הפוקר ואף זכה בחמישה צמידים באליפות העולם בפוקר ובתואר אחד של ה-World Poker Tour.
בשנת 2021 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
צולם בתוכניות רבות המשדרות משחקי פוקר בטלוויזיה האמריקנית.
בהגיעו לגיל גיוס עשה מאמצים מרובים להתגייס לשירות קרבי על אף שרצו לשבצו בתחילה לשירות טכני בחיל האוויר, סירב בתוקף וריצה בשל כך עונש מחבוש אך לבסוף שובץ בחטיבת גולני, בסיירת גולני ואף שימש שם כקצין.
בסוף שירותו הצבאי נפצע במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר המלחמה ובעוד הוא מתאושש מהפציעה שמע על הזדמנות לעבודה בסירות דיג באלסקה ושם נחשף לעולם הפוקר.
הוא היה נוסע ללאס ווגאס בסופי שבוע להתחכך בשחקני הפוקר הגדולים בעולם, ולדבריו בדרך כלל הפסיד להם אולם עם הזמן התמקצע ונכנס לחבורה מצומצמת של מומחי פוקר שלעיתים שיחקו על סכומים גדולים במיוחד.
על אף הצלחתו הרבה בטורנירים, אלעזרא מתמקד בעיקר במשחקי מזומן (Cash Games) בסכומים גבוהים.
הוא שחקן קבוע ב"משחק הגדול" (The Big Game) במלון בלאג'יו בלאס וגאס, בו משחקים השחקנים על מאות אלפי דולרים ואף יותר מכך.
בראיונות שנערכו עמו העיד אלעזרא כי פעם הפסיד מיליון ושלוש מאות אלף דולר בלילה אחד של פוקר במרתון משחקים שנמשך שלושים שעות.
בראיון נוסף ב-2016 סיפר כי הרווח הגדול ביותר שעשה הוא כמיליון ושמונה מאות אלף דולר במרתון משחקים שנמשך שמונה שעות.
תרם כ-50,000 דולר מזכיותיו בפוקר לטובת הקמת חדר כושר ליחידה הצבאית שבה שירת.
נכון לשנת 2008, הסכום הכולל של זכיותיו בטורנירים חיים עולה על 1.8 מיליון דולר ובנוסף לכך זכה אלעזרא במיליוני דולרים נוספים במשחקי מזומן.
הוא הופיע בתוכניות פוקר רבות בטלוויזיה האמריקאית ובהן High Stakes Poker של רשת GSN ו-National Heads-Up Poker Championship של רשת NBC.
ב-2017 יצא בהוצאת כנרת ספר אוטוביוגרפי על אלעזרא בעריכתם של מתן קרקוב ויואב רונאל; הספר נקרא "אגדת פוקר - סיפור חייו של אלוף עולם בפוקר".
ב-2021 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
מלבד עיסוקיו כשחקן פוקר, אלעזרא מחזיק בבעלותו רשת חנויות בעיר לאס וגאס, והוא אב לחמישה ילדים.
נכון ליולי 2022, אלעזרא זכה בסך של כ-5.3 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.7 מיליון דולר בסבב אליפות העולם (WSOP) וכ-1.2 מיליון דולר ב-WPT.
אלי בורובסקי (27 במאי 1913 - 14 בינואר 2003) הוא מקים מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
בורובסקי, נולד בוורשה, למשפחה חסידית.
הוא נסע לברלין ללמוד פילוסופיה, אולם באווירה שלאחר עליית הנאצים בחר לעבור לפירנצה בה למד בסמינר לרבנים ונתוודע לעולם האמנות.
בהמשך עבר לרומא וממנה לצרפת ולשווייץ.
התגייס לדיוויזיה הפולנית בצבא צרפת, ובה לחם בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר השואה חי בקנדה ובשווייץ, היה מומחה לחקר כתבי יד עתיקים, ובעל אוסף עתיקות מהגדולים בעולם.
בשנת 1992 ייסד בירושלים את מוזיאון ארצות המקרא, המתבסס על אוספו האישי.
ב-2003 מת בביתו בירושלים, והובא למנוחות בבית העלמין ארץ החיים בבית שמש.
אלי איל (אליהו פיינגרש; 19 ביולי 1923 – 5 ביוני 2009) היה מראשוני אנשי מחלקת הטיס של הפלמ"ח וטייסי חיל האוויר, ומפקד טייסת.
אליהו פיינגרש נולד בעיירה צֶלֶה (celle) שברפובליקת ויימאר (במאה ה-21, בסקסוניה התחתונה שבגרמניה), ילד שמיני במשפחה בת שתים-עשרה נפשות.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, והגיע לקיבוץ שריד, שם למד וקיבל את הכשרתו.
הוריו, שלוש אחיותיו ואחיו הצעיר נספו בשואה.
יתר אחיו עלו לארץ ישראל ולחמו כחיילים עבריים בצבא הבריטי כנגד הגרמנים.
בשנת 1941 התגייס לפלמ"ח, ושירת במחלקת הגלבוע בפלוגה א'.
כמקלען השתתף בפיצוץ המכ"ם בסידנא עלי.
בנוסף עסק בצילומי אוויר של מטרות בריטיות וערביות.
כן לקח חלק באבטחת יישובים, בהורדת מעפילים ובעשייה חבלנית – ב"ליל הגשרים".
היה מראשוני אנשי מחלקת הטיס של הפלמ"ח.
באביב 1948 הטיס מטוסי אוסטר במשימות שונות בעיקר לנגב.
היה ממקימי טייסת הנגב יחד עם עזר ויצמן וכאשר זה יצא לצ'כוסלובקיה קיבל את הפיקוד על הטייסת.
עבר בין יישובי הנגב והקים תשתית ראשונה למנחתים עבור מטוסי האוסטר.
בזכות אומץ ליבו תרם רבות לעמידתו של קיבוץ כפר דרום במצור הארוך עליו.
במרץ 1948 נחת בתוך קיבוץ יד מרדכי כאשר הביא אליו את גרשון דובנבוים והמריא עם יולדת מאחוריו.
ב-19 במאי המריא לטיסת מודיעין מעל לקיבוץ יד מרדכי כאשר מתחתיו עברו מטוסי ספיטפייר מצריים.
אחד מהם איתר אותו וניסה להפילו אך כשל.
ייסד מחדש את הטייסת במנחת דורות ממנו פעל עד סוף המלחמה.
משהוקם צה"ל שירת כטייס בחיל האוויר.
הוא עסק בתפקידים שהיו כרוכים בטיסה, במערך הפיקודי ובמערך ההדרכה, בצבא סדיר ובקבע.
במילואים שרת במשך ארבעים שנה.
שימש כמפקד הטייסת הראשון בחיל האוויר.
הוא היה מפקד טייסת א' מדצמבר 1947, תפקיד שלו נבחר בבחירות דמוקרטיות על ידי חבריו הטייסים.
הוא לחם במסגרת הטייסת במהלך כל מלחמת העצמאות.
בשנת 1953 השתחרר מצה"ל ובשנת 1956 חזר לשירות סדיר.
איל פיקד על שבע טייסות בחיל האוויר, במטוסי ספיטפייר, מוסטנג, מוסקיטו ומטאור, על בית הספר לקצינים של החיל וכן על בסיס שדה דב בתל אביב (אוקטובר 1963 - פברואר 1965).
לפני מלחמת סיני ביצע טיסות צילום במסגרת טייסת 115 ולחם במלחמה, היה יועץ במחלקת מבצעים של חיל האוויר האתיופי, טס ולחם בטייסת הפוגות במלחמת ששת הימים, כסגן-אלוף במילואים.
במלחמה זו פיקד על רביעיית פוגות שתקפו עמדות ומטרות ירדניות בגזרת ירושלים.
עשה שירות מילואים באית"ן – היחידה לאיתור נעדרים, וכן היה מדריך טיסה אזרחי בבית הספר לטיס בחיל האוויר.
בין השנים 1972–1974, שימש איל כמזכיר הפדרציה הציונית באירופה וישב בציריך.
עבד כעיתונאי ופרשן צבאי, כתב ב"על המשמר" ובבטאון חיל האוויר.
בשנותיו האחרונות היה גם חוקר היסטוריה עצמאי בתחומים של לוחמה אווירית ותקופת בית שני.
שיחק טניס יותר מ-50 שנה והיה זקן שחקני הטניס בישראל במשך שנים רבות.
השתתף כשחקן טניס בכל משחקי המכביה שנערכו בארץ.
לאחר מותו, במכבייה ה-18 ב-2009, הוענקה לו מדליית זהב ותעודת הצטיינות.
סיים את לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה הפתוחה בגיל 80. בגיל 85, אף על פי שחלה במחלה קשה, סיים ב-2009 בהצטיינות לימודי תואר שני בחוג ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
אלי איל, תושב רמת השרון, היה נשוי לפנינה לבית רובינשטיין ואב לשלושה ילדים.
בנו מסד שרת בחיל האוויר כנווט פנטום.
נפטר ב-5 ביוני 2009 ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
אלי אמיתי (נולד ב-26 באפריל 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בצבא כיהן בין היתר כמפקד יק"ל, כמפקד חטיבת הנח"ל, כמפקד אוגדה 370 וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
בשנים 2002–2011 כיהן כמנכ"ל רשות הטבע והגנים.
אמיתי נולד וגדל במושב מגדים בשם אליהו אמסלם, כבן למשפחה מסורתית יוצאת מרוקו.
בשנת 1976 עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אמיתי מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר קורס קצינים שירת במגוון תפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים ובהם כמפקד מחלקה, כקצין מבצעים גדודי וכמפקד פלוגה.
אמיתי היה גם סגן מפקד גדוד 890, ולחם במבצע שלום הגליל למן הנחיתה מן הים בשפך אל-אוואלי ועד מבואות ביירות.
בעת ששימש כסגנו של המג"ד, משה יעלון, נפצע בהיתקלות בלבנון.
לבקשת נחמיה תמרי, שמונה למח"ט הנח"ל, אמיתי הצטרף לחטיבה בתפקיד מפקד גדוד 932 ושירת בין השנים 1984–1985. תפקידו הבא היה למפקד גדוד 50 של חטיבת הצנחנים, עליו פיקד בשנים 1985–1986. כאלוף-משנה פיקד על חטיבת החרמון, על החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון ועל חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים.
בשנת 1994 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, תפקיד בו כיהן עד תחילת 1996.
ביוני אותה שנה קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור ללבנון.
אמיתי פיקד על היק"ל עד פברואר 1998, תקופה שהתאפיינה בלחימה קשה מול ארגון החזבאללה ושני אסונות שפקדו את כוחות צה"ל בגזרה, אסון המסוקים ואסון השייטת, כמו גם ניסיון של חזבאללה להתנקש בחייו.
לאחר מכן מונה למפקד אוגדה 370. ביולי 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים.
בפברואר 1999 נהרג מחליפו בתפקיד, ארז גרשטיין, ממטען צד שהתפוצץ ליד השיירה שבה נסע.
אמיתי, שהתאושש בינתיים מפציעתו, נקרא על ידי הרמטכ"ל, שאול מופז, לשוב לפקד על היק"ל כממלא מקומו.
בתפקידו האחרון בצה"ל עמד אמיתי בראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2002 מונה למנכ"ל רשות הטבע והגנים וב-2007 הוארכה כהונתו לקדנציה נוספת של חמש שנים.
בחודש פברואר 2011 ביקש השר להגנת הסביבה גלעד ארדן להדיחו מתפקידו בטענות על ניהול כושל בנושאי תכנון ובנייה ואי שיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים.
בפשרה שהושגה סוכם כי יתפטר כעבור חמישה חודשים, ובחודש יולי 2011 סיים את תפקידו.
ביוני 2015 התמנה למנהל כפר הנוער גלים ובשנת 2017 פרש מתפקידו.
אמיתי בוגר תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בלימודי ביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
אלי אלאלוף (17 בפברואר 1945, ד' באדר ה'תש"ה – 8 בפברואר 2026, כ"א בשבט תשפ"ו) היה חבר הכנסת, שכיהן כיו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בכנסת העשרים מטעם מפלגת כולנו.
ניהל את קרן רש"י, וזכה בפרס ישראל על מפעל חיים לשנת ה'תשע"א.
אלאלוף נולד בפאס שבמרוקו למשפחה מרובת ילדים.
אביו נפטר כשהיה בן ארבע.
למד בבית הספר העברי "אליאנס" והיה פעיל בתנועות הצופים ודג'ג'.
בצעירותו הגיע לשנה בישראל במסגרת תוכנית של תנועת "איחוד הבונים" ולאחר מכן חזר למרוקו ועבד בקזבלנקה בבית יתומים יהודי.
בשנת 1967 עלה לישראל עם תנועת "עודד".
למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית (1968–1972) ובתקופת לימודיו הדריך קבוצות נוער דובר צרפתית שהגיעו לישראל במסגרת פעילות ההסתדרות הציונית.
משנת 1968 היה במשך עשר שנים מנהל היחידה לנוער דובר צרפתית של ההסתדרות הציונית.
במקביל התגייס לצה"ל במסגרת התנדבותית לעולים, ושירת בחיל התותחנים.
בשנים 1978–1981 שימש כעוזר במשרדו של השר יגאל ידין ולקח חלק בפרויקט שיקום שכונות.
לאחר מכן היה עובד הסוכנות היהודית, תחילה כמנכ"ל החברה להתחדשות ולפיתוח ומאוחר יותר כיהן כמנהל מרחב הדרום של המחלקה להתחדשות ולפיתוח.
בשנת 1989 נבחר למועצת העיר באר שבע מטעם רשימת "יד - תנופה לבאר-שבע", וכיהן בה עד 1992.
בשנים 1992–1995 היה שליח קרן היסוד בשווייץ.
עם חזרתו לארץ מונה למנהל קרן רש"י ובשנת 1999 לקח חלק באיחוד הקרן עם הקרן המאוחדת ומונה למנכ"ל הקרן המשותפת - קרן סאקט"א-רש"י.
שימש בתפקיד זה עד לאוקטובר 2012. מענק הפרישה שקיבל מן הקרן ב-2013 עמד על 4.8 מיליון ש"ח.
קיבל אזרחות כבוד בערים שונות בישראל ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון ומהטכניון.
בשנת 2004 זכה באות יקיר באר שבע ובשנת 2006 נמנה עם משיאי המשואות בטקס יום העצמאות הממלכתי.
בשנת 2011 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים לתרומה מיוחדת לחברה.
בשנת 2013 מונה לעמוד בראש ועדת אלאלוף למלחמה בעוני בישראל, במבוא לדו"ח הוועדה כתב אלאלוף:
בדצמבר 2014, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף אלאלוף למפלגת כולנו בראשות משה כחלון והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת.
במרץ 2015 הושבע לכנסת העשרים, והחל לשמש כיו"ר ועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
היה פעיל בולט בעניין הבאתם ארצה של בני הפלשמורה.
בדיון בוועדת ביקורת המדינה בעניינם האשים אלאלוף את הממשלה בגזענות, שלדבריו מעכבת את העלאתם לישראל.
יחד עם חברי הכנסת איל בן ראובן ועבד אל-חכים חאג' יחיא הקים 'צוות משימה פרלמנטרי' בלתי פורמלי לטיפול בסוגיית תאונות העבודה המרובות בענף הבנייה שעלו לשיח הציבורי.
יחדיו יזמו השלושה שורה של מהלכי חקיקה - בהם חוק הקובע כי אתרי בנייה שבהם אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בנייה גדולים, חוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד.
השלושה יזמו גם שורה של דיונים בנושא בכנסת ואף יצאו לסיורי פתע משותפים באתרי בנייה ברחבי ישראל.
ב-27 בינואר 2018 הודיע אלאלוף שלא ימשיך לקדנציה נוספת בכנסת, וכי יפרוש מהחיים הפוליטיים עם פיזורה של הכנסת.
אלאלוף היה נשוי לג'יזל (ג'ני) אלאלוף שכיהנה כסגנית היועץ המשפטי בסניף המוסד לביטוח לאומי בבאר שבע.
בני הזוג הורים לבן, ישי.
אלי וג'יזל התגוררו במשך שנים רבות בבאר שבע.
בערוב ימיו עברו להתגורר באשדוד.
אלאלוף נפטר ב-8 בפברואר 2026, מספר ימים לפני שמלאו לו 81. הוא נקבר בבית העלמין באשדוד.
אלי ביז'אווי (Eli Bijaoui; נולד ב-24 באוקטובר 1978) הוא מתרגם, במאי תיאטרון ותסריטאי ישראלי; זוכה פרס התיאטרון למתרגם השנה 2015, 2016 ו-2017, פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2020 ופרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית העברית לשנת 2022. זוכה עיטור אביר מסדר הדקלים על פועלו התרבותי מטעם ממשלת צרפת לשנת 2025.
אלי ביז'אווי נולד וגדל ברמת אביב.
הוא הבכור מבין שלושה ילדים.
אמו, סילביה פוגל-ביז'אווי, במקור מצרפת, היא פרופסור לסוציולוגיה ואביו, אילן ביז'אווי, יליד תוניסיה, הוא דוקטור לכלכלה.
למד בתיכון "אליאנס" במגמה הספרותית.
בנערותו היה חבר בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'" ובמהלך שירותו הצבאי יצר עם המוזיקאי עמית צח, עיבוד מוזיקלי לאדיפוס של סופוקלס ("משפט האלים").
ההפקה עלתה בפסטיבל עכו 2000 בבימויו של צדי צרפתי וזכתה לארבעה ציונים לשבח: ביניהם על הלברית (לביז'אווי) ועל המוזיקה (לצח).
ביז'אווי למד בימוי והוראת תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים, ובמקביל עשה את צעדיו הראשונים כבמאי ומתרגם ב"בית-צבי", בעידודו של גרי בילו.
תרגומו הראשון לתיאטרון היה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" של ז'אן ז'ירודו, בבימויו של עידו ריקלין בתיאטרון הספרייה (2001).
במסגרת זו גם ביים לראשונה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר (2004).
במסגרת "בית צבי" תרגם וביים ביז'אווי מגוון מחזות, מחזות זמר וערבים מוזיקליים.
ביניהם תרגם וביים את המחזמר "תשוקה" של סטיבן סונדהיים (2006), הפקה עליה נכתבה ביקורת נלהבת ב-'SONDHEIM REVIEW', כתב העת הרשמי של סונדהיים היוצא לאור בניו יורק.
במסגרת "בית צבי" עיבד וביים ביז'אווי גם את "פיאף" של פאם ג'יימס.
ההפקה עשתה דרכה לתיאטרון באר שבע והפכה לאחת ההצגות המצליחות בתולדותיו ולראשונה שטסה להופיע מטעמו מחוץ לישראל.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי כ"העלאה המחודשת הטובה ביותר" ויונית טובי, שגילמה את פיאף, זכתה על משחקה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2009.
ביז'אווי תרגם מגוון יצירות מאנגלית ומצרפתית בהם קלאסיקה ("רומיאו ויוליה" של שייקספיר ו"בית ספר לנשים" של מולייר) קלאסיקה מודרנית ("בדלתיים סגורות") מחזות זמר ('קברט', 'אוליבר!', 'היפה והחיה', 'סיפור הפרברים') מחזאות עכשווית ועשרות שירים ופזמונים.
כתב את התסריט ל"בננות", סרטו של הבמאי איתן פוקס, שיצא לאקרנים במרץ 2013.
זכה בפרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות ע"ש עדה בן נחום לשנת 2014 על תרגומו למחזה "טרטיף או המתחזה" מאת מולייר.
כבמאי, "פיאף", ההצגה הראשונה שביים בתיאטרון רפרטוארי, הייתה למצליחה בתולדות תיאטרון באר שבע, כשהוצגה מעל ל-250 פעמים וזכתה בפרס התיאטרון לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2010.
ב-2014 כתב מחזה ילדים ראשון, "אריה הספרייה", על פי ספרה של מישל קנודסן.
המחזה זכה לשבחי הביקורת והוצג בהצלחה ברצף משנת 2014 בתיאטרון ה"מדיאטק".
בשנת 2017 חבר למנהלו האמנותי של התיאטרון הלאומי הצרפתי "Théâtre National", המחזאי והבמאי וג'די מועווד, לפרויקט הרב לאומי "Tous des oiseaux", כאמון על העברית במחזה בו ביקש המחזאי הלבנוני-קנדי לגעת לראשונה גם ב'סבל של האויב' ואי לכך להישאר נאמן לשפות המקור של הדמויות (אנגלית, גרמנית, עברית וערבית).
לפרויקט שותפים יוצרים ושחקנים מצרפת, קנדה, סוריה, ישראל, שווייץ, גרמניה, יוון ועד.
ההצגה זכתה, לצד שבחי הקהל והביקורת, גם בפרס איגוד המבקרים הצרפתי ומציגה עד היום בצרפת וברחבי העולם בגרסתה המקורית ובגרסאות שנוצרו בעקבותיה בגרמניה, קנדה, אוסטריה, ספרד ועוד.
בשנת 2020 זכה בפרס רוזנבלום לאומניות הבמה על תרומתו לתחום תרגום מחזאות בינלאומית וחשיפתה לקהל הישראלי.
במהלך 2021 עסק בצמד פרויקטים מוזיקליים שבמרכזם החיבור בין העברית לקלאסיקה: האחד לילדים, נוסח עברי חדש ל"פטר והזאב" בביצוע ציפי שביט והסימפונית ראשון לציון בניצוחו של דן אטינגר, והאחר למבוגרים: עיבוד של "רומיאו ויוליה" לקונצרט תיאטרוני בביצוע שחקני תיאטרון הבימה ונגני התזמורת הפילהרמונית, בניצוחו של להב שני.
ב־2022 לקח חלק ב"תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות" לקידום תרבות עשירה ומגוונת, עמוקה ומחברת, בישראל ובעם היהודי.
באותה שנה זכה בפרס היצירה למתרגמים במסגרת פרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית.