tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשונה משאר המדינות הצלבניות אשר שכנו לחופיו של הים התיכון, הייתה רוזנות אדסה חסרת מוצא לים.
העדר הגישה לנתיבי התחבורה הימיים היה רק אחד הסממנים לבידודה של הרוזנות.
מאז היווסדה הייתה הרוזנות מנותקת מהלך הרוח בשאר המדינות הצלבניות, והיחסים בינה לבין שכנתה הקרובה נסיכות אנטיוכיה היו לרוב פושרים ביותר.
גם מיקומה הגאוגרפי של הרוזנות לא תרם לקרבתה אל שאר המדינות: מרבית הרוזנות, ובכלל זה עיר הבירה, נמצאה מזרחית לנהר הפרת, ובכך הייתה מנותקת הלכה למעשה משאר האזורים בהם שלטו הצלבנים.
חלקיה של הרוזנות אשר נמצאו מערבית לנהר הפרת נוהלו כאוטונומיה עצמאית מהמבצר הצלבני בטילבסאר (Tilbeşar).
בשנת 1098 בשעה שצבא הצלבנים עשה את דרכו לעבר ירושלים כחלק ממסע הצלב הראשון, פרשו ממנו אציל ממוצא צרפתי בשם בלדווין (לימים יהפוך לבלדווין הראשון, מלך ירושלים), ועמו מספר אצילים נוספים מקרב הכוחות הצלבנים שנעו מאסיה הקטנה דרומה לכיוון אנטיוכיה וירושלים.
בלדווין ומרעיו פנו לכיוון קיליקיה, ככל הנראה במטרה לכבוש שטחים באסיה הקטנה, שם יקימו טריטוריות עצמאיות משלהם.
לא ידוע האם הייתה זו כוונתו של בלדווין עצמו, אולם ידוע בוודאות כי עמיתו טנקרד פרש מצבא הצלבנים למטרה זו בדיוק.
טורוס, שהיה יווני-אורתודוקסי בהשקפתו הדתית, היה שקוע בסכסוך מתמשך עם נתיניו הארמנים, וזמן קצר לאחר שאימץ את בלדווין כיורשו נרצח ב-9 במרץ 1098 בידי מתנגדיו.
לא ידוע האם ידו של בלדווין הייתה מעורבת ברצח, אולם מיד לאחריו קיבל בלדווין את העיר לידיו, הכתיר את עצמו כרוזן אדסה וייסד בצעד זה את הרוזנות.
רוזנות אדסה עברה לידי דודנו של בלדווין, בלדווין מבורק, ועמו שלט ז'וסלין דה קורטניי, אדון העיר טילבסאר (אז "טורבסל") אשר על הפרת, ששימש כמושל בפועל על מערב הרוזנות והמגן עליה מפני התקפות הסלג'וקים הטורקים.
הארמנים אהדו לרוב את השליטים הפרנקים וראו בהם משחררים, האחרונים גמלו להם על כך ומינו אותם לעמדות בכירות בשלטון ולארמנים הייתה השפעה רבה על הפוליטיקה המקומית.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון באדסה היה בלדווין השני מעורב היטב בנעשה בזירה הפוליטית של ארצות צפון סוריה ואסיה הקטנה.
הוא עזר לגייס את הכופר לשחרורו של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, מידי הטורקים הדנישמנדים בשנת 1103, ויחד עם אנטיוכיה תקף את צבא האימפריה הביזנטית בקליקיה בשנת 1104.
מאוחר יותר באותה השנה הותקפה אדסה בידי שליטיה המוסלמים של העיר מוסול (בעיראק של ימינו), התקפה בה נפלו בלדווין השני וז'וסלין בשבי לאחר המפלה שנחלו בקרב חרן.
בשנת 1110 תקפו שליטי מוסול בשנית, והפעם הצליחו לכבוש את מרבית שטחי הרוזנות שממזרח לנהר הפרת.
גם בהתקפה זו לא נפגעה העיר אדסה עצמה, וזאת מפני שהמוסלמים ביכרו לחזק את שליטתם על נתיניהם מאשר לקבל תחת ידיהם נתינים חדשים בני לאום שונה אשר עלולים לערער את יציבות השלטון.
בשנת 1118, עם מותו של בלדווין הראשון, הוכתר בלדווין השני כמלך ממלכת ירושלים, ואת מקומו כרוזן אדסה ירש שותפו לשלטון, ז'וסלין.
בשנת 1122 נפל ז'וסלין בשנית בשבי המוסלמי, וכאשר חש בלדווין השני להצילו הוא נתפס ונשבה אף הוא, מותיר בכך את ממלכת ירושלים ללא שליט.
ז'וסלין, שהשכיל לברוח מידי שוביו ב־1123, דאג לשחרור חברו בשנה שלאחר מכן.
ניתן אם כן לסכם את יחסי הרוזנות עם שכניה המוסלמים כיחסי איבה עדינה.
איזון עדין זה נשמר בשנותיה הראשונות של הרוזנות, אולם כשהחריפו הקרבות של הצלבנים במוסלמים בגזרת ארץ ישראל, השפיע הדבר גם על המצב באדסה כך שלבסוף כבשו המוסלמים את הרוזנות על מנת למגר את יושביה הנוצרים כליל.
עם זאת, כאשר נזקקו שליטיה הצלבנים של אדסה לעזרת המוסלמים, נאותו האחרונים לעזור לשכניהם הנוצרים, כאשר האינטרסים הנוצרים תאמו את אלו המוסלמים.
ז'וסלין נהרג בקרב בשנת 1131 והרוזנות עברה לידיו של בנו, ז'וסלין השני.
ז'וסלין השני בשאננותו לא דאג לביטחונה של הרוזנות ואף ניתק בהפגנתיות את קשריו עם רוזנות טריפולי אשר כתוצאה מכך סירבה לשלוח תגבורת לאדסה כאשר זנגי החליט לתקוף.
ז'וסלין השני ברח אל השטחים שמערבית לנהר הפרת והמשיך לשמש כרוזן בשטחים אלו ועם מותו של זנגי בספטמבר 1146 אף הצליח להשתלט לזמן קצר על בירתו הכבושה.
חודשיים לאחר מכן, בחודש נובמבר כבשו המוסלמים את הבירה בשנית.
ז'וסלין, אשר הצליח ברגע האחרון לברוח מפני התוקפים המוסלמים, נתפס לבסוף בשנת 1150 והוחזק כשבוי בעיר חאלב עד למותו בשנת 1159.
אשתו של ז'וסלין, אשר הבינה כי גורל הרוזנות נחתם, מכרה את האחוזה בטרובסל ואת האדמות אשר נשארו ברשות משפחתה לקיסר הביזנטי מנואל הראשון, אולם תוך שנה נתפסו כל השטחים המדוברים בידי יורשו של זנגי, נור א-דין, ושליטים מוסלמים אחרים.
באמצע המאה ה־12 הייתה אדסה, מדינת הצלבנים הראשונה להיווסד, גם הראשונה להתפורר ולהיעלם.
לפני שמונה לרוזן אדסה, היה ז'וסלין הראשון שליט אוטונומי בחלקה המערבי של הרוזנות, באזור שנקרא באופן רשמי "אצילות טורבסל".
בבעלות הלורד מטורבסל היו כל השטחים שממערב לנהר בפרת ובאחריותו הייתה אבטחת הגבול עם אנטיוכיה.
האוטונומיה הייתה שייכת באופן מסורתי לאצילים מבית קורטניי, והיא שבה להיות מקום מושבם לאחר כיבושה של העיר אדסה בידי המוסלמים.
לאחר חורבן הרוזנות ומכירת השטחים הנותרים ממנה לידי הביזנטים, עברה אשתו של ז'וסלין השני לממלכת ירושלים והתיישבה בקרבת העיר עכו.
בנו של ז'וסלין, ז'וסלין השלישי המשיך להחזיק בתואר רוזן אדסה ולורד טורבסל עד למותו.
טנקרד, נסיך הגליל, שלט כעוצר (יחד עם ריצ'רד מסלרנו כמושל בפועל) 1104–1108
ז'וסלין השלישי, החזיק בתואר בלבד, ללא שליטה בפועל, מ-1159 עד למותו ככל הנראה בשנת 1200
רוזנות אנו , בהולנדית Henegouwen, בגרמנית Hennegau) היא רוזנות עתיקה שהתקיימה בגבולותיה של ממלכת צרפת עם האימפריה הרומית הקדושה, וכללה את העיר מונס (כיום בדרום בלגיה) ואת הערים ואלנסיין וקמברה (כיום בצפון צרפת).
הרומאים כבשו את האזור מידי הנרווים, שהיו אחד השבטים הבלגים שהתיישבו ממזרח לנהר סכלדה.
בשנת 843, בהתאם לחוזה ורדן, נכלל האזור בלותרינגיה, שהייתה בין ממלכת פרנקיה המערבית לבין ממלכת פרנקיה המזרחית.
ב-870, על פי הסכם מרסן, עבר האזור לשליטתו של שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית, שהכריז עליו כנחלתו העוברת בירושה.
רוזנות אנו הוקמה כדי להתגונן טוב יותר בפני הנורמנים שפלשו לאזור בסוף המאה התשיעית.
רנייה, הרוזן הראשון של אנו, לחם בהם.
רנייה השני הקים את טירתו במונס על חורבות מבצר ומנזר שנבנו במקום על ידי סנט וודרו במאה השביעית.
רנייה השלישי לחם נגד קונראד האדום שנתמך על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא הפסיד במערכה ונשלח לגלות בבוהמיה (958).
בנו, רנייה הרביעי המשיך במאבקו של אביו, קרא לעזרתו את איג קאפה, מלך צרפת, ונישא לבתו על מנת להתגונן בפני האימפריה הרומית הקדושה, שלבסוף הכירה בריבונותם של דוכסי אינו.
בשנת 1051 עברה רוזנות אנו לחסותו של רוזן פלנדריה.
ב-1280 הפכה לחלק של נחלות רוזן הולנד, וב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה.
ב-1432 עברה לשלטונו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה, וב-1477, אחרי נישואיה של מארי מבורגונדיה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עברה רוזנות אנו לידי בית הבסבורג.
מכאן ואילך ההיסטוריה של הרוזנות חופפת את זו של ארצות השפלה, שחלקן הדרומי נכלל בבלגיה העצמאית החל ב-1830. כיום קיימת הפרובינציה של אנו במחוז ולוניה שבבלגיה.
רוזנה לורן ארקט היא שחקנית יהודיה אמריקאית מועמדת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
ארקט נולדה בניו יורק לזוג שחקני קולנוע, ברנדה אוליביה ולואיס ארקט.
היא נכדתו של הקומיקאי קליף ארקט.
אמה של ארקט הייתה יהודייה, בת למשפחה ניצולת שואה מפולין; ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם.
ארקט היא אחותם הגדולה של פטרישיה, דייוויד, אלקסיס וריצ'מונד, כולם עוסקים בתחום המשחק.
בהיותה ילדה עברה עם משפחתה לשיקגו, שם אביה ניהל תיאטרון מקומי במשך מספר שנים.
כשהגיעה לגיל 12 עברה עם משפחתה פעם נוספת, הפעם לקומונה באזור וירג'יניה.
ארקט לא הצליחה בלימודיה ונשרה מבית הספר בגיל מוקדם.
בגיל 15 עזבה ארקט את ביתה יחד עם שלוש מחברותיה, תפסה טרמפים מזדמנים לכל אורך ארצות הברית עד שהגיעה לסן פרנסיסקו, שם עבדה בירידי תיאטרון.
הופעתה המקצוענית הראשונה הייתה במחזה המוזיקלי "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
ארקט החלה את דרכה בתחום המשחק בהופעות בסדרות טלוויזיה כגון "ג'יימס ב-15" ו"הסוד האפל של בית הקציר", בו קיבלה תפקיד קבוע ראשון בקאסט מקצועי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "מהומה בהוליווד", סאטירה מרושעת על הוליווד ועל תעשיית הקולנוע האמריקאית בכלל.
תפקידיה הבאים היו בסרטים "שירת התליין", עליו הייתה מועמדת לפרס אמי; ו"מותק זו את", בו הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי.
ב-1985, הופיעה במערבון "סילברדו", וכן בקומדיה הסוריאליסטית של מרטין סקורסזה "שיגעון של לילה", בה הופיעה בתור מרסי פרנקלין, נערה יפה שמסחררת את ראשו של גיבור העלילה פול האקט; הופעתה בסרט זיכתה אותה במועמדות לפרס באפט"א לקולנוע.
בקומדיית הנעורים "סוזאן סוזאן" גילמה את רוברטה גלאס, עקרת בית משועממת העוקבת אחר מודעות מפגש בעיתון, ומתוך סקרנות מגיעה לפגישה של סוזן (מדונה) עם חברה ג'ים דרך מודעה בעיתון, מתחזה שלא מרצונה לסוזן ונרדפת על ידי המאפיה.
ההופעה של ארקט בסרט זה העניקה לה את פרס באפט"א לשחקנית המשנה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
ב-1988 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של לוק בסון "הכחול הגדול" וגילמה סוכנת ביטוח אמריקאית בשם ג'ואנה בייקר.
לאחר מכן הופיעה בסרט האקשן "אין לאן לברוח", בקומדיה "יוצאים לדוג" שנכשלה בקופות, ובדרמה האירוטית של דייוויד קרוננברג "קראש" על פי ספרו של ג'יימס גראהם באלארד.
כן הופיעה במותחן הפשע "ספרות זולה", סרט קאלט של קוונטין טרנטינו, בו גילמה את ג'ודי אשתו המסוממת של סוחר הסמים לאנס, חברו של וינסנט וגה (ג'ון טרבולטה) אשר מסתבך בעל כורחו במהלך הסרט.
בשנת 1997 כיכבה בסרט הדרמה "עשה לי טובה" של הבמאית סונדרה לוק.
הופעה נוספת של ארקט הייתה בדרמה העצמאית של וינסנט גאלו "באפלו 66" משנת 1998.
בשנת 2000 השתתפה בקומדיית הפשע "ללכת על הכול" בתור סופי אוזרנסקי, אשתו המאוסה של רופא השיניים המגושם ד"ר אוז (מת'יו פרי); סופי דורשת מבעלה שילשין על השכן החדש ג'ימי "הצבעוני" טודסקי (ברוס ויליס) בתמורה לגירושים ממנה, ובמקביל שוכרת רוצח שכיר בתקווה שיתנקש בבעלה וישאיר אותה עם הירושה.
ארקט הופיעה בחמישה פרקים בסדרת הדרמה "ישנן בנות", ושיחקה בתפקיד משני נרחב יותר בסדרה "מה עובר על בריאן".
ארקט עסקה גם בבימוי, וביימה בשנת 2002 את הסרט הדוקומנטרי "מחפשת את דברה וינגר", אודות סיפור הצלחתה של שחקנית הקולנוע דברה וינגר.
באפריל 2025 ארקט הצטרפה לצוות השחקנים של סרט האימה-מותחן "Corporate Retreat".
ארקט נישאה שלוש פעמים: לאנתוני גארסו, למלחין ג'יימס ניוטון הווארד ולמסעדן ג'ון סיידל.
לארקט ולסיידל נולדה בת אחת, הזוג התגרש לאחר שש שנות נישואים.
ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם המוזיקאים פיטר גבריאל, וסולן להקת טוטו סטיב פורקרו, שנטען בהומור על ידי הלהקה כי שירם "רוזנה" נקרא על שמה.
אמה של ארקט נפטרה בשנת 1997 ממחלת סרטן השד.
בעקבות הטרגדיה, עסקה ארקט בהעלאת המודעות למחלה והניסיונות להתמודד עימה בקרב הציבור, ביחד עם אחותה פטרישיה.
רוזנות הסן-קאסל הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה שהתפצלה מרוזנות הסן בשנת 1567, והועלתה בשנת 1803 למעמד של נסיכות הבוחר והפכה לנסיכות הבוחר מהסן.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הבכור וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ירש את החלק הצפוני של הנחלה סביב קאסל, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה.
בשנת 1604 ירש מוריץ, רוזן הסן-קאסל את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים, ובכך הרחיב את הרוזנות.
בשנת 1605 מוריץ, רוזן הסן-קאסל הפך לקלווניסטי, ובהמשך השתתף במלחמת שלושים השנים.
עקב כישלונותיו בקרבות נאלץ מוריץ לוותר על חלק משטחי הרוזנות לטובת רוזנות הסן-דרמשטדט, ובשנת 1627 פרש מתפקידו, ובנו וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל עלה לשלטון, אך חלק מנחלותיו הוריש מוריץ לבניו הצעירים.
לאחר עלותו לשלטון, סיים וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל את הסכסוך עם רוזנות הסן-דרמשטדט, עקב רצונו לייצב את מצבה הכלכלי של הנסיכות.
בשנת 1630 כרת וילהלם החמישי ברית עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, ולחם יחד עמו בקרב בריטטנפלד בשנת 1631. בשנת 1632 כרת בן דודו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט ברית עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך קרא וילהלם החמישי לעזרת שוודיה, אולם גוסטב אדולף נהרג בקרב ליצן.
לאחר שלום פראג בשנת 1635 ניסה וילהלם החמישי לכרות ברית עם צרפת, ובעקבות כך הוכרז כ"אויב האימפריה".
כתוצאה מכך הותקפה רוזנות, ובשנת 1637 נכבשה הרוזנות על ידי כוחות הקיסר.
כתוצאה מכך נאלץ וילהלם החמישי לברוח לרוזנות פריזיה המזרחית, שם מת בעיר לר ב-21 בספטמבר 1637. לאחר מותו של וילהלם החמישי בשנת 1637, הייתה אשתו אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג עוצרת בשם בנם וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על הרוזנות.
בשנת 1650 הגיע וילהלם השישי לבגרות, ונטל את השליטה ברוזנות.
בשנת 1663 מת וילהלם השישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם השביעי, רוזן הסן-קאסל, אולם הוא מת בצעירותו בשנת 1670, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל, רוזן הסן-קאסל.
בשנת 1730 עלה לשלטון פרידריך הראשון, רוזן הסן-קאסל, שהיה בנוסף גם מלך שוודיה.
פרידריך הקדיש את רוב זמנו ומרצו לשוודיה, ולאור עלייתו למלכות בשוודיה שהייתה למעשה פשרה, הייתה לו ולחצר מלכותו הכנסה כספית נמוכה.
המימון לחצר המלכות השוודית שההוצאות בה היו גבוהות, הגיעו לפיכך, החל מ-1730 מהסן העשירה ומשמעות הדבר הייתה שפרדריק נהג כבעל קרקעות שלא נוכח בהן וייבש את מקורותיה הפיננסיים של הסן לטובת פעילותו בשוודיה.
בשנת 1751 עלה לשלטון וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, שהיה אחיו של פרידריך הראשון, ושחזר וטיפח את הסן-קאסל במלוא המרץ, ושלחם במלחמת שבע השנים לצד בריטניה.
בשנת 1760 עלה לשלטון פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, שהפך לקתולי בשנת 1747. פרידריך השכיר לאחיינו ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית 22,000 חיילים, שלחמו לצד הבריטים כנגד תושבי שלוש עשרה המושבות, ועל שמם נקראו כל החיילים הגרמנים שלחמו לצד הבריטים "הסיאנים".
בשנת 1803 שודרגה הרוזנות לנסיכות הבוחר מהסן, ווילהלם קיבל מעמד של נסיך בוחר, תואר שנשמר בידיו אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 חתם וילהלם על הסכם נייטרליות עם נפוליאון, אך בשנת 1807 כבש נפוליאון את הנסיכות וגירש את וילהלם, וצירף את שטחי הנסיכות לממלכת וסטפאליה.
לאחר קרב לייפציג בשנת 1813 ווילהלם חזר לשלוט בנסיכות, ובשנת 1815 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחה הנסיכות יחד עם דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לממלכת פרוסיה, ונכללו בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1918 נבחר הנסיך פרידריך קרל מהסן למלך פינלנד, וכיהן בתפקיד כחודשיים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה פרובינציית הסן-נסאו במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן-קאסל ולפרובינציית נסאו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הסן-קאסל בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
בשנת 1968 הפך ראש בית הסן-קאסל, לראש כל בית הסן, בעקבות היכחדותו של בית הסן-דרמשטאדט.
בספרה של רונית לוינשטיין מלץ "13 אדום", סיפור משפחתו של הילד ארגמן מתרחש בנסיכות הסן-קאסל.
רוזנות הסן הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות תורינגיה בשנת 1264, והתקיימה עד שנת 1567, שאז חולקה בין בניו של פיליפ הראשון, רוזן הסן.
בימי הביניים המוקדמים, היה השטח של רוזנות הסן חלקו הצפוני של דוכסות פרנקוניה.
לאחר נישול השושלת הקרולינגית מהשלטון, תפסו את השליטה בפרנקוניה הריינית לודוויג הראשון, רוזן תורינגיה ויורשיו.
לאחר מלחמת הירושה התורינגית שהחלה עם מותו של היינריך הרביעי, רוזן תורינגיה, ירשה אחייניתו סופיה, דוכסית בראבנט את שטחי הסן עבור בנה היינריך, ואילו את שטחי תורינגיה ירש היינריך השלישי, רוזן מייסן.
בשנת 1264 נהיה היינריך הרוזן הראשון של הסן, ובשנת 1292 קיבל תואר נסיך מאדולף, מלך גרמניה.
לאחר מותו של היינריך הראשון, רוזן הסן בשנת 1308, חולקה הרוזנות בין בניו אוטו הראשון, רוזן הסן ויוהאן, רוזן הסן התחתית, אך לאחר מותו של יוהאן בשנת 1311 חזר אוטו ואיחד את הרוזנות.
בשנת 1458 שוב חולקה הרוזנות בין בניו של לודוויג הראשון, רוזן הסן - לודוויג השני, רוזן הסן התחתית והיינריך השלישי, רוזן הסן העילית, אך בשנת 1500 שוב התאחדה הרוזנות תחת שלטון וילהלם השני, רוזן הסן.
בשנת 1526 עבר פיליפ הראשון, רוזן הסן לנצרות הפרוטסטנטית, והשתתף בברית ההגנה כנגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של פיליפ, חולקה נחלתו בין ארבעת בניו:
וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל - רוזנות הסן-קאסל (1567–1866)
לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג - רוזנות הסן-מרבורג (1567–1604)
פיליפ השני, רוזן הסן-ריינפלס - רוזנות הסן-ריינפלס (1567–1583)
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט - רוזנות הסן-דרמשטאדט (1567–1918)
שטחי רוזנות הסן נשארו מפוצלים בין הרוזנויות השונות, ולא אוחדו עד שנת 1945, שאז שולבו בהסן הגדולה ולאחר מכן במדינת הסן.
רוזנות הסן-דרמשטאדט הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן בשנת 1567, והועלתה בשנת 1806 למעמד של דוכסות גדולה.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הצעיר גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט ירש את החלק הדרומי של הנחלה סביב דרמשטאדט, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה.
בשנת 1583 מת פיליפ השני, רוזן הסן-ריינפלס, ובשנת 1604 מת לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, ובעקבות מותם פרצה מלחמה בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט על חלוקת הירושה.
בשלום וסטפאליה קיבלה רוזנות הסן-קאסל שטחים על חשבון רוזנות הסן-דרמשטאדט בהסן העליונה סביב מרבורג.
בשנת 1736 שוב התגלע סכסוך בין שתי הרוזנויות, על ירושת רוזנות הנאו-ליכטנברג, ובסופו הוחלט על חלוקת הנחלה.
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט (1567–1596)
לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1596–1626)
לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1661–1678)
לודוויג השביעי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1678)
ארנסט לודוויג, רוזן הסן-דרמשטאדט (1678–1739)
לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט (1739–1768)
לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1768–1790)
לודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט (1790–1806)
רוזנות הסן-מרבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן בשנת 1567, ופוצלה בשנת 1604 בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו השני לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג ירש את החלק של הנחלה סביב מרבורג בהסן העילית, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה.
כיום שוכנת כל הנחלה של הסן-מרבורג בשטחי מדינת הסן.
רוזנות אולדנבורג (מגרמנית: Grafschaft Oldenburg) הייתה רוזנות היסטורית בצפון גרמניה, כיום חלק ממדינת סקסוניה התחתית, ובירתה של הרוזנות הייתה העיר אולדנבורג.
הדוכסות הגדולה של אולדנבורג התקיימה עד לאחר המהפכה הגרמנית בשנת 1918.
אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג (1101–1108)
כריסטיאן הראשון, רוזן אולדנבורג (1143–1168)
מוריץ הראשון, רוזן אולדנבורג (1168–1211)
יוהאן הראשון, רוזן אולדנבורג (1233–1272)
כריסטיאן השלישי, רוזן אולדנבורג (1272–1278)
אוטו השני, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט (1272–1301)
כריסטיאן הרביעי, רוזן אולדנבורג (1302–1323)
יוהאן השלישי, רוזן אולדנבורג (1305–1345)
יוהאן הרביעי, רוזן אולדנבורג (1331–1356)
קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג (1345–1368)
כריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג (1368–1398)
כריסטיאן השישי, רוזן אולדנבורג (1398–1423)
כריסטיאן השביעי, רוזן אולדנבורג (1440–1448)
יוהאן החמישי, רוזן אולדנבורג (1500–1526)
אנטון הראשון, רוזן אולדנבורג (1526–1573)
יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג (1573–1603)
פרידריך הראשון, רוזן אולדנבורג (1667–1670)
כריסטיאן השמיני, רוזן אולדנבורג (1670–1699)
פרידריך השני, רוזן אולדנבורג (1699–1730)
כריסטיאן התשיעי, רוזן אולדנבורג (1730–1746)
פרידריך השלישי, רוזן אולדנבורג (1746–1766)
כריסטיאן העשירי, רוזן אולדנבורג (1766–1773)
פרידריך אוגוסט הראשון, רוזן אולדנבורג (1773–1774)
רוזנות העיר נירנברג הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה מתחילת המאה ה-12 עד שלהי המאה ה-15. בתחילה שלטו הרוזנים על העיר נירנברג, אולם לאחר כ-200 שנה איבדו הרוזנים את שליטתם בעיר, והיא הפכה לעצמאית בשנת 1219. בסופו של דבר, חולקה הרוזנות לברנדנבורג-אנסבך וברנדנבורג-ביירוית.
נירנברג נוסדה כנראה בסביבות המאה ה-11, והאזכור הראשון של העיר הוא מ-1050, על מיקום הטירה הקיסרית בין פרנקיה המזרחית לבין המרקיזות הבווארית של נורדגאו.
בין השנים 1050–1571, העיר התרחבה באופן דרמטי בשל מיקומה החשוב על נתיבי הסחר.
קונרד השלישי, מלך גרמניה הקים את הפרקלאב הראשון שניהל את בתי המשפט מסביב לשטחים הקיסריים.
הרוזנים הראשונים היו מבית ראבס האוסטרי, אולם לאחר שהוא נכחד בסביבות 1190, עברה הרוזנות לבית הוהנצולרן.
אולם, מסוף המאה ה-12 עד תקופת האינטרגנום (1254-73), כוחם של רוזני העיר פחת ככל שקיסרי בית הוהנשטאופן העבירו לידי האצולה העירונית את הסמכויות האזרחיות, שכללו את הנהלת העיר, ובתי המשפט לידי ראש העיר הקיסרי.
רוזן העיר ניהל את האדמות שמסביב נירנברג, הטיל מיסים והיווה את בית המשפט הגבוה ביותר בעניינים הנוגעים לציד וחקלאות.
בנוסף, הוא גם היה המגן הממונה של המוסדות הכנסייתיים השונים, הכנסיות והמנזרים, ואפילו של הבישוף של במברג.
זכויות היתר של רוזן העיר הועברו לעיר במהלך המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15. היחסים המתוחים בין אצולת העיר לרוזן התפרצו לבסוף לאיבה גלויה, שהשפיעה רבות על ההיסטוריה של העיר.
נירנברג מכונה לעיתים קרובות כעיר הבירה הלא רשמית של האימפריה הרומית הקדושה, בעיקר בגלל הדיאטות הקיסריות (Reichstage), אשר התקיימו בטירת נירנברג.
הדרישה הגוברת של בית המלוכה והחשיבות ההולכת וגוברת של העיר משכה את הסחר והמסחר לנירנברג, הנתמכת על ידי קיסרי הוהנשטאופן.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את Großen Freiheitsbrief, הכולל את זכויות העיר הקיסרית המיידיות (Reichsfreiheit), את הזכות להטבעת מטבעות ומדיניות מכס עצמאית, והסירה את העיר כמעט לחלוטין משליטת רוזני העיר.
עד מהרה הפכה נירנברג, יחד עם אאוגסבורג, למרכז מסחר על המסלול בין איטליה לצפון אירופה.
רוזנות הסן-הומבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן-דרמשטדט בשנת 1622, והתקיימה עד לשנת 1866.
בשנת 1622 הוקמה הרוזנות על חלק משטחי רוזנות הסן-דרמשטאדט, ופרידריך הראשון, רוזן הסן-הומבורג הפך לשליט הרוזנות.
בתחילה היא הייתה כפופה להסן-דרמשטדט, אולם בשנת 1668 היא הפכה לרוזנות עצמאית.
בתחילה הייתה הרוזנות מחולקת להסן-הומבורג ולהסן-הומבורג-בינגנהיים, אולם הם התאחדו לרוזנות אחת בשנת 1681.
בשנת 1806 אוחדה הרוזנות עם הדוכסות הגדולה של הסן, אולם בשנת 1815, על ידי קונגרס וינה, האחרון המדינה נאלצה להכיר בעצמאותה של הסה-הומבורג, אשר קיבלה כתוספת את מייסנהיים.
רוזנות הסן-הומבורג כללה שני חלקים, מחוז באד הומבורג בצד ימין של הריין, ומחוז מייסנהיים, אשר נוסף בשנת 1815, בצד שמאל של הנהר.
בשנת 1866 מת פרדיננד, רוזן הסן-הומבורג ללא יורשים, ובעקבות כך הסן-הומבורג הועברה לשלטון הדוכסות הגדולה של הסן, בעוד מייסנהיים הועברה לידי ממלכת פרוסיה.
מאוחר יותר באותה שנה, השטחים האלה נלקחו מתוך הסה-דרמשטדט שוב, ובשילוב עם שטחי נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, והעיר החופשית של פרנקפורט הם היוו את פרובינציית הסן-נסאו הפרוסית.
כיום, אזור זה מהווה חלק מהמדינה הגרמנית של הסן.
פרידריך הראשון, רוזן הסן-הומבורג (1622–1638)
וילהלם כריסטוף, רוזן הסן-הומבורג (1638–1669)
גאורג כריסטיאן, רוזן הסן-הומבורג (1669–1671)
פרידריך השלישי, רוזן הסן-הומבורג (1708–1746)
פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג (1746–1751)
פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג (1751–1820)
פרידריך השישי, רוזן הסן-הומבורג (1820–1829)
רוזנות הנאו הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, במקורה נקראה רוזנות הנאו עד שהתפצלה לשתי מדינות רוזנות הנאו-מינצברג ורוזנות הנאו-ליכטנברג שהתאחדו לבסוף עד לביטול שתי הרוזנויות, כאשר את רוזנות הנאו-מינצברג ירשה רוזנות הסן-קאסל, בעוד את הנאו-ליכטנברג ירשה רוזנות הסן-דרמשטאדט בשנת 1736.
ב-1429 הקיסר זיגיסמונד, שליט האימפריה הרומית הקדושה, הכריז על ריינהרד השני, מהנאו כרוזן, וכך למעשה הפכה הפייף הנאו לרוזנות הנאו, חלקה המרכזי של הרוזנות שכן מצפון לנהר המיין, המשתרע ממזרח פרנקפורט שעל המיין, אל הרי ספסרט עד לפארנשטיין.
לעיתים רוזנות הנאו משמשת ככינוי שגוי אף לפייף של הנאו שקדמה לה.
שנה אחת בלבד לאחר מות ריינהרד השני, בנו וממשיכו, ריינהרד השלישי מת אף הוא, והותיר את בנו בן הארבע פיליפ הראשון (הצעיר).
ההסכם הראשון היה ב-1642 כאשר פרידריך ועשירי הנאו קבעו את הרפורמה כדתה של הרוזנות, בנוסף להחרגת הלותרניזם בחוק, ובכך הצטרפו אזרחי הנאו - הכוח החזק ביותר במחוז ההרוס - לפרידריך קזימיר.
ההסכם השני היה ב-1643 כאשר פרידריך קזימיר והרוזנת אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג בתו של פיליפ לודוויג השני, נאבקו יחד באצילים המתנגדים להנאו, ובתמורה העניק פרידריך לאמליה הבטחה, במידה ובית הנאו יהיה ללא יורשים - אזי צאצאיה של אמליה אליזבת ירשו אותו, זה קרה למעשה בשנת 1736.
שני הסכמים אלו הבטיחו את איחוד שני מחוזות הנאו כיחידה אחת והצילו את רוזנות הנאו-מינצברג מנפילה.
הנאו-מינצברג ניתנה לידי רוזנות הסן-קאסל, וזאת עקב ההבטחה שהעניק בשנת 1643 פרידריך קזימיר לאמליה בת דודתו, שנישאה לבית הסן-קאסל, וכך ירש רוזן הסן-קאסל את הרוזנות.
הנאו-ליכטנברג ניתנה לידי רוזנות הסן-דרמשטאדט, זאת כיון ששרלוטה, רוזנת הנאו-ליכטנברג הייתה נשואה ליורש הסן-דרמשטאדט, שנקרא מאוחר יותר בשם לודוויג השמיני.
השאלה האם המחוז המנהלי של באבנהאוזן, הוא חלק מהנאו-מינצברג או מהנאו-ליכטנברג, כמעט וגרמה למלחמה בין שתי הרוזנויות בשנת 1736, ולתביעה משפטית נרחבת בבית המשפט הקיסרי, אחד משני בתי המשפט הגבוהים ביותר באימפריה הרומית הקדושה, הסכסוך נגמר בשנת 1771 בפשרה של חלוקת המחוז.
ב-1458 פוצלה הרוזנות להנאו-מינצברג והנאו-ליכטנברג
בשנת 1736 ירשה רוזנות הסן-קאסל את הנאו-מינצברג
1458–1480פיליפ הראשון ידוע גם כ"פיליפ הזקן"1480–1504פיליפ השני1504–1538פיליפ השלישי1539–1590 פיליפ הרביעי1590–1599 פיליפ החמישי1599–1625 יוהאן ריינהרד הראשון1625–1641פיליפ וולפגנג1641–1680פרידריך קזימיר היה גם רוזן הנאו-מינצברג1680–1736יוהאן ריינהרד השלישי היה גם רוזן הנאו-מינצברג
בשנת 1736 ירשה הסן-דרמשטאדט את הנאו-ליכטנברג
רוזנות/נסיכות איזנבורג היה חבל ארץ בגרמניה שנמצא בדרום הסן של ימינו, בשטחים מצפון ומדרום לפרנקפורט.
מדינות איזנבורג מקורן מהנידרלהנגאו (הנמצאת בריינלנד-פפאלץ), שהתחלקה ב-1137 לאיזנבורג-איזנבורג ואיזנבורג-לימבורג-קוברן.
רוזנויות אלו חולקו ביניהן פעמים רבות במהלך 700 השנים הבאות.
בית איזנבורג הייתה משפחת אצולה ותיקה של גרמניה מימי הביניים, שנקראה על שם טירת איזנבורג בריינלנד-פפאלץ.
השושלת כונתה לעיתים "בית רומרסדורף" לפני המאה ה-12, ומקורו של הבית באצולה ההסיאנית של נידרלהנגאו במאה ה-10. הוא התחלק לענפים של איזנבורג-איזנבורג ואיזנבורג-לימבורג-קוברן ב-1137, לפני שחולקה שוב ליחידות קטנות יותר, אך עד שנת 1500 נותרו רק הקווים של איזנבורג-בידינגן (באיזנבורג עילית) ואיזנבורג התחתית.
בשנת 1664 נכחד סניף איזנבורג התחתית.
קו בידינגן המשיך להתחלק, ובתחילת המאה ה-19 התקיימו הקווים של איזנבורג-בידינגן, איזנבורג-בירשטיין, איזנבורג-מירהולץ ואיסנבורג-וכטרסבך.
כיום עדיין קיימים הנסיכים (הקתוליים) של איזנבורג (בבירשטיין), הנסיכים (הלותרניים) של איזנבורג (בבידינגן ורונבורג) והרוזנים (הלותרניים) של איזנבורג-פיליפסייך.
"עץ משפחה" של רוזנויות איזנבורג
איזנבורג, הרוזנות המקורית חולקה עם מותו של הרוזן רמבולד השני ב-1137 ל:
איזנבורג-בראונסברג, 1210–1388, שונה שמה לאיזנבורג-ויד.
איזנבורג-ויד, בתורה, הייתה קיימת בין השנים 1388–1454, לאחר מכן עברה בעקבות נישואים ללורדים של רונקל והוחלפה על ידי רוזנות ויד ב-1462.
איזנבורג-גרנזאו, 1502–1664. לאחר מותו של הרוזן ארנסט ב-1664 ללא יורשים ישירים, השטחים שלו נתבעו בחזרה כנחלות פיאודליות על ידי הארכיבישופויות של קלן וטריר, ונסיכות המנזר של פולדה.
שטחי הליבה כולל איזנבורג הועברו על ידי פולדה לרוזני ולדרדורף.
הם נאלצו לחלוק אותם על פי הסכם מאוחר יותר עם רוזני ויד, עד אז ענף זוטר של האיזנבורגים.
איזנבורג נוימגן, 1502–1554, עברה בעקבות נישואים לרוזנים של זיין-הומבורג.
איזנבורג-קמפניך, 1137–1424, עברה לידי הלורדים של שנק.
בשנת 1434, עברה לארכיבישוף של טריר, שמכר את השטח לרוזנים של וירנבורג.
איזנבורג-לימבורג, 1258–1406, סופחה על ידי ארכיבישופות טריר
לאחר מכן היא עברה לארכיבישופות טריר ב-1446, ולבסוף נרכשה על ידי הרוזנים של נידר-איזנבורג ב-1460.
איזנבורג-בידינגן-רונבורג, או איזנבורג-רונבורג, 1511–1601, סופחה על ידי איזנבורג-בידינגן-בירשטיין
איזנבורג-בידינגן-בירשטיין (או איזנבורג-בירשטיין), 1511–1628, חולקה ל:
איזנבורג-בידינגן, 1685–1806, סופחה לנסיכות איזנבורג
איזנבורג-וכטרסבאך, 1685–1806, סופחה לנסיכות איזנבורג
איזנבורג-מירהולץ, 1685–1806, סופחה לנסיכות איזנבורג
איזנבורג-בירשטיין, 1711–1744, הפכה לנסיכות איזנבורג-בירשטיין.
איזנבורג-אייזנברג, 1711–1758, נקלטה בחזרה בנסיכות איזנבורג-בירשטיין
איזנבורג-פיליפסייך, 1711–1806, סופחה לנסיכות איזנבורג
רק בשנת 1806 הייתה מדינה שנקראה פשוט "איזנבורג".
כאשר האימפריה הרומית הקדושה הובסה על ידי נפוליאון הראשון מצרפת באותה שנה, האימפריה בוטלה והקונפדרציה של הריין הוקמה בין מדינות גרמניה השונות.
כתמריץ להצטרף לקונפדרציה, נאמר שכל מדינה שהצטרפה יכולה לספח את שכנותיה.
הנסיך קרל מאיזנבורג-בירשטיין הצטרף לקונפדרציה וקיבל את הרוזנויות האיזנבורגיות של איזנבורג-בידינגן, איזנבורג-מירהולץ, איזנבורג-פיליפסייך ואיזנבורג-וכטרסבאך.
הנסיכות המשיכה תחת שלטונו של הנסיך קרל לאורך תקופת נפוליאון, אך סופחה על ידי אוסטריה בדצמבר 1813, בהתעקשותו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שכעס על כך שאיזנבורג הקימה רגימנט לשירות צרפתי על ידי גיוס עריקים פרוסים ונוודים.
נסיך איזנבורג היה אחד משלושת הנסיכים המקוריים היחידים של האימפריה שנחלתם סופחה בסוף עידן נפוליאון (האחרים היו נסיך ליין והנסיך דאלברג, נסיך אשפנבורג).
החלטה זו אושרה בקונגרס וינה.
אדמות הנסיכות חולקו בין הדוכסות הגדולה של הסן ובין נסיכות הבוחר מהסן.
החלוקות השונות של נחלות בית איזנבורג
רוזנות ויד הייתה טריטוריה של האימפריה הרומית הקדושה הממוקמת על נהר ויד היכן שהוא פוגש את הריין.
ויד הופיעה כרוזנות מוקדם יותר ממדינות רבות אחרות בגרמניה.
בין השנים 1243–1462, ויד אוחדה עם רוזנות איזנבורג בשם איזנבורג-ויד.
ויד חולקה פעמיים: בין ויד לבין ויד-דירדורף ב-1631, ובין ויד-נויוויד לוויד-רונקל ב-1698. הרוזנות שולבה בדוכסות נסאו ב-1806 ובממלכת פרוסיה בקונגרס וינה ב-1815. מאז 1946, שטחה היה חלק מהמדינה הפדרלית הגרמנית של ריינלנד-פפאלץ.
דרך וילהלם, נסיך אלבניה, בית ויד שלט בנסיכות אלבניה ב-1914.
גאורג, בשנים 1217–1218 היה מפקד הצלב הגרמני של מסע הצלב החמישי
רוזנות (נסיכות) ויד-נויוויד Wied-Neuwied) הייתה מדינה גרמנית בצפון מזרח ריינלנד-פפאלץ, גרמניה, הממוקמת צפונית מזרחית לנהר הריין שמאגף את הצד הצפוני של העיר נויוויד.
ויד-נויוויד הוקמה כתוצאה מחלוקת רוזנות ויד.
מעמדה הועלה מרוזנות לנסיכות ב-1784. היא סופחה לנסאו ופרוסיה ב-1806.
בית ויד-נויוויד שלט לזמן קצר בנסיכות אלבניה בשנת 1914 באמצעות וילהלם, נסיך אלבניה, בנו הצעיר של הנסיך וילהלם.
בין חברי המשפחה הבולטים האחרים היו הנסיך אלכסנדר פיליפ מקסימיליאן, בנו השני של הנסיך יוהאן פרידריך אלכסנדר, מגלה ארצות מפורסם, אתנולוג וחוקר טבע, והנסיכה אליזבת, בתו של הנסיך הרמן, שנישאה למלך קרול הראשון, מלך רומניה.
ראשי בית ויד-נויוויד (1806 – היום)
הנסיך אלכסנדר (נולד 1960) - ויתר על זכויותיו
מקסימיליאן, הנסיך התשיעי 2015–הווה (נולד 1999)
רוזנות (נסיכות) ויד-רונקל Wied-Runkel) הייתה מדינה ריבונית גרמנית קטנה שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
ויד-רונקל הייתה ממוקמת סביב העיירה והטירה של רונקל, הממוקמת על נהר לאהן.
היא השתרעה מהעיירה רונקל עד צפונה יותר לשופבאך, אך החזיקה גם במובלעת ממזרח לווילמאר.
ויד-רונקל הוקמה כתוצאה מחלוקת רוזנות ויד, והועלתה מרוזנות לנסיכות ב-1791. ויד-רונקל סופחה לנסאו בשנת 1806.
1791–1806: קרל לודוויג פרידריך אלכסנדר († 1824), בנו, ב-1806, איבד את השליטה בנסיכות ונותר עם התואר נסיך ויד ולורד רונקל
רוזנות ויד-דירדורף הייתה רוזנות בשטחי ריינלנד-פפאלץ, גרמניה של ימינו, שהייתה ממוקמת על נהר ויד והייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הרוזנות הוקמה בעקבות חלוקת רוזנות ויד בשנת 1631, ועברה בירושה לידי רוזנות ויד-נויוויד בשנת 1709.
רוזנות אלזס עילית (דרום אלזס) הייתה חבל ארץ של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכזה אנסיסהיים ולנדסר, מצפון למחוז פררט (Pfirt).
הרוזנים של הבסבורג שלטו בשטח משנות ה-30 של המאה ה-12 ועד נטישתו לצרפת במאה ה-17.
בשנת 1130, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לותר השלישי מזופלינבורג כדי להפחית את כוחה של משפחת הוהנשטאופן באזור, מיזג שלושה אזורים מקומיים לכמה רוזנויות גדולים יותר.
רוזנות זונדגאו, רוזנות פררט, והחלקים ממערב לנהר הריין מדוכסות שוואביה אוחדו ליצירת הרוזנות החדשה של אלזס עילית.
בשנת 1188, האזכורים הראשונים של הרוזנות מופיעים ברישומים הרשמיים, אולם תאריך היצירה הסביר היה בסביבות 1130. הרוזנות כללה את האזורים שהוזכרו מראש, יחד עם כמה מחוזות וערי מדינה הממוקמות באלזס עילית.
אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג, קיבל את הרוזנות של אלזס עילית מהקיסר פרידריך הראשון ב-1186. בנו של פרידריך, הדוכס פרידריך החמישי, היה אדונו בעל התואר דוכס אלזס ("Elsatiae dux").
ב-9 במאי 1469, צ'ארלס הנועז רכש את רוזנות אלזס עילית ואת רוזנות פררט תמורת 50,000 פלורין רייני.
בעת רכישתה, הייתה הרוזנות ממושכנת בכבדות.
לנדסר הייתה משועבדת ל-Thüring von Hallwill תמורת 7,000 פלורינים.
ב-20 בספטמבר מינה קרל את פטר פון האגנבאך כ"הפקיד הגדול ("לנדווגט") של פררט ואלזס" עם מושבו באנזיסהיים.
פקיד זה היה יורשו של לנדווגט שמונה על ידי השליט האוסטרי הקודם, ולפיכך בשירותו של רוזן אלזס עילית.
הרוזנות של אלזס עצמה הייתה נחלה קיסרית שמושכנה אז לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
ב-14 באפריל 1646, השגריר הקיסרי טראוטמנסדורף, במהלך המשא ומתן לסיום מלחמת שלושים השנים, הציע לצרפתים את "אלזס העליונה והתחתונה וזונדגאו, תחת התואר רוזנות אלזס".
לא הייתה טריטוריה כזו, שכן אלזס הייתה מחולקת באותה עת למספר תחומי שיפוט שהוחזקו על ידי מעצמות מתחרות.
הארכידוכס פרדיננד קרל החזיק ברוזנות אלזס עילית, בעוד קרוב משפחתו החזיק ברוזנות האגנאו עם מדינת חסות על הדקאפול (ליגה של עשר ערים אימפריאליות).
הרוזנות הייתה בבעלותו של 'רוזן אלזס עילית', שהיה תמיד חבר בבית הבסבורג משנת 1324 בירושה.
הרוזן הראשון באזור היה ורנר השני, רוזן הבסבורג, ומשפחתו ירשה אותו.
הרוזן האחרון היה פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה.
הרוזנות החופשית של בורגונדי או פראנש-קונטה Comté de Bourgogne; בגרמנית: Freigrafschaft Burgund) הייתה רוזנות מימי הביניים (מ-982 עד 1678) של האימפריה הרומית הקדושה, אשר קדמה לאזור המודרני פראנש-קונטה.
השם franc(he) comté נובע מתואר הרוזנות שלו, franc comte, בגרמנית Freigraf 'רוזן חופשי', המציינת חופשיות אימפריאלית.
אין לבלבל אותה עם הדוכסות המערבית יותר של בורגונדי, נחלה צרפתית מאז 843.
האזור היה בעבר חלק מממלכת הבורגונדים, שסופחה על ידי הפרנקים בשנת 534 ושולבה בממלכת הפרנקים.
האימפריה חולקה בשנת 843 על ידי חוזה ורדן, כאשר האזור שממערב לנהר הסון הוקצה לפרנקיה המערבית כדוכסות בורגונדי הצרפתית, בעוד שהחלקים הדרומיים והמזרחיים של הממלכה הבורגונדית לשעבר נפלו לידי פרנקיה התיכונה תחת הקיסר לותאר הראשון.
חלק פרנקי תיכוני זה הפך לשתי הישויות העצמאיות של דרום בורגונדי התחתונה בשנת 879 וצפון בורגונדי עילית תחת המלך רודולף הראשון בשנת 888. רוזנות בורגונדי כללה את החלק המערבי של האחרון.
בשנת 982, אוטו-וילהלם, בנו של אדלברט מלומברדיה, הרוזן במקון שבדוכסות בורגונדי, קיבל את רוזנות בורגונדי מנישואיו עם ארמנטרוד מרוסי.
בכך הוא הפך למייסד של שושלת האנסקריד מרוסי, ענף נלווה של הדוכסים הבוזוניים של בורגונדי, צאצא של איג השחור מהמאה ה-10, אחיו של הדוכס ראול, ומגיסו של איג גילברט.
בשנת 1002 תבע אוטו-וילהלם גם את דוכסות בורגונדי עם מותו של אביו החורג הדוכס אנרי הראשון.
עם זאת, הדוכסות נתפסה כנחלה חוזרת על ידי רובר השני, מלך צרפת שנתיים לאחר מכן, והוא הצליח לשמור על שלטון על מחוז ארל רק עם מקום מגוריו בדול.
פיתוח נתיבי מסחר ברחבי הרי היורה ופיתוח מכרות מלח הבטיחו את שגשוגה של הרוזנות, ועיירותיה שמרו על חירותן ונייטרליותן בסכסוכים פיאודליים.
בסוף המאה ה-11, בנו של קונרד, הקיסר היינריך השלישי, העלה את הארכיבישוף של בזאנסון לתואר של ארכיקנצלר והעניק לבאזנסון דרגת "רייכסשטדט" (עיר קיסרית) בחסותו הישירה של הקיסר.
גאי מבורגונדי, אחיו של רנו השני, הפך מאוחר יותר לאפיפיור וניהל משא ומתן על קונקורדט וורמס עם הקיסר היינריך החמישי.
במאה ה-12, ההגנה הקיסרית אפשרה את התפתחותה של בזאנסון, אך ב-1127, לאחר רצח גיום השלישי, ניער בן דודו רנו השלישי את העול הקיסרי.
בורגונדי נקראה מאז ואילך פראנש-קונטה, "המחוז החופשי".
הקיסר פרידריך ברברוסה כונן מחדש את ההשפעה הקיסרית, לקח בשבי את אחיו של הרוזן גיום הרביעי, והרחיב את השפעתו על ידי נישואים לאחייניתו ויורשתו של גיום הרביעי, ביאטריס הראשונה, בתו של רנו השלישי, כאשר גיום הרביעי מת.
עם מותו של הקיסר פרידריך ב-1190, בנו הצעיר אוטו הראשון קיבל את רוזנות בורגונדי וקיבל את התואר הנדיר של ארכי-רוזן.
אחריו ירשו בתו, ביאטריס השנייה, ובעלה אוטו הראשון, דוכס מרניה; אחריהם באו בתורם בנם, אוטו השלישי, רוזן בורגונדי, ובתם, אדלייד.
הרוזנים פלטין נאלצו במשך שנים רבות לחלוק את השלטון עם המשפחות הפיאודליות הגדולות יותר של המחוז, בעיקר עם משפחתו של שאלון, שהייתה צאצאית של סטפן השלישי, רוזן אוקסון, נכדו של גיום הרביעי וביאטריס מת'ירן, היורשת של רוזנות שאלון.
סמכותם של הרוזנים כוננה מחדש רק על ידי נישואיו של איג משאלון עם אדלייד, האחות והיורשת.
עם זאת, זה לא מנע מבן צעיר יותר, ז'אן משאלון-ארל, להשתלט על המדינות הווסאליות.
אוטו הרביעי, בנם של איג ואדלייד, היה האחרון מבין הרוזנים הפיאודליים של בורגונדי.
הוא התחתן תחילה עם בתו של הרוזן מבאר, אך הנישואים היו ללא ילדים.
נישואיו השניים היו לנכדתו של לואי התשיעי, מלך צרפת, הרוזנת מו מארטואה.
נישואים אלו הביאו את הרוזנות תחת השפעה צרפתית.
בנותיהם של אוטו הרביעי ומו, ז'אן השנייה ובלאנש, נישאו בהתאמה לפיליפ החמישי ולשארל הרביעי, מלך צרפת, בניו של המלך פיליפ הרביעי.
ז'אן הפכה למלכת צרפת לאחר שהייתה מעורבת בפרשת הטור דה נסלה.
באותה פרשה נמצאה בלאנש אשמה בניאוף ונכלאה לשארית חייה.
לאחר שהסתכסך עם הברונים שלו, ולאחר מרד חדש נגד הצרפתים שביצע ז'אן משאלון-ארל, אוטו הרביעי מסר את הרוזנות לבתו כנדוניה וקבע את מלך צרפת כמנהל הנדוניה ב-1295. על ידי נישואים לבתו ויורשתו ז'אן, הדוכס אודו הרביעי מבורגונדי איחד מחדש את הדוכסות ואת הרוזנות שבשליטתו, ואחריו הגיע נכדו הדוכס פיליפ הראשון.
האיחוד האישי שוב בוטל לאחר שפיליפ נפטר ללא יורשים בשנת 1361, כאשר דוכסות בורגונדי נתפסה כנחלה שהוחזרה לידי ז'אן השני, מלך צרפת, בעוד שהרוזנות הקיסרית עברה בירושה לידי דודתו הגדולה של פיליפ מרגרט הראשונה, נכדתו של הרוזן אוטו הרביעי.
בשנת 1382, היא הורישה את אחוזותיה לבנה לואי השני, רוזן פלנדריה.
לואי השני מת בשנת 1384 ללא יורשים זכרים, ורוזנות בורגונדי הייתה חלק מהנדוניה העצומה של בתו מרגריט, אשר בשנת 1405 ירש אותה בנה, הדוכס הבורגונדי ז'אן חסר הפחד.
הרוזנות והדוכסות נשלטו שוב באיחוד אישי על ידי צאצאיו מבית ולואה-בורגונדי עד למותו של הדוכס שארל הנועז בקרב ננסי ב-1477. בן דודו לואי האחד עשר, מלך צרפת כבש מיד את הרוזנות, אך הארכידוכס מקסימיליאן הראשון מהבסבורג התנגד לפעולה זו, שכן הוא היה בעלה של בתו של שארל מארי, דוכסית בורגונדיה.
למרות שהובסו בקרב גיניגט ב-1479, הצרפתים שמרו על הרוזנות עד אשר יורשו של לואי, שארל השמיני, מלך צרפת, שביקש להיות נקי מעימותים על המחוז כדי להתערב בנאפולי, ויתר על הרוזנות שוב לקיסר מקסימיליאן ובנו פליפה הראשון, מלך קסטיליה לפי הסכם סנליס משנת 1493.
יחד עם ארצות השפלה ההבסבורגיות, רוזנות בורגונדי הוחזקה בידי ספרד ההבסבורגית עד ששולבה לבסוף בממלכת צרפת על ידי הסכמי ניימכן ב-1678.
רוזנות הסן-הנאו הייתה טריטוריה באימפריה הרומית הקדושה.
היא הופיעה כאשר הרוזנות לשעבר של הנאו-מינצנברג הפכה להיות נחלה משנית של הסן-קאסל ב-1760. כאשר הרוזן השליט, וילהלם התשיעי, הפך גם לרוזן הסן-קאסל ב-1785, החלו שתי הממשלות להתמזג, אם כי התהליך התעכב תחילה על ידי הכיבוש הצרפתי, ולאחר מכן על ידי שילוב בדוכסות הלוויין הצרפתית פרנקפורט.
ההתאגדות של הסן-הנאו עם הסן-קאסל הושלמה רק ב-1821.
כאשר נסיך הכתר של הסן-קאסל, מאוחר יותר פרידריך השני, המיר את דתו לקתוליות, החליט אביו, הרוזן השליט וילהלם השמיני לעשות ככל יכולתו כדי להגביל את נחלתו העתידית של בנו.
לכן הוא הפך את רוזנות הנאו-מינצנברג, שהתאגדה עם הסן-קאסל ב-1736, למחוז משנה של הסן-קאסל, והעביר אותו לבנו הבכור של פרידריך, הרוזן לעתיד וילהלם.
כיוון שהרוזן וילהלם היה קטין, אמו, מרי, נסיכת בריטניה הגדולה, שלטה כאפוטרופוס החוקי שלו.
לאחר עלייתו לשלשטון בהסן-קאסל בשנת 1760, ניסה פרידריך השני שוב ושוב לאחד את הסן-הנאו עם הסן-קאסל, אך מאמציו כשלו עקב התנגדות בריטניה הגדולה והאצולה הפרוטסטנטית.
כהגנה נוספת, חיילים מהנובר הופקדו בהנאו.
כאשר וילהלם הגיע לבגרות בשנת 1764 הוא השתלט על ממשלת הרוזנות.
במותו של פרידריך השני ב-1785, הפך וילהלם לרוזן הסן-קאסל.
ממשלת הסן-הנאו נותרה באופן כללי נפרדת מהסן-קאסל.
עם זאת, הקבינט ומשרד המלחמה אוחדו עם אלה בהסן-קאסל, ובית המשפט לערעורים של קאסל קיבל סמכות שיפוט על הנאו בשנת 1792. עד אז נשלטה הסן-הנאו כמדינה עצמאית, שעברה מודרניזציה נרחבת עם הקמת מבנים משמעותיים בבירתה הנאו.
האמצעים לכך הגיעו מהסובסידיות שקיבל הרוזן השליט מדודו, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בתמורה, הסן-הנאו העמידה לרשותו קבוצה של 2,400 חיילים לשימוש תחת הכתר הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הסן-קאסל הפכה לנסיכות הבוחר ב-1803, ואילו הסן-הנאו הפכה לנסיכות הנאו.
עם זאת, בשנת 1806 התפרקה האימפריה הרומית הקדושה והסן-קאסל שולבה בממלכת וסטפאליה.
הנאו עברה כיבוש צבאי צרפתי, ובשנת 1810 שולבה בדוכסות הגדולה פרנקפורט, מדינת חסות צרפתית נוספת.
רק לאחר מלחמת השחרור הגרמנית ב-1813 הוחזרה ריבונותה של הסן-קאסל.
עם זאת, השילוב של הנאו בהסן-קאסל לא הושלם עד מותו של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן בשנת 1821, והרפורמות המנהליות תחת יורשו וילהלם השני, כאשר הרוזנות הפכה למחוז הנאו.
רוזנות ברצלונה הייתה ישות מדינית בצפון מזרח חצי האי האיברי במאות ה-9–12. בתחילה הייתה תחת שלטון האימפריה הקרולינגית, באזור גבולה הדרומי, אך בהדרגה, במהלך המאה ה-10, השיגו הרוזנים של ברצלונה עצמאות.
השלטון ברוזנות עבר בירושה, והשליטים ניהלו מלחמה מתמדת עם הח'ליפות האסלאמית של קורדובה והמדינות היורשות שלה.
הרוזנים, באמצעות נישואים, בריתות והסכמים, רכשו את המחוזות הקטלאניים האחרים והרחיבו את השפעתם על אוקסיטניה.
בשנת 1164, נכנסה רוזנות ברצלונה לאיחוד אישי עם ממלכת אראגון.
מכאן ואילך, ההיסטוריה של הרוזנות נכללת בזו של כתר אראגון, אך העיר ברצלונה נותרה בולטת בתוכה.
בתוך הכתר, התמזגו רוזנות ברצלונה ושאר המחוזות הקטלאניים בהדרגה לישות המדינית הידועה בשם נסיכות קטלוניה, אשר ירשה את המוסדות והטריטוריה של רוזנות ברצלונה.
מקורות הרוזנות מתחילים בתחילת המאה ה-8, אז השתלטו המוסלמים על השטחים הצפוניים של הממלכה הוויזיגותית בהיספניה ובצפון מזרח ספרד ודרום צרפת של ימינו.
לאחר שהסיגה פלישות מוסלמיות עמוקות, האימפריה הפרנקית תחת המלכים הקרולינגים, יצרה בהדרגה את המרקיזויות של גותיה והיספניה.
זה הושג על ידי השתלטות על שטחי ספטימניה שאליהם פלשו המורים במאה ה-8, ומתוכם, אותם שטחים המקיפים את הפירנאים ובמיוחד את צפון מזרח חצי האי האיברי.
השטחים האיבריים המזרחיים האלה אוכלסו מחדש באנשים ממרקיזות גותיה.
זה הביא להיווצרות אזור חיץ יעיל בין חצי האי האיברי המוסלמי לדוכסות אקוויטניה ופרובאנס.
האזור נשלט על ידי הפרנקים לאחר כיבוש ז'ירונה (785) ובמיוחד כאשר, בשנת 801, העיר ברצלונה נכבשה על ידי המלך לואי החסיד מאקיטן, ושולבה בממלכה הפרנקית.
שם הוקמה רוזנות ברצלונה, שהייתה כפופה למלך הפרנקי.
הרוזן הראשון של ברצלונה היה ברה (801–820).
בתחילה, סמכות הרוזנות נשענה על האריסטוקרטיה המקומית.
עם זאת, המדיניות שברה אימץ במאמץ לשמור על שלום עם אל-אנדלוס השלטת המוסלמית, הביאה לכך שהוא הואשם בבגידה בפני המלך.
לאחר שהפסיד בדו-קרב, על פי החקיקה הוויזיגותית, ברה הודח והוגלה, וממשלת הרוזנות נמסרה לאצילים פרנקים, כמו רמפון או ברנרד מספטימניה.
עם זאת, האצולה הוויזיגותית חזרה לאמון המלך עם מינויו של סוניפרד הראשון מאורחל-סרדניה לרוזן ברצלונה ב-844.
אף על פי כן, קשרי המחוזות הקטאלונים עם המלוכה הפרנקית נחלשו.
האוטונומיה התחזקה כאשר משפחות הרוזנות החלו לקיים את זכויות הירושה שלהן.
מהלך זה לווה בתהליך איחוד בין המחוזות ליצירת ישויות פוליטיות גדולות יותר.
הרוזן וילפרד השעיר, בנו של סוניפרד והרוזן האחרון שמונה על ידי המלך הפרנקי, פיקח על מגמה זו.
הוא איחד מספר מחוזות בפיקודו והעביר אותם בירושה לילדיו.
מאוחר יותר נהרג וילפרד בידי מוסלמים.
למרות שהוא חילק את מחוזותיו בין ילדיו, הליבה שנוצרה על ידי המחוזות ברצלונה, ז'ירונה ואוסונה נותרה בלתי מחולקת (אם כי כמה היסטוריונים, כמו רמון מרטי, מטילים ספק אם ז'ירונה נשמרה בתחילה תחת שליטת ילדי וילפרד, ומציעים שמחוז אמפוריס שלט במחוז עד שנת 908).
במהלך המאה ה-10 חיזקו הרוזנים של ברצלונה את סמכותם הפוליטית והתרחקו עוד יותר מהשפעה פרנקית.
בשנת 985 ברצלונה, שנשלטה אז על ידי בורל השני, הותקפה ונשרפה על ידי מוסלמים, בראשות אל-מנסור.
הרוזן מצא מקלט בהרי מונטסראט, תוך שהוא ממתין לעזרה מהמלך הפרנקי, שמעולם לא הגיעה, וכתוצאה מכך נטר לו טינה.
בשנת 988 הסתיימה שלטונה של השושלת הקרולינגית והוחלפה בשושלת הקאפטיאנית.
בורל השני נדרש להישבע אמונים למלך הפרנקי החדש, אך אין ראיות לכך שהרוזן נענה לקריאה, שכן המלך הפרנקי היה צריך ללכת צפונה כדי לפתור סכסוך.
זה התפרש כנקודת המוצא של עצמאות אפקטיבית של הרוזנות.
הוויתור על כל טענה צרפתית אפשרית של שליטה פיאודלית הושג על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון בהסכם קורבייל (1258).
לאחר מכן, רוזנות ברצלונה גדלה בחשיבותה והרחיבה את שטחה עם רוזנויות עוקבות.
היא השתלטה על מחוזות היספנים אחרים והתרחבה לאטה לכיוון דרום כתוצאה מקרבות נגד אל-אנדלוס ואכלוס מחדש של אזורים כמו טרגונה והאזור הכפרי שמסביב.
את פעולותיו של בורל השני המשיך נינו רמון ברנגאר הראשון.
סבתו הייתה ארמסינדה הכוחנית מקרקסון.
בתקופת המלכות של ארמסינדה (1018–1044) ניכרה התפוררות הכוח המרכזי עקב המהפכה הפיאודלית.
רמון ברנגאר הראשון חיזק את כוחה של הרוזנות על ידי הכפפת האצילים המורדים של פנדס בראשות מיר גריברט, שיתוף פעולה עם הרוזנים של אורגל ופאלאר, רכישת רוזנויות קרקסון וראסז, הטלת פרות מממלכות סרגוסה ולליידה, וחידוש האגף החקיקתי של הרוזנות כדי לאפשר את הכנסת השימושים של ברצלונה.
אלה היו מערכת של כללים ומנהגים פיאודליים שהתרחבו בשנים שלאחר מכן, והם היו הבסיס לחוקות הקטלאניות מהמאה ה-13 ואילך.
בצוואתו החליט שלא לחלק שוב את השטחים, אך הוא העביר את השלטון המאוחד לבניו התאומים, רמון ברנגאר השני וברנגאר רמון השני.
לאחר משבר שעורר רצח רמון ברנגואר השני והאשמות ברצח אחים נגד אחיו, שמת במסע הצלב הראשון, הצליח בנו ויורשו, רמון ברנגאר השלישי, לגבש ולהרחיב את גבולות הרוזנות.
הוא כבש חלק ממחוז אמפוריס ובהנהגת קואליציה רחבה, ניסה גם לכבוש את מיורקה, אך נאלץ לנטוש אותה בגלל התקדמות חיילי האלמורווידים בחצי האי.
הוא גם קיבל בירושה את הרוזנויות בסלו וסרדניה, ויצרו בהדרגה טריטוריה דומה מאוד למה שהיה פעם קטלוניה העתיקה.
הוא גם נע לכיוון ליידה ואכלס מחדש אזורי גבול כמו העיר טרגונה, ובעצם שיקם אותה כמרכז האפיסקופלי.
הוא גם הרחיב את שלטונו הטרנס-פירנאי על ידי שילוב מחוז פרובנס באמצעות נישואיו לרוזנת דולסה ב-1112.
אולם נישואים נוספים, זה של רמון ברנגאר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון ב-1137, הביאו לאיחוד שושלות - רוזני ברצלונה ובית המלוכה של אראגון.
רמון ברנגאר הרביעי היה, עד מותו, רוזן ברצלונה ונסיך אראגון.
בנם, אלפונסו השני, היה המלך הראשון של אראגון, אשר בנוסף היה הרוזן של ברצלונה בתור אלפונס הראשון, תואר אשר נשאו כל מלכי כתר אראגון מאז ואילך.
כל טריטוריה שהרכיבה את האיחוד שמרה על המסורות, החוקים, המנהגים, המטבע שלה, ועם הזמן פיתחה מוסדות ממשלתיים נפרדים.
מאותה נקודה, לאורך שתי המאות הבאות, השטח והמבנה המוסדי (כגון בתי המשפט) של רוזנות ברצלונה הפכו לבסיס של מדיניות חדשה בתוך כתר אראגון שנגזרת מההקשר הגאוגרפי (קטלוניה) ומהביטוי המסורתי של כוחם של הרוזנים (נסיכות) אשר, מהשלום וההפוגה של 1173, הורחב מסלסס לליידה וטורטוסה.
המדינה שהתקבלה נקראה באופן סופי נסיכות קטלוניה מהמאה ה-14 ואילך.
עם זאת, תואר הרוזן של ברצלונה נשאר כשליט הנסיכות.
במהלך המאות ה-13 וה-14, הנסיכות עדיין נשלטה על ידי מלכי אראגון כרוזני ברצלונה, אך מותו של מרטין הראשון ללא צאצאים בשנת 1410 הביא להכחדת בית ברצלונה וכתוצאה מפשרת הקספה (1412), הבעלות על הנסיכות עברה לשושלת טראסטמארה, מקסטיליה, בדמותו של פרננדו הראשון.
מאוחר יותר, כאשר נכדו פרננדו השני, מלך אראגון התחתן עם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה והוכתר למלך, האיחוד השושלתי בין כתרי קסטיליה ואראגון היה כרוך בהכללה מתקדמת של הנסיכות כאחת הטריטוריות האיבריות השונות שנשלטו על ידי ההבסבורגים.
למרות איחוד הרוזנות למלוכה הספרדית, חוק רוזנות ברצלונה עצמו נשאר בתוקף עד שבוטל ב-1716 עם צווי נואבה פלנטה לאחר מלחמת הירושה הספרדית.
מאז הפסיקה נסיכות קטלוניה להיות ישות פוליטית נפרדת וזירת המדיניות של קטלוניה הנוכחית תוגדר ככזו רק בחוקי האוטונומיה של 1932, 1979 ו-2006. יתרה מכך, התואר רוזן ברצלונה מוזג כעת עם הכתר הספרדי.
חואן קרלוס הראשון העניק אותו לאביו חואן דה בורבון, והתואר חזר, עם מותו, לתארים של הכתר הספרדי כתואר מלכותי.
רוזנות הולנד הייתה הרוזנות הראשונה של האימפריה הרומית הקדושה באזור שהתפתח.
המקורות העתיקים ביותר מתייחסים לרוזנות הלא מוגדרת בבירור כפריזיה, ממערב ל-Vlie (הידועה גם כ-פריזיה המערבית).
לפני 1101, מקורות מדברים על רוזנים פריזים, אבל בשנה זו מוזכר פלוריס השני, רוזן הולנד כרוזן הולנד.
שימוש מוקדם נוסף במילה הוא מעשה משנת 1083 שבו השתמש דירק החמישי במונח "רוזן הולנד" עבור עצמו.
הולנד היא כנראה מהולט לאנט ההולנדית , פשוטו כמשמעו "אדמת עץ".
הרוזנים של הולנד שמרו בדרך כלל על התואר היחיד הזה עד 1291, כאשר פלוריס החמישי, רוזן הולנד החליט לקרוא לעצמו רוזן הולנד וזיילנד, אדון פריזלנד.
תואר זה שימש גם לאחר שהולנד אוחדה עם אנו, בוואריה-שטראובינג ודוכסות בורגונדי.
התארים איבדו בסופו של דבר את חשיבותם, והרוזן האחרון, פליפה השני, מלך ספרד, הזכיר אותם רק באמצע רשימת התארים הארוכה שלו.
בסביבות 800, תחת קרל הגדול, האימפריה הפרנקית כיסתה חלק גדול מאירופה.
בחלק גדול מהאימפריה הזו, יחידה חשובה של מינהל אזורי (המקבילה בערך לפלך או מחוז באנגליה) הייתה הגאו (פרנקית) או פאגוס (לטינית).
רוזן שלט בגאו אחד או יותר.
בגלל נפח הסחר הנמוך, מאזן הסחר השלילי עם האימפריה הביזנטית והמדינות המוסלמיות והיעלמות המטבע, הכלכלה הצטמצמה פחות או יותר לסחר חליפין.
את הווסאלים של המלך אפשר היה לתגמל רק באדמה (בנפיקיום או, מהמאה ה-10, פיודום).
הווסאלים, שבדרך כלל מונו על ידי המלך, חתרו למערכת של ירושה.
זה הפך ליותר ויותר הכלל, ובשנת 877 זה התקבל לחוק ב-Capitulary of Quierzy.
עם מותו של מלך, הממלכה הפרנקית חולקה לעיתים קרובות בין יורשיו.
ירושה חלקית זו גרמה לא פעם לסכסוכים פנימיים, מה שהפך את השלטון הריכוזי לבעייתי.
הפשיטות הוויקינגיות ערערו עוד יותר את השלטון הריכוזי.
בסוף תקופת שלטונו של הקיסר לואי החסיד, כוח המלוכה נחלש בגלל המבול של 838 וקרבות פנים בין בני המלך.
לאחר מותו של לואי בשנת 840 בנו, הקיסר לותאר הראשון (מלך פרנקיה התיכונה), תגמל את האחים הדנים רוריק והאראלד בפריזיה - הולנד של היום - בניסיון להתנגד להתקפות הוויקינגיות.
כאשר מת לותאר בשנת 855, החלק הצפוני של פרנקיה התיכונה הוענק לבנו השני לותאר השני ונקרא לותרינגיה.
רוריק קיבל את הזכות לשלוט בקנמרלנד בשנת 862.
הסכם ריבמון משנת 880 הוסיף את ממלכת לותרינגיה (שכללה את ארצות השפלה ) לפרנקיה המזרחית, שניסתה לשלב אותה.
עם זאת, לא היו קשרים כמו אלה בין ארבע דוכסויות הגזע הגרמניים של פרנקיה המזרחית: פרנקוניה, סקסוניה, בוואריה ושוואביה.
לותרינגיה החזיקה הגדרה עצמית ניכרת; זה התברר כאשר לודוויג הילד, הקרולינגי האחרון בפרנקיה המזרחית, מת ב-911. למרות שדוכסויות הגזע נהרו אל הדוכס קונרד הראשון מפרנקוניה, לותרינגיה בחרה במלך הקרולינגי של פרנקיה המערבית שארל התם.
השלטון היה בידי יורשו של רוריק, גודפריד, שהסתבך בפוליטיקה של האימפריה הפרנקית והיה בעל ברית עם ילדיו של לותאר השני.
השלטון הדני הסתיים בשנת 885 עם רצח גודפריד בהריספייק, וכל הדנים ממזרח לאזורי החוף של מערב פריזיה נהרגו או גורשו בקונספירציה מורכבת ומוצלחת בראשות היינריך מפרנקוניה שבה קואליציה של פרנקים מבאבנברג, הסקסונים של המלנד וטייסטרבנט (בשיתוף עם הבישוף של קלן והקיסר) גברו על גודפריד והדנים.
הקונספירטור הראשי ברצח היה אוורארד סאקסו, רוזן המלנד.
אחד מאלו שהרוויחו הכי הרבה מהוואקום הכוחני היה ג'רולף הפריזי, רוזן פריזיה, מווסטרגו במחוז פריסלנד של ימינו.
ג'רולף, שליחו לשעבר של גודפריד לקיסר, דרש מהקיסר אדמות בעמק המוזל כדי לעורר מלחמה.
לאחר חיסול חלק גדול מהאוכלוסייה הדנית, שלט ג'רולף בחלק פריזי גדול של רוזנות הולנד המאוחרת יותר.
עובדה מוגמרת זו הוכרה כאשר ג'רולף קיבל אדמות בבעלות מלאה ב-4 באוגוסט 889 על ידי המלך המזרח פרנקי ארנולף מקרינתיה, שהיה זקוק למנהיגי לוחמים חזקים באזור הדלתא כדי להרחיק את הדנים וויקינגים אחרים.
האדמות המדוברות כללו שטח מחוץ למחוז של ג'רולף, בטייסטרבאנט, שכלל את טיל, אלבורג ואש.
הוא כלל גם יער ושדה בין פתח הריין הישן (וכנראה Bennebroek), סויטהרדשגה, הגבול בין המחוזות הפרנקיים לשעבר רינלנד וקנמרלנד.
המלך שארל התם נתן את הכנסייה באגמונד ואת רכושה לרוזן דירק הראשון מהולנד בשנת 922 כהכרת תודה על תמיכתו של דירק בקרב סואסון כדי לדכא מרד של הווסלים המערב פרנקיים שלו.
המלך הפרנקי המערבי היה מסוגל לעשות זאת מכיוון שהאדמות והכנסיות שהעניק לדירק היו מחוץ לתחום השיפוט שלו; אגמונד הייתה ממש מצפון לנכסים שדירק קיבל מג'רולף, והייתה התאמה טובה.
לאחר מכן הקים את מנזר אגמונד, המנזר העתיק ביותר בהולנד.
כאשר שארל התם הודח בשנת 923, המלך היינריך הצייד ממזרח פרנקיה התחבר עם הרוזן גילברט מאנו (בנו של הדוכס רגינאר מלורן) וכבש מחדש את לותרינגיה.
עד שנת 925 קיבלו האצילים הלותרינגים את שלטונו ולותרינגיה (עם אדמות פריזיה) הפכה לדוכסות גזע גרמנית חמישית.
כוחו של היינריך הוגבל על ידי הווסאל שלו, גילברט (דוכס לותרינגיה), שכוחו הוגבל למחוזותיו שלו.
מעמדו העולה של בית הולנד הוצג כאשר בשנת 938 הרוזן דירק השני, כנראה נכדו של הרוזן דירק הראשון, התחתן בגיל 8 עם הילדגרד מפלנדריה, בתו של ארנולף הראשון, רוזן פלנדריה .
לרוזנות הולנד ולשטחים סמוכים אחרים הייתה מידה ניכרת של עצמאות מהנהגת האימפריה הרומית הקדושה במאות ה-10 וה-11. לפחות עד המחצית השנייה של המאה ה-10, הנהגתה של הולנד העריכה עקרונות חילוניים, בניגוד לבישופות אוטרכט הסמוכה.
הרוזן של הולנד היה בתקופה זו יותר מפקד צבאי שנאלץ להתנגד לפשיטות ויקינגיות, ונתון לסמכות הבישוף של אוטרכט.
בשנת 985, המלך אוטו השלישי, לבקשת אמו תיאופנו, העניק את הבעלות על מספר אדמות לרוזן דירק השני.
קרקעות אלו כבר ניתנו כפייף (בנפיקיום).
זה היה האזור שבין הנהרות לוארה או לייר והיסלה (גאו שנקרא מסלנד), "וילה סונימרי" (באי שוון הזיילנדי), האזור שבין הנהרות "מדמלקה" "וצ'ינלוסארה גמרצ'י" (קינהיים) והגאו טסל.
בשנת 993 נהרג הרוזן ארנולף מגנט בקרב נגד טועני קרקעות מפריזיה שלא רצו לשלם את התמורה לרוזן.
לא ידוע היכן התרחש הקרב הזה, אבל זה היה כנראה בריינלנד או בשפך המז.
בנו של ארנולף, דירק השלישי, רוזן הולנד היה צעיר מכדי לשלוט, ולכן אמו לוטגרדיס מלוקסמבורג פעלה כעוצרת.