tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי דיווחים של העיתון Koha Ditore, העיתון היומי הראשי בקוסובו, ייתכן כי קוסובו תבחר את השיר שלה לאירוויזיון באמצעות תחרות לאומית בשם "Akordet e Kosovës", תוכנית פופ שירדה מן האוויר.
אנטוניו גאשי וואלטון בקירי שעובדים בתוכנית, מקווים כי RTK תוכל להצטרף לאיגוד השידור האירופי על-מנת שקוסובו תשתתף באירוויזיון מהר ככל האפשר.
האיגוד השידור האירופי אמור היה לדון על הצטרפותה של קוסובו לתחרויות האירוויזיון בדצמבר 2018 אך הדיון נדחה ליוני 2019.
לאחר אירוויזיון 2019, מנטור סחאלה (מנכ"ל רשות השידור הקוסובית), אמר כי הם עדיין מתכננים להיות חברים באיגוד השידור האירופי ועדיין מקווים שיוכלו להתחרות בשנה זו.
איגוד השידור האירופי דן והצביע על הצטרפותה של קוסובו לאיגוד ביוני 2019, כך שהיא תוכל להשתתף בתחרות האירוויזיון בעתיד.
הצטרפותה של קוסובו נדחתה והיא לא יכלה להשתתף באירוויזיון 2020.
קזחסטן הביעה את רצונה להשתתף באירוויזיון מספר פעמים, ולכן רשת השידור שלה נוהגת לשדר את התחרות.
סוונטה סטוקסליוס, מנהל תחרות האירוויזיון הסביר כי על-אף רצונה של קזחסטן להצטרף לתחרות האירוויזיון, היא אינה יכולה להשתתף בה כיוון שהיא אינה נמצאת באזור השידור האירופי וזאת על-אף שהיא חברה באיגוד השידור האירופי.
רשות השידור הקזחית "Khabar Agency" הצטרפה לאיגוד השידור האירופי כחברה בתחילת 2016.
השתתפות קזחסטן באירוויזיון 2017 הייתה אפשרית, ב-28 בספטמבר ה-EBU הודיע שאם קזחסטן מעוניינת היא יכולה להשתתף בתחרות ללא הזמנה מהמדינה המארחת.
זוכת הטורקיוויזיון לשנת 2014, זהאנאר דוגלובה (הזמרת שייצגה את קזחסטן) הצהירה כי היא מעוניינת לייצג את מדינתה בתחרות.
בתחילה דווח כי קיים סיכוי שקזחסטן תשתתף באירוויזיון 2019, אך אפשרות זו נדחתה.
לאחר אירוויזיון 2019, יו"ר רשות השידור הקזחית KCH, ח'באר, הביע תקווה כי בשנת 2020 תהפוך רשות השידור הקזחית לחברה מלאה של האיגוד השידור האירופי, כך שתוכל להשתתף בשנה זו.
למרות זאת, על אף שאינה חברה באיגוד השידור האירופי ואינה משתתפת באירוויזיון, קזחסטן כן משתתפת באירוויזיון הילדים החל משנת 2018.
בדיווח שפורסם ב-8 ביולי 2025 נודע כי במהלך הוועידה של איגוד השידור האירופי בלונדון, יו"ר רשת הטלוויזיה הקזחית ביקש להעלות את השתתפות המדינה באירוויזיון לדיון בוועידה הבאה של איגוד השידור האירופי שתערך באוקטובר 2025.
לבנון מעולם לא השתתפה באירוויזיון.
רשת השידור שלה, Télé Liban, התכוונה להצטרף לאירוויזיון 2005 עם השיר "Quand tout s'enfuit" בביצוע הזמרת אלין לחוד, אולם לבסוף פרשה מהתחרות מכיוון שהחוק הלבנוני קובע חרם על ישראל, שנוטלת חלק בתחרות.
הדבר הוביל את מארגני התחרות לקנוס את רשות השידור ולהשעות אותה.
בשנת 2007, הזמר מהמוצא הלבנוני מיקה הודיע כי הוא מעוניין לייצג את לבנון באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד שבסרביה תחת רשות אחרת שלא נקנסה והושעתה.
באוקטובר 2015 דווח שייתכן ולבנון תחזור לתחרות ב-2016, אולם בסוף לבנון לא שבה לתחרות.
בעבר, רשות השידור הלבנונית התעניינה בהשתתפות באירוויזיון בתנאי שישראל תפרוש מהתחרות.
בשל העובדה כי רשות השידור הפסיקה לשדר מיד לאחר גמר האירוויזיון 2017, לבנון גילתה עניין להשתתף שנה לאחר מכן.
עם זאת, ישראל אישרה את השתתפותה באירוויזיון 2018 (ובנוסף, ניצחה והפכה למארחת האירוויזיון 2019), וכתוצאה מכך הופעת הבכורה של לבנון לא התקיימה בשנת 2018, כמו גם ב-2019.
תוניסיה התכוונה להשתתף באירוויזיון 1977 שנערך בלונדון שבממלכה המאוחדת כשהיא מוגרלת להופיע רביעית בסדר ההשמעה.
הסיבה שבגללה תוניסיה לא השתתפה לבסוף באירוויזיון מעולם לא אומתה באופן רשמי, אולם לפי השמועות תוניסיה לא רצתה להשתתף ביחד עם ישראל, שהוחרמה על ידי מדינות ערב.
תוניסיה הייתה אחת מהמייסדות של איגוד השידור האירופי בשנת 1950, וזאת למרות שמבחינה גאוגרפית היא אינה ממוקמת באירופה.
עד כה המדינה האפריקאית היחידה שהשתתפה באירוויזיון היא מרוקו שבחרה להשתתף באירוויזיון 1980, בו ישראל לא השתתפה.
ב-18 ביוני 2007, רשת השידור של תוניסיה אישרה כי עקב בקשת הממשלה היא לא תשתתף באירוויזיון "בעתיד הנראה לעין".
הממלכה המאוחדת משתתפת באירוויזיון באופן סדיר, אולם המדינות המרכיבות אותה הביעו התעניינות כמשתתפות עצמאיות בתחרות.
עם זאת, על אף כל ההצעות, הממלכה המאוחדת עדיין משתתפת באירוויזיון כנציגה של כל ישויותיה.
סקוטלנד הביעה התעניינות באירוויזיון מספר פעמים.
המפלגה הלאומית הסקוטית ערכה קמפיינים במשך מספר שנים למען השתתפותה של סקוטלנד באירוויזיון כמדינה עצמאית, אולם בקשותיה נדחו פעמים רבות מכיוון שסקוטלנד מיוצגת תחת הממלכה המאוחדת ותחת רשת השידור BBC.
ב-11 בפברואר 2008 הצהיר איגוד השידור האירופי כי רשת השידור הסקוטית רשאית להגיש בקשת הצטרפות כחברה באיגוד, אולם תחת החוקים הנוכחיים, סקוטלנד לא יכולה להצטרף לאירוויזיון מאחר שלרשת ה-BBC ישנן זכויות בלעדיות לייצג באירוויזיון את כל הממלכה המאוחדת.
במאי 2008 הוכרז כי סקוטלנד לא תשתתף כמדינה עצמאית ושהיא תיוצג תחת בריטניה.
לסקוטלנד מספר רשתות שידור שחברות באיגוד השידור האירופי, תחתן היא הייתה יכולה להיות מיוצגת, כגון: STV, ITV Border, ו-BBC סקוטלנד.
אליין סמית, חבר בפרלמנט האירופי אמר שגם מדינות קטנות אחרות הצטרפו לאירוויזיון, ושהוא ישמח לעזור לכל רשת שידור לעבור את התהליך הזה.
בשנת 2011 הצהיר איגוד השידור האירופי כי אין שום דבר המונע בעד סקוטלנד להגיש שיר לתחרות, אולם רשת השידור STV אמרה כי אין בכוונתה לשלוח כעת שיר לאירוויזיון.
יום לאחר גמר אירוויזיון 2021, ב-23 במאי 2021, חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הלאומית הסקוטית, אלין סמית' , אמר כי הוא מעוניין שסקוטלנד תתחרה בנפרד מהממלכה המאוחדת, ולנהל קדם-אירוויזיון נפרד.
עם זאת, ה-EBU אמר כי זה בלתי אפשרי בגלל שה-BBC אחראי על ייצוג הממלכה המאוחדת כולה.
רשת השידור של ויילס S4C, המשדרת בשפה הוולשית, הביעה את רצונה להשתתף באירוויזיון, ואף יש לה תחרות קדם בשם "Cân i Gymru" (שיר לוויילס).
רשת השידור שקלה בעבר הצטרפות לאירוויזיון הילדים 2008, אולם לבסוף החליטה שלא להשתתף.
בשנת 2009 ג'יליאן אוונס, חברה בפרלמנט האירופי מטעם ויילס הביעה את רצונה שוויילס תשתתף באירוויזיון 2010 שנערך בנורווגיה, כשהיא מיוצגת תחת BBC Cymru Wales, ITV Wales & West או S4C.
בשנת 2017 הייתה נציגות ולשית בתחרות "אירוויזיון המקהלות" זו הייתה הפעם הראשונה בה אחת מהמדינות שמרכיבות את בריטניה השתתפה בנפרד
בתחרות של איגוד השידור האירופי.
בשנת 2018 הצטרפה S4C ל-אירוויזיון הילדים 2018 ובכך משתתפת לראשונה באחת התחרויות הגדולות של איגוד השידור האירופי.
ב צפון אירלנד נערך קמפיין למען השתתפות עצמאית באירוויזיון תחת רשת השידור UTV או BBC צפון אירלנד.
אנגליה לא גילתה שום רצון להשתתף כמתחרה עצמאית באירוויזיון.
גיברלטר מאז 2006 מנסה רשת השידור של גיברלטר GBC-TV להתקבל לאיגוד השידור האירופאי, כך שיוקנה לו זכות השתתפות באירוויזיון.
לבינתיים, לא מאפשרים זאת עבור הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
מדינת המפרץ קטר הביעה את התעניינותה בתחרות.
רשת השידור הקטרית Qatar Radio, היא חברה באיגוד השידור האירופי.
רשת השידור חשפה לראשונה ב-12 במאי 2009 כי היא מעוניינת להצטרף לאיגוד השידור האירופי כחברה פעילה, דבר שיאפשר לה השתתפות בתחרות האירוויזיון.
רשת השידור הביעה תקווה כי היא תוכל להשתתף כבר באירוויזיון 2011.
קטר גילתה מעורבות באירוויזיון לראשונה בשנת 2009, כאשר רשת השידור שלחה משלחת של נציגים לתחרות שנערכה במוסקבה וזאת על-מנת לבחון אפשרות להצטרף לאירוויזיון בעתיד.
כמו כן, רשת השידור הקטרית שידרה תוכנית רדיו שבועית בשם .
התוכנית קיבלה תגובות חיוביות שגרמו לקטר להתעניין בתחרות אף יותר.
קטר ציינה שהיא תשמח להשתתף באירוויזיון ושלא תהיה לה בעיה לשדר את השיר הישראלי.
עם זאת, היא מעולם לא השתתפה באירוויזיון, וכן היא לא הביעה רצון נוסף להשתתף בתחרות בעתיד.
ברית המועצות מעולם לא השתתפה באירוויזיון, אולם היא ניסתה להשתתף בו מספר פעמים לקראת סוף שנות השמונים, והיא אף שידרה את התחרות מספר פעמים.
בשנת 2009 אדוארד פומין, עובד לשעבר במשרד החינוך של רוסיה הסובייטית, חשף כי בשנת 1987 ג'ורג' וסלוב שהיה אז שר החינוך של ברית המועצות, העלה את הרעיון שברית המועצות תשתתף בתחרות האירוויזיון עקב הרפורמות הפוליטיות והכלכליות שהונהגו על ידי נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב בסוף שנות השמונים.
הרעיון להשתתף היה בעיקר פוליטי, כשהמחשבה העיקרית הייתה שזכייה בתחרות תשפיע לטובה על היחסים בין ברית המועצות לבין מדינות המערב.
אחד מהזמרים שהוצעו לייצג את ברית המועצות באירוויזיון היה ולרי לאונטייב, אולם הרעיון של וסלוב לא תאם את הרעיון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות או של גורבצ'וב עצמו, שהאמין שהתחרות באירוויזיון תהיה צעד קיצוני, ולכן ברית המועצות מעולם לא השתתפה.
10 מדינות מתוך רפובליקות ברית המועצות השתתפו באירוויזיון לאחר התפרקותה, החל מתחילת שנות התשעים ועד לסוף העשור הראשון של המאה ה-21: אוקראינה, אזרבייג'ן, אסטוניה, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, מולדובה, לטביה, ליטא ורוסיה, כאשר 5 מתוכן ניצחו באירוויזיון.
צ'כוסלובקיה לא השתתפה באירוויזיון, אולם רשת השידור שלה שידרה את התחרות מספר פעמים במהלך שנות השישים ושנות השבעים.
הסיבה שבגללה צ'כוסלובקיה לא השתתפה בתחרות קשורה באופן חלקי לשינויים הפוליטיים שנעשו במדינה.
לאחר התפרקותה, הצטרפו צ'כיה וסלובקיה לאירוויזיון.
נכון ל-2025, צ'כיה וסלובקיה מעולם לא זכו באירוויזיון.
בעוד שצ'כיה משתתפת באירוויזיון באופן סדיר, ההשתתפות האחרונה של סלובקיה הייתה באירוויזיון 2012.
קריית הוותיקן היא אחת משתי המדינות היחידות באירופה שמעולם לא לקחו חלק בתחרות האירווזיון (בנוסף לליכטנשטיין).
על אף היותה חברה מלאה באיגוד השידור האירופי, הוותיקן הצהירה כי אינה מעוניינת להשתתף באירוויזיון.
רשת השידור של קריית הוותיקן, CTV, משדרת רק תכנים נוצריים או הפקות הקשורות לאירועים של הוותיקן.
ירדן נוהגת לשדר את האירוויזיון כמעט מדי שנה בשידור חי, אך מעולם לא הביעה עניין להשתתף בה.
מצרים שידרה את התחרות מספר פעמים בטלוויזיה, אולם לא הביעה עניין להשתתף בה.
אלג'יריה – רשאית להשתתף אולם אינה מעוניינת בכך.
לוב – רשאית להשתתף אולם אינה מעוניינת בכך.
המונח מדיניות אוסטרליה הלבנה מתייחס לכמה שלבים בהיסטוריה של המדיניות האוסטרלית שנתנה עדיפות להגעתם של מהגרים מארצות אירופאיות מסוימות לאוסטרליה, במיוחד מבריטניה.
מדיניות זו הבשילה ב-1901, זמן קצר לאחר איחוד אוסטרליה ובין השנים 1949–1973 היא דעכה בהדרגה עד שבוטלה לחלוטין.
ההיסטוריון הרשמי של אוסטרליה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, צ'ארלס בין, הגדיר את הכוונות הראשוניות של מדיניות זו כ"מאמץ עז לשמור על סטנדרטים מערביים גבוהים של הכלכלה, החברה והתרבות".
התחרות במכרות הזהב בין הכורים הבריטים לכורים הסינים והתנגדותם של האיגודים המקצועיים להבאתם של תושבי איי האוקיינוס השקט לעבודה במטעי הסוכר בקווינסלנד, חיזקו את הדרישה לחסל, או לכל הפחות לצמצם את הגירתם של העובדים בשכר נמוך מאסיה ומהאוקיינוס השקט.
זמן קצר לאחר איחוד אוסטרליה, נחקק "חוק הגבלות ההגירה" (Immigration Restriction Act 1901).
העברתו של חוק זה נחשבת לראשיתה של מדיניות אוסטרליה הלבנה כמדיניות רשמית של ממשלת אוסטרליה.
חוקים שנחקקו לאחר מכן חיזקו את המדיניות עד לפרוץ של מלחמת העולם השנייה.
מדיניות אוסטרליה הלבנה בוטלה בשלבים על ידי ממשלות אוסטרליה שכיהנו לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, על ידי עידוד הגעתם של מהגרים לא-בריטים ולא-לבנים וכינונה של תוכנית הגירה רב-גזעית רחבת ממדים לאחר המלחמה.
ממשלותיהם של רוברט מנזייס ושל הרולד הולט ביטלו בהדרגה מרכיבים במדיניות בין השנים 1949–1966 וממשלתו של גוף ויטלם העבירה ב-1973 חוקים שיבטיחו ששיקולים גזעיים יהיו לחלוטין מחוץ לקריטריונים להגירה לאוסטרליה.
ב-1975 העבירה ממשלת ויטלם את חוק האפליה הגזעית (Racial Discrimination Act 1975), שהוציא מחוץ לחוק את הקריטריונים הגזעיים.
בעשורים שחלפו מאז, החזיקה אוסטרליה במדיניות הגירה רב-גזעית בקנה מידה רחב.
תוכנית ההגירה הנוכחית של אוסטרליה מאפשרת לאנשים מכל מדינות העולם להגר אליה, ללא הבדל לאומיות, מוצא אתני, תרבות, דת או שפה, בתנאי שהם עומדים בקריטריונים שנקבעו בחוק.
מדינות ההגירה לפני איחוד אוסטרליה
גילוי הזהב באוסטרליה ב-1851 הוביל לשטף של מהגרים מכל רחבי העולם.
אוכלוסייתה של המושבה ניו סאות' ויילס מנתה 200,000 תושבים בשנת 1851, אך הזרם האדיר של המהגרים שדורבן על ידי הבהלה לזהב חולל במושבות האוסטרליות שינויים כלכליים, פוליטיים ודמוגרפיים.
ב-20 השנים הבאות היגרו לאוסטרליה 40,000 גברים סינים ו-9,000 נשים סיניות (ברובם מקאנטון), כדי לחפש את מזלם בשדות הזהב.
הזהב הביא עושר רב למושבות האוסטרליות, אך גם מתחים חברתיים חדשים.
הגירה רב-גזעית הגיעה בתחילה לניו סאות' ויילס במספרים גדולים.
צעד זה הובילה להגבלות על ההגירה הסינית ולהטלת מיסים על התושבים הסינים בוויקטוריה החל מ-1855, כשניו סאות' ויילס נוקטת בצעד דומה ב-1861. המגבלות נשארו בתוקף עד לראשית שנות השבעים של המאה ה-19.
תמיכתה של תנועת הפועלים האוסטרלית
התפתחותה של תעשיית הסוכר בקווינסלנד בשנות השבעים של המאה ה-19 הובילה לחיפוש אחר כוח עבודה שיהיה מוכן לעבוד בסביבה הטרופית.
באותה תקופה, אלפים מתושבי איי אוקיינוס השקט (Kanaka) הובאו לאוסטרליה כעובדים חוזיים.
תופעה זו ותופעות דומות של הבאת עובדים לא-לבנים בשכר נמוך הייתה מכונה Blackbirding והייתה למעשה סוג של גיוס כוח אדם בדרכים של הונאה וחטיפה לעבודה במטעים, במיוחד מטעי הסוכר של קווינסלנד ושל פיג'י.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 החלו האיגודים המקצועיים בסדרה של צעדי מחאה כנגד העסקת עובדים זרים.
טיעוניהם היו שהאסיאניים והסינים גזלו את מקומות העבודה מבני הגזע הלבן, עבדו בשכר רעב ובתנאי עבודה נחותים וסירבו להשתייך לעבודה המאורגנת.
התנגדות לטיעונים אלה הגיעו בעיקר מצדם של בעלי קרקעות עשירים באזורים הכפריים.
נטען שבלי עבודתם של הפועלים האסיאתיים באזורים הטרופים של הטריטוריה הצפונית ושל קווינסלנד, אזורים אלה יהפכו להיות שממה.
למרות התנגדויות אלו להגבלת ההגירה, חוקקו כל המושבות האוסטרליות בין השנים 1875–1888 חוקים שהגבילו הגירה נוספת מסין.
מהגרים אסיאתיים שכבר התגוררו במושבות לא הוחזרו לארצותיהם והם המשיכו לקבל את אותם זכויות כמו התושבים ממוצא אנגלי או אלה מאיי האוקיינוס השקט.
ב-1895 הוסכם על הרחבת ההגבלות הללו במסגרת כינוס של ראשי הממשלות של המושבות והוטלו מגבלות על כניסתם לאוסטרליה של כל בני הגזעים הלא-לבנים.
יחד עם זאת, המושלים של ניו סאות' ויילס, אוסטרליה הדרומית וטסמניה, לא אישרו את החוקים הללו, כדי לעמוד בתנאי הסכמים שהם היו חתומים עם יפן.
תחת זאת, נחקק ב-1897 חוק שמנע את כניסתם של "אנשים בלתי רצויים" מבלי להגדיר במפורש את מוצאם.
ממשלת בריטניה לא הייתה שבעת רצון מחקיקה זו שהפלתה נתינים של האימפריה הבריטית, אך החליטה לא לפסול את החוקים הללו.
שר המושבות, ג'וזף צ'מברלין, הסביר ב-1897:
מאיחוד אוסטרליה ועד למלחמת העולם השנייה
הכינוסים הפדרליים וממשלת אוסטרליה הראשונה
נושא ההגירה בלט בדיונים לקראת איחוד אוסטרליה בישיבה השלישית של כינוס האיחוד של 1898, סיכם ראש ממשלת אוסטרליה המערבית ולימים שר בממשלה הפדרלית, ג'ון פורסט, את התחושה שרווחה אז:
ממשלתו של אדמונד ברטון, שהוקמה לאחר הבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי ב-1901 ייצגה את המפלגה הפרוטקשוניסטית וזכתה לתמיכתה של מפלגת הלייבור האוסטרלית.
תמיכתה של הלייבור הותנתה בהגבלת ההגירה של לא-לבנים, ובכך השתקפו הגישות של האיגודים המקצועיים וארגוני עובדים באותה תקופה, שהיוו את הבסיס להקמת מפלגת הלייבור.
הפרלמנט הראשון של אוסטרליה הגביל עד מהרה את ההגירה כדי לשמר את אופייה הבריטי של אוסטרליה וזמן קצר לפני פגרת חג המולד הראשונה שלו הוא חוקק את חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט ואת חוק הגבלת ההגירה.
שר המושבות של בריטניה הבהיר בכל מקרה שמדיניות הגירה המבוססת על מוצא אתני תהיה "בניגוד לתפיסה הכללית של שוויון שמאז ומתמיד הייתה העיקרון המנחה של השלטון הבריטי בכל רחבי האימפריה".
לפיכך, יזמה ממשלת ברטון את "מבחן השפה" (language dictation test), שיאפשר לממשלה, על פי שיקול דעת השר, למנוע את הגירתם של גורמים בלתי רצויים על ידי קיום מבחן ב"כל שפה אירופאית".
בשלב זה כבר הייתה הבטחה להדרה על רקע גזעי מצדם של הפרלמנטים של המדינות, כך שהשאלה העיקרית שנדונה הייתה כיצד צריכה בדיוק הממשלה הפדרלית להדיר אותם, בשעה שמפלגת הלייבור התנגדה לקריאתה של בריטניה לפייס את האוכלוסיות של המושבות הלא-לבנות ולאפשר ל"אוכלוסיות הילידים של אסיה, אפריקה והאיים" להגר לאוסטרליה.
בקווינסלנד הייתה התנגדות בעיקר בקרב בעלי מטעי הסוכר להצעות לא לאפשר את הגירתם של הפועלים מאיי האוקיינוס השקט.
בכל אופן, טען ברטון שהתופעה היא למעשה "עבדות מוסוות" שעלולה להפוך ל"בעיית השחורים" בדומה לארצות הברית, ולפיכך החוק לא עבר.
אחד החוקים הראשונים שחוקק הפרלמנט הפדרלי החדש היה "חוק הגבלת ההגירה" (Immigration Restriction Act 1901), שמטרתו הייתה "להטיל מגבלות מסוימות על ההגירה ו...
חוק דומה היה בדרום אפריקה.
אדמונד ברטון, כראש הממשלה, הצדיק את החוק בהצהרה הבאה: "כוונתו של עיקרון השוויון בין בני האדם לא הייתה יישום השוויון בין אנשים ממוצא אנגלי לבין אנשים ממוצא סיני".
התובע הכללי שעליו הוטלה המשימה לנסח את החוקק היה אלפרד דיקין.
דיקין העדיף את עמדתו של ברטון על פני זו של מפלגת הלייבור בנוגע להצעת החוק (הלייבור דרשה דרכים ישירות יותר להגבלת ההגירה מעבר למבחן השפה) וביצע עריכה בנוסח הצעת החוק שהייתה נגועה בגזענות ושהוגשה לקריאה שנייה בפרלמנט.
בניסיון להצדיק את המדיניות, אמר דיקין שהוא האמין שהיפנים והסינים עלולים להוות איום על האיחוד שזה עתה נוצר ואמונתו זו היא שהובילה לחקיקה שתבטיח שהם לא יוכלו להיכנס לאוסטרליה:
הנוסחים המוקדמים של הצעת החוק אסרו במפורש הגירתם של לא-אירופאים לאוסטרליה, אך ההתנגדויות מצדה של ממשלת בריטניה, שחששה שצעד כזה יפגע בנתינים בריטים בהודו ובבעלי בריתה של בריטניה ביפן, גרמו לממשלת ברטון להשמיט את הניסוח הזה.
תחת זאת, הונהג האמצעי של מבחן השפה כדרך להרחקתם של מהגרים בלתי רצויים.
לפקידי ההגירה נתנה הסמכות למנוע את הגירתו של כל אדם שייכשל במבחן הכתבה של 50 מילים.
בתחילה דובר על כך שהמבחן יערך בכל שפה אירופאית, אך לאחר מכן שונה הנוסח כך שהמבחן יערך בכל שפה.
המבחנים נוסחו באופן שהיה זה כמעט בלתי אפשרי לעבור אותם בהצלחה.
הראשון מבין מבחנים אלה נכתב על ידי חבר הפרלמנט הפדרלי, סטויארט פרנבי, כדוגמה לפקידי ההגירה לניסוח מבחנים נוספים.
"מבחן סטיוארט" היה למבחן הסטנדרטי בשפה האנגלית, לאור השיעור הגבוה של הנכשלים בו, כתוצאה משימוש שנעשה בו במשלב גבוה של השפה.
הצעת החוק זכתה לתמיכה נרחבת בפרלמנט, כשהטיעונים נעו מהגנה כלכלית ועד לגזענות מוחלטת.
מפלגת הלייבור רצתה להגן על "העבודה הלבנה" ודחפה להגבלות מפורשות יותר.
כמה מחברי הפרלמנט דיברו על הצורך להימנע מהיסטריה בטיפול בעניין.
חבר הפרלמנט ברוס סמית אמר ש"אין לנו כל שאיפה לראות את המעמדות הנמוכים של ההודים, הסינים והיפנים...
לא לפגוע בשכבות המשכילות של אומות אלו".
מנגד העיר דונלד קמרון, חבר פרלמנט מטסמניה: "שום גזע על פני האדמה לא זכה ליחס מביש יותר מזה שזכו לו הסינים...
הם אולצו בכוח הזרוע להסכים לכניסתם של האנגלים לארצם.
אם אנו מאלצים אותם לאפשר לאנשינו להיכנס לארצם...
מדוע בשם הצדק אנו מסרבים לאפשר להם להיכנס לארצנו?"
מחוץ לפרלמנט, פעל הקרדינל הקתולי הראשון של אוסטרליה, פטריק פרנסיס מוראן, לגינוי החקיקה האנטי-סינית והגדיר אותה כמנוגדת לנצרות.
העיתונות שמה ללעג את דברי הקרדינל והאוכלוסייה האירופאית של אוסטרליה תמכה באופן כללי בהצעת החוק ונותרה חרדה לאפשרות של שטף של מהגרים לא-בריטים שיגיעו לאוסטרליה.
חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט
ב-1901 העביר הפרלמנט האוסטרלי את "חוק הפועלים מאיי האוקיינוס השקט" (Pacific Island Labourers Act 1901).
כתוצאה מחוק זה גורשו 7500 פועלים מאיי האוקיינוס השקט (שנקראו Kanakas).
רובם של פועלים אלה עבדו במטעי הסוכר בקווינסלנד והחל מ-1904 נאסרה כניסתם של תושבי האיים לאוסטרליה.
בוועידת השלום בפריז, שהתקיימה ב-1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשה יפן שבאמנת חבר הלאומים ייכלל סעיף של שוויון גזעי.
מדיניות יפנית זו שיקפה את שאיפתה של יפן לבטל או להקל את המגבלות כנגד יפנים (במיוחד בארצות הברית ובקנדה), שבהם ראתה יפן כהשפלה וכעלבון ליוקרתה.
ראש ממשלת אוסטרליה באותה תקופה, בילי יוז, כבר היה מודאג מההתפשטות היפנית באוקיינוס השקט.
אוסטרליה, יפן וניו זילנד חלקו ביניהן את שטחי האימפריה הקולוניאלית הגרמנית באוקיינוס השקט כבר בשלבים הראשונים של המלחמה וליוז היה חשוב לשמר את גינאה החדשה הגרמנית כנכס אסטרטגי לביטחונה של אוסטרליה.
על פי ההסכם הוענק לאוסטרליה מנדט על שטחי גינאה החדשה הגרמנית לשעבר והיפנים קיבלו מנדט על כל שטחי האוקיינוס השקט שמצפון לגינאה החדשה, ובכך נוצר גבול משותף בין שתי המדינות, מצב שהשתנה רק לאחר פלישת יפן לגינאה החדשה במלחמת העולם השנייה.
יוז התנגד בתוקף לבקשה לשוויון הגזעי שהוגשה על ידי יפן.
הוא הכיר בכך שסעיף כזה יהווה איום על אוסטרליה הלבנה והבהיר לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', שאם סעיף כזה יתקבל, הוא יעזוב את הוועידה.
כאשר ההצעה היפנית נדחתה, דיווח יוז לפרלמנט האוסטרלי:
ראש ממשלת אוסטרליה בין השנים 1923–1929, סטנלי ברוס, היה תומך של מדיניות אוסטרליה הלבנה ונושא זה היה מרכזי מבחינתו במערכת הבחירות של 1925.
חרדתה של אוסטרליה בנוגע להתפשטות היפנית ובנוגע לסכנת המלחמה באוקיינוס השקט, המשיכה במהלך שנות השלושים.
בילי יוז, אז שר בממשלתו של ג'וזף ליונס, תרם תרומה משמעותית לגישתה של אוסטרליה כלפי סוגיית ההגירה בנאום שנשא ב-1935, בו הוא טען ש"אוסטרליה חייבת...
אך באותה שנה אולץ יוז להתפטר לאחר שספרו "אוסטרליה והמלחמה היום" חשף חוסר מוכנות למלחמה הקרבה ובאה.
החל מתחילת השפל הגדול ב-1929 ועד לסיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הייתה תנועת ההגירה לאוסטרליה דלילה עקב התנאים הכלכליים העולמיים.
עם פרוץ המלחמה, חיזק ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין את המסר של מדיניות אוסטרליה הלבנה באומרו: "הארץ הזאת צריכה להישאר לעד ביתם של צאצאיהם של האנשים שבאו הנה בשלום כדי לייסד בימים הדרומיים מוצב של הגזע הבריטי".
לאחר נפילת סינגפור ב-1942 חששה אוסטרליה מפלישה יפנית לשטחה.
ערי אוסטרליה הופגזו על ידי חייל האוויר הקיסרי היפני ועל ידי הצי הקיסרי היפני וחיילות הים של מדינות הציר היוו איום על הספנות האוסטרלית, וזאת בשעה שהצי המלכותי הבריטי היה עסוק במערכה באוקיינוס האטלנטי ובקרב על הים התיכון מול התוקפנות הנאצית באירופה.
צי פלישה יפני, שהיה בדרכו לטריטוריה האוסטרלית של גינאה החדשה, נבלם רק לאחר התערבות של צי ארצות הברית בקרב ים האלמוגים.
אוסטרליה קלטה לשטחה אלפי מהגרים מהטריטוריות שנפלו בידיהם של הכוחות היפנים, במיוחד אלפי הולנדים שברחו מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה).
ההגירה הרב-גזעית לאחר מלחמת העולם השנייה
הטראומה של המלחמה, פגיעותה של אוסטרליה במלחמה באוקיינוס השקט, ואוכלוסייתה הקטנה, הובילו לשורה של צעדי מדיניות שהתמצו בסיסמה, "להתאכלס או לגווע" (populate or perish).
על פי ספרו של לכלן סטרון, הייתה סיסמה זו אתנוצנטרית ולמעשה היא היוותה תוכחה שנועדה למלא את אוסטרליה באירופאים כנגד האפשרות של הצפה באסיאתיים.
במהלך המלחמה, פליטים לא-לבנים רבים, כולל מלאים, אינדונזים, ופיליפינים, הגיעו לאוסטרליה, אך לשר ההגירה, ארתור קאלוול, הייתה תוכנית שנויה במחלוקת לגרש את כולם.
ב-1948, סווגו בהאים מאיראן, שביקשו להגר לאוסטרליה, כאסיאתיים על פי מדיניות ההגירה והגעתם נאסרה.
ב-1949 התיר יורשו של קאלוול, הרולד הולט, ל-800 הפליטים הלא-לבנים האחרונים להגיש בקשה לתושבות קבע וכן התיר לכלות מלחמה יפניות להתיישב באוסטרליה.
במקביל, כדי לעודד הגירה מאירופה, אפשרה אוסטרליה את כניסתם לתחומה לכמויות גדולות של מהגרים, בעיקר מאיטליה, יוון ויוגוסלביה וכן מארצות המוצא המסורתיות שלה באיים הבריטיים.
מיזמי פיתוח שאפתניים שלאחר המלחמה, כמו מיזם השקיה ומערכת של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום-מזרח אוסטרליה (Snowy Mountains Scheme), הצריכו מספר גדול של ידיים עובדות, שאותם ניתן היה להבטיח רק על ידי שינוי במדיניות ההגירה.
מדיניותה של אוסטרליה החלה להשתנות לכיוון הגברת זרם ההגירה ובעשורים הבאים בוצעו שינויים תחיקתיים, שפתחו את תנועת ההגירה.
ב-1947, הקלה ממשלת הלייבור בראשותו של בן צ'יפלי את חוק הגבלת ההגירה והעניקה ללא-אירופאים את הזכות להתיישב ישיבת קבע באוסטרליה למטרות עסקיות.
ב-1949 התיר שר ההגירה בממשלתו של רוברט מנזייס, הרולד הולט, ל-800 פליטים לא אירופאים להישאר באוסטרליה ולכלות מלחמה הותר להגר.
ב-1950, יזם שר החוץ פרסי ספנדר את "תוכנית קולומבו", שבמסגרתה הגיעו סטודנטים מארצות אסיה ללמוד באוניברסיטאות באוסטרליה.
ב-1957, ניתנה אפשרות למהגרים לא-אירופאים, שהיו תושבי אוסטרליה מעל 15 שנים, לקבל אזרחות.
ב-1958, ביטל "חוק ההגירה המתוקן" (Revised Migration Act) את מבחן השפה ויצר מערכת פשוטה יותר של כניסת מהגרים.
שר ההגירה, סר אלכסנדר דאונר, הכריז ש"אסיאתיים מיומנים" יכולים להגר לאוסטרליה.
ב-1959, הותר לאזרחים אוסטרלים לתת חסות לבנות זוג אסיאתיות לצורך קבלת אזרחות.
ב-1964, מותנו ההגבלות על כניסתם של אנשים ממוצא לא-אירופאי.
ב-1963, פורסם על ידי קבוצה של סטודנטים מאוניברסיטת מלבורן מסמך שהציע לבטל את מדיניות אוסטרליה הלבנה ובהמשך הייתה לו השפעה רבה.
קיצה של מדיניות אוסטרליה הלבנה
ב-1966, חוקקה ממשלתו של הרולד הולט מטעם המפלגה הליברלית, את "חוק ההגירה" (Migration Act, 1966), שהיה קו פרשת דרכים בתולדות מדיניות ההגירה של אוסטרליה.
החוק ביטל למעשה את מדיניות אוסטרליה הלבנה והרחיב את אפשרויות ההגירה של לא-אירופאים, כולל פליטים שברחו ממוראות מלחמת וייטנאם.
במרץ 1966, הכריז שר ההגירה, יוברט אופרמן, כי בקשות להגירה יתקבלו מאנשים בעלי מיומנות מקצועית על בסיס התאמתם להתיישבות באוסטרליה, יכולתם להשתלב בחברה האוסטרלית והתאמת כישוריהם לצרכים של אוסטרליה.
במקביל, החליטה ממשלת הולט על מתן אפשרות לתושבים זמניים ממוצא לא-אירופאי לקבל אזרחות לאחר חמש שנות מגורים באוסטרליה, ובכך הושוו התנאים בינם לבין המהגרים האירופאים.
כתוצאה מכך, עלה שיעור המהגרים ממוצא לא-אירופאי מ-746 ב-1966, ל-2,696 ב-1971 ושיעור המהגרים ממוצא אירופאי חלקי עלה באותה תקופה מ-1,498 ל-6,054.
את ביטולה הסופי של מדיניות אוסטרליה הלבנה בספר החוקים מקובל לציין ביישומם של שורה של תיקונים שביטלו את ההבחנות על רקע גזעי בחוק ההגירה, שבוצעו על ידי ממשלתו של גוף ויטלם ב-1973. התיקונים כללו:
מתן אפשרות לכל מהגר, ללא קשר למוצאו, להגיש בקשה לקבלת אזרחות לאחר שלוש שנים כתושב קבע.
אשרור כל ההסכמים הבינלאומיים הנוגעים להגירה ולמוצא אתני.
מדיניות שמתעלמת לחלוטין ממוצא אתני כקריטריון למתן אפשרות להגירה.
"חוק האפליה הגזעית" (Racial Discrimination Act 1975) קבע שקריטריון גזעי בכל שימוש רשמי הוא בלתי חוקי לחלוטין.
ב-1978, בחינה מחדש של חוק ההגירה על ידי ממשלתו של מלקולם פרייזר, הובילה להשמטתם המוחלטת של הסעיפים בחוק שהתייחסו למוצא אתני.
ב-1981 הכריז שר ההגירה על תוכנית לסיוע הומניטרי מיוחד לאיראנים המבקשים מקלט באוסטרליה ועד ל-1988, הגיעו לאוסטרליה 2,500 בהאים ועוד רבים אחרים במסגרת תוכנית זו.
מדיניות ההגירה הסלקטיבית האחרונה באוסטרליה, שהציעה סיוע להגירתם של בעלי אזרחות בריטית, בוטלה סופית ב-1982.
במדיניות ההגירה הנוכחית של אוסטרליה קיימים שני מרכיבים: תוכנית להגירתם של אנשים בעלי מיומנויות והגירת משפחות ותוכנית הומניטרית לפליטים ומבקשי מקלט.
נכון לשנת 2010, תנועת ההגירה לאוסטרליה, שהחלה לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה יותר מ-6.5 מיליון מהגרים מכל יבשות תבל.
אוכלוסיית אוסטרליה שילשה את עצמה בשישה עשורים לכ-22 מיליון תושבים והיא כוללת אנשים מ-200 מדינות.
בהיסטוריה של ארצות הברית של אמריקה, מדינת עבדות הייתה מדינה אמריקאית שבה העבדות הייתה חוקית בנקודת זמן מסוימת, ומדינת חופש הייתה כזו שבה העבדות נאסרה.
עד למהפכה האמריקאית, העבדות הייתה חוקית ונהוגה בכל שלוש עשרה המושבות.
באמצע המאה ה-18 החלו להתארגן תנועות פוליטיות וחברתיות במטרה לשים קץ לעבדות, כחלק ממגמה עולמית - התנועה לביטול העבדות.
הרגשות שעוררה המהפכה האמריקנית והשוויון שהובטח בהכרזת העצמאות הביאו את השחורים לציפייה לשחרורם מעבדות.
לאחר הכרזת העצמאות החלו חלק מהמדינות בחקיקת חוקים נגד עבדות, בעוד שמדינות אחרות המשיכו להתירה.
החלוקה למדינות חופש ולמדינות עבדות הביאה להיווצרם של שני גושים.
עד 1850 נשמר בסנאט האמריקאי שוויון בין שני הגושים.
העבדות בארצות הברית גרמה לקיטוב פוליטי הולך וגדל.
מצד אחד התנועה לביטול העבדות הלכה והתרחבה, וראתה בעבדות דבר בלתי מוסרי הפוגע בזכויות האדם ובדמוקרטיה.
אנשי התנועה חששו כי מדינות הדרום יכפו את קיום העבדות על כלל ארצות הדרום.
התנועה התחזקה גם בזכות השפעתה של בריטניה שמנעה את המשך הסחר הימי בעבדים חדשים מאפריקה.
מהצד השני, תומכי העבדות התבצרו בעמדתם במיוחד נוכח חשיבות העבדים לחוות הגדולות בדרום ארצות הברית.
הנימוקים לתמיכה בעבדות עברו מהצדקתה כ"רע הכרחי" להצדקה שלה כ"טוב מוחלט" שנועד כביכול גם לשפר את רווחת השחורים.
הקרע בין הצדדים הלך וגדל והיה אחד מהגורמים העיקריים למלחמת האזרחים האמריקנית.
תוך כדי הלחימה מדינות הצפון התחייבו לביטול העבדות והם ניצחו בה.
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שאושרר בשנת 1865, ביטל את העבדות בכל רחבי ארצות הברית, ושם קץ לקיומן של מדינות העבדות.
עם זאת הפליית השחורים בארצות הברית, במיוחד במדינות הדרום, נמשכה בצורות שונות כמו צמיחת ה-קו קלוקס קלאן, מעשי לינץ' רבים וחוקי ג'ים קרואו.
רק כ-100 שנה לאחר ביטול העבדות, בעקבות התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח זכו השחורים בארצות הברית בזכויות מלאות בצעדים כמו חוק זכויות האזרח (1964).
לאחר פרוץ המהפכה האמריקאית ב-1763, החלו העבדים השחורים להיות מודעים לזכויותיהם.
מסביבות 1770 החלו שחורים ברחבי ניו אינגלנד לשלוח עתירות למחוקקים במחוזותיהם בדרישה לחופש.
במהפכה עצמה, חלק מהשחורים התגייסו לצבא הבריטי, בהבטחה שיצאו לחופשי בתמורה לשירות צבאי.
גברים שחורים שהיו חופשיים מעבדות לחמו גם בצד האמריקאי.
לאחר הכרזת העצמאות הפך נושא העבדות לאחד מהעניינים החשובים שעל סדר היום.
בוועידת החוקה ב-1787, נדונו נושאים רבים הקשורים לעבדות ובזמן מסוים היא אף הייתה מכשול בדרך לאישור החוקה החדשה.
בחוקה הופיע סעיף העבד הנמלט, שבו נכתב כי אדם שתפקידו לשרת או לעבוד, שברח מהמדינה בה הוא מועסק למדינה אחרת, יוחזר למדינה בה הועסק:
למרות זאת, בצפון מזרחה של ארצות הברית נאסרה העבדות בהדרגה.
מספר מדינות קיבלו עליהן לבטל את העבדות בהדרגה כבר מספר שנים לאחר הכרזת העצמאות: פנסילבניה (1780), ניו המפשייר ומסצ'וסטס (1783), קונטיקט ורוד איילנד (1784).
ורמונט, שלא נכללה בין שלוש עשרה המושבות המקוריות, ביטלה את העבדות כבר בשנת 1777 והיא הצטרפה לארצות הברית כמדינה חופשית מעבדות ב-1791. ורמונט הייתה המדינה הראשונה בכל רחבי "העולם החדש" שביטלה את חוקי העבדות.
ניו יורק ביטלה את העבדות רק ב-1799, וניו ג'רזי ב-1804. עד לשנת 1804 פרסמו כל המדינות הצפוניות חוקים שאסרו על העבדות או שהגדירו אמצעים שיינקטו להפחית אותה בהדרגה.
לעומת זאת, בין מדינות הדרום, נמשכה העבדות באין מפריע.
קנטקי פוצלה מווירג'יניה כמדינת עבדות ב-1792, וטנסי פוצלה מצפון קרוליינה ב-1796. מדינות עבדות נוספות היו ג'ורג'יה, דרום קרוליינה, מרילנד ו-דלאוור.
עד 1804, לפני הקמתן של מדינות בטריטוריות שבמערב, מספר מדינות העבדות ומדינות החופש היה שמונה מכל סוג.
הגבול הגאוגרפי ביניהן נקרא קו מייסון דיקסון.
החתירה לצמצום העבדות ולביטולה נמשכה ביתר שאת במאה התשע עשרה.
הקונגרס האמריקאי הטיל איסור על ייבוא עבדים אפריקנים בשנת 1808, ולמרות זאת המשיכה העבדות לשגשג במדינות החדשות שהוקמו עמוק בדרומה של ארצות הברית תודות לגידול הטבעי באוכלוסיית העבדים והסחר הפנים-ארצי בהם.
בין 1812 ל-1850 נשמר השוויון בין מספר המדינות החופשיות למדינות העבדות, כך שעל כל מדינה מהסוג הראשון התקבלה גם אחת מהסוג השני.
עם הזמן גדלה אוכלוסייתן של מדינות החופש יותר מזאת של מדינות הדרום, וגדל הפוטנציאל לעימות פוליטי בין שני הגושים.
בסנאט, שבו לכל מדינה שני נציגים, נשמר השוויון בין הגושים, אך בבית הנבחרים, שנתן משקל לאוכלוסיית המדינות, היו מתנגדי העבדות מרובים יותר.
עם זאת, אף על פי שבתחילת המאה התשע עשרה יותר משישים אחוזים מהלבנים (בעלי זכות ההצבעה) חיו במדינות הצפון, הנקיות מעבדות, מדינות הדרום הצליחו, על ידי מתן משקל לכל עבד, בגובה של שלוש חמישיות מאדם חופשי (Three-Fifths Compromise) לקבל משקל מעבר לזה שהגיע להן בייצוגן בבית הנבחרים.
בפשרת מיזורי, ב-1820, נעשה ניסיון להתמודד עם בעיית העימות בין מדינות החופש ומדינות העבדות.
ב-1818 ביקשה מיזורי, מדינת עבדות, להצטרף לארצות הברית כמדינה.
עד אותה עת היו באיחוד 22 מדינות, 11 חופשיות מעבדות ו-11 המתירות עבדות, כך שנשמר האיזון בנושא זה.
במקביל, ביקשה גם מיין, הנקייה מעבדות, להצטרף לאיחוד כמדינה.
הדיון בשתי הבקשות גרם לקונפליקט בין שני בתי הקונגרס (הסנאט, בו היה שוויון בין מדינות החופש למדינות העבדות, ובית הנבחרים), לא רק בנושא העבדות עצמו, אלא גם בעניין צירופן של מיין ומיזורי לאיחוד על סמך אותו חוק.
בפשרה שהושגה בסופו של דבר, "פשרת מיזורי", אושרה בקשת שתי הטריטוריות להצטרף לאיחוד כמדינות - מיין כמדינה חופשית מעבדות, ומיזורי כמדינה המתירה עבדות, ונקבע שבכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30, והכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה.
הפשרה עברה כשני חוקים נפרדים, האחד לצירופה של מיין והשני לצירופה של מיזורי, ולאיסור העבדות בשטחים שמצפון לקו הרוחב שנקבע, ואושרה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו בתחילת מרץ 1820.
פשרת 1850 נקבעה לאור כיבושם של שטחים נרחבים ממקסיקו ב-1848. בשנת 1845 טקסס, אשר התנתקה ממקסיקו תשע שנים קודם לכן, ביקשה להצטרף לארצות הברית כמדינת עבדות.
בעקבות זאת פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1849 ביקשו תושבי קליפורניה שנכבשה זה לא מכבר ממקסיקו להצטרף לברית כמדינת חופש, שבה העבדות אסורה.
קבלתה של קליפורניה הייתה מערערת את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החופש בסנאט (קבלתה של טקסס שלוש שנים קודם אוזנה על ידי קבלתה של ויסקונסין ב-1848).
לאור זאת הועלתה האפשרות לחלק את קליפורניה לשניים, אשר נפסלה לאור העובדה ששטחי דרום קליפורניה נמצאו לא מתאימים לחקלאות.
בנוסף לכך, התקיים בציבור האמריקאי דיון סוער ונוקב על עתידם של שאר השטחים שנכבשו ממקסיקו, שהפכו מאוחר יותר למדינות אריזונה, ניו מקסיקו, ויומינג וקולורדו - האם הם יהיו למדינות עבדות, מדינות חירות, או שמא על תושביהם המקומיים להכריע בעניין בעצמם.
בסופו של דבר, הושגה פשרה: קליפורניה התקבלה לברית, שטחה של טקסס קוצץ, ונחקק חוק העבד הנמלט 1850 שקבע סנקציות חמורות למי שלא יסייע להשבת עבד נמלט לאדוניו, וקביעת עקרונות הסיוע לבעלי עבדים במציאת עבדיהם.
החוק נחקק עקב העובדה שהעבדים ברחו ממדינות העבדות למדינות החופש, וגרם להתנגדות עזה בחלק ממדינות החופש.
בעקבות הפשרה וקבלת קליפורניה הופר לראשונה האיזון בין מדינות חופש למדינות עבדות בסנאט, והונח הבסיס למלחמת האזרחים של ארצות הברית.
ההשתתפות בתחרות פתוחה בעיקר לכל המדינות החברות הפעילות באיגוד השידור האירופי.
כדי להיות חבר פעיל, גוף השידור חייב להיות חבר באיגוד השידור האירופי, או להיות חבר מועצת אירופה.
הזכאות להשתתף אינה נקבעת על ידי הכללה גאוגרפית בתוך יבשת אירופה, וגם אין לו קשר ישיר עם האיחוד האירופי.
מספר מדינות הגאוגרפיות מחוץ לגבולות אירופה התחרו בתחרות.
איסלנד מעולם לא השתתפה באירוויזיון הילדים וכמעט ולא הביעה התעניינות בתחרות.
אולם בנובמבר 2021 דווח כי רשות השידור האיסלנדית, RÚV תשדר לראשונה את התחרות באותה השנה.
בחודש שלאחר מכן, שבועות ספורים לפני התחרות, הודיעה RÚV כי תשלח משלחת לאירוויזיון הילדים 2021 שתתקיים בפריז על מנת לשקול את הצטרפותה לתחרות בעתיד.
ב-7 ביולי 2022, הודיעה רשות השידור האיסלנדית, RÚV, כי היא לא תבצע את הופעת הבכורה שלה בתחרות הקרובה.
איסלנד נוטלת חלק בתחרות הרגילה.
בוסניה והרצגובינה הייתה בין המדינות שביקשו להשתתף בתחרות אירוויזיון הילדים 2007. אך מכיוון שמספר המרבי של המדינות המשתתפות הוא 18 מדינות, גאורגיה, המדינה ה-19 שביקשה להשתתף נאלצה לסגת מהתחרות.
אולם ב-21 ביוני 2007 הוכרז כי בוסניה והרצגובינה תפרוש מהתחרות, דבר שאפשר לגאורגיה לקחת חלק במקומה.
ב-2008 שוב ביקשה בוסניה והרצגובינה לעשות את הופעת הבכורה שלה בתחרות עם אזרבייג'ן וישראל (אשר הצטרפו מאוחר יותר לאירוויזיון הילדים 2012 יחד עם אלבניה), אך כל שלוש המדינות פרשו לפני תחילת התחרות.
למרות שלא השתתפה מעולם, שידרה בוסניה והרצגובינה את התחרות כמה פעמים: לפני 2007, שידרה רשות השידור הבוסנית, BHRT את אירוויזיון הילדים 2006. בנוסף שידרה את התחרות בשנים 2008-2009. בשנים 2010-2011 BHRT דחתה את שידור התחרות ושידרה אותם במועד מאוחר יותר.
בוסניה והרצגובינה נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2017.
מונקו הביעה עניין בהשתתפות בתחרות אירוויזיון הילדים 2005, אך לבסוף לא השתתפה בעקבות בעיות תזמון וחוקי אזרחות אשר לא אפשרו למונקו את ההשתתפות בתחרות.
מונקו ניסתה פעם נוספת להצטרף לתחרות אירוויזיון הילדים 2006, כשנה לאחר ניסיון ההצטרפות הראשון, אך לבסוף פרשו מהתחרות.
מונקו נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2007.
סלובקיה הוצגה כאחת המדינות להשתתף בתחרות אירוויזיון הילדים 2003 כרשות השידור שלה, STV הייתה אמורה לייצג אותה.
עם זאת, סלובקיה הודיעה מאוחר יותר כי תסוג מן התחרות.
ב-7 ביוני 2019 דוברת רשות השידור הסלובקית, RTVS, אריקה רוסנקובה הצהירה כי רשות השידור בוחנת את האפשרות להופיע לראשונה באירוויזיון הילדים 2019. עם זאת, ב-10 ביוני 2019 הודיעה RTVS כי היא לא תעשה את הופעתה הראשונה בשנה זו.
באפריל 2021 הודיעה RTVS כי היא לא שוללת את השתתפותה בתחרות באותה השנה, דבר הרמז על האפשרות כי סלובקיה תעשה את הופעת הבכורה שלה.
אולם מאוחר יותר, הודיעה RTVS כי לא תשתתף בתחרות זו.
סלובקיה נטלה חלק בתחרות הרגילה עד פרישתה מאירוויזיון 2013.
סקוטלנד לאורך השנים כמעט ולא התעניינה בהשתתפות באירוויזיון הילדים, הסיבות העיקריות לכך היו בשל חוסר עניין ובשל העובדה שסקוטלנד הייתה חלק מהממלכה המאוחדת.
במקביל, ויילס, ישות נוספת בממלכה המאוחדת הצטרפה לתחרות ב-2018 בנפרד משאר הממלכה.
סקוטלנד התעניינה לראשונה בהצטרפות לתחרות רק בתחרות שהתקיימה ב-2020, בה התעניינה רשות השידור הסקוטית, BBC Scotland ביוני 2019. דבר שהיה נראה אפשרי לאור השתתפות ויילס בשנתיים שקדמו לכן.
אולם באפריל 2020, דווח כי סקוטלנד לא תצטרף לשורות התחרות בשל חוסר עניין.
בפברואר 2021, דווחה BBC Scotland, רשות השידור הסקוטית כי סקוטלנד לא תצטרף לתחרות באותה השנה.
סקוטלנד מעולם לא נטלה חלק באירוויזיון הרגיל, וזאת למרות התעניינותה בתחרות זו.
ישנן מדינות החברות באיגוד השידור האירופי הרשאיות להשתתף בתחרות, אולם אינן מעוניינות בכך.
מדינות המסומנות בכוכבית (*) - מדינות שמשתתפות או שהשתתפו בעבר בתחרות הרגילה.
מדיניות אור השמש (בהנגול: 햇볕 정책) היא הבסיס התאורטי למדיניות החוץ של קוריאה הדרומית כלפי קוריאה הצפונית.
בשנת 2000 הוענק לנשיא קוריאה הדרומית, קים דה-ג'ונג פרס נובל לשלום על ייזום מדיניות אור השמש.
מדיניות אור השמש, שעוסקת ביחסי קוריאה הדרומית-קוריאה הצפונית, נוצרה על ידי קים דה-ג'ונג במטרה להדגיש את הניהול השקט של חלוקת חצי האי הקוריאני.
בהיבטים רבים, מדיניות אור השמש מושווית לעיתים רבות למדיניות האוסטפוליטיק שהנהיג קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, בתקווה לשפר את היחסים של גרמניה המערבית עם גרמניה המזרחית, ברית המועצות, פולין ושאר מדינות הגוש הסובייטי.
מדיניות זו שממשיכה עד היום, עומדת בניגוד גמור למדיניות שהונהגה כלפי קוריאה הצפונית לפני כן, שהתמקדה בהכלה.
המונח "מדיניות אור השמש" נלקח ממשלי איזופוס.
באגדה השמש והרוח מתחרות זה בזה מי יסיר ראשון מעיל מאדם מסוים.
הרוח נשבה בחוזקה, אך הגבר לפת את מעילו.
השמש זרחה בחום, והאיש הסיר את מעילו על מנת ליהנות ממזג האוויר הנאה.
מטרתה העיקרית של המדיניות היא לרכך את יחסה של קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית באמצעות עידוד האינטראקציה והסיוע הכלכלי.
ישנם שלושה עקרונות מנחים למדיניות אור השמש.
ראשית, אין לקבל שום פרובוקציה חמושה מצד קוריאה הצפונית.
שנית, קוריאה הדרומית לא תנסה לכבוש או לספח את קוריאה הצפונית בשום דרך.
לבסוף, קוריאה הדרומית באופן פעיל קוראת לשיתוף פעולה בין הצדדים.
מדיניות אור השמש מבוססת על האמונה שניתן להפחית את המתחים הצבאיים באמצעות מסגרות דו-צדדיות ורב-צדדיות.
האפקטיביות של המדיניות נחקרה לאורך השנים, ובמיוחד כאשר נושא התוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית עלה לכותרות במהלך 2002. תומכי המדיניות, לעומת זאת, טוענים כי זה לא כישלון של מדיניות אור השמש, אלא תוצר של העמדה הקשוחה מצד הממשל האמריקאי.
יש לקיים דיאלוג בין דרום קוריאה לצפון קוריאה.
הדיאלוג יבוצע באמצעות חילופי שליחים ברמה גבוהה.
קוריאה הדרומית תספק 3.2 מיליארד דולר לבניית שני כורים גרעיניים בקוריאה הצפונית (כ-75 אחוזים מהעלות של הקמתם).
יש להפריד בין פוליטיקה ועסקים.
משמעות הדבר היא שהנהלים המשפטיים מופשטים וההגבלות על ההשקעות של קוריאה הדרומית בקוריאה הצפונית הוסרו.
סיוע הומניטרי בצורת מזון וסיוע חקלאי יינתן לקוריאה הצפונית.
הדבר נועד לאפשר לסייע לקוריאה הצפונית בתקופה של מחסור חמור במזון.
יש לעודד מפגשים בין משפחות עם חברים בקוריאה הדרומית ובקוריאה הצפונית אשר הופרדו במקור כאשר חצי האי פוצל במהלך מלחמת קוריאה.
להלן רשימות נבחרות של מדינות לפי תוחלת החיים.
תוחלת החיים היא אומדן למספר השנים הממוצע שבני אדם חיים במדינות מסוימות.
היא הערכה לגיל הממוצע אליו יגיעו אלה שזה עתה נולדו אם שיעורי התמותה בעתיד יישארו כפי שהם.
לרוב מבוצעת הערכה לתוחלת החיים של גברים ונשים בנפרד.
נתוני תוחלת החיים משקפים, בין היתר, את איכות שירותי הבריאות במדינות העולם וכן גורמים נוספים, כגון: מלחמות מתמשכות, השמנה, והידבקות ב-HIV.
על פי נתוני האו"ם, תוחלת החיים הממוצעת ברחבי העולם נכון ל-2015 הייתה 71.5 שנים (68 שנים ו-4 חודשים עבור גברים ו-72 שנים ו-8 חודשים עבור נשים).
על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, נשים חיות בממוצע יותר מגברים בכל העולם פרט למאלי ולאסוואטיני.
המדינות בעלות תוחלת החיים הנמוכה ביותר על פי ארגון הבריאות העולמי הן סיירה לאון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה ביסאו, לסוטו, סומליה, אסוואטיני, אנגולה, צ'אד, מאלי, בורונדי, קמרון ומוזמביק.
מתוך אותן מדינות, רק בלסוטו, אסוואטיני ומוזמביק שיעור האיידס היה גדול מ-12% בקבוצת הגיל 15–49.
תוחלת חיים בבריאות טובה (Healthy Life Expectancy - HALE), היא שיטת מדידה של תוחלת החיים המקזזת שנים בהן סובלים ממחלה קשה או מפציעה.
כלומר, מספר השנים הצפויות בלידה של חיים "בבריאות מלאה".
השוואת תוחלת החיים בין מדינות שונות עלולה להיות בעייתית, בעיקר משום שלא בכל המדינות מבוצע רישום מדויק למקרים המוות בלידה.
תוחלת החיים במדינות העולם לפי ארגון הבריאות העולמי (2015)
נתוני תוחלת החיים לשנת 2015 הם כדלהלן:
תוחלת החיים במדינות העולם לפי האו"ם (2015)
ביולי 2015, פרסם אגף האוכלוסין של מחלקת הכלכלה והרווחה באו"ם (UN DESA), מסמך עם נתוני תוחלת החיים במדינות העולם המבוסס על נתונים ומידע שנאספו בשנים 2010 עד 2015. הטבלה שלהלן מציגה את נתוני תוחלת החיים במדינות העולם, כפי שהוצגו במסמך.
תוחלת החיים במדינות העולם לפי ה-CIA (2017)
זוהי רשימה של מדינות ריבוניות אשר עיר בירתן לא מהווה את העיר המאוכלסת ביותר בהן.
+מדינהעיר בירהאוכלוסייההעיר הגדולה ביותראוכלוסייהיחסהערות1קנברה457,330סידני4,925,98710.77אף על פי שקנברה משמשת כעיר הבירה מאז 1913, הפרלמנט ישב במלבורן העיר השנייה בגודלה במדינה עד 1927.2אבו דאבי1,482,816דובאי2,878,3441.94אבו דאבי היא העיר השנייה בגודלה באיחוד האמירויות הערביות.3וושינגטון די.
קוטונו ופורטו נובו שתיהן חלק מאותה המטרופולין.8ברזיליה4,650,205סאו פאולו22,052,4734.74ברזיליה היא עיר מתוכננת, שנחנכה בשנת 1960, ומשמשת כבירת ברזיל מאז.
ריו דה ז'ניירו, בירתה לשעבר של ברזיל, שימשה כעיר בירה משנת 1763 עד 1960 (והעיר הגדולה ביותר בברזיל משנת 1654 עד 1954).
סאו פאולו מעולם לא שימשה כעיר בירה, אך הפכה לעיר המאוכלסת ביותר בברזיל בשנת 1954, ומחזיקה בתואר מאז.
ברן הוגדרה כ"עיר פדרלית" עם מושבם של שתי לשכות הפרלמנט בשנת 1848, כאשר המדינות השווייצריות העצמאיות הקימו רשויות פדרליות.
כיום, רשויות פדרליות חשובות ממוקמות גם בלוזאן (הבולטת ביותר: בית המשפט העליון הפדרלי), ציריך, לוצרן, בלינצונה וסנט גאלן.
עד 1798 התכנסה מועצת מדינות שווייץ במקומות שונים - לרוב בלוצרן, ציריך, באדן ופראונפלד.
בין 1798 ל־1803 היו שלוש ערי שלטון עוקבות: אראו, לוצרן וברן.
בין השנים 1815–1848 מקום המפגש של המועצה השתנה כל שנתיים בין ציריך, ברן ולוצרן.
מדינות מתנדנדות, מדינות נדנדה או: מדינות שדה הקרב הוא מונח בפוליטיקה של ארצות הברית, המתייחס למדינות ארצות הברית שבהן לכל אחד מהמועמדים בבחירות לנשיאות יש סיכוי סביר לנצח, וניצחונו לא יהווה הפתעה גדולה, בין אם מועמד המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הרפובליקנית, כל מועמד ממפלגה אחרת ואפילו מועמד עצמאי.
במדינות אלה המרוץ צמוד בדרך כלל, וניצחון בהן או בחלקן, מעניק את הסיכוי הטוב ביותר לזכות בנשיאות.
לכן המועמדים ממקדים בהן את מאמציהם לזכות ברוב קולות הבוחרים, וכך לזכות בכל קולות חבר האלקטורים (למעט שתי מדינות חריגות שיפורטו בהמשך).
לעומת זאת, מדינות הנשענות באופן קבוע על מפלגה אחת מכונות "מדינות בטוחות", בהן אין השקעה מיוחדת מצד המפלגות שכן בדרך כלל ההנחה היא כי למועמד אחד יש בסיס תמיכה שממנו הם יכולים למשוך חלק מספיק מקולות הבוחרים ללא השקעה משמעותית בקמפיין שלהם.
בשנת 2020 "FiveThirtyEight" עדכן את הניתוח הזה וציין כי מפת הבחירות עוברת סדרה של שינויים, כאשר כמה מדינות (למשל: איווה, מישיגן, מיין) מתנדנדות ימינה בחדות, ומדינות אדומות (רפובליקניות) אחרות נעות שמאלה לפחות ב-4 נקודות (למשל: אריזונה, ג'ורג'יה, טקסס).
בבחירות האחרונות שהיו לנשיאות ארצות הברית עד כה (הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024), המדינות שנחשבו למדינות מתנדנדות היו פנסילבניה, מישיגן, ויסקונסין, נבדה, אריזונה, ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית.
כשהתבררו תוצאות בחירות אלה, כל האלקטורים של אותן מדינות הלכו למועמד מטעם הרפובליקאים, שגם זכה באותן בחירות (דונלד טראמפ) .
בבחירות לנשיאות ארצות הברית, כל מדינה רשאית להחליט על השיטה בה ייבחרו חברי חבר האלקטורים את הנשיא.
על מנת להגדיל את כוח ההצבעה שלה במערכת האלקטורים, בכל מדינה, למעט מיין ונברסקה היוצאות מן הכלל, המנצח במרב הקולות זוכה בכל קולות חבר האלקטורים.
הציפייה היא שהמועמדים יפעלו למען האינטרסים של המדינות עם כמות הבוחרים הגבוהה ביותר.
עם זאת, בפועל, רוב המצביעים נוטים שלא לשנות את נאמנותם ממערכת בחירות אחת לאחרת.
בגלל שיטת בחירות זו, הקמפיינים פחות עוסקים בהגדלת ההצבעה העממית הלאומית של המועמד, אלא נוטים להתרכז בהצבעה העממית רק באותן מדינות בהן לא ברור כמעט בוודאות מי יזכה, הלא הן המדינות המתנדנדות.
במערכות הבחירות האחרונות, המועמדים הרפובליקנים היו צפויים לנצח בקלות ברוב מדינות ההר והמישורים הגדולים כגון איידהו, ויומינג, מונטנה, יוטה, קנזס, אוקלהומה, ונברסקה, כמו גם רוב מדינות הדרום לרבות אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, לואיזיאנה, ארקנסו, טנסי וקרוליינה הדרומית, כמו גם באלסקה.
הדמוקרטים בדרך כלל זוכים באזור המיד-אטלנטיק הכולל את ניו יורק, ניו ג'רזי, מרילנד ודלאוור, יחד עם ניו אינגלנד, ובמיוחד בורמונט, מסצ'וסטס, רוד איילנד, וקונטיקט, כמו גם במדינות החוף המערבי הכולל את קליפורניה, אורגון ווושינגטון, יחד עם הוואי.
אף על פי כן, מדינות שמצביעות בעקביות למפלגה אחת לנשיאות, כן בוחרות מדי פעם מושל מהמפלגה היריבה.
מקרים כאלו אפשר למצוא כיום במסצ'וסטס, מרילנד וורמונט, כאשר בכולן ישנם מושלים רפובליקנים על אף שקולות הבוחרים במדינה נוטים בדרך כלל לבחור במועמד הדמוקרטי לנשיאות.
לעומת זאת, בלואיזיאנה, קנטקי וקנזס יש כיום מושל דמוקרטי בשעה שאזרחיה מצביעים דרך קבע לנשיאות למועמד הרפובליקני.
אפילו בשנים בהן מתקיימות בחירות לנשיאות, המצביעים עשויים לבחור במושלים מהמפלגה היריבה, לדוגמה, בשנת 2016 התרחשו מקרים כאלו בוורמונט ובניו המפשייר אשר בחרו במושל רפובליקני על אף זכייתה של הילרי קלינטון הדמוקרטית בבחירות לנשיאות במדינות אלו.
ואילו במונטנה ובוירג'יניה המערבית נבחר מושל דמוקרטי אף על פי שבמדינה הצביעו לדונלד טראמפ הרפוליקני לנשיאות.
במדינות מיין ונברסקה, בניגוד לשאר מדינות ארצות הברית, חלוקת קולות חבר האלקטורים עבור חברי הסנאט והקונגרס כמו גם המועמד לנשיאות, מקבלים לפי ריבוי קולות המדינה ולא מקבל מועמד מסוים את כל קולות חבר האלקטורים אוטומטית כאשר זכה ברוב הקולות.
בשתי המדינות הללו ישנם מעט חברי אלקטורים - סך הכל 4 ו-5 בהתאמה.
קמפיינים ופרשנים מתבקשים לעקוב אחר נוף הבחירות המשתנה.
בעוד שניתן לקבוע מי הן המדינות המתנדנדות על סמך מערכות בחירות קודמות, קביעת מדינות העשויות להיות מדינות מתנדנדות בבחירות עתידיות מחייבת הערכה על סמך תוצאות מערכות בחירות קודמות, סקרי דעת קהל, מגמות פוליטיות והתפתחויות אחרונות.
"המפה" של המדינות המתנדנדות עשויה להשתנות ממערכת בחירות אחת לאחרת, תלוי במועמדים ובמדיניותם, לעיתים גם במקום מגוריהם אפילו במקום הולדתם, לפעמים באופן דרמטי ולעיתים פחות.
לדוגמה, בבחירות 2016, הילרי קלינטון השיגה תוצאות יפות במדינות משכילות ופרבריות כמו וירג'יניה וקולורדו בהשוואה למועמדים דמוקרטיים בעבר, ואילו דונלד טראמפ עמד על ציפיות המפלגה הרפובליקנית בצורה סטנדרטית במדינות כמו מישיגן, אוהיו ופנסילבניה.
בנוסף, שינויים הדרגתיים יכולים להתרחש בתוך מדינות עקב שינויים בדמוגרפיה, בגאוגרפיה או בדפוסי האוכלוסייה.
לדוגמה, מדינות רבות כיום מוגדרות כרפובליקניות דוגמת ארקנסו, מיזורי, טנסי ווירג'יניה המערבית, אשר היו דמוקרטיות מובהקות עד בחירות 2004.
על פי ניתוח טרום בחירות 2016, שלוש עשרה המדינות המתנדנדות ביותר היו ויסקונסין, פנסילבניה, ניו המפשייר, מינסוטה, אריזונה, ג'ורג'יה, וירג'יניה, פלורידה, מישיגן, נבדה, קולורדו, קרוליינה הצפונית ומיין.
זהו תרשים הכולל את המדינות המתנדנדות שנמצאות במחלוקת צמודה במערכות הבחירות האחרונות, מדורגות לפי הפרשי הניצחון.
מדינות אשר היו מוגדרות כמדינות נדנדה בין השנים 2000–2020
מדיניות הקיצוב הייתה מדיניות כלכלית שהנהיגה מדינת ישראל בין השנים 1949–1959, וזכתה לכינוי תקופת הצנע (ביטוי הבא לתאר תקופת צמצום במזון.
בישראל, פעמים רבות משתמשי הכינוי מתכוונים רק לתקופה עד תחילת המדיניות הכלכלית החדשה).
מטרתה של מדיניות כלכלית זו הייתה ליצור שער חליפין יציב וכך לחסוך במטבע חוץ.
מדיניות זו באה לידי ביטוי בשתי דרכים מרכזיות: הכוונת אשראי והשקעות, אך בעיקר הגבלת הרכישה של מזון, בגדים ומוצרי צריכה.
בתחום המזון כל אזרח שובץ לחנות מכולת קבועה שבה קיבל את מוצרי המזון הבסיסיים על פי הקצבה קבועה, תמורת נקודות שהוקצבו לו בפנקס אישי לצורך זה.
היו גם הגבלות על כספים שניתן לקחת מחוץ לישראל - אזרח ישראלי שיצא לחופשה באותה תקופה יכול לשאת עמו רק מעט דולרים.
בהמשך עלו אף הצעות להגברת המדיניות בדמות ייצור רהיטים "עממיים" במחיר זול ועוד.
את החידוש צֶנַע (ואת הפועל צִנַּע) טבע המילונאי ראובן אלקלעי ב-1939, בהיותו מתרגם שעבד בשירות השלטונות.
ההחלטה על הנהגת מדיניות הקיצוב נתקבלה בישיבתה הראשונה של הממשלה הנבחרת הראשונה ב-26 באפריל 1949. לשם ביצוע המדיניות הוקם משרד מיוחד - משרד האספקה והקיצוב, ולתפקיד השר הממונה מונה דב יוסף (ברנרד ג'וזף) שזוהה עם תפקידו זה במשך שנים רבות.
בין השאר נבחר יוסף בשל הצלחתו להסדיר חלוקת מצרכים כמושל הצבאי של ירושלים בזמן המצור עליה במלחמת העצמאות.
מאוחר יותר ב-26 באפריל 1949 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון לכנסת על הנהגת המדיניות כהוראת שעה הנובעת מכורח המציאות.
הסיבה המרכזית להנהגת הצנע היא קליטת העלייה ההמונית - ישראל שאפה לקלוט מיד עם הקמתה כמות חסרת תקדים של עולים חדשים.
עולים אלו הגיעו לרוב בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה לאחר השואה, ובין אם ממדינות ערב ששליטיהן לא איפשרו את מכירת או לקיחת הרכוש.
באותה תקופה התנהלה גם מלחמת העצמאות שעלתה כסף רב.
בשל היותה של ישראל צעירה מאוד לא הייתה הכנה למצב כזה ולא היו יתרות מטבע חוץ.
היה חשש שאם לא תונהג מדיניות הקיצוב יעלו המחירים של מוצרי המזון ומצרכים אחרים על בסיס המשוואה של היצע וביקוש - כמות הטובין קטנה מאוד בשל המחסור במט"ח בעוד שהדרישה לו גבוהה.
כך המחירים עלולים לעלות; מי שתשג ידו יוכל לקנות ולאכול או להתלבש, ומי שלא - ירעב.
אם כן הרציונל המרכזי מאחורי מדיניות הצנע היה לקבוע רף מחירים נמוך כדי לאפשר אספקה סדירה של מזון לכל ובכלל זה בפרט העולים הלא מבוססים.
בתקופה המדוברת הייתה סכנת הרעב מוחשית בשל מלחמת העולם השנייה, שנסתיימה שנים ספורות קודם לכן.
שיקול נוסף היוותה בעיית האינפלציה החריפה ועליית מדד יוקר המחיה באחוזים גבוהים.
אחת המטרות החשובות ביותר הייתה הורדת המדד.
להנהגת הצנע יש גם פן אידאולוגי-סוציאליסטי.
בהנהגת המדינה עמדה באותה העת מפא"י כמפלגה הגדולה ביותר, שהייתה מפלגת שמאל סוציאליסטית.
בבסיס הסוציאליזם עומדת השאיפה לשוויון בין כל אזרחי המדינה.
מעבר לפחד המוחשי שהעולים ירעבו, היה פחד מוחשי אף יותר שייווצרו בארץ פערים אדירים על בסיס כלכלי.
לכך יש גם להוסיף את העובדה שהצנע לא היה המצאה ישראלית, מדיניות מסוג זה מקובלת בעולם.
הממשלה החליטה לאמץ מדיניות כלכלית שהונהגה שנים לא רבות קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל והייתה נפוצה אף לאחריה במדינות אירופה.
לכך יש גם להוסיף את התפתחות התפיסה של "מדינת רווחה", באותה עת.
תפיסה זאת טענה שלכל שלטון אחריות לדאוג לרווחתם הכלכלית של אזרחיו.
בתקופה מסוימת החלו להשתמש בשיטה זו גם לרהיטים.
הקצבת הבשר הייתה 750 גרם לנפש לחודש, ותפוחי האדמה - 3.5 קילו לחודש.
כמו כן, חולקו כמויות משתנות של ביצים (לפעמים באבקת ביצים), סבון כביסה, סבון לרחצה, שוקולד, דגים מלוחים (דג הפילה), אבקת חלב, ריבה, חמאה ועוד.
התפריט התאפיין בתחליפים רבים למוצרים יקרים (כגון תחליף לקפה שנעשה מעולש), וחסר בעיקר שני מוצרי יסוד מרכזיים — חלב וביצים, שהגיעו בכמויות קצובות, ועל פי רוב באבקות.
מסופר שהשר דב יוסף שמע על ביצת קולומבוס, ומיד שאל אם אפשר לקבל אותה באבקה.
לא היה מדובר בתבנית כוללת לכל האזרחים, התבנית הותאמה לגיל ולמצב האזרח.
כך, למשל, נשים הרות זכו לתוספת בבשר ובגבינה צהובה, ותינוקות זכו לתוספת סוכר וקורנפלור.
בזכות ההקצבה הצליחה המדינה לשמור על מחירים נמוכים יחסית לכל המוצרים, הן במזון, הן בהנעלה, הן בהלבשה והן בכלי הבית.
בנוסף, דאגה הממשלה שהמחירים יהיו אחידים בכל הארץ בלי תלות במרחקי ההובלה.
מדיניות זו של מחירים אחידים נשמרה שנים רבות לאחר תום תקופת הצנע.
על מנת לוודא שכל אזרח או תושב יקבל את ההקצבה המגיעה לו חולקו לציבור פנקסי "נקודות" בהם היו תלושים למוצרים ומצרכים שונים.
תעודת הזהות של כל אזרח הוחתמה בחותמת מתאימה כך שלא יוכל לקבל שני פנקסי קיצוב.
עם קבלת הטובין היה הסוחר גוזר מתוך הפנקס את התלושים המתאימים ומוסר אותם לסיטונאי על מנת לקבל הקצבה חדשה.
בשל המחסור בבשר בארץ, נוסד ענף הברחות מטעם גורמי המדינה, שאיתר בעלי עדרים מהמדינות שסביב ישראל שהיו מעוניינים למכור את עדריהם, ובעזרת אנשי קשר תיאם מעבר עדרים בנקודות גבול לתוך ישראל.
פעולה זו השתלבה במערך המודיעין הישראלי, כאשר סייענים היו מעורבים בהברחות (חלקם אף קיבל זיכיונות להברחות מאזור מסוים), וקיבלו דמי תיווך על פעולותיהם.
באפריל 1949 הוחלט על הרחבת הקיצוב גם לפריטי הלבשה וריהוט.
הצו הורחב ביולי 1950. הוגדרו בגדים מסוימים (לבנים, מכנסיים, חולצות, גרבי ניילון, שמלות, נעליים וכדומה) שיוצרו מבדים זולים ומכמות קטנה יחסית של בד (ללא תוספות, קישוטים ונפח מיותר) שחולקו לפי נקודות.
ביגוד זה נקרא "טקסטיל לכל" ויוצר על ידי מפעלים ישראליים כגון "לודז'יה", "גוטקס" ו"אתא".
כמו כן יוצרו גם רהיטי "לכל" ובניהם ארוניות, מיטות, שולחנות וספריות מעץ פשוט וכלי בית בסיסיים ובכללם מגבות וסדינים.
בעוד שהביגוד היה באיכות ירודה, הריהוט היה מאיכות סבירה ואף טובה ושרד זמן רב, על אף שלא היה נאה למראה היה פונקציונלי ביותר.
אופנת הביגוד והריהוט של שנות החמישים הושפעה מאוד מההיצע של "לכל" שסיפקה חזות אחידה לרוב היישוב.
בהתחלה היה הציבור מאוחד יחסית בתמיכתו בצנע, ונראה היה כי הוא נתפס ככורח המציאות אל מול גלי העלייה והמלחמה.
במשך הזמן הלכה וגברה התנגדות הציבור, וגם באוצר התגבשה הבנה שהצנע בצורתו הנוכחית אינו יעיל, וזאת בשל מספר סיבות:
החיים במדינה "התנרמלו", מלחמת העצמאות הסתיימה והחלו להתפתח חיים נורמטיביים.