tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שגם הפעם התנגדה ההנהגה הרפובליקנית להצעת החוק, המורא מפני מסעות הקראת ההצבעות של לה פולט הביא 13 מחבריו למפלגה להצטרף לרוב הסנאטורים הדמוקרטים, והחוק התקבל.
המשבר הכלכלי של 1907 וחוק אולדריץ'-ורילנד שחוקק בעקבותיו ב-1908, סיפקו ללה פולט מטרה חדשה לצאת נגדה: "מונופול הכסף".
את החוק העלה בסנאט הסנאטור רב ההשפעה נלסון אולדריץ', שהיה יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, המנהיג בפועל של הפלג השמרני של המפלגה הרפובליקנית וחתנו של אייל הנפט ג'ון ד.
במרץ 1908, בעת הדיון על החוק, העלה לה פולט האשמה כי הכלכלה האמריקאית נשלטת בידי "קבוצה של כמאה איש" שאת שמותיהם הגיש בכתב, ושרובם קשורים לשתי קבוצות הון: סטנדרד אויל (שהוקמה על ידי רוקפלר, חותנו של אולדריץ') ו"מורגן" של ג'יי.
בדיון הסופי על קבלת החוק, ניסה לה פולט יחד עם שני סנאטורים דמוקרטיים, ויליאם סטון ממיזורי ותומאס גור מאוקלהומה, לעצור את תהליך החקיקה בעזרת פיליבסטר.
במהלך הפיליבסטר, שהתחיל בצהרי 29 במאי, שבר לה פולט את השיא לנאום רצוף בסנאט בנאום שנמשך כ-18 שעות.
במהלך הנאום ניסו אולדריץ' והנהגת המפלגה הרפובליקנית בסנאט לעצור את הפיליבסטר בכל דרך אפשרית, ועל מנת להתיש אותו מנעו כמעט כל אפשרות להפסקה בדיון.
הוא נעזר בכלל שדרש קיום קוורום של סנאטורים, ודרש עשרות פעמים ספירה של מספר הסנאטורים הנוכחים על מנת לנצל את זמן הספירה למנוחה קצרה.
במהלך הדיון הוא אכל סנדוויצ'ים ושתה תערובת של חלב וביצים.
כשהחל ללגום מאחד מקנקני התערובת שהוגשו לו הוא חש שמשהו אינו כשורה, וביקש לסלק את המשקה.
מאוחר יותר נערכה בדיקה והתברר כי במשקה שבקנקן היה רעלן בכמות שהייתה עלולה לגרום למותו.
לבסוף, נכשל הפיליבסטר כשהסנטור גור, שהיה עיוור, סיים את נאומו וביקש להעביר את זכות הדיבור לסנאטור סטון, שבדיוק לא היה באולם.
אולדריץ' מיהר לנצל את התקלה, ופתח בהצבעה בה החוק עבר, ונשלח לחתימה בידי הנשיא עוד באותו הלילה.
תשומת הלב הרבה שמשך לה פולט בפעולותיו בסנאט הפכה אותו למועמד רציני לקראת הבחירות לנשיאות ב-1908. איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט ניסה להריץ אותו כמועמד עצמאי, אולם לה פולט סירב, וכפי שעשה בוויסקונסין, העדיף להמשיך להילחם בתוך המפלגה.
הוא ניסה לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אולם מסע הבחירות שלו נכשל והוא לא הצליח לזכות בצירים לוועידת המפלגה מלבד אלה של ויסקונסין.
במינוי זכה ויליאם טאפט, שנחשב עם בחירתו כממשיכו של רוזוולט וכאיש שנוטה לכיוון המחנה הפרוגרסיבי במפלגה.
בתחילת 1909 ייסד לה פולט שבועון בשם "La Follette's Weekly", שלאחר מכן הפך לירחון "The Progressive" הקיים עד ימינו, על מנת לקדם את עמדותיו.
השבועון הופץ בכ-50 אלף עותקים, חציים בוויסקונסין, ולשם הפצתו נעזר באנשי ממון אוהדים שתרמו למטרה.
לה פולט היה העורך, אשתו הייתה אחראית על מדורי הבית והחינוך וילדיהם כתבו גם הם מאמרים.
הבחירות של 1908 לסנאט היוו זריקת עידוד ללה פולט כאשר נבחרו (עדיין על ידי בתי המחוקקים המדינתיים) סנאטורים נוספים מהמחנה הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית, חלקם על חשבון סנאטורים שמרנים שלה פולט הוקיע במסעות הנאומים שלו.
על פי דעת פרשנים פוליטיים בני התקופה, הדבר אכן היה בשל פעולותיו של לה פולט.
בסנאט החדש היה כבר מחנה ממשי של סנאטורים רפובליקנים "מורדים" ("insurgents"), בעיקר מהמערב התיכון, שפעל בראשות לה פולט כמעט כסיעה עצמאית.
האתגר הראשון שעמד בפניהם היה הרפורמה במכסי המגן שאותה הבטיח הנשיא טאפט במצעו.
טאפט אכן מיהר לדרוש מהקונגרס לדון בהפחתת מכסים, והגרסה של בית הנבחרים לחוק המכס החדש הפחיתה רבים מהמכסים.
אולם אנשי הממסד בסנאט, בראשות אולדריץ', דרשו דווקא להעלות תעריפי מכס רבים.
הדיון חשף את ההבדל בבסיסי התמיכה של שני המחנות: המחנה השמרני ייצג את האינטרסים של אנשי התעשייה שמכסים גבוהים על תוצרת מתחרה הגדילה את רווחיהם, ואילו המחנה הפרוגרסיבי דיבר בשם האינטרס של הצרכנים - עובדים שבמשך כעשור שכרם נשחק בשל האינפלציה וחוואים שעליית המכסים פגעה בהם יותר משהועילה להם.
לבסוף ניצח המחנה השמרני והחוק עבר חרף התנגדות הפרוגרסיבים.
נושא נוסף שעלה בדיון היה מאין לגייס את ההכנסות שבכל זאת אבדו בשל הורדת המכס.
אנשי המחנה הפרוגרסיבי דרשו הנהגת מס הכנסה פרוגרסיבי.
אולם רבים טענו שפסק דין פולוק של בית המשפט העליון מ-1895 לא מאפשר זאת ללא תיקון החוקה.
לה פולט ואנשיו דרשו לנסות בכל זאת להנהיג את מס ההכנסה, אולם הנשיא טאפט סירב, ויחד עם אולדריץ' הוא החליט להנהיג מס חברות, ולהביא את הנושא של מס ההכנסה להליך של תיקון לחוקה, שיקפיא את הנושא לשנים רבות אם לא לתמיד.
על אף שבטווח הקצר היה זה ניצחון של המחנה השמרני, בטווח הארוך הוליד הדבר את התיקון ה-16 שאושר אחרי מאבקים רבים ב-1913 ושהיה אחד ההישגים הגדולים של התנועה הפרוגרסיבית.
תוצאה נוספת של חוק המכס הייתה הקרע שנוצר בין המחנה הפרוגרסיבי לבין הנשיא טאפט, אותו הם האשימו בכך שהפך לבובה של אולדריץ' ואנשי הממסד השמרני.
הקרע החריף בעקבות פרשה בה פיטר טאפט את גיפורד פינצ'ו, ראש שירות היערות של ארצות הברית וידידו של תאודור רוזוולט, אחרי שהוא האשים את שר הפנים שמונה בידי טאפט, בכך שהוא פועל נגד תנועת שימור הסביבה ואף שניסה לחבל בחקירה נגד השתלטות מונופול על אדמות לכרייה.
בבחירות של 1910 נבחר מחדש לה פולט לסנאט על ידי בתי המחוקקים של ויסקונסין.
לה פולט סבל מבעיה של אבנים בכיס המרה ששיבשה את מסע הבחירות שלו, ולעזרתו נחלצו אנשי המחנה הפרוגרסיבי מכל רחבי ארצות הברית שבאו לנאום בוויסקונסין כדי להבטיח את בחירתם של צירים שיתמכו בו.
באותה שנה נבחרו 5 סנאטורים פרוגרסיביים חדשים, בעוד ש-7 סנאטורים מהמחנה השמרני איבדו את מקומם, והמחנה הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית הצליח להפוך ללשון מאזניים בסנאט.
השליטה בבית הנבחרים עברה לידי המפלגה הדמוקרטית, ובמדינות שונות נבחרו מושלים פרוגרסיביים, ובראשם היירם ג'ונסון בקליפורניה.
בינואר 1911 היה לה פולט הרוח החיה מאחורי הקמת ה"הליגה הפרוגרסיבית הרפובליקנית הלאומית" -"National Progressive Republican League".
אל הליגה הצטרפו 9 סנאטורים, 16 חברי קונגרס, 4 מושלים ואנשי ציבור ופובליציסטים פרוגרסיבים, והיא התארגנה על מנת לפתוח סניפים בכל 46 מדינות ארצות הברית.
אולם מי שסירב להצטרף ליוזמה היה הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
חמש הדרישות העיקריות של הליגה היו:
פריימריז ישירים למועמדות לתפקידים ציבוריים
בחירה ישירה של נציגי המדינות לוועידות שבוחרות את מועמדי המפלגות לנשיאות
הנהגה ברמה המדינתית של משאלי עם לקבלת חוקים ולהדחת נציגים מכהנים (Recall Election)
חקיקת חוק מקיף למניעת שחיתות
הדרישה הראשונה התקבלה עם העברת התיקון ה-17 לחוקה, שאושר בקונגרס ב-1912 ונכנס לתוקף אחרי אשרור במדינות בתחילת 1913. הדרישה לבחירת צירי המדינות לוועידות המפלגות התקבלה חלקית, כאשר ב-14 מדינות נבחרו הצירים לוועידת המפלגה הרפובליקנית בפריימריז.
גם הדרישות לגבי משאלי עם התקבלו חלקית ברמה המדינתית.
ההתמודדות למועמדות המפלגה לנשיאות ב-1912
בסתיו 1911 החל לה פולט את מסע הבחירות שלו על מנת לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בתחילה הוא הצטייר כמועמד המרכזי של המחנה הפרוגרסיבי אל מול הנשיא המכהן טאפט, אולם ברקע עמדה האפשרות שתאודור רוזוולט יצטרף גם הוא למרוץ.
במקום לצאת למסע נאומים ברחבי המדינה כמצופה, הסתגר לה פולט שבועות רבים על מנת לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
פרסומה של האוטוביוגרפיה בראשית 1912 אמנם הביאה לתמיכה ציבורית בו, אולם רבים מאנשי המחנה הפרוגרסיבי חשו שבהסתגרותו איבד לה פולט את המומנטום, והחלה זליגה של אנשים ממחנהו למחנה רוזוולט, שטרם הכריז על מועמדותו.
למרות זאת, מסע הבחירות של לה פולט החל לצבור תאוצה.
הוא נאם ברחבי ארצות הברית ובינואר 1912 נאם בפני קהל נלהב שמילא את הקרנגי הול בניו יורק, כשעוד אלפים צובאים על דלתות האולם.
מסע הבחירות הגיע לקצו המעשי בן לילה: ב-2 בפברואר הגיע לה פולט לפילדלפיה לנאום בארוחת ערב של איגוד המוציאים לאור של כתבי העת בארצות הברית, אירוע בו השתתפו עוד כמה מבכירי המועמדים.
אולם לה פולט לא הגיע לשם במיטבו.
מעבר לתשישות ממסע הבחירות, בתו הייתה אמורה לעבור ניתוח למחרת, ומרוב דאגה הוא לא אכל כל היום.
לה פולט החל את נאומו קרוב לחצות, לאחר וודרו וילסון.
כשהקהל המותש הגיב בשעמום לנאום הכתוב, החל לה פולט לגעור בו.
הוא התבלבל, חזר על דבריו שוב ושוב ואיבד את תחושת הזמן.
הנאום, שאמור היה להימשך חצי שעה, נמשך שעתיים, ולמחרת דיווחו כל העיתונים על כך שלה פולט סבל מהתמוטטות נפשית, והספידו את מסע הבחירות שלו.
על אף שרבים מתומכיו נטשו אותו אחרי הנאום הקטסטרופלי בפילדלפיה, ואחרים המליצו לו לפרוש או לפחות לפעול בשיתוף פעולה עם רוזוולט, המשיך לה פולט במירוץ המשולש מול טאפט ורוזוולט.
הוא פיתח מרירות רבה כלפי רוזוולט, והעלה האשמות שהוא נהנה מתמיכה של בעלי האינטרסים, שמקווים לבלום את התנועה הפרוגרסיבית האמיתית.
לה פולט זכה בניצחונות בשני הפריימריז הישירים הראשונים בהיסטוריה - בצפון דקוטה במרץ, ובמדינתו ויסקונסין באפריל.
אולם ביתר ההתמודדויות הוא נחל תבוסה.
מבין 14 המדינות בהן התקיימו פריימריז ניצח רוזוולט ב-9.
גם בוועידה עצמה סירב לה פולט לשתף פעולה עם רוזוולט.
טאפט הצליח לקבל את מועמדות המפלגה בזכות הצירים שנבחרו ברוב המדינות בשיטה הישנה על ידי אנשי הממסד, ורוזוולט פרש עם תומכיו מהמפלגה הרפובליקנית ורץ לנשיאות בראש מפלגה פרוגרסיבית עצמאית (Bull Moose).
לה פולט לא הצטרף אליו, ותמך באופן לא רשמי במועמד המפלגה הדמוקרטית וודרו וילסון, שנמנה אף הוא עם המחנה הפרוגרסיבי בפוליטיקה האמריקאית.
בבחירות הכלליות ניצל וילסון את הפיצול במחנה הרפובליקני, וזכה בנשיאות.
לאחר הבחירות של 1912, בהן נבחר וודרו וילסון לנשיא והדמוקרטים זכו גם לרוב בסנאט, איבד לה פולט את מעמדו.
הפיצול הפנימי ותוצאות הבחירות הביאו לירידת כוחו של המחנה הפרוגרסיבי הרפובליקני הן במפלגתם, והן במחנה הפרוגרסיבי האמריקאי הכולל, בו הבכורה עברה לאגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית.
לה פולט כבר לא היה מנהיג של מחנה, אלא פעל כסנאטור בודד.
גם השבועון אותו ייסד נקלע לקשיים: מספר הקוראים ירד והתרומות התמעטו.
חרף הקשיים, הוא לא סגר אותו אלא הפך אותו לירחון.
בסנאט פעל לה פולט בשיתוף פעולה מסוים עם וילסון והדמוקרטים.
הוא תמך ביוזמות סוציאליות, אך התנגד להקמת הבנק הפדרלי, מתוך חשש שהוא ישרת את בעלי ההון והבנקאים הגדולים, אנשי "מונופול הכסף".
ב-1915, לאחר 5 שנים של ניסיונות, הצליח להעביר בקונגרס את "חוק הימאים" ששיפר את תנאי העבודה והבטיחות של הימאים.
החוק, שכלל גם דרישה להצבת מספר מספיק של סירות הצלה על סיפון הספינות, קיבל דחיפה בעקבות טביעת ה"טיטניק" ב-1912, בה המחסור בסירות הצלה גרם למותם של רבים מקרב כ-1,500 הנספים, אותם תיאר לה פולט "קורבנות של חמדנות ורדיפת בצע שרבים רואים בה רצח".
לה פולט חזר להיות דמות לאומית בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ברוב התקופה, שהחלה בסוף 1914, שמרה ארצות הברית על נייטרליות, אולם עם התפתחות המלחמה היא נטתה יותר ויותר לצד מדינות ההסכמה, עד שהצטרפה רשמית למלחמה לצדן באפריל 1917. לה פולט היה אחד מהמתנגדים החריפים להצטרפות ארצות הברית למלחמה, וגם לאחר הצטרפותה למלחמה המשיך לפעול נגד הגברת המעורבות האמריקאית בה.
עם פרוץ המלחמה הוא שיבח את הנשיא וילסון על כך שדבק בנייטרליות, ועל כך שסירב לדרישות להתחיל בהכנות למלחמה, שבאו בעיקר מהרפובליקנים השמרנים.
הוא טען שבעלי ההון, התעשיינים ובעלי בריתם במערכת הפוליטית מתכננים, במסווה של "פטריוטיות" ו"מוכנות למלחמה", מסע לחימוש ארצות הברית על מנת לצבור רווחים לכיסם, וקרא "להוציא את הרווחיות מהמלחמה" - "Take the profit out of war".
בתחילת 1915 העביר לה פולט החלטה בסנאט שקראה לווילסון לכנס את ראשי המדינות הנייטרליות, ולעצור את המלחמה על ידי הגבלות על ייצור וייצוא כלי נשק, העברת ייצור התחמושת לידיים ממשלתיות, והקמת טריבונל בינלאומי, אולם להחלטה לא הייתה כל השפעה על ממשל וילסון.
עם התגברות האהדה למדינות ההסכמה בקרב הציבור, העיתונות והמערכת הפוליטית, והקריאות להצטרף למלחמה, הציע לה פולט באפריל 1916 הצעת חוק שתחייב שהאישור להצטרפות למלחמה יתקבל במשאל עם, ולא רק על ידי הקונגרס כקבוע בחוקה.
בתחילת 1917, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הוביל פיליבסטר שטירפד הצעת חוק שביקש הנשיא וילסון להעביר.
ההצעה הייתה אמורה לאפשר חימוש של ספינות סוחר אמריקאיות כתגובה למלחמת הצוללות הגרמנית נגד ספינות סוחר אמריקאיות שהובילו מטען לבריטניה.
באפריל, כאשר הנשיא וילסון ביקש מהקונגרס לאשר את הכרזת המלחמה נגד גרמניה, התנגד לה פולט לאישור פה אחד של ההצעה בסנאט, וכפה הצבעה בה היה רק אחד מבין שישה סנאטורים שהצביע נגד ההצעה.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, התנגד לגיוס החובה שהוטל ול"חוק הריגול" שבין השאר הוציא מחוץ לחוק קריאה לסרבנות.
לה פולט גם נאבק על כך שעיקר המימון למלחמה יבוא ממסים גבוהים על חברות שהרוויחו מייצור לצורכי המלחמה, ופחות ממלווים מהציבור וממסי קנייה על מצרכי יסוד - מאבק שהצליח חלקית.
התנגדותו למלחמה הפכה אותו לאחד האישים השנואים בארצות הברית.
הוא צויר בקריקטורות כמי שמקבל את צלב הברזל הגרמני; תאודור רוזוולט קרא לו "בואש שיש לתלות"; ואחד מעמיתיו בסנאט קרא לו "פחדן עלוב ומנוון".
שיאה של הביקורת נגדו הגיע לאחר שבאספה ב-20 בספטמבר 1917 הוא אמר, בתשובה לשאלה מהקהל, שהטבעת ה"לוסיטניה" לא הצדיקה יציאה למלחמה.
הוא צוטט בתקשורת כאילו הוא הצדיק את הטבעת הספינה בידי הגרמנים.
כתוצאה מכך הוא הוקע על ידי הקונגרס של ויסקונסין כבוגד, ועמיתיו בסנאט של ארצות הברית העלו הצעות לסלקו מהבית.
בתגובה, נשא בפני הסנאט ב-6 באוקטובר את אחד מנאומיו המפורסמים ביותר: "חופש הביטוי בעת מלחמה".
לה פולט לא התמקד במקרה האישי שלו, אלא הפך את הנאום לכתב הגנה על "כל האזרחים ההגונים ושומרי החוק במדינה אשר נרדפים ומאוימים על ידי מי שנשבעו להגן על חוקי המדינה ועל זכויות אזרחיה".
הוא טען שהגיעו אליו תלונות על "אזרחים שנעצרים באופן בלתי חוקי, נזרקים לכלא, מוחזקים במשך ימים בחשאי עד שבסוף משוחררים אפילו מבלי להגיע לשופט משום שלא ביצעו כל פשע", והביא ציטוטים של הסתה נגדו ונגד מתנגדי מלחמה אחרים, שכללו קריאה לירות בהם כבוגדים.
הוא אמר שלדעתו מסע הרדיפה והשיסוי הזה נובע מתוך רצון להשתיק כל ביקורת ולמנוע דיון על הנושאים החשובים שקשורים למלחמה.
אחרי שהביע את דעתו ש"כולם מכירים בכך שבעת מלחמה האזרח חייב לוותר למען טובת הכלל על זכויות מסוימות המוקנות לו בעת שלום.
אבל הזכות החוקתית לפקח על ממשלתם אינה אחת מהזכויות עליהן על האזרחים לוותר בשעת מלחמה", הוא המשיך בניתוח מפורט של זכות האזרחים לדיון ולביקורת על המלחמה, על יעדיה ועל מטרותיה גם בעת חירום, תוך הבאת ציטוטים רבים של גדולי הפרלמנטריזם האמריקאי והבריטי.
הנאום זכה לתשואות מיציע הקהל, אולם לתגובה חריפה בנאומים של הסנאטורים שהגיבו לו.
ועדה של הסנאט פתחה בחקירה בהאשמות נגד לה פולט, אולם לאחר שהסתיימה המלחמה נדחו ההאשמות, ואף הוחלט להעניק לו החזר הוצאות על הגנתו המשפטית.
גם אחרי תום המלחמה המשיך לה פולט להתנגד למדיניות החוץ של הממשלה.
הוא דרש להפסיק את המעורבות האמריקאית במלחמת האזרחים ברוסיה ולהכיר בממשלה הסובייטית, ואף התנגד לאשרור חוזה ורסאי כיוון שההסכם לא הכיר בזכות העם הרוסי להחליט לבדו על השלטון, גם בדרך של מהפכה, ובזכות ההגדרה העצמית של עמי אירלנד, הודו, סין ומצרים.
כשהכריז ב-25 במרץ 1921, בנאום בבית המחוקקים של ויסקונסין, על כוונתו להתמודד על כהונה נוספת מטעם ויסקונסין לסנאט, הפצירו בו יועציו שלא יזכיר את המלחמה ויעמעם את התנגדותו לה.
אחרי רגע של תדהמה ושל דממה התפרץ האולם במחיאות כפיים סוערות.
אחד מיריביו המושבעים שהיה באולם אמר לעיתונאי שעמד לידו, תוך שדמעות זולגות על לחייו: "אני שונא את הבן-זונה, אבל אלוהים, איזה ביצים יש לו!" ב-1922 לה פולט כבר זכה בקלות בבחירה מחדש לסנאט, עם רוב גדול הן בפריימריז והן בבחירות הכלליות.
תחיית המחנה הפרוגרסיבי והבחירות לנשיאות ב-1924
בחירות אמצע הקדנציה של 1922 סימנו את תחייתו של המחנה הפרוגרסיבי בקונגרס, לראשונה מאז 1912, ואחריהן שוב עמד לה פולט בראש מחנה פרוגרסיבי שהיווה לשון מאזניים.
בתקופת מערכת הבחירות ערך לה פולט מסעות נאומים לטובת מועמדים פרוגרסיביים במדינותיהם.
באחד מנאומיו, כנגד הסנאטור הרפובליקני ממינסוטה פרנק קלוג, שהיה מראשי הדורשים את סילוקו מהסנאט בתקופת המלחמה, השתלח בו באחת ההתבטאויות המרושעות ביותר שלו אי פעם: "האל הכל-יכול כותב באמצעות הטבע את אופיים של האנשים על פניהם ועל גופם.
הסנאטור שלכם השתחווה בהתרפסות להון ולהוראות של החברות ולאדוניו עד שהאל הכל-יכול העניק לו גיבנת על גבו - כפוף, מכווץ, בלתי אמריקאי, בלתי גברי".
נקמתו של לה פולט הושלמה כשקלוג הודח בידי המועמד של "מפלגת החקלאים והעובדים של מינסוטה" בו תמך.
הפעם המחנה אותו הנהיג לה פולט בקונגרס כלל גם רפובליקנים, גם דמוקרטים וגם נציגים של מפלגות פרוגרסיביות מקומיות, ובסך הכל, 17 סנאטורים ו-38 חברי בית הנבחרים הביעו בו תמיכה בצורה זו או אחרת.
גם ציבור התומכים של המחנה הפרוגרסיבי בשנות ה-20 היה שונה.
בעוד שב-1912 הוא היה מבוסס על המעמד הבינוני, כעת הרוח החיה בו הייתה ברית בין איגודי חקלאים לאיגודי עובדים - שני מגזרים שנפגעו קשה מההתפתחויות הכלכליות אחרי תום מלחמת העולם.
לה פולט המשיך להילחם בשחיתות הפוליטית, והחקירות אותן יזם הביאו להפסקת כהונתם של שלושה מחברי הקבינט שמינה הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג.
בנוסף, יצא נגד בית המשפט העליון השמרני בראשותו של הנשיא לשעבר ויליאם טאפט.
אחרי שפסק נגד חוקים שאסרו על עבודת ילדים, ונגד מתן פטור מהחוקים נגד מונופולים לאיגודי עובדים וחקלאים, הציע לה פולט חוק שיאפשר לקונגרס להתגבר על החלטות בית המשפט העליון.
לקראת הבחירות לנשיאות של 1924, התקבץ המחנה הפרוגרסיבי סביב לה פולט, והוועידה של ארגון גג של הכוחות הפרוגרסיביים (Conference for Progressive Political Action), שהתכנסה בקליבלנד ב-4 ביולי, מינתה אותו כמועמד לנשיאות.
כסגנו בחר לה פולט את הסנאטור הדמוקרטי ממונטנה ברטון וילר, אחרי שידידו השופט לואי ברנדייס סירב להצעה.
עלייתם לשלטון של מפלגת הלייבור בבריטניה בראשות רמזי מקדונלד, שחזר גם הוא מהכפור הפוליטי בו היה שרוי בשל התנגדותו למלחמת העולם, הוסיפה רוח גבית למסע הבחירות.
המצע שלו כלל קריאה לבעלות ממשלתית על תשתיות החשמל ומסילות הברזל, אשראי זול לחקלאים, איסור על עבודת ילדים, חיזוק האיגודים המקצועיים, הידוק השמירה על זכויות האזרח, סיום האימפריאליזם באמריקה הלטינית ויציאה למלחמה רק אחרי משאל עם.
שני מועמדי המפלגות הגדולות - הנשיא המכהן הרפובליקני קלווין קולידג', ומועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון ויליאם דייוויס, היו שמרנים.
בשלב מסוים מסע הבחירות של לה פולט צבר מומנטום, ונראה היה שאולי יצליח ליצור מצב בו אף מועמד לא יקבל רוב בחבר האלקטורים, מה שיעביר את בחירת הנשיא לבית הנבחרים.
אולם קולידג' הצליח לשכנע את הבוחרים שאי בחירתו מחדש תסכן את הכלכלה, וניצח בבחירות.
לה פולט הגיע למקום השלישי, עם 17% מקולות המצביעים, ו-13 האלקטורים של ויסקונסין.
זהו אחוז הקולות השלישי בגובהו בהיסטוריה שקיבל מועמד שלישי בבחירות לנשיאות בארצות הברית בעידן המודרני.
מסע הבחירות דרדר את בריאותו של לה פולט, וביוני 1925, פחות משנה לאחריהן, נפטר בוושינגטון ממחלת לב.
אזרחים רבים, ובייחוד עובדי הרכבת, חלקו לו כבוד כאשר ארונו הובא במסע רכבת למדיסון, בירת ויסקונסין, שם הובא למנוחות, וכחמישים אלף איש חלפו על פני ארונו.
את דרכו הפוליטית המשיכו שניים מבניו: רוברט לה פולט הבן מונה למלא את מקומו בסנאט, ואחר כך נבחר עוד שלוש פעמים בזכות עצמו כמועמד המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1946 חזר למפלגה הרפובליקנית, אך הובס בבחירות המקדימות על ידי ג'וזף מקארתי.
בן אחר, פיליפ לה פולט, כיהן בשנות ה-30 פעמיים כמושל ויסקונסין, גם הוא מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
שניהם, כמו גם רבים מתומכיו של לה פולט, תמכו בניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30.
חשיבותו של לה פולט הוכרה ב-1957, כאשר נבחר על ידי ועדה דו-מפלגתית של סנאטורים בראשות ג'ון פיצג'רלד קנדי, יחד עם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון ורוברט טאפט, כאחד מחמישה סנאטורים גדולים שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט.
הרפורמות הפוליטיות בהליכי הבחירות המקדימות, שאותן החל לה פולט כמושל ויסקונסין, ואחר כך הפיץ במדינות נוספות עם הקמת "הליגה הפרוגרסיבית הרפובליקנית הלאומית", הגיעו למימושן ב-1972, כמעט חמישים שנה אחרי מותו, אז הפכו הפריימריז הישירים לחלק העיקרי בבחירות המקדימות לנשיאות.
לה פולט משמש עד היום כמקור השראה לפוליטיקאים ליברלים ורפורמיסטים בארצות הברית.
רוברט טיבייב (נולד ב-22 ביוני 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת קדימה והעבודה.
טיבייב נולד בדרבנט שבדגסטן, אז בברית המועצות.
שירת כקצין בדרגת סרן בחיל הקשר של הצבא האדום.
בשנת 1994 עלה לישראל והתיישב באופקים.
במסגרת פעילותו הציבורית היה חבר מועצת העיר אופקים והממונה על תיק הקליטה במועצה, חבר מועצת הקבלנים במשרד הבינוי והשיכון וחבר ועדת היגוי לפרויקטים קהילתיים מטעם ג'וינט ישראל.
בנוסף, הוא מכהן כיושב ראש הנהלת קרן "התחייה", העוסקת בהעלאת יהודי ברית המועצות לשעבר לישראל.
טיבייב היה פעיל מפלגת ישראל ביתנו ולאחר מכן הצטרף למפלגת קדימה.
בבחירות המקדימות למועמדי קדימה לכנסת, שנערכו בדצמבר 2008, הגיע למקום ה-20 ברשימה לכנסת ונבחר לכנסת ה-18. כחבר כנסת, טיבייב היה חבר ועדת הכלכלה, ועדת המדע והטכנולוגיה, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וממלא-מקום בוועדת הפנים והגנת הסביבה (חבר ללא זכות הצבעה).
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש מ"קדימה" והצטרף למפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני, הוצב במקום ה-14 ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרף למפלגת העבודה והודיע על התמודדותו בפריימריז של המפלגה.
הוא הוצב במקום ה-28 של רשימת המחנה הציוני המשותפת למפלגת העבודה ומפלגת התנועה, במקום השייך למפלגת העבודה ומשוריין לעולה חדש, אך הרשימה זכתה ב-24 מושבים והוא לא נכנס לכנסת.
בתחילת 2018 ביטל טיבייב את חברותו במפלגת העבודה.
מ-31 ביולי 2018, עם התפטרותו מהכנסת של יצחק הרצוג לקראת מינויו לראש הסוכנות היהודית, שב טיבייב למשכן הכנסת.
בנובמבר 2018 הושעה טיבייב מפעילות פרלמנטרית על ידי יושב ראש הסיעה יואל חסון לאחר שבחר שלא להשתתף בהצבעה על הצעת החוק של חבר הכנסת איציק שמולי להעלאת קצבאות הזיקנה.
בבחירות לכנסת לאחר מכן הוא לא התמודד.
טיבייב מכהן כסגן יושב ראש בדירקטוריון קרן קיימת לישראל.
יו"ר עמית בוועדה לגיוס משאבים וקשרי חוץ, ויו"ר דירקטוריון קק"ל יורו-אסיה.
טיבייב הוא בעל תואר שני בהנדסת חשמל, עובד בחברת החשמל, נשוי ואב לשתיים.
רוברט טיילור היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
רוברט טיילור נולד בשם ספאנגלר ארלינגטון ברו (Spangler Arlington Brugh) בפילי (Filley) שבנברסקה, הוא היה בנם של רות אדליין (שמה לפני הנישואים היה סטאנוף (Stanhope)) ושל ספאנגלר אנדרו ברו, חואי שהפך לרופא
כנער הוא ניגן על צ'לו בתזמורת בית הספר התיכון.
לאחר סיום הלימודים, הוא נרשם לקולג' דואן (Doane College) על מנת ללמוד מוזיקה.
בעת שהותו בדואן, הוא למד צ'לו אצל פרופסור אי גריי (E.
לאחר שפרופסור גריי הודיע שהוא קיבל משרה חדשה במכללת פומונה בלוס אנג'לס, עבר ברו לקליפורניה ונרשם לפומונה.
הוא הצטרף לתיאטרון של הקמפוס ולבסוף גילה אותו צייד הכישרונות של MGM ב-1932, לאחר הפקתו של המחזה Journey's End.
לאחר שברו חתם על חוזה בן שבע שנים עם MGM עבור 35 דולר לשבוע, שמו שונה לרוברט טיילור.
הופעת הבכורה שלו בסרט הייתה בקומדיה משנת 1934 Handy Andy לצידו של ויל רוג'רס (שהושאל מחברת הסרטים פוקס המאה ה-20).
לאחר שהופיע במספר תפקידים קטנים, אחד מתפקידו הראשיים הראשונים היה בסרט Magnificent Obsession משנת 1935, ביחד עם איירין דאן (Irene Dunne), אחד מסרטיו הבאים היה "גברת עם הקמליות" (שקרוי גם "קאמיל") משנת 1936, שם כיכב לצידה של גרטה גרבו.
במהלך שנות ה-30 המאוחרות, הופיע טיילור בסרטים מז'אנרים מגוונים, בכללם המיוזיקלים Broadway Melody of 1936 ו-Broadway Melody of 1938 ובקומדיה הבריטית A Yank at Oxford, לצידה של ויוויאן לי.
ב-1940, הוא חבר בשנית אל ויוויאן לי, כששיחקו בדרמה של מרווין לרוי גשר ווטרלו.
לאחר שניתן לו כינוי החיבה "הגבר בעל הפרופיל המושלם", טיילור התחיל לצאת מהתפקיד הראשי של הגבר המושלם והופיע בתפקידים אפלים יותר החל מ-1941. בשנה זאת הוא גילם את בילי בוני (הנודע יותר כבילי הנער) בסרט בילי הנער.
שנה אחרי כן הוא שיחק את התפקיד הראשי בסרט האפל Johnny Eager לצידה של לנה טרנר (Lana Turner) וואן הפלין.
לאחר ששיחק כסמל קשוח בסרט Bataan משנת 1943, התגייס טיילור לסייע למאמץ המלחמתי ונהיה מדריך טיס בחיל האוויר.
באותו הזמן, הוא גם שיחק בסרטי הדרכה וקריין בסרט התיעודי The Fighting Lady.
ב-1949 כיכב לצידה של אליזבת טיילור בסרט "הקושר" בתור מרגל לטובת ברית המועצות.
בשנת 1950 גילם טיילור את דמותו של מרקוס ויניקיוס בסרט קוו ואדיס, לצידה של דברה קר.
הסרט נהפך ללהיט וגרף 11 מיליוני דולרים.
בשנה שאחרי כן, הוא כיכב לצידה של אליזבת טיילור בסרט "אייבנהו" המבוסס על הרומן הנושא אותו שם של וולטר סקוט, ב-1953 הוא שיחק בסרטים "אבירי השולחן העגול" ו-The Adventures of Quentin Durward, כולם צולמו באנגליה.
באמצע שנות ה-50 החלה הקריירה של טיילור לדעוך.
הוא שיחק במערבון הקומי Many Rivers To Cross.
ב-1955 לצידה של אלינור פרקר.
ב-1956 שיחק בסרט השישה ביוני לצידה של דנה ווינטר.
בשנת 1958 הוא הקים את חברת ההפקה Robert Taylor Productions, ובשנה שלאחר מכן הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה של ה-ABC שנהפכה ללהיט The Detectives Starring Robert Taylor (1959–1962).
לקראת סוף שנת 1962, המשיך טיילור להופיע בסרטים ובטלוויזיה בכלל זה בסרט A House Is Not a Home ובשני פרקים במערבון הטלוויזיוני Hondo.
ב-1963 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "נס הסוסים הלבנים".
ב-1965, לאחר שצילם את הסרט Johnny Tiger in Florida, נכנס טיילור לתפקיד הקריין בסדרת הטלוויזיה Death Valley Days, כשרונלד רייגן עזב בשביל לעסוק בפוליטיקה.
טיילור נשאר בסדרה עד שנת 1969, אז הוא נהיה חולה מדי מכדי לעשות כן.
טיילור היה רפובליקני שמרני כל חייו וסייע לייסד את הארגון הימני Motion Picture Alliance for the Preservation of American Ideals בפברואר 1944.
הוא העיד לפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית ב-1947, בקשר לעמיתיו השחקנים שהוא האמין שהיו קומוניסטים.
לאחר שהוא נראה בחברתה של השחקנית ברברה סטנוויק בסרט משנת 1937 This Is My Affair, השניים נישאו ב-1939. הנישואים ידעו עליות ומורדות ולבסוף הגיעו אל קיצם ב-1951.
טיילור נישא ב-1954 לשחקנית ילידת גרמניה, אורסולה ת'יס (Ursula Thiess), ממנה היו לו שני ילדים.
ב-1951 כיכב טיילור בסרט הביוגרפי Above and Beyond, שסיפר את סיפורו של פול וו.
טיבטס הבן, טייס מטוס האנולה גיי.
שני הגברים נפגשו ונוכחו לדעת שיש להם הרבה מן המשותף.
שניהם חשבו ללמוד רפואה, והיו חובבי ירי וטיס.
טיילור למד לטוס באמצע שנות השלושים, ושירת בצי האמריקני כמדריך טיס במהלך מלחמת העולם השנייה.
המטוס פרטי שלו היה מסוג Twin Beech ואותו כינה "Missy" (שם החיבה של אשתו סטנוויק) שבו הוא טס לצורך מסעות ציד ודיג.
רעייתו התלוננה שהוא בזבז את כל זמנו הפנוי בלהבריק את רוביו ומטוסו.
טיילור הלך לעולמו כתוצאה מסרטן הריאה ב-8 ביוני 1969, בהיותו בן 57 ונטמן בבית הקברות Forest Lawn Memorial Park בגלנדייל, קליפורניה.
טיילור זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-1500 Vine Street, עבור תרומתו לתעשיית הסרטים.
רוברט לבנדובסקי (; נולד ב־21 באוגוסט 1988 בוורשה) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת פולין, בה הוא גם משמש כקפטן.
לבנדובסקי הוא מלך השערים של נבחרת פולין בכל הזמנים.
הוא היה מלך השערים של הבונדסליגה לעונת 2013/2014, כאשר שיחק בבורוסיה דורטמונד, וב־6 עונות נוספות סיים כמלך השערים של הבונדסליגה במדי באיירן מינכן.
בעונת 2020/2021 סיים כמלך השערים עם 41 שערים ושבר את שיא ההבקעות בעונה אחת בבונדסליגה שהיה שייך לגרד מילר מעונת 1971/1972. בנוסף זכה באותה השנה בנעל הזהב.
לבנדובסקי נחשב לאחד מחלוצי הרחבה הטובים בעולם, והוא הבקיע מעל 600 שערים רשמיים במהלך הקריירה שלו עבור קבוצות ונבחרות, נתון המציב אותו במקום השלישי מבחינת מספר השערים של שחקנים פעילים ושחקנים במאה העשרים ואחת.
בעונת היה לבנדובסקי מלך השערים של הליגה השנייה בפולין עם 15 שערים, וסייע לקבוצתו זניץ' פרושקוב (Znicz Pruszków) לעלות אל הליגה הראשונה.
בעונה הבאה היה מלך השערים של הליגה הראשונה בפולין עם 21 שערים.
בשנת 2008 החתימה לך פוזנן את לבנדובסקי תמורת 1.5 מיליון זלוטי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ביולי 2008 כמחליף בסיבוב הראשון בגביע אופ"א נגד הקבוצה חזר לנצ'ראן מאזרבייג'ן.
השער היחיד במשחק הובקע על ידי לבנדובסקי.
בהופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית נגד GKS בלחאטוב הוא כבש שער ארבע דקות בלבד לאחר שעלה אל המגרש כמחליף במחצית השנייה.
את עונתו הראשונה בליגת העל הפולנית סיים לבנדובסקי במקום השני בטבלת כובשי השערים.
בעונה הבאה היה מלך השערים עם 18 כיבושים ועזר לקבוצתו לזכות באליפות 2009/2010.
ב-2010 צצו שמועות אשר קישרו את לבנדובסקי אל מועדונים שונים, בייחוד בורוסיה דורטמונד, גנואה האיטלקית ובלקבורן האנגלית.
ב-5 במאי הכריז מיכאל צורק, המנג'ר הכללי של בורוסיה דורטמונד, כי לבנדובסקי הסכים בעל-פה להצטרף אל המועדון הגרמני.
עם זאת, תהליכי המשא ומתן בין הקבוצות נמשכו שבועות אחדים.
ב-19 במאי דווח כי הוא ביצע בדיקות רפואיות בבורוסיה וב-11 ביוני 2010, חתם החלוץ הפולני על חוזה של ארבע שנים עם המועדון בהעברה ששווייה הוערך בכ-4.5 מיליון אירו.
ב-19 בספטמבר הבקיע לבנדובסקי את שערו הראשון בבונדסליגה, אשר שינה את התוצאה ל-3:0 בניצחון מול שאלקה 04. המשחק הסתיים בתוצאה 3:1.
בעונת 2011/2012 בבונדסליגה שיחק לבנדובסקי בהרכב הפותח באופן קבוע.
החלוץ מצא את הרשת פעמיים בניצחון של דורטמונד 3:0 על ס.ו.
סאנדהאוזן בסיבוב הראשון של הגביע הגרמני.
את הליגה הגרמנית פתח בניצחון 2:0 על נירנברג ב-20 באוגוסט 2011. ב-1 באוקטובר הוא בישל שער והבקיע שלושער בניצחון 4:0 על אאוגסבורג, שאחריו הגיע הפסד מאכזב בתוצאת 3:0 למרסיי בשלב הבתים של ליגת האלופות.
דורטמונד עלתה אל המקום השני בבונדסליגה עם 5:0 קליל מול פ.צ.
קלן ב-22 באוקטובר, כשלבנדובסקי מצא את הרשת בשתי מחציות המשחק.
דורטמונד הגיעה אל פרייבורג ב-17 בדצמבר ולבנדובסקי כבש פעמיים ובישל שער לקווין גרוסקרויץ, כשקבוצתם חגגה בניצחון 4:1.
לאחר פגרת החורף, ב-22 בינואר 2012, דרסה בורוסיה דורטמונד את המבורג עם 5:1 והשוותה את מספר הנקודות עם מוליכת הטבלה, באיירן מינכן.
לבנדובסקי הבקיע פעמיים ובישל שער ליקוב בלשצ'יקובסקי עמיתו לנבחרת פולין, המכונה קובה.
הוא הבקיע את השער היחיד בניצחון הביתי 1:0 על באיירן מינכן ב-11 באפריל.
הניצחון העניק לדורטמונד יתרון של שש נקודות על היריבה, כאשר נותרו ארבעה משחקים לסיום העונה.
ב-21 באפריל בישל לבנדובסקי את השער של שינג'י קגאווה היפני בניצחון 2:0 על בורוסיה מנשנגלדבך, שהבטיח לדורטמונד את האליפות.
במשחק האחרון לעונה כבש לבנדובסקי שני שערים במחצית הראשונה כאשר דורטמונד הביסה את פרייבורג בתוצאה 4:0 וחגגה את הזכייה באליפות.
החלוץ הפולני זכה בתואר שחקן העונה בבונדסליגה ב-11 במאי, וסיים את השנה במקום השלישי במספר השערים עם 22 שערים, שאף לא אחד מהם מהנקודה הלבנה, ושישה בישולים.
במשחק האחרון של דורטמונד לעונת 2011/12, הוא כבש שלושער בגמר הגביע הגרמני, בניצחון 5:2 על באיירן מינכן והבטיח את הזכייה הראשונה של המועדון בדאבל.
לבנדובסקי סיים כמלך השערים של הגביע הגרמני, עם שבעה שערים בשישה משחקים.
ב-24 באפריל 2013 הגיע אל אחד מרגעי השיא שלו כאשר כבש את כל ארבעת השערים של דורטמונד בניצחון הביתי 4:1 במשחק הראשון בחצי גמר ליגת האלופות נגד ריאל מדריד.
ב-4 בינואר 2014 אישר המועדון כי לבנדובסקי חתם על חוזה ל-5 שנים במועדון, ויעבור אליו החל מיולי 2014. ב-9 ביולי הוצג השחקן בקבוצה.
ב-22 בספטמבר 2015 כבש חמישה שערים בתשע דקות במדי באיירן מינכן מול וולפסבורג, וקבע בכך שיא במהירות כיבושים בתולדות כל הליגות הבכירות באירופה.
בתום עונת 2015/2016 הוכתר לבנדובסקי בפעם השנייה בקריירה כמלך השערים בבונדסליגה, לאחר שהבקיע 30 שערים, והיה לשחקן הזר שהבקיע הכי הרבה שערים בעונה אחת בבונדסליגה.
בעונת 2016/2017 לבנדובסקי כבש גם 30 שערים בליגה וזכה עם הקבוצה באליפות אך סיים רק כסגן מלך השערים, מכיוון שפייר אמריק אובאמיינג כבש 31 שערים.
בעונת 2019/2020 כבש 15 שערים בליגת האלופות וכבש 55 שערים ב-48 הופעות והוכתר למלך השערים של הבונדסליגה.
בתום עונה זו זכה לבנדובסקי בטרבל עם באיירן מינכן, והוכתר לראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה.
ב־15 במאי 2021, כבש לבנדובסקי שער בתיקו 2-2 מול פרייבורג, ובכך השווה את שיאו של גרד מילר, שעמד על 40 שערים בעונת 1971/1972. שבוע לאחר מכן שבר את השיא וסיים את העונה עם 41 שערים.
בסיום עונת 2020/2021 זכה לבנדובסקי לראשונה בנעל הזהב האירופית עם 41 שערים ו-82 נקודות, ובכך היה לפולני הראשון שזוכה בפרס.
ב-20 ביולי 2022 חתם לבנדובסקי בברצלונה בחוזה עד 2026 וסעיף שחרור של חצי מיליארד אירו, זאת לאחר שב-16 ביולי 2022 הגיעה ברצלונה להסכם עם באיירן מינכן על העברתו של השחקן תמורת 45 מיליון אירו.
ב-20 באוגוסט כבש את שעריו הראשונים בקבוצה, כשכבש צמד בניצחון 1–4 על ריאל סוסיאדד.
ב-7 בספטמבר ערך לבנדובסקי הופעת בכורה בליגת האלופות במדי ברצלונה, וכבש שלושער בניצחון 1–5 על ויקטוריה פלזן.
בכך הפך לשחקן הראשון בהיסטוריה, שכובש שלושער במדי שלוש קבוצות שונות בליגת האלופות.
בסיום העונה לבנדובסקי כבש 23 שערי ליגה שהפכו אותו למלך השערים, וזכה באליפות הלה ליגה בפעם הראשונה.
ב 26 באוקטובר 2024 כבש לבנדובסקי לזכות ברצלונה צמד בקלאסיקו בדקות 54,56 ובכך עם שני שערים בתוך 141 שניות כבש לבנדובסקי את הצמד הכי מהיר בקלאסיקו מאז 1965.
לרוברט לבנדובסקי שלוש הופעות בנבחרת פולין עד גיל 21, במשחקי ידידות נגד אנגליה, בלארוס ופינלנד.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת הייתה ב-10 בספטמבר 2008, שלושה שבועות לאחר יום הולדתו ה-20, במשחק נגד סן מרינו שבו עלה כמחליף והבקיע שער אחד.
רק ולדימיר לובנסקי הפולני, אשר נחשב לאגדה, הבקיע שער במשחק הבכורה שלו בנבחרת הלאומית כשהיה צעיר מלבנדובסקי – כשהיה בן 16.
במוקדמות מונדיאל 2010 פולין רשמה את הניצחון הכי גדול מבין כל משחקי המוקדמות כאשר הביסה 10:0 את סן מרינו, משחק בו לבנדובסקי הבקיע שער.
עם זאת פולין כשלה בקמפיין וסיימה במקום החמישי בלבד מתוך שש נבחרות בבית שלה ולא העפילה למונדיאל.
במשחק הפתיחה של יורו 2012, שבו התמודדה פולין מול יוון בעיר הולדתו ורשה, וסיימה בתיקו 1:1, הבקיע לבנדובסקי את השער הראשון בטורניר והיה השחקן המצטיין של אותו משחק.
במוקדמות מונדיאל 2014 פולין אכזבה שוב וסיימה במקום הרביעי בבית שלה, עם 3 ניצחונות מתוך 10 משחקים, וגם הפעם מהם 2 נגד סן מרינו; בכך לא העפילה למונדיאל פעם נוספת.
אל יורו 2016 הצליחה פולין להעפיל כאשר סיימה במקום השני בבית שלה אחרי גרמניה.
לבנדובסקי היה הכובש המצטיין בקמפיין עם 13 שערים.
בטורניר עצמו לבנדובסקי לא כבש ואף לא בעט למסגרת בכל שלושת משחקי שלב הבתים, אך פולין עלתה לשלב הנוקאאוט בכל זאת.
בשמינית הגמר נגד שווייץ המשחק הסתיים בתוצאה 1:1 אך פולין ניצחה בפנדלים.
במשחק רבע הגמר נגד פורטוגל הבקיע לבנדובסקי 99 שניות בדיוק מפתיחת המשחק את שערו היחיד בטורניר, אך המשחק נגמר בתוצאה 1:1 ופורטוגל ניצחה בפנדלים בדרך לזכייה שלה בטורניר.
במוקדמות מונדיאל 2018 לבנדובסקי שבר שיא שערים בקמפיין עבור שחקן אירופאי כאשר הבקיע 16 שערים והוביל את נבחרתו למקום הראשון בבית שלה; בכך העפילה פולין למונדיאל לראשונה מאז 2006, ובפעם הראשונה בקריירה של לבנדובסקי.
במונדיאל עצמו, על אף ציפיות גבוהות יחסית והגרלה נוחה בשלב הבתים, לבנדובסקי לא בלט ופולין סיימה במקום האחרון בבית שלה לאחר סנגל, יפן וקולומביה.
לבנדובסקי כבש שישה שערים במוקדמות יורו 2020 ועזר לפולין להעפיל לטורניר.
בטורניר עצמו כבש שלושה שערים בשלב הבתים, אולם נבחרתו כשלה להעפיל לשלב שמינית הגמר, וסיימה במקום האחרון אחרי שוודיה, ספרד וסלובקיה.
נכון לחודש אוקטובר 2021 הוא השחקן האירופאי הפעיל עם מספר השערים הבינלאומיים השני הרב ביותר עם 72 שערים, (לאחר כריסטיאנו רונאלדו עם 115 שערים).
הוא גם השחקן האירופאי הרביעי בהיסטוריה שהגיע ל-72 שערים או יותר בנבחרת, אחרי שנדור קוצ'יש, פרנץ פושקש וכריסטיאנו רונאלדו.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022, בו סיימה את הטורניר בשמינית הגמר בהפסד 3-1 לנבחרת צרפת
אביו של לבנדובסקי, קשישטוף, היה אלוף ג'ודו פולני וגם שיחק כדורגל בקבוצת הוטניק ורשה שבליגה השנייה.
הוא נפטר כשלבנדובסקי היה בן 17. אביו נתן לו את השם רוברט כדי שיקל עליו להשתלב כשחקן כדורגל בינלאומי.
אמו, איוונה, הייתה שחקנית כדורעף בקבוצת AZS ורשה ולאחר מכן סגנית הנשיא של פרטיזן לשנו.
גם אחותו מילנה משחקת כדורעף ואף ייצגה את נבחרת פולין עד גיל 21.
אשתו, אנה לבנדובסקה, זכתה במדליית הארד באליפות העולם בקראטה ב-2009. חתונתם נערכה ב-22 ביוני 2013 בוורשה.
רוברט כהן היה מתאגרף יהודי-צרפתי.
ב-1954 זכה בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל תרנגול לאחר שהביס את המתאגרף התאילנדי שמרואן סונגקיטרט.
ב-29 ביוני 1956 איבד את תארו מול מריו דגטה לאחר שהשופט הפסיק את הקרב בסיבוב השביעי.
רוברט טרג'אן הוא מדען מחשב אמריקאי, ידוע בעיקר כמי שתכנן מספר אלגוריתמים ומבני נתונים המבוססים על גרפים.
היה שותף לתכנון מבני הנתונים עץ Splay וערימת פיבונאצ'י.
על פועלו זכה בפרס טיורינג לשנת 1986.
טרג'אן השלים את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1969. לאחר מכן, הוא סיים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בשנים 1971 ו-1972 בהתאמה.
מנחיו בלימודי הדוקטורט היו רוברט פלויד ודונלד קנות'.
טרג'אן שימש כחבר סגל במספר מוסדות אקדמיים, ומאז שנת 1985 הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת פרינסטון.
מחקריו של טרג'אן עוסקים בתורת הגרפים, באלגוריתמים ובמבני נתונים.
בשנת 1986 זכה טרג'אן בפרס טיורינג ביחד עם ג'ון הופקרופט.
רוברט ג'ורג' יאנג היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ושלושה פרסי אמי על תפקידיו בסדרת הדרמה "ד"ר מרקוס וולבי" ובקומדיית המצבים "אבא יודע הכי טוב" .
יאנג נולד בשיקגו, בן למרגרט, אמריקאית ולתומאס יאנג מהגר אירי.
למד משחק ב"תיאטרון פסדינה" והתגלה על ידי סוכן כישרונות של חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר".
יאנג החל את דרכו בתחום המשחק כשחקן קולנוע בהוליווד בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בסרטים "החטא של מדלון קלודט" בתפקיד ד"ר לורנס קלודט, "בית רוטשילד" בתפקיד קפטן פיצרוי, "היום אנו חיים" של הווארד הוקס "הילד מספרד" של לאו מקארי ו"הגמל השחור".
ב-1936 השתתף יאנג בסרטו של אלפרד היצ'קוק "סוכן חשאי" בתפקיד רוברט מרווין.
ב-1938 הופיע בדרמה של פרנק בורזייגי "שלושה חברים".
בתחילת שנות ה-40 הופיע יאנג במערבונים "המעבר הצפון מערבי" של קינג וידור בתפקיד ראשי לצידו של ספנסר טרייסי, "איחוד מערבי" של פריץ לאנג בתפקיד המהנדס ריצ'רד בלייק ובדרמות "הסופה האנושית", "ליידי תהיי טובה" .
ב-1947 שיחק יאנג בדרמה של אדוארד דמיטריק "אש צולבת " בתפקיד החוקר המשטרתי קפטן פינלי.
ב-1948 שיחק בקומדיה של וולטר לאנג "יושבת יפה" בתור עורך הדין הארי קינג.
ב-1949 שיחק בסרט האישה לבית פורסייט.
יאנג שהיה שחקן הוליוודי מוכר ומצליח החליט בשנת 1954 לעשות הסבה לקריירת טלוויזיה.
הוא שיחק עד לשנת 1960 בסדרה הקומית "אבא יודע הכי טוב" בתפקיד סוכן המכירות ג'ים אנדרסון, יאנג זכה להערצה ולהערכה רבה שהתבטאה בזכייה בשני פרסי אמי.
יאנג היה אב לארבע בנות מאשתו בטי הנדרסון לה הוא היה נשוי במשך למעלה מ-60 שנה עד לפטירתה.
יאנג נפטר מנסיבות רפואיות ב-21 ביולי 1998 בווסטרלייק ויליג', קליפורניה בגיל 91. הוא נקבר ב"פארק הזיכרון פורסט לון" שבגלנדייל.
על שמו של יאנג הונצחו כוכבי טלוויזיה ורדיו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רוברט הנרי חלפון הוא פוליטיקאי יהודי בריטי וחבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית.
מאז 2017 הוא עומד בראשות ועדת החינוך של בית הנבחרים הבריטי.
הוא כיהן מיולי 2016 עד יוני 2017 כשר מדינה לכישורים והתמחויות, תחת שרת החינוך ג'סטין גרינינג והיה קודם לכן שר בלי תיק וסגן יו"ר המפלגה השמרנית.
חלפון נולד למשפחה יהודית בהמפסטד שבלונדון.
סבו, רנאטו חלפון נולד בלוב וגר בה עד שגורש ממנה בשנת 1968 תוך איבוד כל נכסיו.
עם גירושו הצטרף הסב לבנו, קלמנט, אביו של חלפון, אשר הסב שלח לאנגליה עוד כעשור קודם לכן, מתוך ראיית הנולד ולאור רדיפת היהודים בלוב.
חלפון נולד עם שיתוק מוחין קל, שגרם לשיתוק בפלג גופו התחתון.
ניתוחים שעבר בילדותו עקב שיתוק המוחין גרמו לדלקת מפרקים ניוונית בתחילת שנות השלושים לחייו.
למד וסיים באוניברסיטת אקסטר תואר ראשון במדע המדינה ולאחר מכן גם תואר שני ברוסית ובלימודי מזרח אירופה.
חלפון החל לעסוק בפוליטיקה כבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה והיה ממנהיגי אגודת הסטודנטים השמרנים של אקסטר ואחד המובילים להפיכתה מקבוצה חברתית גרידא, לתנועה פוליטית של ממש.
ב-2001 והוא בן 32 בלבד רץ לראשונה בבחירות לפרלמנט הבריטי בהארלו שבאסקס, צפונית מזרחית ללונדון.
מחוז בחירות זה היה מחוז "מתנדנד" ומאז 1997 היה שייך ללייבור.
ארבע שנים אחר כך, בבחירות הכלליות של 2005 כבר היה ההפסד של חלפון לנציג הלייבור במחוז הארלו בשיעור הזעיר ביותר 41.4% - 41.2% ואילו בבחירות 2010 הוא ניצח 45% - 34%, שובר בכך שליטה בת 13 שנים של הלייבור במחוז הבחירה הזה.
הוא שב וניצח גם בבחירות הבאות, ב-2015, ואף הגדיל את הפרש הניצחון עוד יותר 49% - 30%.
ב-2014 מונה למזכירו הפרלמנטרי של שר האוצר ג'ורג' אוסבורן (שמרנים) ואחרי כשנה קודם ב-11 במאי 2015 לתפקיד שר בלי תיק וסגן יו"ר המפלגה השמרנית.
ב-17 ביולי 2016 החל לכהן כשר מדינה בתוך משרד החינוך בממשלתה החדשה של תרזה מיי.
הוא הועבר מתפקיד זה לאחר כשנה, והיה ליושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים.
חלפון הוא בעל דעות שמרניות פחות ממפלגתו בנושאים חברתיים-כלכליים ונץ מבחינה מדינית, בדומה לזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי.
בתחום החברתי הוא תומך באיגודי העובדים, בעד העלאת סף המיסוי, כך שבעלי הכנסות נמוכות יהיו פטורים ממס או ישלמו מס מועט ותומך בהעלאת שכר המינימום.
לנישואין חד מיניים הוא מתנגד.
בתחום מדיניות החוץ, תמך חלפון בהתערבות הצבאית בלוב ותומך בהתערבות דומה גם בסוריה.
הוא תומך במדינה עצמאית לכורדים בעיראק.
נחשב לתומך ישראל נלהב ביותר בפרלמנט הבריטי, והיה מנהל האגודה השמרנית לידידות ישראל-בריטניה.
נחשב ליורוסקפטי, אולם התנגד לברקזיט בהתאם לדעת הרוב דאז במפלגתו.
רוברט אלפונסו טאפט היה ממנהיגיה הבולטים של התנועה השמרנית בארצות הברית, מנהיג הרוב בסנאט ומתמודד על הנשיאות, ששירת כסנאטור מטעם מדינת אוהיו מ-1939 עד למותו ב-1953. כמנהיגה של משפחת טאפט הרפובליקנית, הוא היה בנו הבכור של ויליאם הווארד טאפט, נשיאה ה-27 של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון העשירי במספר.
טאפט היה מתנגד נחוש למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והוביל קואליציה שמרנית שהצליחה לחסום חלק מהמדיניות.
טאפט הוביל את הקואליציה השמרנית שלו בחסימת כוחם של האיגודים המקצועיים.
הוא תמך במדיניות חוץ בדלנית.
הוא לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית ב-1940, 1948 ו-1952. במהלך אותה התקופה הוא לחם מול מושל ניו יורק, תומאס דיואי (מנהיג האגף המזרחי והמתון של המפלגה) על השליטה במפלגה.
טאפט היה כנה, אמיץ וחכם, אולם היה חסר יכולת לנהל את יחסי הציבור שלו.
ב-1957, נבחר על ידי ועדה דו-מפלגתית של סנאטורים בראשות ג'ון פיצג'רלד קנדי, יחד עם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון ורוברט לה פולט, כאחד מחמישה סנאטורים גדולים שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט.
טאפט נולד בסינסינטי, אוהיו, לאחת מהמשפחות הבולטות ביותר בפוליטיקה האמריקנית.
הוא היה נכדו של התובע הכללי של ארצות הברית ומזכיר המלחמה, אלפונזו טאפט, ובנם של הנשיא ונשיא בית המשפט העליון, ויליאם הווארד טאפט והלן לואיז "נלי" הרון.
אחיו הקטן, צ'ארלס, היה ראש עיריית סינסינטי וניסה להתמודד על תפקיד מושל אוהיו ב-1952. בתור ילד שהה ארבע שנים בפיליפינים, שם שירת אביו כמושל צבאי.
הוא היה התלמיד המצטיין בבית הספר שניהל דודו באוניברסיטת ייל (1910) ובבית הספר למשפטים בהרווארד (1913).
הוא היה חבר, כמו אביו, באחוות הגולגולת והעצמות וערך את העיתון הבית ספרי.
ב-1913, היה התלמיד המצטיין בבחינות לעריכת דין של המדינה.
הוא עבד בעריכת דין במשך ארבע שנים בפירמה פרטית בסינסינטי.
לאחר שנתיים בוושינגטון בהן עבד במנהל המזון והתרופות האמריקאי, הוא חזר לסינסינטי ופתח משרד לעריכת דין.
ב-1924, הוא ואחיו צ'ארלס הקימו משרד לעריכת דין שהמשיך לעסוק בו עד מותו.
טאפט עצמו היה אינטלקטואל קר ומרוחק, בניגוד למוחצנות של אשתו, שהזכירה יותר את אמו.
במאי 1950, סבלה מרתה משבץ ונותרה מרותקת לכיסא גלגלים.
הייתה זו המכה הקשה ביותר בחייו האישיים של טאפט.
טאפט דאג לאשתו והתקשר אליה בכל לילה.
היו להם ארבעה בנים: ויליאם השלישי (1915–1991) שהיה שגריר באירלנד, רוברט טאפט ג'וניור (1917-1993) שנבחר גם הוא לסנאט, לויד באוורס (1923–1985) שעבד כבנקאי בסינסינטי, והוראס דווייט (1925–1983) שהיה לפרופסור בפיזיקה בייל.
שניים מנכדיהם הם רוברט אלפונסו "בוב" השלישי (נולד ב-1942), שהיה מושל אוהיו בין 1999 ל-2007, והשני הוא ויליאם הווארד טאפט הרביעי (נולד ב-1945), סגן מזכיר ההגנה האמריקני בין 1984 ל-1989.
ב-1917, קנו טאפט ואשתו חווה בגודל 190,000 מטר רבוע בפרוור בסינסינטי.
החווה הייתה ביתו של טאפט לשארית חייו.
הם הפכו את החווה הקטנה לאחוזה בת שישה עשר חדרים.
טאפט גידל תותים אספרגוס ותפוחי אדמה ומכר אותם.
בקיץ נפש עם אשתו וילדיו בבית הקיץ שלו בקוויבק.
למרות שהיה חבר בכנסייה האפיסקופלית, הוא לא היה דתי במיוחד ואהב לשחק גולף בימי ראשון.
כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם הראשונה באפריל, 1917, ניסה טאפט להצטרף לצבא אולם נדחה בשל קוצר ראייה.
במקום, הוא הצטרף אל הצוות המשפטי של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, שם פגש את הרברט הובר, שהפך לדמות נערצת עבורו.
ב-1918 ו-1919, היה בפריז כיועץ משפטי למנהל הסיוע האמריקני, הסוכנות של הובר לצורך אספקת מזון לאירופה מוכת המלחמה.
הוא לא סמך על הביורוקרטיה הממשלתית וטען שהייתה לא יעילה ופוגעת בזכויות היחיד, עיקרון שתמך בו כל הקריירה שלו.
הוא חזר לסינסינטי בסוף 1919, ניסה להריץ את הובר לנשיאות ב-1920, ופתח פירמת עריכת דין חדשה עם אחיו צ'ארלס.
ב-1920 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, ושירת כיושב ראש הבית ב-1926. ב-1930 נבחר לסנאט של אוהיו, אולם הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1932. היה זה ההפסד היחיד בבחירות בקריירה שלו.
הוא היה מתנגד תקיף אל הקו קלוקס קלאן והתנגד לחוק היובש.
ב-1925 התנגד לחוק שקידמו חברי מועצת אוהיו שהיו חברי קלאן, שאסר על ריקודים בימי ראשון, והוביל מאבק נגד חוק שנועד לדרוש מבתי הספר הציבוריים של אוהיו לקרוא לפחות עשרה פסוקים מהתנ"ך בכל יום בשיעורים.
בנאומו נגד החוק, טען טאפט שעל הדת להישאר בכנסייה ולא בבתי הספר, ולמרות שהתנ"ך היה ספר נפלא, הדת היה המרכיב הבולט בו.
החוק עבר למרות התנגדותו של טאפט, אולם מושל אוהיו הטיל עליו וטו.
במהלך תקופתו במועצה המחוקקת של אוהיו ניסה טאפט לבצע רפורמה בחוקי המס המיושנים של המדינה.
בשנות העשרים והשלושים, היה טאפט דמות חזקה בפוליטיקה המקומית, והיה ידוע כרפובליקני נאמן.
הוא לא היה דובר מבריק או כריזמטי, אולם היה פוליטיקאי נמרץ ומלומד שהרשים את תומכיו ויריביו.
נאמנותו לפוליטיקאים השמרנים ששלטו במפלגה באוהיו עזרה לו, בניגוד לאחיו, צ'ארלס, שנחשב לליברל במפלגה.
למרות הבדליהם הפוליטיים, צ'ארלס תמך באחיו במהלך ניסיונותיו להיבחר לנשיאות.
טאפט נבחר לכהונה הראשונה שלו מתוך שלוש כסנאטור ב-1938. הוא ניצח את שופט בית המשפט העליון של אוהיו, ארתור דיי, בבחירות הפנים מפלגתיות, ולאחר מכן ניצח את רוברט בולקלי, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, בבחירות הכלליות.
טאפט התעמת מול בולקלי בכמה עימותים וניצח ברובם.
הוא התקשה בעימותים הראשוניים אולם אשתו עזרה לו.
טאפט הצליח להפוך את ההובלה של בולקלי והצליח לנצח בהפרש של 171,000 קולות, כשהוא משיג 53.6% מהקולות.
במהלך השנתיים הראשונות שלו בתפקיד, שכר טאפט לו ולאשתו בית בוושינגטון, אולם ב-1941 עבר לשכונת ג'ורג'טאון.
הבית נותר מעונה של המשפחה בוושינגטון.
בבחירות לסנאט ב-1944, כמעט הובס טאפט בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה.
יריבו הדמוקרטי, ויליאם פיקרל, זכה לתמיכה מאיגודים מקצועיים מאוהיו ומתומכי המעורבות הבינלאומית, והפסיד לטאפט בהפרש של 18,000 קולות מתוך שלושה מיליון, הפרש של פחות מאחוז.
טאפט הפסיד בקליבלנד, העיר הגדולה במדינה, בהפרש של 96,000 קולות, ופיגר מאחורי פיקרל ברוב הערים של אוהיו, אולם היה חזק באזורים הכפריים ובעיירות, וניצח ב-71 מתוך 88 מחוזות של אוהיו.
המירוץ הצמוד פגע בסיכוייו של טאפט להשיג את המועמדות הרפובליקנית ב-1948, מתוך חשש שלא ימשוך קולות רבים.
לאחר היבחרו מחדש, הפך ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית בסנאט ב-1944.
יחד עם דמוקרטים שמרנים, הוביל טאפט את הקואליציה השמרנית שהתנגדה לניו דיל.
הניצחון הרפובליקני בבחירות של 1938, יחד עם הקואליציה השמרנית, מנעו מהניו דיל להתרחב.
אולם טאפט לא רצה רק למנוע מהניו דיל להתרחב אלא גם לבטל את רוב התוכניות הממשלתיות.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, ביקר טאפט את חוסר היעילות והבזבוז בתוכניות הניו דיל ותמך ביכולתם של עסקים פרטיים לאושש את הכלכלה במקום תוכניות ממשלתיות כנגד השפל הגדול.
הוא טען שהניו דיל היה סוציאליסטי ותקף את המימון הגירעוני, הסובסידיות לחקלאים, הביורוקרטיה הממשלתית, ועדת יחסי העבודה הלאומית, ורעיון ליצירת ביטוח בריאות לאומי.
הוא לא תמיד תמך באידאולוגיה שמרנית: לאחר שגילה שחסר דיור ראוי במדינה, תמך בתוכניות להגדלת דיור ציבורי.
הוא גם תמך במתן מענקים ממשלתיים למדינות לצורך מימון בתי ספר ציבוריים.
טאפט קידם תוכנית שמרנית שכללה הגבלת ההוצאות הממשלתיות, תקציב מאוזן, מיסים נמוכים, מדיניות פרו-עסקית לאישוש הצמיחה הכלכלית, מספר מוגבל של תוכניות רווחה (כמו ביטוח לאומי, שכר מינימום, דיור ציבורי ומימון לחינוך ציבורי), והגדלת תקציב הביטחון בעזרת חיזוק הצי וחיל האוויר.
בנושאי חוץ, תמך באי מעורבות במלחמות אירופאיות ובבריתות צבאיות.
הוא התנגד לגיוס חובה בטענה שהוא הגביל את חירות הנערים.
ההיסטוריונים תיארו את טאפט כליברטריאן.
הוא התנגד למעורבות ממשלתית בכלכלה ובחייהם של האזרחים.
כשהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס ב-1947, התמקד טאפט ביחסי עובדים-מעבידים כיושב ראש ועדת העבודה של הסנאט.
החוק הנוכחי, לטענתו, היה מוטה לטובת איגודי העובדים, ולכן הוא חוקק את חוק טאפט-הארטלי ב-1947, שנותר חוק יחסי העבודה הבסיסי.
החוק אוסר על ניסיונות התאגדות "לא הוגנים", אוסר על ארגונים להעסיק אך ורק חברי איגוד, ומתיר לנשיא להוציא צווי מניעה מבית המשפט למשך שמונים ימים אם שביתה מאיימת על אינטרס לאומי.
טאפט השתמש בכל כישרונו הפרלמנטרי כדי להעביר את החוק בקונגרס.
כשהנשיא הארי טרומן הטיל על החוק וטו, שכנע טאפט את שני בתי הקונגרס לבטל את הוטו.
בין 1947 ל-1949, כשהרפובליקנים שלטו בסנאט, היה טאפט הקול המוביל של מפלגתו בנושא מדיניות פנים.
הוא התנגד לתמיכה במימון לחקלאים, מה שפגע במפלגה באזורים הכפריים ובעיקר במערב התיכון בבחירות של 1948. טאפט תמך בחוק הדיור של 1949, שמימן שיפוץ שכונות מצוקה ו-810,000 בתים במהלך שש שנים.
הייתה זאת אחת מהצעותיו של הנשיא טרומן שהוא תמך בהן.
טאפט התבלט בכהונתו הראשונה לא בגלל מאבקו מול הניו דיל אלא בגלל התנגדותו החריפה למעורבות האמריקנית במלחמת העולם השנייה.
כתומך בהתבדלות, האמין טאפט שאל לאמריקה להתערב במלחמות באירופה ובאסיה ולפתור את בעיותיה הפנימיות.
הוא האמין שצבא חזק, יחד עם ההגנה הטבעית של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט יגנו על אמריקה מפני אירופה בשליטה גרמנית.
בין פרוץ המלחמה בספטמבר 1939 והמתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, התנגד טאפט לכל ניסיון לסייע למדינות שלחמו מול גרמניה.
רפובליקנים ליברליים כונדל וילקי ותומאס דיואי ביקרו אותו על כך, כיוון שהרגישו שאמריקה תוכל להגן על עצמה בצורה הטובה ביותר אם תתמוך בבריטים.
למרות שלאחר פרל הארבור תמך טאפט במאמץ המלחמתי, הוא המשיך לחשוד בכל מעורבות אמריקנית בברית צבאית לאחר המלחמה, כולל נאט"ו.
לאחר המלחמה הוא לא ראה את ברית המועצות של סטלין כאיום רציני.
הסכנה האמיתית, לטענתו, הייתה ממשלה גדולה ובזבזנות.
הוא תמך בדוקטרינת טרומן ואישר בחוסר רצון את תוכנית מרשל אבל התנגד לנאט"ו בטענה שהיה פרובוקטיבי כלפי הסובייטים.
הוא הוביל את הרפובליקנים בהתנגדות לניהול מלחמת קוריאה בידי הנשיא ופקפק בחוקתיות המלחמה, שכבר החלה לפני שארצות הברית שלחה חיילים להגן על אומה איתה לא הייתה לה ברית וללא אישור הקונגרס.
טאפט הוביל בתחילת 1944 הצעה של הסנאט לקריאה לעלייה יהודית חופשית לארץ ישראל ותמך במדינת ישראל הצעירה, קרא לסיום האמברגו הצבאי במזרח התיכון, ותמך במשלוח נשק וסיוע צבאי למדינה הצעירה.
טאפט התנגד לחלוטין לכליאת היפנים בארצות הברית.
טאפט התנגד למשפטי נירנברג לאחר המלחמה, בטענה שמדובר בחקיקה למפרע בה האנשים שניצחו במלחמה היו התובעים, השופטים והקורבנות.
טאפט טען שהמשפטים הפרו את הצדק האמריקני ואת אמות המידה המקובלות לטובת גרסה פוליטית של צדק כתירוץ לנקמה במובסים.
טאפט טען שתליית המנהיגים הגרמנים, עם כמה שפעלו בצורה מבישה, לא תמנע מלחמה עתידית ורק תזין את רוח הנקמה.
הרפובליקנים והדמוקרטים גינו את טאפט על כך, ורבים טענו שבכך איבד את סיכוייו להיות המועמד הרפובליקני לנשיאות.
לעומת זאת, הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי הריע לטאפט על עמדתו העיקשת למרות הביקורת.
רבים חשבו שטאפט היה הנציג הבולט של הרפובליקניזם השמרני, אולם בתוך המפלגה, הקיצוניים התנגדו לתמיכתו בתוכניות מסוימות שהזכירו את הניו דיל, בעיקר בדיור ציבורי.
אילי הנדל"ן חששו מדיור ציבורי.
רבים האשימו את טאפט בסוציאליזם סמוי.
חוסר האמון מצד הימין הישן פגע בניסיונו של טאפט להיבחר ב-1948.
טאפט ניסה להתמודד על מנהיגות המפלגה הרפובליקנית ועל מועמדותה לנשיאות ב-1940, אולם הפסיד לונדל וילקי.
טאפט נחשב לטוען חזק לכתר, אולם תמיכתו במדיניות חוץ בדלנית והתנגדותו לניו דיל מפנים הובילה את הרפובליקנים הליברלים לדחיית מועמדותו.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1940, וילקי, הדמוקרט לשעבר, איש העסקים שמעולם לא רץ למשרה פוליטית, הצליח לנצח את טאפט ומועמדים אחרים.
טאפט התעמת מול תומאס דיואי, אז תובע מחוזי בניו יורק, שהתפרסם בכליאת מאפיונרים בולטים, כולל לאקי לוצ'יאנו.
טאפט הרגיש שדיואי לא היה שמרן או בעל עקרונות רפובליקניים.
טאפט תיאר את דיואי כשחצן ושתלטן, ודאג שינקוט במדיניות בינלאומית מדי.
הוא בא מניו יורק, דבר שרק הוסיף להתנגדותו של טאפט כלפיו.
ב-1944 לא ניסה טאפט להתמודד.
הוא תמך במושל ג'ון בריקר מאוהיו, עוד שמרן, כמועמד.
בריקר הובס בידי דיואי, שהפך למושל ניו יורק ב-1943. דיואי בחר בבריקר כסגנו, אולם השניים הפסידו לרוזוולט בבחירות.
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1948, שוב ניסה טאפט להתמודד על המועמדות ושוב נוצח בידי יריבו, דיואי, שהוביל את האגף המתון והליברלי של המפלגה.
במערכת הבחירות הפסיד דיואי לנשיא הדמוקרטי, הארי טרומן.
טאפט ניסה להשיג תמיכה מצד המצביעים הדמוקרטים הדרומיים בבחירות המקדימות של 1952. היה זה ניסיונו האחרון להיבחר להיות מועמד, וניסיונו העיקש ביותר.
באספה בארקנסו, הכריז שרפובליקני יוכל לנצח בדרום אם ינהל מסע בחירות נכון, ובנוסף שאין זה נכון מצד המפלגה להתעלם מדעת מדינות הדרום, שמשפיעה על הדעה הלאומית.
טאפט טען שהמצביעים הדרומיים יצביעו מתוך עקרונות, ואם הנושאים יוצגו להם בבהירות, הם יתמכו בו.
טאפט זכה לתמיכה מוחלטת מצד האגף השמרני.
חבר בית הנבחרים לשעבר, הווארד באפט מנברסקה (אביו של המיליארדר וורן באפט) ניהל את מסע הבחירות שלו.
דיואי לא היה מועמד פעיל, ומומחים רבים טענו שטאפט היה המועמד המוביל.
אולם המירוץ השתנה כשדיואי והמתונים הצליחו לשכנע את דווייט אייזנהאואר, הגנרל האהוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, להתמודד.
אייזנהאואר התמודד מתוך חשש שטאפט הבדלן, בעיקר התנגדותו לנאט"ו, יעזרו לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המאבק בין אייזנהאואר וטאפט על המועמדות היה אחד מהמאבקים הצמודים ביותר בהיסטוריה הפוליטית האמריקנית.
עם פתיחת הוועידה הרפובליקנית בשיקגו ביולי, 1952, היו טאפט ואייזנהאואר צמודים מבחינת הצירים.
ביומה הראשון של הוועידה, התלוננו מנהליו של אייזנהאואר שתומכי טאפט מנעו מתומכי אייזנהאואר מקומות כצירים במדינות דרומיות, בעיקר בטקסס.
תומכי אייזנהאואר הציעו להחליף את צירי טאפט מהמדינות הללו בצירי אייזנהאואר.
טאפט הכחיש בכעס את גנבת הצירים, אולם הוועידה תמכה בהצעה ברוב של 658 לעומת 548, והטקסנים תמכו באייזנהאואר בהפרש של 33 תומכים לעומת חמישה.
בנוסף לכך, כמה צירים לא מחויבים, כמו אלו ממישיגן ומפנסילבניה, תמכו באייזנהאואר.
תוספת הצירים הלא מחויבים, יחד עם אובדן הצירים הדרומיים, הובילו לניצחון של אייזנהאואר.