tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2010 - 2015 היה נשיא הז'נרליטט דה קטלוניה, תפקיד הדומה לראש ממשלה בקטלוניה.
מאס הוא אחד מארבעת בניה של משפחת תעשיינים קטלונית.
הוא למד בבית ספר צרפתי בברצלונה, ולמד כלכלה באוניברסיטת ברצלונה.
אחרי לימודיו עבד במגזר הפרטי, ובמגזר הציבורי בעידוד יזמות.
בין השנים 1987 ל-1995 היה חבר מועצת העיר ברצלונה מטעם מפלגת "ההתכנסות הדמוקרטית של קטלוניה" (CDC - שהיא המרכיב המוביל ב-CiU).
ב-2003 פרש מהפוליטיקה ז'ורדי פוז'ול, שהיה נשיא ממשלת קטלוניה מאז ייסוד הקהילה האוטונומית ב-1980. מאס ירש אותו כמנהיג מפלגת ה-CDC ומועמד ה-CiU לנשיאות הממשלה.
בבחירות לפרלמנט הקטלוני שנערכו באותה שנה זכה ה-CiU במספר המושבים הגדול ביותר, אולם המפלגה הסוציאליסטית הספרדית, שזכתה במספר הקולות הגדול ביותר בבחירות, הצליחה להקים קואליציה עם מפלגות שמאל אחרות, ומאס נשאר כראש האופוזיציה.
גם אחרי הבחירות שנערכו ב-2006 הצליחו הסוציאליסטים להקים את הקואליציה, אף על פי שהיו המפלגה השנייה בגודלה, גם מבחינת מושבים וגם מבחינת קולות.
בבחירות לפרלמנט הקטלוני ב-28 בנובמבר 2010, שנערכו בצל המשבר הכלכלי העולמי שפגע בספרד, ולאחר שבית המשפט לחוקה של ספרד פסל ביוני חלקים מהחוקה החדשה של קטלוניה שאושרה ב-2006, זכה ה-CiU ב-62 מתוך 135 מושבי הפרלמנט, ומאס הצליח להקים קואליציה ונכנס לתפקידו כנשיא הממשלה ב-27 בדצמבר.
עם בחירתו, ועקב המרמור בקרב הציבור הקטלוני על כך שקטלוניה שהתוצר לנפש בה הוא הגבוה בספרד מממנת חלקים אחרים במדינה, הבטיח לפעול ליתר עצמאות כלכלית לקטלוניה (כולל גביית מיסים עצמאית), ולהפחית את סכום המיסים שהממשלה המרכזית לוקחת ממנה.
בתחילת כהונתו המשיך מאס את הקו של מפלגתו שלא דרש עצמאות מלאה.
אולם לאחר שנכשלו הדיונים על נושא המיסים עם ממשלת ספרד בתקופות כהונתם של ספאטרו ושל רחוי, ולאחר שב-11 בספטמבר 2012 כמיליון וחצי אנשים הפגינו בברצלונה למען עצמאות לקטלוניה, הצטרף גם מאס לדרישה.
הוא הקדים את הבחירות לפרלמנט הקטלני בשנתיים, על מנת להשתמש בהן כמשאל עם בלתי רשמי בנושא הדרישה לעצמאות, דבר שאסור על פי חוקת ספרד.
בבחירות שהתקיימו ב-25 בנובמבר ירד כוחה של מפלגתו ל-50 חברים.
למקום השני עלתה מפלגת השמאל הרפובליקני של קטלוניה (ERC) שזכתה ב-21 מנדטים, שתומכת גם היא בשאיפות העצמאות.
מאס הגיע להסכם עם ה-ERC, בו היא הבטיחה לתמוך בממשלתו מבחוץ, לתמוך במשאל העם וברוב הצעדים הכלכליים, זכה בהצבעת אמון ב-21 בדצמבר, והושבע לכהונה שנייה.
ב-9 בנובמבר 2014 ערכה ממשלתו משאל עם לא מחייב בקטלוניה בעניין העצמאות.
משאל זה נערך חרף איסור הרשויות בספרד, ונגד מאס הוגש כתב אישום.
לאחר הבחירות בספטמבר 2015, לא קיבל מאס את תמיכת מפלגת השמאל הרדיקלי CUP בשל טענות לשחיתות במפלגתו.
בינואר הושבע במקומו לנשיא קרלס פוג'דמון ממפלגתו.
לאחר ההשבעה התפטר גם מהפרלמנט, אך נשאר בראשות מפלגת CDC.
בכך ויתר על החסינות הפרלמנטרית שעמדה לו בעניין משאל העם.
אַרְטְיוֹם סֶרגֶיֶיבִיץ' דְזְיוּבָּה הוא כדורגלן רוסי שמשחק בעמדת החלוץ במועדון אקרון טוליאטי.
מחזיק בשיא שערים במדי נבחרת רוסיה (31 שערים).
בנוסף, הוא מלך השערים בכל הזמנים של ליגת העל הרוסית (עם 165 שערים ב־434 הופעות).
אביו, סרגיי ולדימירוביץ' דזיובה, היה שוטר, מהעיר לובני שבמחוז פולטבה, אוקראינה.
אמו, סבטלנה אלכסנדרובנה, נולדה בציבילצקה שבצ'ובשיה ועבדה בחנות במוסקבה.
בקיץ 1988 נולד דזיובה וב-1992 נולדה אחותו אולגה.
בגיל 8 הגיע לאקדמיית הספורט של ספרטק מוסקבה ושיחק בקבוצת הנוער עד שנת 2005, כשעבר לקבוצה הבוגרת.
הוא שיחק לראשונה במדי ספרטק במשחק הגביע הרוסי בכדורגל מול אורל יקטרינבורג.
בעונת 2006 הופיע בשמונה משחקים אך לא הבקיע כלל.
ב-2007 התחיל להבקיע והופיע ב-21 משחקים כשהוא מבקיע 5 שערים.
ב-2008 שיחק 16 משחקים והבקיע שער אחד בלבד והבקיע גם במשחק הגביע מול דינמו בריאנסק.
דזיובה גם שיחק במסגרות האירופיות עם ספרטק והבקיע 2 שערים במשחק נגד טוטנהאם שהסתיים בשוויון 2-2.
בקיץ 2009 הושאל לטום טומסק עד דצמבר 2010. הוא שיחק היטב גם באותה עונה בשורות הקבוצה ובעונת 2012/13 הפך לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצה לאחר שהופיע ב-41 משחקים והבקיע 11 שערים.
בקיץ 2013 הושאל לרוסטוב בה שיחק עד פברואר 2015.
במהלך פגרת החורף בליגה הרוסית, בפברואר 2015 נרכש על ידי קבוצת זניט סנקט פטרבורג והפך עד מהרה לשחקן מרכזי בה.
בתחילת שנת 2017 אף נבחר זמנית לקפטן הקבוצה (ביולי 2017, רצועת הקפטן עברה לדומניקו קרישיטו).
בשל הירידה ביכולתו במחצית הראשונה של העונה, בינואר 2018 הושאל לארסנל טולה.
את שערו הראשון בהרכב הקבוצה הבקיע במשחק הליגה נגד אמקאר פרם, ב-9 במרץ 2018, לאחר שהחמיץ אומנם פנדל אך דקה לאחר מכן הבקיע שער חוקי.
הוא הבקיע שער כפול לראשונה במשחק נגד רוסטוב, שהסתיים בשוויון 2:2, במסגרת המחזור ה-23, ב-17 במרץ 2018. בתום חוזה ההשאלה הוזמן לנבחרת ובלט בהרכב הנבחרת במשחקיה בגביע העולם בכדורגל.
לאחר המונדיאל חזר להרכב זניט ביולי 2018.
במהלך עונת 2018/2019 הוכתר פעמיים רצופות למצטיין המחזור, במחזור 24 ו-25, אחרי שהבקיע 3 שערים (שניים מהם במשחק נגד קרסנודאר במחזור 24).
ב-9 במרץ 2020 עלה למשחק המחזור ה-21 עם סרט הקפטן בעקבות הרחקתו של ברניסלב איבנוביץ', עקב עודף כרטיסים צהובים.
בתום העונה הוכתר שוב למבשל השערים הטוב ביותר עם 15 בישולים (כשהוא עושה זאת עונה שנייה ברציפות) ובמאזנו 17 שערים.
לאחר עזיבתו של איבנוביץ' מונה לקפטן הקבוצה.
אך לקראת עונת 2021/2022 בליגת העל הרוסית בכדורגל, סרט הקפטן הועבר לדיאן לוברן.
במחזור ה-15 מול ניז'ני נובגורוד הוא כבש שלושער במשחק הליגה שבו קבוצתו ניצחה 5:1. זה היה השלושער החמישי שלו במשחקי הליגה, וזה נתון שיא לאליפות רוסיה.
לוואגנר לאב, אלכסנדר קרז'אקוב, אולג גארין, דמיטרי קיריצ'נקו וסלומון רונדון יש ארבעה שלושער כל אחד.
בעבר, דזיובה כבש שלוש פעמים במשחקים מול אופה (6:0) בספטמבר 2020 ורוסטוב (6:1) באוקטובר 2019. הבקיע גם ארבעה שערים נגד טמבוב (5:1) במאי 2021. ארטיום כבש שלושער נוסף ב־2013 במדי ספרטק נגד רוסטוב במשחק שהסתיים בתוצאה 3:0. במאי 2022 עזב את זניט.
במדי זניט הבקיע 105 שערים ב-230 הופעות בכל המסגרות.
בקיץ 2022 עבר לטורקיה וחתם בקבוצת אדנה דמירספור מליגת העל הטורקית.
ברם עזב בתוך כמה חודשים אחרי שלא הצליח למצוא את מקומו בהרכב והבקיע שער אחד בלבד בארבע הופעות.
בפברואר 2023 חתם לחצי עונה במועדון לוקומוטיב מוסקבה.
ב־4 במרץ 2023, ערך את הופעת הבכורה במשחק המחזור ה-18 מול רוסטוב, במשחק בו הבקיע שלושער.
בעונת 2024/2025 חתם בקבוצת אקרון ממחוז סמרה, העולה החדשה מליגת המשנה.
בתום העונה האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת.
במדי אקרון הבקיע 9 שערים ב-22 הופעות.
דזיובה זומן לנבחרת הנוער ב-2009 ובמדיה הבקיע 4 שערים ב-9 משחקים.
בנובמבר 2011 זומן לנבחרת הלאומית והופיע לראשונה במשחק הידידות נגד יוון.
הוא היה מועמד להשתתף במדי הנבחרת ביורו 2012 אך לבסוף לא נכלל בהרכב.
במוקדמות מונדיאל 2014 שיחק באוגוסט 2013 במשחק נגד .
לקראת מונדיאל 2014 נכלל ברשימה המורחבת למונדיאל, אבל לבסוף לא הועלה לכר הדשא ונשאר על הספסל.
אחרי הפתיחה הטובה במדי ספרטק מוסקבה בעונת 2014/15 (6 שערים ב-5 משחקים), הוא זומן לנבחרת שוב ונטל חלק בקמפיין מוקדמות יורו 2016 ושיחק נגד ליכטנשטיין ב-8 בספטמבר 2014 והבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית.
המשחק הבא במדי הנבחרת היה כשנה לאחר מכן.
ב-5 בספטמבר 2015 שיחק נגד שוודיה ושלושה ימים לאחר שיחק נגד ליכטנשטיין והבקיע 4 בניצחון נבחרתו 7:0. במשחק נגד מולדובה ב-9 באוקטובר 2015 הבקיע את השער השמיני שלו לזכות הנבחרת.
השתתף במדי הנבחרת ב-יורו 2016, שבו נבחרתו לא הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף.
מאז 2017 לא השתתף במשחקי הנבחרת בשל לעגו למאמן הלאומי סטניסלב צ'רצ'סוב (שהועלה לרשתות החברתיות ולא זכה לברכתו של צ'רצ'סוב) ולא זומן לנבחרת עד למונדיאל עצמו; ב-3 ביוני 2018 זומן לנבחרת ליטול חלק במונדיאל הביתי.
הוא עלה במשחק הפתיחה נגד ערב הסעודית כשעלה כמחליף לפיודור סמולוב בדקה ה-70 וכבר כעבור דקה הבקיע שער.
מאמן הנבחרת סטניסלב צ'רצ'סוב הגיב לשער בהצדעה ומאז דזיובה מצדיע בכל פעם שהוא מבקיע עם יד אחת מצדיעה והיד השנייה מכסה על ראשו.
בשמינית גמר המונדיאל הבקיע את אחד השערים נגד שגרר את המשחק לדו-קרב פנדלים שבסיכומו רוסיה הצליחה להעפיל לרבע גמר הטורניר.
דזיובה וחברו לנבחרת דניס צ'רישב הוכנסו לרשימת הנבחרת הסמלית של 11 כדורגלנים שפרצו לתודעה במהלך מונדיאל 2018, על פי גרסת ESPN..
בטורניר הוא הבקיע 3 שערים.
בספטמבר 2018 נבחר לקפטן הנבחרת במקומו של איגור אקינפייב, במשחק נגד במסגרת ליגת האומות והיה ממלכי השערים של קמפיין מוקדמות יורו 2020 שבמהלכו הבקיע 9 שערים ונבחרתו השיגה 7 ניצחונות רצופים כשהיא מפסידה פעמיים רק ל.
ביורו 2020 הציג יכולת רעה יחסית וכבש שער אחד במשחק מול בשלב הבתים של הטורניר.
עם זאת, לאחר מינויו של ואלרי קרפין למאמן הנבחרת סירב לשחק תחתיו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 ולא זומן לסגל הנבחרת למשחקיה מאז אוגוסט 2021.
הוא נשוי מאז 2012 לכריסטינה ולשניים שלושה בנים: ניקיטה (יליד 24 באפריל 2013), מקסים (יליד 25 בפברואר 2016) ואלכסנדר (יליד 15 במאי 2021).
כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול): 2018
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס): 2019, 2020
ארטזוסטרה, (המאה ה-5 לפנה"ס) הייתה נסיכה פרסית.
בתו של דריווש הראשון, אחותו של חשיארש הראשון, ואשתו של המצביא המפורסם מרדוניוס.
דריווש הראשון מלך פרס נישא לבתו של גובריאס, אציל פרסי חשוב.
גובריאס עצמו נישא לאחותו של דריווש וממנה נולד לו מרדוניוס.
דריווש השיא את מרדוניוס שהיה עוד צעיר יחסית לבתו ארטזוסטרה.
כך לפחות על פי הרודוטוס.
גם בכתובת שנמצאה בפרספוליס נכתב שמרדוניוס נישא לבתו של דריווש.
אם כי נכתב שם ששמה "Ardušnamuya".
אם כי ייתכן ש-"Artozostre" הוא שיבוש יווני של השם.
ידוע על בן אחד שנולד למרדוניוס וארטזוסטרה.
ארטוראס גודאיטיס (בליטאית: Artūras Gudaitis; נולד ב-19 ביוני 1993) הוא כדורסלן ליטאי המשחק בקבוצת ריטאס וילנה.
גודאיטיס נולד בעיר קלייפדה שבליטא.
בעונת 2010-2011 החל לשחק בקבוצת Klaipedos LCC מהליגה השלישית בליטא.
עונה לאחר מכן עבר לקבוצת Gargždai-Bremena Gargždų מהליגה השנייה.
במהלך העונה עבר לקבוצת Klaipėdos Nafta-Universitetas אף היא מהליגה השנייה.
ב-2012 עבר למועדון הכדורסל ז'לגיריס קובנה-2 מהליגה השנייה.
בתום העונה עבר לקבוצת ז'לגיריס קובנה מהליגה הבכירה, המשתתפת גם ביורוליג.
הוא זכה עם קובנה באליפות בעונת 2013-2014 ורשם במהלך העונה ממוצעים של 5.8 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
ביורוליג שותף בעונת 2014-2015 ב-20 משחקים בהם קלע 6.5 נקודות וקלט 4.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בתום העונה עבר לריטאס וילנה, הוא השיג בעונת 2015/2016 ממוצע של 8.6 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק בליגה וזכה עם הקבוצה בגביע המלך.
גודיאיטיס היה חבר בנבחרת הנוער של ליטא שסיימה חמישית באליפות אירופה עד גיל 18 שהתקיימה בפולין ב-2011. הוא רשם באליפות ממוצעים של 11.3 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-1.4 חסימות למשחק.
ב-2015 זומן לסגל הרחב של נבחרת ליטא בכדורסל הוא שיחק בנבחרת במהלך אליפות אירופה בכדורסל 2017.
ב-2015 נבחר בדראפט ה-NBA על ידי פילדלפיה 76', ב-2018 הועברו הזכויות להחתמתו לקליבלנד קאבלירס.
ארטורו דה קורדובה (בספרדית: Arturo de Córdova, שמו בלידה - Arturo García Rodríguez - ארטורו גרסיה רודריגס, 8 במאי 1907 מרידה - 3 בנובמבר 1973 מקסיקו סיטי) היה שחקן קולנוע מקסיקני, אחד משחקני "עידן הזהב של הקולנוע המקסיקני".
שיחק במעל ממאה סרטים -בחלקם תפקידי מחזרים, בסרטי מתח, דרמות פסיכולוגיות וקומדיות.
היה ידוע בקולו העמוק, בעל דקויות מיוחדות ומבטאו הארגנטינאי הקל.
ארטורו גרסיה רודריגס נולד במרידה, במדינת יוקטן.
הוריו היו ארטורו גרסיה פוז'ול ואיסבל רודריגס אצ'ווריה מורו, קובנים בעלי שורשים קטלאנים ובסקים, שהתיישבו במרידה, בחצי האי יוקטן.
עד גיל 7 גדל בעיר הולדתו.
אחר כך מתוך חשש מפני האירועים המהפכניים שהסעירו את מקסיקו באותה תקופה עקרה המשפחה לארצות הברית, בה נשארה עד שמלאו לו 12. בהמשך היגרו לארגנטינה
את ארטורו שלו להשתלם בשפות בשווייץ.בשנת 1928 שב גרסיה רודריגס לארגנטינה ועבד ככתב של סוכנות החדשות United Press.
בשנת 1932 נסע בכוונה להגר לארצות הברית אך בדרך השתהה בעיר הולדתו מרידה ונשאר לבסוף במקסיקו אחרי שהכיר צעירה יפה בשם אנה אראנה.
הוא התחתן איתה ב-23 באוגוסט 1933.
התיישב תחילה במרידה עצמה בה מצא עבודה כקריין בזכות קולו הגברי והקטפיתי והגייתו המושלמת.
כעבור זמן עבר לגור במקסיקו סיטי, ועבד כקריין בתחנת הרדיו XEW.
קיבל את תפקידו הראשון בקולנוע מהבמאי והמפיק ארקדי בויטלר, בסרט "Celos", בו שיחק לצדם של פרננדו סולר ווילמה וידל.
ידידו, רוברטו קנטו שכנע אותו לשנות את השם השגרתי מדי "גרסיה" ל"דה קורדובה", שם בעל רמזים אריסטוקרטיים ושהזכיר את העיר קורדובה שבארגנטינה, בה חי בילדותו.
דה קורדובה התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1936 ועד שנת 1971 השתתף ב-106 סרטים.
רוב סרטיו, כמו למשל Él או Tourments, בבימוי לואיס בוניואל (1953) וגרסה קולנועית מקומית ל"רוזן מונטה קריסטו" (1942) שבו גילם את דאנטס, הופקו במקסיקו.
קורדובה כיכב בשנות ה-1940 גם במספר סרטים אמריקאיים, ביניהם For Whom the Bell Tolls ("למי צלצלו הפעמונים") (1943),Frenchman's Creek (1944) Incendiary Blonde (1945),ו- New Orleans (1947).
קורדובה היה לאחד מחשובי שחקני הקולנוע בדרום אמריקה ובספרד.
ארטורו דה קורדובה נפרד מאשתו שלא הסכימה לתת לו גט ואחרי שנת 1964 נמצא בקשר זוגי עם השחקנית ממוצא ארגנטינאי מרגה לופס.
בשנת 1967 לקה תסחיף מוחי שהשאיר אותו משותק בפלג גופו השמאלי.
ב-3 בנובמבר 1973 נפטר במקסיקו באופן פתאומי בגלל אירוע מוחי חוזר.
ארטורו דה קורדובה נפטר באופן פתאומי בשנת 1973 במקסיקו סיטי עקב אירוע מוחי בגיל 66.
המפיק הסרטים המקסיקני אלקס גרסיה, גילה כי הוא נכדו של קורדובה.
הוא הבעלים של חברת הסרטים AG כולל BN Films.
זכה שלוש פעמים בפרס אריאל הזהב מטעם האקדמיה המקסיקנית לקולנוע והיה 4 פעמים מועמד לקבלו.
1948 זכה לפרס השחקן הטוב ביותר של האקדמיה לקולנוע של ארגנטינה על משחקו בסרט הארגנטינאי Dios se lo pague
1950 זכה לדיפלומה מיוחדת מטעם האקדמיה לקולנוע של ארגנטינה על השתתפותו בסרט הארגנטינאי Nacha Régules
1936: Cielito lindo בבימוי רוברט גיגלי ורוברטו גוולדון
1937: La Paloma בבימוי מיגל קונטררס טורס
1938: La Zandunga בבימוי פרננדו דה פואנטס
1938: Refugiados en Madrid בבימוי אלחנדרו גלינדו
1938: Hombres de mar בבימוי צ'אנו אורואטה
1939: La Casa del ogro בבימוי פרננדו דה פואנטסב
1940: Hombre o demonio בבימוי מיגל קונטררס טורס
1942: El Conde de Montecristo בבימוי רוברטו גוולדון וצ'אנו אורואטה :
1943: Hostages בבימוי פרנק טאטל
1944 Frenchman's Creek בבימוי מיצ'ל לייזן
1945: La Selva de fuego בבימוי פרננדו דה פואנטס
1945: Duffy's Tavern בבימוי האל ווקר (גילם את עצמו)
1945: A Medal for Benny ,בבימוי ארווינג פיצ'ל
1946: Su última aventura בבימוי חילברטו מרטינס סולארס
1947: La Diosa arrodillada בבימוי רוברטו גוולדון
1947: Cinco rostros de mujer בבימוי חילברטו מרטינס סולארס
1947: New Orleans בבימוי ארתור לובין
1950: El Hombre sin rostro בבימוי חואן בוסטיו אורו
1951: En el palma de tu mano בבימוי רוברטו גוולדון
1952: El Rebezo de Soledad בבימוי רוברטו גוולדון
1953: Él בבימוי לואיס בוניואל
1953: Reportaje בבימוי אמיליו פרננדס
1954: La Entrega בבימוי חוליאן סולר
1957: La Ciudad de los niños בבימוי חילברטו מרטינס סולארס
1958: Miércoles de ceniza בבימוי רוברטו גוולדון
1958: A media luz los tres בבימוי חוליאן סולר
1960: La cigüeña dijo sí בביומי רפאל באלדון
1962: Cena de matrimonios ' בבימוי אלפונסו בלקאסר
1962: Pecado de juventud בבימוי מאוריסיו דה לה סרנה
1965: El Gángster בבימוי לואיס אלקוריסה
1965: El Pecado בבימוי רפאל באלדון
1967: Los Perversos בבימוי חילברטו מרטינס סולארס
1971: El Profe בבימוי מיגל מ.
ארטור קוגן (נולד ב-29 בינואר 1974) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט בינלאומי.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1994 ורב-אמן משנת 1998.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-28 בישראל לפי מד כושר.
ארטור קוגן נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה, ועלה לישראל בגיל שנתיים.
לאחר 20 שנה בישראל התגורר בצרפת (קאן, פריז וטולוז), שנה בצ'כיה (פראג) ומספר חודשים בסלובניה (ליובליאנה) ובהונגריה (בודפשט).
כיום מתגורר בטראגונה, אשר בקטלוניה, ספרד.
קוגן הוא פוליגלוט הדובר 8 שפות.
נשוי לאמנית בינלאומית לנשים, טטיאנה פלאצ'קינובה.
קוגן מגדיר את סגנון משחקו כ"הרמוני" ומושפע מאלכסנדר אלכין, בובי פישר, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל וגארי קספרוב.
1989-1981 – זכה באליפות הערים בת-ים, חולון, ראשון לציון, פתח תקווה.
1989 – זכה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 16.
1998 – זכה במקום ראשון בתחרות ליובליאנה.
1999 – זכה שוב במקום ראשון בתחרות ליובליאנה.
2000 – זכה במקום ראשון באליפות קוויבק הפתוחה.
2001 - זכה במקום הראשון באליפות סקנדינביה (לצד יבגני אגרסט)
2005 – זכה במקום ראשון באליפות פריז הפתוחה ובמקום ראשון באליפות טראגונה הפתוחה.
2006 – זכה במקום ראשון באליפות אשדוד הפתוחה.
2011 – זכה במקום ראשון בתחרות פתוחה בספרד.
2016 – חלק את המקום השני המשותף בתחרות שחמט מהיר באסטדיליה, ספרד, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-9 אפשריות.
קוגן ייסד חברה במסגרתה הוא מאמן שחמט בשם אולהלה (על שם הביטוי הצרפתי או-לה-לה, המביע התפעלות).
אימן, בין היתר, מספר אלופים לאומיים (לגברים ולנשים) וכן אלופי עולם ואירופה לנוער.
אימן באולימפיאדת השחמט ב-2006 בטורינו את נבחרת הנשים של איטליה ובאולימפיאדת השחמט ב-2010 בחנטי-מנסיסק שימש כקפטן-מאמן של נבחרת הגברים האיטלקית, שהגיעה להישג שיא היסטורי.
אימן גם את נבחרת הנשים של הולנד באולימפיאדה.
כותב במספר מגזיני שחמט, ביניהם צ'סבייס.
נחשב על ידי רבים כאחד מגדולי ספורטאי ישראל בכל הזמנים.
דולגופיאט נולד בדנייפרופטרובסק (כיום דניפרו), אוקראינה לאולג דולגופיאט ולאנג'לה בילן.
אולג, שאימו יהודייה, היה מתעמל בצעירותו.
לדולגופיאט אח אחד ושמו מקסים.
דולגופיאט החל להתאמן בהתעמלות בגיל שש.
ב־2009, בגיל 12, עלה דולגופיאט עם משפחתו לישראל, בה הם התמקמו בראשון לציון.
דולגופיאט הצטרף לקבוצת ההתעמלות של אגודת מכבי תל אביב תחת הדרכתו של סרגיי וייסבורג.
הוא למד בבית הספר תיכון שבח מופת בתל אביב, המאופיין בתלמידים רבים ממדינות ברית המועצות לשעבר, אך נשר מהלימודים בגלל קשיי השפה בעברית ועומס האימונים.
את שירותו בצה"ל עשה במעמד של ספורטאי פעיל בבסיס תל השומר במפקדת מיטב.
טרם עלייתו לישראל בגיל 12, היה דולגופיאט פעמיים אלוף אוקראינה בקטגוריית גילו.
בישראל המשיך את אימוניו במסגרת קבוצת ההתעמלות של אגודת מכבי תל אביב.
בגיל 14, במהלך מחנה אימונים, שבר דולגופיאט את רגלו ועבר הליך שיקום ארוך.
בשנת 2014 השתתף באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג והגיע למקום החמישי בקפיצות, למקום השמיני בתרגיל הקרקע, ולמקום העשירי בקרב רב.
בספטמבר 2015, זכה דולגופיאט במדליה הראשונה שלו בתחרות בסבב העולמי המקצועי כאשר זכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע בתחרות מסוג 'גביע האתגר העולמי' שנערכה באוסייק שבקרואטיה.
באותה השנה הוא התחרה לראשונה באליפות העולם בגלאזגו וסיים במקום 103 במוקדמות הקרב רב.
עוד באותה השנה הדיח לראשונה את אלכס שטילוב מתואר אלוף ישראל בתרגיל הקרקע, הנחשב לתרגיל החזק של שטילוב.
במהלך שנת 2016 הוא לא הצליח להשיג את הקריטריון עבור אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ובסוף אותה השנה סבל מכאבי גב שהשביתו אותו מפעילות ספורטיבית לתקופה של שלושה חודשים.
באליפות העולם 2017, שנערכה במונטריאול שבקנדה, זכה דולגופיאט במדליית כסף בתרגיל הקרקע, לאחר שקיבל ציון של 14.533. בכך היה למתעמל הישראלי השני שזכה במדליה באליפות העולם והראשון שזכה במדליית כסף.
באליפות אירופה שנערכה בקלוז', רומניה, סיים במקום הרביעי בתרגיל הקרקע.
באותה שנה זכה במדליית כסף בתרגיל הקרקע בתחרות מהסבב העולמי באוסייק שבקרואטיה.
עוד באותה שנה, השתתף במכביה העשרים, שהוגדרה גם כאליפות ישראל, וזכה בשתי מדליות זהב בתרגיל הקרקע וסוס הסמוכות ובמדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
בדצמבר 2017 דולגופיאט נבחר לספורטאי השנה על ידי הוועד האולימפי בישראל במסגרת טקס פרסי הספורט הישראלי שהתקיים בהבימה.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בגלאזגו שבסקוטלנד, הוא עלה לגמר מכשיר הקרקע מהמקום הראשון וזכה במדליית כסף לאחר שקיבל ציון של 14.466 בגמר.
במהלך השנה הוא זכה בחמש מדליות בתחרויות מהסבב העולמי - כולן בתרגיל הקרקע.
4 מהמדליות בתחרויות מסוג 'גביע האתגר העולמי' ומדליה אחת בתחרות מסוג 'גביע העולם'; במאי זכה במדליית כסף בתחרות שנערכה בקרואטיה; ביוני זכה שוב במדליית כסף בתחרות שנערכה בסלובניה; ובספטמבר זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות שנערכו בסומבטהיי שבהונגריה, ובפריז.
בנובמבר הוא זכה במדליית זהב בתחרות מסוג 'גביע העולם' בקוטבוס שבגרמניה.
באליפות העולם באותה השנה, שנערכה בדוחה שבקטר, סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע עם ציון של 14.566 נקודות, ציון זהה לאמריקאי יול מולדאוור, שסיים רביעי עקב רמת ביצוע טובה יותר.
באליפות העולם 2019, שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה, זכה דולגופיאט במדליית כסף בתרגיל הקרקע בפעם השנייה בקריירה.
הוא העפיל לגמר לאחר שסיים במקום הראשון במוקדמות עם ציון של 15.033 ובגמר סיים במקום השני לאחר שקיבל ציון של 15.200, עשירית הנקודה ממדליית הזהב של קרלוס יולו הפיליפיני (15.300).
באליפות אירופה באותה השנה שנערכה בשצ'צ'ין, פולין, זכה במדליית כסף עם ציון של 14.900 נקודות בגמר תרגיל הקרקע לאחר שהעפיל לגמר הקרקע מהמקום הראשון עם ציון של 15.366 נקודות.
באותה שנה זכה גם בארבע מדליות בתרגיל הקרקע בתחרויות מהסבב העולמי; מדליית זהב בתחרות בבאקו, מדליית זהב בתחרות באוסייק, מדליית זהב בתחרות בסומבטהיי ומדליית כסף בתחרות בפריז.
באליפות אירופה 2020 שנערכה במרסין שבטורקיה, זכה דולגופיאט בשתי מדליות; זהב בתרגיל הקרקע וארד בשולחן הקפיצות.
דולגופיאט הפך למתעמל הישראלי השני שזוכה בזהב אירופי, והראשון שזוכה בשתי מדליות באותה אליפות.
בתרגיל הקרקע הוא עלה לגמר מהמקום השני עם ציון של 14.933, ובגמר סיים עם ציון של 15.000 נקודות, אשר העניק לו את המקום הראשון.
בתרגיל שולחן הקפיצות, סיים את המוקדמות עם ציון של 14.350, עלה לגמר מהמקום השלישי, בו סיים עם ציון ממוצע של 14.483 נקודות, ואשר העניק לו את המקום השלישי הכללי.
אלוף אולימפי - טוקיו 2020
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה דולגופיאט במדליית זהב בתרגיל הקרקע בהתעמלות מכשירים והפך לישראלי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף ההתעמלות ולאלוף האולימפי הישראלי השני בהיסטוריה.
מדליית זהב זו הייתה השנייה של ישראל במשחקים האולימפיים והראשונה מבין שתיים של ישראל בטוקיו 2020.
דולגופיאט התחרה בשני תרגילים: סוס הסמוכות ותרגיל הקרקע.
בתרגיל סוס הסמוכות השיג ציון של 12.766 בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר.
בשלב המוקדמות של תרגיל הקרקע השיג ציון של 15.200 ועלה לגמר מהמקום הראשון.
בגמר תרגיל הקרקע השיג ציון של 14.933 נקודות, בדומה למתעמל הספרדי, ריידרליי זפאטה.
מכיוון שגם ניקוד רמת הביצוע של שניהם היה זהה, דולגופיאט ניצח בזכות ניקוד גבוה יותר ברמת הקושי וסיים במקום הראשון.
בסוף 2021, נבחר דולגופיאט בפעם השנייה בקריירה לספורטאי השנה על ידי הוועד האולימפי בישראל, עקב הישגיו.
כחודש וחצי לפני אליפות אירופה לשנת 2022, נפצע דולגופיאט במהלך אימונים וסבל משבר מאמץ בכף רגלו הימנית.
כתוצאה מהפציעה הוא החמיץ את אליפות ישראל.
למרות פציעתו שלא החלימה לחלוטין, הוא התחרה לבסוף באליפות אירופה שנערכה במינכן וזכה בתואר האירופי בתרגיל הקרקע בפעם השנייה בקריירה.
לגמר הוא עלה מהמקום השישי כאשר סיים עם ציון של 14.266 נקודות.
בגמר הוא סיים במקום הראשון בציון של 14.966 נקודות לפני כריסטוף מסארוש ההונגרי (14.600 נקודות) וג'ייק ג'רמן הבריטי (14.433 נקודות).
עוד באותה השנה, דולגופיאט זכה בשש מדליות בתחרויות מהסבב העולמי; מתוכן שלוש מדליות בתרגילי קרקע ושלוש מדליות בתרגילי שולחן הקפיצות; בחודש מרץ בגביע העולם בקהיר, הוא זכה בזהב בתרגיל הקרקע ובארד בתרגיל שולחן הקפיצות, כמו גם מדליית זהב בתרגיל הקרקע בגביע העולם בדוחה שבקטר.
בחודש אפריל בגביע העולם בבאקו, דולגופיאט זכה בזהב בתרגיל הקרקע ובארד בשולחן הקפיצות.
בספטמבר בתחרות מסוג גביע האתגר העולמי שנערכה בפריז, הוא זכה במדליית ארד בתרגיל שולחן הקפיצות.
בדצמבר 2022 נבחר דולגופיאט בפעם השלישית בקריירה לספורטאי השנה על ידי הוועד האולימפי בישראל בעקבות הישגיו בשנה החולפת.
באליפות אירופה 2023 שנערכה באנטליה שבטורקיה, זכה דולגופיאט במדליית הכסף בתרגיל הקרקע כשסיים במקום השני בגמר עם ציון של 14.666. עוד באותה השנה הוא זכה במדליית הזהב בתרגיל הקרקע בתחרות מסוג גביע העולם בקוטבוס שבגרמניה.
באליפות העולם שנערכה באנטוורפן, בלגיה ב-7 באוקטובר 2023 זכה דולגופיאט במדליית הזהב בתרגיל הקרקע בתוצאה של 14.866 נק', לפני קאזוקי מינאמי מיפן (14.666 נק') ומילארד קרימי מקזחסטן (14.600 נק').
הייתה זו מדליית הזהב הראשונה של ישראל באליפויות העולם בהתעמלות.
בשלב המוקדמות של תרגיל הקרקע סיים ראשון בתוצאה של 15.200 נק'.
בסיום התחרות הוא התעטף עם דגל ישראל שעליו סרטים שחורים ומאוחר יותר אמר: "יום קשה מאוד למדינה שלנו.
סיימתי את היום כאלוף העולם אבל הראש והלב בבית".
לאחר האליפות הוא אף העמיד את המדליה למכירה פומבית שהכנסותיה יתרמו לשיקום תושבי עוטף עזה, אך המדליה לבסוף לא נמכרה.
באליפות אירופה בשנת 2024 שנערכה ברימיני שבאיטליה, זכה דולגופיאט במדליית הכסף בתוצאה של 14.833 נק' אחרי לוק ווייטהאוס הבריטי ולפני כריסטופר מסארוש ההונגרי.
הייתה זו המדליה השביעית של דולגופיאט במסגרת אליפות אירופה.
באותה אליפות הוא התחרה גם בקטגוריית הקרב-רב וסיים במקום השמיני עם ציון של 82.432 נקודות בשקלול כל המכשירים.
עוד באותה השנה זכה בשתי מדליות כסף בתרגיל הקרקע מתחרויות בסבב העולמי אשר נערכו בקוטבוס שבגרמניה ובקופר שבסלובניה.
סגן אלוף אולימפי - פריז 2024
באולימפיאדת פריז 2024, זכה דולגופיאט במדליית הכסף בתרגיל הקרקע עם ציון של 14.966 נק', אחרי קרלוס יולו מהפיליפינים (15.000 נק') ולפני ג'ייק ג'רמן מבריטניה (14.933 נק') ובכך היה לישראלי הראשון שזוכה במדליה אישית באולימפיאדה שנייה ברציפות ולספורטאי הישראלי השני שזוכה בשתי מדליות אולימפיות אישיות.
דולגופיאט התחרה בתרגיל סוס הסמוכות ובתרגיל הקרקע; בתרגיל סוס הסמוכות הוא סיים עם תוצאה של 13.000 נק' ולא עלה לגמר.
בתרגיל הקרקע הוא עלה לגמר מהמקום השביעי במוקדמות עם ציון של 14.466 נק'.
באוקטובר 2024 התחתן עם בת-זוגו מאשה.
מלבד מדליות במשחקים האולימפיים, אליפות העולם ואליפות אירופה, דולגופיאט זכה ב-22 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי (12 זהב, 7 כסף ו-3 ארד).
10 מתוכן בתחרויות מסוג 'World Cup' ו-12 מתוכן בתחרויות מסוג 'World Challenge Cup'.
ארטור יוסופוב הוא שחמטאי סובייטי-גרמני בדרגת רב-אמן.
לאחר התפרקות ברית המועצות היגר לגרמניה.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-16 בגרמניה לפי מד כושר.
ארטור יוסופוב החל לשחק שחמט בגיל 6 ולמד בבית הספר של מיכאל בוטביניק.
בשנת 1977 הוא זכה בתואר אלוף העולם לנוער.
בשנת 1979 לראשונה השתתף באליפות ברית המועצות וזכה במקום השני.
בשנת 1986 הוא התמודד על הזכות לשחק עם גארי קספרוב על תואר אלוף העולם.
במהלך זה הוא ניצח בחצי הגמר את יאן טימן אך בגמר הפסיד לאנדריי סוקולוב.
הוא ניצח בתחרויות רבות בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובשנות ה-90 של המאה ה-20.
במשך שנים רבות מאמנו היה מארק דבורצקי.
בהמשך הם הקימו בית ספר משותף בו למדו פטר סבידלר, סרגיי מובסיאן ושחמטאים בולטים נוספים.
הוא היה יועץ של וישוואנתן אנאנד ופטר לקו במהלך התמודדותם על תואר אלוף העולם.
יוסופוב הוא בוגר אוניברסיטת מוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ביתו נשדד ויוסופוב נפצע.
תוך זמן קצר הוא עבר להתגורר בגרמניה.
בהמשך הוא הקים בעיר מגוריו בגרמניה בית ספר לשחמט.
בין השנים 1982 ל-2006 השתתף יוסופוב ב-10 אולימפיאדות שחמט:
ארתור סטיבן "ארטי" לאנג ג'וניור הוא קומיקאי אמריקאי, שחקן, סופר ומנחה פודקאסטים.
לאנג ידוע כחבר קבוע בתוכנית המערכונים והסאטירה Mad TV בה השתתף בין השנים 1995 ועד 1997 וכהיותו חבר קבוע בצוות התוכנית The Howard Stern Show עד לעזיבתו בשנת 2009.
נולד וגדל בליווינגסטון בניו ג'רזי, לנג עבד תחילה כסבל בנמל ונהג המונית כדי לעזור בפרנסת משפחתו לאחר מותו של אביו המשותק.
ב-1987, הוא הופיע בפעם הראשונה בתור סטנד-אפיסט ובתחילת שנות ה-90 החל להופיע באופן קבוע במועדונים בניו יורק וסביבותיה.
בשנת 1995, לאנג עבר ללוס אנג'לס כחבר בצוות העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה Mad TV.
במהלך העונה השנייה נעצר בגין החזקת קוקאין דבר שהוביל לעזיבתו את התוכנית ותחילת תהליך שיקום.
בשנת 1998 שיחק לאנג בסרט "עבודה מלוכלכת" של הבמאי בוב סאגט, ובסדרת הטלוויזיה "המופע של נורם" ברשת ABC בכיכובו של נורם מקדונלד.
בשנת 2001 שב לאנג לניו ג'רזי והפך לחבר קבוע בתוכנית The Howard Stern Show עד לשנת 2009. במהלך עבודתו בתוכנית הוא כתב, הפיק וכיכב בסרט Beer League, הפיק שני אלבומים של מופע הסטאנד אפ שלו ופרסם את ספרו הראשון Too Fat to Fish.
בשנים 2017–2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה נופל וקם.
ארטורול התחייה היא סדרת הרפתקאות היסטורית, שנוצרה על ידי Mehmet Bozdağ, בכיכובו של Engin Altan Düzyatan בתפקיד המוביל של ארטורול.
הסדרה צולמה בRiva, כפר בBeykoz, טורקיה, והוקרנה לראשונה בTRT1 בטורקיה ב-10 בדצמבר 2014. הסדרה מבוססת על ההיסטוריה של שבטי הטורקים ומתרחשת במאה ה-13.
הסדרה עוסקת בחייו של ארטורול, אביו של עות'מאן הראשון, מייסד האימפריה העות'מאנית.
ארטורס קרישיאניס קרינש (בלטבית: Arturs Krišjānis Kariņš; נולד ב-13 בדצמבר 1964) הוא פוליטיקאי לטבי שמכהן כשר החוץ של לטביה מ-2023. כיהן ראש ממשלת לטביה בין השנים 2019–2023.
נולד בוילמינגטון, דלאוור, ארצות הברית, לאחר שהוריו עזבו את לטביה עקב הכיבוש הסובייטי .
בצעירותו היה פעיל בקהילת הלטבים האמריקאים.
לאחר שסיים תואר בבלשנות באוניברסיטת פנסילבניה, בשנת 1997 היגר קרינש ללטביה ועסק בתעשיית המזון הקפוא.
בשנת 2002 היה ממייסדי מפלגת העידן החדש , אשר בשנת 2011 מוזגה יחד עם מפלגות נוספות למפלגת האיחוד החדש .
קרינש כיהן כחבר פרלמנט, שר הכלכלה וחבר בפרלמנט האירופי.
בשנת 2018 נבחר על ידי מפלגתו כמועמד לתפקיד ראש ממשלת לטביה במסגרת הבחירות הכלליות.
בתום הבחירות, לאחר שמספר מועמדים לא הצליחו להקים ממשלה, הטיל הנשיא ריימונדס ויוניס בינואר 2019 את הרכבת הממשלה על קרינש, ואכן קרינש התקבל כמועמד פשרה מטעם המפלגות.
בינואר 2019 נכנס קרינש לתפקידו באופן רשמי.
באפריל 2019 הוגשה הצעת אי אמון בממשלה שנפלה ברוב של 33–58.
ב-2023 התפטר מתפקידו והוחלף על ידי אוויקה סיליניה.
הוא מונה לשר החוץ בממשלתה החדשה.
ארטיום ארמוביץ' גאברליאנוב (נולד ב-9 בפברואר 1987) הוא יזם רוסי, מייסד באבל קומיקס, תסריטאי, עיתונאי, מפיק, כותב קומיקס ורומנים גרפיים כמו מייג'ור גרום, קוטל השדים ואחרים.
ארטיום נולד באוליאנובסק, במשפחה של העיתונאים ארם גברליאנוב וגלינה קולסובה.
ב-1996 עבר למוסקבה עם משפחתו.
הוא אחיו הבכור של איש העסקים הרוסי אשוט גברליאנוב.
בשנת 2009 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה לעיתונאות.
עבד כעיתונאי מאז כיתה י"א וכתב למגזינים FHM ו-Men's Health, כמו גם עבור סוכנות הידיעות Life ועבור האתר Spidermedia.ru.
גברליאנוב רצה להיכנס ללימודים במכון גרסימוב לקולנוע כדי להיות במאי קולנוע, אבל הוא לא התקבל.
עם זאת, גברליאנוב עדיין רצה ליצור סיפורים משלו והחל לעסוק בתעשיית הקומיקס.
הבחירה בקומיקס נבעה מהעובדה שכאומנות הם דומים במובנים רבים לקולנוע, אך עם זאת אין צורך בתקציב גדול.
הוא הקים את Bubble Comics ב-2011 כחטיבה של ניוז מדיה אחזקות (News Media Holdings).
באותה שנה הוא הוציא לאור את מגזין Bubble, שהכיל קומיקס סאטירי על חיי החברה, הפוליטיקה והשואו ביזנס ברוסיה.
אביו, ארם גברליאנוב ומייסד ניוז מדיה אחזקות, השקיע במגזין, אך המגזין לא זכה לפופולריות רבה וראה אור במשך פחות משנה.
בהמשך נימק ארם את הכישלון במגזין ב"ניסיון חיים".
לאחר מכן, ארטיום גברליאנוב החליט כי על בית ההוצאה לנטוש את כיוון הקומיקס ההומוריסטי לטובת הרפתקאות וגיבורי על.
לאחר יציאת הקומיקס מייג'ור גרום, שכתב גברליאנוב, כמה מבקרים החלו להאשים את באבל בתעמולה פרו-קרמלינית, שכן הנבל הראשי של קשת הסיפור הראשונה של הקומיקס, הרוצח הסדרתי רופא המגפה, הורג פקידים מושחתים.
אנשי עסקים, משאיר סרטים לבנים (שהיה סמל ההפגנות נגד הממשלה) באתרי הרצח שלו, ובתוך הפגנות המבוססות על המחאות ברוסיה בשנים 2011–2013, הציבור בקומיקס מתחיל לראות בו גיבור.
אפילו ארם גברליאנוב, הידוע בעמדתו הפרו-קרמלינית, חשש אז שבנו מבזה את האופוזיציה הרוסית בקומיקס.
ארטיום, בתגובה להאשמות, אמר שכאשר פיתח את דמותו של רופא המגפה, הוא לא תכנן להפוך אותו לנבל כל כך ידוע לשמצה, והסרט הלבן נוסף לעלילה "במקרה, בשביל הכיף, ובשביל פרובוקציה, כמובן".
לדבריו, הוא שם לב שהקוראים אוהבים את רופא המגפה יותר מאשר את איגור גרום, גיבור הסדרה והרגיש שהוא "לוקח את הקורא לכיוון הלא נכון" ולכן החליט להפוך אותו לנבל מטורף שרצה לנצל הפגנות שלוות ולבצע הפיכה עקובה מדם.
בגיליונות מאוחרים יותר של גרום, הוא בחר שלא לגעת בנושאים פוליטיים.
ארטיום גברליאנוב, יחד עם העורך הראשי של Bubble Comics, רומן קוטקוב, תכננו ליצור עיבודים קולנועיים לקומיקס שלהם.
החברה החלה בתהליך של פיתוח העיבוד הקולנועי הראשון המבוסס על קומיקס שלה.
לדברי גברליאנוב, הוא קיבל הצעות מחברות טלוויזיה ומפיקים, אם כי באבל החליטה ליצור את הסרט בכוחות עצמה כדי לקבל שליטה מלאה על תהליך היצירה.
גברליאנוב גם ציין את הניסיון של מארוול: לפני שיצרה חטיבת סרטים משלה, מארוול קומיקס מכרה רישיונות עבור הדמויות שלה לאולפני קולנוע של צד שלישי, אך מאוחר יותר הם החליטו לעסוק ביצירת עיבודים קולנועיים בעצמם והקימו אולפני מארוול.
באבל תכננה לעשות את אותו הדבר.
כהשראה ממארוול, החליטה באבל להקים חטיבת סרטים משלה, Bubble Studios, שתהיה אחראית ליצירת סרטים המבוססים על הקומיקס של ההוצאה לאור.
החברה פיתחה לוח זמנים למספר שנים קדימה, שלפי תוצאותיו היה על אולפן הקולנוע לצלם שבעה עיבודים לקומיקס בעשר שנים.
לפני שהתחיל ליצור סרטים באורך מלא, גברליאנוב ראה צורך, קודם כל, לנסות את היכולות של האולפן ביצירת הסרט הקצר, שהפך לפרויקט הראשון של האולפנים: מייג'ור גרום, שתוכנן במקור כסרט באורך שבע דקות, אך התארך לחצי שעה.
מייג'ור גרום: רופא המגפה (2021) - סרט עלילתי
ארטור פריץ וילקה היה פושע מלחמה נאצי ושטורמבאנפיהרר אס אס שהורשע ברצח של 6,600 יהודים בתקופת השואה.
לאחר המלחמה גנב וילקה את זהותו של אחיו המנוח ועבד במשך שנים רבות כמורה בבית ספר בכפר שטדרדורף (Stederdorf), היום רובע בעיר פיינה בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
וילקה למד תאולוגיה פרוטסטנטית בארלנגן ובגריפסוואלד אצל אדולף שלטר.
לפי ההיסטוריון שאול פרידלנדר בספרו "גרמניה הנאצית והיהודים 1939-1945", שלטר השתייך ל"גרעין קשה של שונאי יהודים".
וילקה הצטרף למפלגה הנאצית ב-1931 וב-1932 הצטרף לאס אה, האגף החצי-צבאי של המפלגה הנאצית.
בסוף 1938 הצטרף לאס דה, רשות הביון של האס אס.
הוא פעל עם זונדרקומנדו 1005 של האיינזצקומנדו (חוליית הרג ניידת) במינסק, בלרוס.
במינסק מונה לראש המרכז האנטי-פרטיזני.
המדיניות הגרמנית באותה תקופה הייתה "כל היהודים הם פרטיזנים וכל הפרטיזנים הם יהודים", ועל כן וילקה היה אחראי בעיקר להשמדת היהודים במינסק ובאזור.
לאחר המלחמה ב-1945, וילק הסתתר ונטש את אשתו הראשונה ושלושת ילדיו.
הוא נטל את זהות אחיו המת, ולטר וילקה, ועבר לשטדרדורף.
בזהותו של ולטר וילקה הפך למורה בבית הספר של הכפר והתחתן בשנית עם רופאת הכפר, ד"ר אורסולה וילקה.
הוא נמצא ונעצר בשנת 1961.
ב-21 במאי 1963 נידון וילקה על ידי בית הדין האזורי בקובלנץ ל-10 שנות מאסר בגין "תפקידו המרכזי" בשישה מעשי הרג המוני של לפחות 6,600 יהודים.
ההרשעה ברצח 6,600 יהודים מתוך אלפים רבים הגיעה עקב חוסר מידע לגבי האחראים ספציפית לפשעים באזור, למרות שזהותן של היחידות המשתתפות הייתה ידועה.
הוא הורשע בהשתתפות בטבח סלוצק, בחיסול גטו מינסק ומבצע ביצות פריפיאט.
יומנו של וילקה, שנתפס על ידי הצבא האדום ושימש כראיה במשפטים, סייע להרשעתו.
היומן כלל רשימה כגון:"יום שני, 8 בפברואר 1943. 05:00, אנחנו מתחילים בגטו היטב, 1,300 יהודים טופלו...
מאוחר יותר, מפקד האזור קארל מחליט לשרוף (300–400 יהודים נוספים יוצאים מהבונקרים)." "יום שלישי, 9 במרץ 1943. השמש זורחת, בלילה שוב הייתה לי השריטה המעצבנת הזו."בפסק דינם כתבו שופטי בית המשפט:"וילקה אינו מסוגל לחשיבה ברורה וישרה, יש לו נטייה לעסוק בבריחות ובתירוצים".
"[הוא] לאומן פנאטי ונלהב, והמשטר הקודם השתמש לרעה באידיאליזם השגוי שלו".וילקה שוחרר מהכלא ב-1968 ומת ב-1989.
ארטורו קסטיליוני (באיטלקית: Arturo Castiglioni; 10 באפריל 1874, טריאסטה – 21 בינואר 1953, מילאנו) היה היסטוריון של הרפואה, יהודי אמריקאי ממוצא איטלקי.
נולד בטריאסטה, בנם של אנריצ'טה (לבית בולפיו) והרב ויטוריו קסטיליוני, לימים רבה הראשי של רומא והסמכות הרוחנית הראשית של יהדות איטליה.
אחד מאחיו היה קמילו קסטיליוני , בנקאי, איש עסקים ואיל הון.
מבעלי מפעל המנועים BMW ומקורבו של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו
ב-1939 היגר לארצות הברית והתמנה כפרופסור באוניברסיטת ייל בניו הייבן שבקונטיקט.
קסטיליוני היה חבר ב , הוא נפטר במילאנו ב-1953.
ארטי פרושאן (Artemas Bolour-Froushan, הידוע בשם הבמה Arty Froushan; בפרסית: آرتماس بلور-فروشان; נולד ב-16 באפריל 1993) הוא שחקן בריטי ממוצא איראני.
פרושאן נולד בהרטפורד, קונטיקט שבארצות הברית.
אמו אנגלייה, ואילו אביו הוא המשורר האיראני אבול פרושאן שהיגר לבריטניה.
הוא עבר בגיל צעיר עם הוריו לדרום לונדון, אנגליה.
הוא למד צרפתית וספרות באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שסיים את לימודיו ב-2015 לקח שיעורי משחק באקדמיה למוזיקה ואמנות דרמטית של לונדון.
בשנת 2019 פרושאן החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "קרניבל רואו".
באותה שנה הופיע במחזה "לאופולד-שטאט" שכתב טום סטופארד.
המחזה הוצג בריטניה וב-2022 בניו יורק.
בשנת 2022 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בית הדרקון".
במרץ 2023 לוהק פרושאן לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דרדוויל: נולד מחדש" .
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "חתונה פרסית".
בשנת 2025 שיחק בסרט התקופתי "אחוזת דאונטון: הגמר הגדול" המבוסס על סדרת הטלוויזיה המצליחה "אחוזת דאונטון".
ארטוראס פאולאוסקאס (; ) הוא פוליטיקאי ליטאי.
פאולאוסקאס סיים את לימודיו באוניברסיטת וילנה עם תואר במשפטים בשנת 1976. לאחר מכן עבד כחוקר ותובע.
הוא כיהן כסגן התובע הכללי של ליטא בשנים 1987 עד 1990, ולאחר מכן כתובע הכללי של ליטא מ-1990 עד 1995. לאחר שכהונה זו הסתיימה חזר שוב לשמש כסגן התובע הכללי בין השנים 1995 עד 1997 ועסק בפרקטיקה משפטית פרטית מ-1997 עד 2000.
פאולאוסקאס נכנס לפוליטיקה כאשר התמודד על נשיאות ליטא בבחירות של 1997–1998. הוא נתמך על ידי הנשיא היוצא אלגירדס ברזאוסקאס אך הפסיד בסיבוב השני בפער קטן לולדאס אדמקוס כאשר הוא זכה ב-49.6% מהקולות ואדמקוס זכה ב-50.4%.
לאחר מכן הקים את מפלגת האיחוד החדש (סוציאל ליברלים), והפך ליושב ראש שלה ב-25 באפריל 1998. מפלגה זו זכתה ל-19.6% מהקולות בבחירות לפרלמנט בשנת 2000. בעקבות בחירות אלה, הוא הפך ליושב ראש סיימאס ב-19 באוקטובר 2000.
לאחר הדחתו של הנשיא רולנדס פקסס ב-6 באפריל 2004, נכנס פאולאוסקאס לתפקיד הנשיא בפועל של ליטא עד שהתקיימו בחירות מוקדמות וואלדס אדמקוס שהתמודד שוב, ניצח בהן ונבחר שוב לנשיא.
ב-11 באפריל 2006 הודח פאולוסקאס מתפקידו כיושב ראש הסיימאס ב-94 קולות (רק 11 חברי פרלמנט הצביעו נגד).
מפלגתו האיחוד החדש (סוציאל ליברלים) לא השתתפה בבחירות.
את פאולוסקאס ירש ויקטוראס מונטיאנס.
פאולוסקאס נבחר לתפקיד השר לאיכות הסביבה של ליטא על ידי ראש הממשלה גדימינאס קירקילאס בסוף ינואר 2008. כשר, הוא הצהיר במאי 2008 בישיבת ועדת האומות המאוחדות לפיתוח בר קיימא התומכת בשימוש במשאבי אנרגיה מתחדשת.
בשנת 2015, דיווחו כלי התקשורת כי פאולאוסקאס נכלל ברשימה השחורה הרוסית של אנשים בולטים מהאיחוד האירופי שאינם מורשים להיכנס למדינה.
בשנת 2015 קרא פאולוסקאס לאסור בורקה בליטא.
ארטורס מרטינש ז'אגרס (בלטבית: Artūrs Mārtiņš Žagars; נולד ב-21 באפריל 2000) הוא כדורסלן לטבי המשחק בעמדת הרכז בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוליג, ובנבחרת לטביה בכדורסל.
ז'אגרס בילה את רוב קריירת הנוער שלו ב-DSN ריגה.
ב-2017 הוא חתם על חוזה ארוך טווח במועדון הספרדי חובנטוד בדאלונה.
ב-11 במרץ 2018 ערך ז'אגרס את הופעת הבכורה שלו בליגת ה-ACB, וקלע 2 נקודות ב-7 דקות מול סאסקי בסקוניה.
במהלך עונת 2018/19 הוא שיחק גם בקבוצת המילואים של בדאלונה, CB פראט.
בנובמבר 2018 סבל ז'אגרס מקרע ברצועה בקרסולו, עבר ניתוח ולא שיחק עד תחילת מרץ 2019.
ב-19 באפריל 2019 הכריז ז'אגרס על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2019.
ב-16 בפברואר 2021 הוא הושאל לקאלב/קראמו האסטונית, וב-12 בינואר 2022 הושאל ללובן בראונשווייג מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-20 ביולי 2022 חתם ז'אגרס בנבז'יס מה-LKL הליטאית.
ב-22 משחקי ליגה הוא העמיד ממוצעים של 15.4 נקודות, 3.0 ריבאונדים, 4.4 אסיסטים ו-1.1 חטיפות למשחק.
ב-18 בספטמבר 2023 חתם ז'אגרס לשלוש שנים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית והיורוליג, ובשנתו הראשונה בקבוצה הושאל לוולבס מליגת העל הליטאית והיורוקאפ.
בעונת זכה עם פנרבחצ'ה בכתר המשולש עם זכייה ביורוליג, באליפות טורקיה וב.
ב-2015 ו-2016 ייצג ז'אגרס את לטביה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16.
ב-2018 הוא נבחר לחמישיית הטורניר באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 שנערכה בריגה, בה הוביל את לטביה לגמר ראשון בתולדותיה והעמיד ממוצעים של 18.9 נקודות, 6.3 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
בהפסד בגמר לסרביה הוא רשם דאבל דאבל של 26 נקודות ו-11 אסיסטים.
ז'אגרס שיחק במדי נבחרת לטביה הבוגרת בגביע העולם בכדורסל 2023, והעמיד ממוצעים של 12.4 נקודות ו-7.4 אסיסטים.
בניצחון במשחק על המקום החמישי נגד הוא רשם שיא בגביע העולם בכדורסל של 17 אסיסטים ונבחר לחמישיית הטורניר השנייה.
מחוז ארטיגס (בספרדית: Departamento de Artigas) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות באורוגוואי.
בירתו היא ארטיגס, הסמוכה לעיר הברזילאית קואראי.
מיקום המחוז הוא בקצה הצפוני מערבי של אורוגוואי, והוא גובל במערב בנהר אורוגוואי המפריד בינו לבין ארגנטינה, בצפון ובמזרח בברזיל, כשבין המדינות זורם נהר קואריים ובדרום במחוז סלטו.
והוא המחוז החמישי בגודלו באורוגוואי, אחרי המחוזות טקוארמבו סלטו פאיסנדו וסרו לרגו.
מספר תושביו 74,325 נכון לשנת 2019, וצפיפות האוכלוסייה בו היא 6.23 תושבים לקמ"ר.
בקצה הצפון-מערבי של המחוז נמצאת העיר בז'ה אוניון, (בתרגום לעברית: "האיחוד היפה") שקיבלה את שמה בגלל מיקומה המיוחד במפגש הנהרות קואריים ואורוגוואי, ובגבול המשולש של אורוגוואי עם ברזיל וארגנטינה (המחוז היחיד באורוגוואי הגובל ב-2 מדינות).
במחוז ישנם שני אזורים, (המכונים במפות הגאוגרפיה של אורוגוואי "גבולות שנויים במחלוקת"), השנויים במחלוקת גבול עם ברזיל: אזור רינקון דה ארטיגס ואזור האי הברזילאי , אך למרות המחלוקת הדבר לא פוגע ביחסים הידידותיים בין שתי המדינות.
באזור גרו שנים ארוכות ילידים מקומיים מהשבט צ'רואס .
במאה ה-17 הפך אזור זה ל"שטח הפקר" בין האימפריה הספרדית לפורטוגזית.
בשנת 1817 התחולל במקום קרב הקטלונים, בין כוחות כוחותיו של הגנרל חוסה ארטיגס, בפיקודו של אנדרס לטורה , לבין הפולשים הפורטוגזים, במסגרת הפלישה הפורטוגזית שהחלה בשנת 1816.
מחוז ארטיגס הוקם ב-1 באוקטובר 1884, על שטח שהיה חלק ממחוז סלטו, ובאותו זמן הוכרזה הבירה בעיירה ויז'ה דה סן אאוחניו, אשר בשנת 1915 הפכה לעיר בשם ארטיגס, כמחווה לגיבור הלאומי של אורוגוואי חוסה חרוואסיו ארטיגס.
העיר בז'ה אוניון נוסדה בשנת 1829 ככפר בשם "סנטה רוסה דל קואריים".
בשנת 1852, בתום המלחמה הגדולה עם ברזיל, ומסירת השטחים שמצפון לנהר קואריים לברזיל, עזבו תושבי האזור את המקום.
בשנת 1853 היא נוסדה מחדש בשם סנטה רוסה דה לה בז'ה אוניון דל קואריים.
ובשנת 1929, לרגל מאה שנה לייסודה, הוכזה כעיר בשם בז'ה אוניון.
על פי ההסכם שנחתם עם ארגנטינה ב-7 באפריל 1961, 7 איים גדולים על נהר אורוגוואי נותרו בתחום השיפוט של אורוגוואי במחוז ארטיגס.
איסלה דל פדרה (isla del padre) ממוקם בין שפכי הנחלים לנגואסו ונאקיניה.
איסלה דל (isla del zapallo) אורכו 5500 מטר ורחבו 750 מטר, ממוקם בשפך נחל מנדיז'ו.
איסלה ריקה (isla rica) אורכו 3500 מטר, ורוחבו 650 מטר, ממוקם מעט דרומי לאי ספז'ו
איסלה קרבונרה (isla carbonera) ממוקם סמוך לשפך נחל סיגרה
איסלה מסיונרה (isla misionera) אורכו 1400 מטר, ורחבו 200 מטר.
נמצא 80 מטר מהחוף, וכשהמפלס בנהר נמוך, ניתן להגיע אליו רגלית.
איסלה גביז'ו (Isla Guaviyú) בסמוך לשפך הנחל גביז'ו
אי נוסף ללא שם, נעלם מתחת למאגר המים שנוצר בהקמת הסכר ובניית תחנת הכוח סלטו גרנדה.
שני גשרים בין לאומיים מחברים בין מחוז ארטיגס לברזיל, אחד נמצא בין העיר בז'ה אוניון, לעיר ברה דו קואריי הברזילאית, והשני מחבר בין העיר ארטיגס לעיר קואריי הברזילאית.
בתכנון נמצא גשר נוסף מעל נהר אורוגוואיי שיחבר את מחוז ארטיגס לארגנטינה.
כלכלת המחוז מבוססת על חקלאות בעלי חיים, בקר וצאן, גידול קני סוכר, וייצור מעל 50% מתצרוכת הסוכר של אורוגוואי, גידול אורז שהתפתח מאד בשנים האחרונות, גידולי טבק, וכרייה של אבנים יקרות כאגט ואחלמה.
במחוז ישנם גם אזורי חנויות ללא מכס, בערים ארטיגס ובז'ה אוניון, המייצרות תיירות קניות, בעיקר לתיירים מברזיל.
רשימת ערים עיקריות והאוכלוסייה בהן (2011):
האוכלוסייה הכפרית במחוז ארטיגס היא 3,494 תושבים.
ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, עם ארבעה ממלאי מקום, לתקופה של חמש שנים.
לאחר מכן יכול להיבחר מחדש.
הרשות המחוקקת היא מועצה מחוזית המורכבת מ-31 חברי מועצה, הנבחרים באופן דמוקרטי.
חברי המועצה מופקדים על הצעת רפורמות עירוניות, צווים ומיסים, כמו גם כל פרויקט אחר שהם מוצאים לנכון בתאום עם ראש העיר.
במחוז קיימים 3 עיריות אזורית.
בעיריות מתקיימים בחירות אחת ל-5 שנים, בהם נבחר ראש העירייה ו-4 חברי מועצה, האחראים על הנושאים המוניציפליים באזור בחירתם.
ארטיום גילז (1987 במוסקלנקי, מחוז אומסק, סיביר, ברית המועצות ) הוא שחקן גרמני ממוצא רוסי.
הוא גדל יחד עם אחותו הקטנה בעיר קלופנבורג שבמדינת סקסוניה התחתונה, גרמניה, שם גם השלים את בחינות הבגרות (Abitur).
עוד בנעוריו עסק באמנויות לחימה שונות, ביניהן קיקבוקסינג, גרפלינג, סמבו וג'ודו.
הוא התחרה בליגת הג'ודו הגרמנית עבור מועדון הספורט PSV ברלין, וזכה באליפויות לאומיות ובינלאומיות שונות.
בין השנים 2007 ל-2011 למד גילץ במסלול "עסקים בינלאומיים" בבית הספר לכלכלה ומשפטים בברלין (Berlin School of Economics and Law) ובאוניברסיטת אנגליה ראסקין בקיימברידג'.
הוא סיים את לימודיו עם תואר ראשון בהצטיינות.
בשנים 2013–2014 השלים הכשרה מקצועית במשחק עם התמחות בטכניקת מייזנר (Meisner Technique) בסטודיו למשחק Robyn Kay בטורונטו.
בנוסף, קיבל בטורונטו הדרכה פרטית בלימוד סצנות ופיתוח קול.
לאחר ששב לברלין בשנת 2014, השתתף באימוני משחק נוספים וסדנאות מקצועיות.
ארטיום גילץ השתתף בהפקות גרמניות ובינלאומיות כשחקן ראשי ומשני.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט Renegades (2017).
כבר לפני כן, גילץ גילם אחד מארבעת התפקידים הראשיים בסרט Club Europa (2015/16), סרט הבכורה של הבמאית פרנציסקה מ.
היניש, אשר הופק בשיתוף פעולה בין האקדמיה לקולנוע של באדן-וירטמברג וערוץ ZDF במסגרת הסדרה Das kleine Fernsehspiel, והוצג לראשונה בינואר 2017 בפסטיבל מקס אופיולס בזארבריקן.
בסרט גילם את ג'יימי, אמריקאי שמחליט, מתוך תחושת אשמה על חוסר מעורבותו החברתית, לשכן בדירתו המשותפת בברלין פליט צעיר מקמרון יחד עם שתי שותפותיו.
בפברואר 2016 הופיע לראשונה בטלוויזיה הגרמנית, כאשר גילם בתפקיד פלאשבק את רנה ברטראן, צעיר צרפתי שעבד בכפייה במלחמת העולם השנייה, בסרט Hundertmal Frühling מתוך סדרת הטלוויזיה של ZDF, Frühling.
לאחר מכן הופיע בתפקידי אורח בסדרות SOKO Leipzig (2016), שם נשמע גם מדבר ברוסית, שפת אמו, וב-SOKO Wismar (2017).
בשנת 2018 הופיע כאורח בסדרת הדרמה הרומנטית Ella Schön של ZDF, שבה גילם את מרקו בקהאוס, דייג מקומי שאשתו מצפה לילד מחברו הטוב ביותר.
בתור עורך דין צעיר, יהיר ונכה, אשר מפנה אישה קשישה מדירתה בטענה לצורך אישי.
באותה שנה שיחק גם בתפקיד ראשי בסדרה Milk & Honey בתור ג'וני.
בשנת 2019 הופיע בעונה השנייה של הדרמה ההיסטורית המצליחה Charité, בתור ד"ר ארתור ולדהאוזן – רופא ילדים ארי, נאמן למשטר הנאצי, שמבצע ניסויים בחיסונים בילדים בעלי מוגבלויות שנחשבו ל"בלתי ראויים לחיים".
בנוסף, שיחק באותה שנה בתפקיד סוכן CIA קולין סנדרס בסרט הטלוויזיה Wendezeit.
בשנת 2020 שיחק במספר הפקות: בסרט העשירי בסדרת המתח Friesland גילם את הרואן לוקאס וילקן, ובסדרת הבלש Dunkelstadt של ZDFneo הופיע בתפקיד ראשי כבלש המשטרה כריס לאוטנר, שותפה של הבלשית הפרטית דורותיאה "דורו" דקר (בגילומה של אלינה לבשין).
באותה שנה הופיע גם בתור שחקן כדורגל מצליח עם סוד שמאיים על הקריירה שלו, בסרט הרביעי של סדרת הטלוויזיה Toni, männlich, Hebamme.
לאחר מכן לקח חלק במספר פרויקטים נוספים בקולנוע ובטלוויזיה, תחת בימוי של סטפנו סולימה, ונסה יופ, אלמר פישר ולין אונה באואר.
בשנת 2022 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה Das Boot בתפקיד קבוע של אובר-לויטננט אלויס ארדמן – מרגל על סיפון הצוללת הגרמנית U-949. בשנת 2023 שיחק בתפקיד הגברי הראשי לצד קתרינה נסיטובה וג'ניפר אולריך בסרט המתח הפוליטי Die Whistleblowerin.
בשנת 2024 הופיע בסרט הטלוויזיה Die Polizistin und die Sprache des Todes בתור שוטר בשם פיפר אולסן, אשר נאלץ לחקור בצוותא עם פרופילאית מה-BKA.
בשנת 2025 גילם תפקיד ראשי בסרט המתח הארוטי של ZDF Verhängnisvolle Leidenschaft – Sylt, בו שיחק את דניאל, מפתה כריזמטי ומסתורי, לצידה של קורנליה גרשֶל.
בשנת 2026 החל לשחק בתפקיד אשי בסדרה נשות המרגלים.
במהלך תקופה מסוימת עבד גילץ כדוגמן עבור צלמים שונים וקמפיינים פרסומיים.
הוא התפרסם במיוחד בזכות השתתפותו בקמפיין הבינלאומי I Am Nature של ארגון שמירת הטבע הבינלאומי World Wildlife Fund (WWF), וכן כפנים של קמפיין מודעות רחב היקף עבור אתר ההיכרויות Parship.de.
ארטילריה היא כינוי לכלל אמצעי הנשק המשמשים לירי או שיגור תלול מסלול של תחמושת לטווחים בינוניים וארוכים.
בשונה מרוב אמצעי הלחימה של חילות השדה, לזכות כלי הנשק הארטילריים עומדת, לרוב, היכולת לפגוע בעוצמה רבה במטרות אויב המצויות במרחק רב אך לא פעם גם ברמת דיוק מוגבלת.
עוצמתה והשפעתה של הארטילריה על שדה הקרב המודרני נרחבת ומעריכים כי בין 50% ל-80% מכלל ההרוגים במלחמות המאה ה-20 מצאו את מותם כתוצאה מפגיעת אש ארטילרית.
תפקידיה של הארטילריה בשדה הקרב מגוונים וככללו של דבר מהווה הארטילריה יחד עם חיל האוויר את עיקר מאמץ האש במלחמה.
תולדות הארטילריה ארוכים בשנים ודוגמאות לנשק ארטילרי קדום אפשר למצוא בקטפולטה על סוגיה השונים.
מאוחר יותר, במהלך שלהי ימי הביניים וראשית העת החדשה, החלו ברחבי העולם להופיע דגמים מוקדמים של תותחים בעלי יכולת לירי ארטילרי.
כיום, ברשות צבאות מודרניים עומדים מגוון של כלי נשק ארטילריים, החל ממרגמות המיועדות לטווח קצר, עבור בתותחי שדה אשר לעיתים מונעים באופן גלגלי או על גבי רכב קרבי משוריין, וכלה במשגרי רקטות.
מקורו של המונח ארטילריה הוא ככל הנראה בשפה הצרפתית, ושימוש במונח נעשה לראשונה כבר במהלך המאה ה-13. באותה התקופה המילה הצרפתית הקדומה "artillier", אשר משמעותה המילולית היא "חרש-נשק", היוותה לדעת רבים את הבסיס למילה ארטילריה השגורה בשפות מודרניות רבות על פני הטיותיה השונות.
בתקופות מוקדמות שימש המונח לתיאור שורה ארוכה של אמצעי נשק שונים, אך מאוחר יותר הוא קיבל משמעות צרה יותר הקשורה בתיאור הכוח המתפעל את התותח.
בניגוד לטעות המקובלת, הארטילריה על סוגיה השונים איננה זהה לתותח (כלי ירייה כבד המיועד לירי פגזים), ובנמצא כלי נשק ארטילריים שאינם תותחים אל מול תותחים שאינם ארטילריים.
לרבים מהתותחים צורת השימוש העיקרית היא ירי בכינון ישיר (כדוגמת תותחים נגד טנקים, תותחים נגד מטוסים ותותחים נגד כלי שיט), ועל כן הם אינם ארטילריה.
לעומת זאת דרך הפעולה של המרגמות ומשגרי הרקטות היא ארטילרית, כלומר בעלת צורת ירי תלול מסלול, על אף שכלים אלו אינם נחשבים לתותחים.
בימינו בדרך כלל כוח התותחנים הצבאי איננו כולל כלים ארטילריים קלים למדי או כאלו המיועדים לפגיעה בטווח רחוק במיוחד.
באופן זה כלים קלים כדוגמת המרגמות מוצבים לרוב בקו החזית ומפוזרים בקרב כוחות הרגלים והשריון המתמרנים ומופעלים על ידיהם.
בדומה לכך גם טילי קרקע-קרקע, אשר אופיים דומה לזה של הארטילריה (אך בדרך כלל אמצעי לחימה אלו משוגרים הרחק מעורף האויב), לא ימצאו את מקומם בשורה אחת עם כוחות התותחנים (לרוב יהיה מקומם בחיל האוויר או בחיל ייעודי משלו, כגון חיל החלל או חיל הטילים).
יתר על כן, בניגוד לרקטות, טילי קרקע-קרקע אף אינם נחשבים בדרך כלל לכלי נשק ארטילריים.
שחזורים של כלי נשק ארטילריים מהעת העתיקה וימי הביניים קטפולטה קלאסית בליסטרה טרבושה
מכונות מצור כגון קטפולטה ובליסטה פותחו עוד בעת העתיקה ושימשו ללוחמת מצור נגד מבצרים וערים בצורות.
מכונות אלה שוכללו עם השנים, בעיקר בתרבויות הסהר הפורה, יוון העתיקה, מוקדון ורומא העתיקה.
הצבא הרומי בימי שיא האימפריה הורכב מלגיונות שהיו מסוגלים בנוסף ללחימה גם לבצע פעולות הנדסה והנדסה צבאית, החל מסלילת דרכים והקמת גשרים, עבור בהקמת ביצורים ומחנות, וכלה בבניית מכונות מצור ומיטוט ביצורי האויב.
בימי הביניים קליעים שימשו בעיקר בעתות מצור, אם כי מסורת השימוש בקלע המשיכה במקומות אחדים.
בימי הביניים היו שלושה כלי מצור עיקריים: בליסטרה וקטפולטה שנשמרו עוד מהעת העתיקה וטרבושה.
טרבושה הוא כלי מצור גדול שמשתמש במנוף במקום אנרגיה אלסטית האגורה במתח המיתר.
קליעי המצור שהטרבושה היה מסוגל להטיל היו גדולים מאוד ושקלו בממוצע 45–90 ק"ג, אם כי הגיעו לעיתים למשקל של 135–180 ואפילו 270 ק"ג.
ההתפתחות המשמעותית ביותר בייצור הקליעים התחילה עם הופעתו של הנשק החם.
כלי נשק אלה הם כלי ירייה שהכח המניע לדחיקת הקליע נובע מפיצוץ מבוקר של אבק שרפה ולא כח אלסטי האגור בעץ, בחבל או בגיד.
כלי הירי הראשונים שמופעלים באבק שרפה נוצרו בסין במאה ה-10, אך קיבלו תנופה רק כשהגיעו לאירופה המערבית במאה ה-13.
בהתחלה, כלי נשק אלה היו מסורבלים מאוד וכללו בעיקרו של דבר צינור מתכת (במקרים נדירים חומרים אחרים) ששימש כקנה וקליע כלשהו - לרוב עשוי מאבן או יצוק ממתכת ואבק שרפה.
אבק השריפה ניצת על ידי קירוב מקור אש חיצוני - לרוב פתיל בוער.
בגלל סרבול זה, כלי הנשק הידניים היו מאוד לא אמינים, לא מדויקים, אבק השריפה נרטב בקלות ולא ניצת וכלי הנשק סבלו מליקויים רבים.
שימוש יעיל יותר היה בעת מצור היות שניתן היה ליצור תותחים גדולים מאוד שנקראו בומברד ואלה היו יעילים מאוד בהריסת חומות מבצרים וערים בצורות.
חומות אלה נבנו במהלך ימי הביניים ותפקידן העיקרי היה למנוע טיפוס בעזרת סולמות ומגדלי מצור כתוצאה מכך, הם היו גבוהות יחסית ופיצוחן בעזרת בומברדים היה קל יחסית.
בכל אחד מאמצעי הלחימה השונים ישנם דגמי קיצון אשר נתוניהם אינם עולים בקנה אחד עם המתואר בטבלה.
הצורה הנפוצה ביותר של ארטילריה בימינו היא תותחי ההוביצר.
בניגוד לכלי נשק ארטילריים אחרים, כלי נשק ארטילריים אלו מבוססים על תותח.
הם מאופיינים בקנה ירי ארוך (לרוב בין 4 ל-9 מטרים אורכו) ורחב (בדרך כלל בין 120 ל-200 מ"מ קליבר), וכיאה לתותח התחמושת אותה הם משגרים היא פגזים.
עקב גודלם הרב, בצבאות המערביים המודרניים מרבית דגמי תותחי ההוביצר הם מתנייעים, כלומר מורכבים על גבי רכב קרבי משוריין (דוגמת M-109) או משאית שטח ממוגנת (דוגמת ה-ATMOS).
לחלופין, קיימים בנמצא גם תותחי הוביצר נגררים, אשר לפרישתם בשטח יש בדרך כלל צורך במשאית או נגמ"ש שלאחר מכן מתנתקים מהתותח.
צורת ארטילריה נוספת היא המרגמה, אשר איננה תותח.
ממדיה של המרגמה קטנים בהרבה מאלו של תותחי ההוביצר.
למרגמה קנה ירי קצר למדי (כמטר אחד אורכו), רוחבו הוא כמחצית מזה של ההוביצר (בדרך כלל בין 50 ל-120 מ"מ קליבר), והתחמושת אותה היא משגרת איננה פגזים אלא פצצות.
עקב גודלה היא ניידת בהרבה מתותחי ההוביצר, והגם שלעיתים יישאו אותה על גבי כלי רכב, היא נחשבת לאפשרית לנשיאה ולתפעול גם ללא אחד כזה.
בדומה לממדיה הקטנים, גם מספר אנשי הצוות הדרושים לתפעול המרגמה נמוך ממספר אנשי הצוות המתפעלים את ההוביצר (מרגמה תתופעל בדרך כלל על ידי שניים או שלושה אנשי צוות ותותח הוביצר יופעל לרוב על ידי מספר כפול מזה ואף למעלה מכך).
ניגוד בולט נוסף בין המרגמה להוביצר הוא טווח הירי המרבי.
בעוד שטווח הירי המרבי של תותח הוביצר טיפוסי הוא כמה עשרות קילומטרים, טווח הירי המרבי של המרגמה עומד עד כמה קילומטרים בודדים ולעיתים אף למטה מכך.