tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא וניקולאי למדו אצל מורה אנגלי, שהנחיל להם את אהבת הספורט.
נראה היה שלגאורגי תהיה קריירה בצי הרוסי הקיסרי, אולם הוא חלה בשחפת ב-1890. הקיסר והקיסרית החליטו לשלוח אותם למסע בן תשעה חודשים ביפן, בתקווה שהשמש ומזג האוויר ישפיעו לטובה על גאורגי.
האחים ביקרו באתונה, שם הצטרף אליהם בן דודם גאורגיוס.
הם נסעו יחד עמו למצרים ואז למומבאי, אולם גאורגי לא יכול היה לרדת מהספינה כיוון שלא חש בטוב.
ניקולאי כתב לאמם והבטיח לה שגאורגי בסדר, אולם כעבור זמן מה קבע רופא הספינה שיש לו חום גבוה.
התברר שהוא לקה בברונכיטיס ולפיכך חזר לאתונה.
בנובמבר 1894 מת אביו אלכסנדר השלישי, ואחיו ניקולאי עלה לשלטון כניקולאי השני, קיסר רוסיה.
מכיוון שלניקולאי עוד לא היו בנים באותה תקופה, קיבל גאורגי את התואר "צ'ארביץ'".
בריאותו המעורערת לא אפשרה לו לשהות בסנקט פטרבורג, והוא התגורר בעיירה לייקני שבגאורגיה המודרנית.
הרופאים אפילו לא אישרו לו להשתתף בהלווייתו של אביו, או לראות את בנותיו של ניקולאי, אולגה וטטיאנה.
לאחר שלניקולאי נולדה הבת השלישית, מריה, כתב לו גאורגי: "אני עצוב מאוד שעדיין לא הצלחתי לראות את בנותיך ולהכיר אותן, אבל מה אוכל לעשות!
זה אומר שלא זכיתי לכך, והכל הוא רצון האל".
ב-1895 הוא נסע יחד עם אמו לדנמרק לבקר את קרובי משפחתם הדנים אותם לא ראו זה 4 שנים, אולם במהלך הביקור התמוטט גאורגי ולפיכך נאלץ להיות מרותק למטתו ונאסר עליו לעשן עד שיחזרו לרוסיה.
ב-9 באוגוסט 1899 יצא גאורגי לנסיעה לבדו על אופנוע באזור העיר אבסטומני, כשלפתע הוא התמוטט וירד מהאופנוע כשדם זב מפיו בעודו מתאמץ לנשום.
איכרה שראתה אותו סייעה לו עד שנפח את נשמתו.
הוא היה בן 28 במותו.
גאורגה סטויקה (ברומנית: Gheorghe Stoica; במקור מוסקו כהן-Moscu Cohn; 20 ביולי 1900 דורוהוי – 10 באוגוסט 1976 בוקרשט) היה פעיל ופוליטיקאי קומוניסטי יהודי-רומני, נמנה בצעירותו עם חבריה המייסדים של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
גאורגה סטויקה כיהן במחתרת במזכירות הפנים של המפלגה בשנות ה-1930, היה פעיל מטעם הקומינטרן ברומניה, בספרד ובברית המועצות.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה תחת הכיבוש הסובייטי, ניהל סטויקה את סניף המפלגה בבוקרשט ונמנה עם יועציו של גאורגה גאורגיו-דז' ושל ניקולאה צ'אושסקו, כשהאחרון קידם אותו בערוב ימיו בצמרת המפלגה.
גאורגה סטויקה נולד בשנת 1900 בשם מוסקו כהן במשפחה יהודית בדורוהוי בצפון מולדובה ברומניה.
בילדותו למד שלוש שנים בבית הספר ומאוחר יותר השלים לימודים במסגרת שיעורי ערב ולמד הנהלת חשבונות.
עבד כפועל ונמנה עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית של רומניה, שלוחה של האינטרנצינול הקומוניסטי.
הוא נסע לברית המועצות שזה עתה קמה, למד שם את השפה הרוסית והשתתף בשיעורי בית הספר של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, יחד עם עוד עסקנים קומוניסטים מארצו כמו יוסיף קישינבסקי, קונסטנטין פרבולסקו, ניקולאיה גולדברגר, פטרה בורילה, אלכסנדרו סנקוביץ', אקתרינה אברהם (לימים בורילה), אאוג'ן יאקובוביץ', ואנדה ניקולסקי ואחרים.
בשנים 1928–1929 השתתף בפולמוסים שפילגו את מפלגתו וכשצידד כנראה במרצ'ל פאוקר
בהתחלה היה מוסקו כהן פעיל באיגוד הנוער הקומוניסטי וגאורגה גאורגיו-דז', הדיקטטור של רומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה לדבריו אחד מחניכיו.בשנים 1932–1933 הוא פעל בחוגי פועלי הרכבת בבוקרשט ובפברואר 1933 היה מדריך אידאולוגי של ועד השביתה בימי שביתת הפועלים בסדנאות רשות הרכבות הרומנית בשכונת גריוויצה ודאג למימון הפעילות המהפכנית.
ב-3 בינואר 1935 יחד עם חברי מזכירות המפלגה (אנדריי ברנאט, אלכסנדרו סנקוביץ') השתתף מוסקו כהן בארגון בריחתם מבית המעצר המרכזי בקראיובה של שלושה מחבריו בקרה פועלי הרכבות ותעשיית הנפט, גאורגה וסיליקי, קונסטנטין דונצ'ה ודומיטרו פטרסקו.
הוא עצמו, שנידון ב-1934 בהיעדרות ל-20 שנות מאסר על פעילותו הקומוניסטית, נמלט לברית המועצות.
שם הוא פעל במסגרת ארגון האיגודים המקצועיים הקומוניסטים "פרופ-אינטרן".
הוא אימץ בהמשך את השם הרומני "גאורגה סטויקה".
בימי מלחמת האזרחים בספרד התנדב בצד הצבא הרפובליקני ושירת כקומיסר פוליטי בגדוד חטיבתי המסופח לדיוויזיה הבינלאומית 45
הצטייר כדברן ומאיר פנים, אך היה למעשה היה תככן, ובספרד, בדומה לוולטר אולבריכט, ארנה גרה וויטוריו וידאלי, היה פקיד אחראי על תיקי המהפכנים, ופעל בעיקר כצייד "כופרים" ומלשין.
רבים מחבריו למאבק הקומוניסטי נעצרו בברית המועצות והוצאו להורג בימי הטרור הגדול של סטלין.
בימי מלחמת העולם השנייה שוב בגלות מוסקבה עבד במנגוני התעמולה הסובייטית לצד אנה פאוקר, ולטר רומן, ואסילה לוקה ופטרה בורילה.
נחשב לנאמן מאוד לשלטונות הסובייטיים ובדומה לאלכסנדרו ברלדיאנו הוא התחתן עם אישה רוסייה.
וחזר לרומניה בשנת 1944 יחד במסגרת יחידה מאורגנת על ידי הסובייטים בשם "דיוויזיית "הוריה, קלושקה וקרישאן"".
פעילותו במסגרת השלטון הקומוניסטי ברומניה
בשובו לרומניה, בשנים 1945–1946 נשלחו סטויקה לנהל את שלוחת המפלגה בחבל דוברוג'ה (כולל הערים קונסטנצה וטולצ'ה) כשסגנו היה ניקולאה צ'אושסקו.
שניהם התאמצו לעשות נפשות למען המפלגה לקראת הבחירות בשנת 1946. בין היתר פעלו להרגעת הרוחות בקרב המיעוטים הליפבני שביקשו את הפרדת הדלתא של דנובה מרומניה ובקרב הארומנים.
כמו כן בבחירות הכלליות האלה שבה עשו הקומוניסטים זיופים רבים נבחר סטוקיה כחבר באספת הנבחרים (1948-1946) ואחר כך נבחר בפרלמנט הקומוניסטי - "האספה הלאומית הגדולה".
בשנת 1948 נבחר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית (אז "מפלגת הפועלים הרומנית") שעלתה לשלטון ברומניה בגיבוי הכיבוש הסובייטי.
הוא כיהן בו עד שנת 1974. נמנה עם יועציו של מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' ושיתף איתו פעולה ב"הוקעת" הקבוצה האנטי-מפלגתית פאוקר-לוקה-ג'ורג'סקי" ובהדחתה.
הוא כיהן זמן מה כראש סניף המפלגה השלטת בעיר בוקרשט (1953-1950) ובוועדת הבקורת של המפלגה יחד עם יון וינצה, פרבולסקו, דומיטרו קוליו ואלווירה גייסינסקי.
בתפקיד האחרון הטיל אימה על נחקריו.
בשנים 1953–1956 כיהן כשגריר רומניה בגרמניה המזרחית.
בבעת כהונתו של יון גאורגה מאורר כראש המדינה (יושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה) בשנים 1958–1961, כיהן סטויקה כמזכיר הנשיאות.
בשנת 1969 התמנה לתפקיד של מנכ"ל המנהלה הכללית למועצות העממיות (השלטון המקומי).
סטויקה ליווה את צ'אושסקו בביקוריו בברית המועצות וכן במפגשים עם מנהיגי המפלגות הקומוניסטיות ממערב אירופה.
בשנים 1968–1974 בשנים הראשונות של שלטונו של צ'אושסקו כיהן גאורגה סטויקה בתפקיד הבכיר של חבר בוועד הפוליטי הפועל של המפלגה ובמועצת המדינה.
גאורגה סטויקה נפטר בבוקרשט בשנת 1976.
יחד עם אשתו, מרוסיה, ילידת ברית המועצות, אימץ סטויקה בן בשם אלכסנדרו.
בערוב חייו נפרד מאשתו והתגורר בגפו בווילה בשכונת פרימוורי (Primăverii)
1961 - מדליית "יובל ה-40 של הקמת המפלגה הקומוניסטית הרומנית"
גאורגי איוואנוב (בבולגרית: Георги Иванов Какалов; ) הוא קוסמונאוט בולגרי שטס לחלל במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
גאורגי איוואנוב נולד בלובץ', בולגריה.
לאחר סיום קורס טייס החל משנת 1964 המשיך בשירות בבית הספר לטיסה.
לאחר מספר תפקידים בחיל האוויר הבולגרי , הוא קודם לתפקיד מפקד טייסת.
בשנת 1978 התקבל איוואנוב ליחידת הקוסמונאוטים הסובייטית, והחל הכנות לטיסה.
הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 33 לצד ניקולאי רוקאבישניקוב.
עקב בעיה טכנית החללית לא הצליחה לעגון בסאליוט 6 וחזרה לכדור הארץ.
לאחר סיום הטיסה הוא חזר לבולגריה, ושירת במספר תפקידים בחיל האוויר.
בשנים 1981-1991 איוואנוב היה חבר הפרלמנט הבולגרי.
בשנת 2004 הוא קודם לדרגת גנרל-לויטננט.
הוא ניהל את חברת תעופה איר סופיה שהייתה חלקית בבעלותו.
החברה הפסיקה להתקיים בשנת 2008.
גאורגה ביבסקו (ברומנית: Gheorghe Bibescu; 26 באפריל 1804 - 1 ביוני 1873) היה שליט של נסיכות ולאכיה בשנים 1843 עד 1848.
גאורגה ביבסקו הוא צאצא ישיר של קונסטנטין ברנקוביאנו, אח של בארבו שטירביי ואביהם של גריגורה, מריה וג'ורג'ס ביבסקו.
הוא למד בבוקרשט ובפריז וב-1824 התחיל לעבוד בשירות הציבורי של נסיכות ולאכיה.
הוא עבד במשרד המשפטים ובמשרד החוץ עד 1834, כשהתפטר ועזב את ולאכיה לטובת מגורים בפריז ובווינה.
הוא שב לוולאכיה ב-1842 ועמד בראש האופוזיציה לשליט אלכסנדרו דימיטריה גיקה.
בבחירות של 20 בדצמבר 1842 ביבסקו התחרה מול 35 מועמדים אחרים, כולל אחיו, בארבו שטירביי (שם המשפחה שונה, כי אומץ על ידי דוד מצד אימו) וזכה ברוב של קרוב ל-70% והיה לשליט ולאכיה.
פעמוני הכנסיות ברחבי הנסיכות צלצלו כדי להודיע לתושבים על הבחירה.
בתקופת כהונתו הנסיכות נשלטה למעשה על ידי האימפריה הרוסית.
ב-1848 החלה מהפכה ברוח אביב העמים וביבסקו, שהזדהה עם עקרונותיה וחתם על הצעת החוקה, התפטר ועזב את הנסיכות.
כעבור כמה ימים הגיע הצבא הרוסי שדיכא את המהפכה.
אחרי כן השלטון הרוסי הכתיב את שלטונו של שטירביי.
ביבסקו נישא לזויה מברוקורדט-בסרב, שאומצה על ידי הדוד שלה, גריגורה ברנקובאנו ורעייתו וקיבלה את שם משפחתם.
זויה הייתה בעלת חינוך משובח, מקושרת למשפחה חשובה ועשירה מאוד - הנדוניה שלה הוערכה למיליארד לאי זהב.
כעבור כמה שנות נישואין התערערה הבריאות הנפשית של זויה והיא הוחזקה תחת השגחה ובהמשך נשלחה לטיפול, תחילה בווינה ולאחר מכן בפריז.
לאחר עלייתו לשלטון ושילוח רעייתו לטיפול בחוץ לארץ, הביא ביבסקו לארמון את פילגשו, מריה הנשואה לקוסטקי גיקה ואם ל-4 ילדים.
מריה ביקשה להתגרש מבעלה וביבסקו ביקש להתגרש מרעייתו, אך התגלו קשיים.
ביבסקו חיפש דרכים לעקוף את השבת הנדוניה עם הגירושים, כולל חקיקה, אך נכשל.
נישואיו האזרחיים הותרו, אך הפטריארך דחה את בקשת הגירושים.
גם פנייה לפטריארך של קונסטנטינופול לא עזרה, אך לאחר החלפת הפטריארך של קונסטנטינופול, הפטריארך החדש אישר את הגירושים.
גירושי מריה קיבלו אישור, כי גם בעלה היה מעוניין בהם.
ביבסקו ופילגשו נישאו מחוץ לבוקרשט, כי המיטרופוליט של בוקרשט סירב להשיא אותם.
גאורג שולץ היה צייר ריאליסטי גרמני.
שולץ נולד בולפנביטל והעביר את הכשרתו האמנותית באקדמיה בקרלסרוהה, שם למד בין היתר אצל הנס תומה ווילהלם טריבנר.
בהמשך למד בברלין בתקופת לוביס קורינת.
לאחר השירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה שנמשכה בין השנים 1915 ל־1918, הוא חזר לצייר, ועבד בסגנון הממזג רעיונות קוביסטיים ופוטוריסטים (עתידניים).
בשנת 1919 שולץ הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית בגרמניה, ועבודתו בשנים הבאות מותחת ביקורת חריפה על הסדר החברתי והכלכלי בגרמניה שלאחר המלחמה.
"החקלאים התעשייתיים" (Industriebauren) שלו משנת 1920 הוא ציור שמן עם קולאז' המתאר חקלאי אוחז בתנ"ך עם כסף שבוקע ממצחו, יושב ליד אשתו המפלצתית המערסלת חזירון.
בנם התת-אנושי, ראשו פתוח למעלה כדי להראות שהוא ריק.
אולי יצירתו הידועה ביותר של שולץ, והיא אופיינית לציורים שהפיק בתחילת שנות העשרים, ומשלבים ביצוע ביקורתי עם סרקזם בולט.
שולץ הפך במהרה למנהיג קבוצה בתנועת האובייקטיביות החדשה (Neue Sachlichkeit), חבורת אמנים שעסקה בצורה צינית של ריאליזם.
המפורסמים ביותר בקרב קבוצה זו הם מקס בקמן, ג'ורג' גרוס ואוטו דיקס, ועבודתו של שולץ התמודדה זמן קצר עם העבודות שלהם.
אולם בשנת 1925 התרככה גישתו למשהו שקרוב יותר לנאו-קלאסיקה כפי שניתן לראות בפורטרט העצמי משנת 1926 והערום היושב משנת 1927.
בשנת 1925 מונה לפרופסור באקדמיה הלאומית לאמנות בקרלסרוהה, שם כללו תלמידיו את רודולף דיסינג'ר.
שולץ החל לתרום בשנת 1926 למגזין הסאטירי Simplicissimus, ובשנת 1928 ביקר בפריז שם העריך במיוחד את פועלו של בונארד.
עם עלייתם לשלטון של היטלר והנאציזם בשנת 1933 פוטר שולץ במהירות מתפקיד ההוראה שלו.
הוא הוכרז כאמן מנוון, יצירותיו היו בין אלה שנתפסו בשנת 1937 במסגרת מסע של הטיהור את התרבות הגרמנית על ידי הנאצים, ונאסר עליו לצייר בשנת 1939.
בשנת 1945 מינו כוחות הכיבוש הצרפתיים את שולץ כראש העיר בולדקירש, אך הוא נפטר באותה שנה שם.
גאורג שרימפף היה צייר וגרפיקאי גרמני.
יחד עם גאורג שולץ, אוטו דיקס, ג'ורג' גרוס וכריסטיאן שאד, שרימפף זכה להכרה רחבה כנציג העיקרי של תנועת האמנות Neue Sachlichkeit – "אובייקטיביות חדשה".
(אנ'), שהתפתחה בגרמניה של ויימר בין השנים 1919 עד 1933, כפועל יוצא של האקספרסיוניזם.
שרימפף הוצג כמייצר אמנות מנוונת על ידי ממשלת גרמניה הנאצית בשנות השלושים.
שרימפף נולד במינכן, אביו נפטר לפני לידתו.
מאוחר יותר אביו החורג אילץ אותו לעזוב את הבית.
בשנת 1902 התמחה בתפקיד אופה בפסאו.
בין 1905 לבין 1914 שוטט שרימפף בבלגיה, צרפת, שווייץ וצפון איטליה ועבד כמלצר, אופה ומערבב פחם.
בשנת 1913 התגורר במושבה אנרכיסטית בשווייץ, שם יצר קשר עם אוסקר מריה גרף, גם הוא אופה, אך לימים נעשה סופר מפורסם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שרימפף האנטי-מיליטריסטי הפעיל בהצלחה כל שיטה אפשרית כדי להימנע משירות צבאי.
עם זאת, הוא הרס את בריאותו.
בין השנים 1915–1918 חי שרימפף בברלין, שם עבד כאמן עצמאי.
בזמנו הפנוי הוא השתמש בכל דקה לציור וגילוף בעץ.
היה בעיקר אוטודידקטי כאמן, הוא למד על ידי העתקת המאסטרים הישנים.
בשנת 1916 הציג הפובליציסט והמומחה לאמנות הרווארט ולדן כמה מציוריו וגילופי העץ של שרימפף בגלריה שלו Der Stumm בברלין שם הם זכו לתשומת לב ציבורית רבה.
בגלריה זו פגש שרימפף את הציירת מריה אודן.
השניים נישאו בשנת 1917 אך היא נפטרה בשנה שלאחר מכן, עקב סיבוכים מלידת בנם מארק.
הוא השתתף בקבוצת נובמבר ונכלל בתערוכות שלהם בשנים 1919, 1920, 1924 ו-1929. שרימפף פרסם עבודות, במגזינים האקספרסיוניסטיים של מינכן.
בשנת 1919 היה מעורב ברפובליקה הסובייטית של מינכן קצרת החיים שניסתה להקים מדינה סוציאליסטית בבוואריה ונעצר לאחר חיסול התנועה.
בשנת 1921 הוצגו עבודותיו במינכן על ידי סוחר האמנות הנס גולץ.
כבר בשנות העשרים של המאה העשרים נחשב שרימפף כנציג של "האגף הימני" של תנועת "האובייטיקיות החדשה".
נציגים בולטים אחרים כללו את אלכסנדר קנולדט ופרנץ לנק.
אגף "וריסט" של התנועה כלל אמנים כמו אוטו דיקס, ג'ורג' גרוס וגאורג שולץ.
בשנת 1924 עבר לאיטליה שם אשתו השנייה הדוויג מרשל מצאה עבודה כאחות.
בשנת 1925 שרימפף השתתף בתערוכת "האובייטיביות החדשה" במנהיים.
כעבור שנתיים החל ללמד במינכן.
הסגנון של התנועה לא גונה על ידי המשטר הנאצי בשלב מוקדם, והוא הצליח לקחת על עצמו תפקידי הוראה בציור לאחר שהמשטר הנאצי תפס את השלטון בשנת 1933. עבודתו של שרימפף נתפסה כצורה מקובלת של רומנטיקה גרמנית על ידי השלטונות.
בשנת 1932 הוקמה הקבוצה השביעית והתחילה להציג בתערוכה ניידת; החברים האחרים היו אלוף תיאו, אדולף דיטריך, חסו פון הוגו, פרנץ רדזיוויל, כמו גם קנולדט ולנק.
שרימפף הפך לפרופסור בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין בשנת 1933, אך פוטר בשנת 1937 בגלל "עברו האדום".
הוא היה חבר זמן קצר ברוטה הילפה, ארגון סוציאליסטי.
מאותה סיבה המשטר הנאצי אסר על עבודותיו בתערוכות פומביות.
שרימפף נפטר בברלין ב־19 באפריל 1938.
הוא למד באובססיביות מילדות, הן מדמיונו שלו והן בהעתקת תמונות שעינגו אותו במיוחד.
יכולתו הייתה חזקה, הוא הסתיר את עבודתו מכולם פרט לחברו, הסופר אוסקר מריה גרף.
הוא שלח חלק מעבודותיו לפרסום בברלין והופתע מכך שהתקבלו מיד.
כך החלה הקריירה האמנותית שלו.
בין תומכיו המוקדמים היו פובליציסט ופטרון האמנות הרווארת וולדן, וכן היסטוריון האמנות ומבקר פרנץ רוה והיסטוריון האמנות ורנר הפטמן.
בשנת 2012 בקטלוג התערוכה "יצירות מופת מודרניסטיות: אוסף האובריך במוזיאון לודוויג בקלן, כתב אולף פיטרס:
גאורגוס סבאניס הוא זמר ומלחין יווני.
גיאורגוס סבאניס נולד באתונה ב-15 במאי 1983. בצעירותו הוא התאמן בריצות, היה אלוף יוון בריצת 100 מ' וניצח בתחרויות שונות.
הוא השתתף בקטע ריצה במהלך פתיחת אולימפיאדת אתונה.
באוקטובר 2007 סבאניס הקליט את הסינגל הראשון שלו.
במרץ 2008 שוחרר אלבום הראשון Haramata.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי סבאניס בעצמו.
בשנת 2009 הוא שחרר את האלבום השני.
בשנת 2011 סבאניס חתם על חוזה עם Cobalt Music והקליט את האלבום השלישי Mistirio Treno.
בשנת 2012 שוחרר אלבום נוסף Den Eimai Iroas שזכה להצלחה וקיבל הגדרה של אלבום זהב.
אחד משירי האלבום זכה בפרס של MAD TV.
במקביל הוצאת אלבומים, סבאניס כתב שירים לזמרים יוונים שונים לרבות ניקוס איקונומופולוס ואנדוניס רמוס.
בשנת 2014 סבאניס הוציא אלבום Mono Ex Epafis שהיקף מכירות שלו הגיע לרמת "פלטינה" וזכה בפרס.
אלבום של היוצר Logia Pou Kaine הוקלט בשנת 2016 והגיע לרמה של פלטינה כפול ארבע תוך מכירת יותר מ-50 אלף תקליטים.
בשנת 2019 שוחרר אלבום השביעי Paraxena Demenoi שגם הוא הגיע לרמה של פלטינה כפול ארבע.
גאורגי אדלסון-ולסקי היה מתמטיקאי ומדען מחשב ישראלי.
גאורגי נולד בסמרה, והתחנך להיות מתמטיקאי.
המאמר הראשון שלו, עם עמיתו לסטודנט ובסופו של דבר משתף פעולה ארוך טווח שלו, אלכסנדר קרונוד ב-1945, זכה בפרס מהאגודה המתמטית של מוסקבה.
הוא וקרונרוד היו תלמידיו האחרונים של ניקולאי לוזין, והוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1949 בהנחיית ישראל גלפנד.
הוא החל לעבוד בבינה מלאכותית ובנושאים יישומיים אחרים בסוף שנות ה-50. הוא המציא את עץ AVL יחד עם יבגני לנדיס בשנת 1962. העץ היה מבנה נתונים הראשון מסוגו.
החל משנת 1963, עמד אדלסון-ולסקי בראש פיתוח תוכנת שחמט ממוחשבת במכון לפיזיקה תאורטית וניסויית במוסקבה.
חידושיו כללו את השימוש הראשון ב-bitboards (שיטה נפוצה כיום לייצוג עמדות משחק) בשחמט מחשבים.
התוכנה ניצחה את תוכנת קוטוק-מקארתי במשחק השחמט הראשון בין תוכנות מחשב, גם ב-1966, והיא בסופו של דבר התפתחה לתוכנה קאיסה, התוכנה האלופה הראשונה בעולם בשחמט מחשבים.
באוגוסט 1992 עבר אדלסון-ולסקי לישראל, והוא התגורר באשדוד.
הוא עבד כפרופסור במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
אדלסון-ולסקי נפטר ב-26 באפריל 2014, בגיל 92, בדירתו בגבעתיים.
גאורגי אדוארדוביץ' ארוטיוניאן (בארמנית: Գեորգի Հարությունյան, ברוסית: Георгий Эдуардович Арутюнян; נולד ב-9 באוגוסט 2004 בקרסנודאר שברוסיה) הוא כדורגלן ארמני-רוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פושקש אקדמיה מליגת העל ההונגרית ובנבחרת ארמניה.
ארוטיוניאן גדל במחלקת הנוער של קרסנודאר.
בשנת 2022 החל לשחק בקרסנודאר-2, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-27 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 0-0 נגד צסק"א מוסקבה במסגרת המחזור ה-29 בליגת העל הרוסית לעונת 2022/2023.
ב-25 בינואר 2025 חתם בפושקש אקדמיה לשלוש וחצי שנים.
ארוטיוניאן שיחק בנבחרות הצעירות של רוסיה.
גאורגי גאורגייב אטנסוב (בבולגרית: Георги Георгиев Атанасов; 6 במאי 1882 – 17 בנובמבר 1931) היה מלחין בולגרי, אשר נמנה עם בולטי מלחיני האופרה של בולגריה המודרנית.
הוא יצא ללימודי מוזיקה בבוקרשט, בין 1901–1903 למד הלחנה אצל פייטרו מסקאני ב"קונסרבטוריון על שם רוסיני" בפזארו , וזכה לדיפלומת מאסטרו.
אטנסוב השתמש בכינוי מאסטרו כהקדמה לשמו לאורך הקריירה שלו.
לאחר תום לימודיו, שב לסופיה וניצח על מספר תזמורות ומקהלות צבאיות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ערך אטנסוב סדרת קונצרטים ברחבי בולגריה, אשר הכנסותיהם היו קודש לבתי חולים, בתי יתומים ולמשפחות פצועים.
בקונצרטים אלו שיתף אטנסוב את מקהלת צדיקוב בניצוחו של משה צדיקוב, וחלק מהקונצרטים היו בחסות אלאונורה מרויס-קוסטריץ, מלכת בולגריה.
בין השנים 1922–1923 כיהן כמנצח הראשי של האופרה והבלט הלאומיים בסופיה.
לאורך הקריירה כתב שבע אופרות.
אטנסוב סבל מסוכרת ומצבו החמיר.
הוא יצא לטיפולים רפואיים באיטליה ושם הלך לעולמו.
הוא נקבר באיטליה, וב-1937 הועברו עצמותיו לקבורה בבית הקברות המרכזי שבעיר.
רכס אטנסוב באנטארקטיקה נקרא על שמו.
גאורג שטיינדורף (12 בנובמבר 1861, דסאו - 28 באוגוסט 1951, צפון הוליווד, קליפורניה) היה אגיפטולוג גרמני.
גאורג שטיינדורף היה בוגר הסמינרים לאגיפטולוגיה של אוניברסיטת גטינגן.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1884 עם דיסרטציה בלשנית על שמות עצם בקופטית.
בשנת 1893 מינתה אותו אוניברסיטת לייפציג לקתדרה לאגיפטולוגיה, שהייתה קיימת מאז 1870 ואוישה קודם לכן על ידי גאורג אברס.
האוסף המצרי נוסד על ידי הארכאולוג גוסטב זייפארת', אך שטיינדורף הפך את אוסף הקטן למוזיאון של ממש.
במסעות המחקר שלו למצרים הוא רכש לאוסף חפצים מחיי היום יום והקבורה במצרים.
הוא גם הביא עמו ללייפציג ממצאים גדולים יותר מחפירות, באישור שירות העתיקות, שהיה אז בניהול צרפת, שהגיעו בעיקרם מהחפירות שנערכו על ידי שטיינדורף במצרים.
חשיבות מיוחדת היא לחפירותיו של שטיינדורף בגיזה, אבו סיר, קאו ואניבה בין השנים 1903 ו-1931. במוזיאון המצרי יש חפצים רבים שהתגלו במשלחות אלו.
לאחר פרישתו בשנת 1934, התגורר שטיינדורף ארבע שנים נוספות בלייפציג לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1939, כדי להימנע מרדיפות כיהודי בגרמניה הנאצית .
הוא היה נשוי לאליסה אופנהיימר, אחותו של פרנץ אופנהיימר .
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וּקוֹב (רוסית: Гео́ргий Константи́нович Жу́ков; 1 בדצמבר 1896 – 18 ביוני 1974) היה מצביא ופוליטיקאי סובייטי.
בשנת 1943 עוטר בדרגה הבכירה של מרשל ברית המועצות, ונודע בשם "המרשל ז'וקוב".
ראש המטה הכללי של הצבא הסובייטי מפברואר 1941 עד 29 ביולי 1941. מאדריכלי ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
שר ההגנה של ברית המועצות בין השנים 1956–1957. לזכותו נזקפים ניצחונות רבים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב גדל במשפחה ענייה והחל את שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
הוא הצטרף לשורות הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ועלה בדרג הצבאי בתקופת בין המלחמות.
ז'וקוב התבלט בפיקודו על קרב חלקין גול בו הובס הצבא היפני.
כשפלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות היה ז'וקוב ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
כחודש לאחר מכן, הוא פוטר בעקבות עימות מול סטלין בעניין האסטרטגיה הצבאית.
זמן קצר אחר כך נקרא לשוב לשירות, תחילה במצור על לנינגרד ובהמשך במהלך הקרב המכריע על מוסקבה.
מאוחר יותר עמד בראש המערך הסובייטי בקרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע בגרטיון ולבסוף הקרב על ברלין.
ז'וקוב חתם מטעם ברית המועצות על כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה, מחשש לפגיעה בסמכותו, סטלין דחק את ז'וקוב מההנהגה.
ז'וקוב שב למעגל ההנהגה של ברית המועצות כשב-1955 מינה אותו ניקיטה חרושצ'וב לשר ההגנה.
כאשר סר חינו בעיני חרושצ'וב זה נידה אותו בשנית ממשרות ההנהגה.
כבודו הנרמס של ז'וקוב הושב לו עם עלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב והוא נותר אהוד עד ערוב ימיו.
שנותיו הראשונות ושירותו עד מלחמת האזרחים
גאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב נולד בכפר סטרלקובקה (Стрелковка) שבמחוז קלוגה למשפחת איכרים קשת יום, ובגיל 15 החל לעבוד במוסקבה כשוליה של פרוון לאחר שאביו, קונסטנטין ארטיומייביץ' ז'וקוב, הצליח לסדר עבורו את העבודה.
ז'וקוב עבד בממוצע 15 שעות ביממה והוכה לא פעם כענישה שנועדה לחנכו.
במקביל, הצליח להתקבל לבית ספר ברחוב טברסקאיה והיה תלמיד מצטיין בכיתתו.
בקיץ 1912, מכיוון שהיה תלמיד מצטיין, נלקח מטעם בית הספר ליריד בניז'ני נובגורוד.
ב-1914 כבר עבד באופן עצמאי בפרוונות ושכר חדר לינה במוסקבה בשלושה רובל לחודש.
האישה ששכרה את החדר בדירה הפרטית הייתה אלמנה, וז'וקוב התחבב על בתה.
השניים התכוונו להינשא אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את תוכניותיהם.
עם פרוץ המלחמה שטף את רוסיה גל פטריוטיות שלא דילג על ז'וקוב.
לנוכח אובדן רב של חיילים בחזית, החל גיוס כללי של צעירים ילידי 1896. בשנת 1915 גויס לצבא האימפריה הרוסית ושרת כטוראי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שבה זכה פעמיים בעיטור גאורגי הקדוש על אומץ לבו, וקודם לדרגת סמל.
דרך חברו מילדות, ידע ז'וקוב גרמנית ותחקר חייל צבא הקיסרות הגרמנית שנפל בשבי הרוסי.
על ההישג המודיעיני שהשיג דרך התחקור ניתן לו העיטור הראשון.
את העיטור השני קיבל לאחר שנפצע בשדה הקרב.
ב-1916 צוות לרגימנט הפרשים הדרקוני העשירי של נובגורוד.
לאחר מהפכת פברואר נוצרה מערכת מנהל צבאית חדשה על בסיס האידיאלים של המהפכנים וז'וקוב התמנה ליושב ראש מועצת החיילים של הפלוגה שבה שירת.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף ז'וקוב לבולשביקים, והרקע החקלאי העני שלו היה לו לנכס.
הוא חלה בטיפוס, אך לאחר שהחלים לחם במלחמת האזרחים ברוסיה מ־1918 ועד 1920. ב-1 באוקטובר 1918 הצטרף כמתנדב לשורות הצבא האדום וצוות לדיוויזיית הפרשים של מוסקבה.
תחילה נשלח לחזית הרי אורל הדרומיים, להתמודד מול בדלנים קוזאקים.
בהמשך שירת במערכה על צאריצין על גדות הוולגה מול צבא המתנדבים, סיעה של הצבא הלבן האנטי-בולשביקי בפיקודו של אנטון דניקין.
במהלך הקרבות נפצע מרסיסי רימון.
לאחר מכן, בחורף שבין 1919 ל-1920, חלה בשנית בטיפוס ונשלח לביתו לתקופת החלמה.
בשובו לשירות נשלח לרגימנט המילואים המוצב בטבר, צפונית למוסקבה.
הוא נשלח מטעם הצבא ללימודים גבוהים אשר נקטעו בעקבות מרד טמבוב.
במסגרת פעילותו במלחמה זכה באות עיטור הדגל האדום על דיכוי מרידות האיכרים, שפרצו כתוצאה מהחרמת התוצרת החקלאית על ידי השלטונות הסובייטים.
ב־1923, בסיום לימודיו באקדמיה הצבאית של ברית המועצות, מונה ז'וקוב למפקד רגימנט הפרשים השביעי המוצב בסמרה, בדרום הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
ב-1924 נשלח להתמחות בלוחמת פרשים בלנינגרד (סנקט פטרבורג).
כשסיים את חוק לימודיו ב-1925, נקרא להתייצב לשירות במינסק.
בשונה מהדרך הקונבנציונלית של נסיעה ברכבת, ז'וקוב, ביחד עם מפקד פלוגה ומפקד רגימנט נוסף שלמדו איתו, החליט לעשות את המסע בדהירה על סוסו.
המסע, בן 963 קילומטרים, נמשך שבעה ימים ובמהלכו עברו השלושה דרך ויטבסק, אורשה ובוריסוב.
במהלך המסע לא העריכו נכון את כמות המזון שהיו צריכים לקחת וכן סבלו מתקלות שונות, אולם הצליחו להשלים את המסע, שבמהלכו כל אחד מהם ירד במשקל בערך בשישה קילוגרם.
בהמשך כל המעורבים במסע קיבלו שבחים מטעם דרג הפיקוד והדרג הממשלתי.
החל מ-1926 חתם על העסקה בהוראה קדם-צבאית בפקולטה הצבאית של האוניברסיטה הממלכתית הבלארוסית.
ב-1929 השלים קורס פיקוד במטה הכללי העליון של הצבא האדום ובמאי 1930 התמנה לפקד על בריגדת (חטיבה) הפרשים השנייה בסמרה.
בתפקיד זה היה נתון לפיקודו של מפקד דיוויזיית (אוגדה) הפרשים השביעית, קונסטנטין רוקוסובסקי.
לאחר שנה בתפקיד נשלח לפיקוד הצבאי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, בחסות ירונים אובורביץ'.
ז'וקוב היה חסיד של לוחמת השריון המודרנית ונודע כמתכנן זהיר וכקפדן בענייני משמעת.
הוא עלה בדרגה והתמנה לעוזר המפקח הראשי של חיל הפרשים של הצבא האדום.
במרץ 1933 התמנה למפקד דיווזיית הפרשים הרביעית והוצב בסלוצק.
החל מ-1937 היה למפקד קורפוס (גיס) הפרשים השלישי והשישי והחל מ-1938 היה לממלא מקום מפקד מערך הפיקוד הצבאי העליון בבלארוס.
הטיהורים הגדולים של סטלין בשורות הצבא האדום בסוף שנות השלושים פסחו עליו, והוא אף קודם בדרגות בידי ההנהגה הפוליטית של ברית המועצות.
במהלך הטיהורים הופנו מצד קולגות בצבא האדום האשמות כלפי ז'וקוב על ש"לא ראה את האויבים של העם" ועל כך שהיה "קצר טווח־ראייה פוליטי." בתגובה התלונן בטלגרף לסטלין ולקלימנט וורושילוב, שר ההגנה באותה העת (המשרה נודעה אז בשם הקומיסר האחראי על הצבא והצי).
בקיץ 1939 הוטל על ז'וקוב להדוף את הצבא היפני שפלש למונגוליה.
הפלישה הייתה חלק מסדרת התכתשויות צבאיות על גבי הגבול בין ברית המועצות לסין, במדינת החסות מנצ'וקוו שהקים הצבא היפני, כחלק מהשאיפות הטריטוריאליות של יפן בסין.
האינטרסים המנוגדים בין ברית המועצות לקיסרות היפנית, כמו גם האידאולוגיות המנוגדות שהנהיגו את שתי הארצות, הובילו ליחסים קרים ביניהן ולהתכתשויות הצבאיות על גבי הגבול.
למעשה, התקיימה מלחמה מוגבלת ובלתי-מוכרזת בין ברית המועצות ליפן מאז הפלישה היפנית למנצ'וריה.
מונגוליה הייתה קשורה בחוזה הגנה וידידות עם ברית המועצות, שהסדירה בה ממשלה קומוניסטית שהייתה בעלת ברית של מוסקבה עוד מאז מלחמת האזרחים בתחילת שנות העשרים.
הצבא היפני ראה עצמו בלתי מנוצח ועולה על הצבא הסובייטי.
היפנים פלשו בכוח גדול למונגוליה באזור הנהר חלחין גול.
במאי, הפלישה היפנית נבלמה בידי כוח מונגולי-סובייטי משותף שספג אבדות כבדות.
ז'וקוב נשלח למזרח הרחוק הרוסי למערכה מול יפן בעיקר בזכות תפיסתו האסטרטגית וידיעתו בתחום חיל השריון.
ביוני הגיע לחזית הקרב דרך הרכבת הטרנס-סיבירית כשהמשימה המקורית שלו הייתה לפקח על התפקוד של הכוחות הסובייטים והמונגולים.
ז'וקוב הגיש דו"ח תקיף לסטאבקה (הפיקוד הצבאי העליון היושב במוסקבה) על המצב הרעוע של הכוחות ובעקבותיו מונה למפקד החזית כולה.
הפיקוד הסובייטי על המערכה התבסס בעיר צ'יטה, הממוקמת בחבל עבר הבאיקל.
בין יוני ליולי התכתשויות מזעריות בין שני הצבאות הסתכמו בשוויון כללי בחזית.
ב-20 באוגוסט הורה ז'וקוב על פתיחת מתקפת נגד ממושכת שבה התקיים תיאום צבאי בין חילות רגלים, שריון, ארטילריה ואוויר של הכוחות הסובייטים.
תחילה פתחו הכוחות בהפצצה אווירית וארטילרית ובהמשך בהתקדמות חילות הקרקע.
לאחר כיתור כמעט מוחלט של הכוחות היפנים, ב-31 באוגוסט, אלו פנו לנסיגה מוחלטת מהטריטוריה המונגולית חזרה לקו הגבול בינלאומי.
הקרב היה למעשה הביצוע הראשון בשטח של תורת המלחמה של מלחמת בזק הכוללת שיתוף פעולה נרחב בין חילות הצבא.
אותה אסטרטגיה צבאית הייתה בשלבי פיתוח בידי מפתחי תורות לחימה גם בצבאות נוספים באותה העת, בהם היינץ גודריאן בגרמניה או באזיל לידל הארט בבריטניה.
ז'וקוב נקרא במאי 1940 למוסקבה, קיבל שם את אות גיבור ברית המועצות, הועלה בדרגה לגנרל ארמייה (הדרגה השנייה הכי בכירה בשורות הצבא האדום) והוזמן לפגישה ראשונה פנים אל פנים עם סטלין.
סטלין התרשם מכישוריו של ז'וקוב ומינה אותו למפקד הצבאי של אזור קייב.
פיקוד אזור קייב – כיבוש בסרביה
אזור קייב, אשר השתרע על רוב שטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, היה ממחלקות הצבא האדום החשובות ביותר.
בהיותו המפקד הצבאי של האזור, ז'וקוב פעל לטפח יזמות בקרב החילות ההנדסיים ומוכנות צבאית כוללת לקראת תרחישי מלחמה אפשריים.
ז'וקוב מצא עניין מיוחד ביזמותו הצבאית של מיכאיל קלשניקוב הצעיר, שהחל שירותו רק שנתיים קודם לכן.
ז'וקוב שלח את קלשניקוב למוסקבה לפתח את תוכניותיו ולבסוף יזם את רובה הסער AK-47 שהתפרסם והפך נפוץ ברחבי העולם, ונקרא על שמו של מפתחו בכינוי "קלשניקוב".
על אף ייסוד יחסים דיפלומטיים עם ממלכת רומניה ב-1934, ברית המועצות הגדירה את שטחי בסרביה ובוקובינה הצפונית כטריטוריות השייכות לה ונתונות תחת כובש רומני זר (הצבא הרומני השתלט על השטחים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עקב העובדה שרוב האוכלוסייה יושבת האזור רומנית).
ז'וקוב לקח חלק בישיבה מכרעת של ההנהגה הצבאית ב-13 ביוני 1940, שבראשה עמד סטלין, ובה הוחלט לפעול למען הסיפוח של הטריטוריות.
ב-20 ביוני קיבל הוראה להכין את הכוחות שבפיקודו לקראת פלישה כוללת לשטחי רומניה בתוך ארבעה ימים.
ב-28 ביוני הגישה מוסקבה אולטימטום לממשלה הרומנית בבוקרשט שבו איימה במלחמה כוללת אלמלא רומניה תאפשר מרצון סיפוח של השטחים לברית המועצות.
לקראת מועד סיום האולטימטום נשלחו כוחות גדולים מאזור פיקוד קייב לעבר הגבול הסובייטי-רומני המסוכסך על גדות הדניסטר, במטרה להמחיש את רצינות כוונות הממשלה הסובייטית.
הממשלה הרומנית נכנעה לדרישה הסובייטית.
הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית התרחש ללא קרב, וז'וקוב פיקד על הכיבוש הצבאי של השטחים ועל מימוש הסדר הגבול החדש.
ב-4 ביולי התקבל במצעד תמיכה פרו-סובייטי בקישינב, בסרביה (מולדובה).
ז'וקוב העריך את האפשרות שתפרוץ מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית ופעל לשפר את המוכנות של כל הכוחות תחת פיקודו.
בישיבת הדרג הביטחוני העליון בדצמבר 1940 הציג בפירוט את תורת המלחמה שפיתח ושניצל בקרב חלקין גול: כיצד מבצעים התקפיים יכולים לקדם תיאום בין חילות ולשנות את כל מפת החזית.
בתחילת 1941 היה מעורב גם בסדרת תרגילים צבאיים בשטח לניסוי אותה תורת מלחמה.
ראש המטה הכללי של הצבא האדום
ב-31 בינואר 1941 מונה בידי סטלין לראש המטה הכללי במקום קיריל מרצקוב.
במקביל התמנה גם לממלא מקום שר ההגנה, בחסותו של השר המכהן, סמיון טימושנקו.
הודעת המינוי פורסמה עוד ב-14 בינואר בהחלטת 'הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות'.
בתפקיד זה לקח חלק בשני תרגילים צבאיים רחבי היקף לניסוי תורת המלחמה שפיתח וקידם.
יריבו בתרגילים היה הגנרל דמיטרי פבלוב ובמהלך התרגיל ז'וקוב פיקד על כוח שעיקרו היה חיל שריון ענק שהיה נתון לנחיתות מספרית של יותר מ-1:2 אך השתמש באסטרטגיה של מלחמת בזק ותיאום ושילוב בין החילות השונים.
הכוחות בפיקודו של ז'וקוב ניצחו בשני התרגילים, כאשר בכל אחד מהם ייצגו כוח בחזית שונה, מערבית (מזרח פולין) ומזרחית (ציר קייב־הים השחור).
ז'וקוב כיהן כראש המטה הכללי ב-22 ביוני 1941, בעת פתיחת מבצע ברברוסה, התקפת הפתע הגרמנית הרחבה על ברית המועצות שפתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ברית המועצות נתפסה לא מוכנה לקראת הפלישה הגרמנית וספגה אובדן חריג בתוך מספר חודשים שהוביל להגעת חיילים גרמנים לפתח מוסקבה תוך פחות מחצי שנה מפתיחת המערכה.
ב-10 ביוני, קבוצת הארמיות 'החזית הדרום-מערבית', העלתה את הדריכות של הכוחות הנתונים לפיקודו על הגבול הסובייטי עם הגנרלגוברנמן (חבל כיבוש צבאי גרמני בפולין שלא סופח ישירות לשטחי גרמניה).
ז'וקוב זעם על כך ומיהר לשלוח את ההוראה הבאה למפקד קבוצת הארמיות מיכאיל קירפונוס: "פעולה כזו עלולה להקציף את הגרמנים לכדי עימות מזוין עם מיני השלכות.
בטל פקודה זו לאלתר ודווח מי נתן פקודה בלתי מורשית שכזאת." ב-21 ביוני, על סמך אזהרה של עריק גרמני מפני פלישה, הורה ז'וקוב להעלות את הכוננות הצבאית לאורכו של הגבול.
ההוראה ניתנה מאוחר מכדי שיהיה אפשר לבסס קו הגנה, ולמחרת החלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
ביום הפלישה העביר ז'וקוב הוראה גורפת לבלום את הפלישה הגרמנית בכל החזיתות ובכל מחיר אך לא לחצות את הגבול לתוך שטחי גרמניה.
לגורם ההפתעה הייתה השפעה עיקרית על ההתנהלות של מבצע ברברוסה, עקב חוסר מוכנותו של הצבא האדום.
מתוך כך, סדרת מתקפות נגד מהירות ולא מתוזמנות לאורכה של החזית נכשלו באופן גורף.
ההפסד המהיר של הצבא האדום בקרב על בְּרוֹדִי פתח את הדרך של הצבא הגרמני לעבר מרכז אוקראינה.
בסוף יולי, לאחר סדרת הפסדים, החל הצבא האדום לסגת מסמולנסק, נסיגה שפתחה את הדרך של הוורמאכט לעבר מוסקבה.
ז'וקוב חשב שיש לפנות את הצבא הסובייטי מאזור קייב לגדה המזרחית של הדנייפר ולחזק את החזית המרכזית החלשה מול מוסקבה.
סטלין לא היה מוכן לשמוע על האפשרות של פינוי קייב.
זה האחרון כינה את עמדותיו של ז'וקוב בעניין קייב - "שטויות".
ז'וקוב הגיב: "אם לדעתך ראש המטה הכללי מסוגל לדבר אלא שטויות, הרי שאין לי מה לעשות כאן".
סטלין פיטר את ז'וקוב, אולם תוך זמן קצר התברר שטעה.
הגרמנים כיתרו את הצבא הסובייטי באוקראינה ושבו יותר מ-600,000 חיילים, כעשירית מהצבא האדום.
ב-30 ביולי, יום לאחר פיטוריו מתפקיד ראש המטה הכללי, הוקמה חזית העתודה וז'וקוב הועמד בראשה.
החזית כללה את הארמיות ה-24 ה-28, ה-29, ה-30, ה-31 וה-32 והתמודדה במערכה מול קבוצת ארמיות מרכז של הוורמאכט, שנעו, בפיקודו של פילדמרשל פדור פון בוק, לעבר מוסקבה.
ז'וקוב קידם מתקפת נגד רחבת היקף שפתחה את קרב סמולנסק.
ז'וקוב ניסה לפעול בתנועת מלקחיים ולבצע איגוף סביב הכוחות הגרמנים בכדי לנתק את קווי האספקה שלהם.
המערכה שהתפתחה סביב סמולנסק התנהלה לאורך חזית רחבה, ממחוז פסקוב בצפון ועד לסביבות העיר צ'רניגוב בדרום.
בנוסף לחזית העתודה בפיקודו של ז'וקוב, הכוחות הסובייטים הנוספים שהיו מעורבים במערכה על סמולנסק כללו את החזית המערבית, החזית המרכזית וחזית בריאנסק.
במהלך המערכה, שהסתיימה ללא הכרעה, ספג הצבא האדום אבדות כבדות ביותר, כולל מאות אלפי שבויים, אך הצליח לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי, עד לספטמבר.
לעיכוב זה הייתה השפעה רבה על כישלון התוכנית הגרמנית להכנעת ברית המועצות בתוך ארבעה חודשים ב-1941 שהייתה למעשה ללב מבצע ברברוסה.
עיקר הכישלון הצבאי הסובייטי בקרב נבע ממצבו הרעוע של הצבא האדום.
בתחילת ספטמבר התמוטטה החזית הרוסית בלנינגרד.
העיר עמדה לפני כיתור ונפילה.
סטלין הדיח את מפקד החזית המרשל קלימנט וורושילוב והורה לז'וקוב לטוס ללנינגרד ולקבל את הפיקוד שם במהירות המרבית.
ב-10 בספטמבר 1941 הגיע ז'וקוב לעיר, ארגן וייצב את הגנתה כאשר בפיקודו הארמייה ה-42 והארמייה ה-55. בתוך ה-OKW, היטלר דחק בקבוצת ארמיות צפון לראות בכיבוש לנינגרד מטרה עליונה, עקב חשיבותה האסטרטגית כמו גם הסמלית.
במקביל להתקדמות הצבא הגרמני ממזרח, הצבא הפיני נע לעבר העיר מצפון, דרך מצר הים הקרלי, במסגרת מלחמת ההמשך שניהל בברית המועצות.
במקרה של נפילת לנינגרד, העריכה ההנהגה הגרמנית כי כלל הצי הבלטי יכנע.
מטרתו של ז'וקוב הייתה למנוע את נפילת העיר לכיתור מוחלט עד הגעת תגבורת הארמייה ה-54 בפיקודו של גריגורי קוליק.
ב-4 בספטמבר החלה ההפגזה על לנינגרד.
ההפצצות ב-8 בספטמבר גרמו ל-178 שריפות.
בתחילת אוקטובר, בעקבות ההתנגדות החריפה של הכוחות הסובייטים היושבים בתוך העיר, נמנעו הכוחות הגרמנים מלתקוף אותה ישירות והחלו בהטלת המצור הממושך על העיר.
ז'וקוב הצליח לייצב את החזית דרך התשת הכוחות הגרמנים בטבח ממושך שביצעו הכוחות הנלחמים זה בזה.
השמירה הממושכת על קווי ההגנה של העיר מנעו את נפילתה המוחלטת ואת כניעתו של הצי הבלטי.
בכך, ז'וקוב הכריח את הכוחות הגרמנים לשנות טקטיקה ולפנות, לראשונה במלחמה בחזית המזרחית, מהתקפיות להתגוננות.
בתחילת אוקטובר הורע המצב בחזית מוסקבה.
הגרמנים זכו בקרבות כיתור בוויאזמה ובריאנסק והתקדמו לעבר מוסקבה.
ז'וקוב נקרא להתייצב בדחיפות בפני סטלין וקיבל את הפיקוד על החזית המערבית והגנת מוסקבה, עם איוואן קונייב כסגנו.
הצבא הגרמני החל ב-2 באוקטובר במבצע טייפון – הקרב על מוסקבה.
הכישלון להשתלט על לנינגרד במלחמת בזק (ידועה בגרמנית בתור "בליצקריג") הייתה לנכס אסטרטגי של הצבא האדום, מכיוון שקבוצת ארמיות צפון לא הייתה יכולה להעביר מכוחותיה דרומה לתמוך בקבוצת ארמיות מרכז בכיבוש מוסקבה.
רק חלק מארמיית הפאנצר הרביעית פנתה לעבר המערכה על מוסקבה.
במהלך אוקטובר הגרמנים כבשו את ערי המפתח של קלוגה (ובסביבתה גם כפר הולדתו של ז'וקוב), קלינין, מוז'איק (אנ') ומלויארוסלאבץ' (אנ').
ז'וקוב החל בקרבות בלימה שהאטו את קצב התקדמות הגרמנים.
לאורך אוקטובר ונובמבר הוא קידם קו מגננה לאורך החזית מסביב למוסקבה כחלק מלוחמת שחיקה והכנה לקראת מתקפת נגד עם דיוויזיות רעננות שהובאו מסיביר.
העברת הכוחות התאפשרה, לאחר שהמרגל הסובייטי ריכרד זורגה העביר מידע מודיעיני מיפן לפיו האחרונה, שהובסה על ידי ז'וקוב כאמור בקרב חלקין גול באוגוסט 1939, לא מתכוונת לתקוף שוב את ברית המועצות.
הגרמנים הגיעו עד למרחק של 27 ק"מ ממוסקבה ונעצרו בקור המקפיא של שיא החורף הרוסי.
גשמי הסתיו הפכו את הדרכים לנהרות של בוץ עמוק, עובדה שהגבילה את יכולת התנועה של כוחות השריון הגרמנים.
כשהגיע הכפור בראשית נובמבר, יכלו הגרמנים לשוב ולהשתמש בדרכים, אולם עתה צצה בעיה חדשה - הם לא היו ערוכים ללחימה בחורף.
לגייסות הגרמניים חסרו ביגוד חם וחליפות הסוואה לבנות.
המנועים של הטנקים וכלי הרכב הממונעים קפאו כאשר הטמפרטורות צנחו הרבה מתחת לאפס מעלות.
חורף 1941–1942 היה קר במיוחד אפילו במונחים רוסיים.
הטמפרטורה המינימלית שנמדדה הייתה מינוס 42 מעלות צלזיוס, שיא שלילי ברישום המטאורולוגי.
לתנאי האקלים הייתה חשיבות מכרעת על שחיקת הכוחות הגרמנים בחזית ולפריצת הדרך של ז'וקוב במתקפת הנגד.
בלילה בין החמישי לשישי בדצמבר נפתחה אותה מתקפת נגד בפעולה מתואמת ורחבת היקף של האגף הימני והאגף השמאלי של קבוצת 'החזית המערבית' הסובייטית.
באמצע דצמבר היה הפיקוד העליון הגרמני בפאניקה מוחלטת.
המפקדים הבכירים של קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית דרשו נסיגה מיידית חזרה לאזור סמולנסק כדי להציל את כוחותיהם מהתמוטטות והשמדה.
אולם היטלר לקח לידו באופן אישי את הפיקוד על הצבא הגרמני בחזית המזרחית, ולא התיר נסיגה כללית מאזור מוסקבה, תוך שהוא מורה לכוחות הגרמנים שלא לוותר על אף שעל אדמה ומפטר את מפקד ארמיית הפאנצר השנייה, היינץ גודריאן, מתפקידו.
פקודה זו תרמה לייצובה של החזית הגרמנית ולהאטת קצב ההתקדמות של כוחות הצבא האדום.
בראשית שנת 1942 נבלמה מתקפת הנגד הסובייטית כמעט בכל הגזרות והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
המתקפה הצליחה באופן חלקי אבל הצבא הגרמני נהדף למרחק של 100–200 ק"מ ומוסקבה ניצלה.
לקראת מרץ 1942 גרמו הפשרת השלגים והבוץ העמוק בדרכים, בנוסף לתשישות של הצבאות היריבים, לקיפאון זמני בפעילות הצבאית בחזית המזרחית.
הניצחון בחזית הוביל לעליית המורל הסובייטי בחזית וחיזק את הקשר בין בעלות הברית.
בעקבות מצב החזית שנוצר, חלק ניכר מהכוחות הסובייטים התרכזו מסביב לבירה מוסקבה, כך שהכוחות הגרמנים נמנעו ממתקפה נוספת על העיר ובמקום זאת פנו למבצע רחב היקף לכיבוש הקווקז, למען השגת מרבצי הנפט הרבים באזור והכנעת הצבא האדום לנוכח אובדן החזית הדרומית הכוללת של המלחמה.
התוכנית הגרמנית כללה גם את חסימת התנועה בנהר הוולגה, ששימש עורק התחבורה הראשי בין אזור עבר הקווקז והרפובליקות של מרכז אסיה לשאר חלקי ברית המועצות, בעיקול הנהר סמוך לעיר סטלינגרד, שהייתה מכאן לנכס אסטרטגי בנוסף להיותה נכס סמלי עבור המורל הסובייטי.
בקיץ 1942 החלה קבוצת ארמיות דרום במבצע מקרה כחול, התנועה לעבר הדונבאס ונהר הדון, ומשם חצייתו אל עבר הקרב על הקווקז שהחל בסוף יולי.
במקביל להתרחשויות אלו, ז'וקוב ניסה ללא הצלחה לקדם סדרת מבצעים לפרוץ את החזית הגרמנית מול מוסקבה דרך מבלט רז'ב.
האזור היה מבוצר היטב בידי הכוחות הגרמנים וההנהגה הסובייטית ראתה בו איום מתמשך על מוסקבה.
המתקפות הסובייטיות על הבליטה, שהחלו כבר בינואר 1942, נודעו בכינוי "מטחנת הבשר של רז'ב" בשל שיעור האבדות הגבוה שספג הצבא האדום במהלכן.
במקביל התרחש הקרב על העיר סטלינגרד עצמה.
קודם לכן, נערכה מערכה מסביב העיר על דרכי הגישה אליה, וכבר בספטמבר סטלין, שרחש מחדש את אמונו לז'וקוב, שלח אותו לקדם מתקפת נגד למניעת נפילתה של הארמייה ה-62 בתוך העיר ובמקביל גם לנטרל את הכוחות הגרמנים מצפון לעיר.
במקור קידם ז'וקוב סדרת מתקפות נגד משניות לקראת ארגון מבצע כולל.
ב-19 באוקטובר החל מבצע משולב של חזית הדון והארמייה ה-64 של הצבא האדום לתקוף במקביל את הכוחות הגרמנים משני אגפים נפרדים ולהרים את הלחץ מעל הארמייה ה-62 שעמדה בלב הקרבות בתוך העיר.
ז'וקוב טען בדיעבד שהתקפות הנגד שהנחיתו הכוחות הסובייטיים על האגפים של איגוד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד, הצילו למעשה את הארמייה ה-62 ומנעו את התמוטטותה ברגע קריטי במערכה בסטלינגרד.
סטלין רצה לתקוף את הצבא הגרמני חזיתית, אך ז'וקוב ואלכסנדר ואסילבסקי, ראש המטה הכללי של הצבא האדום, שכנעו אותו שכדאי יותר לתקוף באגפים ולסגור על הארמייה השישית הגרמנית.
סטלין העניק אישור מסויג לארכה של 45 יום לצורך ריכוז הכוחות הנדרשים למתקפת נגד גדולה, שתכתר ותשמיד את איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד ותשנה מהיסוד את המצב האסטרטגי בחזית הדרום.
ב-19 בנובמבר נפתח מבצע אורנוס - מתקפת הנגד הסובייטית, במתקפה על הארמייה הרומנית השלישית על גדות נהר הדון בידי כוחות החזית הדרום-מערבית בראשות ואטוטין.
הפיקוד הגרמני בראשות מפקד הארמייה השישית, פרידריך פאולוס, לא השכיל להבין תחילה כי מדובר במתקפה אסטרטגית כוללת שהחלה דרך העורף שלו.
יחידות השריון, מגובים בארטילריה ומטוסים חדישים שהוכנו למתקפה מעבר להרי האורל, פרצו בקלות את קווי ההגנה של היחידות הרומניות במקביל למתקפה של חזית סטלינגרד מדרום שהחלה ביום למחרת.
כעבור יומיים כותרה הארמייה השישית בתוך העיר בפעולת מלקחיים.
כמו כן, הנתח הארי של ארמיית הפאנצר הרביעית נקלעה גם כן לכיתור.
המבצע אמנם לא השיג את כל יעדיו, אבל היעד המרכזי, כיתור הארמייה השישית וניצחון בקרב סטלינגרד, הושג במלואו.
הוורמאכט חטף מהלומה כאשר נשבו 90,000 מאנשיו, ונהרגו כ-200 אלף.
על הניצחון בקרב המכריע-ז'וקוב זכה באות "מסדר סוברוב" היוקרתי.
הכוחות הגרמנים החלו ברכבת אספקה אווירית לסטלינגרד ובאמצע דצמבר פתחו במבצע סערת חורף בניצוחו של אריך פון מאנשטיין, בניסיון כושל לפרוץ את הכיתור הסובייטי.
המתקפה הגרמנית, שנפתחה ב-12 בדצמבר 1942, הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, והגיעה להישגים משמעותיים ביומה הראשון.
אולם לאחר שהעתודות הסובייטיות הגיעו לשדה הקרב, הם הצליחו להאט באופן משמעותי את התקדמות כוח החילוץ הגרמני.
ב-16 בדצמבר פתח הצבא האדום במבצע סטורן קטן, הביס את הארמייה השמינית האיטלקית באגף המערבי של קבוצת ארמיות דון, ויצר איום חמור על עורפה של קבוצת הארמיות.
ב-19 בדצמבר הגיעו כוחותיו של הות לקו נהר מישקובה, מרחק קצר מכיס סטלינגרד, אך המשך התקדמותם נבלם על ידי כוחות העתודה הסובייטיים.
מאנשטיין ניסה לשכנע את פיקוד הארמייה השישית לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוח החילוץ, אולם מפקד הארמייה פרידריך פאולוס סירב לפעול ללא אישור מהיטלר, אישור שהאחרון סירב לתת.
ב-23 בדצמבר נאלץ מאנשטיין להורות על ביטול המבצע ועל נסיגת כוחו של הות לקו נהר אקסאי.
למחרת פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפת נגד עזה, ואילצו את הות לסגת במהירות לעמדות המוצא שלו.
ז'וקוב וכלל הפיקוד הסובייטי ניצלו את העובדה שהכוחות הגרמנים מתחו את קווי האספקה שלהם באופן מרבי במערכה על סטלינגרד והקווקז, ונעזרו בכך בעבור תנועת המלקחיים הניצחת שהפכה את מפת הקרב.
בעקבות קרב סטלינגרד החלה נסיגה גרמנית נרחבת בחזית הדרומית, ועמה גם החלה נסיגה בחזית המרכזית, לקיצור קו ההגנה, נסיגה שמחקה מהמפה את מבלט רז'ב שאיים על מוסקבה.
לאחר הניצחון בסטלינגרד נקרא ז'וקוב לקדם ניסיון שחרור של לנינגרד מן המצור של קבוצת ארמיות צפון.
ז'וקוב הכין ועמד בראש מבצע כוכב הצפון שכלל מתקפה כוללת של קבוצת ארמיות 'החזית הצפון-מערבית' בין פברואר למרץ 1943. מלבד הישגים טקטיים משניים, המבצע כשל בניסיונו לכתר את הכוחות הגרמנים מסביב לעיר ונכשל במטרתו העיקרית.
הפעילות בחזית הצפונית קפאה מחדש עקב ריכוז המשאבים המחודש על החזית הדרומית, הפעם מסביב לקורסק.
ב-18 בינואר, בעקבות הניצחון על סטלינגרד, סטלין העניק לז'וקוב את דרגת מרשל ברית המועצות, הדרגה הרמה ביותר בשורות הצבא האדום.
בכך היה ז'וקוב למרשל הראשון שהועלה לדרגה זאת מאז פרצה המלחמה.
התנופה של מתקפת הנגד הסובייטית הביאה את כוחות הצבא האדום עד לשחרור העיר חרקוב, כאשר קווי האספקה שלהם נתחו לקצה גבול היכולת ואבדו תנופה.
אריך פון מאנשטיין ניצל את הפרצה שנוצרה בכוחות הסובייטים בעבור מתקפת נגד שהסדירה את קו החזית כך שנוצר מבלט סובייטי גדול בקו החזית מסביב לעיר קורסק, בין בלגורוד בדרום לבין בליטת אוריול הגרמנית בצפון.
עומקו של המבלט היה כ-120 קילומטר ורוחבו מצפון לדרום כ-250 קילומטר.
ככל שהתקרב הקיץ, התברר יותר ויותר, שהמתקפה הגרמנית תונחת על בליטת קורסק.
הסובייטים קיבלו דיווחים ממערך אולטרה שבמסגרתו פוצח צופן אניגמה הגרמני באמצעות רשת הריגול של לוסי, שפעלה בשווייץ.
ידיעות אלו אך אישרו את התחושה של המפקדים הסובייטים הבכירים, ובראשם ז'וקוב ביחס למיקום המהלומה הגרמנית.
כבר ב-8 באפריל כתב ז'וקוב מיזכר ברוח זו לסטאבקה, בו הניח את הבסיס לתוכנית הסובייטית להדיפת המתקפה.
סטלין ומספר מפקדים סובייטיים בכירים, רצו להקדים את הגרמנים, ולהלום ראשונים.
הם רצו לשבור את התבנית לפיה הגרמנים תוקפים תמיד בעונת הקיץ וזוכים בהישגים טריטוריאליים, וחששו שהצבא האדום לא יהיה מסוגל לבלום את המתקפה הגרמנית בשלביה הראשונים.
אולם ז'וקוב והרמטכ"ל אלכסנדר ואסילבסקי שכנעו את סטלין, שעדיף לנהל בשלב ראשון קרב מגננה מתוכנן היטב, שיתיש את כוחו של הוורמאכט, ורק לאחר מכן לעבור למתקפה.
תחת פיקודו של ז'וקוב עמדו חזית וורונז' בפיקוד ואטוטין, החזית המרכזית בפיקודו של רוקוסובסקי וחזית הערבה בפיקודו של קונייב.
ז'וקוב רצה להקדים תרופה למכה והורה לפתוח בסדרת מהלומות מקדימות שהתבררו כלא מאורגנות היטב וכשלו במטרתם.
ב-5 ביולי החלה מתקפת הנגד הגרמנית על בליטת קורסק.
בתוך חמישה ימים של קרבות שריון מהגדולים ביותר בהיסטוריה הצבאית העולמית באגף הצפוני של הבליטה, היה על השריון הגרמני לעצור עקב כמות האבדות שסבל.
באגף הדרומי של מבלט קורסק הכוחות בראשות ואטוטין נדחקו לפינה.
מתוך חשש להבקעה גרמנית של מערך ההגנה של חזית וורונז', נעתר ז'וקוב וכלל ההנהגה הצבאית העליונה לבקשתם של ואטוטין ושל ואסילייבסקי, נציג הסטאבקה והורה כבר בליל 6/7 ביולי לחזית הערבה לשלוח שתיים מהארמיות שלה (ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 וארמיית המשמר החמישית) לעזרת כוחותיו המותשים של ואטוטין.
לאחר מסע מואץ של מאות ק"מ, הגיעו שתי הארמיות ב-9 ביולי לאזורי הערכות מאחרי חזיתו של ואטוטין, והיו מוכנות לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
בנוסף לכך, העביר הפיקוד הסובייטי את ארמיית האוויר ה-17 מהחזית הדרום-מערבית, כדי לתגבר את הכוח האווירי של חזית וורונז'.
הכוחות הסובייטים ניצלו את דחיית מועד המתקפה הגרמנית לביצור עמדותיהם, מהלך שהיה בעל חשיבות עליונה בבלימת המתקפה כאשר הגיעה.
סטלין חשש מפני ההתרחשויות באגף הדרומי, ושלח את ז'וקוב וואסילבסקי ישירות לחזית לפקד על המתרחש.
ב-12 ביולי נערך באזור פרוחורובקה אחד מקרבות השריון הגדולים בהיסטוריה.
לפי תיאור הקרב במקורות הסובייטיים, עליהם הסתמכו רוב המחקרים שעסקו בקרב (כולל המחקרים המערביים) עד העשור האחרון של המאה ה-20, השתתפו בקרב כ-850 טנקים סובייטיים, מולם התייצבו 500–600 טנקים גרמניים, כל הטנקים שנותרו לארמיית הפאנצר הרביעית.
הקרב תואר כקרב היתקלות קלאסי בין שני כוחות משוריינים גדולים, שהסתיים ללא הכרעה.
שני הצדדים היריבים איבדו מאות טנקים במהלך הקרב, אך האבדות הכבדות שספגו כוחות השריון הגרמניים סתמו את הגולל על התקווה, שעוד נותרה לפיקוד הגרמני, להשיג הכרעה צבאית במערכה על בליטת קורסק.
לאחר קרב פרוחורובקה נבלמה באופן מוחלט המתקפה הגרמנית.
בתחילת אוגוסט הצליח מבצע קוטוזוב בהשתלטות על אוריול.
ז'וקוב וואסילבסקי שכנעו את סטלין לדחות את פתיחת מבצע רומיאנצב להשתלטות מחודשת על חרקוב במספר שבועות, כדי לאפשר לשתי החזיתות להשלים את אבדותיהן, ולהכין את המתקפה בצורה אופטימלית.
בעקבות הניצחון בקורסק פתח הצבא האדום בשורת מבצעים התקפיים גדולים לאורך חזית רחבה מאוד, שהשתרעה מאזור סמולנסק בצפון עד לים השחור בדרום.
בעקבות מבצע ז'יטומיר-ברדיצ'ב בתחילת 1944, שנערך לאחר חציית נהר הדנייפר ושחרור קייב, נפתח כיס בקורסון-שבצ'נקיבסקי ונוצר מבלט בקו הגרמני בינה לבין צ'רקאסי.
במכתב שכתבו יחדיו, ז'וקוב וואטוטין הציעו לסטלין לנצל את המבלט ולפרוץ דרכו את קו המגננה הגרמני.
לקראת המבצע בוצע ארגון מחדש של הכוחות, ולשם כיבוש קורסון-צ'רקאסי הועמדו תחת פיקודו של ז'וקוב החזית האוקראינית הראשונה (ואטוטין) והחזית האוקראינית השנייה (קונייב).
באופן פורמלי לא היו המפקדים כפופים לז'וקוב והוא למעשה היה מתאם בין החזיתות על בסיס היותו נציג פיקוד מטעם הסטאבקה.
במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב.
הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נאלצו ללחום כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים.
ב-17 בפברואר, לאחר למעלה משלושה שבועות של קרבות קשים, הצליח חלק מהכוח הגרמני המכותר לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ לאחר שנטש מאחור כמעט את כל ציודו הכבד.
שני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות במהלך הקרב, אך הוא שאב חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, החליש את כוחה, ויצר את התנאים שאפשרו לצבא הסובייטי לפתוח בשורת מתקפות מוצלחות בשטח אוקראינה המערבית במהלך החודשים הבאים.
בסוף פברואר נורה ואטוטין במארב של לאומנים אוקראינים בדלנים ונפצע אנושות.
הוא מת מפצעיו כעבור חודש וחצי וסטלין מינה את ז'וקוב להחליף אותו בפיקוד על החזית האוקראינית הראשונה.
בתחילת מרץ, במסגרת תפקידו החדש, ז'וקוב פיקד על מבצע פרוסקורוב-צ'רניבצי שבמסגרתו כבש הצבא האדום את מערב אוקראינה עד למרגלות הרי הקרפטים.
ב-10 באפריל 1944 היה ז'וקוב האדם הראשון שניתן לו עיטור הניצחון.
במקביל ניתן העיטור גם לסטלין ולואסילבסקי על "חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית."
לאחר המערכה על אוקראינה המערבית הועבר ז'וקוב לחזית המרכזית והוטל עליו לתאם בין החזית הבלארוסית הראשונה והחזית הבלארוסית השנייה במהלך מבצע בגרטיון.
במבצע השתלט הצבא האדום על כלל שטחי בלארוס וחדר לתוך פולין.
מבצע בגרטיון החל ב-22 ביוני 1944, והפתיע כליל את ה-OKW.
הגרמנים העריכו שהמתקפה הסובייטית תערך בחזית הדרומית, ולכן ריכזו כמעט את כל כוחותיהם הניידים בחזית המזרחית בגזרה זו.
מתוך 22 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, 18 הוקצו לאוקראינה ורק 3 לבלארוס.
במקביל למבצע בגרטיון עמד ז'וקוב בראש מערך התיאום בין שתי החזיתות הבלארוסיות לחזית באוקראנה שפעלה במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז', חדירה עמוקה לשטחי פולין מדרום וניתוק קו האספקה בין קבוצת ארמיות מרכז לדרום כך שהכוחות הגרמנים של קבוצת ארמיות צפון אוקראינה יישארו ללא אפשרות של קבלת תגבורת.
המבצע החל ביולי ועיקר הפעילות הוטלה על החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של קונייב, שנעה ממערב אוקראינה לעבר דרום פולין, מהעיר לבוב ועד לסנדומייז' הממוקמת מדרום ללובלין.
שני המבצעים (בגרטיון ולבוב-סנדומייז') הובילו לשחרור שארית שטחי ברית המועצות, שנותרו תחת הכיבוש הגרמני, לחדירה סובייטית לתחומי פולין, ולביסוס מספר ראשי גשר גדולים בגדה המערבית של נהר הוויסלה.
ז'וקוב קיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית הראשונה בנובמבר 1944. לאחר המבצע המשולב שהוביל לחדירת הצבא האדום לתוך פולין, ז'וקוב הציע להימנע מהשתלטות על פרוסיה המזרחית קודם העברת תגבורת שריון מהחזית האוקראינית הראשונה.
הצעתו נדחתה ומבצע פרוסיה המזרחית החל בינואר 1945 כאשר ההנהגה הסובייטית העליונה משוכנעת כי ההגנות החלשות מסביב לחבל הארץ יובילו לנפילתו בקרב קל.
ההפך היה הנכון, והקרב על פרוסיה המזרחית הפך למרחץ דמים ארוך בן שלושה חודשים במהלכו הממסד המדיני של גרמניה הנאצית גייס ילדים וקשישים לקרב.
שתי הארמיות הגרמניות, שהגנו על פרוסיה המזרחית, בסיוע יחידות פולקסשטורם, כותרו ולאחר מכן הושמדו כמעט לחלוטין, ושרידיהן נלקחו בשבי.
במהלך המבצע ביצעו כוחות הצבא האדום פשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסייה האזרחית הגרמנית, ומספר גדול של אזרחים מצאו את מותם במהלך הלחימה, או במהלך מנוסתם מהכוחות הסובייטיים המתקדמים.
עוד בינואר 1945 פתחו ז'וקוב וקונייב, במערך הנהגה משותף, במבצע ויסלה-אודר שבמהלכו השתלטו כוחות הצבא האדום על ורשה, התקדמו לעבר מערב פולין והגיעו עד לגדות נהר האודר, הגובל בחבל ברנדנבורג שבתוכו יושבת ברלין.
במבצע המשולב של החזית הבלארוסית הראשונה והחזית האוקראינית הראשונה היו מעורבים 2,203,600 חיילים של הצבא האדום.
אבדותיהם של החיילים הסובייטים במבצע זה הסתכמו ב-193,215 איש.
בסוף פברואר נפתח מבצע פומרניה המזרחית ומבצע שלזיה תחתית שהרחיבו את ראש החץ האסטרטגי שפתחו כוחותיהם של ז'וקוב וקונייב על גדות האודר.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים).
אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה.
בתחילת אפריל, בעקבות השלמת מבצע פרוסיה המזרחית בכיבוש קניגסברג על חוף הים הבלטי, התקדם ז'וקוב לעבר מבצע הכרעה של המלחמה בכיבוש הבירה הגרמנית והחל לרכז כוחות בפרנקפורט על האודר לקראת חציית הנהר.
הפיקוד העליון קבע חלוקת מטרות לקראת סדרת מבצעי השתלטות על גבי לב גרמניה וחלק מכוחותיהם של ז'וקוב וקונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה.
הכוחות הסובייטיים, שנועדו ליטול חלק במתקפה על ברלין, כללו 2.5 מיליון חיילים, יותר מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים, 7,500 מטוסים ויותר מ-40 אלף כלי ארטילריה.
הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים.
ב-16 באפריל 1945 פתח בקרב על ברלין תוך מרוץ עם הזמן כנגד מרשל איוואן קונייב על היוקרה שבהפלת הבירה הגרמנית.
לאחר מעבר הקרב על רמת זלו התקדמו כוחות החזית הבלארוסית הראשונה לעבר ברלין חזיתית.
החזית הבלארוסית השנייה נעה מצפון והחזית האוקראינית הראשונה מדרום ובכך העיר נפלה לכיתור סובייטי.
ב-23 באפריל החלה מתקפה על פרברי העיר והקרב התגלגל לכדי מאבק בין הרחובות של העיר שהיה למרחץ דמים.
רק לאחר שמונה ימי לחימה, הצליחו 7 ארמיות סובייטיות, שהשתייכו לחזיתות של ז'וקוב וקונייב, להשלים את ההשתלטות על העיר ולהכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים.
ב-30 באפריל 1945, התאבד אדולף היטלר בתוך הפיהררבונקר.
דגל ברית המועצות הונף מעל בניית הרייכסטאג והקרב למעשה סימן את המסמר האחרון בקברה של גרמניה הנאצית.
במקביל לפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה החלה קריסת הוורמאכט בשלל חזיתות המלחמה וב-8 במאי נכנעה גרמניה הנאצית בכניעה ללא תנאי.
נחתמו סדרת צווי כניעה, תחילה מול בעלות הברית המערביות ובהמשך, ב-9 במאי 1945, חתם ז'וקוב בברלין, בשם ברית המועצות, על מסמך הכניעה של גרמניה.
לאחר המלחמה ועד מות סטלין
ב-10 ביוני 1945 נתמנה למפקד העליון של קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה (בהמשך התקבעו לשטחי גרמניה המזרחית).