tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות לרפורמות חקיקה שהתרחשו בשנים שלאחר פסק הדין הן: חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, חוק שווי זכויות האישה (תיקון מס' 2) ועוד.
במערכת המשפט הישראלית לא זכה עקרון השוויון למעמד של זכות מפתח המעוגנת ביסוד השיטה החוקתית, אך הוא מגולם בתוך הזכות לכבוד האדם.
בפסיקת בית המשפט העליון, עקרון השוויון מוכר כעקרון יסוד והדעה השיפוטית הרווחת היא שעקרון השוויון מהווה זכות חוקתית על חוקית, בהיותה נכללת בגדר זכות היסוד לכבוד האדם.
כלומר, אין מעמדה מובן מאליו והתפתחה מגמה של פרשנות התומכת בשוויון הזדמנויות.
בית המשפט העליון פירש הוראות חוק מפלות על מנת למנוע אפליה על רקע מגדרי, ורואים ששיטת המשפט מכירה במפורש בכוח הפרשני לעדכן כללים מסורתיים ואף לשנותם.
דוגמה לכך ניתנה בבג"ץ שדולת נשים נ' שר העבודה והרווחה, שם נקבע כי בעלי סמכות למנות או לבחור חייבים אפוא לפעול ביושר ובהגינות מבלי לשקול שיקולים זרים, בסבירות וללא אפליה ע"פ עקרון השוויון שהוא עקרון מן "הראשונים במלכות, משכמו ומעלה גבוה מכל שאר העקרונות".
דוגמה נוספת מצויה בבג"ץ הדירקטוריונים, שם ביהמ"ש העליון ביטל את מינוי שלושת הדירקטורים אשר מונו והורה לקיים מחדש את הליכי המינוי תוך כיבוד ומימוש תכלית התיקון בפקודת החברות, כלומר מתן ביטוי הולם לייצוגם של נשים.
יסוד התפיסה שיושמה ונאכפה הלכה למעשה היא זכות האישה ליטול חלק שווה בכמה תחומי הפעילות הציבורית, הדתית והחברתית שלפנים נחשבו כנחלתם של גברים בלבד.
דוגמה עכשווית המהווה פריצת דרך בהתפתחות עקרון השוויון בכלל ומעמד האישה במשפט הישראלי ובממסד הדתי בפרט, ניתן לראות בבג"ץ בתיה כהנא דרור נ' השר לשירותי דת.
בית המשפט קבע כי אישה תוכל להתמנות לתפקיד מנהלת בתי הדין הרבניים וכי יש לפרש את לחוק הדיינים בצורה המאפשרת לנשים להגיש מועמדות למשרה זו, משרה שעד כה התמנו אליה גברים בלבד בעלי הסמכה של רב עיר או דיין.
זאת ועוד, הכנסת דנה בתיקון חקיקה לסעיף 13 אשר יבהיר בצורה ברורה וחד משמעית כי ניתן למנות אישה לתפקיד מנהלת בתי הדין הרבניים.
בג"ץ פורז הוא דוגמה מובהקת למאבקים פמיניסטיים בבית המשפט העליון.
המשפט הישראלי החל להיות מסומן על ידי השיח הפמיניסטי כזירת פעולה חשובה שניתן לקדם באמצעותה שינוי במעמדן של נשים בישראל, ורפורמות חקיקה ופסיקה שהתרחשו בשנים אלה הן תוצר מובהק של מהלכים פמיניסטיים יזומים הנוגעים למעמד האישה ולעקרון השוויון בין המינים.
ישנה תאוצה בהתפתחות של הזכות ופרשנות התכליתית של החוקים והתקנות כדי להגשים את הייצוג ההולם של נשים בחברה הישראלית.
התוצאה היא כי בשנים האחרונות הפמיניזם המשפטי בא לידי ביטוי גם בחקיקת הכנסת ובפסיקת בית המשפט העליון בסוגיות שונות הנוגעות למעמד האישה ולעקרון השוויון בין המינים.
בג"ץ רובינשטיין נ' הכנסת הוא פסק דין שניתן ב-17 בספטמבר 2014 בעתירה נגד חוקתיות חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, התשס"ח–2008. החוק מעניק למוסדות חינוך תרבותיים מיוחדים מימון ממשלתי בגובה של 60% מיחידת התקצוב עבור כל תלמיד הלומד בו ללא התניית המימון בלימוד לימודי ליבה.
משמעות החוק הוא כי מוסדות החינוך העל יסודי ה"ישיבות הקטנות" במגזר החרדי, פטורות מלימוד לימודי ליבה בכיתות י'–י"ב.
העותרים כנגד החוק טענו כי הוא פוגע בכבוד האדם של התלמידים במוסדות הללו, פוגע באוטונומיה האישית שלהם ומונע מהם אפשרות להשתלב בחברה הישראלית.
בית המשפט קבע בפסק דין זה כי הזכות לחינוך היא זכות חוקתית, אך לא כל פגיעה בזכות לחינוך היא פגיעה בגרעין החוקתי של הזכות.
בית המשפט דחה את העתירה משום שלקביעתו לא הוכח כי נפגעה זכות חוקתית.
תוכנית הליבה הם התכנים, המיומנויות והערכים המחייבים את כל הלומדים במערכת החינוך בישראל.
לימודי הליבה מהווים בסיס לקידום הפרט להשתלבות, ולשיתוף פעולה מפרה בחברה הישראלית.
תוכנית הליבה נחשבת חיונית להתפתחות ולצמיחה של אדם אוטונומי ואזרח יצרני, המסוגל לתפקד בצורה נאותה.
מטרתה לספק ידע ומיומנויות למידה המאפשרים תפקוד והשתלבות בחברה.
לימודי הליבה מאפשרים הטעמת ערכים חברתיים המהווים את הבסיס לחיים בחברה דמוקרטית.
התכנים, מיומנויות הלמידה והערכים החברתיים המוצעים בתוכנית הם אלה שלגביהם הושגה תמימות דעים בחברה, והם נתפסים כהכרחיים כדי ליצור מכנה משותף בסיסי בין הרבדים האנושיים השונים של החברה.
אשכול מורשת, רוח וחברה – תנ"ך/מורשת, לימודי מולדת, חברה, אזרחות, גאוגרפיה, היסטוריה.
אשכול שפות וספרות – לשון וספרות עברית, לשון וספרות ערבית, לשון וספרות אנגלית.
אשכול מתמטיקה ומדעים – מתמטיקה, מחשבים, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה.
במערכת החינוך פועלים מוסדות חינוך משלושה סוגים:
מוסדות החינוך הרשמי, ובהם מוסדות חינוך במגזר העברי והערבי בחינוך הממלכתי ומוסדות חינוך ממלכתי-דתי, המוחזקים וממומנים במלואם על ידי המדינה וחל עליהם פיקוח מלא של משרד החינוך.
מימון של 100% תמורת לימוד תוכנית יסוד בהיקף של 100%.
מוסדות החינוך המוכר שאינו רשמי, שפועלים לפי סעיף 11 לחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג–1953, חייבים ללמד 75% מתוכנית היסוד של מוסד חינוך רשמי, ובהתאם יתוקצבו בגובה 65%–75% מתקציבי שעות הלימוד של מוסד חינוך רשמי דומה.
מוסדות פטור – מוסדות הפטור אף הם מקבלים תקצוב ממשרד החינוך, אך בשיעור מופחת של 55%, אשר מותנים בחינוך היסודי ביישום 55% מתוכנית הליבה הנהוגה במוסדות החינוך הרשמיים.
הבסיס החוקי לתוכנית הליבה מצוי בחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג–1953. סעיף 3 לחוק קובע כי שר החינוך הוא הקובע את תוכנית הלימודים של מוסדות החינוך הרשמיים, בהתאם למטרות המנויות בס' 2 של החוק.
תיקון לחוק חינוך ממלכתי – תקנות חינוך ממלכתי (מוסדות מוכרים), התשי"ג–1953 קובע בסעיף 1 לתקנות כי "תוכנית היסוד" היא "מספר השעות לפי המקצועות שהן חובה על כל מוסד חינוך".
וסעיף 3 לתקנות קובע את תנאי הסף להכרה במוסד חינוך מוכר שאינו רשמי, ועל-פיו מוסד חינוך לא ייחשב למוסד מוכר אלא אם כן נתמלאו בו כל התנאים המנויים, לרבות קיום תוכנית היסוד לפי האמור בתקנה.
למרות הנוסח המפורש בחוק ובתקנה הרלוונטית, בעשורים הראשונים לקיומה של מערכת החינוך לא גובשה על ידי שר החינוך תוכנית ליבה, והנושא לא נדון כלל.
על רקע זה הוגשו עתירות לבית משפט:
בג"ץ פריצקי: בשנת 1999 הוגשה עתירה ראשונה בנושא "תוכנית הליבה", בה נטען כי המדינה הפרה את חובתה על פי חוק חינוך ממלכתי לקבוע תוכנית יסוד לבתי הספר המוכרים.
עמדת העותרים הייתה שמטרת החוק היא להבטיח שכל תלמיד במערכת החינוך ילמד מקצועות חובה מסוימים כדי שיהיו לו ידע וכלים מינימליים להשתלבות בחברה.
המדינה הביעה עמדתה במסגרת עתירה זו כי תוכנית הלימודים המיושמת במוסדות הלימוד הרשמיים חלה גם על המוסדות המוכרים.
העתירה נדחתה בהנמקה קצרה תוך ציון התחייבותה של המדינה לפרסם חוזר מנכ"ל תוך 30 יום אשר יכלול את תוכנית היסוד שתחול על מוסדות מוכרים.
בג"ץ ארגון המורים: לאחר שלא התפרסמה כל תוכנית ליבה עבור מוסדות החינוך המוכרים, ואף לא הוקמו מנגנוני פיקוח ליישומה של תוכנית כזו במוסדות החינוך החרדיים, הוגשה בשנת 2002 עתירה נוספת בסוגיית תוכנית הליבה.
העותר, ארגון המורים בבתי הספר העל-יסודיים, בסמינרים ובמכללות, ביקש מבית משפט זה לבטל את ההקצבות הכספיות הניתנות למוסדות במגזר החרדי אשר אינם עומדים בדרישה לקיים במסגרתם תוכנית ליבה כנדרש בחוק.
במהלך ההתדיינויות בעתירה עדכנה המדינה כי ביוני 2003 פורסמה תוכנית ליבה מפורטת הקובעת את הגרעין המשותף לכל מוסדות החינוך היסודי במדינת ישראל.
המדינה טענה כי משרד החינוך עמל על תוכנית מקבילה לחינוך העל-יסודי, אך נדרש זמן נוסף על מנת להשלימה.
נוכח כל האמור הורה בית המשפט על הוצאת צו מוחלט שמורה למשיבים לבטל את ההקצבות למוסדות המלמדים לימודי קודש אשר אינם עומדים בתנאים ובקריטריונים הקבועים בדין להכרה ב"מוסדות מוכרים" המזכה בהקצבות כספיות.
בג"ץ המרכז לפלורליזם יהודי: על אף הנפסק בבג"ץ ארגון המורים שנת הלימודים תשס"ח החלה ולא הונהגה תוכנית לימודי הליבה כנדרש בחינוך העל-יסודי במגזר החרדי.
עוד היה בדעתו של בית המשפט להורות למשרד החינוך לקיים מנגנון פיקוח יעיל לחינוך היסודי והעל יסודי אשר יבדוק את עמידתם של מוסדות החינוך בחובת ההוראה של תוכנית הליבה.
עם זאת, סמוך למועד הצפוי לשימועו של פסק הדין התבשר בית המשפט על אישורו של חוק מוסדות חינוך תרבותיים, ולפיכך הוחלט שלא ליתן בעתירות כל צווים אופרטיביים.
בג"ץ מרכז החינוך העצמאי: פסק דין חלקי בעתירה שעניינה בפיקוח והחלת תוכנית היסוד במוסדות השונים והנגזרות התקציביות של העמידה בחובה זו.
בית המשפט הוציא צו על תנאי שהורה על חובת קיומן של בחינות המיצ"ב במוסדות החינוך המוכרים שאינם רשמיים, כפי שזו חלה על מוסדות החינוך הרשמי.
העתירה עוסקת בשאלת חוקתיותו של חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, התשס"ח–2008. החוק מכיר במוסדות החינוך החרדיים העל יסודיים, המכונים "הישיבות הקטנות", כמוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים.
החוק מעניק למוסדות אלו פטור מלימוד "לימודי ליבה", ובנוסף מעניק להם מימון ממשלתי בגובה של 60% מיחידת התקצוב עבור כל תלמיד הלומד בו.
העותרים ובראשם שר החינוך לשעבר אמנון רובינשטיין, ביקשו מבית המשפט להוציא צו על תנאי המורה כי החוק בטל, ולחייב את המוסדות הללו ללמד את לימודי הליבה, או כסעד חלופי להצהיר על בטלות ס' 5 לחוק ובכך לבטל את המימון הממשלתי הניתן למוסדות אלו.
העותרים מבקשים מבית המשפט להכיר בזכות לחינוך כזכות חוקתית משום היותה מוגנת על ידי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
החוק פוגע בזכות לחינוך של תלמידי הישיבות הקטנות, היעדר לימוד לימודי ליבה פוגע בכבוד האדם שלהם משום שימנע מהם להשתלב בחברה ולחיות בה בכבוד, ולכן אינו בפסגת ההגבלה.
העותרים טוענים כי תלמידי הישיבות הקטנות יתקשו לצאת מקבוצת השייכות שלהם משום שנמנעו מהם הכלים הבסיסיים אותם מקנים לימודי הליבה, ובכך נפגעת האוטונומיה האישית שלהם.
סעיף התקצוב בחוק, המקנה מימון ממשלתי ואיננו מחייב לימודי ליבה פוגע בעקרון השוויון בשני מובנים: ראשית שיתרת המוסדות זכאים לקבלת מימון ממשלתי רק בהתאם להיקף שעות לימוד לימודי הליבה באותו מוסד ושנית, כי התלמידים מופלים לרעה ביחס לשאר התלמידים לגביהם נהוגה חובת לימוד לימודי ליבה.
אין עילה להתערבות בית המשפט בהחלטת הרשות המחוקקת, החוק איננו פוגע בזכות חוקתית מוגנת, אף אם מדובר בזכות חוקתית, החוק עומד בפסקת ההגבלה.
העתירה מבקשת לכפות לימודי ליבה על מיעוט, האוטונומיה ההורית היא ביטוי לכבוד האדם, למול הפגיעה הנטענת בכבוד האדם של התלמידים יש לשקול את זכותם של ההורים לגדל ילדיהם בהתאם להשקפת חייהם מתוך עקרון חופש הדת והתרבות.
האוטונומיה האישית של התלמידים אינה נפגעת משום שישנם מוסדות אחרים בהם נלמדים לימודי ליבה, ובנוסף ישנה אפשרות להשלמת השכלה לאחר הלימוד בישיבה.
בית המשפט דן בהרכב מורחב של 9 שופטים וקבע ברוב של 7 שופטים כי אין עילה חוקתית לביטול חוק מוסדות חינוך תרבותיים ודחה את העתירה.
כלל השופטים הסכימו כי הזכות לחינוך בגרעינה הקשה היא זכות חוקתית, אך נחלקו באשר לשאלה האם בנסיבות הקונקרטיות, זכותם של תלמידי הישיבות הקטנות לחינוך נפגעה.
דעת הרוב הייתה כי בנסיבות המקרה אין לקבל את העתירה.
חלק מהשופטים הגיעו להכרעה זו מתוך קביעה כי אמנם נפגעה זכות חוקתית אך הפגיעה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, בעוד שאחרים קבעו כי כלל לא הוכחה כי נפגעה זכות חוקתית.
דעת המיעוט הייתה כי יש לקבל את העתירה משום שהחוק פוגע בזכות לחינוך של תלמידי הישיבות הקטנות.
השופט ניל הנדל קבע כי יש להכיר בזכות לחינוך כזכות חוקתית אך בעניין העתירה לא מצא כי העותרים הוכיחו כי נפגעה זכות כזו.
השופט קבע כי הזכות לחינוך היא חוקתית רק כאשר הפגיעה נוגעת לגרעין הקשה של כבוד האדם.
השופט קבע כי הבחינה החוקתית בשלב הראשון של החוק הוא מספיק וכי אין צורך בבחינת יתר השלבים משום שלא עלה בידי העותרים להוכיח כי הזכות לחינוך של תלמידי הישיבות הקטנות עולה לכדי פגיעה בזכות חוקתית.
לא כל פגיעה בזכות לחינוך תיחשב כפגיעה בזכות חוקתית.
מסקנתו נובעת מכך שהחוק חל על פלח אוכלוסייה קטן.
לדבריו הצטרף השופט ע' פוגלמן.
השופטת אסתר חיות הצטרפה להכרעתו של השופט הנדל.
השופטת עמדה על כך כי על לחייב את מוסדות החינוך המבקשים הכרה כמוסד חינוך תרבותי ייחודי, לשלב בתוכנית הלימודים שלהם לימודי אזרחות כתנאי להכרה.
המשנה לנשיא מרים נאור קבעה כי הזכות לחינוך היא זכות חוקתית, ובנוסף קבעה כי החוק פוגע בזכות זו של תלמידי הישיבות הקטנות.
בשלב השני של הבחינה החוקתית קבעה כי החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה ובמבחן המידתיות במובן הצר בניגוד לדעתה של השופטת עדנה ארבל.
השופטת קבעה כי התועלת המוגשמת על ידי החוק, המאפשרת הגשמת הזכות לאוטונומיה בחינוך, עולה על הנזק השולי שבפגיעה בזכות לקבל חינוך.
השופט יצחק עמית הצטרף להכרעת השופט הנדל ומדגיש כי העתירה מבקשת פוזיטיבית לחייב את המדינה לכפות לימודי ליבה בניגוד לפטור בחוק.
ולדינה אין חובה כזו, גם אם מדובר בחוק שאינו ראוי, חוק לא ראוי אינו פוגע בהכרח בזכויות חוקתיות.
השופט א' רובינשטיין: מצטרף לעמדת השופטים ארבל, חיות וג'ובראן שזכות לחינוך היא זכות חוקתית.
לעמדתו חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים פוגע בזכות החוקתית לחינוך לכלל הציבור ולא רק לחלק מן הציבור החרדי.
בבחינת התקיימותם של תנאי פסקת ההגבלה ס' 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ההסדר שנקבע בחוק מתקשה לצלוח את מבחן המשנה השלישי של דרישת המידתיות וזאת לנוכח ס' 5(א) לחוק בעניין השתתפות המדינה בתקצוב מוסד חינוך תרבותי-ייחודי.
אולם לאחר שהתלבט אם להצטרף לשופטת ארבל בקטע אחד של החוק ולבטל את ס' 5(א) לחוק מחליט שלא הייתה תשתית מספקת ולכן ללא אינו מקבל את העתירה (גם לא באופן חלקי).
השופט אליקים רובינשטיין קבע כי החוק פוגע בזכות החוקתית לחינוך, מכיוון שההסדר שבחוק פוגע באינטרסים הציבוריים הכלליים של חברת הרוב, בהקשר הזכות לחינוך ותוצריהו.
הנשיא אשר גרוניס הצטרף להכרעת השופט הנדל כי לא הוכחה פגיעה בזכות חוקתית.
הנשיא גרוניס הוסיף, כי לעתירה מספר מאפיינים מיוחדים, אשר מובילים אף הם למסקנה כי דינה להידחות.
ראשית, מדובר בעתירה פטרנליסטית חריגה, שמבוקש בה לחייב את המחוקק לנהוג בפטרנליזם כלפי אדם אחר.
בעתירה מבקשים העותרים לקדם אינטרס ציבורי כללי, ולא להגן על זכותו של הפרט.
שלישית, הנשיא סבור כי יש לנקוט ריסון שיפוטי רב כאשר מדובר בעתירה שמבוקש בה להגן על "זכות חיובית".
לגישת השופטת עדנה ארבל הייתה פגיעה בזכות החוקתית לחינוך, הנגזרת מהזכות לכבוד האדם.
לדברי השופטת ארבל, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים הולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית משום שהוא מאפשר התמסרות ללימודי התורה, והולם את ערכיה כמדינה דמוקרטית משום שהוא מאפשר אוטונומיה של קבוצת מיעוט.
ההגנה על האוטונומיה ההורית מלמדת כי החוק נועד גם לתכלית ראויה.
אשר לתנאי המידתיות, השופטת קבעה כי יש קשר רציונלי בין הפגיעה לבין תכלית החוק, שהיא הגנה על האוטונומיה ההורית ותוצאתו אוטונומיה מלאה למגזר החרדי בתחום החינוך העל יסודי.
כמו כן, לא הוכח שישנו אמצעי פחות שיגשים את מטרת החוק.
אך לגבי מבחן-המשנה השלישי של מידתיות קבעה השופטת שהחוק נכשל במבחן הצר של איזון בין הזכות לאוטונומיה של הילד מול הזכות לאוטונומיה ההורית, ולכן איננו מידתי, החוק מעניק העדפה מוחלטת לאוטונומיה ההורית ובכך נפגעת זכותם של הילדים לכבוד האדם בצורה שאינה מידתית.
השופטת ארבל סברה שיש לקבל את העתירה ולכפות לימודי ליבה חובה על הישיבות הקטנות.
השופט סלים ג'ובראן הצטרף לעמדתה של השופטת ארבל.
פסק הדין הכשיר פטור גורף מלימודי ליבה בישיבות הקטנות (כיתות י'–י"ב) במגזר החרדי, הנחשבים כמוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים.
פסק דין זה לא סימן את סוף הדיון הציבורי באשר להחלת לימודי הליבה על בני הישיבות.
בשנת 2016 נחקק חוק לימוד חובה (תיקון מס' 35), התשע"ו–2016 הקובע, בין היתר, כי התנאים לתקצוב מוסדות פטור, לרבות בנושא היקף תוכנית הבסיס הנלמדת במוסדות אלה, לא ייקבעו בחקיקה הראשית, אלא ייקבעו על ידי שר החינוך בתקנות, בהתייעצות עם שר האוצר.
כלומר כיום גם במוסדות פטורים נתונים לימודי הליבה לשיקול דעתו של שר החינוך.
התיקון גם ביטל סעיף 10א לחוק לימוד חובה, שחייב את כל מוסדות החינוך היסודי בישראל, כולל מוסדות הפטור החרדים, ללמד 10–11 שעות מתמטיקה מדעים ואנגלית.
לתיקון לחוק היו מתנגדים רבים אשר ראו במהלך הסכם קואליציוני לא ראוי, על בסיס הסכמות בין שר החינוך נפתלי בנט לבין המפלגות החרדיות.
בג"ץ 10042/16 צחי קווטינסקי נגד כנסת ישראל המוכר בשמות בג"ץ מס ריבוי דירות או בג"ץ מס דירה שלישית, הוא פסק דין של בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק, שניתן ב-6 באוגוסט 2017, ובו נפסלה חקיקה שהטילה מס ריבוי דירות.
זהו פסק הדין הראשון שבו נפסל חוק לא עקב פגם בתוכן החוק, אלא עקב פגם בהליך החקיקה.
עקרונות היסוד של החקיקה בישראל נדונו בהרחבה בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, ונקבע בו שרק פגמים קשים ונדירים שיש בהם פגיעה קשה וניכרת בעקרונות יסוד אלה תביא להתערבות שיפוטית שתקבע את בטלותו של החוק.
אחד מהעקרונות שהוצגו בפסק דין זה הוא עקרון ההשתתפות, לפיו לכל חבר כנסת יש זכות להשתתף בהליך החקיקה.
השאלות שעמדו בפני השופטים הן:
האם בהליך החקיקה של מס ריבוי דירות נפל פגם היורד לשורש ההליך, עקב פגיעה בעקרון ההשתתפות?
אם התשובה לכך חיובית, מהו הסעד הראוי, האם ביטול החוק, כדרישת העותרים, או סעד אחר?
ב-12 באוגוסט 2016 אישרה הממשלה את תקציב המדינה ו"חוק ההסדרים" לשנות התקציב 2017 ו-2018, ובכלל זה אושרה ההצעה למס ריבוי נכסים.
ב-5 בספטמבר 2016 פרסם משרד האוצר את הפרק "מס ריבוי נכסים" בתזכיר חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה לשנים 2017 ו-2018), התשע"ו-2016.
ההצעה למס ריבוי דירות נכללה בהצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז-2016. ב-31 באוקטובר 2016 הגישה הממשלה לכנסת את ההצעה לקריאה ראשונה.
במהלך הדיון בהצעת החוק בוועדת הכספים התריעה היועצת המשפטית של ועדת הכספים, עו"ד שגית אפיק, בפני יו"ר הוועדה, ח"כ משה גפני, שהליך החקיקה אינו תקין, משום ששינויים שהוכנסו בהצעה ברגע האחרון לא אפשרו דיון נאות בהצעה.
מיד לאחר אישור ההצעה בוועדת הכספים הצטרף לביקורת היועץ המשפטי לכנסת, עו"ד איל ינון, שציין כי "בהליך החקיקה של פרק מס ריבוי דירות בהצעת חוק ההסדרים נפל פגם היורד לשורש ההליך".
גם אחדים מחברי ועדת הכספים ביקשו לדחות מעט את הדיון, הן על מנת לאפשר להם ללמוד את הצעת החוק ופרטיה והן משום שעברו דיונים ארוכים ומייגעים בסעיפים אחרים של הצעת חוק ההסדרים, ואין לצפות שלאחר חצות יהיו צלולים וערניים וילמדו את ההצעה המתוקנת שהוגשה להם.
חרף התרעות ובקשות אלה נמשך הדיון בהצעת החוק במשך הלילה, וועדת הכספים אישרה את ההצעה ב-16 בדצמבר בשעה 7:05 בבוקר.
יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, פנה אל יו"ר ועדת הכספים, משה גפני, וביקשוֹ לשקול בחיוב את כינוס הוועדה לדיון נוסף בנושא מס ריבוי דירות.
גפני אישר שהליך החקיקה לא היה תקין, וייחס זאת ללחצו של שר האוצר, משה כחלון, אך לא נענה לבקשתו של אדלשטיין, והחוק אושר בקריאה שנייה ושלישית ב-22 בדצמבר 2016.
בעקבות אישור החוק נערכה רשות המיסים בישראל לגביית המס, ופרסמה הנחיות לציבור על אופן תשלומו.
העתירות נגד המס וההחלטות עד למתן פסק הדין
נגד מס ריבוי דירות הוגשו לבג"ץ חמש עתירות.
ארבע מהן הוגשו על ידי אזרחים החייבים במס ריבוי דירות, ועתירה נוספת הוגשה על ידי חברי כנסת וסיעות מהאופוזיציה (המחנה הציוני, מרצ, יש עתיד והרשימה המשותפת), יחד עם עמותת הצלחה - התנועה הצרכנית לקידום חברה כלכלית הוגנת.
העתירות הופנו בעיקר נגד שר האוצר, הכנסת וועדת הכספים של הכנסת.
העתירות טענו כלפי פגמים שנפלו בהליכי החקיקה, וכן טענו נגד תוכנו של המס, בנימוק שהמס הוא בלתי-חוקתי.
הדיון בכל העתירות אוחד לדיון משותף.
ב-28 בפברואר 2017 הוציא בג"ץ צו על תנאי "המורה למשיבים להתייצב וליתן טעם: מדוע לא יבוטל פרק י"ב לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום המדיניות הכלכלית לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז-2016 שעניינו מס ריבוי דירות, וזאת בשל פגם מהותי שנפל בהליך החקיקה הנוגע אליו והיורד לשורש ההליך".
אחד מסעיפי החוק דרש מהחייבים במס להצהיר על הדירות שבבעלותם עד ל-31 במרץ 2017. עקב התמשכות הדיון בעתירות דרשו העותרים לדחות מועד זה, ומנהל רשות המיסים נענה לדרישה והודיע על דחיית מועד הדיווח ל-30 ביוני 2017.
בדיון שנערך ב-9 במאי 2017 הציעו שופטי בג"ץ לממשלה לשקול רעיון שהועלה על ידי היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, לפיו יוחזרו הליכי החקיקה לשלב של ליל 15 בדצמבר 2016, הוא הלילה שבו הובא לדיון בוועדת הכספים הנוסח הסופי של הצעת החוק.
קבלת הצעה זו על ידי הממשלה הייתה מייתרת את המשך הדיון בבג"ץ, ומאפשרת להמשיך בהליך החקיקה ללא הפגמים שנגדם טענו העותרים.
שר האוצר דחה הצעה זו, וגם חלק מהעותרים התנגדו לה.
עקב התמשכות הדיון בעתירות שבו ודרשו העותרים לדחות את המועד שבו על החייבים להצהיר על הדירות שבבעלותם ולשלם את המס, ומנהל רשות המיסים נענה לדרישה זו והודיע על דחיית מועד הדיווח והתשלום ל-31 ביולי 2017. מהלך זה חזר פעם נוספת, ומועד הדיווח והתשלום נדחה ל-1 בספטמבר 2017.
הצו שהוציא בג"ץ התמקד רק בטענות לפגמים בהליך החקיקה, וכך נעשה גם בפסק הדין, שניתן ב-6 באוגוסט 2017.
השופט נעם סולברג הציג בפסק דינו את טענות העותרים:
העותרים טוענים כי בהליכי חקיקתו של מס ריבוי דירות נפל פגם היורד לשורש ההליך, אשר מצדיק את ביטולו.
הנוסח המתוקן, אשר הועבר לוועדה סמוך לפני תחילת הדיון בהסדר המס, כלל שינויים מהותיים ביחס לנוסח הצעת החוק המקורית; וזאת, כאשר במהלך כל אותו יום היו חברי הוועדה וצִוותה עסוקים בדיונים בנושאים אחרים.
הדבר הביא, לטענת העותרים, לכך שאנשי הייעוץ המשפטי לוועדה לא יכלו ליתן לחברי הוועדה ייעוץ משפטי כמתחייב.
על כן – ומחמת הדיון המזורז, סד הזמנים הדחוק, העדרם של נציגי ציבור, ועזיבת חברי האופוזיציה את הדיון – טוענים העותרים כי נשללה מחברי הוועדה כל אפשרות מעשית ללמוד את הצעת החוק המורכבת על כלל היבטיה והשלכותיה, ולגבש את עמדתם כדבעי.
העותרים טוענים אפוא כי בהליך החקיקה דנן נפגע עקרון ההשתתפות, המהווה אחד מעקרונות היסוד של משטרנו הפרלמנטרי החוקתי, באופן אשר הביא לפגיעה במעמד הכנסת ובעקרון הפרדת הרשויות.
העותרים בבג"ץ 10054/16 מוסיפים וטוענים כי גם בדיון הראשון בוועדת הכספים לא ניתנה לנציגי ציבור ולנציגים מקצועיים אפשרות של ממש להשתתף ולהביע עמדה.
עוד טענו העותרים כי "חברי הוועדה אשר בתחילה מחו נגד הסדר המס, הצביעו לבסוף בעד אישור הצעת החוק, משום שחלקם זכו לקבל תקציבים ייחודיים בתמורה להצבעתם זו."
עקב פגמים אלה (ופגמים נוספים) ביקשו העותרים להכריז על בטלותו של מס ריבוי דירות, ולחלופין – להחזירו לדיון מחודש בכנסת.
באי-כוח הכנסת בדיון הסכימו שבהליך החקיקה אכן נפל פגם היורד לשורש ההליך, הנובע מהצטברות של תקלות ומחדלים, פגם אשר פגע בעקרון ההשתתפות, ועשוי להצדיק את ביטול החוק.
עם כל זאת ביקשו באי-כוח הכנסת שבמישור הסעד, יסתפק בית המשפט בקביעה שנפל פגם היורד לשורש הליך החקיקה, ובעקבות קביעה זו ייתן 'התראת בטלות', שבה יובהר מהם אותם מצבים המצדיקים ביטול חוק בשל פגמים בהליך חקיקתו, ויצוין כי מעתה ואילך חוקים אשר בהליך חקיקתם ייפלו פגמים מעין אלה – יבוטלו.
באי-כוח הממשלה אישרו שבהליך החקיקה נפל פגם חמור, אך זה "לא הגיע עד לאותו רף מאד חריף", ו"אינו יורד לשורשו של ההליך", ולכן נסיבות העניין אינן מקימות עילה להתערבות בית המשפט, ואין הצדקה להורות על ביטול החוק.
דיון והכרעה - דעת הרוב
בפתח החלטתו ציין השופט סולברג: "בבואנו לבחון הליכי חקיקה של הכנסת, ולהעבירם תחת שבט הביקורת השיפוטית, שומה עלינו לגשת אל המלאכה בדחילו ורחימו, במתינות, בכבוד; בד בבד, עלינו לעמוד על המשמר, לבל תהיה הכנסת כאסקופה הנדרסת בגלגלי הממשלה.
ביקורת שיפוטית מעין זו לא נעשית דרך שגרה דבר יום ביומו, ומן הראוי אפוא להציג תחילה את השיקולים כבדי-המשקל המונחים על כפות המאזניים."
תחילה עמד השופט סולברג על מעמדה של הכנסת:
ראש לכל ניצב איתן עקרון הפרדת הרשויות.
שומה לשקוד ולשמור על מעמדה של הרשות המחוקקת ועל עצמאותה.
הריבונות במדינה דמוקרטית נתונה לעם.
הכנסת מייצגת את העם, ולפיכך הוכר מעמדה הרם בקרב שלוש רשויות השלטון.
באופן מיוחד חזק מעמדה של הכנסת בכל הנוגע לחקיקה, המהווה את הפונקציה המרכזית של הכנסת כבית מחוקקים וכרשות שלטון עצמאית.
מעמדהּ של הכנסת מחייב אפוא איפוק וריסון בהפעלת ביקורת שיפוטית על פעילותה, וזהירות מפני פגיעה בעצמאותם של חברי הכנסת, בהיותם נציגיהם הנבחרים של אזרחי המדינה.
ברם, אין בעקרון הפרדת הרשויות כדי להעניק ריבונות מוחלטת לרשות המחוקקת – ודאי לא כאשר היא פוגעת במחוקקים עצמם – והיא אינה חסינה מפני ביקורת שיפוטית.
לעיתים דווקא התערבות ביקורתית של רשות אחת בפעולתה של רשות אחרת, היא אשר שומרת על מעמדן ההולם של רשויות השלטון כולן, ומונעת ניצול לרעה של הכוח המסור להן.
הפרדת הרשויות בהתגלמותה מחייבת ריסון מזה וביקורתיות מזה.
בעקבות דבריו אלה ציין השופט סולברג כי:
ביקורת שיפוטית על הליכי החקיקה אינה 'לעומתית' כלפי הכנסת; היא בעדה.
היא נעשית תוך הקפדה על איזון עדין וזהיר, להבטחת עצמאותה של הכנסת, רום-מעמדה ודרכי פעולתה, בד בבד עם הבטחת התנאים לחקיקת חוק ראוי לשמו; לא בביקורת על תוכנו של החוק עסקינן, אלא בפיקוח על הליכי חקיקתו.
בהמשך לכך הביא השופט סולברג שלל פסקי דין שעסקו בסוגיה של ביקורת שיפוטית על הליך החקיקה.
בהמשך דבריו דן השופט סולברג בעקרון ההשתתפות, כפי שתואר בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, שבו נקבע כי יש להצביע על פגיעה קשה וניכרת בעקרון ההשתתפות כדי להביא לבטלותו של חוק.
השופט מנה רשימה ארוכה של עתירות שבהן עלו טענות לפגמים שנפלו בהליכי חקיקה, בין היתר לנוכח פגיעה בעקרון ההשתתפות.
עתירות אלו נדחו כולן, בהסתמך על אמת המידה שנקבעה בעניין מגדלי העופות, ונפסק בהן כי הפגמים שנפלו בהליכי החקיקה שנדונו אינם מצדיקים התערבות שיפוטית.
בשלב זה ניסח השופט סולברג קריטריון לבחינת מימוש עקרון ההשתתפות:
אין לשׂים עוד את הדגש על השאלה האם נשללה מחברי הכנסת 'כל אפשרות מעשית לדעת על מה הם מצביעים'.
יש צורך במבחן שונה, ישׂים ואפקטיבי יותר, מעין המדד השני שעלה בעניין מגדלי העופות; עניינו – הליך חקיקה אשר יאפשר לחברי הכנסת 'לגבש עמדה' לגבי הצעת החוק הנדונה.
גיבוש עמדה איננו אקט 'פסיבי' גרידא, אלא דורש מהלך מחשבתי מסוים, עיבוד עצמאי של המידע הנמסר לחבר הכנסת, וקבלת החלטה מוּשׂכּלת בעד או נגד הצעת החוק.
רק כאשר תינתן לחברי הכנסת אפשרות מעין זו, ניתן יהיה לומר כי הייתה להם הזדמנות להשתתף, באופן פעיל ואמיתי, בהליך החקיקה.
לאור קריטריון זה ניתח השופט סולברג את פרוטוקול ועדת הכספים בלילה שבסיומו אישרה הוועדה את מס ריבוי דירות, וקבע:
הלך הרוח הניכר בבירור למקרא הפרוטוקול הוא של חיפזון, לחץ ובהילות.
כזכור, עיניהם של חברי הוועדה לא הספיקו לשזוף את הצעת החוק המעודכנת, גם לא בשעתיים שחלפו מאז שנשלחה אל הוועדה ועד לתחילת הדיון, משום שדנו באותו פרק זמן בנושאים אחרים.
חברי הוועדה 'פגשו' אפוא לראשונה את הצעת החוק המעודכנת רק תוך כדי הקראתה במהלך הדיון הבּהול.
גם בדיון במליאה על מס ריבוי דירות, לא היה כדי לרפא חסר זה.
בכך נפגע עקרון ההשתתפות פגיעה קשה וניכרת.
אין מנוס אפוא מלקבוע כי בהליך חקיקתו של מס ריבוי דירות נפל פגם היורד לשורש ההליך.
בעקבות מסקנתו זו פסק השופט סולברג שאין צורך בביטול מוחלט של החוק, שיצריך התחלה מבראשית של הליך החקיקה לשם הטלה חוזרת של המס, אלא די בקביעה של בטלות יחסית, כלומר החזרת החוק לשלב שבו קרתה התקלה - דיון בוועדת הכספים לשם הכנת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.
שלושה שופטים נוספים, מרים נאור, אסתר חיות וניל הנדל, הצטרפו לפסיקתו של השופט סולברג, תוך שהם מוסיפים הערות והבהרות משלהם.
דיון והכרעה - דעת המיעוט
השופט מני מזוז, בעמדת מיעוט, התנגד לפסיקת הרוב.
תחילה התייחס לגישתו של השופט סולברג לעקרון ההשתתפות וציין:
אף שחברי השופט סולברג מציג בחוות דעתו את עמדתו כיישום של ההלכה הנוהגת בסוגיה זו (הלכת מגדלי העופות), הרי שמדובר כאמור, להלכה ולמעשה, בגישה המהווה שינוי מהותי של ההלכה.
חברי זונח למעשה בחוות דעתו את המבחן שנקבע בפסיקתו העקבית של בית משפט זה, המתמקד בהגנה של זכות ההשתתפות של חבר הכנסת בהליך החקיקה, וממקד את הביקורת החוקתית על תוקפו של חוק בגין טענות לפגם בהליכי חקיקתו באמות-מידה הנוגעות לאיכות דיוני החקיקה בכנסת.
יודגש כבר עתה כי כללים ואמות מידה באשר למשך או לאופן הדיון בוועדה או לגבי לוח זמנים להגשת נוסח מתוקן של הצעת חוק לוועדה, אינם מעוגנים לא בחוקי היסוד, לא בחוק ואף לא בתקנון הכנסת."
ביחס לעקרון ההשתתפות כתב השופט מזוז:
לאחר בחינת לוח הזמנים של הטיפול בהצעת החוק, שארך קרוב לחמישה חודשים, קבע השופט מזוז כי הלה "מפריך את הטענה כי נשללה מחברי-הכנסת ההשתתפות בדיון ובהצבעה או 'כל אפשרות מעשית' לדעת על מה הם מצביעים ולגבש עמדה".
בעקבות דבריו אלה קבע השופט מזוז:
ודוק: סעד מסוג זה הולם במיוחד מצבים של פגיעה בנורמה מוסדית-דיונית, הניתנת בדרך כלל לתיקון, להבדיל מפגיעה בזכות אדם; וביתר שאת מקום בו העתירה נגד החוק גופו נדחתה על הסף.
בהתאם לכך הציע השופט מזוז לדחות את העתירות.
בעקבות פסק הדין, שבו שונתה ההלכה שקבע בג"ץ ארגון מגדלי העופות בעניין התנאים לביטול חקיקה עקב פגם בהליך החקיקה, הגישה המדינה בקשה לדיון נוסף בשינוי זה.
בבקשתה ציינה המדינה שבדיון הנוסף אינה מבקשת לדון במס ריבוי דירות, שלגביו תפעל כפי שנקבע בפסק הדין, אלא רק בנושא העקרוני של ההלכה.
עם זאת, המדינה ציינה בבקשתה כי "ביטול חוק בשל פגם בהליכי החקיקה אמור להיעשות במקרים חריגים ונדירים ביותר, כאשר הליך החקיקה של חוק מס דירה שלישית אינו בא בגדרם".
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות נקבע מבחן מצמצם, לפיו "על מנת להביא להתערבות שיפוטית בהליך החקיקה אין די בהוכחת פגיעה בעקרון יסוד של הליך החקיקה, כגון עיקרון ההשתתפות, אלא יש להצביע על פגיעה קשה וניכרת באותו עיקרון.
על כן אף אם יוכח כי הליך החקיקה מנע קיומו של דיון מעמיק וממצה ופגע ביכולתם של חברי הכנסת לגבש עמדה מבוססת לגבי כל אחד מהנושאים המופיעים בהצעת החוק, אין די בכך כדי להצדיק התערבות שיפוטית".
בג"ץ מס ריבוי דירות קבע מבחן רחב יותר, לפיו "הליך החקיקה צריך להתקיים באופן שיאפשר לחברי הכנסת לקיים דיון, ולגבש עמדה בנוגע להצעת החוק הנדונה.
כאמור, עקרון ההשתתפות איננו אך היכולת ה'פסיבית' של חברי הכנסת להבין על מה הם מצביעים, אלא טומן בחובו מתן אפשרות לחברי הכנסת להשתתף 'אקטיבית' בדיון, ולקיים מהלך מחשבתי של גיבוש עמדה מוּשׂכּלת, ולוּ באופן מינימלי."
פסק הדין בבג"ץ מס ריבוי דירות ניתן בהרכב של חמישה שופטים.
בתולדות בית המשפט העליון ישנו רק מקרה אחד, פרשת נחמני, שבו נערך דיון נוסף בפסק דין שניתן בהרכב מורחב כזה.
ב-19 במאי 2021 דחה המשנה לנשיאה (בדימוס), חנן מלצר, את הבקשה לדיון נוסף.
על מנת לעודד מכירתן של דירות חייבות נקבעו בחוק הטבות מסוימות למי שימכור דירה חייבת מ-1 בינואר 2017 ועד 1 באוקטובר 2017. אחת מהטבות אלה היא מענק, שגובהו עד 85,000 ש"ח, לתשלום מס השבח החל על מכירת הדירה.
עד אמצע יולי 2017 נמכרו 776 דירות תוך ניצול הטבה זו.
עם ביטול החוק בטלה גם ההטבה, ומוכרי הדירות, שהסתמכו על קיום ההטבה, עלולים להידרש להחזירה.
בג"ץ 1601/90 שליט נ' פרס, פ"ד מד (3) 353 (1990) הוא פסק דין שניתן בבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק בשנת 1990, במסגרתו נבחנה השאלה אם סיעות הכנסת, העורכות ביניהן הסכמים קואליציוניים לקראת כינונה של ממשלה חדשה, נדרשות לפרסם את ההסכמים בפומבי לאחר חתימתם.
במסגרת פסק הדין, בית המשפט קבע כי יש לפרסם את ההסכמים שנערכים בין סיעות הכנסת, וכן הסכמים בין סיעות שונות לחברי כנסת בודדים.
העתירה הוגשה על ידי עורך הדין משולם שליט, כנגד חבר הכנסת שמעון פרס, סיעת המערך, ודובר הכנסת.
פסק הדין, אשר ניתן עוד בטרם בחקיקה הישראלית חוק אשר חייבה במפורש לפרסם מידע מסוג זה, מהווה פסק דין תקדימי ביחס לחובת השקיפות המוטלת על השלטון כלפי ציבור הבוחרים.
בנוסף, פסק הדין העניק גושפנקא למעמדם של ההסכמים הקואליציוניים, כמסגרת להסכמה פוליטית בין המפלגות בישראל, כאמצעי להסדרה מוקדמת של איוש התפקידים בממשלה וברשויות השלטון.
עוד במהלך שנות השישים המערכת המשפטית דנה בנושא של הסכמים פוליטיים, תוך התייחסות, בין היתר, לשאלת הלגיטימיות שלהם.
כך, למשל, בית המשפט העליון נדרש לסוגיה כבר בשנת 1964, במסגרת פרשת אלבז שעסקה במועצות הדתיות.
העתירה הוגשה על ידי חבר המפלגה הליברלית שמעון אלבז, וזו נדחתה משני טעמים עיקריים: הראשון הוא שיהוי של העותר, אשר לטעם בית המשפט נדרש לפנות מוקדם יותר אל בית המשפט.
השני הוא טענה עניינית ביחס לגופה של העתירה.
לאחר 3 שנים עלתה שוב סוגיית ההסכמים הפוליטיים לפתחו של בית המשפט העליון, ונדחתה פעם נוספת בשל טענת אי שפיטות.
במהלך שנות ה-80 נעשה ניסיון נוסף, שבו נפסק כי הסכמים פוליטיים אינם שפיטים.
נקודת ציון חשובה היא פסק הדין שניתן בבג"ץ 669/86 רובין נ' ברגר.
במסגרת העתירה, העותרים תקפו את ההסכם הפוליטי שנחתם בין הצדדים, וטענו כי קיומם מהווה פגיעה בטוהר הבחירות כחלק מהליך הבחירה הדמוקרטי.
במסגרת פסק הדין בעתירה, ששימש לאחר מכן הלכה מכוננת, קבע השופט אהרן ברק כי דיני החוזים לא חלים על הסכמים פוליטיים.
לחלופין, ברק קבע כי על הסכמים אלו חלים עקרונות היסוד של כללי המשפט הציבורי, זאת בשל היותו של איש הציבור נאמן הציבור: הוא אינו מתקשר בהסכם פוליטי בשם עצמו, אלא בשם הציבור שבחר בו לכהונה הציבורית.
לשיטת השופט ברק, שקיפות ההסכמים הפוליטיים מתחייבת מכוח עקרונות ההגינות והסבירות.
לאור זאת, ועל אף דחיית העתירה לגופה, הוטמע העיקרון המשפטי שלהלן בחיים הציבוריים בישראל, ונקבע שעל הסכמים פוליטיים חלים כללי המשפט הציבורי, ומשכך הם אכן שפיטים.
בתחילת שנות ה-90, לאחר התרגיל המסריח שעורר תרעומת ציבורית, יצאו אזרחים רבים להפגין תחת הסיסמה שהוטבע בזמנו של נתן זהבי, "מושחתים, נמאסתם".
העותרים טענו כי סיעות הכנסת, העורכות ביניהן הסכמים קואליציוניים לקראת כינונה של ממשלה חדשה, חייבות לפרסם הסכמים אלו ברבים, שכן מדובר בהסכמים בעלי אופי ציבורי מובהק המתייחסים לגופים הפועלים בלב ליבה של הדמוקרטיה – כנסת ישראל וממשלת ישראל.
בתשובה לצו על תנאי הראשוני שפרסם בית המשפט, סיעת המערך הודיעה כי תהיה נכונה לפרסם בפומבי הסכמים אלו, אך עם זאת מבקשת את חוות דעתו של בית המשפט בנוגע לעצם קיומה של חובת הפרסום, דרך הפרסום והנהלים לביצוע הפרסום.
כמו כן, עורכי הדין של המשיבים העלו שאלות נוספות, למשל, בנוגע ביחס לסוגיה אם בית המשפט הוא הגורם שעליו להכריע בשאלת הפרסום – או שהגורם הנדרש לעשות זאת הוא דווקא הכנסת.
העתירה נידונה בהרכב של שלושה שופטים - מאיר שמגר (נשיא), אהרן ברק ואליעזר גולדברג.
פסק דינו של הנשיא מאיר שמגר
השופט שמגר פסק כי הסכמים פוליטיים נועדו להסדיר עניינים ציבוריים, ואישי הציבור עורכים אותם בתור נאמני הציבור, ולכן הסכם פוליטי יבחן לפי אמות המידה של המשפט הציבורי.
בנוסף, ההסכם הפוליטי נטוע במשפט הציבורי, ולכן מתחייבת שקיפות, היות שרק אם הציבור יהיה מודע לתוכן ההסכם, הוא יוכל להיות מעורב ולפקח על ההליכים הפוליטיים.
עוד קבע שמגר כי סעיף 15 לחוק יסוד הממשלה, המחייב את הממשלה לפרסם את קווי היסוד שלה, נחקק באופן מודע ובכוונת תחילה על ידי המחוקק למטרה זו, ולכן ניתן להחיל אותו גם במקרה דנן, שכן אינו מתיימר להקיף את מלוא החובות הפרלמנטריות שנובעות מעקרונות היסוד של השיטה הדמוקרטית.
לעמדת השופט שמגר, אמנם עדיף היה שהכנסת תסדיר את פרסום ההסדרים הקואליציוניים בחקיקה ראשית, אולם כל עוד לא עשתה כן, והנושא הובא לפתחו של בית המשפט, זה נדרש להכריע על בסיס עקרונות היסוד של המשפט הציבורי, כגון: אופייה הדמוקרטי של המדינה, שלטון החוק, ועקרונות השוויון והצדק.
לאור האמור, שמגר קבע שיש לפרסם את נוסח ההסכמים הקואליציוניים בפומבי, מכוח סעיף 15 לחוק יסוד הממשלה, והמועד לפרסום הוא בטרם השבעתה של הממשלה החדשה בפני הכנסת.
פסק דינו של השופט אהרן ברק
השופט ברק פסק כי ללא זרימה חופשית של מידע מן האזרח לשלטון ולהפך, לא תוכל להתקיים חברה דמוקרטית, כאשר בעניין זה, תוכן ההסכמים הקואליציוניים מהווה מידע חשוב לכלל הציבור, אשר מסייע להם לגבש מידע אודות נבחריהם.
עוד קבע ברק, כי החובה לפרסם את תוכנם של ההסכמים הקואליציוניים נגזרת גם מעצם חובתה של הממשלה לזכות באמון הכנסת, כאשר הדבר לא יתאפשר אם ההסכמים הפוליטיים אשר יעצבו את פני אותה ממשלה לא יפורסמו בקרב הציבור הרחב.
לטענת ברק, אם נבחרי הציבור ידעו כי ההסכמים הקואליציוניים עליהם חתמו חשופים לציבור הרחב, הדבר יוביל להקפדה על ניסוחם ועל תוכנם החוקי, מה שעולה בקנה אחד עם עקרונות היסוד של המשפט הציבורי.
פסק דינו של השופט אליעזר גולדברג
השופט גולדברג פסק כי העקרונות המשפטיים שהוצגו בפסיקתם של השופטים שמגר וברק הולמים את עמדתו בסוגיה, אף שהטיל ספק בסמכות בית המשפט העליון להורות בדבר פרסום ההסכמים מכיוון שסמכות זו מוטלת מטבעה על הרשות המחוקקת, ועיגון נורמות של משפט ציבורי אינה בהכרח משימה המוטלת על בית המשפט העליון.
גולדברג קבע כי על מנת למנוע פגיעה במרקם הציבורי, על בית המשפט להתערב ולסגור את הפרצה שנוצרה עד שתהיה חקיקה מסדירה בנושא.
בית המשפט העליון קבע פה אחד כי ההסכם הקואליציוני הוא מכשיר פוליטי מקובל בישראל, שכן הוא מהווה מסגרת להסכמה פוליטית תחת כללי המשפט הציבורי, ולכן קיים הצורך לפרסם הסכמים קואליציוניים בין הסיעות השונות, ובין הסיעות לחברי כנסת בודדים, בין אם הסכמים אלו הובילו במישרין להקמת ממשלה, או שנכשלו בכך.
בעקבות פסק הדין, ועל רקע האווירה הפוליטית באותה תקופה (התרגיל המסריח ואווירת חוסר אמון בממשלה) הוגשו גל של עתירות, לדוגמה: פסקי דין ותיקוני חקיקה שניסו לתת מענה לבעיה, ולמנוע מהלכים דומים בעתיד.
בעקבות הפסיקה תוקן חוק יסוד: הממשלה, ונקבע כי כל סיעה שהתקשרה בהסכם קואליציוני חייבת להניח את נוסחו המלא על שולחן הכנסת לפני התייצבות הממשלה החדשה בפני הכנסת להצבעת אמון.
בשנת 2001 הועתק הסעיף אל חוק הממשלה (סעיף 1).
בג"ץ 4602/13 פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה הידוע גם כבג"ץ 9780/17 או כדנג"צ 8537/18 (כינויים נוספים: בג"ץ הבוגדת או בג"ץ המורדת), הוא עתירה כנגד פסק דין של בית הדין הרבני הגדול, שעוסקת בזכאות של אישה למחצית בית מגורים של בעלה שבו התגוררה במשך שנים רבות, עד לגירושיהם.
במסגרת העתירה נידונה גם השאלה האם ניתן להתייחס לבגידת האישה בבעל כגורם משפיע על הלכת השיתוף.
בית הדין הרבני הגדול, בדעת רוב, קיבל את ערעור הבעל, ופסק שהאישה לא תקבל לאחר הגירושים מחצית מהדירה, והיא עתרה נגד ההחלטה לבג"ץ, שדן בה פעמיים.
בפסיקת בג"ץ הראשונה משנת 2018 אישר הרכב של שלושה שופטים, בדעת רוב, את פסיקת בית הדין הרבני.
בהוראת נשיאת בית המשפט העליון נקבע דיון נוסף בעתירה בהרכב מורחב של תשעה שופטים.
הרכב זה פסק ביוני 2021, בדעת רוב, שהחלטת בית הדין הרבני הגדול בטלה, שהאישה זכאית למחצית הזכויות בבית המגורים, ושאין מקום לשקול אי-נאמנות מינית בהחלטה על פירוק השיתוף.
בני הזוג נישאו בשנת 1982, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 2013 הגיש הבעל תביעה לגירושים שבה טען שהאישה מורדת ואינה מקיימת יחסי-אישות, נואפת עם גבר זר, ואיננה מנהלת חיי משפחה תקינים.
האישה מיאנה בתחילה להתגרש, אולם לבסוף בני הזוג התגרשו בהסכמה.
לאחר הגירושים נמשכה המחלוקת בין בני הזוג על חלוקת הרכוש.
ברשות הבעל היה מגרש שקיבל בירושה, מספר חודשים קודם לנישואיו.
בשנת 1988 התקשר הבעל עם קבלן בעסקת קומבינציה שבמסגרתה העביר לקבלן שלושה רבעים מהמגרש בתמורה לתשלום מהקבלן בסך 30,000 דולר ולבניית בית המגורים על הרבע הנותר.
בבית המגורים שנבנה התגוררו בני הזוג במשך למעלה מעשרים שנה עד לקרע ביניהם בשנת 2013. בנוסף אליו היו להם נכסי מקרקעין משותפים.
המחלוקת העיקרית בין הצדדים נסבה על בית המגורים.
במסגרת הדיון בחלוקת הרכוש פסק בית הדין הרבני בחיפה שעל אף שחוק יחסי ממון קובע שנכס שהיה בבעלות אחד מבני הזוג לפני הנישואין אינו נכלל בנכסים המשותפים, חייהם המשותפים של בני הזוג בדירה, ששופצה ואף נבנתה מלכתחילה במהלך הנישואים, מקנים לאישה זכות למחציתה בהתאם להלכה הנהוגה בבתי המשפט לענייני משפחה.
הבעל ערער על ההחלטה לבית הדין הרבני הגדול שקיבל את ערעורו.
בית הדין הסיק על סמך המשטר הממוני בין בני הזוג, שלא הייתה כוונה לשתף את האישה בדירה.
הרב מיכאל עמוס, בדעת מיעוט, סבר שהאישה זכאית לחמישית משווי הדירה ללא הקרקע.
האישה עתרה לבג"ץ, בטענה שבית הדין הרבני הגדול חרג מסמכותו.
השופט עמית פסק בדעת מיעוט שיש לקבל את עתירתה, שכן בית הדין הגדול שילם מס שפתים לדין האזרחי, אך הסתמך על בגידת האישה על סמך הדין הדתי, בחריגה מסמכותו.
השופט מינץ פסק שהדיון בבגידת האישה היה למעלה מן הצורך, והשופט שטיין פסק שלדעתו בית הדין הגדול טעה, אך זו טעות בפרשנות העובדות ולא חריגה מסמכות שבג"ץ מוסמך להתערב בה, וגם לא טעות בדין.
ב-18 ביוני 2019 הורתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לקיים דיון נוסף בהרכב מורחב בפסק הדין של בג"ץ, בו תעלה התייחסות לשאלה האם בגידה של אישה בבעלה מהווה עילה ל"שיתופיות מוחלשת" ובנסיבות העניין בעקבות זאת גם לשלילת חלקה בדירה בה התגוררו במשותף.
ב-24 ביוני 2021 הפך בג"ץ, בהרכב מורחב, את החלטתו משנת 2018. עמדת בית המשפט נכתבה על ידי אסתר חיות, ואליה הצטרפו חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית ודפנה ברק-ארז.
דעת הרוב קבעה שבית הדין פסק לפי הדין הדתי, בניגוד להלכת בבלי המחייבת אותו לפסוק לפי הדין האזרחי.
בנוסף, צוין בהחלטה שאי-נאמנות מינית או אחריות על פירוק הנישואים מצד אחד מבני הזוג אינם מהווים סיבה לשלול זכויות ברכוש.
בדעת מיעוט, כתב השופט נעם סולברג שלא הייתה הצדקה לקיים דיון נוסף בתיק, שכן לא נקבעה בהחלטה משנת 2018 הלכה חדשה.
דוד מינץ, שכתב את פסק הדין מ-2018, התנגד גם כן לדעת הרוב.
לטענתו, היות שגם במשפט העברי בן זוג שאינו נאמן לא בהכרח מאבד את זכויותיו ברכוש, לא מדובר במקרה שבו בית הדין הרבני החיל את הדין הדתי באופן שסותר את פסיקת בית המשפט העליון.
גם אלכס שטיין סבר שדעת הרוב שגויה.
לטענתו, ההסכמה לחלוק רכוש והתנאים לחלוקה זו הם עניין פרטי של בני הזוג, וכאשר בית המשפט דן בנושא עליו לברר באופן עובדתי מה היו התנאים להסכמה זו.
במקרה זה, לפי שטיין, לא הייתה עילה להתערבות של בית המשפט העליון בהחלטת בית הדין הרבני.
בג"ץ רוזנצוויג מויסה (20 בינואר 2022) הוא החלטה בעתירה נגד הפרקטיקה של ניתוק מאספקת חשמל של צרכנים החיים בעוני, כאמצעי לגביית חובם.
בית המשפט העליון קבע שהזכות לאספקת חשמל היא חלק מהזכות לקיום מינימלי בכבוד.
העתירה הוגשה על ידי ארבע עותרים פרטיים, בעזרת ארגונים חברתיים (הארגונים רופאים לזכויות אדם, האגודה לזכויות האזרח בישראל ואיגוד העובדים הסוציאליים).
העותרת הראשונה, סיגלית מויסה, אם משפחה חד-הורית מאלעד, נותקה מחשמל בביתה עקב חוב.
בית המשפט העליון דן בהסדרים החלים על גביית חובות של צרכנים ביתיים בגין צריכת חשמל, ובכלל זה באפשרות לנתק את אספקת החשמל בשל צבירת חוב, כפי שזו נקבעה באמות המידה שהותקנו על-ידי רשות החשמל.
זאת, על רקע החשש לפגיעה באוכלוסיות מוחלשות והטענה שאין לנתק מאספקת חשמל כאמצעי גבייה ביחס למי שידו אינה משגת לשלם את חשבון החשמל.
הניתוק כאמצעי בלתי מידתי לגביית חוב: העותרים טענו שניתוק מאספקת החשמל פוגע בזכויות יסוד חוקתיות, ולכן את גביית החוב יש לעשות באמצעים מידתיים יותר מאשר ניתוק אספקת החשמל.
העותרים טענו שהקבוצה "צרכנים שאספקת החשמל חיונית להם" כאמור באמות המידה – שלא ניתן לנתקם – היא קבוצה הכוללת רק את מי שמשתמשים במכשיר הנשמה או בלב מלאכותי, ובכך היא צרה בלתי סבירה באופן קיצוני.
במהלך העתירה הורחבה קבוצת הזכאים למשתמשים במכשירים נוספים.
עמדת המדינה הייתה שההוראות הקבועות באמות המידה מבטאות מדיניות סבירה ומידתית ושאין מקום להרחיב את רשימת הצרכנים שאספקת החשמל חיונית להם.
שיקול הדעת בהחלטה בדבר ניתוק: העותרים טענו שהפקדת שיקול הדעת לגבי ניתוק בידי ספק השירות (חברת החשמל) אינה סבירה באופן קיצוני נוכח הפגיעה בזכויות המוטלת על הכף, בעת שספק השירות מונע משיקולי רווח ויעילות כלכלית.
לדברי המדינה, די בזכות הטיעון הקיימת במסגרת הליכי גבייה לגבי פריסת חובות.
שימוש במונה תשלום מראש (מת"מ) לתשלום חובות: העותרים טענו שהשימוש במת"מ עבור תשלום חובות עבר, באופן שניתן לקזז מהסכום הנטען במכשיר עד 20% לכיסוי החובות, מכביד במיוחד על צרכנים מאוכלוסיות מוחלשות.
המדינה השיבה שזהו הסדר מידתי ומאוזן, אשר מיטיב עם הצרכנים ומאפשר להם להסדיר את חובם ולשלוט בצריכת החשמל מבלי להעמיק את החוב, ואף לפרוס את החזר החוב על פני תקופה ממושכת.
בית המשפט (מפי השופטת דפנה ברק-ארז ובהסכמת השופטים יצחק עמית ודוד מינץ) קיבל את העתירה בשתי הסוגיות הראשונות.
אספקת חשמל כזכות יסוד כשהיא קשורה להגנה על זכויות יסוד אחרות
בית המשפט התייחס לחשיבותה של אספקת חשמל בסיסית כשירות חיוני הנדרש לצורך קיום שגרת החיים היום-יומית.
בית המשפט קבע שגישת ביניים זו היא נקודת המוצא לדיון.
הוא ציין שהיא באה לידי ביטוי בתיקון לחוק משק החשמל הקובע את ההסדר לתעריף מופחת.
דברי ההסבר לתיקון מציינים ש"חשמל הוא מצרך יסודי, ובלתי אפשרי לנהל אורח חיים סביר בלעדיו".
בית המשפט הדגיש שהשאלה בפניו איננה ביקורת על המחוקק אלא ביקורת על יישום המסגרת הנורמטיבית שקבע המחוקק.
בית המשפט קבע שהזכות לאספקת חשמל היא בעלת זיקה מובהקת לזכות לקיום מינימלי בכבוד שכן היא נחוצה לקיום בסיסי יום יומי.
הוא ציין את הפגיעות המיוחדת של אנשים החיים בעוני בהקשר של אספקת חשמל, כחלק מההקשר הרחב של "עוני אנרגטי", כלומר היעדר נגישות לצריכת אנרגיה בסיסית.
קבוצה נוספת הזכאית להגנה מיחדת היא ילדים, אשר ניתוק מאספקת חשמל עלולה לפגוע ישירות בהבטחת סטנדרט בסיסי של חיים בכבוד עבורם, לרבות יכולתם לתפקד כתלמידים.
הדברים חשובים במיוחד בהתחשב בכך שמצד אחד לא ניתן לזקוף לחובת הילדים את אי תשלום החוב, ומהצד האחר רכישת השכלה היא מפתח ליציאה ממעגל העוני.
בית המשפט הדגיש שעניינו בשאלה של דרכי הגבייה, כאשר אין חולק של עצם קיומו של החוב.
אמות המידה הקיימות לגביית חוב קושרות בין מי שזכאי לתשלום מופחת לבין מי שלא ניתן לנתקו מאספקת החשמל.
עם זאת, יש אנשים שחיים בעוני מבלי שהם זכאים לתשלום מופחת, זכאות שנגזרת לא רק מקריטריונים כלכליים.
אמות המידה הקיימות לא נותנות מענה למצבים רפואיים שעשויים להיות אקוטיים בשל חוסר גישה לחשמל, ולמצבי קצה של מצוקה הנובעת מעוני וממחסור.
בית המשפט הדגיש שאין מתפקידו לקבוע אמות מידה חלופיות אלא רק להתוות עקרונות.
האופן שבו יינתן מענה למצבים המתוארים לעיל עשוי להיות באמות מידה חדשות, בוועדת חריגים ועוד – הכל כפי שתקבע רשות החשמל.
עוד קבע בית המשפט כי קבלת החלטה לגבי ניתוק מחייבת הליך פרטני, שלא קיים.
אמות מידה צרות באופן בלתי סביר להגנה מפני ניתוק
בית המשפט קבע כי לא ניתן להסתפק במתכונתן הנוכחית של אמות המידה כדי להבטיח את מימושה של הזכות לאספקת חשמל באותם הקשרים שנמצאים בזיקה לזכות לקיום מינימלי בכבוד.
נוכח זאת הורה בית המשפט לרשות החשמל לתקן את אמות המידה כך שצרכנים לא ינותקו מאספקת חשמל סדירה לביתם אם יוכיחו שהם נתונים במצב של עוני קשה או נתונים בקשיים כלכליים המשתלבים עם מצב רפואי, באופן המצדיק להימנע מניתוק.
כמו כן נפסק כי על רשות החשמל להסדיר הליך לשמיעת טענותיו של הצרכן ולבחינת נסיבותיו הפרטניות בטרם תתקבל קבלת החלטה בדבר ניתוקו מאספקת חשמל.
זאת כמתחייב מההגנה על זכות הטיעון במשפט המנהלי.
על כן הוטל על חברת החשמל לאמץ נוהל מסודר ומפורט שיקבע את העקרונות המעשיים ליישום ההסדר המתוקן כפי שיעוגן באמות המידה.
בית המשפט קבע שהפעלת המת"מ נעשית בסמכות מכוח , והשימוש באמצעי זה אינו בהכרח מרע את מצבו של הצרכן בעל החוב.
הוא מאפשר שליטה בצריכת החשמל ועשוי למנוע הליכי הוצאה לפועל יקרים וארוכים.
בית המשפט פסק שעל רשות החשמל:
לתקן את אמות המידה באופן שיכיר באפשרות להוכיח מצב כלכלי חריג או קושי כלכלי המשתלב עם מצב רפואי כטעם לאי-ניתוקו של צרכן מאספקת החשמל.
לתקן את אמות המידה באופן שיסדיר הליך לשמיעת טענותיו של הצרכן בטרם קבלת ההחלטה על ניתוק מאספקת החשמל.
לאמץ נוהל מסודר ומפורט לקביעת העקרונות המעשיים ליישום ההסדר.
מאז פסק הדין גיבשה רשות החשמל נוהל בנושא, המונע ניתוק של מאות אלפי חייבים נזקקים.
בג"ץ 3267/97 רובינשטיין ואחרים נגד שר הביטחון הוא פסק דין של בג"ץ משנת 1998, שבו התקבל פסק דין בנוגע לסמכות שר הביטחון להעניק פטור לבני הישיבות.
בית המשפט קבע שעקב מספר הפטורים שניתנו, סמכות זו אינה בידי שר הביטחון והורה לחוקק חוק שיסדיר את העניין בכנסת תוך שנה.
בעקבותיו, הקימה הכנסת את ועדת טל.
הנושא של גיוס חרדים נדון רבות בכנסת ועורר ויכוחים ציבוריים.
בשנות המדינה הראשונות, נתן שר הביטחון, דוד בן-גוריון, דחיית גיוס לתלמידי ישיבות אשר "תורתם אומנותם".
זאת בצל השואה שאירעה באירופה אשר מחקה ישיבות רבות והרצון למנוע את סגירתן אף בישראל בשל גיוס תלמידי הישיבה לצבא.
באותה העת, דחיית השירות ניתנה למספר קבוע ונתון של ישיבות ומספר דוחי השירות לא עלה על כ-400 תלמידי ישיבה בשנה.
בשנת 1970, כחלק מההסכמים הקואליציוניים להקמת ממשלה, בוטלה ההגבלה על מספר הישיבות שתלמידיהן מקבלים את דחיית השירות ומספר דוחי השירות עלה.
לאחר מכן, בשנת 1975, נקבעה מכסה של כ-800 תלמידי ישיבה שיזכו בדחיית השירות כל שנה.
אולם לאחר המהפך ועליית הליכוד לשלטון, בשנת 1977, הוסרה הגבלה זו והורחב היקף הזכאים.
בנוסף לתלמידי ישיבות ניתנה זכאות אף לבעלי תשובה, למורים בחינוך העצמאי ולבוגרי בתי ספר תיכוניים ומקצועיים דתיים.
יתר על כן, הוקלו הדרישות מדוחי השירות, ולראשונה תלמידי ישיבה ש"תורתם אומנותם" מעל גיל 30 יוכלו לתת שיעורי תורה בתמורה למלגות (מה שלא התאפשר לפני כן שהרי לא ניתנה להם האפשרות לעבוד).
לפי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, באותה השנה נדמה כי היה שינוי בסיבת מתן ההסדר, ובמקום מתוך חשש לסגירת הישיבות, ההסדר ניתן כדי לאפשר לתלמידי הישיבה להמשיך בלימודיהם, ובנוסף, עקב קשיי ההסתגלות הרבים שהניחו שיהיו להם בצה"ל וקשיי ההסתגלות של צה"ל אליהם.
עד לשנת 1987 היו מספר פעמים בהם ניסו לעתור לבג"ץ בנושא גיוס החרדים, אך בג"ץ דחה את העתירות בטענה כי אין לעותרים מעמד בדין וכי הנושא אינו שפיט.
עורך הדין יהודה רסלר עתר בשנת 1987 (בג"ץ רסלר נגד שר הביטחון), ובפעם הראשונה הסכים בג"ץ לדון בעתירה מתוך תפיסה שלעותר יש מעמד בדין.
זאת מכיוון שהוחלט כי אין על העותר להוכיח שזכות שלו נפגעה, אלא מספיק להראות כי אינטרס שלו נפגע מתוקף כך שהוא חייב במילואים.
בנוסף, הוחלט כי העתירה שפיטה, כלומר נורמטיבית ומוסדית.
הרקע לעתירה זו הייתה השינוי הדרסטי במספר דוחי השירות מקום המדינה ועד לאותה השנה.
באותה השנה, קיבלו דחיית שירות 1,674 בני ישיבות, אשר מהווים כ-5.4% ממחזור הגיוס.
באותה השנה, נמצאו כ-17,017 תלמידי ישיבות בהסדר דחיית גיוס.
מתוקף כך נקבע כי בתוקף סמכותו של שר הביטחון לדחות את גיוסם של תלמידי הישיבה וכי במסגרת הסמכות שניתנה לו, הפעלת שיקול הדעת הייתה בתחום הסבירות.
אף על פי כן, ציין השופט אהרן ברק: "יש חשיבות, בסופו של חשבון, למספרם של תלמידי הישיבות שגיוסם נדחה.
קיים גבול שאותו אין שר ביטחון סביר רשאי לעבור.
כלומר, יש צורך במספר רב של חיילים, ואם היקף דוחי השירות יגיע לממדים שפוגעים בביטחון המדינה, ייתכן ותהיה התערבות בית המשפט כדי לבחון את סבירות שיקול הדעת של שר הביטחון אשר צריכה להמשיך ולהתעדכן בכל שנתון מחדש לפי מספר זה.
לאורך 10 השנים לאחר בג"ץ רסלר המשיך לעלות מספר בני הישיבות הנמצאים בהסדר דחיית שירות.
נושא זה היה נושא הדו"ח השנתי של מבקר המדינה לשנת 1988. "הביקורת העלתה, שאין פיקוח מניח את הדעת על ביצוע תנאי ההסדר כהלכתם.
אין מידע שוטף, סדיר ושלם על מעבר תלמידים מישיבה לישיבה, ואין פיקוח יעיל אם תלמידי הישיבות הנהנים מההסדר אינם עוסקים בעבודה אחרת בשכר.
יתר על כן, הצבא אינו אוכף במידה מספקת את ההתייצבות של תלמידי הישיבה במועד לשם חידוש דחיית גיוסם.
אין, לדעת הביקורת, הצדקה להתייחס בסלחנות לזלזול בתנאי ההתייצבות במועד".
הדו"ח אף הוא הציע לדון בנושא זה בכנסת.
באוגוסט 1988 ועדת המשנה לוועדת החוץ והביטחון קבעה כי יש לשנות את ההסדר כך שלצד לימוד התורה יהיו מסגרות המשלבות שירות צבאי (ישיבות הסדר), תוך מתן פטור לכ-200 תלמידים מצטיינים.
שירות צבאי זה יחל בגיל 24 ויערך כשנה.
לדעת הוועדה, על הכנסת לעמוד על שאלת דחיית השירות של תלמידי הישיבה.
לפי בג"ץ, החלטה זו פתחה את הצוהר לדיון על גיוס החרדים על ידי הכנסת ועל ידי בג"ץ בעצמו.
ביולי 1992 מונתה ועדה לבחינת הנהלים והפיקוח על דחיית שירות של בני הישיבות על ידי שר הביטחון.
המלצות הוועדה שהוגשו באוגוסט 1995 היו להוסיף אמצעי בקרה ופיקוח.
הוועדה הציעה לקצר את תקופת הדחייה לחצי שנה עד גיל 25 (כל חצי שנה צריך לבקש מחדש דחייה ולהתייצב בלשכת הגיוס), לבקש מראשי הישיבות לתת דיווח קבוע על מספר התלמידים שאכן לומדים אצלם (פעמיים בשנה), ולבטל את ההכרה בישיבות שאינן מקיימות את ההסדר.
עד לשנת 1996 גדל מספר בני הישיבה דוחי השירות, ובאותה השנה 7.4% מכלל מחזור הגיוס דחו את שירותם בתואנה ש"תורתם אומנותם".
דוח המדינה של אותה השנה אף קבע שהפיקוח אינו מספיק ולא ניתן לדעת אם מי שדוחה את השירות אכן לומד בישיבה ושאינו עובד.
בנוסף, הוא קבע שאין דיון בנושא מספרם ההולך וגדל של תלמידי הישיבות דוחי השירות.
הוא חזר וחיזק את דבריו מלפני כמה שנים (ד"וח המדינה הקודם) כי יש לקיים דיון על כך בכנסת.
לתופעת מספר דוחי השירות הרב היו השלכות חברתיות.
ראשית, נוצר קרע עמוק בתוך העם ובחברה הישראלית.
זאת מתוך תחושה של חוסר שוויון הגדלה עם מספר דוחי השירות העולה.
בנוסף, נוצרו בעיות לדוחי השירות עצמם.
חלקם אשר לא הצליח להשתלב בלימודים נקלע למצב ללא מוצא, מצד אחד, הוא לא לומד שהרי סוג הלמידה לא מתאים לו, ומצד שני, הוא לא עובד שהרי הוא אינו רוצה להראות כי אינו עומד בהסכם.
מתוך כך, "התוצאה הינה הפרת חוק נמשכת, דלות אישית ופגיעה בשוק העבודה" (בג"ץ רובינשטיין).
הדיון המשפטי התמקד בשאלות: האם לנתונים יש השלכות החוצות את הגבול שבו "הכמות עושה איכות"?
האם המצב הסבוך בו נמצאת החברה הישראלית דוחק אל המסקנה שהפתרון אינו דחיית גיוס הניתנת על ידי שר הביטחון?
האם לא נובע מהמציאות כי פתרון הסוגיה הוא בדבר חקיקה בכנסת, בה יוכלו חברי הכנסת להתמודד עם מורכבויות הנושא?
הדיון המשפטי עסק ב-2 עתירות, ששתיהן טענו כי מדיניות.
האחת, של חברי הכנסת אמנון רובינשטיין, חיים אורון ואחרים שדרשה קביעת מכסה מקסימלית של תלמידי ישיבות שיכולים לקבל דחיית שירות.
השנייה, של רס"ן (מיל') יהודה רסלר ואחרים שדרשה כי יקבעו שלשר הביטחון אין את הסמכות להעניק פטור כל כך גורף בחקיקת משנה, וכי פטור זה דורש חקיקה ראשית של הכנסת.
העתירה נסמכה על כך שאלה היו ההמלצות של ועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון.
עורכי הדין של העותרים קבעו כי על אף שלא קיימת פגיעה משמעותית, קיימת פגיעה כלשהי וזה לבד מצדיק לקבוע מכסה בחקיקה ראשית.
הם טענו כי יש פגיעה בעקרון השוויון בהסכם הקיים, כי הסכם זה חורג ממידת הסבירות וכי אין בו שום מידתיות.
תגובת המשיבים (שר הביטחון) לעתירה הראשונה הייתה שאין פגיעה בביטחון ואין צורך במכסה.
הוא טען שקביעת מכסה תגרום לקשיים ציבוריים ומשפטיים עקב הצורך בקביעת קריטריונים עבור מי שכן יקבל דחיית שירות ושאין צורך שיצדיק גרימת קשיים שכאלה.
תגובת שר הביטחון לעתירה השנייה הייתה שהוא בדק את המסגרת המשפטית שנקבעה בפרשת רסלר, התייעץ עם ראש הממשלה, שקל את הנתונים הרלוונטיים ובמיוחד את שיקול צורכי הביטחון והגיע למסקנה שאין פגיעה בביטחון והוא לא חרג מהסמכות שלו, מכיוון שפעל כפי שפעלו שרי ביטחון לפניו.
שר הביטחון הוסיף כי הוא החליט לאמץ את החלטת ועדת ישראלי.
הוא טען כי הוא מינה צוות שאחראי על יישום ההמלצות, על מנת לקדם את הפיקוח והבקרה על ההסדר ועל קיומו התקין.
הוא הצהיר שלאחר מכן הוא יבחן את ההשפעות של ההמלצות על מספר המצטרפים להסדר, ויבדוק עם הגורמים המתאימים אם צריך לקבוע מכסה.
לפיו, העמדה הבסיסית שהנחתה אותו היא שיקול הביטחון.
הוא טען כי אין צורך ממשי בצה"ל לגיוס החרדים וכי אורח חייהם יגרום לכך שלא יהיו משמעותיים לצה"ל.
בית המשפט העליון החליט פה אחד כי מפני שהכמות קבועת איכות, לשר הביטחון לא הייתה סמכות לחוקק זאת בחקיקה משנית.
בחקיקה הקודמת בעניין, בפרשת רסלר, קבע נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, כי יש לשר הביטחון את הסמכות לתת פטור לבני הישיבות.
בג"ץ הסביר את חקיקתו השונה בשתי הפרשיות בכמות הגדלה של בני הישיבות להם ניתן הפטור.
בג"ץ אימץ את כלל ההסדרים הראשוניים, לפיו הסדרים עקרוניים וחשובים צריכים להיקבע בחקיקה ראשית דווקא, ובחקיקת משנה יש לקבוע הסדרים משניים בלבד.
לפי פסיקת בג"ץ, כדי לאפשר את הפטור מגיוס לבני ישיבות יש לחוקק חוק שיסדיר את העניין תוך שנה.
בעקבות פסק הדין ולאחר הארכה שניתנה על ידי בית המשפט הוקמה ועדת טל אשר בסופו של דבר חוקקה את חוק טל.
החוק התקבל בכנסת בשנת 2002 וקבע תנאים מפורטים תחתם בחורי ישיבות ידחו גיוס.
בג"ץ שושנה כץ-שמואלי נגד שר החינוך והתרבות עוסק בעתירה של מורה נגד משרד החינוך בנוגע לזכות לחופש הביטוי, לאחר שפיטרו אותה מעבודתה בטענה שהפיצה תעמולה פוליטית בבית ספרה.
פסק דין זה עוסק בעיקר בחזונו של המורה בבית הספר הממלכתי והקריטריונים לתפקיד.
שושנה כץ-שמואלי נולדה בשנת 1929 בברלין.
בילדותה עלתה עם משפחתה ארצה והתחנכה בקיבוץ גניגר ובתל אביב.