tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'ארלס עזרא דניאל היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית ומייסד דניאל אינטרנשיונל קורפ.
יו דניאל הקימו יחד את Daniel International Construction Corporation, שהייתה בעבר חברת הבנייה הגדולה בעולם.
התאגיד היה מבוסס בבניין לנדמרק אשר ממוקם בגרינוויל, קרוליינה הדרומית.
ב-1963 הוענק לו פרס "התעשיין של השנה" על ידי הנשיא קנדי.
דניאל מונה, ב-6 בספטמבר 1954, כחבר דמוקרטי בסנאט כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ברנט מייבנק, וכיהן מ-6 בספטמבר 1954 ועד להתפטרותו ב-23 בדצמבר 1954. הוא לא הועמד לבחירה מחדש למילוי המושב הפנוי.
הוא חידש את ניהול האינטרסים העסקיים שלו ועזר לשכנע את קוהלר לבנות מפעל בספרטנבורג על מגרש של 260 דונם בשנת 1955. הוא מת בגרינוויל ב-13 בספטמבר 1964 ונקבר בבית הקברות של ספרינגווד.
צ'ארלס הנרי הרדין היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושל ה-22 של מדינת מיזורי בין השנים 1875–1877. טרם היבחרו לתפקיד המושל היה הרדין חבר האספה הכללית של מיזורי, תחילה בבית הנבחרים המדינתי ולאחר מכן בסנאט של מיזורי.
צ'ארלס הנרי הרדין נולד בשנת 1820 במחוז טרימבל שבקנטקי, בנם של צ'ארלס והאנה ג'ואל הרדין.
באותה שנה עברה המשפחה למיזורי והתיישבה בעיר קולומביה.
לאחר מותו של אביו בשנת 1830, עבד הרדין בבית הבורסקאות של המשפחה.
בשנת 1837 החל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה.
ב-1839 עבר לאוניברסיטת מיאמי שבאוהיו, שם סיים את לימודיו בשנת 1841 והיה שותף להקמת אחוות בטא תטא פאי.
בסיום לימודיו שב למיזורי, התמחה בעריכת דין אצל ג'יימס מ.
גורדון בקולומביה, והוסמך לעסוק במקצוע.
ב-1843 פתח משרד עורכי דין בעיר פולטון.
בין השנים 1848–1852 שימש כתובע של המחוז המשפטי השני במיזורי.
בהמשך נבחר למספר כהונות בבית הנבחרים של מיזורי, בשנים 1852, 1854 ו-1858. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, ובין תפקידיו שימש גם כחבר בוועדה לרפורמה ולחידוש קובץ החוקים של המדינה.
בנובמבר 1860 נבחר לסנאט של מיזורי מטעם מחוז הבחירה התשיעי.
במסגרת כהונתו השתתף בפגישה בה החליט המושל קלייבורן פוקס ג'קסון על פרישת מיזורי מהאיחוד בעיר ניאושו, אך היה הסנאטור היחיד שנכח במקום והצביע נגד פרישה מהאיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית חזר הרדין לחוות משפחתו במחוז אודריין.
בשוך הקרבות עבר עם משפחתו לעיר מקסיקו שבמיזורי, שם ייסד משרד עורכי דין חדש והקים את בנק "מקסיקו סאות'רן".
בשנת 1872 נבחר שוב לסנאט של מיזורי, וב-1876 היה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876. בבחירות שנערכו ב-5 בנובמבר 1874 נבחר למושל מיזורי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו כמושל אשררה המדינה חוקה חדשה.
הרדין פעל להפחתת חובות המדינה שנצברו במלחמה ולצמצום התמיכה הציבורית ברכבות, תוך צמצום פיזור תקציבי ושכלול מדיניות איגרות החוב של מיזורי.
הוא גם הקים את "מכללת הרדין והקונסרבטוריון למוזיקה" בעיר מקסיקו, ותרם לה אדמות בשווי של 60 אלף דולר אמריקאי.
לאחר מכן שימש נשיא מועצת המנהלים של המוסד.
הרדין נישא למרי באר ג'נקינס בשנת 1844. בערוב ימיו סבל מבריאות רופפת, ונפטר בשנת 1892 בבית רינגו שבעיר מקסיקו ממחלות שקיננו בו עקב הזקנה.
הוא נקבר תחילה בבית קברות פרטי במחוז אודריין, אך מאוחר יותר הועבר לקבורה בבית הקברות של משפחת ג'ואל בקולומביה.
דה סן-אנטואן הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק, המתאר את המלך צ'ארלס הראשון רכוב על סוס, מלוּוה במדריך הרכיבה שלו, פייר אנטואן בורדון, סניור דה סן-אנטואן.
צ'ארלס הראשון הוכתר למלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בשנת 1625, לאחר מות אביו, ג'יימס הראשון.
ואן דייק מונה לצייר החצר הראשי של המלך בשנת 1632. דיוקן זה, המתוארך לשנת 1633, הוא הדיוקן הרכוב הראשון של צ'ארלס הראשון שצויר בידי ואן דייק.
הגרסה המקורית שמורה באוסף המלכותי ומוצגת בגלריה המזרחית בארמון בקינגהאם.
צ'ארלס מתואר כאביר אבירי וריבון רכוב על סוס לבן גדול ומוצק – ייתכן שמדובר בסוס ליפיצאני – תחת שער ניצחון נאו-קלאסי, שממנו משתלשלות יריעות משי ירוקות.
הוא לבוש שריון מצעד חגיגי ועל חזהו סרט כחול של מסדר הבירית, וסמוך בידו שרביט המהווה סמל לפיקודו על הצבא.
צ'ארלס מתואר כמעט לבדו, ייתכן כרמז לתקופת שלטונו האישי ללא הפרלמנט.
דמותו נצפית מזווית נמוכה, בדומה לציורו של ואן דייק מ-1635, צ'ארלס הראשון בציד, המסתיר את קומתו הנמוכה של המלך.
מימין ניצב מדריך הרכיבה שלו, פייר אנטואן בורדון, סניור דה סן-אנטואן, כשסרט תלוי סביב צווארו – ייתכן שהוא מסמל את מסדר סנט לזרוס - והוא מביט כלפי מעלה אל המלך תוך שהוא אוחז בקסדתו.
בתחתית הציור, משמאל, מופיע סמל מלכותי של בית סטיוארט, המחולק לארבעה רבעים: בראשון וברביעי - פלר דה ליס של צרפת עם שלושת האריות של אנגליה; בשני – האריה האדום עם המסגרת הכפולה של סקוטלנד; ובשלישי – הנבל של אירלנד.
מעל לכל אלה מתנשאת כתר מלכותי גדול.
ייתכן שהוא נועד לשמש כמחווה תיאטרלית מסוג טרומפ-לויל– אשליה אופטית – בסיום גלריית המלך בארמון סנט ג'יימס.
הציור הוערך בסכום של 150 לירות שטרלינג ונכלל במכירת האוסף המלכותי לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון.
הוא נמכר לאדם בשם "פופ" ב-22 בדצמבר 1652, ולאחר מכן נרכש על ידי הצייר הפלמי רמיגיוס ואן לימפוט , שהתגורר בלונדון.
באמצעות הליכים משפטיים הושב הציור מידיו של ואן לימפוט והוחזר לצ'ארלס השני בשנת 1660 עם השבת המלוכה.
הציור שמור עד היום באוסף המלכותי ומוצג בגלריה המזרחית בארמון בקינגהאם.
ואן דייק צייר גרסאות שונות של דיוקן זה.
הגרסה המקורית שמורה באוסף המלכותי.
גרסה נוספת, העתק משנת 1635, מצויה באוספו של רוזן קארנרבון וניתנת לצפייה בחדר האוכל הרשמי של טירת הייקליר.
ואן דייק המשיך וצייר את צ'ארלס הראשון בציד בסביבות 1635, ואת הדיוקן דיוקן צ'ארלס על סוס בסביבות 1637–1638.
צ'ארלס הראשון בציד הוא דיוקן שמן על בד של המלך צ'ארלס הראשון מאנגליה, מאת הצייר אנתוני ואן דייק, המתוארך לסביבות שנת 1635 ונמצא כיום במוזיאון הלובר בפריז.
הציור מציג את צ'ארלס בלבוש אזרחי, עומד לצד סוס כאילו במהלך מנוחה מציד, באופן שמתואר בלובר כ"פשרה עדינה בין נונשלנטיות אריסטוקרטית לבין ביטחון מלכותי".
ואן דייק נותן ביטוי מלא לסגנונו הטבעי: "צ'ארלס מוצג במראה טבעי לחלוטין של ריבונות אינסטינקטיבית, בהקשר בלתי פורמלי במכוון, שבו הוא משוטט בנונשלנטיות כזו, עד שבמבט ראשון הוא נראה כאציל יליד הטבע יותר מאשר כמלך אנגליה".
הציור, שגודלו 266 על 207 ס"מ, מציב את דמותו של צ'ארלס בצבעים בהירים בצדו השמאלי של הבד, בולטת על רקע כהה ועל רקע משרתים מוצלים וסוס תחת עץ בצדו הימני; כובעו הכהה מונע מהשמיים להחוויר את פניו.
צ'ארלס מצויר כשהוא אינו רכוב על הסוס, עומד כמי שמשקיף על נחלתו ועל הים שמעבר (ייתכן שמדובר במצר סולנט עם האי וייט באופק).
ראשו מופנה מעט, ופניו חורצות חיוך מזלזל וקמוץ, הנראה אף מעט מריר.
המלך היה ידוע ברגישותו לגובהו הנמוך, והציור מפצה על כך באמצעות נקודת מבט נמוכה, שממקמת את הצופה כמתבונן מלמטה כלפי מעלה אל המלך.
כתובת לטינית החקוקה על סלע בפינה הימנית התחתונה מבססת את זכויותיו כמלך: Carolus.
REX Magnae Britanniae ("צ'ארלס הראשון, מלך בריטניה הגדולה") – הצהרה פוליטית בזמנה, רק 32 שנה לאחר שאביו, ג'יימס הראשון, איחד את כתרי סקוטלנד ואנגליה והכריז על עצמו כמלך בריטניה הגדולה, וכמעט 70 שנה לפני שחקיקת חוקי האיחוד יצרה את הממלכה המאוחדת באופן חוקי.
צ'ארלס לבוש כג'נטלמן אצילי: כובע רחב שוליים בסגנון קאבלייר, עגיל דמעת-זהב, מעיל סאטן כסוף מבריק, מכנסיים אדומים, ומגפיים מעור עם שוליים מופשלות – כולו נראה כמי שנח במהלך יום ציד.
הוא חגור בחרב, כשיד אחת נשענת בנונשלנטיות על מקל הליכה, והיד השנייה מונחת על מותניו ואוחזת בכפפותיו – כסמל לריבונותו וביטחונו.
בציור נראים גם נער צעיר, וכן סוכן רכישת היצירות ומקורבו של המלך, אנדימיון פורטר, האוחז בסוס.
הסוס נראה כמשפיל את ראשו בהכנעה כלפי המלך.
צ'ארלס שילם לואן דייק 100 לירות שטרלינג עבור הציור בשנת 1638 – אף שהאמן דרש בתחילה 200 לירות – אך הציור אינו מוזכר ברשימת האוסף המלכותי לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס בשנת 1649. עד 1738 הציור כבר היה בצרפת, והרוזנת מאדאם דו בארי מכרה אותו ללואי השישה עשר בשנת 1775.
צ'ארלס הראשון בשלוש תנוחות, הידוע גם בשם הדיוקן המשולש של צ'ארלס הראשון, הוא ציור שמן על קנבס של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, שצויר בשנים 1635–1636 על ידי האמן הפלמי סר אנתוני ואן דייק.
הציור מציג את המלך משלוש זוויות ראייה שונות: פרופיל שמאלי מלא, חזית, ופרופיל ימני בשלושה רבעים.
היצירה מצויה כיום באוסף המלכותי.
צבעי התלבושות ודוגמת התחרה בצווארונים משתנים בכל אחד מהדיוקנאות, אם כי הסרט הכחול של מסדר הבירית מופיע בשלושתם.
ואן דייק החל ככל הנראה לצייר את היצירה במחצית השנייה של שנת 1635, והיא נשלחה לרומא בשנת 1636 כדי לשמש כעבודת ייחוס עבור הפסל האיטלקי ג'ובאני לורנצו ברניני, לצורך פיסול ראש שיש של צ'ארלס הראשון.
האפיפיור אורבנוס השמיני שלח את פסל הראש לאשתו של צ'ארלס, הנרייט מארי, בשנת 1638, בתקווה לפייס בין הכנסייה הקתולית הרומית לבין הכנסייה האנגליקנית.
הפסל הוצג בשנת 1637 וזכה להערכה בזכות איכות עבודתו והדמיון הרב למלך.
צ'ארלס גמל לברניני בטבעת יהלום יקרת ערך.
המלכה הנרייטה מריה הזמינה מברניני פסל ראש נוסף, מלווה, בדמותה - אך מלחמת האזרחים האנגלית קטעה את המהלך, והפסל לא נוצר.
פסל הראש של צ'ארלס נמכר בסוף מלחמת האזרחים, אך הושב לאוסף המלכותי עם השבת המלוכה.
עם זאת, הוא נהרס בשרפה שפרצה בארמון וייטהול בינואר 1698.
הציור נותר ברשותו של ברניני ולאחר מכן בידי יורשיו בארמון ברניני שברחוב ויה דל קורסו ברומא, עד סביב שנת 1802, אז נמכר לסוחר האמנות הבריטי ויליאם ביוקנאן והוחזר לאנגליה.
בשנת 1821 הוצג בגלריה הבריטית, ובשנת 1822 נרכש עבור האוסף המלכותי.
מקובל להניח כי הציור הושפע מ"דיוקן משולש של צורף" מאת לורנצו לוטו, משערים שנוצר סביב 1530, ושבאותה תקופה היה באוסף המלכותי.
מאידך, ייתכן כי הדיוקן המשולש של צ'ארלס הראשון מאת ואן דייק השפיע בעצמו על "הדיוקן המשולש של הקרדינל רישלייה" מאת פיליפ דה שאמפן, שנוצר סביב שנת 1642.
נוצרו העתקים רבים של היצירה, ככל הנראה בידי תומכי בית המלוכה לבית סטיוארט.
אחד מהם, שנוצר סביב שנת 1750, מצוי כיום באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
במוזיאון הבריטי מצוי תחריט שנחשב בעבר לתיעוד של פסל הראש לפני שנחרב, ומתאר תסרוקת ברוקית מתבדרת, צווארון תחרה מעודן וסרט מסדר הבירית.
התחריט יוחס ככל הנראה לרוברט ואן וורסט, אך כיום סבורים כי הוא מתאר פסל ראש אחר, מעשה ידי הפסל פרנסואה דיוסאר.
הציור תלוי כיום בחדר קבלת האורחים של המלך בטירת וינדזור.
היץ' (9 בינואר 1910 – 11 בספטמבר 1995) היה כלכלן אמריקאי וכיהן כעוזר שר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1961–1965. לאחר מכן שימש כסגן הנשיא (1965–1967) ולאחר מכן נשיא (1967–1975) של אוניברסיטת קליפורניה, ולאחר מכן כנשיא הארגון Resources for the Future (1975–1978).
היץ' נולד בעיר בונוויל, מיזורי, לארתור מ.
אחיו היה תומאס קמפר היץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת היץ' ככלכלן בצוות של וו.
אברל הרימן בעת שליחותו המיוחדת באירופה, ולאחר מכן הצטרף למועצת ייצור המלחמה .
לאחר מכן שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) כקצין בצבא ארצות הברית, והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון בשנת 1945.
בין השנים 1948–1961 עמד בראש מחלקת הכלכלה של תאגיד ראנד (Rand Corporation) שבסנטה מוניקה, קליפורניה.
במהלך תקופה זו חיבר יחד עם רולנד מק'קין את הספר The Economics of Defense in the Nuclear Age (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1960), שתואר על ידי הניו יורק טיימס כ"כתבי הקודש" של תקצוב ההגנה.
בשנות ה־60, תרם היץ תרומה משמעותית לעיצוב החשיבה הביקורתית בניתוח מערכות, במיוחד בכל הנוגע להבהרת מטרות פעולה.
בפרסום מ-1960 מטעם מכון ראנד, "On the Choice of Objectives in Systems Studies", טען היץ כי יש לבחון את מטרותיהן של מערכות באותה מידה של קפדנות מקצועית שבה נבחנים מודלים ונתונים.
הוא טכן כי לא משנה כמה אלגנטי הפתרון שלך, אם הוא מכוון לפתור את המטרה הלא נכונה, זה שקול כמו לענות על התשובה הלא נכונה.
גישה זו שיקפה מגמה רחבה יותר בשיח הציבורי והמחקרי של התקופה: מוסדות מחקר, ועדות ממשלתיות ויוזמות מדיניות שונות החלו לעסוק בשאלות מהותיות של תכלית וכיוון.
דוגמה בולטת לכך היא ועדת היעדים הלאומיים של הנשיא אייזנהאואר ודו"ח Goals for Americans משנת 1960, שנועדו להציע חזון ערכי ואסטרטגי לעתידה של ארצות הברית.
עבודתו של היץ' עמדה ברוח התקופה והייתה חלק בלתי נפרד מהתפתחות החשיבה התכנונית שהתמודדה עם "בעיות נבזיות" ודרשה בירור מפורש של מטרות וערכים במערכות מורכבות.
גישתו הייתה חדשנית בזמנה, שכן הציעה לנסח בעיות מערכתיות דרך פעולתה של המערכת – "מה היא עושה" – ולא דרך רכיביה הפיזיים.
הדבר שיקף מעבר מחשיבתי-טכני לחשיבה ביקורתית-ערכית, ונחשב לצעד חשוב בהתמודדות עם מה שנקרא לימים "בעיות נבזיות" (wicked problems) – בעיות חברתיות מורכבות ללא פתרון חד-משמעי.
בשנים 1961–1965 שימש כעוזר שר ההגנה בממשלות קנדי וג'ונסון, והיה אחראי על רפורמה מקיפה בתקציב הצבאי.
בתפקידו כחשב הכללי של משרד ההגנה, הנחה אותו שר ההגנה רוברט מקנמרה לגבש תקציב ביטחוני לטווח ארוך המבוסס על תוכניות – מהלך שהוביל ליצירת מערכת תכנון, תכנות ותקצוב (PPBS) של משרד ההגנה.
לאחר שהמושל רונלד רייגן פיטר את נשיא אוניברסיטת קליפורניה קלארק קר עם כניסתו לתפקיד בשנת 1967, מונה היץ' למחליפו.
אחת מהבטת הבחירות של רייגן הייתה להפסיק את פעולתם של סטודנטים פעילים פוליטית בתקופת מלחמת וייטנאם, וכן לקצץ בתקציבי ההשכלה הגבוהה.
ניסיונותיו של היץ' לשמור על עצמאות האוניברסיטה לא תמיד נשאו פרי: נאלצו להתחיל לגבות שכר לימוד, והרקטורים – שמונו על ידי המושל – קיבלו את הסמכות למנות ולקדם סגל אקדמי.
היץ' עזב את תפקידו כנשיא האוניברסיטה בשנת 1975. באותה שנה קיבל את מדליית UCSF.
לאחר פרישתו מהאוניברסיטה, מונה לנשיא הארגון Resources for the Future, תפקיד בו שימש עד לפרישתו ב-1978.
לאחר מותו נבחר כחבר לשנת 2002 באגודה למדעי המחקר התפעולי ומדעי הניהול (INFORMS).
צ'ארלס הנרי דיטריץ היה מושל נברסקה ה־11. הוא החל את דרכו במסחר ובבנקאות.
לאחר כהונתו הקצרה כמושל, נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ־1 במאי 1901 עד 3 במרץ 1905.
דיטריץ' נולד ב-26 בנובמבר 1853 בעיר אורורה שבאילינוי, והיה ממוצא גרמני.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים במדינתו, אך עזב את הלימודים בגיל שתים עשרה.
הוא נישא פעמיים: אשתו הראשונה, אליזבת סלייקר, נפטרה ב־1887. לאחר מותה נישא ב־27 באוקטובר 1909 למרגטה סטיוארט.
בני הזוג חיו בהייסטינגס שבנברסקה.
בצעירותו עבד כפקיד בחנות לחומרי בניין בסנט ג'וזף שבמיזורי.
לאחר מכן עבר לשיקגו ועסק בתחום חומרי בניין.
בשנת 1875 עבר לדדווד שבטריטוריית דקוטה (כיום דקוטה הדרומית), עסק במסחר והוביל סחורות באמצעות בהמות משא בהרי בלאק הילס.
בהמשך איתר ובבעלותו היה מכרה בשם "אורורה".
בשנת 1878 השתקע בהייסטינגס שבנברסקה, שם המשיך לעסוק במסחר ובבנקאות.
דיטריץ' ייסד את "הבנק הלאומי הגרמני" בעיר ושימש כנשיאו בשנים 1887–1905. הוא גם כיהן כנשיא מועצת המסחר של הייסטינגס.
ב־1900 נבחר למושל נברסקה וכיהן בתפקיד מ־3 בינואר עד 1 במאי 1901. הוא התפטר מתפקידו כדי למלא את מקומו של הסנאטור הזמני ויליאם ו.
אלן, שמונה לאחר מות הסנאטור מונרו הייוורד.
בסנאט כיהן מ־1 במאי 1901 עד 3 במרץ 1905. כהונתו נודעה בעיקר בשל עמדתו הפרו־אימפריאליסטית במסגרת ועדת לודג', שחקרה פשעי מלחמה במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
דיטריץ' לא התמודד לכהונה נוספת ב־1904.
לפני שנכנס רשמית לתפקידו בסנאט, קיבל דיטריך כסף מג'ייקוב פישר בתמורה למינויו של פישר לתפקיד מנהל דואר.
בעקבות זאת הוגשו נגדו ונגד פישר כתבי אישום על קונספירציה לקבלת שוחד, קבלת שוחד, והתעשרות מהשכרת בניין לממשלה.
עם זאת, השופט ונדוונטר קבע כי לא ניתן להעמיד את דיטריץ' לדין, שכן המעשה אירע לאחר שנבחר לסנאט אך לפני שהושבע רשמית ב־2 בדצמבר 1901. כל האישומים בוטלו, והוא המשיך לכהן כסנאטור.
דיטריך פרש לחיים פרטיים ב־1905 ונפטר בהייסטינגס שבנברסקה, ב-10 באפריל 1924.
צַ'ארְלְס הֶנְרִי צֶ'רְצִ'יל היה קצין בצבא הבריטי, דיפלומט וסופר, אשר שירת כקונסול בריטי בסוריה העות'מאנית.
צ'רצ'יל היה מהאישים הראשונים שניסחו תוכניות מדיניות להקמתה של מדינה ציונית באזור פלשתינה, שהיה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הוא היה בן למשפחת צ'רצ'יל ובנו היחיד של חבר הפרלמנט, קולונל צ'ארלס צ'רצ'יל (בערך 1720–1812) מנישואיו לליידי מריה וולפול (1725–1801), בתו הבלתי חוקית של ראש הממשלה רוברט וולפול, רוזן אורפורד הראשון.
הוא הצטרף לצבא הבריטי בדצמבר 1825 והוסמך כלוטננט שני ברגימנט הרגלים ה-60. במרץ 1828 הוא קודם לדרגת לוטננט, ובמאי 1833 לדרגת קפטן.
ביולי 1833 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-79 בדרגת קפטן ושוחרר משירות פעיל בשכר מופחת (half-pay) באוגוסט 1835. לאחר מכן הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי, קיבל דרגת ייצוג (brevet) של מייג'ור בנובמבר 1840 ומאוחר יותר עלה לדרגת קולונל.
כקונסול בריטי בדמשק צ'רצ'יל קרא להקמת מדינה יהודית, ישראל, בפלשתינה כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19. ההצעה הופיעה בחילופי מכתבים מ-1842 עם סר משה מונטיפיורי, נשיא ועד שליחי הקהילות, שבהם הציע צ'רצ'יל אסטרטגיה להקמת מדינה יהודית, רעיון שהקדים את הציונות הרשמית בחצי מאה בקירוב.
חילופי המכתבים נערכו בעקבות המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, עלילת דמשק (1840), וההאצה בהשאלה המזרחית שחלה בעקבות הצלחתה של מלחמת העצמאות של יוון נגד השלטון העות'מאני, שהסתיימה עשר שנים קודם לכן.
הוא כתב מספר יצירות היסטוריות ותרבותיות חשובות על המזרח התיכון, כולל ביוגרפיה מקיפה על עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, שאותו פגש במהלך גלותו בדמשק.
צ'ארלס בלקנאפ הנדרסון היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה.
הנדרסון נולד ב-8 ביוני 1873 בסן חוזה שבקליפורניה.
בשנת 1876 עבר יחד עם הוריו לנבדה, שם למד בבתי הספר הציבוריים בעיר אלקו.
בהמשך למד באוניברסיטת הפסיפיק ובאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
בשנת 1895 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1896 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בעיר אלקו.
במלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כלוטננט ראשון ב"פרשים המחוספסים" של תאודור רוזוולט.
לאחר מכן כיהן כתובע המחוזי של מחוז אלקו בשנים 1901–1905. בין 1905–1907 היה חבר בבית הנבחרים של נבדה, ובין 1907–1917 כיהן כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נבדה.
ב־12 בינואר 1918 מונה הנדרסון לסנאט של ארצות הברית על ידי מושל נבדה, אמט בויל, כדי למלא את מקומו של הסנאטור פרנסיס ניולנדס שנפטר.
בבחירות שנערכו ב־5 בנובמבר 1918 נבחר הנדרסון רשמית לתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן עד 3 במרץ 1921. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת התערוכות התעשייתיות (בקונגרס ה־65) וחבר בוועדת המכרות והחציבה (בקונגרס ה־65).
בבחירות 1920 הפסיד את מקומו למושל לשעבר טסקר אודי, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
ימים אחדים לאחר סיום כהונתו בסנאט, הותקף הנדרסון בבניין הסנאט על ידי צ'ארלס אוגוסט גרוק, שהפסיד במשפט קרקעות נגד משרד עורכי הדין של הנדרסון 25 שנים קודם לכן.
גרוק הצמיד אקדח לחזהו של הנדרסון, ובעקבות מאבק ביניהם ירה בו ופצע אותו בידו.
גרוק נעצר, והנדרסון נמצא רגוע כשהוא חובש את ידו בעצמו "בלי שום התרגשות".
הנדרסון ציין לאחר מכן כי הוא סבור שגרוק לא היה שפוי בדעתו.
בשנת 1934 מונה לחבר דירקטוריון של תאגיד המימון לשיקום (RFC) – גוף פדרלי שסייע לכלכלה האמריקאית בתקופת השפל הגדול.
ב־1941 נבחר ליו"ר התאגיד, וכיהן בתפקיד עד התפטרותו ב־1947. לאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים, אך נותר נשיא ודירקטור של חברת הטלפון והטלגרף של אלקו, וכן דירקטור במסילת הברזל Western Pacific Railroad.
בשנת 1953 קיבלה עיר תעשייתית מדרום ללאס וגאס מעמד מוניציפלי, ונקראה הנדרסון, נבדה, על שמו של הסנאטור לשעבר.
הנדרסון נפטר ב-8 בנובמבר 1954 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ונקבר בבית העלמין העירוני של אלקו, נבדה.
הציור הוצג בעבר כחלק מאוסף ברידג'ווטר בלונדון, אך בשלב מאוחר יותר סברו כי אבד, לאחר שבמהלך הבליץ בשנת 1941 פצצה גרמנית פגעה בסמוך לבית ברידג'ווטר וגרמה, בגל ההדף, לנזקי רסיסים לבד הציור.
בשנת 2009 התגלה הציור מחדש בסקוטלנד, במצב השתמרות טוב מהצפוי, לאחר שנמצא מגולגל ומאוחסן מאז תום המלחמה, אף שבמשך שנים תועד כיצירה שניזוקה קשות או הושמדה.
לאחר שיקום חלקי הוצג הציור בשנת 2010 בגלריה הלאומית בלונדון, במסגרת תערוכה שעסקה בהערכה מחודשת של יצירתו של דלארוש.
עם סיום התערוכה יועד הציור לשיקום מלא.
הציור מציג את דמותו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, אשר עד שנת 1648 הובס במלחמת האזרחים האנגלית השנייה שניהל נגד כוחות אוליבר קרומוול והצבא החדש, בעקבות תבוסתו ב־קרב פרסטון.
בינואר 1649 הועמד צ'ארלס הראשון לדין באשמת בגידה, וב־30 בינואר אותה שנה הוצא להורג בעריפת ראשו.
הציור מתאר את צ'ארלס הראשון בימים שקדמו להוצאתו להורג, כשהוא נתון להתעמרות וללעג מצד חייליו המתריסים של אוליבר קרומוול; אחד מהם אף נושף עשן מקטרתו אל פניו.
המלך המודח נותר רגוע ומאופק, ואוחז בידו ספר, שלפי הנראה היה שקוע בקריאתו.
ציורו של דלארוש, „צ'ארלס הראשון מושפל", הוזמן בידי פרנסיס איגרטון.
עד שנת 1833 היה ידוע כלורד פרנסיס לווסון־גאואר, אולם לאחר מות אביו נוצר הרוזן הראשון מאלסמיר וירש את בית ברידג'ווטר בלונדון מדודו־רבו הרווק, פרנסיס איגרטון.
שושלת רוזני אלסמיר נעשתה לימים לשושלת דוכסי סאת'רלנד, כאשר בשנת 1963 ירש ג'ון איגרטון את תואר דוכס סאת'רלנד עם פטירת הדוכס החמישי ללא יורש זכר בקו הבכיר.
נכון למועד גילויו מחדש של הציור בשנת 2009, נותרה היצירה בבעלות פרטית של הדוכס המכהן, פרנסיס איגרטון.
הדוכס השביעי היה בן־דודו ויורשו של הדוכס השישי, שלא הותיר אחריו ילדים.
הציור הוא יצירה מונומנטלית בקנה מידה גדול, שצוירה על בד שגודלו כ־13 רגל על 10 רגל (כ־4.0 × 3.0 מטרים), ולעיתים תוארה גם כיצירה ששטחה כמעט שלושה מטרים רבועים.
היצירה הוצגה לראשונה בסלון פריז של שנת 1837, ובשנת 1838 הוצגה גם ב־המוסד הבריטי בלונדון.
לאחר מכן הוצג הציור במשך עשרות שנים כחלק מן האוסף החצי־ציבורי של אוסף ברידג'ווטר, והיה תלוי ב־בית ברידג'ווטר.
הציור „צ'ארלס הראשון מושפל" ניזוק קשות במהלך הפצצה גרמנית על לונדון במלחמת העולם השנייה.
ב־11 במאי 1941, בלילה האחרון והקטלני ביותר של מה שנודע כ־הבליץ, נפלה פצצה ברחוב שמחוץ לבית ברידג'ווטר ויצרה מכתש בעומק של כשלושה מטרים.
באותה עת היה הציור תלוי בחדר האוכל של הבית, ונפגע קשות מרסיסים בגל ההדף של הפיצוץ.
לפחות ארבע יצירות מאוסף ברידג'ווטר הושמדו כליל בהפצצה, בעוד יצירות אחרות, שניזוקו במידה פחותה, שוקמו בהמשך.
הציור הוסר ממקומו, גולגל, ותוקן באופן ראשוני בלבד באמצעות נייר שנועד לייצב את הקרעים הגדולים ביותר.
לאחר תום המלחמה הועברה היצירה לאחסון בבית מרטון שב־סט בוסוולס, מעון המשפחה בסקוטלנד, שם נשמרה במשך שנים.
בעת שהציור אוחסן בתנאים בטוחים ויבשים ב־בית מרטון, נשכחה בהדרגה עצם קיומו בידי בעליו במהלך 68 השנים הבאות, ובעולם האמנות רווחה ההנחה כי היצירה אבדה למעשה, לאחר שניזוקה ללא תקנה בהפצצה.
הציור התגלה מחדש בקיץ 2009 בידי אוצרי ה־הגלריה הלאומית, לאחר שפנו לברר את גורלו במסגרת ההכנות לתערוכה שהוקדשה ליצירתו של פול דלארוש.
ב־7 ביוני 2009, ב־בית מרטון, נפרש הציור לראשונה מאז שהועבר לסקוטלנד.
להפתעת הנוכחים התברר כי היצירה נותרה שלמה ברובה, וכי לא איבדה מעוצמתה החזותית.
נזקי הפיצוץ התבטאו בכ־200 קרעים נפרדים בבד, שבתוכם נותרו שרידי טיח ואבק מן ההדף שנגרם בהפצצה.
לאחר העברת הציור ללונדון עבר „צ'ארלס הראשון מושפל" שיקום במידה מספקת כדי לאפשר את הצגתו בתערוכה, אף שסימני הרסיסים נותרו גלויים, והיצירה הייתה „מצהיבה במידת־מה בשל שכבת לכה שהשחירה עם השנים".
בשל העובדה שהבד היה מגולגל במשך קרוב ל־70 שנה, הונח הציור כשהוא מכובד ומשוטח למשך שישה שבועות.
לאחר מכן נתפרו הקרעים זה לזה, והבד חוזק באמצעות ריפוד אחורי.
הצגתו הציבורית הראשונה של הציור מאז גילויו מחדש התקיימה במסגרת התערוכה "Painting "History: Delaroche and Lady Jane Grey, שנערכה בין 24 בפברואר ל־24 במאי 2010. הציור הועמד לתצוגה כבר ב־23 בפברואר, בחלל נפרד באזור הכניסה החופשית של ה־הגלריה הלאומית, בעוד עיקר התערוכה הוצג באגף סיינסברי הסמוך של המוזיאון.
לאחר סיום התערוכה בלונדון נועד הציור לעבור שיקום מלא, שבמסגרתו תוכננה הסרת שכבת הלכה שהשחירה עם הזמן וכן ריטוש אזורי הנזק שנגרמו לבד.
לדברי ה־הגלריה הלאומית, היצירה היא „אחת מן היצירות הגדולות שצוירו על נושאים מן ההיסטוריה האנגלית, שבזכותן התפרסם פול דלארוש", ובה הצליח האמן „לרמוז להקבלות חריפות בין גורלו הטראגי של צ'ארלס לבין מהלכיה האחרונים של ההיסטוריה הצרפתית".
לדברי מנהל הגלריה, ניקולס פני, גילויו מחדש של הציור היה „אירוע עצום", והצגתו המחודשת צפויה להיחשב רגע היסטורי.
הוא תיאר את היצירה כ„עבודה רבת־עוצמה באופן יוצא דופן", „אחת מן היצירות הצרפתיות הגדולות", פרי יצירתו של „אחד מגדולי הציירים של המאה ה־19".
עוד ציין פני כי דלארוש, כצייר צרפתי, נודע במיוחד בעיסוקו בנושאי ההיסטוריה של שושלות טיודור וסטיוארט, אשר שימשו עבורו אמצעי ל„בחינת האלימות והתמורות של המהפכה הצרפתית" מבלי לתאר ישירות את אירועיה עצמם, שנתפסו כקרובים מדי בזמן מכדי להפכם לנושא ציורי.
לדברי שרלוט היגינס מעיתון הגרדיאן, היצירה נחשבת ל„אחת מיצירות המופת של פול דלארוש", והיא „חבה חוב" לציורו המפורסם של אנתוני ואן דייק המתאר את צ'ארלס הראשון.
היגינס הוסיפה כי הציור „מתכתב בבירור עם הנושא האמנותי המוכר של לעג ישו בידי שומריו".
לדברי אריפה אכבר מן העיתון האינדפנדנט, הציור המונומנטלי של דלארוש, המציג את צ'ארלס הראשון כדמות בעלת מאפיינים כריסטולוגיים, נחשב ל„אחת מיצירותיו החזקות ביותר" של האמן, והוזמן בשיא פרסומו.
דייוויד הורספול מעיתון הטיימס, בהתייחסו לגורלה של יצירתו של דלארוש "הוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי", שנדחקה בעבר למרתף (ושם אף ניזוקה מאוחר יותר מהצפה) בעקבות דעיכת מעמדו של האמן, כתב כי „אין כמעט סיכוי ש־['צ'ארלס הראשון מושפל'] יגולגל ויונח בצד.
נראה כי ימיו של דלארוש כמאסטר נשכח הגיעו לקצם".
הורספול חזה כי היצירה שהתגלתה מחדש תהיה אולי „המוצג המרגש ביותר שיוצג" בתערוכת 2010 של ה־הגלריה הלאומית.
צ'ארלס הדסון גריפין היה ותיק מלחמת העולם השנייה ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן שלוש כהונות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מיסיסיפי, בשנים 1968–1973.
גריפין נולד ב-9 במאי 1926 בחווה סמוך לעיירה יוטיקה שבמיסיסיפי.
הוא למד בתיכון יוטיקה ובמכללה הקהילתית היינדס, ובשנת 1949 השלים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי.
גריפין היה בן־נינו של אייזק גריפין, חבר קונגרס מפנסילבניה.
בין השנים 1944–1946 שירת בצי ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט, בדרגת מלח זוטר וכקצין ניווט.
גריפין שימש כעוזר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית , מ־1 ביולי 1949 ועד 15 בינואר 1968.
גריפין נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה־90 בבחירות מיוחדות, שנערכו בעקבות בחירתו של ויליאמס למושל מיסיסיפי.
לאחר מכן נבחר מחדש לשני הקונגרסים הבאים, וכיהן מ־12 במרץ 1968 ועד 3 בינואר 1973. בשנת 1972 לא התמודד לבחירה מחדש לקונגרס ה־93. בהמשך כיהן כמזכיר הסנאט של מיסיסיפי בין השנים 1980–1989.
גריפין התגורר ביוטיקה שבמיסיסיפי, עד לפטירתו שם ב־10 בספטמבר 1989.
צ'ארלס ג'וזף ויטמן היה צלף בחיל הנחתים האמריקני שב-1966 ביצע מסע רצח מקומת התצפית של המגדל המרכזי באוניברסיטת טקסס באוסטין.
סך הכל רצח ויטמן 18 בני אדם (כולל את אשתו ואמו אותן רצח מספר שעות קודם).
ויטמן נולד וגדל בלייק וורת', פלורידה שבארצות הברית, למשפחה קתולית אדוקה.
היה חניך מצטיין בתנועת הצופים האמריקאית.
הוא שירת בחיל הנחתים והוצב בבסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו, שנמצא על אדמת קובה, בזמן משבר הטילים בקובה.
במהלך שירותו הוענקו לו מדליית הזהב להתנהגות מופתית, ומדליית השירות במדינה זרה של חיל הנחתים (Marine Corps Expeditionary Medal) ותג הצלף.
ב-1963 ויטמן הועמד למשפט צבאי לאחר שנתפס גונב כלי נשק ומאיים על נחת אחר עקב אי תשלום של הלוואות.
הוא נידון ל-90 יום של עבודת פרך במחנה לגונה, צפון קרוליינה.
ב-29 במרץ 1966 ויטמן נפגש עם הפסיכותרפיסט ד"ר האלתי במרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס כדי לדון במצבו הנפשי.
ויטמן אמר לרופא שהוא רוצה לעלות לראש המגדל ו"להתחיל לירות באנשים ברובה ציד".
ד"ר האלתי רשם שוויטמן "שופע בעוינות" וביקש ממנו לחזור למפגש נוסף, אליו ויטמן לא הופיע.
ויטמן הזכיר את המפגש עם ד"ר האלתי בפנקס ההערות שלו וכתב שבילה איתו בערך שעתיים לשווא.
ב-31 ביולי 1966 ויטמן התחיל בהכנות להשתלטות על מגדל האוניברסיטה.
מאוחר יותר באותו יום הוא כתב כי הוא מבקש שלאחר מותו תבוצע בו נתיחה שלאחר המוות בניסיון למצוא הסבר לכאבי הראש מהם סבל ולפעולותיו.
זמן קצר אחרי חצות הוא דקר את אמו והשאיר פתק בו כתוב "למי שזה נוגע לו: הרגע לקחתי את חייה של אמי.
אני עצוב מאוד על שעשיתי זאת.
אולם, אני מרגיש שאם יש גן עדן היא לבטח כבר שם ואם אין גן עדן פטרתי אותה מחיים קשים וחסרי ערך...
אני מאוד מצטער, שלא יהיה ספק בלבכם אהבתי את האישה הזאת בכל לבי."
ויטמן חזר לדירתו ורצח את אשתו בשנתה וכתב פתק נוסף: "אני חושב שזה נראה כאילו כרגע רצחתי בדם קר את שתי אהובותי.
ניסיתי לעשות עבודה מהירה, אם פוליסת ביטוח החיים שלי תכובד, בבקשה שלמו בכסף את חובותיי.
אם יישאר משהו תרמו אותו בעילום שם לקרן העוסקת בבריאות הנפש...
אולי מחקר יוכל למנוע טרגדיות נוספות מסוג זה."
הנתיחה שלאחר המוות גילתה שלוויטמן היה גידול סרטני בהיפותלמוס שבמוחו, מה שכנראה גרם לו לכתוב פתקים ויומנים אישיים בצורה כפייתית.
ויטמן נכנס לבנין הראשי של האוניברסיטה, מוסווה כעובד ודוחף עגלה עמוסה בנשק ואספקה שנראית כעגלתו של שרת זמן קצר לאחר 11:30. הוא קיבל היתר חנייה מהשומר של האוניברסיטה בטענה שהוא מעביר אספקה.
לאחר שנכנס השתמש במעלית ועלה לקומה ה-27. הוא העלה את עגלתו שלוש קומות נוספות עד שהגיע אל קומת התצפית שם נתקל בפקידת הקבלה עדנה טונסלי.
הוא הכה אותה בקת הרובה ולאחר שאבדה את הכרתה החביא אותה מאחורי ספה.
עדנה נפטרה בשלב מאוחר יותר.
ויטמן חלף בדרכו על פני צ'ריאל בוטס ודון ואלדן, זוג צעיר ששהה במקום, והחליף עמם ברכות שלום.
בוטס הבחינה בכתם אדום וגדול על הרצפה שהיא חשבה שהיה צבע.
לאחר שעזבו, ביצר ויטמן את גרם המדרגות ונטל שני רובי ציד, אחד בכל יד.
ויטמן תכנן את הירי באופן קפדני ביותר ביומיים הקודמים.
תא המטען שלו הכיל רובה ציד רמינגטון 700 6 מ"מ עם כוונת צלפים מגדילה פי 4, וקרבין M1 חצי אוטומטי.
בנוסף לכך הכין ויטמן צידה רבה שמספיקה לשהייה של 3 ימים במגדל, כולל אוכל וציוד מתאים.
האדם שחזה בקורבן הראשון נופל היה פרופסור להיסטוריה שמשרדו משקיף לדרום מעל אזור גדול של דשא, סמוך לבנין המרכזי שבו התלמידים התאספו.
הוא טלפן מיד לתחנת המשטרה של אוסטין.
זה היה הראשון מרצף של שיחות טלפון שהופנו למשטרה בבקשת עזרה וטיפול רפואי.
בתחילת הירי, כשלא הושבה אליו אש, היה ויטמן מסוגל לכוון בזהירות ולפגוע בדיוק רב.
כתוצאה מכך רוב הקורבנות מתו בדקות הראשונות.
היריות בסופו של דבר גרמו לבהלה בקרב תושבי אוסטין.
כשהובהר קנה המידה של מה שקרה, כל שוטר בתפקיד הובהל למקום.
גם שוטרים שאינם בתפקיד באו לעזור.
סוכני השירות החשאי המקומיים שהוקצו להגנה על הנשיא לינדון ג'ונסון, סגני שריף, ומחלקת הביטחון הציבורית הגיעו לעזור למשטרת אוסטין ולקציני הביטחון הלא חמושים של האוניברסיטה.
אולם ויטמן הפך את קומת התצפית למבצר, למעשה, כפי שהוא עצמו העיד קודם האזור היה מצוין לקרב.
במשך החלק המאוחר של הטבח הוא השתמש בנקודות הניקוז משני צידי המגדל והפך למעשה לבלתי פגיע.
דיוקו של ויטמן היה מרשים.
הוא פגע באנשים שהיו במרחק של עד 450 מטר מהמגדל.
אזור ההרג הנורא ביותר מבחינת מספר הקורבנות היה לאורך רחוב גוודלופה ששימש מרכז קניות אוכל ועסקים מצדו המזרחי של הקמפוס.
בסופו של דבר הצטרפו אנשים רבים חמושים ברובי ציד וכלי נשק אחרים, ועזרו למשטרה להשיב אש.
תלמידים אחרים, עוברי אורח ומעסיקים ביצעו מעשי גבורה בחילוץ קורבנות שנפגעו.
חברת מכוניות משוריינות סיפקה גם רכבי חילוץ.
בתי ההלוויות באוסטין סיפקו אמבולנסים בחינם.
מוריס הומאן שהיה אחד מהנהגים הגיב לקריאה של פצוע ממערבו של רחוב 23, כשנורה בעורק הרגל.
נהג אמבולנס אחר אסף אותו יחד עם הפצוע האחר לבית החולים הקרוב.
הצליפה נמשכה בין 90–93 דקות עד שארבעה אנשים הגיעו לקומת התצפית עם שני שוטרים נוספים.
השוטר קונר (שעזר לעדנה טונסלי) ושוקויסט (שעזר עם גברוס ולמפורטס) נשארו בפנים כדי לחפות על החלונות בדרום מזרח ובצפון מזרח של אזור הקבלה.
שלושה שוטרים חמושים ממשטרת אוסטין (רמירו מרטינז, יוסטון מקווי וג'רי דאי) ואזרח מתנדב (אלן קראו), המשיכו בעליה לקומת התצפית.
הוא הלך לבדו סביב הפינה הדרום מזרחית עם אקדחו (קליבר 38), מקוי, חמוש ברובה ציד נכנס אחריו.
הם המשיכו לפינה הצפון מזרחית של הקומה ואיתרו את ויטמן יושב.
לאחר שמרטינז ירה לעברו שש יריות אקדח שהחטיאו, ירה מקוי בראשו ובצווארו של ויטמן שתי יריות קטלניות ברובה צייד.
מרטינז הוסיף וירה בו פעם נוספת, ככל הנראה לאחר מותו.
יוסטון מקווי הופיע ב-5 באוגוסט 1966 בפני חבר מושבעים גדול של מחוז טרוויס, אשר פסק כי מעשהו היה בגדר הריגה מוצדקת.
בנוסף להרוגים שמתו באותו יום, הצליח ויטמן לפצוע 33 אנשים.
אחד מהם היה תלמיד תיכון שמת מפצעיו שבוע לאחר מכן.
פצוע נוסף מת בנובמבר 2001 בגלל בעיות בכליה שהתפתחו כתוצאה מהירי, השופט פסק שהמוות נבע מהירי ועל כן סווג כרצח.
צ'ארלס וילקס (3 באפריל 1798 - 8 בפברואר 1877), מגלה ארצות וקצין בחיל הים האמריקאי.
וילקס נולד בעיר ניו יורק בשנת 1798, הצטרף לחיל הים האמריקאי אחרי ששרת מספר שנים בצי הסוחר, ומונה בראש מחסן המפות והכלים בשנת 1833.
בשנים 1838–1842 הוא פיקד על משלחת החקר של ארצות הברית - המשלחת האמריקאית הראשונה לאנטארקטיקה, שנודעה בשם משלחת וילקס.
במהלך המסע, סקרו וילקס וצוותו את היבשת האנטארקטית וכן כ-280 איים באוקיינוס השקט ובחוף האמריקאי של האוקיינוס השקט.
הייתה זו משלחת שמיפתה יותר שטח וים מכל ניסיון קודם לחקור את אנטארקטיקה ואת האוקיינוס השקט, למעט ג'יימס קוק.
וילקס היה בן זמנו של חוקר אנטארקטיקה הבריטי, ג'יימס קלארק רוס, ועל שמם של השניים נקראים אתרים טבעיים באנטארקטיקה.
מדף קרח הנמצא סמוך לארץ וילקס נקרא על שמו של רוס.
תקופתו כקצין בחיל הים האמריקאי
בהיותו קצין בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, פיקד וילקס על ספינת המלחמה סן חסינטו ב-8 בנובמבר 1861, ויירט את ספינת הדואר הבריטית טרנט בתעלת בהאמה, שם מצא ושבה את ג'יימס מסון ואת ג'ון סליידל, נציבי הקונפדרציה לבריטניה.
"פרשת טרנט", כפי שכונתה, הייתה חבית חומר נפץ דיפלומטית.
בראשית הפרשה קבלו את וילקס בתשואות אבל ממשל לינקולן הרגיש עצבנות מה לנוכח האפשרות שבריטניה תהפוך לבעלת - בריתם של אנשי הקונפדרציה ותכריז מלחמה על ארצות הברית, וכך שוחררו השבויים.
בשנת 1866 יצא צ'ארלס וילקס לגמלאות בדרגת סגן - אדמירל, לאחר שנטל תפקיד בהקמת המיצפה הימי של ארצות הברית בוושינגטון.
גנרל סר צ'ארלס וורן היה קצין בחיל ההנדסה המלכותי הבריטי, חבר בארגון הבונים החופשיים (Quatuor Coronati Lodge 2076), מראשוני הארכאולוגים בירושלים תחת חסות הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל וראש משטרת לונדון בין השנים 1886 ו-1888, בתקופת רציחותיו של ג'ק המרטש.
וורן נולד בבנגור בוויילס ונקרא על שם אביו.
למשך מרבית ילדותו המוקדמת של וורן, המשפחה לא נשארה במקום אחד, ומהיום שאביו חזר מלשרת בסין, היגרה המשפחה ממקום למקום כל עת שהאב, מפקד הרגימנט ה-55, הוצב בבסיס אחר ברחבי אנגליה ואירלנד.
באוגוסט 1848, בגיל שמונה וחצי, עזב וורן את הבית והחל חוק לימודיו.
ב-1854, לאחר שהחליט שעתידו נמצא בצבא, עזב וורן את בית הספר היסודי בוום ועבר לבית הספר בצ'לטנהם שהתמחה בהכנת נערים לקראת הצבא, שם הצטיין בלימודיו, עד שלאחר סמסטר אחד בלבד עבר למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
מהר מאוד ניכר כישרונו של וורן הצעיר במתמטיקה ומדעים, ווורן הועבר לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'.
ב-27 בדצמבר 1857, סיים וורן את חוק לימודיו והצטרף רשמית לחיל ההנדסה בדרגת סגן.
משם נשלח וורן, ככל קצין טרי, להשלים קורס בן שנתיים בבסיס חיל ההנדסה המלכותי בצ'טהאם, אולם לאחר שנה אחת בלבד, כבר נשלח למלא את תפקידו הראשון כקצין בחיל.
המקום הראשון אליו נשלח וורן, בינואר של שנת 1859, היה גיברלטר.
תוך כדי עבודתו שם, שם לב וורן לבעיה באחד ממרכיבי התותח, והמציא רכיב חדש.
בתחילה, נדחתה המצאתו על ידי הוועדה האחראית, אך לאחר זמן התקבלה ושימשה במשך שנים רבות.
במקביל לביצור העמדות הבריטיות, על ידי פיצוץ חלקים ממבנהו הצפוני של צוק גיברלטר כדי שיהיה בלתי ניתן לטיפוס, ושאר העבודות השוטפות, עסק במיפוי האי, ובמשך ארבע שנים ייצר מפות מדויקות בקנה מידה של 1:600 ושני מודלים גדולים.
ב-1 בספטמבר 1864 נשא לאשה את פאני היידון.
ביולי של שנת 1865, חזר וורן לאנגליה, ומונה כמרצה זוטר למדידה בצ'טהאם.
בספטמבר, צווה וורן להצטרף למשלחת בדרכה לעשות מיפוי גאולוגי של מצוק גיברלטר, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
במרץ של 1866, הצטרף וורן לשורותיה של החברה הגאולוגית הלונדונית ובחודש שלאחריו מונה כחבר חברת המהנדסים.
ב-2 בפברואר 1867, נשלח וורן לארץ ישראל על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ־ישראל לחקור את ארץ ישראל וירושלים.
המשלחת נתקלה בקשיים רבים, הן מפאת מחסור חמור בתקציב, יחס עוין מטעם השלטונות ומחלות תכופות.
בלילו של 1 בפברואר, הגיע ראש הקרן ג'ורג' גרוב לחדר מלונו של וורן ומסר לוורן 300 ליש"ט.
וורן האמין כי המדובר רק במקדמה, וכי שאר הכסף ישלח אליו בעודו בארץ ישראל, אולם למעשה, 300 לירות אלו היו כספיה האחרונים של הקרן, ובטרם תספיק הקרן לגייס עוד כספים ולשולחם לוורן, כבר נכנס וורן לחוב של קרוב ל-1000 ליש"ט מכיסו הפרטי.
בעוד וורן תולה את תקוותיו בקרן, תלתה הקרן את תקוותיה בוורן, מתוך הציפייה כי כאשר יגלה וורן תגליות מרעישות, יגדלו מספר התורמים לקרן, ויצילוהּ מפשיטת הרגל שנראתה באופק.
וורן כתב למשרדי הקרן וביקש כסף נוסף למימון משלחתו, ואילו הם השיבו "הב לנו תוצאות, ונשלח לך כסף!" וורן הגיב: "תנו לי כלים, חומרים, כסף ומזון, ואני אשיג לכם תוצאות", וחוזר חלילה.
וורן, יחד עם שלושה רב"טים, נחתו בנמל יפו בצהריי ה-15 בפברואר, ובערבו של ה-17 בפברואר הגיעו לירושלים בלווית שמונה פרדות עמוסות לעייפה.
וורן נתקל במספר קשיים מנהלתיים: עוד בנמל יפו, סירבו אנשי המכס לתת לו לקחת את מטענו, שכן ציוד המדידה והכרייה עשה עליהם "רושם מלחמתי".
עם הגיעו לירושלים, נפגש עם הקונסול הבריטי, נואל מור (Noel Temple Moore) וזה, לאחר שהבין שמוקד חקירותיו של וורן אמור להיות הר הבית, אמר לוורן בפשטות שאין שום סיכוי שהשלטונות יסכימו לכך.
יחד עם מור, הלך וורן למושל האזרחי של העיר - איזט פחה, וזה, מאחר שהפירמן של וורן טרם הגיע מאיסטנבול, התיר לו להתחיל בעבודתו מחוץ לחומה הדרומית של הר הבית, אך עקב התערבותו של המושל הצבאי, נעצרו העבודות כעבור ארבעה ימים בלבד.
כאשר אכן הגיע כתב הפירמן בתחילת חודש מרץ, התאכזב וורן קשות בראותו שהפירמן מתיר לו לעבוד בסביבות ירושלים, אך אוסר מפורשות על עבודה כלשהי בהר הבית עצמו, או אף בכל מקום הקרוב אליו.
וורן בעל התושייה מצא פתרון לבעיה זו: בפירמן נכתב שהנסיך מוויילס היה הלא-מוסלמי היחיד שהותר לו להיכנס להר הבית.
דבר זה היה טעות, שכן בתיווך של אחת הקונסוליות, ותמורת 10 שילינג, יכול היה כל אחד להיכנס להר הבית.
ביקורו הבלתי שגרתי של הנסיך היה דווקא במערת המכפלה, ובכך נתלה וורן כדי להתחמק מהאיסור המוטל עליו בשטר.
וורן היה בין חלוצי הארכאולוגיה בארץ ישראל וגילה מספר תגליות יסודיות בחקר ירושלים:
בעיר דוד, וורן גילה פיר המתחבר למעיין הגיחון, הנקרא כיום פיר וורן.
תיאוריה זו מקובלת עד היום.
וורן, שרצה לחפור בהר הבית נתקל בסירובו של הוואקף, ולפיכך נאלץ להסתפק בחפירת פירים מחוץ לכותל המערבי והדרומי.
חלקם של הפירים נעלמו במהלך חפירות הכותל, אך עדיין ניתן לראות פיר אחד שכזה מתחת לקשת וילסון.
בתוך הר הבית עצמו, נאלץ וורן להסתפק במיפוי החללים הקיימים.
במהלך חקירות אלה, גילה וורן 8 חותמות למלך, הראשונות שהתגלו אי־פעם.
ממצאיו שבסביבות הר הבית כללו את שער וורן, אחד מארבעת שערי הכניסה להר הבית שהיו בכותל המערבי בימי בית שני, את 'אולם החשמונאים' ומיפוי בורות המים אשר בהר הבית.
קטעים מדיווחיו של וורן התפרסמו בביטאון הקרן תוך כדי החפירות, אולם לאחר שסיים, התאכזב וורן לראות את פרסום התוצאות המלאות מתעכב שוב ושוב.
ההקדמה לספר "ירושלים של מטה" המתאר את חוויותיו בארץ ישראל, מסתיימת בקריאה נרגשת לנשות אנגליה לתרום לקרן כסף כדי לכסות את עלות פרסום התוצאות.
הפרסום נעשה לבסוף כאשר פורסם סקר ארץ-ישראל המערבית ב-1884, ובו כרך שנכתב בשיתוף על ידי וורן וקלוד קונדר, המסכם את מחקריו של וורן בירושלים, יחד עם מחקריו של צ'ארלס וילסון שקדם לו בשנתיים, וחוקרים שונים שבאו לאחריו.
ב-1876, בעקבות סכסוך גבולות בין מדינת אורנג' החופשית ובין גריקוואלנד מערב, הוחלט שקו הגבול יקבע על ידי משלחת שבראשותה יעמדו מהנדס שייבחר מטעם שר המושבות הבריטי ומהנדס שייבחר מטעם מדינת אורנג' החופשית.
המהנדסים הנבחרים היו וורן וJosias de Villiers.
כהוקרה על פועלו בקביעת תוואי הגבול, הוא הוכתר ב-1878 כעמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר שבילה קצת מזמנו בסיורים ברחבי אפריקה הדרומית, חזר וורן לקייפטאון.
יום אחד לפני שהיה אמור לעלות על סיפונה של הספינה שתחזיר אותו לאנגליה, בא וורן להיפרד מHenry Bartle Frere, הנציב העליון של אפריקה הדרומית.
Frere הציע לוורן לשוב לקימברלי ולקבל על עצמו את משרת האחראי על יישוב סכסוכי בעלות על קרקעות בגריקוואלנד מערב.
וורן ביקש זמן לשקול את ההצעה, והתכוון לסרב לה, אך כאשר נפגש עם אשתו הכריזמאתית של Frere, הובהר לו כי אין לו כל ברירה, וחובה עליו לקבל על עצמו את עול המשרה.
ב-1880 התמנה וורן לראש מחלקת הוראת המדידה בצ'טהם, ואחז במשרה זו עד ל-1884. בשנת 1882, לאחר שנעלמו עקבותיה של משלחתו של אדוארד הנרי פלמר במרחבי סיני, חזר וורן למזרח התיכון ועמד בראש משלחת החיפושים.
המשלחת הגדולה, בת 220 גמלים ו-370 איש, יצאה לדרכה באוקטובר 1882. לאחר חקירה מאומצת, הצליח וורן לאתר בוואדי סודר את שרידי גופות הנרצחים ולתפוס את החשודים ברציחתם והביאם למשפט במצרים.
בשנת 1886 מונה וורן לראשות הסקוטלנד יארד.
התקופה הייתה תקופה של אי-שקט, והפגנות, אשר לעיתים קרובות עשויות היו להידרדר להתפרעות של המון משולהב היו לדבר שכיח.
הוא אף היה המפקד בזמן הרציחות שיוחסו לרוצח הסדרתי ג'ק המרטש.
משנת 1908, וורן חבר לבאדן פאוול ועזר בהקמת תנועת הצופים.
הוא היה מעורב גם בארגון נוסף בשם Church Lads' Brigade.
Underground Jerusalem, 1874 תורגם לעברית בשם ירושלים של מטה על ידי שולמית הרן, הוצאת משרד הביטחון, 1987
צ'ארלס תומסון ריס וילסון היה פיזיקאי סקוטי ומטאורולוג שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1927 על שיטתו לגרום למסלולי חלקיקים טעונים חשמלית להיות נראים באמצעות עיבוי אדים (תא הערפל).
וילסון נולד בקהילת גלנקורס שבמידלות'יאן לג'ון וילסון שעבד כחוואי ולאנני קלארק הרפר.
המשפחה עברה למנצ'סטר לאחר מותו של האב ב-1873. וילסון למד ביולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר ושאף להיות רופא.
לאחר שסיים את התואר שם, למד בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג', שם התעניין בפיזיקה ובכימיה.
לאחר לימודיו בסידני סאסקס החל וילסון להתעניין במטאורולוגיה, וב-1893 החל ללמוד על עננים ותכונותיהם.
הוא עבד במשך תקופה במצפה הכוכבים שבבן נוויס, שם ערך תצפיות על היווצרות עננים.
וילסון ניסה לשחזר את היווצרות העננים בקנה מידה קטן יותר במעבדה בקיימברידג', על ידי פיזור אוויר לח במכל אטום.
לאחר מכן התנסה ביצירת עקבות עננים בתא שנגרמו על ידי יונים וקרינה.
על המצאת תא הערפל זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1927.
וילסון נישא ב-1908 לג'סי פרסר, בתו של כומר מגלאזגו, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הוא נפטר ביישוב הסמוך לאדינבורו, מוקף במשפחתו.
זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1927.
זוכה מדליית קופלי לשנת 1935.
מכתש וילסון שעל פני הירח קרוי על שמו, על שם אלכסנדר וילסון ועל שם ראלף אלמר וילסון.
האגודה למדעים מדויקים בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג',, נקראת על שמו "אגודת וילסון".
צ'ארלס ויליאם וילסון היה קצין בחיל ההנדסה המלכותי, מודד קרקע וארכאולוג.
מחלוצי מחקר ארץ ישראל המודרני ומראשי הקרן לחקר ארץ ישראל.
וילסון נולד בליברפול שבאנגליה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בו כקצין הנדסה.
באוקטובר 1864, והוא בן 28, הגיע וילסון לירושלים בראש הצוות ההנדסי הבריטי שמונה למשימה ראשונית ומיוחדת: בשנת 1863 תנאי הגהות (סניטציה) בירושלים החמירו עד כדי תחלואה ומוות.
השלטון העות'מאני הסכים לקבל סיוע מגוף נדבני בריטי, שלווה בייעוץ הנדסי מהבריטים, ולאפשר להם לבדוק את השטח כדי לשפר את מערכת הביוב בעיר.
לכאורה היה תפקיד הצוות לסייע לעות'מאנים אך למעשה הייתה זו תחילתו של מהלך מודיעיני להכרת שטח ארץ ישראל לקראת ההשתלטות הבריטית עליו.
מהלכיו של וילסון לווו לכל אורך הדרך במהלכים דיפלומטיים עדינים מול השלטונות הרשמיים, הווקף ושליטים בדואים מקומיים.
המשימה הראשונה של וילסון הייתה מיפוי העיר ירושלים.
וילסון השתמש לצורך הפקת המפה במיטב הידע והטכנולוגיה של זמנו בנושא מדידה ומיפוי.
הוא היה הראשון שרשם ותיעד באופן מדעי ומדויק ממצאים סביב להר הבית ובמיוחד את קשת וילסון, שהייתה חלק מגשר שחיבר את הר הבית עם העיר העליונה.
אף על פי שווילסון לא גילה את הקשת אלא רק תיעד אותה היא נקראת על שמו.
הוא גם קיבל רשות מהשלטונות לרדת לתוך בורות ופירים בהר הבית והיה הראשון (ובמקרים מסוימים גם האחרון) שתיעד אותם.
ב-1865 פרסם וילסון את ספר המשלחת "Ordnance Survey of Jerusalem" - סקר צבאי של ירושלים.
עבודה במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל
ב-22 בנובמבר 1865 יצא וילסון למשימתו השנייה באזור והראשונה שנערכה במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל- PEF, גוף שהוקם במנזר וסטמינסטר בחסות מלכותית במטרה לחקור באופן מדעי את ארץ ישראל והלבנט.
מטרת המשימה הייתה למפות את האזור שממזרח להר הלבנון.
ב-1867 יצא וילסון יחד עם הנרי ספנסר פלמר (H.
Palmer) לסקר בסיני מטעם ה-Ordnance Survey שרות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה , בסקר השתתף גם המלומד אדוארד הנרי פלמר ואחרים.
המטרה המוצהרת של הסקר הייתה להתחקות אחר מקומו של הר סיני המקראי, אולם לחצי האי סיני הייתה משמעות וחשיבות צבאית עליונה מבחינת הבריטים הן כאזור חיץ בין אזור ההשפעה שלהם במצרים לבין האימפריה העות'מאנית והן כמפתח לתעלת סואץ.
בין השנים 1869–1872 פורסמו כרכי ה-"Ordnance Survey of the Peninsula of Sinai" - "סקר האורדננס של חצי האי סיני", שכללו לראשונה מפות מדויקות של השטח וסקר גאוגרפי מקיף.
שנות השבעים של המאה ה-19 ייוחדו על ידי הקרן לגולת הכותרת של פעילותה - יצירת המפה המקיפה והמדויקת ביותר של ארץ ישראל.
פרויקט זה שכונה "From Dan to Beersheba" - "מדן ועד באר-שבע" (קרוי גם "סקר ארץ ישראל המערבית"), הניב 26 גליונות מפה, כל גיליון מלווה בכרך מחקרי.
וילסון פרסם בכרכים אלה סיכומים שהיו במשך שנים אבן-פינה ונקודת מוצא לכל מחקר בנושא.
וילסון ערך את הכרכים על ירושלים ועל הכנרת.
ב-1871 פרסם וילסון יחד עם צ'ארלס וורן, עמיתו לקרן לחקר ארץ ישראל וממשיך דרכו, את הספר הפופולרי "The Recovery of Jerusalem".
בשנות השבעים של המאה ה-19 חזר וילסון לבריטניה.
ב-1874 התקבל כחבר בחברה המלכותית.
הוא שימש כראש מחלקת הטופוגרפיה במשרד המלחמה הבריטי וכראש מחלקה בחיל המודיעין הבריטי.
כמו כן עמד בראש משלחת המיפוי הצבאי של אירלנד.
לקראת סוף התקופה חזר לאזור המזרח התיכון כקונסול כללי באנטוליה ובמצרים, שם היה גם ראש מחלקת המודיעין.
בשנים אלה יזם מפעל תרגום של כתבי עולי רגל וספרי מסעות לארץ הקודש לאנגלית והוצאתם לאור.
ב-1881–1883 הפיק את סִדרת "ארץ ישראל הציורית", שכרכיה היו גדושים באיורי נופים ואתרים בארץ ישראל, לבנון, סיני ומצרים ונדפסו בה מאמרים פרי עטם של גדולי המחקר הארץ-ישראלי – קלוד קונדר, הנרי בייקר טריסטראם, צ'ארלס וורן, אדוארד הנרי פאלמר ומרי אליזה רוג'רס.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נשלח וילסון לסייע לצ'ארלס גורדון בסודאן.
וילסון פיקד על כח שהיה אמור לסייע לגורדון להחזיר את השליטה הבריטית בח'רטום, אך למרות שפעל בחירוף נפש נכשל במשימה.
על פעילותו בסודאן קיבל וילסון תואר אבירות ודרגת מייג'ור-ג'נרל (המקבילה לדרגת אלוף).
וילסון שוחרר מהצבא ב-1899 וחזר לארץ ישראל, לסקר עבר הירדן, מואב ואדום.
ב-1904 ביקר בפעם האחרונה בירושלים.
וילסון נפטר באנגליה ב-25 באוקטובר 1905 ונקבר בעיירה Tunbridge Wells במחוז קנט.
וילסון היה נוצרי אדוק ופילושמי (אוהד-יהודים) מובהק.
הוא התעניין בקשר היהודי לארץ ישראל וחקר בתי כנסת.
לדוגמה, במסגרת המיזם "מדן ועד באר-שבע" כתב מאמר בשם: "הערות לגבי בתי כנסת יהודיים בגליל" והיה הראשון שבחן נושא זה.
בשנת 1894 נערך לכבוד וילסון אירוע ב"מועדון המכבי" בלונדון (מועדון חברים יהודי יוקרתי).
הוא נאם באירוע והביע תמיכה נלהבת ברעיון הציוני.
לשם עבודת המיפוי היה צורך למדוד בדיוק רב נקודות-ייחוס.
נקודת הייחוס נמדדה לפי מיקומה בקוי אורך ורוחב, לפי הרום שלה מעל פני הים ולפי מרחקה הקרקעי מנקודות-ייחוס אחרות.
בירושלים סימנו וילסון וצוותו מאות נקודות-ייחוס, שנחרטו על קירות העיר וסומנו במפת העיר.
כל נקודת ייחוס נחרטה בצורת חץ המצביע למעלה ותחום בקו מאוזן.
ציור זה אף כלול בסמל הקרן לחקר ארץ ישראל.
חלק מנקודות הציון לא שרדו את מעבר השנים וההתפתחות האורבנית, אך חלקם עדיין קיים כיום, כגון הסימון על בית-השער של שער יפו והסימון מול האכסניה הפרוטסטנטית בה התגורר וילסון ברוב ביקוריו בירושלים, ברחוב סנט מרק.
צ'ארלס וורן פיירבנקס היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא תאודור רוזוולט.
קודם לתפקיד זה הוא כיהן כסנאטור מטעם אינדיאנה.
פיירבנקס נולד באוהיו, צאצאו של אוליבר קרומוול ובן למשפחה שהיגרה לאמריקה בשנת 1632. אביו בנה עגלות כרכרה ובשנות ילדותו נהגו להסתתר בביתם עבדים במנוסה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ועבד בחקלאות עד לראשית לימודיו האקדמאים, שאותם סיים בשנת 1872 ובמהלכם שימש כחבר מערכת העיתון של האוניברסיטה.
בתום לימודיו עבד פיירבנקס עבור סוכנות הידיעות "Associated Press" והיה שליח הסוכנות לפיטסבורג שבפנסילבניה.
הוא סיקר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1872, ולאחריה עבר לקליבלנד שבאוהיו ולמד משפטים.
לאחר הסמכתו לעריכת דין, בשנת 1874, עבר פיירבנקס להתגורר באינדיאנפוליס שבאינדיאנה.
תחילה הוא עבד כמנהל חברת הרכבות "Indianapolis, Bloomington and Western Railroad" ולאחר מכן, בסיוע היזם ג'יי גולד, היה ליזם ופעל לפיתוח מסילות הרכבת באזור.
בשנת 1888 ביקש ולטר גרשם את סיועו של פיירבנקס בקבלת מינוי המפלגה הרפובליקנית לשמש כמועמדה לנשיאות ארצות הברית.
פעילות זו הייתה ראשית פעילותו הפוליטית של פיירבנקס, שהתמודד בשנת 1893 לסנאט של ארצות הברית.
התמודדות זו לא צלחה, אך בשנת 1896 הוא נבחר וכיהן כסנאטור במשך שמונה שנים.
פיירבנקס היה מקורב לנשיא ויליאם מקינלי וייעץ לו במהלך המלחמה הספרדית-אמריקאית.
כמו כן, הוא שימש יו"ר הוועדה לענייני הגירה ויו"ר הוועדה לענייני רכוש ציבורי.
בשנת 1898 מונה לוועדה המשותפת לארצות הברית ולבריטניה לדיון בנושאים הקשורים בקנדה.
בשנים 1905–1909 כיהן פיירבנקס כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא תאודור רוזוולט.
בתום כהונתו של רוזוולט, בחר הנשיא שלא לתמוך במועמדותו של פיירבנקס לרשת את מקומו.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין ונותר מעורב בענייני המפלגה הרפובליקנית, כאשר בשנת 1916 הוא ביקש לשמש מועמדה לנשיאות.
מועמדותו כשלה, אך פיירבנקס נבחר למועמד לסגן הנשיא והתמודד לצדו של צ'ארלס אוונס יוז.
לאחר כישלונם הוא שב לאינדיאנפוליס ועסק במשפטים.
צ'ארלס וואורינן היה מלחין אמריקאי, זוכה פרס פוליצר, שנולד וחי בניו יורק.
בין יצירותיו הרבות, למעלה מ-250 במספר, יצירות תזמורתיות, אופרה, מוזיקה קאמרית, יצירות לכלי סולו ומוזיקה ווקאלית.
בשנותיו האחרונות הוא הקדיש את תשומת לבו ליצירות רחבות יריעה לבימה ובתחום זה הוא עבד בשיתוף פעולה עם הסופרים סלמאן רושדי ואני פרו.
צ'ארלס וואורינן נולד במנהטן, ניו יורק.
וואורינן, היה ראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה ומלומד ידוע-שם בענייני סקנדינביה, שגם עבד עם המשרד לשירותים אסטרטגיים וחיבר חמישה ספרים על פינלנד מולדתו.
וואורינן החל להלחין בגיל חמש ואת שיעורי הפסנתר החל בגיל שש.
וואורינן סיים את לימודי המוסמך למוזיקה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1963. בניגוד לדעת הוריו, שלא ראו בעין יפה קריירה מוזיקלית, המלחין אדגר וארז תמך בו ועודד אותו בראשית דרכו.
בשנת 1962 הקים עם המלחין-נגן הארווי סולברגר את "הקבוצה למוזיקה עכשווית".
ההרכב העלה את רמת הביצוע של מוזיקה חדשה בניו יורק ועודד ביצועי מוזיקה של מלחינים כמו מילטון בביט, אליוט קרטר וסטפן וולפה, שכתבו יצירות אחדות להרכב.
הקבוצה ביצעה לראשונה רבות מיצירותיו של וואורינן, בהן קונצ'רטו קאמרי לצ'לו וקונצ'רטו קאמרי לחליל.
על יצירה זו קיבל וואורינן את פרס פוליצר למוזיקה לשנת 1970.
שנות ה-70' היו תקופה פורייה במיוחד לוואורינן.
יצירותיו הקאמריות בעשור זה כוללות את שתי רביעיות המיתרים הראשונות שלו, את "שישה קטעים" לכינור ופסנתר, "פנטזיה מהירה" לצ'לו ופסנתר ושתי יצירות גדולות להרכב טאשי, "טאשי" ו"פורצ'ן".
היצירות לתזמורת הן ה"באמבולה הגדולה" לכלי מיתר, "בית שרידים (A Reliquary) לאיגור סטרוונינסקי", שמשולבות בו הסקיצות האחרונות של המלחין הקשיש, הקונצ'רטו השני לפסנתר והקונצ'רטו ל"כינור מוגבר ותזמורת", שחולל שערורייה בביצוע הבכורה שלו בפסטיבל טנגלווד, עם פול זוקובסקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח מייקל טילסון תומאס.
ב-1976 השלים וואורינן את ה"סימפוניה לכלי הקשה", יצירה בחמישה פרקים ל-24 נגנים, כולל שני פסנתרים, בשביל אנסמבל כלי ההקשה של ניו ג'רזי ועמיתו משכבר הימים, ריימון דה-רוש, ואופרת "פורנו אינטלקטואלי", בכותרת-משנה "בורלסקה בארוקית", "הז (ונה) מבבל", ללברית מקורית מאת רנו צ'ארלס ברוס.
בסוף שנות ה-70' החל וואורינן להתעניין בעבודתו של המתמטיקאי בנואה מנדלברוט ובמענק מקרן רוקפלר ערך ניסויים קוליים במעבדות בל בניו ג'רזי.
בריאיון עם ריצ'רד בורבאנק סיפר כי ערך ניסויים בהגרלת סדרות מספרים אקראיים-כביכול, לפי תבניות שחקר מנדלברוט.
הרצפים שהתקבלו לא היו סתם אי-אילו רצפים אקראיים מזדמנים, אלא מן הסוג הקרוי רעש ורוד .
המספרים הוצבו כערכי משתנים מוזיקליים כגובהי צליל ואחרים.
על הערכים המספריים הוחלו פרמטרים נוספים של ארגון כגון עמידה במגבלות שיטת שנים-עשר הטונים.
לאחר מכן ניגנו את המוזיקה שנוצרה כתוצאה מהערכים הללו ובדקו האם קטעי המוזיקה נשמעים כמו משהו שמלחין אנושי היה כותב.
וואורינן סיכם כי "הם אכן נשמעו כך, למיטב הבנתי, בכל אופן".
את שנות ה-80' מסגרו מכאן ומכאן שתי יצירות רבות ממדים, למקהלה ותזמורת, המבוססות על טקסטים מכתבי הקודש, אורטוריה באורך 60 דקות, "הספירה השמיימית", שנכתבה במלאת מאה שנים לאגודת האורטוריה של הנדל ברוק איילנד, אילינוי, ב-1980, ו"בראשית" משנת 1989, שנכתבה בהזמנה משותפת של תזמורת מינסוטה והתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו.
עוד יצירות תזמורתיות גדולות מתקופה זו הן הרפסודיה לכינור ותזמורת, הקונצ'רטו השלישי שנכתב לפסנתרן גאריק אולסון; Movers and Shakers, היצירה הראשונה שהוזמנה על ידי תזמורת קליבלנד למנהל המוזיקלי כריסטוף פון דוהנאני, Bamboula Squared לצלילים מופקי מחשב ותזמורת (בהשראת עבודתו במעבדות בל), ו"המחול הזהוב".
נוסף לטקסטים של דנטה הושפע וואורינן מציורים בצבעי מים של ויליאם בלייק.
לבלט ניו יורק סיטי יצר וואורינן גם עיבוד לשני פסנתרים של הווריאציות לתזמורת מאת שנברג, לכוריאוגרפיה של ריצ'רד טאנר, ופיטר מרטינס יצר בלט על פי "בית שרידים לאיגור סטרווינסקי" של וואורינן.
ב-1985 קיבל וואורינן מענק מקרן מקארתור.
וואורינן הקדיש תשומת לב גדלה והולכת לכתיבת יצירות לקול, בהן מוזיקה ל"סיפור חורף" של דילן תומאס לסופרן פיליס ברין-ג'ולסון ו"שירי פנטון I ו-II" על פואמות מאת המשורר הבריטי ג'יימס פנטון, שוואורינן עבד עמו על אופרה.
בין יצירותיו הקאמריות החשובות בשנות ה-90' הרביעייה שכתב לרביעיית הסקסופונים ראשר, רביעיית כלי הקשה, חמישיית פסנתר וסונאטה לגיטרה ופסנתר.
יצירותיו התזמורתיות כוללות קונצ'רטו לרביעיית סקסופונים ותזמורת, "סימפוניה שבע" והיצירות שכתב לבלט ניו יורק סיטי.
בראשית המאה ה-21 התגלה ג'יימס לוויין כאחד מגדולי התומכים במוזיקה של וואורינן.
לוויין, המנהל המוזיקלי של המטרופוליטן אופרה ואז גם התזמורת הסימפונית של בוסטון, הזמין את הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של וואורינן לעונה הראשונה שלו בבוסטון ובהמשך בוצעה הפואמה הסימפונית Theologoumenon (מתנת יום הולדת 60 ללוין מן המנהל הוותיק שלו רונלד וילפורד) בביצוע בכורה של תזמורת המטרופוליטן אופרה, כמו גם הסימפוניה השמינית.
ב-2004 העלתה האופרה של ניו יורק בהצגת בכורה את האופרה של וואורינן "הרון וים הסיפורים", המבוססת על רומן מאת סלמאן רושדי, ללברית מאת ג'יימס פנטון.
בשנת 2012 השלים לכתוב אופרה על בסיס ספרה הקצר של אני פרו, הר ברוקבק.