tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים כולל תהליך זה גם ממד אבחוני, שבסופו המלצה לזכאות לשעות שילוב או למסגרות חינוך מיוחד.
לעיתים הפסיכולוג מבצע גם התערבויות טיפוליות בתוך בית הספר, עם הורים, ילדים וצוות, כגון טיפול פסיכולוגי או הדרכת הורים.
בשונה מפסיכולוגים קליניים, הפסיכולוג החינוכי מחזיק לנגד עיניו באופן חי וברור את ההשפעה ההדדית של הסביבה החינוכית על הילד ולהפך, ולכן הוא מנסה דרך עבודה עם צוות בית הספר וההורים, להביא גם לשינוי בסביבה, דבר שמסייע לשינוי מיטבי עבור הילד.
בדומה לכך, בישראל רק למיעוטם של הפסיכולוגים החינוכיים יש דוקטורט, בעוד למרביתם תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, ואחריו הכשרתם כוללת 4 שנות התמחות, בדומה לפסיכולוגים טיפוליים אחרים.
בעקבות הצורך הרב שנוצר בפסיכולוגים חינוכיים בבתי ספר בישראל, פסיכולוגים רבים מתחומים אחרים (תעסוקתיים, שיקומיים, רפואיים ועוד) יכולים לעבור התמחות חינוכית ולעבוד כפסיכולוגים חינוכיים, תוך כדי השלמת מספר קורסים בפסיכולוגיה חינוכית.
פסיכולוגיה חינוכית מול פסיכולוגיה קלינית
תחום הפסיכולוגיה החינוכית מתמחה בין השאר במצבם ובתחושותיהם הלימודיות, החברתיות והרגשיות של ילדים ובני נוער בסביבה הגנית והבית-ספרית, ובעבודה מערכתית עם צוות הגן ובית הספר.
לשם כך, ובדומה לפסיכולוגים קליניים של הילד, פסיכולוגים חינוכיים מקבלים הכשרה נרחבת בנושאים רבים ומגוונים: התפתחות הילד, הדרכת הורים, חירום, משברים משפחתיים, טראומה נפשית, אובדנות, בעיות התנהגות, ולקויות למידה כולל לקות קשב וריכוז.
כמו כן, גם בהתמחות החינוכית ניתן דגש רב על התמחות בשיטות טיפוליות שונות עם ילדים ונוער: פסיכותרפיה דינמית, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ועוד.
בשונה מפסיכולוגים קליניים, פסיכולוגים חינוכיים מוכשרים גם בעבודה מערכתית עם צוותים חינוכיים והנהלת בית הספר והגן, ופסיכולוגיה של הלמידה.
בהתמחות החינוכית אין הכשרה לגבי טיפול בילדים ובני נוער במסגרות אשפוזיות של בריאות הנפש.
כמו כן, לא קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם מבוגרים, אולם קיימת הכשרה לגבי עבודה טיפולית עם הורים ומשפחות.
בעבר פסיכולוגים חינוכיים לא יכלו להתקבל לבתי ספר גבוהים לפסיכותרפיה בישראל, אך כיום הם לומדים בבתי ספר אלו ברחבי הארץ, וביניהם גם בבית ספר ייחודי המיועד לפסיכולוגיים חינוכיים בלבד.
פסיכולוגיה הומניסטית היא אחת האסכולות בפסיכולוגיה, אשר התפתחה בארצות הברית, כמעט במקביל לזרם של הפסיכולוגיה האקסיסטנציאליסטית שהתפתח באירופה, כתגובה לביהביוריזם מצד אחד, ולפסיכואנליזה, מצד שני.
האסכולה עוסקת במימד האנושי של הפסיכולוגיה וההקשר שלו להתפתחות התאוריה הפסיכולוגית.
ניתן לסכם את עקרונותיה בחמשת יסודות הפסיכולוגיה ההומניסטית, כפי שפורסמו על ידי ג'יימס בוגנטל בשנות ה-60:
לא ניתן לצמצם אנשים ל"מרכיבים"
יש ייחוד לאנשים מעצם טבעם
התודעה האנושית כוללת את תודעת העצמי בהקשר החברתי (של אנשים אחרים)
האדם פועל באופן מודע ומחפש משמעות, ערכים ויצירתיות
ניתן לאתר את שורשי הגישה ההומניסטית בפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית (קירקגור, ניטשה, היידגר, וסארטר).
כמו כן, ניתן למקמה במסגרת יחסי הכוחות בין שלוש הגישות השולטות בפסיכולוגיה: ביהביוריזם, פסיכואנליזה והומניזם.
הגישה הראשונה התפתחה ממחקריו של פבלוב לגבי רפלקסים מותנים והייתה אחת מאבני היסוד של הפסיכולוגיה המודרנית, בהנהגת ג'ון ווטסון.
הגישה השנייה נבעה ממחקריו בתחום הפסיכואנליזה של פרויד ומהתאוריות של אדלר, אריקסון, יונג, פרום, ואחרים.
ההתמקדות בגישה הפסיכואנליטית הייתה על מורכבות הנפש האנושית, והדרכים שהאדם מתמודד עם דחפים וקונפליקטים בעולמו הפנימי מתוך שאיפה להסתגל לחיים בחברה.
לקראת סוף שנות ה-50, התקיימו בדטרויט שתי פגישות בין פסיכולוגים אשר ביקשו לייסד אגודה מקצועית המוקדשת לחזון יותר הומניסטי וערכי.
החזון היה ליצור תיאור שלם של משמעות הקיום האנושי תוך חקירת היבטים של הניסיון האנושי כמו אהבה, תקווה ויצירתיות.
הפסיכולוגים הללו, ובכללם אברהם מאסלו עמדו במרכז יצירת גישה שלישית בפסיכולוגיה, "כוח שלישי", כפי שמאסלו כינה אותה.
הפגישות הראשוניות הללו הובילו להתפתחויות אחרות, כמו פרסום של the Journal of Humanistic psychology החל מ-1961 וכן הקמת ה"אגודה לפסיכולוגיה הומניסטית" (AHP) ב-1963.
מבקרי הגשטאלט, כמו קרל פופר, טענו כי אי אפשר לראות ישויות כ"שלם".
הגישה ההומניסטית שוללת שימוש בשיטות כמותיות ללימוד ההתנהגות והחשיבה האנושית.
זאת, בניגוד חריף לגישה הקוגניטיבית (המנסה ליישם שיטות מחקר "מדעיות" בלימוד הפסיכולוגיה).
הגישה ההומניסטית מדגישה, מנגד, ראייה פנומנולוגית של החוויה האנושית, ומנסה להבין אנשים ואת התנהגותם באמצעות מחקר איכותי.
קיימות מספר גישות לייעוץ ותרפיה בפסיכולוגיה ההומניסטית, בין היתר:
ייעוץ - הממוקד באדם - כפי שפותח על ידי קרל רוג'רס.
פסיכותרפיה: גשטאלט, פסיכותרפיה ניסיונית, פסיכודרמה, פסיכוסינתזה, לוגותרפיה.
פסיכולוגיה רפואית היא תחום העוסק ברמה התאורטית, הקלינית והמחקרית ביחסי הגומלין בין המערכת הפיזיולוגית והמערכת הפסיכולוגית.
התחום מתמקד בהבנת הקשרים שבין המשתנים הפיזיולוגיים למשתנים הרגשיים, מוטיבציוניים, קוגניטיביים, ההתנהגותיים והחברתיים, היכולים להשפיע על התפרצות תופעות ומחלות גופניות, על דרכי ההתמודדות איתן ועל מניעתן.
פסיכולוגיה רפואית עוסקת בפיצול גוף-נפש על ידי כך שהיא מציעה תפקיד לנפש כגורמת ומטפלת במחלה, אך מובחנת מרפואה פסיכוסומטית, בריאות התנהגותית ורפואה התנהגותית בכך שמחקריה יותר ספציפיים לתחום הפסיכולוגיה.
זרם פסיכולוגי זה שונה מהמודל הרפואי בטענה שחולי נוצר על ידי שילוב של גורמים ביולוגיים, פסיכולוגיים וסוציאליים ולכן יש לטפל בכל אחד מהם כדי להחלים.
פסיכולוגים רפואיים עובדים לרוב במסגרות טיפול רפואי כגון בתי חולים וקופות חולים, בהם הם מסייעים לחולים ולצוות הרפואי בהתמודדות עם מחלות.
אחרים עובדים במחקר בתחום באוניברסיטאות ומוסדות אקדמיים.
פסיכולוגיה של המוזיקה הוא תחום מחקר העוסק בהיבטים הפסיכולוגיים הקשורים בחוויות מוזיקליות.
המחקר שואף להסביר ולהבין את ההתנהגות ואת החוויה המוזיקלית, כולל התהליכים שבאמצעותם המוזיקה נתפסת, נוצרת, מגיבה ומשתלבת בחיי היומיום.
הפסיכולוגיה של המוזיקה המודרנית היא אמפירית; הידע שלה נוטה להתקדם על בסיס פרשנויות של נתונים שנאספו על ידי תצפיות שיטתיות המתבססות על התבוננות ואינטראקציה עם מושאי המחקר.
הפסיכולוגיה של המוזיקה היא תחום מחקר בעל רלוונטיות מעשית בתחומים רבים, ביניהם קומפוזיציה, חינוך, ביקורתיות וטיפול, וכן ניתוח של גישות אנושית רבות, כגון מיומנות, אינטליגנציה, יצירתיות והתנהגות חברתית.
הפסיכולוגיה של המוזיקה יכולה לשפוך אור על היבטים לא-פסיכולוגיים של מוזיקולוגיה ועשייה מוזיקלית.
לדוגמה, באמצעות חקירת התפיסה וחקר המודלים החישוביים של מבנים מוזיקליים (כמו מנגינה, הרמוניה, טונאליות, קצב וצורה) גישה זו יכול לתרום לתורת המוזיקה.
בנוסף, בפסיכולוגיה של המוזיקה מתבצעים מחקרים בתחום הנוירופסיכולוגיה, המנסים להסביר את הקשר בין תפקוד המוח והשפעותיה הפסיכולוגיות של המוזיקה.
מחקר בהיסטוריה של המוזיקה יכול להפיק תועלת מחקירה שיטתית של ההיסטוריה של תחביר מוזיקלי, או מניתוחים פסיכולוגיים של מלחינים והלחנות, ביחס לתגובות הרגשיות והחברתיות למוזיקה שלהם.
גם האתנומוזיקולוגיה יכולה להפיק תועלת מגישות פסיכולוגיות ללימוד קוגניציה ומוזיקה בתרבויות שונות.
עד המאה ה-19, המחקר של תופעות הצלילים והמוזיקה התמקד בעיקר במודלים מתמטיים של העוצמה ושל הטון.
הניסויים המוקדמים ביותר בנושא מתוארכים למאה השישית לפני הספירה, ובמיוחד בעבודתו של פיתגורס והקמתם של יחסי אורך מחרוזת פשוטים שיצרו את התהוות האוקטבה.
השקפה זו, כי ניתן להבין צלילים ומוזיקה מנקודת מבט פיזית גרידא פותחה על ידי תאורטיקנים כגון אנכסגורס ובואתיוס.
הוגה קדום נוסף היה אריסטוקנוס, שלדעתו, אפשר להבין את המוזיקה רק באמצעות התפיסה האנושית והקשר שלה לזיכרון האנושי.
למרות השקפותיו, רוב החינוך המוזיקלי בימי הביניים ורנסאנס נשאר מושרש במסורת הפיתגוראנית, בעיקר בנושאים של אסטרונומיה, גאומטריה, אריתמטיקה ומוזיקה.
מחקרו של וינצ'נצו גליליי (אביו של גלילאו) הראה כי כאשר אורך החוט נשאר קבוע, שינוי המתח, העובי, או ההרכב שלו עלול לשנות גם את הקול הנשמע והנתפס באוזן האנושית.
מכאן הוא טען כי "יחסי אורך פשוטים" אינם מספיקים כדי להסביר את התופעה המוזיקלית וכי יש צורך גם בגישה תפיסתית.
הוא טען בנוסף כי ההבדלים בין מערכות כוונון שונות אינן ניתנים לזיהוי, ולכן המחלוקות אינן הכרחיות.
בתקופת המהפכה המדעית, המחקר בתחומים כמו רטט, עיצורים, הסדרה ההרמונית ותהודה, נעשה בין היתר באמצעות עבודותיהם של הוגים וחוקרים כמו גלילאו, קפלר, מרסן ודקארט, בעוד שחוקרים כמו פליקס סאבארט, הרמן הלמהולץ ורודולף קוניג כללו השערות נוספות לגבי טבעם של איברי החישה ותהליכי-סדר גבוהים.
במאה ה-19 חלה התפתחות בפסיכולוגיה של המוזיקה המודרנית לצד הופעתה של פסיכולוגיה אמפירית כללית, שעברה תהליכי התפתחות דומים.
הגישה הראשונה בפסיכולוגיה זו הייתה הפסיכולוגיה הסטרוקטורליסטית בראשותו של וילהלם וונדט, שביקשה לפרק ולנתח את החוויה לחלקים הקטנים ביותר שלה.
בתחילת המאה, כאשר הסטרוקטורליזם פינה את מקומו לגישות כמו ביהביוריזם וגשטאלט, עברה הפסיכולוגיה של המוזיקה מלחקור גוונים ומרכיבים מבודדים לחקר התפיסה של יחסי הגומלין שלהם והתגובות האנושיות אליהם.
באירופה, פיתחו הפסיכולוג הצרפתי ז'זה רבז והפסיכולוג הגרמני אלברט וולק תאוריה מורכבת יותר של הקול המוזיקלי.
בארצות הברית המיקוד בתחום עבר לפיתוח חינוך מוזיקלי והכשרת מיומנויות מוזיקליות נוספות, בהובלתו של הפסיכולוג האמריקאי קרל סישור.
סישור השתמש בציוד מיוחד ובמבחנים כדי למדוד כיצד הביצוע חורג בפועל מהסימנים המצוינים, וכיצד כישרון מוזיקלי נבדל בין תלמיד ותלמיד.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הפסיכולוגיה של המוזיקה המשיכה להתרחב וכיסתה מגוון רחב של תחומים תאורטיים ויישומיים.
החל משנות השישים התחום צמח ביחד עם המדע הקוגניטיבי, הכולל תחומי מחקר כגון תפיסת מוזיקה (במיוחד תפיסה של קול, קצב, הרמוניה ומנגינה), פיתוח כישרון מוזיקלי, ביצועי מוזיקה ותגובות רגשיות למוזיקה.
בתקופה זו נוסדו כתבי עת ספציפיים למוזיקה, וכן איגודים, כנסים, קבוצות מחקר ומרכזים הפועלים בתחום.
מגמה זו הולידה יישומים ספציפיים בחינוך מוזיקלי ובתרפיה.
בעוד שהטכניקות של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מאפשרות בדיקה אובייקטיבית יותר של ההתנהגות והניסיון המוזיקליים, ההתפתחויות התאורטיות והטכנולוגיות של מדעי המוח הן המעצבות את הכיוון של הפסיכולוגיה של המוזיקה במאה ה-21.
בעוד שמרבית מחקרי הפסיכולוגיה של המוזיקה התמקדו במוזיקה בהקשר מערבי, התחום התרחב יחד עם האתנומוזיקולוגיה כדי לבחון כיצד התפיסה והעשייה של המוזיקה משתנה בין תרבויות.
בשנים האחרונות סייעו כמה ספרי מדע פופולריים להביא את התחום לקהל הרחב, ובעיקר:
דניאל לוויטין: "זה המוח שלך כשאתה מקשיב למוזיקה" (2006), "העולם בשישה שירים" (2008)
בנוסף, "אפקט מוצרט" השנוי במחלוקת עורר ויכוח ממושך בין חוקרים, אנשי חינוך, פוליטיקאים והציבור הרחב ביחס למתאמים בין הקשבה למוזיקה קלאסית - ולרמת החינוך והאינטליגנציה.
התפתחות קוגניטיבית היא העלייה ביכולתו של האדם לחשוב, להבין, לשקול מצבים ולפתור בעיות עם העלייה בגיל.
מושג זה שייך לתחומים כמו פסיכולוגיה התפתחותית ופסיכולוגיה קוגניטיבית.
יש להבדיל בין התהליכים המוזיקליים הקוגניטיביים, שבהם מפרש המאזין את הצלילים בתור התרחשות מוזיקלית, לבין התהליכים הפסיכואקוסטיים, העוסקים בתפיסה ההכרתית הסובייקטיבית של גלי קול.
מחקרים שונים מראים כי ניתן לעודד ולגרות תהליכים קוגניטיביים שונים באמצעות נגינה והאזנה למוזיקה.
השפעת המוזיקה על האינטליגנציה: האזנה למוזיקה וביצועה נמצאו במחקרים שונים כבעלי השפעה חיובית על התפתחותם הקוגניטיבית של ילדים.
בין השאר נטען כי בעזרת האזנה לסוגים מסוימים של מוזיקה ניתן לשפר את החשיבה המרחבית-טמפורלית (Spatial-temporal reasoning) אשר חיונית לניתוח ופתרון בעיות בתחומי המתמטיקה, האדריכלות והאמנות.
השפעת המוזיקה על הזיכרון: במחקרים שנערכו בשנים האחרונות נטען כי ניתן להביא לשיפור הזיכרון, בייחוד אצל ילדים, על ידי חשיפתם ללימוד כלי נגינה.
עוד נטען, כי שיעורי נגינה אחראים במקרים רבים לא רק לשיפור הזיכרון הקשור ליכולות מוזיקליות, אלא גם לשיפור משמעותי בזיכרון המילולי ולשיפור מסוים בזיכרון העבודה.
השפעת המוזיקה על תהליכי הלמידה: במדינות מערביות רבות נהוג לשלב לימודי מוזיקה כבר בגני הילדים מתוך מחשבה כי מוזיקה עוזרת בפיתוח מיומנויות בסיסיות כגון ריכוז, קשב, שיתוף פעולה ומשמעת עצמית.
תגובות רגשיות למוזיקה: בספרו "האנטומיה של המלנכוליה" (1621) מכיר רוברט ברטון בערכה של המוזיקה כתרופה למלנכוליה וליאוש.
במחקר אשר התפרסם בכתב העת היוקרתי nature neuroscience, התגלה כי כאשר אנשים מקשיבים למוזיקה וחשים שיא רגשי משתחרר במוח המוליך העצבי דופמין, אשר לו תפקיד מרכזי במערכת החיזוק.
מספר רב של מחקרים עוסקים במכניזמים המבוססים במוח שמעורבים בתהליכים קוגניטיביים, העומדים ביסוד תפיסת המוזיקה וביצועיה.
התנהגויות אלו כוללות הקשבה למוזיקה, הלחנה, קריאה, כתיבה ופעילויות נלוות אחרות, כמו כן התנהגויות אלו עוסקות בבסיס המוחי לאסתטיקה מוזיקלית ולרגש מוזיקלי.
מדענים העובדים בתחום זה עשויים להיות בעלי הכשרה מקצועית במדעי המוח, נירולוגיה, נירואנטומיה, פסיכולוגיה, תורת המוזיקה, מדעי המחשב ותחומים אחרים.
מדענים אלו משתמשים בטכניקות כגון הדמיה תפקודית בתהודה מגנטית (fMRI), גירוי מגנטי תוך-גולגולתי (TMS), אא"ג (EEG), וטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET).
התהליך הקוגניטיבי של ביצוע מוזיקה מחייב אינטראקציה של מספר מנגנונים עצביים במערכות מוטוריות ושמיעתיות במוח האדם.
מאחר שכל פעולה שמבוצעת מביאה לידי ביטוי צליל המשפיע על הביטוי לאחריו, הדבר מוביל ליצירת אינטראקציה סנסורית-מוטורית מרשימה.
הקול הנתפס במוח תלוי בדרך כלל בתדר הבסיסי (התדר הנמוך ביותר של גל מחזורי), אם כי התלות יכולה להיות מתווכת אך ורק על ידי נוכחותה של הרמוניה המתאימה לתדר הבסיסי הזה.
התפיסה של השמיעה ללא התדר הבסיסי המתכתב בגירוי הפיזי נקראת שמיעה של "התדר החסר".
נירונים מסוימים בקופי מרמוסט נמצאו רגישים במיוחד לתדר הבסיסי של הטון המורכב, דבר המצביע על כך שתאימות עצבית-שמיעתית יכולה להיות מופעלת על ידי מנגנון עצבי כזה.
תאימות או קביעות השמיעה מתייחסת ליכולת לזהות את הצליל על פני שינויים בתכונות אקוסטיות, כגון עוצמת הקול או גוון.
חשיבותם של אזורי קליפת המוח עבור קידוד השמיעה נתמכת גם על ידי מחקרים בפגיעות בקליפת המוח ובאמצעות ביצועיה של הדמיה תפקודית מגנטית (fMRI) של המוח.
נתונים אלה יכולים להעיד על מערכת היררכית עבור עיבוד השמיעה, עם מאפיינים מופשטים יותר של גירוי קול המעובד בהמשך נתיבי העיבוד המוחיים.
מחקרים התנהגותיים מראים כי הקצב והשמיעה נתפסים במוח בנפרד, אך הם גם מקיימים אינטראקציה ביצירת "תפיסה" מוזיקלית.
מחקרים בנוגע לאפליה קצבית-שמיעתית ולחולים בעלי פגיעה מוחית קשרו תפקודים אלה לאזורים השמיעתיים של האונה הטמפורלית, אך לא הראו מיקום מחדש של התפיסה או א-סימטריות עקבית בחלוקת הנירונים הקוגניטיביים במוח.
מחקרים נירופסיכולוגיים ומחקרי הדמיה נירולוגיים הראו כי האזורים המוטוריים של המוח תורמים הן לתפיסה והן לייצור מקצבים.
בנוסף, גם במחקרים שבהם הנשאלים הקשיבו רק למקצבים, מעורבים לעיתים קרובות מיקומים במוח כגון גרעיני הבסיס, המוח הקטן, קליפת המוח הקדם-מוטורית (dPMC) והאזור המוטורי המשלים (SMA).
ניתוח הקצב עשוי להיות תלוי באינטראקציה בין המערכות השמיעתיות והמוטוריות.
על אף שאינטראקציות שמיעתיות-מוטוריות ניתנות להבחנה גם אצל אנשים ללא הכשרה מוזיקלית פורמלית, מוזיקאים הם אוכלוסייה מצוינת למחקר מפני שהקשרים השמיעתיים-מוטוריים אצלם הם מבוססים, ארוכים ועשירים.
מחקרים הראו שלמוזיקאים יש מתאמים אנטומיים המשתדכים לאימון המוזיקלי שלהם.
מספר מחקרי הדמיה נוירולוגיים הצביעו על כך שמוזיקאים מראים רמות נמוכות יותר של פעילות באזורים מוטוריים במהלך ביצוע משימות מוטוריות פשוטות מאשר אצל לא-מוזיקאים, דבר שעשוי להצביע על דפוס יעיל יותר של "גיוס" עצבי.
פסיכואקוסטיקה היא המחקר המדעי של תפיסת קול.
תפיסה זו אינה נגזרת של מאפיינים פיזיולוגיים בלבד ותלויה במידה רבה גם במאפיינים פסיכולוגיים.
זהו ענף מדעי החוקר את התגובות הפסיכולוגיות והפיזיולוגיות הקשורות בצליל (כולל דיבור ומוזיקה).
נושאי הלימוד בתחום כוללים את אופן התפיסה של הגובה, הגוון, העוצמה ומשך הצלילים המוזיקליים, והרלוונטיות שלהם לקוגניציה של המוזיקה (או למבנה הנתפס של המוזיקה).
בנוסף, נושאי הלימוד עוסקים גם באשליות שמיעה וכיצד בני האדם ממקמים צלילים בראשם, אשר יכולים להניב מידע חדש לגבי הלחנות מוזיקליות ולגבי הארכיטקטורה של האקוסטיקה.
פסיכואקוסטיקה היא גם ענף של פסיכופיזיקה.
תדירות ומהירות גלי קול ניתנים למדידה מדויקת בעזרת מכשור, אך קשה יותר להבין היכן וכיצד מעובדים גלי קול אלו במוח האנושי.
מוזיקולוגיה קוגניטיבית היא ענף של מדעי הקוגניציה העוסקים במידול ממוחשב של ידע מוזיקלי, במטרה להבין הן את המוזיקה והן את ההכרה (קוגניציה).
ניתן להבדיל בין מוזיקולוגיה קוגניטיבית לבין תחומי הקוגניציה המוזיקלית והנירוביולוגיה הקוגניטיבית של המוזיקה באמצעות הבדלים בדרך המתודולוגית.
מוזיקולוגיה קוגניטיבית משתמשת במודלים חישוביים כדי ללמוד על ייצוג ידע הקשור למוזיקה.
השימוש במודלים ממוחשבים מספק תשתית מדויקת ואינטראקטיבית בה ניתן לנסח ולבדוק תאוריות שונות.
תחום אינטר-דיסציפלינרי זה חוקר נושאים כגון הקבלות בין שפה ומוזיקה במוח.
בהשראת מודלים חישוביים בביולוגיה, נכללים לעיתים קרובות שדות מחקר כמו רשתות עצביות ותוכניות אבולוציוניות.
ענף זה מבקש להדגים כיצד הידע המוזיקלי מיוצג, מאוחסן, נתפס, מבוצע ומיוצר.
באמצעות סביבת מחשב מתוכננת היטב, ניתן לחקור את המבנים השיטתיים של תופעות קוגניטיביות אלה.
המוזיקולוגיה האבולוציונית עוסקת בנושאים כמו מקורות המוזיקה, שירי בעלי החיים וההתפתחות ההיסטורית של המוזיקה ושל בני האדם.
היא מבקשת להבין את הפעילות והחישה המוזיקלית בהקשר של תורת האבולוציה.
צ'ארלס דרווין שיער כי ייתכן שלמוזיקה יש יתרון מסתגל והיא פעלה כ"פרוטו-שפה" (שפה קדומה), השקפה שהולידה מספר תאוריות מתחרות באבולוציה של המוזיקה.
השקפה חלופית רואה במוזיקה תוצר לוואי של אבולוציה לשונית המשמחת את החושים מבלי לספק איזושהן פונקציות הסתגלותיות.
השקפה זו הושגה ישירות על ידי חוקרי מוזיקה רבים.
המלחין הגרמני קרל אורף ידוע בחוגים הפדגוגיים בזכות יצירתו Schulwerk, אשר תזמורה המוזיקלי הפשוט אפשר גם לילדים בלי הכשרה ארוכה לנגן יצירה שלמה בקלות יחסית.
במשך רוב חייו עבד אורף עם ילדים, והשתמש במוזיקה ככלי חינוכי.
גישתו של אורף לחינוך המוזיקלי התפתחה לשיטה הקרויה על שמו: Orff Schulwerk.
ממהיבט הפסיכולוגי גורסת שיטתו של אורף כי יש לנצל את הכישורים והדחפים הבלתי מודעים שקיימים אצל הילד באופן טבעי ליישום מטרות הוראה.
הילד הוא מעין יצור פרימיטיבי שהתפתחותו מחקה את התפתחות האנושות כולה, על כן יש להתחיל את ה"אבולוציה" של חינוכו עם עקרונות מוזיקליים פשוטים, כגון שימוש בכלי הקשה, אוסטינטו (חזרה "עקשנית" על תבנית מלודית או רתמית) ומחול.
זולטאן קודאי ההונגרי גילה עניין רב בבעיות החינוך המוזיקלי וכתב כמות גדולה של מוזיקה חינוכית לבתי ספר, ואף ספרים באותו נושא.
לעבודתו בתחום זה הייתה השפעה עמוקה על החינוך המוזיקלי, הן בארצו והן מחוצה לה.
כמה פרשנים מתייחסים לרעיונותיו כשיטת קודאי, אם כי נראה שזה כינוי מטעה, שכן קודאי לא יצר שיטה מקיפה, למעשה, אלא קבע מערכת עקרונות שיש למלא אחריהם בחינוך המוזיקלי.
הגותו בכל הנוגע לחינוך היוו השראה לשיטה, שעמיתיו פיתחו במשך השנים הבאות.
שיטת סוזוקי בהוראת מוזיקה מתבססת על הנחת היסוד של המורה, המחנך והיוצר היפני סוזוקי, לפיה יכול כל ילד לפתח את כישוריו המוזיקליים, בתנאי שיזכה לעידוד המתאים מהוריו וממוריו.
סוזוקי פיתח את שיטת החינוך מוזיקלי שלו אחרי מלחמת העולם השנייה, כחיקוי ללימוד שפת האם אצל תינוקות וילדים רכים.
גישתו הייתה, שלימוד מוזיקה טבעי לאדם כמו רכישת שפה, כל עוד אין דוחקים בילד להגיע להישגים אלא מאפשרים לו להתפתח באופן טבעי.
בגישתו זו הסתמך על הפילוסופים היוונים פיתגורס ואפלטון והגותם בנושא הפרופורציות בטבע והשפעתה העצומה של המוזיקה על נפש האדם, שהוא חלק מהטבע.
בשיטתו משלב סוזוקי את הגישה של פרידריך פרובל, מי שייסד את גן הילדים במחצית הראשונה של המאה ה-19 בגרמניה וגרס שהרוח הרומנטית היא שצריכה להנחות את המורה ואין להגביל או לחסום אותה בשום צורה.
בדרכו של המחנך אל הגשמת השאיפה האמנותית, עליו להוביל את הילד שלב אחר שלב אל השלמות, שהשאיפה אליה היא עיקרון רומנטי חשוב.
לצד גישה זו, ניתן מקום חשוב לקסם ההרמוניה שבטבע ולרוח הדמוקרטיה והשוויון, שפשטה בעולם אחרי מלחמת העולם השנייה.
בלימוד המוזיקה כשפה ראה דבר מרכזי ושיטת סוזוקי מבחינה בין חינוך מוזיקלי לבין חינוך מוזיקאים.
לא כל ילד הלומד מוזיקה צריך להגיע להישגים מקצועיים, הואיל והחינוך המוזיקלי מפתח באדם תכונות ואיכויות שאין ערוך לחשיבותן ועל כן חשוב לעשותו זמין לכל ילד.
נקודה חשובה היא התאמת שיטת סוזוקי לחברות ולתרבויות שונות.
לדברי ורד רייך, מורה למוזיקה וכנרת מקצועית, "השיטה נתפשת בכל הארצות כגישה חינוכית רגועה, תומכת, לא תחרותית ומטפחת, ולא רק כשיטה להוראת הנגינה בכינור".
הבדלים בין אישיים בהעדפות מוזיקליות
ישנם מספר תת-תחומים בפסיכולוגיה העשויים להשפיע על התפתחות העדפותיו המוזיקליות של המאזין, ביניהם פסיכולוגיה חברתית, פסיכולוגיה קוגניטיבית ונוירופסיכולוגיה.
מחקרים שונים המבוססים על סקרים וממצאים אמפיריים מנסים לקשור בין תכונות האופי ודפוסי ההתנהגות של אדם לסגנונות המוזיקליים אליהם הוא מאזין.
כך למשל נמצא בסקר שנערך באנגליה בשנת 2006, כי אנשים המאזינים למוזיקה קלאסית נוטים לצבור יותר קנסות בעקבות עבירות תנועה מאלו המקשיבים למוזיקה של מחזות זמר.
כמו כן, טענו בסקר יותר ממחצית מחובבי ההיפ-הופ כי ביצעו לפחות פשע אחד בחייהם.
מחקר דומה, שנערך באוניברסיטת טקסס, מעריך כי ישנם ארבעה "ממדים" של סגנונות מוזיקליים התוחמים את העדפותיו המוזיקליות של המאזין.
לדוגמה, המחקר מניח כי מי שמאזין למוזיקה קלאסית, סביר שיתחבר גם למוזיקת ג'אז, אך לא למוזיקת קאנטרי.
הקאנטרי, על פי הנחת היסוד של המחקר, משתייך לממד המוזיקה ה"כיפית" יחד עם הפופ, בעוד שהמוזיקה הקלאסית היא מוזיקה "מורכבת", ממד אליו משתייכים גם הג'אז והבלוז.
המושגים כישרון ויצירתיות מתקשרים באופן אסוציאטיבי לתחום היצירה האמנותית.
מידת כישרונו האמנותי של אדם מיוחסת לעיתים ליכולות מולדות או למזל, כמו גם לאינטליגנציה ולנירוביולוגיה.
עם זאת יש המקשרים את הדבר לתהליכים פסיכולוגיים, ובפרט לפסיכולוגיה הקוגניטיבית והחברתית.
טיפול במוזיקה היא חלק מענף הטיפול באמנויות, מתחום הפסיכותרפיה.
באמצעות האזנה למוזיקה, כתיבת שירים ונגינה, ובהנחייתם של מומחים לתחום, ניתן לעשות שימוש רפואי במוזיקה על מנת לטפל בקשת רחבה של קשיים נפשיים.
מטרות אפשריות של טיפול במוזיקה הן שיפור הכישורים החברתיים, טיפול בהפרעות אכילה ובקשיי הסתגלות, סיוע בהתפתחות קוגניטיבית, פיתוח המודעות העצמית, והעשרה רוחנית.
טיפול במוזיקה יכול גם לסייע בשיקום הפיזי ובהתפתחות המוטורית.
בשנת 2006 התגלה כי ניתן לסייע בשיפור מצבם של לוקים בסכיזופרניה באמצעות טיפול במוזיקה.
ציפייה מלודית היא נטייה של אדם המקשיב למוזיקה להרגיש או להעריך כיצד תתפתח המנגינה מבחינה מלודית.
נטייה זו יכולה להתקיים הן מסיבות של הבנה מוזיקלית תאורטית, והן מסיבות קוגניטיביות.
דוגמה אפשרית היא מאזינים הנוהגים לשמוע מוזיקה מערבית, ומצפים שהסולם העולה "דו-רה-מי-פה-סול-לה-סי", יפתר לבסוף לתו "דו" שישלים את האוקטבה.
התאורטיקן יוג'ין נרמור הציע מודל להבנת הציפייה המלודית אשר מבוסס על היבטים קוגניטיביים.
בבסיס המודל מצויה ההשערה כי:
כאשר B A ו-C מייצגים מלודיות הנבדלות זו מזו במבנה או במנעד.
A + A → A מבטא את הציפייה לחזרה מלודית לאחר שמיעה של שני פרטים מלודיים זהים.
A + B → C מבטא את הציפייה לשוני במלודיה לאחר שמיעה של שני פרטים מלודיים הנבדלים זה מזה.
המונח , מתייחס לתופעה שבה שיר או מנגינה "נתקעים" וחוזרים על עצמם שוב ושוב בראשו של המאזין.
מחקר בנושא שנערך על ידי ג'יימס קלאריס מאוניברסיטת סינסינטי הראה כי ישנם אנשים מסוימים הרגישים יותר לתופעה, אך כמעט כל אדם חווה אותה במידה מסוימת במהלך חייו.
המחקר מראה כי השירים עם הסיכוי הגבוה ביותר להפוך לתולעי אוזן הם שירים עם חזרות מלודיות ומנגינה פשוטה וקליטה, אשר על פי רוב מוגדרים על ידי המאזינים כ"שירים מעצבנים" או "שירים קליטים".
מסר תת-ספי הוא אות או מסר שנועד לעבור את הגבולות הרגילים של התפיסה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 מועלות האשמות על ידי חוגים נוצריים בארצות הברית כי מסרים סודיים מוחדרים לשירים ומעודדים את המאזינים באופן תת-מודע לפולחן השטן ולנטישת הדת.
לרוב הטענה היא כי ניתן לשמוע את המסרים בבירור כאשר משמיעים את השיר במהופך.
יחד עם זאת, ניסויים מחקריים לא הצליחו למצוא עדויות לכך שמסרים תת-סיפיים אכן יכולים להשפיע על ההתנהגות, ונטען כי אין כל אפשרות להעביר מסרים תת-ספיים על ידי השמעת מסרים במהופך.
לרוב אנשים יבחינו במסר רק אם יראו להם בכתב את המלים שכביכול נשמעות (נטייה המבוססת על כשל לוגי מסוג הטיית הנסיין).
הפסיכולוגיה של הספורט היא ענף ידע בינתחומי המתמקד בגורמים הפסיכולוגיים שמשפיעים על השתתפות והישגים בענפי ספורט שונים, וכן בהשפעות הפסיכולוגיות על האדם הנובעות מאותה פעילות ספורטיבית.
המטרה המרכזית של התערבות פסיכולוגית היא הקניית כלים לספורטאי, שיוכל בעצמו ליצור את האקלים המנטלי האידיאלי בשבילו, כדי להפיק את היכולות הפיזיות המיטביות שלו, שהופכות אותו לספורטאי.
לא כל דבר שמתאים לספורטאי אחד מתאים גם לאחר, ספורטאים שונים יתפקדו ברמה אידיאלית במצבים מנטליים שונים, ולכן התהליך הפסיכולוגי שעובר הספורטאי הוא מאוד אישי.
מאמרים רבים פורסמו בנושא ונמצאו 26 נושאים מרכזיים שונים (בהם: קוגניציה, קבלת החלטות, חרדה, אישיות הספורטאי, תוקפנות, מוטיבציה ועידוד) שנחקרו בתחום הפסיכולוגיה של הספורט.
העיסוק בפסיכולוגיה של הספורט החל במחקרים במאה ה-19 של פסיכולוגים ניסויים שונים (וילהלם וונדט, פרנסיס גלטון, קאטל), שחקרו את תנועת גוף האדם וגורמים הקשורים למוטוריקה.
המחקר של הדוקטורנט נורמן טריפלט נחשב לניסוי המדעי הראשון בפסיכולוגיה של הספורט.
טריפלט הבחין שרוכבי אופניים משיגים לרוב תוצאות טובות יותר, כאשר הם מתחרים נגד רוכבים אחרים ולא נגד השעון.
במעבדה הוא בדק זוגות ילדים שביצעו משימות שונות בתנאים מסוימים ומצא כי הילדים שהתחרו נגד בן זוג עבדו יותר מהר.
בשל ניסוי זה נחשב טריפלט לפסיכולוג הספורט הניסויי הראשון בעולם.
עם זאת, הראשון שעסק בתחום זה במשך תקופת זמן ארוכה הוא קולמן רוברטס גריפית'.
גריפית' הועסק על ידי אוניברסיטת אילינוי בשנת 1925 כדי לעזור למאמנים לשפר את יכולתם של ספורטאי האוניברסיטה.
בנוסף, גריפית' הקים את המעבדה הראשונה בתחום זה בצפון אמריקה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלה הפסיכולוגיה של הספורט לקבל אופי מדעי מובהק.
באותו עשור פורסמו ספרים רבים בנושא.
המרכזים של פסיכולוגיית הספורט היו ביפן, ארצות הברית ואירופה.
בברית המועצות העניין התפתח יותר, בראשותם של רודיק ופוני.
בשנות החמישים נפרדו חקר הפסיכולוגיה של הספורט וחקר המוטוריקה, ופסיכולוגיית הספורט קיבלה דחיפה נוספת.
בשנת 1965 נערך הכנס העולמי הראשון בפסיכולוגיה של הספורט.
בעקבות כנס זה הוקמו ארגונים לאומיים ובינלאומיים רבים, ביניהם "החברה הבינלאומית לפסיכולוגיה של הספורט".
בעקבות "הקרב של ברן" במונדיאל 1954 הכניסו הברזילאים מבחנים פסיכולוגיים לשיקולי בחירת סגל הנבחרת שלהם.
באולימפיאדת רומא שהתקיימה בשנת 1960, ליווה פסיכואנליטיקאי את המשלחת האולימפית של ברזיל.
שלטונות ברית המועצות הודיעו שיאמצו רעיון זה לקראת אולימפיאדת טוקיו בשנת 1964. במקביל, הוחל בשימוש בפסיכולוגים בהכנות לקראת האולימפיאדה בטוקיו, אולם לאחר האולימפיאדה השימוש בפסיכולוגים נזנח ביפן למשך שני עשורים.
בשנות ה-60 החלו פסיכולוגים ללוות את הספורטאים של מזרח אירופה לתחרויות בינלאומיות, תחילה בעיקר כצופים פסיביים.
בשנות ה-70 ליוו פסיכולוגים את הספורטאים של הגוש הקומוניסטי כעניין שבשגרה.
פסיכולוגיית הספורט הוא תחום מחקרי בעל הכוון יישומי נרחב.
מחקרי מטא-אנליזה אשר בדקו את מידת יעילותם של התערבויות מקובלות בפסיכולוגיית ספורט מצביעים על וודאות גבוהה ליעילותן.
התערבויות אלו כוללות דמיון, הצבת מטרות, טכניקות קוגניטיביות-התנהגותיות (דיבור עצמי, רוטינות), טכניקות לוויסות עוררות פסיכו-פיזיולוגית ועוד.
כמו כן, פסיכולוגים של הספורט יצביעו על יעילותו של הקשר הטיפולי המתקיים בין פסיכולוג לספורטאי.
קשר זה, ללא קשר לאסכולה הפסיכולוגית שבשימוש הפסיכולוג, יתאפיין בתמיכה, אמפתיה, הכלה והעצמה, ומטרותיו יכללו הגברת המודעות העצמית והגמישות הפסיכולוגית, ושיפור האינטגרציה הנפשית.
על פי נידפר, דופרסן וסלדר, לפסיכולוג הספורט היישומי שישה תפקידים עיקריים:
פיתוח תוכניות לשיפור הביצוע הספורטיבי תוך כדי שימוש בטכניקות שונות, כגון מדיטציה, עיצוב התנהגות קוגניטיבי, חזרה מנטלית, הרפיה, היפנוזה ועוד.
הערכה פסיכולוגית של מצב הספורטאי תוך שימוש במבחני נייר ועפרון שונים, תצפיות התנהגותיות, מדידות פסיכו-פיזיות ועוד.
שיפור התקשורת בין הספורטאים לבין עצמם (הן בספורט אישי והן בספורט קבוצתי) ובין הספורטאים למאמנים שלהם.
התערבות טיפולית בתקופת משבר, כדי לעזור למערכת לחזור לתפקוד ספורטיבי תקין.
עבודה ישירה ורציפה מול המאמנים, על מנת לשפר את תפוקתם ולהנחות אותם בעבודה עם הספורטאי, תוך כדי ייעוץ ובניית תוכניות מיוחדות.
תפקוד כתרפיסט במובן הקליני, כאשר בעיות הספורטאי אינן קשורות לעולמו הספורטיבי.
מבנה האישיות הוא אחד הגורמים העיקריים המשפיעים על אפיוני ההתנהגות וקובעים אותם.
הקשר בין מבנה האישיות לבין העיסוק בספורט הוא אחד הנושאים הפופולריים ביותר בחקר הפסיכולוגיה של הספורט, אך גם שנוי במחלוקת ומופשט.
הבעיה המרכזית בחקר תחום זה היא כי מבנה האישיות אינו ניתן לבדיקה טכנית ישירה, אלא רק דרך הסקת מסקנות מתוך התבוננות בספורטאי ובביצועיו במבחני אישיות.
אפיון מבנה האישיות של ספורטאים נעשה לעיתים בעזרת השוואה למבנה אישיותם של אנשים לא ספורטאים, כדי למצוא את המאפיינים המייחדים אוכלוסייה זו.
סגנון חייהם של ספורטאים שונה באופן מובהק מחייהם של לא ספורטאים: הם מתאמנים מספר שעות ביום בענף מסוים, נוסעים תכופות לחו"ל למחנות אימונים ולתחרויות, ועוד.
רמת חרדה: תוצאות המחקר הראו כי רמת החרדה אינה נמוכה יותר אצל ספורטאים יחסית לאחרים, אלא אף מעל הממוצע.
מופנמות ומוחצנות: הרדמן מצא נטייה גדולה בקרב הספורטאים למוחצנות.
עצמאות מול נכנעות: הרדמן מצא שלספורטאים נטייה ברורה לעצמאות, תקיפות, שתלטנות, תעוזה, קבלת החלטות מהירה, וחוסר תלות.
קשיחות אופי ויציבות מול רכות: הממצאים לגבי משתנה זה אינם חד משמעיים ואינם מראים נטייה ברורה אצל הספורטאים.
מחקרים רבים ניסו לחזות הצלחה בספורט לפי מבנה האישיות, אך עדיין אין הצלחה מרובה בתחום.
מטרת המחקרים במקרה של שני צעירים הזהים פחות או יותר ביכולות הפיזיות והמקצועיות, היא לאבחן מי בעל הסיכויים להגיע רחוק יותר בעולם הספורט.
ישנם פסיכולוגים שממעיטים בערך המחקרים הללו, וטוענים כי לא ניתן לחזות הצלחה בספורט לפי תכונות אישיות.
על כך משיבים התומכים בגישה זו, בין השאר, בציון דוגמאות רבות של ספורטאים בהיסטוריה אשר למרות נחיתות מקצועית או פיזית ולמרות מצב קשה מאוד שנוצר במהלך תחרות, הצליחו.
מאמנים וספורטאים רבים פונים יותר ויותר למחקר וייעוץ בתחום פסיכולוגיית הספורט.
יש המפתחים או משתמשים בתוכניות אימונים פסיכולוגיים כדי ללמוד על שליטה בלחץ, בהשתנקות תחת לחץ (שנוצרים במהלך תחרות), ויסות רמת הריכוז, שיפור ביטחון עצמי, והגברת יכולות התקשורת וההרמוניה הקבוצתית במקרה של ספורט קבוצתי.
פסיכולוגיה של הספורט התפתחה בישראל כבר בשנות השישים.
"האיגוד הישראלי לפסיכולוגיה וסוציולוגיה של הספורט והחינוך הגופני" נוסד בשנת 1974. האיגוד זוכה להתעניינות הן מצד מדענים והן מצד אנשי ספורט שונים (מאמנים וספורטאים).
שירותי פסיכולוגיית ספורט בישראל ניתנים דרך שלושה ערוצים:
הוועד האולימפי בישראל, תחת ההובלה של אוהד מעוז, החל לראשונה בתוכנית לליווי פסיכולוגי אינטנסיבי ומקיף לספורטאים האולימפיים, כחלק מההכנה לאולימפיאדת ריו 2016. במסגרת תוכנית זו, פסיכולוג הספורט מתלווה לספורטאים שעות רבות בשבוע, כשהוא נוכח באימונים ובתחרויות (בישראל ובחו"ל), וכן שואף להיות בקשר אינטנסיבי עם צוות האימון.
במכון וינגייט ישנם מספר פסיכולוגים של הספורט העובדים עם ספורטאים, בעיקר אלו השוהים במכון בתוכניות הנבחרות ובפרויקטים נוספים של ספורטאי עלית.
השירותים הניתנים לספורטאים מצומצמים וברמה הקבוצתית.
מכון וינגייט מתמקד ומצטיין בפסיכולוגיה של הספורט בעיקר בתחום האקדמי.
המחקרים המתבצעים במכון בפסיכולוגיה של הספורט מתפרסמים בכתבי עת מן המובילים בעולם, כאשר חוקרים כגון ד"ר רוני לידור וד"ר בוריס בלומשטיין זוכים בהכרה בינלאומית בקרב קהילת המדע.
בתחום ההדרכתי, מכון וינגייט, כמו כל גוף המכשיר מדריכים ומאמנים ספורטיביים מעביר כחלק מדרישות ההכשרה קורסי מבוא בפסיכולוגיה של הספורט, בעיקר מתוך פרספקטיבת המאמן.
בישראל מספר מועט של פסיכולוגים המתמחים בפסיכולוגיה של הספורט הנותנים שירותים בשוק הפרטי וביניהם בוגרי תוכנית הדוקטורט בפסיכולוגיה של הספורט מאוניברסיטת פלורידה סטייט, ד"ר רועי סמואל, ד"ר לאל גרשגורן וד"ר אסף בלאט.
כמו כן, קיימים מספר מועט של פסיכולוגים קליניים העוסקים בתחום, ביניהם ד"ר אוהד נחום, העוסק בפסיכולוגיית ספורט קלינית בעבודה עם ספורטאים.
בשנים האחרונות נצפתה עלייה בפסיכולוגים המבקשים לעסוק בתחום.
עם עליית הפופולריות של פסיכולוגיית הספורט נכנסו לתחום מטפלים שונים בתחום הנפשי, כדוגמת מנחי אימון אישי ומאמנים מנטליים, שיש להם הכשרה פחותה או שונה מזו של פסיכולוגים.
האגודה הישראלית לפסיכולוגיה של הספורט והביצוע
האגודה הישראלית לפסיכולוגיה של הספורט והביצוע היא ארגון המוקדש לקידום ופיתוח מחקר ועבודה פרקטית בתחום הפסיכולוגיה של הספורט בישראל.
האגודה היא רב-תחומית וכוללת מגוון אנשי שטח ומחקר אשר תחומי עבודתם מתמקדים בהיבטים שונים בפסיכולוגיה של הספורט והביצוע.
האגודה מהווה גורם מקצועי מוביל במקצוע ששואף למצוינות.
האגודה מנוהלת על ידי ועד מנהל וצוותים מקצועיים.
האגודה נוסדה בשנת 1974 על ידי פרופ' אמה גרון וד"ר גלעד ויינגרטן והוקמה מחדש בשנת 2021 על ידי דר' איריס אורבך, פרופ' גרשון טננבאום ודר' ענבל פרי לצד שותפי הקמה הבאים מהשטח ביניהם גיא מזרחי, טל מכטיי, מורן מגידש ועוד אנשי מקצוע בתחום.
קידום תחום הפסיכולוגיה של הספורט והביצוע בישראל
איגוד אנשי המחקר והשטח העוסקים בפסיכולוגיה של הספורט והביצוע בישראל
עידוד וקידום החיבור בין המחקר לשטח בתחום הפסיכולוגיה של הספורט והביצוע
ארגון כנס ארצי, קיום ועזרה בארגון פעילויות מקצועיות כגון קורסים וימי עיון, הקמה ותמיכה בקבוצות עניין, הבאת מרצים מחו"ל, תמיכה במחקר
יצירת שיתופי פעולה עם ארגונים שונים כגון מוסדות אקדמאיים, משרד החינוך, משרד הספורט, אגודות וקבוצות ספורט לקידום המטרות המשותפות של המקצוע
שיתוף ידע באמצעות ניוזלטר תקופתי
חברי האגודה כוללים חוקרים מאוניברסיטאות ומכללות, פסיכולוגים, אנשי חינוך, מאמנים ומנהלים, וכן סטודנטים וספורטאים המעוניינים בידע בפסיכולוגיה של הספורט, הפעילות הגופנית והביצוע.
פסיכולוגיה שיקומית היא ענף בפסיכולוגיה העוסק בטיפול, אבחון ושיקום אנשים המתמודדים עם מוגבלויות גופניות, נפשיות, שכליות וחברתיות או שינויים בתחומים אלה.
פסיכולוגיה שיקומית היא טיפול באדם שחווה משבר בגוף ובנפש, כדי להביא אותו למימוש פוטנציאל היכולות שנפגעו בעקבות טראומה, תוך ראיה אינטגרטיבית שכל תחומי החיים של המטופל.
השיקום הוא תהליך דינמי שבו משתתף צוות רב-מקצועי, הכולל רופאים, צוות סיעודי, מרפאים בעיסוק, פיזיותרפיסטים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים ויועצי תעסוקה.
מטרת השיקום היא להביא את האדם למימוש הפוטנציאל האישי בתחום הפיזי, הנפשי, החברתי, המשפחתי, התעסוקתי וכל תחום אחר המשמעותי לאדם.
בישראל, פסיכולוג שיקומי הוא מי שסיים לפחות תואר שני בפסיכולוגיה במגמה טיפולית שיקומית, וכן הוסמך על ידי משרד הבריאות, לאחר שעבר בהצלחה שתי שנות התמחות במשרה מלאה (או ארבע שנים בחצי משרה) ובחינת מומחיות.
הפסיכולוג השיקומי מסייע למשתקם ולבני משפחתו להתמודד עם השינויים שחלו בחייו (האובדן הפיזי, התפקודי, הנפשי) והמוגבלות, כלומר מכלול המכשולים החברתיים והתרבותיים המקשים על האדם בסיפוק צרכיו.
אוכלוסיית המטופלים כוללת פעמים רבות אנשים לאחר תאונות דרכים, תאונות עבודה ואנשים המתמודדים עם מחלות ושינויים במצבם הרפואי הן מבחינה אורתופדית ו/או נוירולוגית.
הפילוסופיה של השיקום וההשלכות על פסיכולוגיה שיקומית
הפילוסופיה של השיקום מושתתת על האמונה בכבודו ובערכו של האדם.
בשורשי תורת פילוסופית זו טמונות השאיפה והמחויבות לספק הזדמנות לשוויון זכויות והזדמנויות בעבור האדם באשר הוא.
הפילוסופיה השיקומית מונעת מתוך תחושת שליחות פנימית להגשים צדק מוסרי הומניסטי זה.
לחברה ישנה מחויבות מוסרית לשקם מתוך הנחה שלכל בני האדם ישנה הזכות לשוויון ולהזדמנות שווה.
כנגזרת מפילוסופיית שיקום זו, אחת ממטרותיו של המטפל השיקומי היא לעזור לאדם בעל הנכות להשיג את מטרותיו תוך כדי ליווי ומתן כלים להעצמתו האישית.
המיקוד הוא על הסתגלות והתאמה מנקודת מבט אקולוגית, הממוקדת בהשגת איכות חיים משמעותית.
פילוסופיית השיקום מדגישה את זכותו של האדם לבחור את מערכות היחסים ומטרותיו האישיות והמקצועיות.
ההיבט הפסיכו-חברתי בהקשר של התמודדות עם מוגבלות מורכב משלושה ממדים:
תמיכה חברתית והסתגלות לנכות – דפוס היחסים במשפחת המקור ובמשפחה הנוכחית, משברים בעבר וסגנון ההתמודדות, רמת הלכידות בין בני המשפחה, תפקיד כל אחד מבני המשפחה, מקורות תמיכה מחוץ לתא המשפחתי.
ישנן אוכלוסיות שפגיעתן יוצרת קושי ספציפי בתחום זה.
הדימוי העצמי והביטחון העצמי נפגע, בעיות קוגניטיביות, כמו חוסר עכבות, שמפריעים מאוד מבחינה חברתית.
חשוב לפתח מיומנויות חברתיות מאחר שיש קשר בין כישורים חברתיים לתמיכה חברתית.
לא נמצא מתאם במחקר בין מאפייני נכות לתמיכה חברתית.
כלומר, אין זו הנכות אלא האדם אשר משפיע על התמיכה החברתית.
לכן, חשוב שלאדם יהיו כישורים חברתיים על מנת שיוכל לטפח ולהיעזר ברשת תמיכה חברתית.
גורמים המשפיעים על תגובת האדם למצבו
המוגבלות עשויה לאתגר מספר הנחות יסוד על העולם והעצמי, במיוחד כאשר השינוי פתאומי והתפקוד משתנה בצורה דרסטית.
גורמים המשפיעים על תגובת האדם למצבו ויש לקחתם בחשבון בטיפול באנשים עם מוגבלות:
גורמים אורגניים: חוזק, מצב בריאות כללי, נטייה גנטית מוקדמת ואספקטים אחרים של תפקוד פיזי; פרוגנוזה עתידית של מצב המוגבלות, זמן שעבר מאז הפציעה, כאבים פיזיים או אי נוחות נלווים לפציעה.
גורמים פסיכו-סוציאליים: סגנונות התמודדות עם לחץ, רצון לחיות, ביטחון עצמי, מוטיבציה, יכולת פתרון בעיות, שיפוט, מיקוד שליטה, קבוצות אתניות ותרבותיות, מגדר, כישורים חברתיים, אמינות; סגנון קוגניטיבי ורגשי מלפני הפציעה, מקורות תמיכה חברתיים, משמעות המוגבלות עבור המטופל, המשמעות החברתית למוגבלות בחברה הספציפית, היכולת לשאת ולהתמודד עם האפשרויות הקיימות.
הסביבה שבה גדל וחי האדם: משכורת, משפחה ותמיכה בין אישית, נגישות לתחבורה ולשירותי שיקום נאותים; כלכלית, נגישות, איכות חיים, רשת חברתית וכו'.
ניסיון העבר והמשמעות של המוגבלות בהקשר ההתפתחותי של האדם והסביבה המוקדמת שלו.
בשיקום ישנה חשיבות רבה למושג מסוגלות עצמית (Self Efficacy), הנוגע לשיפוט העצמי של האדם שמשפיע על הסביבות שהאדם בוחר לעצמו, הפעילויות שבהן הוא משתתף וכן ההתמודדות עם מכשולים.
התאוריה מספקת מסגרת התייחסות כוללת המסבירה מדוע בעלי מוגבלות מסוימים מצליחים במאמצי השיקום ואחרים לא.
תאוריה זו גם מספקת כלי אפקטיבי ביותר בידי המטפלים השיקומיים לעזור למטופליהם להגיע לידי מיקסום הפוטנציאל השיקומי שלהם.
מודל תאורטי מרכזי להתמודדות עם אבדן
בספרות קיימים מודלים רבים המנסים לתאר ולמפות את תהליך ההתמודדות עם אובדן.
המודלים נוסחו וגובשו על ידי תאוריות ופרקטיקות רבות, החל מתאוריות קלאסיות (למשל, פרוידיאניות) וכלה במודלים מודרניים יותר הלוקחים בחשבון ממדים סביבתיים והבדלים בינאישיים.
המודל התאורטי המקיף של תגובה פסיכולוגית לאובדן מדבר על תגובה לאובדן – אובדן פיזי, אובדן קרוב או אובדן המולדת והבית.
קיימים בו שלושה ממדים, הנמצאים באינטראקציה אחד עם השני:
הלם – השלב הקצר אך הזכור ביותר, התנתקות מהעצמי.
עשוי להיות מלווה בתחושת קור, ערפול חושים, בלבול ועוד.
אבל – האדם מתכנס פנימה ועסוק בעצמו, ואין לו פנאי ואנרגיה נפשית להשקעה באחרים.
הוא תופס בהדרגה את השינויים שחלו בו ומכניס אותם לתפיסת ה"עצמי" שלו.
שלב זה שונה מאדם לאדם, והוא שלב חשוב ומשמעותי בדרך להסתגלות, אך אם הוא נמשך זמן רב מדי (יותר משנה) עלול להיעצר תהליך ההסתגלות לאובדן.
הסתגלות – "פיצוי" על מה שאבד, על ידי הרחבת האידיאלים והערכים הקשורים באובייקט שאבד.
למשל, לאחר פגיעה פיזית – תחושה מחודשת של חשיבות, ארגון מחדש של חוויות, ערכים ומשאבים – "קבלה של האובדן".
שינוי הערכים נעשה על ידי מספר תהליכים: הכרה בכך שקיימים ערכים נוספים בטווח הערכים, שעבוד ההופעה החיצונית ומתן תשומת לב ליכולות הקיימות ותלויות בגורמים אישיותיים.
אבל ודיכאון – כאשר אדם סובל מאובדן, גדול או קטן; למשל, אצל קטועי האיברים הצער הוא כפול (הן על האיבר שנקטע והן על היכולות שנכחדו).
תסמינים פסיכוסומאטיים – תגובות נפוצות: פחד מהתמוטטות עצבים, תחושות של פאניקה, פחד מתמשך, סיוטים ועייפות.
התסמינים אמורים לחלוף עד השנה השלישית מאז האובדן.
תגובות אלו יכולות להופיע גם נוכח היחס מהסביבה.
בתחום השיקום הפיזי יש לבדוק אם התגובות הן תוצאה של הפגיעה או בשל האבל הפסיכולוגי.
אשמה – עשויה להופיע אצל אדם שחווה אובדן של אדם קרוב, אשר עשוי לחוש אשמה על כך שהוא נותר בחיים או שלא עשה מספיק ("אשמת הניצוֹל"), או בשל תחושת ההקלה של אובדן קרוב החולה ממחלה כרונית, לעיתים עולה תחושת האשמה לאחר הופעה של תוקפנות או כעס בשל האובדן.
הכחשה – צורך להכחיש את שאירע, ושיחזר ושימור העבר.
חשיבה מחדש על משמעות החיים – האדם משנה את הגדרת זהותו העצמית.
תכונות אישיות – הערכת חומרת הפגיעה בהתאם לאישיות האדם מאפשרת ניבוי תגובות האדם והסתגלותו.
משפחה – לעיתים נוצר ארגון מחדש של תפקידי המשפחה לאחר האובדן, אשר מערער את הסדר המוכר ואת יכולת התמיכה המשפחתית.
גורם משמעותי העשוי לתרום למצוקה הן בעיות ביחסים בינאישיים במשפחה או במערכת זוגיות עוד מלפני האובדן.
השפעה דומה ניתן לראות כאשר מצד המשפחה או המערכת הזוגי ישנו יחס המתבטא בחוסר הבנה, חוסר אמפתיה, עוינות והתייחסות לאבל כחולשה.
מערך חברתי – בתהליך ההסתגלות ישנה חשיבות לתפקיד הסביבה, ובעיקר לאופן קבלתה את האדם.
בתרבויות שונות קיימת דעות קדומות כלפי ליקויים פיזיים או קשיים בקבלת השכול.
ההנחה היא כי לכל מטופל ישנה אישיות ייחודית הקודמת לנכות, ולכך ישנה השפעה משמעותית על תהליך השיקום, כמו גם לשירותי הבריאות ולסביבה החברתית.
להלן מודל המסכם רציונל להבחנה של טיפול שיקומי מדיסציפלינות רפואיות או פסיכותרפיסטיות.
המערכת הזאת כוללת מניעות ראשוניות, שניוניות או שלישוניות.
מניעה ראשונית – פעילות המכוונות למנוע מחלה או נכות.
זו מטרתה של מערכת הרפואה הציבורית.
מניעה שניונית – פעילות המכוונת להגביל את האפקטים של המחלה או הנכות.
פועלים לשם כך רופאים ופסיכותרפיסטים.
מניעה שלישונית – פעילויות שנועדו למנוע מהשפעות הפגיעה לטווח ארוך, להיות מגבילות יותר מההכרחי.
זוהי משימתו של המטפל השיקומי.
קיימות לפחות 3 אוריינטציות לשיטות שיקום פסיכולוגי:
המודל הפסיכו-רפואי – נותן הבנה למצב הבריאותי ותרומתו לשיקום.
המודל הסיסטמטי – היחסים בין הסביבה לאדם מגדירים את סגנון ההתקשרות של האדם.
לדוגמה: ייעוץ משפחתי כחלק מהטיפול השיקומי.
המודל האקולוגי – מתאים למודל המניעה השלישוני.
נגזר מתאוריה המודדת תכונות באדם וגורמים מקבילים בהקשרים הסביבתיים ושואפת לתאר את היקף החפיפה ביניהם.
התכונות הספציפיות שמחליט המטפל השיקומי לבדוק תלויות במטרת הערכה וברלוונטיות ללקוח ולמצוקתו.
המטפל מתאים טיפול שיקומי הלוקח בחשבון את מכלול הגורמים המשפיעים.
יש לגישה אוריינטציה של למידה חברתית וכבוד לפעילות הגומלין שבין האדם לסביבה.
מתוך שלל הכלים הטיפוליים העומדים בפני הפסיכולוג השיקומי, עומדים הכלים הבאים:
נוירופסיכולוגיה, CBT, קבוצות טיפוליות, ביופידבק, טיפול פסיכודינאמי ארוך טווח או טיפול קצר מועד וממוקד, התערבות בשעת משבר, טיפול נרטיבי, טיפול 12 הפגישות, היפנוזה, הרפיה ודמיון מודרך, טיפול פרטני, זוגי ומשפחתי.
כמו כן, יש לקחת בחשבון שכל הסביבה הקרובה משתקמת עם המטופל, ולכן פעמים רבות הדגש הוא מערכתי על מנת לאפשר שינוי ממשי ולאורך זמן.
הערכה אישיותית ו/או נוירו-פסיכולוגית והאינטגרציה ביניהם.
הפסיכולוג השיקומי עושה שימוש רב בכלים הערכה פסיכולוגית שונים אשר קיבל במהלך הכשרתו, ובעיקר נעזר במערכת מבחנים פסיכולוגיים עם נורמות מיוחדות כמו: מדגמי עבודה ושיטות הסתכלות שונות, מבחנים קוגניטיביים לניתוח החשיבה ובסדרת מבחנים נוירופסיכולוגיים, המתארת את המיקום ואת רמת הפגיעה המוחית והשלכותיה ההתנהגותיות והרגשיות, וכדומה.
הכרת גישות טיפוליות שונות, למשל: גישות דינמיות, טיפול ממוקד טראומה, התנהגותיות/דירקטיבות (מנחות), טיפול תמיכתי ועוד.
על סמך האבחנה קובע הפסיכולוג השיקומי יעדים ומטרות לטיפול.
במהלך הטיפול מתייחס למבנה אישיותו של האדם, לדפוסי האינטראקציה שלו עם בני משפחתו ועם הסביבה וליכולת ההסתגלות של הפרט ושל המשפחה למצב.
סוגי טיפול שונים (טיפול פרטני, זוגי, משפחתי, קבוצתי).
כמו כן, תפקידו של הפסיכולוג השיקומי הוא להסתמך ולהתחשב בחוות הדעת הרפואית בזמן שהוא קובע את יעדי השיקום.
הכוונת המטופל לגורמי טיפול נוספים (פסיכיאטר, רופאים מומחים, ייעוץ מיני ועוד).
עבודה בצוות רב-תחומי – כולל הרצאות, הדרכות וייעוץ לאנשי הצוות הטיפולי (רופאים, מרפאים בעיסוק, חונכים ועוד), ולגורמים חיצוניים (חברות ביטוח, עו"ס, ביטוח לאומי וכו').
ניהול מקרה (Case management) ועבודה מול גורמי טיפול הקשורים באופן ישיר ו/או עקיף לטיפול (עובדי שיקום, עובדי השמה תעסוקתית, עורכי דין, מורים, חברות ביטוח וכדומה).
הכרות עם הספרות המחקרית באופן כללי ובתחום הספציפי של המטופל.
הכרות עם נושאים אתיים הקשורים לטיפול.
לפי אתר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, בפסיכולוגיה שיקומית, קיימים הבדלים בתוכן עבודתו של הפסיכולוג בהתאם למקום עבודתו או התמחותו בנושא מסוים:
פסיכולוג שיקומי העובד עם נכים במרכזי שיקום, במכונים או באופן פרטי מעורב בשלב מאוחר יותר – כאשר הנכות והמוגבלות קיימת.
מטרת הטיפול היא להביא את האדם להסתגלות מרבית מבחינה אישית, חברתית ותעסוקתית.
פסיכולוג שיקומי העובד בבתי-חולים בא במגע עם החולה בשלב האקוטי – בעת מצב נפשי כתוצאה ממחלה.
הוא מכין את החולה ובני משפחתו לקראת מצב של נכות – לדוגמה, לפני ניתוח קטיעה, השתלת איברים או ניתוח לב – ומטפל בחולה כל עוד הוא מאושפז בבתי החולים, או במסגרת מרפאות חוץ.
הפסיכולוג השיקומי-תעסוקתי – מאבחן ומטפל בעיקר באנשים החייבים להסב את מקצועם כתוצאה מנכות או מוגבלות.
עוזר להם לבנות קריירה תעסוקתית ולהשתלב בתעסוקה.
כאשר הדבר בלתי אפשרי, עוזר להם לבנות פעילויות לשעות הפנאי.
שיטות הטיפול הן התנהגותיות קצרות טווח.
בישראל פועלות מגמות שיקומיות עם דגש על נוירופסיכולוגיה – פגיעות ראש וחקר המוח כאשר המיקוד הוא במחקר, אבחון וטיפול.
מגמות אחרות שמות דגש על התערבות טיפולית קלינית ותמיכתית.
פסיכולוגיה שיקומית מול פסיכולוגיה רפואית
לצד הפסיכולוגיה השיקומית קיימת דיסציפלינה שלכאורה נראית חופפת אך היא שונה בעיקרה: פסיכולוגיה רפואית.
ניתן לזהות אמנם אזורי השקה בין התחומים, כגון טיפול באוכלוסייה של אנשים עם מחלות שונות, כגון מחלות לב, סרטן ועוד, ובנוסף מקומות העיסוק הם בעיקר בבתי חולים.
העבודה הטיפולית בפועל עשויה אף היא להיות דומה.
על אף הדמיון ניתן לציין בכל זאת לפחות הבדל אחד.
האוכלוסייה השיקומית היא רחבה יותר, וכוללת טיפול באנשים בעלי מוגבלויות שונות ולאו דווקא בהקשר הרפואי, כגון עבריינים, אנשים עם פיגור או אוטיזם, אנשים הסובלים מפוסט-טראומה, קשישים, נפגעי פעולות טרור או איבה, משפחות שכולות ואנשים שחוו אובדן כלשהו.
פסיכולוג שיקומי מול יועץ שיקומי
נראה כי תחום העיסוק המקביל לפסיכולוגיה שיקומית במדינות אחרות הוא תחום הייעוץ השיקומי (Rehabilitation counseling).
למעשה פסיכולוגיה שיקומית כוללת בתוכה גם חלקים ייעוציים, ואכן ניתן לראות כי מתקיימת חפיפה רבה מבחינת ההגדרות הכלליות של שני המקצועות, האוכלוסייה העיקרית שפונה לטיפול (אנשים עם מוגבלויות) ומסלולי ההכשרה.
על אף זאת, ניתן לעמוד על מספר הבדלים בין תפקיד הפסיכולוג השיקומי לתפקיד היועץ:
היועץ מאבחן בעיקר באמצעות ראיון האינטייק (שלב ההערכה) ושאלוני דיווח, ואילו לפסיכולוג ישנם כלים אבחוניים בעלי היקף רחב יותר, כגון: מבחני אישיות, מבחנים נוירו-פסיכולוגים וכו'.
היועץ השיקומי מתמקד בעיקר בתחום החזרה לעבודה או חיפוש עבודה בהתאם למוגבלות, תפקיד החופף בעיקרו לתפקידו של הפסיכולוג השיקומי-תעסוקתי בארץ.
פסיכולוגיה אינדיבידואלית היא אסכולה פסיכולוגית מיסודו של אלפרד אדלר, המתייחסת לאינדיבידואל בצורה הוליסטית (אחדותית) ללא חלוקתו לרכיבים שונים של האישיות, כפי שנעשה באסכולות אחרות.
אדלר, שהיה מתלמידי פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו, וכמו קרל גוסטב יונג שפרש, שנה לפניו, ופיתח את הפסיכולוגיה האנליטית, החליט ב-1913 להיפרד מפרויד.
עיקר המחלוקת ביניהם הייתה על הדגש ששם פרויד על מיניות האדם כמניע לכל מעשה או אי-מעשה וכן חילוקי דעות בנושא המניעים לתוקפנות.
לפי אדלר, האדם נולד עם תחושת נחיתות ובמשך כל חייו הוא נאבק להשיג עליונות, עצמאות, חופש והגשמה עצמית (שאינם מותנים בשליטה על אדם אחר).
לפי הגישה האינדיבידואלית, מקורה של תחושת הנחיתות הוא בילדותו של האדם, כאשר היה תלוי בהוריו (או במבוגרים אחרים) לסיפוק צרכיו והמשכו, כאשר נוכח כי למבוגרים קל יותר להשיג את מטרותיהם וכי הם יכולים להגיע להישגים שהוא אינו יכול להגיע אליהם.
לדעת אדלר, שיטת ההתמקדות בנחיתות האישית מזיקה, (למשל כשמובילה להפחתת ערך הזולת), בעוד התמקדות בנחיתות האוניברסלית היא מועילה.
דרך משל, אדם הממציא תרופה למחלת הסרטן מתגבר על חוסר האונים של המין האנושי מולה ומפצה על הנחיתות האוניברסלית.
האופן שבו אדם מתמודד עם נחיתותו קרוי סגנון חיים.
האופן שבו האדם מתנהג בחברה, העניין החברתי שלו, יכול להעיד האם הוא פועל בכוונה לרמוס את הזולת או לשתף עמו פעולה.
לפסיכולוגיה ההומניסטית מיסודו של אברהם מאסלו יש מכנה משותף ניכר עם הפסיכולגיה האינדיבידואלית, מאסלו אף כתב על ההשפעה הרבה שהייתה לאדלר עליו.
שתי האסכולות טוענות כי האינדיבידואל עצמו הוא זה שיכול להגדיר בצורה המיטבית את צרכיו, רצונותיו ושאיפותיו ולכן הטיפול צריך להתחיל ממנו.
נציגים בולטים של אסכולת הפסיכולוגיה האינדיבידואלית הם רודולוף דרייקורס והנרי שטיין.
פסיכולוגיה ארגונית, שידועה גם בשם פסיכולוגיה תעשייתית היא ענף בפסיכולוגיה שעוסק ביישום תאוריות, מחקר ושיטות התערבות פסיכולוגיות בקבוצות וארגונים מוכווני-משימה, במקומות עבודה או במסגרות אחרות.
פסיכולוגיה תעשייתית-ארגונית מתמקדת בהתנהגויות ובצרכיו של היחיד במקום עבודה, ומציעה פתרונות לדאגות רבות של מועסקים.
בעוד ששני הצדדים של תחום זה – התעשייתי והארגוני - עוסקים בנושאים דומים, הם מציעים נקודות מבט שונות ותובנות מתחום התמחותם במטרה לסייע למעסיקים להוציא את המיטב מעובדים ומנהלים.
הנושאים בהם עוסקת הפסיכולוגיה הארגונית הם יחסי עבודה בין חברי הקבוצה, מנהיגות, ניהול, פסיכולוגיית צוות, הנעה, גיוס, מיון והשמת עובדים, הכשרה מקצועית, קידום, פיתוח ארגוני, שינוי ארגוני, התנהגות ארגונית, הזדהות ארגונית, עבודה ומשפחה, ועוד.
פסיכולוגים ארגוניים שואפים לשיפור הפרודוקטיביות של הארגון, תוך שמירה על בריאות פיזית ונפשית מיטבית של העובדים בו.
פסיכולוגים ארגוניים בדרך-כלל עובדים במחלקת משאבי אנוש בארגון אליו הם שייכים, אך אחרים עובדים כיועצים עצמאיים מחוץ לארגון או כחוקרים באקדמיה.
פסיכולוגיה תעסוקתית, היא ענף קרוב לפסיכולוגיה הארגונית, אך מתמקדת יותר בפרט - בדגש על ייעוץ והכוונה לבחירת קריירה והיבטים פסיכולוגיים של האדם בסביבת עבודתו.
היא משיקה לפסיכולוגיה הארגונית גם במיקוד בעולם העבודה וכן בכך ששני התחומים עוסקים בין היתר במיון ובהשמה של עובדים.
בישראל, פסיכולוגיה תעסוקתית (ייעוץ תעסוקתי) ופסיכולוגיה ארגונית (ייעוץ ופיתוח ארגוני) הם ענפי התמחות נפרדים בתוך ההתמחות בפסיכולוגיה חברתית-ארגונית-תעסוקתית.
גישה בפסיכולוגיה חברתית החוקרת תרבויות מבפנים בעזרת מערכת המושגים שלהם.
פסיכולוגיה תרבותית היא יותר "פסיכולוגיה של עמים", להבדיל מפסיכולוגיה כלל עולמית.
גישה זו דוגלת ביחסיות תרבותית.
הפסיכולוגים התרבותיים טוענים כי אנשים תופסים את העולם לפי מערכת המושגים בה הם משתמשים, וכיוון שכל תרבות פיתחה לעצמה את מערכת המושגים שלה, הרי שלא ניתן להשוות בין תרבויות שונות.
לפי הפסיכולוגיה התרבותית, השוואה בין תרבויות על ידי שאלונים אחידים אשר בדרך כלל חוברו במערב, גורמת להטייה תרבותית ותוצאותיה מעוותות ואינן משקפות את המציאות.
הפסיכולוגיה התרבותית חוקרת כל תרבות בעזרת מושגיה הפנימיים, ומגיעה למסקנות אודות היחסים, האמונות והערכים הקיימים באותה תרבות, ובכך היא דומה גם לאנתרופולוגיה.
פסיכולוגיה יהודית היא מכלול שיטות תאורטיות וטיפוליות העוסקות במבנה נפש האדם, מגדירות מהו האיזון הנפשי אצל האדם, מתחקות אחר הסיבות והגורמים לערעורו והדרכים להשבת האיזון הנפשי על כנו, על פי מקורות יהודיים ובהתאם לרוחם.
החיבור בין הפסיכולוגיה ליהדות אינו חדש.
הדת וההגות היהודית לדורותיה עסקו פעמים רבות בנושאים הקשורים לנפש האדם.
במקרא ובספרות חז"ל, ניתן למצוא הנחיות או תובנות הקשורות לתחום הנפש, אך אלו אינן מוצגות באופן שיטתי וסדור כתורת נפש.
בספרות היהודית המאוחרת יותר התרחב אופיו של העיסוק בתחום זה, בדומה לעיסוק הפילוסופיה העתיקה בנפש, כאשר מוקד הדיון היה לשם מימוש מטרות הדת, והעיסוק ברבדים הנפשיים הוא אגבי ונלווה לכך.
תיקון המידות, או מצוות הליכה בדרכי ה', הם תחום מרכזי ביהדות העוסק בזיכוך תכונות הנפש והטבת רגשות האדם, במטרה לעשותו לאדם שלם וטוב יותר.
המקור למושג מצוי בתורה: הביטוי "ללכת בכל דרכיו" שגם נמצא בתפילת שלמה המלך (מלכים א', ח', נ"ח) – מבואר ככולל את תיקון המידות והטיית הרגשות לדרכים מתוקנות וראויות.
באופן כללי עד להתהוותה של הפסיכולוגיה המודרנית, לא התקיים בספרות היהודית דיון פסיכולוגי מובהק שנועד רק לשם טיפול בחולי כפי גישת הפסיכולוגיה הקלאסית, או לשם רווחה נפשית אישית כפי הגישה של הפסיכולוגיה ההומניסטית.
החל מהמאה ה-20, עם התהוותה של הפסיכולוגיה כמדע העומד לעצמו, החלו הוגים יהודיים שונים להתמודד בדרכים שונות עם גוף ידע זה.
את העיסוק בנושא יחס היהדות והפסיכולוגיה ניתן לחלק באופן כללי לשניים: מצד אחד היו הוגים שניסו להראות עקרונות פסיכולוגיים הקיימים ביהדות, אם מתוך שלילה של הפסיכולוגיה המערבית ואם מתוך קבלה שלה; מהצד השני - הוגים שניסו לקבל מהיהדות עקרונות שיעזרו לפתח את הפסיכולוגיה המערבית.
ההבדל בין שתי הגישות הוא בנקודת המוצא - האם לב העיסוק הוא ביהדות או בפסיכולוגיה.
ספרים רבים מאוד נכתבו על הנושא, בין מחבריהם ניתן למנות את הרב שלמה אבינר, הרב יובל פרוינד, יאיר כספי, וד"ר ברוך כהנא שהשוו את הפסיכולוגיה עם ההגות היהודית העכשווית יותר.
בנוסף, קיימים גם ספריו של פרופ' אליהו רוזנהיים שעוסקים בפסיכולוגיה היונקת את רוחה מהגותם של התנאים והאמוראים.
בשנות השבעים, פיתח פרופ' מרדכי רוטנברג שיטה פסיכולוגית המבוססת על תפיסת הצמצום הקבלית, בשילוב עם תפיסות מההגות החסידית ועקרונות מדרשיים שונים, אותה החל ללמד במוסדות אקדמיים.
פרופ' מרדכי רוטנברג טוען בספריו שלא יכולה להתקיים מציאות של ריק רוחני, כך שהפסיכולוגיה מוכרחה לינוק מתאולוגיה כלשהי.
לטענתו, הפסיכולוגיה הכללית על שלל שיטותיה השונות נובעת ויונקת כולה מן התאולוגיה הנוצרית, ומשמעות התאולוגיה הנוצרית היא דטרמיניזם, פסימיות, ובסופו של דבר - ייאוש.
בנוסף, דרך הכפיה על המטופל לגלות את רצונותיו השורשיים נתפסת כהתגלמות הדמות המיסיונרית הרואה באדם מסוים כאיש מפתח שבידו האמת ועליו להפיץ את אותה האמת גם אם בדרך כפיה.
בניגוד לכך, גורס רוטנברג, הפסיכולוגיה היהודית יונקת מן התאולוגיה היהודית, שבסיסה המרכזי הוא עקרון הבחירה ויכולת ההשתנות של האדם, ולפיכך גלומות בה תקווה ואופטימיות.
הרב יחיאל יעקבסון טוען כי קיים הבדל מהותי בין הפסיכולוגיה היהודית לפסיכולוגיה ה"רגילה" בשיטת הטיפול.
הטיפול בפסיכולוגיה היהודית מבוסס מצד אחד על התפיסה ש"אחרי המעשים נמשכים הלבבות"; ומצד שני על התפיסה ש"הדעות הן שורש המידות" (כמו שמאריך הרמב"ם במקומות רבים).
כלומר, שיטת הטיפול צריכה לשלב בין שני גורמים: הדעה (המחשבה והתפיסה), והעברת הדברים למעשה (התנהגות) באופן מדורג.