tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות פרשות אלה הוקם בבריטניה בשנת 1997 גוף עצמאי - Criminal Cases Review Commission - CCRC, הבודק טענות להרשעה של חף מפשע, מבצע חקירות משלו ומעביר מדי שנה עשרות מקרים להכרעה חוזרת של בית המשפט, ורבים מהם מסתיימים בזיכוי.
מקרים נודעים של עיוות דין בישראל
פרשת טוביאנסקי: מאיר טוביאנסקי היה מהנדס בחברת החשמל הירושלמית, שבמלחמת העצמאות שירת בצה"ל בירושלים.
בסוף יוני 1948, עם תום המצור על ירושלים, נסע טוביאנסקי לתל אביב כדי לקנות מצרכי מזון.
הוא נעצר בחטף בשוק הכרמל, הובל למשרדי המודיעין בתל אביב ונחקר על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון.
הוא הואשם בבגידה, ריגול ומסירת ידיעות לאויב.
הטענה הבלתי מבוססת הייתה כי הלגיון הפגיז באופן מכוון את המבנים של צרכני החשמל הגדולים בירושלים (מפעלי התע"ש לייצור נשק ותחמושת) לפי נתונים שקיבל מנהלה הבריטי של חברת החשמל מידידו, המהנדס טוביאנסקי.
ב-30 ביוני 1948 טוביאנסקי הועמד למשפט בפני בית דין שדה, שבו ישבו בדין קרון, גיבלי וקדרון.
השופטים הרשיעו את טוביאנסקי בבגידה, ומיד גזרו עליו עונש מוות בירייה.
גזר הדין בוצע מיד לאחר שניתן.
ב-19 ביולי 1948 נמסרה הודעה לעיתונות שמרגל ישראלי הוצא להורג, ללא פרסום שמו.
בעקבות מאבקה של אלמנתו של טוביאנסקי לטיהור שם בעלה, מינה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, את אהרון חוטר ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לבדוק את הנושא.
הבדיקה גילתה לא רק את קיומו של "משפט השדה" אשר נשמר בסוד, אלא גם את הוצאתו של טוביאנסקי להורג ללא משפט, ללא ייצוג, ללא ערעור, ללא הודעה למשפחתו על מעצרו, משפטו והוצאתו להורג.
הבדיקה העלתה כי כתב האישום היה מופרך מעיקרו וכי "פסק הדין" נכתב רק לאחר ביצוע עונש המוות.
חוטר ישי המליץ לבטל את פסק הדין, להחזיר לסרן טוביאנסקי את דרגתו, אשר נשללה ממנו, להתנצל בפני אלמנתו ובנו היתום ולהעביר את גופתו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
שנה לאחר המשפט, ב-1 ביולי 1949, כתב בן-גוריון לאלמנתו של טוביאנסקי שבעלה "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו הם טעות טראגית".
הודעה דומה נמסרה לאמצעי התקשורת.
זאת לאחר שבמשפטו החוזר זוכה מכל אשמה, ואף הוענקה לו דרגת כבוד של סרן.
פרשת עמוס ברנס: עמוס ברנס היה ישראלי שהורשע בשנת 1976 ברצח רחל הלר, נשפט למאסר עולם.
לאחר שהתברר כי היו במשפטו עיוותי דין ועדויות שקר של חוקרי המשטרה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה ל-12 שנות מאסר, ולאחר ניכוי שליש הוא שוחרר מהכלא בתום שמונה וחצי שנות מאסר.
לאחר מאבק ארוך של ברנס לקיום משפט חוזר נקבע לו משפט חוזר ב-2002, אך עקב החלטת פרקליטות המדינה שלא להגיש כתב אישום חוזר, זוכה ברנס זיכוי אילם, ואף נפסקו לו פיצויים בסך 5 מיליון ש"ח על מאסר שווא.
עיזאת מוחמד אל-רישק הוא פוליטיקאי פלסטיני יליד חברון, חבר הלשכה המדינית של חמאס וראש המשרד ליחסים ערבים ואיסלאמיים של חמאס.
בצעירותו הוא היה פעיל בתנועה האסלאמית הפלסטינית, והשתתף בהקמת גוש אל-חק האיסלאמי והליגה האסלאמית לסטודנטים פלסטיניים באוניברסיטת כווית.
בהמשך קודם ומונה לחבר המזכירות הכללית של ועידת המפלגות הערביות וחבר בחבר הנאמנים של קרן אלקודס הבין-לאומית.
הוא מדור המייסדים של חמאס, וחבר הלשכה המדינית של חמאס מאז הקמתה והיה אחראי על התחום הפלסטיני במגזין החברה הכוויתית בין 1986–1991.
הוא היגר לכווית ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, ונשאר שם עד פרוץ מלחמת המפרץ ב-1990, אז הוא עזב את כווית לירדן ונשאר שם עד לגירושו ב-1999.
הוא נעצר בירדן בקשר לתפקידו בחמאס בשנת 1996. הוא נעצר שוב בסוף 1999, כאשר גורש עם מספר מנהיגי חמאס, ח'אלד משעל, איבראהים ע'ושה וסאמי ח'אטר לדוחה בירת קטר.
א-רישק התגורר בדוחה עד תחילת 2001, אז עזב לסוריה ושהה שם עד ינואר 2012, אז חזר לדוחה.
הוא נטל על עצמו כמה תחומי אחריות מנהיגותיים בתנועה, ובראשן תיק התקשורת, ועמד בראש ועדת הבחירות העליונה של חמאס, שפיקחה על השתתפות התנועה בבחירות 2006.
עיזאת א-רישק נשוי, יש לו ארבעה ילדים, והוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת כווית .
עיונים שלא בעיתם או עיונים שלא בזמנם (במקור בגרמנית: Unzeitgemässe Betrachtungen; מתורגם לאנגלית: Untimely Meditations או Unfashionable Observations או Thoughts Out of Season) הוא חיבור פילוסופי המורכב מארבעה מאמרים של הפילוסוף פרידריך ניטשה, שנכתבו בין השנים 1873–1876. ארבעת המאמרים נוגעים למצבה המודרני של התרבות המערבית, ובייחוד לתרבות הגרמנית.
מאמר חמישי, שפורסם לאחר מותו, זכה לכותרת "אנו הפילולוגים" (Wir Philologen).
במאמרים המופיעים בקובץ ניטשה החל לדון במגבלות הידע האנושי, ומשלב את תובנתיו המוקדמות שעלו בספרו הראשון "הולדת הטרגדיה" עם סגנונו הפולמוסי הבוגר יותר.
במחברותיו של ניטשה נמצאות תוכניות רבות ושונות לסדרת המאמרים, רובן מציגות בסך הכול שלושה-עשר מאמרים.
הכותרות והנושאים משתנים עם כל ערך, ופרויקט אמור היה להימשך כשש שנים (חיבור אחד בכל חצי שנה).
מתווה שכתב בסתיו 1873 כלל את הנושאים הבאים:
ניטשה נטש את הפרויקט לאחר שסיים ארבעה מאמרים בלבד, ונראה כי הוא מאבד עניין לאחר פרסום השלישי.
"דוד שטראוס: המתוודה והסופר" (David Strauss: der Bekenner und der Schriftsteller) משנת 1873 מבקר בחריפות את ספרו האחרון של התאולוג וההגליאן השמאלי, דוד שטראוס, שפורסם בשנת 1872 "האמונה הישנה והחדשה: וידוי" (Der alte und der neue Glaube: Ein Bekenntniss).
ניטשה רואה בחיבור דוגמה למחשבה הגרמנית האופיינית לתקופתו.
הוא מצייר את "האמונה החדשה" שמציג שטראוס – מנגנון אוניברסלי שנקבע מדעית המבוסס על התקדמות ההיסטוריה – כקריאה וולגרית של ההיסטוריה בשירות תרבות מנוונת (דקדנסית).
הפולמוס של ניטשה מופנה כנגד מה שנראה עבורו כמקרה מיצג של פליסטיניזם ושל פסודו-תרבות.
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים
"כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים" (Vom Nutzen und Nachteil der Historie für das Leben) משנת 1874 מציע חלופה להשקפה הרווחת של צבירת הידע ההיסטורי כמטרה כשלעצמה.
ניטשה מציע דרך חלופית לקריאת ההיסטוריה, כזו שבה החיים הופכים למוקד העיניים, וגורס כי גישה זו עשויה לשפר את "בריאותה" של החברה.
החיבור גם תוקף את המימרות הבסיסיות של ההומניזם הקלאסי.
במאמר זה ניטשה תוקף הן את ההיסטוריציזם של האדם (הרעיון שהאדם נוצר באמצעות ההיסטוריה) והן את הרעיון שאפשר לקבל מושג אובייקטיבי של האדם, שכן היבט מרכזי של האדם שוכן בסובייקטיביות שלו.
בפתח־הדבר של המסה ניטשה מתייחס לכותרת "עיונים שלא בעיתם" ולמטרת החיבור הנוכחי:
"שופנהאואר כמחנך" (Schopenhauer als Erzieher) משנת 1874, מתאר כיצד הגאונות הפילוסופית של שופנהאואר עשויה להביא לתחייה של התרבות הגרמנית.
ניטשה מקדיש תשומת לב מיוחדת לאינדיבידואליזם, ליושר ולעמידה האיתנה של שופנהאואר, כמו גם לעליזותו, למרות הפסימיות של שופנהאואר .
הפילוסוף ולטר קאופמן, חוקרו ומתרגמו של ניטשה לאנגלית, טען כי "שופנהאואר כמחנך" מכיל את תמצית הפילוסופיה הניטשאנית המוקדמת.
"ריכרד וגנר בביירוית" (Richard Wagner in Bayreuth) משנת 1876, חוקר את המוזיקה, הדרמה והאישיות של ריכרד וגנר באופן פחות מחמיא מבעבר.
הטיוטה המקורית הייתה למעשה ביקורתית יותר מהגרסה הסופית.
הרקע לחיבור הוא כישלון תוכניותיו של וגנר לקיים את פסטיבל ביירוית ב-1874, והגרסה הראשונה של החיבור דנה בנסיבות האפשריות לכישלון.
ניטשה שקל לא לפרסם אותו בגלל עמדותיו המשתנות כלפי וגנר ואמנותו.
הוא שוכנע לשרטט מחדש את המאמר על ידי חברו, הנלהב וגנריאן פיטר גאסט, שעזר לו להכין גרסה פחות שנויה במחלוקת.
כתיבתו הפולמוסית כנגד וגנר התבטאה בהמשך בחיבוריו "אנושי, אנושי מדי", "פרשת וגנר" ו"ניטשה נגד וגנר".
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
"שופנהאואר כמחנך", בתוך: מסות על חינוך לתרבות, ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית יעקב גולומב, 1988.
ג'ורג'ו אגמבן, "בן הזמן", תרגום מאיטלקית: מאיה קציר, מפתח, 2010
עיט האסטי (שם מדעי: Harpagornis moorei) הוא מין נכחד של עיט שהתקיים באי הדרומי בניו זילנד ונכחד בתחילת המאה ה-15. עיט זה היה גדול יותר מכל עיט מודרני והוא נחשב לסוג יחידי, אף שמספר חוקרים רואים בו מין בסוג עיט קטן.
הממצא הראשון של העוף התגלה בשנת 1872 ותואר על ידי החוקר יוליוס וון האסט.
משקלו של עיט האסטי זכר 9–10 ק"ג ומשקלה של נקבה 10–14 ק"ג, כ-40% יותר ממשקל ההרפיה, אחד מגדולי הדורסים כיום.
מוטת כנפיו הייתה כ-2.6–3 מטר, אורך זה קצר יחסית למשקלו, אך אפשר להם לצוד ביערות.
הוא ניזון ממיני עופות גדולים, חסרי יכולת תעופה כדוגמת המואה, שמשקלה עד פי 15 ממשקלו.
הוא תקף את המואה במהירויות של עד 80 קמ"ש ותפס אותה באמצעות טופרי אחת מרגליו, והרג אותה באמצעות מכה לראשה או לצווארה עם טופרי רגלו השנייה.
בהיעדר אוכלי נבלות או טורפים גדולים אחרים, היה עיט האסטי יכול להתקיים על הריגה של עוף גדול במשך מספר ימים.
המתיישבים הראשונים בניו זילנד (המאורים) ניזונו גם כן מעופות גדולים וחסרי כושר תעופה וצדו כמה מהם, כולל כל מיני הדינורניטיים, עד להיכחדם.
עיט האסטי נכחד בסביבות המאה ה-15, ביחד עם טרפו.
ייתכן שאף הוא ניצוד על ידי האדם: כעוף דורס גדול ומהיר שהתמחה בציד עופות גדולים, ייתכן שנראה כאיום על ידי המאורים.
עיט זהוב או עיט נשרי (בעבר נקרא עיט סלעים; שם מדעי: Aquila chrysaetos) הוא מין של עוף גדול בסוג עיט.
תחום התפוצה של העיט הזהוב נרחב משל כל שאר מיני העיט.
הוא חי בשטחים הרריים חסרי עצים, במדבר ובאזורי גבעות.
העיט הזהוב מעדיף לחיות בנופים חשופים למחצה - מדרונות הרים, מרגלות צוקים ועמקי נהרות.
רוב אוכלוסיות העיט הזהוב יציבות.
העיט הזהוב התאים את עצמו לבתי גידול שונים, אבל לעיתים קרובות הוא שוכן באזורים עם כמה מאפיינים אקולוגיים משותפים.
הוא מותאם בעיקר לציד בשטחים פתוחים או חצי פתוחים ויחפש אותם לאורך כל השנה.
צמחייה מקומית אטרקטיבית בעבורו ובדרך כלל ימנע מתחומים מפותחים מכל סוג שהוא, עירוניים, חקלאיים או אזורים מאוד מיוערים.
בעולם מצב השימור שלו הוא "ללא חשש", אך בישראל נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל ובמזרח התיכון בסכנת הכחדה חמורה, בשל הרעלות, התחשמלות או שדידת קינים.
נכון ל-2024 רק עשרה זוגות מקננים נצפו ברחבי הארץ.
משום כך כאשר בוקע גוזל של עיט זהוב, רשות הטבע והגנים מציבה שמירה עליו עד שהגוזל פורח מהקן.
במסגרת מיזם "פורשים כנף" מתקיים שיתוף פעולה של גורמי הטבע עם חברת החשמל כדי לצמצם את היקף ההתחשמלות.
בישראל קיימים 5–7 זוגות בלבד בין מזרח השומרון להר הנגב.
בשנת 2022 נולדו לראשונה בישראל שני גוזלים של עיט זהוב בשמורת החי בר בהר הכרמל.
צבע זה הוא שהקנה לעיט את שמו "עיט זהוב".
כנפיו גדולות והרגליים מכוסות נוצות.
העיטים חיים כל ימות השנה זוגות-זוגות בתחומי מחיה מוגדרים.
בתוך הטריטוריה נמצא מקום הלינה שלהם ובתחומיה נבנים הקנים.
העיט דואה בתחום המחיה שלו במשך שעות מדי יום ותר אחר טרף.
נחשב לדורס השני הכי מהיר בעולם, ומשלב כוח, מהירות וגמישות.
כשהוא מבחין בטרף, העיט עט עליו במהירות עצומה, ועשוי להגיע עד ל-320 קמ"ש בצלילה.
העיט יכול לשאת תוך כדי תעופה טרף במשקל של עד חמישה ק"ג.
העיט הזהוב מסוגל לעוט על טרפו ממרומי השמיים ולדרוס ברגליו החזקות ארנבות, שועלים, גדיים ועופות שונים.
הוא ניזון מיונקים שונים ועופות.
עיטים זהובים, ובעיקר הנקבות הגדולות, מסוגלים לצוד עופר, טלה או גדי קטנים, ונצפו מקרים שבהם עיטים זהובים הרגו ונשאו עגורים, עיזים ואפילו צבאים.
בארץ ישראל נוהג העיט להרים צבים אל האוויר ולשמוט אותם על-גבי מצוקים וסלעים כדי לפצח את שריונם ולאכול את בשרם.
בהרי האלטאי שבמונגוליה (בעיקר קזאחים), בקירגיזסטן, בחבל טובה שבסיביר ובקזחסטן, ישנם בזיירים היודעים לאלף עיט זהוב למטרת צייד.
העיט הזהוב נוטה לרוב לדגור בצוקים, בין סלעים או על עצים.
הקשר בין בני הזוג ממושך ונמשך כנראה כל החיים, אבל אם מת אחד מבני הזוג, משתדך הפרט הנותר מחדש.
החיזור בין בני הזוג נמשך כל השנה וגובר לקראת ההטלה.
הוא מתבטא בעיקר במעופי-ראווה, תוך צלילות ונסיקות.
בהטלה אחת יש לרוב שתי ביצים.
הנקבה דוגרת רוב הזמן, אך הזכר עוזר ומאכיל את הנקבה.
הגוזלים עוזבים את הקן כשהם בני 65–75 ימים.
רק בגיל שש הם מגיעים לבגרות מינית.
chrysaetos תת-מין עיט זהוב אירואסייתי (זה שבישראל) - נמצא בסכנת הכחדה חמורה
העיט הזהוב הוא הציפור הלאומית של גרמניה, אוסטריה ואלבניה, מקסיקו וקזחסטן, ומונצח בסמל ההיסטורי עיט הרייך.
כמו כן הוא מזוהה עם צלאח א-דין, ונמצא על סמל מצרים, סמל עיראק, סמל תימן וסמל הרשות הפלסטינית ובעבר היה גם על סמל לוב.
עַיִט (שם מדעי: Aquila) הוא סוג עופות במשפחת הנציים, הכולל את "העיטים האמיתיים": עופות גדולים ומרשימים, אשר בעבר נקראו גם "נשר" עד להסדרת השמות בשפה העברית ב-1973. כנפיו רחבות יחסית ובעת דאייה כפופות מעט כלפי פנים.
אברות הכנף אינן פרושות כמו במיני הנשרים.
לעיטים "גבה" המצלה על העין ותורמת למראה תוקפני.
מיני עיטים האמיתיים נבדלים בעיקר בגודל וצבעי הניצוי אך המראה הכללי של הסוג דומה יחסית.
בישראל נצפו המינים: עיט זהוב, עיט שמש, עיט ערבות, עיט גמדי, עיט סוואנות, עיט שחור ועיט ניצי.
בעבר היו בסוג זה המינים עיט הודי, עיט חורש ועיט צפרדעים, שעברו לסוג עיט מנוקד (Clanga).
עיט החורש (בעבר: עיט החורף; שם מדעי: Clanga pomarina) הוא עוף דורס גדול המשתייך למשפחת הנציים.
צבע ראשו וכנפיו – חום בהיר.
יתר נוצותיו – חומות כהות.
ראשו ומקורו קטנים ביחס לעיטים אחרים.
על חלקן העליון של הכנפיים מצוי בדרך כלל כתם לבן, וגם בבסיס הזנב נמצא כתם לבן שצורתו כצורת וי (V).
נכלל בעבר בסוג עיט (Aquila), אך הועבר לסוג עיט מנוקד (Clanga).
בעבר נחשב המין עיט הודי Clanga hastata לתת-מין של עיט החורש, אולם מחקרים מודרניים מתחילת המאה ה-21 מצאו, כי הקשר ביניהם אינו כה הדוק, ולכן לפי המיונים החדשים מין זה הוא נפרד.
מחקרים אלו התבססו על עדויות מורפולוגיות, התנהגותיות, אקולוגיות וגנטיות.
למעשה נמצא כי המין הקרוב ביותר לעיט חורש הוא עיט צפרדעים (Clanga clanga).
עיט החורש ניזון בעיקר מיונקים קטנים, מעופות קטנים יותר, מזוחלים ומפגרים.
אזורי הקינון של עיט החורש הם במרכז אירופה ובמזרחה ודרומית מזרחית לטורקיה.
העיט מקנן בעיקר ביערות ובחורשות, וזהו מקור שמו.
הנקבה מטילה 1–3 ביצים בקן, הממוקם על עץ.
שיעור ההישרדות של הצאצאים נמוך יחסית, כמו אצל יתר העיטים.
רק הגוזל הבכור, שהוא בדרך-כלל הגדול והחזק יותר, שורד.
לעיתים הוא אף יאכל את אחיו הקטנים יותר.
בזמן הנדידה בין מקומות המחיה שלו (אירופה ואפריקה), הפרטים עפים דרך ישראל.
בשנת 1986 הייתה ירידה דרסטית בכמות עיטי החורש בעולם, ירידה זו מיוחסת לאסון צ'רנוביל שפגע באזורי הדגירה שלהם.
מספר הפרטים של עיט החורש נע בין 80,000 ל-110,000. אף על פי שדווח על הצטמצמות באוכלוסייתו, נראה שהיא התאוששה בשנים האחרונות, ולא ניתן לקבוע מגמת גידול או הצטמצמות ברורה.
לכן, נכון ל-2024, הגדרת מצב השימור של עיט חורש היא ללא חשש.
עיט דו-ראשי הוא סמל קדום של עיט בעל שני ראשים הפונים לכיוונים מנוגדים, המופיע בסמלי מדינות רבות בעבר וגם בהווה.
העדות המוקדמת ביותר לסמל זה התגלתה בחפירות ארכאולוגיות של התרבות החתית באסיה הקטנה (המאה ה-20 לפנה"ס – המאה ה-13 לפנה"ס).
כעבור שנים אומץ סמל זה על ידי אימפריות ומדינות שונות באירופה ובאסיה בתקופות שונות:
מדינה שנים סמל ארמניה הארסאכידית 54–428 האימפריה הביזנטית 395–1495 האימפריה הרומית הקדושה 843–1806 סולטנות רום 1077–1307 האימפריה הרוסית 1682–1917 האימפריה האוסטרית 1804–1867 הקונפדרציה הגרמנית 1815–1866 האימפריה האוסטרו-הונגרית 1867–1917 ממלכת יוגוסלביה 1918–1941 הרפובליקה האוסטרית הראשונה בתקופת האוסטרופשיזם 1934–1938 סרביה ומונטנגרו 1992–2006
העיט הדו-ראשי נותר עד היום בסמליהן של חמש מדינות (מופיע גם בדגלן הלאומי של שלוש מהן), ועד 2007 הופיע בסמל של ישות מדינית נוספת:
אלבניה (מופיע גם בדגלה הלאומי)
סרביה (מופיע גם בדגלה הלאומי)
מונטנגרו (מופיע גם בדגלה הלאומי)
ארמניה – בנוסף לעיט בעל ראש אחד, מופיע סמל מוקטן של עיט דו-ראשי
רפובליקה סרפסקה (ישות מדינית בתוך בוסניה והרצגובינה החל מ-1992) – בסמל שהיה נהוג בשנים 1992–2007
הוא גם הסמל של הנצרות היוונית-האורתודוקסית ושל הישות האוטונומית הר אתוס, וכן של ערים וחבלי ארץ שונים באירופה.
"עוף" זה לא נחשב בעבר, וגם לא נחשב כיום לעוף לאומי באף מדינה.
בארבע מדינות נוספות, הנמצאות בשטחים של אותן אימפריות קדומות, הסמל כיום הוא עיט בעל ראש אחד (עיט הרייך): גרמניה, אוסטריה, פולין, צ'כיה.
בשלוש הראשונות, העיט נחשב כיום לציפור לאומית.
העיט נמצא בשימוש תדיר בהרלדיקה כמטען, תומך או כציצה.
אבריו של העיט, ראשו, כנפיו ואף רגליו עשויים לשמש אף הם כמטען או כציצה.
העיט מסמל כוח, אומץ, ראייה למרחק ואלמוות.
הוא נחשב כמלך האוויר ושליחם של האלים הגבוהים, ובמיתולוגיה היוונית הוא מזוהה עם האל זאוס, במיתולוגיה הרומית עם יופיטר, ובקרב השבטים הגרמאניים עם האל אודין.
באותו האופן בו האריה מוצג כמלך החיות נחשב העיט ההרלדי כעוף העליון של עולם העופות.
עיזבּת א-טביב הוא כפר פלסטיני בשומרון השייך לנפת קלקיליה.
הכפר שוכן כ-6 ק"מ מזרחית לקלקיליה, צפונית-מזרחית לאלפי מנשה, מערבית לעזון וצמוד לכביש 55 המוביל לשכם.
נכון לשנת 2010 חיים בכפר כ-250 תושבים.
בשנת 2012 הרשות הפלסטינית החליטה על איחוד מוניציפלי של עיזבת א-טביב וח'רבת עסלה (ער') עם עזון.
מרבית תושבי הכפר הם צאצאי פליטים פלסטינים.
בשנת 1948 נאלץ רופא פלסטיני ערבי להימלט מהכפר טאבסור שעל אדמותיו שוכנות היום רעננה ובצרה.
בבעלות הרופא (רופא - "טביב", בערבית) היו 125 דונם אדמה עליהם התיישבו הוא ומשפחתו והמקום נקרא עיזבת א-טביב.
תושבי המקום רכשו אדמות נוספות בסביבתו ובמרוצת השנים והצטרפו אליהם משפחות נוספות, בהם גם מיעוט ממוצא בדואי.
בתקופת השלטון הירדני סווג הכפר כשטח חקלאי, ורק שישה בתים בו היו בעלי היתר מהרשויות הירדניות.
מאז החלת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים בשנת 1967, הכפר אינו מוכר רשמית, ולא ניתנו בו אישורי בנייה, אף לא למבנים ציבוריים כגון גן ילדים, כך שכ-90% מ-50 מהמבנים בכפר נחשבים כלא-חוקיים, ולרבים קיימים צווי הריסה.
בעקבות מצב זה הכפר גם לא מחובר למערכות חשמל וביוב, אך בשנת 2004 ניתן אישור ישראלי לחברו למערכת המים של מקורות, במימון תוכנית הפיתוח של האו"ם.
בשנת 2004 בעקבות בניית גדר ההפרדה באזור ג'יוס, שהתוואי שלה חדר אל שטח יהודה ושומרון, הופרד הכפר מכ-40% מאדמותיו, עליהם גדלו בעיקר עצי זית וחיטה.
ביום האדמה בשנת 2010 התקיימה בכפר עצרת בהשתתפות ראש ממשלת הרשות הפלסטינית הד"ר סלאם פיאד, מזכ"ל היוזמה הלאומית הפלסטינית ד"ר מוסטפא ברגותי, חבר הכנסת וראש מפלגת חד"ש מוחמד ברכה, ראש תנועת גוש שלום אורי אבנרי, תושבי הכפר, מאות פלסטינים ועשרות פעילי שמאל ישראלים.
ראש הממשלה הפלסטיני נטע עץ בכפר.
עיט הרייך הוא סמל לאומי גרמני אשר היה בשימוש בתקופות שונות בהיסטוריה של גרמניה, ובכלל זה בקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, וגרמניה הנאצית.
העיט משמש גם היום כסמלה הלאומי של גרמניה, וכציפור הלאומית של גרמניה, אך שמו הוחלף לעיט הפדרלי (Bundesadler).
גם באוסטריה משמש גם כסמל הלאומי וכציפור הלאומית.
הסמל כולל עיט שמקורו באקווילה הרומאית, הסמל הרומי אשר הופיע בראש נסיהם של הלגיונות והגדודים הרומאיים.
תחילתו של השימוש בסמל בתקופת האימפריה הרומית הקדושה, שם שימש כתבנית בסיס לסמל האימפריה הרומית הקדושה והיה סמל לעוצמה הקיסרית הנבדלת מהנסיכויות שבתוכה.
כמו כן גילם התייחסות למסורות רומאיות, בדומה לסמל העיט הדו-ראשי של רוסיה הקיסרית.
למסדר הטווטוני בהנהגת הרמן מזלצה ניתנה הזכות להציג עיט קיסרי על שלט האצולה שלהם.
זכות זו הוענקה לו על ידי הקיסר פרידריך השני.
סמל זה אומץ גם על ידי דוכסות פרוסיה, יורשתה של מדינת המסדר הטווטוני.
עיטים אימפריאליים נוספים היו בשימושן של ערים שונות שקיבלו מעמד של ערים אימפריאליות.
לאחר פירוק "האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני" ב-1806, שושלת הבסבורג אימצה את סמל העיט הדו-ראשי כסמלה של האימפריה האוסטרית ובהמשך, משנת 1867 – של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מאז 1919 עיט בעל ראש אחד הוא סמלה של אוסטריה.
בזמן מהפכות 1848 במדינות הגרמניות נעשו ניסיונות למצב את סמל העיט כסמל לאחדות לאומית.
רעיונות אלה אומצו כאשר העיט יחד עם סמל בית הוהנצולרן הפרוסי הפך לסמל "הפתרון הגרמני המצומצם" של ביסמרק שהתפתח לאימפריה הגרמנית בשנת 1871 – "הרייך השני".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, רפובליקת ויימאר בראשות הנשיא פרידריך אברט אימצה גרסה פשוטה של העיט, שנותרה בשימוש עד שנת 1935.
במהלך השלטון הנאצי, בפקודת אדולף היטלר בשנת 1935, הפך עיט מסוגנן, בתוספת זר עלי אלון וצלב הקרס, לסמל הלאומי.
למרות מקורותיו העתיקים, מקושר המונח "עיט הרייך" עם הגרסה הנאצית של הסמל.
המפלגה הנאצית השתמשה בעצמה בסמל דומה, הקרוי "עיט המפלגה".
ניתן להבדיל ביניהם על ידי כך שעיט הרייך מסתכל לכיוון ימין שלו, ועיט המפלגה – לשמאלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החזירה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לשימוש את הסמל הקודם, העיט שהיה בשימושה של רפובליקת ויימאר.
סמלה הלאומי של גרמניה כיום קרוי "העיט הפדרלי" (Bundesadler).
עיט (ביוונית Αετός ובאנגלית: Eagle; בספרות העברית לדורותיה כונה בעבר "נשר") הוא שמם של מספר סוגים של עופות דורסים במשפחת הנציים אשר אינם קבוצה מונופילטית, אם כי ישנה גם תת־משפחה המכונה עיטים.
ישנם מעל ל־60 מיני עיטים אשר רובם מרוכזים בעולם הישן – אירואסיה ואפריקה, כשמספר קטן יותר של מינים חיים באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית וכמה מינים חיים גם בגינאה החדשה ואוקיאניה.
יש להבדיל בין הנשר , שהוא אוכל נבלות, לבין העיט שהוא טורף, אף שלעיתים ניזון גם מנבלות .
הבלבול בין שני אלו עתיק יומין, וכבר בעלי התוספות, ממפרשי התלמוד הבבלי, העירו, שהזיהוי של נשר עם "אייגלא" (מצרפתית - Aigle) הוא שגוי, שהרי בתלמוד נאמר שלנשר אין "אצבע יתירה" (אצבע אחורית) בעוד ל"אייגלא" יש אצבע כזו.
העיטים נפרדים משאר עופות הטרף בגודלם, בגובהם ובראשם ומקורם הכבדים יחסית.
אף לעיטים הקטנים יחסית, כעיט הגמדי או העיט הקטן בעלי הגוף הקטן יחסית למינים הגדולים, יש מוטת כנפיים רחבה יותר ומעופם מהיר.
רוב מיני העיטים גדולים יותר משאר העופות הדורסים, למעט מהנשרים.
משקלו של עיט הנחשים הדרום ניקוברי הוא רק חצי קילוגרם בעוד ששל עיטם שטלר מגיע עד לתשעה ק"ג.
העיטים בונים את קיניהם ברום העצים או בצוקים גבוהים.
מינים רבים מטילים שתי ביצים, אך לרוב הגוזל החזק יותר הורג את אחיו לאחר בקיעתו, מבלי שההורים עושים מאומה.
לרוב הנקבות גדולות וחזקות יותר מהזכרים.
יש קבוצה המכונה עיטים (Aquilinae), בתוכה רוב מיני העיטים האמיתיים, אך גם כמה מינים שלא שייכים לקבוצה מכונים עיטים:
סוג ומין יחיד: עיט גואני מצויץ (Morphnus guianensis) – מבין העיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: הרפיה דרום אמריקנית (Harpia harpyja) – מבין העיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: הרפיה ניו גינאית (Harpyopsis novaeguinea) – מבין העיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: עיט פיליפיני (Pithecophaga jefferyi) – מבין העיטים טרופיים
סוג: עיט מצויץ (Harpyhaliaetus) – מבין העיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: עיט האסטי (Harpagornis moorei) – נכחד
סוג ומין יחיד: עיט כתר (Stephanoaetus coronatus) – שייך לעיטים טרופיים
סוג ומין יחיד: עיט־נצי אדום־בטן (Lophotriorchis kienerii)
העיטם לבן־הראש משמש סמלה של ארצות הברית.
העיט ההרלדי מופיע בסמליהם ודגליהם של מדינות רבות, כגון: מצרים, גרמניה, ירדן, רוסיה, אוסטריה, לוב, סוריה, עיראק, ארצות הברית, פולין, אלבניה ועוד.
יש מספר ריקודי עם שבהם הרקדנים מחקים את התנועות של העיט.
השם עיט מופיע במקרא כמה פעמים, כנראה לא כשם של עוף מסוים, אלא כשם־קיבוצי של עופות דורסים:
עיזאת חאמד היה עבריין ערבי־ישראלי, שנחשב לראש ארגון פשע שמרכזו ביפו.
חאמד נולד ב־1966 ביפו, בן שביעי למשפחה של 11 ילדים.
בבגרותו עבד חאמד בסנדלריה בעיר.
אחיו של חאמד התחתן עם בת משפחת עאשור, אך כאשר האישה החליטה להתגרש ממנו ב-1992, פרץ סכסוך חריף בין שתי המשפחות.
במהלך השנים נרצחו יותר מעשרה בני אדם על רקע סכסוך זה, ביניהם ארבעה מאחיו של חאמד.
בתחילת שנות ה־90 נעצר חאמד באשמת ניסיון רצח ונידון ל־12 שנות מאסר, אותן סיים לרצות בשנת 2004.
בראשית 2006 נעצר חאמד יחד עם ארבעה אנשים הנחשבים לחברי ארגון הפשיעה שלו, באשמת סחיטה, איומים, ניסיון רצח ורצח של חאמד דקה, רצח שבוצע בעקבות ניסיון חטיפה שהסתבך, בעקבות סכסוך עסקי בין בעל מסעדה ביפו וסוחר דגים מעזה.
עם זאת, בשל סירוב הפרקליטות לחשוף את מקורותיה המודיעינים, נערכה עם חאמד ואנשיו עסקת טיעון במסגרתה הורשע חאמד רק בחטיפה, ונידון לשלוש שנות מאסר.
בראשית 2011 נעצר חאמד שוב באשמת סחיטת דמי חסות רחבת היקף, ניסיונות רצח והטמנת מטעני חבלה, וזאת כחלק מגל מעצרים של עשרות חשודים במעשי פשיעה.
ב-17 ביולי 2021 נרצח ביריות בתל אביב בעת שרכב על אופנוע.
עיט זהוב אירואסיתי (שם מדעי: Aquila Vindhiana או Aquila rapax vindhiana) הוא תת-מין של עיט זהוב גדול, אורך גופו 64–78 ס"מ ומוטת הכנפיים 220 ס"מ.
עיט זה נפוץ בעיקר בהרי ההימליה (נפאל, סין, הודו ופקיסטן), קזחסטן, דרום סיביר, מונגוליה, צפון סין, דרום קוריאה, צפון אירופה ומעטים בהרי האלפים.
עוף זה נמצא בסכנת הכחדה, מעריכים כי כיום בעולם יש כ-6,000 עיטים זהובים אירואסיתים.
מזונו כולל מיני עופות, מכרסמים, עיזי בר, יעלים סיבירים, ואם אין לו מזון הוא יאכל פגרים.
כיום חיים בישראל כחמישה זוגות של עיט זהוב אירואסיתי שחיים בגליל העליון ובהרי יהודה ושומרון.
עיזבון מקצועי מתייחס למכלול הכתבים: מאמרים, הערות, ושיתוף פעולה מכותב, שנותרים מאחור כאשר מלומד נפטר.
המילה בגרמנית השגורה באקדמיה היא הרכב של "nach" פירושו אחרי, והפועל "lassen" פירושו לעזוב.
העיזבון המקצועי של מלומד חשוב ממוקם לעיתים קרובות בספריית מחקר או בארכיב סכולסטי.
חוקרים אחרים בתחום התמחותו של המלומד רשאים לקבל היתר לקרוא בנכלאס, ולחפש אחר תרומות לא מפורסמות חשובות או חומר ביוגרפי.
התוכן של העיזבון יכול לעבור תהליך קטלוג, עריכה, ובמקרים מסוימים פרסום בצורה של ספר.
פרסום כזה קשה יותר במקרה של נכלאס שמכיל כמות עצומה של תכנים, כמו למשל זה של גוטפריד לייבניץ.
במקרים כאלה, זה עשוי להיות לא אפשרי פיננסית לפרסם את כל תוכני העיזבון.
העיזבון של לודוויג ויטגנשטיין, ששומר באוניברסיטת ברגן, עבר תהליך דיגיטציה ופורסם בפורמט תקליטור.
שני חוקרים הבחינו בקונפליקט שעומד בפני עורך שצריך לבחור איזה חומרים לפרסם מעיזבון: כדי להבין מלומד (במקרה שלהם ויטגנשטיין) "כפי שהוא היה רוצה להיות מובן, עלינו להתמקד בעבודות שלו שהתקרבו קרוב ביותר לשיא הישגיו".
אבל פרסום של חומרי טיוטות עשוי לעזור להשיג הבנה עמוקה יותר של גרסאות שכבר פורסמו, וגם לעזור להבין את התהליך שבו המלומד יצר את עבודותיו שלו.
העיזבון של המתמטיקאי ברנהרד רימן מעניין כי הוצעו בו בעיות במתמטיקה שנותרו בלתי פתורות עד היום.
קרל פרידריך גאוס, שנפטר ב-1855, השאיר אחריו נכלאס שהפתיע מתמטיקאים אחרים, שכן הוא חשף שגאוס גילה את "הגאומטריות הלא האוקלידיות".
העיזבון של איש האשכולות והפילוסוף הגרמני גוטפריד לייבניץ, שמכיל מעל 200,000 עמודים של עבודות בפילוסופיה, תאולוגיה, היסטוריה, מתמטיקה, טכנולוגיה, מדע, פוליטיקה ופיזיקה נותר ברובו לא מפורסם.
העיזבון של הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין, פורסם בידי אוניברסיטת ברגן.
עיט כתר (שם מדעי: Stephanoaetus coronatus) הוא מין עוף דורס גדול וחזק מהקבוצה עיטים טרופיים, החי ביערות וסוואנות באפריקה המשוונית.
הוא העיט האפריקני השני בגודלו אחרי העיט הלוחם והוא משתדל לא להתעמת עם הראשון.
מין זה הוא היחיד החי כיום מהסוג עיט כתר, לאחר הכחדתו של המין עיט כתר מלגשי מהאי מדגסקר, אשר היה מעט גדול יותר.
מצב השימור של עיט כתר זה מוגדר "קרוב לסיכון", בעיקר עקב כריתת יערות.
מוטת כנפיים מגיעה ל-1.5–1.8 מטר, אם כי נמצאו פריטים עם מוטת כנפיים מעל 2 מטר.
מזונו כולל בעיקר קופים קטנים ובינוניים כמו הגנון והקולובוס ואף בבונים ומנדרילים וגם צביונים, איילוני מים, שפניים, ארנביים, עזים, ומכרסמים.
הוא מספיק חזק לצוד תן או צבי צעיר.
יונקים מהווים 90% מתזונתו ומושלמים בעופות וזוחלים קטנים.
העיט חי ביערות טרופיים וגם בערבות עם שיחים באפריקה שמדרום לסהרה במדינות: אתיופיה, אוגנדה, קניה, טנזניה, סנגל, גמביה, סיירה לאון, קמרון, קונגו, אנגולה ודרום אפריקה.
עיט זה איננו חושש מהאדם והוא מבין הדורסים הבודדים שניסו לצוד ולטרוף אנשים, לרוב ילדים.
בתקרית אחת עיט ניסה לחטוף ילד בן 7, תפס אותו בגרונו וחזהו ופצע אותו קשה אך נהרג מאישה שנשאה מעדר.
ממצאים בקן עיט כתר גילו גולגולת של ילד ובמקרה אחר ילדה שנעדרה נמצאה על ענף גבוה, כשזרועה נכרתה, כנראה מפעילות העיטים.
ממצאים ארכאולוגיים מדרום אפריקה מתעדים ילד של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס המכונה ילד טאונג מכיל עדויות לקטל בידי עיט גדול כמו עיט כתר.
עם זאת רוב הטרף שלו מורכב מיונקים אחרים קטנים יותר.
מרבית המתקפות המתועדות של העיט נגרמים מפלישה לשטח הקן והקרבה לגוזלים, אז העיט יצלול וינחית מכות חמורות באמצעות טפריו.
עיזבון דיגיטלי או ירושה דיגיטלית הם מכלול הנכסים הלא מוחשיים במרחב הדיגיטלי שאדם מותיר לאחר מותו.
נכסים אלה עשויים לכלול בין היתר חשבונות באתרי אינטרנט, כמו פייסבוק, טוויטר, חשבונות של דואר אלקטרוני, וכן תמונות, סרטוני וידאו, ספרים דיגיטליים, מאמרים, קובצי מוזיקה, יומני רשת (בלוגים), וכדומה.
סוגיה שעולה תדירות לאחר מותו של אדם היא האחריות והבעלות על הגישה לאותם נכסים.
המונח "עזבון דיגיטלי" שנוי במחלוקת, שכן הוא מניח מראש שמדובר בקניין בר-הורשה, בעוד שחלק משמעותי מהמידע הדיגיטלי אינו בעל אופי קנייני, כמו תכתובות פרטיות, העדפות מוזיקליות והעדפות צפייה.
מחקר של איגוד האינטרנט הישראלי הציע לכנות את המשאבים הדיגיטליים שנותרים אחרי מות האדם כ"זיכרונות דיגיטליים".
בעוד שלשירותי רשת כמו פייסבוק וטוויטר יש מדיניות בנושא מות לקוחותיהם, לרוב האתרים בעולם אין מדיניות שכזאת, ולכן חשבונות מקוונים שבעליהם נפטרו, נשארים לעיתים קרובות רדומים ובלתי נגישים או נמחקים עקב חוסר פעילות.
במקרים מסוימים, קרובי הנפטר אף משתלטים על החשבונות המקוונים של הנפטר בצורה חוקית או שאינה חוקית.
במקרים נדירים יותר, האקרים אף משתלטים על חשבונות הנפטרים ומתחילים להפיץ מהם ספאם.
במדינת ישראל, אין חוק בנושא המוות הדיגיטלי (קיים חוק בנושא הירושה, אך הוא אינו כולל בתוכו ירושת עזבונות דיגיטליים).
במקרים רבים, על מנת לקבל גישה לחשבונות המקוונים של הנפטר נדרשים בני משפחתו להגיש צו משפטי מיוחד לספקי האינטרנט.
בדצמבר 2014 התקיים דיון בנושא הסדרת צוואות טכנולוגיות בוועדה לפניות הציבור בכנסת.
בהיעדר חקיקה ייעודית, הגישה למידע דיגיטלי שנותר אחרי מות האדם כפופה לחוזה שבין המשתמשים לבין ספק השירות (כמו אפל, פייסבוק, גוגל ושירותים דומים).
זהו גם המצב המשפטי ברוב מדינות העולם, למעט ארצות הברית, שבה יש הסדרה מפורטת יותר, ולמעט מספר מדינות באירופה, שהאריכו את הגנת הפרטיות גם אחרי מות האדם.
אתרפירוטקישור לעמוד רלוונטיויקיפדיה משתמשים שערכו לפחות כמה מאות עריכות או פחות אך תרמו עריכות משמעותיות לוויקיפדיה זכאים להיות מונצחים בדף הנצחה ייעודי.
כמו כן דפי המשתמש של המתים ייחסמו לעריכה על מנת למנוע השחתות.
ויקיפדים שהלכו לעולמםיוטיוב יוטיוב מעניק גישה לקרובי בעל החשבון שנפטר תחת תנאים מסוימים.
עם זאת, בעלי חשבון יוטיוב יכולים להחליט למי תועבר השליטה בחשבונם במקרה והם לא מתחברים מספר חודשים או שנים.
חשבון גוגלגוגל (Gmail)בעלי חשבון גוגל יכולים להחליט מה יקרה לחשבונם במידה שלא יתחברו אליו למשך פרק זמן מסוים.
אתרים ישראלים וחברות תקשורת ישראליות
אתרמדיניות וואלה מאפשרים לבני המשפחה לקבל גישה לחשבון הנפטר לאחר הליך אימות.
בזק בינלאומי מאפשרות גישה לחשבון הנפטר לאחר קבלת מספר תעודת זהות וארבע הספרות האחרונות של אמצעי התשלום ושליחת פקס של תעודת פטירה.013 נטוויז'ןקפה דה מרקרדורשות צו בית משפט.תפוז אנשים012 מיילטריפל סיאינטרנט רימוןאין מדיניות.ישראבלוג
עיט גואני מצויץ (שם מדעי: Morphnus guianensis) הוא מין יחיד בסוגו של עיט גדול החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית והמרכזית.
הוא קרוב משפחתה של עיט ההרפיה הענקי.
העיט חי בטבע ביערות מצפון גואטמלה לבליז, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, צפון ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, ברזיל (שם הוא נמצא בסכנה עקב כריתת היערות), מזרח אקוודור, דרום פרו, פרגוואי, בוליביה ועד לצפון ארגנטינה המזרחית.
הם חיים ברחבי היערות הלחים והטרופיים אך גם בהרים עד גובה 1,600 מ' בערך.
הגוף בצבע אפור-בהיר עד חום כשהצוואר והחזה לבנים והראש בעל ציצה שחורה ו"מסיכה" בן העיניים.
הכנפיים החומות ומנוקדות מעט, קטנות יחסית ומעוגלות כדי לעוף בתוך היער והזנב ארוך.
עיט זה הוא קרוב רחוק של עיט הרפיה, אך הוא רזה ממנו וחזהו לא שחור כמו שלה וכמובן הוא גם קטן יותר ובשל כך הוא מוותר על טרפו כשההרפיה מוצאת אותו עם מזון.
הם לא מין חברתי אבל מדי פעם ישנם זוגות שקוראים אחד לשני בקולות גבוהים.
הוא טורף וניזון מיצורים קטנים בתוך היער כמו קופים, עכברים, סנאים, עופות שונים וגם מתבסס על זוחלים כמו נחשים, צבים ולטאות.
הוא הורג את טרפו על ידי החדרת הטופר הקטלני בין חוליות הצוואר שלו.
העיט מאוים בשל צמצום בתי-הגידול שלו עקב כריתת היערות באזורו.
עיט גדול-ציצית (שם מדעי: Lophaetus occipitalis) הוא עיט מרשים בעל ציצה גדולה החי באפריקה והוא מין יחיד בסוגו.
לעיט ישנה ציצה רחבה ושחורה המזדקרת מעל הראש ומשמשת כנראה להרתעת יריבים.
העיטים הללו חיים באזורי אפריקה המזרחית עד הדרומית, ביערות, סוואנות, מישורים פתוחים ואזורים חמימים אך לא במדבריות.
כמו רוב העיטים הוא דואה על זרמי אוויר חם עד שהוא תופס גובה, ומחפש בעזרת עיניו הצהובות והחדות את טרפו הכולל עופות שונים, מכרסמים וחדפים או ארכפים.
הוא הורג את טרפו בעזרת טפריו העצומים.
עיט זה נפוץ בטבע ובמצב שימור ללא חשש.
עיט הודי (שם מדעי: Clanga hastata, בעבר Aquila hastata) הוא מין עוף דורס גדול מהסוג עיט מנוקד החי בתת-היבשת ההודית.
בעבר היה שייך למין עיט חורש אך נפרד ממנו.
הוא קרוב למין עיט צפרדעים.
אורכו 60 סנטימטרים ומוטת כנפיו 150 סנטימטרים.
הוא בעל נוצות בהירות, ראש חום עם מקור מעוקל צהוב ועיניים גדולות, הזנב כהה והרגליים לבנות.
הוא קטן ביחס למיני עיטים אחרים.
העיט ההודי מצוי בטבע בהודו, בנגלדש, מיאנמר ונפאל.
הוא שוכן באדמות מרעה, שדות וביערות סובטרופיים יבשים.
עיט גמדי (שם מדעי: Aquila pennatus) הוא מין של עוף דורס קטן ממשפחת הנציים.
הוא חולף שכיח בישראל בשתי עונות המעבר.
עדין אין הסכמה על מיונו הטקסונומי.
לרוב משייכים אותו לסוג עיט אך יש גם הרואים בו מין בסוג עיט קטן.
לעיט הגמדי יש שני מופעים שונים: מופע אחד חיוור, בעיקר אפור בהיר, עם ראש כהה ונוצות טיסה בהירות.
מופע שני - חום, עם נוצות טיסה אפורות כהות.
מקור השם (אטימולוגיה): שמו בערבית - עוקאב מוסיירה זע'ירה ("עיט מסייר קטן").
השם העברי מציין את העובדה שהוא אחד מהעיטים הקטנים באזורנו.
לפי השיוך לסוג "עיט-ניצי" ניתן להבין שהוא היה אמור להיקרא "עיט-ניצי גמדי".
השם האנגלי Booted Eagle מתייחס לכמות הנוצות המרובה על רגליו, היוצרת צורה של מגפיים.
פירוש השם המדעי - עיט ניצי מנוצה.
העיט הגמדי הוא עיט קטן ביחס לשאר העיטים וגודלו כגודל עקב חורף.
העיט ניזון בעיקר מעופות שהוא תופס באוויר או על הקרקע.
ישנם שני מופעים: מופע בהיר עם גוף לבן וגוונים כהים בראש ובחזה ומופע כהה בצבע חום חזק וזנב בהיר.
לשני המופעים נוצות המכסות את הרגל עד שורש הכף.
כ־60 אחוז מהפרטים הנצפים בארץ ישראל הם בעלי מופע בהיר.
אופן המעוף: העיט הגמדי הוא היחיד מבין הדורסים הנודדים שמבצע צלילות ציד חדות, תוך כדי הנדידה.
העיט הגמדי כמו שאר העופות הדורסים נודד בשעות היום על ידי שימוש ב"טרמיקות" כדי לצבור גובה, ואז גולש כדי להתקדם.
מעוף הנדידה של העיט הגמדי נמוך ביחס לדורסים אחרים.
העיט הגמדי הוא נודד שכיח מאוד בישראל בשתי עונות המעבר.
הוא נודד בגובה נמוך יחסית לדורסים אחרים, וכשהוא מזהה על הקרקע מתחתיו טרף פוטנציאלי, כגון להקת יונים או חוגלות, הוא אוסף את כנפיו וצולל לעברן בתלילות, צלילה ארוכה ומתמשכת, ובולם את עצמו בפתיחת כנפיים רק לקראת הגעתו לגובה הקרקע.
העיט הגמדי מקנן בצפון-מערב אפריקה, ספרד וצרפת, טורקיה ודרום-מזרח אירופה ומזרחה עד מרכז אסיה.
באזור זה האוכלוסייה מקוטעת ואינה רציפה.
האוכלוסייה המערב-פליארקטית נודדת בחורף דרך אפריקה, מדרום לסהרה, ונודדת דרך מצרי גיברלטר או מצרי בוספורוס והמזרח התיכון.
העיט נודד בעונת הסתיו מסוף חודש אוגוסט עד סוף חודש נובמבר, כשהכמות הגדולה ביותר שנמדדה הייתה בין 10 ל-30 בספטמבר.
הוא חולף בעיקר בציר המערבי ולפעמים באילת ובדרום הנגב.
המספר המקסימלי שנרשם בעונת הסתיו עומד על כ-2,000 פרטים שנצפו מעל כפר קאסם ב-1986. המעבר בסואץ מרוכז יותר ופרוש על פני חזית צרה, 1,220 פרטים נצפו שם בעמדה בסתיו 1984.
הופעת העיט בחורף מאוד נדירה - כעשרה פרטים חורפים מדי שנה בכל שטחי ישראל.
אפשר לראותו בעיקר בעמקים הצפוניים, גם במישור החוף ובדרום הנגב.
החל מאמצע שנות ה-90 מספר העיטים הגמדיים החורפים עלה מעט יותר, עם בין שישה לשבעה פרטים בעמק החולה.
בחודשים אפריל מאי בונים העיטים קנים על עצים ביער: על עצים בודדים, על עצים קטנים או על צוקים.
העיט בונה קן גדול של מקלות וענפים, עם עלים ירוקים, ולפעמים בשימוש חוזר.
המזון שלו מורכב מעופות עד גודל תרנגולת, לטאות ויונקים קטנים.
העיט הגמדי מטיל ביצה או שתיים בקן הבנוי או שהוא משתלט על הקן של עופות גדולים אחרים, כגון דיה שחורה או אנפה אפורה.
הנקבה דוגרת על הביצה במשך כ-45 ימים והזכר מאכיל את הגוזלים.
הנקבה שומרת על הקן לאחר הבקיעה ועל הגוזלים בעוד הזכר מספק את האוכל.
הגוזל בוקע לאחר 70–75 ימים.
העיט נפגע מכריתת יערות באירופה, מרדיפות ומציד.
העיט נפגע גם מהרעלות ומהתחשמלות.
הוא עשוי להיפגע גם מפיתוח של חוות טורבינות רוח.
עיט אפריקני (שם מדעי: Aquila spilogaster) הוא עוף דורס מהסוג עיט שבמשפחת הנציים החי ביבשת אפריקה.
עיט זה קטן יחסית לסוגו והוא מגיע לאורך 55-56 ס"מ ולמוטת כנפיים של 150 ס"מ.
העיט בעל נוצות שחורות על פלג גופו העליון ופלג גוף תחתון לבן, כשהחזה מסורטט בשחור.
המקור גדול ואפור כשהחלק הקדמי שלו צהוב.
העיניים צהובות ובעלות ראייה חדה.
העיטים הצעירים בעלי גוונים חומים כהים במקום שחורים.
הוא חי לאורך אזורים פתוחים כמו ערבות וסוואנות אך לא בקרבת יערות או אזורי הרים.
עם זאת לעיתים הוא עף לקנן בצוקים נידחים.
העיט הוא אוכל בשר הניזון בעיקר מעופות קטנים יותר.
לפעמים הוא צד בזוגיות וכאשר הוא מחטיא את טרפו, חברו תופס את הטרף עם טפריו הגדולות.
הטרף המועדף עליהם הוא מיני תרנגולאים קטנים כמו פרנקולין או פניניות.
הם צדים גם יונקים קטנים ולפעמים זוחלים וחרקים.
העיטים הם מונוגמיים והם בונים יחדיו על העצים קן שיכול להגיע לגובה 3 מטר.
הנקבה מטילה ביצה אחת או שתיים.
עיט כתר מלגשי (שם מדעי: Stephanoaetus mahery) הוא מין נכחד של עוף דורס גדול, שחי ביערות הגשם של האי מדגסקר.
מין זה הוא קרובו לסוג של עיט הכתר המצוי כיום ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, והוא אחד מהגדולים שבעיטים כיום.
עיט זה היה גדול יותר מקרובו החי והוא הגיע עד למשקל 7 קילוגרם בנקבות, אך היה דומה לו במראהו.
התזונה העיקרית שלו כללה כנראה את הלמורים שוכני האי.
מין זה בדומה לקרובו החי היה טורף-על באי (לצידם של הפוסה הענקית ושני מיני תניניים) שיכל לצוד את מרבית המינים הננסיים של האי, תוך שימוש בטפריו הענקיים.
ייתכן שהלמורים המודרניים החמקניים פיתחו את שיטת ההתגוננות הזו כתוצאה מעוף טורף זה, לצד מינים מלגשים נכחדים מהסוג עיט שפעלו באופן דומה.
ככל הנראה הוא התקיים במדגסקר עד 1,500 שנה לפני הספירה.
הסיבה להכחדה הייתה קשורה ככל הנראה לאדם, אשר הגיע למדגסקר באותה עת והכחיד מינים רבים האנדמיים לאי, ביניהם את עופות הפיל הענקיים, היפופוטם מלגשי ולמורי ענק נכחדים.
מין נכחד גדול זה נראה מבעית למתיישבים, ואולי (לצידם של עופות הפיל) היה הבסיס לעוף המיתולוגי רוק.
עיט כתר (שם מדעי: Stephanoaetus) הוא סוג של עוף דורס גדול, מקבוצת העיטים הטרופיים אשר כולל כיום מין אחד – עיט כתר החי ביערות של אפריקה שמדרום לסהרה.
בעבר הסוג הכיל מין נוסף – עיט כתר מלגשי מהאי מדגסקר.
מין זה נכחד לפני שנת 1,500 לספירה, כנראה עקב הגעת האדם לאי.
אלו עיטים גדולים מאוד – משקלן של הנקבות יכול לעלות על 4.5 קילוגרם ומוטת הכנפיים יכולה להגיע ל-2 מטר.
המין הנכחד היה אף גדול יותר עם פרטים במשקל 7 קילוגרם.
עיט זה בעל ציצה מאחורי הראש, ממנה קיבל את שמו והוא בעל טפרים רחבים וארוכים מאוד שעוזרות לו להרוג את הטרף מיד.
בזכות אמצעים אלה העיטים הם טורפי-על חזקים היכולים לצוד מחופת היער מיני יונקים ועופות בינוניים, לרבות קופים שונים, אנטילופות קטנות או צעירות, עזים, שפניים, חוגלות וטרף דומה.
המין הנכחד ממדגסקר ניזון מציד למורים בינוניים או גורי למורים גדולים.
עיזת אִבראהים א-דורי היה סגן נשיא עיראק וסגן יושב ראש מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק בתקופת סדאם חוסיין.
במסגרת תפקידיו בשלטון מפלגת הבעת', היה שותף מרכזי בקבלת החלטות בנוגע למהלכים חשובים כמו הובלת ותכנון מלחמת איראן-עיראק, הפלישה העיראקית לכווית בשנת 1990, ודיכוי מרידות שונות ברחבי המדינה.
עם פרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003, הפך א-דורי לאחד המבוקשים הבכירים ביותר על-ידי כוחות הקואליציה, אך לא נתפס.
בשנים 2014–2015, במהלך פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיראק, שימש כמפקד צבאי של אחת ממיליציות המורדים ששיתפו פעולה עם הארגון.
לאורך השנים פורסמו דיווחים שונים וסותרים על מותו, אך בשנת 2020 הודיעה מפלגת הבעת' העיראקית באופן רשמי על מותו.
עיזת אבראהים א-דורי נולד בכפר א-דוור, ב-1 ביולי 1942, לאב אבראהים ח'ליל א-דורי ולאם חמדה סלום, והיה השלישי מבין ארבעה אחים.
משפחתו משתייכת לחמולת א-שוויח'את משבט ג'בור.
הוא גדל בעוני, השלים לימודים יסודיים בלבד ובצעירותו מכר גושי קרח ברחובות.
למרות זאת, בשנות העשרה המאוחרות שלו, הפך מעורב בפוליטיקה מהפכנית ואלימה.
הוא התיידד עם סדאם חוסיין, שנולד בתכרית, קילומטרים ספורים מכפרו, א-דוור, והחמולות שלהם היו בעלות ברית מסורתיות, גורם בעל חשיבות בעיראק שהוסיף להתקרבות בין השניים.
חוסיין, שהיה מבוגר מא-דורי בשנים ספורות, הפך למנטור שלו.
השניים שירתו יחד במשרד המודיעין של מפלגת הבעת' ואף ישבו יחד בכלא לאחר תפיסת השלטון על-ידי המפלגה ב-1963. בהמשך, כשחוסיין שהה בחו"ל, שימש א-דורי כאיש הקשר שלו בעיראק והם תכננו יחד את ההשתלטות על השלטון ב-17 ביולי 1968 ולקחו בה חלק זה לצד זה.
בהמשך, התחזקה הברית בין א-דורי וחוסיין, עם נישואי ביתו של א-דורי, סוהא, לבנו הבכור של סדאם, עודאי.
לאחר תפיסת השלטון בהפיכה של 1968 והתבססות הבעת' לשלטון, מונה א-דורי לתפקיד שר הפנים, שבמסגרתו עסק ברדיפה אחר מתנגדי משטר הבעת'.
משנת 1979, עם עלייתו של סדאם חוסיין לנשיאות, ירש א-דורי את תפקידו הקודם של חוסיין כסגן הנשיא וסגנו של יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק.
תפקיד זה הציב אותו במוקד המפלגה אחת מעמדות הכוח הבכירות במפלגה והעניק לו כוח פוליטי רב, היות שהמפלגה ניהלה את המדינה והייתה בעלת עמדת כוח מדינתית.
בנוסף, במסגרת התפקיד חוסיין הפקיד בידי א-דורי את המשימות הרגישות ביותר של המשטר.
כסגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, היה א-דורי מעורב במלחמות מעורב במלחמות ובמבצעים צבאיים שונים בשירות המשטר, שברבים מהם בוצעו פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא נמנה עם מקבלי ההחלטות המרכזיים בהובלת ותכנון מלחמת איראן-עיראק, בין השנים 1988–1990, על בסיס מתח בין ההנהגה הערבית-סונית העיראקית, לבין ההנהגה האיראנית הפרסית-שיעית ובעקבות סכסוך גבול בנהר שט אל-ערב.
א-דורי לקח גם חלק פעיל במבצע אל-אנפאל בצפון עיראק ובהפגזה הכימית על העיירה חלבג'ה בשנים 1986–1989, שבהם חוסלו אלפי לוחמי מיליציות כורדים ורבים מבני משפחותיהם.
אירועים אלה תוארו על-ידי גורמים עיראקיים ובינלאומיים רבים כפשעי מלחמה ואף כרצח-עם.
בהמשך, הוביל א-דורי את מועצת הפיקוד המהפכנית בפלישה לכוויית ב-1990. בינואר 1991 פיקד על המתקפה של כוחות צבא עיראק על העיירה הסעודית אל-ח'פג'י, בסמוך לגבול בין כווית לערב הסעודית וכמו כן, היה מעורב בקבלת ההחלטות על אודות הוצאות המוניות להורג, עינויים ולכאלו שהביאו לנזק והרס רב בתקופת מלחמת המפרץ.
בנוסף, א-דורי היה ממובילי דיכוי האינתיפאדות שפרצו לאחר תום המלחמה וכללו מורדים שיעים בדרום המדינה ומעורבות כורדית נרחבת בצפונה, לרבות דרישה לכינון אוטונומיה כורדית בצפון המדינה.
למרות הישגים מסוימים שהשיגו הכורדים, הצליח המשטר לדכא את המרד חלקית ולהשתלט חלקית על השטחים שכבשו.
במסגרת כך, הזכיר א-דורי לכורדים את אירועי חלבג'ה, וטען שיוכלו לחזור על המסעות אם יתעורר צורך.
בשנת 1993, ניצח א-דורי על קמפיין השיבה לאמונה של המשטר שבמסגרתו הוביל משרד ההקדשים ושירותי הדת פיקוח על מקומות תפילה, מינויי מורים, אישור תיקון ובניית מקומות תפילה ופרסום ספרות דתית.
לאחר שבמשך לפחות שני עשורים המשטר רדף את הממסד הדתי הסוני כשם שרדף את הממסד הדתי השיעי ודיכא כל אפשרות של ריכוז כוח מאיים בידי אנשי דת, לרבות הוצאה מהחוק של ארגון "האחים המוסלמים".
בשנות ה-90 העניק המשטר העיראקי הקלות מסוימות בקיום הפולחן הדתי במדינה.
במהלך מסע זה, ניתן למסגדים סוניים חופש רב יותר לקיים טקסים דתיים באופן שהפחית משמעותית את ההתנגדויות למשטר מקרבם.
לעומת זאת, היחס לשיעים מקרב כוחות המשטר, וביניהם שירות המודיעין, מנהלת הביטחון הכללי, הלשכה הצבאית, משמר הרפובליקה ומפלגת הבעת', היה שונה בתכלית.
אנשי-דת שיעים בכירים נרצחו, עשרות אלפי שיעים נעצרו, המשטר התערב באופן בוטה בחינוך השיעי, מסגדים ואתרי-דת קדושים לשיעים חוללו והושחתו ונמנע מן השיעים לקיים טקסים דתיים שונים.
ב-22 בנובמבר 1998 בוצע ניסיון התנקשות בא-דורי.
הוא נמלט ואופן הפגיעה בו בעקבות ניסיון זה לא ברור.
כמו כן, ישנם דיווחים סותרים באשר לבריאותו במהלך שנת 1999.
א-דורי נודע ביחסו העוין כלפי המערב וכלפי ישראל.
בעקבות אירועי אוקטובר 2000, שכללו מהומות והפגנות אלימות של ערבים אזרחי ישראל, התכנסו מנהיגים ערבים שונים וביניהם א-דורי בקהיר וגינו את תגובת ישראל להפגנות.
בתוך כך איים א-דורי כי "ילמדו את היהודים לקח".
כמו כן, בנאום שנשא במהלך פסגת חירום של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב-5 במרץ 2003, תקף א-דורי את מדינות המפרץ השכנות והאשים אותן בשיתוף פעולה עם המערב ועם ישראל, האשים את כווית בסבלו של העם העיראקי ודן בתוקפנות האמריקנית כנגד עיראק.
ב-20 במרץ 2003 פלשו כוחות אמריקניים לעיראק והפילו את משטר סדאם חוסיין ב-9 באפריל.
בעקבות מעורבותו של א-דורי בהתקוממות העיראקית נגד הכוחות האמריקניים, שכללה הובלת התקפות ומימון פיגועים, הוא נאלץ להסתתר.
בנובמבר 2003 הציעה הקואליציה פרס של 10 מיליון דולר למידע שיוביל לתפיסתו.
לאחר תפיסת סדאם חוסיין בדצמבר 2003, הפך א-דורי למבוקש הבכיר ביותר מהמשטר הישן.
בדצמבר 2006, לאחר הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, מונה א-דורי למנהיג החדש של מפלגת הבעת' העיראקית.
עד 2009 מקום הימצאו של א-דורי היה לא ידוע, אך דווח שנכנס לסוריה ויצא ממנה פעמים רבות.
עם פלישת ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) לעיראק בשנת 2014, פיקד א-דורי על מיליציה בשם "צבא הגברים של הטריקה הנקשבנדיה".
מיליציה זו, יחד עם ארגונים סוניים נוספים, סייעה לדאעש במסע הכיבושים המהיר בעיראק.
ארגונו של א-דורי תרם במיוחד לכיבוש העיר תיכרית, להשתלטות על צפון עיראק ועל העיר מוסול.
בנוסף, השתתף בהתקפות שונות נגד הכוחות המזוינים של עיראק.
תאריך מותו המדויק של א-דורי אינו ידוע, ונפוצו דיווחים רבים וסותרים מתקופות שונות על נסיבות מותו.
בנובמבר 2005 דיווחו כלי תקשורת ערבים על מותו של א-דורי בנסיבות טבעיות.
באפריל 2015 דווח על מותו במהלך מבצע של צבא עיראק מזרחית לתיכרית, תוך דיווח על בדיקת DNA שאימתה לכאורה ממצאים אלו.
כמו כן, במאי של אותה השנה פורסמה הקלטה של א-דורי שבה התייחס לאירועים שהתרחשו מאז מותו, ובאפריל 2016, פורסמה קלטת וידאו המציגה אותו בחיים.
בשנת 2018, שלחה ביתו של סדאם חוסיין מכתב תנחומים למשפחתו של א-דורי על מותו, שלפי נוסחו הוא מת ממחלה המטולוגית.
באוקטובר 2020 פרסמה מפלגת הבעת' העיראקית הודעה רשמית על אודות מותו של א-דורי, ובה נכתב: "היום, אביר הבעת' וההתנגדות הלאומית העיראקית ירד מסוסו".
סיבת מותו הרשמית נותרה לא ידועה.
עיטור הוא אות כבוד הניתן כהוקרה על מעשה או הישג מסוים או על מפעל חיים.
נהוג להבחין בין אותות ועיטורים צבאיים לאותות ועיטורים אזרחיים.
כבר בעת העתיקה היה מקובל להעניק עיטורים לאות הוקרה.
ביוון העתיקה ניתנו זרים של עלי דפנה, זית או הדס לאזרחים שהצטיינו בפעילותם הציבורית.
ברומא העתיקה, לעומת זאת, הוענקו עטרות זהב על השגים בשדה הקרב.
בימי הביניים נפסק הנוהג של הענקת מדליות, אך אצילים שהשתייכו למסדרי אצולה שונים קיבלו מן המלכים עיטורי כבוד כגון גלימות מיוחדות, צלבים וסרטים (כגון "אות מסדר הבירית" באנגליה).
במאה התשע עשרה התחדש הנוהג להעניק עיטורים לא רק לאצילים אלא לבני כל המעמדות לאות על הישגים מיוחדים או על התנהגות אזרחית למופת.
צה"ל מנפיק עיטורים צבאיים, והם מוענקים על ידי הרמטכ"ל או שר הביטחון.
שר הביטחון העניק אותות שירות על פעילות ביטחונית לפני הקמת המדינה לחברי השומר, ניל"י, ההגנה, האצ"ל והלח"י.
כמו כן למתנדבים לשירות בצבא הבריטי ובצבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (אות ההתנדבות), ליחידות הנוטרים (אות המשמר), וללוחמים בנאצים ביחידות פרטיזנים ובארגוני מחתרות (אות הלוחם בנאצים).
מקבלי עיטורים אלו קיבלו גם את "עיטור לוחמי המדינה" (על"ה).
בנוסף מעניק שר הביטחון אותות מערכה וצל"שים (ציונים לשבח) לחיילי צה"ל ואנשי כוחות הביטחון שהשתתפו במלחמות ומערכות ישראל.
האות ניתן גם לאזרחים שסייעו ללחימה (כגון עובדי התעשייה הצבאית ופעילי מל"ח).
עד כה ניתנו אותות למשתתפי מלחמת העצמאות, מבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת שלום הגליל, מלחמת לבנון השנייה ומבצע צוק איתן.
עיטוף ממוכן היא מערכת שתכליתה להכניס מכתבים למעטפות.
הכנסת מכתב למעטפה היא פעולה קלה לביצוע כאשר מדובר במכתב אחד, אך כאשר מדובר באלפי מכתבים, כפי שבנק, למשל, שולח מדי יום, יש צורך בפתרון ממוכן.
התהליך המבצע את כל הפעולות הכרוכות בהכנסת מכתב למעטפה (ואלה אינן מעטות: קיפול, פתיחת המעטפה, הכנסה למעטפה, הדבקה ועוד) נקרא "עיטוף ממוכן".
בדרך כלל יתקבל החומר המודפס משני מקורות אפשריים:
בית דפוס המפיק דפים/חוברות אחידים
מדפסת מהירה המפיקה דפים אישיים (נושאי שמות).
החומר המופק ממדפסות מהירות מודפס על גבי נייר רציף ומגיע באריזות של 3,000 דפים (בדרך כלל).
המעטפות (מעטפות חלון או מעטפות רגילות) מודפסות אף הן בבית דפוס, ומובאות למפעל העיטוף.
לצורך ההסבר נדון בכל מכונה לחוד, למרות שהיום ניתן למצוא מכונות אחדות המבצעות מספר תהליכים ברצף.
מכונת התלישה:תפקידה להפריד את הנייר הרציף לדפים בודדים.
היא מורכבת משתי מערכות של גלילים, כאשר זוג הגלילים השני מסתובב במהירות גבוהה יותר מהזוג הראשון וכך נוצר מתח לאורך הנייר הרציף והוא נתלש בפרפורציה (האזור המחורר בין הדפים) התהליך הוא מהיר ביותר ולאחר כיוון המכונה היא מגיעה למהירות של כ-8,000 עמודים בשעה.
מכונת הקיפול:מקפלת את הנייר לפי הגודל הדרוש על מנת להכניסו למעטפה.
תהליך הקיפול הוא תהליך מהיר ביותר ומדויק עד לרמת מילימטרים.
קיימים סוגים שונים של מכונות קיפול, השונות זו מזו בתהליכי הזנת הנייר, בטכניקת הקיפול, במספר הקיפולים אותן הן מסוגלות לבצע ובכיוון הקיפולים.
(ניתן למשל לבצע "קיפול צולב")
מכונת העיטוף האוטומטית:זו המכונה ה"נוטלת" פריט אחד, מתוך ערמת פריטים ומכניסה אותו לתוך המעטפה.
כאשר קיימים מספר סוגי פריטים היא מסוגלת לקחת אחד מכל ערמה ולהכניס את כל החבילה למעטפה ואז לסגור את המעטפה ולהדביקה.
מיעון:למיעון דברי הדואר קיימות שלוש טכניקות:
טכניקה של "מכתבים אחידים" ומעטפות חלון, שבה משתמשים שולחי חשבונות למיניהם, השם והמען מופיעים בגוף המכתב ובעזרת קיפול מתאים הם מופיעים מול החלון וכך נחסך שלב הדבקת כתובת על המעטפה.
הדפסת הכתובת במישרין על המעטפה.
המכונה גוזרת נייר, עליו מודפסות הכתובות, לגודל תוויות ומדביקה אותן על המעטפות במהירות של כ-10,000 תוויות בשעה.
שורת תהליכים זו מהווה את העיטוף הממוכן, תהליכים אלו מתקצרים בהרבה כאשר מכונות משוכללות מבצעות מספר תהליכים ברצף.
חברת "פיליפסברג" האמריקאית הייתה חלוצת מכונות העיטוף.
היא הוסיפה במסלול אחד גם את התלישה והקיפול והשאירה את המדבקות, לחברת "קירק-רודי" שפיתחה מכונות מדבקות בעלות מהירות גבוהה.
חברת "קרן" השווייצרית פיתחה מכונות עיטוף מהירות ביותר המבוססות על עקרון עבודה שונה אולם חסרונן היה חוסר גמישות בהחלפת מוצרים לעיטוף.
המכונות שנמנו עד כה הן מכונות תעשייתיות מהירות ביותר, אולם קיימות מכונות משרד קטנות המבצעות קיפול ועיטוף למסמך אחד, והן בערך בגודל של מכונת צילום משרדית.
כתחליף לעיטוף מקובלת גם הטכניקה של משלוח מכתב ללא עיטוף: המכתב עצמו מקופל ושוליו מודבקים זה לזה, כך שרק כתובת הנמען גלויה.
בצורה זה ניתן לשלוח את המכתב ללא מעטפה.
לצורך הפעלת טכניקה זו קיימת מכונת קיפול מיוחדת המצוידת בראשי מריחת דבק מתוזמנים אלקטרונית, והללו מורחים את הדבק לאורך רצועות מוגדרות וכך מקופל הנייר, נמרח בדבק ומהודק למבנה הדרוש (מכונה דומה מאוד מייצרת מעטפות).
חוברות נהוג לשלוח גם כשהן עטופות בשקית פלסטיק (במקום במעטפת נייר), כשעליה מודבקת מדבקה עם כתובת הנמען, או בשקית שקופה שבתוכה דף ובו הכתובת.
המכונה המבצעת פעולה זו היא מכונה המייצרת את שקית הפלסטיק סביב החוברת, כך שאין כאן תהליך הכנסה (עיטוף) אלא כיסוי שורה של חוברות בפס פלסטיק והדבקתו באמצעות חום, תהליך הנקרא .
עיט שחור (לעיתים: עיט שחור אפריקני; שם מדעי: Aquila verreauxii) הוא מין עיט.
המין נפוץ במדינות: ישראל (בשנים האחרונות חדל מלקנן בישראל), חצי האי ערב, מצרים (כולל סיני), ניגריה, צ'אד, סודאן, אתיופיה, ג'יבוטי, אריתראה, סומליה, דרום אפריקה, אוגנדה, קניה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק, זאיר, זמביה, אנגולה, נמיביה, בוטסואנה וזימבבואה.
ימצא בטווח הגבהים 0-5000 מ', בקרקע מסולעת, בגבעות ובהרים.
כסות הנוצות של הבוגר בצבע שחור עז.
על השת כתם לבן גדול.
כתם לבן נוסף בקצה הכנף, הנראה בעמידה ככתם כתף.
עיקר מזונו הוא מיני השפנאים המהויים 90% מכלל מזונו.
בנוסף יצוד יונקים קטנים ובינוניים, עופות וזוחלים.
העיט מאתר את טרפו בשעת מעוף ואז נוסק עליו ולוכדו.
לעיתים רחוקות יצוד את טרפו ביושבו על ענף (שיטת הציד של העקב), ולעיתים רחוקות יותר יחמוס מעופות אחרים או יתקרב לפגרים.
עונת הרבייה מתרחשת בינואר בחצי האי ערב, באוקטובר-דצמבר בצפון אפריקה, בפברואר-ספטמבר במזרח אפריקה.
הקן כבד ורחב ומורכב מענפים ומעלים ירוקים, על פי רוב ממוקם בסולמות צוקים.
הנקבה מטילה 2 ביצים בהפרש של 2-3 ימים, עליהן דוגרת במשך 45 ימים.
הגוזל הבוגר מונע מהצעיר את מזונו או תוקף אותו, כחלק מניסיונותיו לשרוד, תופעה הנקראת קייניזם או "סינדרום הבל".
שתקני בדרך כלל, אך משמיע לעיתים קריאות נבחניות.
המעוף מרשים יותר משל מרבית העיטים הגדולים.
עיט שמש (שם מדעי: Aquila heliaca) הוא סוג של עיט גדול.
עיט שמש נפוץ ממזרח אירופה ומהבלקנים עד מרכז אסיה.
במהלך החורף נודד העיט לאפריקה, הודו וסין.
שטחי המחיה שלו הם יערות ערבתיים, יערות הרריים ומישורים פתוחים.
בישראל חולף בסתיו ובאביב, וחורף מצוי במספרים קטנים, בעיקר בנגב המערבי, בשפלה ובעמקי הצפון.
מעריכים כי בכל שנה חולפים בין 60–90 עיטי שמש בשמי ישראל.
על פי מחקר פלאואקולוגי (הבנת האקולוגיה של העבר דרך תיעוד מאובנים) מתקופת הפליסטוקן וההולוקן באירואסיה, הרחיב עיט השמש את תפוצתו במהלך תקופת הקרח האחרונה עקב התפשטות הערבות.
משערים כי פרטים אחדים מהאוכלוסייה הנודדת של עיט השמש, הגיעו בתקופה זו לחצי האי האיברי, הסתגלו לאקוסיסטמה הים-תיכונית והתמחו בתזונה המבוססת על ארנבאים, טרף זמין בכל השנה.
זמינות המזון ביטלה את הצורך בנדידה והאוכלוסייה הפכה ליושבת קבע באזור.
לאורך זמן ובעקבות זיווגים באוכלוסייה הישיבה בלבד, נפרדה מהאוכלוסייה הנודדת.
מנגנון זה עשוי להסביר את היווצרות המין עיט ספרדי באמצעות ספציאציה סימפטרית ופרהפטרית.
תיעוד במאובנים של העיט הספרדי מתום הפליאוסטיקן ותחילת ההולוקן במזרח חצי האי האיברי חופף השערה זו וכן המרחק הגנטי בין המינים, אשר מקובל להניחם באותו על-מין.
זהו עיט גדול מאוד, אורך גופו: 70-85 ס"מ.
הבוגר בעל ניצוי חום כהה, כתמים לבנים מעטרים את כתפיו וראשו ועורפו חום-צהוב בהיר, אברות התעופה והזנב אפורים, הסוככות כהות.
לצעירים ניצוי חום בהיר עם אברות תעופה כהות, החזה מפוספס.
בתעופה הזנב אסוף רוב והכנף שטוחה על פי רוב.
טפריו קטנים וחלשים (יחסית לגודלו) והוא ניזון בעיקר מיונקים קטנים ומעופות.
דומה מאוד לעיט זהוב במיוחד בשנה השלישית, אך הזנב קצר יותר והכנפיים רחבות לכל אורכן, הצללית וכן התעופה שונים.
דומה גם לעיט ספרדי שנחשב בעבר לתת-מין שלו, הבוגר של העיט הספרדי נבדל בעיקר בשפת תקיפה לבנה (החלק הקדמי של הכנפיים) וכתמי כתף גדולים יותר וכן בבסיס זנב בהיר יותר, הצעיר של העיט הספרדי חום אדמוני לא מפוספס.
דו צורתיות זוויגית מתבטאת בגודל הזוויגים בלבד ולא בניצוי, הנקבה גדולה מהזכר בכ-10%.