tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמה גולדמן - אנרכיסטית וסופרת ילידת סלובודקה, אחד מפרברי העיר קובנה, שהיגרה בגיל 16 לארצות הברית.
עמנואל לוינס - יליד קובנה ובוגר גימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
פילוסוף שנודע בעיקר זכות היותו הפילוסוף הראשון להעניק בכורה לשאלת "האחר" בפילוסופיה.
משה שוובה - מנהלה הפדגוגי של הגימנסיה העברית בקובנה, שנקראה אחר כך על שמו.
דב לוין - חוקר וניצול השואה, שבמהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה.
כמו כן, ערך את פנקס הקהילות וכתב ספרים על השואה.
ד"ר אבא לפין - רופא, סופר, ממנהיגי קהילת קובנה, פעיל ציוני בכיר, פילנתרופ, ומעמודי התווך של קהילת קובנה.
בקונצרט המקורי השתתפו ראשי גטו קובנה וחברי תנועות הנוער הציוניות ושרו שירי ארץ ישראל.
בבית הקברות בחולון הוקמה אנדרטה לזכר יהודי קובנה והסביבה שנספו בשואה וכמו כן גם במתחם יד ושם בירושלים.
בהשראת סיפורם של 131 הילדים מקובנה כתבה סופי בן ארצי את הספר "אחד מכולם".
באתר הפורט התשיעי פועלים שני מוזיאוני הנצחה.
קהילת יהודי קאלוב שכנה בעיר נאג'קאלו (בהונגרית: Nagykálló) שבצפון־מזרח הונגריה, וכונתה בפי היהודים "קאלוב" או "קאליב".
לפי המצבות בבית העלמין היהודי ניכר שבעיירה התקיים יישוב יהודי עוד בימי הביניים.
רוב היהודים היו בעלי מלאכה וחקלאים, ורק מיעוטם עסקו במסחר והיו ביניהם בעלי מקצועות חופשיים ופקידים.
במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה.
במאה ה-18 הוקמה בקאלוב חסידות קאלוב שהייתה החסידות הראשונה בהונגריה.
במהלך השנים המוקד השתנה והיא נדדה מקאלוב אך לכל אורך הזמן התקיימה קהילה יהודית בעיר.
היהודים השתתפו בצורה ניכרת במימון מוסדות חינוך ומוסדות תרבות בעיירה עצמה, ובכל זאת היה יחס התושבים ליהודים עוין.
ב-1790 הואשמו יהודי נאגיקאלו ברצח נער נוצרי שנעלם.
הרב יצחק טאוב ורבים מבני הקהילה נאסרו, ארבעה מהם נידונו לתלייה.
לפני ביצוע גזר הדין הופיע הנער בביתו.
יהודי נאגיקאלו השתלבו בחיי הצבור והחברה ההונגרית.
הם תמכו במורדים ההונגרים בקיסרות אוסטריה ב-1848.
בשנת 1930, ערב מלחמת העולם השנייה, הקהילה מנתה 977 נפש.
רבי יצחק (אייזיק) מקאלוב - מראשוני האדמו"רים בהונגריה.
ייסד במאה ה-18 בקאלוב את חסידות קאלוב.
ברבות השנים היא נדדה והתקיימה במקומות שונים.
רבי ישעיה באנאט - (1840–1864) נודע בנאומיו בלשון ההונגרית והלהיב את בני קהילתו להצטרף ללוחמי מלחמת השחרור ההונגרית.
עמד בראש המתנגדים להקמת בית המדרש לרבנים של הפלג הניאולוגי בבודפשט.
בעקבות פרסום "החוקים היהודיים" (1938 ואילך) של ממשלת הונגריה, שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, פוטרו פקידי הרשות היהודים ונלקחו רישיונותיהם של בעלי מלאכה.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) גויסו צעירים יהודיים מהעיירה לעבודות כפייה.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו יהודי נאגיקאלו לענוד את הטלאי הצהוב.
בליל 4 באפריל רוכזו בבניין בית הספר, שם הוחזקו שבעה ימים.
הם הועברו לגטו נירג'האזה, אך משום הצפיפות הקשה ששררה בו, פוזרו בין כפרי הסביבה ועברו התנכלויות על ידי שוטרי המקום.
ב-22 במאי רוכזו שוב בנ'ירגיהאזה, ושולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המלחמה חזרו לעיירה 98 ניצולים וחידשו את חיי הקהילה.
בשנת 1948 ישבו בקאליב 72 יהודים.
הקהילה היהודית בסניקי התקיימה בעיירה בנפת גוסטינין (Gostynin) שבמחוז ורשה בדרך שבין הערים ורשה לגומבין בפולין.
יהודים החלו להתיישב בכפר סניקי במחצית השנייה של המאה ה-19. בקהילה זו עסקו היהודים בעיקר במסחר ובמלאכה ובמיוחד במקצוע החייטות.
מפעל לווילונות שהוקם על ידי יהודי המקום העסיק הרבה אנשים, יהודים מהקהילה וגם פולנים שהתגוררו בכפרים הסמוכים.
עסק זה מכר את תוצרתו בפולין וגם במדינות אחרות.
במקום היה קיים גם בית חרושת לייצור וזיקוק של סוכר שהוקם בשנת 1849.
בית הכנסת הקהילתי שירת את צורכי הקהילה אך למרות קיומו מעולם לא התגבשה בסניקי קהילה יהודית עצמאית ופעילה ויהודי המקום ככל הנראה ראו את עצמם מזוהים ושייכים לקהילה היהודית בגאבין.
בקהילה היו 21 נציגים מיהודי המקום שנשלחו לקחת חלק בייצוג היהודי בקונגרס הציוני העולמי ה-20 בציריך בשנת 1937.
עד לספטמבר 1939 היו בקהילת סניקי כ-315 יהודים, שהיוו כחמישית מאוכלוסיית המקום.
כאשר החלה מלחמת העולם השנייה נכבשו היהודים במקום זה והיו קורבנות להתעללות הגרמנים.
סופה של קהילת יהודי סניקי הגיע כאשר נלקחו יהודי הקהילה מגטו סניקי למחנה ההשמדה חלמנו.
הכפר הופצץ עם תחילת המלחמה ובתים רבים עלו באש.
מספר רב של יהודים ברחו למזרח.
לאחר כיבוש האזור על ידי הגרמנים נכפו על יהודי סניקי עבודות כפייה ורכושם הוחרם.
ב-1941 היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם והועברו לגטו סניקי שכלל כמה רחובות שנסגרו לכניסה ויציאה על ידי הגרמנים.
באביב של אותה שנה הורו הגרמנים ליהודים להרוס את כנסיית העיר המקומית כדי שהגרמנים יוכלו לצלם אותה לצורך תעמולה נאצית אנטישמית.
במקביל שלחו הכובשים קבוצת גברים למחנה העבודה קונין.
הרב יהושע משה אהרונוסון (1910–1994), שכתב יומן על קורותיו במהלך שואת יהודי אירופה, היה תקופה מסוימת רב הקהילה.
הרב אהרונסון, ביחד עם קבוצה גדולה של גברים מסניקי ומהסביבה הקרובה, הועלה על רכבת בעיר גוסטינין והועבר למחנה קונין.
מזיכרונותיו של אהרונסון, שהיה אחד הניצולים היחידים מגטו סניקי: (...) באותו היום כיתרו הגרמנים את הגטו במפתיע.
האנשים הוצאו מבתיהם, הוכו באכזריות ורוכזו בכיכר, ושם החזיקו אותם הגרמנים במשך חצי יום.
בתחילה הוכרחו היהודים להתעמל בניצוחם של הז'נדרמים.
אחר-כך הם נצטוו לשבת, ונאמר להם שאם יעשו ולו תנועה קטנה ביותר או יוציאו מפיהם ולו מילה אחת, תיפתח עליהם אש.
בסופו של דבר הובילו אותם הגרמנים למשאיות והסיעו אותם לכיוון גוסטינין.
בקיץ 1942 כאשר חוסלו הגטאות בערים גומבין וגוסטינין, נלקחו היהודים שנותרו במקום למחנה ההשמדה חלמנו שם נרצחו.
מצוואתו של אהרון נוסבוים שנכתבה במחנה ההשמדה חלמנו בטרם נרצח: "אלה היהודים האחרונים שעבדו בשביל הגסטאפו בחלמנו הנמצאת בין דבי לקולו.
אלה הימים האחרונים של חיינו ולכן אנו נותנים אות אולי יש עדיין קרובים או מכרים של אנשים אלה.
כך שתדעו שכל היהודים שגורשו מליצמאנשטאט (לודז') נהרגו באופן אכזרי מאוד, הם עונו ונשרפו.
שלום, אם תינצלו אתם חייבים לנקום" (אהרון נוסבוים מסניקי ואחד-עשר יהודים מקהילות נוספות בסביבה).
נובוזיבקוב היא עיירה במחוז בריאנסק במערב רוסיה, סמוך לגבול עם בלארוס ואוקראינה.
בנובוזיבקוב התקיימה קהילה יהודית משמעותית עד השואה.
כשנובוזיבקוב נוסדה כמרכז אזורי בתוך פלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19 נאסר על יהודים להתיישב בה והותר להם להתיישב בה החל ממחצית המאה ה-19.
במפקד האוכלוסין משנת 1897 נמנו בעיירה 3,836 יהודים מתוך 15,362 תושבים, שהם קרוב ל-25%.
מרבית היהודים בנובוזיבקוב היו חסידים (רובם חסידי לובביץ' ומיעוטם חסידי צ'רנוביל, שתיהן עיירות הקרובות יחסית לנובוזיבקוב), ולעיר נוצרה תדמית של "שטעטל" חסידית טיפוסית.
היו בנובוזיבוקב גם לא מעט משכילים, וחלקם אף לא שמרו שבת.
רבים מילדי הקהילה למדו בבית הספר הריאלי המקומי, ואולצו ללמוד ולכתוב בשבת, דבר שהוביל לפניה אל השלטונות שיפטרו אותם מכך, שנענתה באופן חלקי בלבד.
לצדו פעל גם חדר מסורתי.
הקהילה הייתה הקהילה היהודית הגדולה באזור, ויהודי העיירות והכפרים הסמוכים נסמכו עליה, ובין השאר מתיהן היו נקברים בבית הקברות היהודי בנובוזיבקוב.
סמוך לנובוזיבקוב הייתה אחוזה בשם "קרפוביץ'" בבעלות יהודים בני משפחת כהנוב.
בנובוזיבקוב פעל סוכן של חברת "תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריא ובארץ הקדושה", שגייס כספים מבני הקהילה.
בני הקהילה הצטרפו לאוסרים את אתרוגי קורפו כדי להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל.
לאחר מהפכת 1905, נפוצו שמועות באזור נובוזיבקוב כי יהודי העיר קרעו את תמונת הצאר והרסו את בית הכלא.
ב-19 באוקטובר פרצו פרעות ביהודים בשל כך, והקהילה נפגעה קשות.
ב-1926 מנתה הקהילה 4,825 יהודים, אך מספרם ירד במהלך שנות ה-30, ובשנת 1939 מספר היהודים ירד ל־3,129, שהם כ-13% אחוז מכלל האוכלוסייה.
ב-1936 התאבד יהודי בשם קבלקי בשל תקיפות על רקע אנטישמי.
התוקפים הועמדו לדין ונידונו לשנות מאסר.
בין היהודים ילידי העיר ניתן למנות את הפעיל האנרכיסט אלכסנדר שפירא (אביו של אלכסנדר גרותנדיק), האמן שמחה שמחוביץ' , הבמאי והתסריטאי סמסון סמסונוב , ראש הוועד הראשון של המושבה כפר סבא ברוך עמרמי.
הרב ברוך הלוי אפשטיין גדל בעיירה.
בתחילת המאה ה-20 התגורר בעיר הסופר שמואל ליב ציטרון.
קהילת נובוזיבקוב זכתה לפרסום רב בזכות העובדה שהרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן" נשא בתפקיד רב הקהילה בשנים 1864–1874 (ה'תרכ"ד - ה'תרל"ד).
בנובוזיבקוב הוא כתב והוציא לאור את ספרו הראשון "אור לישרים".
כהונתו של רב מרקע "מתנגדי" לרבה של קהילה חסידית מובהקת עורר הדים.
לפי מספר מקורות זמן קצר לאחר בואו לנובוזיבקוב נסע ללובביץ' לבקשתם של בני קהילתו כדי לפגוש את רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), אדמו"רם של חסידי חב"ד (יש המפקפקים באמינות הסיפור).
כמו כן, לספרו "אור לישרים" צירף הסכמות מאדמו"רי חסידות צ'רנוביל, שגם להם היו חסידים רבים בעיירה, דבר שהוביל לכך שמתנגדים קנאים מבני הקהילה פרצו לביתו ותלשו את דף ההסכמה מן הספרים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, הגיע לעיר כפליט הרב אהרן יוסף בקשט, וכיהן כרב בית הכנסת של פליטי המלחמה, עד 1916.
בשנת ה'תרס"ט התמנה לרבה של נובוזיבקוב הרב אברהם חן, רב חב"די ופעיל ציוני, שנבחר ברוב גדול הן על ידי החסידים והן על ידי המשכילים, שתמכו בו בזכות תעודת הבגרות שלו.
בנובוזיבקוב הוא כתב את ספרו "היהדות והדם" שסייע במשפט בייליס.
הרב חן סירב להצעת רבנות בקהילה גדולה יותר בעת שבתו בנובוזיבקוב.
בשנת ה'תרע"ט נמלט מרוסיה לגרמניה בעטיין של פרעות פטליורה והמהפכה הבולשביקית.
את מקומו מילא לתקופה קצרה הרב נחום שמריהו ששונקין.
בה'תרפ"ג התמנה לרב העיר ידידו של הרב חן, הרב שלמה יוסף זוין שכיהן לפני כן כרב בעיירה הסמוכה קלימאון.
בשנת ה'תרצ"א (1931) הוא ייסד בנובוזיבקוב ישיבה מרשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש.
הישיבה החזיקה מעמד למשך כשנה, עד לקיץ ה'תרצ"ב (1932).
בקיץ ה'תרצ"ג (1933) נפתחה הישיבה שוב על ידי קבוצה קבוצה קטנה של בחורים, שלמדו בה עד לל"ג בעומר ה'תרצ"ד (1934).
בשבתו כרב העיר, ייסד מחדש בשנת ה'תרפ"ח יחד עם הרב יחזקאל אברמסקי מסלוצק את הקובץ התורני יגדיל תורה, באישור מיוחד מהממשלה הסובייטית.
אחד מרבני העיר היה הרב יוסף אליהו הלוי רייז, מאבות משפחת מובשוביץ.
הנאצים כבשו את נובוזיבקוב במהלך מבצע ברברוסה ב-16 באוגוסט 1941. הם תפסו את בניין המרכז הרפואי והפכו אותו למפקדת הגסטאפו.
כשני שלישים מהאוכלוסייה היהודית הצליחו להימלט מזרחה או גויסו לצבא האדום לפני הכיבוש הגרמני.
לאחר הכיבוש בוצע רישום של היהודים, בתיהם סומנו במגן דוד, הם אולצו לשאת טלאי צהוב ונלקחו לעבודות כפייה שונות.
באוקטובר או בנובמבר הגרמנים הורו על הקמת מעין גטו על פני חמישה רחובות, ובשבועות הכיבוש הראשונים הם הוציאו להורג מספר לא-ידוע של יהודים וקומוניסטים.
בתחילת 1942 הגיעו לנובוזיבקוב שמועות על רציחתם של יהודי קלינצי הקרובה בדצמבר 1941, ומעטים מהם הבינו שצפוי להם גורל דומה והצליחו להימלט מהעיר.
מקורות שונים נוקטים בתאריכים שונים כיום השמדת יהודי נובוזיבקוב - חלקם מציינים את 18 בינואר (או 14 בינואר) 1942 וחלקם את 18 בפברואר באותה שנה.
מהעדויות עולה שיום לפני ההשמדה לפחות 800 יהודים נלקחו למפעל גפרורים וננעלו על ידי הגרמנים ולמחרת הם נלקחו ליער קרחובסקי ושם נרצחו בבור הריגה, בסיוע של שוטרי עזר רוסיים.
לצד היהודים נרצחו גם מיעוט של לא-יהודים ביער.
בשנת 1962 הקימו רשויות מחוז בריאנסק אנדרטת הנצחה באתר הטבח, שבה לא נזכר מוצאם היהודי של מרבית הקרבנות, וגם באנדרטה שהוקמה על גבי בניין הגסטאפו צוין שהקרבנות היו "פטריוטים סובייטים".
מצבה חדשה, הכוללת שמות של 400 קרבנות יהודים שזוהו על ידי יד ושם, הוקמה בשנת 2016.
ב-1945 הגנרל היהודי-סובייטי דוד דרגונסקי, שאיבד עשרות רבות מקרוביו במהלך השואה, ביקר בכפר הולדתו הקרוב סביאטסק ובנובוזיבקוב ושלח מכתב על רשמיו מהביקור אל הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בני משפחת סופנוב, נוצרים מקומיים, הסתירו תשעה יהודים מפני הנאצים.
הורי המשפחה, גריגורי ופרסקוביה, אף נרצחו.
טטיאנה דוכנובה הסתירה גם היא יהודיה.
כולם הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום ב־25 בספטמבר 1943. מעט יהודים חזרו לגור בנובוזיבקוב, אך הקהילה לא המשיכה לתפקד.
הקהילה היהודית בסוקולוב פודלסקי שבפולין התקיימה החל מ-1424 עד להשמדתה בשואה.
סיפור חייהם של האוכלוסייה היהודית בעיירה נמשך למעלה מ-700 שנים, בו התקיים אורח חיים יהודי.
אותו אורח חיים יהודי היה זהה לקהילות רבות בעיירות נוספות ברחבי פולין.
סוקולוב רכשה את מעמדה כעיירה בשנת 1424, וכבר באותם ימים הייתה אוכלוסייה יהודית האזור.
כמו בעיירות רבות בפולין, לאוכלוסיות היהודיות הייתה שפה, דת, ספרות, מוזיקה ואף חוקים משלהם.
בית הכנסת הראשון בסוקולוב נבנה בשנת 1650.
עד שנת 1650 לא נמצא הרבה עדויות באשר לחיי הקהילה היהודית.
בשנה זו היהודים קיבלו זכויות שונות להיות בעלי מקצוע כגון סוחרים ובעלי מלאכה, על ידי בוגוסלב ראדזיוויל, הבעלים של העיירה.
הם היו אוכלוסייה משכילה מאוד - הן גברים והן נשים – הם שלטו בשפה הפולנית כמו בשפת האם שלהם- היידיש.
בסוקולוב הייתה באותם ימים אוכלוסייה חסידית גדולה.
בית הכנסת החדש נבנה ברחוב דלוגה, בשנת 1845. הבניין הזה עדיין קיים כיום, אם כי עכשיו הוא משמש בתור חנות בגדים.
אחד הרבנים המפורסמים ביותר בסוקולוב היה יצחק זליג מורגנשטרן (1866–1939).
עם תחילת המאה ה-20, המצב הכלכלי הפך את החיים בסוקולוב לקשים מאוד.
היו שביתות רבות שפעלו על ידי עובדים קתולים ויהודים.
אנשים רבים עבדו 14–16 שעות ביום בבתי חרושת, על מנת להרוויח כסף שהספיק בקושי להאכיל את משפחותיהם.
במפעל הסוכר בסוקולוב, אשר נוהל על ידי אדם קתולי שהמיר דתו מן היהדות, ולכן יהודים נמנעו מלעבוד שם.
במהלך תקופה זו, אזרחי סוקולוב רבים, יהודים ופולנים כאחד היגרו לארצות הברית ולמערב אירופה כדי לשפר את סיכוייהם לפרנסה כלכלית.
על אף המצב הכלכלי בשנת 1930, היהודים בעיירה היוו כ-60% מתושבי העיירה כולה, הם מנו כ־5000 יהודים.
היהודים היו בעיקר חייטים, אופים, סנדלרים, חנוונים, וסוחרי בקר.
בין שתי מלחמות העולם, היה תיאטרון יהודי בסוקולוב, שתי ספריות יהודיות וקבוצת ספורט - הפועל.
בשנת זו גברה המצוקה כלכלית בד בבד עם הגברת האנטישמיות.
בעידודה של הממשלה הלאומית החדשה של פולין תושבי העיר מנעו מהיהודים לעבוד.
לעיתים, המשטרה מלובלין נקראה לסוקולוב על מנת להגן על היהודים מפני פעולות האוכלוסייה המקומית אשר הרשויות המקומיות בסוקולוב תמכו בפעולותיהם.
החיים היהודיים בסוקולוב השתנו לחלוטין ברגע שמלחמת העולם השנייה החלה.
הרב יצחק זליג מורגנשטרן (1866-1939), ששמו ידוע בקרב החסידים גם כיום.
בנוסף, כיהן כרבה הרביעי של קוצק.
בשנת 1924, ביקר הרבי בירושלים, צפת, חברון, טבריה ותל אביב.
הוא היה מומחה רפואי, ודיפלומט פוליטי.
המפתיע מכל, הוא תמיכתו הציבורית בהתיישבות המחודשת בארץ ישראל.
הוא ניהל את הישיבה בסוקולוב, וסטודנטים הגיעו מכל רחבי פולין וממקומות אחרים באירופה על מנת ללמוד בה.
בסוקולוב פודלסקי היו כמה חצרות חסידים.
ילדי הקהילה למדו בחדר המסורתי ובתלמוד תורה, בבית הספר "יבנה" של "המזרחי" ובבית הספר היסודי הממלכתי, ובנות למדו בבית הספר של רשת "בית יעקב".
בשנת 1939 הנאצים הקימו גטו בסוקולוב, אשר פקד על כל היהודים להתרכז באותו המתחם אשר היה בשני הרחובות אשר סבבו את בית הכנסת המרכזי, ודחסו כ-5,000 בני אדם לתוכו.
הגטו נודע בתנאי המחיה הירודים באופן קיצוני - צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד.
חלק ניכר מיהדות אירופה ניספה עוד בשלב הגטאות.
בקיץ 1941 הגטו נסגר בבטון ולבנים והיה בלתי ניתן לצאת.
מאוחר יותר, 2000 פליטים מלודג' וקליש הוכנסו בכח לגטו זה.
שנה לאחר מכן, החלו הגרמנים לגרש יהודים אל יעד בלתי ידוע.
בין ה-22 בספטמבר 1942 (יום אחרי יום כיפור) וה-25 בספטמבר 1942, תושבי הגטו נאלצו להתרכז בכיכר העיר.
רבים ניסו לברוח אבל נורו על לידי הנאצים או על ידי פולנים אשר שיתפו פעולה עם הנאצים.
במהלך אותם ארבעה ימים, 5,800 יהודים הובלו בקרונות בקר אטומים לטרבלינקה, שם נרצחו עם הגעתם.
רוב הקהילה היהודית בסוקולוב הושמדה על ידי הנאצים.
היהודים ששרדו יצאו מן העיר לישראל או לארצות הברית.
נותרו רק מעטים שזוכרים את העולם היהודי התוסס בעיירת מולדתם, סוקולוב, אשר איננו עוד.
בקיץ 1941,הוסרו מצבות בבית הקברות היהודי.
חלקם שימשו ליצירת מדרגות ומרפסות בבניין בכיכר השוק של שוובסקי (הם הוסרו משם בשנת 2013) ומדרכות ליד הבניינים שבהם הוצבו הגרמנים.
לאחר המלחמה צמח שם יער אורנים והוקם פארק עירוני.
לא נותרה אף אבן אחת שתהיה עדות מוחשית לקיומו של בית הקברות במקום.
בשנת 2009, בזכות מאמצי הקהילה היהודית בוורשה, הונחה אבן גרניט באחת מסמטאות הפארק, עליה מונצחת ההיסטוריה של מקום זה ויהודי סוקולוב, בכל שנה ב-22 בספטמבר, יום השנה לחיסול גטו סוקולוב והשמדת יהודי סוקולוב, נאמר עבורם קדיש במקום.
לאחר סיום המלחמה חיו בסוקולוב כ-98 איש ממוצא יהודי שגרו בעיירה או בסביבה לפני 1939. רובם שהו בבניין אחד.
בגלל המצב הכלכלי הקשה, היעדר משאבים כספיים לקיום וחוסר רצונם של פולנים למסור רכוש ליהודים, היהודים מסוקולוב ומהעיירות הסמוכות עזבו את העיר.
בנוסף, הם הרגישו שייכות עוד למה ששייך לעולם הישן שנחרב.
ברחוב בוז'נצה נותר רק בניין בית המדרש הישן.
אבן אחת גדולה נותרה במקום בית הכנסת הגדול מלבד זאת לא נשאר דבר.
פרשוב היא עיר מרכזית במזרח סלובקיה, שבתקופות שונות הייתה תחת שלטון הונגרי.
בעיר התקיימה קהילה יהודית ענפה שבשיאה מנתה 5,000 איש, וכיום מונה עשרות אחדות בלבד.
פרשוב הייתה בתקופות שונות הבירה של מחוז "שאריש" בהונגריה, ובהמשך אחרי מלחמת העולם הראשונה, הפכה למרכז השלטון הצ'כוסלובקי במזרח סלובקיה.
עד אמצע המאה ה-18 נאסר על התיישבות יהודים בעיר בשל מעמדה של העיר כ"עיר מלך חופשית".
יהודים כן התגוררו בכפרים ועיירות סמוכים - כמו הכפר Solivarv המהווה כיום חלק או פרבר של העיר פרשוב.
היום פרשוב היא העיר השלישית בגודלה בסלובקיה.
הקהילה היהודית במקום, שבשיאה מנתה כ-5000 איש, חוסלה כמעט לגמרי בשואה, וכיום היא מונה כמה עשרות בלבד (כ-55 יהודים נכון להיום), ושרידיה עדיין ניכרים בעיר: בית כנסת אורתודוקסי הפעיל גם כיום, בית כנסת נוסף (ניאולוגי-קונסרבטיבי המשמש כיום כחנות), 3 בתי קברות, וכן בית מדרש ומשרדים של הקהילה והרבנות.
הכפר סוליבאר מהווה כיום חלק מהעיר פרשוב.
השם "סוליבאר" נבע מאיחוד השמות של שני כפרים שעמדו בסמוך זה לזה – כפר סלאבי בשם Sol וכפר הונגרי בשם Sovar (זהו שמה ההונגרי של סוליבאר עד היום).
במקום היו מעיינות מליחים, ששימשו להפקת מלח עד המאה ה-16. בשנת 1572 החלה הפקת מלח במכרות שנחפרו במקום.
בשנת 1752 בעקבות הצפת המכרה, השתנתה טכניקת ההפקה כאשר במקום נחפר אגם מלח תת-קרקעי, שמימיו נשאבו לפני הקרקע באמצעות משאבה.
כריית המלח הובילה לעלייה בחשיבות של העיר פרשוב עד שהפכה לבירת המחוז.
בשנת 1908 החלה שאיבת המים באמצעות חשמל (עד אז המשאבה הופעלה על ידי סוסים), והפקת המלח במקום המשיכה עד שנת 1970, כאשר בשנת 1971 הפך הכפר רשמית לחלק מפרשוב.
בתעודה משנת 1711, נזכר מרפא יהודי תושב סוליבאר אשר טיפל בחולה מפרשוב, והכנסייה הקתולית המקומית מחתה בחריפות על שהאריך לשהות בפרשוב.
בשנת 1830 ישבו בכפר 103 יהודים, אך מסוף המאה ה-19 הם התמעטו בהתמדה (רבים עברו לפרשוב), עד שב-1940 ישבו במקום 18 משפחות יהודיות בלבד (כ-50 נפשות).
ברשות הקהילה היהודית בכפר היו בית כנסת, וכן מקווה טהרה ובית קברות.
בשל האיסור על יהודים להתיישב בפרשוב, היסטורית הקהילה היהודית של סוליבאר הייתה מצויה בקשרים חזקים עם הקהילה בכפר הסמוך שרישסקה-לוקי (Sarisske Luky), אשר נקרא ביידיש "שעבעש".
הקהילה היהודית בפרשוב במאה ה-19
עד שנת 1785 הייתה התיישבות יהודים בעיר אסורה, אך היא התאפשרה עם הגעתו לעיר של סוחר יהודי עשיר מגליציה בשם מרדכי הולנדר, שהיו לו קשרים בחצר הקיסרות בווינה.
הולנדר היה מסור לענייני הציבור היהודי ואף יצג את היהודים בפני השלטונות.
בתחילת המאה ה-19 התיישבו בפרשוב יהודים נוספים חרף התנגדות נמרצת של תושבי העיר, ובשנת 1830 נוסדה במקום קהילה על ידי בנו של מרדכי/מרק הולנדר – ליאו הולנדר ששימש כראש הקהילה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים בקצב מואץ.
מצבם הכלכלי היה טוב בדרך כלל, רובם התפרנסו ממסחר לסוגיו, ומיעוטם ממלאכה ומתעשייה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הופיעו בקרב היהודים גם בעלי מקצועות חופשיים, ויהודים איישו לראשונה תפקידים במנהל הציבורי.
בשנת 1871 התפצלה הקהילה לשניים – הקהילה הנאולוגית, והקהילה החרדית.
כל קהילה יסדה מוסדות נפרדים משל עצמה.
בעקבות הקמת הקהילה החרדית, החלה הגירת יהודים לפרשוב מכפרי האזור.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 כיהנו בקהילה האורתודוקסית רבנים ידועי שם: רבי משה אריה רוט בשנים 1893–1895, רבי ישעיהו פירסט (1895–1900), ורבי נח ברוך פישר.
בשנת 1919 נוסד בעיר סניף של "אגודת ישראל", ובתוך זמן קצר הייתה ה"אגודה" המפלגה היהודית הגדולה בעיר.
בין ראשי הדוברים של הסניף היו הרב שמואל אליעזר ריינר.
בעיר הוקמה אף שלוחה של "צעירי אגודת ישראל", שבראשו עמד הרב יוסף יהודה (פולדי - לאופולד) ריינר (אביו של הרב שמואל ריינר).
כמו כן, מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיר פעילות ציונית, כולל סניף של ההסתדרות הציונית שהוקם בעיר.
הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו רבים מיהודי פרשוב לצבא אוסטרו-הונגריה, ו-13 מהם נפלו בקרבות.
אחרי המלחמה הקימה הקהילה הניאולוגית מצבה בבית העלמין כזכר לנופלים.
למרות מהומות נגד יהודים שהתחוללו בעיר עם תום מלחמת העולם הראשונה, הקהילה היהודית הלכה והתפתחה, והיה לה משקל רב בכלכלה המקומית ובפרט במסחר, במלאכה, בתעשייה ובשירותים.
בין מפעלי הייצור של היהודים היו מבשלות בירה של מילר וגרוסווירט, בית חרושת לתנורים של משפחות סמואל וגרוסמן, מפעל ליצור משקאות חריפים, 2 מפעלים לייצור לבנים, מפעל למוצרי בטון, מנסרה ועוד כמה מפעלים זעירים.
ב-1929 החל לכהן כרבה של העיר פרשוב הרב משה חיים לאו, שם הקים את ישיבת "תורת חיים" שלמדו בה כ-200 תלמידים.
בפרשוב עצמה, גרו ערב השואה 4,481 יהודים.
לאחר הקמת המדינה הסלובקית ב-1939, הייתה פרשוב אחת הערים הראשונות בסלובקיה בהן התחוללו מהומות נגד יהודים.
פעם אחר פעם פרצו קבוצות של צעירים אנטישמים לבתי היהודים ולבתי העסק שלהם, השחיתו ובזזו רכוש וגרמו הרס רב.
גזרות שחוקקו נגד יהודי פרשוב על ידי מושל המחוז האנטישמי א.
דודש, הקדימו את החקיקה האנטי יהודית בשאר מחוזות סלובקיה.
באוגוסט 1939 פוטרו כל היהודים למעט אחד ממשרותיהם במנהל הציבורי, וב-6.9.1939 הורה מושל המחוז על סימון בתי עסק של יהודים בשלט שעליו הכתובת "עסק יהודי".
פרשוב הייתה העיר הראשונה בסלובקיה בה נצטוו היהודים לענוד סרט זרוע ועליו מגן דוד.
בינואר התקיימה תהלוכה המונית ברחובות, בסיומה פרצו ההמונים לבית הכנסת האורתודוקסי, השליכו החוצה את תשמישי הקדושה וספרי התורה וחיללו אותם, והעלו באש את הבניין.
במרוצת 1941 סגרו הרשויות 585 עסקים של יהודים בפרשוב וברחבי הנפה, בהם החנות של שמואל ריינר.
במהלך 1942, גורשו מהעיר למחנות ריכוז והשמדה כ-80% מיהודי פרשוב והנפה.
כ-500 יהודים מפרשוב הוברחו בתקופת הגירושים להונגריה, על ידי פעילי תנועות נוער ציוניות, בסיועם של עובדי רכבת ושומרי גבול.
עם עצירת הגירושים מסלובקיה בסתיו 1942 עוד נותרו בפרשוב 554 יהודים שהוגדרו חיוניים לכלכלה והונפקו להם תעודות חסות, ועוד כמאה יהודים שהתנצרו למראית עין או התחזו לארים באמצעות תעודות מזויפות.
שאר קורבנות השואה נרצחו בסוף 1944, עם הכיבוש הגרמני, בידי הגרמנים עצמם או אנשי "משמרות הלינקה".
סה"כ נספו בפרשוב כ-6400 נפשות (תושבי פרשוב, כפרי הסביבה וכן פליטים שהגיעו מערים אחרות).
עשרות יהודים ניצלו בזכות סיוע שקיבלו מתושבים מקומיים לא יהודים ומאיכרים, ומוכרים 22 מתושבי פרשוב והסביבה שזכו לתואר "חסידי אומות עולם".
אולם, במרץ 1944 גרמניה כבשה את הוגריה והחלה ליישם גם שם את המדיניות של "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי שנתמך על ידי מדינות בנות הברית: ברית המועצות מחד, והממשלה הסלובקית הגולה בלונדון מאידך, נגד הממשלה הסלובקית.
הכפר נובה מיאסטו (היו כפרים אחרים באותו שם במקומות אחרים בפולין ובארצות סמוכות), נודע בפי היהודים בשם "ניישטאט".
הכפר שכן במערב אוקראינה, ועד תקופת השואה התקיימה בו קהילה יהודית קטנה.
נובה מיאסטו הוא כפר קטן השוכן באוקראינה של ימינו קרוב לגבולה המערבי, במחוז לבוב.
עד מלחמת העולם הראשונה האזור בו שוכן הכפר היה חלק מגליציה המזרחית, שהיוותה נסיכות כתר אוטונומית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין מלחמות העולם עבר אזור זה לשליטת פולין, ואילו אחרי המלחמה התחלק האזור בין פולין ואוקראינה של ימינו.
בכפר חיה קהילה יהודית קטנה שהגיעה בשיאה (סוף המאה ה-19) לכ-350 יהודים.
הקהילה היהודית במקום התדלדלה עם השנים ושרידיה הושמדו בתקופת השואה.
תחילת ההתיישבות היהודית בנובה מיאסטו
במקור יישוב עירוני (כפי שמציין השם שפרושו "עיר חדשה") בבעלות פרטית של האצולה, אך הוא נחרב פעמיים (בשנים 1498 ו-1648, בין שנים אלו נקרא היישוב שם "ביבלו"), ובמאות ה-18 וה-19 הוא הוקם מחדש ככפר חקלאי.
הקהילה היהודית בנובה מיאסטו מהמאה התשע עשרה
יהודים מוזכרים ביישוב החל משנת 1634, והם התפרנסו בעיקר מחכירה ושרותי מסחר ומלאכה לאחוזות האצולה שבסביבה ולבעלי העיר (במאה ה-19 היו אלה אצילים למשפחת הרוזנים קראשיצקי).
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 התיישבו יהודים נוספים בעיירה ככל הנראה בשל חיבורו של הכפר לקו מסילת הברזל פשמישל-לופקוב בתקופה זו.
בשנת 1880 התגוררו בכפר 356 יהודים מתוך 916 תושבים (39%), כאשר רובם התפרנסו ממסחר זעיר ומרוכלות, ומיעוטם ממלאכה וחקלאות.
בנובה מיאסטו היה בית כנסת ובית קברות יהודי (שניהם נהרסו בזמן השואה על ידי הגרמנים, שאף השתמשו באבני המצבות של בית הקברות כדי לדפן את גדות הנחל הזורם בכפר), וכן טחנת קמח שלפני מלחמת העולם הראשונה הייתה בבעלות יהודי (יוסף טוביה שולדנפריי).
היישוב הלך והתדלדל בשל דלות מקורות הפרנסה, ורוב היהודים הסתייעו בקופת גמ"ח שהוקמה בשיתוף הלנדסמנשפט בארצות הברית.
על פי תושב העיירה סטפן ברז'ינסקי שהיה ילד בתקופה זו, היהודי העני ביותר בכפר התגורר בכוך בגב בניין העירייה, והתפרנס מטיפול בעלוקות וכוסות רוח.
תוך מספר שבועות מפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ועם כיבוש האזור על ידי הרוסים, הכפר התרוקן מתושביו, לרבות התושבים היהודים.
חלק ברחו לעיר הקרובה דוברומיל, ואחרים לאזורים מרוחקים באימפריה האוסטרית כגון הונגריה או צ'כיה.
לא ברור באיזו שנה חזרו היהודים לכפר אך ברור שרק חלק מהם חזר.
טחנת הקמח שהייתה בבעלות יהודים, עברה אחרי מלחמת העולם הראשונה לבעלות של פולנים, ונהרסה כליל בזמן מלחמת העולם השנייה.
קרוב לוודאי שכלל היהודים שנשארו במקום הושמדו על ידי הנאצים ועוזריהם בין התאריכים 27.7 ל-3.8 בשנת 1942 (במועד זה רוכזו היהודים מכפרי האזור בגטו פשמישל, משם נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ).
עם זאת על פי תושב העיירה סטפן ברז'ינסקי, עוד בשנת 1941 הגרמנים לקחו את היהודים על עגלה לעיר הנפה דוברומיל, וחלקם נורו ליד תחנת הרכבת יחד עם כמה פולנים.
לדברי סטפן ברז'ינסקי, אחרי המלחמה חזר לכפר יהודי יחיד, אך הוא עזב שכן לא היה לו מה לעשות במקום ללא בני קהילתו.
משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד שנת 1896 כיהן כרב הקהילה הרב שלום הכהן יוללס, בנו של רבי אורי מסאמבור.
לאחר מכן עבר לכהן כרב במושציסקה.
בשנת 1911 החליף אותו הרב יהושע וידרקר במקור מהעיר בז'ז'ין, שכיהן כרב הכפר עד שנת 1916 ואז עבר לכהן כרב אב בית דין בפשמישל.
בשנת 1922 הגיע לעיירה רב חדש בשם הרב מנחם הגר, שכיהן במקום עד שנת 1929, אז הוחלף על ידי הרב יואל אשכנזי שהיה רבה האחרון של הקהילה.
בעיירה פשבורסק, שבמזרח פולין, התקיימה קהילה יהודית קטנה מראשית המאה ה-16, שהושמדה כולה בזמן השואה.
העיירה פשבורסק נמצאת במחוז ז'שוב (בפי היהודים: ריישא) במזרח פולין.
לפני מלחמת העולם הראשונה מיקום זה היה במרכזה של גליציה, שהיוותה נסיכות כתר אוטונומית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
העיירה פשבורסק הוקמה לכל המאוחר בשנת 1280, ומוכרים בה יהודים החל מראשית המאה ה-16. בתחילת המאה ה-17 כבר היו בעיר 30 משפחות יהודיות.
בשנת 1880 כבר היו בעיירה 1,224 יהודים (כולל תושבי כפרים סמוכים) מתוך סך הכול 2,926 תושבים (למעלה מ-40%).
במאה ה-19 נפוצה בעיירה החסידות וההווי המסורתי החסידי שלט בה עד תחילת המאה ה-20, אז החלה השפעת התנועה הציונית עם הקמתם של החוגים הציוניים הראשונים בעיר.
הקהילה היהודית בפשבורסק בין מלחמות העולם
בשנת 1918 נכנסו לעיר יחידות הצבא הפולני אשר התעללו ביהודים ושדדו את חנויותיהם, ובשנים הראשונות לשלטון הפולני המחודש (אחרי קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית) נמשך היחס השלילי ליהודים.
ב-1920 נוסדה בעיירה קופת גמילות חסדים לתמיכה בהלוואות ללא ריבית לסוחרים ובעלי מלאכה, וכן הוקמו בית חולים ובית מרחץ בעזרת הג'וינט.
ב-1927 הוקם בנק קואופרטיבי יהודי לעזרה הדדית אשר ב-1930 מנה 286 חברים.
בעיירה הייתה ספרייה יהודית ששימשה כמרכז חשוב של הקהילה.
בשנת 1930 פרצה שרפה ברובע היהודי של פשבורסק.
בעקבותיה רבים ממשפחות היהודים נותרו חסרי קורת גג והיו תלויים בתרומות ממוסדות צדקה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 היו מספר יהודים מבין חברי מועצת העיירה: מרקוס גולדברג, אנשל גוטפריד, ואיסר רוזנפלד.
בתקופה זו חלה עליה באנטישמיות, והקהילה היהודית ארגנה קמפיין מחאה וקבוצת הגנה עצמית.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה 1,500 יהודים.
האדמו"ר רבי משה יצחק גווירצמן - הידוע כ"ר' איציקל" קבע בה את בית מדרשו, וזכה להערכה רבה מיהודי העיירה.
הקהילה היהודית בפשבורסק בתקופת השואה
בתאריך 14 בספטמבר 1939, שחל בראש השנה היהודי, כבשה הצבא הגרמני את פשבורסק במסגרת כיבוש פולין, ולאחר ששרפו את בית הכנסת ובזזו והתעללו ביהודים, גורשו יהודי פשבורסק והכפרים שבסביבה (סך הכול למעלה מאלפיים יהודים) על ידי הגרמנים לשטח הכיבוש הסובייטי שמעבר לנהר סאן.
בספטמבר 1939 נשארו בעיירה רק 25 יהודים.
על פי עדותו של פולני בשם Kedziora, בתקופה זו היו איכרים פולנים שהסגירו יהודים לידי הגרמנים, כדי לקחת את רכושם או להיפטר מנושים, שכן רבים מהפולנים היו חייבים כסף ליהודים בגין הלוואות.
היהודים הנותרים בעיירה נשלחו באוגוסט 1942 להשמדה במחנה בלז'ץ.מספר יהודים שהוגדרו כ"קפיטליסטים" הוגלו לברית המועצות והם חלק הארי מתושבי העיירה ששרדו.
סיפורה של טחנת הקמח בעיירה
בפשבורסק הייתה טחנת קמח בבעלות יהודי בשם סיני שולדנפריי, בכתובת ulica Wegierska 9, Mokra Strona Przeworsk 1106.
(Mokra Strona פירושו "הצד הרטוב" של הנחל Mleczke הזורם בסמוך.)
סיני שולדנפריי הגיע עם משפחתו לפשבורסק מהעיירה נובה מיאסטו, וקנה את טחנת הקמח.
טחנת הקמח שנרכשה על ידי סיני שולדנפרי הייתה הגדולה מבין 2 טחנות קמח בעיירה.
היא הייתה מונעת בקיטור וכללה שטח אחסון בהיקף של 10 טון, ועבדו בה 12 פועלים.
הטחנה השנייה, שהייתה בבעלות Kapusta Wojoiech (כנראה לא היה יהודי), הייתה מונעת "על מנוע" (ככל הנראה לא מבוסס קיטור), לא היה בה שטח אחסון ועבדו בה רק 4 פועלים.
עם כיבוש פשבורסק על ידי הגרמנים, סיני שולדנפריי וחלק מבני משפחתו הוגלו לסיביר שכן היה בעל רכוש.
בשנת 1949, בני המשפחה ששרדו ובהם סיני שולדנפריי, הצליחו לעלות לארץ.
לאחר המלחמה, טחנת הקמח הולאמה על ידי מדינת פולין הקומוניסטית.
בהמשך ובזמן ובאופן שאינם ידועים לנו, עברה הטחנה לבעלות של משפחה פולנית.
בסביבות שנת 2006 הטחנה נמכרה לגרמני עשיר (וכנראה מקורב לשלטונות), אשר הרס את הטחנה ובנה שם שני בתים מפוארים.
במאה ה-18 רב הקהילה היה רבי משה סופר מפשווארסק שנפטר ב-1805. הרב האחרון של הקהילה (שימש כרב משנת 1924 ועד להשמדת הקהילה) היה אליהו פרנקל תאומים, הוא נספה בשואה.
הקהילה היהודית בפשמישל בדרום מזרח פולין, הייתה קיימת ברציפות מהמאה ה-10 ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה מנתה בשיאה כ-17,000 יהודים.
העיר פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בגליציה, כיום בדרום-מזרח פולין.
העיר פשמישל קיימת לפחות מהמאה ה-10, והייתה לעיר ראשית מכיוון שהייתה על פרשת דרכים.
בייחוד התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שחוברה במסילת ברזל אל קראקוב ב-1860 ואל הונגריה ב-1872. לביסוס מעמדה גרמה גם בניית מבצר אסטרטגי רב-ערך ב-1876.
ידיעות על יהודים המתגוררים בעיר קיימות החל משנת 1437, אך מקובל להניח שכבר במאות ה-10 וה-11 נמצאה תחנה מסחרית יהודית בעיר.
מעמדם של היהודים הובטח על ידי פריבילגיות מטעם מלכי פולין, אך התחרות המסחרית בין הנוצרים ליהודים בעיר הובילה מספר פעמים לפרעות ביהודים בשנים 1561, 1628, 1630 (שבה הועלה יהודי על המוקד בעקבות עלילת חילול לחם הקודש, יום מותו נקבע ליום צום בקהילת פשמישל לדורות), ו-1746.
חכירת טחנות קמח על ידי יהודים הייתה מוכרת בפשמישל עוד מהשנים 1564–1570 אז חכרו יהודים בשם יעקב, גנסון, והוסקו, טחנת קמח גדולה.
ב-1617 אף חכר יעקב המכונה "הונדל" את כל טחנות הקמח באזור פשמישל.
יזם בשם פרנקל הקים במאה ה-19 טחנת קמח מונעת בקיטור, שהייתה מן הגדולות במזרח גליציה, ואשר עבדו בה ב-1866 כ-60 פועלים לא יהודים וכ-10 פקידים יהודים.
כן הייתה טחנת קמח קטנה של יהודי בשם נוסבוים אשר הוקמה ערב מלחמת העולם הראשונה.
הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה
רוב המפרנסים היהודים חיו על המסחר והמלאכה הזעירה, על הדוכנים בשוק והרוכלות בכפרי הסביבה.
אך היו גם מספר קטן של עשירים, כולל בנקאים, בעלי בתים ועסקים שונים, כן יצוין כי במהלך המאה ה-19 הוקמו על ידי יהודים בעיר מספר מפעלים בתחום הגומי, קרטונים, פקקים ועוד.
בעיר היה בית כנסת גדול וכן בית קברות יהודי עוד מהמאה ה-16 (בית קברות זה נחרב והוא כיום מגרש ריק).
הקהילה היהודית הייתה פעילה ותמכה במוסדות שונים בתחום החינוך, הבריאות והרווחה לקהילה היהודית, ובייחוד סעד וצדקה לנזקקים.
פעילות ציונית בעיר החלה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובייחוד עם הקמת אגודת ציון בשנת 1893. בעיר פעלו מוסדות ציוניים וכן תנועות נוער.
בסיכום שנמצא בידינו אודות תנועת "גורדוניה" בפשמישל, מופיע שמה של מניה שולדנפרי (בתו של אנשל שולדנפרי.
לאחר נישואיה: מניה רמרז) כאחת המדריכות בקן.
חניכי התנועה כולל מניה עלו לארץ והקימו מספר יישובים ובהם קיבוץ חולדה, בו התגוררה מניה עם משפחתה לאחר עלייתה ארצה.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הופיעו בעיר ניצני אנטישמיות שהיו כמבשרי רעות לקראת ההתרחשויות בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשואה.
בתחילת שנת 1915 הוציא המפקד הרוסי שכבש את העיר צו, על פיו כל היהודים חייבים להתפנות מהעיר בתואנה ש"על פי החוק הרוסי אסור ליהודים להתגורר בעיר מבצר".
היהודים נאלצו לעזוב את העיר ולהפקיר את בתיהם, עד לכיבושה מחדש על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי מספר חודשים לאחר מכן.
כאשר שבו מצאו כי בתיהם נהרסו ורכושם נשדד, כאשר המקומיים טענו כי "הכל נעשה בידי הרוסים".
בשנת 1919 נערך פוגרום בקרב היהודים על ידי חיילים וקצינים מהצבא הפולני, בתואנה שהיהודים שיתפו פעולה עם האוקראינים בתקופה הקצרה של הרפובליקה האוקראינית העצמאית.
בתקופה זו עלתה הפעילות הפוליטית כולל הציונית בקרב הקהילה היהודית, ואף התפרסמו מספר כתבי עת ליהודים בעברית, יידיש ופולנית.
בסוף שנות ה-30 התעמולה האנטישמית הלכה וגברה עד כדי אלימות, ובימים 17 בספטמבר עד 19 בספטמבר 1939 נרצחו 102 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה בתחילה על ידי הצבא האדום, אשר הגלה כמות גדולה של יהודים לברית המועצות.
אולם ב-28 ביוני 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, אשר החלו מייד בהפרדת היהודים, התעללות ומשלוח לעבודות כפייה.
מצב היהודים הלך והתדרדר כולל מעשי הרג ושליחת קבוצות גדולות של יהודים למחנות עבודה.
ב-15 ביולי 1942 הוקם הגטו היהודי, אליו הוכנסו גם יהודים מישובי הסביבה.
ב-27 ביולי 1942 רוכזו בכיכר השוק אלפי יהודים, מהם נשלחו 7,000 להשמדה במחנה בלז'ץ.
3 ימים לאחר מכן, נשלחו 6,000 יהודים נוספים.
קשישים וחולים שלא יכלו להתייצב בכיכר השוק, הוצאו מבתיהם ונרצחו ביריות באחד מרחובות הגטו.
רכושם של הנרצחים נשדד מהם ונשלח לגרמניה.
ב-11 באוגוסט 1942 נשלחו להשמדה בבלז'ץ 4,000 יהודים נוספים.
מנקודה זו ואילך הגרמנים פעלו "לצמצם" עוד ועוד את כמות המתגוררים בגטו באמצעות עבודות פרך והוצאות להורג שרירותיות.
עד 10 בספטמבר 1943 הסתיימה השמדתם של כמעט כל יהודי פשמישל, למעט בודדים (בעיקר בעלי אמצעים או משפחות מחוץ לעיר) שהצליחו להסתתר.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום.
רוב יהודי פשמישל ששרדו או חזרו מברית המועצות אחרי המלחמה לחפש את קרוביהם, עזבו את העיר, חלקם הגדול לארץ ישראל.
קהילת יהודי קאליש החלה להתקיים במאה ה-12. קאליש שוכנת במחוז פוזנן מערבית ללודז'.
במשך מאות שנים הייתה קאליש עיירת גבול בין פולין לגרמניה, והיא אחת הערים העתיקות בפולין.
ב-1860 מנו יהודי קאליש כ 34% מאוכלוסיית העיר.
במהלך המאה ה-19 ניטש בקהילה מאבק חריף בין חוגי המשכילים, שהושפעו מהנאורות הגרמנית, לבין האורתודוקסים השמרנים.
ב-1934 גדלו משמעותית שטח העיר והקהילה היהודית, בשל צירוף שטחים כפריים יהודיים מסביב לקאליש.
כמעט כל קהילת קאליש הושמדה בשואה.
מהמאה ה-12 ועד מלחמת העולם הראשונה
התיישבות היהודים בקאליש החלה, ככל הנראה, מאז המאה ה-12, אז נמלטו פליטים יהודיים ממסעי הצלב לפולין דרך חבל הריין.
באזור קאליש נמצאו מטבעות עתיקים שחתומים בשמות באותיות עבריות, מהם עולה כי כורים יהודים היו פעילים בעיירה במהלך המאה ה-12.
יהדות פולין התפתחה במהירות בתקופה המודרנית הקדומה, וכך גם הקהילה היהודית בקאליש.
מספר שנים לאחר הגזרות, בשנת 1358, קיבלו יהודי קאליש אישור להקים בית כנסת, שעמד מעל ארבע מאות שנים עד שהושמד באש.
הקהילה היהודית בקאליש מילאה תפקיד חשוב בוועד ארבע ארצות, הגוף העל-קהילתי שייצג את יהדות פולין בפני המלך.
היהודים התפרנסו מעבודות שונות, מהם היו בעלי מלאכה וסוחרי יבוא ויצוא של בקר, סוסים, תוצרת חקלאית וטקסטיל וכן מלווים ברבית.
הסוחרים היהודים מקאליש מילאו תפקיד חשוב בירידים הבינלאומיים בערים לייפציג וברסלוי.
ב-10 בספטמבר 1264 העניק הנסיך בולסלב החסיד משושלת פיאסט, כתב-זכויות, המכונה בפולנית "סטאטוט קאליש" ומכיל 37 סעיפים, שהיה במשך מאות שנים מסמך הבסיס להבטחת זכויותיהם של יהודים ברחבי פולין עד שנת 1795, שבה הסתיימה חלוקת פולין באופן סופי בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
"חוק קליש" זה הורחב למדינה כולה על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין ועל ידי שליטים פולנים מאוחרים.
זה היווה את התשתית החוקית לזכויות היהודים בפולין.
האוכלוסייה היהודית התמעטה במאות ה-17 וה-18, בגלל מלחמת פולין-שוודיה (1655–1659), כמו גם שריפות ומכתבים במאה ה-18.
עם זאת, בשנת 1793 – כאשר האזור סופח על ידי פרוסיה – היהודים היוו כ-40 אחוז מאוכלוסיית קאליש.
הם שלטו בסחר הטקסטיל, וכמחצית מבעלי המלאכה בעיירה היו יהודים.
משנת 1815 עד 1914 הייתה קאליש בשלטון רוסי.
החל משנת 1881 החלו הרשויות ברוסיה לגרש מקאליש תושבים יהודים חסרי אזרחות רוסית.
כמה שנים אחר כך, עד שנת 1897, מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה 7,580 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה.
במהלך המאה ה-19 המשיכו היהודים למלא תפקידים שונים בכלכלה המקומית.
בעקבות כך, מנהיגי פועלים נוצריים בקאליש ראו בעין צרה התנהלות זו, ולחצו על השלטונות ברוסיה ליצור גטו - רובע יהודי מיוחד, בו יידרשו יהודים להתגורר.
רובע כזה אכן הוקם בשנת 1827, כשבאותה העת היו היהודים כשליש מהאוכלוסייה בקאליש.
לאחר הגעת הרכבת בשנות ה-1870 התעשייה התפתחה במהירות.
המוצרים כללו טקסטיל, צמר, והכי חשוב - תחרה.
עבודות תחרה ורקמה הפכו לתעשייה העיקרית בקאליש, אשר הייתה ידועה כבירת התחרה של האימפריה הרוסית.
יהודים רבים התפרנסו מכך, בין אם כתעשיינים, מתווכים או עובדי מפעל.
בראשית המאה העשרים היו בידי היהודים 32 מתוך 67 המפעלים בעיירה.
בשנת 1904 היו יהודים יותר ממחצית עובדי התחרה בקאליש.
עם זאת, מרבית היהודים בקאליש היו עובדים או אומנים עניים.
החל מהמאה ה-17 הפכה קאליש למרכז רוחני חשוב.
במאה ה-19 החלו להתפשט בעיר תנועות חסידות שונות אשר השפיעו על העיר.
החסידות הראשונה שקנתה מקום בעיר הייתה חסידות קוצק בהנהגתו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
לאחריהם הגיעו על העיר חסידות אלכסנדר וחסידות גור.
בשנות התשעים של המאה ה-19 כבר היו בקאליש קרוב ל-40 בתי כנסת, בנוסף לשני בתי כנסת גדולים.
בקאליש הוקם מערך של מפלגות יהודיות במאה ה-20: המיינסטרים ציוני, עבודה ציונית, דתית ציונית, וסוציאליסטית הבונד.
חזיונות פוליטיים שונים זה מזה השתקפו בבתי הספר היהודיים בקאליש שכללו עד מלחמת העולם הראשונה בית ספר תיכון יהודי דו-לשוני, שני בתי ספר מכווני יידיש ורשת חינוך אורתודוקסית המונה 1,800 תלמידים.
במהלך השנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, הצבא הגרמני הפולש השמיד 95% מקאליש במעשה מכוון שביצע על עיר חסרת הגנה, והרג 33 יהודים.
חמש שנים לאחר מכן, במהלך המאבק של פולין לעצמאות מהאימפריה הגרמנית , שני יהודים איבדו את חייהם בעיר במרץ 1919. מקורות יהודיים ראו את מותם בפוגרום, ואנשי ה-PMO, שנלחמו למען העצמאות, לאומנים פולנים.
על פי מפקד האוכלוסין הפולני ב-1931, העיר כללה אוכלוסייה של 15,300 יהודים (כמעט 30 אחוז מכלל האוכלוסייה).
השכונה היהודית בקאליש הייתה באזור הצפון-מערבי של העיר המרכזית, לאורך שדרת רחוב נובה הראשית.
נובה והרחובות הסמוכים היו אתר בית הכנסת הגדול ובית המדרש.
לאורך השדרה היו משרדי ארגונים ומועדונים יהודיים, כמו גם חנויות יהודיות רבות, החל מחנויות גדולות המשך בחנויות קטנות ועד חורים זעירים בקיר: חנויות ספרים, טברנות, חנויות המוכרות עיתוני עברית ויידיש, קצבים, חנויות דגים ובוטיקים.
הגשר שנשא את רחוב נובה מעל ענף נהר פרוסנה היה לב הפעילות היהודית.
זה היה מקום של תנועה מתמדת, עם יהודים שבאו ועוברים בין בתיהם ומקומות העבודה שלהם, בתי כנסת ומוסדות קהילתיים.
בגשר זה נסגרו עסקות; המובטלים עמדו וקיוו להיבחר לעבודה של כמה שעות; אנשים נשאו והאזינו לנאומים וויכוחים פוליטיים; הספקים מכרו חטיפים ושתייה.
יהודים התגוררו גם באזורים אחרים בעיר.
רחוב קאנוניצקה היה גם אזור בעל נוכחות יהודית גבוהה ושימש ביתם של משרדי הקהילה.
משפחות יהודיות אמידות התגוררו באזורים שונים בעיר.
גם חיי בתי הקפה היהודיים שגשגו.
מקום המפגש הפופולרי ביותר היה קפה Udziałowa, בו היו הרבה אנשים שולחנות ושעות מפגש.
מאייר קפה, הידוע בעוגותיו הטעימות, היה המקום לג'נטל הפולני, למעמד הביניים הפולני והיהודי, למקצוענים ואנשי רוח.
צעירים הסתובבו בבית הקפה ג'ורג', שם יכלו חברי כל תנועות הנוער היהודיות להתערבב - או, כשהפוליטיקה תכתיב, לשבת ליד שולחנות נפרדים.
יהודי קאליש לא היו חסינים מפני האנטישמיות ששטפה את פולין בסוף שנות השלושים.
בעיירה הייתה עיתונות אנטישמית פעילה, ולהקות של ראפיאנים היו תוקפים לעיתים קרובות סוחרים ורוכלים יהודים בכבישים מבודדים כשהם עושים את דרכם לשווקים באזור.
המצב התדרדר עד כדי כך שבשנת 1936 נסעה משלחת סוחרים לוורשה כדי להציג את טענותיהם לראש הממשלה ולמשרד הפנים.
בשנת 1937 נאלצו יהודים להקים חנות באזור נפרד בשוק העיירה, ולאומנים פולנים עמדו על המשמר כדי להבטיח שהנוצרים לא יתנשאו על דוכנים בבעלות יהודית.
שנה לאחר מכן הועברה קאליש למחוז פוזנן, שם נאסרה שחיטה כשרה.
גם לאחר שתדלנות אינטנסיבית, השוחטים בקאליש הורשו לייצר רק כמות קטנה של בשר כשר, מה שלא הספיק לאוכלוסייה היהודית.
בשנת 1939, ערב הפלישה הגרמנית, מנתה האוכלוסייה היהודית בקאליש מעל 20,000 נפש.
בתקופה שבין המלחמות הפכה קאליש, שהייתה לה היסטוריה ארוכה של ייצור תחרה וטקסטיל אחר, למרכז לתעשיית הבגדים.
בשנת 1921, מתוך יותר מ-500 מפעלים ומפעלים בבעלות יהודית, ייצרו 400 בגדים או טקסטיל (מוצרים אחרים כללו מתכות, עץ ועור).
קמח מ-12 הטחנות בבעלות יהודית בקאליש הגיע לכל חלקי פולין.
היה גם קומץ אנשי מקצוע יהודים.
מכיוון שהעובדים היהודים היוו 45 אחוז מכלל בעלי השכר בקאליש, אין זה מפתיע שיהודים מילאו תפקיד חשוב באיגודים המקצועיים בעיר.
חלק מהאיגודים היו פתוחים לכולם: באיגוד הרוקמים היו חברים פולנים, יהודים וגרמנים.
איגודים אחרים היו מופרדים יותר: בארגון איגוד הבגדים היו רק חברים יהודים, וחייטים ועובדי בגדים פולנים השתייכו לאגודת בעלי המלאכה הפולנית.
האיגודים היהודיים כללו אגודות של עובדי עור, פקידות, סבלים ועובדות ביתיות.
האחרונים דגלו בזכויותיהן של נשים צעירות שהגיעו לקאליש מעיירות קטנות ואשר היו כפופות לעיתים קרובות לגחמות של מעסיקיהן.
העמותה לעובדות ביתיות סייעה להבטיח יחס הוגן, שכר הגון ויום מנוחה בשבת.
שני המוסדות הפיננסיים היהודיים שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בנק הסוחרים והבנק השיתופי, נכשלו במהלך השפל.
ככל שהכלכלה התדרדרה - וכשממשלת פולין המשיכה לאמץ מדיניות כלכלית אנטי-יהודית, עובדי תעשייה רבים נאלצו לעבור למסחר זעיר או לרוכלות, עם מעט סיכויים לפרנסה משמעותית.
כפי שקרה ביישובים יהודיים ברחבי פולין, הקהילה היהודית בקאליש הקימה מוסדות אשראי ובנקאות שיתופיים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית הענייה.
הקהילה, או גוף השלטון הרשמי לקהילה היהודית, נשלט על ידי מפלגת אגודה חרדית.
היא ניהלה את מוסדות הרווחה היהודים בקאליש: בית אבות, תלמוד תורה (בית ספר לילדים עניים), בית יתומים, בית חולים יהודי (נוסד בשנת 1835) ומרפאה חופשית.
הקהילה פיקחה גם על מקווה טהרה ושתי הישיבות בעיירה "מגן אברהם" ו"עץ חיים".
הרוב האגודיסטי המסורתי של הקהילה התמודד עם אתגרים שונים במהלך התקופה שבין המלחמות, כולל חרם על שוחטים כשרים שאורגנו על ידי חברי האופוזיציה הציונית במטרה לקצץ את הכנסות המס שהיו עמוד התווך של הכנסות הקהילה.
הכנסות אלה ירדו ממילא, ככל שמצבם הכלכלי של יהודי קאליש התדרדר.
כפי שהיה נכון בחלק גדול מפולין שבין מלחמות העולם, החיים היהודיים בקאליש היו פוליטיזציה קשה.
הלא-הציונית, אולטרה אורתודוקסי האגודה התפארה באחד הסניפים המקומיים החזקים במדינה, עם עובדים נפרדים של אגודה ובנות של עמותות אגוד שהוקמו בשנת 1928. הציונות הייתה גם השפעה חשובה.
בשנת 1920 השתתפו אלפים בחגיגה ציבורית לכבוד קבלת בריטניה את המנדט על ארץ ישראל, ורבים הציעו תרומות לרכישת אדמה בארץ ישראל.
המפלגה הציונית הסוציאליסטית "פועלי ציון" פתחה מועדון "בית פועלים", שארגן הרצאות, שיעורי עברית ומופעים והציעה ספריה וחדר קריאה לחברים.
בשנת 1900 הוקם סניף של הבונד הסוציאליסטי היהודי החילוני בקאליש.
יהודים היו פעילים גם בחיים הפוליטיים הכלליים, כאשר 11 תושבים יהודים נבחרו למועצה העירונית בשנת 1939.
תנועות הנוער מילאו תפקיד חשוב בקהילה היהודית בקאליש, וניתן היה למצוא בכל נקודות הקשת הפוליטית, מארגון הימין הציוני בית"ר ועד ארגון בורוכוב הציוני הקומוניסטי.
כמה צעירים יהודים הצטרפו לחוות הכשרה ציוניות באזורים הכפריים מחוץ לקאליש כדי להתכונן להגירה לארץ ישראל; רבים היגרו בסופו של דבר.
מספר קומוניסטים יהודים מקאליש התנדבו להילחם במלחמת האזרחים בספרד.
בית הספר היהודי המודרני הראשון בקאליש, עם מקצועות שנלמדו ברוסית, נפתח בשנת 1862. רוב הילדים למדו באחד משבעת החיידרים (בתי ספר מסורתיים לאוריינות יהודית בסיסית) בקאליש.
בית ספר לבנות נפתח בראשית המאה העשרים, ובשנת 1913 הוקמה בעיר גימנסיה יהודית דו-לשונית.
בשנת 1917 הקימה ההציונית הדתית בית ספר כחלק מרשת לאומית.
מוסדות חינוך אורתודוקסים אלו כללו גן ילדים, ובית ספר לבנות בשם חבצלת ("לילי").
במהלך התקופה שבין מלחמות העולם, הוקמו שני בתי ספר ביידיש על ידי קבוצת פועל ציון העובדת וה"בונד" החילוני.
ילדים יהודים רבים מקומיים למדו בבתי ספר ציבוריים פולניים.
סניף של ארגון TOZ הלאומי, המוקדש לבריאותם של ילדים יהודים, הקים קייטנות לילדים החלשים והחולים בעיירה.
לקאליש היו חיי תרבות יהודיים פורחים.
בסוף שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, שני שבועונים של יידיש התעדכנו בקהילה בחדשות מקומיות, לאומיות ובינלאומיות: "הקאלישר לעבען" ("חיי קאליש") ו"קלישר ווך" ("שבוע קאליש").
קבוצה של צעירים הקימה סניף של ייווא, האגודה היהודית למדע, וערכה מחקר על פולקלור ובלשנות יהודית.
הדמות המובילה בחיי הספרות היהודית בקאליש הייתה המשוררת והסופרת רוזה יעקובוביץ' (יעקובסון).
בתו של רב, היא למדה מקצועות עברית ודתית בצעירותה.
לאחר שעברה לקאליש פרסמה את שיריה בכתבי-עת שונים, כולל מחזור שירים על נשים מקראיות, הראשון מסוגו ביידיש.
אוסף משיריה ראה אור בשנת 1924, תחת הכותרת 'השירים שלי'.
יעקובוביץ' נפטרה בגטו ורשה בשנת 1942. הסופר שמעון הורונצקי (הורונסקי) (1889–1939) חי בקאליש במשך כמה שנים וכתב רומנים שבהם ניתן למצוא תיאורים של חיי היהודים ממעמד הפועלים בקאליש.
אומנויות הבמה עיבדו גם בקאליש.
יהודים יכלו ליהנות מהופעות של תזמורת יהודית, להקת כלי נשיפה ולהקה תיאטרלית.
חברי הבונד המקומי היו פעילים במיוחד בזירה זו, ויצרו מועדון תרבות, מועדון דרמה, מועדון נשים עובדות ותיאטרון החובבים שביט.
ברחבי אירופה ספורט הפך לחלק חשוב בחיים היהודיים, שכן התיאוריות הפוליטיות של התקופה הדגישו את טיפוח הגוף כמו גם את הרוח והנפש.
לכל מפלגה פוליטית יהודית היה מועדון ספורט משלה, והתאחדות ההתעמלות והספורט הייתה ארגון אתלטי, תרבותי וחינוכי לא-פוליטי חשוב לנוער.
מועדון החותרים היהודי מקאליש השתתף בתחרויות ברמה הלאומית.
האישיות העיקרית בחיי הדת של קאליש לפני המלחמה הייתה הרב יחזקאל ליבשיץ, שכיהן כרב בשנים 1907 - 1932. נשיא התאחדות הרבנים בפולין, ציוני, וידידו של הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק, ליבשיץ היה כוח לסולידריות ואחדות בקהילה בקאליש בגלל אופיו ומעמדו הרם.
לאחר מותו נבחר מנחם מנדל אלתר, בנו של רבי יהודה אריה ליב אלתר האדמו"ר מגור, בחלקו בגלל ההשפעה ההולכת וגוברת של חסידי גור בקליש.
בנוסף לגור, שלהם היו בעיר כעשרה שטיבל, היו קבוצות חסידים נוספות שהתרכזו בקאליש, מהם שייצגו חסידות אלכסנדר, סוחצ'וב, סקיארנביץ', קוצק, סוקולוב, פריזוב ורדומסק.
בנוסף, האדמו"רים מזיכלין וולה התגוררו בקאליש.
עקב ריבוי החצרות החסידיות בקאליש, התרבו בה אף בתי הכנסת, עד שלפי הדיווחים, חלק מהיהודים המתנגדים או החילונים נאצלו לסגור את חלונותיהם בערבי שבת כדי להימלט מהשירה הקולנית.
במהלך התקופה שבין המלחמות, שני המרכזים הרשמיים של חיי הדת, היו בית הכנסת הגדול המסורתי ובית הכנסת החדש המודרני בסגנון המערבי, שכונה בית הכנסת הגרמני.
האחרון התפאר בחזן ובמקהלה שהעלו קטעי מוזיקה ליטורגית של מלחינים גרמנים-יהודים ורוסים-יהודים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו בקאליש כ-25 אלף יהודים, קרוב לשליש אוכלוסייתה.
האנטישמיות הרימה ראשה לקראת סוף שנות ה-30, קאליש הפכה למרכז של פעילות אנטישמית.
הוכרז חרם על העסקים שהיו בבעלות יהודים, והיהודים הורשו למכור את מרכולתם בשוק העירוני רק ב'גטו יהודי'.
כמו כן הוטלו הגבלות מסוימות על השחיטה.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים.
רבים מתושביה ברחו מהעיר, וכחודש וחצי אחר כך נספרו בה כ-18 אלף יהודים במפקד שערך היודנראט, אך הבורחים אולצו על ידי הגרמנים לשוב לעיר.
הגרמנים התחילו מיד בצעדים אכזריים נגד היהודים: רצח, שוד, השפלות והתעללות אחרת.
ב-15 באוקטובר 1939 הוקם בעיר יודנראט.
בראשו עמד גרשון הָן, לשעבר חזן בית הכנסת, ועם 25 חבריו נמנו פעילי ציבור מהמפלגות השונות.
הגרמנים דרשו מהיודנרט לספק להם עובדי כפייה ולערוך רישום של רכוש היהודים.
היודנראט מצדו פעל להקלת מצבם של היהודים על ידי הקמת מטבח ציבורי, והפעלתו מחדש של בית החולים היהודי.
במפקד שנערך באוקטובר 1939 נמנו בעיר כ-18,000 יהודים.
ב-20 בנובמבר 1939 החל גירוש יהודי קאליש לאזור הגנרלגוברנמן.
דירותיהם נמסרו לפולקסדויטשה שהובאו מהארצות הבלטיות.
הגירוש נמשך עד סוף 1939, והיהודים שנשארו בעיר בסיומו – כ-600 בני אדם בלבד – רוכזו בכמה בתים שהפכו סָפֵק גטו סָפֵק מחנה עבודה.
בסוף 1940 נוספו לגטו בדרך בלתי לגלית עוד כ-150 יהודים ששבו לעיר.
אחרי הגירוש חדל היודנרט להתקיים, אך גרשון הן וסגנו מאיר לנדאו הוסיפו לרכז את הקשר עם הגרמנים.
בגטו הוקמו סדנאות חייטות, סנדלרות ועוד.
העבודה נתפסה כדרך למנוע את הגירוש הבא, ולכן השתדלו בעלי המלאכה להוציא תחת ידם את מיטב התוצרת.
יהודים עבדו גם בסלילת כבישים ובפינוי הריסות.
גם לאחר הגירוש הגדול נותרו בגטו כמה ילדים, וחודשים אחדים הם למדו גרמנית, פולנית, מתמטיקה ותורה בכיתות לימוד.
עם זאת, במהלך 1940 הופרדו כמעט כל הילדים מהוריהם וגורשו מהגטו, לעיתים באמתלה ששולחים אותם לבתי ילדים מיוחדים.
מבין הנותרים, באוקטובר 1940, נרצחו מאות ביער סמוך.
בשנת 1941 נשלחו לפוזנן כמאה עובדים לעבודות כפייה ויותר מ-200 נרצחו, חלקם במשאיות גז.
בשנת 1942 נשלחו שאר היהודים לפוזנן ולגטו לודז'.
באקציה נוספת שהייתה בגטו בין 27 ל-30 באוקטובר 1940 גורשו כ-290 חולים, נכים וקשישים.
בגטו נותרו רק אנשים כשירים לעבודה, והם שולחו לעבודות כפייה למיניהן.
בקיץ 1941 שולחו מהגטו צעירים יהודים למחנות עבודה באזור פוזנן.
ב-18 בנובמבר 1941 שולחו 127 יהודים לאזור פוזנן ונורו שם למוות לאחר מכן.
ב-1 בדצמבר 1941 הועברו עוד 100 יהודים למחנה העבודה בקוז'מינק (Kozminek).
רבים מהיהודים שנשארו בקאליש בשלב זה היו בעלי מלאכה, אך למרות מאמצים רבים להשיג הזמנות מהצבא הגרמני, עד יולי 1942 נסגרו כל הסדנאות בגטו פרט לאחת.
ב-6–8 ביולי 1942 גורשו לגטו לודז' אחרוני היהודים בקאליש – כ-140 בני אדם.
המגורשים, שהורשו לקחת עמם חבילות קטנות של מטען אישי, הגיעו ללודז' ב-9 ביולי 1942, והנהגת הגטו שילבה אותם במערך העבודה במקום.
מרבית יהודי קאליש ניספו בשואה.
לאחר המלחמה חזרו ניצולי שואה יהודים לעיר, בשנת 1946, ובהם כ-500 נפש.
ביולי 1946 נשלח מכתב אולטימטום ליהודי קאליש המאיים עליהם במתקפה קשה יותר מאשר בפוגרום קיילצה, אם יישארו בעיר.
התקפות אלימות, אנטישמיות מתמשכת וקשיי השבת רכושם אילצו את מרבית היהודים לעזוב.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו רק כמאה, והמעטים שנשארו התמזגו בחברה הלא יהודית
רבי ישראל דרשן שפירא (ב"ר נתן דרשן מלובלין בן ר' יצחק שפירא אב"ד ור"מ לובלין בן ר' נתן שפירא אשכנזי מהוראדנא (ונקרא בפוסקים רנ"ש)), חיבר ספר "בית ישראל".
רבי שלמה איגר - בשנת ה'תקצ"א (1831) עמד בראש ועד יהודי שהשתתף במרד הפולני מול השלטון הרוסי, במהלך המרד איבד את כל רכושו והוכרח לקבל על עצמו בשנת 1835 את משרת הרבנות בעיר קאליש כדי לכלכל את ביתו, הוא שימש ברבנות חמש שנים עד שנת 1840.
רבי אליהו רגולר התמנה כרב קהילת קאליש בשנת ה'ת"ר (1840), ועמד בראשה עשר שנים עד שנת 1850. בשנת ה'תר"ח התדרדר מצבו הבריאותי, הוא לקה במחלת קיבה ונאבק בה תקופה ממושכת.
רבי צבי הירש חיות - בשנת תרי"ב 1852 הוזמן לכהן כרבה של קאליש.
כיהן כרב העיר עד שבת תרט"ו (1855), כשמגפת כולרה שעברה בעיר, פגעה במהר"ץ ובאשתו.
השניים נסעו להתרפא במעיינות מרפא ואחר כך שבו לזאלקווא.
רבי מאיר אוירבך - מונה לרבה של העיר בשנת תרט"ו (1855) עד שנת ה'תר"כ (1860) שהחליט לעלות לארץ ישראל.
רבי חיים אלעזר וקס מונה לכה כרב העיר בשנת תרכ"ב (1862) עד שנת 1881
רבי שמשון אורנשטיין - בשנת ה'תרמ"ו התמנה כרב ואב"ד בקאליש, ומשנת 1881 - לאחר מותו של רבי חיים אלעזר וקס, מילא את מקומו.
הוא כיהן כרבה של קאליש עד פטירתו בשנת ה'תרס"ד (1902).
רבי יחזקאל ליבשיץ (ליפשיץ) כיהן כרב העיר משנת ה'תרס"ו, 1906, עד פטירתו בתענית אסתר, י"ג באדר ב' תרצ"ב, 21 במרץ 1932 בקבורתו נחנך בית הקברות החדש בקאליש.
רבי זאב מוזס משנת תרצב 1932 לאחר פטירת רבי יחזקאל ליבשיץ.
התעוררו חילוקי דעות בעיר סביב מינוי בנו של הרב ליבשיץ כממלא מקומו, כיסא הרבנות נותר פנוי במשך כמה שנים והרב מוזס מילא את התפקיד בפועל.
עם עלותו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה, 1935, התמנה תחתיו הרב מנחם מנדל אלתר מפביאניצה כרבה של קאליש.
הרב מנחם מנדל אלתר מפביאניץ - ב- תרצ"ד (1934) נבחר לכהן כרבה של קאליש, תפקיד בו כיהן עד פרוץ המלחמה.
מינויו התעכב עד שנת תרצ"ח בשל סירובו לבוא לקאליש עד שהקהילה תמלא את התחייבויותיה כלפי משפחת הרב ליבשיץ ובנו שעל פי צוואת רבי יחזקאל ליבשיץ אמור היה בנו, הרב אליעזר ליבשיץ, לכהן אחריו.
רבי מנחם מנדל נרצח בכ"ט באב תש"ב (1942) במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ה'מגן אברהם', רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, מגדולי האחרונים, חי ופעל במרבית שנותיו בקאליש, ונקבר בה
רבי שבתי בַּס (ה'ת"א, 1641 - כ"ב בתמוז ה'תע"ח, 1718) תלמיד חכם, ביבליוגרף ובעל בית דפוס, מחבר הפירוש לפירוש רש"י לתורה 'שפתי חכמים'
רבי יהודה ב"ר ניסן, מחבר ספר "בית יהודה"
עדה פגיס, סופרת ומתרגמת ישראלית
הקהילה היהודית של פשדץ', שהייתה חלק משמעותי מאוכלוסיית פשדץ, עיירה במערב פולין, הושמדה כולה בשואה.
ביידיש העיר הייתה ידועה בתור פשייטש (Pshaytsh).
העיירה, שהוקמה במאה ה-14, ממוקמת באמצע הדרך בין חודץ' לקלודאווה.
היא נמצאת 75 ק"מ צפונית-מערבית מלודז', 150 ק"מ מערבית לוורשה ו-130 ק"מ מזרחה לפוזנן.
מכיוון דרום-מזרח, היא גובלת באגם פשדץ.
האזכור המוקדם ביותר של פשדץ' הוא במאה ה-12, כשהייתה בבעלות ארכיבישופים.
במחצית השנייה של המאה ה-14, המלך קזימירז רכש את פשדץ ואת האדמות המקיפות אותה מהארכיבישופים.