tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התובעת הכללי של אוקראינה, אירינה ונדיקטובה , ציינה כי אם הראיות יוכיחו זאת, יבוצעו חקירות והעמדה לדין.
מהצד הרוסי, דמיטרי פסקוב, מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה, תיאר את הסרטונים כ"צילומים מפלצתיים" ודרש לחקור אותם.
עינב קטן-שמיד (נולדה ב-1977 בשם עינב קטן) היא חוקרת בתחום הפילוסופיה של המחול ומנהלת בית הספר למחול בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1997 נרשמה קטן-שמיד ללימודי תיאטרון ומשחק ב"תיאטרון החדר".
במסגרת הלימודים השתתפה בהצגת הדגמה של בית הספר "המעגל הפתוח - דם".
לאחר סיום לימודיה המשיכה לעבוד בתיאטרון כמנהלת תכנים.
בשנת 2003 החלה קטן-שמיד להשתתף בשיעורי הבוקר של להקת בת שבע, והמשיכה לרקוד גם במהלך לימודיה לתואר שני.
ב-2002 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בתוכנית הרב תחומית לאומנויות באוניברסיטת תל אביב, וב-2006 סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת התזה שלה כתבה על ספרו של קפקא "הטירה" בהנחייתו של פרופסור משה צוקרמן.
קטן-שמיד הגישה את המחקר מייד לאחר תום מלחמת לבנון השנייה, שלדבריה השפיעה על כתיבתה לאחר שחשה כי בתוך הקונפליקטים החברתיים, אין אף קול שביטא את קולה.
בשנת 2007 יצאה לשנת מחקר באוניברסיטת בוסטון, ולאחריה התארחה במשך סמסטר אחד במחלקה למחול של בית הספר הגבוה לאמנויות, ג'וליארד בניו יורק.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה בזמן ששימשה כעמיתת מחקר באוניברסיטת הומבולט בברלין.
נושא המחקר היה שפת התנועה של אוהד נהרין, והמחקר נכתב בהנחיה משותפת מתל אביב, ניו יורק וברלין.
בעקבות הדוקטורט הוציאה את הספר Embodied Philosophy in Dance שהתפרסם בשנת 2016 ומכר למעלה מ-15,000 עותקים.
לאורך השנים שימשה קטן-שמיד כמרצה וכעוזרת מחקר והוראה בקורסים שונים במכללת שנקר, בית ברל ואוניברסיטת תל אביב.
את הפוסט־דוקטורט שלה עשתה קטן-שמיד במעבדה הבין־תחומית "דימוי, ידע, עיצוב" (Gestaltung, Knowledge, Image) באוניברסיטת ברלין, ובמחקרה חיברה בין פילוסופיה, טכנולוגיה ומחול במציאות מדומה.
במקביל לימדה מחקר פרקטי ותאורטי של תנועה במסגרות שונות, ביניהן התוכנית לתואר שני בכוריאוגרפיה בבית הספר הגבוה למחול עכשווי בברלין (HZT).
בהמשך, התחילה מחקר מקיף סביב עבודתן של שש כוריאוגרפיות ישראליות: יסמין גודר, ענת דניאלי, אילנית תדמור, דנה רוטנברג, דנה יהלומי ורננה רז.
במסגרת המחקר יזמה קטן-שמידט בתקופת מגפת הקורונה סדרת שיחות מקוונות לקהל הרחב, בהן שוחחו היוצרות על הפעילות האומנותית שלהן בהקשר של מגע על הבמה, בסטודיו ובחיי היום יום.
בספטמבר 2021 הפסיקה את המחקר עם כניסתה לתפקיד מנהלת בית הספר למחול בסמינר הקיבוצים במקומה של שלומית עפר.
קטן-שמיד הייתה נשואה בעבר לאמיר אוריין, המבוגר ממנה ב-34 שנים, שלימד אותה בתיאטרון החדר בסוף שנות ה-90. השניים נפרדו לאחר שבע שנות זוגיות.
ב-2016 נישאה לצלם והקולנוען הגרמני אלכסנדר שמיד, אותו הכירה בתקופת מגוריה בברלין.
עינב מנהלת אורח חיים טבעוני.
עינט קרמר (נולדה ב-20 בספטמבר 1977, ח' בתשרי ה'תשל"ח) היא אשת חינוך ופעילה חברתית-סביבתית ישראלית, מייסדת ומנכ"לית עמותת "טבע עברי" ומיזם "שמיטה ישראלית", המקדמים אחריות סביבתית יהודית בישראל.
שמה הפרטי של עינט נכתב באות ט' במקום באות ת' כנוטריקון למילים עין טובה.
קרמר גדלה ברחובות במשפחה ציונית-דתית.
שירתה בצה"ל ביחידה 8200 במסגרת תוכנית חמ"ן תלפיות, ולמדה הנדסת מערכות תקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2009 הקימה קרמר את עמותת "טבע עברי", המקדמת אורח חיים מקיים בהשראת היהדות.
העמותה יזמה מגוון פרויקטים, בהם מרכז למידה מקוון, בתי מדרש סביבתיים, "שבת נח" כאקולוגית, תחרות "בית כנסת ירוק", פסטיבלי רחוב סביב ט"ו בשבט, ומחנה קיץ לנוער מכל המגזרים.
בשנת 2013 הקימה את מיזם "שמיטה ישראלית", רשת ארגונים המקדמת את שנת השמיטה כ"שנת שיא" בתחומי חברה, סביבה, תרבות ורוח.
בשנת 2018 מונתה למנהלת החינוכית של ארגון השומר החדש, שם הובילה הקמת מכינה קדם צבאית אקו-חקלאית ותוכניות נוספות.
החל משנת 2022 מובילה את אשכול "חינוך, תרבות ורוח" בפורום האקלים הישראלי של בית הנשיא, בו הקימה ועדה להטמעת ערכי סביבה בציבור הדתי והחרדי.
קרמר בעלת תואר שני בחינוך יהודי מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורנטית בתחום היחסים בין זהות דתית וסביבה.
היא פרסמה מאמרים וספרים בנושאים אלו.
בשנת 2023 נבחרה קרמר לאחת מאנשי הסביבה של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
שמיטה ישראלית: הזדמנות של פעם בשבע שנים.
השפע שבצמצום: הסיפור של אבא (ואמא) חלקיה.
נשמת הבריאה - עוצמה וענווה בעידן של שפע (199-217).
שבת ישראלית: מסרים מתחדשים עבור העידן הצרכני.
חשוב עולמי פעל מקומי – על קהילה מעורבת וקיימות מקומית.
לומדים לחיות ביחד, אסופת מאמרים על החינוך המשלב והקהילות המעורבות (299-307).
מה עניין שמיטה למשבר האקלים?
מסרים מתחדשים ופרקטיקה סביבתית סביב שנת השמיטה התשפ"ב בישראל.
המעיין והלב – הטבע כמאפשר, מחנך ומשתתף בבית המדרש.
בתוך: א' אייזן, א' דקל ול' בירן-ניסנהולץ (עורכים).
עינב צנגאוקר (נולדה ב-3 בדצמבר 1978) היא ישראלית, חברה במטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים ותנועת "כולנו חטופים".
מאז חטיפת בנה, מתן צנגאוקר, על ידי חמאס לרצועת עזה בטבח שבעה באוקטובר ועד החזרתו ב-13 באוקטובר 2025 פעלה לקידום המודעות לסוגיית החטופים והנעדרים ולהשבתם לישראל.
עינב צנגאוקר נולדה ב-1978. היא תושבת אופקים, שעבדה כרכזת השכלה גבוהה במנהלת החינוך בעיריית אופקים.
היא אם לשלושה ילדים, ומאז שהתגרשה בשנות ה-2000 תפקדה כאם חד-הורית.
בטבח שבעה באוקטובר, 7 באוקטובר 2023, בנה מתן צנגאוקר נחטף על ידי חמאס לרצועת עזה, יחד עם בת זוגו אילנה גריצבסקי.
מיד לאחר מכן החלה צנגאוקר לפעול במסגרת מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים במטרה לקדם את החזרתם לישראל.
בנובמבר נחתם הסכם ישראל–חמאס הראשון במלחמת חרבות ברזל, ובמסגרתו שוחררה אילנה גריצבסקי מהשבי.
בנובמבר 2023 נפגשה צנגאוקר עם שר החוץ ישראל כ"ץ.
במקביל, השתתפה מספר פעמים בעצרות ובקריאות להשבת החטופים שנערכו בכיכר החטופים והנעדרים בתל אביב.
בינואר 2024 נפגשה יחד עם משפחות נוספות שקרוביהם נחטפו לרצועה, עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בסיום הפגישה אמרה: "יצאתי פחות פסימית ממה שנכנסתי, אבל לא היו תקוות גדולות.
אני רוצה להאמין שראש הממשלה באמת מתכוון לכך שישראל הניחה מתווה בידי קטר ולא משלה".
צנגאוקר התבטאה בחריפות פעמים רבות כלפי נתניהו.
בפברואר החלה לשתף פעולה עם פעילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בהמשך התייחסה לבחירתה ואמרה: "אני אשת ימין כל חיי.
תמיד הצבעתי לראש הממשלה בנימין נתניהו, כולל בבחירות האחרונות.
אבל האנשים הכמעט יחידים שמזדהים איתי, שמגישים לי עזרה אמיתית, הם אנשי הארגונים האלה.
[...] הם לא מנצלים את העובדה שמתן חטוף כדי לקדם את האג'נדה שלהם.
הם אלו שנותנים לי עכשיו כתף, שמכילים אותי, שאומרים לי: "עינב, כל מה שאת צריכה"."
היא הפגינה באופן קבוע מול שער בגין בקריה בתל אביב, יחד עם בנותיה נטלי ושני ועם בת זוגו של מתן, שורדת השבי אילנה גריצבסקי, וחברתם הטובה של השניים, ג'ינה קריסטל.
לצידן פעל גם מערך מתנדבים שסייע באיתור טרמפים, ארגון ציוד סנפלינג לפעולות מחאה ועוד.
בהפגנה מול הקריה בתחילת פברואר הותקפה פיזית על ידי עוברי אורח.
לאחר כמה ימים נפגעו היא וקרובי משפחה אחרים של מתן צנגאוקר ממכת"זית שהפעילה משטרת ישראל.
בהפגנה מול הקריה במרץ ביקשה לשוחח עם השר אבי דיכטר, שסירב.
באפריל קראה פעם נוספת להפסיק את המלחמה ולהחזיר את החטופים, ואמרה כי מכונת רעל מופעלת כנגד משפחות החטופים: "כל השופרות שלו [של נתניהו] מדברים עלינו, משפחות החטופים, במילים מבזות, מזלזלות ולא מכבדות אישי ציבור." בתה, נטלי צנגאוקר, הותקפה בכמה מקרים במהלך אירועי המחאה על ידי שוטרים.
ב-13 במאי, יום הזיכרון, שוחחה עם שר האוצר בצלאל סמוטריץ' שהגיע כנציג הממשלה לבית העלמין באופקים ואמרה לו שחובתו כאדם יהודי להציל את מי שחי.
ב-22 במאי האשימה את הממשלה החרבת המרקם החברתי, אמרה שהעם מאוחד סביב הרצון בעסקת חטופים, וקראה לפרק את הממשלה בגלל אי-החזרתם.
ב-7 בדצמבר פרסם חמאס סרטון של בנה החטוף מתן ובו קרא לממשלת ישראל ולציבור בישראל לפעול לשחרורו.
צנגאוקר הופיעה פעמים רבות בוועדות הכנסת בניסיון לקדם את סוגיית שחרור החטופים והחזרתם לישראל וכדי להעלות את המודעות למצוקת המשפחות.
במהלך דיון בנושא קנסות ותווי חנייה התפרצה צנגאוקר וטענה שחברי הכנסת והשרים אינם מקדמים מספיק את שחרור החטופים, אלא עוסקים בזוטות.
בנובמבר הוצאה מדיון בוועדת הכלכלה בעקבות עימות עם חברי כנסת, אשר במהלכו אחזה בבקבוק, ולטענת גורמים בכנסת התכוונה לזרוק אותו על בן שיחה.
במקרה אחר הוצאה מהכנסת, לאחר שקטעה דיון בהצעת החוק לקיצוץ דמי החבר בלשכת עורכי הדין והאשימה בכך שאין אסטרטגיה ואין תוכנית ליום שאחרי ושחיילים מתים לחינם.
החל מ-1 בינואר 2025 נמנעה כניסתה למשכן הכנסת באופן זמני בנימוק: "על אף הבטחותיה החוזרות והנשנות, צנגאוקר המשיכה להפר באופן חמור את הסדר במשכן".
צנגאוקר ענתה כי "חברי הקואליציה מנסים להשתיק משפחות חטופים" והטיחה בח"כים: "חטופים מעונים ונאנסים - ואתם סוחרים בג'ובים".
ב-7 בינואר, לאחר שיחה עם יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה, התאפשר לה לשוב ולהשתתף בדיונים, בכפוף לשמירה על כללי המשכן.
בפברואר, בעת ביקורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בוושינגטון אצל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, הגיעה צנגאוקר לוושינגטון יחד עם משפחות חטופים נוספות, על מנת לקרוא לעסקה עם חמאס במסגרתה יחזיר ארגון הטרור חטופים, מהלך שהובל באותה העת על ידי טראמפ, יחד עם שליחו למזרח התיכון סטיב ויטקוף.
ביולי פרסמה ברשתות החברתיות כי נפגשה עם בני הזוג נתניהו, ובפגישה הבטיח לה ראש הממשלה להחזיר את בנה מתן.
ב-15 בפברואר, במהלך טקס שקיים חמאס עת שחרר מהשבי במסגרת ההסכם השני במלחמה את החטופים סשה טרופנוב, יאיר הורן ושגיא דקל-חן, הציב ארגון הטרור תמונה של צאוגנקר יחד עם בנה מתן כתפאורה על בימת הטקס, שהתקיים בנקודת השחרור, ולצידם שעון חול הרומז כי הזמן להציל את מתן אוזל.
צנגאוקר התייחסה למעשה ואמרה שקיבלה אות חיים ממתן.
בנה מתן שוחרר בחיים מהשבי ב-13 באוקטובר 2025, במסגרת עסקת שחרור החטופים השלישית.
צנגאוקר הודתה לציבור על תמיכתו ולחיילי צה"ל והדגישה את אחריות הממשלה ואת הדרישה שהממשלה וראש הממשלה נתניהו ישאו באחריות.
לאחר חזרת מתן מהשבי המשיכה צנגאוקר במאבק להחזרת גופות החטופים שנותרו ברצועת עזה.
לאחר השבתו של בנה מתן גברה ההסתה נגדה ברשתות החברתיות.
בתגובה כתבה צנגאוקר: "לא אשתוק..
לא אקבל את האלימות הזו ולא אירתע ממסע ההכפשות המאורגן.
העם לא טיפש ורואה שזה קמפיין פוליטי מתוזמן וממומן שנועד להרתיע אותי מהמשך המאבק על החטופים החללים ואת כל משפחות 7 באוקטובר מהדרישה לחקר האמת למחדל על ידי ועדת חקירה ממלכתית..
הם רוצים לשכתב את ההיסטוריה ומנסים להלך אימים על משפחות שורדי שבי."
בנובמבר 2025 צנגאוקר הגישה תביעה בסך 400 אלף שקלים נגד עליזה אילוז על הפצת טענות שקריות ופוגעניות.
במאי 2024 הדליקה צנגאוקר את "משואת התקווה" בטקס כיבוי משואות והדלקת תקווה באמפי שוני.
קרן קיימת לישראל השיקה את "דרך הגיבורות" בפארק אופקים, שבה מוצגים סיפוריהן של "הנשים הגיבורות במלחמה", שעימהן נמנית צנגאוקר.
קיבלה מהקרן החדשה לישראל את פרס "אמת לכוח" לשנת 2024, כהוקרה על פעילותה למען החטופות והחטופים.
בדצמבר 2024 דורגה ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה-BBC לשנת 2024.
על אודותיה של צנגאוקר נכתבו ופורסמו כמה שירים.
בספטמבר 2024 פורסם שירו של המשורר אהרן שבתאי "במקום משה", שעוסק בדמותה של צנגאוקר, במדור הספרות של העיתון "ידיעות אחרונות".
בדצמבר 2024 פורסם שירו של הסופר אריה קרישק "אמא של חטוף" באתר News1 מחלקה ראשונה.
השיר מוקדש לצנגאוקר ולזעקתן של אימהות החטופים.
במרץ 2025 פורסם שירו של המשורר מיכאל קגזנוב "לעינב צנגאוקר" בכתב העת לספרות "המוסך", העוסק גם בבנה של צנגאוקר, מתן.
באוקטובר 2025 החליטה אוניברסיטת תל אביב להעניק לה תואר דוקטור לשם כבוד.
בנימוקים ציינה האוניברסיטה, כי התואר מוענק לצנגאוקר על המאבק חסר הפשרות, האמיץ ומעורר ההשראה שניהלה במשך כשנתיים, יחד עם מטה משפחות החטופים והציבור הרחב למען חזרתם לישראל של כלל החטופים.
בנוסף ציינו באוניברסיטה, כי צנגאוקר מהווה סמל לסולידריות חברתית, לקדושת החיים, לאחדות ולהורות.
עינבל משש היא עורכת דין ישראלית המכהנת כמנכ"לית שירות התעסוקה הישראלי, ובעברה מנכ"לית משרד התקשורת.
בשירותה הצבאי הייתה מדריכת צוות קשת בגדוד 414 ושירתה שש שנים נוספות במילואים במשרד הביטחון.
למשש תואר ראשון במשפטים ב, תואר ראשון במנהל ומדיניות ציבורית ותואר שני במנהל עסקים ב.
עבדה למעלה משני עשורים במגזר הציבורי.
בין היתר הייתה אחראית ברשות האוכלוסין וההגירה על הטיפול בתופעת ההסתננות לישראל ועל ניהול מתקני השהייה 'סהרונים-קציעות' בנגב.
כמו כן, שימשה בתפקיד מטה בתחום הניהול האסטרטגי ברשות וכיועצת למנכ"ל בנושא קידום נשים.
בהמשך, כיהנה כראש מינהל עובדים זרים ברשות האוכלוסין וההגירה.
במסגרת תפקידה זה עמדה בראש צוות בינמשרדי לבחינת שינוי שיטת ההעסקה של עובדים זרים בענף הסיעוד, הובילה את יישום ההסכמים הבילטראליים להבאת עובדים זרים לישראל, ועמדה בראש צוות מיוחד שביקש לצמצם תופעות של ניצול עובדים פלסטינים וסחר בהיתרי עבודה.
בינואר 2024 מונתה על ידי השר שלמה קרעי לתפקיד מנכ"לית משרד התקשורת, לאחר פרישת המנכ"לית הקודמת לירן אבישר בן חורין.
במטרה להוזיל את חבילות הסלולר לתושבי ישראל, הובילה מהלך המחייב את חברות הסלולר לעבור ל-eSIM, מהלך המחזק תחרותיות ואיכות השירות.
באוגוסט 2024, נבחרה על ידי ועדת איתור לתפקיד מנכ"לית שירות התעסוקה.
בתחילת נובמבר נכנסה לתפקיד והייתה לאישה השנייה המכהנת בראשות שירות התעסוקה, 17 שנים לאחר כהונתה של ניצב בדימוס אסתר דומיניסיני.
עם כניסתה לתפקיד, השיקה את תכנית "ממדים לתעסוקה" בשיתוף משרד הביטחון, תכנית המסייעת למשרתי המילואים ובני ובנות זוגם לחזור להשתלב במעגל התעסוקה בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
משש מתגוררת בקיבוץ זיקים, נשואה ואם לשני בנים.
משש היא בוגרת תוכנית המנהיגות מקום של מעוז.
עינבר דרור לקס (נולדה ב־25 במאי 1976) היא אוצרת וחוקרת בתחומי המוזיאולוגיה, האמנות וההיסטוריה הישראלית.
במהלך הקריירה שלה, אצרה דרור לקס למעלה מ-50 תערוכות, ערכה מעל 20 קטלוגים וספרי אמנות.
יזמה וניהלה פרויקטים אמנותיים, תרבותיים וחינוכיים במוסדות תרבות שונים.
מנכ"לית ואוצרת ראשית במוזיאון החאן בחדרה (2025), מנהלת פיתוח משאבים ושת"פ במחלקת כיכר ביאליק, בתי התרבות של העיר בעיריית תל אביב-יפו (2023 - 2024) ואוצרת ראשית במוזיאון העיר חיפה (2010 - 2020).
עינבר דרור לקס נולדה בנתניה לדורית וחיים דרור, למדה בתיכון אורט גוטמן וסיימה בהצטיינות מגמת גרפיקה.
לאחר השחרור התחילה תואר ראשון בחוג לאמנות, מדור יצירה באוניברסיטת חיפה, אותה סיימה בהצטיינות יתרה.
בזמן לימודי תואר מוסמך בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית ד"ר דומיניק לוי-אייזנברג, החלה לעבוד כאוצרת משנה של ד"ר סורין הלר.
במסגרת לימודי מוזיאולוגיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, היא השלימה סטאז' במוזיאון תל אביב לאמנות בהנחיית פרופ' מרדכי עומר.
בין השנים 2006 - 2010 עבדה דרור לקס כאוצרת משנה של ד"ר סורין הלר, מנהל תחום אמנות ומוזיאונים בעיריית רמת השרון.
במסגרת תפקידה היא אצרה תערוכות מתחלפות בגלריה לאמנות בבית יד לבנים, רמת השרון.
משנת 2020 היא לומדת לדוקטורט במחלקה לאומניות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בנושא "מיתוס 'הדו קיום' במוזיאוני עיר בערים מעורבות בישראל", בהנחיית ד"ר רונית מילאנו.
במשך שתים עשרה שנים, בין 2010 – 2022, כיהנה דרור לקס כאוצרת ראשית במוזיאון העיר חיפה.
בין השנים 2023 – 2024, הייתה מנהלת תחום פיתוח משאבים ושת"פ במחלקת כיכר ביאליק, בתי התרבות של העיר באגף התרבות, מינהל קהילה תרבות וספורט בעיריית תל אביב-יפו.
במהלך שנתיים אלה דרור לקס גיבשה, בשיתוף פעולה עם מנהלי הבתים, אסטרטגיות גיוס ופיתוח משאבים לחמשת בתי התרבות ולמחלקת כיכר ביאליק, וגייסה תקציבים לפרויקטים מורכבים רב-תחומיים.
בחודש פברואר 2025 התמנתה עינבר דרור לקס למנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון החאן בחדרה.
"כשהקווירים באות למוזיאון" בתוך: מה יגידו השכנים?
חיים קוויריים בחיפה 1932 – 2007, קטלוג, מוזיאון העיר, חיפה, 2021, עמ' 9 - 11 (עם חברי פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית: דותן ברום, יואב זריצקי ועדי סדקה)
"ואדי סליב – כרוניקה של הרס ובנייה", בתוך: בדגל שחור בעיר אדומה, ואדי סליב: 1948- 2019, קטלוג, מוזיאון העיר, חיפה, 2021, עמ' 5 - 9 (עם גליה אביאני)
ליאת מרגלית, עינבר דרור-לקס, לונדון בירושלים : תרבות ברחבי העיר, ירושלים: מגדל דוד - המוזיאון לתולדות ירושלים, תשע"ח (2018) ספר התערוכה
"אוסף רימון: תשוקות פרטיות, אינטרס לאומי", בתוך: לאסוף חיפה, מאוסף ד"ר ירמיהו (ירי) ושושנה רימון .
"הקולות של חיפה - על תפקידו של מוזיאון העיר", אתרים - המגזין, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 6 דצמבר 2016, עמ' 143–150
פיסול חוצות בחיפה, הוצאת עיירת חיפה, 2012 (עורכת)
"סוף עונת הזהבים" בתוך: שנות טובות: תולדותיהן של איגרות ברכה לשנה החדשה, קטלוג, מוזיאון העיר, חיפה, 2011, עמ' 5 - 7
דרור לקס נשואה לגולן לקס, יזם ופעיל חברתי לנגישות ושילוב אנשים עם מוגבלויות בחברה, ממקימי המיזם Winwork 'מנגישים את עולם העסקים'.
הם גרים בחדרה והורים לשני ילדים.
עינויים ופרקטיקות משפילות שיטתיות נגרמו לאזרחים שנעצרו על ידי כוחות פלסטיניים ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
בשנת 2018, דיווח אמנסטי כי להט"בים היו נתונים למעצר שרירותי וספגו התעללות.
על פי ארגוני זכויות אדם, מדובר בחשד לביצוע פשעים נגד האנושות.
הרשות הפלסטינית ביצעה עינויים בשטחים הפלסטיניים לאורך השנים.
בשנת 1995 נעצר עזאם רחים, אזרח אמריקאי, על ידי הרשות הפלסטינית.
לאחר מכן הוא נלקח לכלא ביריחו, שם עונה ונהרג.
משפחתו של רחים ניסתה לתבוע את הרשות הפלסטינית ואת אש"ף, אך בסופו של דבר בית המשפט העליון פסק נגדם.
בשנת 1997 מצא אמנסטי אינטרנשיונל כי "עינויים [בידי הרשות הפלסטינית] של עצירים נותרו נפוצים.
המשיכו לדווח על הרג בלתי חוקי, כולל הוצאות להורג אפשריות ללא משפט".
בשנת 2010 דווח על למעלה ממאה מקרים של עינויים בידי שירותי הביטחון הפלסטיניים.
ג'ו סטורק, סגן מנהל חטיבת המזרח התיכון בארגון Human Rights Watch, אמר: "הדיווחים על עינויים בידי שירותי הביטחון הפלסטיניים ממשיכים לזרום.
הנשיא עבאס וראש הממשלה פיאד מודעים היטב למצב.
הם צריכים לבטל את זה ולוודא שהאחראים לכך יועמדו לדין".
לפחות שישה פלסטינים מתו בעינויים בבתי הכלא של הרשות הפלסטינית.
על פי דו"ח של הארגון הערבי לזכויות אדם בבריטניה, הרשות הפלסטינית משתמשת בעינויים באופן שיטתי במשך שנים.
השיטות כוללות מכות בכבלים, תלישת מסמרים, תלייה מהתקרה, מלקות, בעיטות, קללות, מכות חשמל, הטרדה מינית ואיום באונס.
הדו"ח המשיך ואמר: "כל אחד מהעצורים הללו היה נתון ליחס משפיל ומשפיל ושהה בתאים יותר מעשרה ימים.
הניתוח מראה כי 95 אחוזים מהעצורים היו נתונים לעינויים קשים, ואחרים חשו את ההשפעות המזיקות על בריאותם לתקופות שונות".
, שבו עצירים נאזקים ונכבלים בתנוחות לחץ לפרקי זמן ארוכים, הוא צורת העינויים הנפוצה ביותר.
ארגון Human Rights Watch דיווח על 147 מקרים של עינויים שביצע חמאס במהלך שנת 2011 וטען כי אף אחד מהמבצעים לא הועמד לדין "למרות טענות עקביות בדבר התעללות חמורה".
עוד נאמר כי "כמה גברים אמרו שהם נזקקו לטיפול רפואי עקב עינויים וביקשו להשיג מסמכים רפואיים כראיה לכך שהם עונו, אך פקידי בית החולים סירבו לספק אותם.
יריבתו של חמאס, הרשות הפלסטינית הנשלטת על ידי פת"ח, עוצרת וכולאת פלסטינים באופן שרירותי, כולל אנשי חמאס או אוהדים, ובאופן דומה מעבירה את העצירים עינויים והתעללות".
ב-2012, לאחר שלכאורה מכר בית בחברון למשפחה יהודית, מוחמד אבו שחלה נעצר על ידי הרשות הפלסטינית, עונה כדי להוציא ממנו הודאה ונידון למוות.
בדו"ח אחר ארגון Human Rights Watch מתעד מקרים שבהם "כוחות הביטחון [הפלסטיניים] עינו, הכו ועצרו עיתונאים באורח שרירותי, החרימו את ציודם ומנעו מהם לצאת מהגדה המערבית ומרצועת עזה".
HRW דיווח גם על תקרית שבה "משרד הפנים של חמאס זימן עיתונאי שפרסם מאמר על עינויים על ידי רשויות חמאס במתקני מעצר סודיים, איים לנקוט נגדו צעדים משפטיים אם לא יפרסם התנצלות על המאמר, והזהיר אותו לתקן את הדיווח ה'מוטה' שלו".
גם לאחר שהרשות הפלסטינית אשררה את הפרוטוקול האופציונלי לאמנה נגד עינויים ויחס או עונש אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים אחרים ב-29 בדצמבר 2017, כוחות הביטחון הפלסטיניים ביהודה ושומרון וכוחות הביטחון של חמאס ברצועת עזה המשיכו להשתמש בעינויים ובהתעללות אחרת.
בשנת 2018 קיבלה 285 טענות על עינויים והתעללות אחרת בעצירים המוחזקים בידי כוחות הביטחון הפלסטיניים ובידי כוחות חמאס.
כמו כן, בשנת 2018 פרסם ארגון Human Rights Watch כי הן הרשויות הפלסטיניות והן חמאס עוצרים ומענים מתנגדים ומבקרים באופן שגרתי, במה שתואר כ"מדינות משטרה מקבילות".
ב-2022 קבע הארגון כי מעשי הרשות הפלסטינית ניתנים להגדרה כפשעים נגד האנושות.
חמזה חוידי, פלסטיני מעזה, דיווח כי נעצר ועונה פעמים רבות בשל מחאתו נגד חמאס.
ב-2024, חויבה הרשות לשלם כ-80 מיליון שקל פיצוי למי שנחשדו כמשתפי פעולה עם ישראל ועברו סדרה של מעשי התעללות, ובהם: הכאה בכבלי חשמל, קשירות, מניעת שינה והכנסת סמרטוטים מטונפים לפה.
הפסיקה הזו הצטרפה למקרה קודם, ב-2023, כאשר הרשות חויבה לשלם 10 מיליון שקל לשני גברים שעונו בידי הרשות ונשארו עם נכויות, וצעירה נוספת שעונתה ונרצחה.
בשנת 2017 תבעה ישראל את הממשל הפלסטיני בגין מעצר ועינויים של חמישים ערבים אזרחי ישראל במהלך שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים.
באוקטובר 2000 הכו פלסטינים כמה חיילים ישראלים שנכנסו בטעות לשטחים הפלסטיניים.
נכון לשנת 2018, אמנסטי דיווח כי לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (LGBTI) היו נתונים למעצר שרירותי והתעללות.
באחד המקרים באוקטובר 2019 דווח כי שוטרים פלסטינים עצרו והכו קשות בחברון שני פלסטינים שהתגיירו.
השניים, גבר בשנות החמישים לחייו ובנו, נפצעו כולל כוויות בידיים וברגליים.
עינן (נקרא גם עין־מלאחה) הוא אתר ארכאולוגי־פרהיסטורי בעמק החולה, בתחום שמורת נחל עינן ובסמוך למעיין עינן (עין מלאחה), בגובה כ־70 מטרים מעל פני הים.
זהו אחד מאתרי המפתח של התרבות הנאטופית, תרבות המעבר ליישובי קבע שקדמה למהפכה הנאוליתית.
באתר התגלו מבנים בעלי יסודות אבן, בתי קברות וחפצי אמנות רבים.
האתר נתגלה בשנת 1951 עקב עבודות של חברת מקורות באזור.
החברה הציבה מתקני דלק לטובת משאבות המים האזוריות, אך גנזה אותם באדמה מטעמי בטיחות, וכך נתגלו שרידי האתר.
ז'אן פרו, ארכאולוג צרפתי, הוזמן לחקור את האתר וערך בו שתים־עשרה עונות חפירה.
ממשיכו של פרו, פרנסואה ואלה (François Valla), ערך באתר מספר חפירות נוספות, בשנים 1996–2005 והתמקד בשרידי השלב הנאטופי הסופי.
רצף ההתיישבות הנאטופי באזור נחלק לארבע שכבות יישוב, השכבות I – IV (כאשר שכבה I חותמת את היישוב הנאטופי).
התיישבות הנאטופים נערכה בין 15,000–11,500 שנים לפני זמננו ומכסה למעשה את כל התקופה.
נהוג לחלק כל אחת מהשכבות הנ"ל למספר תתי־שכבות אשר נושאות את מספר השכבה ואחת מהאותיות: b ,a או с.
לחפירות בעינן תרומה רבה להבנת התרבות הנאטופית.
בין השאר, האתר מלמד כי בידי האדם הייתה האפשרות להקים ישובי־קבע גם בטרם המצאת החקלאות, זאת אילו בסביבתו נמצאו הפריטים להם נזקק להתקיים.
החפירות בעינן חשפו התיישבות קבע מבוססת בעלת עולם חומרי עשיר, ושאולי יש בה כדי לרמז על נטיות לעולם הרוחני.
כמו כן, האתר העיד על שכלולים טכנולוגיים בתעשיית הכלים והאדריכלות.
מן הקבורה ניתן להסיק כי ביות הכלב נעשה, לראשונה, על ידי הנאטופים, לפני כ־15,000 שנים.
כמו כן, בעיני אחדים, יכולה הקבורה לטעון בעד דירוג חברתי פרימיטיבי.
פריטים טכנולוגיים כמגלים שנתגלו באתר, מעידים על תחילתה של חקלאות פרימיטיבית וקשירת האדם לאדמה.
התקופה הנאטופית הקדומה מיוצגת בשכבות IV-III.
אלו היו עדות לראשית ההתיישבות הנאטופית באתר.
המבנים בשכבה זאת הוקמו לתוך בורות בעלי קוטר של כעשרה עד שישה מטרים.
סביב לבתים נמצאו חורים באדמה ששימשו להחזקת עמודי עץ.
קורות אלו תמכו בקירות וגג הבניין אשר הורכבו מבד וצמחייה.
הקבורה מתקופה זאת היא קבורת־יחיד קבוצתית.
הגופות הונחו בתנוחה מכווצת עד מכווצת למחצה, הקבורה היא ראשונית וחלק מהשלדים מעוטרים בדנטליום (קונכיית שן הים).
קבר יוצא דופן הוא קבר H104 בו נמצאה גופת אישה ולצדה גור כלבים או זאבים.
רבים בחוקרים טוענים כי מדובר בעדות לביות הכלב.
מרבית השלדים נמצאו מחוץ למבני המגורים.
מבני שכבה II המייצגת את התקופה הנאטופית התיכונה, דומים לאלו של השכבה הקודמת.
זאת ניתן לראות בבנין 62. אבניו בינוניות ומוקדו עגלגל ומתוחם.
הקברים בתקופה זאת מפוזרים יותר מאשר בשכבה הקודמת, אך נשמרו מספר מאפיינים כגון: קבורת־יחיד, קבורה חצי מכווצת וקבורה ראשונית.
הקישוטים פסקו בשלב זה, ונראה שהפריטים שנמצאו שייכים לשלב אחר.
נעשה דיפון של הקברים בלוחות אבן.
בשכבה Ic המשתייכת לתקופה הנאטופית המאוחרת, נמצאו מספר מבני מגורים הדומים במבנם למבני השכבה הקודמת.
כמו כן, נמצאו בורות עמוקים ורדודים.
הבורות העמוקים יותר בנוים בצורה פעמונית ומצופים אדמה חרסתית.
הבורות הרדודים מסוידים, ולעיתים שמשו כקברים.
קבורת התקופה הזאת נערכה לעיתים, כפי שצוין לעיל, בבורות, אומנם נמצאו מספר קבורות בתוך מבנים.
בתקופה זאת נכנסו שינויים רבים באופי הקבורה.
לפי הסברה המקובלת, מקור השינויים הללו היא התפשטות חלק מהנאטופים אל מעבר לאתר.
בין המאפיינים החדשים היא קברות־הקבוצה: לראשונה באתר נאספו מספר שלדים (הנע בין שש לשמונה) והושמו באותו הקבר.
חלק מהקבורות הן משניות, דהיינו מדובר באיסוף עצמות המת וקבורתן.
כמו כן, נמצאו מספר מנחות קבורה.
את התקופה הנאטופית הסופית מהוות השכבות Ia-b.
בשכבה נחשפו ארבעה "מקלטים", בפי ואלה.
את המבנים מהשכבה מחלקים לשתי קבוצות.
הראשונה בהן הכוללת את הבתים 200 ו־203. הקבוצה מאופיינת על ידי מבנה מעגלי החסום בקיר אבנים מצד אחד ובעל אזור פתוח בצד אחר.
בכל מקלט מתקנים ביתיים שונים וחורים באדמה, עבור קורות וגג.
הקבוצה השנייה של המבנים עומדת, למעשה, על קירות מעוגלים שקשרם לאש ומדורות ברור מאוד, אומנם לא נקבע תפקידם.
פריטים אלו לעיתים הוסבו למגורים (כמו 203).
בקבורה ניתן לראות סימנים של חזרה למסורת מהתקופה העתיקה, ותוספת של מאפיינים חדשים.
מאפייני הקבורה הם התנוחה המכווצת של קברי־יחיד בלתי מעוטרים.
בשני מקרים, הכיווץ חזק למדי כאשר באחד מהשנים נעשה עיוות שלם של תנוחת הגוף.
בנוסף לכך, נמצאו מספר שלדים נטולי גולגולת – לימים מנהג קבורה בא"י הנאוליתית.
חלק מהקבורות נעשו תחת המבנים.
המחקר הארכאוזואולוגי בעינן העלה כי הצבי המצוי היה חיית הציד המועדפת בקרב היושבים הנאטופים לאורך כל השכבות.
מקורות נוספים למזון היו האיל האציל, איל הכרמל, היחמור וחזיר הבר, באופן שכיח פחות ניצודו הבקר והעזים.
הדגה שימשה את הנאטופים, כמו גם סרטני מים מתוקים, רכיכות וצבים ומינים רבים של יונקים קטנים.
האמנות הנאטופית המשיכה במגמה הנטורליסטית שלה את אמנות התקופה הפלאוליתית.
אומנם, כפי שניתן לראות במאפיינים שונים של התרבות, הנאטופים החלו לגלות סימנים להתמקדות ותרגום של מאפיינים חברתיים באומנותם, כמו גם התמקדות בדמות אנושית־מרכזית.
בין פרטי האומנות שנמצאו באתר, בולט ראש אדם עשוי אבן.
נמצאו גם מספר ממצאים שמתמקדים בבעלי חיים.
מאפייני הקבורה בשלב הנאטופי הקדום בעינן
קברי השלב הקדום עינן נמצאו בבסיס השכבות הנאטופיות, והיו מרוכזים בשני אתרים (בתי קברות) במרחק 10 מ' זה מזה מחוץ למבנים.
בנוסף נמצאו שני קברים מבודדים נוספים ושברי־גולגולת, כאשר בכל בית קברות נטמנו כעשרה פרטים בקבורות ראשוניות של בודדים.
הנקברים הם גברים, נשים וילדים שהונחו בתנוחה מכווצת או מכווצת־למחצה בתוך בור רדוד וכמחציתם מקושטים ומעוטרים בקונכיות שן הים (דנטליום) וקונכיות אחרות.
אחת הקבורות החשובות השייכות לתקופה זאת היא קבורה H104, כאן נמצא שלד של אישה מבוגרת שידה מונחת על שלד של כלבלב; קבורת אדם וכלב מעידה על מערכת יחסים מורכבת בין אדם לבעלי החיים ומהווה את העדות הקדומה בעולם לביות הכלב.
מאפייני הקבורה בשלב הנאטופי התיכון בעינן
הקבורות בתקופה הזאת הן קבורות יחיד, המפוזרות בכל שטח האתר שנחפר.
בחלק מהמקרים נכרו הקברים במבנים נטושים שלא היו בשימוש.
הקבורות האלו הם קבורות ראשוניות של בודדים חסרי קישוטים ומנחות וברוב המקרים התנוחה פחות מכווצת מהאופייני לשלב הקודם.
דפנות הברות נתמכו באבנים בשונה מהשלב הקודם.
מאפייני הקבורה בשלב הנאטופי המאוחר בעינן
בשלב זה נמצאו רוב הקברים מחוץ למבנים, אם כי חלקן המשיכו להיחפר בתוך מבנים.
רוב הקבורות בשלב זה הן קבורות יחיד בניגוד לשלבים קודמים, חלק מהקבורות הן קבורות רבים כלומר נטמנו מספר גופות יחדיו.
בחלק אחר של קברים נמצאו גם קבורות משניות בהן נאספו עצמות המת מקבורה ראשונית והובאו שוב לקבורה במקובץ.
קבורה משנית כזו עשויה להורות על כך שחלק מן האוכלוסייה חי בריחוק־מקום מן היישוב במשך פרקי־זמן ארוכים למדי ולכן נזקק להביא את המתים לקבורה בעינן.
בשלב זה נמצאו גם מספר מנחות קבורה לצד הנקברים: קרני־צבי ושרדי אוכרה אדומה.
ניכרת ירידה באיכות הבנייה של הקברים וכמות ואיכות קישוטי הגוף.
האבנים הגדולות שנחשפו בתוך בורות הקבורה ומעליהם נועדו כנראה לסמן את מקום הקבר.
מאפייני הקבורה בשלב הנאטופי הסופי בעינן
מאפיין חשוב לשלב זה הוא שהקברים היו קשורים באופן הדוק למבנים, כאשר יותר ממחצית השלדים שנמצאו (כ־25 שלדים), היו מונחים מתחת לרצפות הבתים.
הקבורות היו מפוזרות בשטח האתר באופן לא שווה, לרוב הן היו קבורות יחיד וראשוניות, שנמצאו בבורות רדודים הקרובים לפני השטח.
בחלק מהמקרים נצפו הפרעות במנח העצמות אחרי הקבורה דבר המעיד על הפרעה כתוצאה מפעילות אנושית.
רוב הנקברים נמצאו בתנוחה מכווצת והחלל שהם תפסו הוא מינימלי, אין קישוט של הנקברים ומספר מנחות הקבר מועט.
במספר מקרים נמצאו שלדים ללא גולגולת (בחלק משמעותי של מקרים מדובר בקברות ילדים) וחלק מהעצמות הוסרו באופן מכוון, מה שמצביע על שינוי במנהגי הקבורה.
שלד האדם היה מונח בתנוחה עוברית מכווצת לצידו הימני, פרק כף היד השמאלית מונח מתחת המצח באופן חלקי, וידו הימנית מונחת על גופו של כלבלב שהיה מונח מכורבל ליד ראשו של הנקבר.
כל שיני החלב של הכלבלב צמחו באופן מלא והעצמות הארוכות, עצם הזרוע והמפרקים בקצה העצמות היו לא מאוחים.
גילו של הכלבלב נקבע ל־3 עד 5 חודשים בשעת המוות.
קבורת כלב ואדם יחדיו מעידה על קרבה וקשר חזק ביניהם.
קבורה זו היא אינדיקציה ראשונה לביות הכלב בלבנט.
נכון לשנת 2015 ידועות שתי קבורות של אדם וכלב מן התקופה הנאטופית.
הקדומה ביניהן היא בעינן והקבורה השנייה נחפרה בטרסת מערת היונים (קבורה זו הייתה מורכבת יותר, הכילה שני בני אדם ושני כלבים).
עינפזיים (שם מדעי: Chrysopidae) היא משפחת חרקים מסדרת ארינמלאים, אחידים מאוד בצורתם.
הם נקראים גם ארינמלאים ירוקים.
בארץ ישראל מצויים כ-20 מינים, חלקם שכיחים מאוד.
הבוגרים ירוקים או חומים, ולהם עיניים מבריקות מוזהבות.
המחושים חוטיים, ולרוב ארוכים מן הכנפיים הקדמיות.
העינפזיים ניזונים מצוף ומטל דבש שמפרישות כנימות וציקדות.
הנקבות מטילות את ביציהן יחידות או בצברים.
הביצים נישאות על זירים מוארכים.
הזירים נוצרים מהתקרשות טיפת ריר המופרשות עם כל ביצה, לאחר שהנקבה נגעה בקצה בטנה במצע ההטלה (עלה, ענף או אבן) ומשכה את בטנה כלפי מעלה.
הזחלים שונים מאוד זה מזה בצבעיהם.
מבנה גופם מוארך תמיד ותנועתם זריזה.
לזחלים של מינים רבים נודעת חשיבות כלכלית חיובית (עינפז ירוק לדוגמה), שכן הם טורפים יעילים של מזיקי חקלאות, כגון: כנימות עלים, כנימות עש, ציקדות, פסילות, תריפסאים ואקריות.
עינפז ירוק (שם מדעי: Chrysoperla carnea), הידוע גם כארינמל ירוק, הוא חרק ממשפחת עינפזיים המשתייך לסדרת ארינמלאים, בעלי גלגול מלא.
זהו המין השכיח ביותר בישראל, וקרוב מאוד למין עינפז רקום כנף.
בוגרים וזחלים מצויים בכל ימות השנה בכל חלקי ישראל.
בחורף מתקיימים הבוגרים באוכלוסיות קטנות במטעים ירוקי עד כגון אבוקדו, זיתים, חורשות אורנים וכן בשדות בור ובגינות נוי.
הבוגרים מופיעים באביב ובקיץ באוכלוסיות גדולות ממדים על גידולי שדה, כגון: אספסת, כותנה וירקות לא מרוססים.
הם מעמידים שם דורות אחדים.
להבשלת הביצים זקוקות הנקבות למזון חלבוני.
הן מקבלות אותו מאכילת טל דבש ואבקת פרחים.
הביצים מוטלות בקבוצות, בדרך כלל ליד חלקי צמח הנגועים בריכוזי כנימות.
הזחלים הבוקעים מסוגלים לסבול רעב ימים אחדים עד למציאת טרף.
עד להשלמת גידולו עשוי זחל אחד להיזון מ־300–400 כנימות עלים או מעשרות זחלי עשים צעירים, לכן הזחלים משמשים גם בהדברה ביולוגית.
כל דרגות ההתפתחות נפגעות על ידי צרעות טפיליות.
עינפז רקום-כנף (שם מדעי: Chrysoperla rufilabris) הוא מין של ארינמל ממשפחת העינפזיים בעל גלגול מלא המשמש בצורה נרחבת להדברת זנים שונים של כנימות בגידולי שדה, מטעי הדרים וחממות.
גופו של העינפז רקום-הכנף בצבע ירוק חיוור, ומשתנה לחום במהלך החורף.
כנפיו הקדמיות ירוקות שקופות ומרושתות.
הן ארוכות, צרות ומחודדות בקצותיהן, אורכן נע בין 11 ל-12 מילימטרים אצל הזכרים, ובין 11.5 ל-12.5 מילימטרים אצל הנקבות, והן מכסות את כל הגוף.
המחושים ארוכים במעט מהכנפיים הקדמיות.
הראש מסומן ברצועה אדומה לאורך הלחיים, צידי המסכה וצידי המצח, ולרוב בנקודה אדומה מאחורי העיניים.
לעיתים גם הקדקוד מסומן ברצועה אדומה, שיכולה להימשך עד לבין המחושים.
חלקו העליון של החזה הקדמי מסומן ברצועה צהובה לאורכו, לעיתים עם נקודה אדומה בחלקה הקדמי, ושערותיו קצרות וחיוורות.
גודלם של הזחלים נע בין מילימטר ל-8 מילימטרים לאורך גדילתם, וצבעם אפור או חום.
הם נושאים שתי רצועות כהות על ראשם, ושלושה זוגות של נקודות לבנות על חזם, כאשר לעיתים הזוג האחורי מחובר בפס דק.
העינפז רקום-הכנף נפוץ בחלקה המזרחי של צפון אמריקה.
במהלך האביב והקיץ, נקבת העינפז רקום-הכנף מטילה עד ל-200 ביצים, לרוב בקרבת מושבת כנימות, תלויות מצידם התחתון של עלים.
לאחר בקיעתם, הם מטפסים לצמח בחיפוש אחר אוכל.
הם משתמשים בצבתות שלהם כדי להחדיר ארס משתק בשביל לחסל את טרפם, ולאחר מכן הם יונקים את נוזלי גופו.
לאחר שניים עד שלושה שבועות, כתלות בטמפרטורה, הם נכנסים לגולם, ממנו הם יוצאים לאחר כחמישה ימים כבוגרים.
הבוגרים חיים בין ארבעה לשישה שבועות.
בעוד שהזחלים ניזונים מכנימות ומחרקים רכי-גוף אחרים, או אחד מהשני, בהיעדר מזון אחר, הבוגרים ניזונים מצוף, טל דבש ואבקה.
לאור רעבתנותם, והמגוון הגדול של מזיקים שהם טורפים, זחליו של העינפז רקום-הכנף משמשים להדברה של כנימות ומזיקים אחרים, אם כי הם מועדפים פחות מקרוב משפחתם, העינפז הירוק, שעמיד לטווחים גדולים יותר של לחות.
זחל בודד מסוגל לטרוף עד כ-200 כנימות בשבוע.
עֵינַת הוא קיבוץ באזור השרון השייך למועצה אזורית דרום השרון.
הוא שוכן דרומית-מערבית לראש העין וכביש הגישה היחיד אליו מסתעף מכביש 444, כביש המקשר בין ראש העין לפתח תקווה.
כמו כן, תוואי כביש 6 עובר כמה עשרות מטרים מערבית לקיבוץ, אך אינו מוביל לקיבוץ.
הקיבוץ הוקם בשנת 1952 על ידי חברי הקיבוצים גבעת השלושה ורמת הכובש שפרשו מקיבוציהם בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד.
עוד בסוף שנת 1950 הודיעו חברי מפא"י בגבעת השלושה, שהיו מיעוט בקיבוץ שבעת המעבר לאדמות הקיבוץ בנזלה, הם דורשים לנצל את ההזדמנות כדי לפצל את הקיבוץ ולהקים שתי נקודות.
למרות התנגדות חברי מפ"ם בקיבוץ ובתנועת הקיבוץ המאוחד, הפיצול התרחש ובתחילת אפריל 1952 הונחה אבן הפינה לקיבוץ החדש.
בתחילה נקרא הקיבוץ גבעת השלושה של איחוד הקבוצות והקיבוצים כדי להבדילו מקיבוץ גבעת השלושה של הקיבוץ המאוחד או "גבעת השלושה-רמת הכובש", בגלל הצטרפות לקיבוץ של פורשי מפא"י מרמת הכובש.
ועדת השמות הממשלתית העניקה לקיבוץ את השם עינת, בזכות קרבתו למעיינות הירקון.
הקיבוץ נמצא בתהליך הפרטה ארוך שבסופו הקיבוץ יהפוך מקיבוץ שיתופי לקהילה מגובשת חברתית אך ללא שותפות כלכלית.
לאחר שנים ארוכות שבהן לא התקיימה קליטה, החליט הקיבוץ על מהלך של קליטה והתחדשות שבו פתח מחדש את שעריו לבניו ובנותיו וכן לכמה עשרות משפחות חיצוניות.
ב-2005 הוחל תהליך השינוי והחל מ-2007 החלה הקליטה במהלכה הכפיל הקיבוץ ואף יותר את מספר חבריו.
הקיבוץ עבר התחדשות ובניה הכוללת בניית שכונה חדשה לאכלוס הנקלטים.
כיום מתגוררים בעינת כ-350 חברים וכ-250 ילדים וילדות.
בשנת 1981 צולם בקיבוץ סרטו של נדב לויתן, "סיפור אינטימי".
בסמוך לקיבוץ נמצאות מספר חנויות ומסעדות, וכן גן אירועים ומאפייה – מאפיית דגנית עין בר.
בקיבוץ ממוקם בית הספר האזורי "מעבר אפק", שבו לומדים תלמידים מהקיבוצים עינת, חורשים, גבעת השלושה ונחשונים, ותלמידים מראש העין, בנוסף לגני ילדים קיבוציים.
ילדי הקיבוץ עוברים ללמוד בחטיבת הנעורים והתיכון בבית חינוך ירקון.
כלכלת הקיבוץ מתבססת ברובה על מאפיית "דגנית עין-בר", "עינת תעשיות מזון", תעשייה עתירת ידע בעלת יישומים צבאיים, חקלאות (בעיקר גידולי שדה), מטעי אבוקדו, חממות, מפעל הנעליים "נגה-עינת", השכרות נדל"ן רבות, ומרכז מסחרי "עינת-אלון", בריכת שחייה.
בעבר היה בקיבוץ רפת ולול.
בפאתי הקיבוץ נמצא בית קברות אזרחי, בו קבורים, בין היתר, נתן זך, עמוס קינן, אברהם דשא (פשנל), ישראל פוליאקוב, יאיר רוזנבלום, יורם אוברקוביץ, ארנן יקותיאלי, עמוס בן-גוריון, אורי וטלילה לוי, דן סממה, יצחק ארד ואליהו מצא.
בכניסה לקיבוץ נמצאת האנדרטה "יד לשלושה", מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
לאחר גילוי מחתרת ניל"י, החלו הטורקים לחפש אחרי חברי המחתרת.
הם הגיעו לפתח תקווה ודרשו להסגיר לידיהם את שומרי המושבה בחשד לפעילות חתרנית.
השומרים היו בני איכרים ונתינים טורקים ועקב כך בני שפיטה.
11 פועלים נתיני אוסטריה הסכימו להסגיר את עצמם כ"שומרים" בתקווה שבגלל נתינותם האוסטרית לא יאונה להם דבר כי אוסטריה בתקופה זו הייתה בעלת ברית של טורקיה.
הם הועברו לכלא בדמשק ושם עונו.
בעינויים מתו שלושה מהם: שמואל שטרייפלר, מנחם גרויליך ואייזיק מהרינג.
על שמם נקרא קיבוץ גבעת השלושה.
"עיניים" הוא כתב עת לילדים בעריכת תמיר ראונר.
הגיליון הראשון, שנושאו היה נייר, יצא לאור בנובמבר 1994, כ"אח צעיר" לכתב העת "משקפיים".
שלושת הגיליונות הראשונים של המגזין יצאו לאור בשיתוף עם אגף הנוער של מוזיאון ישראל, ולאחר מכן יצר המו"ל ראונר שותפות עם קבוצת הארץ להוצאת המגזין לאור.
המגזין מודפס על 64 עמודים, והוא מלווה בתצלומים, בציורים ובאיורים רבים.
כל גיליון של המגזין מוקדש לנושא מסוים, כגון "אוויר", "התחלות", "פרטיות", "שמחה", וכן יש במגזין מדורים קבועים.
המאמרים במגזין מנוקדים בניקוד חלקי.
'יש לי חידות': בכל גיליון מתפרסמות שש או חמש חידות בנושא הגיליון שיש להן מימד חזותי מפותח.
במדור החידות מופיעים הפתרונות ושמות הילדים שזכו בפרסים בגיליון הקודם.
'בעיניים עצומות' הן עשר שאלות שהתשובות עליהן נמצאות בכתבות המופיעות בגיליון.
רצועות מתוך האיורים המלווים את הכתבות רומזות על המקום שבו נמצאת התשובה.
'שיחה בהרבה עיניים': הוא מדור המתעד מפגש של ילדים עם חברי המערכת לשיחה על הנושא של הגיליון הבא.
המפגש מתקיים בכל חודש עם קבוצת קוראים אחרת.
'צייר לי ציור' הוא מדור המדמה 'כיתת אומן'.
בכל גיליון האומנית טליה קינן מציעה לילדים הוראות לציור על הנושא של הגיליון הבא.
הילדים מציירים ושולחים את הציורים באמצעות האתר של 'עיניים', והאומנית בוחרת כמה ציורים וכותבת עליהם משוב מקצועי מעל דפי העיתון.
הציורים שנשלחו למערכת ולא התפרסמו בגיליון מופיעים באתר 'עיניים'.
'התצלום שלי' הוא מדור במתכונת דומה לזו של 'צייר לי ציור'.
המשימה שמציע לילדים במדור זה האומן צור קוצר היא לצלם צילום הקשור לנושא של הגיליון הבא, וגם כאן הילדים שהתצלומים שלהם נבחרו זוכים מהאומן למשוב בסגנון של 'כיתת אומן'.
'עיניים שלי' הוא המדור של היועץ של 'עיניים', הפסיכולוג נפתלי ישראלי.
הקוראים שולחים לישראלי שאלות על בעיות שמטרידות אותם באופן אישי, לעיתים קרובות בשם בדוי, והיועץ עונה על שאלות הילדים.
חלק מן התשובות מתפרסמות בגיליון, וכל שאר הפונים מקבלים תשובה אישית.
במדור 'עיניים שלי' מתפרסמות גם יצירות של הילדים שנעשו ביוזמתם: ציורים, סיפורים, שירים או עבודות אחרות.
'הסיפור שאינו נגמר' הוא מדור קבוע שבו הסופר עמית ויסברגר מפרסם סיפור קצר שאינו גמור, והילדים מתבקשים לחבר פִסקה שתהיה המשכו או סופו של הסיפור.
כחמישה המשכים מתפרסמים בגיליון והשאר באתר.
'הקומיקס שאינו נגמר': הוא מדור דומה ל'סיפור שאינו נגמר', אך בו הילדים מתבקשים לחבר ולצייר המשך או סוף לסיפור קומיקס שכתב וצייר אומן הקומיקס מישל קישקה.
לכמה המשכים שנבחרו על ידי קישקה, האומן כותב 'הערות אמן' ושאר ההמשכים מתפרסמים באתר 'עיניים'.
איש הפנדה: סדרת סיפורי קומיקס שהחלה כבר בגיליון הראשון: עלילות הדמות המצוירת פנד האדום.
את פנד יצר ילד (בסיפור) בשם יואב ירדן בנובמבר 1994, על מפית נייר.
משפחת ירדן כוללת את: יואב (הבן), נגה (האם), דוד (האב) חלילה (אחותו של פנד, נוצרה בגיליון 78 בנושא 'צהוב'), חבריו של פנד הם: רותי, עודד, תמר ויאיר.
את הקומיקס יוצרים: תמיר ראונר (טקסט) ונעם נדב (ציור).
לולו וקופיק: עלילותיהם של לולו ואחיה הצעיר קופיק.
העלילות החלו בגיליון 37 בנושא "חג" והמשיכו להופיע גיליונות רבים אחריו.
את "לולו וקופיק" כתבה ואיירה רותו מודן.
המכשפה מניירה: סדרת סיפורים שכותבת רונית הד.
הגיבורה הראשית בסדרת הסיפורים, שהחלה כבר בגיליון 1 בנושא "נייר", היא מכשפה בשם "מניירה".
משפחת גורגלי: סדרת סיפורים מאת בר חיון.
הסדרה העוסקת בחייהם של בני משפחה קצת מוזרה ובכלב שלהם, החלה להתפרסם בגיליון 81 בנושא "מקום" והסתיימה בגיליון 87 בנושא "שחור-לבן".
עלילות ממה צחיקה, התאומים ומיקי הסמור: סדרת סיפורים מאת הסופר עמית ויסברגר שאוירה על ידי דורון זהרי ועומר הופמן (לסירוגין), המספרת על הרפתקאותיהם ומסעם בעולם של התאומים שאול ושאולה, סבתם העשירה ממה צחיקה ומיקי הסמור החכם.
הסדרה החלה להתפרסם בגיליון 88 בנושא "קנאה" והסתיימה בגיליון 101 בנושא "רוח", אבל עלילות ממה צחיקה המשיכו להתפרסם.
ג'חנון הגמל המנשנש: סדרת סיפורי קומיקס שכותב ומצייר האמן זאב אנגלמאיר.
הסדרה ההומוריסטית החלה בגיליון 108 בנושא 'סיפורי קומיקס'.
ספרים אחדים יצאו לאור בעקבות מדורים במגזין:
"המכשפה מניירה" - כל הסיפורים מאת רונית הד על המכשפה מניירה שנכתבו בשנים 1994–2002.
"פנד וחלילה" - כל הסיפורים על פנד האדום שהופיעו בשנים 1994 - 2006, כתב: תמיר ראונר, צייר: נעם נדב.
"חשבתי שאני מכיר את עצמי" - סיפורים מאת עמית ויסברגר שהופיעו ב"עיניים" בין השנים 1999 - 2013.
"בעיניים של תלמה" - רעיונות ליצירה מחומרים זמינים מאת תלמה שולץ שהופיעו ב"עיניים" לאורך השנים.
עיניים גדולות הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו ובכיכובו של אורי זוהר, שיצא לאקרנים ב-1974. את התסריט כתבו יחד אורי זוהר ויעקב שבתאי.
הסרט מציג את סיפורו של בני פוּרמן, מאמן כדורסל תל אביבי אנוכי ויצרי, המנהל פרשיות רומנטיות מחוץ לנישואים.
זהו הסרט שני בטרילוגיה התל אביבית של זוהר, ששני חלקיה האחרים הם "מציצים" ו"הצילו את המציל".
"עיניים גדולות" הוא אחד הסרטים האחרונים שעשה אורי זוהר לפני חזרתו בתשובה, וניתן לחוש בבירור את מיאוסו מהחיים החילוניים, כפי שהוא רואה אותם.
סרט זה שיצא לאקרנים בשנת 1974 צולם ב"שחור-לבן", כנראה מרצונם של מפיקי הסרט, אף על פי שסרטים ישראלים צולמו והופקו בצבע עשור קודם לכן.
הסרט משלב בין דרמה קומית ייחודית המשלבת אלמנטים של טרגדיה אישית לצד הומור נוירוטי.
הסרט התחבב על הקהל בזכות הדיאלוגים השנונים והאנושיים, הופעות משחק בלתי נשכחות של זוהר ושל שחקני משנה כמו אריק איינשטיין, וכן בזכות מוזיקת הרקע האיקונית והמצליחה שתרמה לאווירה הכללית.
הסרט הצליח לגעת בעצבים חשופים של הציבור הישראלי, והפך לקלאסיקה קאלטית המייצגת תקופה ורוח מסוימת בחברה הישראלית.
בני פורמן (אורי זוהר) הוא מאמן כדורסל, נשוי ואב לשניים, אשר תיאבונו הרב לנשים מקשה על תפקודיו המשפחתיים, המקצועיים והחברתיים.
פורמן מסתבך עד מעל הראש עם כל פלירטוטיו, בגידותיו והתפרפרויותיו.
"עיניים גדולות" הוא למעשה סרט אוטוביוגרפי של אורי זוהר, שמתחשבן בו שוב ושוב עם עצמו.
מאחורי המצלמה התרחשו לא מעט דברים שמצאו אחר כך את ביטויים בתוך הסרט: התסריט של "עיניים גדולות" מבוסס על מה שקרה מאחורי הקלעים של סרט אחר של זוהר - "מציצים", שלוש שנים קודם לכן.
במציאות, כמו בסרט, גם זוהר וגם אריק איינשטיין היו מאוהבים בסימה אליהו וניצתה בין השניים מעין תחרות סמויה על ליבה.
בסוף, במציאות, אריק התגרש מאשתו דאז והתחתן עם סימה.
אמנם הסרט נעשה על מאמן ושחקן כדורסל, ולא על במאי קולנוע ושחקן, אך הדינמיקה בין הדמויות היא אמיתית לחלוטין.
ב"עיניים גדולות" אורי זוהר למעשה משחק את עצמו ואליה, אשתו במציאות, גילמה את תפקיד אשתו גם בסרט.
סצנות הלקוחות מחיי הנישואין של השניים נכנסו לסרט, אחת מהן היא הסצנה בה זוהר שובר בזעם את הכוננית עם הספרים לאחר שאשתו מסרבת לדבר איתו.
סצנה זו מבוססת על מקרה שבו אליה תפסה על חם את אורי בוגד בה והוא בתגובה החל לצעוק והרס את הכוננית.
השיר נכתב על ידי אריק איינשטיין, אורי זוהר ומיקי גבריאלוב והולחן על ידי גבריאלוב, ובוצע על ידי אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב.
"זה סיפור על בני פורמן שתמיד הלך לו קלף
היה לו כל מה שאפשר לרצות והוא רצה יותר"
בשונה מהגרסה המופיעה באלבום של אריק איינשטיין מאותה השנה, "סע לאט", הגרסה שבסרט מחוספסת יותר ועושה שימוש בפחות כלי נגינה ובעיבוד מינימלי יותר.
+משתתף/תדמותאורי זוהרבני פורמןאריק איינשטייןיוסיסימה אליהוסימהצבי שיסלכץאליה זוהראליהטליה שפיראטליהאביגדור צבריאביגדוראלונה איינשטייןגאולהמיכאל שדהיפתאפרים זוהרהבן של בני פורמןמנשה ורשבסקינאדל, מנהל וגזבר הקבוצהברונקה זלצמןאמא של יוסידידי לוקובשפינדל, כדורסלןישראל סגליעקב שפיראמיכה שרפשטייןכדורסלןרוני בוסאנישחקן כדורסלדוד צלניקראש, בעל סאונה
עיניים עצומות לרווחה הוא מותחן ארוטי סוריאליסטי משנת 1999. הסרט הוא יצירתו הקולנועית האחרונה של הבמאי האמריקני סטנלי קובריק שהפיק, ביים והיה שותף לכתיבת התסריט.
מככבים בו טום קרוז וניקול קידמן, והוא מסתמך על הנובלה הווינאית "סיפור חלום" מאת המחזאי ארתור שניצלר.
קובריק נפטר שישה ימים לאחר סיום העריכה.
הסרט מביא את העלילות והפנטזיות המיניות של הזוג ביל (טום קרוז) ואשתו אליס (ניקול קידמן) הרפורד.
הסרט כולל סצנות המציגות עירום מלא ואף אקטים מיניים.
בבתי הקולנוע בארצות הברית הוסרו סצנות מסוימות ואחרות צונזרו וטושטשו באמצעים דיגיטליים.
בישראל ובמרבית מדינות העולם הוקרן הסרט במתכונתו המלאה.
ד"ר ביל הרפורד (טום קרוז) ואשתו אליס (ניקול קידמן) הם זוג צעיר המתגורר בניו יורק אשר לו ילדה בת שבע.
הזוג הולך למסיבת חג המולד שמאורגנת על ידי עשיר בשם ויקטור זיגלר (סידני פולאק).
במהלך המסיבה מזהה ביל את נגן הפסנתר כחברו הוותיק מבית הספר לרפואה, ניק נייטינגייל (טוד פילד), שעכשיו הוא פסנתרן מקצועי.
בעוד שאחד מאורחי המסיבה מנסה לפלרטט עם אליס, שתי דוגמניות צעירות מפלרטטות עם ביל.
הניסיון נקטע כשביל נקרא לחדרו של זיגלר כדי לטפל בדוגמנית מפורסמת בשם מנדי ששכבה עם זיגלר והתעלפה כתוצאה ממנת יתר.
ביל עוזר למנדי והיא מצליחה להתאושש.
למחרת בערב בבית, בזמן שהזוג מעשן קנאביס, אליס שואלת את ביל אם הוא קיים יחסי מין עם שתי הצעירות.
אחרי שביל מרגיע אותה, היא שואלת אם הוא מקנא בגברים שנמשכים אליה.
כשהדיון מתחמם, הוא קובע כי הוא חושב שנשים הן יותר נאמנות מאשר גברים.
היא מכחישה זאת, ומספרת לו על הפנטזיה המינית שהייתה לה על קצין בחיל הים שנתקל בהם בחופשה, תמונה שמטרידה שוב ושוב את ביל בהמשך.
שיחתם נקטעת על ידי טלפון, וביל מגלה שאחד ממטופליו העשירים מת.
בהגיעו למקום, בתו של הלקוח מנסה לפתותו ומנשקת אותו, וביל דוחה את חיזוריה בטרם ארוסה מגיע.
לאחר שעזב את בית המטופל, זונת רחוב מזמינה את ביל לדירתה לשכב עימה, אולם לאחר שאליס מתקשרת לבדוק היכן הוא, ביל מתחרט ועוזב ומשלם לזונה למרות שלא הספיקו לשכב.
לבסוף, ביל עובר במקרה ליד בית קפה שבו מנגן ניק, חברו אשר פגש במסיבה של זיגלר.
בשיחה ביניהם ניק מספר לו על אירוע שהוא מנגן בעיניים עצומות.
אירוע זה מתקיים בכל פעם במקום אחר באמצע הלילה, וכדי להיכנס אליו על האורחים לומר סיסמה סודית ולעטות מסיכות.
ביל מסתקרן מהאירוע ומחליט לשכור טוקסידו, גלימה ומסיכה כדי לחדור לאירוע.
הוא נוסע במונית לאירוע ומגיע לאחוזה מסתורית בלונג איילנד, ואומר את הסיסמה שניק גילה לו.
הוא נכנס ומגלה שנערך פולחן דתי בנוכחות נשים צעירות עירומות ומאות אורחים עטוי מסכה.
על אף שהוא עוטה מסכה, אחת הנשים מזהה שהוא לא שייך, לוקחת אותו לצד ומזהירה אותו שהוא בסכנת חיים.
לאחר מכן ביל מסתובב במקום ומגלה אורגיה המונית.
האישה לוקחת אותו שוב לצד ומזהירה אותו שחייו נתונים בסכנה, אך השיחה ביניהם נקטעת לאחר ששוער אומר לו שהמונית מחכה לו.
ביל הולך עם השוער והם מגיעים לכינוס פולחני של חברי המסדר המסתורי.
האדון המסתורי המנהל את הטקס שואל אותו אודות הסיסמה השנייה, וביל טוען ששכח אותה.
לאחר מכן הוא מתבקש להסיר את המסיכה שלו, ואז להתפשט.
לפני שהוא נענש, האישה שניסתה להזהיר אותו מתערבת ומבקשת שיענישו אותה במקומו.
ביל מורחק מהטירה ומוזהר שלא לספר לאף אחד על מה שראה שם.
לפני עלות השחר ביל מגיע לביתו, כשהוא מרגיש אשם ומפוחד.
הוא מוצא את אליס חולמת על כך שקיימה יחסים מיניים עם קצין חיל הים וגברים רבים נוספים, בנוסף, ומספרת שראתה גם את ביל בחלומה וצחקה כדי להרגיזו.
למחרת בבוקר ביל מגיע למלון בו שהה ניק, ומדבר עם פקיד הקבלה שמספר לו על כך שלפנות בוקר ניק חזר עם שני גברים חסונים כשהוא חבול ומבוהל.
ניק ניסה להעביר מעטפה לקבלה, אך הגברים מנעו זאת ממנו והכניסו אותה למכונית שנסעה משם.
ביל חוזר לחנות ממנה שכר את הבגדים, אך גילה שהמסכה ששכר אבדה.
לאחר מכן הוא חוזר לאחוזה, שם הוא מקבל מעטפה מהשוער ובה איום נוסף המזהיר אותו לחדול מחיפושיו.
ביל קורא בעיתון כי מנדי נמצאה מתה ממנת יתר.
לאחר מכן הוא נקרא לביתו של זיגלר.
זיגלר חושף בפניו של ביל כי הוא עצמו היה באורגיה וזיהה את הקשר שלו עם ניק.
זיגלר חושף בפניו כי באגודת הסתרים הזו יש מספר אנשים ידועים מאוד ("אם הייתי אומר לך את השמות שלהם, לא תוכל לישון בלילה").
בנוסף, זיגלר טוען כי ניק חזר בבטחה אל משפחתו שבסיאטל.
זיגלר טוען כי האישה שהזהירה את ביל היא מנדי, שמתה ממנת יתר.
זיגלר מנסה לשכנע את ביל כי מותה של מנדי לא נגרם מענישתה במקומו, וכי היא השתתפה בהמשך הלילה באורגיה, ולאחר מכן מתה מנטילת מנת יתר.
כשהוא חוזר הביתה, ביל מוצא את המסכה השכורה על הכרית שלו לצד אשתו הישנה.
הוא פורץ בבכי ומחליט לספר את כל מה שקרה ביומיים האחרונים לאשתו.
למחרת בבוקר, הם הולכים לקניות חג המולד עם בתם.
אליס חושבת שהם צריכים להיות אסירי תודה על כך ששרדו, שהיא אוהבת אותו, ויש משהו שהם חייבים לעשות בהקדם האפשרי.
כאשר ביל שואל מה זה יכול להיות, היא עונה בפשטות: "להזדיין".
עינית (ocellus ברבים ocelli) או עין פשוטה היא איבר חוש הקולט אור וקיים לרוב בפרוקי-רגליים.
העינית מסוגלת להבחין בין אור לחושך אך איננה מסוגלת ליצור תמונה של המתרחש סביבה או אפילו להבחין בעצמים או בכיוון האור.
לזחלים מסוימים יש איבר דומה בצידי הראש הנקרא Stemma.
איבר חוש זה מתריע על סכנה בשל שוני גדול בכמות האור או מגלה מתי מתחלף היום בלילה לצורך ויסות הפעולה ההורמונלית של הגוף.
מדוזות, כוכבי ים, ותולעים שטוחות נושאות את העיניים הפשוטות ביותר, כיתמי עין, בהם יש פיגמנט המפוזר אקראית, ללא מבנה נוסף כגון קרנית או עדשה.
צבע האזור בבעלי חיים אלו הוא אדום או שחור.
לחלזונות וחשופיות רבים יש גם כן כיתמי עין, בקצה או בבסיס המשושים.
אולם לכמה חלזונות ממשפחת Strombidae , יש עיניים מורכבות בהרבה.
לצדפות ענק ישנם כיתמי עין שמאפשרים לאור לחדור אל חלל הגלימה.
עינית גבית היא עינית רגישה לאור הנמצאת על צידו העליון של הראש.
לרבות קיימים שלוש עיניות היוצרות משולש אם כי למשל אצל חלק מהמשפחות הפשפשים כגון תריסיתיים, טורפניתיים ועוד יש שתיים.
הן מכיליות כמה תאים קולטי אור ומכוסות בקרנית.
העינית הגבית לא מחליפה את העיניים המורכבות והיא קיימת בנוסף בכל החרקים בעלי עינית זו כגון חגבאים, דבוראים (נמלים, דבורים, צרעות), בחלק מהפשפשאים ועוד.
בעבר המונח עינית (ocellus) כלל את כל סוג העיניים הפשוטות, היום נהוג להבדיל בין "עינית גבית" ocellus, מבנה הנמצא אצל חרקים בוגרים ונימפות ו"עינית צידית" (Stemmata ביחיד Stemma) אשר קיימות אצל זחלים בעלי גלגול מלא.
אצל זחלים בעלי עיניות צידיות הן לרוב מופיעות בצידי הראש בקבוצה של 1-7 עיניות.
מספר העיניות בקבוצה והסידור שלהן משמשות לעיתים לזיהוי טקסונומי.
עיניות צדדיות עשויות מתאים קולטי אור ומדוכים ונמצאות בצידי הראש.
עיניות צידיות הן אמצעי הראייה היחידי בזחלים מסוימים של כמה מחלקות חרקים (פרעושים, דגיגי כסף, מניפתיים ועוד).
עיניים פקוחות הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים טבקמן, שיצא לאקרנים ב-3 בספטמבר 2009. במרכז הסרט עומד רומן הומוסקסואלי בחברה החרדית.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן 2009, ונבחר להשתתף גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו שנערך בספטמבר 2009.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי שנערך בגנט, בלגיה באוקטובר של אותה שנה ובנובמבר העוקב זכה הסרט בפרס "ארוס ופסיכה", הפרס הראשי במסגרת פסטיבל "MedFilm", פסטיבל סרטי הים התיכון ה-15 שנערך ברומא.
במרץ 2009 זכה "עיניים פקוחות" בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "Cape Winelands" שהתקיים בדרום אפריקה.
אהרון (זוהר שטראוס) הוא גבר חרדי שנשוי לרבקה (טינקרבל) ואב לארבעה ילדים.
כשהוא מחפש עוזר שיעבוד אצלו באיטליז שירש מאביו שנפטר זה מכבר, מגיע עזרי (רן דנקר).
עזרי הוא חרדי הומוסקסואל שזה עתה נפרד מבן זוגו רפאל (מתי אטלס).
אהרון מקבל את עזרי לעבודה ואף דואג לצרכיו.
עם הזמן הקשר בין אהרון לעזרי מתחזק, ולבסוף הופך לרומן, לאחר שהם הולכים ביחד לטבול במעיין.
בעקבות כך אהרון נכנס לדילמה קשה.
רעייתו רבקה מרגישה שמשהו אינו כשורה, ובו בזמן הרב וייסבן (צחי גראד), ו"משמרות הצניעות", מאיימים להרוס את חיי המשפחה של אהרון ולהגלות אותו מן הקהילה.
אהרון (זוהר שטראוס): חרדי בעל אטליז שנשוי לרבקה ואב לארבעה ילדים, מתאהב בעזרי.
עזרי (רן דנקר): חרדי הומוסקסואל שניפרד מבן זוגו ומתחיל לעבוד באטליז, מתאהב באהרון.
רבקה (טינקרבל - רוית רוזן): אשתו של אהרון.
היא מרגישה שמשהו אינו כשורה אבל תומכת בבעלה.
הרב וייסבן (צחי גראד): רב המשמש כראש הקהילה.
"משמרות הצניעות" נכנסות לתמונה כאשר השמועות על הבחור ההומוסקסואל שהגיע לשכונה מתפשטות- הם מפיצים פשקוויל לא-מפורש על נבלה שנעשתה בשכונה, והם מאיימים להפיץ פשקוויל על כך שהאטליז של אהרון אינו כשר ומאיימים עליו בגירוש מהשכונה.
אהרון הולך ומסתבך בדילמה שבין שמירה על ערכי החברה בה הוא חי לבין תאוותו לעזרי שעלולה לסכן את האיזון בו הוא ומשפחתו חיים.
רפאל (מתי אטלס): בן זוגו לשעבר של עזרי.
יענקל (לידור דאודי): בן של אהרון.
אמא של פישר (שפרירה זכאי)
עיניים המרכז הרפואי להסרת משקפיים בע"מ היא רשת ישראלית לטיפולי הסרת משקפיים באמצעות ניתוחי לייזר בשיטות אחדות, ובהן LASIK ו-LASEK ולטיפולי עיניים פולשניים אחרים, כמו כן מפעילה הרשת מספר חנויות אופטיקה.
רשת המרכזים הרפואיים ומכוני האופטיקה "עיניים" הוקמה בשנת 1999 על ידי ד"ר שמואל לוינגר וד"ר רונית לוינגר המשמשים כמנהלי הרשת.
קודם להקמת הרשת ניהל ד"ר שמואל לוינגר את יחידת העיניים בבית החולים הדסה הר הצופים.
בנוסף לניתוחי לייזר עוסקים רופאי הרשת בניתוחים כירורגיים אחרים לשיפור הראיה, כגון: השתלת עדשה תוך-עינית, השתלת טבעות בקרנית וטיפולי קרוס לינקינג לחולים בקרטוקונוס.
בנוסף, מתבצעים ברשת ניתוחי עיניים כגון: קטרקט, גלאוקומה, ניתוחי רשתית, פזילה וקרנית.
לצד המכונים הרפואיים הוקמה רשת חנויות אופטיקה אליהן מופנים לקוחות שאינם יכולים או אינם רוצים לעבור ניתוחי תיקון ראייה או שמפאת גילם זקוקים לתיקון קריאה לאחר הניתוח.
בסוף שנת 2007 בחנו בעלי הרשת את האפשרות להנפיק את מניותיה לציבור לפי שווי של כ-150 מיליון ש"ח, אך תוכנית זו לא מומשה.
ל"עיניים" שתי חברות בנות: עתידים מד בע"מ ושבע עיניים בנגב-מרכז רפואי בע"מ.
בשנת 2019 רכשה קבוצת דנאל 51% מרשת "עיניים".
עינית היא עדשה המצויה בסוגים מסוימים של מיקרוסקופים או טלסקופים.
עינית מצויה במכשירים שבהם מתבוננים ישירות בעצם הנצפה, וזו העדשה האחרונה לפני העין.
העינית תורמת הגדלה נוספת להמכשיר, ניתנת להזזה לאורך המכשיר לצורך מיקוד, מאפשרת תחום ראייה זוויתי מסוים ומרחק מסוים מהעין.
מכשיר אופטי יכול להיות מצויד בעיניות שונות הנתנות להחלפה בהתאם לנדרש.
במכשירים מתקדמים, המשמשים למחקר, נהוג להחליף את העינית במצלמה (CCD) ולצפות בתוצאה על מסך מחשב במקום באופן ישיר, או בנוסף לצפייה ישירה.
מבחינה אופטית, פעולת העינית היא הגדלה של הדמות הממשית שיוצר האובייקטיב בתוך המכשיר, כפי שעושה עדשה מגדילה.
"עיניים שלי" הוא אלבום הסולו הראשון של יהודה פוליקר.
האלבום יצא באוגוסט 1985 על ידי חברת התקליטים CBS.
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי אמנים יוונים ותורגמו לעברית על ידי פוליקר ויעקב גלעד, פרט לקטע אינסטרומנטלי אחד שהלחין פוליקר בשם "שקיעה ים תיכונית".