tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרכז הנתונים תורם למרכז הסקר המדעי של טלסקופ החלל ניוטון, בשיתוף צוות האנרגיה הגבוהה במצפה של שטרסבורג.
מספר ארגונים תומכים בעבודת מרכז הנתונים, במיוחד המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל, סוכנות החלל האירופית והמצפה האירופי הדרומי.
בגאומטריה, מרכז עקמומיות של עקומה בנקודה נמצא על הווקטור הנורמלי בנקודה, במרחק מהעקומה השווה לרדיוס העקמומיות שלה.
מרכז העקמומיות נמצא באינסוף כאשר העקמומיות היא אפס.
מרכז העקמומיות הוא מרכז המעגל הנושק לעקומה, ובהתאם לכך כאשר העקומה היא קשת מרכז העקמומיות לכל נקודותיה הוא מרכז המעגל שהקשת היא חלק ממנו.
קושי הגדיר את מרכז העקמומיות C כנקודת החיתוך של שני קווים נורמליים קרובים עד אינסוף לעקומה.
המקום הגאומטרי של מרכזי העקמומיות לכל נקודה בעקומה הוא האבולוט של העקומה.
מונח זה משמש בדרך כלל באופטיקה בחקר עדשות ומראות ).
ניתן להגדיר את מרכז העקמומיות גם כמרחק בין הנקודה שאלי מתכנסות כל הקרניים הנופלות על עדשה או מראה (במקרה של עדשות קמורות ומראות קעורות) או מתפצלות ממנה (במקרה של עדשות קעורות או מראות קמורות) לבין העדשה/מראה עצמה.
מרכז נובל לשלום (בנורווגית: Nobels Fredssenter) באוסלו, נורווגיה הוא מוזיאון בנושא פרס נובל לשלום ועוסק באידיאלים שהוא מייצג (לקדם מעורבות, דיונים והרהורים סביב נושאים כמו מלחמה, שלום ויישוב סכסוכים).
המרכז מציג את חתני פרס נובל לשלום לאורך ועבודתם שבגינה קיבלו את הפרס, בנוסף המרכז מנציח את חייו וזכרו של אלפרד נובל באמצעות אמצעי מולטימדיה וטכנולוגיה אינטראקטיבית, תערוכות, מפגשים, דיונים, תיאטרון, קונצרטים וכן סיורים מודרכים קבועים.
מרכז נובל לשלום הוא חלק מרשת של מוסדות נובל של קרן נובל, המנהלת גם פעילויות הסברה והסדרים סביב חלוק פרס נובל.
מרכז נובל לשלום הוקם בבניין שהכיל בעבר את תחנת הרכבת "אוסלו מערב" (תחנה זו הוקמה ב-1872 והייתה בשימוש עד 1989, אז נסגרה).
המרכז משקיף על נמל אוסלו וממוקם בקרבה לבית עיריית אוסלו, שם בכל שנה ב-10 בדצמבר (תאריך פטירתו של אלפרד נובל) מתקיים טקס הענקת פרס נובל לשלום.
מרכז נובל לשלום נפתח ב-2005 ונחנך על ידי מלך נורווגיה, האראלד החמישי בנוכחות בני מלוכה נורווגים.
גם כלת פרס נובל לשלום ואנגרי מאטאיי נכחה בטקס.
במרכז מבקרים כ-250,000 מבקרים מדי הוא אחד המוזיאונים המתוירים ביותר בנורווגיה.
מרכז עלמא – מרכז מחקרי חינוכי לאתגרי הביטחון של ישראל בצפון הוא מכון מחקר העוסק בגאופוליטיקה ובאתגרי הביטחון של מדינת ישראל בדגש על גבול ישראל–לבנון והוא בוחן את השפעתם על העורף הישראלי.
המרכז ממוקם במגדל תפן שבגליל העליון והוא עמותה א־פוליטית.
המרכז פעיל במיוחד בשפה האנגלית.
צוות המכון כולו הוא מתושבי הגליל והגולן, ומייסדת המכון היא שרית זהבי, שהיא סגן אלוף במילואים ותושבת הצפון.
המכון פועל בתחום מחקר חזית הצפון של ישראל מול לבנון וסוריה, ומפרסם דו"חות שנכתבים בידי חוקרים אקדמאים ומומחים מתחום הביטחון.
הדוחות עוסקים בסקירות שטח של גבול הצפון, כמו כן המכון מקיים סיורים המשלבים גאופוליטיקה ותרבות בגליל ובגולן.
המכון מפיץ דוחו"ת וסקירות שמיועדים למעצבי דעת קהל, עיתונאים וגופי תקשורת, חברי קונגרס, וכן פונה לסטודנטים באוניברסיטאות בהם פעילה תנועת BDS.
המכון עוסק באקלים התרבותי המשתנה ובמגמות הנוכחיות בחברות המוסלמיות של המדינות השכנות, והשפעתם על אתגרי הביטחון של ישראל בגבול הצפון.
דוחות המכון מפורסמים לעיתים רבות בתקשורת הישראלית.
בנוסף, פעיל המכון בתחום החינוך והוא מקיים סדנא ב'חדר המצב של עלמא' של סימולציה המדמה את הליך קבלת ההחלטות בקבינט הישראלי בזמן משבר ביטחוני.
סדנאות נוספות מדמות את פעילותם של קצין מודיעין ישראלי, ושל עיתונאי ישראלי.
מרכז פאול קלה (גרמנית Zentrum Paul Klee) הוא מוזיאון המוקדש לאמן פאול קלה, בברן, שווייץ.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי רנצו פיאנו, וכולל כ-40 אחוז מכלל יצירותיו של קלה.
בשנת 1997, תרמה ליוויה קלה-מאייר, בתו של הנס מאייר וכלתו של קלה, את ירושתה, הכוללת כמעט 690 יצירות, לעיר ברן.
עבודות ומסמכים נוספים שנתרמו והושאלו על ידי המשפחה וקרן פול-קלה ועוד 200 השאלות מאוספים פרטיים יצרו אוסף גדול מאוד של עבודותיו של האמן.
ההחלטה לבנות את המוזיאון באתר שנגרון בפאתי העיר המזרחיים התקבלה בשנת 1998, באותה שנה נשכר האדריכל האיטלקי רנצו פיאנו לתכנן את המוזיאון.
מרכז פאול קלה מתאפיין בגג מעוגל ייחודי המורכב מקורות פלדה גליות, היוצרות שלוש "גבעות" אשר כל אחת מכילה חלל שונה, אזורי תערוכות, אולם קונצרטים, מרכז כנסים ומוזיאון ילדים.
העיצוב שואף לשקף את המורכבות והצורות האורגניות של יצירותיו של קלה, תוך הדגשת הרמוניה עם הטבע והסביבה השלווה.
המסות הגליות נעשו באמצעות שכבות של פרופילי פלדה שנבנו בשיטות מתקדמות ובהשראת טכנולוגיות בניה של ספינות.
על החזית המערבית מותקנת מערכת הצללה מטקסטיל, חלקה קבועה וחלקה דינמית, המווסתת את האור הטבעי בתוך הבניין, ומסייעת בשמירה על עוצמת ההארה הנדרשת כדי לשמר את צבעי המים, הקנבסים והרישומים של קלה.
מרכז סיטיגרופ (לשעבר מרכז סיטיקורפ, הידוע גם בכתובתו, שדרות לקסינגטון 601) הוא גורד שחקים למשרדים בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק, ארצות הברית.
נבנה בין השנים 1974–1977 עבור סיטיבנק, מתנשא לגובה של 279 מטרים ויש בו 120,000 מטרים רבועיים של שטחי משרדים על פני 59 .
המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס, האדריכל השותף אמרי רות' ובניו ו ויליאם לה-מסורייר.
מרכז סיטיגרופ תופס חלק ניכר ממבנן עירוני התחום בכיוון השעון ממערב על ידי שדרות לקסינגטון, רחוב 54 , השדרה השלישית ורחוב 53 .
רכישת הקרקע התרחשה בין השנים 1968 ל-1973. כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית מכרה את חלקתה בתנאי שייבנה בניין כנסייה חדש למרגלות המגדל.
ביולי 1973 הוצג התכנון ובאוקטובר 1977 הושלמה בניית המגדל.
פחות משנה לאחר השלמת בנייתו התגלה הצורך לחזק את המבנה מאחר שפגם תכנוני חשף את המגדל להתמוטטות ברוחות חזקות.
בשנת 2001 נרכש המגדל על ידי ובשנות ה-2000 שונה שמו של מרכז סיטיקורפ לשדרות לקסינגטון 601. בשנת 2016 הכניסה ועדת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק (LPC) את מרכז סיטיגרופ לרשימת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק.
בשנים 1995 ו-2017 שופצו המרחבים הציבוריים של המגדל.
בסיס המגדל כולל ארבעה גדולים, הממוקמים באמצע החזיתות ולא בפינותיו.
גגו משופע בזווית של 45 מעלות.
ממזרח למגדל נמצא אגף משרדים בן שש קומות.
הפינה הצפון-מערבית של המגדל משתרעת מעל כנסיית סנט פיטר, המחופה גרניט ונבנתה לפי תכנונו של סטאבינס בשדרות לקסינגטון ורחוב 54. כמו כן, בבסיסו נמצאת רחבה שקועה, מרכז קניות וכניסות לכנסייה ולתחנת שדרות לקסינגטון/רחוב 51 ב.
הקומות העליונות נתמכות על ידי תומכים נושאי-עומס בצורת V הנמצאים זה מעל זה בכל אחת מ-4 חזיתותיו.
עם השלמת בנייתו של מרכז סיטיגרופ, הוא זכה לביקורות מעורבות, כמו גם בפרסים אדריכליים.
מרכז סיטיגרופ נמצא בשדרות לקסינגטון 601 בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק, ארצות הברית.
הוא תופס את רוב מבנן הרחובות העירוניים, הגובל בשדרות לקסינגטון ממערב, רחוב 54 מצפון, השדרה השלישית ממזרח ורחוב 53 מדרום.
שטח המגרש משתרע על פני 6,556.4 מטרים רבועיים עם קו מגרש באורך של 61 מטרים בשדרות לקסינגטון ואורך של 99 מטרים ממערב למזרח.
המגדל חולק את המבנן עם השדרה השלישית 880, בניין בן 18 קומות בפינת רחוב 53 והשדרה השלישית.
בניינים סמוכים אחרים כוללים את שדרות לקסינגטון 599 מדרום, רחוב 53 מזרח 100 ובניין סיגראם מדרום-מערב, שדרת פארק 399 ממערב, בית הכנסת המרכזי מצפון-מערב ובניין ליפסטיק ממזרח.
תחנת הרכבת התחתית של ניו יורק סיטי, שדרות לקסינגטון/רחוב 51, נמצאת ממש מתחת לבניין.
שלושים ואחת חלקות נרכשו ופונו כדי לפנות מקום לפיתוח המבנן.
חזית רחוב 54 הייתה תפוסה ברובה על ידי בתי אבן חומה .
חלק מהמגרשים האחרים הכילו שטחי מסחר, החל מחנויות קטנות ועד לבית הקפה היוקרתי שוברון.
האתר כלל גם את הלשכות הרפואיות ברחוב 54, שהיו בבעלות קואופרטיב של רופאים.
כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית שכנה בפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 54. הכנסייה שלה נבנתה מחדש כאשר נבנה מרכז סיטיגרופ.
ריהוט רחוב בהתאמה למגדל - כולל דוכני עיתונים, תרני דגלים ועמודי תאורת רחוב - תוכנן אף הוא עבור המדרכות סביב מרכז סיטיגרופ.
חברת Designetics שבסיסה בניו ג'רזי עיצבה עמודים בעלי חתך צלב ופנסי רחוב בחלקם העליון.
שבעה עמודי תאורה ממוקמים לאורך הרחובות המקיפים את המבנן.
שלושה עמודים בהתאמה אישית - בפינות הצפון-מערבית, הצפון-מזרחית והדרום-מערבית של המבנן - כוללים רמזורים להולכי רגל ולרכבים.
העמודים תוכננו בתחילה ב"גימור שחור מבריק", שעמד בניגוד לחזית האלומיניום של המגדל, וב-2016 הם נצבעו באפור.
בשנת 2017 תיאר הניו יורקר את העמודים כ"מגדלים פיסוליים ראויים לברנקושי".
בשנת 1812 נוסד בנק העיר של ניו יורק (לימים סיטיבנק) ומטה המשרדים שלו שכן ברובע הפיננסי במנהטן תחתית במשך יותר ממאה שנים.
עד 1908 שכן מטה החברה בוול סטריט 52 אז עבר לוול סטריט 55 .
בשנת 1929 התמזגו "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" ו"חברת הלוואות ונאמנות החקלאים", ובשנת 1931 עברה החברה החדשה, "סיטי בנק נאמנות החקלאים", לבניין חדש באקסצ'יינג' פלייס 20. בשנת 1961 נפתח משרד בשדרת פארק 399 במידטאון, רחוב אחד מערבית למרכז סיטיגרופ הנוכחי.
בפינה הצפון-מערבית של מבנן מרכז סיטיגרופ הנוכחי שכנה כנסיית סנט פיטר הלותרנית, שנוסדה בשנת 1862 כקהילה דוברת גרמנית.
קהילת סנט פיטר שכנה בבניין בשדרות לקסינגטון וברחוב 46 בין השנים 1871 ל-1902, אז נהרס לצורך בניית מסוף גרנד סנטרל .
אירוע זה הניע את הקהילה לעבור לבניין גותי שתוכנן על ידי ג'ון ג'י מישל ופ.
ברנדנר, שהושלם בשנת 1905. הקהילה, שבשיאה מנתה יותר מאלף חברים, ירדה בשנות השישים של המאה העשרים מתחת ל-300 חברים, עובדה שגרמה לקהילה לשקול מעבר לבניין סמוך למטה האומות המאוחדות.
החל משנת 1968 נרכשו בסתר מגרשים במבנן סנט פיטר, בתהליך שנמשך חמש שנים וחצי.
את הרכישה הובילו המתווכים דונלד שנבל וצ'ארלס מקארתור מחברת ג'וליאן ג'יי סטאדלי בע"מ.
המתווכים האמינו שמגרש גדול ורציף יהיה שווה יותר מסכום השווי של כל מגרש בנפרד, אם כי החברה עדיין לא הבטיחה לקוח שעבורו היא רוכשת את המגרשים.
מספר החברים בכנסיית סנט פיטר גדל שוב באותה תקופה, וחברי הקהילה לא מיהרו להיפרד מנכסיהם.
מתווך מסטאדלי הקים חברה בשם לקסמן, אשר פנתה לאחר מכן למה שהפך לבנק העיר הלאומי הראשון כדי לברר את עניינו ברכישת מבנן סנט פיטר, מבנן אחד מזרחית למטה שלהם באותה תקופה.
לקסמן רכשה בהדרגה את המגרשים האחרים במבנן.
בסוף 1969 ניהלה חברת התיווך משא ומתן נוסף עם קהילת סנט פיטר לאחר שכבר נרכשו מספר מגרשים.
ג'ון ווייט, נשיא חברת הייעוץ ג'יימס ד.
לנדאואר אסושיאייטס, הציע שהבניין החדש באתר יהיה בייעוד מגורים ויבנו בו דירות; כלומר, לכנסייה יהיה חלק מהבעלות על הפרויקט החדש.
בפברואר 1970 חתמה הקהילה על מכתב כוונות למכירת הבניין שלה, כמו גם מכירת זכויות האוויר מעל הכנסייה, לבנק העירוני הראשון.
בתמורה, קיבלה הקהילה 9 מיליון דולר ונבחרה כשותפה בפרויקט פיתוח המגדל.
הקהילה רשמה רווח נקי של 4 מיליון דולר, שכן הבניין החדש שלה עלה 5 מיליון דולר.
במאי 1971 אישרו חברי הקהילה באופן רשמי את מכירת המבנה שלהם.
נשכרו לפתח תוכניות לבניין גדול בשכונה, ובתחילת 1971 שכרה כנסיית סנט פיטר את אדוארד לאראבי בארנס כיועץ עיצוב.
באותה תקופה היה לחברת סטאבינס ניסיון מועט יחסית בתכנון בניינים רבי-קומות.
הניו יורק טיימס תיאר את האתר כ"אגף" לבניין הראשי של הבנק הראשי של הבנק הלאומי הראשון של העיר בפארק אווניו 399. במאי 1971 הצביעה קהילת כנסיית סנט פיטר על אישור מכירת הבניין הישן ובניית בניין חדש באותו מבנן, ובתחילת 1973 עברה הקהילה למיקום זמני בכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית .
עד יולי 1973 הושלמה רכישת הקרקע כמעט לחלוטין, אם כי המגרש האחרון לא נרכש עד נובמבר 1975, אז נרכש המגרש ברחוב שלישי 884. המגרשים עלו 40 מיליון דולר והפכו אותו למבנן העירוני היקר ביותר בעולם באותה תקופה.
המגרש היחיד במבנן שלא נרכש על ידי הבנק הלאומי הראשון של העיר היה השדרה השלישית 880, שבנייתו הושלמה בשנת 1965, והסוכנים ראו בו חדש מדי מכדי לייעד אותו להריסה.
בנוסף לעיצוב הסופי של המגדל נבחנו על ידי סטאבינס ועמיתיו לפחות שש הצעות חלופיות עם עיצובים שונים של גגות.
תוכניות מוקדמות הציגו חלופה לביצוע עמודים בכל פינה של המגדל.
תוכניות אלו בוטלו מכיוון שהעמוד הצפון-מערבי ניצב בתוך שטח כנסיית סנט פיטר הלותרנית, והכנסייה רצתה שהבניין שלה יהיה נפרד לחלוטין מבחינה מבנית מהמגדל.
לפני שהוכרזו התוכניות הרשמיות למגדל תכננו האדריכלים גג משופע בזווית של 45 מעלות, שהיו אמורות להיות בו טרסות הפונות מערבה עבור בנייה של כ-100 דירות, אך מחלקת תכנון העיר של ניו יורק (DCP) לא אישרה שינוי ייעוד שיאפשר שימוש זה.
לאחר מכן סובבו האדריכלים את הגג דרומה כדי להתאימו להצבת קולטי שמש שטוחים.
ב-24 ביולי 1973 נחשפו בפומבי תוכניות הפרויקט, שנקרא אז מרכז סיטיקורפ.
התוכניות כללו מגדל בגובה 280 מטר עם עמודי תמך גדולים, שהתנשאו לגובה 34 מטרים מעל פני הרחוב, מתחת למרכז כל חזית.
תוכניות הפרויקט כללו גם אגף משרדים בן שמונה קומות, שלוש קומות של חנויות, רחבה ציבורית מעוצבת ובניין כנסייה חדש.
עד אמצע 1973 נהרס בניין הכנסייה הישן של סנט פיטר והבנק הלאומי הראשון היה מוכר כבר בשם סיטיבנק, חברת בת של סיטיקורפ.
הכומר של סנט פיטר, ראלף א.
פיטרסון, תיאר את הפרויקט כ"מיזם נועז מאוד בסביבה עירונית".
בשל התעקשותו של פיטרסון כללו התוכניות, בין היתר, רחבה נגישה לציבור עם אפשרויות לקניות.
תוכניות מוקדמות לכנסייה הציגו גם עיצוב קובייתי.
באפריל 1974 הוכרז העיצוב הסופי של הכנסייה עם חלון גג אלכסוני.
באותה שנה אישרה העירייה את התוכניות למרכז סיטיקורפ.
באפריל 1974 נערכו טקסי הנחת אבן הפינה למגדל אך, העבודה החלה רק שנים-עשר חודשים לאחר מכן.
בניית המגדל הייתה תחת פיקוחה של ויויאן לונגו, שבעת השלמת הבניין בשנת 1977 הייתה בת עשרים וחמש.
מרכז סיטיקורפ היה אחד המבנים הגדולים הבודדים במנהטן שהוקמו באמצע שנות ה-70 של המאה העשרים.
בשיאה של הבנייה הועסקו שלושת אלפים איש עם שיא של 565 עובדים שפעלו באתר בו זמנית.
עד סוף 1975 הושלם שלד הפלדה עד לקומה השמונה-עשרה.
ב-7 באוקטובר 1976 עת שלד המגדל הגיע לסיומו, ניבאו גורמים רשמיים שמרכז סיטקורפ יהיה המבנה הגדול היחיד בעיר ניו יורק שיושלם בשנת 1977.
ב-1 בנובמבר 1976 הונחה אבן הפינה לכנסיית סנט פיטר החדשה.
בחודש שלאחר מכן רכש סיטיבנק שני בניינים ברחוב 53 מזרח מספר 148 ו-152, מדרום למגדל החדש.
החברה לא התכוונה לפתח את המגרשים הללו אך, פעלו בהם מועדוני חשפנות שלדעת פקידי סיטיבנק יפחיתו את ערך המגדל.
בזמן שמרכז סיטיקורפ נבנה ראה סגן נשיא הבנק לניהול נדל"ן, ארתור א.
דריסקול, את שיעורי המשרדים הריקים בארבעה-עשר "בנייני משרדים יוקרתיים" סמוכים.
באפריל 1977 עברו הדיירים הראשונים לבניין המשרדים.
עד אוגוסט 1977, הושכר מרכז סיטיקורפ בתפוסה של 96 אחוזים, למרות ששכר הדירה הממוצע היה גבוה יותר בהשוואה לבניינים אחרים שנמצאו בקרבתו.
ב-12 באוקטובר 1977 נחנך מגדל משרדי סיטיקורפ.
סטאבינס נשא נאום פתיחה בו תיאר את המגדל כ"גורד שחקים לעם".
יותר מ-300 קמעונאים הגישו בקשה להפעיל חנויות בתוך מתחם הקמעונאות שבבסיס המגדל, המכונה השוק.
כמעט כל שטח השוק הושכר, כאשר רובו הושכר על ידי קמעונאית ריהוט הבית , שתפסה 3,700 מטרים רבועיים.
חלק מהקמעונאים האחרים כללו מסעדות המגישות מאכלים ממדינות שונות.
סיטיבנק תכנן לתפוס 56,000 מטרים רבועיים על פני 26 קומות ולרכז את משרדיו במגדל מחמש כתובות אחרות במידטאון.
הקומות הנותרות אוכלסו על ידי מגוון חברות, כולל חברות בתחומי המשפט והחשבונאות, כמו גם הקונסוליה הכללית של יפן וחברת הטכנולוגיה IBM.
בזמן חנוכת מרכז סיטיקורפ הותקנו המאפיינים הסופיים של כנסיית סנט פיטר.
ב-4 בדצמבר 1977 נחנכה כנסיית סנט פיטר, ובאותו חודש נחנכה גם קפלת נבלסון, בנפרד.
בתחילה, הגג המשופע של המגדל יצר בעיית קרח במהלך החורף, שכן שלג וקרח החליקו במורד הגג אל המדרכה.
יתר על כן, אולם הקניות היה בתחילה בשימוש מועט בלבד ולא היה מוכר לציבור הרחב.
ביולי 1978 נפתחה הרחבה בשדרות לקסינגטון.
בשנותיו הראשונות של המתחם הצטברו גירעונות כספיים לכנסיית סנט פיטר עקב עלויות שירות גבוהות, כמו גם אינפלציה וחוסר ניסיון בהשקעות.
זאת למרות שהכנסייה הרוויחה מהשכרת חלק מהשטחים האחרים שבבעלותה במרכז סיטיקורפ.
עד שנת 1980 מנתה סיטיקורפ 25,000 מבקרים מדי יום במתחם הקניות, אך עד אז חלק מהחנויות נסגרו עקב חוסר לקוחות.
עקב השינויים בחומרים ושיטות העבודה שנעשו במהלך הבנייה, היה המגדל, כפי שהושלם, פגיע להתמוטטות ברוחות עזות.
התכנון המקורי של לה-מסורייר עבור תומכי העומס בצורת V היה במַחְבָּרים מרותכים.
בשנת 1974 המליצה חברת בית לחם סטיל לשנות את התוכניות ולהשתמש במַחְבָּרים מוברגים כדי לחסוך בעלויות.
שינוי זה התקבל על ידי מהנדסי משרדו של לה-מסורייר, אך לא אושר על ידי לה-מסורייר עצמו.
יתר על כן, לה-מסורייר היה צריך במקור לחשב את המגדל לעומסי רוח הניצבים לחזיתות בלבד, זאת כנדרש בתקנות הבנייה של ניו-יורק.
בבניינים טיפוסיים שתוכננו עד אותה עת היו העומסים מרוחות אלכסוניות, הניצבים לפינותיהם, פחותים ולא היוו את המקרה הקריטי בתכנון בניינים ומגדלים.
לפי הניסיון המצטבר הזה נכתבו תקנות הבנייה של ניו-יורק.
ביוני 1978, לאחר בירור והתרעה של סטודנטית להנדסה, דיאן הרטלי, חישב לה-מסורייר מחדש את ההטרחות והמאמצים הנגרמים למגדל עקב עומסי רוחות אלכסוניות.
לה-מסורייר מצא שרוחות אלכסוניות מגדילות משמעותית את העומסים במחברים המוברגים.
לאחר שביצע בדיקות על מקדמי הביטחון של המגדל, גילה כי הסיכוי הסטטיסטי להתרחשות אירוע רוח המסוגלת להפיל את מרכז סיטיקורפ הוא 1 ל-55 בשנה ממוצעת, או סיכוי של 1 ל-16 אם מרסן המסה המתכווננת (TMD) שעל הגג לא יפעל עקב הפסקת חשמל או מסיבה כלשהי אחרת.
לה-מסורייר הציע לרתך לוחות פלדה על המחברים המוברגים כדי לחזקם וחברת קארל קוך נשכרה לביצוע הריתוכים.
החל מאוגוסט 1978 התקינו צוותי הבנייה את הלוחות המרותכים בלילות.
התיקונים הושלמו באוקטובר של אותה שנה, ולאחר מכן טען לה-מסורייר כי הסיכוי הסטטיסטי להתרחשות אירוע רוח חזקה מספיק כדי להפיל את הבניין הוא 1 ל-700 בשנה ממוצעת.
עבודות התיקון והשיפוץ לא פורסמו באותה עת מתוך הבנה כי העניין יזרע תַּבְהֵלָה בציבור הרחב.
רק מעט מאוד אנשים בכירים קיבלו הודעה על הבעיה וביניהם ראש עיריית ניו יורק.
התרחשות האירוע במהלך שביתת העיתונים בניו יורק בשנת 1978 תרמה לשמירה על העמימות בנושא.
מאחר שלא אירע כשל מבני נחשף היקף המשבר ההנדסי בפומבי רק בשנת 1995 עם פרסום מאמר ארוך בעיתון הניו יורקר.
הערכה מחודשת של המשבר ההנדסי בשנת 2019 על ידי המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, תוך שימוש בטכנולוגיה מודרנית, הצביעה על כך שעומסי הרוחות האלכסוניות לא היו חמורים כפי ששיערו לה-מסורייר והרטלי.
שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים
לאחר השלמת בנייתו חולק מרכז סיטיקורפ לשלושה בעלים נפרדים בסגנון בית משותף.
בית אחד היה בבעלות הכנסייה, בעוד ששני האחרים כללו 61.55% ו-32.85% בקומות המשרדים.
באוקטובר 1987 מכרה סיטיקורפ את 61.55 האחוזים (המורכבים מהקומות 23 עד 59), יחד עם שליש ממניותיה במטה לשעבר בפארק אווניו 399, לחברת הביטוח תמורת 670 מיליון דולר.
סיטיקורפ השתמשה ברווחים מהמכירה כדי לצמצם את הפסדיה, שהסתכמו במחצית הראשונה של 1987 ב-2.32 מיליארד דולר.
חברת סיטיקורפ המשיכה להחזיק בקומות הנותרות במרכז סיטיקורפ.
באותה תקופה פיתחה סיטיקורפ את כיכר וואן קורט מעבר לנהר המזרחי בשכונת לונג איילנד סיטי שבקווינס.
הבניין החדש בקווינס היה במרחק תחנת רכבת תחתית אחת ממרכז סיטיקורפ ומרחוב פארק אווניו 399, מה שאפשר לסיטיקורפ לפצל את משרדיה בין הבניינים.
אטריום הקניות של השוק התדרדר בשני העשורים שלאחר השלמת בנייתו של מרכז סיטיקורפ.
במאי 1995 החלה חברת סיטיקורפ בשיפוץ של אטריום הקניות, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים בסכום של 15 מיליון דולר ונמשך שמונה-עשר חודשים.
ריצוף הלבנים הוחלף בטרצו, הותקנו שלטים חדשים מחוץ לכל חנות, וסודרו מחדש רכיבי תנועה כגון מיקום המדרגות הנעות.
החנויות באטריום הקניות התחלפו במרכז סיטיקורפ וחנות הספרים בארנס אנד נובל הפכה ל, בשטח של 3,700 מטרים רבועיים.
בסוף שנת 2000 העמידה סוכנות הידיעות ג'ונס לאנג לה-סאל של דאי-איצ'י למכירה את מגדל המשרדים במלואו (שנודע מאז בשם מרכז סיטיגרופ).
דאי-איצ'י וסיטיגרופ - האחרונה שבהן הוקמה בשנת 1998 באמצעות מיזוג של סיטיקורפ וחברות טרוולרס - הסכימו למכור במשותף את האחזקות בכל המגדל.
בינואר 2001 הציעו ריצ'רד ואריק ד.
הדר, מיזם של אב ובן, 725 מיליון דולר עבור אחזקת דאי-איצ'י.
לצורך הרכישה לקח אריק הדר משכנתה ראשונה בסך 525 מיליון דולר מדויטשה בנק והלוואת מימון ביניים בסך 150 מיליון דולר מממשלת סינגפור .
המכירה התעכבה לאחר שבוסטון פרופרטיס הציעה לרכוש את אחזקת דאי-איצ'י.
חברת אלייד פרטנרס של אריק הדר, יחד עם בוסטון פרופרטיס, השלימו בסופו של דבר את רכישת כל המשרדים במגדל באפריל.
המחיר היה 755 מיליון דולר, כולל עלויות סגירה ומיסים, וסיטיגרופ עברה לרחוב פארק 399. אחד העמודים חוזק מבחינה מבנית לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר, והותקנו עמודי מגן על המדרכה.
בשנת 2006 רכשה בוסטון פרופרטיס את חלקה של אלייד פרטנרס במרכז סיטיגרופ תמורת 100 מיליון דולר.
באותה שנה החלה בוסטון פרופרטיס למתג מחדש את המגדל כ"שדרות לקסינגטון 601".
נבנה לובי חדש בשדרות לקסינגטון והכניסה לקומות המגדל הועברה מרחוב 53 לשדרות לקסינגטון.
בנוסף, הותקנה רמפה ברחוב 53 ואזור קבלה נוסף לכניסה הצפונית של כנסיית סנט פיטר.
בשנת 2010 נכנס שינוי שם המגדל לתוקף.
בוסטון פרופרטיס שקלה גם למכור את זכויות השם למגדל.
עד 2013 שכנה סיטיגרופ רק בשלוש קומות במרכז סיטיגרופ.
בשנה שלאחר מכן מכרה בוסטון פרופרטיס 45 אחוזים ממניות סיטיגרופ, יחד עם אחזקות יחסיות בבניין המשרדים אטלנטיק וורף וברחוב פדרל 100 בבוסטון, לחברות הקשורות לניהול ההשקעות בנורגס בנק .
חברות אלו שילמו סכום כולל של 1.5 מיליארד דולר.
בוסטון פרופרטיס שקלה להתחיל בשיפוצים במגדל עד 2016. ביולי 2016 הגישה החברה תוכניות שינוי לרחבה, והחלה לפנות את החלל באגף המשרדים.
ועדת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק (LPC) הגדירה את המגדל כאתר עירוני בדצמבר.
באותו חודש הודיעה בוסטון פרופרטיס על תוכניותיה לשפץ את אגף המשרדים, שימותג מחדש לרחוב 53 מזרח מספר 159. במרץ 2017 חשפה גנסלר את התכנון שלה לרחבת כניסה משופצת וחלל אטריום חדש, והעבודה על הרחבה החלה ביוני, כאשר המזרקה המקורית (שהייתה חלק מהייעוד של אתר ההיסטורי) נהרסה.
בסוף 2019, לאחר השלמת השיפוץ, חתמה אנה קסטלאני על חוזה שכירות לאולם אוכל בשטח של 930 מטרים רבועיים בבסיס מרכז סיטיגרופ.
באוקטובר 2019 הסכימה חברת etc.venues, שבסיסה בלונדון, להפעיל מרכז כנסים בשטח של 2,800 מטרים רבועיים בקומה ה-14.
בשנת 2021 ניזוקה כנסיית סנט פיטר במרכז סיטיגרופ באופן קשה, לאחר שקו מים עירוני ראשי התפוצץ והציף את החלל שלה.
הכנסייה עברה תיקוני חירום שהושלמו לאחר שנה.
בנוסף, בוסטון פרופרטיס הסבה את אטריום הקניות לאולם אוכל בשם יו.
בדצמבר 2021 מימנו בוסטון פרופרטיס וחברת ההשקעות נורגס בנק מחדש את מרכז סיטיגרופ באמצעות משכנתא של מיליארד דולר מארבעה בנקים.
באותה עת, שטחי המשרדים במגדל היו מאוכלסים בשיעור תפוסה של 96.3%, והשוכרים כללו בעיקר חברות פיננסיות ומשרדי עורכי דין.
בשנת 2022 הייתה קבוצת בלקסטון אחת השוכרות הגדולות ביותר בבניין עם שטח של כ-30,300 מטרים רבועיים.
שוכרים גדולים אחרים עד אז כללו את סיטיבנק, קרקלנד אנד אליס ו.
מרכז סיטיגרופ מורכב משלושה מבנים: מגדל המשרדים, האגף, ומקום קדוש לכנסיית סנט פיטר למרגלות מגדל המשרדים.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס, יחד עם משרד האדריכלים השותף אמרי רות' ובניו, עבור "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" (לימים סיטיבנק).
מבין המנהלים האחרים במשרד יו א.
סטאבינס ושות', האדריכל פיטר ווייטוק היה המעורב ביותר בתכנון, בעוד מנהל הפרויקט וו.
איזלי האמר פיקח על הבנייה.
בנוסף, אדוארד לאראבי בארנס היה האדריכל היועץ, וחברות לה-מסורייר וג'יימס רודרמן היו מהנדסי המבנים.
הקבלן הראשי היה תאגיד הבנייה HRH (שנרכש על ידי במהלך בניית המגדל), וקבלן הפלדה היה חברת בית לחם סטיל.
קבלנים רבים סיפקו חומרים נוספים לבניין.
מגדל מרכז סיטיגרופ מתנשא לגובה של 59 קומות וגגו בגובה של כ-279 מטרים מעל פני הקרקע.
מכיוון שבסיסו מצוי בגובה הקומה ה-13 מעל פני הקרקע, יש למגדל 46 קומות שמישות.
בזמן השלמתו היה מרכז סיטיקורפ הבניין השביעי בגובהו בעולם והבניין החמישי בגובהו בניו יורק.
בנוסף למגדל הראשי בן 59 הקומות, ישנו אגף ברחוב 53 מזרח 159 עם שש או שבע קומות.
הוא משתרע מזרחה עד לשדרה השלישית וכולל חלק ממתחם הקניות של הבניין.
ברחוב 54 נמצא רציף טעינה ופריקה המשרת את המגדל, האגף והכנסייה.
למגדל ולאגף שלו חזיתות המעוצבות באופן דומה.
החזית עשויה מאלומיניום מאולגן ולוחות זכוכית מחזירי אור.
כל מקטע בחזית הוא בגודל 3.70 על 2.70 מטרים ומורכב גם מלוחות זכוכית וגם מלוחות אלומיניום.
כדי לחסוך באנרגיה, כל חלון מזוגג בזיגוג כפול והחלונית הפנימית מצופה בציפוי כרום.
החלונות בכל קומה מופרדים על ידי קורות אלומיניום שטוחות.
קורות החזית יוצרו על ידי חברת Flour City Architectural Metals, חברה שבסיסה בגלן קוב, ניו יורק .
האלומיניום בצבע כסף, כמו זה שבבניין פפסי קולה וצ'ייס מנהטן פלאזה 1, מכיוון שסטאבינס חשב שצבע כהה לא יאפשר לצופים "לראות את הצילה והצל".
החזית בעלת עובי בידוד של 51 מילימטרים, כפול מכמות הבידוד שנחשבה רגילה בזמן הבנייה.
האלומיניום לוטש כדי להחזיר את חום השמש.
הגג המשולש של מרכז סיטיגרופ משופע בזווית של 45 מעלות, מתנשא לגובה של 49 מטרים מעל הקומה העליונה ופונה דרומה.
הגג תוכנן במקור לפנות מערבה ולהכיל מספר טרסות, אך האדריכלים סובבו את הגג דרומה כדי להתאימו לקולטי שמש שטוחים, שלדעתם ייצרו מים חמים שיוכלו לייבש לחות באוויר ולהפחית את הצורך באנרגיה אחרת לקירור.
החל מפברואר 1975 ערכו מהנדסים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) מחקר היתכנות בן שנים-עשר חודשים להתקנת מערכת כזו.
לאחר השלמת המחקר המערכת נגנזה בגלל החיסכון הקטן מהצפוי, עלות המערכות המכניות המשופרות הנדרשות, בעיות עם הספקים, וייצור אנרגיה לא מספק של המערכת.
גם לאחר שתוכניות קולטי השמש נגנזו העיצוב נשמר.
סטאבינס כתב שהגג "מקל על האחידות של מגדלים שטוחים המתרבים במרכז העיר".
עובדה זו הפכה את מרכז סיטיקורפ לגורד השחקים הפוסטמודרני הראשון בניו יורק עם גג דקורטיבי לחלוטין.
בשנת 1983 הותקנו על הגג גם בפאנלים סולאריים, כאשר וסיטיבנק מימנו ניסוי של פאנלים סולאריים בן ארבע שנים.
יחד עם מרכז סיטיקורפ נבנתה רחבה גדולה בעומק של 3.7 מטרים מתחת לפני הרחוב.
הרחבה תוכננה על ידי חברת אדריכלות הנוף .
וסטיוארט דוסון מסאסקי אסושיאייטס היו האדריכלים האחראים הבכירים ביותר על עיצוב הרחבה.
העידוד לנוכחות הרחבה נשאב מההחלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1961, שהעניקה שטח קרקע נוסף ליזמים בעיר ניו יורק כ"בונוס" תכנון קרקע על הכללת שטח פתוח מחוץ לבניינים שלהם.
בעוד שיזמים רבים ניצלו את ה"בונוס" מצאה מחלקת תכנון העיר של ניו יורק בשנת 1975 כי רבות מהכיכרות והרחבות הללו נעו בין "מקומות קודרים ועגומים" לבין כאלה שהיו "מאיימים ועוינים לחלוטין".
שטח הכיכר הוא 560 מטרים רבועיים.
על פי חוקי התכנון, נוכחות הרחבה אפשרה לתכנן את המגדל ביחס שטח רצפה מרבי של 18:1, גבוה יותר מיחס 15:1 שאושר עבור האזור.
הגישה לרחבה היא באמצעות גרם מדרגות אלכסוני שכיוונו צפון-מזרח מפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 53. בצד הדרומי של הרחבה נמצאת כניסה לתחנת הרכבת התחתית של שדרות לקסינגטון/רחוב 51. הכניסה למרכז סיטיגרופ שעל המדרכה מחליפה שתי כניסות קודמות לרכבת התחתית.
הצד הצפוני של הרחבה מוביל לכניסה לכנסיית סנט פיטר.
במהלך בניית הרחבה, היזמים שיתפו פעולה עם גופים ציבוריים רבים שהיו מעורבים בפרויקט, כולל רשות התחבורה המטרופוליטנית , שהפעילה את תחנת הרכבת התחתית.
הרחבה, מתחם הקניות הפנימי והמדרכות בוצעו בתחילה בריצוף לבנים חומות.
מספר אדניות גדולות, ספסלים ועצי גלדציה תלת-קוצית היו פזורים ברחבי הרחבה.
במקור הייתה גם מזרקה במרכז הרחבה, שתוכננה לטשטש רעשים מהסביבה, בדומה למזרקה בפארק פיילי הסמוך.
מזרקה זו, שעוצבה בסגנון ברוטליסטי, נהרסה בשנת 2017. כיום, לא נותר אף אחד מהקישוטים המקוריים ברחבה.
הרחבה המודרנית כוללת מפלים מדורגים על חומותיה המערביות והדרומיות.
כנסיית סנט פיטר הלותרנית נמצאת בשדרות לקסינגטון 619, בפינה הצפון-מערבית של מרכז סיטיגרופ.
חלקה החיצוני תוכנן על ידי סטאבינס והאמר וחלקה הפנימי עוצב על ידי .
קהילת הכנסייה אישרה לסיטיקורפ להקים את מגדל המשרדים רק אם ייבנה מבנה, שאינו מחובר מבחינה מבנית למגדל, באותו מיקום בו שכן הבניין הישן של הקהילה.
אנדרו אלפרן וסימור דורסט אפיינו את ההסכם כ"חיבור אגומני של אלוהים וממון לטובת שניהם".
בנוסף, לא היה אמור להיבנות מעל שטח הכנסייה דבר בלפחות 63 אחוז משטחה.
לדברי סטאבינס, היעדר החיבור המבני ייתן לכנסייה "מרחב נשימה" משלה.
בשנת 2004 תוארה הכנסייה על ידי הסופר האדריכלי דייוויד וו.
דאנלאפ כ"מקדש האדריכלי המוצלח ביותר של העיר לאחר המלחמה".
הכנסייה הייתה מחוברת במקור ישירות לאגף של מרכז סיטיגרופ, אך החיבור בוטל באמצע שנות ה-2000 עקב חששות ביטחוניים שנגרמו מפיגועי 11 בספטמבר.
המבנה מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל הקרקע ו-26 מטרים מעל מפלס הרחבה.
רוב חזיתות הבניין מחופות בגרניט קלדוניה חום משובץ באבן גזית.
החומרים נועדו לבסס זהות ייחודית לכנסייה תוך כדי שיוכה למגדל המשרדים.
חלון הגג חוצה אותו מדרום-מערב לצפון-מזרח, ומאפשר לעוברים ושבים להסתכל פנימה.
ישנם חלונות אנכיים מתחת לשני קצוות חלון הגג.
חלון נוסף בפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 54 מאפשר להביט בעוגב שבפנים.
ממזרח, ברחוב 54, נמצאת תוספת בת קומה אחת עם חזית אלומיניום, הדומה לחזית מגדל המשרדים, המכילה כניסה משנית לקפלת נבלסון ולנרתקס של הכנסייה.
כניסה שלישית מובילה דרומה לרחבה ולכניסה לרכבת התחתית.
סטאבינס התכוון שצורת המבנה תדמה לזוג ידיים מורמות לתפילה, בעוד שצופים אחרים השוו אותו לאוהל או לסלע.
ארנלדו פומודורו עיצב צלב ברונזה לחזית, שהותקן בשנת 1982 ומידותיו 2.4 מטרים על 1.8 מטרים.
חלל הפנים של הכנסייה מחולק לשני מפלסים עיקריים.
במפלס העליון הנרתקס עם דלפק קבלה, אליו ניתן להגיע מרחוב 54 וכולל גרם מדרגות היורד לחדר אורחים במפלס התחתון.
הקיר המערבי של הנרתקס מכיל פתח לקפלת נבלסון, בה יש 24 מושבים; הקפלה קרויה על שם מעצבתה, לואיז נבלסון.
חדר האורחים בקומה התחתונה הוא חלל מרופד בשטיח עם תקרה מונמכת , עמודים עגולים ודלתות המובילות מערבה אל ההיכל הקדוש.
ההיכל הקדוש עצמו צמוד ומעט מתחת למפלס הרחבה התחתונה, עם עיטורים פשוטים הכוללים קירות ותקרה מגבס, רצפות גרניט ורהיטים מעץ אלון אדום.
בהיכל יש ספסלים ניידים היכולים להכיל עד 850 איש וכריות עם עיצובים גאומטריים שנוצרו על ידי וינילי אסושיאייטס.
עם השלמת בניית הכנסייה, הוצב עוגב דו-ידניים ודו-פדלי עם 2,175 חלילים בפינה הצפון-מערבית של היכל הקדוש.
במבנה קיים גם תיאטרון קופסה שחורה, ספרייה, מטבח, מעון יום, משרדי כמורה, חדרי הלבשה, חדרי מקהלה וחדרי הרצאות וקהילה.
חלק מהחללים הללו נמצאים במרתף מתחת למפלס התחתון.
במהלך השנים שימש תיאטרון מרתף הכנסייה את תיאטרון יורק .
כנסיית סנט פיטר מארחת גם משרד ג'אז שנוסד על ידי הכומר ג'ון גרסיה גנסל, שבשנת 1965 הפך לכומר של קהילת הג'אז.
משרד הג'אז מימן מספר תוכניות במהלך השנים, כגון הופעות ג'אז חופשי למרגלות מגדל המשרדים.
הכנסייה אירחה טקסי זיכרון והלוויות למוזיקאי ג'אז כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי ות'לוניוס מונק.
קומות המגדל בנויות מתומכות צינוריות.
המידות של כל קומה במגדל הן 47.85 על 47.85 מטרים, או שטח של כל קומה במגדל הוא 2,290 מטרים רבועיים בסך הכל.
בתוך קומות המשרדים משובצים פירי המעליות ומדרגות החירום בליבת שירות שבמרכז כל קומה (גרעין).
שטח הליבה או הגרעין הוא כ-21 על 21 מטרים, בעוד שרוחב הרצפה סביב הליבה ועד לקיר החזית הוא קצת פחות מ-14 מטרים.
בסך הכל, מרכז סיטיגרופ בנוי מ-22,000 טון פלדה - כ-40% מהכמות בה השתמשו בבניין אמפייר סטייט.
המגדל נתמך על ידי ארבעה עמודי תמך גדולים.
גובה כל אחד מהם כ-34 מטרים ומידות החתך שלהם 7.30 על 7.30 מטרים.
הכלונסאות נמצאות מתחת למרכז של כל חזית .
המרחק בין פינות הבניין לגרעין הוא 22 מטרים (זיז).
לדברי סטנלי גולדשטיין ממשרדו של לה-מסורייר בניו יורק, עמודי תמך במרכז כל חזית יוכלו לעמוד בכוחות של רוחות אלכסוניות הבאות בניצב לפינות, דומה לעמודי תמך בפינות.
בנוסף, עמודי התמך אפשרו לתכנן לבניין יסודות קטנים יותר בהשוואה לבניין קונבנציונלי בגודל דומה.
כל אחד מהעמודים הבודדים מורכב מארבע קורות אנכיות; זוגות הקורות החיצוניות כבדות בהרבה מזוגות הקורות הפנימיות.
עיצוב זה מונע מהעמוד לקרוס.
בתוך העמודים נמצאות מדרגות חירום ותעלות למערכות מכניות.
בשנת 2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שהתרחשו בשנה הקודמת, חוזק אחד מהעמודי המגדל במגני פלדה ונחושת על מנת לשפר את עמידותו בפני פיצוץ.
באמצע הבניין יש גם גרעין מעליות מתומן, שגודלו 19 על 22 מטרים ונושא כמחצית מהעומסים המבניים הסטטיים (הקשורים לכוח המשיכה) של הבניין.
לגרעין מעליות זה חזית מחופה באלומיניום והוא מכיל 20 מעליות.
מתחת לקומה התחתונה של המשרדים קיימות בגרעיון רק המעליות וגרמי מדרגות החירום נמצאים בתוך עמודי התמך.
מעל עמודי התמך, בתוך קירות החזיתות, נמצאות זו מעל זו קורות נושאות עומס בצורת V.
בכל חזית של המבנה יש שש קורות נושאות עומס בצורת V וגובה כל אחת מהן הוא שמונה קומות.
עומסי הרוח מכל שמונה קומות מתרכזים בתומכות ומועברים למרכז המסגרת המבנית ומשם מועברים ל"עמודי תורן" ברוחב 1,500 מילימטרים המשתרעים על פני כל גובהו של המגדל.
גודל עמודי התורן בבסיסיהם הוא 760 מילימטרים והם מתחדדים ל-460 מילימטרים מעל הקומה ה-40. הקורות האלכסוניות בכל V הן בגודל 360 מילימטרים ומתחברות לפאנלים סנדרל בראש כל קומה בת שמונה קומות, שגודלם 910 מילימטרים.
לחלק העליון של כל קורה בת שמונה קומות (במקום בו קורות האלכסון פוגשות את פינות הבניין) אין עמודים אנכיים, ובכך נמנעים מהטרחות עומסי רוח בפינות המגדל.
הקומה התשיעית, הפלטפורמה הנמוכה ביותר מעל עמודי התמך, מכילה מסגרת ממבנית בדומה לאלו המשמשות בגשרי שלוחה, שבהם עומסי הרוח מועברים כלפי מטה לעמודים.
קומה זו משמשת כחלל למערכות מכניות.
הקורות בצורת V אינן נראות מבחוץ אך ניתן לראותן מהמשרדים שבפנים; זאת בניגוד למבנים כמו מרכז ג'ון הנקוק בשיקגו, בהם ניתן לראות את הקורות האלכסוניות מבחוץ.
לאחר השלמת מרכז סיטיקורפ, וו.
איזלי האמר אמר שהוא חשב שזו טעות להסתיר את קורות ה-V, בעוד שלה-מסורייר אמר שסטאבינס דחה את רעיונו לקורות V חשופות.
קורות ה-V חוברו במקור זו לזו באמצעות מעל מאתיים מחברים.
בעקבות המשבר ההנדסי במרכז סיטיקורפ בשנת 1978, התקינו עובדים לוחות פלדה בעובי 51 מילימטרים מעל כל חיבור.
כלל השטחים להשכרה במגדל כ-120,000 מטרים רבועיים.
אגף המשרדים ממזרח בעל שטח של כ-25,000 מטרים רבועיים.
על פי מחלקת תכנון העיר, שטח הרצפה ברוטו של הבניין הוא 153,663 מטרים רבועיים, בעוד שלפי מרכז גורדי השחקים, שטח הרצפה של הבניין הוא 146,683 מטרים רבועיים.
הכניסות למגדל המשרדים משדרות לקסינגטון ורחוב 53 צמודות לרחבה מצפון וממזרח, בהתאמה.
הלובי הראשי של מרכז סיטיגרופ נגיש מהכניסה משדרות לקסינגטון, דרך גשר להולכי רגל המספק גם כניסה לכנסיית סנט פיטר.
הכניסה הראשית מורכבת מקופסת זכוכית בגובה כפול עם צלעות פלדה, באורך 21 מטרים.
בשנת 2010 נבנה הלובי הנוכחי כחלק משיפוץ רחב.
במפלס הרחבה נמצאת כניסה נוספת העשויה מזכוכית ואלומיניום ותוכננה על ידי יורשה של יו סטאבינס ושות', .
למרגלות העמודים קיים מתחם קניות בן שלוש קומות, שנקרא במקור "השוק".
הקומה התחתונה ביותר, המתאימה ללובי התחתון, כוללת אטריום בגובה 26 מטרים מלא צמחים, עם חלון גג בגודל 27 על 30 מטרים.
בפינת השדרה השלישית ורחוב 54 הייתה כניסה לקומה התחתונה ביותר של אולם הקניות, בעוד שברחוב 54 הייתה כניסה לקומה השנייה.
חזיתות החנויות עוצבו כך שישתלבו עם הרחבה והרחוב, עם משטחי רצפה דומים וקירות חיצוניים שקופים.
בסך הכל, החנויות נועדו להיות מחויבות לעיר, סמל תאגידי ואטרקציה תיירותית, לדברי אחד מסגני הנשיא של סיטיקורפ, ארתור א.
בין השנים 1987 ל-2008 קיים הבנק תערוכת דגמי רכבות בחלל בחודש דצמבר של כל שנה.
בשנת 1995 שונה שמו של מתחם הקניות ל"חנויות במרכז סיטיקורפ", ובשנת 2016 הוא נודע בשם "אטריום".
המעליות והמדרגות בקומות המשרדים מקובצות בגרעין מרכזי.
בבניין 20 מעליות דו-קומתיות , אותן בנתה אוטיס וורלדווייד תמורת 7 מיליון דולר.
למרות שכל אחת מהקומות העליונות או התחתונות של המעליות משרתת רק קומות זוגיות או אי-זוגיות, מבקרים יכולים לנוע בין קומות זוגיות ואי-זוגיות באמצעות דרגנועים.
כל אחת מהמעליות מורכבת משני תאי מעלית סטנדרטיים הפועלים בו זמנית בפיר אחד.
המעליות עולות ב-25 אחוז יותר ממעליות סטנדרטיות אך אפשרו הפחתה של 24 אחוז בשטח הרצפה שתפסו המעליות, מכיוון שאחרת היו נדרשים עשרים ושישה פירי מעליות חד-קומתיים.
מאז 1932 ככל הנראה היו המעליות הדו-קומתיות של מרכז סיטיגרופ הראשונות שהותקנו בעיר ניו יורק, אז הושלם בניין שירותי הערים.
בסך הכל, במרכז סיטיגרופ יש 38 מעליות.
עם השלמת בנייתו של מרכז סיטיקורפ סיפקה מערכת "סופר-דואר" את הדואר של כל דייר ודייר.
הדואר הנכנס מוין במרתף והועבר באמצעות מעליות לכל קומה, שם הדואר הועבר ידנית לתאים קבועים.
הבניין הכיל גם 2,500 חיישנים לניטור המערכות המכניות, כגון מערכות חימום, אוורור ומיזוג אוויר (HVAC), תאורה, חשמל, מתזים, בטיחות חיים, אבטחה ומעליות.
הגג המשופע מכיל ציוד מכני.
הבניין נועד להיות חסכוני באנרגיה בהשוואה לבניינים בני דורו.
אספקת המים שלו כללה כולה מים קרים; החום ממערכות המכניות של הבניין הוחזר לחימום המים וחללי המשרדים.
חללי המשרדים קוררו באמצעות אוויר חיצוני בכל מקום שהיה מעשי.
פסי התאורה הפלואורסצנטית בתקרה, שיוצרו על ידי ג'וזף לורינג ושות', צוידו במגני זכוכית כדי להפיץ אור מלאכותי על פני שטח רחב יותר.
למרות שלא הותקנו קולטי שמש על הגג, המאפיינים האחרים נועדו להפחית את צריכת האנרגיה בעד 42 אחוזים, בהשוואה לבניין משרדים רגיל באותו גודל.
במהלך הקיץ השתמשו בבניין במערכת מיזוג אוויר קונבנציונלית, שקיזזה את כל האנרגיה שנחסכה על ידי החזית המסיטת חום.
מרכז סיטיקורפ היה גורד השחקים הראשון בעיר שיושם בו מרסן מסה מתכווננת (TMD).
מרסן המסה המתכווננת, הממוקם בתוך החלל המכני על הגג, נועד לרסן תנועות נדנוד עקב רוחות ולהפחית תנועה הקשורה לרוחות בעד חמישים אחוזים.
הציוד הייעודי לכך שוקל 360 טון וכולל גוש בטון בגודל 9.10 על 9.10 על 1.80 מטרים).
הבלוק יושב על לוח פלדה מצופה שמן ויש לו שני מנגנוני קפיצים, אחד כדי לרסן תנועות מצפון לדרום ואחד ממזרח למערב.
התקנת הציוד עלתה כ-1.5 מיליון דולר.
לשם השוואה, עלות הפחתת התנועה של המגדל על ידי הוספת 2,500 טון של פלדה נוספת הייתה עשויה להגיע ל-5 מיליון דולר.
במהלך 1974 אושרו לבנייה במנהטן שלושה בנייני משרדים.
כאחד מהם, זכה מרכז סיטיקורפ לתשומת לב תקשורתית רבה במהלך בנייתו.
לאחר שהוכרז על העיצוב הסופי ביקרה הסופרת האדריכלית אדה לואיז הוקסטאבל את העיצוב בניו יורק טיימס באומרה כי המגדל "אינו רומנטי וללא רציונליזם מבני, אלא נראה כאילו הומצא בקפידה עם היגיון מעונה באמצעות סדרה של פשרות פרגמטיות ואסתטיות".
עם השלמת המגדל נקטה הוקסטאבל בנימה פחות נוקשה ואמרה כי הוא מכיל "רצון ברור לאיכות עיצובית" למרות חסרונות הצורה והגג.
כתב ב"ניו יורק דיילי ניוז" תיאר את מגדל המשרדים כטיפוסי לעיר ניו יורק, שהיה מושך תשומת לב רק אם היה נבנה במקום אחר.
כתבת במגזין ניו יורק, סוזן סטפנס, הצהירה כי המגדל הוא פשוט גרסה שונה של גורד שחקים משנות ה-50, ורואה בגג ובבסיס בזבוז מקום.
לאחר השלמתו זכה המגדל לביקורת מעורבת.
מבקר האדריכלות פול גולדברגר כתב עבור הניו יורק טיימס שהגג יוצא דופן וכי למגדל חזית מחזירת אור וצורה מגוונת, אך שהעיצוב הכללי לא חדשני במיוחד.
מבקר אדריכלות אחר, ג'ק איגן, כתב באופן דומה עבור הוושינגטון פוסט כי למגדל מאפייני עיצוב ייחודיים אך לא מעוררי נוסטלגיה או חדשנות.
הוקסטאבל ראתה ברחבה הצלחה אדריכלית אך ציינה בינואר 1978 שמעט מאוד אנשים משתמשים בה.
אוגוסט הקשר השני , לשעבר נציב הפארקים של העיר ניו יורק, תיאר את פנים האטריום כ"מקום בו כולנו יכולים לשמוח".
אף על פי כן, הקשר השני האמין שחיפויי האטריום הכסופים וגופי התאורה אינם מסבירי פנים ומרמזים על פנים המגדל, וסטיבנס אמר כי היתרונות של האטריום לא חורגים מגבולות המעמד.
מבקרים אחרים תיארו את מרכז סיטיקורפ באור חיובי ברובו.
ההיסטוריון והסופר ג'ון טאורנאק תיאר את המגדל כ"גורד השחקים החדש והדרמטי ביותר" בניו יורק מאז השלמת כיכר רוקפלר 30 חמישה עשורים קודם לכן.
שטרן אמר שמרכז סיטיקורפ הוא סיכום של "האופי האדריכלי והאורבני הייחודי שהפך את רחוב 53 למובלעת בתוך מרכז העיר ולמיקרוקוסמוס של מרכז העיר עצמו".
ווייט דיבר בחיוב על המגדל בשל שילובם של אלמנטים עיצוביים, כגון הרחבה החיצונית והמדרכה.
המגדל זכה לשבחים גם בפרסומים מחוץ לאזור ניו יורק.
הבולטימור סאן תיאר את המגדל כמתוחכם ופשוט למראה בו זמנית, בעוד שהאובזרבר של לונדון כתב כי המגדל היה "תרומה ייחודית" לקו הרקיע של איסט סייד של מנהטן.
פרסים, ציון דרך עירוני ושימוש כסמל אורבני
עם השלמת בנייתו זכה מרכז סיטיקורפ במספר פרסי אדריכלות.
בשנת 1978 העניק מועדון העיר של ניו יורק למגדל את פרס בארד, אשר הכיר ב"מצוינות באדריכלות ובתכנון עירוני".
באותה שנה העניק המכון האמריקאי לבנייה בפלדה (AISC) את פרס המצוינות האדריכלית שלו לסיטיקורפ על עיצוב המגדל.
בשנת 1979 העניק המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA) לסיטיקורפ פרס כבוד, ובשנת 1981 קיבלו יו סטאבינס ושות' את פרס הזיכרון ע"ש ר.ס.
ריינולדס של המכון האמריקאי לאדריכלים על שימוש באלומיניום בעיצוב מרכז סיטיקורפ.
בשנת 2007 דירג המכון האמריקאי לאדריכלים את מרכז סיטיגרופ ברשימת "האדריכלות האהובה על אמריקה" בין 150 הבניינים המובילים בארצות הברית.
באמצע שנת 2016 הציעה ועדת שימור ציוני הדרך להגן על שנים-עשר בניינים במזרח המידטאון, כולל מרכז סיטיגרופ, וזאת לקראת השינויים המוצעים בתכנון האזור.
ב-6 בדצמבר 2016 הגדירה הוועדה לשימור ציוני דרך את מרכז סיטיגרופ כציון דרך עירוני.
ההכרזה הפכה את מרכז סיטיגרופ לציון הדרך הצעיר ביותר בעיר באותה תקופה.
בשנת 2025 נוספה כנסיית סנט פיטר במרכז סיטיגרופ ל.
הגג המשופע של הבניין משמש למטרות פרסום ומיתוג.
לדוגמה, הוא כלול ב של קפה .
בנוסף, הפינה השמאלית העליונה של האות "M" הראשונה בלוגו של שופעה כדי להידמות לגג מרכז סיטיגרופ.
מֶרְכַּז קְנִיּוֹתּ או קַנְיוֹן הוא בניין או מספר בניינים המחוברים ביניהם, המכילים מגוון רב של חנויות המקושרות ביניהן ברחבות מקורות.
מרכזי קניות מציעים תחליף למסחר העירוני המסורתי הקיים ברחובות הערים והם מספקים לצרכנים תנאים נוחים לביצוע קניות.
מרכזי קניות הם מבני מסחר ותופעה עירונית וחברתית הקיימת בעיקר מן המחצית השנייה של המאה ה-20. אולם מקורותיו ההיסטוריים של מבנה התוחם בחובו חנויות רבות תחת קורת גג אחת עתיקים הרבה יותר.
הספר "מדריך הרווארד לשופינג" (2002), שנערך על ידי האדריכל והתאורטיקן רם קולהאס, מסביר את מקורותיו של מרכז הקניות כבר בארקדות המסחריות של רומא העתיקה.
כמו כן נחשבים הבזארים והשווקים המקורים במזרח התיכון - כאבטיפוס מסוים של הקניון המודרני.
מרכז הקניות המקורה הראשון היה הבאזר הגדול באספהאן, שנבנה במאה ה-10, ודומים לו נבנו גם באיסטנבול ובערים נוספות במרחב.
ב-1819 נפתח מרכז הקניות הראשון בלונדון - "מרכז קניות ברלינגטון", ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנתה במילאנו "גלריית ויטוריו עמנואל השני", הפועלת עד היום, שבה נבנה קירוי מעל רחוב מסחרי שהפך למקום בעל מאפיינים של מרכז קניות מודרני - מתחם מרכזי מקורה, המוקף חנויות.
המקור למרכזי הקניות בסוף המאה העשרים - במרכזי הקניות של תחילת אותה מאה: הפאסאז'ים בפריז, אותם תיאר בהרחבה ולטר בנימין, וחנויות הכלבו הגדולות.
משנות ה-50 של המאה ה-20, עם תהליך הפרבור בערים רבות ועליית תרבות הפרוורים, לצד תפוצת המכוניות הרחבה, התפתחה בארצות הברית תרבות מרכזי הקניות - אלה מוקמו בחוצות הערים, ונבנו בתצורת הרחובות הראשיים שהיו קיימים בעיירות הקטנות בארצות הברית - אך היו מקורים לחלוטין.
חלוץ מרכזי הקניות של ארצות הברית היה "מרכז הקניות נורת'גייט" בסיאטל, שנבנה ב-1950.
במשך שנים היה מרכז הקניות הגדול בעולם - זה שבעיר אדמונטון, בירת הפרובינציה הקנדית אלברטה, שמשתרע על 106,000 מטר רבוע.
כיום מחזיקים בתואר "קומפלקס מרכזי הקניות הגדול באמריקה" שני מרכזי הקניות "כיכר מלך פרוסיה" ו"חצר מלך פרוסיה" שבפילדלפיה, המצויים בפרוור הקרוי "קינג אוף פראשיה" (מלך פרוסיה).
ברם, הקניון הגדול ביותר כרגע הוא "מרכז הקניות של אמריקה" (Mall of America) הממוקם בבלומינגטון, מינסוטה, ומשתרע על שטח של 309,192 מטר רבוע.
"מרכז הקניות של ערב" נבנה ב"דובאי לנד", דובאי, באיחוד האמירויות הערביות ב-2008 וצפוי להיות לאחר השלמתו מרכז הקניות הגדול בעולם.
לאחר שנות ה-2000 החלו לצוץ קניונים המתמחים בעיקר במוצר אחד, כמו "ביג פאשן", המהווה רשת מרכזי קניות של אופנה וביגוד; בארצות הברית החלה תופעה של "קניוני ספורט" המאופיינים בעיקר ברשתות של חנויות ספורט, וציוד לספורט.
הפופולריות של הפסאז'ים דעכה במשך השנים אך רבים מהם ממשכים לפעול גם במאה ה-21.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקמו לונדון מיניסטורס (נחנך ב-1972) במרכז תל אביב ומרכז כלל בירושלים (נחנך ב-1978), כשהיום הם אינם נחשבים עוד לקניונים בעלי המאפיינים המודרניים - אך היוו בזמנם נקודות ציון בהתפתחות טיפוס העסק בישראל.
ב-1977 נפתח דיזנגוף סנטר שהיה למעשה מרכז הקניות הראשון המתפקד ככזה גם היום.
"הסנטר" נבנה במרכז העיר, בלב רחוב דיזנגוף שהיה אז המרכז התוסס בעיר, ונהנה ממיקום אסטרטגי ביותר בתקופה שבה עומסי התנועה בעיר היו פחותים מכפי שהם כיום.
שלב נוסף בהתפתחות מרכזי הקניות הייתה התפתחות המדרחובים - (רחובות עם שדרת חנויות, הסגורים לתנועת כלי רכב); הללו היוו שלב נוסף בהתפתחות המסחר העירוני באותם עשורים, ומעבר משווקים וחנויות ברחובות הראשיים למרכזי קניות.
הגלגול המודרני שלהם מכונה כיום "קניון פתוח", כמו מרכז הקניות ממילא בירושלים.
בשונה מהמדרחובים בעבר, כולל "קניון פתוח" זה גם שטחי חנייה תת-קרקעיים מרווחים (המשרתים גם מטיילים בעיר העתיקה).
ב-1985 נפתח קניון איילון ברמת גן שנבנה על פי התפישה של מרכזי הקניות האמריקניים - מתחם קניות מקורה וממוזג מחוץ למרכז העיר עם מגרשי חנייה רחבים סביבו.
הקניון הוקם ביזמת דוד עזריאלי שאף חידש את המילה "קַנְיוֹן" שהשתרשה מאז בשפה העברית.
על פי אחת הגרסאות, זהו הלחם של המילים "קניות" ו"חניון".
השם נקלט בעברית ומשמש כיום לכל מרכז קניות מקורה (Shopping Mall).
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נבנו ברחבי הארץ עוד עשרות קניונים ופאוור סנטרים, כמעט בכל עיר מרכזית בארץ לצד מרכזי קניות שכונתיים קטנים יותר.
אחת התופעות הנוספות שהחלו לצבור תאוצה מאז סוף שנות ה-90 היא בנייתם של מתחמי קניות בתחומי מועצות אזוריות הנמצאות בקרבת אזורים עירוניים ופרווריים.
מרכזי קניות ומתחמי מסחר אלו נבנו בקני מידה שונים בסמוך לצמתים רבים ברחבי הארץ ונהנו מלקוחות רבים שהגיעו אליהם גם מתוך הערים הסמוכות, ואף בשבתות.
בניית קניונים אלו השפיעה רבות על כלכלת הסביבה ובין היתר פגעה בעסקים הקטנים של אותן ערים שבהן או סמוך אליהן נבנה מרכז הקניות.
בשנים האחרונות הוקמו מרכזים מסחריים אף בערי פריפריה רחוקות.
אזורים רבים בארץ סובלים מ"רוויה" בשטחים המסחריים הקיימים בהם ביחס לגודל האוכלוסייה ולעיתים בערים מסוימות כגון באר שבע, נתניה וראשון לציון אף קיימים מספר מרכזי קניות מתחרים המקטינים את הרווחים הפוטנציאליים בשל התחרות העסקית העזה שביניהם, דבר שגם יוצר ביקורת על מוסדות התכנון המאשרים הקמת קניונים חדשים באזורים רוויים עסקית.
הקניונים הפכו לאתרי בילוי מועדפים על ישראלים רבים, הנהנים מהקניות והבילוי במסעדות הקניונים והאטרקציות השונות, כגון בתי הקולנוע לצד החנייה הזמינה והסביבה המקורה והממוזגת.
פרמטר נוסף שהפך לחשוב במרכזי הקניות בארץ הוא הצבת מאבטחים בכניסות לקניונים בשל המצב הביטחוני המתוח מה שמשרה רוגע על המבקרים בקניונים, הנחשבים לסביבת בילוי בטוחה יחסית.
הקניונים בישראל הסתמכו לא מעט על מוקדים מרכזיים מושכי קהל מלבד תמהיל החנויות והמסעדות שבעבר היו למשל רשת בתי הכלבו המשביר לצרכן ורשתות סופרמרקטים, קומפלקסי קולנוע, משחקיות לילדים ועוד.
כמו כן בקניונים רבים מוקצים אף שטחים לשימושים נוספים כגון משרדים ומרפאות.
גם חלק מהתחנות המרכזיות בארץ מפעילות שטחים מסחריים במתכונת קניון וכעת אף ברכבת ישראל מתגבשות תוכניות ליצירת שטחים מסחריים בתחנות רכבת מרכזיות, כגון הקניון התת-קרקעי שמתוכנן בירושלים בתחנת רכבת האומה.
ב-2013 נפתח בבאר שבע ה"גרנד קניון", המוכתר כקניון הגדול בישראל כולל 250 חנויות בשטח של 50 אלף מטר רבוע (ויחד עם שטחים נוספים כגון החניונים משתרע על שטח 160 אלף מ"ר).
עד אז נחשבו השטחים הבנויים של הגרנד קניון שבחיפה כמרכז הקניות המקורה הגדול בישראל.
הקניונים נוספים הגדולים בארץ הם קניון הזהב בראשון לציון, קניון מלחה בירושלים שאף מיועד להתרחב והקניון במרכז עזריאלי בתל אביב שאף הוא מיועד להרחבה בשנים הקרובות.
רבים מהקניונים ומרכזי הקניות נכללים ברשתות תחת אותם בעלים.
בין רשתות הקניונים בישראל ניתן למנות את רשתות קניוני עזריאלי, קניוני עופר, רשת BIG, קניוני One, קניוני G ורשתות קטנות יותר כגון ישפרו סנטר, רשת קניוני R (של רמי לוי) ואחרות.
החל משנת 2006 מתקיים כנס ועידת הקניונים ורשתות המסחר בישראל על בסיס שנתי.
מרכזי הקניות הראשונים בעולם ניסו לספק לצרכן תחליף לרחוב המסחרי באופן אופטימלי - עם הגנה מפני תנאי מזג אוויר לא נוחים, עם שירותים נלווים למסחר ועם מערכת ניהולית המייעלת את תפקוד המסחר של המרכז.
ההתפתחות לאורך השנים הביאה עד מהרה לאבטיפוס אדריכלי של הקניון אשר כולל מספר מאפיינים ברורים ובתכנון האדריכלי של קניונים רבים כיום מיושם תכנון שמטרתו הישירה הוא עידוד הצרכנים להגיע אל הקניון והגברת הצריכה של המגיעים אליו.
מרבית הקניונים כוללים חלל מקורה, לרוב ב"סקיי-לייט", הבנוי כרחוב בן קומה אחת או מספר קומות.
לאורך החללים המרכזיים של מרכז קניות בנויות חנויות לכל האורך בדומה לחנויות ברחוב אלא עם מספר הבדלים.
רוחב החנויות נקבע בדרך כלל על פי מפתחי העמודים התומכים את המבנה אשר אחד השיקולים המרכזיים לתכנונם הוא אפשרויות ארגון החניון התת-קרקעי שנמצא לרוב מתחת למבנה.
החנויות הן לרוב צרות ועמוקות וכוללות בחלקן האחורי, בניגוד למסחר עירוני טיפוסי, מעבר נסתר המאפשר פריקת סחורות מאחור מבלי להפריע למתן השירות בקדמת החנות.
תכנון זה מביא בסופו של דבר למערכת חללים מופנמת, כלומר פונה אל מרכז המבנה ועוטף עצמו בפונקציות לוגיסטיות המשרתות את המרכז.
מסיבה זו, קירותיו החיצוניים של מבנה קניון הם בדרך כלל קירות גדולים ואטומים - עם מעט מאוד פתחים ואינטראקציות עם הרחוב.
כאמור, בתכנון האדריכלי של הקניונים מיושמים כמה עקרונות שמטרתם השאת הרווחים של בעלי הקניון על ידי עידוד הצרכנים לשהות זמן רב יותר בקניון ולהוציא יותר כסף מרצונם החופשי.
הימנעות מפתחים (חלונות) כלפי חוץ ושימוש במערכות מיזוג אוויר ותאורה, באופן שישבש את תחושת הזמן של המבקרים, ויצור נתק מוחלט בין העולם החיצוני לפנים הקניון.
ארגון הפונקציות בקניון - המחשבה התכנונית של סידור הפונקציות לוקחת בחשבון את המסלול האופייני של הצרכן הממוצע ואת חנויות ה"עוגן" - חנויות ומוקדים מרכזיים המושכים אליהם צרכנים במיוחד מבחוץ.
חנויות העוגן ממוקמות לרוב במקום המרוחק ביותר בקניון מתוך הנחה שהצרכנים יגיעו אליו בכל מקרה ויעברו בדרכם לשם בחנויות נוספות על הדרך.
שימוש בדרגנועים - כל קניון מודרני הבנוי מיותר ממפלס אחד כולל דרגנועים למעבר מקומה לקומה.
הדרגנועים מתוכננים להיות המעברים הבין-קומתיים העיקריים בהם נעים המבקרים במבנה ואילו חדרי מדרגות ומעליות נמצאים כמעט תמיד מרוחקים יותר.
ישנם קניונים רבים שחדרי המדרגות אף נגישים במידה המינימלית הנדרשת על פי תקנות בטיחות.
העובדה כי דרגנוע הוא גרם מדרגות חד סיטרי מאפשר את ארגון מערכת הדרגנועים באופן כזה שיאלץ את המשתמש לעבור בדרך מסוימת במעבר בין קומה לקומה.
במקרים רבים, כדי לרדת שתי קומות בעזרת דרגנוע יצטרך המשתמש, במכוון, לבצע סיבוב בקומת הביניים שבה ייחשף למספר חנויות נוספות.
העדר מקומות ישיבה "ציבוריים" - במקרים מסוימים נמנעים קניונים להציב ספסלים או לבנות מקומות ישיבה לאורך הקניון, במטרה לעודד אנשים העורכים קניות בקניון להתיישב דווקא בבתי הקפה והמסעדות של הקניון ולוּ רק כדי לנוח.
שימוש ב"מדרכה עילית" - בערים שונות בעולם בנויים קניונים זה לצד זה.
בעזרת סמיכות זו נהנים שני קניונים מסינרגיה מסחרית בכך שאנשים רבים מבצעים את קניותיהם בשני הקניונים ביחד.
במקרים רבים נבנות מדרכות עליות בגשרים המחברים בין הקניונים ומאפשרות למשתמשים לעבור בקלות רבה בין המבנים ללא צורך לצאת אל הרחוב ולהישאר בסביבה ממוזגת או מוגנת מפני גשם.
מרכזי הקניות הם אחד הסמלים המובהקים ביותר של ההתנגדות לתרבות הצריכה.
כמבנים גדולים מאוד, ומרכזים מסחריים בהם מספר גדול מאוד של חנויות, למרכזי הקניות השפעה רבה על הכלכלה ועל התפתחותה של הסביבה בה הם נמצאים.
למשל, לא ניתן להפריד בין תהליכי פרוור של מגורים בעיר לבין "פרבור המסחר" בעיר - שמרכזי הקניות הם סימניו הבולטים ביותר.
לטענת חוקר האורבניזם ויקטור גרין (Gruen) היה הקניון המצאה שנועדה להתקיים במרכז העיר ולתפקד כ"קירוי" של האזור העירוני האורגני במחשבה להעניק ביטחון לקונים במרכזי הכרכים שנהיו מקומות סוציאליים קשים בארצות הברית של שנות ה-50. עם הזמן "נדדו" הקניונים אל שולי הערים.
מרכזי קניות נבנים בדרך כלל סמוך לצמתים מחוץ לעיר או באזורי תעשייה בשוליה ולכן דרך ההגעה העיקרית אליהם היא באמצעות רכב פרטי.
מסיבה זו גורמים בדרך כלל מרכזי הקניות לעומסי תנועה כבדים בסביבתם הקרובה.
מאפייני הבינוי של מרכזי הקניות הם כאלה היוצרים מבנה רחב ממדים עם מעט מאוד כניסות ופתחים הפונים אל הרחוב.
למעט כניסות ספורות מתוך חניונים קטנים במפלס הקרקע או חנויות יוצאות דופן הפונות לרחוב גם מתוך מרכז הקניות, יוצר המבנה בדרך כלל קטע רחוב "מת".
בתוך ערים, קטעי רחוב מתים פוגעים בנוחיותם של הולכי הרגל בסביבת הקניון ומרתיעים אנשים מללכת בהם, בעיקר בשעות החשיכה.
השפעה על הכלכלה העירונית - בנייתו של מרכז קניות גדול בסביבה עירונית-פרוורית ואף כפרית גורם פעמים רבות להפרת איזון כלכלי בכך שנוצרת תחרות לא הוגנת בין עסקים ומסחר בתוך העיר לבין המסחר שבמרכז הקניות.
קיומם של מרכזי קניות מפר את האיזון ומשאיר חלק קטן מן הרווחים אצל תושבי העיר.
האצת הפרוור - קניונים מצליחים בזכות צורך של דיירי פרוורים הנמצאים הרחק ממרכזים מסחריים עירוניים להגיע בקלות למרכז קניות באמצעות רכב פרטי.
תהליך זה הוא הדדי שכן ריבוי קניונים מעודד התיישבות פרברית.
פגיעה במעמד החללים העירוניים הציבוריים - ירידה במספר הולכי הרגל במרכז העיר לטובת מרכזי הקניות גורם לריקון כיכרות, מדרחובים וחללים עירוניים בהם נהוגים מפגשים חברתיים ופעילויות ציבוריות שונות.
היעדר מסה קריטית של עוברי אורח מונע אפשרויות לקיום ירידי רחוב, הפגנות ועצרות ופעילויות שונות שמקומן בדרך כלל במרחב הציבורי.
מרכזי קניות מתים - הציבור נוטה לפנות בעיקר למרכזי קניות חדשים, שהם לרוב מפוארים וגדולים ממרכזי הקניות הוותיקים.
תופעה זו מביאה לעיתים לסגירת החנויות במרכזי הקניות הוותיקים יותר.
מרכזי קניות אלה, אשר בדרך כלל אינם יכולים למשוך עסקים חדשים וקונים חדשים, נקראים "מרכזי קניות מתים".
מרכזי קניות מסוג זה עלולים להפוך לפילים לבנים ובמקרים חמורים אף למפגעים עירוניים.
למסחר עירוני לעומת זאת קל יחסית לעבור תהליך של התחדשות עירונית.
אובדן זהות וצביון עירוני - באופן עקיף בשל ההשפעות שלהלן, ערים רבות הבוחרות להקים בשטחן מרכזי קניות גדולים, פוגעות בזהותן הייחודית הבאה לרוב לידי ביטוי במרכז העיר.
השפעה אקולוגית - אם להשוות בין ההשפעות הסביבתיות של מרכז קניות טיפוסי לעומת אופן תפקודו של מרכז מסחרי עירוני, הנוחות המסוימת שמספק מרכז הקניות באה על חשבון איכות הסביבה.
השפעה זו נובעת משתי סיבות עיקריות: ראשית, מרכזי קניות הם בדרך כלל מבנים גדולים וממוזגים הצורכים כמות רבה יותר של חשמל לעומת מסחר זעיר המצוי ברחוב.
שנית, העובדה כי מרבית התנועה אל הקניון היא על ידי תחבורה פרטית, הן של לקוחות והן של עובדים (להבדיל מספקים הפועלים תמיד עם כלי רכב גם במרכז העיר), יוצרת באופן משמעותי זיהום אוויר גדול יותר ומעודדת בעקיפין סלילה של כבישים רבים ורחבים יותר הפוגעים גם הם בטבע.
השפעות אלו מתייחסות באופן כוללני למרכז הקניות הטיפוסי אך ישנם מרכזים רבים שתכנונם מבוסס על עקרונות ורעיונות שונים וישנם יוצאי דופן רבים.