tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר נבחן בבלקברן רוברס, וביולי חתם בבוכום מהבונדסליגה.
ב-10 בינואר 2013 צ'ונג חזר לאסיה כאשר חתם בסוואן בלווינגס מליגת העל של קוריאה הדרומית תמורת 300 אלף אירו.
ב-6 באפריל 2013, צ'ונג הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד טגו.
שבועיים לאחר מכן, כבש שלושער בניצחון 1–4 טג'אן סיטיזן.
ב-8 ביולי 2015 חתם בשימיזו ס-פולסה.
ב-1 בפברואר 2021, צ'ונג חתם במאצ'ידה זלבייה מליגת העל היפנית.
צ'ונג נולד לאב ממוצא דרום קוריאני ולאם ממוצא צפון קוריאני, ולכן היה זכאי לייצג את שתי הנבחרות ולבסוף בחר בקוריאה הצפונית.
ב-19 ביוני 2007, צ'ונג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד , בו כבש רביעייה במשחק שנגמר בניצחון 0–7.
צ'ונג השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010 בו בישל את השער היחיד של הנבחרת לג'י יון-נאם בפסד 1–2 ל.
צ'ונג השתתף עם הנבחרת גם בגביע אסיה 2011.
צ'וני היה פיל הודי שהופיע בקרקס בלונדון, ואשר בשנת 1826 הוצא להורג ביריות לאחר שהרג את מטפלו.
צ'וני הובא מבנגל ללונדון בשנת 1811, בתקופת העוצרות.
צ'וני היה חלק מייבוא של שלושה פילים שהובאו באותן שנים באמצעות חברת הודו המזרחית הבריטית.
תחילה, הוצג צ'וני בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והופיע על הבמה יחד עם אדמונד קין.
בהמשך נמכר לקרקס מקומי בעלות של 1000 לירות שטרלינג.
צ'וני אולף, והיה אחד מהכוכבים של ההצגה.
לורד ביירון כתב עליו ביומנו כי בהופעה שנערכה ב־14 בנובמבר 1813 "הפיל לקח ונתן לי שוב את הכסף שלי - הסיר את כובעי - פתח דלת - הריע בחדקו - והתנהג כל כך טוב, שהלוואי שהיה משרתי."
בשנה האחרונה לחייו, הפך צ'וני לאגרסיבי ואלים, ככל הנראה כתוצאה מחט רקוב שגרם לו כאב שיניים.
ב־26 בפברואר 1826, במהלך טיולו הרגיל ביום ראשון לאורך החוף, פתח לפתע צ'וני בריצת אמוק והרג את אחד ממטפליו.
בימים הבאים המשיך בעצבנותו באופן שהקשה את הטיפול בו, עד שלבסוף בעלי הקרקס החליטו להמיתו.
ביום רביעי שלאחר מכן, ב-1 במרץ, ניסה אחד ממטפליו להאכילו ברעל, אך צ'וני סירב לאכול.
בעלי הקרקס הזעיקו חיילים מבית סאמרסט כדי שאלו ירו בצ'וני באמצעות רובי המוסקט שלהם.
ראשית ניתנה לצ'וני ההוראה לכרוע, וכשהאחרון כרע, נורו עליו לפתע 152 כדורי מוסקט.
צ'וני נפצע קשה מהיריות אך נותר בחיים.
בהמשך אחד החיילים פגע בו באמצעות צלצל או חרב - מה שהביא למותו.
רצפת כלובו הייתה מכוסה בדם רב, ודווח כי קולות הייסורים שהשמיע הפיל, היו רועמים יותר מקולות הירי.
גופתו של צ'וני הוצגה בפומבי ומאות צופים הגיעו לחזות בה.
לאחר מכן, נמסרה לרופאים וסטודנטים מהמכללה המלכותית למנתחים באנגליה .
השלד של צ'וני, ששקל 397 ק"ג, נמכר ב-100 לירות שטרלינג והוצג בפיקדילי, ובהמשך במכללה המלכותית למנתחים.
עורו של צ'וני, ששקל 860 ק"ג, נמכר לבורסקאי תמורת 50 לירות שטרלינג.
עד לשנת 1941 הוצג השלד של צ'וני באוסף האנטריאן, עד שנהרס כתוצאה מפגיעה ישירה בהתקפה אווירית של הלופטוואפה.
האירוע פורסם וגרר התעניינות רבה בציבור.
העיתונים פרסמו איורים רבים ודיווחים מהשטח.
עיתון הטיימס פרסם מאמרים כנגד ה"ברבריות של התהליך" וכנגד רמת הטיפול הירודה בבעלי החיים.
בשנת 1826 נוסדה האגודה הזואולוגית של לונדון.
האירועים היווה השראה למחזות שעלו באנגליה.
בעקבות האירוע הפופולריות של הקרקס שהחזיק בצ'וני ירדה משמעותית.
בשנת 1828 הועברו בעלי החיים שבו לגני סורי , ובשנת 1829 נהרס מבנה הקרקס.
צ'ון דו-הוואן (בהאנגול: 전두환, בהאנג'ה: 全斗煥; 18 בינואר 1931 – 23 בנובמבר 2021) היה מדינאי ואיש צבא דרום קוריאני, שכיהן כנשיאה החמישי של קוריאה הדרומית בין השנים 1980–1988.
צ'ון נולד בשנת 1931, בעיירה חקלאית ענייה שבדרום קוריאה, במהלך תקופת הכיבוש היפני בקוריאה.
צ'ון היה הבן הרביעי מתוך עשרה ילדים לצ'ון סאנג-וו וקים ג'ונג-מון.
שני אחיו הגדולים של צ'ון, יהול-הוואן וקיו-גון, נהרגו בתאונה כשהיה תינוק.
צ'ון גדל כשהוא מכיר רק את קי-הוואן כאחיו הגדול.
צ'ון נכנס לאקדמיה הצבאית הקוריאנית בשנת 1951. לאחר סיום לימודיו בשנת 1955, הפך לקצין חי"ר ובשנת 1958 נישא ללי סון ג'ה, בתו של תא"ל לי קיו דונג.
צ'ון פיקד על אוגדה דרום קוריאנית בדרום וייטנאם במלחמת וייטנאם.
לאחר שפארק צ'ונג-הי תפס את השלטון בשנת 1961, שימש צ'ון כמזכיר שירות המדינה של החונטה, ובשנת 1963, עם שיקום הממשל האזרחי, כראש המטה של סוכנות הביון המרכזית הקוריאנית (KCIA), שירות המודיעין הלאומי).
הוא כיהן בתפקידים רשמיים שונים אחרים ועלה לדרגת תא"ל בשנת 1978.
צ'ון השתלט על השלטון לאחר ההתנקשות ב-1979 של הנשיא פארק צ'ונג-הי, שהיה בעצמו דיקטטור צבאי.
צ'ון עשה הפיכה צבאית ב-12 בדצמבר 1979, ולאחר מכן חיזק את הדיקטטורה הצבאית שלו בהפיכה הצבאית ב-17 במאי 1980 שבה הכריז על חוק צבאי ובהמשך הקים מחנה ריכוז ל"חינוך מטהר".
הוא הקים את הרפובליקה החמישית של קוריאה ב-3 במרץ 1981. הוא שלט תחת חוקה קצת פחות אוטוריטרית מהרפובליקה הרביעית של פארק צ'ונג-הי, אבל עדיין החזיק בכוח ביצוע רחב מאוד, והשתמש באלימות קיצונית כדי לשמור עליה.
במהלך כהונתו, כלכלת דרום קוריאה צמחה בקצב הגבוה ביותר אי פעם והשיגה את העודף המסחרי הראשון של המדינה ב-1986.
לאחר התגברות הלחץ הפנימי כתוצאה מתנועת הדמוקרטיזציה של יוני 1987, ובעקבות לחץ חיצוני בשל האולימפיאדה הקרבה, איפשר צ'ון לערוך בחירות חופשיות ופתוחות לנשיאות בדצמבר 1987. הוא העביר את השלטון לחברו הקרוב ובן בריתו נו טה-וו (Roh Tae-woo), שהמשיך רבות מהמדיניות של צ'ון במהלך שלטונו שלו עד שנות ה-90'.
בשנת 1996 נידון צ'ון למוות עקב מעורבותו בדיכוי התקוממות קוואנגג'ו, שבמהלכו נהרגו מאות אנשים.
מאוחר יותר הוא קיבל חנינה על ידי הנשיא קים יונג-סאם, וזאת, בעצת הנשיא הנבחר, קים דה-ג'ונג, שנידון לגזר דין מוות כ-20 שנה קודם לכן על ידי ממשלו הרודני של צ'ון.
צ'ופק (בהונגרית: Csopak) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בשנת 1940 התאחד צ'ופק עם בלטונקוושד (Balatonkövesd).
בצ'ופק חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בחורשה ליד הכפר קיים בית קברות יהודי עתיק.
צ'ונְגְגֶ'ן (במנדרינית: 崇禎; 27 בינואר 1611 – 25 באפריל 1644) היה קיסר סין האחרון משושלת מינג, שהוכר כנבחר לקיסרות מפי מנדט השמיים והאחרון לשלוט מבייג'ינג.
תקופת שלטונו, בין השנים 1627–1644 סומנה לירושת המשברים שנוצרו מדורות הקיסרים שקדמו לו.
כלכלה מתפרקת, אי פיתוח של הצבא, היחלשות המגננות של המדינה, שחיתות שלטונית ופשיטות נוודים ממנצ'וריה הביאו לנפילת השושלת במהלך תקופת שלטונו.
במסגרת מלחמת מינג–צ'ינג טענו המנצ'ורים, שליטי שושלת צ'ינג לנכונותם למנדט השמיים.
בו בזמן, שושלת מינג אותגרה בידי מרידות פנימיים.
הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן נהרג במהלך ביזה של הבירה בייג'ינג בידי צבא המורדים, זמן קצר לפני כיבושה בידי המנצ'ורים.
הוא היה הקיסר האחרון של כל סין שהיה במוצאו בן האן.
ג'וּ יוּאוּ-גְּ'ייֵן כפי שנודע בשמו הפרטי, היה מבניו של טַאיצַ'אנְגּ ונולד בשנת 1611, בתקופת שלטונו של סבו, וָאן-לִי, קיסר סין.
אביו לא העריך אותו ולא הורה על נתינת חינוך ברמה גבוהה לג'וּ יוּאוּ-גְּ'ייֵן, בעיקר מכיוון שלא היה בנו הבכור ומכאן שלא היה יורש העצר המיועד.
מאבק משפחתי פנימי הביא להוצאתה להורג של אמו של יוּאוּ-גְּ'ייֵן בעודו בן 4. בשנת 1620 נפטר הקיסר וָאן-לִי ובנו, טַאיצַ'אנְגּ, ירש אותו לפחות מחודש עד שנפטר מחולי.
מצב זה הותיר את אחיו הבכור של יוּאוּ-גְּ'ייֵן בתור הקיסר טְייֵנְצִ'י, ומכיוון שלטְייֵנְצִ'י לא היו ילדים, יוּאוּ-גְּ'ייֵן הפך ליורש העצר.
הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן עלה על כס המלוכה בגיל 16 במות אחיו, הקיסר טְייֵנְצִ'י, אשר שלט בין השנים 1620–1627, וניסה להחיות את ממשלת מינג המידרדר.
הוא גירש את וויי ז'ונג-שיאן, הסריס החזק ביותר שהיה בעל רוב הסמכויות לאורך שלטון אחיו, והוא בנוסף על כך הורה על הוצאתם להורג של כמה מהפקידים שנודעו במעורבותם בשחיתות שלטונית.
הוא לא יכול היה, עם זאת, לבטל את הסכסוך המפלגתי בתוך הביורוקרטיה והצבא.
הגנרלים הקיסריים בצבא היו מעוניינים לעיתים קרובות יותר לריב זה עם זה על הסחר שלהם מאשר למחוץ מרידות או לעצור את פלישות שבטי המנצ'ו תחת הואנג טאיג'י בגבול הצפון מזרחי של האימפריה.
השחיתות שסחפה את חצר הקיסרות של שליטים קודמים רוקנה את כל אוצרות האימפריה עד לכדי מצד שצ'ונְגְגֶ'ן לא הצליח לספק את המשכורת לצבאותיו, וכוחות רבים מתוך צבא מינג ערקו לעיתים קרובות לכוחות האויב.
בייאושו דרש צ'ונְגְגֶ'ן יותר מיסים והורה על גיוסם מידי האוכלוסייה שכבר דוכאה יתר על המידה.
חלק נרחב מן העם לא הצליחו לשאת בנטל הנוסף הזה, ועל כן בתגובה רבים הצטרפו למיליציות המורדים במספר הולך וגדל.
לבסוף, בשנת 1644 בגדו בקיסר חלק מהגנרלים הסריסים בצבא מינג, חלק עברו לצבא המנצ'ורים וחלק הקימו כוחות מורדים שונים, בנוסף לכך, לִי דְזְה-צֶ'נְגּ, אחד ממנהיגי המורדים, כבש את עיר הבירה בייג'ינג והחל לבזוז אותה.
כשכוחותיו של לי התקרבו לעיר, הקיסר הכה בפעמון, וסימן לשריו להופיע לוועידה.
כשאיש לא הגיע, הקיסר תלה עצמו והתאבד.
לאחר מותו של הקיסר פשט צבאו של לִי דְזְה-צֶ'נְגּ, שהורכב בעיקר מגנבים, על הארמון הקיסרי וגנב את האוצרות של העיר האסורה.
זמן קצר מאוחר יותר, עם הפלת צבא המורדים של לִי דְזְה-צֶ'נְגּ בידי המנצקורים, הוכתר שונזי, קיסר סין המנצ'ורי בבירה בייג'ינג ולצ'ונְגְגֶ'ן ניתנה קבורה מכובדת בקברי שושלת מינג.
במותו החלה יריבות על הירושה בתוך אצולת שושלת מינג, דבר שהחליש את השושלת עוד יותר במאבקה נגד הנצ'ורים, שכעת נודעו בתור שושלת צ'ינג, דבר שהיה גורם מרכזי בנפילתם הסופית של תומכי שושלת מינג ובעלייתה של שושלת צ'ינג.
צ'ונְגְגֶ'ן נקבר באתר הקבורה סְה-לִינְג בקברי שושלת מינג, 44 קילומטרים מבייג'ינג.
הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן, למרות ניסיונותיו לחזק מחדש את האימפריה לנוכח הסכנה הגוברת לכסאו, נחשב להיות קיסר חלש אופי ולא מנוסה.
לאורך שלטונו הוא היה נתון להשפעה רבה מצד הסריסים בחצר הקיסרית והם אלו שבגדו בו מאוחר יותר.
ניסיונותיו של אחיו לחזק קשרים עם האימפריה הפורטוגזית למען מסחר בנשק פורטוגזי במהלך המלחמה נגד המנצ'ורים לא התקדמו לאורך שלטונו של צ'ונְגְגֶ'ן ולמעשה היחסים אף החריפו בין שתי המעצמות כאשר עלתה המחלוקת על הטקסים הסיניים, אשר לא הגיעה לפתרון לאורך תקופת שלטונו של הקיסר צ'ונְגְגֶ'ן.
מנישואיו עם הקיסרית שְׂיַאו גְּ'יֵה-לְיֵה נולדו לקיסר צ'ונְגְגֶ'ן ארבעה ילדים חוקיים:
צ'וקוומה ג'וליאן "צ'וּמָה" אוֹקיקי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוליג, בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
אוקיקי נולד וגדל באטלנטה שבג'ורג'יה.
בשנתו האחרונה בליגת התיכונים האמריקאית, 2017, זכה בתואר "שחקן העונה של ג'ורג'יה" ("Mr.
Georgia Basketball"), לאחר שרשם ממוצעים של 24.4 נקודות ו-15.0 ריבאונדים למשחק עבור קבוצת "תיכון וסטלייק".
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת אובורן אשר באלבמה.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה קלע 7.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, ובעונתו השנייה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ותרם 12.0 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק.
במשחק שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, סבל אוקיקי מקרע ברצועה הצולבת הקדמית אשר השבית אותו ממשחק למשך שנה שלמה.
על אף הפציעה, החליט לעזוב את האוניברסיטה ולהעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר אוקיקי בבחירה ה-16, על ידי אורלנדו מג'יק.
בשל הפציעה, חתם אוקיקי על חוזה בקבוצה רק לקראת עונת , לאחר שנה של שיקום ואימונים אישיים.
ב-27 המשחקים הראשונים של עונת הרוקי שלו קלע אוקיקי 4.4 נקודות בממוצע למשחק בלבד, אולם ב-18 המשחקים הנותרים הציג שיפור משמעותי, ותרם 12.8 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 2.8 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק.
צ'ונהלוגיה הוא האלבום אולפן השלישי והאחרון של נתנאל צ'ונה, שיצא ב-28 באוגוסט 2021.
שנתיים לאחר פטירתו הפתאומית של נתנאל צ'ונה נמצאו שירים בעיזבונו של נתנאל על ידי משפחתו וחבריו אשר נתנו את הבסיס ליצירה של האלבום.
חבריו התחילו בפרויקט האדסטרט למען מימון ביצוע השלמת האלבום, לזכרו של נתנאל.
האלבום כולל 15 רצועות שהופקו על ידי מגוון רחב של מפיקים, על ידי חברי ההרכב פלא אוזן ובעיקר אברי "אברי ג'י" צפנת ופלואו נבו.
אך גם גואטה, צוקוש, שירוטו, בריל, נינג'ה420, פאס וגם נתי בעצמו.
השיר המפורסם ביותר הוא "מוזיקה לשודים".
צ'ופ (בהונגרית: Csap; באוקראינית: Чоп; ביידיש: טשאָפּ) היא עיר בזקרפטיה שבאוקראינה.
צ'ופ מיושבת מאז המאה ה-13, והיא הוזכרה לראשונה בשנת 1281. העיר הקרובה היא זאהון וביניהן מפריד נהר.
העיירה הייתה חלק מהונגריה עד שנת 1920 אז נחתם חוזה טריאנון והעיירה הועברה לשליטת אוקראינה.
מכיוון שבצ'ופ היה צומת רכבות אסטרטגי, במלחמת העולם השנייה בשלהי 1944, התרחש בצ'ופ קרב בן חודש ימים בין כוחות גרמנים לסובייטיים וב-23 בנובמבר 1944, כבש הצבא האדום את הכפר, אך זה היה מאוחר מידי בשביל יהודי העיר שכבר גורשו משם.
היהודים הראשונים התיישבו כנראה בצ'ופ במחצית הראשונה של המאה ה-19. בשנת 1880 מנתה האוכלוסייה היהודית 133 מתוך 1,178 (11% מכלל האוכלוסייה).
המשפחות היהודיות של צ'ופ היו חקלאים וחלקם היו שותפים בארגוני הנוער הציוניים.
בשנת 1941 רבים מיהודי צ'ופ גויסו לגדודי העבודה ההונגריים לעבודות כפייה או שירות בחזית המזרחית, שם רובם מתו.
באפריל 1944 הועברו יהודי צ'ופ בכוח לגטו באוז'הורוד ולאחר מכן גורשו לאושוויץ באמצע מאי 1944.
בדף הקהילה של יהודי העיר שנכתב במפקד הקהילות הונגריה בשנת 1944 נכתב כי הקהילה היא אורתודוקסית, 332 חברים ורב הקהילה הוא הרמן לייבוביץ'.
צ'ונטיה היא חנות לממכר צ'ולנט (חמין).
מרבית הצ'ונטיות פעילות בעיקר בלילות שישי.
בעולם הישיבות נהוג לבלות בסופי השבוע באכילת המאכל השבתי צ'ולנט.
לשם כך הוקמו צ'ונטיות, חנויות המוכרות בעיקר צ'ולנט ותוספות הנלוות אליו, שתייה קלה, סלטי שבת, קוגל וכדומה.
עיקר הסועדים במקומות אלו הם בחורי ישיבות אך גם מהציבור הרחב, המנה המסורתית היא קערית צ'ולנט, פחית קולה וחלה.
הצ'ונטיות פועלות רק בלילות שישי, רבות מהחנויות מוקמות בצורה פיראטית, שולחן שעליו מונחים סירי הצ'ולנט וקופת תשלום, בעיר בני ברק לבדה יש מעל חמישים צ'ונטיות הפתוחות רק בליל שישי.
אך תפוצתן של הצ'ונטיות נפוץ בכל ריכוזי הציבור החרדי ובפרט בקרבת ישיבות גדולות.
מנת הצ'ולנט הפשוטה נמכרת בקופסה חד פעמית בגדלים של רבע ליטר, חצי ליטר או ליטר, צ'ונטיות רבות השתדרגו ל"מסעדות צ'ולנט" ובהן הגשה בכלי פורצלן ועוד.
הצ'ונטיות, מהוות מקום מפגש פופולרי בעיקר בין בחורי ישיבות וציבור צעיר מה שמביא למקום זמרים, ופולטיקאים בזמני בחירות, כך למשל ביקרו שר הביטחון בני גנץ, איילת שקד ובצלאל סמוטריץ' בצ'ונטיה בבני ברק.
הרב גרשון אדלשטיין בתגובה למוסד הצ'ונטיות אמר:
רבנים נוספים התנגדו למנהג בעיקר בגלל ביטול תורה, זלזול בכבוד שבת (העתקת מנהג שבתי ליום חול), ובעיות כשרות בצ'ונטיות לא מפוקחות.
ביוני 2025 הרב יצחק זילברשטיין פרסם שלא ראוי לאכול צ'ונט לפני שבת, הוא סיכם את דבריו: "הצ'ולנט הוא מאכל שנוצר במיוחד עבור שבת, ולכן מאד ראוי שלא לאכול ממנו בימי החול, כדי שיוכל לענג את השבת במאכל זה.
ובפרט שמאכל זה אינו בריא, ורק בזכות השבת שורה בו ברכה ומעדן את הגוף, ושומר מצווה לא ידע דבר רע".
חסוס "צ'וס" אלפונסו מתאו דיאז (בספרדית: Jesús "Chus" Alfonso Mateo Díez; נולד ב-23 בינואר 1969) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את נבחרת ספרד ומשמש כעוזר מאמן במיאמי היט מליגת ה-NBA.
מתאו שימש רוב הקריירה שלו כעוזר מאמן.
הוא החל לאמן בקבוצות הנוער של מכללת אוגוסטיניאן מדריד וריאל מדריד, שם עבד מ-1991 עד 1995. בין 1993 ל-1997 שימש כעוזר מאמן נבחרת ספרד עד גיל 16.
ב-27 ביוני 2006 מונה מתאו למאמן באסקט סרגוסה, והפך למאמן ראשי לראשונה בקריירה שלו.
ב-2012, לאחר שאימן גם בפואנלברדה ואוניקאחה מאלגה, עזב מתאו את ספרד וחתם בשאנשי ז'ונגיו ברייב דרגונס מה-CBA הסינית.
ב-2014 מונה לעוזרו של פאבלו לאסו בריאל מדריד.
פרט לזכייה בתארים רבים בתור כעוזרו של לאסו, מתאו גם הוביל את מדריד לניצחונות כמאמן זמני, כולל על צסק"א מוסקבה ביורוליג ב-2021. מתאו הוביל את מדריד לניצחון 3–1 בסדרת גמר הליגה הספרדית 2022 מול ברצלונה ולזכייה באליפות הליגה ה-36 של הבלאנקוס, לאחר שלאסו חווה התקף לב.
ב-5 ביולי 2022 מונה מתאו למאמן ראשי קבוע לאחר שריאל נפרדה מלאסו בשל מצבו הבריאותי.
ב-21 במאי 2023 זכה מתאו עם ריאל בעונת 2022/2023 ביורוליג לאחר ניצחון בגמר 79–78 על אולימפיאקוס.
בעונת נבחר למאמן השנה ביורוליג לאחר שהוביל את קבוצתו לפיינל פור היורוליג 2024 מהמקום הראשון בתום העונה הסדירה עם מאזן 27–7.
צ'ונג או-יונג (בקוריאנית: 鄭優營; נולד ב-20 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק כחלוץ או קשר התקפי באוניון ברלין מהבונדסליגה ובנבחרת קוריאה הדרומית.
ב-30 ביוני 2017, חתם צ'ונג בבאיירן מינכן, אליה הגיע מהמועדון הדרום קוריאני אינצ'און יונייטד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של באיירן מינכן במסגרת ליגת האלופות ב-27 בנובמבר 2018 מול בנפיקה ליסבון.
ב-2 במרץ 2019 ערך הופעת בכורה בבונדסליגה בניצחון 1–5 על בורוסיה מנשנגלדבאך.
ב-19 ביוני 2019 חתם בפרייבורג.
ב-10 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרייבורג נגד מגדבורג בגביע הגרמני.
עם זאת, הוא לא הופיע לאחר הופעת הבכורה שלו, וחזר לבאיירן מינכן בהשאלה, והיה שותף לתואר האליפות של קבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 בספטמבר 2020 ערך הופעת בכורה בפרייבורג בבונדסליגה בניצחון 2–3 על שטוטגרט.
ב-12 בדצמבר 2020 כבש את שערו הראשון בבונדסליגה, בניצחון 0–2 על ארמיניה בילפלד.
ב-11 ביולי 2023 חתם לשלוש שנים בשטוטגרט.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2023/24, צ'ונג ערך 26 הופעות והבקיע שני שערים, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני המפתיע.
באוגוסט 2024 הושאל צ'ונג לעונה אחת לאוניון ברלין מהבונדסליגה.
צ'ונג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית ב-25 במרץ 2021 במשחק ידידות נגד יפן, משחק אותו הפסידה נבחרתו 0–3. ב-16 בנובמבר 2021 צ'ונג הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במוקדמות מונדיאל 2022 בניצחון 0–3 על עיראק.
ג'ורג' צ'ונסי ספארקס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-41 בשנים 1943–1947. הוא שיפר את מערכת החינוך ללבנים באלבמה והרחיב את בית הספר ומרכזי החקלאות.
הוא ניהל מערכה לטובת העברת תיקון בוסוול לחוקת אלבמה, שנועד לשמר את שלילת זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט" מ-1944 נגד "הבחירות המקדימות הלבנות" במפלגה הדמוקרטית במדינות.
על פי חוקת אלבמה, באותה תקופה לא יכלו מושלי אלבמה לכהן יותר מתקופת כהונה אחת ברציפות, כך שספארקס סיים את כהונתו מבלי להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
ב-1950 הוא התמודד ללא הצלחה לתקופת כהונה שנייה כמושל.
מבין כל מושלי אלבמה במאה ה-20 היה ספארקס הרווק היחידי.
צ'ונסי ספארקס נולד במחוז ברבור שבאלבמה כבנם של ג'ורג' וושינגטון ושרה (לבית קסטלו) ספארקס.
לאחר מות אביו כאשר הוא היה בן שנתיים, עברה המשפחה למחוז קוויטמאן שבג'ורג'יה, שם חיה משפחת אמו.
הוא למד בבתי ספר וסייע בחווה המשפחתית.
ב-1907 סיים ספארקס את לימודיו באוניברסיטת מרסר במייקון וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה וב-1910 קיבל תואר במשפטים.
ספארקס רצה לשוב לאלבמה ובאותה שנה עבר את מבחני לשכת עורכי הדין וזמן קצר לאחר מכן פתח משרד עורכי דין ביופאולה שבאלבמה.
היה זה המרכז המסחרי של מחוז ברבור, שעדיין שגשג, והתקיימו בו מטעים בבעלות לבנה ורוב האוכלוסייה הייתה שחורה.
מרוב השחורים נשללה זכות הבחירה מאז 1901, כאשר המדינה העבירה חוקה חדשה שכללה דרישות לרישום להצבעה כמו תשלום מס גולגולת, מבחני ידיעת קרוא וכתוב ו"סעיף הסבא", שכתוצאה מהם הודרו השחורים מהמערכת הפוליטית עד לאחר העברת החקיקה הפדרלית באמצע שנות ה-60 שאכפה את זכויות האזרח שלהם על פי החוקה.
מעשרות אלפי עניים לבנים נשללה גם כן זכות הבחירה באותה תקופה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, הייתה אלבמה למעשה מדינה של מפלגה אחת שנשלטה על ידי הדמוקרטים הלבנים.
ב-1911 מונה ספארקס כשופט בבית המשפט של מחוז ברבור על ידי המושל הדמוקרטי אמט אוניל, משרה בה הוא כיהן עד 1915. בשנים 1919, 1923 ובשנים 1931–1939 היה ספארקס חבר בית הנבחרים של אלבמה.
כאישיות בולטת במפלגה הדמוקרטית, שימש ספארקס כמזכיר הוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית במחוז ברבור בשנים 1914–1918. הוא גם שימש כחבר מועצת הנאמנים של מחלקת הארכיונים וההיסטוריה כנציג מחוז הבחירה השלישי.
ניסיונו הראשון של ספארקס להיבחר כמושל אלבמה היה ב-1938, אז הוא נוצח על ידי פרנק דיקסון.
ב-1942 ניצח ספארקס בבחירות למשרת מושל אלבמה לאחר שגבר על ג'ים פולסום ועל כריס שרלוק, במערכת בחירות שבה הוא הוכיח את עצמו "כמועמד מתחיל בעל כושר הסתגלות כנגד ארגוני העובדים, כנגד רווחה חברתי מכל סוג, כנגד מיסוי פרוגרסיבי, כנגד כל דבר היווה מכה לקולקטיביסטים השנואים של הניו דיל".
במהלך תקופת ממשלו, היה על ספארקס להתמודד עם השפעות כלכלת מלחמת העולם השנייה ופירוק מערכות המלחמה לאחר סיומה.
הצמיחה התעשייתית המשמעותית של אלבמה במהלך המלחמה גרמה למספר רב של בעיות תעסוקתיות, וכך נוצר הצורך להקים מחדש את מחלקת העבודה של המדינה.
ספארקס הגיע להישגים ראויים לציון בתחום החינוכי כאשר הוא הכפיל את הוצאות המדינה על החינוך והאריך שנת הלימודים משבעה לשמונה חודשים.
אף על פי כן, המערכת פעלה על פי עקרון ההפרדה הגזעית, מערכת החינוך לשחורים פעלה בתקצוב חסר, כפי שהיה בשירותים אחרים עבור השחורים.
תחת ממשלו של ספארקס, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה הוקם בברמינגהאם, והעיר הפכה למרכז תעשייתי.
בית ספר ליערנות הוקם במכון הפוליטכני של אלבמה (כיום אוניברסיטת אובורן).
בשל הרקע החקלאי שלו, גילה ספארקס עניין בסיוע לתוכניות החקלאיות של המדינה.
פעילות זו כללה הקצבות והקמת כמה תחנות ניסיון חקלאיות בחסות הקולג' החקלאי של המכון הפוליטכני.
במהלך תקופת כהונתו של ספארקס כמושל, הועבר תיקון לחוקת אלבמה שעל פיו נבחר בית המחוקקים של אלבמה אחת לשנתיים במקום אחת לשלוש שנים.
בית המחוקקים המשיך להיות בשליטת המחוזות החקלאיים וחלוקת המושבים בו לא שונתה כך שתתאים לשינויים במדינה ומעבר אוכלוסייה אל המרכזים העירוניים עד לאמצע המאה ה-20. אחד ההישגים המשמעותיים ביותר של ספארקס היה הצלחתו בצמצום החוב המדינתי ב-25 אחוזים.
ספארק התנגד נחרצות למה שהוא הגדיר כ"הסגות הגבול הפדרליות" במסגרת מה שהוא ראה כסוגיות זכויות המדינות, במיוחד בכל מה שנגע ליחסים הבין-גזעיים.
אלבמה, כמו כל שאר מדינות הדרום, הנהיגה הפרדה גזעית במסגרת החוק בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. נוהג זה הדיר שחורים מהצבעה באמצעות מגוון של אמצעים ובעיקר במסגרת חוקי ג'ים קרואו.
במהלך מסע הבחירות שלו, התחייב ספארקס "להרחיק את אפה של הממשלה הפדרלית מענייניה של אלבמה".
הוא האמין ב"הפרדה גזעית מוחלטת" ואמר שהמפלגה הדמוקרטית באלבמה צריכה "לעשות כל דבר הנחוץ כדי לשמור על עצמה כמפלגה ללבנים בלבד".
במהלך תקופת כהונתו של ספארקס כמושל, אישר ציבור הבוחרים את תיקון בוסוול לחוקת אלבמה, שצמצם את זכות הבחירה של השחורים במדינה שכבר ממילא הייתה מצומצמת.
בתגובה למחאות ברחבי ארצות הברית בנוגע לחטיפה והאונס הקבוצתי של ריסי טיילור, אישה אפרו אמריקאית מהעיר אבוויל, ספארקס "הסכים בחוסר רצון לפתוח בחקירה" כדי למנוע מהממשלה הפדרלית מלהיות מעורבת במקרה.
חמשת הגברים הלבנים שאנסו את טיילור התוודו בפני השלטונות על מעשיהם, אך שני הרכבים של חבר מושבעים גדול שהיו כולם אזרחים לבנים, הסירו מעליהם את ההאשמות.
בשל העובדה שהשחורים הודרו מהצבעה, הם גם לא יכלו להשתתף בחבר מושבעים.
ב-2011 התנצל בית הנבחרים של אלבמה בפני טיילור בשם המדינה "על הכשל שלה להעמיד לדין את התוקפים".
בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1950 הובס ספארקס על ידי הדמוקרט גורדון פרסונס.
הוא הקדיש את שארית חייו לעיסוקו הפרטי בעריכת דין ביופאולה.
פארסונס היה רווק כל ימי חייו.
צ'ונסי פארסונס נפטר ביופאולה ב-6 בנובמבר 1968. הוא נטמן בבית הקברות פיירויו שבעיר.
ב-1972 נרשם ביתו של ספארקס ביופאולה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אמריקן צ'ופ סואי היא קדרת פסטה של המטבח האמריקאי העשויה מבשר בקר טחון, מקרוני ורוטב עגבניות מתובל.
המנה נמצאת במטבח של ניו אינגלנד ובאזורים אחרים של ארצות הברית.
מחוץ לניו אינגלנד המאכל נקרא לפעמים גולאש אמריקאי או ג'וני מרזטי, בין השאר.
על אף שמו, יש לו רק קשר רחוק מאוד לצ'ופ סואי של המטבח הסיני והמטבח הסיני אמריקאי.
צ'ופ סואי אמריקאי סטנדרטי מורכב ממקרוני בצורת מרפק וחתיכות בשר בקר טחון מבושל עם בצל מוקפץ ברוטב סמיך על בסיס עגבניות.
ניתן להגיש את המנה בצלחת או בקערה, בדרך כלל בליווי לחם ולעיתים קרובות רוטב ווסטרשייר.
צ'ונסי גודריץ' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקונטיקט שייצג מדינה זו בקונגרס של ארצות הברית הן כסנאטור (1807–1813) והן כחבר בית הנבחרים (1795–1801).
גודריץ' נולד ב-20 באוקטובר 1759 בדורהם שבמושבת קונטיקט, והיה אחיו של אליצור גודריץ'.
אביו היה כומר הקהילה אליצור גודריץ'.
הוא סיים את לימודיו בייל ב-1776 ולימד בבית הספר לאחר מכן.
לאחר שלמד משפטים, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקונטיקט ב-1781, ועסק בכך בהרטפורד.
הוא שירת בבית הנבחרים של קונטיקט מ-1793 עד 1794, כאשר נבחר כפדרליסט לקונגרס הרביעי מהמחוז השני של קונטיקט.
הוא נבחר מחדש לקונגרס החמישי והשישי, כיהן מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1801. בקונגרס השישי כיהן עם אחיו אליצור גודריץ'.
בשובו לקונטיקט, הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין והיה במועצת המושל מ-1802 עד 1807, בו זמנית שירת כשופט של בית המשפט העליון של קונטיקט.
האספה הכללית של קונטיקט בחרה בו לסנאט של ארצות הברית כדי להשלים את כהונתו של אוריה טרייסי, שמת, ובחרה בו מחדש לכהונה מלאה.
ב-17 ביוני 1812 הוא הצביע נגד מלחמה עם בריטניה, אך ההצבעה למלחמה הייתה 19 מול 13.
הוא כיהן בסנאט בקונגרסים העשירי, האחד עשר, השנים עשר והשלושה עשר מ-25 באוקטובר 1807 עד מאי 1813.
הוא נבחר לראש עיריית הרטפורד בשנת 1812 והפך לוטננט מושל קונטיקט.
הוא כיהן בשני התפקידים עד מותו.
בשנים 1814 ו-1815, הוא היה ציר קונטיקט לוועידת הרטפורד.
גודריץ' מת ב-18 באוגוסט 1815 בהרטפורד ונקבר בבית הקברות הישן נורת'.
גודריץ' היה נשוי למרי אן וולקוט, בתו של אוליבר וולקוט, החותם על הכרזת העצמאות.
אחיינו צ'ונסי אלן גודריץ' היה חתנו של נואה ובסטר וערך את המילון שלו לאחר מותו של ובסטר.
צ'ונסי מיטשל דפיו היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא זכור בעיקר בזכות שתי כהונותיו כחבר הסנאט של ארצות הברית מניו יורק ובשל עבודתו עבור קורנליוס ואנדרבילט, כעורך דין וכנשיא מערכת הרכבות המרכזית של ניו יורק.
אביו של דפיו היה סוחר ואיכר שהיה חלוץ בהובלת נהרות בין פיקסקיל לניו יורק והיה צאצא של פרנסואה דופוי, הוגנוטי צרפתי שרכש קרקעות מהילידים באתר פיקסקיל הנוכחי.
דרך אמו, היה דפיו צאצא של הכומר ג'וזיה שרמן, שכיהן ככומר בדרגת קפטן במלחמת העצמאות ומי שהיה אחיו של האב המייסד האמריקאי רוג'ר שרמן, וצאצא של הכומר צ'ארלס צ'ונסי, הנשיא השני של מכללת הרווארד.
דיו למד באקדמיה הצבאית Peekskill במשך 12 שנים לפני שהשלים את לימודיו במכללת ייל ב-1852. בייל היה חבר לכיתה של שני שופטים לעתיד בבית המשפט העליון של ארצות הברית, דייוויד ברואר והנרי בראון.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1856.
לאחר שהשלים את לימודיו בייל, התלמד דפיו במשרדו של אדוארד וולס בפיקסקיל ולמד משפטים עם ויליאם נלסון.
במרץ 1858 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק ופתח משרד בפיקסקיל, שם עבד עד 1861. במשך כמה חודשים, עסק דיפו בעסקי התיווך בעיר ניו יורק כחבר במשרד Depew & Potter, אך לאחר מכן חידש את עריכת הדין בפיקסקיל.
מאוחר יותר עבר דפיו לניו יורק.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דפיו כשליש של הרגימנט ה-18 של המשמר הלאומי של ניו יורק, ולאחר מכן קולונל ושופט פרקליט הדיוויזיה ה-5 במטהו של מייג'ור גנרל ג'יימס וו.
הוסטד מהמשמר של ניו יורק.
בשנת 1865 מונה דפיו ואושר לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן, אך דחה את המינוי כדי להמשיך את הקריירה שלו כעורך דין רכבות ועסקים.
בשנת 1866 הפך דפיו ליועץ המשפטי של ניו יורק והארלם רכבת, בבעלותו של קורנליוס ואנדרבילט.
שלוש שנים מאוחר יותר, קיבל את אותו תפקיד עבור הרכבת המרכזית של ניו יורק ו-Hadson River Railroad של ואנדרבילט.
לאחר שזכה להכרה על עבודתו עם חברות בת, מונה דפיו ליועץ המשפטי הכללי ולמנהל של "מערכת ואנדרבילט" כולה ב-1876. הוא הצטרף לדירקטוריון של רכבת ניו יורק סנטרל והדסון ריבר ב-1882 והפך לסגן הנשיא השני שלה.
בשנת 1885 נבחר דפיו לנשיא הרכבת וכיהן בתפקיד זה עד 1898, כאשר החליף אותו סמואל ר.
לאחר מכן הפך דיו ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק עד מותו ב-1928.
בעוד שדפיו היה פעיל בעיקר במסילות הברזל של ואנדרבילט, הוא מילא תפקידים במקביל עם מסילות ברזל וחברות רבות אחרות.
הוא היה נשיא West Shore Railroad וכיהן במועצות המנהלים של רכבת ניו יורק והארלם, שיקגו ונורת' ווסטרן, שיקגו, סנט פול, מיניאפוליס ואומהה, קליבלנד, סינסינטי, שיקגו וסנט.
רכבת לואיס, מסילת הברזל של דלאוור והדסון, מסילת הרכבת של ניו ג'רזי צומת, מסילת סנט לורנס ואדירונדק, מסילת וולקיל ואלי, ורכבת הדרום של קנדה.
מלבד מסילות ברזל, כיהן דפיו גם במועצות המנהלים של וסטרן יוניון, חברת הדסון ריבר ברידג', חברת הניאגרה ריבר ברידג', חברת הנדל"ן והטרמינלים של מדינת ניו יורק, חברת יוניון טראסט, חברת אקוויטי לייף ביטוח וארגון בית הקברות קנסיקו.
כסטודנט צעיר ועורך דין, נאם דפיו במדינת ניו יורק עבור ג'ון פרימונט בבחירות 1856 ועבור אברהם לינקולן בבחירות 1860.
דפיו ייצג את מחוז וסטצ'סטר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1862 ו-1863. במהלך השנה האחרונה, כיהן לעיתים כיו"ר האספה המדינתית של ניו יורק באופן זמני בזמן שיושב הראש תאופילוס קליקוט נחקר.
ב-1863 נבחר למזכיר המדינה של ניו יורק מטעם מפלגת האיחוד וכיהן בתפקיד בין השנים 1864–1865.
ב-1867 מונה דפיו לפקיד של מחוז וסטצ'סטר אך התפטר לאחר כהונה קצרה.
בשנת 1870 מינה בית המחוקקים של ניו יורק את דפיו לנציב ההגירה, אך הוא סירב לכהן בתפקיד.
דפיו היה גם נציב ההסגר ונשיא בית המשפט לתביעות בעיר ניו יורק וכן נציב המיסים והשומות של העיר והמחוז של ניו יורק.
דפיו היה אחד הנציבים שמונו לבנות את בירת המדינה ב-1874 וחבר בוועדת הגבולות של המדינה ב-1875.
בשנת 1872 התמודד דפיו על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם הרפובליקנים ליברלים-דמוקרטים אך הובס בבחירות.
בשנת 1886 נשא דפיו נאום עם חשיפת פסל החירות.
ב-7 באוקטובר 1897 חנך דפיו את דואר הצינורות הפנאומטי בניו יורק, והכריז: "זהו עידן המהירות.
כל מה שגורם למהירות תורם לאושר ומהווה רווח מובהק לציוויליזציה.
אנחנו מקדימים את המדינות הישנות כמעט כל כבוד, אבל אנחנו נמצאים בפיגור בשיטות תקשורת בתוך הערים שלנו.
מצב זה של תקשורת היה ברברי עד כה שראו ניסו כאן היום יתרחב בקרוב על כל ניו יורק הגדולה."
ב-1898 מינה דפיו את תאודור רוזוולט לתפקיד מושל ניו יורק בוועידת המדינה הרפובליקנית.
דפיו שימש כציר כללי לכל ועידה רפובליקנית לאומית מ-1888 עד 1904 ונבחר כציר לכל הוועידות הבאות, כולל 1928, שבה נבחר יום לפני מותו.
בוועידה ב-1888 קיבל דפיו 99 קולות למועמדות לנשיאות.
הוא נשא נאומי מועמדות לנשיאות עבור בנג'מין הריסון ב-1892 ועבור המושל לוי פ.
מורטון ב-1896. בשנת 1904, נשא את נאום המינוי מחדש של סגן הנשיא צ'ארלס וורן פיירבנקס.
דפיו היה מועמד לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו ב-1881, אך הסיר את שמו משיקוליו לאחר ההצבעה ה-41. הוא גם סירב למועמדות כסנאטור ב-1885.
ב-1899 נבחר דפיו לסנאט מטעם ניו יורק וב-1905 נבחר מחדש.
בשנת 1906 החל דייוויד גרהאם פיליפס בסדרת מאמרי זלזול בשם "הבגידה של הסנאט" עבור מגזין "הקוסמופוליטן" החדש של ויליאם רנדולף הרסט, והתמקד בדפיו במאמר הראשון.
ההאשמות המרעישות של המאמר כללו את תיוג דפיו כ"בודלר" בבעלות "נפשית ומוסרית" של אילי הרכבת קורנליוס וויליאם ואנדרבילט.
היצירה עוררה זעם מצד הנשיא רוזוולט, הניו יורק סאן והסנאטור הנרי קבוט לודג'.
באביב 1928 חלה דפיו כשחזר מפלורידה למנהטן.
הוא מת מדלקת ריאות במנהטן ב-5 באפריל 1928. הוא נקבר במאוזוליאום המשפחתי בבית הקברות הילסייד, פיקסקיל.
לכבודו, המתחם הענק של תחנת גרנד סנטרל נעטף באבל.
היא הייתה בתם של ויליאם ואלייזה ג'יין (ניווין) הגמן.
היא הייתה בתם של הנרי ואליס (הרמן) פאלמר.
ב-1904, הוא היה אחד מכמה משקיעים בעלי פרופיל גבוה שתמכו באוניברסיטת Intercontinental Correspondence, אך המוסד קרס עד 1915.
הוא למד בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית בניו יורק.
בצוואתו הוא הותיר לייל 1,000,000 דולר ללא הגבלות לגבי השימוש בהם.
דפיו קיבל את לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין.
דפיו נהג לעשן 25 סיגרים ביום אבל הפסיק לעשן בגיל 65 בעצת מזכירתו.
הוא ויתר על שתיית אלכוהול בגיל 88. דיו הצהיר שהוא עבד "כמעט כל יום" בחייו.
הוא נמנע מלחץ וישן 7 וחצי שעות ביום.
בשנת 1908, דווח בהרחבה בעיתונים שדפיו הפך לצמחוני.
בראיון משנת 1925, בן 90, דפיו הבהיר שהוא מעולם לא היה צמחוני, אבל בשנות ה-60 המוקדמות לחייו הסיר בשר אדום מהתזונה שלו אך צרך עופות.
הוא ציין כי "סטייק בקר ובשר קצבים צלוי היו יותר מדי בתזונה שלי.
הם יצאו מהתפריט, לעולם לא יחזרו.
אני לא צמחוני; לא אהיה כזה - זה הולך לקיצוניות - אבל אני לא צריך לאכול בשר אדום ולא אכלתי אותו במשך שלושים שנה הבשר היחיד שאכלתי הוא עופות."
דפיו היה נואם מכובד ופרסם רבים מאותם נאומים.
הקלטות של נאומיו הונפקו באופן מסחרי כדיסקי גרמופון על ידי Zonophone Records בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. דפיו נזכר כדובר מופלא שנים לאחר מותו; שנים רבות לאחר מותו, הסנאטור רוברט ס.
קר מאוקלהומה ציטט את דיפו בהתקפה על סנאטור מאינדיאנה: "כשאני מתבונן בדמותו הרחבה של חברי מאינדיאנה, וכשאני מקשיב לו, אני נזכר בצ'ונסי דפיו שאמר לוויליאם הווארד טאפט השמן לא פחות בארוחת ערב לפני שהאחרון הפך לנשיא, 'אני מקווה שאם זו בחורה, מר טאפט יקרא לזה על שם אשתו המקסימה'.
"על כך הגיב טאפט, 'אם זו ילדה, אני כמובן אקרא לזה על שם שותפתי המקסימה מזה שנים רבות.
ואם זה ילד, אתבע את זכותו של האב ואקרא לו ג'וניור.
אבל אם, כפי שאני חושד, זה רק שק של רוח, אקרא לו צ'ונסי דפיו.'"
בשנת 1929, מיי פאלמר-דיפו תרמה את המסמכים של בעלה המנוח ו-120,000 דולר להקמת מחלקה לדיבור בפני קהל באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
האוסף מטופל כיום על ידי המרכז לחקר האוספים המיוחדים של האוניברסיטה, הממוקם בספריית אסטל ומלווין גלמן.
בשנת 1908, דפיו נתן אדמות ל־Peekskill, ניו יורק, שהפך ל-Depew Park.
עשור לאחר מכן הוא הרחיב את התרומה ב- ושילם עבור פסל של עצמו לתצוגה באותו פארק.
הכפר דפיו, ניו יורק התאגד בשנת 1894 לאורך הקו הראשי של ניו יורק המרכזית.
גם העיירה דפיו, אוקלהומה, נקראת על שמו.
DePew נבנתה עבור חברת הרכבות המרכזית של מיין בשנת 1913 כדי לשאת נוסעים לבר הארבור.
היא עבדה לאורך חוף מיין עד 1925, אז נמכרה ל־Day Line כסירת טיולים בין ניו יורק לאולבני.
בשנת 1940 גויסה הספינה לשאת אנשים ואספקה בין העיר ניו יורק לפורט האנקוק בסנדי הוק.
בשנת 1950 נמכרה לממשלת ברמודה ובילתה את 20 השנים הבאות כאוניית בסיס, מעבורת נמל, ספינת תענוגות וסירת נתב.
בשנת 1971 הכתה אותה סערה בשובר גלים במפרץ צ'ספיק, שם שכבה שלוש שנים.
מאוחר יותר שופצה ועגנה בנהר האקנסאק.
על שמו נקראה גם סירה נוספת, סירת גוררת בבעלות ניו יורק סנטרל.
חואן בראנדריס מובייה (בספרדית: Juan Brandáriz Movilla; נולד ב-2 במרץ 1999 בא לראצ'ה שבספרד), הידוע בכינוי צ'ומי (בספרדית: Chumi), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
צ'ומי גדל במחלקות הנוער של לראצ'ה, מונטניירוס ודפורטיבו לה קורוניה, ובשנת 2014 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה.
בשנת 2018 החל לשחק בברצלונה ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-31 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1-0 על קולטורל לאונסה במסגרת גביע המלך הספרדי לעונת .
הוא ערך שלוש הופעות במדי המועדון במסגרת גביע המלך הספרדי, ולא ערך הופעות במסגרת הליגה.
ב-30 ביוני 2020, עם תום חוזהו, עזב את המועדון.
ב-10 בספטמבר 2020 חתם צ'ומי על חוזה לשנתיים באלמריה מהליגה הספרדית השנייה.
צ'ונדולינו (באיטלקית: Ciondolino) הוא רומן מאת ואמבה , שמו הבדוי של הסופר האיטלקי לואיג'י ברטלי, שפורסם בשנת 1895 בהוצאת במפוראד שבפירנצה.
יצירה זו סימנה את ראשית דרכו של המחבר בכתיבת יצירות המוקדשות לעולם הילדות.
שלושה ילדים, שני אחים ואחות, נאלצים לבלות את חופשת הקיץ בלימודים לקראת בחינות המעבר.
הילדים, מאוריציו, ג'ורג'ינה וג'יג'ינו (המכונה צ'ונדולינו, כלומר כנף הבגד, בשל כנף-חולצתו המשתרבבת תדיר ממכנסיו), שוהים בחצר ביתם הכפרי, מתבוננים בחיות המתרוצצות סביבן, ומבטאים רצון להפוך גם הם לחרקים כדי שלא יאלצו ללמוד יותר: מאוריציו מבקש להיות צרצר, ג'ורג'ינה רוצה להיות פרפר וג'יג'ינו – נמלה.
אדם זר ומוזר מאזין לשיחתם, ובהינף יד ממלא מיד את משאלותיהם.
ג'יג'ינו מוצא את עצמו בוקע לפתע מתוך ביצה של נמלה, כאשר נמלה אחרת בשם פוסקה מטפלת בו, מאכילה אותו ומסבירה לו את הפיזיולוגיה ואת הארגון החברתי של המין אליו הוא שייך כעת, ומציגה לו את קהילת הנמלים.
ג'יג'ינו (ששמר את ה"תליון" שלו גם כחרק) מגלה שגם נמלים צריכות ללמוד: בפרט, כאשר נמלה-מורה מתחילה להשתמש במונחים לטיניים כדי לתאר לתלמידים מיני חרקים אחרים, הדבר לו להתקף כאבי בטן.
צ'ונג אק (בקמרית: ជើងឯក) גן לשעבר באזור שבפנום פן, בירת קמבודיה, ששימש כשדה קטל בין השנים 1975 ל-1979 על ידי הקמר רוז', בביצוע רצח העם בקמבודיה.
הוא ממוקם כ-17 קילומטרים מדרום למרכז העיר, והיה מקושר ישירות למרכז המעצר טואול סלנג.
לאחר , נחשפו באתר שרידיהם של 8,895 קורבנות, שהוצאו שם להורג – לרוב באמצעות מכושים, כדי לחסוך בקליעים – לפני שנקברו בקברים המוניים.
זהו הידוע ביותר מבין כ-300 שדות קטל שבהם הוציא משטר הקמר רוז' להורג יותר ממיליון בני אדם, כחלק מרצח העם בקמבודיה, בין השנים 1975 ל-1979.
קברי המונים ובהם 8,895 גופות התגלו בצ'ונג אק לאחר נפילת משטר הקמר רוז'.
רבים מהמתים היו אסירים פוליטיים לשעבר, שהוחזקו על ידי הקמר רוז' במרכז המעצר טואול סלנג ובמרכזי מעצר קמבודיים אחרים.
כיום, צ'ונג אק הוא אתר זיכרון, המסומן על ידי סטופה בודהיסטית.
לסטופה יש דפנות של זכוכית אקרילית והיא מלאה ביותר מ-5,000 גולגולות אנושיות.
חלק מהמפלסים התחתונים פתוחים במהלך היום כדי שניתן יהיה לראות את הגולגולות ישירות.
רבות מהן מנופצות או מרוסקות.
ממשלת קמבודיה מעודדת תיירים לבקר בצ'ונג אק.
מלבד הסטופה, ישנם בורות מהם נחפרו הגופות.
עצמות אדם עדיין פזורות ברחבי האתר.
ב-3 במאי 2005 הודיעה עיריית פנום פן כי חתמה על הסכם ל-30 שנה עם חברת JC Royal לפיתוח אתר הזיכרון בצ'ונג אק.
כחלק מההסכם, החברה אינה רשאית להפריע לשרידים שעדיין נמצאים בשדה.
ביולי 2025, האתר הוגדר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, כחלק מ"אתרי הזיכרון הקמבודיים: ממרכזי דיכוי למקומות של שלום והרהור".
הסרט דמעות של שתיקה הוא תיאור דרמטי של אירועים כמו אלה שהתרחשו בצ'ונג אק.
צ'וֹרְבָּה (ברומנית: Ciorbă, בטורקית: Çorba), מילה שפירושה מרק חמוץ, ובעברית היא מתייחסת בדרך-כלל למרק רומני המכיל ירקות, עלי לאושטיאן, (צמח תבלין ממשפחת הסלרי) ובשר.
המילה קיימת גם בערבית בצורה "שורבה" (شوربة) וגם בשפות אחרות המדוברות בבלקן ובסביבותיו, אולם מקורה אינו ברור.
בעוד סוּפָּה (Supa) ברומנית ובלאדינו הוא כל מרק, צ'ורבה הוא כל מרק חמוץ, החמיצות מהווה את טעמו האופייני של מרק צ'ורבה, ומושגת על ידי הוספת לֶאוּשְטִיאָן, לימון, מי גבינה חמוצים, או חומרי טעם חמוצים אחרים כמו מי כבישת כרוב חמוץ.
ברומניה שרר בעבר מחסור בפירות הדר ולימונים, וחמיצות הצ'ורבה הושגה על ידי הוספת מחמצת (bors) - העשויה מסובין ודגנים שונים השרויים במים בתוך סיר חרס עמוק ואטום - תהליך המזכיר במעט הכנת שאור ללחם.
ישנם סוגים רבים של צ'ורבה, בנוסף למרק הכרוב והבשר, ה"שקמבה צ'ורבה" הוא מרק חמצמץ מקיבת בקר, "צ'ורבה דה פרישוארה" הוא מרק עם כדורי בשר מתובלים, "צ'ורבה דה פסואלה" הוא מרק שעועית, "צ'ורבה דה פשטה" הוא מרק דגים ובנוסף, קיימת גם גרסה צמחונית של המרק - "צ'ורבה דה לגומה".
גרסאות צמחוניות לרוב יכילו תפוחי אדמה, כרוב וקטניות.
באזורים שונים ברומניה יש גרסאות שונות לצ'ורבה, כשרובם מבוססים על ציר בקר או עצמות, אבל יש גם אלה שעשויים מעוף, דגים או חלקי פנים.
לכל מרקי הצ'ורבה מכנה משותף של מרכיב המעניק חמיצות למרק: מיץ לימון, ירק הלאושטיאן ועוד.
בעבר היה קל להשיג בשווקים לאושטיאן אבל כיום קשה יותר להשיג.
ניתן כתחליף להשתמש בתערובת של עלי סלרי, תרד, שמיר או כוסברה או עלי חמציץ.
המרק מוגש לרוב עם אורז לבן או אטריות.
פתגם בלאדינו (שפתם של יהודי אסיה הקטנה והבלקן) אומר: "מי שנִכוֶה מצ'ורבה נושף ומקרר גם את היוגורט" (מקביל לפתגם: מי שנכווה ברותחין נזהר בצוננין).
במערכון "המוסך" של הגשש החיוור, מסופרת בדיחה על "שר האוצר נכנס למסעדה רומנית אוכל צ'ורבה".
צ'ופקברה (Chupacabra; בספרדית: Chupacabras; הלחם המילים chupar - למצוץ ו-cabras - עיזים) הוא שמו של יצור מפלצתי אגדי מאמריקה הלטינית, ובעיקר בפוארטו ריקו, הניזון כביכול מטריפת חיות בית וצאן, בעיקר עזים.
היצור מתואר כיצור כבד, בגודל של דוב קטן, עם שורה של קוצים מהצוואר עד הזנב.
נע במהירות, ומוצץ בלשון דמוית צינור את דמן של חיות משק קטנות.
הדיווח הראשון על היצור היה בפוארטו ריקו במרץ 1995, שם נמצאו שמונה עיזים מתות ומיובשות מדם, עם פצעים באזור החזה.
צ'ורו (בטורקית: Çoruh; בגאורגית: ჭოროხი - "צ'וֹרוֹחי") הוא נהר בצפון מזרח טורקיה ובדרום מערב גאורגיה, הזורם דרך העיר ארטווין.
הצ'ורו זורם דרך ערים וכפרים רבים לפני התחברותו לים השחור.
מי הנהר חמימים יחסית ויש בו מסלול רפטינג ברמה עולמית, נהר הצ'ורו הוא המארח הרשמי של תחרות קיאקי אקסטרים השנתית, המושכת ספורטאים מכל העולם.
סכרים מסוימים מתוכננים עבור נהר הצ'ורו ואחראים לדרכים העוברות לאורך גדותיו.
הסכר השלישי עתיד להציף אזור הסמוך לעיר יוסופלי ומספר אשדי רפטינג.
נכון ל-2007 נבנים כבישים חדשים עבור הסכר החדש.
בניית הסכר בבוטקה כמעט הושלמה והסכר בארטווין בדרכו להיבנות.
סכרים נוספים מתוכננים במעלה הזרם, בפרויקט כולו שמונה סכרים בסך הכול.
צ'וצ'אריה (Ciociaria) היא נפה היסטורית במחוז לאציו באיטליה, שגבולותיה כיום לא מוגדרים.
עד המאה ה-19 היא הייתה בשלטון האפיפיור אשר חל על נפת "סטטו פונטפיצ'ו" (Stato Pontificio) ממחוז "קמפניה ומריטימה" (Campagna e Marittima), לא כולל נפות "טרצ'ינה" ו"אגרו פונטיני".
היום הנפה ההיסטורית כוללת את צפון נפת "פרוסינונה" (Frosinone) במחוז לאציו.
תושבי החבל מכונים "צ'וצ'ארי" (Ciociari) או ביחיד "צ'וצ'ארו" (Ciociaro).
במובן הרחב, המושג "צ'וצ'ארה" מתייחס גם לדרום מחוז לאציו ונושק לדרום אברוצו ומוליזה.
בימי הביניים כונה האזור בשם "קמפניה".
הניב המקומי כונה "צ'וצ'ארו" (ciociaro), ולאחר מכן כונה הניב "קומפנינו".
בזמנים המאוחרים המושג "קאמפניה רומנה" (Campagna Romana) הפך למקובל בתור נושא לציור אצל ציירים באירופה.
שם האזור נגזר משמם של סנדלים מסורתיים אשר שימשו את רועי הצאן העניים ביותר שבמרחב בעת שרעו את העדרים בהרי האפנינים.
"צ'וצ'אריה" הוא שם של אסטרואיד שמספרו 21799.
האונס אחרי הקרב על מונטה קאסינו
בימים שלאחר הקרב על מונטה קאסינו ביצעו חיילי גוּמיֶה השתוללות בסביבה הכפרית של "צ'וצ'אריה" עם רצף של מעשי אונס המוני של נשים ונערות.
קורבנות האונס קרויות באיטליה "מרוקינאטה" (Marocchinate) מהמושג "Marocco".
הסרט לה צ'וצ'ארה המבוסס על ספרו של אלברטו מורביה "שתי נשים" בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של סופיה לורן קיבל את השראתו מאירועי היסטורי זה.
המחוז האוטונומי צ'וקוטקה הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נמצא במזרח הרחוק הרוסי בצפון-מזרחו.
הוא כולל את חצי האי הצ'וקצ'י ומספר איים.
כמחצית מהשטח נמצא מעבר לחוג הארקטי.
המחוז נמצא על שפת ים צ'וקצ'י, ים ברינג וים סיביר המזרחי.
ממזרח המחוז גובל עם ארצות הברית.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 48,029 תושבים.
שטחה של צ'וקוטקה עשיר במשאבי מים.
ישנם יותר מ 8,000 נהרות שאורכם עולה על 10 ק"מ, רובם נהרות הרים.
הנהרות העיקריים הם אנאדיר, אומולון, וליקאיה, אמגואמה, בולשוי ומאלי אניואי.
האגמים הגדולים ביותר הם קרסנוי, מייניט, פקולנייסקו ואגם אלגיגיטגין הייחודי, אשר מחקרם מאפשר לאנשים להבין מה היה האקלים בכדור הארץ לפני אלפי שנים.
בחלק המרכזי של המחוז ממוקמים הרי צ'וקוטקה.
החורף נמשך כ-10 חודשים עם טמפרטורה של עד 40 מעלות מתחת לאפס.
בקיץ הטמפרטורה מגיעה לכ-10 מעלות מעל האפס.
בשטח המחוז התגלו שדות נפט וגז טבעי ומרבצי זהב, פחם ומתכות נוספות.
עד לפני כ-100,000 שנים אזור צ'וקוטקה היה מכוסה בשכבת קרח עבה במשך מיליוני שנים.
התושבים הראשונים באזור היו ציידים פליאו-סיבירים שהגיעו לצ'וקוטקה ממרכז ומזרח אסיה.
האזור היה אז חלק מהגשר היבשתי של ברינגיה, שאפשר הגירה של בני אדם ליבשת אמריקה (כ-50,000 עד 10,000 לפנה"ס).
במשך אלפי שנים חיו באזור העמים העמים הילידים צ'וקצ'ים וגם אינואיטים.
לאחר שהרוסים כבשו את חאנות קאזאן ואסטרחן ב, נפתחו נתיבי המסחר לאורל, סיביר ומרכז אסיה לנסיעות, וסוחרים וקוזקים נעו מזרחה.
הקוזקים בנו מבצרים במקומות אסטרטגיים והכפיפו את הילידים לצאר.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17 הגיעו הרוסים עד לצפון-מזרח האזור.
בשנת 1641, יש תיעוד ראשון של התייחסות לצ'וקצ'ים שנעשתה על ידי הקוזקים.
בשנת 1649 חקר, החוקר הרוסי סמיון דז'ניוב, את החוף הצפון-מזרחי והקים מגורי חורף בחלק העליון של נהר אנאדיר, שהפך ליישוב המבוצר אנאדיירסק.
דז'ניוב ניסה להכניע את צ'וקצ'ים ולדרוש מיסים במהלך עשר השנים הבאות, אך לרוב לא הצליח.
בסופו של דבר, המבצר ננטש, בגלל תנאי הצפון הקשים ומחסור בחיות ציד למאכל.
בסוף המאה ה-17 חזר המבצר לחשיבות מסוימת, כאשר נתגלה דרך הים מאנאדירסק לקמצ'טקה.
הוא שימש כבסיס היערכות למשלחות לקמצ'טקה וכל שאר המבצרים וההתנחלויות הוכפו לאנאדירסק.
כאשר התגלה עושר משאבי הטבע של קמצ'טקה, ממשלת רוסיה החלה להעניק לאזור הצפון-מזרחי הרחוק תשומת לב רצינית יותר.
בשנת 1725 הורה הצאר פיוטר הגדול לויטוס ברינג לחקור את קמצ'טקה ואת אפנסי שסטקוב כדי להוביל משלחת צבאית להכניע את הצ'וקצ'ים.
משלחת זו נכשלה כאשר ספינתם נטרפה והניצולים, כולל שסטקוב, נהרגו על ידי הצ'וקצ'ים.
בשנת 1731, דמיטרי פבלוצקי ניסה שוב, בסיוע קוזקים, יוקאגרים וקוריאקים (שבטים סיביריים ילידים שהוכפפו קודם לכן לרוסיה) לכבוש את האזור.
פבלוצקי הפליג במעלה נהר אנאדיר והרס את חיל המצב הצ'וקצ'י באוקיינוס הארקטי.
לשיטות האכזריות שלו הייתה הצלחה מוגבלת כנגד כמה שבטים צ'וקצ'ים.
אבל בשנת 1747, הביסו הצ'וקצ'ים את הגדוד הרוסי והרגו את פבלוצקי.
כשהבינו שלא בקלות ניתן להכניע את הצ'וקצ'ים באמצעים צבאיים, שינו הרוסים טקטיקה והציעו לצ'וקצ'ים אזרחות באימפריה הרוסית.
הסכם שלום נחתם ב-1778, שבו פטורים הצ'וצ'ים מתשלום מיסי יאסק .
באותה שנה, הקפטן הבריטי ג'יימס קוק מסע מחקר בקייפ נורת' (כיום קייפ שמידט) ובמפרץ פרובידנס.
מתוך חרדה שמעצמות אירופיות אחרות יכבשו את האזור, ציוותה הצארית יקתרינה השנייה לחקור ולמפות את האזור.
החל משנת 1785, משלחת בראשות ג'וזף בילינגס וגבריל סאריצ'ב מיפתה את חצי האי צ'וקצ'י, החוף המערבי של אלסקה והאיים האלאוטיים.
לאחר מכן, בין השנים 1821–1825, פרדיננד פון וראנג'ל ופיודור מתיושקין הובילו משלחות לאורך חופי הים הסיבירי המזרחי וחקרו את הנהרות קולימה, אניוי הגדול והאניוי הקטן.
צ'וקוטקה נותרה בעיקר מחוץ לשליטתה של האימפריה הרוסית וכתוצאה מכך מעצמות זרות אחרות (ארצות הברית, בריטניה ונורווגיה) החלו לצוד ולסחור באזור מ-1820 לערך ואילך.
לאחר רכישת אלסקה בידי ארצות הברית בשנת 1867, ציידי לווייתנים וסוחרים אמריקאים הרחיבו את פעילותם אל צ'וקוטקה וההשפעה זרה הגיעה לשיאה.
עד 1880, הרוסים הגיבו על ידי הקמת סיורי חוף כדי לעצור ספינות אמריקאיות ולהחרים את רכושן.
ובשנת 1888, האזור המנהלי של אנאדיר נוצר.
עם זאת, השליטה הרוסית פחתה שוב ובסביבות שנת 1900, זרם גדול של זרים נכנס לצ'וקוטקה, שפותו להגיע לאזור על ידי הבהלה לזהב ביוקון החל משנת 1898.
בשנת 1909, על מנת לשמור על האזור בשליטה רוסית, נוצרו שני מחוזות בתוך אזור אנאדיר: המחוזות אנאדיר וצ'וקוטקה.
ממשלת רוסיה העניקה הקלות לחברות זרות כמו חברת האדסון ביי וחברת צפון מזרח סיביר האמריקאית, שקיבלה זכויות כריית זהב, ברזל וגרפיט בכל צ'וקוטקה בשנים 1902–1912.
במיוחד האי וורנגל היה נתון לתביעות של ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1916, הרוסים תבעו רשמית את האי הבלתי מיושב.
אבל בשנת 1921, מתיישב הקנדי עשה ניסיון רציני לתבוע אותה עבור קנדה על ידי אכלוסה ובניית יישוב קטן.
קבוצה נוספת הגיעה ב-1923, אך שנה לאחר מכן, הסובייטים כבשו לצמיתות את האי, הוציאו את התושבים שנותרו, ובכך הפסיקה כל השפעה מערבית באזור.
בתקופה הסובייטית משנת 1919 ואילך, האזור היה נתון לקולקטיביזציה ויישוב מחדש של הילידים.
עם זאת רוב התושבים המשיכו להיות בני העם הצ'וצ'י.המחוז האוטונומי הוקם ב-10 בדצמבר 1930.
כשגרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות ב-1941, נעשה מאמץ נרחב להתחיל בייצור בדיל במהירות האפשרית בצ'וקוטקה.
הכרייה התפתחה במהירות, והתעשייה הזו הפכה לבסיס הכלכלי של המחוז.
גם במהלך המלחמה גילו גאולוגים עתודות גדולות של זהב שכרייתו החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ערכה ארצות הברית טיסות תצפית באזור.
כחלק מהמשא ומתן לסיום המשבר הוסכם שארצות הברית תפסיק טיסות אלו.
במהלך התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, צ'וקוטקה הכריזה על פרידתה מברית המועצות כדי להיות מחוז של הפדרציה הרוסית עצמה, מהלך שאושר על ידי בית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית ב-1993.
דוברו של אברמוביץ' מסר שהחקירה תגלה כי "צ'וקוטקה היא בין המחוזות שנוהלו בצורה הטובה ביותר ברוסיה".
כ-67% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - אנדיר מתגוררים כ-11 אלף תושבים.
הרוסים מהווים כ-49.6% מאוכלוסיית האזור.
עמי הצפון השונים מהווים כ-31% מהאוכלוסייה.
במהלך 20 שנים אחרונות אוכלוסיית המחוז קטנה בכ-100 אלף תושבים.
האנשים הראשונים הגיעו לצ'וקוטקה לפני עשרות אלפי שנים בתקופת האבן.
אלה היו ציידים פרימיטיביים מאזורים דרומיים יותר במרכז ומזרח אסיה.
באותם הימים הטונדרה של צפון מזרח אסיה ואלסקה היו אזור טבעי עם יערות, עדרי ממותות, קרנפים צמרירים, ביזון, ואיילים.
הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז אוטונומי צ'וקוטקה" שכוללת 15 חברים.
בשנים 2000/2008 רומן אברמוביץ' כיהן כמושל.
בספטמבר 2023 לתפקיד נבחר ולדיסלב קוזנצוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-6 ראיונים ועיר בעל חשיבות מחוזית.
כלכלת המחוז מבוססית על מחצבים שנמצאו באזור.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לפעול מכרות פחם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 אסירי גולאג בנו מתקנים להפקת בדיל ואורניום.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נמצאו עתודות של זהב וטונגסטן ובשמך של כספית.
בשנת 1974 במרבצי זהב של האזור הופקו 36 טון זהב, בהמשך זה ירד לרמה של 15-20 טון ובשנת 2014 חזר ל-32 טון זהב.
אספקת חשמל באזור מבוססת על מספר תחנות כוח לרבות תחנת הכוח הגרעינית ביליבינו ותחנת הכוח הגרעינית אקדמיק לומונוסוב.
התחבורה העיקרית באזור הם נתיבי שייט ותחבורה אווירית.
באזור לא קיימת מסילת ברזל ציבורית.
באזור המכרות הוקמו כמה מסילות ברזל לצרכים פנימיים.
רוב הכבישים הבין-עירוניים באזור מתאימים לנסיעה רק בתקופת החורף.
בשנת 2012 החלה בניית כביש קולימה-אנדיר שצריכ לקשור את האזור ליתר חלקי ברית המועצות.
נכון לשנת 2024 נבנו כ-25 ק"מ מאורך כולל של כ-600 ק"מ ועתיד הפרויקט אינו ברור.
בכול יישוב משמעותי באזור קיים שדה תעופה.
לאורך החופים נבנו 5 נמלים להעברות סחורות ונוסעים.
הם מהווים תחנות בנתיב הים הצפוני.
צ'וקצ'ים הם עם השוכן בצפון-מזרח אסיה, בחצי האי הצ'וקצ'י שלחוף ים ברינג וים צ'וקצ'י.
השם "צ'וקצ'ים" הוא שיבוש של המילה צ'אבאצ'ו ("מרובה איילים"), המתייחסת למגדלי האיילים הנודדים בחלקו הפנימי של חצי האי, בניגוד למגדלי הכלבים, השוכנים במחנות קבע סמוך לחופי ים ברינג.
בינם לבין עצמם מבכרים הצ'וקצ'ים את הכינוי "אוראוולדאט" שפירושו "בני אדם" וזאת בדומה ל"אינואיטים", שהוא השם אותו מבכרים האסקימואים על פני הכינוי שהצמיד להם האדם הלבן.
במבנה גופם ובצורתם הכללית דומים בני השבט הצ'וקצ'י לעמים המונגולואידים של צפון מזרח אסיה, אך יש בהם גם מאפיינים הקרובים יותר לאינדיאנים של צפון אמריקה, בגון עורם ובמבנה עיניהם.
המפגש הראשון בין הצ'וקצ'ים לרוסים התרחש בשנת 1644; מיכאיל סטאדוחין, חוקר ארצות שסייר ברחבי סיביר, גילה את השבט הצ'וקצ'י ופרסם את דבר קיומו.
הגילוי הביא אל מחנות הצ'וקצ'ים את הזרים, שלא טובת הצ'וקצ'ים הייתה לנגד עיניהם אלא רווחים.
במלחמה שפרצה בין הצדדים ניגפו הצ'וקצ'ים ונהדפו מן הגדה השמאלית של נהר קולימה.
משנת 1770, לאחר שהובסו הרוסים בקרב קשה, שככו הקרבות ונקבעו יחסי מסחר בין שני הצדדים, ביתרון ברור לצד הרוסי הבקיא והמנוסה על פני הצד הצ'וקצ'י חסר הניסיון והתמים.
מאז בוא האירופאים והאמריקאים אל חצי האי הצ'וקצ'י, הורגלו הצ'וקצ'ים לסחור עמם ולרכוש מהם מוצרים שונים שלא היו חלק ממורשתם, כלי עבודה, כלי נשק ומוצרי צריכה שונים, בהם טבק.
בעשור הראשון לקיום ברית המועצות, הגיעו נציגי השלטון הסובייטי אל הצ'וקצ'ים והחלו לעצב את דמותם לפי החזון הקומוניסטי.
בין שני השבטים, מגדלי האיילים הנוודים ומגדלי הכלבים יושבי הקבע, מתנהלים יחסי מסחר הדדיים.
יושבי הקבע, שהם בעיקרם ציידים ודייגים, משתמשים בעורות איילים לבניית "יאראנגות" - אוהלי פרווה - למשכנם ולתפירת בגדים ונעליים, ואת עורות האיילים הם רוכשים ממגדלי האיילים.
אלה מצדם רוכשים מהם את בשר חיות הצייד ואת פרוותיהם, והעסקות הללו התבצעו במשך שנים כסחר חליפין.
בדת הצ'וקצ'ית, בכל אובייקט, בין אם הוא חי ובין אם דומם, שוכנת רוח.
רוח זו יכולה להיות מזיקה או מיטיבה.
במספר מיתוסים של בני הצ'וקצ'י טמונה קוסמולוגיה דואליסטית.
מאז הקמת ברית המועצות הגיעו נציגי ממשל ללמד את בני העם הצ'וקצ'י את התרבות הסובייטית והאלפבית הקרילי.
הוקמו בתי ספר ובתי חולים ואזור המחיה שלהם הפך למחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
כיום מרבית בני העם הצ'וקצ'י עברו לערים הגדולות וכבר אינם מנהלים אורח חיים מסורתי כבעבר.
צ'וקי היא סדרת מתח-מדע בדיונית לנוער המבוססת על ספר שנכתב על ידי ג'ון וינדהם הנושא את אותו השם שפורסם ב-1968.
מת'יו בן ה 12 חי עם הוריו המאמצים: דייוויד ומארי גור, ועם פולי אחותו הקטנה החורגת.
חייו משתנים כשאנרגיה מוזרה נכנסת לגופו והוא מתחיל לשמוע קול השואל אותו שאלות והוא עונה תוך שהוא נראה כמדבר לעצמו.
מת'יו מתחיל לבצע דברים מוזרים כמו ציורים משונים והכנת שיעורי הבית שלו בקוד בינארי.
האנרגיה שנכנסה לתוכו היא ישות חייזרית בשם "צ'וקי" שהגיעה מכוכב אחר במטרה לבדוק האם כדור הארץ מתאים ליישוב על ידי הגזע שלה.
צ'וקי אינה נמצאת פיזית בכדור הארץ אלא רק האנרגיה של מוחה.
נמצא כי כדור הארץ אינו מתאים וצ'וקי מחליטה לתת במתנה לתושבי כדור הארץ מקור אנרגיה בלתי נדלה וחופשי של אנרגיה קוסמית.
צ'וקי התכוונה להעביר למת'יו את הידע על האנרגיה, אך כוונתה מתגלה לאנשים רבי השפעה בעלי עניין מתעשיות האנרגיה, שיאבדו בעקבות המצאה שכזו את כוחם וממונם הרב.
מת'יו נחטף על ידי ויליאם ת'ורב שמנסה להוציא ממנו מידע על צ'וקי ועל הדרך להפקת האנרגיה, אך מת'יו עדיין לא יודע מספיק כדי לספק תשובות.
צ'וקי מחליטה לבסוף שהסכנה למת'יו גדולה מדי אם תישאר והיא מחליטה לעזוב.
בסיום היא אף מדברת ישירות עם אביו של מת'יו כשהיא מבקשת ממנו שירחיק אותו מהמדע ויכוון אותו לאמנות, אך צ'וקי לא ויתרה על הרעיון שלה אלא מחליטה לפזר את המידע בדיסקרטיות גדולה יותר בין גורמים שונים על פני כדור הארץ.
שנה לאחר מכן, מת'יו נפרד מחברתו החייזרית ובמהלך חופשת הקיץ הוא פוגש באלברטין, ילדה מחוננת במתמטיקה שנקראה על שמו של אלברט איינשטיין.
מת'יו מגלה כי יש קשר טלפתי בינו לבין אלברטין.
יום אחד צ'וקי חוזרת כדי להזהיר את מת'יו ששניהם בסכנה.
הוא חש כדי להזהיר את אלברטין, אך מגלה שהיא נעלמה.
צ'וקי מקווה כי בעזרתם של מת'יו ואלברטין הגזע האנושי יגלה את האנרגיה הקוסמית, שבניגוד לאנרגיה בה משתמשים בכדור הארץ, לא תאזל כל עוד היקום קיים.
הידע שלהם גורם לגורמים צבאיים להתעניין בכך המוכנים לבצע צעדים קיצוניים כדי להשיג את מטרתם.
צ'וּצֶ'ה (בהנגול: 주체; בהנג'ה: 主體; בדרך כלל לא מתורגמת; משמעותה "הסתמכות עצמית") היא האידאולוגיה הרשמית של קוריאה הצפונית.
ממשלת קוריאה הצפונית מתארת אותה כ"תרומתו המבריקה, המקורית והמהפכנית של קים איל-סונג להגות הלאומית והבינלאומית".
ההנחה שעומדת ביסודה היא ש"אדם אדון לגורלו" - שעל קוריאה הצפונית להיות ל"אדון על המהפכה והבנייה"; ושבאמצעות היכולת להסתמך על משאביה שלה ועל חוזקה, יכולה אומה להשיג סוציאליזם אמיתי.
קים איל-סונג הגה את הצ'וצה כגרסה קוריאנית למרקיסיזם-לניניזם, בה יש דגש חזק על הפרט, על מדינת הלאום ועל עצמאותה.
ממשלת קוריאה הצפונית אימצה את הצ'וצ'ה כרשימת עקרונות; ומשנות החמישים ואילך משתמשת בה כדי להצדיק החלטות פוליטיות.