tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המתודה, אין צורך "לשחזר" את המציאות באמצעות זיכרון רגשי, (שיטת סטניסלבסקי), אלא ניתן לעצב אותה על הבמה, בדומה לעבודת מעצב היוצר מוצר חדש, כאשר חומרי הגלם ליצירה זו באים מתוך השחקן עצמו.
סופי פאסקו היא שחיינית ניו זילנדית המתחרה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הניו זילנדית.
פאסקו בעלת 14 מדליות פאראלימפיות, מהן תשע מדליות זהב.
פאסקו נולדה בעיר קרייסטצ'רץ' שבניו זילנד.
כשהייתה בת שנתיים נקטעה רגלה מתחת לברך בתאונת מכסחת דשא.
היא החלה לשחות כשהייתה בת שמונה, ובגיל 11 החלה להתחרות בתחרויות בינלאומיות.
כשהייתה בת 15 בלבד, נשלחה פאסקו כנציגה הצעירה ביותר במשלחת הניו זילנדית למשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בבייג'ינג, 2008. בתחרות השחייה ל-100 מטרים בסגנון פרפר סיימה פאסקו עם תוצאה של 1:10.53 דקות, שנייה רק לאנה אימס האמריקאית, והייתה לזוכת המדליה הפאראלימפית הצעירה ביותר בתולדות המדינה.
במקצה ל-100 מטרים גב זכתה במדליית הזהב, במשותף עם הדרום אפריקאית שירין ספירו כשסיימו השתיים בתוצאה זהה ושיא עולם של 1:10.57 דקות.
פאסקו זכתה בשתי מדליות זהב פאראלימפיות נוספות, כשבמשחה ל-100 מטרים חזה ניצחה בתוצאה של 1:22.58 דקות, לפני שראי גאסון הספרדייה (1:24.51 דקות) ולואיס וילקינס הבריטית (1:26.10 דקות) ובמקצה ל-200 מטר בסגנון מעורב ניצחה כשעצרה את השעון על 2:35.21 דקות, לפני אלודי לוראדי הצרפתייה (2:39.28 דקות) וקטרזינה פאבליק (2:40.41 דקות)
ב זכתה פאסקו במדליית הזהב במקצה ל-200 מטר מעורב אישי עם שיא עולם של 2:25.65 דקות, לפני הקנדית סאמר אשלי מורטימר שסיימה בתוצאה של 2:32.08 דקות והסינית מנג ג'אנג שזכתה בארד עם שיא אסייתי של 2:33.95 דקות.
פאסקו הוסיפה במשחקים שתי מדליות כסף.
במשחה ל-50 מטרים חופשי זכתה פאסקו במדליית הכסף כשסיימה בתוצאה של 28.24 שניות אחרי מורטימר שקבעה שיא עולם של 28.10 שניות ולפני הצרפתייה אלודי לורנדי ששברה את השיא האירופאי והעמידה אותו על 28.67 שניות, ובמשחה ל-100 מטר גב הפסידה שנית למורטימר שניצחה עם שיא עולם של 1:05.90 דקות.
פאסקו קבעה את השיא האוקיאני עם תוצאה של 1:06.69 דקות ולפני הדרום אפריקאית שירין ספירו שקבעה שיא אפריקאי של 1:09.02 דקות שהספיק לה רק למדליית הארד.
סופי עבדאללה הייתה סופרת ועיתונאית מצרייה.
עבדאללה נולדה בעיר פיום למשפחה אמידה ומשכילה.
היא התחנכה במוסדות חינוך זרים ולמדה שיעורי ערבית עם מורה פרטי מגיל צעיר.
היא החלה לכתוב סיפורים בשנת 1942 ואף זכתה בפרס מטעם משרד החינוך המצרי בשנת 1947. משנת 1948 עבדה כעורכת וככותבת בכתבי עת בהוצאת דאר אל-הילאל, ומינואר 1955 כתבה טור שבועי בכתב העת לנשים "חוואא", תחת הכותרת "בעייתך".
כתיבתה התמקדה פעמים רבות בהבעת העולם הרגשי - אהבה, חופש, שבירת מוסכמות.
סגנונה היה פעמים רבים ריאליסטי ורומנטי.
היא הייתה למחזאית המצרית הראשונה, עת כתבה את המחזה "הרווחנו את הפרימו".
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 פרסמה סיפורים קצרים ורומנים.
רבים מהם עוסקים בבעיות הנוגעות לחברה המצרית, ובעיקר למקומה ומעמדה של האישה בעולם הנשלט על ידי גברים.
סיפורה הקצר "שמונה עיניים" נכלל על ידי משרד החינוך הישראלי בתוכנית הלימודים לחטיבות הביניים.
מארי-סופי נליס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית, זוכת פרס ג'יני, הידועה בעיקר בשל השתתפותה בסרטים "מר לאזאר" (2011), "גנבת הספרים" (2013), "פעם בלש, תמיד בלש" (2020) ובזכות גילום דמותה המתבגרת של שונה בסדרת הטלוויזיה "הצהובות" (2021-הווה).
נליס נולדה בווינדזור, אונטריו, קנדה, שם גרה עד גיל 4, אז היגרה עם משפחתה למונטריאול, קוויבק..
אמה, פאולין בלהומור, עזבה את עבודתה כמורה בשנת 2013 כדי לשמש כמנהלת אישית הן עבור סופי והן עבור אחותה הצעירה, השחקנית איזבל נליס (אנ').
נליס שולטת בשפה הצרפתית ובשפה האנגלית כאחד.
בגיל 7 החלה נליס להשתתף בפרסומות מסחריות.
הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בשנת 2011 בסרט "מר לאזאר", בו גילמה את התלמידה אליס.
על תפקידה זה זכתה בפרס ג'יני לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס ז'וטרה, ובנוסף הייתה מועמדת ל"פרס האמן הצעיר" בקטגוריית "השחקנית הצעירה המובילה הטובה ביותר בסרט עלילתי בינלאומי".
נליס השתתפה גם בסרט "אסימסק" (Ésimésac) ובסיטקום הקנדי דובר צרפתית "כאן גרים בכיף" (Les Parents).
בשנת 2013 גילמה את ליזל ממינגר בעיבוד הקולנועי של הרומן רב המכר גנבת הספרים.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי לצד קתי בייטס וגלן קלוז בסרט "גילי הופקינס הגדולה", הסרט מבוסס על ספר באותו שם משנת 2005 מאת קתרין פטרסון.
בשנת 2016 כיכבה לצד אחותה בסרט האימה והפנטזיה "Wait Till Helen Comes", המבוסס על הרומן באותו שם שיצא ב-1986 מאת הסופרת האמריקאית מרי דאונינג האן.
בשנת 2019 שיחקה לצד נומי ראפאס בתפקיד הראשי של זואי טאנר בסרט מותחן והפעולה "הגנה צמודה" אשר הופץ על ידי נטפליקס.
באותה שנה כיכבה בסרט האימה "47 מטר 2"; המשך ישיר לסרט "47 מטר" משנת 2016.
בשנת 2020 כיכבה לצדו של אדם ברודי בסרט "פעם בלש, תמיד בלש".
מאז שנת 2021, נליס משחקת את הדמות שאונה הצעירה בסדרה "הצהובות" של רשת שואוטיים.
בעונה השנייה של הסדרה, אחת הסצנות השערורייתיות והמדוברות הייתה כאשר שאונה הצעירה אכלה את האוזן הקפואה של חברתה הטובה ג'קי, בגילומה של אלה פורנל, דבר שהוביל למוטיב הקניבליזם בפרק השני.
בשנת 2023, בהיותה בת 22, הופיעה ברשימת פורבס 30Under30. בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "השבועה של אירנה" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ובו נליס מככבת.
באוקטובר 2024, נליס חתמה עם חברת Brillstein Entertainment לייצוג ניהולי בכל התחומים.
היא סיימה באותה השנה את צילומי סרט האימה "Whistle" המתרחש בתיכון, בו היא משתתפת לצד דפני קין, פרסי היינס וייט וניק פרוסט.
סופי תומפסון היא שחקנית אנגלייה זוכת פרס אוליבייה.
תומפסון היא בתם השנייה של השחקנית פילידה לאו והשחקן אריק תומפסון, ואחותה הצעירה של השחקנית אמה תומפסון.
הופעת הבכורה שלה הייתה בגיל 15 במחזה "A Traveller in Time", עוד לפני שהחלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
על מסכי הקולנוע הופיעה תומפסון בסרטים "ארבע חתונות ולוויה אחת", "לאכול, להתפלל, לאהוב", "אמה", "רוקדים בלונאסה", "פארק גוספורד", "Fat Slags", "הכל יחסי באהבה" ובסרט "Morris: A Life with Bells On".
ב-2010 שיחקה בסרט הארי פוטר ואוצרות המוות בתפקיד מפאלדה הופקירק.
תומפסון כיכבה לצידם של הקומיקאים אלן דייוויס בסדרה "ג'ונתן קריק" ולי אוונס בסדרה .
עוד השתתפה בסרט "אהבה כמוסה", עיבוד לרומן "הטיית לב" של ג'יין אוסטן, בתפקיד אורח בסדרות הטלוויזיה "רציחות במידסומר", "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", "A Harlot's Progress" ובסרט הטלוויזיה "מגנוליה".
ב-2007 שיחקה בתפקיד מיס ברטלט בסרט הטלוויזיה "חדר עם נוף", עיבוד של אנדרו דייוויס לרומן באותו שם מאת א.מ.
תומפסון הופיעה בפרק האחרון בעונה הרביעית של הסדרה "דוק מרטין".
בשנים 2006–2007 שיחקה בתפקיד סטלה קרופורד באופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס".
ב-2009 השתתפה תומפסון בסיטקום "Big Top" של BBC One.
ב-2012 הופיעה במיני סדרה בת שלושה חלקים "Love Life" של ITV וכן בהפקה של ITV של "Lightfields".
ב-2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מיי וג'ורג'".
על הבמה הופיעה תומפסון כגברת הרדקאסל ב-"She Stoops To Conquer" בבימויו של ג'יימי לויד שעלה בתיאטרון הלאומי, ובתפקיד דוקטור מתילדה פון צאהנד ב"הפיזיקאים" בהפקת ג'וסי רורקס.
ב-2011 שיחקה ב-"Clybourne Park", הפקה של דומיניק קוקס בתיאטרון רויאל קורט, ובהמשך בתיאטרון וינדהם.
ב-1996 הייתה תומפסון מועמדת לפרס אוליבייה על משחקה בתפקיד אמי במחזה "Company", הפקה מחודשת של סם מנדס בתיאטרון דונמר ורהאוס.
ב-1999 היא זכתה בפרס אוליבייה כשחקנית הטובה ביותר על משחקה במחזמר "אל תוך היער" בתפקיד אשת האופה.
עוד גילמה את אופליה בהפקה של "המלט" של להקת תיאטרון רנסאנס בשנת 1988, תחילה בברמינגהאם ואחר כך בסיבוב הופעות ברחבי אנגליה.
סר דרק ג'קובי ביים את ההצגה בכיכובו של קנת בראנה (שהיה נשוי לאחותה אמה) כהמלט, ריצ'רד איסטון בתפקיד קלאודיוס ודירבלה מולוי כגרטרוד.
במהלך ההפקה והחזרות צולם סרט תיעודי בשם "מגלים את המלט", שיצא ב-1990, בפורמט DVD בשנת 2010.
תומפסון השתתפה בתוכנית מאסטר שף ב-2014, וניצחה בשלב הגמר את המועמדים האחרים.
תומפסון נשואה לשחקן ריצ'רד לומסדן מאז 1995. לבני הזוג יש שני בנים והם מתגוררים באיסט פינצ'לי שבצפון לונדון.
כטוב בעיניכם - בתפקיד רוזלינד
סוף טוב הכל טוב - בתפקיד הלנה
Wildest Dreams - רויאל שייקספיר קומפני הייתה מועמדת לפרס אוליבייה
קומפני - בתפקיד אמי; הייתה מועמדת לפרס אוליבייה
אל תוך היער - בתפקיד אשת האופה; זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר
מידה כנגד מידה - בתפקיד איזבלה
Female of the Species - לונדון 2008; זכתה בפרס חביב הקהל
She Stoops to Conquer - גברת הרדקאסל; התיאטרון הלאומי; לונדון 2012
סופי צ'רניאק נולדה ב-6 באוקטובר 1889, בעיר מיינץ שבגרמניה בבית אורתודוקסי.
אביה, אשר אוסקר להמן, היה עורך העיתון השבועי "דר איזראליט", שנוסד על ידי אביו, מאיר להמן ב-1860. מאיר להמן, סבה של סופי צ'רניאק, למד באוניברסיטה של ברלין, שם הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא למד תורה בפראג ושימש ראש הקהילה האורתודוקסית של מיינץ.
מאיר להמן ייסד את כתב העת "דר איזראליט", כתב את פירוש "מאיר נתיב" למסכת אבות ולהגדה של פסח והיה סופר פורה.
אביה, אשר להמן, עודד אותה לרכוש השכלה גבוהה והיא למדה ספרנות באוניברסיטה של מיינץ.
בשנת 1913, סופי נישאה לבעלה, שלמה זלקינד (סלי) צ'רניאק ועברה לגור בעירו, סמונלנסק שברוסיה.
עם עליית המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לשלטון ב-7 בנובמבר 1917 ברחו בני המשפחה לגרמניה והתיישבו במיינץ.
בשנת 1933 עם עליית המפלגה הנציונל-סוציאליסטית לשלטון בגרמניה, המשפחה עלתה לארץ ישראל.
הבן הבכור, גרשון צ'רניאק, נותר זמן מה במיינץ שם סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון.
המשפחה התיישבה בעיר תל אביב.
אבי המשפחה, סאלי צ'רניאק (17 במאי 1875 - 2 במאי 1946), היה סוחר עצים אמיד ברוסיה ובהגיעו לארץ ישראל התקשה למצוא פרנסה.
לימים הקימה המשפחה בית עסק לייצור אבקת אפיה, סוכר וניל ואורז טחון.
סופי הצטרפה לקבוצת נשים יוצאות גרמניה, וברַאשותה של אניטה מילר-כהן, הן מיסדו את הסתדרות נשי מזרחי.
ארגון מקומי זה שם לו למטרה לטפל בעולים ובילדיהם, לוודא שיש להם מה לאכול ובעיקר להנחיל להם מורשת יהודית, חינוך ממלכתי-דתי ומקצוע.
כמתנדבת בארגון סופי עבדה שכם אחד עם אנשי המזרחי במטרה לפעול למימוש "הרעיון המזרחי".
סופי הייתה חדורת תחושת שליחות מאז צעירותה, בעיקר הודות לחינוך הציוני שקיבלה מהוריה והורי הוריה במיינץ שבגרמניה.
לפיכך היה זה אך טבעי שסופי תמשיך להתנדב ולפעול בזירה הציבורית במטרה לסייע לפליטים ואחר כך ל"שארית הפליטה".
הסניף המקומי בתל אביב היה פעיל מאז שלהי מלחמת העולם הראשונה.
מטרת העל של קבוצת הנשים יוצאות גרמניה נותרה בעינה: הגשמת "הרעיון המזרחי".
מאוחר יותר, בשנת 1934, עלתה לארץ טובה סנהדראי.
יחד עם מרים אליאש, אף היא פעילה פעילה ציונית-דתית, וחברות נוספות, הן הגיעו למסקנה כי כדי לחזק את מעמדן ולתרום לבניין הארץ עליהן להתארגן.
וכך נרתמו לייסוד ארגון הפועלות הארצי של הפועל המזרחי בשנת תש"ך (1960) חתמו שני הארגונים - "ארגון הפועלות של הפועל המזרחי" (הפוהמ"ז) ו"מרכז ארגוני נשים מזרחי" (אמן) - על הסכם מיזוג.
לפי ההסכם נבחרה הנהלת התנועה המאוחדת, תנועת האשה הדתית לאומית (תאד"ל) - תנועה שנוסדה עוד ב-18 באוקטובר 1959. הוסכם שהנשיאה תהיה הרבנית שרה הרצוג, המרכזת תהיה הרבנית טובה סנהדראי, סגנית המרכזת והגזברית תהיה חנה לנצקורן, מחלקת תרבות ואיוש תנוהל על ידי מרים אליאש.
המוסדות וההכשרה המקצועית הופקדו בידי לאה תירוש וסופי צ'רניאק.
בשנת 1977 שונה שם התנועה ל"אמונה-תאד"ל" (להלן, אמונה).
המצב הביטחוני והכלכלי הקשה ביישוב וזרם העולים שהלך וגבר הצריכו תנופה ופיתוח מואצים.
היה ברור למתנדבות שחיוני בשלב זה להקים מרכז ארצי שיכוון את פעילות הנשים וישמש כבא כוחן כלפי המוסדות המרכזיים של המזרחי בעולם והמוסדות הלאומיים.
ב-1940 הוקם "ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל.
בראש הארגון עמדה הרבנית שרה הרצוג.
הסתדרויות נשי מזרחי בארץ התאחדו בו תוך יצירת קשר רציף עם נשי מזרחי בחו"ל, חיזוק הקשר עם מוסדות תנועת המזרחי ועזרה במפעליה.
החברות הוותיקות והקבועות ב"אֹמ"ן" בשנות ה-40 היו ממוצא גרמני-אשכנזי.
בד בבד עם "אֹמ"ן" המשיכו הסניפים המקומיים לפעול כסדרם.
אחת לשנה התאספו נשי מזרחי מרחבי הארץ לכינוס ארצי שבו קיבלו החלטות לעתיד.
באוגוסט 1948, עשור אחד לאחר הקמת בית הילדים "אורה" (1938) בשכונת זיכרון מאיר שבבני ברק ועשור לפני הקמת בית הילדים "אחוזת שרה" (1957) בבני ברק, היו 15,000 חברות ב"אֹמֵ"ן".
סופי צ'רניאק הייתה פעילה בהסתדרות נשי מזרחי בתל אביב, ואחר כך הייתה חברה בהנהלת ארגון "אמונה".
עד תקופת השואה וקליטת שארית הפליטה, היו נשי מזרחי עסוקות בעיקר בקידום יעדי החינוך והקניית ערכי מורשת ומקצוע לעולים.
שאיפתן לגדל דור שיבטיח את קיום המדינה לפי מסורת ישראל קיבלה ביטוי בשטח.
החל מילדים בגיל הרך, שחונכו ברוח ערכי התנועה וכלה בבוגרים – תוכניות החינוך המוקפדות הקדישו תשומת לב רבה להקניית ערכי המזרחי.
ארגון הנשים סייע גם לילדים ולאימהות שבמצוקה.
לשם כך פתח הארגון גני ילדים ומעונות יום, מטבחים בבתי ספר, מועדונים לשעות אחת הצהריים וקייטנות.
ביוזמת נשי מזרחי מאמריקה הוקמו ב-1933 בתי צעירות מזרחי בירושלים ו ב-1939 בתל אביב.
המטרה שלהם הייתה: הקניית חינוך מקצועי ויצירת מרכז חינוכי-רוחני לבנות.
הקמת בתי יתומים - "אורה" ו"אחוזת שרה"
בית הילדים "אורה" בזיכרון מאיר, בני ברק
במהלך מלחמת העולם השנייה עלו לישראל במסגרת עליית הנוער צעירים רבים.
הסיוע לילדי עליית הנוער היה חשוב במיוחד מאז עליית היטלר לשלטון ב-1933. היישוב לא היה ערוך לקליטתם.
משנת 1934 עלו לארץ צעירים יהודים מגרמניה, ללא הוריהם, על פי רעיון שיזמה רחה פראייר בעידוד אנצו סירני.
לצורך קליטתם הוקמה מסגרת מיוחדת בסוכנות בשם "עליית הנוער" בראשותה של הנרייטה סאלד.
היו ביניהם צעירים בעלי רקע דתי והציונות הדתית ביקשה לפרוס עליהם את חסותה.
עליית הנוער הפכה למפעל הצלת ילדים פליטים.
בחורף 1943 הגיעו לארץ למעלה מ-700 ילדים יתומים מפולין שנמלטו עם שרידי הצבא הפולני דרך ברית המועצות ולאחר שלוש שנות נדודים התרכזו בסביבות טהראן והועלו לישראל.
חלק גדול מ"ילדי טהראן" - קבוצה של 278 ילדים - נקלטו במוסדות המזרחי, ביניהם, בית הילדים "אורה" בזיכרון מאיר, שנוסד על ידי נשי המזרחי בתל אביב.
בגיליון חגיגי של עיריית בני ברק, שראה אור ביולי 1955 לרגל חגיגות שלושים שנה לעיר, הופיעה הכתבה הבאה אודות בית הילדים אורה:
"המוסד נוסד סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה לצורך קליטתן של נערות מגרמניה ואוסטריה במסגרת עליית הנוער.
באביב שנת 1943, נקלטו במוסד שלושים ילדים וילדות מעולי טהראן, במקום הנערות שעברו למקום אחר.
חברת ילדי טהראן הטביעה את חותמה על המוסד וקבעה את תוכניתה החינוכית.
התוכנית מבוססת על: לימודים, עבודה ונופש.
הפעולות בשלושת השטחים האלה משתלבים ומטרתם – חנוך האדם והאזרח הישראלי הדתי.
חניכי המוסד מבקרים בבית הספר הממלכתי-דתי בבני ברק, אשר חלקו גדול בקליטה הרוחנית של העולים הצעירים.
גיל החניכים הוא מ-6 עד 14. מגמת המוסד לתת לחניכות הרגשת בית ולהאריך את תקופת חינוכם של הילדים במוסד לשם ביצור התפתחותם.
למתקשים בלימודים מוגשת עזרה מיוחדת.
במשך הזמן נקלטו למוסד ילדים מארצות ומעליות שונות וכיום נמצאים במקום ילדים מ-16 ארצות.
בשבתות ובחגים מכינים הילדים בכוחותיהם הם מסיבות.
במרוצת השנים גדל מספר הילדים וכיום הוא מגיע לכדי 60. קשיי השיכון המעכבים את התפתחות המוסד הביאו להקמת הבניין החדש, ההולך ונשלם בסביבת שיכון ה' ואשר ייקרא אחוזת שרה.
בשלב הראשון תגמר בנינם של 16 חדרי מגורים עם הנוחיות.
הבניה מבוססת על רעיון הריכוז וההפרדה.
כל 4 חדרים מהווים יחידה עם מועדון ונוחיות.
השטח יאפשר גם טפוח חינוך חקלאי.
מלבד למוד המקצועות כמו נגרות, תפירה, וכו'.
השנוי בין הבניין הישן והחדש גדול."
בית הילדים "אורה" לווה על ידי סופי צ'רניאק וחברותיה התל אביביות מאז הקמתו ב-1938. הן סייעו, ייעצו ותמכו רגשית במדריכים ובילדים הקטנים.
בית הילדים "אחוזת שרה", בני ברק
מוסד נוסף שהוקם אחריו - אחוזת שרה - הוא המשך של "אורה".
בעיתון "הצופה" פורסמה ידיעה קצרה מיד לאחר חנוכת הבית של המוסד (27 בדצמבר 1957).
"אמ"ן – ארגון נשי מזרחי בישראל ונשי מזרחי דרום אפריקה הם שני הגורמים אשר יזמו והקימו את "אחוזת שרה" המהווה חוליה חשובה בשרשרת מוסדות עליית הנוער בישראל.
אחוזת שרה היא למעשה המשך ל"בית אורה" אשר נוסד על ידי נשי המזרחי בתל אביב בימי רדיפות הנאצים לקליטת ראשוני הקרבנות הצעירים שהגיעו ארצה עם הוריהם בדרך בלתי לגאלית ונשארו במוסד זה עד אשר ההורים התבססו כלכלית.
יחד עם עליית מספר הצעירים שהגיעו ארצה בשנים האחרונות גדל גם הצורך בקליטתם.
בית אורה שוב אינו מסוגל לספק את הדרישות ומן ההכרח היה להקים מוסד ילדים גדול בהרבה.
ארגון נשי המזרחי דרום אפריקה אימץ את הרעיון הזה והתחייב לגייס את הכספים הדרושים לשם הקמת מוסד מודרני, לחינוך דתי של נוער עולה.
קרן הקיימת נענתה לפניית הארגון והעמידה לרשותו שטח של 9 דונם בבני ברק.
שתי קבוצות נשי מזרחי תל אביב ודרום אפריקה פעלו למטרת הקמת המוסד.
בראש הפעילות בחו"ל עמדו יו"ר נשי מזרחי דרום אפריקה, הרבנית ח.
קוסובסקי ושתי סגניות, הרבנית נ.
יזמתן ונאמנותן להחדרת החינוך הדתי בארץ הן אשר צרפו אבן לאבן, הן לא חסו על מאמציהן וזמנן וסיירו בכל קהילות דרום אפריקה על מנת לשתפן במפעל זה.
לימינן עמדה כאן קבוצת נשי מזרחי אמ"ן אשר במסירותה והתמדתה השלימה את מאמציהן.
בראש קבוצה זאת עומדת יו"ר בניין אחוזת שרה.
המוסד הוקם בלי כל עזרה ממשלתית או עירונית, אך בשלב האחרון נתקבל סכום מכובד מעזבונם של הנדבנים הייעודים, דב באדיש ורחל ירוזלימסקי, המיועד לקבלת ילדים ללא הורים.
המוסד תוכנן על ידי האדריכל אבני לפי השיטות המודרניות ביותר.
הוא כולל 32 חדרי שינה 8 חדרי מגורים, בית כנסת, חדר אוכל מרווח ומטבח עם ציוד מודרני.
בזמן הקרוב ביותר יוקמו בתי מלאכה לנגרות ומסגרות.
השטח סביב הבית מחולק לגינת נוי, מגרשי ספורט ומשחק וגינת ירקות בה יחנכו את הילדים לחקלאות.
אחוזת שרה מיועדת ל-126 ילדים מגיל הגן עד גמר בית הספר.
הם יקבלו בין כתליה חינוך דתי מסורתי וגם הכנה למקצוע.
הילדים שמוצאם מ-20 ארצות שונות מבקרים בבתי הספר בבני ברק, והמוכשרים מביניהם יישלחו לבתי ספר תיכוניים על חשבון נשי המזרחי.
חלק מהילדים מוחזק על ידי עליית הנוער.
המטרה החינוכית היא ליצור אווירה משפחתית לילדים בלי הורים או אלה הנמצאים רחוקים מבית הוריהם.
לשם כך נוצרו בין הילדים משפחות-משפחות והניסיון עד כה מוכיח כי נבחרה הדרך הנכונה וכי צוות המדריכים מצליח ביצירת אווירה משפחתית טובה באחוזת שרה ממנה יצאו אזרחים נאמנים לתורה ולעם".
גולת הכותרת של פועלה של סופי צ'רניאק וחברותיה הוותיקות הייתה הקמת והפעלת בית הילדים "אחוזת שרה".
תכתובת שנמצאה בגנזך של מוסד הרב קוק מתאר את מעורבותה של סופי צ'רניאק באיוש בית הילדים "אחוזת שרה", עוד בטרם החל לקלוט ילדים.
צ'רניאק שלחה מכתב למר ברנשטיין, המרכז העולמי של המזרחי (הוועדה לעליית הנוער הדתי).
"בקשר לפגישתי עם מר ברנשטיין מיום 24.12.55 הנני להודיע לכם כדלקמן: אנו מוכנות לקבל ילדים מעלית הנוער הדתי למוסד אחוזת שרה, שכונה ה' בני ברק לפי התנאים המוצעים לנו: אנו נקבל 20 ילד תמורת עזרתכם בהשלמת יחידה אחת בת 4 חדרים, אולם 1 ונוחיות.
המצב הנוכחי של הבניין מחייב אותנו לדחות את קבלת הילדים לזמן מה, אנו עומדות להשלים את הקמת המטבח וחדר האוכל בעתיד הקרוב ביותר ואז נשמח לקלוט את הילדים לפי המדובר".
כאז גם כיום, מקבלים הילדים חינוך דתי מסורתי בין כותלי המוסד וגם הכנה למקצוע.
המטרה החינוכית של "אחוזת שרה" הייתה במקור, ליצור אווירה משפחתית לילדים בלי הורים או אלה הנמצאים רחוקים מבית הוריהם.
לשם כך נוצרו בין הילדים משפחות-משפחות והניסיון הראה כי נבחרה הדרך הנכונה וכי צוות המדריכים הצליח ביצירת אווירה משפחתית טובה ב"אחוזת שרה".
טקס חנוכת "אחוזת שרה" התקיים ב-25 בדצמבר 1957 – ח' חנוכה, תשי"ח.
נכחו בו נציגות נשי מזרחי דרום אפריקה ונשי מזרחי ישראל.
בין הנוכחות היו בתה של הרבנית קוסובסקי מדרום אפריקה, גב' קוסובסקי מדרום אפריקה (יו"ר נשי מזרחי דרום אפריקה), גב' רבינוביץ' וגב' מילנר מדרום אפריקה, גב' הירשוביץ, גב' חנה ריינהולד וגב' קוסובסקי-שחור מישראל, גב' רחל ינאית בן-צבי (אשת נשיא המדינה), גב' סופי צ'רניאק (יו"ר הנציגות מישראל).
זמן מה לאחר חנוכת "אחוזת שרה" הוזמנו כל הפעילות שנכחו בטקס, לקבלת פנים חגיגית אצל גב' רחל ינאית בן-צבי.
לדברי הנוכחים בטקס, הנטל הכלכלי לקיום המוסד היה כבד ביותר.
לפי חישובים דאז, על מנת לקיים ילד במוסד זה נחוץ היה לשלם סכום של 10 לי"ש לפחות כל חודש!!!
בית אחוזת שרה החל לקלוט פליטים כבר ב-1956. הוסכם שבשלב הראשון המוסד יקבל 20 ילדים בתמורה לכך שהמרכז העולמי יעזור בהשלמת יחידה אחת בת 4 חדרים, אולם 1 ונוחיות.
שכן, סופי צ'רניאק בתיאום עם מר ברנשטיין, מהוועדה לעלית הנוער הדתי במרכז העולמי של המזרחי, קבעה ש"המצב הנוכחי של הבניין מחייב אותנו לדחות את קבלת הילדים לזמן מה, עד שנשלים את הקמת המטבח וחדר האוכל ואז נשמח לקלוט את הילדים לפי המדובר".
בראיון פרטי עם מנהלה הראשון של אחוזת שרה, בינם וז'ונסקי (אפריל, 2012), הוא סיפר שסופי ידעה להעניק יחס חם לכולם, החל ממנהל המוסד וכלה באחרון הילדים.
בכל ביקוריה במקום היא התקבלה בקריאות צהלה של ילדי המוסד שרצו לקראתה ברגע שראו אותה יוצאת מהמונית.
בינם הוסיף וציין שסופי הייתה מעורה בארגון ובחינוך שניתן לילדי "אחוזת שרה" והגנה על זכויות הילדים מול השלטון המקומי.
כמו כן, היא עניינה גורמים בחו"ל בעלי רצון לתרום לבית הילדים ובראש דאגתה הציבה השגת מימון להמשך הפרויקט.
זאת עשתה עד תחילת שנות ה-70, כחברת הנהלת "אמונה" וכאחראית מטעמה על המוסדות וההכשרה המקצועית משנת 1960, וכן בוועידת "אמונה" 1971 בה השתתפה לצדן של הרבנית שרה הרצוג והרבנית טובה סנהדראי.
לימים, ועדת קליטת עליית הנוער במוסדות אף ציינה ש"אחוזת שרה" היה מפעל של קומץ נשים, שבסיוע תרומות ושיתוף פעולה עם נשי המזרחי, דרום אפריקה, הפך לאחד הטובים בארץ.
קליטת עליית הנוער במוסדות הייתה מפעלן של הנשים.
המזרחי, למרות הכרתו בחשיבות המפעל, לא תמך בו כלכלית.
הנשים היו גאות על כי בהפעלת מוסדות לקליטת עליית הנוער הוכיחו את כישוריהן בניהול המוסדות 'הנחשבים על ידי הוועדה לעליית הנוער הטובים בארץ'.
סופי צ'רניאק וחברותיה היו למודות ניסיון בקליטת נערות וילדים בגיל הרך וחינוכם.
בין פעילויותיהן נכללו, ראשית, הקמת בית ספר דתי לבנים בצפון תל אביב - "בזל" - ובית ספר דתי לבנות, בהנהלתה של הגב' שרשבסקי.
שנית, הן פעלו למען פתיחת גן ילדים ומעון יום ברחוב רופין בתל אביב ומטבח לעולים חדשים ברחוב פרישמן.
בתי הספר החלו להתאכלס בתלמידים שרובם ממשפחות דתיות.
בחירת המורים והמחנכים וצוות המדריכים והעובדים היו בין המטלות שלקחו על עצמן החברות מהגרעין הוותיק של הסתדרות נשי מזרחי התל אביבי.
המסמכים מראים שחברות הארגון מהגרעין הוותיק של תל אביב יחסו חשיבות לפעילות ספורטיבית של התלמידים ודאגו לפיכך לשבץ בתוכנית הלימודים השבועית חצי יום חופשי שבו יוכלו התלמידים להשתתף בפעילויות ספורט בהנחייתו ובחסותו של ד"ר ברט.
כמו כן, פעלו החברות להקמת מקלט לילה לצעירות, בתקופה שבה הגיעו לישראל ראשוני המעפילים והיה מחסור בעבודה.
הצעירות פנו למחלקה לעזרה סוציאלית של עיריית תל אביב, כדי שזו תעמיד לרשותן דירה לצורך זה.
האחריות על פרויקט זה הוטלה על נשי מזרחי התל אביביות הוותיקות והודות להן עמד המעון על רגליו.
הוא אפשר לשכן עשרים ושתים צעירות.
התקבלו אליו בעיקר מחוסרות בית.
בשבתות ובמועדים השתדלו המתנדבות ובהן סופי, להחדיר בדיירות המעון את רוח היהדות.
בנוסף, הוקמו מחסן בגדים לנצרכים ומתפרות שסיפקו עבודה לנערות והופעלו תחת פיקוחן של נשים אלו.
סופי מקשירה היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה מהופעתה בתפקיד רוס מקיין בעונה החמישית של הדרמה "דרך ווטרלו" של ה-BBC, ובתפקיד דייזי רובינסון, עוזרת המטבח, בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "אחוזת דאונטון".
מקשירה נולדה ב-1985 בברדפורד שבמערב יורקשייר, למשפחה אירית.
אמה היא מורה ואביה מורה לשעבר ויועץ פיננסי.
כשהייתה קטנה עברה המשפחה לאקלסהיל שבמערב יורקשייר שם למדה ב"סיינט ג'וזף קולג'".
אחרי סיום התיכון למדה בבית הספר למשחק פוטסטפס (Footsteps).
הפריצה שלה בתיאטרון הייתה בגיל 12 כשהופיעה בקומדיה "The Goodbye Girl".
בהמשך שיחקה בסיור הופעות במחזמר "אנני".
אחר כך השלימה את בחינות ה-GCSE ובחינות A-levels, ונרשמה לאוניברסיטת ברונל בלונדון, שם סיימה תואר בדרמה.
קריירת המשחק של מקשירה התחילה ב-2007, אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה.
היא הופיעה באופרות הסבון "אמרדייל" ו"רופאים".
ב-2008 שיחקה בסדרת הדרמה "ניצולים".
ב-2009 הצטרפה לצוות השחקנים של דרמת בית הספר "דרך ווטרלו" של ה-BBC בתפקיד תלמידה בשם רוס מקיין.
היא השתתפה בסדרה במשך כל העונה החמישית.
אחרי שפרשה מ"דרך ווטרלו" לוהקה מקשירה לדרמה התקופתית של ג'וליאן פלוז ברשת ITV "אחוזת דאונטון", בתפקיד עוזרת המטבח דייזי.
הסדרה זכתה להצלחה הן בביקורת והן בקרב קהל הצופים.
מקשירה, לצדו של יו בונוויל, הודתה לקהל על זכיית התוכנית בפרס "הדרמה הפופולרית ביותר" בטקס פרסי הטלוויזיה הלאומית של שנת 2012. מאז 2013 שיחקה מקשירה בתפקיד בריוני בסיטקום "החבר'ה מהלשכה" של ITV2. ב-2015 גילמה את האחות החורגת דריזלה טרמיין בסרט "סינדרלה".
היא הפגינה את כישורי השירה שלה בתפקיד גוויין בסדרה הקומית מוזיקלית של ABC "גלוונט".
בתיאטרון הופיעה מקשירה בתפקיד סינדרלה במופע פנטומימה (pantomime) של סינדרלה הסיפור בווסט יורקשייר פלייהאוס החל מדצמבר 2009 עד ינואר 2010. ב-1998 כיכבה בתפקיד אנני לצדו של פול או'גריידי במחזמר "אנני" שהוצג בלונדון ואחר כך בסיבוב הופעות.
ב-2011 הצטרפה לשחקני המחזה "ג'רוזלם" מאת ג'ז באטרוורת' בתפקיד פי, שהוצג בתיאטרון אפולו בווסט אנד הלונדוני.
סופיה (סופי) מצ'טנר (נולדה ב-4 בדצמבר 2000) היא דוגמנית ישראלית בינלאומית.
בגיל 14 פרצה לעולם הדוגמנות כפרזנטורית של בית האופנה העילית הצרפתי "דיור".
סופיה מצ'טנר נולדה וגדלה בחולון, לפיודור סוטניקוב וקסניה מצ'טנר, שני עולים ילידי ברית המועצות לשעבר (כיום ברוסיה).
אמה הגיעה לישראל עם בן זוג יהודי, אך הם נפרדו, ולאחר מכן אמה החלה בזוגיות עם מי שיהיה לאביה הביולוגי של מצ'טנר, אך עוד בילדותה הם התגרשו, ואביה ניתק קשר עימן, אך עודנו מתגורר בישראל.
מצ'טנר ושני אחיה הקטנים נשארו לגדול בחולון אצל אמם.
למדה בבית הספר היסודי "המגינים".
לאחר מכן, המשיכה לחטיבת ביניים ותיכון בגימנסיה למדעים ולאמנויות ע"ש חיים הרצוג שבחולון, ואף קיבלה תעודת ציון לשבח על התמדה בלימודים.
באפריל 2019 התגייסה לצה"ל, שירתה כמש"קית חינוך ואף קיבלה תעודת הצטיינות, עד תום שירותה באפריל 2021. שירתה על תקן אמן פעיל.
, שהיה אז המעצב הראשי של בית אופנת העילית הצרפתי "דיור", פגש את מצ'טנר בת ה-14 באקראי בחנות של החברה בפריז, לשם הגיעה יחד עם הסוכנת הישראלית שלה.
הוא החליט להחתים אותה בסוכנות הדוגמנות שלו תמורת סכום של כמיליון שקלים לשנה.
ביולי 2015 פתחה את תצוגת האופנה לעונת הסתיו של המותג, כשהיא לבושה בשמלה לבנה שקופה.
חרף השבחים על הופעתה, עלו גם ביקורות רבות על גילה הצעיר ועל חוסר ההתאמה בינה לבין המראה המיני ששידרה הופעתה.
סיפורה תואר בתקשורת כ"סיפור סינדרלה".
באוקטובר פתחה בפעם השנייה את תצוגת האופנה של המותג בשבוע האופנה בפריז.
באותו חודש הודיע סימונס על עזיבתו את בית האופנה "דיור", ועתידה של מצ'טנר בחברה לא היה ברור.
במהלך חודש ינואר 2016 הוחתמה על חוזה לשנה נוספת, זכתה לקמפיין ראשון בו הוצגה אופנת אביב-קיץ ונבחרה להוביל את קמפיין משקפי השמש שעלה בהמשך השנה.
ב-2018 הובילה (לצד הדוגמנית האמריקאית קאיה גרבר) את הקמפיין הבינלאומי לבשמי דייזי מבית מותג האופנה האמריקאי "מארק ג'ייקובס".
שימשה כדוגמנית של מותגים בינלאומיים כגון "זארה", "טופשופ", "H&M", "טומי הילפיגר", "ראלף לורן", "אלי סאאב", ו"פקטורי 54".
כיכבה על השערים של כתבי העת והמוספים הישראליים: "בלייזר", "מעריב סגנון", "GO Style", "שישבת", "שארם" (ברוסית), "לאשה", ו"לאשה סטייל" (לצד דורית רבליס), "את", ו-"TLV Fashion Magazine" (לצד אסתי גינזבורג, שלומית מלכה, לירז דרור, וניבר מדר).
מחוץ לישראל, הופיעה על שערי המגזינים "דיור", "ווג" (אוקראינה), "Telva" (ספרד), "Elle" (צרפת), "RUSSH" (אוסטרליה).
בשנים 2017–2021 הייתה במערכת יחסים עם הדוגמן תומר טליאס (זוכה העונה השנייה של "הבנים והבנות").
משנת 2025 היא בזוגיות עם הזמר תמיר גרינברג.
סופי רַחְלֶנקו (בלועזית: Sophie Rachlenko; נולדה ב-3 בינואר 1947) היא אמנית, ציירת וסופרת ישראלית.
סופי רחלנקו נולדה בשנת 1947 בעיר לבוֹב שבברית המועצות (היום באוקראינה).
ב-1957 עברה עם הוריה, רוזה ונחום, לגְלִיבִיצֶה שבפולין, וכעבור כשלוש שנים עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במשך שש שנים במעברת נוף ים.
אביה נפטר ב-1965, כשהייתה בת 18, בעודם גרים במעברה.
ב-1966 עברה עם אמה לתל אביב.
השלימה תואר ראשון בתרבות צרפת ובאמנות התיאטרון, וכן תעודת הוראה ב-1971 באוניברסיטת תל אביב; תואר שני בספרות צרפתית ב-1978; ותואר ראשון נוסף בתולדות האמנות ב-1985.
בשנת הלימודים 1987–1988 השתלמה בפריז, באֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר דה פונטניי-סן-קלו (Fontenay-Saint-Cloud), במרכז מחקר של לימוד והפצה של הצרפתית, הודות למלגה שקיבלה מממשלת צרפת.
שימשה מורה לצרפתית במשך 34 שנים.
בשנת 2025 הוציאה לאור בצרפת את ספרה התשיעי, Appelez-Moi Nathalie, בהוצאת Verone éditions.
האקוורלים של סופי רחלנקו הם התרשמות ואינטרפרטציה אישית של הנופים שהיא בוחרת לתפוס במכחולה.
בדרך כלל היא מציירת בשטח, להוציא את הסדרה "נחל התנינים", שיצרה מתוך צפייה בסרטו של אהוד מנור.
בסדרת הכלניות והפרחים האחרים, הצבעוניות העשירה ומשיכות המכחול מאפיינים את סגנונה ומשקפים את עולמה הפנימי.
בסדרות הקולאז'ים, עבודת המספריים והדבקת האלמנטים הם בסיס למשיכות מכחול שמחברות ומשלימות את המכלול.
יצירת הקולאז' מתחילה ברעיון מסוים, לעיתים כ"משחק" וחיפוש אחרי הקומפוזיציה שנוצרת תוך כדי שימוש בחומרים, כגון עלים ועלי כותרת מיובשים, פיסות בד, נוצות, מטבעות, גפרורים ועוד.
הטכניקה המעורבת של הקולאז' מאפשרת לאמנית להוסיף גם את המילה הכתובה, ציטטות של אחרים או טקסטים קצרים משלה.
בסדרת "השתקפויות החירות" למשל, היא מזמינה לחשוב ולחפש את מה שמסתתר מאחורי פסל החירות.
את סדרת "מוצרטיסימו" יצרה סופי רחלנקו לציון 200 שנה לפטירתו של המלחין.
בעבודות אלה עשתה שימוש בקטעי תכלילים, הרכיבה קומפוזיציות של כלי נגינה שונים, שילבה אזכורים של שמות יצירותיו של המלחין, ואף פרסומות עם דיוקנו, כולל עטיפות השוקולד הוינאי הקרוי על שמו.
הסדרה "רנסאנס עלי שלכת" מתבססת על עלים מיובשים רב-גוניים, שאספה בפארקים של פריז.
לאחר יבושם הרכיבה מהם קומפוזיציות.
סדרת הקולאז'ים !L'Art français, ça colle היא מחווה לגדולי הציירים הצרפתיים.
בעבודות אלה השתמשה סופי רחלנקו במובאות חזותיות מיצירותיהם הגדולות.
"Reflets de liberté" ("השתקפויות החירות") ב"אליאנס פראנסז" (Alliance Française) בירושלים, חורף 1988. אוצר: מנהל אליאנס ז'אן-לואי בוסאבי.
"Reflets de liberté" ("השתקפויות החירות") במוזיאון Bartholdi שבקולמר, צרפת, יולי 1988. אוצר: מנהל מוזיאון ברתולדי, ז'אן-מרי שמיט.
"Renaissance de feuilles mortes" ("רנסאנס עלי שלכת"), אליאנס פראנסז בירושלים, 1990. אוצר: ז'אן-לואי בוסאבי.
"מוצרטיסימו", אגודת יובל - מועדון מוזיקלי שבבית יד לבנים ברמת השרון, ינואר 1991. אוצרת: טלי ירון.
"!L'Art français, ça colle", תערוכת קולאז'ים בנושא האמנות הצרפתית, במכון לתרבות צרפת, יולי 1992. אוצר: מנהל המכון, כריסטיאן דלקמפאן.
"נחל התנינים", תערוכת אקוורלים על פי סרטו של אהוד מנור, בית תרבות על שם טיכו שבבנימינה, יום העצמאות 1993.
סופי רחלנקו, "התכתבות בכיוון אחד", הוצאת אוריון, 2015.
סופי רחלנקו, "חוויה עם מכחול בצהוב, אדום וכחול", הוצאת גוונים, 2017.
סופי רחלנקו, "משם ומכאן", הוצאת אי-פבליש, 2018.
סופי רחלנקו, "בת הדודה, אלוף הסיף והעז" - קובץ סיפורים, הוצאת אי-פבליש, 2019.
סופי רחלנקו, "ממש כאילו כמוני וגם קצת אחרים", סיפורי ילדים מחורזים, הוצאת אצבעוני, 2020.
סופי רחלנקו, "מרק בורשט וסיפורים אחרים" - קובץ סיפורים, הוצאת אי-פבליש, 2021.
סופי שול - הימים האחרונים הוא סרט גרמני המתאר את תפיסתה, משפטה, והוצאתה להורג של סופי שול.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2005 והיה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006.
בשנת 1943 סופי שול ואחיה הנס שול חולקים דירה במינכן.
הם לומדים יחד באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן וחברים שניהם בקבוצת מחתרת הקרויה "הוורד הלבן" אשר מתנגדת לשלטון הנאצי בצורות לא-אלימות.
חברי הקבוצה מסיימים להדפיס את העלון השישי שלהם, אולם הם הדפיסו יותר עלונים משהם יכולים להפיץ באמצעות הדואר.
הנס מציע לפזר את העלונים באוניברסיטה, וסופי מתנדבת לסייע לו.
למחרת בבוקר, הם מתחבקים ואז הולכים אל האוניברסיטה.
הם מפזרים את העלונים ליד חדרי ההרצאות.
הנס מניח ערימת עלונים על המעקה, אולם סופי דוחפת אותם והם מתפזרים.
בזמן שהיא עושה זאת, שרת באוניברסיטה רואה אותם וממהר להסגירם לגסטאפו.
סופי אמנם טוענת שהם רק דחפו את העלונים מהמעקה ולא כתבו אותם, ושהם נושאים מזוודה ריקה כיוון שהם מתכננים לבקר את הוריהם ורוצים לקחת עמם בגדים בחזור, אולם ראיות חדשות שמתקבצות מצביעות בבירור על כך שהם מתנגדי המשטר וכתבו את העלונים.
חברם ושותפם לקשר כריסטוף פרובסט נעצר גם הוא.
שלושתם עומדים למשפט בפני בית הדין העממי, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות.
הוריהם של הנס וסופי מורשים לבקר אותם טרם ביצועו, ומביעים תמיכה במעשיהם.
ראשיהם של שלושתם נערפים בגיליוטינה.
הסרט מסתיים כאשר מטוסי חיל האוויר הבריטי מנחיתים אלפי עותקים מעלוני הוורד הלבן בשמי מינכן.
סופי ראנדל היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מהופעותיה בתפקיד איידה שלבי בסדרת הפשע ההיסטורית "כנופיית ברמינגהאם" של BBC One, בתפקיד לוסי במיני-סדרה "חוג בלצ'לי" של ערוץ ITV, ובדמות לאביה בסיטקום הבריטי-אמריקאי "אפיזודס".
עוד שיחקה ב-2017 בתפקיד אליס בדרמה "ג'יימסטאון" של ערוץ Sky 1.
ראנדל נולדה בעיר הקיט בורנמות' שבדרום אנגליה.
היא למדה בבית הספר לבנות בבורנמות', וב-2011 סיימה את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
תחילת הקריירה של ראנדל הייתה ב-2007 בסרט האימה הקומי "Small Town Folk" לצדו של ווריק דייוויס.
ב-2012 כיכבה במיני-סדרה דרמה תקופתית "טיטניק" שיצר המפיק נייג'ל סטפורד-קלארק וכתב את התסריט ג'וליאן פלוז.
הסדרה מבוססת על אירועי שקיעת הטיטניק.
בהמשך אותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בדמות לאביה בסיטקום הבריטי-אמריקאי "אפיזודס" לצדם של מאט לה-בלאנק וסטיבן מנגן ששודרה בערוצי שואוטיים ו-BBC Two.
עוד ב-2012 שיחקה ראנדל בסרט הקולנוע "תקוות גדולות" בבימויו של מייק ניואל.
את העיבוד לרומן מאת דיקנס עשה דייוויד ניקולס וכיכבו בו ג'רמי אירווין, הלנה בונהם קרטר, הולידיי גריינג'ר, רייף פיינס ורובי קולטריין.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו והוא יצא לאקרנית בממלכה המאוחדת ב-30 בנובמבר 2012.
ראנדל גילמה את ספה בשני פרקים בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה "מרלין".
היא שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "חוג בלצ'לי" של ITV, על אודות ארבע נשים שחוקרות סדרה של רציחות.
הסדרה בוטלה, והשידור של הפרק האחרון היה ב-27 בינואר 2014.
עוד כיכבה בתפקיד איידה שלבי בסדרת דרמת הפשע ההיסטורית "כנופיית ברמינגהאם", המבוססת על זכרונותיהם של בני משפחת שלבי, שרבים מבניהם היוו כנופיה אשר הטילה אימה בתושבי העיר ברמינגהאם.
ראנדל אמרה שהיא ושאר השחקנים התאמצו כדי להשתלט על המבטא של העיר (Brummie) שלא נשמע הרבה בטלוויזיה, אבל הצליחו אחרי ביקורים אחדים בברמינגהאם.
ראנדל שיחקה בתפקיד הראשי בדמות פיונה גריפית'ס, בלשית צעירה, במיני-סדרה "Talking to the Dead" של Sky Living המבוססת על רומן באותו שם מאת הארי בינגהם, בעיבוד של גווינת' יוז.
על מנת לגלם את הדמות של גריפית'ס במדויק למדה ראנדל על תסמונת קוטאר.
ראנדל כיכבה בתפקיד אורח בדמות פמלה סיינט, אם צעירה שסובלת מבעיות נפשיות אחרי לידת ילד, בפרק השביעי של העונה השלישית בסדרת הדרמה התקופתית "תקראו למיילדת".
הפרק שודר ב-2 במרץ 2014. עוד שיחקה בסדרה המשטרתית "עמק האושר" בתפקיד קירסטן מקאסקיל.
היא מגלמת דמות של שוטרת טירונית שעוצרת את לואיס (בגילומו של אדם לונג) על מהירות מופרזת, ואחר כך השותף שלו טומי (בגילומו של ג'יימס נורטון) דורס אותה למוות.
את הסדרה בכיכובם של שרה לנקשייר וסטיב פמברטון יצרה סאלי ויינרייט, והיא שודרה לראשונה ב-29 באפריל 2014.
ב-4 באוקטובר 2014 הופיעה ראנדל בשידור חי בתוכנית הבישול "Saturday Kitchen" בהגשת ג'יימס מרטין.
ראנדל כיכבה בתפקיד אווה סמית' / דייזי רנטון בסרט הטלוויזיה "המפקח בא", עיבוד של הלן אדמונדסון למחזה מאת ג'.
עוד כיכבו בסרט דייוויד ת'יוליס בתפקיד המפקח, קן סטוט ומירנדה ריצ'רדסון.
את הדרמה ביימה אייסלינג וולש והיא שודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-13 בספטמבר 2015. ביוני אותה שנה גילמה ראנדל את ג'ני בסיטקום "Not Safe for Work" של ערוץ 4 לצדם של זאווה אשטון, טום וסטון-ג'ונס, סמואל ברנט, סשה דוואן ואנסטסיה היל.
את התסריט כתב המחזאי ד.
מור, והסדרה שודרה החל מ-30 ביוני 2015.
בסדרת הטלוויזיה "עלילות דיקנס" גילמה ראנדל את דמותה של הונוריה ברנבי.
הסדרה היא עיבוד חדשני לאנסמבל של דמויות מספריו של צ'ארלס דיקנס.
שידור הסדרה בת 20 הפרקים החל ב-26 בדצמבר 2015.
הצילומים החלו בסוף ינואר 2016 בשפילד.
עוד כיכבה ראנדל בדרמה "ג'יימסטאון" של ערוץ Sky 1 בתפקיד אליס, אחת מ"המשרתות שיהיו רעיות" שהפליגו 3,700 מייל מעבר לאוקיינוס האטלנטי, כדי להינשא לגבר זר בעולם החדש.
ב-2018 כיכבה ראנדל בסדרת המתח "Bodyguard" שיצר ג'ד מרקוריו יחד עם קילי הוז וג'ינה מקי.
בפברואר 2013 שיחקה ראנדל בתפקיד בונטי מנוורינג בהפקה של סטיבן אנווין במחזה "The Vortex" מאת נואל קאוורד בתיאטרון רוז בקינגסטון.
בדצמבר 2014 שיחקה בתפקיד לוצ'יה קוס במחזה חדש בשם "3 Winters" מאת המחזאית הקרואטית טנה סטיביצ'יץ'.
המחזה עוסק במשפחת קוס בשלוש תקופות בהיסטוריה הקרואטית.
את המחזה ביים הווארד דייוויס בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ראנדל מאורסת לשחקן מאט סטוקו, איתו שיחקה בסדרות "שומר ראש" ו"ג'יימסטאון".
סופיאן אמראבט הוא כדורגלן מרוקאי-הולנדי המשחק בעמדת הקשר בריאל בטיס, בהשאלה מפנרבחצ'ה, ובנבחרת מרוקו.
סופיאן הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן נור א-דין אמראבט.
אמראבט החל את הקריירה שלו באוטרכט.
ב-2 בנובמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 נגד ויטסה ארנהם.
בעונת תפס את מקומו בהרכב של אוטרכט ושיחק בכל משחקי הקבוצה בליגה.
ב-17 במאי 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד הירנפיין.
ביולי חתם בפיינורד רוטרדם תמורת ארבעה מיליון אירו.
במדי פיינורד הוא זכה בגביע ובמגן יוהאן קרויף.
ב-24 באוגוסט 2018 חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-22 באוגוסט 2019 הושאל להלאס ורונה האיטלקית.
ב-31 בינואר 2020 נרכש על ידי פיורנטינה מקלאב ברוז', והושאל בחזרה להלאס ורונה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל למנצ'סטר יונייטד לעונה אחת עם אופציית רכישה.
בצעירותו שיחק אמראבט בנבחרת הנערים של הולנד, אולם כשהגיע לגיל 17 החליט לייצג את מרוקו.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך בניצחון 0–1 נגד .
השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018.
סופי אלכסנדרה סקלטון היא שחקנית בריטית הידועה בעיקר מתפקידה בדמות בריאנה רנדל פרייזר בסדרת הדרמה "זרה" של רשת Starz.
סקלטון נולדה וגדלה בוודפורד שבמנצ'סטר רבתי, בתם של יזמים וממציאים של צעצועי ילדים.
בגיל שלוש התחילה לרקוד, ואחר כך למדה בלט באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בהמשך עברה להופיע בהפקות תיאטרון.
הופעתה המקצועית הראשונה בטלוויזיה הייתה בעונה השנייה של סדרת הפשע הבריטית "פקד בילוש בנקס" (2012) בתפקיד תלמידה בשם בקה סמית'.
ב-2013 כיכבה סקלטון בתפקיד אורח, אזמה וסקז ג'ונס, בסדרה לילדים זוכת הפרסים "The Dumping Ground" של ערוץ CBBC.
באותה שנה גילמה את בתה של ניקי בוסטון (הת'ר פירס) בעונה התשיעית של סדרת הדרמה "דרך ווטרלו", ואת יסמין קריש בסדרה הרפואית הוותיקה "רופאים".
תפקידה הראשון בקולנוע היה ב-2014 בסרט "The War I Knew".
היא גילמה את מרגרט בסרטו של איאן ורנון אודות צנחן שנעלם מאחורי קווי האויב במלחמת העולם השנייה.
ב-2015 חזרה סקלטון להופיע בסדרות טלוויזיה.
היא שיחקה בתפקיד אלן סינגלטון בפרק "Revenge" בעונה ה-16 של הסדרה "רופאים".
עוד כיכבה בפרק בסדרה "המלחמה של פויל" של רשת ITV המתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה.
באותה שנה הופיעה סקלטון בתפקיד סופיה מתיוס בפרק בסדרה "So Awkward", סיטקום של ערוץ CBBC.
כמו כן שיחקה בתפקיד ג'מה הולט שני פרקים בסדרת הדרמה הרפואית של ערוץ BBC One "חדר מיון".
התפקיד הראשי הראשון של סקלטון בקולנוע היה ב-2016 בסרט הפנטזיה-אימה "Blackbird".
הפריצה הגדולה שלה הייתה שנה אחר כך כששיחקה בסדרת הפעולה-הרפתקאות "Ren: The Girl with the Mark".
על הופעתה בסדרה זכתה סקלטון בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר ב-Hyperdrive Sci-Fi and Fantasy Film Festival.
באותה שנה לוהקה סקלטון לתפקיד בריאנה רנדל פרייזר בסדרה המצליחה של רשת Starz "זרה".
בעונה השלישית הופיעה סקלטון בפרקים אחדים לצדו של השחקן הסקוטי ריצ'רד רנקין, שגילם את רוג'ר מקנזי.
החל מהעונה הרביעית הפכה הדמות לראשית, וסיפורה ממשיך לפי ספריה של דיאנה גבלדון.
ב-2017 גילמה סקלטון את ג'ס בסרטו של כריסטופר מנואל "בן של אם אחרת", המבוסס על סיפורה של לואיזה גולד, אלמנה שחיה בתקופת הכיבוש הנאצי של ג'רזי במלחמת העולם השנייה.
ב-2018 שיחקה לצדו של ניקולס קייג' בסרט "קוד 211", ובסרט "עיר המתים 2", גרסה מחודשת של סרט הזומבים של ג'ורג' רומרו משנת 1985.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2014 The War I Knew מרגרט 2016 Blackbird רוז סרט קצר 2017 בן של אם אחרת Another Mother's Son ג'ס 2018 קוד 211 211 ליזה מקאבוי 2018 עיר המתים 2 Day of the Dead: Bloodline זואי פרקר
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 2016 Hyperdrive Festival Award השחקנית הראשית הטובה ביותר Ren 2016 Jury Award השחקנית הטובה ביותר Ren 2016 International Online Web Fest השחקנית הטובה ביותר Ren 2024פרס סאטורןשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה"זרה"
סופי מנטר הייתה פסנתרנית ומלחינה גרמנייה, והסטודנטית החביבה על פרנץ ליסט.
היא נקראה l'incarnation de Liszt בפריז בגלל סגנון הנגינה החזק והמחשמל שלה ונחשבה לאחת הפסנתרניות הגדולות של זמנה.
היא הייתה בתם של הצ'לן יוסף מנטר והזמרת וילהלמינה מנטר.
היא למדה פסנתר אצל זיגמונד ליברט ולאחר מכן אצל פרידריך נייסט.
בגיל 15 היא ניגנה קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת של ובר בניצוחו של פרנץ לכנר.
הקונצרטים הראשונים שלה לקחו אותה לשטוטגרט, פרנקפורט ושווייץ, ובשנת 1867 זכתה לשבחים על פרשנותה למוזיקת הפסנתר של ליסט בגוונדהאוז שבלייפציג.
בברלין, הכירה מנטר את הפסנתרן המפורסם קרל טאוזיג ובשנת 1869 הייתה לתלמידה של ליסט, לאחר שלמדה עם טאוזיג והנס פון בילוב.
בין השנים 1872 ו-1886 הייתה סופי נשואה לצ'לן דויד פופר, ונולדה להם בת בשם סלסט.
בשנת 1881 הופיעה לראשונה באנגליה ושנתיים לאחר זאת התקבלה כחברת כבוד בחברה הפילהרמונית המלכותית.
בשנת 1883 התמנתה לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג אבל עזבה בשנת 1886 על מנת להמשיך להופיע.
הודות לפופולריות שלה, הצליחה מנטר ביצירות, שאף פסנתרן אחר לא העז לגעת בהן, בכלל זה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של ליסט, שמנטר ניגנה בווינה ב-1869, 12 שנה לאחר הופעת הבכורה ההרסנית שלו באותו המקום.
אחת מתוכניות הרסיטלים שהתמחתה בהן הייתה יצירה בשם רפסודיות.
יצירה זו הייתה מורכבת משלוש מהרפוסודיות ההונגריות של ליסט - מספר 2, 6 ו־12 - יחד עם חלקים מכמה אחרות.
היא גם הלחינה יצירות שונות לפסנתר, בעיקר בסגנון מבריק, אך התייחסה לכישרון ההלחנה שלה כ"אומלל".
ליסט תיאר את מנטר כ"בת הפסנתר היחידה שלי".
הוא הכריז כי "אף אישה לא יכולה לגעת בה" ובעיקר העריץ את "היד השרה" שלה.
וולטר ניימן תיאר את סגנונה כ"שילוב של וירטואוזיות ואלגנטיות, נימה ליסטיאנית נהדרת, עגולה ומלאה, טמפרמנט לוהט, משקל חזק ואגרסיבי על הפסנתר, גמישות, יצירה מכובדת של צורה ועיצוב, שבו הנשמה, הרוח והטכניקה מתמזגים בהרמוניה ובאיחוד".
ג'ורג 'ברנרד שו, ששמע את מנטר ב-1890, כתב כי "היא מייצרת אפקט של תפארת שמשאירה את פדרובסקי הרחק מאחור...
נראה שמאדאם מנטר מנגנת בזריזות מופלאה, אבל היא אף פעם לא מנגנת מהר יותר מיכולתה של האוזן לעקוב, כמו שנגנים רבים יכולים לעשות ואף עושים, והייחודיות של כל תקיפה ותשומת לב שניתנה לכל צליל שגורמת לביצוע כה מלהיב."
צ'ייקובסקי הכיר גם הוא היטב את מנטר.
הוא הקדיש לה את התזמור המלא של הפנטזיה הקונצרטית שלו (אף על פי שהעיבודים המוקדמים יותר לפסנתר מוקדשים לאנה יסיפובה).
בעת ששהה איתה באוסטריה בספטמבר 1892, הוא כתב בשבילה את גברת צוענית הונגרית (קונצ'רטו בסגנון ההונגרי) לפסנתר ולתזמורת.
נוסף על כך הוא גם ניצח על היצירה בבכורה באודסה ארבעה חודשים מאוחר יותר.
עם זאת, נטען כי פרנץ ליסט הוא שכתב את התפקיד לפסנתר או לפחות עזר בכך, אבל רצה שתרומתו ליצירה תהיה מוסתרת מצ'ייקובסקי.
סופי תלמן היא דוגמנית צרפתייה.
תלמן נולדה בבר-לה-דוק, היא למדה בנאנסי וסיימה תואר בתקשורת וגישור תרבותי, לאחר מכן היא למדה במכון האירופאי לקולנוע ואודיו-ויזואליות (European Institute of Cinema and Audiovisual).
ב-1996 זכתה בתור מיס מחוז מז ובשנה זו גם הייתה סגנית למיס לורן.
ב-1997 הייתה במקום הראשון במיס לורן והתקבלה לתחרות מיס צרפת, שם היא זכתה כמיס צרפת 1998.
בשנת כהונתה בתואר היא ביקרה במקומות שונים ברחבי צרפת והייתה אורחת במגוון תוכניות טלוויזיה.
היא ייצגה את צרפת במיס תבל 1998, במיס עולם 1998 היא הייתה אמורה לקחת חלק אך לבסוף הוחלפה על ידי הסגנית שלה.
היא השתתפה במשחק הטלוויזיה "Une famille" בערוץ TF1 ובתוכנית המבצר.
ב-2004 שיחקה בפרק של אופרת הסבון "Sous le soleil", היא גם שיחקה בסרט "Fracassés".
היא הנחתה מספר תוכניות בטלוויזיה ופרסמה מספר ספרים שכתבה.
ב-2011 שפטה בתחרות מיס צרפת.
היא נשואה לפרש כריסטוף סומילון.
סופי לואיז קוקסון היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הסוכנת החשאית רוקסן "רוקסי" מורטון / לנסלוט בסרט הריגול "קינגסמן: השירות החשאי" משנת 2014, וסרט ההמשך "קינגסמן: מעגל הזהב" מ-2017. עוד גילמה את הדמות הראשית בסדרה "המשפט של כריסטין קילר".
קוקסון גדלה בסאסקס ואחר כך בסאפוק, שם למדה בבית הספר וודברידג'.
מאז ילדותה עסקה בשירה ובמחזות זמר.
אחרי ששיחקה עם להקת תיאטרון בסיבוב הופעות ביפן, החליטה לעזוב את תחום המשחק וללמוד תולדות האמנות וערבית באוניברסיטת אדינבורו.
עד מהרה חזרה לקריירת המשחק והחלה ללמוד במשך שלוש שנים בבית הספר לדרמה של אוקספורד.
עוד בהיותה בבית הספר למשחק לוהקה קוקסון למיני-סדרה "מונפליט" של ערוץ SKY 1, המבוססת על הרומן באותו שם מאת ג'ון מיד פוקנר.
בתחילת 2014 הופיעה קוקסון בעיבוד הקולנועי של הרומן "Unknown Heart" מאת רוזמונד פילצ'ר, בהפקת הרשת הגרמנית ZDF.
באותה שנה שיחקה בתפקיד הגדול הראשון שלה בסרט קולנוע, בתפקיד הסוכנת החשאית רוקסן "רוקסי" מורטון, בסרט הריגול "קינגסמן: השירות החשאי", המבוסס על הקומיקס באותו שם מאת מארק מילר ודייב גיבונס.
ב-2016 הופיעה קוקסון בסרט "הצייד: מלחמת החורף" בתפקיד קטן בדמות ציידת בשם פיפה.
החל מיוני 2017 הופיעה בסדרה "צוענייה" של נטפליקס בתפקיד הזמרת סידני פירס.
אבל הסדרה בוטלה באוגוסט אחרי עונה אחת בלבד, אף על פי שהעונה השנייה כבר הוזמנה והייתה בפיתוח.
ביולי שיחקה בסרט האימה "הצליבה" בתפקיד העיתונאית החוקרת את גירוש השדים שנעשה לנזירה.
בספטמבר אותה שנה הופיעה מחדש בתפקיד רוקסי מורטון ב"קינגסמן: מעגל הזהב", סרט ההמשך של "קינגסמן: השירות החשאי".
עוד הופיעה במחזמר קצר לשיר "Pleader" של להקת האינדי רוק הבריטית אלט ג'יי.
ב-1 במאי 2018 שיחקה קוקסון בתפקיד ג'והאנה מגנט בסרט הדרמה ההיסטורי "Emperor".
ההפקה נדחתה אחרי שהאשמות בהונאה נגד המפיק הביאו למעצרו.
בסופו של דבר הסרט יצא לאור בשירות הזרמת מדיה הולו.
ב-2018 גילמה את דוטי בהפקה של המחזה "Killer Joe" לצדו של אורלנדו בלום, שהועלה בטרפלגר סטודיוס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2013 מונפליט Moonfleet גרייס מוהון מיני-סדרה 2014 Unknown Heart מילי לנקסטר סרט טלוויזיה 2017 צוענייה Gypsy סידני פירס תפקיד ראשי 2019–2020המשפט של כריסטין קילר The Trial of Christine Keeler כריסטין קילר תפקיד ראשי
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 2015 פרסי אמפייר השחקנית החדשה הטובה ביותר קינגסמן: השירות החשאי
מארי סופי פון לה רוש הייתה סופרת גרמנייה.
היא נחשבת לסופרת המקצועית העצמאית הראשונה בגרמניה.
סופי פון לה רוש נולדה בקאופבורן , גרמניה, ב-6 בדצמבר 1730, כבתם הבכורה של הרופא ג'ורג' פרידריך גוטרמן, ואשתו רג'ינה ברברה גוטרמן (לבית אונולד).
גוטרמן היה במקור מביבראך אן דר ריס.
לה רוש בילתה את רוב ילדותה באאוגסבורג, בחינוך פייטיסטי קפדני, וביקרה תכופות בביבראך אן דר ריס.
היא התחתנה עם ג'ורג' מייקל אנטון פרנק (Georg von La Roche) ב-1753, אף על פי שהיא התארסה לכריסטוף מרטין וילנד לפני כן (באותה תקופה, וילנד התגורר בשווייץ).
ללה רוש, היה 2 ילדים מחוץ לנישואים: קתרינה לה רוש וג'ורג' פון לה רוש.
אביה של קתרינה אינו ידוע, ואילו אביו של ג'ורג' היה הרוזן יוהאן פיליפ סטדיון .
סטדיון לקח את המשמורת על ג'ורג', וסיפק לו את השכלתו כמזכיר.
ללה רוש, יחד עם בעלה, נולדו 8 ילדים, ורק 5 מהם שרדו את גיל ההתבגרות.
ב-1761–1768, סופי לה רוש הייתה גברת בית המשפט בטירת וורת'האוזן , בסמוך לביבראך אן דר ריס.
שם שוב נפגשו סופי ווילנד.
בטירה הייתה ספרייה מקיפה (1,440 כרכים, 550 עבודות), שנמצאת היום בעיקר בטירת קוזל , ליד פלזן.
היא כתבה מכתבים בצרפתית שהוסמכו על ידי בית המשפט, ולעיתים קרובות, ליוותה את הרוזן, לטירת הוחשטיין בבוניגהיים .
באמצעות צוואת הרוזן, מונה בעלה של לה רוש כמפקח על טירת הוחשטיין.
לה רוש הלכה בעקבות בעלה לטירה ב-1770, ושם השלימה, בעצת חבר כהן, את הרומן שכבר התחילה בוורת'האוזן, Geschichte des Fräuleins von Sternheim.
הרומן פורסם על ידי וילנד ב-1771.
ג'ורג' פון לה רוש פיקח על טירת וורת'האוזן עד 1771, אז נהיה חבר מועצה חסוי של ארכיבישוף טרייר .
השינוי בקריירה גרם למעבר של המשפחה לקובלנץ-אהרנברייטשטיין .
ללה רוש היה סלון ספרותי בביתם ברובע קובלנץ.
הסלון הספרותי הוזכר על ידי גתה ב-Dichtung und Wahrheit .
בין המבקרים הקבועים לסלון הספרותי היו יוהאן ברנהרד באזדוב, יוהאן יעקב וילהלם היינסה , האחים פרידריך היינריך יעקבי ויוהאן קספר לווטר.
היא התיידדה עם יוהאן היינריך יונג , שהציג לה את אשתו השנייה, מריה סלומה פון סנט ג'ורג'.
ב-1780, הסלון הספרותי של לה רוש נסגר, לאחר שבעלה פוטר מעבודתו על ידי קלמנס ואצלאוס , בשל דעותיו הביקורתיות המוצהרות על הכנסייה.
המשפחה עברה לגור לחבר בשפייר.
המהפכה הצרפתית גרמה לכך שלה רוש לא קיבלה את קצבת האלמנה, כך שהיא נאלצה לעבוד כסופרת.
לאחר מות בעלה, היא בילתה את רוב זמנה בשפייר ובאופנבך, ונסעה לשווייץ, צרפת, הולנד ואנגליה.
מסעותיה הניעו אותה לכתוב ולפרסם מדריכי טיולים.
בתה, מקסימיליאן, התחתנה עם איש העסקים והדיפלומט, פיטר אנטון ברנטאנו, ולהם היו 2 ילדים: בטינה פון ארנים וקלמנס ברנטנו.
לאחר ש מקסימיליאן נפטרה ב-1793, לה רוש לקחה 3 נכדות, בשביל לגדלן.
לה רוש נפטרה באופנבך, ב-18 בפברואר 1807. היא קבורה בקיר החיצוני של כנסיית סנט פנקראס באופנבך.
בספרו ה-13 של גתה, Dichtung und Wahrheit, כתב גתה על סופי פון לה רוש:
הרומן הראשון של לה רוש, שיצא לאור על ידי וילנד ב-1771, היה המצליח ביותר שלה.
עם זאת, היא כתבה גם מספר רומנים אחרים.
עבודותיה נועדו ללמד את המוסר לנשים צעירות.
חלק מהרומנים, כמו Schönes Bild der Resignation (1795), נכתבו על רקע התקופה שלאחר המהפכה הצרפתית.
מטרת ספרה מ-1783–1784, Pomona: Für Teutschlands Töchter, היה "לחנך ולייעץ לצעירות על אמנות החיים".
עבודתה ייצגה את עידן הנאורות, ואת התנועה הסנטימנטאלית , בספרות הגרמנית, והיא הייתה אחת הסופרות הידועות ביותר במאה ה-18. הרומן הראשון שלה, Geschichte des Fräuleins von Sternheim, יכול להיחשב כטקסט הראשון שנכתב על ידי אישה בספרות הגרמנית.
סופי פמברטון הייתה ציירת קנדית.
למרות המגבלות החברתיות שהוטלו על אמניות באותה תקופה, היא תרמה תרומה ראויה לאמנות הקנדית, ובשנת 1899 הייתה האישה הקנדית הראשונה שזכתה בפרס ז'וליאן מהאקדמיה ז'וליאן על דיוקנאותיה.
סופי נולדה בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית.
היא הייתה בתם של תרזה ג'יין גראוטוף וג'וזף דספרד פמברטון (1821–1893).
כמנהל מצליח בחברת מפרץ ההדסון והמושל הראשון של האי ונקובר, אביה יכול היה להרשות לעצמו לשלוח אותה לגור וללמוד בפריז באקדמיה ז'וליאן.
פמברטון ציירה בתקופה בה התחום האמנותי הזה היה נחלתם של גברים.
ההשפעות האירופיות עליה ניכרות בעבודתה.
פמברטון, ציירת פורטרטים ונופים, והייתה האמנית הראשונה ממחוז קולומביה הבריטית שזכתה לשבחים בינלאומיים כאשר עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית בלונדון, כולל עבודתה עטורת הפרסים משנת 1897, שכותרתה Little Boy Blue.
בהיותה בלונדון היא חלקה סטודיו עם האמנית השוודית אנה נורדגרן, אותה הכירה ככל הנראה בפריז.
מעבר לעבודתה בציור, לימדה פמברטון ציור לאמניות מקומיות.
בשנת 1909 עשתה את הקישוט האמנותי עבור קפלת הזיכרון הלאומית, שהעניקה משפחתה לבית החולים המלכותי בוויקטוריה.
פמברטון הציגה את עבודתה באקדמיה המלכותית, בסלון פריז ובתערוכה העולמית של סנט לואיס.
היא חילקה את חייה בין אנגליה וויקטוריה.
הייתה לה תערוכת יחיד בוויקטוריה בשנת 1902.
בשנת 1906 נבחרה כעמיתת האקדמיה המלכותית הקנדית.
רטרוספקטיבה של עבודותיה הוצגה בגלריה לאמנות בוונקובר בשנת 1954, ושנייה בגלריה לאמנות של ויקטוריה רבתי בשנת 1967.
בשנת 1905 התחתנה עם קנון ארתור בין-לנדס, כומר אנגליקני, ונסעה איתו להודו.
הוא נפטר בשנת 1917 ובשנת 1920 היא התחתנה עם הוראס דיין-דראמונד, שהיה מבוגר ממנה.
סופיאן אל-בקאלי הוא אתלט מרוקאי, פעמיים ברציפות האלוף האולימפי (טוקיו 2020 ופריז 2024), פעמיים ברציפות אלוף העולם (יוג'ין 2022 ובודפשט 2023), פעמיים סגן אלוף העולם (לונדון 2017 וטוקיו 2025), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (דוחה 2019) ו-5 פעמים ברציפות במקום ראשון בעולם (2018–2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:14.35 דקות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבאנגליה ב-8 באוגוסט 2017 זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:14.49 דקות, אחרי קונססלוס קיפרוטו מקניה (8:14.12 דקות) ולפני אוון ג'אגר מארצות הברית (8:15.53 דקות).
בתחרות שנערכה במונקו בשנת 2018 קבע בריצת 3000 מטר מכשולים שיא אישי חדש של 7:58.15 דקות, התוצאה העשירית בטיבה בכל הזמנים באותה העת.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר ב-4 באוקטובר 2019 הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:03.76 דקות, אחרי קונססלוס קיפרוטו (8:01.35 דקות) ולאמצ'ה גירמה מאתיופיה (8:01.36 דקות).
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:08.90 דקות, לפני לאמצ'ה גירמה (8:10.38 דקות) ובנג'מין קיגן מקניה (8:11.45 דקות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון 2022 זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:25.13 דקות, לפני למצ'ה גירמה מאתיופיה (8:26.01 דקות) וקונססלוס קיפרוטו (8:27.92 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה 2023 הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:03.53 דקות, לפני לאמצ'ה גירמה (8:05.44 דקות) ואברהם קיביווט מקניה (8:11.98 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה בתחילת אוגוסט 2024 הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:06.05 דקות, לפני קנת' רוקס מארצות הברית (8:06.41 דקות) ואברהם קיביווט (8:06.47 דקות).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בספטמבר 2025 לא הצליח להגן על תוארו וזכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:33.95 דקות, אחרי ג'ורדי בימיש מניו זילנד (8:33.88 דקות) ולפני אדמונד סרם מקניה (8:34.56 דקות).
סופיאן אל-כרוואני הוא כדורגלן מרוקאי-הולנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אוטרכט מליגת העל ההולנדית ובנבחרת מרוקו.
אל-כרוואני גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים בהולנד, ובשנת 2017 הגיע אל מחלקת הנוער של ניימכן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה ההולנדית השנייה, ובסוף עונת העפיל עם המועדון לליגת העל ההולנדית.
ב-14 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בהפסד 5-0 לאייאקס במסגרת המחזור הראשון לעונת 2021/2022.
ב-9 באוקטובר 2021 ערך אל-כרוואני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 3-0 על נבחרת גינאה ביסאו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.