tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ועליית כוחם של פשיסטים בצרפת התגבשה החל מ-1934 חזית עממית של מפלגות השמאל שאחד ממקדמיה ומקימיה היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוריס תורז.
בבחירות 1936 זכתה החזית ברוב והמפלגה הקומוניסטית זכתה ב-15.3% מקולות הבוחרים ו-72 מושבים.
עם זאת המפלגה לא נכנסה לקואליציה אלא תמכה במנהיג המפלגה הסוציאליסטית, לאון בלום, מחוץ לממשלה.
בעוד ממשלת בלום נקטה במדיניות נייטרלית במלחמת האזרחים בספרד, תמכה המפלגה הקומוניסטית בגלוי בכוחות הרפובליקה הספרדית השנייה ואנשיה היו חלק מרכזי מן הבריגדות הבינלאומיות שלחמו על אדמת ספרד.
באותה עת הייתה המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, שאימצה סממנים פטריוטיים צרפתיים, המפלגה הקומוניסטית החוקית היחידה במערב אירופה.
בספטמבר 1938 היו 72 נציגיה באספה הלאומית (ושלושה נוספים) היחידים שהצביעו נגד אשרור החלטות ועידת מינכן שנחתמו בין היטלר, מוסוליני, צ'מברלין וראש ממשלת צרפת, דאלאדיה.
חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לאי-התקפה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות בספטמבר 1939 גרמה לפרישת חמישית מאנשי המפלגה.
למרות נטייה ראשונית להגנת המולדת והתגייסות נגד גרמניה, נענתה המפלגה לתכתיב ממוסקבה שקרא למלחמה "אימפריאליסטית" ודרש תמיכה בחתירה לשלום עם היטלר.
המפלגה החלה להפיץ תעמולה פציפיסטית בקרב החיילים.
ראש המפלגה, מוריס תורז, ערק מהצבא ונמלט למוסקבה.
בתגובה, פירקה ממשלת צרפת את כל המסגרות הקומוניסטיות, השוותה את התעמולה הקומוניסטית לתעמולה נאצית והצהירה שהעונש על הפצתה יהיה עונש מוות.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים פנתה המפלגה לשלטון והצהירה שתשמור על נייטרליות.
אולם נציגו של היטלר בצרפת אוטו אבץ ומשטר וישי אסרו על פעילותה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה (הפלישה הנאצית לברית המועצות) ביוני 1941 בטל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב וסטלין הורה למפלגות הקומוניסטיות לפעול בכל דרך נגד הפשיסטים.
המפלגה הקומוניסטית הצרפתית הפכה לציר מרכזי של תנועת הרזיסטאנס ואנשיה ארגנו פעולות כגון התנקשויות פוליטיות מאורגנות ומתוכננות באופן שיטתי נגד בכירים במשטר וישי.
בתגובה הוצאו להורג ב-22 באוקטובר 1941, 22 פעילים קומוניסטים, בהם גי מוקט (Guy Môquet) בן ה-17, שהפך לסמל המאבק בנאצים ולסמל קומוניסטי.
בברכתו של סטלין קיימה המפלגה מגעים עם שארל דה גול, מנהיג צרפת החופשית שגלה בלונדון וממאי 1943 השתתפה במועצה הלאומית להתנגדות (Conseil national de la Résistance - CNR) בהנהגת ז'אן מולן, ארגון הגג של תנועות ההתנגדות לנאצים על אדמת צרפת.
המפלגה הקומוניסטית הפכה לגוף המאוחד היעיל ורב ההשפעה ביותר במסגרת המועצה, באמצעות שילוב פעולה עצמאית של תאים מקומיים, בפרט חברי מאקי, עם הכוונה מרכזית.
עם נסיגת הנאצים ב-1944 ניסו פלגים מהפכניים בפלגה לפעול למען חילול מהפכה קומוניסטית, אולם הפלג המרכזי החזק תמך בהמשך שיתוף פעולה עם בעלות הברית ובבלימת המהפכנות.
באותה תקופה הצטרף למפלגה הצייר פבלו פיקאסו.
בתקופת ממשלת השחרור והרפובליקה הרביעית
ממלחמת העולם השנייה יצאה המפלגה ככוח ההתנגדות הגדול והמאורגן ביותר לנאציזם.
עם שחרור צרפת הצטרפה המפלגה, יחד עם כל ארגוני הרזיסטאנס, לממשלה הזמנית בראשותו של דה גול, זכתה לפופולריות חסרת תקדים והייתה אחד מהכוחות הפוליטיים המשמעותיים.
בבחירות לאספה הלאומית המכוננת החד-ביתית הזמנית באוקטובר 1945 הייתה המפלגה הגדולה ביותר עם 26% מהמצביעים וזכתה ב-159 מושבים.
בסוף שנת 1945 עמד מספר חבריה על כחצי מיליון.
בבחירות הראשונות ברפובליקה הרביעית, שנערכו בנובמבר 1946 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר שלה בהיסטוריה, 28.3% מהמצביעים ו-182 מושבים.
המפלגה הייתה חברה בברית משולשת עם המפלגה הסוציאליסטית ועם התנועה הרפובליקנית העממית ועד מאי 1947 הייתה חברה בממשלה, כאשר מוריס תורז כיהן כסגן ראש ממשלת צרפת וחבריה החזיקו בתיקי הבריאות, העבודה, השיכון, השיקום והתעשייה.
המפלגה הייתה שותפה להתוויית מדיניות שכללה ייסוד מערכת של מדינת רווחה יחד עם הלאמה של מוסדות פיננסיים (בהם בנק קרדי ליונה, בנק סוסייטה ז'נרל וחברות ביטוח), תשתיות ותעשייה (בהם חברת החשמל ומפעל רנו).
בשנת 1947 חוקק חוק שכר מינימום והובטחה עוצמתם ועצמאותם של האיגודים המקצועיים.
כוחה של המפלגה ומרכזיותה בשיח הפוליטי והחברתי באותה עת היו כה גדולים עד שתת-מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, סבר שקיימת סכנה מיידית להשתלטות קומוניסטית על צרפת.
אולם, המפלגה סירבה להצביע בעד מימון המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה, התקוממה נגד הפעלת האלימות בדיכוי התקוממות עממית נגד השלטון הצרפתי במדגסקר ותמכה בשביתות בקנה מידה גדול במפעלי רנו.
בנוסף, ממשל ארצות הברית התנה את מימוש תוכנית מרשל לסיוע לשיקום המדינה בהדחת המפלגה מהממשלה (בצרפת ובאיטליה).
לפיכך, פיטר ראש הממשלה פול רמדיה את שרי המפלגה ממשלתו במאי 1947. תגובת המפלגה לגירוש הייתה סדרת שביתות שכללו גם שיבושים וחבלות מכוונות בתעשייה ובתחבורה.
עם הגירוש מהממשלה בטלה מחויבות המפלגה לאחריות ציבורית והיא החלה לפעות באופן רדיקלי בקרב מעמד הפועלים.
גם ההוראות מוסקבה הובילו לאימוץ קו תוקפני ורדיקלי יותר.
בוועידת הקומינפורם הראשונה גינה אנדריי ז'דאנוב בשם סטלין את ניסיונה של המפלגה להגיע לברית עם הבורגנות והצביע על כישלונה כלקח.
לבחירות 1951 רצה המפלגה, עקב מחלתו של תורז, תחת הנהגתו של ז'אק דוקלוז (Jacques Duclos) וזכתה ב-26.3% מקולות המצביעים ול-103 מושבים.
שנה לאחר מכן נערכו במפלגה "טיהורים" שנועדו לסלק בכירים שסטו מהקו הסטאליניסטי הנוקשה, בהם אחד מבכיריה, אנדרה מארטי.
המפלגה המשיכה לדבוק בקו סטליניסטי גם לאחר מותו של מנהיג ברית המועצות והצליחה לשמור על כוחה באופן יחסי.
בבחירות שנערכו בינואר 1956 זכתה ב-25.4% מהקולות וב-150 מושבים ובנובמבר אותה שנה תמכה בדיכוי המרד ההונגרי.
נושא התמיכה הפומבית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה היה שנוי במחלוקת במפלגה כאשר מנושאי הדגל בעניין זה היה אחד מהמכובדים בחבריה, הפילוסוף והסופר ז'אן-פול סארטר.
מייסוד הרפובלקה החמישית ועד התמוטטות ברית המועצות
המפלגה הקומוניסטית, שהתנגדה לגוליזם, הייתה האופוזיציה העיקרית לחזרתו של דה גול לשטון ולכינון הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1958. בבחירות הראשונות שנערכו ברפובליקה החמישית, בנובמבר 1958, חוותה המפלגה מפלה כאשר זכתה רק ב-18.9% מקולות המצביעים וב-10 מושבים בלבד, עקב שינוי שיטת הבחירות שהקשתה במיוחד על מפלגות מבודדות.
בראשית שנות ה-60 סחף את חברי המפלגה גל מאואיסטי, החברים שהושעו מהמפלגה עקב כך הקימו ב-1963 מפלגה מאואיסטית קטנה.
בבחירות 1962, עקב נסיגה מהסטליניזם לאחר חשיפת פשעיו ועקב שינוי סדר היום לסדר יום כלכלי-חברתי, התאוששה המפלגה וזכתה ב-21.8% מהקולות וב-41 מושבים.
כמה חודשים לפני מותו ביולי 1964 העברי תורז את שרביט הנהגת המפלגה לולדק רושה (Waldeck Rochet).
רושה ביקש לערוך רפורמה במפלגה ולקדם בריתות עם מפלגות שמאל אחרות.
בבחירות לנשיאות של 1965 לא הריצה המפלגה מועמד מטעמה ותמכה במועמד השמאל פרנסואה מיטראן.
בבחירות 1967 זכתה המפלגה ב-22.5% מהקולות ו-73 מושבים.
בעת האביב של פראג, למשל, הצהירה שרק הידברות ופשרה יובילו לפתרון הסכסוך והביעה השתאות ואכזבה מהפלישה הסובייטית - אך סירבה לגנותה בפומבי.
במאי 1968 פרצה שורת הפגנות סטודנטים ברחבי צרפת.
למרות תמיכה ראשונית בשביתה הכללית, הפנתה המפלגה הקומוניסטית עורף להתארגנות הסטודנטים שאורגנה על ידי טרוצקיסטים, מאואיסטים ואנרכיסטים כמו גם תנועות חברתיות בלתי-מפלגתיות כתומכי איכות הסביבה, תומכי זכויות הומואים, פמיניסטיות וכדומה וכינו אותה "מהפכת דמה".
לחוסר תמיכת המפלגה בהתקוממות העממית השמאלית היה מחיר כבד בבחירות שנערכו מיד לאחר שוך המהומות.
המפלגה איבדה מחצית ממושביה עם 20% מקולות הבוחרים ושוב מבודדת ללא ברית פוליטית, ירדה ל-43 מושבים.
בבחירות לנשיאות ב-1969 הריצה המפלגה את דוקלוז כמועמד, שהגיע למקום השלישי עם 21.3% מקולות הבוחרים וגבר על מועמדי השמאל האחרים.
משנת 1970 לערך שלט במפלגה ז'ורז' מרשה (Georges Marchais), שקיבל לידיו רשמית את ההנהגה שנתיים מאוחר יותר.
מרשה כרת ברית עם המפלגה הסוציאליסטית החדשה של מיטראן וחתם על הסכם תקדימי (Common Programme), במסגרתו התחייבה המפלגה לאמץ עקרונות חירויות הפרט ולפעול בצוותא עם הסוציאליסטים לקידום רפורמות חברתיות וכלכליות.
בניגוד לציפיות לא חיזקה הברית את כוחה של המפלגה (בבחירות 1973 היא זכתה ל-21.4% מהקולות ול-73 מושבים), אך חיזקה את מיטראן שהפך לאלטרנטיבה שמאלית עם 19.2% מקולות הבוחרים.
פרסום ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין, "ארכיפלג גולאג" ב-1973 עורר שנאה לקומוניזם והאיץ את תהליכי הנסיגה של המפלגה מן הרטוריקה הקומוניסטית של "הדיקטטורה של הפרולטריון" בפרסומיה הרשמיים, בהצהרות בעל פה ובמאמרי המערכת של ל'הומניטה.
זאת בניגוד להנחיות מברית המועצות ותוך חבירה למגמת האירו-קומוניזם.
בבחירות לנשיאות 1974 תמכה המפלגה במועמדותו של מיטראן, על אף שנחשב על ידי ברית המועצות כאנטי-קומוניסט וכמי שמחבל בסיכויי המפלגה בקרב קהל הבוחרים הטבעי שלה.
ב-1976, לראשונה מאז 1936 זכו הסוציאליסטים (26.6%) ביותר קולות מהקומוניסטים (22.8%) בבחירות מוניציפליות.
התחזקות המפלגה הסוציאליסטית תחת מיטראן על חשבון הקומוניסטים, הובילה לביטול הברית בין שתי המפלגות, שמיטראן סבר שאיננה נחוצה לו עוד.
בבחירות 1978, לראשונה מאז 1936, גברה המפלגה הסוציאליסטית עם 22.6% מהקולות על המפלגה הקומוניסטית (עם 20.6%) והייתה למפלגה הגדולה ביותר בגוש השמאל.
על אף המגמה להתרחק מברית המועצות ולגבש סדר יום דמוקרטי יותר, תמכה המפלגה ב-1979 בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בבחירות לנשיאות של 1981 רץ מרשה כמועמד הקומוניסטי ותקף את מיטראן בקולניות על היותו אופורטוניסט ושמאל מזויף.
מרשה הגיע רביעי בסיבוב הראשון עם 15.4% בלבד מהקולות ונאלץ לתמוך במיטראן בסיבוב השני בו זכה מיטראן ברוב דחוק (51.8%) על מועמד הימין ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
בבחירות לבית הנבחרים שנערכו מיד לאחר מכן, ביוני 1981, התרסקה המפלגה הקומוניסטית עם 16.2% מהקולות ו-44 מושבים, הרחק מ-285 המושבים של הסוציאליסטים.
הקומוניסטים נכנסו לממשלה החדשה, לראשונה מאז 1947, וקיבלו את תיקי התחבורה, הבריאות, הפיתוח המקצועי והמגזר הציבורי.
בשנות ה-80 התדרדרה המפלגה בכל החזיתות, הן בבחירות המוניציפליות והן בבחירות לפרלמנט האירופי בהן זכתה ב-1984 ב-11.2% מהקולות, כמעט אותו מספר לו זכתה המפלגה הלאומנית הקיצונית החזית הלאומית.
ביולי 1984 נכנס לורן פביוס לתפקיד ראש הממשלה והמפלגה הקומוניסטית פרשה ממנה.
בבחירות 1986 זכתה המפלגה רק ל-9.8% מהקולות והגיעה לשפל של 35 מושבים, אך מרשה סירב לפנות את מקומו או לשנות את הקו המפלגתי הנאמן למוסקבה.
בבחירות עד סוף שנות השמונים נאבקה המפלגה בחוסר הצלחה מול תנועות שמאל חדש שכירסמו בבסיס התמיכה שלה עד המשבר הבלתי-נמנע שחל עם נפילת ברית המועצות ב-1991. ב-1994 התפטר מרשה מתפקידו כיו"ר המפלגה.
מהתמוטטות ברית המועצות ועד ימינו
יו"ר המפלגה החדש, רובר הו (Robert Hue), פרסם ספר פרוגרמטי בשם Communisme : la mutation ("קומוניזם: השינוי") בו תקף את ברית המועצות על רדיפותיה את האינדיבידואליזם והדמוקרטיה והפניית העורף שלה לזכויות האדם.
תחת הנהגתו עברה המפלגה תהליך שנקרא בעקבות ספרו "המוטציה" (la mutation) או השינוי.
השינוי כלל ארגון מחדש של המפלגה, נסיגה מן המרקסיזם-לניניזם ושיתוף חברי המפלגה בדיון פתוח בעתידה.
זאת בצד ניסיון להחייאת מיזמים בתחומים מוניציפליים ובתחום איגוד העובדים שהיו בעלי זיקה למפלגה וחידוש הברית שלה עם מפלגות השמאל הלא-קומוניסטי.
בבחירות 1997 זכתה המפלגה ב-9.9% מהקולות ו-35 מושבים ושבה לקואליציה בראשות ליונל ז'וספן.
בין 1997 ל-2002 החזיקו שרי המפלגה בתיקי התחבורה, הנוער והספורט, התיירות ותת-שר למורשת ותרבות.
אולם התדרדרות המפלגה לא נעצרה.
בבחירות 2002 היא הגיעה לשפל של 4.8% מהקולות ו-21 מושבים בלבד, כאשר הו עצמו מאבד את מושבו באזור הבחירה שלו.
הנהגת המפלגה עברה לידיה של מארי-ז'ורז' בופה (Marie-George Buffet), שרת הנוער והספורט לשעבר, האישה הראשונה שכיהנה כראש מפלגה קומוניסטית בצרפת.
בופה אימצה קו של הפרדות מן הברית עם המפלגה הסוציאליסטית ופיתוח זהות מובחנת, תוך הובלה והשתתפות ביוזמות חברתיות, אנטי-קפיטליסטיות ויוזמות אנטי-גלובליזציה.
בפרט הובילה המפלגה את ההתנגדות למדיניות הליברלית של האיחוד האירופי ואת הגוש האירוסקפטי השמאלי.
עמדה שזיכתה את המפלגה בפופולריות בחוגים מסוימים.
ב-2005 גינתה בופה בחריפות את תגובתה האלימה וההיסטרית של ממשלת דומיניק דה וילפן למהומות אוקטובר-נובמבר ואת המדיניות המפלה נגד מהגרים שהובילה למהומות.
בפרט יצאה נגד שר הפנים ניקולא סרקוזי, שהיה סמן ימני ביחס למהומות וכינה את בני הנוער המתפרעים "חלאות" (racaille).
על אף העידוד ששאבה בופה מן הציבור הכללי, נקלעה המפלגה למשבר פנימי בין מרקסיסטים "מסורתיים" שעדיין היוו בה כוח חשוב לבין גורמים רדיקליים שביקשו לראות חזית שמאל מאוחדת וגדולה, משמאל למפלגה הסוציאליסטית, שהמפלגה הקומוניסטית ההיסטורית תהפוך לחלק ממנה.
בבחירות 2007 התרסקה המפלגה עם 4.3% בלבד מהבוחרים ו-15 מושבים.
על מנת לשרוד חברה המפלגה לירוקים ולרסיסי מפלגות שמאל רדיקליות ליצירת גוש השמאל הדמוקרטי והרפובליקאי (Gauche démocrate et républicaine, GDR).
עם זאת המשיכה המפלגה לשמר את כוחה ואף להגדילו במעט בבחירות המוניציפליות.
בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי רצה המפלגה כחלק מגוף חדש, חזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון.
בכל הבחירות מאז, כולל הבחירות הפרלמנטריות של 2012 התמודדה המפלגה כחלק מגוף זה, שזכה לתמיכה 6.9% מהמצביעים ול-10 מושבים, 7 מתוכם לקומוניסטים.
רק ב-2013 הוסר סמל הפטיש והמגל מכרטיסי החבר של חברי המפלגה.
ב-2022 המפלגה הצטרפה לאיחוד האקולוגי והחברתי החדש של העם בראשותו של מלנשון .
אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה, ל'הומניטה.
מאז 1960 מתקיים הפסטיבל כל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד.
על אף שהפסטיבל מזוהה באופן מוחלט וחד משמעי עם המפלגה הקומוניסטית, הוא מושך קהלים רחבים, רובם צעירים המזוהים עם השמאל הרדיקלי, אך חלקם חובבי מוזיקה ופסטיבלים שאינם מזדהים בהכרח עם כל המסרים הפוליטיים.
לודביק-אוסקר פרוסארד (Ludovic-Oscar Frossard): 4 בינואר 1921 - 1 בינואר 1923
פייר לורן (Pierre Laurent): 20 ביוני 2010 -
המפלגה הרפובליקנית של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետական Կուսակցություն, ՀՀԿ; Hayastani Hanrapetakan Kusaktsutyun, HHK) הייתה המפלגה הלאומנית והשמרנית הגדולה ביותר בארמניה.
במפלגה היו כ-140,000 חברים (נכון ל-2008), והיא שלטה על רוב גופי הממשלה בארמניה.
האקונומיסט תיאר את המפלגה כ"מפלגת כוח טיפוסית פוסט-סובייטית המורכבת בעיקר מבכירים, פקידי ממשלה, עובדי מדינה ואנשי עסקים עשירים בעלי קשרים בממשלה." היא תוארה על ידי פרשנים פוליטיים כתנועה ללא אידאולוגיה פוליטית.
המפלגה הייתה מפלגת השלטון בארמניה - כל ראשי הממשלה מ-1999 עד 2018, היו חברי המפלגה.
בשל כך, הייתה המפלגה מוקד לביקורת מצד ארגוני האופוזיציה בארמניה.
ביקורת זו, הביאה לבסוף לנפילתה בשנת 2018.
המפלגה הקומוניסטית של ספרד (בספרדית: Partido Comunista de España; PCE) היא מפלגה קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית בספרד.
מאז 1986 חברה בקואליציית השמאל המאוחד (Izquierda Unida), גוש מפלגות שמאל המתמודדות יחדיו בבחירות.
המפלגה נוסדה ב-1921, כתוצאה מפיצול מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) לאגף סוציאל-דמוקרטי, שהמשיך להתקיים במסגרת PSOE ולאגף שהתקבל לקומינטרן כמפלגה קומוניסטית.
באפריל 1931 הפכה המפלגה לחוקית במסגרת כינון הרפובליקה הספרדית השנייה.
ב-1932 התפלגה ממנה המפלגה הקומוניסטית של קטלוניה (Partit Comunista de Catalunya) שפעלה בנפרד והתמזגה ב-1936 עם המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה.
המפלגה הקומוניסטית, שרצה לקראת הבחירות של 1936 במסגרת החזית העממית, צברה תמיכה רבה לקראת מלחמת האזרחים בספרד, שפרצה באותה שנה והיוותה צינור אספקת מימון, ציוד וכוח אדם מברית המועצות לשם המלחמה בפשיסטים, בכללם ריכוז הבריגדות הבינלאומיות.
ראשת המפלגה באותה עת הייתה דולורס איברורי (La Pasionaria) שניצבה בראשה עד 1960. עם זאת, המפלגה לא פעלה היטב יחד עם כוחות סוציאליסטים, דמוקרטים ואנרכיסטים אחרים כגון CNT, FAI ,UGT, PSUC ו-POUM וחיכוכים פנימיים אלה בין מפלגות השמאל תרמו לכישלון המערכה נגד פרנקו.
לאחר ניצחון פרנקו וכינון משטרו, ב-1938, הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
עם זאת, הייתה המפלגה הן בתוך ספרד, והן בגלות בצרפת, הכוח העיקרי שריכז את ההתנגדות העממית למשטר.
כך הצטרפו למפלגה רבים שלא זיהו את עצמם כקומוניסטים, אך ביקשו לפעול נגד משטרו של פרנקו.
חלק מחברי המפלגה לעלו בחוליות גרילה (El maquis) והוציאו לפועל התקפות טרור.
מאידך, המפלגה שיתפה פעולה עם סינדיקט העובדים הממשלתי (Organización Sindical Española) כארגון עובדים חוקי.
גם במקרה זה, התארגנו במסגרת איגוד העובדים של המפלגה עובדים שלא ראו בעצמם קומוניסטים, אך התנגדו למשטר פרנקו.
ב-9 באפריל 1977, לאחר מות פרנקו וחזרת הדמוקרטיה, הכריז ראש ממשלת ספרד אדולפו סוארס על המפלגה כחוקית.
המפלגה, מצידה, הגדירה עצמה כשייכת לזרם האירו-קומוניזם.
מאז חזרתה ללגיטימיות עורכת המפלגה הפנינג המוני במדריד בחודש ספטמבר, בהשתתפות זמרים ולהקות מוזיקה, הנקרא Fiesta del PCE.
בפסטיבל הראשון, שנערך ביוני 1977, לציון שובה של הדמוקרטיה, השתתפו 300,000 איש.
מצע המפלגה מדבר על קידום החברה והמערכת הפוליטית הספרדית למהפכה בדרכים דמוקרטיות, לשם הגשמת יעדים סוציאליסטיים ומיטוט הקפיטליזם יחד עם תרומה לקידום הסויאליזם בעולם.
המפלגה מגדירה עצמה כמהפכנית, אינטרציונליסטית, סולידרית, רפובליקנית, פמיניסטית וחילונית.
המפלגה הרצינית של מקגיליקדי הייתה מפלגה פוליטית סטירית שפעלה בניו זילנד בסוף המאה ה-20, בשנים 1984–1999. המפלגה סיפקה 'צבע מוסף' כדי לוודא שהאזרחים לא ייקחו יותר מידי ברצינות את מהלך הבחירות והפוליטיקה.
סמל המפלגה, ראש של ליצן חצר מתקופת ימי הביניים, סימל את הסטטוס של המפלגה כמפלגה סאטירית.
המפלגה השיגה את ההישג המשמעותי ביותר שלה בהצבעה ב-1993 כשהשיגה 11,714 קולות שהיוו 0.61 אחוזים מהקולות.
באחת מבחירות המשנה באותן שנים הגיע מועמד המפלגה למקום השני, מה שזיכה את המפלגה במימון שידוריה לציבור, ועורר התנגדות בקרב חבריה.
המפלגה נוסדה בהמילטון ב-1984 כזרוע הפוליטית של השבט ה'מקגיליקדי' (שנוסד ב-1978).
חברי השבט הציעו עצמם כמועמדים בבחירות האזוריות בוואיקטו והמפלגה נוסדה בדיוק בזמן להשתתף בבחירות הכלליות ב-1984. המפלגה אימצה מסורות סקוטיות ענפות, וה"קילט" המסורתי הוחשב כאחד מסמליה.
חלק מהמועדים היו גם פעלולני רחוב וכמו כן קומיקאים ואף קבוצות מוזיקליות כגון להקת המאפין הגדול והרציני (BIG MUFFIN SERIOUS BAND).
לאחר שאחד מחברי המפלגה גילה שיש לו קשר משפחתי (לא הדוק במיוחד) לצ'ארלס אדוארד סטיוארט (הנסיך היפה צ'ארלי) שטען לכתר אנגליה בשנת 1745, הוא קודם בהחלטיות על ידי המפלגה ב-1979 לתואר מחליף המלכה אליזבת השנייה.
הזרוע הצבאית של המפלגה אפילו ביקשה מצבא ניו זילנד ליישב את העניין על ידי קרב ראוי לשמו, בקרב שבו המנצח לוקח הכל, כאשר הקרב יהיה קרב אחד על אחד על ידי הנציגים, בנשק של כריות נוצה.
בשלב מסוים המפלגה בחרה את מועמדיה לבחירות על ידי דו-קרבות ממושכים, בהם נלחמו על ידי חרבות נייר ובלוני מים – כאשר המפסיד הופך להיות מועמד המפלגה.
ב-1996 משחק ענק של "משחק הכיסאות" בוצע באחת מערי המדינה כדי לבחור את המועמד מטעמם למפלגה.
המפלגה בחרה את המדיניות שלה בהתבסס על נטייתה לאבסורד ודברים לא מעשיים.
המדיניות המרכזית בכל בחירות כללה בין השאר חזרה לסגנון חיים של ימי הביניים, מדיניות הידועה בשם "הקפיצה הגדולה אחורה", והחזרה (באופן על טבעי) של דיקטטורה המבוססת על טהרת דמה של בית סטיוארט והיעקוביטים בשמו של הנסיך בוני גאופי.
במפלס עמוק יותר העלתה המפלגה את המערכת הפוליטית של הבודהיזם הטיבטי, עם "סטספם" (מונרכיה של בעלות רוח ייחודית), ששימשה הצדקה לבחירתו של בוני הנסיך גאופי כראש של מק'סטאט.
זה גילם את העקרונות שהציגו היוונים הקדמונים, כי "כל מי שמבקש כוח לא אמור לקבל כח".
בוני הנסיך גאופי סירב בעקביות ובאופן קבוע לעשות משהו עם הסמכות שהעמדה הזאת נתנה לו, ברח מכל מה שהיה טוב לו, ולא היה לו שום קשר למפלגה, ובכך הוכיח את הכדאיות הבלתי מעורערת שלו לתפקיד.
שליחת סוכני מודיעין לרחבי העולם כדי למחוק את ניו זילנד בכל המפות שפורסמו, ובכך להבטיח שאף אחד לא יכול לפלוש למדינה.
הרצת כלב כמועמד לפרלמנט במושב הובסון בצפון.
המדיניות של הכלב כללה ביטול מכוניות, והפיכת בשר במפעל אורגני לאבקת פרעושים אכילה.
ביטול הכסף, והחלפתו בדג שוקולד או חול.
הריסת כוורות, מבנה הפרלמנט, וכל מבנה אחר שנבנה בשיטת הבנייה של מלמטה למעלה.
ההסטה של ייצור האלומיניום הרחק מבניית מטוסים צבאיים אמריקאיים וטילים לבניית מראות חלל ענקיות כדי להמיס את הקרחונים של הקוטב ולהשמיד את כל ערי הבצע החמדניות המטופשות של האדם במכה אחת, ובכך להחזיר את האדם לים.
אבטלה מלאה, או תעסוקה מלאה באמצעות עבדות.
שימוש בבירה כאסטרטגיה של ההגנה הלאומית: השארת בקבוקי בירה על כל החופים, כך שכל צבא פולש ינטוש את ההתקפה וישתכר, בעוד הבקבוקים השבורים ימנעו מהצבא להמשיך הלאה.
הגבלת ההצבעה לקטינים: כלומר, רק אלה שמתחת לגיל 18 יוכלו להצביע (המפלגה הודיעה זאת כאשר הפרלמנט הוריד את גיל ההצבעה ל-18).
החלפת חיל השריון המלכותי בניו זילנד באבירים רכובים, דבר שנחשב כמודרני יותר.
הגבלת מהירות האור ל-100 קמ"ש.
קישור האי הצפוני והאי הדרומי על ידי דחיקת האלפים הדרומיים לתוך מצר קוק.
הפלה לאחר לידה: ביצוע הפלה לא חוקי, אבל כל אמא יכולה להרוג את הילד שלה עד גיל 18, ובלבד שהיא עושה זאת בידיה שלה.
מזג אוויר טוב (אבל רק אם הבוחרים התנהגו היטב).
העסקה במשרה מלאה לאנשים שיכסו את כל הכבישים במדינה בשטיחים, דבר שימנע את הבליה של הגיר ברכב.
המפלגה משכה רמה מפתיעה של תמיכה, והפכה לאחת המפלגות הגדולות מחוץ לפרלמנט.
בכמה הזדמנויות, במיוחד בעקבות הכנסת שיטת הבחירות היחסית המעורבת (MMP), חברי הפרלמנט חזו שהמפלגה עשויה לזכות בייצוג פרלמנטרי, אך הדבר מעולם לא קרה.
כאשר המפלגות הגדולות החרימו את בחירות הביניים של טאורנגה ב-1993, מועמד המפלגה גרג פיטמס, שהופיע בעיתונים ארציים במסע זה כשהוא לבוש בתלבושת "הקילט החדש של הקיסר" שלו, שכללה רק חולצה ו, הגיע למקום השני אחרי וינסטון פיטרס.
ככל הנראה, רוב ההצבעות למפלגה ייצגו הצבעות מחאה, דבר שהמפלגה עודדה באחת מסיסמאותיה: "אם אתה רוצה לבזבז את קולך, הצבע לנו".
המפלגה החלה להיתקל בבעיה המופיעה לעיתים קרובות אצל מפלגות סאטיריות - ויכוח על מידת הרצינות שבה היא צריכה לנהוג.
מייסדי המפלגה ראו במפלגה "קצת כיף", שמטרתה לספק הומור ובידור.
זה נשאר חלק מרכזי במפלגה.
אולם, מאוחר יותר ראו המתגייסים למפלגה את הסאטירה של המפלגה בהקשר רציני יותר, בהתייחסם אליה כאל כלי שבאמצעותו יכולים אנשים ללעוג ולקרוא תיגר על הממסד הפוליטי.
בפרט, למפלגה הצטרפו מספר אנרכיסטים, שראו במפלגה תרופת נגד לסדר המסורתי והתכוונו להשתמש בה ככלי להענקת פרופיל ציבורי גבוה יותר למדיניות אנרכיסטית.
הדיכוטומיה בין "סאטירה בשביל הכיף" לבין "סאטירה להדגשת נקודה פוליטית" גדלה.
רבים מחבריה המקוריים של המפלגה התרעמו על מה שהם ראו כגזל של המפלגה למטרות פוליטיות מוצהרות יותר ומוגדרות יותר, והרגישו שאם המפלגה תהפוך לאנרכיסטית בגלוי היא תהפוך לחלק מהפוליטיקה, שזה בדיוק מה שהם ניסו להימנע ממנו על ידי סאטירה.
ב-1999 קיבלה המפלגה רק כ-0.15 מקולות המצביעים, ובעקבות כך הכריזה רשמית על פירוקה.
המפלגה הרפובליקנית לעבודה וצדק היא מפלגה פוליטית סוציאליסטית וסוציאל-דמוקרטית בבלארוס שהוקמה על ידי איוואן אנטונוביץ' בשנת 1993. המפלגה נחשבת לתומכת בממשלתו של הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
המטרות העיקריות כוללות פיתוח מדינת האיחוד רוסיה ובלארוס והאיחוד הכלכלי האירואסייתי .
במינסק, ב-21 בספטמבר 2013, נערך כנס של מפלגות פוליטיות מבלארוס, רוסיה, אוקראינה וקזחסטן.
משתתפי האירוע חתמו על מזכר משותף.
יחד עם המפלגה הרפובליקנית לעבודה וצדק, נכללו רוסיה הוגנת, "בירליק" הקזחית והמפלגה הסוציאליסטית באוקראינה.
המפלגה קוראת להכרה בעצמאותם של דרום אוסטיה ואבחזיה.
המפלגה בירכה את ניקולס מדורו על ניצחונו בבחירות לנשיאות בוונצואלה .
בסוף 2012, בוויטבסק, היא ערכה אירוע צדקה למפלגה, שנקרא "מתנת סנטה קלאוס".
הגוף המנהל של מפלגת העבודה והצדק, הכריז פה אחד על תוצאות משאל העם ב-16 במרץ 2014 בחצי האי קרים כגיטימי ותמך ברצונם של תושבי סבסטופול.
המפלגה קראה גם לנשיא לוקשנקו לקבל את תוצאות משאל העם.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1995 השיגה המפלגה מושב אחד מתוך 198 מושבים.
בבחירות בשנת 2000 היא קיבלה 2 מתוך 110 מושבים בבית הנבחרים.
הבחירות הבאות בשנת 2004 ו-2008 לא היו מוצלחות עבור המפלגה; עם זאת, בשנת 2012 היא זכתה במושב אחד.
כתוצאה מהבחירות למועצות הצירים המקומיות בבלארוס (2014), נבחרו 36 איש.
שני חברי המפלגה חברים במועצת הנבחרים בעיר מינסק.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2019 זכתה בסך הכל בשישה מושבים בבית הנבחרים של בלארוס.
המפלגה השמרנית היא מפלגה ליברלית-שמרנית בנורווגיה, המהווה את המפלגה העיקרית של מרכז הימין הנורווגי והמפלגה המובילה בקבינט.
מנהיגת המפלגה הנוכחית היא ראש ממשלת נורווגיה לשעבר ארנה סולברג.
בבחירות הלאומיות בספטמבר 2013, השמרנים סיימו שמונה שנות שלטון של מפלגת העבודה כאשר קואליציה של המפלגה השמרנית ומפלגת הקידמה (FrP) נכנסה לממשלה על בסיס הבטחות להפחתת מיסים, שירותים טובים יותר וכללים מחמירים יותר בנושא הגירה, בתמיכת המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית הדמוקרטית.
לאחר הניצחון בבחירות, אמרה סולברג כי זכייתה הייתה "ניצחון בחירות היסטורי למפלגות הימין".
המפלגה דוגלת בליברליזם כלכלי, הפחתת מיסים וזכויות הפרט ומגדירה עצמה "מפלגת קידמה שמרנית".
מבחינה היסטורית זו הייתה המפלגה הפרו-אירופית הבולטת ביותר בנורווגיה, ותמכה בצירוף נורווגיה לאיחוד האירופי במהלך משאל העם ב-1972 וגם ב-1994. המפלגה בדרך כלל תומכת בהפרטה למחצה, באמצעות שירותים פרטיים במימון מדינה ואמצעים קשוחים להשלטת חוק וסדר.
המפלגה, שהוקמה בשנת 1884, היא המפלגה הפוליטית השנייה הוותיקה ביותר בנורווגיה אחרי המפלגה הליברלית.
בעידן שבין המלחמות, אחת המטרות העיקריות של המפלגה הייתה להשיג ברית מרכז-ימין נגד תנועת הפועלים הצומחת, כאשר המפלגה נכנסה לדעיכה.
המפלגה הרפובליקנית הבלטית היא מפלגה פוליטית בפדרציה הרוסית שהוקמה ב-1 בדצמבר 1993 במחוז קלינינגרד ואיבדה את מעמדה הרשמי כמפלגה פוליטית ב-26 במרץ 2003, בשל החוק הרוסי החדש על מפלגות פוליטיות המחייב שכל מפלגה צריכה להיות בעלת סניפים אזוריים לפחות במחצית מחוזות הבחירה של הפדרציה הרוסית ולפחות 10,000 חברים.
המפלגה הפסידה בערעור בפברואר 2005 בפני בית המשפט לחוקה של רוסיה.
המטרה הפוליטית העיקרית של המפלגה הייתה הקמת רפובליקה בלטית אוטונומית במקום קלינינגרד ושאיפה לעצמאות מוחלטת.
אנשיה גם רצו לשקם את השם הישן קניגסברג.
מנהיגיה היו סרגיי פסקו ורוסטאם ואסילייב.
בפברואר 2005 התקיים בקלינינגרד הקונגרס המכונן של התנועה הציבורית של קלינינגרד - רפובליקה.
יש לה מטרות זהות לזו של המפלגה הקודמת, חבריה הם סרגיי פסקו וויטאוטס לופטה, חבר פרלמנט יצמאי בדומה של קלינינגרד ויו"ר מקומי של תנועת האופוזיציה הרוסית: האיחוד לדמוקרטיה עממית.
המפלגה הרוסית לחירות ולצדק היא מפלגה פוליטית רוסית שנוצרה בקונגרס המכונן ב-8 באפריל 2012 ונרשמה רשמית ב-28 במאי 2012. על פי אמנת המפלגה, היא מצהירה על כוונתה לפעול להקמת מדינה סוציאליסטית.
בשנת 2018, בעקבות תוצאות הבחירות לאספה המחוקקת של מחוז ולדימיר, היא קיבלה 6.14% והשיגה מקום ראשון וזכות להשתתף בבחירות לדומה בשנת 2021 מבלי לאסוף חתימות.
במרץ 2021 שינתה המפלגה את שמה מ"המפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי" ל"מפלגה הרוסית לחירות ולצדק" וזנחה את המצע הקומוניסטי שלה, אך עודנה תומכת בהקמת מדינה סוציאליסטית.
המפלגה הוקמה בהשתתפות מנהיג המפלגה הדמוקרטית ברוסיה והמרכז לטכנולוגיות פוליטיות אנדריי בוגדאנוב, אשר הכריז ב-18 ביולי 2012 במסיבת עיתונאים משותפת עם "המועצה המתאמת - ישיבה בין מפלגתית".
אגודה זו נוצרה גם ביוזמתו של אנדריי בוגדנוב.
היא כללה את איחוד האזרחים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של רוסיה, מפלגת העם של רוסיה, המפלגה הדמוקרטית של רוסיה והמפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי.
ידוע גם כי התוכנית והמצע נכתבו על ידי סגן יו"ר המפלגה הדמוקרטית של רוסיה, כיום יו"ר איגוד המפלגה האורבנית, ויאצ'סלב סמירנוב.
במרץ 2021, לקראת השתתפות המפלגה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה, בקונגרס המפלגה, נבחר האסטרטג הפוליטי קונסטנטין ריקוב ליושב ראש החדש של המפלגה.
בנוסף, הוחלט באותו קונגרס לשנות בהצעתו את שם המפלגה ל"מפלגה הרוסית לחירות וצדק".
"אנחנו מתכננים ליצור מפלגה מסוג חדש.
בעלת אוריינטציה חברתית, מצד אחד, כפי שהזמן דורש, אך יחד עם זאת, רב תחומית והיברידית במבנה שלה.
מפלגה של אנשים חופשיים שחולמים על התפתחות וקידמה.
מפלגה שבמרכזה עומד הפרט, ולא המנגנון הבירוקרטי המשרת אותו.
מפלגה שמולידה כמה מנהיגים, לא רק מנהיג אחד", אמר מנהיג המפלגה החדש ריקוב בעמוד הפייסבוק שלו.
המפלגה משכה פוליטיקאים שונים שסולקו מהמפלגה הקומוניסטית, אך למרות שינוי השם והניסיון להתרחק מהרעיון הקומוניסטי, המפלגה זכתה ב-0.77% בלבד מהקולות ולא השיגה מושב בדומה.
במשך זמן קצר לאחר שינוי השם, העיתונאי מקסים שבצ'נקו שימש כמנהיג המפלגה, ברם בספטמבר 2022 הודיע על פרישתו מהמפלגה.
המפלגה מואשמת בכך שהיא פרויקט של הקרמלין שנועד לגנוב קולות מהמפלגה הקומוניסטית.
ידוע כי יו"ר הוועד המרכזי של המפלגה, יורי מורוזוב, היה חבר במפלגה הקומוניסטית בתקופה הסובייטית ובהמשך - "רוסיה המאוחדת".
המפלגה הקומוניסטית הצביעה על כך שהמפלגה החדשה מינתה מועמדים שהיו להם אותם שמות משפחה עם מועמדים של המפלגה הקומוניסטית כדי לבלבל את המצביעים.
סרגיי אובוכחב טוען כי "המינוי של בעלי שמות אינו מגיע מהמפלגה עצמה, אלא מהמשאב המינהלי ומפלגת השלטון...".
בשנת 2013 הודחה מועמדת מהבחירות לאספה האזורית של ארכנגלסק, לאחר שהתברר שהיא מתה ארבעה חודשים קודם לכן.
מאז 2021, המפלגה אינה רואה בעצמה מפלגה קומוניסטית, אך הביקורת על ניסיונותיה לגנוב קולות מהקומוניסטים נותרה בעינה.
המפלגה הקומוניסטית של יוון היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית ביוון.
המפלגה נוסדה בשנת 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון על ידי אברהם בן-ארויה, ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר בפוליטיקה היוונית המודרנית.
המפלגה אימצה את שמה הנוכחי בנובמבר 1924. המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1936, אך מילאה תפקיד משמעותי במלחמת האזרחים ביוון, ופעילותה הגיעה לשיאה באמצע שנות ה-40. ה-KKE הוחזרה לחוק בעקבות נפילת המשטר הצבאי בשנת 1974.
המפלגה הצליחה להיבחר לפרלמנט בכל הבחירות שהתקיימו מאז הוחזרה לחוק, והשתתפה בממשלה בשנת 1989, כאשר קיבלה יותר מ-13% מקולות הבוחרים.
נכון לינואר 2021, למפלגה יש כ-15 נציגים בפרלמנט ההלני, והיא הרביעית בגודלה.
מהפכת אוקטובר הבולשביקית ברוסיה בשנת 1917 נתנה תנופה להקמת מפלגות קומוניסטיות במדינות רבות ברחבי העולם.
המפלגה הקומוניסטית היוונית עצמה נוסדה ב-4 בנובמבר 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון .
המפלגה נוהלה על ידי ועדה מרכזית בת חמישה חברים.
אברהם בן-ארויה מילא תפקיד מרכזי בהקמת המפלגה.
למפלגה ישנם שורשים של כ-60 שנה של קבוצות סוציאליסטיות, אנרכיסטיות וקומוניסטיות קטנות, בעיקר באזוריה המתועשים של יוון.
תנועות אלו הושפעו מהקומונה הפריזאית ותנועת העובדים בשיקגו שנאבקה בשנת 1892 למען יום העבודה של שמונה שעות.
קומונות אלו הפכו בחלקן לאיגודי עובדים, שבסופו של דבר הובילו להקמת המפלגה.
בקונגרס השני של המפלגה באפריל 1920 החליטה המפלגה להזדהות עם הקומינטרן – ארגון קומוניסטי בינלאומי שנוסד במוסקבה כשנה קודם לכן.
בנובמבר 1924 שמה של המפלגה שונה ל"מפלגה הקומוניסטית של יוון" ואימצה את עקרונות המרקסיזם-לניניזם.
פנדליס פולופולוס נבחר למזכיר הכללי.
מאז, המפלגה תפקדה על בסיס צנטרליזם דמוקרטי.
ה-KKE התנגדה בתוקף מעורבותה של יוון במלחמת יוון–טורקיה שהתחוללה באותן השנים, וטענה כי המלחמה היא למעשה תוכנית אימפריאליסטית לשלוט בשוק של אסיה הקטנה לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית.
חברי המפלגה הפיצו עמדה זו גם בקרב החיילים בחזית – מה שעורר האשמות בבגידה מצד ממשלת יוון ובציבור.
המפלגה ניסתה ללחוץ על הממשלה היוונית באמצעות ברית המועצות על מנת שתסיג את כוחותיה מאסיה הקטנה ועל השלטון הטורקי שיאפשר אוטונומיה לערים היווניות באסיה הקטנה.
במקביל, המפלגה מילאה תפקיד בולט בשביתות, הפגנות נגד המלחמה, ייסוד איגודים מקצועיים ואגודות מקצועיות.
ה-KKE וכוחות פוליטיים שמאליים אחרים טיפחו את הקמתם של ארגוני עובדים בכל המגזרים, כולל קונפדרציית העובדים היוונית הכללית (ΓΣΕΕ), שחלקה יעדים משותפים עם ה-KKE.
בשנים שלאחר מכן נוסדו מחנות הכלא הראשונים לפעילי השמאל ולקומוניסטים במדינה.
למרות זאת, המפלגה הקומוניסטית המשיכה לצמוח ובמיוחד באזורים תעשייתית בערים אתונה, פיראוס, פטרס, תסליה וולוס, סלוניקי, קוואלה ועוד.
הקונגרס הראשון – נובמבר 1918, פיראוס
הקונגרס השני – אפריל 1920, אתונה
קונגרס יוצא דופן לפני הבחירות – ספטמבר 1920, אתונה
קונגרס יוצא דופן – אוקטובר 1922, אתונה
קונגרס יוצא דופן לפני הבחירות – ספטמבר 1923, אתונה
הקונגרס השלישי (יוצא הדופן) – 26 בנובמבר – 3 בדצמבר 1924, אתונה
הקונגרס השלישי (הרגיל) – מרץ 1927, אתונה
הקונגרס הרביעי – דצמבר 1928, אתונה
הקונגרס החמישי – מרץ 1934, אתונה
הקונגרס השישי – דצמבר 1935, אתונה
הקונגרס השביעי – אוקטובר 1945, אתונה
הקונגרס השמיני – אוגוסט 1961 (באופן לא חוקי)
הקונגרס התשיעי – דצמבר 1973 (באופן לא חוקי)
הקונגרס העשירי – מאי 1978
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה (בצ'כית וסלובקית: Komunistická strana Československa, KSČ, מק"צ') הייתה מפלגה קומוניסטית ומרקסיסטית-לניניסטית בצ'כוסלובקיה שהתקיימה מ-1921 עד 1992. המפלגה הייתה חברה בקומינטרן.
בין 1929 ו-1953 המפלגה הונהגה על ידי קלמנט גוטוולד.
המק"צ' הייתה מפלגת השלטון היחידה ברפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית אך עם זאת היא הנהיגה את המדינה יחד עם הסניף הסלובקי של המפלגה שהוקם מתוך המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה ומפלגות לא-קומוניסטיות אחריות שהורשו תחת קואליציה בראשות המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
לאחר ניצחונה בבחירות ב-1947 היא עלתה לשלטון ב-1948 לאחר הפיכה השליטה משטר חד מפלגתי בברית עם ברית המועצות.
ולאחר מכן הלאימה את כמעט כל המוסדות הפרטיים במדינה.
המק"צ' הייתה מפלגה קומוניסטית שהתבססה על עקרונות הצנטרליזם הדמוקרטי, עיקרון שיזם המרקסיסט הרוסי ולדימיר לנין, העיקרון מתיר דיונים פתוחים ודמוקרטים על ענייני מדינייות בתוך המפלגה ואחר מכן דורש את האחדות הכוללת של כל חברי המפלגה כלפי המדיניות המתקבלת.
כלי המפלגה הגבוה ביותר בתוך המק"צ' היה קונגרס המפלגה, אשר התאסף פעם בחמש שנים.
כאשר הקונגרס לא התאסף, הוועדה המרכזית של המפלגה היוותה גוף המפלגה העליון.
מכיוון שהוועדה המרכזית התאספקה פעמיים בשנה, רוב הפעולות היום-יומיות היו באחרויות הפוליטביורו של המפלגה.
מנהיג המפלגה היה ראש הממשלה והחזיק במשרת המזכיר הכללי בדרך כלל.
המפלגה הייתה מחויבת לקומוניזם והחזיקה בדעות מרקסיסטיות-לניניסטיות, שילוב של הרעיונות של הפילוסוף הגרמני והכלכלן קרל מרקס, ולנין.
האידאולוגיה נהייתה האידאולוגיה הרשמית של המפלגה והאידאולוגיה המדריכה שלה והמשיכה בכך למשך כל קיומה.
המפלגה שאפה למדיניות הסוציאליזם המדיני, שתחתיו כל התעשיות יהיו מולאמות, וכדי ליישם את הכלכלה המתוכננת.
ב-1968, הציע מנהיג המפלגה אלכסנדר דובצ'ק רפורמות אשר כללו בתוכן תהליכים דמוקרטיים וגרמו לאביב של פראג, מה שהוביל לפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה על ידי ברית המועצות.
תחת לחץ עצום מהקרמלין, כל הרפורמות נגנזו, מנהיגות המפלגה נלקחה מדובצ'ק ועברה למחנה הסמכותני של המפלגה, והחל תהליך של טיהור המפלגה.
ב-1989, מנהיגות המפלגה נכנעה ללחץ הציבורי הרחב בזמן מהפכת הקטיפה והסכימה לקיום בחירות חופשיות פעם ראשונה מאז 1946. ב-1990 ניצח הפורום האזרחי בבחירות והמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה פינתה את מקומה.
בנובמבר 1990, הפכה המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה לפדרציה של המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה ושל המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הוכרזה כארגון לא חוקי ב-1993.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה נוסדה בקונגרס של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של צ'כוסלובקיה אשר התקיים בפראג ב-14–16 במאי 1921. העיתון "רודה פראבו", אשר שימיש ככלי של הסוציאל-דמוקרטיים השמאליים, נהיה האיבר המרכזי של המפלגה החדשה.
כיושב ראש המפלגה הראשון, נבחר להיות בוהומיר שמראל, וסגן יושב ראש היה וצלאב בולן.
המפלגה הייתה אחת מעשרים המפלגות שהתחרו בתוך המסגרת הדמוקרטית ברפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, אך היא אף פעם לא משלה.
בבחירות הפרלמנטריות של 1925 המפלגה השיגה 934,224 קולות (13.2%, מקום שני) ו-41 מושבים בפרלמנט.
המפלגה היוותה כחלק הצ'כוסלובקי של הקומינטרן.
ב-1928 המפלגה הייתה המפלגה השנייה בגדולה בקומינטרן, עם מספר חברים מוערך של 138,000, יותר מפעמיים כמות החברים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית וחמש פעמים ממספר החברים במפלגה הקומוניסטית הסינית באותו זמן.
ב-1929 קלמנט גוטוולד נהיה המזכיר הכללי של המפלגה לאחר טיהור מפלגתי כלפי טרוצקיסטים ואלו אשר היוו אופוזיציה לשמאל הבין-לאומי.
בבחירות הפרלמנטריות של 1929 המפלגה השיגה 753,220 קולות.
בשנת 1930 נוסד עיתון המפלגה "רודה פראבו".
המפלגה נאסרה באוקטובר 1938, אך המשיכה להתקיים כארגון מחתרתי.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הפגנות אנטי-גרמניות פרצו באוקטובר 1939 בפראג.
כתגובה, הקומינטרן הורא למפלגה להתנגד להפגנות אשר האשים ב"אלמנטים שוביניסטים".
בזמן מלחמת העולם השנייה, הרבה ממנהיגי המק"צ' ברחו ונהיו פליטים בברית המועצות, שם הם התכוננו להרחיב את כח המפלגה והבסיס שלה כאשר המלחמה תסתיים.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה הקומוניסטים הצ'כוסלובקים ב-1948 עלו לשלטון והחלו לפתח מבנה ארגוני מפלגתי שנצמד למבנה הארגוני של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הייתה בממשלת קואליציה בין 1945 עד 1948. לאחר סוף המלחמה המפלגה החלה לגדול באופן מהיר, למפלגה היו עד בחירות 1946 מיליון חברים.
בבחירות האלו המפלגה נהייתה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט ויושב ראש המפלגה, קלמנט גוטוולד נהיה ראש ממשלת צ'כוסלוקיה בבחירות חופשיות.
לאחר ההפיכה הקומוניסטית של 1948, כאשר הבחירות החופשיות וחירויות פוליטיות אחרות ננטשו, הכח הפוליטי באופן רשמי היה ברשות החזית הלאומית, קואליציה שבה המק"צ' החזיקה בשני שלישים מהמושבים והשליש הנותר נחלק על ידי חמש מפלגות אחרות.
עם זאת, המק"צ' החזיקה דה פקטו במונופול כח פוליטי אבסולוטי.
אפילו המבנה הממשלתי של צ'כוסלובקיה היווה חותמת גומי להחלטות שהוחלטו בתוך המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
מחלוקת התפרצה בין גוטוולד והאדם השני החזק ביותר במדינה, המזכיר הכללי של המפלגה, רודולף סלנסקי, על האם צ'כוסלובקיה צריכה לאמץ את המודל הסובייטי או לא.
ב-1951 סלנסקי וותיקי מפלגה אחרים נעצרו והואשמו בהשתתפות ב"קונספירציה טרוצקיסטית-טיטואיסטית-ציונית".
הם נשפטו למשפט ראווה ב-1952 (משפטי פראג) וסלאנסקי ו-10 ממגיניו הוצאו להורג.
בשנות השישים המוקדמות, צ'כוסלובקיה עברה דעיכה כלכלית, וב-1968, המק"צ' נשלטה על ידי המחנה הרפורמיסטי של המפלגה שהונהג על ידי אלכסנדר דובצ'ק.
הוא החל שורה של תהליכי ליברליזציה הידועים כאביב של פראג אשר בו ניסה ליישם מדיניות כלשונו, "סוציאליזם עם פנים אנושיות".
ברית המועצות האמינה שתהליך הליברליזציה יסיים את הסוציאליזם במדינה וב-21 באוגוסט 1968, כוחות ברית ורשה פלשו למדינה.
כתוצאה מכך, ההצדקה הסובייטית לפלישה תיוודע בשם "דוקטרינת ברז'נייב".
באפריל 1969, דובצ'ק פוטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה (והוחלף על ידי גוסטב הוסאק) וגורש ממנה ב-1970. בזמן תקופת הנורמליזציה שבאה אחרי המפלגה התחלקה לשני מחנות: המתונים והנוקשים.
המחנה המתון והפרגמטי יוצג על ידי גוסטב הוסאק שהוביל את המחנה הנאו-סטליניסטי של מנהיגות המק"צ'.
כמתון או פרגמטי הוא לחץ על הנוקשים, הידוע מהם ואסיל בילאק.
פקיד חשוב מהמפלגה הקומוניסטית הסלובקית מ-1943 עד 1950, הוסאק נעצר ב-1951 ונשפט לשלוש שנים בכלא, לאחר מכן תקופתו בכלא הורחבה, העילה לכך הייתה "לאומנות בורגנית" במשך הטיהורים הסטלניסטים של התקופה.
הוסאק שוחרר ב-1960 ושוקם ב-1963, הוסאק התנגד לכל משרה פוליטית במשטרו של אנטונין נובוטיני אף לאחר שנובוטיני התפטר הוא נהיה ראש הממשלה בזמן האביב של פראג.
לאחר התפטרותו של דובצ'ק הוסאק הפך ל"המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה" באפריל 1969 ונשיא הרפובליקה ביולי 1975. מעל הכל, הוסאק היה שורד אשר למד להכיל את הכוחות הפוליטיים החזקים שסבבו סביבו וגינה את דובצ'ק לאחר 1969.
הגמוניית המפלגה הסתיימה עם מהפכת הקטיפה ב-1989. בנובמבר, יאקש והפרזידיום התפטרו.
את יאקש המשיך קארל אורבנק, אשר היה בשלטון רק חודש אחד לפני שהמפלגה נטשה את השלטון באופן רשמי בדצמבר.
מאוחר מכן באותו חודש, הוסאק שנשאר בנשיאות לאחר שפרש מתפקיד המזכיר הכללי, הוכרח להישבע בממשלה הלא-קומוניסטית הראשונה ב-41 שנים.
לאחר הקונגרס ה-18 של המפלגה שנערך ב-3 וב-4 בנובמבר 1990, המפלגה נוצרה מחדש כפדרציה של שתי מפלגות: המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה והמפלגה הקומוניסטית של סלובקיה.
ארגון המק"צ' היה מבוסס על העיקרון הלניניסטי של צנטרליזם דמוקרטי, אשר סיפק את כך שכל מנהיגי המפלגה בכל המישורים נבחרו אך דרש שכל דרג של המפלגה יהיה נתון באופן מלא לשליטתו של הדרג מעליו.
בהתאם, תוכניות מפלגתיות ומדיניות הועברו מלמעלה, והחלטות של הדרגים הגבוהים הועברו לדרגים הנמוכים יותר של המפלגה והחברים האינדיבידואלים.
בתיאוריה, על ענייני מדיניות היו דיונים חופשיים בקונגרסים, כנסים, אסיפות חברים ובתקשורת המפלגה.
למעשה, עם זאת, הדיונים האלה ייצגו רק כמות קטנה של החלטות שהוחלטו על ידי אסופה קטנה של פקידים בדרג הגבוה ביותר של המפלגה.
איבר המפלגה הגבוה ביותר של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה היה הקונגרס, אשר התאסף פעם בחמש שנים למושב שארך פחות משובע.
יוצא מן הכלל הזה היה הקונגרס ה-14 של המפלגה שהתקיים באוגוסט 1968 תחת הנהגתו של דובצ'ק באופן סודי-למחצה במפעל טרקטורים בימים שלאחר הכיבוש הסובייטי, הקונגרס הזה גינה את הפלישה, ולאחר מכן הוכרז כלא-חוקי.
קונגרס ה-14 "החוקי" של המפלגה התקיים במאי 1971. קונגרס המפלגה היה אחראי עבור החלטת מדיניות בסיסית אך למעשה, עם זאת, היה זה הפרזידיום של הוועדה המרכזית שהחזיק ברוב הסמכויות הגבוהות.
מאז שהמפלגה עלתה לשלטון ב-1948, למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה היה את אחד מאחוזי החברים פר אדם הגבוהים בעולם הקומוניסטי.
אינדוקטרינציה והכשרת חברי המפלגה הייתה אחד מהתפקידים החשובים ביותר של ארגוני המפלגה האזוריים והמחוזיים, והכשרות המפלגה נעשה לרוב בדרגים האלה.
היחידות האזוריות והמחוזיות עבדו יחד עם ארגוני מפלגה מקומיים בקביעת תוכניות הכשרה והחלטת מי מהחברים ישתתף באיזה קורס של למידה.
לארגון מחוזי או עירוני של המפלגה סופקו שיעורים שבועיים של העקרונות הבסיסיים של המרקסיזם-לניניזם, היסטוריית הקומוניזם, כלכלה סוציאליסטית, ומדיניות המפלגה בנושאים שונים.
חברי המפלגה שהתמודדו למשרות מפלגתיות נכחו בסמינרים בבתי ספר למרקסיזם-לניניזם שנערכו במישורים המקומיים בכל מיני מוסדות, בפראג, ברנו, וברטיסלבה.
הרמה הגבוהה ביותר של הכשרה מפלגתית הוצעה לתלמידים המתקדמים של בית הספר לפוליטיקה בפראג.
תוכנית ההכשרה עוצבה להכשיר את האחוזון העליון של הנהגת המפלגה, לתוכנית הלימודים שנמשכה שלוש שנים היה את הסטטוס הרשמי של תוכנית אוניברסיטאית ונחשבה לתוכנית הלימודים למדע המדינה במזרח אירופה.
המוסדות הללו היו תחת פיקודה של הוועדה המרכזית של המק"צ'.
+שםתיאור המשרהתקופת כהונהוצלאב שטרוץמזכיר כללי1921–22אלויס מונהמזכיר כללי1922–24יוסף האקןמזכיר כללי1924–25בוהומיל יילקמזכיר כללי1925 – 1929קלמנט גוטוולדמזכיר כללי/
1953אנטונין נובוטיניהמזכיר הראשון14 במרץ 1953-
5 בינואר 1968אלכסנדר דובצ'קהמזכיר הראשון5 בינואר 1968-
17 באפריל 1969גוסטב הוסאקהמזכיר הראשון/
17 בדצמבר 1987מילוס יאקשמזכיר כללי17 בדצמבר 1987-
24 בנובמבר 1989קארל אורבנקמזכיר כללי24 בנובמבר 1989-
20 בדצמבר 1989לדיסלאב אדמץיושב ראש21 בדצמבר 1989-
המפלגה הקומוניסטית של ליטא (בליטאית: Lietuvos komunistų partija; ברוסית: Коммунистическая партия Литвы) הייתה מפלגה קומוניסטית, שפעלה בליטא וברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית בין 1918 ל-1991, אז נאסרה בחוק.
המפלגה נוסדה באוקטובר 1918 והצטרפה לקומינטרן ב-1923. המפלגה לא הייתה חוקית ופעלה באופן מבוזר, עם הנהגה שכללה מזכירות משותפת.
החל מ-1921 ניצב בראש המזכירות שלה קרוליס פוז'לה (Karolis Požela), שהיה הבכיר היחיד במזכירות ששהה בשטחי ליטא.
בין השנים 1926–1940 פעל בליטא שלטונו הדיקטטורי של אנטאנס סמטונה, שאסר כל פעילות מפלגתית ופעילותה של המפלגה עברה למחתרת.
בכירי המפלגה נאסרו ונשפטו כבוגדים.
פוז'לה, יחד עם עוד שלושה בכירים, הוצא להורג.
במקומו נשלח ממוסקבה אנטנס סנייצ'קוס על מנת להנהיג את המפלגה ולהמשיך את קיומה.
בשנת 1940, לאחר כיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות התאחדה המפלגה הליטאית רשמית עם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והפכה למפלגת-לוויין המנוהלת ממוסקבה.
בעת שלטון גרמניה הנאצית בליטא, נאסרה פעילות המפלגה והיא פעלה במחתרת בפעולות התנגדות לנאצים.
מ-1944 ועד 1989, השנים בהן הייתה ליטא רפובליקה סובייטית, פעלה המפלגה כסניף של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וכמנגנון הפוליטי היחיד.
במהלך אותה עת כיהן מזכ"ל המפלגה, שהיה תמיד ממוצא ליטאי, כמושל המדינה בפועל וסגנו היה תמיד רוסי שקיבל מינוי ממוסקבה.
ב-1989 הודיעה המפלגה, תחת הנהגתו של אלגירדס ברזאוסקאס, על עצמאות ממפלגת האם הרוסית ושנה לאחר מכן הפכה למפלגת העבודה הדמוקרטית של ליטא (Lietuvos demokratinė darbo partija, LDDP), שהתמזגה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
חלק קטן מן המפלגה המקורית, בהנהגתו של מיקולס בורוקביצ'יוס ( Mykolas Burokevičius), המשיך להתקיים כמפלגה קומוניסטית וסייע לרוסים במאבקה של ליטא לעצמאות בינואר 1991. לאחר הקמת ליטא העצמאית הוצאה המפלגה מחוץ לחוק ופעילותה נאסרה.
המפלגה הקומוניסטית של קובה (בספרדית: Partido Comunista de Cuba, PCC) היא המפלגה המושלת בקובה.
המפלגה מנהיגה שלטון חד-מפלגתי וסמכותני בקובה שבו אופוזיציות לשלטון אסורות ומדוכאות.
החוקה הקובנית מייחסת למפלגה את תפקיד "הכח המנהיג של החברה ושל המדינה".
המפלגה הוקמה ב-3 באוקטובר 1965 כיורשת של "המפלגה המאוחדת של המהפכה הסוציאליסטית הקובנית", אשר בזמנה תרמה ליצירת "תנועת ה-26 ביולי" ו"מפלגת העם הסוציאליסטית" אשר השתלטה על קובה אחרי המהפכה הקובנית של 1959.
גוף המפלגה העליון הוא קונגרס המפלגה, אשר מתאסף פעם בחמש שנים.
כאשר הקונגרס לא נמצא בזמן אספה, הוועדה המרכזית היא גוף המפלגה העליון.
מכיוון שהוועדה המרכזית מתכנסת פעמיים בשנה, רוב הנושאים והמטלות ביום-יום מטופלים על ידי הפוליביורו.
מאז אפריל 2021, המזכיר הראשון של הוועדה המרכזית הוא מיגל דיאס-קאנל, אשר משרת כנשיא קובה מאז 2018. למרות תוכניות עתידיות לצאת לגמלאות ב-2021, המזכיר השני הנוכחי, חוזה רמון מאצ'אדו ונטורה נשאר בתפקידו מאז 2011.
לאחר נטילת השלטון בקובה ב-1959, המפלגה החלה באופן הדרגתי להנהיג את המרקסיזם-לניניזם, שילוב של הרעיונות המקוריים של הפילוסוף הגרמני קרל מרקס ולנין.
האידאולוגיה נהייתה האידאולוגיה המובילה של המפלגה ונשארה כזו עד עצם היום הזה.
המפלגה שאפה ל"סוציאליזם מדיני", אשר תחתיו כל התעשיות יולאמו, וכלכלה מתוכננת, אשר יושמה בכל קובה למרות האמברגו על קובה שנעשה על ידי ארצות הברית.
המפלגה הקומוניסטית של קובה תומכת גם ב"קסטרואיזם" ו"גוואריזם" והיא חברה במפגש הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות ושל הפועלים.
בקובה פעלו מאז התקופה המוקדמת של הרפובליקה (ב-1902) מספר ארגונים קומוניסטים ואנרכיסטים.
המפלגה הקומוניסטית המקורית של קובה נוצרה בשנות ה-20. ב-1944 המפלגה שינתה את שמה ל"מפלגת העם הסוציאליסטית" מסיבות אלקטורליות.
ביולי 1961, שנתיים לאחר ההפיכה המוצלחת נגד פולחנסיו בטיסטה ויצירת הממשלה המהפכנית, "איגוד הארגונים המהפכניים" (אא"מ) נוצר על ידי איחודן של:
תנועתו של פידל קסטרו, "תנועת ה-26 ביולי"
"מפלגת העם הסוציאליסטית" אשר הונהגה על ידי בלאס רוקה
הוועד המהפכני (שהיה מבוסס סטודנטים) שהונהג על ידי פאורה צ'ומון
על כל המפלגות, כולל המפלגה הקומוניסטית, חל איסור על שיווק הארגונים המפלגתיים שלהם בפומבי.
במשך 15 השנים הראשונה לקיומה הפורמלי, המפלגה הקומוניסטית כמעט ולא הייתה פעילה מחוץ לפוליטביורו.
הוועדה המרכזית, שבה חברים 100 אנשים, התאספה באופן נדיר.
רק עשר שנים לאחר הקמת המפלגה התאסף קונגרס המפלגה הראשון.
ב-1969, מספר החברים במפלגה היה רק 55,000 או 0.7 אחוזים מהאוכלוסייה דאז, מה שנתן למפלגה את התואר "המפלגה הקומוניסטית השולטת הקטנה בעולם".
בשנות השבעים, מנגנון המפלגה החל להתפתח.
עד לאיסוף קונגרס המפלגה הראשון ב-1975, הוועדה המרכזית כבר התאספה באופן סדיר וסיפקה מנגנונים ארגוניים למפלגה בכך שנתה למפלגה את התפקיד המוביל בחברה.
המפלגה הקומוניסטית של קובה ארגנה את הקונגרס הראשון שלה ב-1975 ועוד כמה קונגרסים נוספים ב-1980, 1986, 1991, 1997 ו-2011. הקונגרס המפלגתי השביעי נערך בין 19 ל-22 באפריל 2016, בערך באותו הזמן של יום השנה ה-55 לפלישה למפרץ החזירים.
הקונגרס השמיני אמור להיערך בין ה-16 ל-19 באפריל 2021.
גופי המפלגה המנהיגים היו הפוליביורו והמזכירות עד 1991. בשנה זו שני הגופים הללו אוחדו לתוך פוליטביורו מורחב עם מעל ל-20 חברים.
למרות זאת, המזכירות נוסדה מחדש ב-2002. ישנה גם ועדה מרכזית אשר מתאספת בין קונגרסי מפלגה.
בקונגרס החמישי, גודל הוועדה המרכזית צומצם ל-150 חברים מהמספר הקודם שהיה 225. פידל קסטרו היה מנהיג המפלגה (המזכיר הראשון) מאז הקמתה בזמן שראול קסטרו היה מזכירה השני.
מאז התפטרותו של פידל קסטרו ב-2008 מהמפלגה והממשלה, ראול קסטרו נהיה המזכיר הראשון של המפלגה.
למפלגה הקומוניסטית של קובה ישנה אגף נוער, "הליגה הקומוניסטית הצעירה" אשר חברה בהפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי.
למפלגה ישנו גם אגף ילדים, "ארגון הפיונרים על שם חוזה מארטי".
בהשוואה למפלגות שלטון קומוניסטיות אחרות, כמו זו של וייטנאם, סין ולאוס, המפלגה הקומוניסטית של קובה נצמדת בקנאות למרקסיזם-לניניזם והמודל הסובייטי המסורתי.
המפלגה מסתייגת מרפורמות שוק, אף על פי שהיא הוכרחה לקבל כמה צעדים שווקים בכלכלה שלה בגלל התפרקות ברית המועצות ואיבוד הסוביסדיות.
המפלגה הקומוניסטית של קובה משתמשת ב"דיפלומטיה רפואית" כחלק ממדיניות החוץ של המפלגה.
המפלגה שולחת אלפי רופאים קובנים, מומחים חקלאיים, ומומחים אחרים למדינות בעולם המתפתח.
ראול קסטרו, מאז שנהיה המנהיג של המפלגה, יצא בקמפיין ל"חידוש" הכלכלה הסוציאליסטית של קובה על ידי שילוב של מערכות ביזור וסחר חליפין חדשות שבאופן מסורתי נראו כ"שווקיות".
צעד זה גרם לספקולציות בכך שקובה אולי מתקדמת לכיוון מודל כלכלי שיותר דומה לזה של סין או של וייטנאם.
המפלגה הרפובליקנית הפשיסטית (באיטלקית: Partito Fascista Repubblicano) הייתה מפלגה פוליטית ימנית קיצונית באיטליה בראשות בניטו מוסוליני לאחר נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה והקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
המפלגה הייתה החוקית היחידה ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית והייתה ה"יורשת" של המפלגה הפשיסטית הלאומית, אך מפלגה זו הושפעה מאוד מהפשיזם הרדיקלי המוקדם של תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 ומאנטי-מונרכיזם, שכן חברי המפלגה ראו במלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי בוגד לאחר חתימת הסכם הכניעה האיטלקי לבעלות הברית.
אידאולוגיית המפלגה הייתה פשיסטית רדיקלית והייתה די זהה לאידאולוגיית המפלגה הפשיסטית הלאומית אותה הנהיג מוסוליני לפני הפלישה.
עם זאת, המפלגה החדשה הייתה מפולגת יותר מהקודמת ופלגיה התחרו על תמיכתו של מוסוליני.
המפלגה התאפיינה באנטי-ליברליזם, אנטישמיות, אנטי-קומוניזם, אנטי-קפיטליזם ולאומנות.
למרות דימוייה המוצדק של המפלגה כמפלגת ימין רדיקלי, הרי שהמפלגה דגלה במדיניות של מרכז-שמאל עד שמאל כלכלי, בשל עמדותיה האנטי קפיטליסטיות מחד, אך מאידך גם במדיניות אנטי קומוניסטית מובהקת, שהשתרשה גם בשאר האידאולוגיה שלה.
המפלגה הפשיסטית הלאומית, הייתה מפלגת השלטון והמפלגה החוקית היחידה באיטליה הפשיסטית פורקה ופוזרה לאחר שב-25 ביולי 1943 הצביעה המועצה הפשיסטית העליונה על הדחתו של מוסוליני ברוב של 19 קולות בעד, 8 נגד ונמנע אחד.
ב-12 בספטמבר 1943, בפשיטת גראן סאסו שחררו כוחות הפאלשירמייגר את מוסוליני ממעצרו, שהקים את הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (שהייתה למעשה מדינת בובה של גרמניה הנאצית) יום לאחר מכן, ב-13 בספטמבר הוקמה המפלגה הרפובליקנית הפשיסטית, שהייתה מפלגת השלטון והמפלגה החוקית היחידה ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
מזכיר המפלגה היה אלסנדרו פאבוליני.
בשל השליטה החזקה של הגרמנים בממשלה החדשה ובמוסוליני בפרט, כוחה של המפלגה היה מוגבל מאוד.
כדי להתגבר על חולשה זו, ניסתה המפלגה לקבל את תמיכתם של הבודדים באוכולוסייה שעדיין אהדו את האידאולוגיה הפשיסטית.
המפלגה הרפובליקנית הטורקית (בטורקית: Cumhuriyetçi Türk Partisi; ראשי תיבות: CTP) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בצפון קפריסין.
המפלגה נוסדה בשנת 1970 על ידי עורך הדין אהמט מיטהאט ברבראואולו , כאופוזיציה להנהגתם של פאזל קוצ'וק וראוף דנקטאש .
ב-30 ביוני 2008, צורפה המפלגה הרפובליקנית הטורקית לאינטרנציונל הסוציאליסטי בתור משקיפה (הצטרפותה נתמכה בידי כלל החברים באינטרנציונל מלבד התנועה לסוציאל-דמוקרטיה מהרפובליקה של קפריסין) והפכה לחברה מלאה באינטרנציונל בשנת 2014.
ה-CTP היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, הממוקמת במרכז-שמאל בספקטרום הפוליטי.
במשך המלחמה הקרה, המפלגה תמכה בעמדה פרו-סובייטית, במיוחד כשהייתה תחת הנהגתו של אזקר אזגור .
עם זאת, המפלגה מעולם לא התייחסה לעצמה במפורש כקומוניסטית.
תחת אזגור, המפלגה קיימה פגישות התקרבות עם מפלגת השמאל המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד (AKEL) מקפריסין.
תחת הנהגתו של מהמט אלי טלאט , עברה המפלגה לעבר עמדתה השמאלנית המתונה הנוכחית.
בנושא הסכסוך הקפריסאי, ה-CTP מעדיפה באופן מסורתי גישה פרגמטית ותומכת באיחודו של האי.
במהלך כהונתו של מנהיג ה-CTP לשעבר, מהמט אלי טלאט, המפלגה הובילה את שיחות האיחוד עם הרפובליקה של קפריסין.
המפלגה הרפובליקנית הטורקית הוקמה בשנת 1970 על ידי אהמט מיטהאט ברבראואולו, כאופוזיציה לראוף דנקטאש, ומאוחר יותר למפלגתו, מפלגת האיחוד הלאומית (UBP).
ה-CTP התנגד ציבורית גם למנהיגותו של פאזל קוצ'וק, ששימש כסגן הנשיא הראשון של הרפובליקה של קפריסין.
ה-CTP הובל על ידי אזקר אזגור בין 1976 ל-1996; אזגור שימש גם כסגן ראש הממשלה לאחר הבחירות לרשות המחוקקת ב-1993.
מהמט אלי טלאט הפך למנהיג המפלגה ב-1996, כשהוא מחליף את אזגור בתפקידו.
תחת הנהגתו, המפלגה איבדה שבעה מושבים בבחירות 1998, והפכה למפלגה הרביעית בגודלה בצפון קפריסין.
עם זאת, בשנת 2003, הוא הוביל את המפלגה לניצחון, גרף למעלה מ-35% מהקולות ולקח 19 מתוך 50 המושבים באספת הרפובליקה.
בשנה שלאחר מכן הקים ממשלה ומונה לראש הממשלה ב-13 בינואר 2004. הוא התפטר בשנת 2005, לאחר שניצח בבחירות לנשיאות באותה שנה; הוא כיהן קדנציה אחת כנשיא קפריסין הצפונית, עד 2010. במהלך כהונתו, ערך טלאט פגישות שבועיות עם נשיא קפריסין היווני, דימיטריס כריסטופיאס.
שני המנהיגים דנו בנושאים כמו שיתוף פעולה, כוחות צבאיים, בעלות על קרקעות ובעיות אחרות שיתעוררו במקרה של איחוד מחדש של האי.
פרדי סאביט סוייר כיהן כמנהיג ה-CTP לתקופה מסוימת, והפך לראש הממשלה באפריל 2005 לאחר מינוי של טלאט לנשיאות, וכיהן בתפקיד זה עד מאי 2009. ה-CTP הפסיד בבחירות של 2009 למפלגת האחדות הלאומית, ועבר לאופוזיציה.
לאחר שניצח בבחירות 2013 עם 38% מהקולות ו-21 מושבים, יו"ר CTP אזקאן יורגאנג'יאואולו, המכהן בתפקיד מאז 2011, הפך לראש ממשלת צפון קפריסין ב-2 בספטמבר 2013. ממשלתו כללה גם את המפלגה הימנית הדמוקרטית (DP).
בבחירות לנשיאות 2015, CTP הציגו את סיבל סיבר כמועמדת שלהם.
אך סיבר זכתה בקצת פחות מ-23% מהקולות, והודחה בסיבוב הראשון של ההצבעה.
כתוצאה מכך התפטר אזקאן יורגאנג'יאואולו מתפקידו כראש ממשלה חודשיים לאחר מכן; אמר קליונג'ו, גם הוא מה-CTP, הקים אז ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת האחדות הלאומית.
ב-16 באפריל 2016, ממשלת CTP הודחה על ידי קואליציה בראשות הוסיין אזגורגון, שהורכבה ממפלגת האחדות הלאומית ומהדמוקרטים, שיחד שלטו בצפון קפריסין כממשלת מיעוט עד 2018.