tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסתובב בערי אירופה כדי להשיג כתבי יד ולרכוש ידיעות ראליות בשביל כתיבת פירושו, בגיל שבעים נרשם לחוג לבוטניקה של אוניברסיטת ברנדנבורג בפרנקפורט על האודר כדי לשפר את הבנתו בסדר זרעים, ולרכוש את הידע המתאים לפירושו של סדר זה.
בעודו באמסטרדם הצליח בעזרת תושבי העיר להדפיס את פירושו לסדר נשים, התכונן לעלות לארץ ישראל אומנם לא הספיק לעשות זאת ונפטר בנדודיו בברודי.
הרב משה מרגלית היה בקיא בשני התלמודים ובכל ענפי הספרות התלמודית והרבנית.
הרבה להיעזר בתוספתא, בפירושי הראשונים ובמדרשי ההלכה והאגדה השונים.
הוא גם התייחס לבעיות גרסה, לסוגיות קטועות וכפולות ועוד.
הפירוש "פני משה" הוא מעין רש"י לירושלמי ו"מראה הפנים" הוא מעין תוספות לירושלמי.
פירושו "פני משה" הוא אחד משני הפירושים המודפסים על הדף בדפוס וילנא של התלמוד הירושלמי, כשהשני הוא "קרבן העדה" לרבי דוד ב"ר נפתלי מדעסויא, שניהם פעלו במאה ה-18 באשכנז.
משה משיח (נולד ב-24 באוקטובר 1940), לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנכ"ל בית חולים וולפסון.
משיח נולד בבגדאד שבעיראק ועלה לישראל בשנת 1951. בשנת 1960 סיים לימודיו התיכוניים בתל אביב, במהלכם עבד כפקיד בבנק אלרן וקודם לדרגת סגן מנהל הסניף.
בין השנים 1960–1962 שירת כחובש קרבי בצה"ל ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962–1969).
במלחמת ששת הימים שירת כחובש באמבולנס צבאי וניצל מכישוריו כסטודנט לרפואה להצלת חיי חיילים פצועים.
את התמחותו עשה בבית חולים אסף הרופא ובשנת 1978 סיים התמחות ברפואת עיניים.
באותה שנה נסע להשתלמות בהמבורג שבגרמניה בתחום הפזילה.
החל בשנת 1978 עבד משיח במשרד הבריאות.
עד 1980 שימש סגן ראש שירות האשפוז במשרד ועד 1989 עמד בראש שירותי האשפוז.
משנת 1983 שימש גם ממלא מקום של הממונה על מקצועות רפואיים, ומשנת 1984 ממלא מקום מנכ"ל המשרד.
בשנת 1987 קודם לתפקיד סמנכ"ל המשרד וב-1988 למשנה למנכ"ל.
בשנת 1993 מונה משיח למנהל בית חולים וולפסון.
בסמוך לכניסתו לתפקיד הורה על התקנת האזנת סתר במרכזיית בית החולים.
בשנת 2001 הוא הורשע על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון ונידון לנזיפה חמורה מטעם נציבות שירות המדינה.
פרקליטות המדינה נמנעה מהגשת תביעה פלילית כנגדו ודינו נגזר בבית הדין המשמעתי של הנציבות.
משיח נשוי ואב לשתי בנות.
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר (ז' באדר תש"א; 6 במרץ 1941 - כ"ז באב תש"ע; 7 באוגוסט 2010) היה רב חרדי ליטאי, מחבר סדרת ספרי משמר הלוי.
נולד בחיפה לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר, בוגר ישיבת ראדין וישיבת מרכז הרב, וראש השוחטים בחיפה.
אחיו הם הרב שמואל שולזינגר, שהיה רב העיר קריית אתא, ואלעזר שולזינגר, חתנו של הח"כ לשעבר שלמה לורינץ.
בצעירותו למד בישיבת מרכז הרב, אך סולק מן הישיבה.
בשנת תשי"ט (1958) עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק, והיה תלמידו המובהק של הרב יחזקאל אברמסקי.
בשנת תשכ"ד (1964) נישא לבתו של הרב שלמה כהן, נכדו של רבי שלמה הכהן מווילנה, שהיה תלמידו הקרוב של החזון איש, חתנו של יעקב הלפרין וחבר מועצת העיר בני ברק.
הרב שולזינגר נודע כבקי בש"ס, בתנ"ך ובתולדות ישראל.
היה רב בית המדרש "ירחי כלה" בבני ברק, שלמרגלות ישיבת פוניבז'.
מאז תשכ"ט (1969) ועד פטירתו, במשך למעלה מארבעים שנה, מסר בו שיעור יומי.
כמו כן מסר שיעורי תורה ושיחות מוסר בבני ברק ועוד.
השיעור המפורסם ביותר היה השיעור בדף היומי.
נחשב אחד מתלמידיו המובהקים של הרב שך בתחום ההשקפה.
דרשתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת תשל"א (1971), בהספדו על חותנו שלמה כהן.
בשנת תשל"ג (1973), כשנפטרה הרבנית מרים, אשתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי (ה'סטייפלר'), הפציר בו בעלה כי יספיד אותה והדריך אותו לגבי תוכן ההספד.
במוצאי השבת שלאחר פטירת הרב שך הספידו הרב שולזינגר בבית מדרשו "ירחי כלה", במשך כשלוש שעות.
דרשתו השנתית הייתה בליל שביעי של פסח, אליה נהרו רבים מתושבי בני ברק.
דרשותיו של הרב שולזינגר היו ארוכות מהרגיל וכללו דברי מוסר והשקפה, תוך ביקורת על תופעות בתוך הציבור החרדי.
ייסד וניהל במשך עשרות שנים קרנות צדקה לסיוע לנצרכים.
לאחר פטירתו הוקמה לזכרו רשת כוללי ערב "משמר הלוי".
חתנו הרב שלמה יעקבזון הוא משגיח בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
הרב שולזינגר חיבר את סדרת משמר הלוי ובה עשרות כרכים על רוב מסכתות התלמוד.
כמו כן ערך והוציא את הספר "תורת זאב" ובו דברי תורה של דודו הרב זאב צ'צ'יק מירושלים.
כן הביא לדפוס ספר משיעורי הרב משולם דוד הלוי סולוביצ'יק על ענייני קדשים.
מלבד ספריו בסוגיות הש"ס, חיבר סדרת ספרים על תולדותיהם ואורחותיהם של רבנים ידועים:
פניני רבנו יחזקאל, על הרב יחזקאל אברמסקי
פניני רבנו הגרי"ז, על הרב מבריסק
פניני רבנו האבי עזרי, על הרב שך
פניני רבנו הקהלות יעקב, על הרב יעקב ישראל קניבסקי
בנוסף הוציאו תלמידיו את שיעוריו היומיים תחת השם שיעורי משמר הלוי על הש"ס, "משמר הלוי" על סדר פרשיות התורה, שני כרכי דרשות משמר הלוי, וכן עשרות חוברות משיחות והספדים שנשא במשך השנים.
- ה'שמ"א) היה מחכמי צפת בתקופתו של האר"י והיה מתלמידיו.
עבר לדמשק לכהן בה כראש הרבנים.
היה בנו של רבי לוי ממגורשי ספרד, ומוצאו מהעיר נג'ארה בספרד ועל שמה נקרא שם משפחתו.
אביו, לוי נג'ארה, עזב את ספרד, התגורר זמן קצר בקושטא, ולאחר מכן עלה לצפת, בה נולד משה.
משה ניכר כבר בצעירותו, ובהיותו עול ימים הוסמך לרבנות והיה דרשן בחסד עליון.
בשנת ה'של"ט בעקבות פרעות הערבים בצפת, נמלט עם בנו ישראל, עם עוד יהודים רבים לדמשק, זמן קצר לאחר מכן, נתמנה לראש הרבנים שם.
חיבר ספר בשם "לקח טוב" ובו סידר כל דרשות חז"ל בש"ס, ספרי ומכילתא, כדי שיופיע פירוש הפסוק והמצווה יחד עם חלקי הדינים ודרשות חז"ל.
ספרו נדפס בקושטא בשנת ה'של"א.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי כתב עליו בספרו "שם הגדולים" דברי שבח והלל.
נישא לבת הגאון רבי ישראל די קוריאל שהיה אחד מארבעת התלמידים שהוסמכו על ידי הרב יעקב בירב.
בנו היה החכם והפייטן רבי ישראל נג'ארה מחבר הפיוט לשבת "יָה רִבּוֹן עָלַם וְעַלְמַיָּא".
בנו ר' ישראל, נכדו ר' משה ונינו ר' יעקב נג'ארה שימשו בתפקיד הרב הראשי של קהילת יהודי עזה.
רבי משה נפטר בשנת ה'שמ"א ונקבר בדמשק.
הרב משה מרדכי חדש (י"ד בכסלו ה'תש"א, 14 בדצמבר 1940 – כ"ח בתמוז ה'תשע"ו, 3 באוגוסט 2016) היה ראש ישיבת אור אלחנן בירושלים.
נולד בירושלים לרב מאיר חדש, המשגיח של ישיבת חברון, ולצביה לבית הוטנר, בת אחותו של הרב משה מרדכי אפשטיין (ועל שמו נקרא).
נישא לשרה, בתו של הרב יהושע דב לפין (לופיאנסקי), ר"מ בישיבת הרב עמיאל וחתנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
הרב פתח את ישיבתו בשנת ה'תשל"ו (1976) בשם "מאור ירושלים", בשכונת מטרסדורף ובכנסת יהודה בשכונת סנהדריה, בתחילה ככולל אברכים ובהמשך כישיבה לקיבוץ, כשנתיים לאחר מכן עלה לישראל הרב שמחה וסרמן, בנו של הרב אלחנן וסרמן, שעמד בראשות ישיבת אור אלחנן בלוס אנג'לס, וביקש לייסד ישיבה מקבילה בישראל.
וראה ברב משה מרדכי חדש כמתאים לכהן כראש הישיבה, והוא איחד את רצונו ביחד עם ישיבתו של הרב חדש ושמה של הישיבה שונתה לשם "אור אלחנן".
בשנים הראשונות שכנה הישיבה בשכונת עזרת תורה בירושלים.
בשנת תשנ"ג (1993) עברה הישיבה למבנה מפואר בשכונת רוממה.
במבנה פועלים כולל אברכים וכן מכון להוצאת ספרים, העוסק בעיקר בהוצאת ספריו של הרב אלחנן וסרמן.
הרב חדש התגורר בבניין הישיבה.
הרב חדש ייסד בנשיאותו כמה ישיבות קטנות – בשכונת גבעת שאול בירושלים, בטבריה, בראשון לציון ובמודיעין עילית.
צוות הר"מים מורכב ברובו מתלמידיו.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ח בתמוז תשע"ו בבית החולים הדסה עין כרם.
במהלך הלווייתו מונו בנו הרב חיים אריה חדש וחתנו הרב צבי וינפלד למלא את מקומו בראשות הישיבה.
היה נשוי לשרה (לבית לפין).
הרב חיים אריה - ממלא מקום אביו בראשות ישיבת אור אלחנן וחתנו של הרב ישראל מאיר וייס.
בתו - נשואה לצבי פסח כהן הוא בנו של הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון.
אחיו: הרב אהרן - משגיח בישיבת מיר, והרב נפתלי - משגיח בישיבה הגדולה אור אלחנן.
גיסיו: הרב ברוך מרדכי אזרחי, ד"ר נחום אריאלי והרב יצחק אברמוביץ רבה של רמת יצחק.
רבי משה מרדכי בידרמן (ה'תרס"ג, 1903 – כ"ד בטבת ה'תשמ"ז, ינואר 1987) היה האדמו"ר השישי של חסידות לעלוב, והחל מה'תשכ"ב גם האדמו"ר מקרלין לעלוב.
נולד בשנת ה'תרס"ג בירושלים לרבי שמעון נתן נטע בידרמן וחנה.
לאחר שנפטרה אמו היגר אביו לקרקוב שבפולין, והותירו יחד עם אחיו בבית סבו האדמו"ר רבי דוד מלעלוב מנהיג עדת החסידים בירושלים, ואצלו גדל והתחנך.
בלילות למד בישיבת המקובלים שער השמים בירושלים העתיקה.
בגיל שבע עשרה קיבל סמיכת חכמים מהרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר פטירת סבו היגר לקרקוב מגורי אביו, שם נישא לעטיל לבית שווארץ בת אשת אביו בזיווג שני.
במשך שנות שהותו באירופה ביקר כמה מרבני דורו, ביניהם האדמו"רים מבעלז וקוזניץ, ונהיה חסיד של רבי אברהם אלימלך מקרלין, אשר לימים מינהו למנהיג חסידי קרלין בארץ ישראל.
בשנת ה'תרפ"ו עלה אביו חזרה לירושלים ושם נפטר בג' בתשרי ה'תר"ץ.
עם פטירת אביו מונה למלא את מקומו על ידי זקני חסידות לעלוב.
תחילה התגורר בירושלים, לאחר מכן בתל אביב, בני ברק, ולאחר מכן חזר לירושלים באמרו שאינו מסיח דעתו ממנה, בערוב ימיו עברה חצר החסידות לשיכון ה' בבני ברק.
בשנת ה'תשכ"ב מונה ביוזמת החסיד יהושע השל הלטובסקי גם לאדמ"ור של פלג "הזקנים" בחסידות קרלין.
בעקבות כך היה לרבן של שתי חצרות, תופעה ייחודית בתנועת החסידות.
הפלג שבראשה עמד נקרא כיום חסידות פינסק-קרלין.
היה מוערך על ידי אדמו"רי דורו ומיודד עם רבי אהרן מבעלזא והבאבא סאלי.
היה בקשר מיוחד עם רבי נח גד וינטרוב.
הקפיד להצניע למדנותו ומדרגותיו, לאחר פטירתו נודע כי נהג לסיים לימוד ש"ס בבלי כולו מדי שנה.
נפטר בכ"ד בטבת ה'תשמ"ז לאחר שש שנות מחלה מייסרת.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לאדמו"רי בית לעלוב, אביו, סבו ואבי סבו.
חלק מדברי תורתו הודפסו בספרים "ברכת משה" "קדושת מרדכי" ו"אמרי קודש".
בתו הגדולה שרה חנה בלימא נישאה לשמואל עוזר קאפף מלעלוב-ברנוביץ'.
רבי אברהם שלמה, לאחר פטירת אביו הוכתר לאדמו"ר מלעלוב
רבי שמעון נתן נטע, לאחר פטירת אביו הוכתר לאדמו"ר מקרלין לעלוב
רבי דוד צבי ישראל, לא כיהן כאדמו"ר ונפטר בתשנ"ד.
בנו הוא הרב יעקב יצחק בידרמן שליח חב"ד בווינה.
רבי אלתר אלעזר מנחם, מספר שנים לאחר פטירת אביו הוכתר לאדמו"ר, גם הוא בבני ברק.
בנו הוא הרב אלימלך בידרמן
רבי פנחס, לאחר פטירת אחיו הבכור רבי אברהם שלמה הוכתר לאדמו"ר מלעלוב-ניקלשבורג, בשכונת גאולה
רבי ישכר דוב, לאחר פטירת אחיו הבכור רבי אברהם שלמה הוכתר לאדמו"ר, חצרו ברחוב בר-אילן.
מכונה המהרי"ד מלעלוב וכן האדמו"ר מפיעטרקוב.
נפטר ביום י"ד שבט תשפ"ו.
רבי שמעלקא, לא מכהן באדמו"רות ומתגורר בשכונת עזרת תורה בירושלים.
בתו נחמה רוחמה, נישאה לרבי שמואל צבי ראזנפעלד, האדמו"ר מלעלוב-קארלין בבני ברק
משה נאור (נולד ב-9 במאי 1971) הוא מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה משנת 2008 ובמאי תיאטרון, בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
אחיו הצעיר של השחקן יגאל נאור (במקור: יגאל סלחיאני).
בשנת 2017 מביים את ההצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר), בתיאטרון חיפה, בהשתתפות: אלמה דישי, איציק כהן, יסמין עיון ומיכאל מושונוב.
בשנת 2022 מביים את ההצגה "צניחה חופשית" בכיכובן של לאורה ריבלין וציפי שביט.
בשנת 2024 מביים את "לשחרר את נחמה" מחזה מקורי מאת דניאל לפין בכיכובה של ציפי שביט יחד עם עידן אלתרמן, שלמה וישינסקי, עירית ענבי, מעיין וינשטוק, קובי זיסלין ונועה אנגל.
בתיאטרון הבימה: "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון, "נודניק" מאת פרנסיס וובר.
בתיאטרון בית ליסין: "דברים שאני יודעת" מאת אנדרו בובל (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
בתיאטרון הקאמרי: שמו הולך לפניו (זכה בפרס התיאטרון 2008 – קומדיית השנה) מאת אפרים קישון (בשיתוף תיאטרון חיפה), "הכתובה" מאת אפרים קישון (פרס מיוחד על בימוי ע"ש יוסף מילוא), "שמנה" מאת ניל לאביוט.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער: "הלילה הזה" מאת דפנה אנגל (פרס הצגת השנה לנוער 2007).
"תום – כמה סיבות לחיות" תיאטרונטו 2006. בתיאטרון צוותא: "פחד קהל" כתיבה ובימוי, "ג'ונגול" מאת בעז גאון.
"מחזמר" כתיבה ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב.
"ערס פואטי" כתיבה ובימוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
ב-2016 שיחק בסרט "לב שקט מאוד" של איתן ענר.
משה נאור היה נשוי לשחקנית שירי נדב-נאור ולהם שלושה ילדים.
כולם היו בני – פרס התיאטרון הישראלי להצגה המתורגמת הטובה ביותר (תיאטרון חיפה בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי)
שמו הולך לפניו – פרס התיאטרון הישראלי לקומדיית השנה (תיאטרון חיפה בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי)
הכתובה – פרס מיוחד על בימוי ע"ש יוסף מילוא (תיאטרון הקאמרי)
הלילה הזה – פרס הצגת השנה לילדים ונוער (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער)
סוחרי הגומי – פרס התיאטרון הישראלי להעלאה מחודשת של מחזה (תיאטרון חיפה)
1606, שס"ו) היה אחד מחכמי פולין ותלמידו של המהרש"ל, מחבר הספר "מטה משה".
נולד לרב אברהם, בסביבות שנת 1551 (שי"א) בפשמישל שבפולין.
אביו נהרג בילדותו על קידוש השם.
ובספרו מובאות הלכות והנהגות רבות בשמו.
בגיל 22 כתב ספר על תרי"ג מצוות בחרוזים.
היה רבה של העיירה בלז בגליציה, ייסד שם גם ישיבה.
כשנאלץ לצאת מבלז עבר לבית חמיו, הרב שמואל בעיר לודמיר, ושם כתב את ספרו.
לאחר מכן מונה לרבה של עיר הולדתו, פשמישל, ולבסוף היה רב באפטא ובקראקא (היא קרקוב).
היה חבר בוועד ארבע הארצות.
סיים את ספרו "מטה משה" בשנת שמ"ה, והוא נדפס בשנת שנ"א.
נודע בעיקר בזכות ספרו "מטה משה".
גם כתב ספר ביאור על רש"י הנקרא "הואיל משה", שיש בו שני חלקים.
באר היטב ובאר התורה, ובסופו נמצא פירוש על המגילות, "באר משה", נדפס בשנת שע"ב.
מתלמידיו המפורסמים היה רבי שבתי סופר בעל הסידור.
משה מרקוביץ (ה'תרט"ו, 1855 – ניסן ה'תרצ"ה, 1935) היה ביבליוגרף וביוגרף ליטאי, בן העיר ראסיין.
מחבר הספר "שם הגדולים השלישי".
נולד בנמוקשט (ביידיש: נעמאָקשט; בליטאית: Nemakščiai ) שבפלך קובנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא).
במקצועו היה מרקוביץ רצען, אך פרויקט חייו היה ספרו "שם הגדולים השלישי" שבו רצה להשלים ערכים שנשמטו מספרו של חיד"א "שם הגדולים".
רק חלק קטן מהספר ראה אור בדפוס ובשנים האחרונות נעשה מאמץ שיתופי בפורום אינטרנט של "אוצר החכמה" להנגיש את החלקים שנותרו בכמה כתבי יד עם שינויים בין המהדורות.
מרקוביץ לא ידע לכתוב, ובמשך 38 שנים הכתיב תוך כדי עבודתו את תוצאות מחקריו לבחורים מבתי המדרש של ראסיין תמורת תשלום.
הוא נפטר בשנת 1935 (תרצ"ה) בגורזד.
בנו הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ, רבן של קובורסק, אינטוריק ואנטלייפט.
נכדו הרב חיים שמשון היה מתלמידי סלובודקה וחבר הכולל בקובנה.
הדפיס את ספרו "אמרי חיים" בקיידאן (תרצ"ט) ונספה בשואה
בתו חיה טילה ובעלה הירש שר התגוררו בפריז
בנו יעקב צדוק מרקוביץ התגורר בפריז
בתו ביילה מערע התגוררה בניו יורק
לקורות עיר נובהרדוק ורבניה ורשה ה'תרע"ג.
משה (מונייק) מרין (1905 – יוני 1943) היה ראש הקהילה היהודית והיודנראט, בגטו סוסנוביץ בתקופת השואה.
בתו הצעירה שרדה את השואה על פי רשומות USHMM, בהינצלה על ידי איכר פולני אנונימי.
מרין התפרנס ממסחר לפני הפלישה הגרמנית לפולין.
לאחר כיבוש סוסנוביץ על ידי גרמניה ב-4 בספטמבר 1939, הציג עצמו מרין בפני הנאצים כראש קהילת סוסנוביץ.
זאת כאשר נשיא הקהילה לייזרוביץ (לפני הפלישה לפולין) שתק בפגישה עם קצינים גרמנים.
מרין דיווח מהשורה האחורית של חברי הקהילה שנעצרו ל-24 שעות בבית מרחץ ציבורי וכך מונה לתפקיד.
לא ברור אם לפני המלחמה היה חבר המועצה; קידומו הושתת על העובדה שהוא דיבר גרמנית.
כך היה בתחילת הקריירה שלו בתור ראש היודנראט בגטו סוסנוביץ ובגטו הסמוך גטו בנדין, שני גטאות שיצרו יחדיו יחידה מינהלית אחת.
בינואר 1940 נתפס מרין על ידי הנאצים כמנהיג המשרד המרכזי של המועצה היהודית במזרח שלזיה העילית, אחראי על כ-45 קהילות יהודיות ובהן כ-100,000 יהודים פולנים.
בתוך כשנה שלט על עשרות יודנרטים.
מרין היה קשה במגעיו עם היהודים שהתנגדו לכיבוש, כולל הנוער הציוני, השומר הצעיר, גורדוניה ופועלי ציון.
מרין סייע לנאצים בציד מנהיגיהן של קבוצות אלה.
הוא עשה זאת בשיתוף פעולה של המשטרה היהודית, שמנהיגה הגן על החלטותיו של מרין.
מרין אימץ גישה דומה לזו של חיים רומקובסקי, ראש היודנרט של גטו לודז'.
הוא סבר שעל ידי עבודה בגטו ישרדו היהודים את המלחמה.
כמו רומקובסקי, ניסה מרין להצדיק גירוש של 25,000 יהודים בטענה כי ההקרבה שלהם אפשרה הישרדות של הנותרים.
הוא הצהיר: "אם אבדו רק 25% כאשר היה סיכון לאובדן כולם, מי יכול לבקש תוצאות טובות יותר?"
מרין נשלח לאושוויץ-בירקנאו ביוני 1943, חודש אחד לפני הטרנספורט האחרון מגטו סוסנוביץ.
קונרד חרמץ (2003), סיוטים: זיכרונות שנים של אימה תחת השלטון הנאצי באירופה, 1939-1945. באוניברסיטת סירקיוז לחץ; , באמצעות Google ספרים.
ישראל גוטמן (1990), האנציקלופדיה של השואה.
הרב דוקטור משה מָרְגֶל (בסרבו-קרואטית: Mojsije Margel; 13 בנובמבר 1875, מושצ'יסקו, שלזיה תחתית, הקיסרות הגרמנית – 30 באפריל 1939, זאגרב, ממלכת יוגוסלביה) היה הרב הראשי ליהודי זאגרב בין השנים 1927–1937, פדגוג, פילולוג ומילונאי.
משה מרגל נולד בעיירה מושצ'יסקו אשר בקיסרות הגרמנית (בשטחה של פולין המודרנית).
הוא רכש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בווינה ובהמשך בבית המדרש לרבנים בברלין.
סיים דוקטורט בפילוסופיה יהודית באוניברסיטת ברלין.
בהמשך התגורר בקרקוב ובה ערך את כתב העת בעברית "אוצר הספרות".
בין 1906–1914 כיהן כרב הראשי ליהודי פוז'גה וכן כמנהל בית הספר היהודי בעיר.
במהלך שהותו בפוז'גה חיבר מילון גרמני-עברי.
היה חבר בלשכת המתרגמים של קרואטיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ביחידת הרבנות הצבאית בזאגרב.
ב-1919 עבר לזאגרב ומונה למנהל בית הספר היהודי בעיר.
חיבר מילון עברי-קרואטי ותרגם לעברית ולקרואטית ספרים ומחזות.
ב-1927 מונה לרב הראשי ליהודי זאגרב וכיהן במשרתו עד 1937, עת נאלץ לפרוש בשל מצבו הבריאותי.
מרגל כתב ספרים ומאמרים בתחום הפילולוגיה העברית, וכן כתב באנציקלופדיה היהודית.
אחיו יהודה מרגל כיהן כרב קהילת נובה גראדישקה.
משה מרגל הלך לעולמו בזאגרב ב-1939 ונקבר בבית הקברות מירוגוי.
ב-2007 הוקם בזאגרב על שמו "מכון מרגל" לתרבות יהודית.
משה מרום (נולד ב-1 בינואר 1949) הוא קצין חיל הים במיל' בדרגת תת-אלוף.
זכה פעמיים בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
בתפקידו האחרון בשירות שימש כנספח צה"ל הראשון בסין.
באזרחות סייע בפיתוח עסקי ושיתוף פעולה טכנולוגי בין חברות הייטק ישראליות לסיניות והקים את אוניברסיטת גואנגדונג-טכניון, המיזם המשותף לטכניון ולאוניברסיטת שנטאו שבסין.
משה (ססיל) מרום נולד בעיר צ'ינגדאו בסין לאריך, יהודי יליד גרמניה, ולו־צה (ששינתה את שמה בהמשך ללאה), ילידת סין שגדלה בבית בודהיסטי ובהמשך המירה את דתה לנצרות.
אביו של מרום שהתגורר מאז גיל 18 מחוץ לגרמניה ניסה לחזור לגרמניה בשנת 1935, אך נעצר על ידי גסטפו, שוחרר בתנאי שיעזוב את גרמניה ויצא מגרמניה הנאצית אל המדינה היחידה שהסכימה לתת לו אשרת כניסה, סין, וכך פגש שם את האם.
בשנת 1952, שלוש שנים אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון, סגרו הרשויות את הבר שניהל האב אריק בעיר צ'ינגדאו, ובשנת 1955 יצאה משפחת מרום באונייה בריטית להונג קונג, שם עברו לאונייה איטלקית שנסעה דרך תעלת סואץ לג'נובה.
משם יצאו באונייה ישראלית והגיעו ביולי 1955 לחיפה.
לאחר שהות של כחודש במרכז הקליטה "שער העלייה" בחיפה, שם נולד בן הזקונים אליעזר מרום, התיישבה משפחת מרום עם שבעת ילדיה במושב העולים שדה אליעזר בגליל העליון.
ב-1963 החל משה את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו אותם סיים בשנת 1967 במגמת המכונאות הימית.
מרום התגייס לצה"ל בשנת 1967 אחרי שסיים את בית הספר לקציני ים עכו ושירת בחיל הים.
ב-1970 התגייס לצבא הקבע ושירת במספן מודיעין של החייל.
ב-1975 נשלח ללימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון אותם סיים ב-1979. ב-1981 מונה לקצין אלקטרוניקה של בסיס חיפה, ב-1984 מונה לרע"ן אמל"ח אויב במחלקת מחקר של מספן מודיעין בדרגת סא"ל.
ב-1987 נשלח ללימודי תואר שני בארצות הברית אותם סיים בהצטיינות והמשיך לתואר שלישי.
משה סיים את לימודיו ב-1990 שזיכו אותו בתואר שני בהנדסת אלקטרוניקה ותואר שלישי באוקיינוגרפיה פיזיקלית.
ב-1991 מונה לרמ"ח אלקטרוניקה ושילובים בדרגת אלוף-משנה במנהלת פרויקטים להב דולפין שניהלה את - בניית צוללות הדולפין בגרמניה, ספינות סער 5 בארצות הברית ופיתוח מערכות הלחימה של כלי השיט בארץ.
בשנת 1993 נשלח מרום להיות נספח צה"ל הראשון של ישראל בסין.
בתפקיד זה קודם לדרגת תא"ל.
בתקופת כהונתו כנספח, שנמשכה עד שנת 1997 מוסדו קשרים צבאיים ראשונים עם הצבא העממי הסיני, ביקרו בסין ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין והרמטכ"לים אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק ועוד משלחות רבות מהתעשיות הביטחוניות בישראל.
ב-1998 לאחר שהשתחרר מצה"ל החל מרום לעבוד בחברת סאיטקס ומונה לדירקטור לפיתוח עסקי באסיה עם פוקוס על סין.
נחתמו הסכמי שיתוף פעולה עם חברות מובילות בתחום הדפוס הדיגיטלי בסין.
בשנת 2003 מונה מרום למנהל פיתוח הנדסי במחלקת המו"פ של חברת קריאו שרכשה את סאיטקס ולימים קודאק שרכשה את 'קריאו', תפקיד אותו מילא עד סוף 2011. היה אחראי לפיתוח וייצור של מערכת לפיתוח גלופות הדמיה דיגיטליות במפעל בסין שהיה ראשון מסוג זה בחברה.
מערכת זו השלימה את מערכת הקדם דפוס הדיגיטלי של קודאק.
על פרויקט זה זכה מרום לציון לשבח ממנכ"ל קודאק העולמית.
בתקופת עבודתו זו היה מרום שותף לתשעה פטנטים חדשים שנרשמו בארצות הברית.
בסוף 2013 קיבל מרום על עצמו את פרויקט הקמת טכניון בגואנגדונג בדרום סין.
בנוסף לאחריות על בניית הקמפוס היה מרום אחראי גם לגיוס והקמת הארגון האדמיניסטרטיבי של האוניברסיטה.
מרום היה המנכ"ל וסגן נשיאה הראשון של טכניון גואנגדונג, תפקיד אותו מילא עד סוף 2017.
מחקר מדעי - בנוסף לתפקידיו בתעשייה עסק מרום במחקר באוניברסיטת תל אביב בנושא ניתוח שבלים של כלי שיט בהדמיות מכ"ם מִפְתָּח סינתטי מוטס או מלווין.
המחקר מומן על ידי מפא"ת משרד הביטחון.
ממצאים מהמחקר פורסמו בעיתונים מדעיים חשובים.
בשנת 1997 בחופשת השחרור שלו התנדב מרום לשרת במוצב בדרום לבנון כחייל פשוט.
בשנת 2002 התנדב מרום לשרת בשטחי יש"ע במיזם של "מילואים בקו התפר" לאזרחים שפרשו משירות מילואים.
בשנים 2008–2019 התנדב מרום למילואים במחלקת במספן הים כדי ליזום פיתוח מערכת מתקדמת, תומכת לחימה.
פיתוח שזיכה אותו בפרס מח"י לחשיבה יוצרת.
התנדבות זו נמשכת עד ימים אלה.
בנוסף לעברית, מרום דובר אנגלית וסינית מנדרינית.
מרום למד במוסדות השכלה גבוהה מחזיק בתארים הבאים:
תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל שנת 1979.
תואר שני בהצטיינות בהנדסת אלקטרוניקה מ-Naval Postgraduate School מונטריי קליפורניה.
תואר שלישי באוקיינוגרפיה פיזיקלית מ-Naval Postgraduate School מונטריי קליפורניה.
פרס לחשיבה יוצרת 1994 על פיתוח אמצעים בתחום הלוחמה האלקטרונית.
ציון לשבח ממנכ"ל קודאק העולמית על פיתוח מערכת בתחום הקדם דפוס הדיגיטלי
פרס לחשיבה יוצרת 2018 על פיתוח מערכת תומכת לחימה.
מרום הוגדר ל'עמית כבוד' של הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, בשנת 2018, על הקמת טכניון גואנגדונג בסין.
מרום נישא לרונית ממשפחת פליס אותה פגש בקריית שמונה שם שירתה ביחידת המורות של צה"ל.
לזוג נולדו שני ילדים מיכל ואוהד.
מיכל עוסקת בפיתוח הדרכה בחברת אמדוקס.
ואוהד מרום עוסק בפיתוח עסקי בין סין לישראל בעולם הסטארטאפים.
בשנת 2003 התגרש מרום, ובשנת 2005 נישא בשנית לדינה ממשפחת ששון העוסקת בגמולוגיה בבורסת היהלומים ברמת גן.
למרום יש 4 נכדים, זהר, אלה, יאיר ושקד.
בתקופת עבודת הדוקטורט החל מרום בכתיבת מאמרים בג'ורנלים מדעיים:
מה חדש בציי לוב איראן ברית המועצות וצרפת ירחון חיל הים לנוער 'עלי ים', יוני 1974.
טיל ים ים אקסוסט ירחון חיל הים לנוער 'עלי ים', יולי 1974.
יואב לימור חופשת השחרור של תת-אלוף, מעריב 16 בדצמבר 1997.
עמית נבון הגנרל הסיני של צה"ל, מעריב 10 ביולי 1998.
משה מרכוס (נולד ב-22 ביולי 1961) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת השוער במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
מרכוס גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב והשתייך לנבחרת הנוער.
בגיל 16 הצטרף לקבוצת הבוגרים (עונת 1977–1978) ושיחק ב-7 המשחקים האחרונים של העונה, במקומו של השוער הראשון של הקבוצה, יוסף סורינוב.
בעונת 1978–1979 שיחק רק בקבוצת הנוער ולא היה שותף לעונת האליפות של הבוגרים.
בעונות 1979–1984 שיחק כשוער ראשון במכבי תל אביב.
בעונת 1982–1983 הופיע מרכוס בנבחרת העונה.
בעונת 1984–1985 הושאל לקבוצת מכבי פתח תקווה, איתה שיחק שתי עונות בליגה הלאומית.
את עונת 1986–1987 התחיל ללא קבוצה ונסע לנסות מזלו בארצות הברית, משם חזר לאחר כחודש ימים.
מרכוס היה מעוניין בהעברה ולא בהשאלה ולזה קבוצת האם שלו מכבי תל אביב סרבה.
בינואר 1987 הצטרף להפועל ירושלים בליגה הארצית וסיים איתה במקום השני.
בעונת 1986–1987 חזר למכבי תל אביב ולאחר עונה מוצלחת שבסיומה זכה עם קבוצתו בגביע המדינה, חתם לשלוש עונות נוספות.
בנובמבר 1988 הגיע גם הזימון של המאמנים שניאור וגרונדמן לנבחרת ישראל.
בעונת 1988–1989 שבר את ידו ונעדר מספר שבועות מהמשחקים.
בעונת 1989–1990 שוב שבר את ידו בחודש מרץ וגמר את העונה.
מרכוס חזר לשחק רק במחזור הרביעי של עונת 1990–1991.
בעונת 1991–1992 הצטרף לסקציה נס ציונה מהליגה הארצית.
בהמשך שיחק בבית"ר לוד ומ.ס.
מאז פרישתו ממשחק אימן שוערים בקבוצות: הפועל בני לוד, בית"ר תל אביב רמלה והפועל ראשון לציון.
מאז 2019 משמש מרכוס כמאמן השוערים במכבי עירוני אשדוד בליגה א'.
מרכוס מתגורר ביבנה ונשוי לרותי.
אחיו הצעיר הוא שוער העבר עדלי מרכוס, שהיה בעבר מנכ"ל מנהלת ליגת העל בכדורסל וכיום מנכ"ל מכבי תל אביב בכדורסל.
משה מרקוביץ (נולד ב־1955) הוא קצין צה"ל בדימוס שכיהן כקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
משה מרקוביץ נולד בשנת 1955 בצפת, להורים ניצולי השואה.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל ושירת כאלחוטן מורס.
בשנת 1975 סיים קורס קציני קשר.
שירת כקצין קשר בגדוד "הבוקעים הראשון" של חטיבת גולני וכמ"פ הפעלה בגדוד הקשר של פיקוד הצפון.
השתחרר מצה"ל ולמד לתואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו חזר לשירות קבע ומונה לקצין קשר חטיבתי של חטיבת גולני, תפקיד אותו מילא במלחמת שלום הגליל, שבה נפצע בעת ההכנות לכניסה לביירות.
שירת כקצין אג"ם קשר בפיקוד צפון, סגן קצין קשר באוגדה 36 וראש מדור מבצעים במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (מקשר"ר).
בשנת 1986 מונה לקצין קשר במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי בדרגת סא"ל, ובהמשך מונה לראש ענף מבצעים במקשר"ר וקצין קשר של אוגדה 36. בשנת 1991 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי (מקשא"פ) דרום.
בשנת 1994 למד לתואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן מונה לרמ"ח אג"ם ותורה במקשר"ר.
ביולי 1999 מונה לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי.
שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2002.
מאז שחרורו מצה"ל עוסק בתפקידי ניהול.
בנובמבר 2002 מונה לסמנכ"ל פיתוח עסקי בחברת תדיראן קשר ובשנת 2004 מונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת הקשר הטקטי בחברה.
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל בחטיבת היבשה של חברת אלביט מערכות ושימש בתפקיד זה עד 2012.
יחד עם אבי כהן הקים את חברת הסייבר Celare והוא משמש יו"ר שלה.
בדצמבר 2018 הקים את חברת "מגניפיקה וי אר" להדרכה באמצעות מציאות מדומה והוא מנכ"ל החברה.
מרקוביץ הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ומשנת 2018 הוא חבר בלשכת עורכי הדין.
משה מרי (נולד ב-1972) הוא מנכ"ל טבע נאות.
בעבר שימש כיו"ר נספרסו ישראל, משנת 2022, לאחר שכיהן כמנכ"ל החברה במשך 13 שנים.
משה מרי נולד למשפחה מרובת ילדים לאב ששירת בצה"ל.
מרי הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בתחילת שנות ה-2000, כיהן מרי כמנכ"ל אוברסיז טובאקו בע"מ, חברת בת של חברת הטבק האמריקאית, תאגיד בינלאומי העוסק בייצור ושיווק סיגריות.
מרי משתתף בפרויקטים העוסקים במנטורינג לתפקידי ניהול בכירים עבור סטודנטים לתואר ראשון.
הוא מתנדב כחבר ועד מנהל בעמותת אימג'ן לשילוב בעלי מוגבלויות באמצעות מוזיקה.
מרי נשוי לטלי, אב לעמית ונועה, מתגורר בהוד השרון ועוסק כתחביב במוזיקה, מנגן על תופים וסקסופון.
משנת 2022, מכהן מרי כיו"ר נספרסו ישראל, לאחר שכיהן במשך 13 שנים כמנכ"ל החברה.
ב-2009 יובאו לישראל מכונות קפה עם קפסולות לצריכה ביתית בהיקף של 5.5 מיליון דולר.
ב-2010 הסכום קפץ ל-11.7 מיליון דולר ושנת 2011 הסתיימה עם היקף יבוא בסכום של כ-18 מיליון דולר.
שיעור החדירה בישראל הוא 15% בלבד ממשקי הבית נכון ל-2011 והצפי הוא כי אחוז החדירה ימשיך לצמוח ויתקרב לאחוז החדירה באירופה העומד על למעלה מ-50%.
ביולי 2012 נבחר כאיש השיווק של איגוד השיווק הישראלי.
מרי הוביל מהלכים בחברה לניצול יעיל יותר של חומרי גלם ושיפור הקיימות והקים מערך לאיסוף הקפסולות ואסטרטגיה לניצול הקפסולות הממוחזרות, שכולל שיתוף הפעולה עם יקב הרי גליל, שלו חברת נספרסו התחילה להעביר את הקפה הממוחזר לשימוש כקומפוסט.
החל מ-2021, מכהן מרי כמנכ"ל בינלאומי של חברת טבע נאות.
משה נגר (נולד ב-1947) הוא פזמונאי, ומלחין ישראלי שחיבר והלחין מאות שירים לזמרים רבים ובהם ישי לוי ונתי לוי.
התפרסם בעיקר סביב כתיבת המילים לרבים מלהיטיו של זוהר ארגוב.
נגר נולד בראשון לציון, לאב חקלאי ואם שהייתה עקרת בית, עולים מיהדות תימן.
הוא ירש את הכשרון המוזיקלי מאביו שהיה רב ופייטן בבית הכנסת.
בגיל 3, התעוור בעינו הימנית בעקבות חוט ברזל שחדר לתוכה.
בשל עבירות משמעת, עזב את הלימודים בכיתה ה' והחל ללמוד לנגן כאשר מפוחית הייתה כלי הנגינה הראשון שלו.
הוא למד לנגן בגיטרה שקנה בעקבות שליחויות שביצע ובגיל 10, עברה משפחתו לשכונת שיכון המזרח בראשון לציון.
בגיל 18, לאחר שלא גויס לצה"ל, הקים להקת רוק בשם "תל אביב אקספרס" שאיתה הופיע במבנה ששכר בשכונתו.
הזמר הראשון שאיתו הופיע היה ציון גולן, מיד לאחר שחרורו בשירות במקהלת הרבנות הצבאית.
בתקופה זו ניגן עם הצ'רצ'ילים ועוזי פוקס והסגנונות.
באחת ההופעות הכיר את זוהר ארגוב שעבד אז כשיפוצניק עם אחיו הגדול של שימי תבורי.
בשנת 1977 כתב והלחין את השיר מה לך ילדה שהיה ללהיט בביצוע זוהר ארגוב ובהמשך הופיע באלבום הבכורה שלו אלינור בעיבוד יגאל חרד.
בשנה לאחר מכן הלחין את השיר "אל נבקש" (המוכר גם בשם "יש דברים נסתרים").
מלבד שירים אלו, חיבר לארגוב את השירים "ילדה חיכיתי שנים", "כל יום שעובר" ו"בכרם התימנים".
בשנת 1987, חיבר לארגוב את התקליט הדרך הברוכה, שהיה לתקליטו האחרון.
התאבדותו של ארגוב בשנת 1987 גרמה לנגר משבר נפשי עמוק, והוא עזב את הקריירה האמנותית שהחל בה לטובת מגורים במדבר יהודה.
בין השנים 1987–1996 שוטט נגר לסירוגין במדבר יהודה ובצפון הארץ; בחורף 1–1992 שהה בסמוך למעיינות עין פשחה, בחברת נחמן פרקש.
בשנת 1992, בנו חיים ששירת כנהג בצה"ל, התנגש במכונית של פרופ' יורם בן-פורת והרג אותו, את אשתו ואת בנם.
לאחר שניסה להימלט לארצות הברית ונתפס, הוא הורשע בהריגה ונגזרו עליו 4 שנות מאסר בפועל.
בשנת 1996 השתקע נגר בחושה לחוף ים המלח, בסמוך לחניון הלילה של קיבוץ עין גדי.
את שנות מגוריו הראשונות במקום הקדיש נגר לעיון מעמיק במקורות היהודיים, ובעיקר בתנ"ך, תוך שהוא מנהל אורח חיים נזירי-למחצה.
ב-2001, בנו שהשתחרר מהכלא, טבע בים כשניסה להיכנס באופן לא חוקי לארצות הברית דרך קנדה לאחר שבקשתו לקבל ויזה נדחתה.
לאחר טרגדיה זו, התמכר משה לחשיש, מצבו הכלכלי הורע, והוא הקדיש את חייו להקניית ערכי-מוסר למבקרים הפוקדים את אזור מגוריו, ובעיקר לבני-נוער מן הציבור הדתי.
במלאכתו זו הוא מסתייע רבות בבקיאותו הרבה בתנ"ך; מרבה לצטט פסוקים מספר בראשית העוסקים ביצירת האדם, ובייחוד "וייצר ה' אלוהים את האדם עפר מן האדמה".
נגר גרוש ואב לשני ילדים, המתגוררים עם אמם בארצות הברית.
משה (מרלין) לוין (1921-דצמבר 2016) היה צלם, עיתונאי, וסופר ישראלי ממוצא אמריקאי.
לוין נולד בשנת 1921, ועלה לארץ בשנת 1947. לאחר העלייה, לוין עבד כעיתונאי וסיקר חדשות מקומיות ובינלאומיות עבור עיתונים, רשתות רדיו וטלוויזיה, ביניהם מגזין טיים, ג'רוזלם פוסט וסוכנות הידיעות United Press .
לוין צילם במהלך שהותו בארץ אלפי צילומי צבע, המתעדים רגעים רבים משנותיה הראשונות של המדינה, וכן מאירועים כמלחמת העצמאות, ביקור סאדאת בארץ ומלחמת יום הכיפורים, אשר חלקם נחשבים וירטואוזיים והוצגו במספר תערוכות.
לוין נולד בהאריסברג, פנסילבניה בשנת 1921. בצעירותו למד עיתונות באוניברסיטת טמפל שבפלורידה.
שלוש שנים לאחר תחילת לימודיו, גויס לוין לצבא ארצות הברית.
לוין שרת במלחמת העולם השנייה כמפענח צפנים במפקדתו של הגנרל אייזנהאוור באירופה, וכן תחת רוברט אייכלברגר בקורפוס השמיני של הצבא האמריקאי ביפן.
לאחר המלחמה סיים לוין את חוק לימודיו, וכן התחתן עם אשתו, בטי שופמן, איתה הוא עלה לישראל בשנת 1947, והשתקע בירושלים.
זמן קצר לאחר הגעתו מונה לוין כעורך משנה בעיתון "פלסטיין פוסט", אשר הפך לימים לעיתון "ג'רוזלם פוסט" המודרני, בו הוא עבד במשך 13 שנה, ובמהלכן תפקד כעורך חדשות, עורך דיפלומטי וכתב.
במהלך מלחמת העצמאות עבד לוין ככתב בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס".
בזמן המלחמה, לוין צילם מספר רב של תמונות צבע, המתעדות את חיי היום יום בזמן המצור על ירושלים.
ב-1 בפברואר 1948 לוין שרד פיצוץ מכונית תופת ברחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת), מול מערכת פלסטיין פוסט בה עבד.
בשנת 1952 החל לוין לעבוד ככתב ברשת ABC.
לוין המשיך לעבוד ברשת זו גם בשנות החמישים והשישים, וכן הפך בשנת 1958 לכתב עיתון טיים בירושלים.
בסוף שנות החמישים סיקר לוין את משפט אייכמן עבור ABC-TV הדיילי מייל, טיים ולייף.
משנת 1976 עד 1980 היה לוין כתב טיים בבוסטון.
ב-1980 חזר לוין לירושלים, בה הוא המשיך לעבוד ככתב המגזין, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1990. לוין כתב במהלך חייו את הספרים "Balm in Gilead" ו-"It Takes a Dream" וכן פרסם 27 ספרים פרי עתו בהוצאת TIME-LIFE.
רבי משה מרדכי השיל (י"ז בסיוון ה'תרפ"ז, 17 ביוני 1927 – י"ז בניסן ה'תשל"ה, 29 במרץ 1975) היה האדמו"ר השלישי של חסידות קופיטשניץ.
נולד בווינה לרבי אברהם יהושע השיל, לימים האדמו"ר השני מקופיטשיניץ, ולשרה ברכה בתו של רבי משה מרדכי השיל, האדמו"ר ממז'יבוז'-וורשה.
נשא לאישה את בתו של צבי הירש הכהן ברלנדר.
לאחר האנשלוס עזב יחד עם אביו את וינה ונסע לארצות הברית בה הקים אביו בשנת ה'תרצ"ט את חצרו.
בהתחלה התגוררו באיסט סייד, ובשנת ה'תשכ"ה עברו לבורו פארק.
לאחר פטירת אביו בט"ז תמוז ה'תשכ"ז סירב תחילה למלא את מקומו.
ביום היארצייט הראשון של אביו החל לכהן כאדמו"ר בבית מדרשו בבורו פארק.
נפטר בליל שבת חול המועד פסח, בגיל 47. ארונו הובא לקבורה בארץ ישראל בחלקת אדמו"רי בית הוסיאטין בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
בנו רבי יקותיאל זושא, החל לכהן בשנת תשע"ז כאדמו"ר מקופיטשיניץ בבית מדרשו בבורו פארק.
הרב משה נג'אר היה דיין ופוסק הלכה, אב בית הדין, ראש ישיבה, ורבה של תוניס במאה השמונה עשרה.
משפחת נג'אר מתוניסיה, הוציאה מתוכה דיינים ופוסקים לרוב, מוצא המשפחה כנראה מגרוש ספרד הראשון משנת 1391, והם הגיעו לאלג'יריה יחד עם הריב"ש והרשב"ץ, וחלק מאבותיה הקדומים של המשפחה אף מוזכרים בפסקי הלכות שונים של הריב"ש והרשב"ץ.
הרב משה למד אצל רבי צמח צרפתי.
שנת הסמכתו לא ידוע, אולם נראה שהחל לדון יחד רבי יצחק לומברזו ורבי שמואל הכהן כבר בשנת התע"ח (1718), ומחילופי מכתבים ניכר שהייתה זו תחילת דרכו בדיינות.
זכה להוקרה ולהערכה רבה בקרב גדולי רבני דורו, וכתב עליו רבי עוזיאל אלחאייך:
בנו רבי דוד ונכדיו שימשו גם הם בכס הדיינות.
לאחר פטירתו, רבי דוד צפג' החליפו בתפקיד אב בית הדין.
הרב משה מרדכי קארפ הוא פוסק הלכה חרדי ליטאי, רב הגבעה הצפונית במודיעין עילית ומחבר ספרי הלכה רבים.
נולד לאהרן זישא ולשרה מרים קארפ.
נישא לבתם של ישראל וחנה שרה רבקה מרגלית בתו של הרב שלמה סובל.
היה גר בירושלים, שם היה מתלמידיו המובהקים של הרב יוסף שלום אלישיב, ולמד בכולל של הרב דוד זיכרמן.
בהמשך עבר למודיעין עילית שם הוא עומד בראש כמה כוללים.
הוא עומד בראשות קופת הצדקה "והחזקת בו".
בשנת תשס"ג הצטרף לרב יוסף שרייבר לעמוד בראשות ישיבת נפש החיים במודיעין עילית.
בעניין פאה נוכרית פרסם שיש לחוש בהם לאיסור עבודה זרה, ושגם בלי זה עדיף ללבוש מטפחת.
פרסם מכתב נגד לקיחת חיסונים לקורונה כיון שלדעתו הם לא נבדקו מספיק.
בפרשיית אליעזר ברלנד, בהתחלה יצא להגנתו וטען שאין להאמין לשמועות נגדו, אך לאחר זמן בירר את העובדות וחזר בו ויצא נגדו.
בעניין הפילוג הליטאי, הוא יצא נגד המלחמות והרדיפות שבין הפלגים וביזוי הרבנים של צד השני, ודעתו שיש לכבד את הרבנים משני הצדדים ולחיות בשלום.
הוא כתב מעל 60 ספרים, רובם ספרי הלכה וחלקם בתלמוד.
הוא מתייחד בכך שמברר את ההלכה ממקרותיה ומכריע כפי הנראה לו, וכפי שקיבל מהרב אלישיב.
הוא כותב בעיקר בענייני הלכה יום יומיים שבחלקי אורח חיים ויורה דעה.
ביניהם הלכות שבת בשבתו בהלכות שבת, ומשמרת הבית בהלכות כשרות.
בנימין משה נסים (נולד ב-10 באפריל 1935) הוא עורך דין ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת וכשר בממשלות ישראל.
חבר הכנסת הצעיר ביותר שנבחר אי פעם: החל את כהונתו הראשונה בגיל 24.
משה נסים נולד בירושלים לוויקטוריה ולרב יצחק נסים, הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
לפני היותו בן 17 סיים תיכון והחל ללמוד בישיבה של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
כאשר הישיבה התרופפה, עבר ללמוד בישיבה של אביו, ועזר לאביו בכתיבת תשובות בהלכה.
במקביל למד משפטים באוניברסיטה העברית.
לטענת הרב נסים בכוונת בנו היה להתגייס ביוני 1958, לאחר חמש שנות לימוד בישיבה.
אולם, בעקבות שאילתה של יצחק בן-אהרן בשאלה מדוע בניו של הרב נסים לא גויסו לצבא, וביקורת ציבורית בנושא, הוא זומן לגיוס בפברואר 1958. נסים שירת בצה"ל כקצין משפטים בחיל האוויר בדרגת סמל.
הוא שוחרר מצה"ל באמצע ספטמבר 1959 כדי שיוכל להשתתף במערכת הבחירות לכנסת הרביעית ובהמשך לצורך תפקידו כחבר הכנסת.
ב-1961, לאחר שלא נבחר לכנסת החמישית השלים עוד 10 חודשים של שירות צבאי.
ביוזמת אברהם קריניצי שביקש למשוך את קולותיהם של יוצאי עיראק ברמת גן, הוצע לו לקראת הבחירות לכנסת הרביעית על ידי בכירי מפלגת הציונים הכלליים, פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח ויוסף ספיר להיכלל ברשימת המפלגה לכנסת.
נסים היסס, אך לבסוף שוכנע על ידי ידיד המשפחה, הסופר שמואל יוסף עגנון, ועל ידי הרב מרדכי אליהו.
נסים היה לחבר הכנסת הצעיר אי פעם (בן 24) וכונה "הינוקא של הכנסת".
לאחר מכן, עם איחוד הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, המשיך להיות חבר כנסת מטעם המפלגה הליברלית המאוחדת, אולם לא שובץ למקום ריאלי לקראת הבחירות לכנסת החמישית.
נסים השלים את שירותו הצבאי והתמחה כעורך דין, ובמקביל היה פעיל במוסדות המפלגה.
בשנת 1969 נבחר לכנסת השביעית מטעם גח"ל, גוש של תנועת החרות והמפלגה הליברלית, וכיהן בכנסת עד 1996 מטעם גח"ל שהתמזגה אל תוך הליכוד.
בכנסת השביעית שימש יו"ר הסיעה מטעם המפלגה הליברלית, בצוותא עם מנחם בגין מטעם תנועת החרות.
בשנת 1970 היה נסים בין מקימי הוועד הציבורי נגד נסיגה ובהפגנה של הוועד הוא נאם כנציג המפלגה הליברלית.
במהלך שנות ה-80 נסים היה ממובילי המהלך של מיזוג מלא של מפלגת הליברלים עם חירות כנגד יצחק מודעי שביקש לשמור על עצמאות מסוימת של המפלגה הליברלית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע והבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב נסים במקום ה-120 והאחרון ברשימת הליכוד.
בראשית שנת 1978 החל לכהן כשר בלי תיק בממשלת בגין, ועם התפטרותו של שמואל תמיר החל נסים לכהן ב-13 באוגוסט 1980 כשר המשפטים.
הוא כיהן בתפקיד קרוב לשש שנים תחת שלושה ראשי ממשלה: מנחם בגין, יצחק שמיר וכן בממשלת האחדות הלאומית תחת שמעון פרס, והוביל מהלכי חקיקה רבים, לרבות השלמת חקיקתו של חוק יסוד: השפיטה.
בהיותו שר לא נסע לחוץ לארץ בניגוד לשרים אחרים שהרבו לטוס.
ב-16 באפריל 1986, בעקבות פיטוריו של יצחק מודעי ממשרת שר האוצר בממשלת האחדות הלאומית בראשותו של פרס, מונה נסים לתפקיד זה.
הוא קיבל לידיו משק וכלכלה, שניצלו מקריסה בעקבות תוכנית החירום הכלכלית שהכין פרופ' מיכאל ברונו, והדבר הבולט ביישומה היה הורדת האינפלציה בישראל מקצב שנתי של כ-450% לקצב שנתי של כ-20%.
נסים היה נטול השכלה כלכלית ונטול עניין מיוחד בתחום.
הוא המשיך במימוש תוכנית הייצוב הכלכלית של פרס ומודעי והגיש תוכנית לייצוב המשק ותוכנית המשך לצמיחת המשק.
בתקופתו יושמו רפורמות יסודיות במס הכנסה ובשוק ההון הונהגה מדיניות תקציבית מרוסנת.
לפי עקרונות תוכנית הייצוב ירד מס הכנסה השולי המרבי ליחידים מתחת ל-50% (48%) בסיסמה: "רוב עמלו של אדם בידו" ומס ההכנסה לחברות ירד בשיעור ניכר, מ-61% ל-43%.
כמו כן ביטל נסים את מס המעסיקים ועוד כעשרה מיסים אחרים שהוטלו שנים אחדות קודם לכן כדי להגדיל את הכנסת המדינה ולממן את התקציב הגרעוני.
בתקופתו לא זו בלבד ששוב לא היה גירעון בתקציב שהגיע לעיתים ל-17% אלא התקציב אף הסתיים ביתרות.
עקב כך בתקופתו הגיעה צמיחת המשק לכ-6% וצמיחת הסקטור העסקי לשיא של כל הזמנים שעמד על 9.6%.
כמו כן נסים הצליח לבצע גם מהפכה זוטא, בהמירו חלק גדול מההלוואות היקרות של ממשלת ישראל מממשלת ארצות הברית בהלוואות בריבית נוחה יותר והביא לחסכון של מיליארד וחצי דולר, ובהקטנה, בפעם הראשונה מזה עשרות שנים, של מצבת חובות החוץ של ישראל.
הוא כיהן בתפקיד גם תחת יצחק שמיר עד סוף שנת 1988. בשל המדיניות המרסנת שהנהיג החל המשק להתייעל ושוב הממשלה לא הפכה מקור למימון הפסדי חברות והן נאלצו להתייעל.
עם זאת, התקציב לשנת 1987 לא כלל את הקיצוצים שהתחייבו מתוכנית הייצוב הכלכלי (תוכנית החירום הלאומית).
הריבית במשק גדלה כדי למנוע גידול בהיקף האשראי וב-1988 החלה לפוג השפעת תוכנית הייצוב של 1985. האבטלה החלה לטפס לשיעור שלא היה כמוהו מאז מיתון 1966 בישראל.
החיסכון הפרטי וההשקעות במשק הצטמצמו והצמיחה שהואצה בשנים 1986–1987 הואטה.
ההאטה הזו, יחד עם התנגדות המעסיקים, עמדו ברקע התנגדותו העזה של נסים לחוק שכר המינימום.
החוק נחקק בסופו של דבר בשל הלחץ הציבורי והסכמה רחבה בכנסת, אבל נסים הצליח לרככו ולהקטין את גובהו.
בסוף שנת 1988 מונה לשר בלי תיק בממשלת האחדות החדשה בראשות יצחק שמיר, ובשנת 1990, לאחר התפטרות אריאל שרון מן הממשלה, מונה לתפקיד שר התעשייה והמסחר וסגן ראש הממשלה.
שימש ציר לקונגרס הציוני מטעם האיגוד העולמי של הציונים הכלליים, יו"ר הנהלת המפלגה הליברלית וחבר נשיאות המפלגה ויו"ר הנהלת הליכוד.
כמו כן, עמד בראש המכון לחקר החברה והכלכלה ע"ש יוסף ספיר, שבמסגרתה ובהובלתו הוצא לאור הספר "המפלגה הליברלית בישראל - לידתה, פועלה וניצחון דרכה", הסוקר את דרכה של המפלגה הליברלית.
לקראת תום כהונת הכנסת ה-13, בשנת 1996, החליט משה נסים לפרוש מהפוליטיקה והחל לעסוק במקצועו כעורך דין.
בשנת 1999 הקים משרד עורכי דין יחד עם עורכי הדין מוטי רינקוב ואבי סנדרוביץ תחת הפירמה: משה נסים, רינקוב, סנדרוביץ.
המשרד עוסק בשלל תחומים, ובהם ליטיגציה מסחרית, משפט מנהלי וגביית חובות של רשויות מקומיות וחובות אחרים.
המשרד מיצג בין השאר את רשות שדות התעופה, נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה, משרד ראש הממשלה, אוניברסיטת תל אביב, עמידר, רשות מקרקעי ישראל, עיריית תל אביב-יפו, עיריית רמת-גן, עיריית הרצליה, עיריית רעננה, עיריית טבריה, עיריית לוד, ואת רשות השידור.
המשרד מונה כ-70 עובדים, מתוכם כ-20 עורכי דין, ומקום מושבו בבית איילון ביטוח.
בשנת 2010 מונה נסים כחבר בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
בשנת 2017 מונה נסים על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראשות ועדה שתגבש המלצות בסוגיית הגיור בישראל מבין המלצות הוועדה-גיור על פי תורת ישראל בלבד, מתן מעמד בגיור לרפורמים, הדרישה של קיום כל תרי"ג המצוות הוחלפה בדרישה להבנה וקיום של עניינים יסודיים כפי ששנה הרמב"ם.
ההמלצות גובשו לאחר עבודה שנמשכה שמונה חודשים אך הממשלה לא עשתה בהם שימוש, וההמלצות לא הובאו כלל לדיון בממשלה.
בפברואר 2023 פנה יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה אל נסים בבקשה לשמש מגשר בין האופוזיציה והקואליציה בנוגע לתוכנית לוין.
נסים התנה זאת בכנות הכוונות של הליכוד בנוגע לכוונתם להשיג פשרה ובנכונות מראש לקבל את הפשרה שתתקבל בתווכו.
כיוון שלא קיבל התחייבות מצד הליכוד על עמידה בתנאים אלו לא יצא הדבר אל הפועל.
נסים הביע אכזבה רבה מממשלת ישראל ה-37 ומהאופן בו התקיים המשא ומתן להקמתה.
נסים שהעריך את תרומתו של נתניהו בקדנציות הראשונות לכהונתו כראש ממשלה סבור כי ב-2023 נתניהו לא מפעיל מנהיגות כפי שהפעיל בעבר ומתנהג באופן כנוע.
נסים מתנגד לרפורמה המשפטית שהובילה ממשלת ישראל ה-37. הרפורמה לדבריו "פגומה ופסולה גם מבחינת הזמן וגם מבחינת הצורה.
היא הועברה בבליץ ללא העמקה במהות הבעיה ותוך רדידות של מחשבה".
על הניסיון להעביר את הרפורמה ללא דיון בממשלה או בכנסת אמר כי "זה משהו בזוי." כן ציין כי "התוכן של הרפורמה בלתי נסבל.
יש שם דברים שמעידים על אי הבנה - ואני לא רוצה להשתמש במילה בורות".
במרץ 2025 סירב ניסים להיות חבר בוועדה להדחת היוע"משית גלי בהרב-מיארה.
יחד עם פרופסור שמעון שטרית כתב ניסים דו"ח הכולל המלצות השמות דגש על היותו של הממשל נאמן לציבור ולא לראש הממשלה, מפלגה או כל גורם אחר.
ההמלצות כוללות התייחסות למגוון תחומים: עצמאותה של מערכת המשפט ואופן בחירת השופטים, עצמאותו של מוסד הייעוץ המשפטי לממשלה, הגנה על הדמוקרטיה מול הניסיונות להפוך אותה לשלטון יחיד, איסור על כהונת ראש ממשלה שנאשם בפלילים, בלימת ההשתלטות הפוליטית על משטרת ישראל, חיזוק שומרי הסף ועוד.
בדצמבר 2025 מתח ביקורת חריפה על כוונת הממשלה להמשיך עם הרפורמה המשפטית.
הוא טען שהרפורמה היא בלתי נסבלת, מקודמת בהליך לא תקין, ומעידה על בורות.
נסים נשוי לרות, בתו של ח"כ לשעבר וסגן שר האוצר מטעם המערך יצחק קורן ואחותו של ח"כ לשעבר דני קורן.
אחיו של נסים היה פרופ' מאיר בניהו.
לזוג נסים חמישה ילדים: בן וארבע בנות.
ר' משה בן מאיר או בן יהושע, מכונה "הנרבוני" ע"ש מושבו בעיר נרבון.
נולד בפרפיניאן (Perpignan) שבדרום צרפת סמוך לשנת ה'ס' (1300), ונפטר בין השנים ה'קכ"ב-ה'קכ"ח (1368–1362).
נולד לרבי מאיר בן רבי משה בן אבא מרי בן רבינו דוד בן יוסף מנרבונא.
חיבר מספר ספרים בפילוסופיה, בהם ביאורים לספרי אבן סינא, ביאור לספר 'כוונות הפילוסופים' של אל-ע'זאלי, ביאור על ספר "מילות הגיון" להרמב"ם, ספר אורח חיים בענייני רפואה, ספר שלמות הנפש במוסר, ספר אגרות בשם "מאמר הבחירה" נגד המומר אבנר מבורגוס, בלי להזכיר את שמו של אבנר, וכולם בכתבי יד בספריות שונות.
ביאורו של נרבוני למורה הנבוכים נחשב ליצירה האחרונה שלו.
את פירושו זה התחיל בטולדו בשנת ה'קט"ו (1355) וסיימו בשוריא (Soria) שבספרד ביום א' באייר ה'קכ"ב [26.4.1362] בדרכו לארץ מולדתו.
הספר הודפס לראשונה בברלין בשנת ה'תקנ"א (1791).
חתימת הפירוש נדפסה על ידי אהרן ילינק בתוך "קונטרס המפתח" בווינה ה'תרמ"א (1881).
פירושו של ר' משה נרבוני למורה הנבוכים ידוע בקיצוניותו השכלתנית, והוא מבוסס על גישתו הפילוסופית של אבן רושד מבית מדרשו של אריסטו.
הוא שולל את אפשרות הניסים, ואפשרות השגחה פרטית.
כמו כן, לדעתו התורה והמצוות, כולל הקרבנות, נועדו בעיקר בשביל ההמון, כדי לאפשר קיום תקין של החברה, שתוכל לתת למיוחדים שבה - קרי, הפילוסופים - את האפשרות להעפיל אל פסגת העיון השכלי הפילוסופי.
פירושו של נרבוני מתאפיין ברוח השכלתנית הקיצונית שבדבריו, וכתוצאה מכך, שורה ארוכה של חכמים מסורתיים תקפו באופן חריף את פירושו של ר' משה נרבוני לאורך הדורות.
דון יצחק אברבנאל כתב עליו "גוי לא צדיק גוי לא חסיד בא לעיין בספרו ויחס אליו דעותיו הרעות וידבר באלוהים ובמשה", ובמקום אחר: "ומזאת הכת הארורה היו אבן כספי...
הרב יוסף קאפח כתב עליו:
הרב יוסף רוזין, הידוע בכינוי הרוגוצ'ובר, התייחס לפירושו, ואף כתב הערות למכביר על הנרבוני.
במכתב העוסק בטיב פרשני ספר מורה הנבוכים שהכיר, מסכם הרוגצ'ובר: "אך באמת כולם לא ירדו לדעתו של רבינו לא בנגלה ולא בחקירה ...
ויש אחד מבאר, אשר הבין קצת, אך הוא ...
שמו נרבוני", אך בנושאים הנוגעים לאמונה הוא יוצא חוצץ נגד פרשנותו, במקרה מסוים הוא אף כותב עליו: "ה' יצילינו מהאי דעתא...
רבי מנחם קרא ורבי יום טוב ממילהוזין בעל ספר הניצחון, מרבני פראג, הביאו מדבריו על אף שנמנו על המקובלים.
נתיב נולד כמשה וֵג (Moise Vegh), בכפר פטרובה שבמרכז טרנסילבניה, רומניה.
הוריו, יצחק וצילה וֵג, היו יהודים אדוקים.
בגיל 3 עברה משפחתו לבוטושאן, שבצפון חבל מולדובה הרומנית.
בגיל 14, בהשראת הרעיונות הציוניים, ברח מהבית כדי לעלות לארץ ישראל.
הוא הגשים את תוכניתו במסגרת עליית הנוער בשנת 1946. בשנת 1951 הצטרפו אליו לארץ גם הוריו ואחיו.
ב-1949 החל את שירותו בצה"ל ובמשך כ-25 שנים שימש בתפקידים שונים בגייסות השריון:
קצין המבצעים של חטיבה 7.
קצין מבצעים של גייסות השריון.
קצין שלישות של גייסות השריון.
קצין השלישות של האוגדה בפיקודו של ישראל טל בתקופת מלחמת ששת הימים.
עוזר קצין שריון ראשי בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הועבר נתיב לאגף כוח האדם של צה"ל.
הוא שימש ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם, סגן ראש האגף (1975-1978) ובדרגת אלוף, ראש אגף כוח האדם (1983-1978).
בשנת 1982 עמד בראש ועדה שבדקה את מערכת השיפוט הצבאי, והמליצה על שורה של רפורמות במערכת.
במהלך שירותו סיים לימודים במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי.
היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש נתיב מנכ"ל חברת העובדים ועמד בראש מערך שליחי הסוכנות היהודית בארצות הברית.
לאחר מכן, מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית, תפקיד בו כיהן בתקופת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. לצד עיסוקיו אלו ולאחר סיומם, כיהן נתיב בתפקידים ציבוריים רבים, ובהם:
יו"ר מועצת המנהלים "עמיגור" (משנת 1996)
יו"ר הוועד המנהל של מרכז זלמן שזר
יו"ר אגודת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל"
יו"ר הוועד המנהל של גימנסיה הרצליה
יו"ר ארגון אמיר (ארגון מאוחד של יוצאי רומניה) ונציגו במרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל
יו"ר דירקטוריון החברה להשבת נכסי נספי השואה
יו"ר עמותת עמותת בתי החולים הציבוריים למען הציבור
יו"ר ועדת החקירה לגבולות ירושלים (2000–2002)
יו"ר מייסד של עמותת "אזרחים תומכי שאול מופז"
יו"ר המועצה הציבורית של "המכון לחקר וללימודי עלייה והגירה, קליטה ושילוב חברתי" מטעם המרכז האקדמי רופין (משנת 2005)
דירקטור התעשייה האווירית (משנת 2005)
הותיר אחריו אשה ושלושה ילדים.
הרב משה סולובייצ'יק (תרל"ט, 1879 - ג' בשבט תש"א, ינואר 1941) היה ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן (ישיבה יוניברסיטי), בנו של הרב חיים סולובייצ'יק ואביו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבוסטון.
נולד בוולוז'ין כבן שני לרב חיים הלוי סולובייצ'יק, אמו, ליפשא, הייתה בתו של הרב רפאל שפירא, שכיהן אז כמשנה לראש ישיבת וולוז'ין.
למד בישיבת וולוז'ין, ועם מעבר אביו לכהן כרבה של קהילת בריסק המשיך את לימודיו שם עם אביו.
נישא לפשקה בתו של רבי אליהו פיינשטיין.
בגיל 31, בשנת תר"ע (1910), התמנה כרב העיירה ראסייני שבליטא.
בתחילת כהונתו שם שלח אליו רבי נתן צבי פינקל קבוצה של תלמידים כדי לפתוח ישיבה בראשותו, הישיבה נפתחה והוא מסר להם שיעורים, בשנת תרע"ג (1913) נעשה לרב העיר חסלוביץ'.
בשנת תרפ"א (1921), עקב עליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה והחשש לרדיפות, נאלץ לעבור לפולין.
בתחילה כיהן כראש ישיבה בוורשה ולזמן מסוים כיהן כרב של אנטופול.
מאוחר יותר מונה על ידי תנועת המזרחי למשרת ראש ישיבה בבית מדרש לרבנים תחכמוני בוורשה.
בשנת תרפ"ט (1929) היגר לניו יורק בעקבות הזמנתו של הרב ד"ר דוב רבל למלא את מקומו של הרב שלמה פוליצ'ק בראשות ישיבת רבי יצחק אלחנן.
בניו יורק היה גם מראשי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, בתפקידים אלו כיהן עד פטירתו בג' בשבט תש"א.
חידושיו על הרמב"ם יצאו לאור בספר חידושי הגר"מ הלוי, ירושלים תש"ן, בעריכת נינו הרב יצחק ליכטנשטיין.
חידושים נוספים שלו נדפסו עם חידושי בנו הרב יוסף דב, בקובץ חידושי תורה - אסופת מאמרים, מכון ירושלים, תשמ"ד, וכן בחידושי הגר"מ והגרי"ד ריברדייל, ניו יורק, תשנ"ג, שניהם בעריכת הרב יצחק ליכטנשטיין.
היה נשוי לפשקה (לבית פיינשטיין).
הרב יוסף דוב - נשאר באירופה, ושנה לאחר מכן הצטרף לאביו בארצות הברית, נתמנה לרב הקהילה היהודית בבוסטון.
מילא את מקום אביו בראשות ישיבה יוניברסיטי.
הרב אהרן סולובייצ'יק - שלימד אף הוא בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
ד"ר שמואל יעקב - שלימד כימיה בישיבה-קולג'.
אמו של הרב משה מייזלמן.
משה נצר (16 בינואר 1922 – 3 במאי 2009) היה מפקד הנח"ל, מפקד בפלמ"ח וראש מועצה אזורית זבולון.
משה נדב נולד בעיירה סוסניציה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לדבורה ולשרגא נוסוביצקי (נצר).
בשנת 1925, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, בה למד נצר בבית החינוך לילדי עובדים.
את המשך לימודיו עשה בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי בכיתתו של יצחק רבין, חברו עוד מאז כיתה א'.
עם תום לימודיו בשנת 1940 הצטרף לגרעין הכשרה של הנוער העובד ברמת יוחנן, ושכנע את יצחק רבין להצטרף אליו.
כשהוקם הפלמ"ח בשנת 1941 התגייס אליו נצר, ושירת בפלוגה ג'.
בקיץ 1942 השתתף בקורס מפקדי מחלקות, שאחריו פיקד על מחלקה ובהמשך קיבל פיקוד על פלוגה ג'.
בשנת 1945 השתתף בהורדת מעפילי האונייה "ברל כצנלסון".
בנובמבר 1947 מונה למפקד הגדוד השני של הפלמ"ח, ובתפקידו זה היה אחראי לביטחון בכל הנגב.
לאחר פירוק הפלמ"ח היה נצר מפקד חטיבת עודד, ומדצמבר 1950 עד פברואר 1954 היה מפקד הנח"ל.
מאוקטובר 1954 עד אוקטובר 1955 היה מפקד חטיבת כרמלי.
בתום שירותו, חזר לקיבוץ רמת יוחנן והיה פעיל בתנועה הקיבוצית ובמפא"י.
בשנים 1958–1962 היה מזכיר הפנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
בינואר 1968 התמנה לראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון תפקיד בו החזיק עד אוקטובר 1971. לאחר הפוגה בקיבוץ התמנה בדצמבר 1973 למזכיר משנה של מפלגת העבודה מטעם רפ"י ובספטמבר 1974 היה מתאם פעולות ההתיישבות והביטחון המרחבי במשרד הביטחון.
בתפקידו זה הקים התנחלויות ברמת הגולן, בסיני ובבקעת הירדן, ובין השאר היה מהדוחפים לשיבה לכפר דרום, היישוב שפינה במלחמת העצמאות.
באפריל 1978 נתמנה לראש היחידה להתיישבות כפרית עירונית בהסתדרות שעסקה גם בייהוד הגליל.
באוגוסט 1978 השתתף בכנס של ניצי מפלגת העבודה שהתנגדו לעמדות היוניות שאמצה מפלגת העבודה.
בשנת 1982 נבחר להיות ראש מועצה אזורית זבולון, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1998. בשנים 1978–1990 היה גם יושב ראש יד לבנים.
נצר כיהן גם כראש עמותת בית הנח"ל שהוקם בנחל עוז.
במאי 2004 הוענק לו פרס יד בן-גוריון על מפעל חיים על רוח התנדבות, היחלצות למשימות לאומיות וחברתיות ותרומתו להתיישבות ולביטחון.
אחותו, פרופ' רינה שפירא, זכתה בפרס ישראל לחינוך.
בנו הבכור הוא האסטרופיזיקאי חגי נצר.
בנו עמוס נצר משמש מאז 2018 כראש מועצה אזורית זבולון.
בשנת 1967 שכל את בנו, , שנפל בעת שירותו הצבאי, ולזכרו מתקיים מאז יום עיון שנתי בנושא הבדואים במדרשת שדה בוקר.
משה נסטלבאום (נולד ב-9 ביוני 1953) הוא עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
לשעבר מנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון, שימש עורך התוכנית "יומן" וראש מערכת החדשות של הטלוויזיה הישראלית בתל אביב.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2018 קיבל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 1972 ככתב "במחנה נח"ל".
אחר כך עבר לשרת ב"במחנה" ובגלי צה"ל.
בתקופת שירותו בגלי צה"ל ערך תוכניות והיה כתב במערכת החדשות ("יומן צה"ל").
מיד עם שחרורו עבר לעבוד בקול ישראל והיה הכתב הראשון של קול ישראל בדרום.
בתקופה זו שימש גם כתב הג'רוזלם פוסט ופרסם ידיעות תחת שם העט "חיים שחם" שניתן לו על ידי עורך ה"ג'רוזלם פוסט" ארי רט.
במלחמת יום הכיפורים דיווח מחזית הצפון.
בשנת 1975 עבר למערכת החדשות של הרדיו בתל אביב, שם סיקר את תחומי המשטרה, התעופה, החקלאות ויחסי העבודה (ההסתדרות).
נוסף על עבודתו בחטיבת החדשות ברדיו ערך והגיש במשך 10 שנים את תוכנית הרדיו "מאחורי הכותרות" שעסקה באמצעי התקשורת בישראל.
בתקופת עבודתו ברדיו היה שותף בסיקור אירועים מיוחדים כמו ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ב-1977.
ב-1988 עבר לטלוויזיה הישראלית ושימש כתב לענייני משטרה בתל אביב.
בהמשך סיקר בטלוויזיה את תחומי החקלאות והתעופה, אך התמקד בסיקור תחום יחסי העבודה.
כמו כן ערך והגיש חדשות בערוץ הראשון.
בתפקידו הבא היה ראש מערכת החדשות בתל אביב.
ב-1998 נבחר לממלא מקום יושב-ראש אגודת העיתונאים בתל אביב.
בשנת 2000 התמודד בבחירות אישיות על ראשות אגודת העיתונאים וזכה ברוב קולות המצביעים בבחירות הכלליות של האגודה.
בשנת 2002 נבחר לתקופת כהונה שנייה של שלוש שנים לתפקיד יו"ר האגודה.
באותה תקופה תמך בהנהגת שינוי בתקנון האגודה לפיו יו"ר האגודה לא יוכל להתמודד ביותר משתי קדנציות.
לפיכך, בתום תקופה זו פרש מהתפקיד.
בתקופת כהונתו כיו"ר, שימש גם חבר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות.
במקביל שימש בהתנדבות יו"ר ועדת ההסברה של האגודה למען החייל.
בשנת 2003 התמנה למנהלה בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון ולעורך "יומן" יחד עם ענת שרן, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2012. משנת 2009 נמנה עם מגישי התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב' של קול ישראל.
בנוסף, החל משנה זו ערך והגיש טור שבועי בתוכנית "מדד יומי" בערוץ הראשון.
באוקטובר 2011 מונה לממלא-מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון, ובפברואר 2012 קיבל מינוי קבע לתפקיד.