tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה מנהיג שעשה את השחקנים שסביבו לטובים יותר, כשחכמת המשחק שלו ויכולת המסירה הגבוהה סייעה מאוד לכך, וכל מי ששיחק איתו הרגיש שהוא חייב לעשות את מרב המאמצים ולהוציא מעצמו את הטוב ביותר בכל משחק כדי לא לאכזב את בירד.
רד אָאוּוֶרְבָּךּ, המנהל הכללי ומאמן הסלטיקס בתקופתו של בירד, אמר:
גם נייט ארצ'יבלד, שהיה כבר שחקן ותיק בן 31 כשבירד בן ה-23 הגיע לסלטיקס, הפליג בשבחי כישורי המנהיגות של בירד:
דני איינג', ששיחק עם בירד בבוסטון, אמר עליו:
כמנהיג הקבוצה הוא התעלה באופן מיוחד ברגעי הסיום של משחקים ובמשחקים מכריעים, וקלע פעמים רבות סלי ניצחון חשובים עבור קבוצתו או ביצע פעולות אחרות שהובילו לניצחון במשחק.
אף מייקל ג'ורדן, כשנשאל מי הוא היה רוצה שייקח את הזריקה המכרעת חוץ ממנו (אם היה משחק אתו), ענה מיד: "לארי בירד!"
עדות נוספת לאופיו יוצא הדופן של בירד ניתן למצוא בפציעה בעצם אצבע יד ימינו, ידו הקולעת, ממנה סבל משך כל קריירת המשחק המקצועית.
ב-2022 הוענק לראשונה פרס ה-MVP של סדרות הגמרים האזוריים ב-NBA, המוענק לשחקן המצטיין בגמרים האזוריים ב-NBA.
הפרס של גמר האזור המזרחי נקרא על שם בירד.
במשחק הראשון של גמר ה-nba נגד יוסטון רוקטס ב-5 במאי 1981, בירד זרק לסל 7 דקות לסיום המשחק כשהתוצאה עמדה על יתרון 87-84 לרוקטס.
כשהוא ראה שהוא מחטיא הוא רץ אל הריבאונד, תפס את הכדור, ובגלל התנופה תוך כדי הניתור העביר את הכדור מיד ימין ליד שמאל בשביל שהכדור יכנס.
המשחק הסתיים בניצחון 98-95 לסלטיקס.
במשחק נגד יוטה ג'אז ב-18 בפברואר 1985, הוסיף 9 חטיפות ל-30 הנקודות, 12 הריבאונדים ו-10 האסיסטים שהשיג בניצחון 94–110, כשבירד לא משחק ברבע האחרון.
במשחק נגד וושינגטון בולטס ב-1 באפריל 1987 השיג טריפל דאבל כבר במחצית, כשהוא קולע 17 נקודות, קולט 11 ריבאונדים ומוסר 10 אסיסטים, וסיים את המשחק עם 30 נקודות, 17 ריבאונדים ו-15 אסיסטים בניצחון 86-103.
במשחק החמישי בגמר המזרח נגד דטרויט פיסטונס ב-26 במאי 1987 בירד חטף מסירה של אייזיאה תומאס בהכנסת הכדור למגרש מקו החוץ, כשהפיסטונס הובילו 106–107, ומסר לדניס ג'ונסון שקלע את סל הניצחון, ובירד סיים עם 36 נקודות, 12 ריבאונדים ו-9 אסיסטים.
במשחק נגד וושינגטון בולטס ב-7 בנובמבר 1987 בירד קלע שלשה משווה בסיום הזמן הרגיל, סל משווה נוסף בסיום ההארכה הראשונה, וסל ניצחון בסיום ההארכה השנייה במשחק שהסתיים בניצחון בוסטון 139–140, כשבירד מסיים עם 47 נקודות, 8 ריבאונדים ו-7 אסיסטים.
במשחק החמישי של עונת 1989/90 ב-10 בנובמבר 1989 השיג 50 נקודות, שבעה כדורים חוזרים ושלושה-עשר אסיסטים בניצחון 107–116 על ההוקס כשהוא קולע 25 נקודות בכל מחצית ו-17 נקודות ברבע האחרון.
ב-11 בנובמבר 1987 בירד השיג נגד הפייסרס 42 נקודות, 20 ריבאונדים, 5 אסיסטים, 3 חטיפות ושתי חסימות בניצחון 106-120.
במשחק השביעי והמכריע בחצי גמר המזרח ב-22 במאי 1988 נגד אטלנטה הוקס, בירד קלע 20 נקודות ברבע האחרון מתוך 34 בסך הכול, והוביל את הקבוצה לניצחון 116–118.
במשחק נגד פורטלנד טרייל בלייזרס ב-15 במרץ 1992 בירד קלע שלשה משווה בשניית הסיום כשהוא עושה זאת ביד אחת במשחק שהסתיים בניצחון 148–152 לבוסטון לאחר שתי הארכות, כשבירד משיג 49 נקודות, 14 ריבאונדים, 12 אסיסטים ו-4 חטיפות.
ב-14 במרץ 1986 לארי בירד אמר לקבוצתו ולמדיה שבמשחק הבא נגד פורטלנד טרייל בלייזרס הוא מתכנן לשחק רק עם יד שמאל.
בירד סיים באותו משחק עם 47 נקודות, 11 אסיסטים, ו-14 ריבאונדים.
באותו משחק בירד קלע סל שהוביל להארכה, ובנוסף קלע 3 שניות לסיום סל מכריע.
בירד השתתף ב-897 משחקים בעונה הסדירה ו-164 משחקי פלייאוף, ובסך הכל הוא שותף ב-1,061 משחקים רשמיים ב-13 עונות, לא כולל 10 משחקי אולסטאר (הוא נבחר ל-12 משחקים אך לא השתתף ב-1989 ו-1992 בגלל פציעות).
ריבאונדים: 21, ב-5 במאי 1981 נגד יוסטון רוקטס (בסדרת הגמר), וב-2 בנובמבר 1981 מול לוס אנג'לס לייקרס.
אסיסטים: 17, ב-16 בפברואר 1984 נגד גולדן סטייט ווריורס.
+ מקרא ^ = הוביל את ה-NBA בעונה זו * = זכה באליפות ה-NBA בעונה זו מודגש = שיא קריירה
השחקן היחיד ב-NBA שהשיג לפחות 20, 10, 5 בשלושה נתונים בממוצע לקריירה.
השחקן הראשון ב-NBA שהשיג באותה עונה מעל 50% מהשדה, מעל 40% מטווח שלוש נקודות ומעל 90% מקו העונשין בעונת , והראשון שהיו לו לפחות אחוזים כאלו בשתי עונות, כאשר בעונה הקודמת היו לו בדיוק 40% מהשלוש, מעל 50% מהשדה ומעל 90% מקו העונשין.
כתוצאה מכך הוא נחשב חבר במועדון ה-50-40-90.
הפורוורד היחיד שהוביל את הליגה בקליעות מטווח שלוש נקודות (82), זריקות מטווח שלוש נקודות (194) ואחוזי קליעה מהעונשין (89.6%) באותה עונה (), כשגם אחוזי הקליעה מטווח שלוש נקודות (42.3%) היו מהטובים בליגה.
השחקן היחיד שהשיג טריפל דאבל כבר במחצית, במשחק נגד הבולטס ב-1 באפריל 1987, והשני אחרי וילט צ'מברלין שעשה זאת בשלושה רבעים במשחק נגד יוטה ג'אז ב-18 בפברואר 1985.
בירד חבר לעיתונאי הספורט בוב ראיין לכתיבת ספרו האוטוביוגרפי "דחף: סיפור חיי" ("Drive: The Story of My Life") שיצא לאור ב-1989 והיה לרב מכר.
כעבור עשר שנים, ראה אור ספרו "Bird Watching: On Playing and Coaching the Game I Love", אשר נכתב בשיתוף עם העיתונאית ג'קי מקמולן.
ב-1988 יצא לאור ספרם של בירד וג'ון בישוף - "בירד על כדורסל: כיצד לבנות אסטרטגיה מאת האלוף הגדול מהסלטיקס".
בירד כתב את ההקדמה לספר אודות רד אאורבך משנת 1994, "Seeing Red : The Red Auerbach Story", של כתב הספורט דן שונסי.
דמותו של בירד הופיעה במספר משחקי וידאו, בהם במשחק "ג'ורדן נגד בירד: אחד על אחד" מ-1988. מספר סדרות וסרטים תיעודיים עסקו בדמותו, בהם הסרט תיעודי מ-1992 "Larry Bird: A Basketball Legend".
בירד שיחק בשלושה סרטי קולנוע את דמות עצמו: "בלו צ'יפס", דרמת כדורסל מ-1994 שבמרכזה קבוצה מליגת המכללות; "ספייס ג'אם", קומדיית ספורט מאוירת מ-1996 בכיכובם של מייקל ג'ורדן וביל מארי, ו"גאוות סלטיק" מ-1996, קומדיה שעלילתה נקשרת לסדרת גמר NBA בדיונית בהשתתפות הסלטיקס.
בירד פרסם לא מעט חברות ומוצרים.
בין השאר פרסם את מקדונלד'ס, פפסי, נעלי קונברס, חברת הנדסת מערכות התקשורת MCI, מותג הנעליים Bird 33 לילדים ונוער בייצור חברת SKECHERS ועוד.
הפרסומת המפורסמת ביותר היא פרסומת של מקדונלד'ס שבמסגרתה שיתף פעולה עם ג'ורדן, ובה השניים קולעים מכל מקום באולם, כולל היציע, בדרכים שונות ומגוונות.
עם פרישתו ייחדה לו מקדונלד'ס את ההמבורגר "ביג 33".
בירד זכה לאזכורים רבים בתרבות הפופולרית האמריקאית.
שירה של להקת דיספאץ', ""Just Like Larry"", מתייחס ללארי בירד, והלוגו של טוויטר נקרא לארי על שמו.
כמו כן שמו אוזכר בקומדיות המונפשות איש משפחה ומשפחת סימפסון ודמותו הופיע בפיוצ'רמה.
בירד התחתן עם ג'אנט קונדה בשנת 1975, בעודו בן 19, וילד עימה את בתו קורי.
הזוג התגרש כעבור כשנה, ועקב סכסוך בין השניים נמנע מבירד לראות את בתו במשך שנים (כיום הם ביחסים טובים).
נישואיו השניים לדינה מטינגלי ב-30 בספטמבר 1989 החזיקו מעמד, ועימה אימץ שני ילדים: קונור ומריה.
לורנס ג'ין "לארי" דייוויד הוא יוצר סדרות, תסריטאי, במאי טלוויזיה ושחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
יחד עם ג'רי סיינפלד יצר בשנת 1989 את הסיטקום "סיינפלד", שנחשב לאחת מקומדיות המצבים הפופולריות והמוערכות ביותר אי פעם.
בשנת 2000 החלה להופיע הסדרה הקומית-סטירית "תרגיע", שהופיעה בהמשכים במשך 12 עונות (2024).
שתי הסדרות מאופיינות בדיאלוגים ובמצבים אבסורדיים, עוסקות באתיקה של הסוציולוגיה המודרנית תוך התייחסות נרחבת למצבים חברתיים שכיחים.
דייוויד נמנה גם עם צוות הכותבים של התוכנית המצליחה "סאטרדיי נייט לייב" בשנים 1984–1985.
לורנס ג'ין דייוויד נולד בשכונת שיפסהד ביי , בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית.
בנה של רוז (נולדה בשם רגינה ברנדס) ומורטימור ג'וליוס "מורטי" דייוויד, שהיה יצרן בגדי גברים.
משפחת אביו הגיעה לארצות הברית מגרמניה במאה ה-19, בעוד אמו נולדה בטרנופול שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
הוא למד בבית הספר התיכון של שיפסד ביי , ולאחר מכן באוניברסיטת מרילנד, וסיים עם תואר ראשון בהיסטוריה.
אחרי הקולג', הוא התגייס לשירות המילואים של צבא ארצות הברית.
דייוויד חבר לג'רי סיינפלד והם יצרו ב-1989 פיילוט ל־NBC בשם "The Seinfeld Chronicles" ממנו התפתחה קומדיית המצבים "סיינפלד", מהסדרות המצליחות אי פעם.
דייוויד כתב 62 מפרקי הסדרה, בהם הפרק ההתערבות שעבורו זכה בפרס אמי על כתיבת הפרק.
אחד מן הביטויים בו נעשה שימוש בפרק, "master of my domain", הפך לביטוי שגור בתרבות הפופולרית.
הוא זכה באמי נוסף עבור הסדרה והיה מועמד 19 פעמים סך הכל.
הוא עזב את הסדרה אחרי שבע עונות, אולם חזר כדי לכתוב את פרק הסיום בעונה התשיעית והאחרונה.
דמותו של ג'ורג' קוסטנזה ב"סיינפלד" מבוססת על אישיותו של לארי דייוויד.
נוסף לכתיבה וליצירה דייוויד גילם מספר דמויות משנה, בהן את קולו של ג'ורג' סטיינברנר, הבוס של ג'ורג' קוסטנזה שנראה מאחור בלבד, מוכר עיתונים, פעיל גרינפיס, עורך דינו של פרנק קוסטנזה העוטה גלימה ועוד.
עבור זכויות השידור לסדרת קומדיית המצבים "סיינפלד" קיבל לארי דייוויד סכום של 200 מיליון דולר.
במשך השנים דייוויד נענה להזמנות לגלם את עצמו במספר סדרות: "הפמליה", "האנה מונטנה", "הליגה", ועוד.
הוא גילם מספר תפקידים קטנים בסרטיו של וודי אלן, כמו בסרט סיפורי ניו יורק (1989) שהובילו בשנת 2009 להשתתפותו כדמות ראשית בסרט "מה שעובד" לצד אוון רייצ'ל ווד.
ב-2015 יצר והופיע בתיאטרון עם ההצגה "Fish In The Dark".
בשנת 2000, עלתה ברשת HBO סדרה קומית חדשה בכיכובו של דייוויד, "תרגיע".
סגנון הסדרה שעוסקת בעצם ב"כלום" נשמר.
זוהי סדרה בעלת מאפיינים אוטוביוגרפים של דייוויד, והוא מגלם גרסה בדיונית של עצמו.
כאשר היא עוסקת בחיי נישואיו, יחסיו עם חבריו ויחסיו עם האנשים העובדים איתו.
אל הסדרה מגיעים שחקני קולנוע וטלוויזיה רבים להופעות אורח, לרוב בתור עצמם.
בין המתארחים ניתן למצוא את בן סטילר, דייוויד שווימר, ונדה סייקס, מרטין סקורסזה, דסטין הופמן, סטיבן קולבר, ריקי ג'רווייס, רוזי אודונל, מל ברוקס ועוד.
לאורך הסדרה מופיע השחקן ריצ'רד לואיס כחברו הטוב ביותר של לארי.
גם הוא משחק בסדרה את עצמו.
העונה השביעית היוותה איחוד של "סיינפלד".
במהלכה התארחו כל ארבעת השחקנים הראשיים ב"סיינפלד", וכן דמויות משניות רבות.
העלילה סבבה סביב צילום פרק איחוד ל"סיינפלד".
הסדרה, בת שתים עשרה עונות, השיגה פופולריות רבה בארצות הברית וזכתה בפרסים רבים דוגמת פרס גלובוס הזהב 2003 לסדרה הקומית הטובה ביותר.
הסדרה הגיעה לסופה ב-2024, בפרק סיום הדומה מאוד לפרק הסיום של 'סיינפלד', בהשתתפותו של ג'רי סיינפלד.
ב-2015 וב-2016 הופיע דייוויד בתפקיד אורח קבוע ב"סאטרדיי נייט לייב" בה חיקה את המועמד לנשיאות ברני סנדרס, בפינה שכללה מחוות קבועות ל"תרגיע".
הוא אף הנחה תוכנית אחת ב-2016.
בשנים 1993–2007 היה נשוי לאקטיביסטית איכות הסביבה האמריקאית-יהודייה לורי לנארד , מפיקה שהפיקה בין היתר את הסרט "ענבים חמוצים" אותו כתב וביים דייוויד.
לזוג נולדו שתי בנות, בהן התסריטאית והשחקנית קאזי דייוויד.
הם התגוררו באזור לוס אנג'לס.
ב-7 באוקטובר 2020 נישא דייוויד לאשלי אנדרווד, אותה הכיר במסיבת יום הולדתו של סשה ברון כהן בשנת 2017.
לורנס 'לארי' ססיל אדלר היה נגן מפוחית יהודי-אמריקאי, הנחשב בעיני רבים כנגן המפוחית הטוב בעולם.
לארי נולד בבולטימור, ארצות הברית, למשפחה יהודית.
על אף שלמד תקופה קצרה בילדותו לנגן על פסנתר, במפוחית היה אוטודידקט ולמד לנגן באופן עצמאי, כך שעד גיל 27 אפילו לא ידע לקרוא תווים.
את גדולתו של אדלר בעיני נגני מפוחית, ניתן להסביר בכך שהיה הראשון שהעלה את מעמד המפוחית, שעד אז נחשב ככלי מוגבל ועממי ששימש בעיקר לנגינת מוזיקת פולק וליווי, לכדי כלי נגינה רציני העומד בפני עצמו.
אדלר היה מופיע בהיכלי קונצרטים, עם קטעים קלאסיים כשסימפוניה מלווה אותו, וכשהמפוחית משמשת ככלי הסולו.
ב-1949, לאחר שהואשם באהדה לקומוניזם, נאלץ לעזוב את ארצות הברית ועבר להתגורר באנגליה לשארית חייו.
בנוסף לנגינה, גילה אדלר כישרון גם בתחומים נוספים.
הוא שיחק במספר סרטים והופיע בסדרות טלוויזיה; כתב טור סאטירי פופולרי במגזין "Private Eye", שימש כמבקר מסעדות וכתב מספר ספרים, ביניהם האוטוביוגרפיה שלו, "It Ain't Necessarily So" ב-1985.
ב-1953 היה מועמד לפרס אוסקר על פסקול הסרט ג'נבייב - אף ששמו לא הוזכר בכתוביות מכיוון שהופיע ברשימה השחורה בתקופת חקירות הסנטור ג'וזף מקארתי.
ב-1994, כשהוא בן 80, הקליט אדלר בשיתוף עם מפיק התקליטים של הביטלס, ג'ורג' מרטין, אלבום עם ביצועים לשירי המלחין ג'ורג' גרשווין, כולל ביצוע מהולל לרפסודיה בכחול.
אדלר נפטר בגיל 87 והותיר ארבעה ילדים.
לארי אברמסון (נולד ב-23 בינואר 1954) הוא צייר ופעיל שלום ישראלי, יליד דרום אפריקה.
שימש כראש בית הספר לאמנות בשנקר בין השנים 2013 ל-2016. יצירותיו, החל משנות השמונים של המאה ה-20, עושות שימוש באלמנטים ארס פואטים כחלק מביקורת החברה הישראלית.
אברמסון נולד בשנת 1954 בדרום אפריקה, ובשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים.
למד בליד"ה, התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
שם גם פגש את מי שלימים הפכה לבת זוגו, הסופרת שלומית אברמסון.
בשנת 1970 היה אחד מן החותמים על "מכתב השמיניסטים".
בשנת 1973 למד אברמסון ציור במשך שנה בבית הספר לאמנות בצ'לסי שבלונדון.
עם שובו ארצה הצטרף כדפס וכאוצר תערוכות בסדנת ההדפס ירושלים, שם עבד ופעל בין השנים 1975–1986.
את תערוכת היחיד הראשונה שלו הציג בשנת 1975. עבודותיו במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עסקו במבחר סמלים של האמנות המודרניסטית האירופית, ובראשם "הריבוע השחור" של קזימיר מלביץ', דרכם יצר מצבים דינמיים המשלבים בין הפשטה לסגנון ציור פיגורטיבי.
בין השנים 1993–1994 יצר אברמסון את סדרת העבודות "צובה", שהוצגה בגלריית "הקיבוץ".
הסדרה כללה 38 ציורי נוף (שמן על בד), 38 הטבעות על ניירות עיתון של ציורי הנוף, וכן ציורי טבע דומם על פי דגימות צמחייה שנלקחו מן האתר.
סדרת עבודות זו מתייחסת לחורבות הכפר סובא הסמוכות לקיבוץ צובה, אתר אותו צייר עשר שנים קודם לכן הצייר יוסף זריצקי (תחת השם "צובא").
בעוד שזריצקי התעלם מנוף החורבות הערביות המצויות במקום והשטיח בכך את המרחב, הרי שאברמסון צייר את הנוף באופן ריאליסטי, כשהוא כולל את חורבות הכפר הערבי, ובכך מבקר למעשה את נקודת המבט הישראלית המבקשת למחוק את הנוכחות הערבית מהציור.
בשנת 1984 הצטרף אברמסון לצוות המורים במחלקה לאמנות בבצלאל.
בשנת 1992 התמנה לראש המחלקה לאמנות וכראש תוכנית בצלאל לאמנים צעירים (תואר שני).
בין השנים 2002–2003, הוזמן לשמש כמרצה אורח בבית הספר הגבוה לאמנות בסן פרנסיסקו, כשבמקביל החל להקים מחלקה לאמנות בבית הספר הגבוה לעיצוב שנקר.
במאי 2002 פרסם אברמסון בכתב העת "סטודיו" מאמר שכותרתו "כולנו פליקס נוסבאום", ובו העלה את הבעייתיות של יצירת ציור היסטורי בעידן שלאחר השואה.
בשנת 2004 הציג אברמסון תערוכת עבודות בשם "ערימות", שכללה רישומי פחם של ערימות פסולת בניין, שהתייחסו אל הנושא של תיאורי חורבות באמנות ואל דמותו של הצייר היהודי-גרמני פליקס נוסבאום.
סדרה זו שהוצגה במוזיאון פליקס נוסבאום באוסנבריק, גרמניה ומשכן לאמנות על שם חיים אתר.
בשנת 2007 וב-2012 הציג אברמסון תערוכות ציורים ב"גלריה גורדון" בתל אביב.
הציג מאז סוף שנות ה-70 בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בישראל ובעולם.
תערוכתו "tsooba" (גלריה הקיבוץ, תל אביב, 1995) הפכה למוקד בדיון על האידאולוגיה של הנוף הישראלי וייצוגיו, ותערוכתו "מיני ישראל" (מוזיאון ישראל, 2006, בהשתתפותם של 45 אמנים) הציעה מודל אוטופי אלטרנטיבי של המרחב הישראלי.
ב-25 השנים האחרונות השתתף בתערוכות ובפרויקטים רבים למען דו-קיום שוויוני בין ישראלים לפלסטינים.
היה ממייסדי "אמנים ללא חומות", קבוצה משותפת של אמנים ישראלים ופלסטינים נגד הכיבוש.
ב-2019 התפטר מחברותו במועצה להשכלה גבוהה במחאה על הרחבת סמכויותיה לשטחים הכבושים.
את התפטרותו נימק בכך ש"לפני כשנה החליטה הכנסת להרחיב את סמכויות המל"ג אל מוסדות שאינם בגבולות מדינת ישראל ומיועדים ליהודים בלבד.
זוהי חקיקת אפרטהייד, שמחילה עקרונות גזעניים על מערכת ההשכלה הגבוהה.
אני לא יכול לשרת בגוף שמקור הסמכות שלו הוא חוק גזעני."
תערוכה מקיפה של ציוריו הוצגה במוזיאון תל אביב ב-2010.
עד שנת 2011 התגורר ויצר בירושלים, לאחר מכן עבר לתל אביב.
ב-2022 זכה בפרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל.
מנימוקי השופטים להענקת הפרס: "יצירתו הענפה שואלת שאלות יסוד על הרלוונטיות של מעשה הציור בימינו.
למעלה מארבעה עשורים שוקד אברמסון על ניסוח של שפת ציור מובחנת ובאמצעותה הוא מציף שאלות אמנותיות, חברתיות ופוליטיות".
1977 גלריה שרה לוי, תל אביב-יפו
1978 גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק
1978 גלריה רוס, תל אביב-יפו
1979 "הריבועים השחורים", גלריה גימל, ירושלים
1980 "הריבוע הצהוב", גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק
1984 גלריה דביר, תל אביב-יפו
1986 "נבו", סדנאות האמנים, ירושלים
1987 גלריה לאמנות ארטיפקט, תל אביב-יפו
1989 "ציורים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 "ציורים חדשים", גלריה לאמנות ארטיפקט, תל אביב-יפו
1991 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1993 "צירופי מקרים", מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב-יפו
1993 "כתב חרובים", אורנים - גלריית המכון לאמנות, טבעון
1994 "צירופי מקרים", גלריה הוברטוס וונשיק, דיסלדוף
1995 "tsooba", הקיבוץ גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב-יפו
1996 "Giornata", הגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב, תל אביב-יפו
1998 "שלוםשלום", הגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב, תל אביב-יפו
1998 "שלוםשלום", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו1998 "על דעת המקום", בית האמנים, ירושלים
1999 "אימפרסיון", גלריה רפוסלון, סן פרנסיסקו
2001 "לארי אברמסון - מקרה לילה", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2001 גלריה פולה אנגלים, סן פרנסיסקו
2004 "שושנת יריחו", סדנת ההדפס ירושלים
2005 "הערימה, 2004-2002", מוזיאון פליקס נוסבאום, אוסנברוק, גרמניה
2005 "החיפוש אחר העיר האידיאלית", מוזיאון ג'ודה ל.
2005 "השבר הסורי אפריקאי", הגלריה החדשה, בית גבריאל, צמח
2010 "בית", גלריה גורדון ביריד צבע טרי 3, תל אביב-יפו
2010 "לארי אברמסון: ציורים 2010-1975", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2019 "נעצים, כפתורים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2022 "לארי אברמסון: נותן בהם סימנים", הגלריה לאמנות ישראלית במרכז ההנצחה קריית טבעון
2025 "לארי אברמסון: אין לי אויר - ציורים מתוך המבוי הסתום", אטלייה שמי, קיבוץ כברי
1973-74 בית הספר צ'לסי לאמנות, לונדון
1973 שנת יסוד, בית הספר צ'לסי לאמנות, לונדון
1992-1999 ראש המחלקה לאמנות וראש התוכנית לאמנים צעירים (תואר שני באמנות), בצלאל, ירושלים
2003, 2000 מרצה אורח במכון לאמנות, סן פרנסיסקו
2002-2013 פרופסור לאמנות בבית-הספר לאמנות רב-תחומית, שנקר, רמת גן
2013-2016 - ראש בית הספר לאמנות רב-תחומית, שנקר, רמת גן
1979 - פרס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 - פרס יצירה, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1991 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
1993 - פרס שרת לתרבות ואמנות, שר המדע, התרבות והספורט, ישראל
1998 - פרס שר החינוך והתרבות, משרד התרבות והחינוך, ישראל
2007 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב
2022 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל
לארי (בגאורגית: ლარი) או לארי גאורגי (בגאורגית: ქართული ლარი , כּארתוּלי לארי) הוא ההילך החוקי של גאורגיה.
גאורגיה החליפה את הרובל הרוסי בשנת 1993 ב"קופון לארי".
הקופון הורכב משטרות, ללא חלוקת משנה, וסבל מהיפר-אינפלציה.
ב-2 באוקטובר 1995 החליפה ממשלתו של אדוארד שוורדנדזה את הקופון הזמני עם המטבע "לארי", בשער של מיליון ל-1. הלארי נותר יציב למדי מאז.
השם לארי הוא מילה גאורגית עתיקה המציינת מצבור, רכוש, כאשר התתרי הוא מונח מוניטרי גאורגי עתיק מהמאה ה-13. מטבעות ששימשו בעבר את גאורגיה נקראו אבזי (הילך חוקי עד 1833) ומנתי גאורגי, ששימש בין 1919 ל-1922.
על שטרות הכסף הגאורגים מתנוססות הדמויות הבאות:
1 לארי - גדול ציירי גאורגיה ניקו פירוסמני
2 לארי - גדול מלחיני המוזיקה הגאורגית זכריה פליאשווילי
5 לארי - ההיסטוריון איוון ג'ווחישווילי
10 לארי - המשורר המפורסם אקקי צרתלי
20 לארי - הסופר והמדינאי הגאורגי איליה צ'בצ'בדזה, "אבי האומה הגאורגית"
50 לארי - תמר מלכת גאורגיה
100 לארי - המשורר שותא רוסתוולי
200 לארי - גיבור לאומי גאורגי ככוצה צ'ולוקאשווילי
500 לארי (רק בקשרים האינטרפיננסיים) - המלך דוד הבנאי
ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה
שערו של שקל חדש ישראלי נכון ליולי 2025 הוא: 1.22
לָארְטֵס (יוונית עתיקה: Λαέρτης) היה מלך במיתולוגיה היוונית, בנו של ארקסיוס ושל קלקומדוזה.
אשתו הייתה אנטיקלאה, וילדיו - אודיסאוס וקטימני.
לארטס הוא גם שמו של אחד הארגונאוטים שהשתתף בצייד חזיר הבר הקלידוני.
תוארו של לארטס היה "מלך הסֶפַלֶנִים", תואר שהוא ירש מאביו ומסבו.
ממלכתו כללה את איתקה ומספר איים מסביבה.
אחרי שאודיסאוס וטלמאכוס הבריחו את המחזרים שאיימו על אשתו של אודיסאוס, פנלופה, חלק מקרובי המשפחה של המחזרים התעמתו איתם.
אתנה החדירה מרץ בלארטס, והוא עזר לאודיסאוס וטלמאכוס על ידי הריגת אביו של אנטינואוס.
בתרגומו של רוברט פיצג'רלד של האודיסאה, אודיסאוס פונה אל לארטס כאל המלך אלווס.
לורנס ג'וסף "לארי" אליסון הוא מיליארדר, יזם ונדבן יהודי-אמריקאי, מייסד-שותף ומנהל טכנולוגיות ראשי של תאגיד "אורקל", אחת מחברות התוכנה הגדולות בעולם.
אליסון מחזיק בכ-97% מהאי לאנאי, האי ה-43 בגודלו בארצות הברית.
נכון לספטמבר 2025 מוערך הונו בכ-390 מיליארד דולר והוא נחשב לאדם השני בעושרו בעולם.
הונו גדל באופן משמעותי עקב זינוק במחיר מניית אורקל, שנבע בין השאר מהשקעת החברה בתשתיות ענן ו-AI, וגם מקשרים קרובים לנשיא דונלד טראמפ, שסייע בקידום האינטרסים של אליסון, כולל עסקה לרכישת טיקטוק בארצות הברית.
ב-10 בספטמבר, בעקבות זינוק של כ-40% במנייה, עקף אליסון את אילון מאסק והיה האדם העשיר בעולם, אולם תוך ימים ספורים מניית טסלה עלתה משמעותית ומאסק חזר לראש הרשימה.
אליסון נולד בניו יורק, ארצות הברית לאם חד הורית יהודיה בשם פלוריס ספילמן.
אביו הביולוגי היה טיס חיל האוויר האמריקני.
לאחר לידתו ביקשה אמו מדודיה, ליליאן ולאויס אליסון, זוג מהגרים יהודים מרוסיה, לאמץ אותו בגיל תשעה חודשים לאחר שחלה בדלקת ריאות.
הוא פגש את אימו הביולוגית רק בגיל 48. אליסון התגורר עם הוריו המאמצים בדירת שני חדרים בשכונה ממעמד בינוני-נמוך בשיקגו.
אליסון הצעיר היה סטודנט מבריק ובעל יוזמה אך הוא עזב את אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בסוף השנה השנייה, לאחר שלא ניגש למבחנים הסופיים עקב מותה של אמו המאמצת.
לאחר שבילה את הקיץ בצפון קליפורניה, חזר אליסון ללימודים באוניברסיטת שיקגו, שם נתקל לראשונה במקצוע תכנות מחשבים.
בגיל 20 עזב סופית את אזור שיקגו ועבר לצפון קליפורניה.
בשנות השבעים, לאחר שעזב את הלימודים, התחיל לעבוד בחברת אמפיקס בתור מתכנת אשר במסגרת עבודתו היה מוטל עליו לבנות מסד נתונים ל-CIA שנקרא אורקל.
אליסון הושפע ממאמר שכתב אדגר קוד על מסדי נתונים שנקרא "מודל עבור מסד נתונים לבנק גדול", והקים את אורקל ב-1977 לאחר שהשקיע 1,200 דולר להקמת חברה בשם Software Development Laboratories (SDL).
בשנת 1979 הוא שינה את שם החברה ל-Relational Software Inc, שלאחר מכן בעקבות הצלחת תוכנת מסד הנתונים אורקל, שונה שמה לאורקל.
בספטמבר 2014 הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל אורקל, תפקיד שהחזיק בו מאז שהקים את החברה ב-1977. כיום הוא מכהן כיו"ר החברה וכמנהל טכנולוגיות ראשי (CTO).
בספטמבר 2025 אליסון הפך לאדם העשיר ביותר בעולם לכמה ימים, לפי מדד המיליארדרים של בלומברג, לאחר שעקף את אילון מאסק.
הונו נאמד אז ב-393 מיליארד דולר.
עושרו זינק ביום אחד בכ-100 מיליארד דולר בעקבות עלייה חדה במניית אורקל, העלייה היומית הגדולה ביותר של החברה מאז 1992.
ב-18 בדצמבר 2003 נישא אליסון למלאני קראפט, סופרת הצעירה ממנו בעשרים וחמש שנה.
נישואים אלו היו נישואיו הרביעיים והסתיימו בשנת 2010. מאז הוא ביחסים עם נקיטה כהאן.
אליסון הוא המנהל והמממן של צוות אורקל ארצות הברית, זוכת שני גביעי אמריקה, בחסות "יאכטות שערי זהב" בסן פרנסיסקו.
קבוצתו, שנקראה בעבר גם ב.מ.וו.
אורקל מרוצים בגלל תמיכה מחברת המכוניות המפורסמת ב.מ.וו, השתתפה בגביע אמריקה ה-31 בשנת 2003, בגביע אמריקה ה-32 בשנת 2007, וניצחה בגביע אמריקה ה-33 בשנת 2010 ובגביע אמריקה ה-34 בשנת 2013, אותו אירחה בסן פרנסיסקו.
כמו כן, זכה אליסון במרוץ "סידני הובארט יאכט" ביאכטה שלו, שנקראת "סאיונארה" (Sayonara).
לאליסון יש רישיון טיסה, ובעבר היו לו מספר מטוסים.
בנוסף, נרשמו לו מספר עבירות בהמראה ונחיתה בלילות בנמל תעופה של סן חוזה (San Jose Mineta International Airport).
בבעלות לארי אחוזה ששוויה 20 מיליון דולרים, הבנויה בסגנון יפני.
האחוזה משתרעת על 180 דונמים, והיא ממוקמת בוורדסייד שבקליפורניה.
ב-2012 רכש 98% מלאנאי, האי השישי בגודלו בהוואי.
לאחר ההתקפות על מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001, תרם אליסון לממשלה הפדרלית כדי לבנות מסד נתונים לכל האוכלוסייה.
תרומה זו עוררה זעם תקשורתי רחב.
בשנת 2004 פרסם המגזין פורבס כתבה אודות תרומותיו, שהסתכמו בכ-151 מיליון דולר (כ-1% מכל הונו).
אליסון תומך נלהב בישראל וחבר בארגון ידידי צה"ל בארצות הברית.
בביקור בישראל ב-2015 הצהיר "אתמוך בישראל בכל דרך שאוכל.
תראו לי את הדרך איך אוכל לסייע יותר".
במשך השנים תרם בעקביות עשרות מיליוני דולרים לצה"ל.
ב-2015 תרם 9 מיליון דולר להקמת עיר הבה"דים.
לארי מרטין הגמן היה שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקני, ששימש לעיתים אף כמפיק ובמאי.
הגמן נולד בפורט וורת', טקסס, בשנת 1931. אמו, מרי וירג'יניה מרטין, הייתה שחקנית תיאטרון מפורסמת בברודוויי, ואביו, בנג'מין ג'ק הגמן, היה פרקליט המחוז.
בשנת 1936, כאשר הגמן היה בן חמש, התגרשו הוריו.
בתחילה חי עם סבתו בטקסס ובקליפורניה, בזמן שאמו פיתחה את קריירת המשחק שלה בחברת סרטי פרמאונט.
לעיתים נוכח הגמן, כילד, בהסרטת סרטיה של אמו.
אמו נישאה מחדש בשנת 1940 והגמן נשלח לפנימייה צבאית.
בשנת 1946, לאחר מות סבתו, ולאחר שלמד בפנימיות שונות, שב הגמן לעיירת ההולדת של אביו, וות'רפורד, טקסס, שם עבד בחווה עבור חברה שהקים ידיד של אביו.
בבית הספר התיכון בוות'רפורד נמשך לשיעורי המשחק, והצטיין בתפקידים קומיים.
בשנת 1949, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הציעה לו אמו כי יהיה לשחקן מקצועי.
הגמן התחיל את קריירת המשחק שלו בדאלאס, טקסס, כאשר היה בחופשה משנת הלימודים היחידה שלמד במכללת בארד, כעוזר הפקה, וכשחקן בתפקידים זעירים בתיאטרון של הבמאית מרגו ג'ונס.
לאחר מכן הופיע בהפקה של "אילוף הסוררת" בניו יורק, תפקיד שהוביל למספר תפקידים במחזות ובמחזות מוזיקליים, בפלורידה ובניו ג'רזי.
בשנת 1951 היה חלק מצוות המחזמר "דרום פאסיפיק" בלונדון, ביחד עם אמו.
בשנת 1952 גויס לחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה.
הוא הוצב בלונדון, ובילה את שנות השירות שלו כבדרן המופיע בפני חיילים בבריטניה ובאירופה.
לאחר ששוחרר מן הצבא, בשנת 1956, שב הגמן לניו יורק, שם הופיע בהצלחה במספר מחזות באוף ברודוויי, ולאחר מכן על במות ברודוויי במספר מחזות ידועים.
על אף הצלחתו העיבה על הקריירה שלו הצלחתה של אמו, שנחשבה באותן השנים לכוכבת, בזכות הופעתה בסרט הטלוויזיה "פיטר פן".
בתקופה זו הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, רובן בשידור חי.
בשנת 1961 הצטרף לצוות אופרת הסבון "קצה הלילה" (The Edge of Night).
הסדרה, שעסקה בתככים ומזימות בחייו של עורך דין, הייתה אחת מאופרות הסבון המוצלחות בתקופתה, ושודרה בין 1956 ל-1985. בשנת 1964 הופיע לראשונה בקולנוע בקומדיה "אנסיין פולבר" (Ensign Pulver) לצדו של שחקן מתחיל נוסף, ג'ק ניקולסון.
באותה שנה הופיע לצדו של הנרי פונדה בסרט "אל כשל" (Fail-Safe) העוסק בניסיונו של נשיא ארצות הברית למנוע משבר גרעיני.
לאחר שנים שבהן הופיע בתוכניות טלוויזיה כאורח או כשחקן משנה, הצליח הגמן לקבל תפקיד ראשי בתוכנית טלוויזיה מצליחה בשנת 1965, כאשר כיכב, לצדה של ברברה עדן בסדרה "אני חולם על ג'יני" ששודרה ברשת NBC.
הסדרה הייתה קומדיית מצבים שסיפרה את סיפורו של אסטרונאוט בשם מייג'ר אנטוני נלסון, המוצא על אי נידח בקבוק ובתוכו שדה.
הוא מביא את השדה, ששמה ג'יני, לכדור הארץ ומתאהב בה.
בעונתה הראשונה דורגה התוכנית בין עשר התוכניות המצליחות בארצות הברית, והשתלבה בגל של סדרות העוסקות בזוגות קומיים שאחד מהם אינו לחלוטין אנושי, כ"מעשי כשפים" (Bewitched) או "בן המאדים האהוב עלי" (My Favorite Martian).
בעונה השנייה של הסדרה החליטו קברניטי NBC לצלם אותה בצבע, בשל הצלחתה.
הצילום הטלוויזיוני בצבע היה אז תהליך יקר יותר, והחלטה זו העידה על הכרתם של מנהלי הרשת באיכות הסדרה ובפופולריות שלה.
עם זאת, בשנת 1970 הוחלט להפסיק את הפקת הסדרה.
תסריטאי הסדרה הביאו אותה לשיא כאשר השיאו את נלסון לג'יני, והסדרה הגיעה לסיומה.
הגמן המשיך לשמור על נוכחות על מסך הטלוויזיה בסדרות כ"אהבה בסגנון אמריקה" (Love American Style), "מקלאוד", "מקמילן ואשתו", "ברנבי ג'ונס", "תיקי רוקפורד", "רחובות סן-פרנסיסקו" ובסרטי טלוויזיה.
בתקופה זו הופיע בתפקידי משנה בסרטים של חשובי הבמאים האמריקנים בשנות ה-70, סרטים שהיו לעיתים בעלי מסר חברתי, כ"הקבוצה" של סידני לומט, או "הארי וטונטו" של פול מזורסקי.
כן הופיע בשוברי הקופות "הנשר נחת" ו"סופרמן".
בשנת 1972 ביים סרט אימה דל תקציב בשם "זהירות מהבלוב!" (Beware The Blob).
בסוף שנת 1977 עמדה בפני הגמן הברירה לשחק את תפקיד "ברוס באנר" בגרסה הטלוויזיונית של "הענק הירוק", או לשחק דמות של איל נפט נבל בסדרה "דאלאס".
הגמן בחר להשאיר מאחוריו את תדמית "האיש הטוב" ולשחק את הנבל.
דאלאס הייתה הצלחתו הגדולה של הגמן.
הסדרה, שהחלה כמיני סדרה בת חמישה פרקים, הפכה לאופרת הסבון הראשונה ששודרה בזמן צפיית השיא, וזכתה להצלחה במשך ארבע עשרה שנים.
הגמן, יליד טקסס, לוהק כג'יי אר יואינג, בנו הבכור של החוואי ואיש הנפט ג'וק יואינג (ג'ים דייוויס), דמות תככנית, שכולם אוהבים לשנוא.
לצדו של הגמן לוהקו כוכבי קולנוע מזדקנים משנות ה-50 כדייוויס וברברה בל-גדס, וכן שורת שחקנים צעירים וכמעט בלתי מוכרים כפטריק דאפי, לינדה גריי וויקטוריה פרינסיפל.
הרעיון המקורי של הסדרה היה להתמקד בחייהם של בובי ופאמלה, אחיו של ג'יי אר ואשתו, והסדרה תוכננה להימשך חמישה פרקים בלבד.
המפיקים לא צפו לסדרה הצלחה ניכרת.
כאשר שודרה הסדרה ניתן היה להבחין כי הדרך שבה גילם הגמן את ג'יי אר.
ממקדת בו את תשומת הלב, ומביאה את הסדרה לקהל רחב יותר משתוכנן מראש.
יחסיו העכורים של ג'יי אר עם אשתו, מלכת היופי לשעבר, סו-אלן (לינדה גריי, עוררו עניין רב והיוו משקל שכנגד להופעתם המתקתקה של דאפי ופרינסיפל בתפקיד בובי ופאמלה.
אחוזי הצפייה הגבוהים להם זכתה התוכנית הביאו להסרטת עונה שנייה.
מבחינה חברתית הצליח הגמן ליצור צוות מלוכד, ומחוץ לאתר הצילומים שמר על יחסים טובים עם כוכביה האחרים של הסדרה.
הסדרה שודרה ב-90 מדינות (ובהן ישראל), והייתה להצלחה עולמית.
הגמן הפך לאחד מסמליה של ארצות הברית בתחילת שנות ה-80. אך בעוד שעל המסך הסתכסך ג'יי אר עם משפחתו וידידיו, שמר הגמן גם בשנות ההצלחה על חיי משפחה שלווים, ועל ידידות עם חבריו לצוות ההסרטה.
את העונה השנייה סיימו המפיקים בקליף האנגר בו נורה ג'יי אר על ידי דמות מסתורית.
על הצופים היה להמתין עד לשידורי העונה הבאה כדי לדעת מה עלה בגורלו של ג'יי אר ומי ירה בו.
השאלה "מי ירה בג'יי אר" הייתה למטבע לשון, והציפייה לפרקי העונה הבאה של "דאלאס" שברה שיאים.
בתקופה זו, בה היה גורלו הטלוויזיוני של ג'יי אר מוטל על כף המאזניים, נשא ונתן הגמן עם המפיקים, שיכלו לקבוע את גורלו לשבט או לחסד.
משא ומתן זה הביא לכך שהגמן, שדרש שכר גבוה יותר, לא הופיע בפרק הראשון של העונה השלישית.
המפיקים, בפניהם עמדה הברירה "להרוג" את ג'יי אר או להחתים את הגמן ולהיענות לדרישות השכר שלו, צילמו במקביל כמה פרקים של הסדרה על פי עלילה שלא כללה את דמותו של ג'יי אר.
במהלך המשא ומתן לקח הגמן את משפחתו לחופשה בלונדון, ומשם המשיך להעלות את דרישותיו.
לבסוף נכנעו המפיקים, והסכימו לשלם להגמן סכומים גבוהים עבור הופעתו בסדרה.
צילומי העונה השלישית של הסדרה נמשכו באווירה של מתח וחשאיות.
התסריטים הועברו לשחקנים רק ביום ההסרטה, עד שהתגלה מי ירה בג'יי אר.
הפרק השלישי של העונה השלישית, ששודר ב-21 בנובמבר 1980, חשף את היורה, וזכה לאחוזי צפייה גבוהים ביותר.
במהלך העונה השלישית אובחנה מחלת הסרטן אצל השחקן ג'ים דייוויס ששיחק את ג'וק, אבי המשפחה.
"ג'וק" נשלח לחפש נפט בדרום אמריקה, בעוד שהשחקן דייוויס התאשפז לתקופה ארוכה, ולבסוף מת.
העדרו של ג'וק הותיר להגמן תפקיד מרכזי בהרבה בסדרה.
כאשר לקתה השחקנית ברברה בל-גדס, ששיחקה את אמו של ג'יי אר, בהתקף לב ונאלצה לעזוב את הסדרה, הציע הגמן כי אמו, מרי מרטין, תמלא את תפקידה, אך זו סרבה.
בשנים 1980 ו-1981 היה הגמן מועמד לפרס אמי כשחקן ראשי בסדרת דרמה, אך לא זכה.
כן היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב בשנים 1981 עד 1983 ובשנת 1985. גם בפרסים אלו לא זכה.
בתקופה בה שודרה "דאלאס" שלח הגמן את ידו אף בבימוי הסדרה והפקתה.
הגמן ביים 29 מפרקי הסדרה, והפיק ארבעה מפרקיה.
בסוף שנות ה-80 החל כוכבה של "דאלאס" לדעוך, והדבר השתקף בחייו הפרטיים של הגמן.
בעיית השתייה, אותה נשא עמו מנעוריו, החריפה, ובשלה חלה בשחמת הכבד.
בשנת 1991 ירדה הסדרה מן המסכים, לאחר ששודרה ארבע עשרה עונות רצופות.
בתקופה זו הופיע הגמן כמעט בכל פרקי הסדרה, וכן רשם מספר הופעות אורח בסדרת הבת של "דאלאס" - "נוטס לנדינג" ששודרה במקביל.
כן כיכב בשלושה סרטי טלוויזיה העוסקים בדמויות מהסדרה: "דאלאס - השנים המוקדמות" בשנת 1986, "דאלאס: שובו של ג'יי אר" בשנת 1996 ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג" בשנת 1998.
דמותו של הגמן הייתה מזוהה מאוד עם דמותו של ג'יי אר, והדבר הקשה עליו לקבל תפקידים שאינם קשורים ב"דאלאס" בשנים שלאחר ירידת הסדרה מן המסכים.
ב-1997 הופיע בסדרה כושלת בשם "אורלינס" בה שיחק שופט.
הוא ניסה לשנות את תדמיתו כאשר הופיע ללא הפאה הנכרית אותה חבש בעת צילומי "דאלאס".
הסדרה ירדה מהמסכים לאחר שידור שמונה פרקים.
הגמן המשיך להופיע בטלוויזיה, ובשנים 2006 ו-2007 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "ניפ/טאק".
כן הוא ממשיך להופיע בקולנוע.
בינואר 2011 הופיע בתפקיד אורח בסדרה עקרות בית נואשות כפרנק קמינסקי, בעלה החדש והמיליונר של סטלה, אמה של לינט סקאבו.
דמותו בסדרה מתה מהתקף לב פתאומי, לאחר שהופיע בשני פרקים.
בשנת 2012 שב לגלם את תפקידו הידוע כג'יי אר, בסדרת ההמשך של דאלאס שהופקה על ידי ערוץ TNT בארצות הברית.
יחסיו של הגמן עם אמו היו בעייתיים, לאור ילדותו הקשה, גירושי הוריו, ובחירתו בקריירת משחק שעמדה בתחילתה בצל הצלחת אמו.
עם מות אביו החורג, ריצ'רד האלידיי, בשנת 1973 התפייס הגמן עם אמו.
בשנות חייה האחרונות ניהל הגמן עם אמו מערכת יחסים קרובה, וזו הביעה גאווה בהשגי בנה.
נישואיו של הגמן לשוודית מאי אקסלסון, נחשבו לאחת ממערכות היחסים החזקות בהוליווד.
לזוג, שנישא בשנת 1954, שני ילדים, היידי קריסטינה (נולדה בשנת 1958) ופרסטון (נולד בשנת 1962).
הזוג גר שנים רבות במאליבו בקליפורניה ולאחרונה הם התגוררו באוהאיי, קליפורניה.
הגמן הביע דעות המקורבות לשמאל האמריקני, והיה חבר זמן רב ב"מפלגת השלום והחירות", מפלגה בעלת נטיות פמיניסטיות וסוציאליסטיות הפועלת בקליפורניה.
הגמן הביע בציבור דעות כנגד ג'ורג' וו.
לאחרונה התבטא הגמן בזכות מקורות אנרגיה אלטרנטיביים ומדיניות "ירוקה".
בסדרת הטלוויזיה האמריקנית "חיים עם אד" הופיע עם אשתו, והראה לשחקן אד ביגלי כיצד להשתמש באנרגיה סולארית.
הגמן תמך ב"אקולונומיקה" (Ecolonomics) תורה הטוענת כי כלכלה בריאה יכולה להגיע רק דרך סביבה בריאה.
הגמן עצמו נהג במכונית היברידית וכל האנרגיה שנצרכה בחוותו הייתה אנרגיה סולארית.
באוגוסט 1995 נאלץ הגמן לעבור השתלת כבד עקב מחלת כבד הקשורה בצריכת אלכוהול.
המחלה, והניתוח שעבר, הביאו לשינוי משמעותי באורח חייו.
בעבר השתמש הגמן במריחואנה וב-LSD והיה מכור לאלכוהול.
הוא הביע את הדעה כי האלכוהול הרסני מהמריחואנה שכן "בעוד שהאלכוהול הורס את גופך וגורם לך לאלימות, הגראס גורם לך להישען לאחור ולהנות מהחיים".
הגמן עבר את תהליך הגמילה של "12 השלבים" ולא השתמש עוד בסמים כלשהם או באלכוהול, ולא עישן.
הגמן היה צמחוני והקפיד על תענית דיבור במשך יום בשבוע מטעמי משמעת עצמית.
הגמן היה פעיל בתעמולה כנגד עישון, ובאגודה האמריקנית כנגד הסרטן, שאת האירוע השנתי שלה "Great American Smokeout" הנחה במשך שנים רבות.
הגמן שימש גם כתועמלן פעיל בזכות השתלת איברים.
בשנת 2001 הוציא לאור אוטוביוגרפיה שנכתבה בשיתוף פעולה עם סופר בשם טוד גולד, בשם "הלו דארלינ'".
באוקטובר 2011 הודיע כי לקה במחלת הסרטן.
ב-23 בנובמבר 2012 מת כתוצאה מסיבוכים הקשורים בסרטן הגרון.
בדיווח על מותו הגדיר אותו "הניו יורק טיימס" כאחד הנבלים האהובים ביותר על מסך הטלוויזיה.
לארי אובאנון הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע גובהו 1.94 מטר.
אובאנון שיחק בעונת באוניברסיטת לואיוויל עמה הגיע עד לפיינל פור טורניר המכללות.
בעונתו האחרונה במכללה רשם אובאנון ממוצעים של 15.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים למשחק.
אובאנון התחיל את הקריירה שלו במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד עמה הגיע לגמר הליגה האדריאטית תוך כדי שהוא מעמיד ממוצעים של 8.9 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
את עונת פתח אובאנון במועדון האיטלקי אמאטורי אודינה ולאחר מכן עבר לנאפולי.את עונת החל אובאנון באי כרתים במועדון היווני, אגו רת'ימנו בה שיחק 7 משחקים וקלע 8.9 נקודות למשחק.
לאחר מכן עבר לאקדמיק סופיה עימה זכה באליפות בולגריה כשהוא קולע 8.6 נקודות ומוריד 3.3 ריבאונדים למשחק.
ב-31 בדצמבר 2008 חתם אובאנון במועדון הישראלי מכבי ראשון לציון, בעונת 2008/2009 הוא הציג יכולת טובה שעזרה למועדון להישאר בליגת העל בכדורסל ועל כן הוחתם לעונה נוספת במועדון (2009/2010).
בעונת 2010/2011 חתם במכבי חיפה, אך ממנה שוחרר במהלך חודש פברואר 2011 לאחר שסבל מספר חודשים מדלקת בתוספתן שגרמה לו להיעדר חודשיים ממשחק במדי הקבוצה והתברר שייאלץ להתאושש עוד חודש, מה שלא תאם את ציפיות הצוות המקצועי של הקבוצה.
בעונת 2012 שיחק אובאנון במדי בוקה ג'וניורס מליגת הכדורסל הארגנטינאית.
את עונת 2012/2013 פתח במדי ואסלו מהליגה השווייצרית.
בפברואר 2013 חתם בהפועל אילת.
בעונת 2014/15 חתם אובאנון בקבוצת הפועל תל אביב שם הצטיין במשחקו הראשון בדרבי התל אביבי כאשר קלע 29 נק'.
לארי דמטריק ג'ונסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפורוורד בקבוצות שארלוט הורנטס וניו יורק ניקס, ונחשב לאחד מטובי הפורוורדים ב-NBA במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. ג'ונסון פרש מכדורסל בגיל 32 בלבד בשל פציעות שעבר.
ג'ונסון נולד בטיילר שבטקסס והחל את קריירת המכללות שלו במכללת אודסה בעונת 1988/1989. מאוחר יותר הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת נבדה בלס וגאס (UNLV), שם שיחק תחת המאמן ג'רי טרקניאן.
לצד שחקני NBA נוספים לעתיד בדמותם של סטייסי אגמון וגרג אנתוני, הוביל ג'ונסון את אוניברסיטת נבדה להעפלה למשחק הגמר של טורניר אליפות המכללות בשנת 1990, שם פגש עמה את אוניברסיטת דיוק שהובלה על ידי המאמן מייק ששבסקי והשחקן כריסטיאן לייטנר.
ג'ונסון קלע במשחק 22 נקודות והוריד 11 ריבאונדים, בדרך לניצחון קבוצתו בתוצאה 73–103. בנוסף לזכייתה באליפות המכללות שברה UNLV את שיאי ה-NCAA הן בהפרש הגדול ביותר של ניצחון והן בתוצאה הגבוהה ביותר במשחק הגמר של המכללות.
בעונת 1990/1991 הוביל ג'ונסון את קבוצת האוניברסיטה לעונה של 27 ניצחונות ללא אף הפסד, וקלע 26.7 נקודות בממוצע למשחק.
UNLV זכתה באליפות המחוז המערבי של המכללות, אך הפסידה בפיינל פור לאוניברסיטת דיוק ולא זכתה באליפות ארצית נוספת.
במהלך קריירת המכללות שלו נבחר ג'ונסון פעמיים ל"אול-אמריקה" וכן ל-MVP של טורניר התאחדות המחוז המערבי (Big West) בשנים 1990 ו-1991. הוא אף זכה בפרס נייסמית' ובפרס ג'ון וודן לשחקן המצטיין של השנה במכללות ב-1991.
על אף ששיחק שנתיים בלבד באוניברסיטת UNLV, ג'ונסון מדורג במקום ה-12 בתולדות האוניברסיטה בקליעות ובמקום השביעי בלקיחת ריבאונדים.
בשנת 2002 הוא הוכנס להיכל התהילה לספורט של האוניברסיטה יחד עם שניים מחבריו לקבוצה במדיה, סטייסי אגמון וגרג אנתוני.
ג'ונסון נבחר במקום הראשון בדראפט ה-NBA ב-1991, על ידי קבוצת שארלוט הורנטס.
בעונתו הראשונה בליגה, , השיג ג'ונסון ממוצעי "דאבל דאבל" של 19.2 נקודות ו-11 ריבאונדים, וזכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
באותה שנה הוא השתתף גם בתחרות ההטבעות במסגרת סוף-שבוע האולסטאר שהתקיים באורלנדו, וסיים במקום השני אחרי סדריק סבאלוס.
על אף הצלחתו האישית שארלוט לא הגיעה להישגים באותה עונה.
בעונת נבחר ג'ונסון לחמישייה הפותחת במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובכך הפך לשחקן הראשון בתולדות ההורנטס שמגיע להישג זה.
הוא הגיע ליכולת השיא שלו באותה עונה כאשר פתח בחמישייה בכל 82 משחקיה של שארלוט, והשיג ממוצעים של 22.1 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק, שבזכותם נבחר לתואר החמישייה השנייה של העונה.
הוא הוביל את שארלוט להעפלתה הראשונה למשחקי הפלייאוף, שם ניצחה את בוסטון סלטיקס בסיבוב הראשון לפני שהפסידה לניו יורק ניקס בחצי גמר המערב.
יחד עם שחקנים כמו אלונזו מורנינג, מאגסי בוגס ורקס צ'פמן, הוביל ג'ונסון קבוצה שזכתה לפופולריות רבה במהלך תחילת ואמצע שנות ה-90. כינויו הנפוץ היה ראשי התיבות של שמו, "LJ".
לפני עונת חתם ג'ונסון על חוזה יוקרתי בהורנטס בשווי 84 מיליון דולר ל-12 שנים, אך החמיץ 31 משחקים באותה עונה בשל פציעה בגבו.
בקיץ שלאחר העונה הוא השתתף עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם 1994 וזכה עמה במדליית הזהב.
בראשית שנותיו בליגה התמחה ג'ונסון בעיקר במשחק מתחת לסל, אך לאחר ששב מפציעתו פיתח יכולות משחק מגוונות ובמיוחד את יכולת הקליעה משלו ממרחק.
בעונת הוא השיג ממוצעים של 18.8 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק ונבחר בשנית למשחק האולסטאר.
הוא קלע 81 שלשות באותה עונה - כמעט 60 יותר מאשר בכל שלוש העונות הקודמות יחד.
בעקבות סכסוך שנוצר בין ג'ונסון ומורנינג, נאלצה שארלוט להעביר את מורנינג למיאמי היט ב-1995. כעבור שנה עזב גם ג'ונסון את הקבוצה, והועבר לניו יורק ניקס.
בעונתו הראשונה בניו יורק, , העמיד ג'ונסון שיאי קריירה שליליים של 12.8 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
בעונה הבאה הוא שיפר את ממוצעיו ל-15.5 נקודות ו-5.7 ריבאונדים.
על אף שלא הצליח לחזור למעמד כוכב העל לו זכה בתקופתו בשארלוט, היה לאהוב האוהדים של ניו יורק ולשחקן המוביל, יחד עם פטריק יואינג, של הקבוצה שהייתה אחת מהחזקות במזרח בסוף אותו עשור.
בעונת היה ג'ונסון שחקן מפתח בזכייתה של הניקס באליפות המזרח והעפלתה לסדרת גמר ה-NBA.
במשחק השלישי בסדרת גמר המזרח, מול אינדיאנה פייסרס, ביצע ג'ונסון את המהלך שהכריע לזכות קבוצתו את המשחק - הוא קלע סל וסחט עבירה מאנטוניו דייוויס, בדרך למהלך של שלוש נקודות ולניצחון בתוצאה 91–92. לאחר ניצחון בתוצאה 2–4 בסדרה כולה פגשה ניו יורק את סן אנטוניו ספרס בסדרת הגמר הארצית.
ג'ונסון הפגין יכולת חלשה במיוחד באותה סדרה, שכונתה על ידי ביל וולטון כ"בושה למשחק הכדורסל".
ניו יורק הפסידה את אותה סדרה בתוצאה 1–4 ולא הצליחה לזכות באליפות הליגה.
באוקטובר 2001 הודיע ג'ונסון על פרישה מכדורסל בגיל 32 בלבד, בעקבות פציעות מתמשכות בגבו מהן סבל במשך מספר שנים.
בשנת 1993 הופיע ג'ונסון בסדרת הטלוויזיה "אריזה משפחתית" ושיחק את התפקיד של מי שהפך לחברו לקבוצה של סטיב ארקל במהלך טורניר כדורסל.
עוד באותה שנה הוא הופיע כאורח ב"תוכנית המאוחרת עם דייוויד לטרמן" הפופולרית.
שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1996, שיחק ג'ונסון את דמותו של עצמו בסרטים "אדי" ו"ספייס ג'אם", בו היה אחד מכוכבי ה-NBA שאיבדו את כישרון המשחק שלהם, יחד עם מאגסי בוגס, שון בראדלי, צ'ארלס בארקלי ופטריק יואינג.
לארוס גסטרונומיק הוא אנציקלופדיה לגסטרונומיה.
רוב הספר עוסק במטבח הצרפתי, והוא מכיל מתכונים של תבשילים צרפתיים וטכניקות בישול.
הרבה מהתבשילים וחומרי הגלם הלא-צרפתיים מוזכרים במהדורות המאוחרות, והם מתרבים במספרם ממהדורה למהדורה.
הספר יצא לאור בידי הוצאת לארוס, המו"ל הצרפתי המוביל של מילונים ואנציקלופדיות.
המהדורה הראשונה (1938) אותה ערך פרוספר מונטאן חבקה 1087 עמודים, על החלק המדעי היה אחראי דר' גוטשאלק, את המבוא כתבו ז'ורז' אוגוסט אסקופייה ופיליאס ז'ילבר.
ז'ילבר חבר למונטאן בכתיבתו של ספר זה, כמו גם היה עמיתו של אסקופייה בכתיבת ספרו Le Guide Culinaire, כתוצאה מכך היה דמיון רב בין שני הספרים.
הדבר גרם לאסקופייה לציין כשהוא נתבקש לכתוב מבוא שהוא יכול "לראות במו עיני", ו"מונטאן לא יכול להסתיר ממני את העובדה שהוא השתמש ב־Le Guide כבסיס לספרו החדש, ובוודאי השתמש במתכונים רבים."
הספר תורגם לאנגלית לראשונה ב-1961.
המהדורה החמישית (2000) שמשתרעת על פני 1350 עמודים עודכנה ונוסף לה חומר על מטבחים אחרים.
היא הופיעה במהדורה מקוצרת (2003) ומהדורה מתוקנת ראתה אור ב-13 באוקטובר 2009 ופורסמה בידי Hamlyn בבריטניה.
בראש הוועדה הגסטרונומית המפקחת על שתי המהדורות האחרונות עמד ז'ואל רובישון.
במועצה השתתפו בין השאר מישל גראר, פייר טרואגרו, ז'אן דלאווין ופייר הרמה.
לורנס הארווי "לארי" בראון הוא מאמן כדורסל יהודי-אמריקאי ושחקן עבר.
בראון משמש כמאמן כדורסל מאז 1975. הוא ניצח למעלה מ-1,000 משחקים מקצועיים בליגות ה-ABA וה-NBA והוא המאמן היחיד בתולדות ה-NBA שהוביל שמונה קבוצות שונות לשלב הפלייאוף.
הוא זכה עם אוניברסיטת קנזס ב-1988 בטורניר אליפות המכללות בכדורסל ובאליפות ה-NBA ב-2004 עם קבוצת דטרויט פיסטונס.
בראון נחשב לאחד מהמאמנים הגדולים בהיסטוריה, וב-2002 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל כמאמן.
בראון הוא אחיו של מאמן הכדורסל , שאימן את דטרויט פיסטונס בשנות ה-70.
בראון נולד בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית.
את דרכו במשחק הכדורסל החל בתפקיד הרכז בתיכון לונג ביץ'.
לאחר מכן, שיחק תחת המאמנים ודין סמית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה עם נבחרת ארצות הברית בכדורסל במדליית זהב.
בראון נחשב קטן מידות מכדי לשחק ב-NBA, ולכן התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת בליגת ה-NABL, שם שיחק במשך שנתיים (1964-1965).
לאחר תקופה קצרה כעוזר מאמן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, הצטרף בראון לליגת ה-ABA (ושם שיחק בקבוצות: ניו אורלינס (1967/68), אוקלנד אוקס (1968/69), וושינגטון קאפס (1969/70), וירג'יניה סקוויירס (1970/71) ודנבר רוקטס (1971/72).
בראון נבחר ל-MVP של משחק האולסטאר הראשון של ה-ABA בשנת 1968 ונבחר לחמישייה השנייה של העונה באותה שנה.
בראון הוביל את ה-ABA באסיסטים למשחק בשלוש עונותיו הראשונות, ובסך הכל יש לו 2,509 אסיסטים בקריירה - מקום 7 ברשימת המוסרים ב-ABA, בנוסף הוא מחזיק בשיא האסיסטים למשחק בודד ב-ABA עם 23.
בראון החל את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ב-1972 מונה למאמן קרוליינה קואגרס בליגת ה-ABA (זכה בתואר מאמן השנה של הליגה ב-1973).
כמו כן אימן את נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת אתונה (2004) שסיימה במקום השלישי בלבד.
ב-2012 החל לאמן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סאות'רן מתודיסט מטקסס.
תחת שרביטו הפכה הקבוצה לאבן שואבת לכישרונות מרחבי המדינה וזכתה להצלחה.
ב-2015 החליט ארגון ה-NCAA להשעות את בראון מתשעה משחקים, לפסול את אוניברסיטת סאות'רן מתודיסט מהפלייאוף ב-2016 ולהעניש אותה בשלילת מלגות, כל זאת על רקע ממצאים של עבירה חוקי הארגון.
ביולי 2016 התפטר מתפקידו לאחר שלוש עונות בהן השיג מאזן של 94–39.
לארי גלברט, בשמו המלא לורנס סיימון גלברט היה תסריטאי טלוויזיה וקולנוע, מחזאי, במאי וסופר יהודי-אמריקאי, אשר נודע בעיקר כמחבר קומדיות תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וכיוצר ומפיק תוכנית הטלוויזיה שוברת השיאים מ.א.ש.
גלברט נולד בשיקגו לזוג מהגרים יהודים: הספר הארי גלברט, יליד לטביה (אז באימפריה הרוסית) והתופרת פרידה סטורנר, ילידת דומברובה גורניצ'ה בפולין.
הייתה לו גם אחות בשם מרשה גלברט, ולקנשטיין אחרי נישואיה.
ההורים דאגו לחינוך של הילדים.
בגיל 7 נשלח לארי לשיעורי ריקוד ויותר מאוחר למד לנגן בקלרינט אצל דיוק רהל, שלימד אף את בני גודמן.
בשנת 1942 המשפחה עברה ללוס אנג'לס, שם למד לארי גילברט בתיכון פרפאקס.
כבר בבית הספר חיבר לארי גלברט מונולוגים קומיים ומערכונים.
לארי גלברט התחיל מגיל 16 לעבוד ככותב תוכניות ותסריטים לתוכנית הרדיו Maxwell House Coffee Times של דני תומאס, אחרי שאביו הראה לתומאס שהיה לקוחו במספרה בבוורלי הילס, כמה מהבדיחות שכתב בנו.
לאחר מכך, באמצעות סוכנות ויליאם מוריס, הועסק הנער בצוות הכותבים של תוכנית הרדיו "Duffy's Tavern" (1946) של אד גרדנר בערוץ NBC ואחר כך ב Joan Davis'Show .
אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה גלברט גויס לשנה ו 11 יום לתוכניות של רשות השידור של הצבא האמריקאי.
ב-1950 שב גלברט לגור בניו יורק.
בשנות ה-1950 תרומתו החשובה ביותר בתחום הטלוויזיה כללה את הטקסטים שכתב לרד באטנס,לסיד סיזר בתוכנית "שעתו של סיזר" (Caesar's Hour), לתוכנית Honestly, Celeste!
של סלסט הולם, כמו כן בשביל מל טולקין, מייקל סטיוארט,
סלמה דיימונד, ניל סיימון, מל ברוקס, קארל ריינר ווודי אלן.
בשנת 1972 גלברט היה אחד מיוצריה הראשיים של סדרת הטלוויזיה מ.א.ש, כשהוא היה אחראי על הפיילוט (שבשבילו הוכרו לו זכויות יוצר), על ההפקה, לעיתים על הכתיבה ואף על הבימוי בארבע עונותיה הראשונות (1976-1972).
שגילברט הפיק (עם ג'ין ריינולדס) 97 פרקים מתוך 251, זיכתה אותו בפרס פיבודי, בפרס אמי לסדרות טלוויזיה יוצאות מן הכלל, וכן בהצלחה ניכרת - מסחרית ובקרב הבקורת המקצועית.
נקודת המוצא של הסדרה היה רומן על מלחמת קוריאה של רופא אמריקאי ד"ר ריצ'רד הוקר (הורנברגר) שעובד בשנת 1970 לסרט קולנוע על ידי הבמאי רוברט אלטמן.
הסדרה שנוצרה על בסיס הסרט על ידי לארי גלברט התמקדה בעלילות שהתרחשו בבית חולים כירורגי נייד של הצבא האמריקאי במלחמת קוריאה (US Mobile Army Surgical Hospital (MASH.
הסדרה התאפיינה באופי אנטי-מיליטריסטי ושמרה על האקטואליות שלה גם מפני ששודרה בימי מלחמת וייטנאם הבלתי פופולרית שהלכה והסתבכה.
תסריטו הקולנועי הידוע ביותר הוא ככל הנראה שה של הסרט "טוטסי" משנת 1982, שהוא כתב יחד עם מארי שיסגל.
תסריט זה היה מועמד לאוסקר.
מועמד לאוסקר היה גם תסריטו המקורי לסרט "או, אלוהים!" בכיכובם של ג'ון דנוור וג'ורג' ברנס
גלברט שיתף פעולה עם ברט שיבלאב בתסריט לסרט הבריטי The Wrong Box, המבוסס על רומן מאת רוברט לואיס סטיבנסון ולויד אוסבורן.
לארי גלברט כתב גם את התסריט לסרט "Movie Movie" משנת 1978, מעין פרודיה לסרטי "עידן הזהב", בכיכובו של ג'ורג' סי.
סקוט בתפקידים כפולים, לקומדיה העסיסית "בגידות בריו" (1984) עם מייקל קיין ודמי מור והגרסה המחודשת של הרי את מכושפת לי (Bedazzled) משנת 2000, עם אליזבת הארלי וברנדן פרייזר.
תחת שם העט פרנסיס ברנס, גלברט כתב גם את התסריט לסרט המתח "החיתוך הגס" (Rough Cut) משנת 1980, שבו שיחקו ברט ריינולדס
, לזלי אן דון ודייוויד ניבן.
גלברט כתב תסריטים גם לסרטי הטלוויזיה "ברברים בשער" (Barbarians at the Gate) (1993) בכיכובו של ג'יימס גארנר והמבוסס על סיפור אמיתי על המאבק על השליטה בקונצרן RJR Nabisco ועל הרומן רב המכר בעל אותו השם, "Weapons of Mass Distraction"
על מלחמות בין טייקוני המדיה, עם בן קינגסלי וגבריאל ביירן ו"היו זמנים במקסיקו" (And Starring Pancho Villa as Himself) עם אנטוניו בנדרס בתפקידו של פנצ'ו וילה.
גלברט כתב בשנת 1962 את הפארסה המוזיקלית לפי מחזות של פלאוטוס A Funny Thing Happened on the Way to the Forum,("דבר מצחיק קרה בדרך אל הפורום") בשיתוף פעולה עם ברט שיבלב וסטיבן זונדהיים.
אחרי בקורות שליליות כתב אותה מחדש והפך אותה ללהיט שרץ בברודוויי 964 פעמים.
כשהמחזמר עבר להיות מוצג בלונדון עברו גלברט עם משפחתו לגור שם למשך 9 שנים.
בשנת 1966 הופקה גם גרסה קולנועית עם זירו מוסטל עם לברית מחודשת של גלברט ושבלב אך גלברט לא היה שבע רצון מהתוצאה.
גלברט כתב גם את המחזמר "עיר של מלאכים" (City of Angels) על מוזיקה מאת סיי קולמן, שהביא לו את הפרס ה "Drama Desk"
של ניו יורק ללברית למחזמר יוצאת מן הכלל וכן פרס אדגר.
הוא כתב סאטירה על פרשת איראן-קונטראס בשם "מסטרגייט", את המחזמר Sly Fox לפי המחזה וולפונה מאת בן ג'ונסון בבימויו של ארתור פן ועם ג'ורג' סי.
השתתף גם בעיבוד המוזיקלי של הסרט The Conquering Hero ("הידד לגיבור הכובש") של פרסטון סטרג'ס, עם מוזיקה מאת מוז צ'רלופ.
ביוני 2009 גלברט אובחן עם מחלת הסרטן ונפטר בביתו בבוורלי הילס כעבור 3 חדשים ב-11 בספטמבר 2009. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בפארק הילסייד בקאלוור סיטי, מחוז לוס אנג'לס.
השאיר אישה, פטרישה לבית מרשל, (איתה היה נשוי משנת 1956) ושני ילדים משותפים.
הוא גידל גם את שלושת ילדי אשתו מנישואים קודמים.
בשנת 2013 הועלה בתיאטרון הספרייה ברמת-גן מחזהו "מוטב מאוחר" בהשתתפות רבקה מיכאלי, אלברט כהן ואלכס אנסקי.
1974 לסדרת קומדיה יוצאת דופן עבור סדרת הטלוויזיה מ.א.ש
3 פרסי טוני - לתיאטרון
1963 - עבור המחזמר "דבר מצחיק קרה בדרך אל הפורום"
1982 - עם תסריט הסרט "טוטסי" (עם מארי שיסגל)
1981 -פרס לורל ("הדפנה) למפעל חיים יוצא דופן בכתיבת תוכניות טלוויזיה - מטעם איגוד כותבי הטלוויזיה בארצות הברית.
1995 - זכה לכוכב דקל הזהב בשדרת הכוכבים של פאלם ספרינגס, קליפורניה.
1954 : Caesar's Hour (תוכנית טלוויזיה)
1980 : Rough Cut סרט קולנוע
1981 : Neighbors סרט קולנוע
1982 : Tootsie סרט קולנוע
2000 : Bedazzled סרט קולנוע
1980 : United States סדרת טלוויזיה
1983 : AfterMASH סדרת טלוויזיה
2002 : Corsairs סרט טלוויזיה
'דבר מצחיק קרה -הוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1994, בתרגוו של דן אלמגור ובבימויו של מיכאל גורביץ'; הוצג שוב בקאמרי בשנת -2014 בתרגום מאת אלי ביז'אווי ובבימוי עמרי ניצן - עם שלמה בר אבא, גדי יגיל,
מאוחר יותר (Better later), הוצג ב-2013–2014 ב תיאטרון הספרייה, בגרסה עברית מאת אבי קורן ובבימוי יצחק שאולי - עם רבקה מיכאלי, אלכס אנסקי, אלברט כהן ואסף בן לולו.
לורנס ג'יליארד ג'וניור הוא שחקן אמריקאי.
התפרסם בזכות הופעותיו בתפקיד דיאנג'לו ברקסדייל בסדרה "הסמויה", בתור בוב סטוקי בסדרה "המתים המהלכים" ובתור כריס אלסטון בסדרה "הצמד".
הופיע כשחקן קולנוע בסרטים "נער המים", "ססיל בי.
דימנטד", "כנופיות ניו יורק" ו"המכונאי".
ג'יליארד נולד בניו יורק סיטי ובגיל שבע עבר עם משפחתו לבולטימור, מרילנד.
הוא למד מוזיקה קלאסית ב"בית ספר בולטימור לאומנויות" לצידם של הראפר טופאק שאקור ולצידה של השחקנית ג'יידה פינקט סמית'.
לאחר מכן, למד בית הספר ג'וליארד, ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה ובסטודיו למשחק של סטלה אדלר.
ג'יליארד התגלה לראשונה בהיותו בן 20 בדרמת הפשע העצמאית "משפחה במלכוד" של מאטי ריץ' בתפקיד הצעיר דניס בראון.
ב-1998 שיחק בקומדיה של פרנק קורצ'י "נער המים" בתפקיד שחקן הפוטבול דרק וואלאס.
בשנת 2000 הופיע במותחן הפשע הקומי "ססיל בי.
דימנטד" בתפקיד הבמאי האומנותי לואיס.
בשנת 2002 שיחק ג'יליארד בעונה הראשונה של סדרת הפשע "הסמויה" בתפקיד סוחר הסמים דיאנג'לו ברקסדייל, באותה השנה השתתף גם בדרמה התקופתית של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" בתפקיד ג'ימי ספויילס, חבר הכנופיה האירית "הארנבות המתות".
ב-2004 השתתף ג'יליארד במותחן הפסיכולוגי "המכונאי" בתפקיד ג'קסון חברו לעבודה של טרבור רזניק (כריסטיאן בייל) ובדרמה העצמאית המוערכת "אח לאח.
ב-2012 שיחק ג'יליארד כשחקן אורח בעונה השישית של סדרת הדרמה "נשות קבע" בתפקיד מרקוס ויליאמס.
בשנת 2013 לוהק ג'יליארד לעונה הרביעית של סדרת האימה המצליחה של רשת AMC "המתים המהלכים".
בסדרה הוא הופיע בתור בוב סטוקי, חובש צבאי לשעבר המצטרף לקבוצת הניצולים.
בשנת 2008 ג'יליארד נישא לשחקנית מישל פארס, מכוכבות "הסמויה" שהצטרפה לתוכנית בעונה החמישית.
+שנהסרטתפקידהערות1991משפחה במלכודדניס בראון1992Fly By Nightג'ד לייט1993הרפתקאותיו של מלפפון חמוץבחור צעיר1995Lotto Landהאנקרכבת הכסףבחור בשכונה1996הפאב של השכונהג'יימסהשותפהתומאס1997White Liesלאון טרנר1998מורה מחליף 2דנטההתחנה הבאה וונדרלנדבראטשוטר אחד קשוחקרטיס ווילקינסנער המיםדרק וואלאס1999פשוט מקסימהנולאן טריינורLoving Jezebelוולטר2000ססיל בי.
דימנטדלואיס2001Trigger Happyריי2002כנופיות ניו יורקג'ימי ספוילס2003Kill the Poorספייק2004אח לאחמרקוסהמכונאיג'קסון2008Turnipseedג'וני טרניפסיד2011דאבלהסוכן בורטון2012מה תעדיףד"ר בארדן2014אבודה במיניסקרילה2018Hot Airארל2020לילה אחד במיאמידרו בנדיני בראון 2023The Featherweightסנדי סאדלר ג'ורג' הגדול: סיפורו של ג'ורג' פורמן (אנ')ארצ'י מור TBASt.
לארט פקראדה (באלבנית: Leart Paqarada; נולד ב-8 בנובמבר 1994 בברמן שבגרמניה) הוא כדורגלן קוסוברי ממוצא אלבני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פ.צ.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של ורדר ברמן, ובשנת 2003 עבר למחלקת הנוער של באייר לברקוזן.
בשנת 2012 החל פקראדה לשחק בבאייר לברקוזן II, קבוצת המילואים של באייר לברקוזן.
לקראת עונת עבר פקראדה לס.ו.
ב-10 באוגוסט 2014 ערך פקראדה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד פ.צ.
קייזרסלאוטרן במסגרת המחזור השני בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך פקראדה 14 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה הוסיף 29 הופעות.