tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהתייאש, החליט ריק להתרסק במחסן של בת' רנדומלית שננטשה על ידי ריק אחר 20 שנים קודם לכן והוא מחליט "לאמץ" אותה ואת משפחתה כאילו הוא הריק שלהם ומכאן למעשה התחילה הסדרה.
נוצרה על ידי יוצרי הסדרה ג'סטין רוילנד ודן הרמון שנפגשו בערוץ 101 בטלוויזיה האמריקאית בשנת 2006, הוא נוצר כפרודיה למרטי מקפליי מטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד".
הרעיון לריק ומורטי, בדמותם של דוק ומרטי, הוצע לרצועת השידור של "Adult Swim" ואז פותחו גם הדמויות כסב ונכדו.
המבקרים של הסדרה והצופים קיבלו את מורטי בחיוביות והערצה, VerbStomp תיאר את מורטי כתוצר של הזנחה הורית,לא אינטליגנטי, מפחיד [...] ומצוקה, ככל הנראה בגלל חוויותיו הטראומטיות בזמן שהסתובב בעולמות חדשים עם ריק.
מורוקוליין (בשוודית ובנורווגית: Morokulien) הוא מתחם בגבול שוודיה-נורווגיה, ובו מונומנט לשלום שבין שתי המדינות.
האתר נמצא בצד דרך ראשית העוברת בין שתי המדינות, וסמוך מאוד למסילת רכבת בקו סטוקהולם-אוסלו.
מקור השם: הלחם של שתי מילים שמשמעותן הנאה: moro בנורווגית ו-kul בשוודית.
איחוד בין שוודיה לנורווגיה התקיים בין השנים 1814 ל-1905, ובשנת 1905 קיבלה נורווגיה עצמאות משוודיה.
בקונגרס השלום הנורדי, שהתקיים בשנת 1910 הוחלט על הקמת המונומנט, כדי לציין 100 שנות שלום בין שתי המדינות.
בניית המונומנט הסתיימה בשנת 1914.
אנדרטה הנמצאת חציה בשטח שוודיה וחציה בשטח נורווגיה.
לשכת תיירות החצוייה אף היא בין שתי המדינות: חלקה הצפון-מערבי הוא נורווגי וחלקה הדרום-מזרחי - שוודי.
בקתה ובה תחנת רדיו חובבים משותפת לשתי המדינות.
מורטון פלדמן היה מלחין אוונגרד יהודי אמריקאי.
פלדמן היה מחלוצי המוזיקה האליאטורית, סגנון ההלחנה המקושר לאסכולת ניו יורק ומאפשר למבצעים חופש נרחב בפרשנותם ליצירות.
עבודתו של פלדמן מאופיינת במקצבים חופשיים ומרחפים; המוזיקה בדרך כלל שקטה ומתפתחת באיטיות תוך כדי חזרה על דפוסים א-סימטריים, אחרי 1977, פלדמן החל להתנסות ביצירות ארוכות במיוחד.
פלדמן נולד בוודסייד, קווינס למשפחת מהגרים רוסית-יהודית, אביו אירווינג פלדמן (1893–1985) הגיע לניו יורק ב-1910 מפריאסלאב, ואמו פרנסס פלדמן לבית ברסקין (1897–1984), הגיעה לניו יורק מבוברויסק.
בילדותו למד פסנתר אצל ורה מורינה פרס, שלדבריו הנחילה לו "מוזיקליות ולא טכניקה." מוריו הראשונים של להלחנה היה וולינגפורד ריגר, אחד מחסידיו האמריקאים הראשונים של ארנולד שנברג, ושטפן וולפה, שלמד אצל פרנץ שרקר ואנטון וברן.
בתחילת 1950 הלך פלדמן לשמוע את הפילהרמונית של ניו יורק מבצעת סימפוניה של אנטון וברן.
אחרי הסימפוניה, התזמורת עמדה לנגן יצירה מאת סרגיי רחמנינוב, פלדמן עזב מיד לפני כן, נסער מהתגובה חסרת הכבוד של הקהל ליצירתו של וברן.
בלובי פלדמן פגש את ג'ון קייג', שיצא גם הוא מהקונצרט.
שני המלחינים התיידדו במהרה ופלדמן עבר לדירה בבניין בו גר קייג'.
דרך קייג', פלדמן הכיר את האמנים ריצ'רד ליפולד, סוניה סקולה ורוברט ראושנברג, וכן מלחינים כמו הנרי קאוול, וירג'יל תומסון וג'ורג' אנטהייל.
בעידודו של קייג', פלדמן החל לכתוב יצירות בשיטה שלא התבססה על הרמוניה או סריאליזם.
פלדמן התנסה עם מערכות תווים לא סטנדרטיות, לעיתים קרובות באמצעות שרטוטי רשתות המציינים כמה צלילים צריכים להתנגן בזמן מסוים, אך לא אילו צלילים.
ניסוייו של פלדמן במקריות בלחניו היוו השראה לג'ון קייג' בכתיבת היצירה Music of Changes.
פלדמן פגש דרך חברותו עם קייג' חברים בולטים בסצנת האמנות הניו יורקית, ביניהם ג'קסון פולוק, פיליפ גאסטון ופרנק א'והרה.
פלדמן מצא השראה בציורי אקספרסיוניזם מופשט, ובמהלך שנות ה-70 כתב מספר יצירות באורך כ-20 דקות כל אחת, ביניהן קפלת רותקו (1971, נכתבה עבור בניין בשם זה, המציג יצירות של מארק רותקו) ולפרנק אוהרה (1973).
ב-1977, הוא פלדמן כתב את האופרה Neither עם לברית מאת סמואל בקט.
בשנות ה-70 המוזיקה של פלדמן "השתנתה באופן קיצוני": הוא התרחק מתיווי גרפי לכיוון הלחנה מדויקת יותר מבחינה ריתמית.
ב-1973, בגיל 47, התמנה פלדמן לפרופסור באוניברסיטת באפלו.
לפני כן עבד במשרה מלאה בעסק הטקסטיל המשפחתי.
במהלך שנות ה-1980 לימד גם באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
עם הזמן, פלדמן החל לכתוב יצירות ארוכות מאוד, בדרך כלל פרק אחד רציף, לעיתים נדירות קצרות מחצי שעה ולעיתים קרובות ארוכות הרבה יותר.
עבודות אלה כוללות כינור ורביעיית מיתרים (1985, כשעתיים), לפיליפ גאסטון (1984, כארבע שעות) והקיצונית ביותר, רביעיית המיתרים II (1983, יותר משש שעות, ללא הפסקה).
יצירות אלו מאופיינות בהתפתחות איטית מאוד ומורכבות בעיקר מצלילים שקטים.
פלדמן עצמו הצהיר שצלילים שקטים הם היחידים שמעניינים אותו.
זמן קצר לפני מותו פלדמן נישא למלחינה הקנדית ברברה מונק.
פלדמן מת מסרטן הלבלב ב-1987 בביתו בבאפלו, ניו יורק.
מורוקי צפוני (שם מדעי: Brachyteles hypoxanthus) הוא מין קוף דרום אמריקני המצוי אך ורק בדרום ברזיל ביער האטלנטי והוא הקוף רחב האף השני בגודלו, לאחר קרובו לסוג - מורוקי דרומי.
הוא טפסן עצים זריז בעל זרועות אירועות וזנב ארוך ומתפתל היכול להיאחז בענפים.
הפרווה בלונדינית ומעט זהובה, למעט הראש הזהוב.
הפנים כהות יותר והשפתיים לבנות.
הקוף שוכן עצים שאיננו יורד לקרקע כמעט והוא פעיל במשך היום ומחפש עלים ופירות.
המורוקי מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד והרס של יערות הגשם.
מורז'ובץ הוא אי בגבולו הדרומי של ים ברנץ.
הוא ממוקם במפרץ מזן בכניסה לים הלבן, כך שהוא מפריד בין ים ברנץ לים הלבן.
האי שוכן כ-23.3 ק"מ מאדמת רוסיה.
מורז'ובץ ממוקם כמה ק"מ מצפון לחוג הארקטי.
האזור שבו האי ממוקם משויך למחוז ארכנגלסק ברוסיה, אך הוא מנוהל בידי מחוז מזנסקי.
באי כמעט ואין גבעות והרים והוא מכוסה ברובו בדשא, בעיקר מסוג טונדרה.
באי יש אגמים רבים, שכהגדול מביניהם הוא אגם מורז'ובץ.
באי ישנה התיישבות קטנה של 12 אנשים, אשר תפקידם הוא לתפעל את המגדלור והתחנה המטראולוגית.
פעם, הפומורים—האוכלוסייה שחייתה לאורך מפרץ מזן, הייתה דגה לאורך החופים של אותו מפרץ.
באם היה חל שינוי פתאומי של מזג האוויר הם היו נסחפים לכיוון ים ברנץ, כך שהאי היה המוצא האחרון של הדייגים לפני שהם היו נסחפים לים הגדול.
אביו של איש האשכולות הרוסי מיכאיל לומונוסוב, וסילי לומנוסוב, מת מטביעה בים וגופתו נמצאה על האי.
דייגים פומורים בנו כנסייה על האי, אשר לא שרדה.
מורט (מורטון) מנדל היה איש עסקים, יזם, פילנתרופ ומיליארדר יהודי-אמריקאי.
בשנת 1940, הקים מנדל יחד עם אחיו, ג'ק וג'ו, את חברת פרמייר אינדסטריאל קורפוריישן, שהפכה במרוצת השנים לאחת החברות הגדולות בעולם לייצור והפצה של חלקים לשימוש בתעשייה כבדה ואלקטרוניקה.
מנדל נודע בשל פעילותו הפילנתרופית הנרחבת בקליבלנד, בקהילה היהודית ובמוסדות ישראליים שונים.
מנדל נולד לזוג הורים יהודיים, יוצאי גליציה שבפולין, שהחליטו להגר לארצות הברית.
המשפחה סבלה ממחסור תמידי במשאבים, אך מנדל מתאר ילדות מאושרת בשיקגו, יחד עם שני אחיו ואחותו.
בשנת 1938 החל מנדל ללמוד באוניברסיטה.
את לימודיו בשנה הראשונה מימן בעזרת מלגה, ואת השנה השנייה מימן בכוחות עצמו על ידי מכירת חלקי חילוף למכוניות.
הוא עבד אצל דודו, שהיה בעל עסק קטן של מכירת חלקי חילוף למכוניות.
בעסק זה עבד גם אחיו ג'ק ששימש כאיש מכירות.
בשלב מסוים, החליט הדוד לחזור לניו יורק ולא היה מעוניין לקחת עמו את המלאי שצבר בחנות.
שלושת האחים מורט, ג'ק וג'ו אספו את כל חסכונותיהם שהיו סכום כולל של כ-900$ וקנו את העסק של דודם.
מכיוון שעל כל הקופסאות של חלקי החילוף היה כתוב "פרמייר אוטומוטיב סופליי קומפני" הם החליטו לקרוא לחברה בשם זה שפירושו "פרימייר חלקי רכב".
בשנת 1943 גויס מנדל לצבא, הפסיק את לימודיו, והאוניברסיטה הפכה לחלום רחוק.
מנדל חזר בתום המלחמה בשנת 1945 והשתלב בעסק שפרנס את המשפחה בכבוד.
לאחר שמנדל הבין כי העסק אינו מתפתח ונוסק, החליט לשאול את לקוחות העסק אילו חלקים הם צריכים.
במשך שלושה חודשים הם לא עסקו במכירת החלקים שבחנות, אלא רק הסתובבו בין הלקוחות במטרה להבין מה הם החלקים שאינם בהישג ידם של הלקוחות.
הם הכינו רשימה של חלקים קשים להשגה, השיגו אותם ומכרו אותם.
בנקודה זו חלה תפנית והעסק הפך מעסק קטן, לחברה מצליחה.
בשנת 2003 במטרה להשקיע ולתרום לתעשייה הישראלית הקים מנדל את קבוצת ההחזקות IEL, שמחזיקה בחברת פניציה מפעלי זכוכית, ביקורופא ותדביק מערכות.
בשנת 1992 הקים את "קרן מנדל-ישראל" מתוך תחושת אחריות חברתית ורצון לתרום למדינה.
המכונים עוסקים בפיתוח מנהיגות מקומית והכשרה, לקרן מנדל חמש יחידות:
בית הספר מנדל למנהיגות חינוכית
בנוסף, חיבר מנדל את הספר "הסוד טמון באנשים".
הספר עוסק בניהול, במנהיגות, ובקורות חייו של מנדל.
מנדל נפטר ב-16 באוקטובר 2019 בביתו שבפלורידה.
כחודש לאחר מכן, נפטרה רעייתו, ברברה , שכיהנה בשנים 1983–1987 כנשיאת המועצה הלאומית של נשים יהודיות.
מורופוס (שם מדעי: Moropus; מילולית: "רגל איטית") הוא סוג נכחד של יונק מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים שחי בתקופת המיוקן לפני 20-13 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
מאובניו של יונק זה נמצאו באורגון, נבדה, נברסקה וקליפורניה.
היצור נחקר וקיבל את שמו ב-1877 מאת הפלאונטולוג עתניאל מארש שגם נתן שם לשני מינים.
הוא הזכיר במראהו סוס קדום בעל מבנה גוף של עצלן קרקע והיה איטי ובעל ציפורניים ארוכות במקום פרסות, מה שנתן לו את שמו.
עם זאת מדענים מודרניים מעריכים שמבנה הגפיים יכל לעזור לו לנוע בקלות יחסית על הקרקע בדומה לרגלי עופות.
אורכו המוארך של המורופוס הגיע ל-2.5 מטר והוא שקל מעל 250 ק"ג בחלק מהמינים.
רגליו הארוכות עזרו לו לקטוף עלים מהעצים.
פניו וצווארו הזכירו מיני סוסים קדומים והלסת הכילה הרבה שיניים חותכות קטנות.
אורח חייו אולי דמה לזה של עצלני קרקע וייתכן שהיה מטרה קלה לטורפים כמו ההאינדון.
עם זאת גודלו והטפרים עזרו לו להימנע מתקיפה.
הוא נכחד באמצע המיוקן, ככל הנראה משינויי אקלים שהכחידו את הצמחייה המיוערת בה חי ויצרו ערבות בהם מעט עצים לאכול.
המורופוס מופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם הוא נטרף על ידי טיטאניס.
מורורואה הוא אטול בארכיפלג איי טואמוטו בפולינזיה הצרפתית שבמרכז דרום האוקיינוס השקט.
הוא ידוע בהיותו אחד משני אתרי הניסויים בנשק גרעיני של צרפת באוקיינוס השקט, שנערכו בשנים 1966 עד 1996.
מורורואה ממוקם בשוליו הדרומיים של ארכיפלג טואמוטו, כ-1,250 קילומטר מדרום-מזרח לאי טהיטי וכ-30 קילומטר מצפון לאתר הניסויים הגרעיניים הצרפתי השני באטול פנגטאופה (Fangataufa).
אורכו של מורורואה הוא 28 קילומטר ורוחבו המקסימלי 11 קילומטר.
שטח הקרקע שבו הוא 15 קילומטר רבוע ושטח הלגונה שלו הוא 148 קילומטר רבוע.
אין כל עדות לכך שבמורורואה התגוררו אי פעם תושבי קבע.
הביקור המתועד הראשון בו של נוסע אירופי היה של קומנדר פיליפ קרטרה (Philip Carteret) הבריטי באונייה Swallow בשנת 1767, ימים אחדים לאחר שגילה את אי פיטקרן.
בשנת 1792 נטרפה במקום אוניית ציד הלווייתנים הבריטית מטילדה.
בעקבות זאת ניתן למקום הכינוי "צוקי מטילדה".
בשנת 1962 נבחרו מורורואה ושכנו פנגטאופה לשמש כאתרי ניסויים של תוכנית הגרעין הצרפתית, ניסויים שהתקיימו לפני כן במדבר אלג'יריה.
החל ב-1963 הוקמה באטול תשתית לצורך עריכת הניסויים.
אטול האו (Hao), כ-450 קילומטר מצפון-מערב למורורואה, נבחר לשמש כבסיס הסיוע של הניסויים הגרעיניים.
חרף התנגדותם של 30 מחברי אספת פולינזיה הצרפתית נערך הניסוי הגרעיני הראשון במורורואה ב-2 ביולי 1966. היה זה ניסוי אטמוספירי שלו ניתן השם אלדברן (Aldebaran).
לטענת ארגון גרינפיס התפזרה הנשורת הרדיואקטיבית מניסוי זה לרוחב האוקיינוס השקט, מפרו ועד ניו זילנד.
עד לשנת 1974 נערכו במקום עוד 40 ניסויים גרעיניים אטמוספיריים.
בשלושה מניסויים אלו מוקמו המתקנים הגרעיניים על גבי אסדות, בשלושה ניסויים אחרים הוטלו המתקנים ממפציצים, והיתר נערכו באמצעות תליית המתקנים הגרעיניים מתחת לכדורים פורחים שמולאו בהליום.
רוב הניסויים נערכו בעברו המערבי של האטול.
כמה מהם, קטנים יותר, נערכו בצפונו.
הניסויים עוררו מחאות בינלאומיות והביאו ללחץ בינלאומי על צרפת להפסיקם.
ממשלת ניו זילנד בראשותו של נורמן קירק שלחה כמחאה לאטול ביולי 1973 את הפריגטות אוטאגו וקנטרברי.
ב-1974 נטשה צרפת את הניסויים האטמוספיריים ופנתה לעריכת ניסויים תת-קרקעיים במורורואה.
המתקנים הגרעיניים הורדו לפירים שנקדחו בסלע הגעשי שמתחת לאטול ופוצצו שם.
המחאה נגד ניסויים אלו התמדה בחשש לערעור יציבות הסלעים ("תסמונת ההר העייף") ולהימלטות שרידי החומר הרדיואקטיבי מתוכם אל מימי האוקיינוס וזיהומם עקב כך.
ב-25 ביולי 1979 גרם ניסוי תת-קרקעי במורורואה לתקרית חמורה: מתקן גרעיני שנתקע במחצית הדרך לתחתית הפיר בן 800 המטרים שאליו הורד הופעל שם וגרם למפולת תת-ימית ברכס הדרום-מערבי של האטול.
המפולת גרמה לצונאמי שפגע במורורואה ופגע בעובדים שם.
הפיצוץ חולל סדק באטול ברוחב של 40 סנטימטרים ובאורך של שני קילומטרים.
ב-1995 החליט נשיא צרפת ז'אק שיראק לערוך סדרה נוספת של ניסויים במורורואה, שנה בלבד לפני פתיחתה לחתימה של האמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
החלטה זו עוררה מחאה בינלאומית נרחבת ומהומות בפולינזיה.
הניסוי הגרעיני האחרון נערך במורורואה ב-27 בינואר 1996. מאז נשמר עדיין האטול על ידי הכוחות המזוינים של צרפת.
בסך הכל נערכו במורורואה ובפנגטאופה ביחד 175 או 181 ניסויים גרעיניים, אשר 41 מהם היו ניסויים באטמוספירה.
מורוס (שם מדעי: Moros) הוא סוג של דינוזאור תרופוד הקרוב לטירנוזאוריים שחי באמריקה הצפונית במשך הקרטיקון העליון של הקנומן, לפני 96.4 מיליון שנה מזמננו.
מאובניו נתגלו בתצורת הר סידר ביוטה, באזור בו חפרו פלאונטולוגים במשך עשר שנים, עד שב-2013 מצאה הפלאונטולוגית לינדזי זאנו (Lindsay Zanno) שרידי זרועות מבצבצות מהערימה.
לאחר בדיקה מדוקדקת התברר שמדובר בסוג חדש למדע השייך לטירנוזאורים, הנחשב לאחד מהטירנוזאורים העתיקים ביותר שאובחנו באמריקה הצפונית.
שרידיו כללו חוליות, עצמות שוק, צלעות, מספר עצמות גפיים וכמה שיניים.
ייתכן שהפרט שהתגלה היה צעיר, בגיל שש או שבע שנים, וטרם הגיע לגודל המלא.
הדינוזאור קיבל את שמו ב-2019 מידי זאנו, על בסיס המורוס של המיתולוגיה היוונית שפירושו: "תחילת אובדן מתקרב", זאת מאחר שהוא מראשי הטורפים הקטלניים של אמריקה הצפונית שתועדו.
בסוג נכלל רק המין Moros intrepidus, שפירושו "אמיץ".
הדינוזאור לא דמה במראהו לטירנוזאורוס ולקרוביו, ודמה יותר במבנה הגפיים לאורניתומימיים המהירים.
הוא היה בעל גוף קטן ודק יחסית והגיע לאורך 1.2 מטרים ולמשקל 78 קילוגרם.
מבנה שיניו מעידים שהיה טורף מובהק או לפחות אוכל נבלות.
המבנה של הדינוזאור הזכיר דמויי-טירנוזאורים מאסיה, כגון הטימורלנגיה (Timurlengia) והשיאונגואנלונג (Xiongguanlong) ומשערים שהיגר דרך מעבר יבשתי והחל לייצר את שושלת הטורפים הענקיים של אמריקה הצפונית.
המורוס נראה בפרולוג עולם היורה: עולם חדש בתור תרופוד זריז המנקה לסת של גיגאנוטוזאורוס.
בסרט עולם היורה: עולם חדש הוא נראה במעבדה בציד גרבילים ובסוף ניזון לצד ברווזים מכפות ילדים.
מורט גרסון היה מלחין, מעבד, משורר וחלוץ המוזיקה האלקטרונית, יליד קנדה.
עיקר פעילותו הייתה בשנות ה-60–70 של המאה העשרים.
היה בין הראשונים שיצרו מוזיקה עם הסינתיסייזר פורץ הדרך של ד"ר רוברט מוג.
גרסון יצר מוזיקה, פסקולים לרדיו וטלוויזיה, לסרטים והצגות ולמיסטיקה והקדים את מוזיקת טראנס והטכנו בשנים טובות.
כמו כן היה חתום על להיטי פופ ידועים בשנות השישים.
מורט גרסון נולד בסנט ג'ון שבפרובינציית ניו ברנזוויק, קנדה בשנת 1924, כבן למשפחה יהודית שעלתה לקנדה מרוסיה.
הוא עבר להתגורר בניו יורק, ארצות הברית ולמד מוזיקה בבית הספר ג'וליארד.
עד מלחמת העולם השנייה עבד כפסנתרן ומעבד מוזיקלי ואז נקרא לשרת בצבא.
לאחר המלחמה הוא הוכיח יכולות רב מערכתיות בתחום המוזיקה: כמלחין, מעבד, משורר, מנצח ופסנתרן.
בתחילת דרכו כתב להיטי פופ גדולים לזמרים כמו קליף ריצ'רד, ברנדה לי, רובי והרומנטיקנים, דוריס דיי, מל טורמה ועוד.
כמו כן הלחין פסקול לסרטים ומחזות.
הלהיט "Our Day Will Come" שכתב ב-1963 לרובי והרומנטיקנים היה ללהיט גדול בזמנו וזה הביא לו הכרה ופרסום רב והפך אותו למלחין ומעבד מבוקש מאוד.
בסוף שנות השישים, סביב גיל ה-40 שלו, גרסון הפך לאחד המעבדים והמלחינים הראשונים שעבד עם הסינתיסייזר החדש של ד"ר מוג.
כך הפך מיוצר ומפיק מוזיקת פופ קלילה, שמקושרת לאמריקאיות שמרנית שלאחר מלחמת העולם השנייה, למלחין ויוצר מוזיקה אלקטרונית משונה, מיוחדת ופורצת דרך שאותותיה ניכרים עד למוזיקה בימינו.
הסינתיסייזר הזה עודד שליטה ויצירה אינסופית של צלילים וכלי נגינה רבים באמצעות מקלדת וחיווטים, שאפשרו חופש אדיר וחדש וסאונד חללי פסיכדלי.
ב-1967 רכש לעצמו סינתיסייזר כזה והיה בין הראשונים שהיה בבעלותם מכשיר גדול ממדים זה.
אחד מהאלבומים הראשונים עם הסינתיסייזר הזה היה אלבום שנקרא: The zodiac: cosmic sounds, אשר הוקדש לגלגל המזלות.
האלבום היה כל כך מוצלח שסידר לגרסון חוזה עם חברת התקליטים איי אנד אם רקורדס ובהמשך הוציא 12 אלבומי אסטרולוגיה קטנים שהתבססו על אלבום זה, אחד לכל מזל.
ביום הולדתו ה-45 הוציא פסקול שליווה את השידור של נחיתת החללית הראשונה על הירח ב-1969.
גרסון המשיך לצלול לעולם האלקטרוני והוציא אלבום על בסיס המחזמר הקוסם מארץ עוץ, אלבום אלקטרוני לשירי המחזמר שיער (מחזמר) ושני אלבומים שעסקו בצד האפל של המיסטיקה: Ataraxia: The Unexplained (Electronic Musical Impressions Of The Occult ו- Black Mass Lucifer.
בשנת 1976 יצא אלבום המופת שלו בשם Mother Earth's Plantasia.
אלבום מיוחד זה נוצר ככתוב על העטיפה כ"מוזיקת אדמה חמה לצמחים ואנשים שאוהבים אותם".
המנגינות באלבום זה נועדו למען גידול צמחים-שיהיה להם נעים וגם לאנשים שמגדלים אותם.
לדברי בתו, גרסון יצר אלבום זה בהשראת אמה שהייתה חובבת גינון וגידול צמחים.
בניסויים מגוונים שערכה לצמחים, היא השמיעה סוגים וטונים שונים של מוזיקה, ואז היא גילתה שהקבוצה של הצמחים אשר נחשפה למוזיקה מרגיעה גדלה בצורה בריאה והעלים שלהם אף התכופפו לעבר מכשיר הרדיו.
היא הגיעה למסקנה שמעולה לצמחים שמשמיעים להם מוזיקה קלאסית והודית נעימה ולמעשה הצמחים הם בעלי תחושות ורגשות ומידה של הבנה ויכולת קומוניקציה והם גדלים טוב יותר אם משמיעים להם מוזיקה רגועה ושלווה.
נושא זה העסיק ביולוגים, פילוסופים ומדענים שחקרו את הנושא.
עוד בשנת 1973 התפרסם ספר פופולרי בשם "החיים המסתוריים של הצמחים" של פיטר טומקינס וכריסטופר בירד ובו תגליות ותיאוריות מדעיות מן הזמן הקדום ועד לימינו וזה חיזק את הטענה של רטלק.
אלבום נהדר זה שאב מן הסתם השראה מתיאוריות אלו והתוצאה מרהיבה.
בתחילה האלבום יצא במהדורה מוגבלת עם חוברת לגידול צמחים ונמכר אך ורק עם קניית צמחים בחנות פרחים בלוס אנג'לס, וזה אולי יכול להסביר מדוע באותה תקופה אלבום זה כמעט ולא היה ידוע אך הפך לאלבום פולחן בסוף 2010.
גרסון עבד גם בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון ויצר מגוון רחב של מוזיקה לסרטים ותוכניות כמו "להיזהר!
הבועה" משנת 1972 וסרט קומדיה בשם "קנטאקי סרט מטוגן" מ-1977. הוא גם יצר מוזיקה לתוכניות של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
בשנת 1983 הלחין את המחזמר "מרילין" אודות חייה של מרילין מונרו, וב-2002 הלחין למחזמר "כשגארבו דיברה" על בסיס סרט בשם דומה.
האלבומים שלו זוכים לעדנה מחודשת ונמכרים בימינו לאספנים במאות דולרים.
גרסון נפטר בסן פרנסיסקו בשנת 2008 בגיל 83.
מורטון בטס היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי/שוער.
הוא הבקיע את השער הראשון אי פעם בגמר גביע ה-FA, כאשר עשה זאת עם וונדררס נגד רויאל אנג'ינירס בעונת 1871/72.
בטס נולד בבלומסברי שבאנגליה בשנת 1847. אביו, אדוארד לאד בטס, היה מהנדס רכבות שהתחתן עם אחותו של יזם הרכבות הידוע סמואל מורטון פטו.
בטס קיבל את שמו המלא משניהם.
הוא התחנך בבית הספר המוכר הארו ובהמשך למד להיות מהנדס אזרחי.
בטס שיחק בעיקר כדורגל חובבני.
הרגע הבולט בקריירה שלו היה הבקעת השער הראשון אי פעם בגמר גביע ה-FA.
הוא ניצח עבור וונדררס את המשחק עם 1–0 על רויאל אנג'ינירס בעונת 1871/72. תפקידו במגרש היה בדרך כלל כמגן אחורי אם כי הופעתו היחידה בנבחרת אנגליה בשנת 1877 הייתה בכלל כשוער.
לאחר שפרש ממשחק היה לשופט וגם היה חבר הנהלה בהתאחדות הכדורגל האנגלית למשך 20 שנה.
בקריירה הספורטיבית שלו שיחק גם בתחום הקריקט ובין השנים 1890–1887 היה מזכיר אסקס לפני שהתפטר ועבד בתפקיד מזכיר בהתאחדות הבייסבול הבריטית שזה עתה הוקמה.
בנישואיו הראשונים עם ג'יין בוש ב-1879 ובשניים עם ג'יין מורגן ב-1901. במהלך שנות חייו האחרונות התגורר בצרפת ונפטר שם במנטון כשהוא בן 66, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
מורזינקה הוא מועדון כדורגל מהעיר סנקט פטרבורג, שהוקם בשנת 1912. הוא היה ממוקם ברובע מורזינקה בעיר.
המועדון פעל בחסות "מפעל אובוחובסקי", שבאצטדיון שלו שיחקו שחקני הקבוצה.
מועדון הכדורגל "מורזינקה" נוסד בשנת 1912. אמנת המועדון אומצה בשנת 1914. המועדון התבסס ברובע ההיסטורי "מורזינקה" שבסנקט פטרבורג, שממנו קיבל את שמו של המועדון: "מורזינקה".
הקבוצה הייתה תלויה כספית במפעל אובוחובסקי, שאחרי המהפכה נקרא "מפעל בולשביק", שינוי שהשפיע גם על שם הקבוצה.
לקבוצה לא היו הישגים גדולים והמועדון התקיים עד 1923.
יש גרסה לפיה "מורזינקה" ו"בולשביק" הם קבוצה אחת שממנה נוצרה אחר כך קבוצת זניט.
ברם, באופן רשמי זניט אינה רואה בעצמה כממשיכת דרכה של מורזינקה.
במקום זאת מועדון אלמז-אנטיי (הפועל בחסות מפעל הנשק אלמז-אנטיי והוקם ב-2015) מהעיר סנקט פטרבורג טוען להיות ממשיכת דרכה של מורזינקה.
"מורות" היא סדרת טלוויזיה רוסית מאת איליה קוליקוב וניקיטה גרמטיקוב.
בספטמבר 2018 זכתה הסדרה בפסטיבל פיילוט בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הסדרה עלתה לראשונה ב-22 באוגוסט 2019 ב-TNT-Premier וב-5 באוקטובר ברשת TV-3.
הסדרה זכתה לביקורות פושרות ממבקרי קולנוע רוסים.
העלילה סובבת סביב מערכת היחסים של סגן שר החינוך של הפדרציה הרוסית סרגיי גריגורייב עם בנותיו טטיאנה ומריה, שעובדות כמורות בבית ספר.
ולדימיר ודוביצ'נקוב – סרגיי איגורביץ' גריגורייב, סגן שר החינוך של הפדרציה הרוסית
אירינה סטרשנבאום – מריה סרגייבנה גריגוריבה, בתו הצעירה של סרגיי, מורה לרוסית וספרות
אנה קוטובה-דריאבינה – טטיאנה סרגייבנה גריגורייבנה, בתו הבכורה של סרגיי, מרצה בפקולטה לכלכלה
אולגה דיבצבה – אלינה, מאהבתו של סרגיי
במיוחד לפסקול הסדרה השחקנית סופיה קשטאנובה הקליטה את השירים "Mad World" של להקת Tears For Fears והשיר "Violet-Black" של Picknic, כמו גם את השירים "חיים ארוכים ומאושרים" ו"הגנתי" של להקת "ההגנה האזרחית".
מורטו מורו קסאמה (בפורטוגזית: Moreto Moro Cassamá; נולד ב-16 בפברואר 1998) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקשר.
קסאמה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ספורטינג ליסבון ובגיל 15 הצטרף לפורטו.
ב-16 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון במשחק הליגה נגד נסיונל.
ב-31 בינואר 2019 חתם לשלוש וחצי שנים בסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית.
ב-23 באוגוסט 2022 חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-2 ביולי 2019 קסאמה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו בהפסד 2-0 ל במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
מורטורנריה (שם מדעי: Morturneria) הוא סוג של זוחל ימי ממשפחת האלאסמוזאוריים שהתקיים במימי אנטארקטיקה במשך הקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה, לפני הכחדת הקרטיקון הגדולה.
המורטורנריה התגלה בתצורות "Lopez de Bertodano Formation" שבאי ג'יימס רוס שמצפון לחצי האי האנטארקטי.
הוא התגלה בממצאי מאובנים של משלחת שפעלה באזור לאורך שנות ה-80 וחשפה שלדי פליוזאורים שונים.
מאובנים אלה היו קשים להוצאה עקב טיב הקרקע הקפואה, שדרשה שילוב של עבודות ידיים וחומצה אצטית להוצאתה.
סוג זה תואר לראשונה ב-1889 בידי החוקרים סנקאר צ'אטרג'י ובריאן סמול תחת השם: Turneria seymourensis.
עם זאת שם הסוג Turneria ניתן כבר לסוג של נמלה והשם הוחלף ב-1994 לשם הסוג הנוכחי, כהוקרת לחוקר מורט טרנר.
מספר חוקרים רואים במין זה משויך לסוג הקרוב אריסטונקטיס.
אם היה זה סוג נפרד הוא הגיע לגודל דומה, היה בעל צוואר ארוך ולסתות ארוכות בעלות שיניים דמויות-מחטים והיה שוכן אוקיינוסים שנע ביעילות עם סנפיריו הארוכים ואולי נדד לאורך האוקיינוסים בחיפוש אחרי דגים ודיונונים למאכל.
מורוסרפטור (שם מדעי: Murusraptor; מלטינית: "גנב חומות") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת המגרפטוריים שחי באמריקה הדרומית במשך הקרטיקון העליון שלפני 88 עד 86 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-2016 בידי החוקרים: פיליפ קורי ורודולפו קוריה ונכלל בו מין יחיד - Murusraptor barrosaensis.
הוא ידוע רק מממצאי מאובנים מתצורת סיירה ברוסה שבפטגוניה, ארגנטינה.
הממצאים השתייכו לפרט אחד והורכבו מגולגולת חלקית, כמה צלעות, אגן ירכיים חלקי ושרידי רגליים וכן ממספר עצמות לא ברורות.
המממצאים מצויים כיום במוזיאון כרמן פונס שבעיר פלאסה וינקול שבמחוז נאוקן.
דינוזאור זה היה טורף גדול באמריקה הדרומית והוא השתייך למשפחת המגרפטוריים, בה היו מספר זנים גדולים כמו המגרפטור, האירוסטאון והאורקורפטור ולפי השוואת גודלו הגיע לאורך של 6.4 מטרים, אם כי נראה שהפרט עוד לא הגיע לבגרות והיה עשוי להיות גדול עוד יותר.
הוא היה בעל ראש מוארך מעט ולסתות בעלות שורות שיניים כפופות, זרועות חזקות וצוואר נמוך עם זנב ארוך.
הוא היה כנראה טורף עיקרי ואולי היה אוכל נבלות אפשרי.
לפי מספר רמזים הפרט שנמצא היה בעל זיהום או פגיעה ממחלה, מה שלא ודאי אם גרם למותו.
מורטון ליווינגסטון שמברג היה צייר וצלם מודרניסטי אמריקאי.
הוא היה אחד האמנים האמריקאים הראשונים שחקרו את האיכויות האסתטיות של נושאים תעשייתיים.
שמברג נחשב לחלוץ של תנועת האמנות הפרסיסיוניזם, ואחד המאמצים האמריקאים הראשונים של הסגנון הקוביזם.
שמברג נולד בפילדלפיה ב-15 באוקטובר 1881. הוא היה הילד הצעיר במשפחה יהודית גרמנית.
אביו יליד גרמניה, הנרי, היה סוחר בקר; אמו (ילידת פנסילבניה) מתה כשהיה ילד.
שמברג סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי של פילדלפיה.
הוא קיבל תואר באדריכלות מאוניברסיטת פנסילבניה ב-1903. ב-1902, הוא גילה עניין באמנות כאשר השתתף בשיעור שלימד ויליאם מריט צ'ייס בהולנד.
הוא למד שיעור נוסף עם צ'ייס בקיץ 1903, באנגליה, ולאחר מכן למד אצלו במשך שלוש שנים באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
דרך השיעורים של צ'ייס הוא פגש את חברו צ'ארלס שילר, שיהיה חברו הקרוב לשארית חייו.
שמברג נפגש עם שילר באיטליה ב-1908 ויחד הם למדו יצירות של מאסטרי הרנסאנס.
שמברג עבר לפריז מאוחר יותר באותה שנה, שם הפך למקורב למעגל האמנים והסופרים האוונגרדיים של ליאו וגרטרוד סטיין.
היצירות המוקדמות ביותר של שמברג הושפעו מאוד מצ'ייס.
אולם לאחר שלמד את יצירותיהם של אמנים אירופאים בפריז, הסגנון שלו עבר למודרניזם, כאשר השפעות מסזאן, מאטיס ופיקאסו ניכרות בעבודותיו שנוצרו בין השנים 1909 ל-1912. הוא חזר לפילדלפיה באמצע 1909, והוא ושילר שכרו אולפנים באותו בניין במרכז העיר וכן בית חווה במחוז באקס הכפרי לשימוש בסופי שבוע ובמהלך הקיץ.
שמברג ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו באמצע 1910, בגלריות מקלי בפילדלפיה.
המופע כלל את נופיו המוקדמים וכמה מדיוקנאות שלו בקנה מידה גדול יותר.
אלה היו בעיקר של חברתו פאנט ריידר שצוירו בין 1908 ל-1912. בסביבות 1912, הוא החל לעבוד כצלם כדי להרוויח כסף, בתחילה כדיוקנאי לפני שהתמקד באדריכלות עירונית.
שמברג השתתף ב-1913 בתערוכת הארמורי בניו יורק, והציג חמישה מציוריו המודרניסטיים.
עד 1915, שמברג החל לצייר צורות מכניות, אולי באמצעות השפעתם של אמני דאדא ניו יורק כמו מרסל דושאן ופרנסיס פיקביה.
הציורים המאוחרים הללו נעו בין איורים מדויקים לגרסאות בסגנונות קוביסטים, פאוביסטיים ופוטוריסטיים.
היצירה הפיסולית היחידה שנזקפה לזכותו של שמברג המשקפת רגישות דאדאיסטית 'טהורה' היא המכלול "האל", אך ייחוס זה הוטל בספק על ידי היסטוריונים של אמנות המאמינים שהוא צילם אותו, נראה שהיה שיתוף פעולה עם הברונית אלזה פון פרייטאג - לורינגהובן.
שמברג היה פציפיסט, ומצוקתו במלחמת העולם הראשונה גרמה לו בסופו של דבר להפסיק לצייר את נושא המכונות לעבור לצבעי מים, שרק אחד מהם שרד: " טבע דומם של קערת פרחים".
שמברג מת ב-13 באוקטובר 1918 במגפת השפעת הספרדית.
הוא נקבר ב-15 באוקטובר, שהיה אמור להיות יום הולדתו ה-37. הוא התגורר במלון בפילדלפיה עם אביו, שגם הוא מת במגפה.
מורטימר "מורט" רזניק היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית באולם (1933) בזריקת משקולת (16 ק"ג).
רזניק למד והתאמן באוניברסיטת ניו יורק.
באליפות ארצות הברית ששימשה למבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה בפאלו אלטו, קליפורניה ב-16 ביולי הוא סיים במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 50.23 מטר ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
תוצאה זו דירגה אותו במקום 12 בעולם באותה שנה.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-25 בפברואר 1933 זכה במדליית זהב בזריקת משקולת (16 ק"ג) בתוצאה של 15.49 מטר.
מורטון סמית' וילקינסון היה פוליטיקאי אמריקאי.
וילקינסון נולד ב-22 בינואר 1819 בסקנייטלס שבניו יורק, עבר לאילינוי ב-1837 והועסק בעבודות רכבת במשך שנתיים.
עם שובו לסקנייטלס ב-1840, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1842, והחל לעסוק בכך באיטון רפידס שבמישיגן ב-1843. ב-1847 עבר לסטילווטר שבטריטוריית מינסוטה.
וילקינסון נבחר לבית המחוקקים הראשון של טריטוריית מינסוטה בשנת 1849 ושימש כרשם החוקים של מחוז רמזי בשנים 1851–1853. לאחר שעבר למנקטו שבמינסוטה ב-1858, כיהן כחבר במועצת הנציבים כדי להכין קוד חוקים לטריטוריית מינסוטה ב-1858.
לאחר שניצח בבחירות לסנאט של 1859 במינסוטה כיהן בסנאט של ארצות הברית מ-4 במרץ 1859 עד 3 במרץ 1865, כחבר המפלגה הרפובליקנית מטעם מינסוטה, בקונגרסים ה-36, ה-37 וה-38, אך נכשל בניסיונו להיבחר מחדש.
בסנאט כיהן כיושב ראש הוועדה לתביעות מהפכניות.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1869 עד 3 במרץ 1871, אך לא הצליח להיבחר מחדש ב-1870.
וילקינסון עבר לוולס שבמינסוטה, וכיהן כחבר הסנאט של מינסוטה בשנים 1874–1877 וכתובע מחוזי של מחוז פאריבולט בשנים 1880–1884. הוא מת בוולס שבמינסוטה ב-4 בפברואר 1894, ונקבר בבית הקברות של גלנווד, מנקטו, מחוז בלו ארת', מינסוטה.
מורטון ליון סאהל היה קומיקאי, שחקן וסאטיריקן אמריקאי ממוצא קנדי, שנחשב לחלוץ הקומדיה הפוליטית המודרנית.
הוא יצר סגנון ייחודי שהתבסס על סאטירה נוקבת בענייני פוליטיקה ואקטואליה, תוך שימוש בעיתון יומי ככלי במה, ומונולוגים מאולתרים שסטו מהמבנים הקומיים המסורתיים של זמנו.
סאהל נולד בקנדה, גדל בלוס אנג'לס, ובשנות ה-50 החל את דרכו המקצועית במועדון האנגרי איי בסן פרנסיסקו.
הוא זכה במהרה להצלחה ארצית, וב-1960 היה הקומיקאי הראשון שהופיע על שער מגזין טיים.
סאהל נחשב לקול בולט וחריג בתרבות האמריקאית של תקופתו.
סאטירה פוליטית ישירה הייתה אז נדירה, והוא נתפס כמהפכן על הבמה.
סגנונו השפיע עמוקות על דורות של קומיקאים, בהם לני ברוס, ג'ורג' קרלין, ריצ'רד פריור, לואיס בלאק ו-וודי אלן.
גם פוליטיקאים התעניינו בו ג'ון פ.
קנדי שכר אותו לכתיבת נאומים אך סאהל לא נרתע מלבקר גם את קנדי עצמו, במיוחד לאחר רצח הנשיא, אז הקדיש את הופעותיו לחקירת ועדת וורן, מהלך שהרחיק ממנו את הקהל והוביל לדעיכה בקריירה.
בשנות ה-70 שב להופיע, ונותר פעיל לסירוגין עד שנות חייו האחרונות.
ב-2017 יצאה לאור ביוגרפיה מקיפה עליו בשם Last Man Standing.
מורט סאהל נולד ב-11 במאי 1927 במונטריאול, קוויבק, קנדה, כילד יחיד להורים יהודים.
אביו, הארי סאהל, היה מהגר יהודי מהלואר איסט סייד בניו יורק שנשא חלומות להיות מחזאי בברודוויי, והכיר את אשתו דורותי (שוורץ) לאחר שזו הגיבה למודעה שפרסם במגזין שירה.
בני הזוג עברו לקנדה, שם ניהל הארי חנות טבק.
מאוחר יותר עברה המשפחה ללוס אנג'לס, שם ניסה האב להשתלב בתעשיית הקולנוע אך לבסוף עבד כפקיד וככתב בית משפט עבור ה-FBI.
מורט למד בתיכון בלמונט, כתב לעיתון בית הספר, ובין חבריו לכיתה היה גם השחקן ריצ'רד קרנה.
בגיל 14, הצטרף ליחידת ה-ROTC הבית-ספרית בעקבות פרל הארבור, ואף זכה במדליה על קליעה ובפרס אמריקניזם.
בגיל 15 שיקר לגבי גילו והתגייס לצבא, אך אמו חשפה את התרמית והחזירה אותו לביתו.
לאחר סיום התיכון, ניסה אביו להכניסו לאקדמיה הצבאית וסט פוינט, אך מורט כבר התגייס לחיל האוויר ושירת באלסקה.
סאהל גידל זקן, סירב לחבוש כובע צבאי ופרסם מאמרים ביקורתיים, מה שגרר עונש של עבודות מטבח, אך תיאר את התקופה כחוויה "רוחנית".
עם שחרורו ב-1947 פנה ללימודים אקדמיים, תחילה במכללת קומפטון ובהמשך באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם קיבל תואר ראשון בהנדסת תחבורה וניהול עירוני.
הוא החל לימודי תואר שני, אך נטש אותם כדי לעסוק במשחק וכתיבה.
בין השנים 1950 ל-1953, ניסה סאהל להשיג עבודות כקומיקאי במה בכ-30 מועדוני לילה בלוס אנג'לס, אך ללא הצלחה.
רשת NBC, שבה עבר אודישן, הודיעה לו שלעולם לא יצליח כקומיקאי.
הוא הציע להופיע בחינם במהלך הפסקות כדי להציג את כישרונו.
הוא נזכר בתקופה זו: "למרות כל הפולקלור על האמונה של חברים באמן הצעיר המתקשה, החברים שלי תמיד הרפו את ידיי".
לצורך פרנסה, סאהל עסק בעבודות מזדמנות וכתיבה.
הוא עבד כמוכר מכוניות משומשות וכשליח, וכתב רומן שלא פורסם וסיפורים קצרים.
הוא נסע לניו יורק בתקווה למכור את מחזותיו, אך הצליח להרוויח כ-18 דולר בשבוע בלבד.
הוא נזכר: "לא הצלחתי להשיג דבר.
עבדתי על רומן, הייתי מובטל, ונגמר לי הדלק".
כתוצאה מכך, החליט לנסות משהו שונה, על ידי הצגת מחזותיו כמונולוגים.
הוא חש שיהיה קל יותר לבצע את המונולוג על הבמה במקום לנסות למכור אותו לאחרים.
בשנת 1953 החל לצאת עם סו בביור.
כאשר היא עברה לברקלי כדי ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, סאהל טייל בטרמפים כדי להיות איתה.
הוא בילה את זמנו בהשתתפות כשומע חופשי בשיעורים ובבילוי בבתי קפה מקומיים.
לפרנסתו, כתב עבור כמה פרסומים אוונגרדיים.
הוא ישן במושב האחורי של מכונית של חבר, בעוד בביור התגוררה עם שותפות.
"הדברים היו פשוטים אז", אמר.
"...כל מה שהיינו צריכים לדאוג לו היה גורל האנושות".
סאהל חיפש מועדונים שבהם יוכל להופיע כקומיקאי, ובביור הציעה לו לעבור אודישן במועדון האנגרי איי בסן פרנסיסקו.
הבעלים של המועדון, אנריקו בנדוצ'י, התרשם מיד מסגנון הקומדיה של סאהל והציע לו עבודה תמורת 75 דולר לשבוע (כ-720 דולר בשווי של 2020), שהפכה לעבודתו הקבועה הראשונה כקומיקאי במה.
השמועה על מעשה הקומדיה הסאטירי של סאהל התפשטה במהירות.
הוא זכה לביקורות חיוביות מעיתונאי העיתון המשפיע הרב קיין.
הביקורות העניקו לסאהל אמינות מיידית: "איני יודע מאין הגיע מר סאהל, אבל אני שמח שהוא כאן", כתב קיין לאחר שצפה במופע.
קיין הזמין את חבריו שלו, כגון הקומיקאים הקולנועיים דני קיי ואדי קנטור, לצפות בהופעותיו של סאהל.
קנטור לקח אותו "תחת חסותו" והציע לו הצעות לשיפור.
בסוף השנה הראשונה של סאהל בהאנגרי איי, הוא הרוויח 3,000 דולר לשבוע (כ-29,000 דולר בשווי של 2020) והופיע בפני קהלים מלאים.
מאוחר יותר בקריירה שלו, הוא אמר: "הייתי שוטף מכוניות אם לא היה זה אנריקו".
הופעות במועדוני לילה ותהילה ארצית
לאחר שנה בהאנגרי איי, החל סאהל להופיע במועדונים אחרים, כולל האורכידה השחורה ומיסטר קלי'ס בשיקגו, הקרשנדו בלוס אנג'לס, וילג' ונגארד ומועדון המלאך הכחול בניו יורק.
חלק מהמועדונים מעולם לא אירחו קומיקאי במה; סאהל היה צריך לפרוץ כסוג חדש של מופע.
"הייתי צריך לבנות רשת משלי של מקומות להופיע בהם", אמר.
סלבריטאים צפו בהופעותיו לאחר ששמעו על "התופעה החדשה", בהתייחס לסגנון הקומדיה הייחודי של סאהל.
וודי אלן, שצפה במופע שלו במלאך הכחול ב-1954, העיר כי "פתאום הוא היה הגאון הזה שהופיע וחולל מהפכה במדיום".
השחקן הקומי הבריטי ג'ון קליז התעניין מיד בסגנון ההומור הרדיקלי של סאהל והעניק לו את אותה רמת כבוד שהביטלס שמרו לאלביס פרסלי.
מנחה הטלוויזיה סטיב אלן, שהמציא את תוכנית הלילה עם סטיב אלן, אמר כי הוא "התרשם מכמה חובבני הוא נראה", אך הוסיף כי התצפית לא נועדה כביקורת, אלא כ"מחמאה".
הוא ציין כי כל הקומיקאים המצליחים לפניו התלבשו באופן רשמי, היו חלקלקים ומתורגלים היטב, ותמיד שלטו בקהל שלהם.
אלן אמר כי "ההופעה הלא-שגרתית של סאהל הייתה אחד הדברים שאהבתי כשראיתי אותו מופיע לראשונה".
סגנונו הלא פורמלי של סטנד-אפ, שבו נראה כאילו הוא משוחח באופן אישי עם הקהל, השפיע על קומיקאים חדשים, כולל לני ברוס ודיק גרגורי.
לאחר שראה את סאהל על הבמה, וודי אלן, שכתיבתו עסקה לעיתים קרובות בחייו האישיים, החליט לנסות זאת: "מעולם לא היה לי האומץ לדבר על זה קודם.
ואז הגיע מורט סאהל עם סגנון הומור חדש לגמרי, שפתח אופקים עבור אנשים כמוני".
קהלו התרחב וכלל לא רק סטודנטים וציבור "היפי", אלא גם פוליטיקאים בולטים שביקשו לצפות במופעיו.
חלקם הפכו לחברים, כמו מועמד לנשיאות ג'ון פ.
קנדי, שביקש ממנו להכין בנק של בדיחות פוליטיות לשימוש באירועים ציבוריים.
קנדי אהב את סגנון הסאטירה הפוליטית שלו ואת מה שתיאר כ"מרדף הבלתי פוסק של סאהל אחר כולם".
אדלאי סטיבנסון ויוברט האמפרי היו מעריצים, כאשר האמפרי הצהיר כי "בכל פעם שיש נפיחות פוליטית, מורט דוקר אותה במחט".
סאהל ראה ברונלד רייגן אחד מחבריו הקרובים.
הם העריכו את העובדה שהוא נשאר מעודכן והשתמש בחומרים מעיתונים ומגזינים מרכזיים.
הוא שמר על חומריו רעננים, כתב מעט הערות, ובידר את קהליו על ידי הצגת חדשות רציניות בדרך כלל עם המותג ההומוריסטי שלו.
עם זאת, הוא לא חיבב חדשות טלוויזיה, אותן האשים ב"האכלה בכפית" של הציבור, וכך אחראי ל"שחיתות והבורות שעלולות להטביע את המדינה הזו".
כתוצאה מפופולריותו של סאהל, מלבד הופעתו על שער טיים, הוא הפך לקומיקאי הראשון שהקליט אלבום, הראשון שהופיע בקונצרטים באוניברסיטאות, והראשון שזכה בפרס גראמי.
לאחר שקנדי נכנס לתפקיד, סאהל חזר למדיניות שלו לעשות בדיחות על המכהן, ואמר: "אם היית האדם היחיד שנותר על כדור הארץ, הייתי צריך לתקוף אותך".
קנדי, ג'וזף קנדי, ביצע כמה שיחות טלפון, והזמנות המופעים של סאהל במועדונים החלו לדעוך.
בוקר אחד, בנדוצ'י הגיע להאנגרי איי, שעדיין הזמין את סאהל, ומצא את הדלתות חסומות ומנעולות על ידי מס הכנסה בדרישה לתשלום מיסים חוזרים.
"התומכים הליברליים כביכול שלי כולם עברו לממסד", הוא אמר מהבמה בהצגה מקדימה אחת.
"אותם אנשים שמחבבים בדיחות על ג'ון פוסטר דאלס וגולדווטר פתאום קופאים כשהם שומעים הומור סאטירי על וייטנאם או המלחמה בעוני.
לאחר רצח ג'ון קנדי ב-1963, העניין של סאהל במי אחראי היה כה גדול שהפך לסגן שריף בצוות של פרקליט המחוז של ניו אורלינס ג'ים גריסון כדי לעזור בחקירת הרצח וב-1968 השתמש בהשפעתו כדי להשיג לגריסון מקום בתוכנית התוכנית הלילה בהנחיית ג'וני קרסון.
כתוצאה מכך, הקומדיה שלו שיקפה לעיתים קרובות את דעותיו הפוליטיות וכללה קריאות ופרשנויות על דו"ח וורן, שדיוקו הוא ערער עליו באופן עקבי.
הוא הרחיק חלק ניכר מקהלו, הוכנס לרשימה השחורה של הוליווד, ומופעים נוספים שתוכננו עבורו בוטלו.
הכנסתו ירדה ממיליון דולר ל-13,000 דולר עד 1964. לדברי נכמן, ההתמקדות המוגזמת בפרטי הרצח של קנדי הייתה הסיבה לנפילתו של סאהל והרסה את קריירתו.
סאהל הודה מאוחר יותר כי "לא היה דבר שהשפיע על חיי יותר מאשר הנושא הזה"
בשנות ה-70 תרבות הנגד שהלכה והתגברה סייעה לסאהל לבצע קאמבק חלקי כקומיקאי ותיק.
הוא נחשב אז לאחד החלוצים שהשפיעו על דור חדש של קומיקאים כמו ג'ורג' קרלין, לילי טומלין וריצ'רד פריור.
במהלך שנות ה-80 הופיע במועדונים חדשים בסן פרנסיסקו והחל גם לנסות את מזלו ככותב תסריטים, במקביל להופעות ספורדיות ברחבי ארצות הברית.
ב-1987 זכה להצלחה מסוימת עם סדרת הופעות באוסטרליה, ובשנה לאחר מכן חזר לניו יורק שם העלה מופע יחיד אוף ברודוויי בשם Mort Sahl's America.
המופע זכה לביקורות חיוביות אך לא הצליח כלכלית, אף על פי שהניו יורק טיימס תיאר אותו כבעל "ספונטניות אינטואיטיבית ונוכחות ממריצה".
ב-1989 הופק עליו סרט תיעודי ביוגרפי בשם Mort Sahl: The Loyal Opposition ששודר ב־PBS.
במהלך שנות ה-90 צמצם את תדירות הופעותיו והופיע בעיקר בפני קהלים קטנים בתיאטראות ובאוניברסיטאות.
אחת מהופעותיו ב-2001 בניו יורק זכתה לתשומת לב מיוחדת מוודי אלן, שאמר כי סאהל "מצחיק מאוד וצריך לעבוד כל הזמן", ובזכות התערבותו של אלן הוזמן להופיע בפני אולמות מלאים במנהטן.
ב-2008 הופיע במועדון BB King's עם נוכחות של אמנים ידועים כמו אלן, איליין מיי ודיק קאווט בקהל.
סאהל דורג במקום ה-40 ברשימת 100 הקומיקאים הגדולים בכל הזמנים של קומדי סנטרל, וב-2003 קיבל את פרס אלן קינג להומור יהודי אמריקאי.
בשנת 2011, ספריית הקונגרס הכניסה את אלבומו At Sunset משנת 1955 לרישום הלאומי להקלטות.
ההומור של סאהל נשען בעיקר על אירועים אקטואליים, ובעיקר על פוליטיקה, מה שהוביל את מילטון ברל לכנותו "אחד הסאטיריקנים הפוליטיים הגדולים בכל הזמנים".
הוא זוהה עם סגנון במה ייחודי, כאשר נהג להופיע לבוש בסוודר עם צווארון V ועיתון ביד, ולעבד את חדשות היום לצורת סאטירה חדה.
מגזין "טיים" תיאר אותו בשנת 1960 כ"וויל רוג'רס עם ניבים".
סאהל נהג לדון באנשים ובאירועים כאילו הוא מדווח עליהם לראשונה, ומשלב סיפורים אישיים וחדשותיים תוך כדי.
רוג'ר איילס סיפר שצפה בו קורא עיתון בשעות אחר הצהריים, ובאותו ערב כבר הופיע עם חומר חדש לגמרי, ללא עזרת כותבים.
השילוב בין סאטירה חדשותית לאלתור טבעי יצר לסאהל קהל מעריצים נאמן, שכלל פוליטיקאים ואנשי תרבות בולטים כמו עדלי סטיבנסון, מרלן דיטריך, ס.ג'יי פרלמן, סול בלו וליאונרד ברנשטיין.
ההיסטוריון ארתור שלזינגר הבן טען שפופולריותו נבעה מהשתוקקות הציבור לנעורים, חוסר כבוד, חריפות וסאטירה, וסטיב אלן אף הציג אותו כ"
האמיתי היחיד שיש לנו בקומדיה המודרנית".
סאהל נחשב לפורץ דרך גם בזכות סגנונו הישיר והמאולתר, וודי אלן העיד שקומיקאים רבים קינאו ביכולתו להופיע כאילו הוא פשוט משוחח עם הקהל.
לפי הביוגרף ג'רי נכמן, עצם הרעיון של קומיקאי שמדבר על העולם האמיתי היה מהפכני, והקומיקאים שבאו אחריו לני ברוס, וודי אלן, דיק גרגורי, פיליס דילר, שלי ברמן וג'ונתן וינטרס הושפעו עמוקות מהתבנית שיצר.
לוסי שואלת, "אתה קורא על בטהובן או על מורט סאהל?"
הוא נישא לסו בביור ב-1955; הנישואים הסתיימו בגירושים לאחר פחות משלוש שנים.
בתחילת שנות ה-60, חברתו הקבועה הייתה טיפי הדרן.
סאהל גם יצא עם דייאן קנון ועם ג'ולי ניומר.
ב-1967, הוא נישא לשחקנית ולדוגמנית צ'יינה לי והם התגרשו ב-1991. להם היה בן אחד, מורט סאהל ג'וניור, שמת ב-1996 בגיל 19 ממחלה לא ידועה הקשורה לסמים.
ב-1997, הוא נישא לקנסליה אן מוטר; הם התגרשו בסביבות 2009. הוא הביע חרטה על סיום נישואיהם ואמר: "אני מצטער שהתגרשתי מקנסליה; אני עדיין מאוהב באשתי.
אם אתה אוהב אישה, זה יהפוך אותה לאישה טובה יותר".
ב-1976, סאהל כתב אוטוביוגרפיה בשם Heartland.
בחודש יוני 2007, מספר קומיקאים ידועים, כולל ג'ורג' קרלין וג'ונתן וינטרס, העניקו לסאהל מחווה ליום הולדתו ה-80.
ב-2008, סאהל עבר מלוס אנג'לס למיל ואלי, קליפורניה, פרבר של סן פרנסיסקו, שם התיידד עם הקומיקאי רובין ויליאמס, שהתגורר בסמוך.
עד מגפת הקורונה בארצות הברית, סאהל הופיע בכל יום חמישי בערב בתיאטרון ת'רוקמורטון במיל ואלי, קליפורניה, וענה לשאלות מהקהל החי ומפלטפורמות כמו Periscope/טוויטר.
סאהל נפטר מסיבות טבעיות בביתו במיל ואלי ב-26 באוקטובר 2021, בגיל 94.
מורטזה מוטהרי (בפרסית: مرتضی مطهری; 31 בינואר 1919 – 1 במאי 1979) היה תאולוג, פילוסוף ופוליטיקאי איראני, שנחשב לאחד האידאולוגים המרכזיים והמשפיעים ביותר של המהפכה האסלאמית באיראן.
מוטהרי היה תלמידו המקורב של רוחאללה ח'ומייני ושימש כפרופסור בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת טהראן.
הגותו התמקדה בשילוב בין פילוסופיה אסלאמית מסורתית לבין מענה לאתגרי המודרנה, והוא נודע במיוחד בשל ספריו העוסקים במעמד האישה באסלאם ובסוגיית החיג'אב.
מוטהרי נולד בפרימאן שבמחוז ח'וראסאן למשפחה דתית.
הוא החל את לימודיו הדתיים במשהד ובהמשך עבר לעיר קום, שם למד תחת חסותם של גדולי המלומדים השיעים, ובהם האייתוללה בורוג'רדי והאייתוללה ח'ומייני.
מוטהרי העמיק בלימודי פילוסופיה אסלאמית, מיסטיקה (ערפאן) ומשפט אסלאמי (פיקה), והפך לאחד המרצים הבולטים בסמינרים הדתיים.
בשנות ה-50 עבר מוטהרי לטהראן והחל ללמד באוניברסיטת טהראן.
הוא היה דמות מפתח בגישור על הפער בין המעמד המשכיל המודרני לבין הממסד הדתי המסורתי.
מוטהרי היה שותף להקמת מוסד "חוסנייה ארשאד" (Hosseiniye Ershad), מרכז דתי ותרבותי שנועד למשוך את בני מעמד הביניים המשכיל ולהציג פרשנות מודרנית ורדיקלית לאסלאם השיעי.
מוטהרי הקדיש חלק ניכר מעבודתו לניתוח מעמד האישה באסלאם מנקודת מבט משפטית ופילוסופית.
בספרו "מערכת זכויות האישה באסלאם" (Nezam-e Huquq-e Zan dar Islam), הוא טען כי האסלאם מעניק לנשים זכויות שוות אך לא זהות לאלו של הגברים, בהתאם למה שהוא כינה "הבדלים טבעיים" בין המינים.
הוא יצא נגד התפיסה המערבית של שחרור האישה, אותה ראה כהפיכת האישה לאובייקט מיני וסחורה תרבותית.
בספרו "סוגיית החיג'אב" (Mas'aleh-e Hejab), הגן מוטהרי על חובת עטיית הרעלה ככלי לשמירה על צניעותה וכבודה של האישה וכאמצעי למניעת "פטישיזציה ציבורית" של הגוף הנשי.
לדידו, החיג'אב אינו כלי לדיכוי אלא אמצעי המאפשר לאישה להשתתף בחברה מבלי להיות חשופה להטרדות וליצרים גבריים בלתי מרוסנים.
מוטהרי היה מבקר חריף של תהליכי המערביזציה והחילון שהוביל משטר השאה פהלווי.
הוא הביע בוז כלפי ה"נשים המודרניות החילוניות" של טהראן, וראה בשימוש שלהן במוצרי קוסמטיקה ובאופנה מערבית עדות לקלות דעת ולהתבטלות בפני האימפריאליזם התרבותי.
הגותו שימשה בסיס אידאולוגי למדיניות ה"רעלה מחדש" (Reveiling) שנאכפה לאחר המהפכה.
מוטהרי היה דמות מרכזית במועצת המהפכה האסלאמית ופעל לביצור מעמדו של ח'ומייני כמנהיג הבלתי מעורער של התנועה המהפכנית.
הוא נחשב לקול המתון והאינטלקטואלי בקרב אנשי הדת, כזה המסוגל להשיב לטענות המרקסיסטיות והחילוניות שרווחו בקרב הסטודנטים באותה תקופה.
ב-1 במאי 1979, חודשים ספורים בלבד לאחר ניצחון המהפכה, נורה מוטהרי למוות בטהראן על ידי חבר בקבוצת פורקאן (Forqan), ארגון טרור אסלאמי קיצוני שהתנגד לשלטון הממסד הדתי.
הקבוצה האשימה את הממסד הדתי בבגידה בעקרונות המהפכה ומוטהרי נבחר כמטרה בשל קרבתו לח'ומייני ומעמדו כמעצב מדיניות.
ח'ומייני ספד לו באופן אישי וכינה אותו "פרי חיי" ו"עמוד התווך של האסלאם".
מוטהרי נחשב עד היום לאחד ההוגים החשובים ביותר של הרפובליקה האסלאמית.
יום מותו מצוין באיראן כ"יום המורה", כהוקרה על תרומתו לחינוך ולהגות האסלאמית.
כתביו מהווים חלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים בבתי הספר ובאוניברסיטאות באיראן, והגותו ממשיכה להוות את הבסיס התאורטי למדיניות המגדר והחברה של המשטר האיראני.
מורי הכנסייה הוא תואר הניתן לקבוצה מצומצמת של תאולוגים שזכו להכרתן של כנסיות נוצריות ככאלה אשר נודעה להם השפעה מכרעת על התפתחות הנצרות.
התואר בולט במיוחד בכנסייה הקתולית, בה הוכרזו שלושים ושלושה אישים (נכון ל-2006) כ"מורי הכנסייה".
עם זאת, קיימים "מורי כנסייה" גם בכנסייה האורתודוקסית, הארמנית, האשורית וקיימת התייחסות לתואר אף בלותרניות.
בימי הביניים התייחס התואר לארבעה מאבות הכנסייה: גרגוריוס הגדול, אמברוזיוס, אוגוסטינוס והירונימוס.
מעמדם של הארבעה נקבע רשמית בצו של בוניפקיוס השמיני משנת 1298. באותה תקופה קיבלו במזרח מעמד דומה שלושה חכמי דת: יוחנן כריסוסטומוס, בזיליוס הגדול וגרגוריוס מנזיאנזוס.
ב-1568 נוספו לרשימה במערב ארבעת מורי הכנסייה של המזרח, שכללו, בנוסף לשלושת הנזכרים לעיל, גם את אתנאסיוס.
המועמדים לתואר הם חכמי דת שאינם עוד בין החיים ושהוכרזו קדושים, אך לא מתו כמרטירים.
כן חייבים להתמלא שלושה תנאים: השכלה יוצאת דופן (eminens doctrina), קדושה יוצאת דופן (insignis vitae sanctitas) והכרזה של הכנסייה (Ecclesiae declaratio - עד כה תמיד בצו של האפיפיור).
אין בהענקת התואר לקדוש משום הכרה גורפת באורתודוקסיה של כתביו.
הרשימה להלן כוללת את המורים התאולוגים השונים לפי סדר זמן צירופם לרשימה זו.
גרגוריוס הגדול (תואר הוענק רשמית ב-1298)
אמברוסיוס (תואר הוענק רשמית ב-1298)
אוגוסטינוס הקדוש (תואר הוענק רשמית ב-1298)
הירונימוס הקדוש (תואר הוענק רשמית ב-1298)
יוחנן כריסוסטומוס (בפועל, מן המאה העשירית, תואר הוענק רשמית ב-1568)
בזיליוס הגדול (בפועל, מן המאה העשירית, תואר הוענק רשמית ב-1568)
גרגוריוס מנזיאנזוס (בפועל, מן המאה העשירית, תואר הוענק רשמית ב-1568)
אתנסיוס (תואר הוענק רשמית ב-1568)
תומאס אקווינס (תואר הוענק רשמית ב-1568)
בונוונטורה הקדוש (תואר הוענק רשמית ב-1568)
אנסלם הקדוש (תואר הוענק רשמית ב-1720)
איסידור מסביליה (תואר הוענק רשמית ב-1722)
פטרוס כריסולוגוס (תואר הוענק רשמית ב-1729)
לאו הראשון (תואר הוענק רשמית ב-1754)
פטרוס דמיאנוס (תואר הוענק רשמית ב-1828)
ברנר מקלרבו (תואר הוענק רשמית ב-1851)
הילריוס מפואטייה (תואר הוענק רשמית ב-1851)
אלפונסוס ליגוארי (תואר הוענק רשמית ב-1871)
פרנציסקוס מסאל (תואר הוענק רשמית ב-1877)
קירילוס האלכסנדרוני (תואר הוענק רשמית ב-1883)
קירילוס מירושלים (תואר הוענק רשמית ב-1883)
יוחנן מדמשק (תואר הוענק רשמית ב-1883)
בדה ונרביליס (תואר הוענק רשמית ב-1899)
אפרם סוריאיה (תואר הוענק רשמית ב-1920)
פטרוס קניזיוס (תואר הוענק רשמית ב-1925)
יוחנן מהצלב (תואר הוענק רשמית ב-1926)
רוברטו בלרמינו (תואר הוענק רשמית ב-1931)
אלברטוס מגנוס (תואר הוענק רשמית ב-1931)
אנטוניוס מפאדובה (תואר הוענק רשמית ב-1946)
לורנציו מברינדיזי (תואר הוענק רשמית ב-1959)
תרסה מאווילה (תואר הוענק רשמית ב-1970)
קתרינה מסיינה (תואר הוענק רשמית ב-1970)
תרז מליזייה (תואר הוענק רשמית ב-1997)
חואן דה אווילה (תואר הוענק רשמית ב-2012)
הילדגרד מבינגן (תואר הוענק רשמית ב-2012)
גרגורי מנארק (תואר הוענק רשמית ב-2015)
אירנאיוס מליון (תואר הוענק רשמית ב-2022)
שבעה עשר הקדושים הראשונים נחשבים גם למורי הכנסייה האורתודוקסית.
מורטימר ג'רום אדלר היה ראש מועצת העורכים של האנציקלופדיה בריטניקה, פרופסור לפילוסופיה אריסטוטליאנית, סופר יהודי-אמריקאי מומר ותאולוג נוצרי, שחיבר עשרות ספרים.
אדלר היה יליד העיר ניו יורק ובנם של זוג צורפים יהודים אורתודוקסים.
לאחר שנשר מהלימודים בבית הספר בגיל 14, פנה אדלר לעבוד כנער-שליחויות במערכת העיתון "ניו-יורק סאן".
ברצותו להיות עיתונאי, הוא הצטרף לשיעורי כתיבה בלילות ובהם נחשף לכתביהם של אישים שבבוא הזמן הוא כינה "גיבורים": אריסטו, תומאס אקווינס, ג'ון לוק, ג'ון סטיוארט מיל ורבים אחרים.
הוא המשיך ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
הגם שכשל במשימתו לעמוד בדרישות לימודי הפיזיקה לשם קבלת תואר בוגר אוניברסיטה, הוא נשאר לשהות באוניברסיטה ולבסוף זכה במשרת הוראה ובתואר "דוקטור לפילוסופיה".
בשנת 1930 קיבל אדלר משרת הוראה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו, שם פגש בנשיא האוניברסיטה, רוברט האצ'ינס, ויחד הם יסדו את תוכנית "הספרים המופלאים של העולם המערבי".
ב-1952 הוא הקים את המכון למחקר פילוסופי והתמנה לעמוד בראשו.
זמן רב הוא כיהן כיושב ראש מועצת העורכים של האנציקלופדיה בריטניקה, ובתפקידו זה השפיע רבות על המדיניות הקשורה במהדורתה החמש עשרה.
הוא הנהיג את הצעת ה"פאידיאה" (Paideia), מה שהוביל לייסוד תוכנית הפאידיאה, תוכנית לימודים לבית הספר העממי שהתמקדה בקריאה מודרכת ובדיון בחיבורים מורכבים (על פי רמת הגיל).
בצוותא עם מקס וייסמן, הוא יסד את "המרכז ללימודי הרעיונות המופלאים".
זמן רב שאף אדלר להנגיש את הפילוסופיה להמונים, וכמה מכתביו (כמו "כיצד לקרוא ספר") הפכו ללהיטים בחנויות הספרים.
פעמים רבות הוא נעזר בכתיבתו ובהגותו בחברו משכבר הימים מלימודיו באוניברסיטת קולומביה, ארתור רובין.
אדלר העביר תקופה ממושכת בחייו בניסיון לגבש את עמדתו בנושאי התאולוגיה.
הוא החשיב את עצמו לפאגאן כשכתב את "כיצד לחשוב על אלוהים?" בשנת 1980. בכרך מספר 51 של יומן ה-Mars Hill Audio (2001), קן מאיירס כלל את הראיון שערך עם אדלר בשנת 1980, לאחר צאת "כיצד לחשוב על אלוהים?" לאור.
מאיירס מעלה זכרונות, "במהלך הראיון, שאלתיו למה הוא מעולם לא אימץ את האמונה הנוצרית בעצמו.
הוא הסביר שבעוד שהוא הושפע עמוקות על ידי מספר הוגי-דעות נוצרים במהלך חייו, ...
היו מכשולים מוסריים - לא אינטלקטואליים - להמרתו.
הוא לא הרחיב את הדיבור מעבר לכך."
מאיירס טוען לבסוף שאדלר "נכנע לחסדי גן עדן" ו-"ביצע וידוי של אמונה שלאחריו הוטבל לנצרות" כמה שנים בלבד לאחר אותו הראיון.
בהציעו תובנות באשר להמרת הדת של אדלר, מאיירס מצטט את אדלר מכתבה משנת 1990 שהתפרסמה בכתב-העת "Christianity": "הסיבה העיקרית לבחירתי בנצרות הייתה שהמסתורין היה בלתי-נתפש.
מה טעם היה בהתגלות אילו יכולנו להבינה בעצמנו?
אילו היא הייתה מובנת לגמרי, אז זו פשוט הייתה פילוסופיה אחרת." בשנת 2000, אדלר הפך לקתולי.
יש המחשיבים אותו לפילוסוף קתולי בשל פעילותו ארוכת השנים בתנועה הנאו-תומיסטית, הגם שלא היה קתולי רוב חייו.
בראיון משנת 1980, מאיירס שאל את אדלר איזה ספר יחיד היה לוקח איתו לאי בודד, ובתגובה זכה לרשימת בת אחד-עשר ספרים:
תולדות המלחמה הפלופונזית מאת תוקידידס
5 או 6 מהדיאלוגים של אפלטון
וידויים פרי עטו של אוגוסטינוס
מסות של מישל דה מונטן
המסכת השנייה על הממשל המדיני של ג'ון לוק
בקיץ שנת 1981, אדלר העביר סמינר במכון אספן שבקולורדו בהתבסס על ספרו "שישה רעיונות מופלאים".
הסמינר הוסרט על ידי PBS והפך לסדרת טלוויזיה פופולרית בהפקת ביל מויירס שנה אחר כך.
אדלר היה דמות שנויה במחלוקת בקרב חוגים מסוימים שראו בהתמקדותו בקלאסיקות משום אירוצנטריות ודוגמטיות, אפשר שגם על שום סגנונו הישיר והגלוי.
בנוסף, אדלר תמך ברעיון של ממשלה עולמית.
"אם ממשל אזרחי מקומי נחוץ לשם שלום אזרחי מקומי, אז ממשלה אזרחית עולמית נחוצה לשם שלום עולמי." - Philosopher at Large, 1977.
מורטן ולנד (בנורווגית: Morten Veland, נולד ב-4 בדצמבר 1977) הוא מוזיקאי מטאל גותי נורווגי, זמר-יוצר, רב-נגן במספר כלי נגינה (בהם גיטרה חשמלית, גיטרה בס וקלידים) ומפיק מוזיקלי.
ממייסדי טריסטניה (Tristania) ומאוחר יותר ממייסדי סירניה (Sirenia) ומורטמיה (Mortemia), שלושתן להקות מטאל גותי.
בטריסטניה ולנד היה אחד מכותבי השירים והמלחינים, ומבחינת הופעה הוא היה אחראי על הגראולינג (שירת דת' מטאל) וניגן בגיטרה.
בטריסטניה פיתח ולנד את סגנון המטאל הגותי הסקנדינבי, המשלב דום מטאל, דת' מטאל ובלאק מטאל עם שירה אופראית של זמרת נשית (בטריסטניה זו הייתה זמרת המצו סופרן ויבקה סטנה), כלים קלאסיים כגון כינור ועוגב ומקהלות גותיות.
אחרי שטריסטניה הוציאה את אלבומה השני "Beyond The Veil" שנחשב ליצירת מופת בתחום, עזב ולנד את הלהקה ב-2001 עקב חילוקי דעות אישיים ואמנותיים.
אחרי שעזב את טריסטניה, הקים ולנד את הלהקה סירניה שהמשיכה את הסגנון של טריסטניה, מטאל גותי סימפוני, אך חלקו של ולנד במוזיקה גבר: הוא כתב והלחין, הוא ניגן במספר כלים ושר גראולינג.
שאר חברי הלהקה ניגנו בעיקר בהופעות חיות.
ב-2009 ייסד להקת יחיד בשם מורטמיה (Mortemia) המנגנת גם היא מטאל גותי ומשלבת בין גרואלינג לשירת מקהלה.
להקת יחיד זו הוציאה אלבום בודד אך לא הצליחה ופעילותה הוקפאה, וחודשה רק ב-2021. במקביל המשיך ולנד בפעילותו בסירניה.
מורטל קומבט הוא סרט פעולה-פנטזיה-אמנויות לחימה שבוים על ידי פול וו.ס.
הסרט מבוסס על זיכיון משחק הווידאו "מורטל קומבט", סדרה של משחקי לחימה שהופצה על ידי Midway Games.
הסרט צולם בלוס אנג'לס ובתאילנד.
הסרט קיבל ביקורות נמוכה עד ממוצעות מהמבקרים והרוויח כ-70 מיליון דולר בארצות הברית ו-122 מיליון דולר בעולם כולו.
הסרט נחשב לסרט המצליח הראשון שמבוסס על משחק מחשב.
הסרט יצא שנה אחרי הסרט "סטריט פייטר" וכשנתיים אחרי "האחים סופר מריו".
לאחר ההצלחה של הסרט הראשון, ב-1997 יצא סרט ההמשך, "מורטל קומבט 2".
בכל דור מתקיימת תחרות שנקראת מורטל קומבט, שעוצבה על ידי האלים הבכירים כדי לשמור על כדור הארץ מפני כוחות הרשע של העולם החיצון.
אם העולם החיצון ינצח בתחרות עשר פעמים ברציפות, יוכל הקיסר שאו קאהן לפלוש לכדור הארץ.
העולם החיצון ניצח כבר תשע פעמים ברציפות, ועם תחילת הסרט התחרות העשירית מתחילה.
נזיר השאולין לו קאנג, כוכב הקולנוע ג'וני קייג' וסוכנת הכוחות המיוחדים סוניה בלייד יוצאים לקרב כדי להגן על כדור הארץ.
למרות שכל קרב נאכף על ידי ריידן, אל הברק, לכל מתמודד יש סיבה משלו להילחם בתחרות.
לו קאנג מחפש נקמה על מות אחיו, שנהרג על ידי שאנג טסונג בקרב.
סוניה גם כן מחפשת נקמה על מות השותף שלה על ידי קיינו, פושע נמלט וחבר כנופיית הדרקון השחור, ואילו ג'וני קייג' מחפש להוכיח שהוא אמן לחימה אמיתי, ולא מזויף כמו שטוענים.
שלושת הלוחמים נשלחים להונג קונג, ובדרכם לאי שעליו מתקיימת התחרות הם פוגשים שני נינג'ות, משרתיו של שאנג טסונג, סקורפיון וסאב זירו, שנשלחו להתגרות בהם.
שאנג טסונג בעצמו אומר, כי שני הנינג'ות הם אויבים קטלניים אחד לשני, אך שניהם עבדים תחת כוחו.
שלושת הלוחמים נלחמים בקרבות של התחרות, כאשר סוניה זוכה להביס את קיינו, ג'וני קייג' הורג את סקורפיון, ולו קאנג מביס את סאב זירו.
בחוקרם את מערות האי הם מגלים כי הנסיכה קיטאנה, בתו המאומצת של הקיסר, מנסה לעזור להם, וכי דמות מסתורית (רפטייל) עוקבת אחריהם.
בשלב מתקדם של התחרות מתגלה גורו, יצור אימתני בעל ארבע זרועות מגזע השוקאן, שהורג את חברם ארט.