tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החזיק סטופפורד בדרגת מייג'ור גנרל, והוא מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-17, שהייתה חלק מחיל המשלוח הבריטי שלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
הוא פיקד על הבריגדה שלו במהלך קרב אראס.
בשנת 1940 הוענק לו אות השירות המצוין.
בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56 (לונדון), ופיקד עליה עד אוקטובר של אותה שנה.
בנובמבר 1942 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-12. הוא פיקד על הקורפוס ה-12 עד נובמבר 1943. במהלך 1942 הפך לאביר מפקד של מסדר האמבט.
לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ההודי ה-33 שהוצב בבורמה.
בדצמבר 1944 הפך למפקד במסדר האימפריה הבריטית.
במסגרת הארמייה ה-14, סטופפורד לחם עם הקורפוס שלו במהלך המערכה על בורמה.
ב-28 במאי 1945 מונה למפקד הארמייה ה-12, אשר הורכבה מיחידות הארמייה ה-14 שנשארו בבורמה ולא המשיכו לשחרור מלאיה וסינגפור.
מטרתו של סטופפורד הייתה לגרש משטח בורמה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית, שפתחה בנסיגה מבולבלת אשר במהלכה ספגה 11,000 הרוגים.
באוגוסט נכנעה יפן בפני בעלות הברית, והמלחמה הסתיימה אף שהכוחות היפניים לא נסוגו לחלוטין מבורמה.
לאחר המלחמה המשיך סטופפורד לפקד על הארמייה ה-12, שב-1 בנובמבר 1945 הפכה להיות פיקוד בורמה.
הוא פיקד על פיקוד בורמה עד 1946, ומ-1946 עד 1947 פיקד על פיקוד דרום מזרח אסיה.
ב-1949 פרש מהצבא הבריטי בדרגת גנרל.
הוא נישא בשנת 1921 לדורותי דייר (נפטרה בשנת 1982).
מוׂנטֶה אָרגֶ'נטָרִיוׂ (באיטלקית: Monte Argentario; מילולית: "הר הכסף") הוא חצי אי או "אי לכוד" בקצה הדרומי של טוסקנה, לחוף הים הטירני בנפת גרוסטו, כ-150 ק"מ דרום-מערבית לפירנצה.
המאפיין הייחודי ביותר של המקום הוא חיבורו הטבעי ליבשה, על ידי שתי לשונות יבשה (תופעה הנקראת טומבולו) וסכר מלאכותי, היוצרים שתי לגונות כלואות.
מנהלית, מונטה ארג'נטריו היא קומונה (מועצה אזורית) הכוללת שני יישובים עיקריים: פורטו סנטו סטפנו (Porto Santo Stefano), על שפת מפרץ הפונה צפונה ופורטו ארקולה (נמל הרקולס; Porto Ercole) על שפת מפרץ הפונה דרומה.
שני היישובים משלבים כפרי דיג מסורתיים עם מעגנים ליאכטות ובתי קיט לנופשים.
את חצי האי סובב כביש טבעתי בשם סטראדה פנורמיקה (כביש הנוף; Strada panoramica).
המקום הוא הר בתבנית אליפטית (כ-8 ק"מ מצפון לדרום וכ-10 ק"מ ממזרח למערב), המתנשא בנקודה הגבוהה ביותר לגובה 635 מטרים מעל פני הים (הנקודה הגבוהה ביותר נקראת פונטה טלגרפו (נקודת הטלגרף; Punta Telegrafo), כך שפרט לרצועת חוף צרה יחסית נופו הוא מדרונות תלולים ומיוערים המשתפלים אל הים.
קו החוף מפורץ וניכרים בו שני מפרצים עיקריים בדרום ובצפון, בהם ממוקמים שני היישובים המרכזיים.
בנוסף פזורים במקום כפרים קטנים ווילות מבודדות.
האי מחובר ליבשה באופן טבעי, כתוצאה מירידת פני הים באמצעות שתי רצועות יבשה (טומבולו), הצפונית שבהן נקראת Giannella (8.5 ק"מ ארכה) והדרומית, Feniglia (ארכה כ-6 ק"מ).
בנוסף קיים "גדם" של רצועת חוף אמצעית ביניהן, עליה ממוקמת העיירה אורבטלו.
בשנת 1842 הוקם סכר מלאכותי, בהוראת לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, שחיבר אל אורבטלו לאי ויצר את שתי הלגונות הכלואות, Laguna di Ponente ו-Laguna di Levante.
המקום היה מיושב עוד בתקופת האטרוסקים.
בתקופת הרפובליקה הרומית השתייך המקום לאחוזת משפחת גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, שנודע כמי שהלווה כספים לרפובליקה לצורך מימון המלחמות הפוניות.
ייתכן כי שמו של המקום נגזר מן המילה הלטינית Argentarii, שאחת מהוראותיה היא "מלווי כספים".
במאה הרביעית העביר קונסטנטינוס הגדול את האי לידי הכנסייה הנוצרית.
במהלך ימי הביניים הועבר חצי האי, יחד עם אזור אורבטלו המצוי מולו על היבשה, לידי משפחת אורסיני, לאחר מכן לממלכת נאפולי וב-1555 הועבר לרפובליקה של סיינה.
שנתיים לאחר מכן רכשה ספרד את השליטה בחצי האי.
בין השנים 1557 ל-1801 היה המקום מרכזה של מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi), שטח שכלל את החוף הטוסקני והאיים מולו והשתייך עד ל-1733 לבית הבסבורג ומאז לבית בורבון.
השלטון הספרדי הפך את שני הנמלים למעוז אסטרטגי לשליטה בים הטירני והקיף את האי כולו, ואת שני הנמלים בפרט בביצורים, הניכרים עד ימינו.
מעל כל נמל הוקמה מצודה וסביב החופים נבנו מגדלי שמירה.
ב-1801 הועבר האזור לשליטת האימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון בונפרטה.
עם תבוסת נפוליאון ב-1815 הועבר המקום לדוכסות הגדולה של טוסקנה וב-1860 נכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1842 הוקם הסכר המלאכותי בהוראת לאופולד השני וב-1913 נחנכה מסילת רכבת שנסללה על גבי הסכר וקישרה את נמלי מונטה ארג'נטריו דרך אורבוטלו למסילת פיזה-גרוסטו-רומא.
הרכבת פעלה באופן סדיר עד להפצצתה על ידי בעלות הברית ב-1944.
בשנים 1927-1933 השתמש איטלו באלבו בלגונה כמנחת למטוסים ימיים וכבסיס לטיסות תיירותיות.
ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, השתמשה טייסת 196 של הלופטוואפה (Bordfliegergruppe 196) בלגונה כבסיס להפעלת מטוסים ימיים.
ההר המבוצר הופצץ קשות על ידי כוחות בעלות הברית, וההרס שוקם בשנות החמישים.
אוכלוסייתו הקבועה כ-8,800 איש, אך היא מוכפלת על ידי נופשים בעונת הקיץ.
היישוב כולל ארבעה רבעים בעלי תודעה מובחנת, סמלים ולבוש טקסי עוד מימי הביניים: "הצלב" (שאנשיו קרויים crociaioli), "המצודה" (fortezzaioli), ה-pilarellai שסמלם הוא הדולפין ו"העמק" (vallaioli).
מאז שנת 1937 מתקיימת בכל שנה ב-15 באוגוסט תחרות חתירה ססגונית (רגאטה) בין ארבעת הרבעים של פורטו סנטו סטפנו הנקראת Palio Marinaro.
ב-13 בינואר 2012 טבעה האוניה קוסטה קונקורדיה מול חופי פורטו סנטו סטפנו וניצוליה הובלו לעיירה.
האתרים המרכזיים הם נמל הדיג ומעגן היאכטות; המצודה הספרדית, הכוללת גם מוזיאון; הביצורים הימיים מן המאה ה-19 ומגדלי השמירה.
התושב המפורסם ביותר של המקום היה הצייר מיכאלאנג'לו מריזי דה-קרווג'ו, שהוגלה אליו בהוראת האפיפיור בשנת 1610 ומצא בו את מותו.
מעל היישוב מתנשאת המצודה Forte Filippo.
כן מצויה בה הכנסייה Chiesa di Sant'Erasmo, המוקדשת לקדוש הפטרון של הדייגים וארמון המושל (Palazzo dei Governan), שהוקם בסוף המאה ה-16 עבור המושלים הספרדיים.
במקום נמצא בית הנופש של המשפחה המלכותית של הולנד.
מונטה קרלו הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2011 המבוסס על ספר מאת ג'ולס באס.
הוא בוים על ידי תומאס בזוכה.
דניס די נובי, אליסון גרינספן, ניקול קידמן וארנון מילצ'ן הפיקו את הסרט עבור פוקס המאה ה-20 וריג'נסי אנטרפרייזס.
הצילומים החלו ברומניה ב-5 במאי 2010. בסרט מככבות סלינה גומז, לייטון מיסטר וקייטי קסידי כשלוש חברות המתחזות לנשות חברה עשירות במונטה קרלו, מונקו.
הסרט שוחרר ב-1 ביולי 2011. הוא כולל את השיר Who Says של סלינה גומז & הסצנה ושירים רבים של הזמר הבריטי מיקה.
מונטה קרלו קיבל ביקורות שליליות מעורבות ממבקרים, אבל הרוויחה מעל 39 מיליון דולר בתקציב של 20 מיליון דולר.
גרייס בנט (סלינה גומז) היא תלמידת תיכון בטקסס שעובדת כמלצרית עם חברתה הטובה ביותר אמה פרקינס (קייטי קסידי) כדי להרוויח כסף לטיול לפריז לאחר סיום הלימודים.
אביה החורג של גרייס (בראט קולן) משלם עבור האחות החורגת שלה, מג קלי (לייטון מיסטר) לבוא איתם לטיול.
אמה נוסעת לפריז למרות הצעתו של אוון (קורי מונטית') לנישואים.
לאחר שהושארו מאחור על ידי מדריך התיירים שלהם, שלוש הבנות מחפשות מפלט מגשם פריז במלון מפואר.
שם, צוות המלון והפפראצי חושבים שגרייס היא למעשה היורשת למשפחת אצולה עמידה, קורדיליה וינטרופ סקוט, הכפילה של גרייס, שעוזבת ולא נשארת להשתתף במכירה פומבית למטרות צדקה שבה עליה להציג למכירה פומבית תכשיט יקר.
האמריקאיות מבלות את הלילה בסוויטה של קורדליה, ולמחרת טסות למונטה קרלו עם המזוודה של קורדליה.
במונטה קרלו נפגשות הבנות עם תיאו מרצ'נד (פייר בולאנז'ה), בנו של הנדבן המארח את קורדליה.
תיאו לא אוהב את הטבע המפונק של קורדליה, אבל מלווה אותם לנשף, שבו גרייס בהצלחה מצליחה לשטות בדודה של קורדליה, אלישיה (קתרין טייט), ואמה רוקדת עם נסיך (ג'וליו ברוטי).
מג מתאחדת עם ריילי (לוק ברייסי), תרמילאי אוסטרלי שפגשה בקצרה בפריז.
הם מוצאים שיש להם דברים משותפים, ומבלים יחד לפני שהוא יוצא לאיטליה.
כשגרייס צריכה לקחת חלק במשחק פולו, אלישיה מגלה את התחזות בגלל סגנון הרכיבה השונה של גרייס.
אלישיה סבורה שאחייניתה שכרה כפילה כדי לתפוס את מקומה בזמן שהיא חוגגת, אבל כדי לא לסכן את מכרז הצדקה היא מסכימה לשתוק.
תיאו נמשך לאישיותה הגלויה של "קורדליה", בעוד הנסיך של אמה מזמין אותה למסיבה על יאכטה.
אמה מתלבשת למסיבה בשרשרת של קורדליה, אבל פוגשת את מג בדרך, ומג לוקחת את זה למשמרת, אבל מאוחר יותר שוכח אותה בתרמיל של ריילי.
אמה מאוכזבת במסיבה מיהירותו של הנסיך כלפי המלצריות.
אוון מגיע למונטה קרלו בחיפוש אחר אמה.
כך גם קורדליה, והיא רואה את העיתון על הופעתה של גרייס בנשף.
היא מגלה שהשרשרת חסרה וקוראת למשטרה.
הבנות הלכו לחפש את ריילי אבל הוא מופיע במלון עם השרשרת.
הן מוצאות את קורדליה בחדר.
כשקורדיליה מאיימת להתקשר ולמשוך את השרשרת מהמכירה, הבנות נבהלות וקושרות אותה לספה.
כשאנשים באים לדלת, הן מעמעמות את הצרחות שלה וגרייס מחפה עליהן.
לאחר מכן הן קושרות אותה לכיסא ומשתיקות אותה על ידי שימת תפוח בפה שלה כך שגרייס תוכל לתפוס את מקומה במכירה פומבית.
קורדליה בורחת, וחושפת את ההונאה של גרייס במכירה הפומבית.
היא דורשת שגרייס תיעצר, אבל אחרי ההודאה הציבורית הכנה של גרייס, אלישיה מציעה את הסכום הגדול: 6 מיליון אירו עבור השרשרת כדי להציל אותה.
הסרט מסתיים בכך שקורדליה נאלצת לגור בחווה, מג מצטרפת לריילי בנסיעותיו ברחבי העולם; אוון ואמה עוברים לביתם בטקסס; ותיאו מרצ'נד וגרייס מתאחדים בבית הספר הרומני שבו הם מתנדבים.
סלינה גומז בתור גרייס בנט / קורדליה וינתרופ סקוט
לייטון מיסטר בתור מג קלי
קייטי קסידי בתור אמה פרקינס
קורי מונטית' בתור אוון אנדרוז
פייר בולאנז'ה בתור תיאו מרצ'נד
קתרין טייט בתור אלישיה וינתרופ סקוט
אנדי מקדואל בתור פמלה בנט
בראט קולן בתור רוברט קלי
ג'וליו ברוטי בתור הנסיך דומניקו דה סילבאנו
פרנק דה לה פרסון בתור מנהל גרנד בל
מונטה קרלו קיבל ביקורות מעורבות של המבקרים.
Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 52% בהתבסס על 91 ביקורות.
פרסקטגוריהמועמדתוצאהפרס בחירת הנוערהסרט הנבחר של הקיץהכוכב הנבחר של הקיץ בקולנועקורי מונטית'הכוכבת הנבחרת של הקיץ בקולנועסלינה גומזפרס ALMAהשחקנית הטובה ביותר - קומדיה או מוזיקליפרס Hollywood Teen TVהשחקנית הטובה ביותר בסרט
מונטה אגילה (בספרדית: Monte Águila) היא עיירה צ'יליאנית הממוקמת במחוז ביוביו, בתחומי הקומונה קבררו, 5 ק"מ מדרום לעיר קבררו המשמשת כמרכז הקומונה.
באזור ישבו כמה קבוצות של ילידים מקומיים עד שנת 1852, אז נאלצו לעזוב את האזור כתוצאה ממדיניותו של נשיא צ'ילה מנואל מונט.
לאחר מכן הוקמה במקום מושבה של מהגרים גרמנים בראשותם של הנס פרנק ומרטין וורמן.
בשנת 1864 לאחר הקמתה של הרכבת במקום נהפכה מונטה אגילה למרכז תחבורתי שממנו הובלו נשקים וחיילים עד שבשנת 1867 נוצרה מסילה בין הכפר לבין העיר נאוקן בארגנטינה מה שהוביל לפריחה כלכלית וחברתית לכפר.
מונטה קרלו מאסטרס הוא טורניר טניס לגברים הנערך בעיירה רוקברון-קאפ-מרטן, צרפת, שסמוכה למונקו.
האליפות היא חלק מסדרת טורנירי מאסטרס 1000 של הסבב העולמי לגברים (ATP Tour).
הטורניר נערך מדי שנה בסביבות חודשים אפריל-מאי ומשוחק על מגרשי חימר.
אליפות מונטה קרלו לטניס הראשונה נערכה בשנת 1897, והפכה לטורניר "פתוח" ב-1969. לאורך השנים נחשב הטורניר ליוקרתי בסבב הגברים, בדרך כלל בסדרת הטורנירים השנייה בחשיבותה לאחר ארבעת הגראנד סלאמים.
החל משנת 2009, הפך מונטה קרלו ליחיד מבין תשעת טורנירי המאסטרס שבו לא מחויבים הטניסאים בסבב ה-ATP לשחק.
עם זאת, רוב השחקנים המובילים עודם בוחרים להשתתף באליפות, בשל הניקוד הגבוה והפרסים הכספיים הנכבדים בהם ניתן לזכות.
רפאל נדאל זכה בתואר שמונה פעמים ברציפות בין השנים 2005 ו-2012, והוא השחקן היחיד שזכה בשמונה תארים רצופים בטורניר כלשהו בסבב.
בשנת 2017, בגמר ה-11 שלו מול אלברט ראמוס ויניולאס, הוא זכה בתואר העשירי שלו במונטה קרלו, שיא ב"עידן פתוח".
שנה לאחר מכן, נדאל שיפר שיא זה ל-11 זכיות כאשר ניצח בגמר 2018 את קיי נישיקורי.
בטורניר היחידים משחקים 56 טניסאים בשיטת נוק-אאוט של שישה סיבובים, כאשר מבין 56 השחקנים 16 מדורגים (ולכן לא יכולים לפגוש אחד את השני עד לשמינית הגמר).
שמונת המדורגים הראשונים מתחילים ישירות בסיבוב השני.
בדומה, טורניר הזוגות כולל 24 צמדים המשחקים חמישה סיבובים, וארבעת הזוגות המדורגים ראשונים מתחילים בסיבוב השני.
הטורניר משוחק על מגרשי חימר בקאנטרי קלאב מונטה קרלו שבעיירה רוקברון-קאפ-מרטן, שלמרות שמו אינו נמצא במונטה קרלו ואף לא במונקו.
המשחקים נערכים בשני אצטדיונים, מגרש הנסיכים (Court des Princes) המשני ומגרש רנייה השלישי (Court Rainier III) המרכזי, בו 10,200 מושבים.
בטורניר היחידים החל מ-1969, תחילת העידן הפתוח:
מונטגומרי בלייר היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממרילנד, שכיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים בשנים 1861–1864.
מונטגומרי בלייר נולד במחוז פרנקלין שבקנטקי.
אביו, פרנסיס פרסטון בלייר האב, היה עורך העיתון "וושינגטון גלוב" ודמות בולטת במפלגה הדמוקרטית בתקופתו של תומאס ג'פרסון.
כנער, הקשיב מונטגומרי לעיתים קרובות לשיחות של אביו עם אנדרו ג'קסון.
ב-1835 סיים בלייר את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך לאחר שירות של שנה ב, הוא פרש מצבא ארצות הברית, למד משפטים וב-1839 החל לעסוק בעריכת דין בסנט לואיס.
בשנים 1839–1842 כתובע מחוזי מטעם ממשלת ארצות הברית במיזורי ולאחר מכן ועד 1843 הוא כיהן כראש עיריית סנט לואיס.
בשנים 1845–1849 כיהן בלייר כשופט בבית המשפט השלום.
ב-1852 הוא עבר למרילנד והקדיש את זמנו לעיסוק בעריכת דין, במיוחד בעתירות מול בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנים 1855–1858 הוא ייצג את ממשלת ארצות הברית בבית המשפט לעתירות.
ב-1857 הוא ייצג את דרד סקוט בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
כמו רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית, אך שלא כמו פוליטיקאים רבים ממדינות הגבול, פרשו בני משפחת בלייר מהמפלגה הדמוקרטית לאחר קבלת חוק קנזס נברסקה והיו בין המנהיגים המייסדים של המפלגה הרפובליקנית החדשה.
ב-1858, ארבע שנים לאחר מעבר מפלגות זה, העביר הנשיא ג'יימס ביוקנן את בלייר מתפקידו כנציג המשפטי של הממשלה.
בבחירות לנשיאות של 1860 היה בלייר פעיל מאוד במסע הבחירות של אברהם לינקולן.
ב-1861, לאחר שנבחר, מינה לינקולן את בלייר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
לינקולן ציפה מבלייר, שדחף לנקיטת עמדה תקיפה כלפי מדינות הדרום, לעזור לאזן את החברים הפייסנים יותר שבקבינט שלו.
בעת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, הנהיג בלייר תעריפי דואר אחידים ומשלוח בחינם בתוך הערים.
הוא גם החל להנהיג את שירות העברות הכספים, כדי לצמצם את שליחתם של שטרות כסף באמצעות הדואר כדי להפחית מקרים של מעשי שוד במשרדי הדואר.
הוא גם קרא לכינוסה של ועידה בינלאומית ראשונה לדואר, שהתקיימה בפריז ב-1863 ובה החל התהליך שהוביל להקמתו של איגוד הדואר העולמי.
שיפור נוסף במערכת הדואר היה הנהגת השימוש ברכבת להובלת משלוחי הדואר, זאת בעקבות הצעתו של ג'ורג' ב.
ארמסטרונג משיקגו, שהיה המפקח הכללי של רכבת הדואר מ-1860 ועד מותו ב-1871.
בלייר כיהן כמנהל הכללי של הדואר עד ספטמבר 1864, כאשר הנשיא לינקולן קיבל התפטרות שהגיש בלייר קודם לכן.
צעדו של הנשיא היה בתגובה לעוינות של אנשי האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית, שדרשו את התפטרותו של בלייר בתמורה לפרישתו של ג'ון פרימונט מהמרוץ לנשיאות בבחירות שהתקיימו באותה שנה.
בנוגע לצעדו זה של לינקולן, ציין בלייר באוזני אשתו שהנשיא פעל "מהמניעים הטובים ביותר", ושזה "לטובת כל הנוגעים בדבר".
לאחר שעזב בלייר את הקבינט הוא עדיין המשיך להיות פעיל במסע הבחירות של הנשיא לינקולן ומשפחותיהן המשיכו לשמור על קשרים הדוקים.
על רקע חילוקי הדעות שלו עם הרפובליקנים על מדיניות תקופת השיקום, שב בלייר לתמוך במפלגה הדמוקרטית לאחר תום מלחמת האזרחים, יחד עם אחיו, פרנסיס בלייר, שהיה מועמד הדמוקרטים לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1868.
ב-1876 ייצג בלייר את מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ במהלך החקירה שניהל בית הנבחרים בנוגע לשערוריית תחנת הסחר וביקש מועדת החקירה של הבית בראשותו של היסטר קלימר להסיר את ההאשמות נגד בלקנאפ אם זה יתפטר מתפקידו.
קילמר דחה את הצעתו של בלייר.
בלקנאפ הועמד בפני משפט הדחה על קבלת תשלומים בלתי חוקיים מתחנת הסחר פורט סיל בחזית המערבית כאשר כיהן כמזכיר המלחמה.
בסופו של דבר התפטר בלקנאפ וזוכה במשפט שהתנהל נגדו בסנאט בקיץ אותה שנה.
ב-1882 התמודד בלייר ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השישי של מרילנד.
ב-1836 נשא בלייר לאישה את קרוליין רבקה בקנר מווירג'יניה.
לאחר פטירתה ב-1844 הוא נשא לאישה את מרי אליזבת וודברי, בתו של לוי וודברי.
לזוג נולדו בת אחת ושלושה בנים, שלושתם היו עורכי דין.
נינם היה השחקן מונטגומרי קליפט.
אחוזתם, פולקלנד, שבסילבר ספרינג, מרילנד, הועלתה באש על ידי צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
מונטגומרי בלייר נפטר כתוצאה מדלקת קרום המוח בסילבר ספרינג ב-27 ביולי 1883. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון.
מונטגיו סקוט היה אמן, צלם וקריקטוריסט יליד לונדון, שהיגר לאוסטרליה 1855 והיה הצלם הרשמי בביקורו של הדוכס מאדינבורו בשנת 1868, והקריקטוריסט של "פאנץ '" בסידני בין השנים 1866 עד 1886.
סקוט נולד כבנו הצעיר של ויליאם סקוט ואשתו שרה מיילס בלונדון.
באמצע 1850 הם היגרו למלבורן דרך ניו זילנד.
הוא השקיע זמן מה חיפוש זהב אך מצא שהעיסוק לא משתלם.
בזמן שעבד בסטודיו לצילום במלבורן בסביבות 1860, נחשף לאמנות צביעת הצילום.
הוא עבר לסידני בשנת 1866, בהתחלה עבד אצל הצלם תומאס פלטון, ואז בסביבות 1867 הוא השתלט על אולפני הצילום של האחים פרימן וכינה את המקום "גלריית הצילומים של סידני ומלבורן".
הוא מונה לצלם הרשמי של ביקור הנסיך אלפרד, הדוכס מאדינבורו בשנת 1868 והוזמן על ידי הנרי פארקס לצייר דיוקן בגודל מלא של הדוכס.
צילומים של הדוכס הוצעו למכירה לציבור על ידי מונטגו סקוט וויליאם בראדלי.
אך ב־1870 הוא הפך לפושט רגל ונאלץ למכור את ציודו ועל העסק השתלט ניומן ושות'
הוא הפיק כמה ליטוגרפיות הממחישות ידיעות חדשותיות ובשנת 1871 היה האמן הראשון שעבד עבור "הסידני מייל".
הוא היה קריקטוריסט של מלבורן פאנץ' במשך שנתיים, לאחר שהחליף את מ' שבלייה, ואז עבר לצייר קריקטורות לסידני פאנץ' בין השנים 1866 ל־1886 הוא גם הפיק דיורמות, אייר ספרים ופעל בהפקות דרמטיות.
הוא עבר לבריזבן בשנת 1887, עבד עבור מגזינים מקומיים כמאייר הוא חזר לסידני בסביבות 1895. הביקוש לתחריטים וציור לעיתונים הלך וקטן מכיוון שהצילום הפך למדיה מרכזית בעיתונים ובמגזינים.
בשנת 1908 הוא שוב הוכרז כפושט רגל.
מונטה אלבאן (בספרדית: Monte Albán) הוא אתר ארכאולוגי של עיר מהתקופה הפרה-קולומביאנית בשטח השיפוט של העיר במדינת ואחאקה שבדרום מקסיקו.
האתר ממוקם על רכס הררי נמוך המתנשא מעל למישור בקטע המרכזי של .
ואחאקה, בירת המדינה של ימינו, שוכנת כ-9 קילומטרים מזרחית למונטה אלבאן.
המרכז הטקסי האזרחי של אתר מונטה אלבאן, שנחפר בחלקו, ממוקם על גבי רכס מפולס באופן מלאכותי.
גובהו כ-1,940 מטרים מעל גובה פני הים, והוא מתנשא כ-400 מטרים מקרקעית העמק, במיקום קל להגנה.
בנוסף לגרעין המונומנטלי, האתר מאופיין בכמה מאות טרסות מלאכותיות, ובתריסר מקבצים של תלים המכסים את כל קו הרכס והאגפים שמסביב.
גם החורבות הארכאולוגיות על גבעות אצומפה (Atzompa) ואל גאיו (El Gallo) הסמוכות מצפון נחשבות באופן מסורתי לחלק בלתי נפרד מהעיר העתיקה.
מלבד היותה אחת הערים המוקדמות ביותר במסו-אמריקה, הייתה מונטה אלבאן חשובה במשך כמעט אלף שנים כמרכז החברתי-פוליטי והכלכלי של התרבות הזפוטקית.
מונטה אלבאן נוסדה לקראת סוף התיכון בסביבות 500 לפני הספירה.
בהגיע שלב העיצוב המאוחר (בערך 100 לפנה"ס עד 200 לספירה) הפכה מונטה אלבאן לבירת ישות בעלת שאיפות התפשטות רחבות היקף, ששלטה בחלק ניכר מרמות ואחאקה וקיימה יחסי גומלין עם מדינות אזוריות אחרות במסו-אמריקה, כמו טאוטיווקאן מצפון.
העיר איבדה את הבכורה הפוליטית שלה עד סוף המאוחר (בערך 500–750 לספירה), וזמן קצר לאחר מכן ננטשה ברובה.
התיישבות מחודשת בקנה מידה קטן, שימוש חוזר אופורטוניסטי במבנים ובקברים קדומים יותר וביקורים פולחניים אפיינו את ההיסטוריה הארכאולוגית של האתר עד לתקופה הקולוניאלית.
האטימולוגיה של שמו של האתר כיום אינה ברורה.
הצעות לגבי מקורו נעות מעיוות משוער של שם ילידי זפוטקי ועד להתייחסות מהתקופה הקולוניאלית לחייל ספרדי בשם מונטאלבאן (Montalbán) או ל באיטליה.
שמה הזפוטקי העתיק של העיר אינו ידוע, שכן הנטישה של העיר התרחשה מאות שנים לפני כתיבת המקורות ה המוקדמים ביותר הזמינים.
בהיותם גלויים מכל מקום בחלק המרכזי של עמק ואחאקה, משכו החורבות המרשימות של מונטה אלבאן מבקרים ומגלי ארצות לאורך התקופה הקולוניאלית והמודרנית.
בין היתר, גיירמו דופה (Guillermo Dupaix) חקר את האתר בתחילת המאה ה-19, ח.
גרסיה פרסם תיאור של האתר בשנת 1859, והארכאולוג האמריקני ממוצא שווייצרי ביקר ופרסם תיאורים נוספים של האתר בשנות ה-90 של המאה ה-19. מחקר ארכאולוגי אינטנסיבי ראשון של האתר נערך בשנת 1902 על ידי לאופולדו באטרס (Leopoldo Batres), אז המפקח הכללי על המונומנטים עבור ממשלת מקסיקו בראשות הרודן פורפיריו דיאס.
רק בשנת 1931 נערכו חפירות מדעיות רחבות היקף, בניהולו של הארכאולוג המקסיקני .
בשנת 1933 סייעה המחנכת והאנתרופולוגית המקסיקנית בחפירת קבר 7. במהלך שמונה עשרה השנים הבאות, חפרו קאסו ועמיתיו איגנסיו ברנאל (Ignacio Bernal) וחורחה אקוסטה (Jorge Acosta) חלקים גדולים בתוך הליבה המונומנטלית של האתר.
הרבה ממה שנראה כיום באזורים הפתוחים לציבור שוחזר באותה תקופה.
מלבד חפירה של מספר רב של מבני מגורים ומבנים אזרחיים-טקסיים ומאות קברים ואתרי קבורה, אחד ההישגים של הפרויקט של קאסו ועמיתיו היה הכנת כרונולוגיה של כלי חרס (שלבים מונטה אלבאן I עד V) עבור התקופה שבין הקמת האתר סביב 500 לפנה"ס עד סוף בשנת 1521.
חקירת התקופות שקדמו להקמת מונטה אלבאן הייתה בסוף שנות השישים של המאה ה-20 מוקד מרכזי ב"פרויקט הפרהיסטוריה והאקולוגיה האנושית" שהחל הארכאולוג האמריקאי קנט פלנרי (Kent Flannery) מאוניברסיטת מישיגן.
במהלך שני העשורים הבאים, פרויקט זה תיעד את התפתחות המורכבות החברתית-פוליטית בעמק מהתקופה הארכאית הקדומה ביותר (בערך 8000-2000 לפנה"ס) ועד לשלב רוסאריו (700-500 לפנה"ס) מיד לפני הקמת מונטה אלבאן.
המחקר היווה את הבסיס להבנת מסלול הייסוד וההתפתחות של מונטה אלבאן.
בהקשר זה, בין ההישגים העיקריים של עבודתו של פלנרי בוואחאקה הם החפירות הנרחבות שלו במרכז הזפוטקי המעצב החשוב של , פרויקט בשיתוף עם ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus) מאוניברסיטת מישיגן.
כפי שעולה מהסקר של בלנטון באתר, נראה שגבעות מונטה אלבאן לא היו מיושבות לפני 500 לפני הספירה (סוף שלב כלי החרס של רוסאריו).
באותה תקופה, הייתה סן חוסה מוגוטה מרכז האוכלוסייה העיקרי בעמק ובבסיסו של משטר צ'יף ששלט ככל הנראה בחלק גדול מהזרוע הצפונית של העמק, זרוע אטלה (Etla).
אולי עד שלושה או ארבעה מרכזים אחרים, קטנים יותר, בעיקר שלטו בתת-אזורים אחרים של העמק, כולל בזרוע הדרומית של ואייה גרנדה (Valle Grande) ויַגוּאִיהּ (Yegüih) בזרוע המזרחית של טלקולולה (Tlacolula).
נראה כי תחרות ולוחמה אפיינו את שלב רוסאריו.
נתוני הסקר האזורי מצביעים על קיומו של אזור חיץ לא מאוכלס בין משטר הצ'יף בסן חוסה מוגוטה לאלה שמדרום וממזרח.
בתוך שטח ההפקר הזה נוסדה מונטה אלבאן בסוף תקופת רוסאריו והיא הגיעה במהירות לאוכלוסייה שנאמדת בכ-5,200 עד סוף השלב הבא של מונטה אלבאן (סביב 300 לפני הספירה).
גידול האוכלוסייה יוצא דופן זה לווה בהצטמצמות מהירה באותה מידה של האוכלוסייה בסן חוסה מוגוטה ובאתרי לוויין שכנים, ולכן סביר שעיקר האליטות שלהם היו מעורבות ישירות בהקמת בירת זפוטק העתידית.
המעבר המהיר הזה של האוכלוסייה וההתיישבות, מיישובים מקומיים מפוזרים לאתר עירוני מרכזי באזור לא מיושב בעבר, כונה על ידי מרקוס ופלנרי בשם "הסינויקיזם של מונטה אלבאן" (Monte Alban Synoikism)  בהתייחסות למקרים דומים מתועדים באזור הים התיכון בעת העתיקה.
אף על פי שקודם לכן חשבו שתהליך דומה של נטישה בקנה מידה גדול, ובכך השתתפות בהקמת מונטה אלבאן, התרחש במרכזים של משטרי צ'יף אחרים בעיקר, כגון יגואיה וטילקחטה, לפחות במקרה של האחרון זה נראה לא סביר.
פרויקט שנערך על ידי צ'ארלס ספנסר (Charles Spencer) ואלזה רדמונד (Elsa Redmond) מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק הראה כי בניגוד להשערה שהאתר ננטש, הוא גדל באופן משמעותי באוכלוסייתו בתקופות מונטה אלבאן המוקדמת I והמאוחרת I (בערך 500–300, לפנה"ס ו-300-100 לפנה"ס, בהתאמה).
ייתכן שהיישוב בטילקחטה התנגד באופן פעיל להשתלבות במדינת מונטה אלבאן שהלכה והתחזקה.
בתחילת שלב העיצוב המאוחר (שלב מונטה אלבאן II, סביב 100 לפנה"ס - 200 לספירה), הגיעה אוכלוסיית מונטה אלבאן המוערכת לכ-17,200 תושבים,  מה שהופך אותה לאחת הערים הגדולות ביותר במסו-אמריקה באותה תקופה.
ככל שגדל כוחה הפוליטי, התפשטה מונטה אלבאן מבחינה צבאית, באמצעות קואופטציה ובאמצעות קולוניזציה ישירה, למספר אזורים מחוץ לעמק ואחאקה, כולל קניאדה דה קואיקטלאן (Cañada de Cuicatlán) מצפון ועמקי אחוטלה (Ejutla) וסולה דה וגה (Sola de Vega).
(פיינמן וניקולס 1990) במהלך תקופה זו ולתוך התקופה הקלאסיקה המוקדמת שלאחר מכן (שלב מונטה אלבאן IIIA, בסביבות 200–500 לספירה), הייתה מונטה אלבאן בירתה של ישות אזורית גדולה בעלת השפעה שלטונית על עמק ואחאקה ולרוחב חלק גדול מרמות ואחאקה.
עדויות במונטה אלבאן מרמזות על קשרים בחוגים הגבוהים בין האליטות של האתר לבין אלה בעיר החזקה המרכזית במקסיקו, טאוטיווקאן, שבה זיהו ארכאולוגים שכונה בה גרו זפוטקים אתניים מעמק ואחאקה (פאדוק 1983).
בהגיע התקופה הקלאסית המאוחרת (מונטה אלבאן IIIB/IV, בערך 500–1000 לספירה), פחתה השפעת האתר מחוץ לעמק ובתוכו.
אליטות במספר מרכזים אחרים, שפעם היו חלק ממדינת מונטה אלבאן, החלו ליישם את האוטונומיה שלהן, כולל אתרים כמו ו בוואייה גרנדה ו, מיטלה, ואל פאלמייו (El Palmillo) בזרוע טלאקולולה המזרחית.
האחרון הוא מוקד הפרויקט המתמשך של גארי פיינמן ולינדה ניקולס ממוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו (פיינמן וניקולס 2002).
בסוף אותה תקופה (בערך 900–1000 לספירה), הבירה העתיקה ננטשה ברובה.
מדינת מונטה אלבאן החזקה בעבר הוחלפה בעשרות ישויות פוליטיות קטנות מתחרות, מצב שנמשך עד הכיבוש הספרדי.
המרכז המונומנטלי של מונטה אלבאן הוא הרחבה המרכזית, שאורכה כ-300 מטרים על 200 מטרים.
מסביבה או בסביבתה הקרובה ממוקמים המבנים האזרחיים-טקסיים העיקריים והמגורים של האליטות של האתר.
מרביתם נחקרו ושוחזרו על ידי אלפונסו קאסו ועמיתיו.
הרחבה המרכזית תחומה מצפון ומדרום על ידי בימות גדולות הנגישות מהרחבה באמצעות גרמי מדרגות מונומנטליים.
בצדה המזרחי והמערבי תחומה הרחבה באופן דומה באמצעות מספר תלוליות קטנות יותר, עליהן ניצבו מקדשים ובתי מגורים של האליטות, וכן אחד משני מגרשי הכדור שידוע שהיו קיימים באתר.
ציר צפון-דרום של תלים תופס את מרכז הרחבה ושימש באופן דומה כבימות למבנים טקסיים.
מאפיין אחד של מונטה אלבאן הוא המספר הגדול של מונומנטים מגולפים ברחבי הרחבה.
הדוגמאות המוקדמות ביותר הן מה שנקרא "דנסאנטס" (Danzantes, מילולית: "רקדנים"), שנמצאו בעיקר בסביבת בניין L.
אלו מייצגים גברים עירומים בתנוחות מעוותות ומפותלות, חלקם עם איברי מין מושחתים.
ה"דנסאנטס" כוללים תכונות פיזיות האופייניות לתרבות האולמקית.
ההשערות שהועלו במאה ה-19 שהם מתארים רקדנים נדחו כיום לחלוטין.
מונומנטים אלה, המתוארכים לתקופת ההתיישבות המוקדמת ביותר באתר (מונטה אלבאן I), מתפרשים כיום כמייצגים שבויי מלחמה מעונים, שהוקרבו, חלק מהם מזוהים בשם.
הם עשויים לתאר מנהיגים של מרכזים וכפרים מתחרים שנכבשו על ידי מונטה אלבאן.
למעלה מ-300 אבני "דנסאנטס" תועדו, וניתן לצפות בכמה מהאבנים שהשתמרו בצורה הטובה יותר במוזיאון של האתר.
קיימת אינדיקציה מסוימת לכך שלזפוטקים היה כתב והם ניהלו לוח שנה.
סוג שונה של אבנים מגולפות נמצא בבניין J הסמוך במרכז הרחבה המרכזית, מבנה המאופיין גם בצורת חץ יוצאת הדופן ובכיוון השונה מרוב המבנים האחרים באתר.
בתוך קירות הבניין שובצו יותר מ-40 לוחות גדולים ומגולפים המתוארכים לתקופת מונטה אלבאן II.
הם מתארים שמות מקומות, מלווים מדי פעם בכתובת נוספת ובמקרים רבים מאופיינים בראשים הפוכים.
אלפונסו קאסו היה הראשון שזיהה את האבנים הללו כ"לוחות כיבוש", כנראה הם מפרטים מקומות שהאליטות של מונטה אלבאן טענו כי כבשו או שלטו.
חלק מהמקומות הרשומים על לוחות בניין J זוהו באופן ניסיוני.
במקרה אחד (אזור קניאדה דה קואיקטלאן (Cañada de Cuicatlán) בצפון ואחאקה) אושר כיבוש זפוטקי שם באמצעות סקר וחפירות ארכאולוגיות.
האתר של מונטה אלבאן מכיל כמה עדויות, באמצעות הארכיטקטורה שלו, המצביעות על כך שהיה ריבוד חברתי בתוך היישוב.
סביב היישוב נבנו חומות בגובה של עד תשעה מטרים ורוחבן עשרים מטרים; אלו לא רק יצרו גבול בין מונטה אלבאן ליישובים השכנים, אלא גם הוכיחו את כוחן של האליטות בתוך הקהילה.
בניתוח של סקוט האטסון (Scott Hutson) על היחסים בין פשוטי העם והאליטות במונטה אלבאן, הוא מציין שהתלוליות המונומנטליות שנמצאו בתוך האתר נראו מרווחות באופן שווה בכל האזור.
התלים היו אפוא קרובים מספיק לכל בית כדי לשמור עליהם בקלות תחת פיקוח.
האטסון מציין גם כי עם הזמן נראה היה שסגנון הבתים השתנה, הפך לפרטי יותר עבור המתגוררים בבניינים והקשה על גורמים מבחוץ להשיג מידע על התושבים.
שינויים אלו ביכולתן של האליטות לקבל מידע על חייהם הפרטיים של אזרחים אחרים מילאו תפקיד מרכזי במבנה הפוליטי הפנימי של היישוב.
רבים מהממצאים שנחפרו במונטה אלבאן, במהלך למעלה ממאה שנה של מחקר ארכאולוגי, ניתן לראות במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במקסיקו סיטי ובמוזיאון האזורי של ואחאקה (Museo Regional de Oaxaca), הממוקם במנזר לשעבר של סנטו דומינגו דה גוסמאן בעיר ואחאקה.
המוזיאון האחרון מכיל רבים מהחפצים שהתגלו בשנת 1932 על ידי אלפונסו קאסו בקבר 7 של מונטה אלבאן, קבר זפוטקי מהתקופה הקלאסית, ששימש באופן אופורטוניסטי בתקופה הפוסט-קלאסית לקבורה של פרטים מהאליטות של ה.
הקבורה שלהם לוותה בכמה ממנחות הקבורה המרהיבות ביותר מכל אתר ביבשת אמריקה.
מונטה אלבאן היא יעד תיירותי פופולרי למבקרים בוואחאקה.
המוזיאון הקטן באתר מציג בעיקר אבנים מגולפות מקוריות מהאתר.
האיום העיקרי על אתר ארכאולוגי זה הוא התפשטות עירונית, הפולשת ו"מאיימת להתרחב לשטחים בעלי ערך ארכאולוגי פוטנציאלי".
כדי לסבך את העניינים, מנהלת האתר מחולקת בין ארבע רשויות שונות, מה שהופך מאמץ מאוחד לעצור את הפלישה העירונית למאתגר.
הסימטריה לא הייתה הגורם המרכזי בפריסת המבנים ברחבת מונטה אלבאן.
אף על פי שהזוויות בתוך הרחבה אינן פינות מושלמות של 90 מעלות, הרחבה נראית כמו מלבן מבלי להיות כזו.
המבנים אינם ערוכים בצורה סימטרית, שכן המרחקים בין המבנים משתנים מאוד מבניין לבניין.
שיטות הבנייה ששימשו להתמצאות השתנו עם התרחבות מונטה אלבאן.
מבנים מוקדמים, בצד המערבי של הרחבה, מסובבים מדרום למזרח, בעוד שמבנים מאוחרים יותר מתיישרים יותר עם רוחות השמיים.
היוצא מן הכלל הוא המבנה המכונה בניין "J".
מבנה זה ממוקם בקו המרכזי של הכיכר אך הוא מסובב ואינו מיישר קו עם המבנים האחרים.
משערים שלבניין "J" היה קשר/משמעות אסטרונומית.
בתכנון/בניית המבנים נלקחו בחשבון גם רעידות אדמה.
קירות עבים שימשו לעיתים קרובות בבנייה, כמו גם צדדים משופעים בעת בניית מבנים גבוהים / גדולים יותר.
מונטה אלבאן היה לא רק מבצר או מקום קדוש, אלא עיר מתפקדת לגמרי.
התושבים הגיעו מהאדמה החקלאית העשירה מתחת למונטה אלבאן והיו תלויים מאוד בחקלאות.
מונטה אלבאן הפכה למרכז חקלאי עם התרחבות האזור שפותח עם מבנים.
האוכלוסייה עיבדה את העמקים ועלתה בהדרגה עד לפסגת הגבעה על מנת לתמוך באוכלוסייה ההולכת וגדלה.
מונטה רוזה (באיטלקית: massiccio del Monte Rosa; בגרמנית: Monte Rosa-Massiv; בצרפתית: massif du Mont Rose) הוא מסיב הררי בחלק המזרחי של הרי האלפים הפניניים.
מונטה רוזה שוכן על הגבול בין איטליה (מחוזות פיימונטה וואל ד'אוסטה) לשווייץ (קנטון ואלה).
מונטה רוזה הוא ההר השני בגובהו בהרי האלפים ובמערב אירופה, לאחר המון בלאן.
מסיב מונטה רוזה שוכן על קו פרשת המים שבין מרכז ודרום אירופה צפונית למסיב מישבל.
שלושה נמצאים באיטליה: ה-Liskamm מתנשא מעל קומונת Val de Gressoney; הפנים הוולסיאניות של המסיב פונות לכיוון קומונת Alagna Valsesia בחלק העליון של Valle della Sesia; והצד המזרחי התלול והגדול מתנשא מעל קומונת Macugnaga ב-Valle Anzasca.
בצד השווייצרי הצפון-מערבי יש כמה קרחונים (שם גם ממוקם אחד מהקרחונים האלפינים הגדולים ביותר) הזורמים לכיוון עמק ה-Mattertal באזור צרמט.
הפסגה המרכזית של המסיב, נקראת דופורשפיץ לכבודו של גיום אנרי דופור וממוקמת כולה בשווייץ, ומגיעה לשיאה בגובה 4,634 מטר.
אחריה מגיעות חמש פסגות הבת הגבוהות כמעט באותה מידה דוננטשפיץ, גרנצגיפל, נורדנד, זומשטיינשפיץ וסיגנלקופה.
כמה פסגות אחרות בגובה של יותר מ-4,000 מטר כמו וינסנטפירמיד, פונטה ג'ורדני וקורנו נירו נמצאות לחלוטין בשטח איטליה.
מונטה רוזה הוא ההר הגבוה ביותר בשווייץ ובאלפים הפנינים והוא גם ההר השני בגובהו בכל הרי האלפים ובאירופה מחוץ לקווקז.
הצד המזרחי הגדול נכבש לראשונה ב-1872, מקומונת ממקוניגה.
מדי קיץ יוצאים מטפסים רבים מבקתת מונטה רוזה שבאגף המערבי של ההר לאחת מפסגותיו, או לבקתת מרגריטה שעל הסיגנלקופה (באיטלקית: 'Punta Gnifetti'), המשמשת כתחנת מחקר.
תיירים ומטיילים רבים מגיעים מדי שנה גם לגורנרגראט שבצד הצפון מערבי של ההר, כדי להשקיף על הנוף הפנורמה המשתרע על פני הרי האלפים, ממונטה רוזה ועד למטרהורן.
אף על פי שמשמעות המילים rosa באיטלקית כמו גם rose בצרפתית הוא "ורוד", השם הוא שיבוש שמקורו במילה Valdôtain patois rouése הפרנקו-פרובנסאלית, שמשמעותה "קרחון".
במפות ישנות עד 1740, נקרא ההר מונטה בוסה ואפילו מונטה ביוסה על ידי תושבי Val Sesia.
סביר להניח שהשם Mon Boso המופיע במחברותיו של לאונרדו דה וינצ'י התכוון להר.
בצרמט ההר נודע בעבר בשם גורנהורן (בגרמנית וולסרית, "קרן גדולה/חזקה").
השם גורנר משמש עד היום לרכס המערבי היוצא החוצה מן המסיב הראשי (Gornergrat) והקרחון השוכן למרגלותיו (Gornergletscher) אך אינו משמש יותר להר עצמו.
כיום, בגרמנית, משתמשים במקום זאת במונטה רוזה האיטלקית (Monte Rosa-Gletscher או Monte Rosa-Hütte וכו').
מונטה רוזה מכסה שטחים משני צידי הגבול בין הקנטון ואלה השווייצרי לבין המחוזות האיטלקיים פיימונטה וואל ד'אוסטה.
הפסגה המרכזית של מונטה רוזה היא הדופורשפיץ.
בצד השווייצרי מרכז העיירה של צרמט נמצא כ-13 ק"מ דרומית-מזרחית לו ו-3,000 מטר מתחתיו.
בצד האיטלקי של ההר ממוקמים כ-9 ק"מ מצפון-מזרח לו הקומונה Macugnaga, וכ-11 ק"מ מדרום-מזרח לו הכפר Alagna Valsesia ב-Valsesia.
הצדדים השונים של ההר שונים מאוד זה מזה.
הצד המערבי השווייצרי מכוסה כמעט לחלוטין בקרחונים גדולים, יובלים של קרחון גורנר הגדול (57 קמ"ר), היורד בהדרגה במדרונות מתונים, מה שיוצר עמק קרחוני גדול לא מיושב.
הצד המזרחי האיטלקי מורכב מחומה בגובה 2,400 מטר המשקיפה על Macugnaga, שהשלגים שלה מאכילים את קרחון בלוודר בבסיסו.
הצד הדרום-מזרחי, שמגיע לשיאו בסיגנלקופה, משקיף על Valsesia הפיימונטית (באיטלקית: Valle della Sesia) ועל Val de Gressoney במחוז האוטונומי של ואל ד'אוסטה.
ההר מכוסה בעיקר בשלגים וקרחונים תמידיים, למעט פסגתו שהיא רכס סלעי בכיוון מערב-מזרח, סמוך ומאונך לקו פרשת המים הראשי בין שווייץ לאיטליה (אגני הנהר של הרון והפו בשווייץ ובאיטליה, בהתאמה).
נקודת החיבור ביניהם היא גרנצגיפל (בתרגום מילולי: פסגת הגבול) ממש על הגבול, ולכן גם הפסגה הגבוהה ביותר היא בצד האיטלקי.
לפיכך מונטה רוזה הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים שפסגתו אינה על קו פרשת המים האלפיני הראשי, אף על פי שהוא נמצא במרחק של 150 מטרים בלבד מקו פרשת המים.
ה-Silbersattel (בתרגום מילולי: אוכף כסף) ו-Grenzsattel (בתרגום מילולי: אוכף הגבול) הם המעברים הממוקמים מצפון ומדרום לפסגה.
שלוש הפסגות המשניות העיקריות של מונטה רוזה הן (מצפון לדרום): הנורדנד (4,609 מטר; צפונית לדופורשפיץ), הזומשטיינשפיץ (4,563 מטר; דרומית לדופורספיץ) והסיגנלקופה (4,554 מטר, באיטלקית: Punta Gnifetti), כולם ממוקמים על גבול שווייץ-איטליה.
פסגות משניות נוספות הן הפרוטשפיצה (4,432 מטר), הלודוויגשה (4,341 מטר) והוינסנטפירמיד (4,215 מטר).
לכולם יש במקור שמות גרמניים, שכן אפילו העמקים האיטלקיים היו בעבר עמקים מיושבים על ידי וולסרים גרמניים.
כמה רכסים משניים מחוברים לגוש מרכזי המפריד בין הקרחונים היורדים לכיוון Mattertal.
הרכס, הקרוי וייסגראט מחבר את פסגות הנורדנד עם השוורצברגהורן (באיטלקית: Corno Nero).
לרוחב של קילומטרים ספורים שדות השלג העליונים של הווייסגראט שוכנים כמעט ללא הפרעה על המדרון הזה, אבל כשהם מתחילים לרדת לכיוון Mattertal הם מתפלגים לשני קרחונים (קרחון גורנר העליון וקרחון פינדל) על ידי רכס שבוקע בהדרגה מה-névé, ולבסוף מציג נופים דרמטיים למדי אל הקרחונים משני הצדדים.
הנקודות הגבוהות ביותר של רכס זה, שנראות חסרות משמעות בניגוד לעצמים הגדולים מסביב, הן השטוקהורן (3,532 מטר) והגורנרגרט התחתון (3,090 מטר).
בצדם הדרומי נמצא קרחון גורנר התחתון, שנוצר ממפגש כל היובלים הגדולים (Gornergletscher ו-Grenzgletscher) והמינורים היורדים מהצד הצפוני, המערבי והדרומי של מסיב מונטה רוזה המרכזי, בעוד שבצד הצפוני קרחון פינדל יורד ליד הכפר פינדלן.
מונטה רוזה הוא אחד מההרים הגבוהים המקיפים את 40 הק"מ של Mattertal מדרום לסטלדן.
בדרום מערב נמצאות פסגות הזוולינג, ליסקם, קסטור, פולוקס, ברייטהורן ומטרהורן; בצפון נמצאים רכסי הוויסהורן והדום.
פסגת גורנרגראט, השוכנת 8 ק"מ מצפון-מערב למונטה רוזה (3,100 מטר), היא נקודת תצפית פופולרית על ההר, מכיוון שהיא נגישה ברכבת מצרמט, באמצעות מסילת הרכבת הפתוחה הגבוהה ביותר באירופה .
בהיותו הנקודה הגבוהה ביותר בשווייץ, מונטה רוזה הוא גם אחד המקומות הקיצוניים ביותר מבחינת אקלים.
לחץ האוויר הממוצע הוא כמחצית מזה של פני הים (56%) והטמפרטורה יכולה להגיע עד ל-40°− מעלות צלזיוס.
בשל השכיחות התכופה של רוח חזקה ממזרח או צפון מזרח, והקצב האיטי שבו ניתן לנוע כאשר נמצאים על הפסגה, אמצעי זהירות מפני קור נחוצים במיוחד בעת הטיפוס על מונטה רוזה.
קו השלג ממוקם בגובה של כ-3,000 מטר.
מונטה רוזה פופולרי ביותר לטיפוס הרים, טיולי הליכה, סקי וגלישת סנובורד.
אתרים ברחבי ההר מארחים מספר אתרי סקי עם מסלולים ארוכים.
רמת רוזה, בגובה של כ-3,500 מטר מעל פני הים, הוא אתר סקי קיצי, עם שלג כל השנה בשל הגובה הרב.
הרמה מחוברת באמצעות חשמלית אווירית לבריי-צ'רוויניה ולצרמט דרך קליין מטרהורן.
השוליים המערביים של ההר מגיעים לשטחי הסקי של צרמט.
גרסוני, שמפולוק, אלאניה ואלסיה ומקוגניגה (מתחת לצד המזרחי, בעיקר בגובה 2,500 מטר) הם אתרי הסקי העיקריים המקיפים את מונטה רוזה בצדו הדרומי.
מונטה רוזה לא קשה לטיפוס מבחינה טכנית, אבל יכול להיות מסוכן למדי בשל הגובה הרב ושינויי מזג האוויר הפתאומיים, כמו גם סדקים בקרחונים הנרחבים שלו - אחד מהאזורים הקרחונים העיקריים בהרי האלפים.
ניתן להשלים טרק במונטה רוזה על ידי טיילים מנוסים בתוך כ-10 ימים.
הטרק עוקב אחר שבילים עתיקים רבים שקישרו את העמקים השווייצריים והאיטלקיים במשך מאות שנים.
הטרק כולל יערות, כרי דשא אלפיניים, שבילי מרפסת ומעברים קרחוניים.
הטרק מחבר בין שבעה עמקים החובקים תרבויות שונות: הוואלה הגבוהה דוברת הגרמנית, ואל ד'אוסטה דובר השפה הפרנקו-פרובנסאלית והעמקים של לומברדיה ופיימונטה.
מונטה לי פיטמן הוא מוזיקאי אמריקאי הפועל בלוס אנג'לס.
הוא ידוע בעיקר כגיטריסט של מדונה ומנגן בלהקת ההבי מטאל האמריקאית פרונג .
הוא עבד גם כאמן סולו והוציא שבעה אלבומי אולפן ומספר סינגלים.
בשנת 2012 זכה בפרס האמנים במוזיקה בקטגוריית "אמן הסולו הטוב ביותר".
ב-15 בנובמבר 2012 עוטר בפרס מטעם בקטגוריית "פרס להישג בקריירה – גיטריסט".
הוא התחיל לנגן בגיטרה כנער, כשקיבל את הגיטרה הראשונה שלו בגיל 13. המורה שלו לגיטרה היה רוברט בראונינג.
הוא גם למד לנגן בפסנתר מדלורס רודס בבית הספר למוזיקה מוסוניה בצפון הוליווד.
ההשפעות המוזיקליות המוקדמות של פיטמן הגיעו מלהקות ואמנים כמו קיס, מטאליקה, סלייר, סטיב ואי, ג'ימי פייג', פנטרה, הביץ' בויז, פינק פלויד ורדיוהד.
לאורך הקריירה שלו, עבד בעיקר עם מיירה מיינס, מדונה ופרונג והוציא שבעה אלבומי אולפן, ביניהם Better or Worse שזכה להצלחה.
הוא עבד פעמים רבות עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
בנוסף לכך, עבד עם מוזיקאים ולהקות כדוגמת מלאני סי, סופי אליס-בקסטור, אדם למברט ובודי קאונט.
מונטגרוטו טרמה (בוונטית: Montegròtol) היא קומונה במחוז פדובה במחוז ונטו האיטלקי, הממוקמת כ-45 קילומטרים ממערב לוונציה, וכ-11 קילומטרים מדרום מערב לפדובה.
מונטגרוטו טרמה הוא אתר ספא, חלק מספא טרמה יוגני .
בקרבת מקום נמצאות גבעות יוגני.
המקום ידוע במרחצאות חמים עוד מהתקופה הרומית.
במרכז הכפר נמצאת קתדרלת Duomo dei Santi Pietro ed Eliseo שנבנתה באמצע המאה ה-20 על גבי מבנה רומי עתיק.
מלון טרמה מילפיני, המחזיק שיא גינס בהכילו את הבריכה העמוקה בעולם, ממוקם במונטגרוטו טרמה.
מחוז מונטווידאו (בספרדית: Departmento De Montevideo) הוא מחוז באורוגוואי.
והוא המחוז בשטח הקטן ביותר במדינה, אך גם המאוכלס ביותר.
בירתו היא העיר מונטווידאו, שהיא גם עיר הבירה במדינה.
העיר מכסה את רוב שטחו של המחוז, אך קיימים בו גם קצת עיירות קטנות.
מחוז מונטווידאו הוא אחד מהמחוזות הראשונים שהוקמו בשטח הנוכחי של אורוגוואי שנקראה אז "הפרובינציה המזרחית".
המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 בחוק שהתקבל במונטווידאו קבילדו (אז - בניין הממשל) ואושר על ידי חוסה ארטיגס ב-3 בפברואר 1816, יחד עם הכרזתם של המחוזות מלדונדו, סוריאנו, קנלונס, סן חוסה וקולוניה.
גבולות המחוז כפי שהוכרזו בצו זה "אחרי חומות הבירה עד קו פניארול".
לאחר שאורוגוואי קיבלה את עצמאותה (ב-1828), אושרו בחוקה תשעה מחוזות, כשביניהם מחוז מונטווידאו.
בחוק מ-28 באוגוסט 1835, הוגדרו במדויק גבולות המחוז כפי שהם עד היום: נהר סנטה לוסיה משפכו בנהר ריו דה לה פלטה ועד לחיבורו לנחל לאס פיידראס, ולאורך נחל זה עד למוצאו בגבעות פריירה.
שם ממשיך הגבול לאורך הגבעות עד למוצא נחל טולדו, ומשם לאורך נחל טולדו עד לביצות קראסקו, וממשיך לאורך נחל קראסקו עד שפכו לנהר ריו דה לה פלטה.
המחוז גובל כיום במחוז קנלונס מצפון וממזרח, במחוז סן חוסה ממערב ומדרום הנהר ריו דה לה פלטה.
בנושאי חקיקה יש קונגרס המורכב מ-31 נבחרי ציבור ללא שכר.
ראש העיר (המחוז) וחברי המועצה נבחרים אחת לחמש שנים בבחירות ישירות.
בנושאים מוניציפליים, המחוז מחולק ל-8 עיריות (ניהול אזורי) המסומנים באותיות A-G, כשבכל אחת מהם יש בחירות נפרדות בהם בוחרים תושבי האזור את ראש העיר.
ערים נוספות במחוז מונטווידאו (נכון ל-2004): מונטווידאו (מספר התושבים 1,680,552, חלקם מתגוררים בחלק השייך למחוז סן חוסה), פאחאס בלאנקאס (1,976 תושבים), סנטיאגו ואסקס (1,482 תושבים) ואבאיובה (924 תושבים).
השטחים הכפריים מהווים כ-60% משטח המחוז, ומונים נכון לשנת 2011 14,026 נפש.
לפי הערכה ישנם במחוז כ-227,264 תלמידים, הלומדים ב-464 מוסדות חינוך ציבוריים.
בהם: 331 גני ילדים ובתי ספר יסודיים, 75 בתי ספר תיכוניים ו-54 מוסדות של אוניברסיטאיות.
בנוסף למוסדות אלה, ישנם 162 בתי ספר פרטיים, יסודיים, תיכוניים ואוניברסיטאים.
וכן קיימת רשת רחבה של מרכזי טיפול לגיל הרך.
מונטי הול (הלפרין) היה מנחה טלוויזיה ורדיו יהודי-קנדי, שהתגורר בארצות הברית החל מ-1955. התפרסם בעיקר כשהנחה את שעשועון טלוויזיה בשם "Let's Make a Deal" (בגרסה הישראלית נקרא "עשינו עסק"), שבו היה על המתחרים לבחור בווילון אחד מתוך שלושה, שמאחוריו הסתתר פרס.
הול נולד בשם מונטֶה הלפרין בוויניפג שבפרובינציית מניטובה שבקנדה להורים יהודיים: מוריס הלפרין ורוז לבית רוּזן.
הוא בוגר תואר ראשון בכימיה וזואולוגיה מאוניברסיטת מניטובה.
בזמן הלימודים הוא החל להשתתף במחזות זמר ולאחר סיום לימודיו עבר לטורונטו שם עבד כזמר ושחקן.
בשנת 1955 הוא עבר לניו יורק והחל להופיע בתוכנית רדיו של רשת NBC.
בשנת 1960 עבר להוליווד והחל להופיע בשעשועונים של CBS.
בין השנים 1963 ל־1976 הנחה את התוכנית Let's Make a" Deal".
בשנת 1973 זכה לכוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
בשנת 2013 הוענק לו פרס אמי על מפעל חיים.
נישא ב-28 בספטמבר 1947 למפיקה מרילין פלוטל הול .
לזוג נולדו שלושה ילדים: השחקנית/זמרת ג'ואנה גליסון , הבמאי/תסריטאי ריצ'רד הול והבמאית/תסריטאית שרון הול קסלר.
על שמו קרויה בעיית מונטי הול, בעיה מתמטית שנדמית פשוטה אך הפילה בפח גם מתמטיקאים מנוסים.
ערך זה מציג דמויות ממערכונים של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ומסרטי מונטי פייתון.
מגולם על ידי ג'ון קליז.
הכרוז היה יושב מאחורי שולחן כתיבה, בדרך כלל במקומות משונים ללא קשר למערכון (כגון יער או חוף ים), ומכריז "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" ("And now for something completely different").
מגולם על ידי גרהאם צ'אפמן.
הקולונל הוא כביכול המבקר של התוכנית.
הוא צץ מדי פעם וקוטע מערכונים בשל היותם מטופשים מדי או בלתי נאותים.
הקולונל הוא דמות חסרת חוש הומור לחלוטין אך הוא רואה עצמו כמי שכן נהנה מהומור טוב ולוקח לעצמו את הסמכות לבקר את המערכונים השונים.
הקולונל מופיע בעצמו כדמות במערכונים שונים בהם יש צורך בדמות של קצין בכיר כאשר מדובר באותו האיש שעוזב בהמשך את המערכון ומעביר ביקורת על אחרים או מקשר את המשך התוכנית.
מגולם על ידי מייקל פאלין.
דמות של הומלס מוזנח, בעל בגדים מרופטים וזקן ארוך ובלתי מטופל האומר מילה אחת בלבד: "It's" (זה).
רוב הפרקים של הקרקס המעופף נפתחו במילה זו שמיד אחריה התחילה נעימת הפתיחה של התוכנית והכותרת "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" באנימציה האופיינית.
הגאמביס הם חבורה של פגועי מוח הלבושים במכנסיים למים גבוהים, כתפיות ומשקפיים עגולות בעלות מסגרת עבה, ובעלי שפם בסגנון צ'ארלי צ'פלין ומטפחת קשורה לראשם.
האבירים שאומרים ני (The Knights who say Ni) הם חבורה בדיונית של אבירים שמופיעה בסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש", אשר מטילים אימה בשל היכולת המיוחדת שלהם לבטא את המילה "ני!" (Ni!).
האבירים מונהגים בידי אדם שגובהו הוא 3.5 מטרים לערך, בעל ידיים קצרות באופן לא פרופורציונלי לשאר גופו וענפים הנעוצים בקסדתו.
ממדי שאר האבירים הם אנושיים, והם משמשים כפזמון חוזר למילים היוצאות מפי המנהיג.
"ני!" היא הבולטת שבין המילים הקדושות עליהן מגנים האבירים.
מילים נוספות הן "פנג" ו"נייי-וונג".
כולן ידועות לשמצה בזכות האימה והכאב שהן מביאות לכל שומען, אם נאמרו על ידי האבירים או לא (כפי שאמר המלך ארתור לאחר ששמע את הצהרותיהם של אבירי ני לגבי המילים השמורות: "מעטים הם השומעים את המילים ושורדים כדי לספר על כך").
ביגוס דיקוס הוא אציל בדיוני בסרט "בריאן כוכב עליון", חברו של הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס (המגולם על ידי מייקל פאלין).
שמה של הדמות מוזכר לראשונה בסרט כ"שם בדיחה" כהפיכת המילים "Big Dick" (זין גדול) לשם רומי אצילי.
שמות בדיחה נוספים מוזכרים בסרט כגון "נוטיוס מקסימוס" ("שובבוס גדולוס") שהיה כביכול קצין רומי ואביו הביולוגי של בריאן, גיבור הסרט.
בסיטואציה בה נדון השם המצחיק בקרב הקצינים הרומים ובנוכחות הנציב הרומי מגלה הנציב כי יש לו חבר טוב בשם זה.
סיפור זה הגורם לחיילים להתפקע מצחוק מושך את הנציב לנסות ולגרום להם לעשות כן על ידי הגייה איטית של השם "ביגוס דיקוס".
עוד מספר להם הנציב כי שם אשתו של דיקוס הוא "אינקונטיננטייה בטוקס" (Incontinentia Buttocks, "לא-שולטת-בסוגריה בתחתוס").
החיילים נשברים לבסוף ומתפקעים מצחוק מול מפקדם, הרבה גם בשל העובדה שלנציב הרומי בעיה להגות רי"ש וביטויה כו"ו.
בהמשך הסרט, מופיע ביגוס דיקוס בעצמו וכאשר הוא מדבר לפני ההמונים בכיכר, הוא מתגלה כמי שאינו מסוגל לבטא סמ"ך תקנית ומחליפה בפ"א רפה.
הפפרפוטס הן עקרות בית בגיל העמידה, שגולמו על ידי הפייתונים כשהם בלבוש דראג ומדברים בפלצטו.
הפפרפוטס הופיעו כמעט בכל פרק של הקרקס המעופף.
את השם שפירושו בעברית "כלי לפלפל" המציא גרהאם צ'אפמן, והוא קשור בצורת גופן של הפפרפוטס.
מונטי פייתון והגביע הקדוש הוא סרט קולנוע קומי משנת 1975.
הסרט נכתב, הוצג ובוים על ידי "מונטי פייתון", להקה קומית אנגלית, במהלך החופשה שבין העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית ברשת ה-BBC "הקרקס המעופף של מונטי פייתון", לבין עונתה האחרונה.
הסרט הראשון של הקבוצה, "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" היה לקט סקיצות מסדרת הטלוויזיה; להבדיל, "הגביע הקדוש" הורכב מחומר מקורי לגמרי.
הוא מתבסס באופן פרודי על אגדות המלך ארתור אשר יוצא במסע למצוא את הגביע הקדוש.
הסרט היה להצלחה מיד בהרצתו הראשונית, והוא שומר על מקומו בסרטי הפולחן עד היום.
להבדיל מסרטים אחרים של מונטי פייתון, כגון "בריאן כוכב עליון" או "טעם החיים", שהם סאטיריים ומעלים ביקורות רבות על החברה, המדינה והדת, סרט זה עוסק בעיקר באיגיון (נונסנס).
בשנת 932 לספירה, מגיע המלך ארתור, מלווה בנושא כליו פטסי, לטירה אנגלית.
השניים מגיעים "רכובים על סוס", כשהם למעשה מחקים קולות של סוס באמצעות נקישה של שתי קליפות קוקוס האחת בשנייה.
בהגיעם, ארתור מציג את עצמו בפני שומר הטירה ומסביר שיצא למסע חיפושים בעקבות אבירים שיחברו אליו, ויהפכו לאבירי השולחן העגול.
הוא מבקש לדבר עם בעל הטירה, אך השומר מסרב ודעתו מוסחת בעקבות הקוקוסים, והעובדה שלא ניתן למצוא קוקוס טרופי שכזה באזור ממלכת מרסיה.
ארתור, מנסה להחזיר את השיחה לנושאה המקורי, מציע שסחבו את הקוקוסים סנוניות נודדות במהלך מסען, אך השומר ממשיך להתווכח ואומר שסנונית אפריקאית יכלה לעשות זאת, אך לא סנונית אירופאית.
ארתור ופטסי מתייאשים ועוזבים את המקום.
ארתור ופטסי ממשיכים במסעם ברחבי אנגליה ונתקלים בדרכם באזרחים הסובלים ממחלות ורעב.
בעוברם דרך היער, הם פוגשים באביר שחור הנלחם בחברו.
הם מתרשמים מיכולותיו ומבקשים להמשיך בדרכם, אך הוא מסרב ומונע מהם להתקדם בכל מחיר.
ארתור שולף את חרבו ונלחם באביר, והקרב מסתיים בכריתת ידו של האחרון.
האביר השחור אמנם מאבד את ידו, אך הוא מתעקש:"זו אך שריטה!".
ארתור מוכן להתקדם אך האביר מסרב להודות בהפסדו וממשיך לאתגר את ארתור, כך במשך שלושה קרבות נוספים שבהם הוא מאבד את ידו השנייה ואת שתי רגליו.
בתגובה מציע האביר ש"נגיד שזה תיקו" וארתור המתוסכל ממשיך בדרכו.
לא רחוק משם, המון זועם גורר "מכשפה" אל סר בדוויר הבקיא במדעים.
ההמון דורש לשרוף את המכשפה, בהתאם למקובל בימי הביניים, אך בדוויר מסרב תחילה ומציע מספר דרכים מדעיות, לא הגיוניות בעליל, לוודא האם מדובר במכשפה.
הוא מתקיל את ההמון בשאלות, ומופתע מבואו של המלך ארתור שעונה עליהן נכונה.
ארתור מציג את עצמו לבדוויר, מתרשם מחוכמתו ומבקש ממנו להצטרף אליו כאביר השולחן העגול.
השלושה ממשיכים במסע גיוס האבירים, ולבסוף נוצר ההרכב הסופי: למלך ארתור וסר בדוויר, חוברים סר לנסלוט (האמיץ), סר גלאהד (הטהור), סר רובין (שאינו-אמיץ-כמו-לנסלוט), והתינוק סר לא-מופיע-בסרט-הזה.
ארתור ואביריו רוכבים אל טירת קמלוט, אך לאחר קטע מוזיקלי קצר המציג את הטירה, ארתור מחליט לעזוב את המקום, באומרו שמדובר במקום מטופש.
בעודם רוכבים, מתגלה אל החבורה דמותו של אלוהים, המטיל על ארתור את האחריות למצוא את הגביע הקדוש - וכך מתחיל מסעם של ארתור ואביריו למציאת הגביע.
בהמשך מגיעים האבירים לטירה נוספת, ומבקשים מהשומר שיכניס אותם, אך השומר מסרב ומתגלה כצרפתי שמקניט אותם.
הם מנסים לכבוש את הטירה, אך לאחר שני ניסיונות כושלים מוותרים וממשיכים בדרכם.
בשלב זה העלילה נקטעת, ומוצג, במקום אחר ובמקביל, היסטוריון בן המאה ה-20 המתאר את הרפתקאותיהם של ארתור ואביריו למצלמה המצלמת אותו.
באמצע ההקלטה, רוכב אחד האבירים לכיוונו, הורג אותו בלי משים וממשיך בדרכו.
אשת ההיסטוריון נחרדת וזועקת לעזרה.
לאחר מכן הסרט חוזר לקו העלילה המקורי, והאבירים השונים מוצגים במסעותיהם המפוצלים.
סר רובין רוכב אל תוך היער, מלווה בפמלייתו השרה על אומץ הלב שלו באופן מוגזם למדי.
הוא נתקל באביר בן שלושה ראשים, המסרב לאפשר לו להתקדם.
שלושת הראשים פורצים בוויכוח ביניהם בנוגע לתנאים שעליהם להציב בפני רובין, אך עד תום הוויכוח רובין מצליח לברוח ולהמשיך במסעו.
סר גלאהד, עייף ומותש ממסעו הארוך, הוזה את צורתו של הגביע הקדוש מעל טירת אנתרקס ונכנס פנימה.
בכניסתו לטירה הוא מגלה שהיא מאוכלסת על ידי נשים צעירות בלבד, המתגלות כבעלות יצר מיני רב.
דינגו, אחת הנשים בטירה, מסבירה לסר גלאהד שאישה אחרת המתגוררת בה, זוט, הדליקה אור מעל הטירה שצורתו מזכירה גביע.
דינגו, ואיתה כל נשות הטירה, דורשות שגלאהד יעניש אותן על חטאן, ומשדלות אותו לקיום יחסי מין.
גלאהד המבולבל לא מתנגד לסיטואציה, אלא שרגע לפני - פורץ סר לנסלוט לטירה ו"מציל" אותו מפניהן, חרף בקשתו להישאר.
סר לנסלוט נתקל בדרכו בפתק שבו קריאה לעזרה ובקשה להצילה, שהגיע מטירת סוואמפ, וממהר להציל את הנערה ששלחה את הפתק.
הוא פורץ לטירה הומת האדם, ובדרכו מבצע בטעות טבח בכל האנשים בתוכה.
הוא מגיע לצריח הטירה, ומגלה, לאכזבתו, שהפתק נשלח על ידי נער צעיר שאביו - בעל הטירה - הכריח אותו להינשא כנגד רצונו (לנסלוט הגיע באמצע החתונה, מה שמסביר את ההמון שמילא את הטירה).
בשלב זה לנסלוט המאוכזב נוטש את הטירה.
המלך ארתור וסר בדוויר מתייעצים עם איש זקן בנוגע למסע חיפוש הגביע, והוא מכוון אותם ל"גשר המוות".
השניים, מלווים באנשיהם, מתקדמים לכיוון היער ופוגשים בו חבורת אבירים גבוהים במיוחד, המציגים את עצמם כאבירים שאומרים "ני!" - מילה קדושה שעליה התחייבו להגן, לצד מילים אחרות, ושרק הם מסוגלים להגות (אמירת המילה לבדה מרתיעה את ארתור ואנשיו).
הם שולחים את ארתור למספר משימות מגוחכות וחסרות הגיון, אלא שבמהלך שיחתם מתגלה שלאבירים יש חולשה להברה מסוימת שארתור הוגה שוב ושוב(איט; באנגלית: It), וכך הוא מצליח להכריע אותם ולהמשיך בדרכו.
בין שלל הסצנות מוצגים, בקטעים קצרצרים, שוטרים בני ימינו המגיעים לזירת הרצח של ההיסטוריון ומתחקרים עדת ראייה.
האבירים מתאחדים לאחר מסעותיהם הכושלים, וביחד עם המלך ארתור הם מנסים לגלות עוד מידע על מיקומו של הגביע.
הם נתקלים במכשף בשם טים, המפנה אותם אל מערה לא רחוקה, אך מזהיר אותם ממפלצת ששומרת עליה.
החבורה מזלזלת באזהרותיו של טים שנשמעות מגוחכות למדי.
בהגיעם למערה, הערפל סביבה מתפוגג, ומסתבר שאותה מפלצת מדוברת היא בסך הכל ארנב.
האבירים צוחקים ושולחים נציג מטעמם לחסל את הארנב, אלא שהארנב מזנק אל עבר צווארו של הנציג ונושך אותו למוות.
האבירים המזועזעים מנסים להביס את הארנב במתקפה משולבת אך רוב אנשיהם נהרגים והניסיון נכשל.
לבסוף הם מצליחים לנצחו לאחר שהם משליכים לכיוונו רימון יד קדוש, שהשתמר במשך שנים, והורגים אותו.
בתוך המערה הם מגלים כתובת מסתורית המפנה אותם ל"טירת אהההה", אך לאחר שמתקיפה אותם לפתע מפלצת מצוירת הם נאלצים להימלט מהמקום.
ארתור והאבירים מגיעים אל גשר המוות, ופוגשים שם את האיש הזקן שארתור ובדוויר שוחחו עמו מוקדם יותר.
הם מגלים כי כל אדם שמעוניין לעבור צריך לענות לזקן על שלוש שאלות - ואם ייכשל בכך, יושלך אל ערוץ הסכנה הנצחית וייהרג.
ארתור שולח את סר לנסלוט להיות הראשון בתור.
שומר הגשר שואל את לנסלוט מהו שמו, מה משימתו (למצוא את הגביע הקדוש) ומהו הצבע האהוב עליו (כחול).
לנסלוט עונה בקלילות על השאלות ועובר את הגשר.
סר רובין צופה במתרחש ומבין שהסיטואציה פשוטה בהרבה משחשב.
הוא נדחף לתחילת התור ומבקש מהזקן, בזלזול מופגן, לשאול אותו את שאלותיו.
הזקן שואל אותו מהו שמו, מה משימתו, ומפתיע בשאלתו השלישית - מהי בירת אשור.
רובין המופתע עונה "אני לא יודע זאת", ומושלך למים.
לאחריו מגיע סר גלאהד, ונשאל מהו שמו, מהי משימתו ומהו הצבע האהוב עליו - אלא שגלאהד מתבלבל בתשובתו לשאלה השלישית, ומושלך גם הוא למים.
אחרון מגיע המלך ארתור, מלווה בבדוויר.
ארתור נשאל מהו שמו, מהי משימתו, והשאלה האחרונה - מהי מהירותה האווירית של סנונית.
ארתור, שנזכר בשיחה שניהל עם השומרים בטירה בתחילת הסרט, משיב לזקן בשאלה: "למה אתה מתכוון, סנונית אפריקאית או אירופאית?".
הזקן משיב שאינו יודע זאת, ולתדהמתו של ארתור מושלך בעצמו למים.
בדוויר שואל אותו כיצד הוא ידע זאת, וארתור משיב שזה מסוג הדברים שהוא צריך לדעת מתוקף תפקידו כמלך.
ארתור ובדוויר עוברים את הגשר ומחפשים את לנסלוט, אך ללא הצלחה.
הם אינם יודעים שלנסלוט נעצר על ידי השוטרים.
הם מגייסים את שארית האבירים החופשיים שנותרו לצידם, ושטים דרך הנהר לכיוון טירת אהההה.
בסיום השיט ארתור כורע ברכיו על האדמה ומתפלל לאלוהיו.
הוא מתקדם לכיוון הטירה המדוברת אך מוצא שם, להפתעתו הרבה, את השומר הצרפתי שפגש מוקדם יותר בסרט.
מסתבר שהגביע כנראה נמצא שם, וכל המסע היה למעשה מסלול מעגלי.
ארתור הרותח מזעם דורש שיכניסוהו לטירה, אך הצרפתים מסרבים ומקניטים אותו ואת חייליו.
הוא מגייס את חייליו, מעמיד אותם אל מול הטירה ונואם בפניהם.
הוא נותן את ההוראה והאבירים יוצאים להתקיף את הטירה.
מטרים ספורים לפני הגעתם אל הטירה, נכנסת לדרכם מכונית משטרה.