tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1965-1963 היה מדריך בנוער העובד והלומד בתפקיד רכז קן בראשון לציון ואחר כך רכז אזור הדרום, ובמקביל גם ריכז גרעין השלמה לקיבוצו.
לאחר מכן צורף לצוות בית הספר בניר אליהו בתפקיד מחנך, מורה למוזיקה ולזמר עברי ובהמשך ניהל את בית הספר בקיבוץ.
ב-1971, עם עזיבתו את הקיבוץ, יצא עם משפחתו לשליחות חינוכית במקסיקו (1974-1971) והיה מורה למקצועות העברית ולזמר עברי בבי"ס "הר סיני" ובסמינר למורים עבריים במקסיקו סיטי.
במקביל לימד "תולדות עם ישראל", בספרדית, באוניברסיטת איבֶּרו אמריקנה (Ibero Americana).
עם שובו לארץ התיישב במדרשת בן-גוריון, שם שימש מורה למוזיקה ולזמר עברי ורכז חינוכי-חברתי בסמינר למורים ולגננות, עד 1977.
ב-1976 הקים את האולפן למוזיקה (קונסרבטוריון) בירוחם, ניהל אותו (עד 1983) ולימד מקצועות המוזיקה, תיאוריה מוזיקלית ונגינה בחלילית.
ב-1978 הקים שלוחה של האולפן מירוחם במועצה האזורית רמת נגב, שהפכה לאולפן עצמאי בשם אֶלרָ"ן (אולפן למוזיקה רמת נגב).
ב-1976 היה חבר בצוות המתכנן והמייסד של בית הספר התיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר, בו שימש בתפקידי מורה למוזיקה, לזמר עברי וללשון, רכז חינוך חברתי, מחנך כיתה, מרכז סדנת לימודי הגליל ורכז סדנאות השדה של בית הספר.
במסגרת עבודה זו היה מחבר שותף (יחד עם יגאל גרנות) לספר: אדם ונוף במרום הגליל - תוכנית לימודים בין-תחומית, הוצאת מדרשת שדה בוקר, תשנ"א-1991.
במקביל להוראה ולתפקידיו בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון, גם לימד מוזיקה וזמר עברי בבית הספר היסודי "צין" במקום, ושנתיים בבית הספר האזורי "משאבים", במשאבי שדה.
ב-1999 פרש מהוראה בבית הספר התיכון והיסודי והעתיק מגוריו למושב ניר משה.
ב-1977 הוזמן ללמד בסמינר למורים באר שבע (שהפך מאוחר יותר למכללה לחינוך ע"ש קיי), במגמה ובמסלול להכשרת מורים למוזיקה, שם לימד: א.
מקצועות המוזיקה (תולדות המוזיקה, האזנה מודרכת ועוד), דידקטיקה מוזיקלית, נגינה והוראתה בחלילית, תולדות הזמר העברי ועוד.
האזנה מודרכת ושילוב מוזיקה ושירי-זמר בהוראה במסלולי הגיל הרך ובית הספר היסודי.
שילוב מוזיקה ותנועה בעבודת הגננות הבדוויות, יחד עם המוזיקאי הבדווי, מוחמד אבו עג'אג'.
כן ריכז את המסלול למוזיקה ולימודי המוזיקה במכללה במשך שש שנים, עד פרישתו מהמכללה ב-1997.
ב-1996 נמנה עם צוות המרצים הראשון בחטיבה ללימודי מדינת ישראל, במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון, שם פיתח סילבוס מקורי בתולדות הזמר העברי והרצה בקורסים שונים עד 2003. בהמשך הרצה במסלול ללימודי פולקלור, במחלקה לספרות עברית, בקורסים לזמר-עם עברי ויידי עד 2006.
במקביל לימד קורסים בתולדות הזמר העברי במכללה האקדמית ספיר מ-2000 עד 2013, ובמכללה האקדמית אחוה מ-2004 עד 2015.
נחומי גם נשא הרצאות והעביר קורסים בתולדות הזמר העברי לוותיקים במכללת שער הנגב (2003-2000), במועצה האזורית בני-שמעון (2012-2011), במועצה האזורית אשכול (2014-2013) ובקיבוץ משאבי שדה (2020-2019).
חינוך, הוראה וארגון מועדוני זמר
תשל"ב-תשל"ד (1974-1971) - בבי"ס "מוֹנטֶה סינַי", במקסיקו סיטי, בסמינר למורים ובאוניברסיטה איבֶּרוֹ-אמריקנה (Ibero Americana).
תשל"ז-תשנ"ט (1999-1976) - בבית הספר התיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר (מורה, מחנך, רכז חינוך חברתי ורַכָּז סדנאות השדה).
תשמ"ה-תשנ"ט (1990-1984) - בבית הספר היסודי "צין" במדרשת שדה בוקר (מורה למוזיקה ולזמר עברי).
תשנ"ז-תשס"ג (2003-1996) - באוניברסיטת בן-גוריון בב"ש, המסלול ללימודי מדינת ישראל, המחלקה להיסטוריה (מרצה בתחום הזמר העברי).
תשס"ד-תשס"ו (2006-2003) - באוניברסיטת בן-גוריון בב"ש, החטיבה לפולקלור, המחלקה לספרות (מרצה בתחומי זמר העם העברי והיידי).
תש"ס-תשע"ג (2013-2000) - במכללה האקדמית ספיר, שער הנגב (מרצה בתחום הזמר העברי).
ארגון, עריכה, הפקה והנחיית מועדוני זמר
תשס"ו (2006-2005) - מכללת ספיר ומועצה אזורית שער הנגב
נחומי הרציון הקים וניהל מועדוני זמר בנגב ובדרום:
בירוחם - תשמ"א, דצמבר 1980, הקים את מועדון הזמר במקום ומסר את ניהולו לאריק קרן, תושב המקום.
במדרשת שדה בוקר, לתלמידי בית הספר התיכון לחינוך סביבתי ולתושבי המדרשה ב-תשמ"ד-תשמ"ז (1986-1984), באופן סדיר, וב-תשמ"ח-תשנ"ט (1998-1988) בהפסקות.
במועצה אזורית בני שמעון, תשמ"ד-תש"ף (2020-1984), מועדון זמר שנמשך ברציפות 36 שנה, בין מועדוני הזמר הוותיקים ביותר בארץ.
1983: "המוזיקה אצל הבדווים: אפיוניה ומרכיביה בקשר לאורחות החיים" ב: רשימות בנושא הבדווים 14. מדרשת שדה בוקר ואוניברסיטת בן-גוריון, 30-22.
תשמ"ו-1986: "צבי בן-יוסף - הלוחם-המלחין שנפל בגוש עציון" ב: עידן 7: גוש עציון מראשיתו עד תש"ח.
תשנ"ח [1998]: "מוזיקה וסביבה כתוכנית לימודים: הצורך בתכנון לימודים במוזיקה בגישה אינטגרטיבית בינתחומית" ב: מפתח 2. משרד החינוך, התרבות והספורט, 72-39.
1998: "איך שרנו בתנועה?" [על שירי תנועות הנוער] ב: עלה והגשם - ספר התנועה המאוחדת.
1999: "מגיע לו שיכתבו עליו שיר!" [על דוד בן-גוריון בזמר העברי] ב: על הראש 2 [עלון המכון והמרכז למורשת בן-גוריון], ינואר 1999, 43-41.
1999: "זמר הבוקרים" [על שירי-הזמר הקשורים בשדה בוקר] ב: על הראש 3 [עלון המכון והמרכז למורשת בן-גוריון], ספטמבר, 1999, 55-53.
תשס"א-2000: "ניצני הרוק הישראלי" ב: צמרת, צבי ויבלונקה, חנה (עורכים), עידן 21: העשור השני - תשי"ח-תשכ"ח.
תשס"ג-2002: "עוד נִבנֶךּ, נגב, ונִבנֵיתָ!" - שירי-זמר על רקע פיתוח הנגב בשנות ה-50' וה-60'" הנגב – יובל של עשייה: קובץ לזכרו של יצחק ורדימון.
תשס"ח (2008): "מבנייני האומה עד חולות נואיבה: הזמר העברי בעשור השלישי", ב: עידן 23: העשור השלישי - תשכ"ח-תשל"ח.
תשע"א-2010: "קום התנדב לגדוד העברי: שירי מלחמת העולם הראשונה" ב: הלחימה במבואות יפו וצליחת הירקון.
העמותה למורשת מלה"ע הראשונה בא"י, 111-92.
תשע"א-2010: "מגיע לו שיכתבו עליו שיר – שירים על מנהיגים ודמויות בתולדות היישוב, בן-גוריון כמשל" ב: פנים 53-52, דצמבר 2010, 92-85.
תשע"ב (2012): "דורות ותמורות בזמר העברי: שנת תרפ"ז (1927) – ציר של מפנה" ב: ביקורת ופרשנות, חוברת 44 (תשע"ב): הזמר העברי.
תשע"ד (2014): "'זמר כפרים' – עמנואל זמיר מורה דרך לזמר הכפר הישראלי?" ב: מוזיקה בישראל.
מכון בן-גוריון, קריית שדה בוקר; אונ' בן-גוריון בנגב, 361-344.
1993: "בַּדֶרך בן-גוּריוֹנה – שירי-זמר בדרכו של דוד בן-גוריון" [מועדון הזמר בני-שמעון], רשת א', נובמבר 1993.
ספרים וחוברות שחיבר או השתתף בהם
גרנות, יגאל; הרציון, נחומי, אדם ונוף במרום הגליל: תוכנית לימודים בין-תחומית, מדרשת שדה בוקר, תשנ"א-1991, 133 עמ'.
לא בָּרוח לא בָּרעש [שירים: אילנה שחף; שורות: עזרא אוריון; מוזיקה: נחומי הרציון; איורים: מרתה דבני; צילומים: אריה ברלב].
מעל המגדל: שירי חומה ומגדל ומאורעות 1936 - 1939, (מחבר ויוצר : נחומי הרציון), מו"ל : יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשמ"ז, 1987, (מספר 9 בסדרת עידן), (מתוך ספר בנש, הרציון שירונים 16).
אני נושא עמי : משירי דוד זהבי, נחומי הרציון, דוד זהבי, הפקה : אילנה האי, מועדון הזמר האזורי (בני שמעון), 1990, בני שמעון : מועצה אזורית בני שמעון - מחלקת התרבות.
שירי גיל ואל דמע : עם גיל אלדמע (תווים), היוצרים: גיל אלדמע, נחומי הרציון, אילנה האי, מועדון הזמר האזורי בני שמעון, מו"ל: בני שמעון, מועצה אזורית בני שמעון, מחלקת תרבות, תשנ"ב, 1992,
הגיל והשיר, מועדון הזמר האזורי בני שמעון, עיבוד : גיל אלדמע, סדרה : מועדון, מועדון הזמר האזורי בני שמעון, מספר 127, תשנ"ט, 1998.
שעור מולדת - חלוציות בארץ-ישראל, (עריכה והנחיה: נחומי הרציון, ניר משה), האודיטוריום המרכזי, המכללה האקדמית ספיר, שער-הנגב, ה' בכסלו תשס"ד, שלושים בנובמבר 2003, במסגרת אירועים שלושים שנה למותו של דוד בן-גוריון, מו"ל : המכללה האקדמית ספיר, המחלקה לשיווק פרסום ויחסי ציבור, תשס"ד, 2003, בשיתוף צה"ל, גלי צה"ל, והמכון למורשת בן-גוריון.
(מתוך ספר בנש, הרציון שירונים 26).
שירי בדים, שירים מתוך סרטים ישראלים, מחבר ויוצר: נחומי הרציון, מו"ל: סינמטק שדרות, שדרות, תש"ע, 2009. (מתוך ספר בנש, הרציון שירונים 7).
פה בארץ אבות : משירי העלייה השניה, מחבר: נחומי הרציון, מו"ל: רעות, קשרי תרבות, נס-ציונה, תשע"ב, 2011. (מתוך ספר בנש, הרציון, שירונים 3).
פרחים ושירים לאסתי, לקט שירי זמר על פרחי בר, לכבודה של אסתר דרור (מחבר ויוצר :נחומי הרציון, עורכת: דרור אסתר), קיבוץ ארז, 2014. (מתוך ספר בנש, הרציון שירונים 46).
פרס שנתי ע"ש דוד ישי ז"ל, יד דוד בן-גוריון [מכון מורשת בן-גוריון] 28 בנובמבר 1978.
פרס ע"ש ארתור רובינשטיין על תרומה מקורית חלוצית בחינוך מוזיקלי חברתי, מרכז תרבות העמים לנוער, ירושלים, 17 בספטמבר 1979.
יקיר מועצת פועלי ירוחם, 24 בפברואר 1981.
פרס כתב העת "עת-מול" לשנת תשע"ז "על פועלו המתמשך בחקר והנחלה של תולדות הזמר העברי", יד יצחק בן-צבי, ירושלים, ט"ז באלול תשע"ז, 7 בספטמבר 2017.
שירים שחיבר וראו אור בדפוס
בספר זיכרון לקהילת אושמינה, 1969, שיר ערש (געטאָ וויג ליד), מחבר בלתי ידוע, תרגום מיידיש, 394-393.
חוברת "שירים מאת נחומי הרציון", הקיבוץ המאוחד, המדור לחינוך מוזיקלי, דף מס' 111, 1976: אדיבות, מילים: א"א מילן, עברית: יעקב אורלנד, לחן: נחומי הרציון, עמ' 2 כיכר השוק, מילים: א"א מילן, עברית: יעקב אורלנד, לחן: נחומי הרציון, עמ' 4 היית ילדה טובה?
בקטלוג - דפי מקהלה לבתי ספר, הוועדה הבין קיבוצית לחינוך מוזיקלי, כרך II עמ' 145, כתנות פסים, מילים: ר' משה איבן עזרא, לחן: נחומי הרציון.
בספר לא ברוח לא ברעש [שירים: אילנה שחף; שורות: עזרא אוריון; מוזיקה: נחומי הרציון; איורים: מרתה דבני; צילומים: אריה ברלב].
"תמוז", ת"א, 1992, עמ' 62-55. לאורך הגדרות, מילים: אנדד אלדן, לחן: נחומי הרציון, עמ' 56 ארץ הנגב, מילים: מרימי חורש, לחן: נחומי הרציון, עמ' 57 הנערה משדה בוקר, מילים: נתן אלתרמן, לחן: נחומי הרציון, עמ' 58
בחוברת איציק מאנגר "שירי זמר" ביידיש ובעברית, חוברת א', ערך והביא לדפוס מאיר נוי, ת"א, 1998: השיר על טווס הזהב, לחן: דב זלצר, עברית: נחומי הרציון, עמ' 26
בחוברת איציק מאנגר "שירי זמר" ביידיש ובעברית, חוברת ב', ערך והביא לדפוס מאיר נוי, ת"א, 1998: הבלדה על השה האובד, עברית: בנימין טנא, לחן: נחומי הרציון, עמ' 26
בחוברת איציק מאנגר "שירי זמר" ביידיש ובעברית, חוברת ד', ערך והביא לדפוס מאיר נוי, ת"א, 1998: אברהם אבינו מוליך את יצחק לעקידה, עברית: בנימין טנא, לחן: נחומי הרציון, עמ' 34
בחוברת איציק מאנגר "שירי זמר" ביידיש ובעברית, חוברת ה', ערך והביא לדפוס מאיר נוי, ת"א, 1998: קינתו של פסטריגתא, לחן: דב זלצר, עברית: נחומי הרציון, עמ' 23 המלכה ושתי הולכת לתליה, לחן: דב זלצר, עברית: נחומי הרציון, עמ' 25
בחוברת איציק מאנגר "מדרש איציק" עברית: אוריאל אופק, [איציק מאנגר "שירי זמר" ביידיש ובעברית, חוברת ח'] ערך והביא לדפוס מאיר נוי, ת"א, 1998: דוד ואבישג, עברית: אוריאל אופק, לחן: נחומי הרציון, עמ' 24
שירים שחיבר וראו אור בתקשורת
שיר על שושנה, מילים: מאיר הר-ציון, לחן: נחומי הרציון, 02.08.1969, שר: אושיק לוי בתוכנית טלוויזיה ב-1974. ביצוע נוסף: חבורת רננים, עיבוד: גיל אלדמע.
נחומי נשוי לרחל, ולהם שלוש בנות.
על פי המסופר בספר בראשית, נָחוֹר היה בנו השני של תרח ואחיו של אברהם.
הוא נקרא על שם סבו, נחור בן שרוג.
על פי הכרונולוגיה המקראית, נולד נחור בערך בשנת א'תתקמ"ט לבריאת העולם, משום שאברהם שהיה אחיו הגדול נולד בשנת א'תתקמ"ח, ובפסוק המספר על לידתו, הוא מופיע מיד אחרי אברהם.
לא ידוע כמה זמן חי ומתי הוא נפטר, אך לפי המדרש נפטר בשנת הארבעים לחייו של יצחק.
כמו ליעקב ולישמעאל, לנחור היו שנים עשר ילדים: אשתו מילכה ילדה את עוץ, בוז, קמואל אבי ארם, כשד, חזו, פלדש, ידלף ובתואל (אבי רבקה).
פילגשו ראומה ילדה את טבח, גחם, תחש ומעכה (בראשית כב פסוקים 20-22)
לפי המובא בספר בראשית זהו עץ המשפחה של נחור בן תרח:
נחושת גופרתית היא תרכובת כימית פאראמגנטית בעלת הנוסחה הכימית CuSO4.
היא מופיעה כהידרטים: CuSO4·nH2O, כאשר n נע בין 1 ל-7. הפנטא-הידרט (n=5) הוא הנפוץ ביותר.
מלח זה יכול להתקבל על ידי התגובה הכימית של חומצה גופרתית על מגוון סוגים של תרכובות נחושת, לדוגמה תחמוצת הנחושת.
הצורה חסרת מים שלו בעלת גוון ירוק חיוור או אבקה אפורה-לבנה, לעומתה, הצורה בעלת המים, הפנטא-הידראט CuSO4*(H2O)5, בעלת צבע כחול בהיר.
צורה זאת קיימת בטבע בתור מינרל שנקרא Chalcanthite.
היא מתמוססת במים בתגובה אקסוטרמית.
בחימום ל-63° החומר מאבד 2 מולקולות מים, עוד 2 מולקולות מים מתנדפות בחימום ל 109° וב-220°C אובדת מולקולת המים האחרונה ומתקבלת הצורה חסרת המים הלבנה.
ב-650° מתפרק החומר לתחמוצת CuO ולגז SO3.
הנחושת הגופרתית משמשת בעיקר כחומר חיטוי כנגד פטריות.
בכימיה אנליטית משמש החומר לזיהוי סוכר מחזר ההופך את הנחושת הגפרתית הכחולה לנחושת חד ערכית חמצנית Cu2O אדומה וקשת תמס.
בעבר שימש החומר כמעורר הקאה.
בנוסף לכך, בחומרי ההדברה הראשונים, אשר נועדו לקטול פטריות בכרמים, נעשה שימוש בנחושת גופרתית.
פייר-מארי מיארדה, שהמציא את חומר ההדברה הראשון, סיפר שהרעיון עלה במוחו לאחר שראה כרם ענבים אשר לא ניזוק מפטריות, בניגוד לכרמים שמסביבו.
הוא בדק את הנושא, וגילה שעליו של הכרם שלא ניזוק רוססו בנחושת גופרתית על מנת שהצבע הכחול יפחיד עוברי אורח, וימנע מהם לקטוף את ענביו.
חומר ההדברה שהמציא, תערובת בורדו, נמצא בשימוש גם כיום.
נחושת גופרתית מיוצרת בתעשייה תוך הגבת נחושת מתכתית עם חומצה גופרתית מרוכזת חמה או תחמוצות נחושת עם חומצה גופרתית מדוללת.
לשימוש במעבדה, נחושת גופרתית נרכשת בדרך כלל.
נחום ("סרגיי") שריג (וייספיש; 25 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1999) היה ממפקדי הפלמ"ח הבולטים ומפקד חטיבת הנגב במלחמת העצמאות, שלאחריה פרש מצה"ל ושב לקיבוצו, בית השיטה.
שימש כמזכיר הקיבוץ המאוחד וכראש המועצה האזורית הגלבוע.
שריג נולד בירושלים, על גבול שכונת מאה שערים, לשרגא ויוכבד ולייספיש, משפחה חרדית, דור שביעי בירושלים, מצאצאי הרב נחום לעוי משאדיק.
אביו יצא לארצות הברית לצורכי פרנסה ונחום גדל ללא אביו.
מצעירותו נמשך אל פעילות ההגנה ותנועות הנוער החילוניות.
בנעוריו הצטרף לתנועת המחנות העולים, במסגרתה יצא להגשמה ב"קבוצת החוגים" שייסדה את קיבוץ בית השיטה.
נישא לתקוה, בתו של הרב ד"ר יוסף הלוי זליגר, מייסד תחכמוני, לימים הסופרת תקוה שריג.
אחד ממנהיגי נטורי קרתא, לייב וייספיש, היה בן דודו.
שריג ווייספיש שמרו על קשר בבגרותם ובמקביל, ניהלו ויכוחים על הנושאים בהם היו חלוקים בדעותיהם.
כשהוקם הפלמ"ח ב-1941 הצטרף אליו שריג ושירת כמ"מ בפלוגה א' תחת פיקודו של יגאל אלון.
בסוף 1944, בעת הארגון הראשוני של פלוגות הפלמ"ח בגדודים, מונה למפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח.
הוא פיקד על הפעולה לשחרור המעפילים במחנה עתלית, באוקטובר 1945, ועל הפשיטות על מתקני הרדאר הבריטיים על חוף הים התיכון.
לאחר מכן, מונה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח שהיווה אז למעשה את המפקדה של היחידות המיוחדות של הפלמ"ח.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, קיבל שריג את האחריות על פעילות הפלמ"ח בנגב ומאוחר יותר, כשאורגנה חטיבת הנגב, קיבל את הפיקוד עליה והיה מפקדה במשך כל מלחמת העצמאות.
בעת פלישת הצבא המצרי והקרבות הקשים שהתחוללו סביב נקודות היישוב העבריות בנגב, התנגד שריג לפינוי הילדים והנשים מהנקודות שבמצור מחשש שצעד כזה יביא לירידה בכושר העמידה של היישובים.
עם הגעת החטיבה לחופי הים האדום השתתף נחום שריג בטקס הנפת דגל הדיו באום רשרש.
הוא היה זה שפקד על חייליו להכין את הדגל לקראת סיום מבצע עובדה, ומסר אותו לאברהם אדן (ברן) על מנת שיגיע רגלית לאום רשרש ויניף אותו שם.
נחום שריג יצא אחריו עם שני ג'יפים, חצה את גבול מצרים תוך הסתכנות בתקרית צבאית, ואסף את אדן עם שניים מחייליו על מנת שיגיעו ראשונים לאום רשרש.
בתום מלחמת העצמאות שוחרר מצה"ל ושב לקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1962 הוענקה לו אזרחות כבוד של באר שבע.
בין תפקידיו בשנים שלאחר מכן: כהונה כמזכיר תנועת הקיבוץ המאוחד (בשנים 1967–1972) וכהונה כראש המועצה האזורית הגלבוע.
כמו כן, מילא בקיבוצו את תפקיד המזכיר ב-10 קדנציות.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בה נהרג בנו, המשורר והמלחין יוסף שריג, היה היוזם המרכזי להקמת התנועה ההתנדבותית שכונתה אז "הבריגדה הכחולה" ופעלה בבסיסי צה"ל לשיקום מערך הלוגיסטיקה.
כמו כן, יזם הקמת תנועה התנדבותית נוספת, "אביץ", לסיוע בביצור יישובי הצפון.
בן נוסף של נחום שריג הוא רן שריג, מפקד חטיבה 179 במלחמת יום הכיפורים, ולאחר מכן סגן מפקד אוגדה.
לנחום שריג גם בתו רות, ושני בניו הצעירים אייל ויצחק.
ב-1984 היה ממקימי עמותת דור הפלמ"ח שמטרתה הייתה הנצחת פעולות הפלמ"ח ואף שימש כיושב ראש שלה עד פטירתו.
נחום שריג נפטר בי"ד באב תשנ"ט ונטמן לצד רעייתו תקוה בקיבוצו בית השיטה.
העיר באר שבע קראה רחוב על שמו בשכונת רמות.
על שמו מגדל תצפית ברמות יששכר, מעל קיבוץ בית השיטה.
הצבע נחושת הוא צבע בעל גוון חום אדמדם הקרוב ביותר לזה של המתכת נחושת.
התחושה החזותית המקושרת עם המתכת נחושת היא בוהק מתכתי.
ולכן משתמשים באומנות בצבע מתכתי שלפחות מנצנץ כמו נחושת.
נחום שְׁטִיף (בכתב רוסי: Нохем Штиф; ביידיש: נוֹחעֶם שטיף; 29 בנובמבר 1879, רובנו – 7 באפריל 1933, קייב), או בשם העט שלו, בעל-דמיון, היה בלשן, סופר, מוציא לאור, עורך, מבקר ספרות, מתרגם ופילולוג של השפה היידית.
כתב ותרגם מהשפות רוסית, גרמנית, אוקראינית ויידיש.
מנעוריו נטל שטיף חלק בפעילויות מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית (ה"סיימיסטים") והמפלגה הלאומית היהודית (ה"פולקיסטים").
בתחילת המאה ה-20 כתב חוברות תעמולה שהודפסו במערב והוברחו למזרח.
בשנת 1914 ייסד את סדרת ספרי הילדים "פֿאַר אונדזערע קינדער" (יידיש: "עבור ילדינו"; אודסה-קישינב) בבית הוצאת הספרים של מו"ל ספרי יידיש האגדי בוריס קלצקין.
בשנת 1925 כשהתגורר בברלין, הגה רעיון לייסד מכון מחקר למדעי יידיש שמטרתו הייתה לאסוף, לשמר ולארגן את יצירות היידיש למיניהן, מתוך ידיעה שהחברה שהחזיקה את תרבות היידיש הולכת ומתכווצת בשל הגירה למערב.
המכון הוקם בווילנה ונקרא ייווא, המכון למחקר יהודי.
שטיף עצמו לא היה נוכח בפתיחת המכון.
בעל-דמיון, הומאניזם אין דער עלטערע יידישער ליטעראטור: א קאפיטל ליטעראטור געשיכטע, קייב: קולטור ליגע, 1919.
אידען און יידיש, אדער, ווער זיינען אידישיסטען!!: און וואס ווילען זיי?, קייב: אנהויב, 1919.
נחום שטיף, יידען און יידיש, ורשה: נייער פערלאג, 1920.
בעל-דמיון, יידיש און יידישע קולטור, קובנה: ליכט, 1922.
פאגראמען אין אוקראאינע: די צייט פון דער פרייוויליגער ארמיי, ברלין: וואסטאק, 1923.
יידישע סטיליסטיק, מוסקבה: צענטראל פארלאג פאר די פעלקער פונ פ.ס.ר.ר.
נַחוּם תָּקוּם (נקרא גם: "איש קם חיש") הוא סוג של צעצוע, שכאשר מטים אותו על צידו הוא מתרומם מאליו.
השם העברי "נחום תקום" נוצר כנראה בהשפעת השם הרוסי של הצעצוע "ואנקה וְסטאנקה"
שמשמעותו: ואנקה (שם פרטי) תקום.
הצעצוע מעוצב לרוב כמעין בובה בעלת תחתית עגולה.
חלקה התחתון של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי גבוה, כגון מתכת, ואילו רוב הנפח של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי נמוך.
מרכז המסה של הצעצוע נמוך מאוד ביחס לגובהו, וכאשר מטים את הצעצוע על צידו, מרכז המסה הנמוך גורם למומנט כוח בכיוון שיחזיר את הצעצוע חזרה למצב של עמידה.
תכונת הנחום תקום של חפצים מסוימים מתאפשרת בזכות חלקם התחתון שלו תכונת שיווי משקל יציב.
חלק זה עשוי לקיים תכונות מתמטיות מעניינות:
חצי כדור (המיספירה) המונח על משטח אופקי כך שמרכזו למעלה ישאף תמיד לחזור למצב זה כל עוד לא הפכו אותו.
עבור חצי אליפסואיד מתקיים מצב ייחודי: הוא נמצא במצב שיווי משקל יציב כל עוד החתך האליפטי שלו הוא בעל אקסצנטריות הקטנה מערך מסוים.
החל מאקסצנטריות מסוימת () הוא יימצא במצב שיווי משקל רופף וכל תנודה קטנה תשנה את מצבו.
בפרט, פרבולואידים, בעלי אקסצנטריות 1, אינם יכולים להימצא בשיווי משקל כאשר מניחים אותם על קודקודם.
ארכימדס חקר תנוחות יציבה של פרבולואידים צפים (בספרו על גופים צפים).
ב-1995 חזה המתמטיקאי הרוסי ולדימיר ארנולד קיומו של גוף עם תכונת נחום תקום, כלומר גוף עם בדיוק שני מצבי שיווי משקל: אחד יציב ואחד רופף, העשוי מחומר הומוגני.
השערה זו הוכחה ב-2005 בידי המדענים ההונגרים גאבור דומוקוש ופטר ורקוני.
הגוף עם התכונה הזו זכה בכינוי "גוֹמבּוֹץ".
המונח "נחום תקום" משמש לעיתים לתיאור של מי שנפל ממעמדו ואחר כך הצליח לקום מחדש.
בניסוי בנדורה - ניסוי בתחום הפסיכולוגיה שנערך בשנת 1961 - נעשה שימוש בבובת נחום תקום, כאובייקט שהופעלה עליו אלימות.
אחד השמות באנגלית של הצעצוע הוא Bobo doll, והניסוי נקרא על שמו - Bobo doll experiment.
בובה מסורתית ביפן הקרויה אוקיאגארי-קובושי (起き上がり小法師) בנויה בצורה דומה, ועיקר הנפח שלה עשוי מעיסת נייר.
משמשת כקמע וכסמל לכושר התמדה ולגמישות.
ישנם צעצועים המעוצבים בצורה אחרת: מחוברים למשקולת הנמצאת מתחת לגובה השולחן.
מרכז המסה של הצעצוע נמצא אף הוא מתחת לגובה השולחן, ולכן גם צעצוע כזה יחזור למצבו הקודם כאשר יטו אותו על צדו.
העיקרון המכני של הצעצוע משמש לעיתים גם לאביזרים שונים שאינם צעצועים.
נחושית עינונית (שם מדעי: Chalcides ocellatus) היא לטאה שניתן למצוא ביוון, דרום איטליה, מלטה וצפון אפריקה, בישראל נמצאת בכל חלקי הארץ.
אורכן מגיע עד 23 סנטימטרים, כולל הזנב שאורכו כמחצית האורך הכללי.
הגב והצד העליון של הזנב צהבהב עד חום זהוב, מבריק כעין הנחושת, עם כתמים חומים קטנים שבמרכז כל אחד מהם כתם לבן, הכתמים החומים מסודרים, פחות או יותר, בפסי רוחב.
מזונה בטבע כולל בעיקר פרוקי-רגליים, כולל נדלים, לעיתים הנחושית טועמת גם עלים.
בשבי מזונה מגוון ביותר: פירות, זחלים, חגבים, צרצרים, מכונפים ובשר נא.
אורך חייה (בשבי) הוא עד 13 שנים.
עיקר פעילותה בשעות החמות של היום החומט מתחבא מתחת לאבנים, ושאר הזמן תרה אחר אוכל.
כאשר נתפסות, מפתלות הלטאות את גופן החלקלק ימינה ושמאלה כדי לחמוק, ולעיתים רחוקות הן נושכות או משילות את זנבן.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 128-129
נחום שחף (נולד ב-2 ביוני 1946) הוא פיזיקאי ועיתונאי ישראלי, זוכה פרס משרד המדע והטכנולוגיה ליצירתיות מדעית וזוכה הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2007–2008 על תחקיר פרשת מוחמד א-דורה.
שחף מפיץ מספר תאוריות קונספירציה.
סיים תואר ראשון ותואר שני בפיזיקה בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן (1970–1977).
במהלך לימודי תואר שני פיתח תוכניות לימוד לילדים מחוננים באוניברסיטה, ולימד תוכניות אלו באוניברסיטת בר-אילן (1974–1977).
נכון ל-2010, לומד לתואר שלישי בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' זאב זלבסקי ופרופ' ברוך פישר מהטכניון.
עם סיום הלימודים בשנת 1977 הצטרף לחברת אלסינט כחבר בצוות הפיתוח של הטומוגרף הממוחשב.
משנת 1981 עבד כפיזיקאי בחברת תדיראן, במחקר ופיתוח המזל"ט.
ב-1989 הצטרף לתעשייה האווירית לפיתוח פרויקט ה-NTS להכוונת טילים ממסוקים (מוכר כ"יכולת כירורגית" של מסוקי תקיפה) ולפיתוח אמצעי תצפית למזל"ט.
חקר את מגבלות השיטה האזרחית (שיטת הניילונים) להגנה כנגד טק"ק (טילי קרקע קרקע) לא קונבנציונלי (כימי ביולוגי), והרצה על המחקר בצה"ל ובאוניברסיטאות..
בשנת 1991 הקים את חברת נתופ (Natop) שם פיתח שיטה לאיכון מטרות ממזל"טים במימון המדען הראשי למשרד המסחר והתעשייה, שיטה לדחיסת וידאו שעליה זכה בפרס משרד המדע ושיטה לראייה דרך קירות כאמצעי להגנה מפני ירי.
כעיתונאי חוקר, מפרסם שחף מאמרים באתר nfc.
שחף הוא בעל תואר עמית משרד המדע, ובעל פרס משרד המדע ליצירתיות מדעית על פיתוח אלגוריתם לדחיסת וידאו ביחסי דחיסה גדולים במיוחד - 1997.
שחף ביצע מספר מחקרים בעלי עניין ציבורי, בהם הפגיעה במחנה האו"ם בכפר כנא בלבנון (1996 ו-2006), וחקר הזיופים בפריימריס של מפלגת העבודה.
חקר את מותו של הילד הפלסטיני מוחמד א-דורה, תחקיר בו המשיך לאחר פרסום התחקיר הצה"לי.
הפרסום באטלנטיק הביא להפקת מספר סרטים על התחקיר.
על עבודתו זאת זכה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2007–2008. הפרס ניתן על .
שחף הפיץ לאורך שנים תאוריית קשר בנוגע לרצח רבין, בה טען ששמעון פרס קשר נגד רבין והביא לרציחתו, בשותפות עם גורמים משפטיים שסייעו להסתרה לאחר מעשה.
בפרשת הירי בנעלין שחף הביא ראיות לכאורה כי הסרט שפרסם ארגון בצלם, ואשר שימש ראיה מרכזית במשפט החייל היורה והמג"ד, נערך, הושמטו ממנו קטעים חשובים, וכי הפלסטיני כלל לא נפגע מכדור הגומי שירה החייל, והעיד עדות מומחה בבית המשפט מטעם הסנגוריה בשלב הטיעונים לעונש.
המומחה לזיהוי פלילי מטעם משטרת ישראל שהעיד בשלב הטיעונים לעונש מטעם התביעה, קבע כי הסרט אותנטי, ואת עדותו אישר בית המשפט.
במאי 2022, בעקבות הריגתה של העיתונאית שירין אבו עאקלה במחנה הפליטים ג'נין, טען שחף שפלסטינים הרגו אותה כדי שמותה יזכה אותם באהדה במסגרת מאבקם על דעת הקהל העולמית.
הוא טען שהיא הסתתרה מאחורי קיר שחצץ בינה לבין החיילים, והחיילים היו במרחק של קילומטר ממנה.
במציאות הקיר שלידו נהרגה פונה אל הרחוב, והחיילים היו בהמשך אותו רחוב במרחק 200 מטר ממנה.
תחקירים של גופי תקשורת רבים כמו הניו יורק טיימס וגם תחקיר צה"לי - כולם אישרו שחיילי צה"ל הם שירו בעיתונאית ושלא היו פלסטינים חמושים בקרבתה.
שחף הפיץ גם תאוריית קונספירציה לגבי טבח שבעה באוקטובר, המאשימה את ראשי מערכת הביטחון באסון ואת חלקם בבגידה.
ד"ר נחום שימקין (14 ביולי 1879 – 13 ביולי 1952) היה פעיל ציוני ורופא עיניים, מנהל בית החולים העברי הראשון בחיפה.
נחום איסאקוביץ' (בן יצחק) שימקין נולד בכפר ג'רבץ ליד יקטרינוסלב ברוסיה ובהמשך עבר עם משפחתו לקרץ שבקרים.
מסיבות כלכליות הפסיק את לימודיו בסיום בית הספר העממי אך בגיל 19 ניגש לבחינות הקבלה לכיתה האחרונה בתיכון ועבר בהצטיינות, ובהמשך סיים בהצטינות גם את בחינות הבגרות.
ב-1900 התקבל לאוניברסיטת אודסה, במחלקה למדעי הטבע, וב-1906 סיים את לימודיו בהצטיינות.
עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "ערך האלומיניום לצמחים".
באותה שנה התקבל ללימודי הרפואה אותם סיים ב-1910. ב-1908 במסגרת בחינה של מחלת הגרענת בקרב המהגרים לארצות הברית ליווה ילדים מהגרים יתומי פוגרומים, ובשנים 1911–1912 נסע לברלין להשתלם במחלות עיניים.
שימקין השלים את הבחינות לתואר דוקטור ב-1914 ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בכלי הלימפה בארובת העין.
בגלל המלחמה הפסיק את העבודה על הדוקטורט ושירת בצבא הרוסי כרופא צבאי שטיפל בפצועי עיניים.
הוא כתב עבודת דוקטורט חדשה בנושא "פציעות עיניים בנשק חם" אותה פרסם בחלקים ועליה זכה ב-1916 בפרס ע"ש ווינוב.
באוקטובר 1917 "הגן" על העבודה וזכה בתואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת קייב.
ב-1918 חזר לאודסה ושם עבד כרופא עיניים בבית החולים היהודי ובמרפאה העירונית.
בתחילת 1919, כאשר השתלטו הבולשביקים על אודסה למשך ארבעה חודשים היה שימקין המפקח על כל מוסדות הבריאות בעיר.
שימקין היה פעיל ציוני מצעירותו.
ב-1902 היה פעיל בחוג הסטודנטים "ירושלים" ועסק בתעמולה ציונית.
הוא היה נציג הציונים בוועד הסטודנטים המרכזי ופעל לביטולו הזמני של הנומרוס קלאוזוס באודסה.
מ-1905 ועד 1914 ארגן ופיקח על ההגנה העצמית של היהודים בעיר, והשיג וחילק להם נשק.
הוא היה חבר הוועד הציוני באודסה ונבחר כציר בקונגרס הציוני מהקונגרס השביעי ועד לקונגרס האחד עשר.
הוא גם ארגן את "מכבי" בעיר.
בשנת 1920 עלה שימקין לארץ ישראל, בעקבות פנייה של מנחם אוסישקין, בשל הצורך ברופא עיניים ביישוב.
תחילה שימש כרופא ביפו ולאחר מכן בחיפה.
כאשר הוקם בית החולים העברי הראשון בעיר, התמנה שימקין למנהלו, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1927.
רופא עיניים נודד ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
שימקין היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה שהקים הלל יפה, עם חברים נוספים: חיים יסקי, ברוך ניסנבוים, אריה (לייב) עפרון ויצחק גליקר.
שימקין עסק גם בעבודה מדעית ומחקרית.
הוא אסף ועיבד חומר על מחלות העיניים בארץ ופרסם עבודה רבת היקף על הגרענת.
הוא פרסם למעלה מחמישים מחקרים בחמש שפות, וגם בעברית, בין היתר בכתב העת הרפואה.
שימקין ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים הדסה חיפה והתמחה בעיקר בניתוחי עפעפיים, סיבוכי גרענת ודלקת אביב.
היה נשוי לחנה לבית סלפוב ואב לשלושה, בהם המהנדס יצחק שימקין.
בהמשך נפרד מאשתו ונשא את הרופאה החיפאית ד"ר אסתר קראוזה-גינצברג, שהייתה מנהלת המעבדה בהדסה.
קראוזה גינצבורג מהרופאות היהודיות הראשונות ב, הייתה אחותו של אשר צבי גינצברג (אחד העם).
שימקין חיבר מחזות תנ"כיים, בהם "שאול המלך" (ניו יורק: 1937) ו"המלך שלמה: דרמה היסטורית בשלש מערכות ובשתי תמונות" (חיפה: 1940).
המחזות האחרים נכתבו אודות דוד ומעשה אוריה.
שימקין קבור בבית העלמין היהודי חוף הכרמל שבחיפה.
הונצח ברחוב הנושא את שמו, בשכונת רמת בגין בחיפה.
נחום שדמי (קרמר; 20 ביוני 1898 – 20 בדצמבר 1985) היה חלוץ, מבכירי ארגון "ההגנה", אלוף-משנה בצה"ל, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, מזכיר מוסד הביקורת של מפלגת מפא"י.
שדמי נולד בשם נחום קרמר בעיר קישינב שבבסרביה, באימפריה הרוסית.
למד בגימנסיה היהודית "רפופורט" באודסה, היה פעיל בתנועות ציוניות וממקימי ארגון "החלוץ" באודסה.
ארגן את ההגנה העצמית של יהודי העיר ושירת בצבא הרוסי.
ב-1921 עלה לארץ ישראל עם קבוצה מתנועת החלוץ, עסק בסלילת כבישים בצפון ובעבודה בחווה חקלאית של פיק"א בביתניה.
התיישב במנחמיה, היה חבר בהנהלת התאחדות האיכרים בגליל התחתון וניהל את כופר היישוב בגליל.
שדמי גויס לארגון "ההגנה" על ידי רוזה כהן, היה חניך בקורס מפקדים בקיבוץ חולדה, בקורס בקיבוץ גבת ובכפר ויתקין, התקדם בשורות הארגון בתפקידי פיקוד שונים, בהם מפקד גוש הגליל התחתון, מפקד מחוז צפון בתקופת המרד הערבי הגדול ומפקד נפת כנרת.
בתגובה ביצעה ב-20 ביוני 1939 חולית ההגנה בפיקוד שלמה שמיר שכללה את יגאל אלון, יוסי הראל ודוד שאלתיאל, פעולת תגמול בלוביה בה נרצחו מספר בני אדם שלא היו קשורים לכנופיות.
הפעולה הייתה ככל הנראה יוזמה מקומית של שדמי שלא אושרה על ידי דרגים בכירים יותר בהגנה.
בהמשך אותה שנה הועמד שדמי לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי, יחד עם שבעה נאשמים נוספים, באשמה שרצח שלושה ערבים ליד מנחמיה, כנקמה על רציחתו של האיכר מיכאל עדין.
במשפט שהתקיים בבית הדין הצבאי בחיפה יצא שדמי זכאי.
ב-1941 מונה למפקד מחוז ירושלים.
בתקופתו הוקמו גדודי גדנ"ע ויחידות החי"ש הראשונות בעיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשלח מטעם "ההגנה" לאירופה ופיקד על מאמצי הארגון שכללו הקמת פלוגות פלמ"ח ביבשת במסגרת גיוס חוץ לארץ (גח"ל), רכישת נשק וסיוע בהעפלה.
כמו כן סייע לארגוני הנוקמים.
שדמי ואנשיו, שעסקו בהדרכות צבאיות וטרום צבאיות של שורדי שואה צעירים במחנות הבריחה ובמחנות העקורים, תרמו לא רק להכנת השורדים לקראת גיוסם לכשיגיעו לארץ.
אימוני ההגנה בגולה תרמו לשורדים, במסעם במסגרת תנועת הבריחה, תחושה של ערך עצמי, של ביטחון ושל השתיכות.
הם נתנו לצעירים מטרה ברורה והגבירו את החיבור לארץ ולציונות.
באוגוסט 1948 חזר לישראל ובנובמבר מונה לראש ענף הסגל בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף, לאחר מלחמת העצמאות עמד בראש ועדה לבחינת המלצות למתן ציונים לשבח.
שימש כסגן נשיא בית הדין הצבאי, נמנה עם שופטי נתן ילין-מור ומתתיהו שמואלביץ, מארגון הלח"י שנעצרו לאחר רצח ברנדוט.
בתפקידו האחרון בצה"ל בשנים 1954–1958, כיהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למזכיר המוסד לביקורת של מפא"י.
בניגוד לקודמיו, הוא דגל בפרסום פעילות המוסד וחשיפת ממצאי הביקורת.
בין השאר התעמת עם פורשי מפא"י לרפ"י (בהם דוד בן-גוריון, שמעון פרס, חנה למדן, גדעון בן-ישראל וס.
יזהר) ואף הביא להעמדתם לדין בפני בית הדין העליון של מפא"י.
ב-1960 היה ממקימי עמותת "צוות" לגמלאי מערכת הביטחון, ועמד בראשה עד 1961.
נפטר ב-20 ביוני 1985, ונקבר בבית העלמין הדרום.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת תלפיות בירושלים ובשכונת כפר שלם בתל אביב
נישא לשושנה, בנם היחיד הוא תא"ל (בדימוס) יששכר שדמי, מפקד בפלמ"ח ובצה"ל.
גם נכדו של נחום, יפתח, שירת כקצין בצה"ל, כטייס קרב בחיל האוויר והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
נחום שדמי, קו ישר במעגל החיים (עורך: יהודה קורן), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ה 1995.
נחום שרון (שטרכמן; 1912 – 23 במאי 1976) היה איש ציבור חבר מפ"ם, מאנשי תנועת השומר הצעיר במזרח אירופה וסופר מתעד.
שרון (שטרכמן עד לשנת 1959) נולד בלוצק שבאוקראינה.
מילדות החל בלימודי עברית ובקריאת ספרות עברית.
ב-1927 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בעירו.
ב-1934 יצא לצ'נסטוחובה, להכשרה של חיי עבודה ושיתוף בארץ ישראל.
בשנים שלאחר מכן ריכז וניהל מחוזות שונים מטעם התנועה.
ב-1937 צורף כחבר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר בפולין.
בהמשך גויס לשירות חובה של שנה וחצי בצבא הפולני, שם שירת בחיל הרגלים.
ב-1939 מונה לגזבר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר, והתגורר בוורשה.
השתתף במסגרת "המשרד הארץ-ישראלי" בארגון הפגנות אנטי-בריטיות כמחאה על רדיפת המעפילים, ופעל למען עלייה בלתי ליגאלית.
היה למנהל האחרון, עם יוסף שמיר, של מושבת המנהלים המרכזית בהרי הקרפטים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל שרון צו מילואים וחזר ללוצק, בה החל לפעול משטר סובייטי קומוניסטי זמן קצר אחר כך.
הוא הצטרף למחתרת הציונית, אך ברח לאחר שנתגלה בידי ה-נ.ק.וו.ד.
עם תחילתו של מבצע ברברוסה גויס לצבא האדום ושירת במסגרתו כחמש שנים, תחילה בחזית, אך בעיקר באזור קירגיזסטן.
ב-1946 חזר שרון לתקופת השיקום.
פעל למען ארגון שארית הפליטה ולעלייתה ארצה, וכן לצמיחתם של הארגונים היהודיים והציוניים והתנועה החינוכית.
פרסם ב"מוסטי", עיתון השומר הצעיר.
היה בין מייסדי מפלגת הפועלים השומר הצעיר, ועמד בראשה כמזכיר הכללי בתקופה שבטרם האיחוד עם מפלגת פועלי ציון.
המשיך בפעילות מפלגתית גם במסגרת המפלגה המאוחדת.
עלה לישראל בסוף 1949, לאחר עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון וסגירת הפעילות הציונית.
בישראל היה שרון לחבר המרכז והוועדה המדינית של מפ"ם.
היה נציג מפ"ם במועצת פועלי חולון, כמזכיר פועלי דחק ופועלים חקלאיים.
עבד גם בברית העולמית של מפ"ם.
בשנים 1959-¬1962 ביצע שליחות בקובה כנציג המחלקות לארגון ולעלייה של הסוכנות היהודית, ושימש גם כמזכיר הפדרציה הציונית במשך שנה וחצי.
לאחר השליחות היה בין מייסדי אגודת ידידות ישראל-קובה, וכמו כן שב לעבוד במרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית, בו היה חבר מ-1956. היה חבר המזכירות, מנהל האגף לאמנות וחבר הנהלה בגופי "מפעלי תרבות" השונים.
היה חבר מערכת "בשער", ביטאונה הרעיוני של מפ"ם, ופרסם מאמרים ותגובות בעיקר ב"בשער" וב"על המשמר".
עסק בניהול בבית אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל.
עבד גם בארכיון יד ושם, ובין השאר תרגם מיידיש, מפולנית ומרוסית.
ב-1976 נפטר באופן פתאומי ונקבר בבית העלמין הדרום.
בשנה שלאחר מותו יצא ספרו "קיץ 1942".
ישראל: פראבלעמען און פארטייען, הוצאת מרכז מפ"ם, 1958.
(עורך), ספר לוצק, הוצאת ארגון יוצאי לוצק, 1961.
לקחו של מחקר אחד: מתוך סקר על יעילות ההרצאות בעיירות פיתוח, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל: הוועד הפועל – המרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה למחקר ולסטטיסטיקה, 1964.
עמנואל רינגלבלום: ההיסטוריון והלוחם, הוצאת יד ושם, 1972.
קיץ 1942, הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך ומרכז מפ"ם, 1977.
נחושת דו-כלורית היא תרכובת כימית של נחושת וכלור בעלת הנוסחה הכימית CuCl2
מלח זה, בצורתו היבשה הוא מוצק שצבעו חום בהיר הסופח באיטיות לחות מהאוויר עד לקבלת דיהידרט CuCl2•2H2O שצבעו ירוק-כחול.
הנחושת נמצאת במרכז אוקטאדר מעוות בשל אפקט יאן טלר.
גם בצורה הממויימת (CuCl2•2H2O) הנחושת בקואורדינציה אוקטאדרית, מוקפת בשתי מולקולות מים ו4 יונים מגשרים של כלוריד.
התרכובת פרהמגנטית ונחושת כלורית הייתה החומר הראשון שנבדק בתהודה מגנטית אלקטרונית בשנת 1944.
התמיסה המתקבלת מהמסת CuCl2 במים מכילה מגוון קומפלקסים של נחושת והרכבה משתנה בהתאם לריכוז, הטמפרטורה ונוכחות יוני כלוריד נוספים על אלו שמקורם במוצק.
צורונים אלו כוללים את היון הקומפלקסי שצבעו כחול וקומפקסים המכילים יוני הליד מהצורה שצבעם צהוב כמו או אדום כמו
לכן תמיסת נחושת דו-כלורית יכולה לקבל כמה צבעים.
בהוספת בסיס לתמיסה שוקעת נחושת הידרוקסיד
בהידרוליזה חלקית מתקבלת נחושת אוקסיכלוריד Cu2Cl(OH)3- חומר המשמש כקוטל פטריות בחקלאות.
נחושת דו-כלורית היא מחמצן עדין ומגיבה עם כמה מתכות לקבלת נחושת מתכתית או נחושת חד ערכית
לקבלת נחושת חד ערכית מגיבים את החומר עם גפרית דו-חמצנית המשמשת כמחזר:
בטמפרטורה של כ 1000°C נחושת דו-כלורית תתפרק ל CuCl ו גז כלור Cl2
מפיקים נחושת דו-כלורית בתגובה של כלור עם נחושת בטמפרטורה של 300-400°C, התגובה אקסותרמית במיוחד.
ניתן לייצר את החומר גם בתגובה של נחושת הידרוקסיד, אוקסיד או קרבונט עם חומצה הידרוכלורית, באלקטרוליזה של NaCl עם אלקטרודות נחושת מתקבל קצף ירוק-כחול אותו ניתן להפריד ולהפוך לנחושת דו-כלורית ממויימת, אך תהליך זה עלול לפלוט גז כלור רעיל ולכן השימוש בו נדיר.
משתמשים בנחושת דו-כלורית בעיקר כזרז למשל בייצור אצטאלדהיד מאתן משתמשים בנחושת דו-כלורית יחד עם פלדיום כלורי PdCl2 פלדיום כלורי מתחזר במהלך התגובה לפלדיום ותפקיד הנחושת הדו-כלורית לחמצן את המתכת שוב לפלדיום כלורי (תגובה 2).
שחזור הנחושת הכלורית נעשה באמצעות חמצן האוויר (תגובה 3).
כך שהתהליך הכולל (סכום של הכפלת תגובות 1 ו 2 + תגובה 3):
נחושת כלורית משמשת כזרז גם בתהליך Deacon לייצור גז כלור מחומצה כלורית וחמצן
נחושת דו-כלורית משמשת גם כזרז בשלב הכלורינציה בייצור ויניל כלוריד ודוכלורואתאן.
בפירוטכניקה משמש החומר כצבען ירוק או כחול.
נחושית נחשונית (שם מדעי: Chalcides guentheri) היא מין של לטאה חסרת רגליים מהסוג נחושית.
כמעט 50% מהנחושיות הנחשוניות חיות בישראל, כשהשאר חיים בלבנון ובחלקים בירדן וסוריה.
הנחושית הנחשונית חיה באזורי סבך עם אקלים ים תיכוני, ולא יכולה לחיות בסביבות בנויות, מאוכלסות ומתועשות, דוגמת אזורי ערים ומושבים, מה שמצמצם מאוד את שטח המחיה שלה, לכן היא בסכנת הכחדה קלה, אם כי לפעמים נכנסת בטעות לחצרות בתים.
נחושיות מסתתרת בעשב לעיתים קרובות וכן מתחת לאבנים.
נחושיות נחשוניות הן מין משריץ, כלומר לא מטיל ביצים אלא משריץ ולדות חיים, והנקבה משריצה בממוצע שלושה צעירים בהשרצה אחת.
בישראל היא מוגנת בחוק כמו שאר זוחלי הארץ ומצב אוכלוסייתה יציב, בניגוד למצבה במדינות אחרות בהן היא נפגעת דרך קבע עקב פעילות אנושית.
הנחושית הנחשונית מאופיינת בגוף ארוך, חלק, בצבע חום בהיר עד ירקרק, כשהבטן בהירה יותר.
כמו חלק מבני משפחת החומטים, אין לה רגליים.
בקיץ הנקבה משריצה ולדות חיים.
מייד בצאתם לאוויר העולם הם עצמאים והנקבה לא מטפלת בהם.
הנחושית ניזונה בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 132-133
נחושית חולות (שם מדעי: Sphenops sepsoides) היא מין של חומט שניתן למצוא במצרים, ישראל, ירדן ולוב.
נחושית החולות חיה בטבע בערבות עשב, מישורים, מעיינות מים מתוקים, מדבריות חמים וחופים חוליים.
נחושית החולות לא מטילה ביצים אלא משריצה ולדות חיים.
היא פעילת לילה בקיץ ופעילת יום בחורף.
היא חיה בדרך כלל מתחת לפני החול, באורח חיים מתחפר, ונעה תוך כדי "שחייה" בחול באמצעות הזזת גופה הארוך.
נדיר מאוד לראות אותה מעל החול.
כאשר רוצים ללכוד אותה, אחת השיטות היא לחפור בבסיסו של שיח בדיונות, מאחר שהלטאה בורחת לתוך החול כאשר היא מאוימת.
על מנת להתאים את הגוף לאורח חיים בחול, הגוף התארך מאוד והגפיים התקצרו בצורה קיצונית עד כדי כך, שהן כמעט לא קיימות.
הנחושית מאוימת על ידי איסוף, הרס סביבת מחיה ורעיית יתר של עדרים מקומיים, אך איומים אלה אינם משמעותיים בשבילה, ואוכלוסייתה יציבה.
הנחושית אוכלת בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
בעונת הרבייה הנקבה משריצה 5–10 ולדות חיים ואינה מטפלת בהם.
נחום שליט (1 בספטמבר 1936 – 10 בדצמבר 2015) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
נחום שליט נולד בתל אביב.
סיים בשנת 1960 את בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
תפקידו הראשון בתיאטרון היה במחזמר "פנטסטי" בבימויו של מנחם גולן, שהוצג במועדון התיאטרון בחיפה ב-1962.
בשנת 1966 החל שליט להופיע בתיאטרון הקאמרי.
במהלך השנים גילם למעלה מ-150 תפקידים בתיאטראות "האהל", התיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע ותיאטרוני הילדים והנוער.
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1964, בסרט "הבו בנות לאילת" בבימוי נתן אקסלרוד וליאו פילר.
הופיע גם בסרטים "חכם גמליאל", ו"קוני למל בתל אביב" בבימוי יואל זילברג, "סלומוניקו" בבימוי אלפרד שטיינהרדט, "חגיגה בסנוקר" בבימוי בועז דוידזון ו"נערת הפרברים" בבימוי ג'ורג' עובדיה.
ב-1997 השתתף בסרט "נקמה יהודית".
ב-1988 השתתף בסרט הטלוויזיה "משחקים בחורף".
ב-1998 שיחק בדרמת הטלוויזיה "ארץ קטנה איש גדול" בבימויו של אברהם הפנר.
ב-1976 העלה הצגת יחיד בשם "בלוף".
בשנות ה-90 ייסד את "קבוצת תיאטרון הזהב" לגמלאים.
היה חבר בוועד המנהל של איגוד אמני ישראל (אמ"י).
שליט היה נשוי בשנות השבעים לזמרת מירי אלוני.
שליט נפטר מדום לב בגיל 79. ונטמן בחלקת האמנים בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו אישה, בן ובת.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב יהודה הלוי 113.
נחוניא חופר שיחין היה אחד מחמישה עשר הממונים שהיו בבית המקדש, שהיה אחראי על חפירת בורות המים לעולי הרגלים בבית המקדש ובעיר ירושלים בשלהי תקופת בית שני.
המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש, ונחוניא נכלל ברשימה, בתפקיד חופר :
התוספתא מספרת שנחוניא היה חופר שיחין ומוסרם לרבים.
התלמוד הירושלמי במסכת שקלים מתאר את מומחיותו של נחניא: - נחוניא היה מומחה לדעת מאיזה סלע יוצא מקור מים חיים.
ואיזה סלע יבש ממים, וכמה אורכו וגדלו של הסלע ויובשו כדי לדעת איפה ועד איזה עומק צריכים לחפור.
הנס של בתו ומות בנו
במסכת יבמות בתלמוד בבלי מסופר על נס שקרה לבתו של נחוניא חופר שיחין, שנפלה לבור גדול, והלכו לבקש רחמים מרבי חנינא בן דוסא שיתפלל להצלתה.
לאחר שלוש תפילות רבי חנינא בישר להם שהיא הצליחה לעלות מהבור.
רבי חנינא הסביר את ביטחונו בהצלתה בכך שלא ייתכן שייפגע צאצא של עושה חסד בדבר החסד בו עסק אביו (על כך הוקשה, שהרי בנו של רבי חנינא מת מצמא, ומוסבר שהקב"ה מדקדק עם צדיקים כחוט השערה ומובא הפסוק ).
התלמוד הבבלי מוסר בשם רבי יהודה עדות שהעיד בפניו נחוניא חופר שיחין בהלכות סוטה.
עדות שהתקבלה באופן חלקי ידי חכמים.
נְחֻשְׁתַּן־נְמָלִים גְּלִילִי (שם מדעי: Apharitis cilissa; שם קודם: כחליל הגליל) הוא פרפר נדיר ממשפחת הכחליליים.
המין נפוץ במזרח התיכון מטורקיה ועד צפון איראן ועיראק, בארץ הפרפר נדיר ביותר, ונמצא בחוף הגליל ובשרון.
מוטות כנפיו בצבע כתום עם נקודות חומות ואורכן כ-150 מ"מ.
הנקבה מטילה את ביציה על שיחים ועצים, בסמוך לקיני נמלים מסוג לבובית.
הביצה לבנה וצורתה אופיינית לביצי הכחליליים.
הביצה – לבנה, עגולה, דומה לכלל ביצי הכחליליים (חצי כדור ומרושתת).
הנקבה מטילה את ביציה ליד קיני הנמלה לבובית, כשהפרפרים מניחים את הביצים ליד הקינים, הנמלים לוקחות אותן ודואגות לצורכי הזחלים אשר בוקעים מתוך הביצים.
בתמורה לעבודתן, הנמלים זוכות ל"טל דבש", מעין נוזל מתוק שזחלי הפרפר מפרישים מבלוטות בגופם ומשמש ככל הנראה להזנת רימות הנמלים כך נוצרים יחסי גומלין בין הזחל לנמלה.
זחלי כחליל הגליל תלויים בנמלת הלבובית כמעט באופן מוחלט.
הזחל – הזחל צבע ארגמן וראשו סגול כהה.
בשנת 2009, על פי בקשת אגודת חובבי הפרפרים בישראל, הוכרז נחושתן-הנמלים הגלילי, ביחד עם עוד 13 פרפרים, כפרפר מוגן בישראל על ידי השר להגנת הסביבה גדעון עזרא.
בשנת 2012 נראה בשני אתרים בלבד.
באחד מהם, סמוך לחדרה, שם יש כוונה להקים שכונת מגורים.
חברת שיכון ובינוי, שיזמה את הקמת השכונה, הסכימה להקצות חלק מהשטח שהיה מיועד לבנייה, למטרת שימור המין.
מעקב ממוקד אחרי המינים המוגנים הללו מראה שרבים מהם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.
במקרים רבים הסכנה הזאת נובעת מפגיעה בצמחים המשמשים לפרפרים פונדקאות.
נקבת הפרפר מאתרת את הפונדקאי באמצעות תאי חישה לריח המצויים במחושיה או ברגליים הקדמיות שלה.
נְחוּשַׁת הַנַּשְׁרָן (שם מדעי: Thymelicus sylvestris; שם קודם: הספרית הנשרן) הוא פרפר ממשפחת ההספריתיים.
צבע כנפיו, פלג גופו העליון וקצה מחושיו כתום חלוד.
גופו כסוף לבן ומוטת כנפיו 25-30 מ"מ.
פרפר זה דומה מאוד במראהו להספרית החיטה.
אצל נחושת הנשרן, צידן התחתון של קצות המחושים הם צהובים כתומים, ואצל הספרית החיטה הם שחורים.
האזור השחור בקצה התחתון של כנפיהם העליונות שונה גם הוא.
כמו הספריתיים כתומים אחרים בתת-משפחתו, לנחושת הנשרן פס שחור עם בלוטות ריח.
טווח תפוצתו של הפרפר כולל חלקים גדולים באירופה (מזרחה להרי אורל, כולל אירלנד, הממלכה המאוחדת וסקנדינביה), צפון אפריקה והמזרח התיכון.
בדרך כלל הוא מתעופף במדשאות בעלות דשא גבוה.
בישראל הוא נפוץ בשפלה, הרי יהודה, בקעת הירדן ובגולן.
הנקבה מטילה את ביציה בשורות על צמחים מהסוג נשרן ומינים אחרים ממשפחת הדגניים בחודשי יולי עד אוגוסט.
צבע הביצה הוא צהוב וצורתה סגלגלה.
הזחל הבוקע מהביצה צהבהב וראשו שחור.
הזחלים שזה עתה נולדו אוכלים את קליפת ביצתם לפני שהם נכנסים לתרדמת חורף במהין פקעת שהם יוצרים על ידי איטום עלה מקופל בעזרת משי.
באביב הזחל מתחיל את תזונתו.
הוא ניזון בעיקר ממינים שונים של הסוג עדן (Holcus) וצמחים ממשפחת הדגניים.
כאשר מגיעים הזחלים לגודל של כ-20 מ"מ הם מתגלמים ליד בסיסו של הצמח המזין או על העלה.
קצה הגולם ורדרד ואורכו נע בין 16-19 מ"מ.
הרב נחום שמריהו ששונקין (י"ד בתשרי תר"נ, 9 באוקטובר 1889 - י"ט באב תשל"ה, 27 ביולי 1975) היה רב הקהילה היהודית בבתומי שבגאורגיה.
לאחר עלותו לארץ ישראל שימש כרב ומשפיע של חסידי חב"ד בירושלים.
נולד בפרפויסק בשנת 1889 לאברהם ששונקין.
למד בישיבות שונות, ביניהן בקרמנצ'וג, באמצ'יסלב ובקישינב.
בהיותו בקישינב התקרב לרב אברהם שניאורסון, חותנו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, ובהשפעתו נסע לישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ולמד בה בין השנים 1906–1910. בשנת 1919 כיהן לתקופה קצרה כרב בנובוזיבקוב.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 נשלח על ידי הריי"צ כשליח לעיר דרבנט.
בין השנים 1923–1928 שימש כרב בעיר בתומי וייסד סניף של רשת ישיבות תומכי תמימים.
בשנת 1950 עלה לישראל והתיישב בשיכון הרבנים בשכונת רוממה בירושלים, ושימש כרב בבית הכנסת החב"די בשכונת מאה שערים (בעל התניא).
בין תלמידיו: הרב עדין אבן ישראל והרב טוביה בלוי.
בשנת 1953 חתם על מכתב הרבנים נגד שירות לאומי לבנות.
נפטר בירושלים בשנת 1975 ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים.
זכרונותי (נדפס בארבע הוצאות: תש"מ, תשמ"ח, תשע"ב, תשע"ג)
תולדות הבעש"ט: ליקוט פנינים יקרים (נדפס בתש"כ)
נחום שמיר (30 במרץ 1917 – 12 באפריל 1995) היה פעיל ציוני וביטחוני, מנהל וממקימי קיבוץ נווה איתן.
שימש בתפקידים רבים בממסד הביטחוני הישראלי - בין השאר כפעיל ב פיקד על הברחת מעפילים מאיטליה, שימש גזבר של מחלקת העלייה באירופה בהסוכנות היהודית, וראש משלחת משרד הביטחון בארצות הברית וקנדה.
היה מנכ"ל של חברת השילומים מנכ"ל חברת הנפט הלאומית, מנכ"ל חברת הביטוח הסנה, ציר כלכלי בארצות הברית וקנדה, ומנכ"ל החברה לישראל.
שמיר גם היה מעורב בתחום החינוך והתרבות- שימש כמנכ"ל בית ברל ומייסד המכללה האקדמית בית ברל, מייסד תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער עם אורנה פורת ויו"ר ההנהלה, קונסול כללי בשיקגו, יו"ר הנהלת מוזיאון ארץ ישראל,.
נחום שמיר נולד בקרקוב בפולין לאבא (אברהם) ופרידה (לבית זיידן) וכסמן.
הוא היה הבן השני מארבעה ילדים.
הבית היה בית יהודי ציוני.
הוא למד בגימנסיה עברית והיה פעיל בתנועת נוער ציונית.
ב-1934 עלתה המשפחה ארצה והתיישבה בתל אביב.
שמיר יצא לעבוד בבניין, פרדסנות ומכונאות רכב כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בערבים היה פעיל כראש שבט של תנועת עקיבא.
מאוחר יותר הצטרף לארגון ההגנה.
בשנת 1944 הצטרף לחבריו מתנועת הנוער עקיבא מקרקוב והיה ממקימי קיבוץ נווה איתן בעמק בית-שאן.
בשנת 1948 במלחמת השחרור היה שליש בגדוד 13 של חטיבת גולני תחת פיקודו של אברהם יפה והשתתף בקרבות על נצרת וצפת.
בסוף שנת 1948, נשלח לאיטליה כמפקד הבריחה וממונה על העלייה של המוסד לעלייה ב', והיה אחראי על הברחת גבולות של פליטי השואה, קליטתם במחנות מעבר ושליחתם באניות ארצה.
בתקופה זו החלה גם עליה ממצרים ולוב דרך איטליה לישראל.
בשנת 1951 נשלח לפריז, צרפת ושימש גזבר של מחלקת העלייה בהסוכנות היהודית, בתקופה של עליית מאות אלפי יהודים מאירופה, אסיה ואפריקה.
בשנת 1952 החליף את שמעון פרס כראש משלחת משרד הביטחון בארצות הברית וקנדה.
בשנת 1955 החליף את הלל דן כמנכ"ל חברת השילומים וכיהן בתפקיד זה עד סיום פעולתה של החברה בשלהי שנת 1963. בתפקיד זה יזם בין היתר את הקמת מספנות ישראל והיה יו"ר ההנהלה שלה.
בסוף שנות החמישים היה ממקימי ומנהל חברת הנפט הלאומית.
בנוסף היה גזבר הוועד הציבורי שהביא להקמת משכן קבע לתיאטרון הקאמרי ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בשנת 1962 התמנה למנכ"ל חברת הביטוח "הסנה" ושימש בתפקיד זה כשנה וחצי.
בשנת 1964 מונה לציר הכלכלי בארצות הברית וקנדה..
שמיר יזם את הקמת המכללה האקדמית בית ברל, המכללה הראשונה בישראל.
עם שובו מארצות הברית ב-1968 התמנה למנכ"ל בית ברל והחל לקדם הקמת מכללה כדי לאפשר לצעירים מהפריפריה לזכות בהשכלה אקדמית..
במקביל, הקים עם אורנה פורת את תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער והיה יו"ר ההנהלה.
בשנת 1977 מונה לקונסול כללי בשיקגו ובשובו ארצה היה יו"ר הנהלת מוזיאון ארץ ישראל.
עם צאתו לגמלאות ב-1981, החל לפסל בעץ.
בשנת 1984 השתתף בתערוכה קבוצתית בניו יורק ב-"American Israeli Art Gallery", ובשנת 1987 הציג תערוכת יחיד במוזיאון בית עמנואל ברמת גן.
נפטר בתל אביב ב-1995, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
היה נשוי למלכה לבית פס, אותה הכיר והדריך בתנועת הנוער.
אחד מהם הוא הפסנתרן, שחקן הקולנוע והצייר אורי שמיר.
בניין ההנהלה של המכללה האקדמית בית ברל נקרא על שם "נחום שמיר, מייסד מכללת בית ברל ומנהלה בשנים 1970 - 1976", כפי שנכתב בשלט בבניין.
נחושתית הוורדים (שם מדעי: Cetonia aurata, שם עממי: Green Rose Chafer) היא מין של חיפושית במשפחת הזבליתיים.
אורכה כ-20 מילימטר וצבעה מתכתי בוהק עם גוני נחושת, כתוצאה מצבעוניות מבנית.
לעיתים קרובות ישנם פסים לבנים גליים על כנפי החפייה שלה.
היא נפוצה באירופה, דרום אנגליה וכן בדרום מזרח אסיה ובעיקר בהונג קונג.
נחושתית הוורדים מסוגלת למעוף מהיר, והיא עפה כאשר כנפי החפייה סגורות (הן נפתחות רק לצורך פתיחת וקיפול כנפי התעופה).
נחושתית הוורדים ניזונה מאבקה, צוף ופרחים, בעיקר ורדים.
בנוסף הזחלים שלהן ניזונים מרקבובית ומפטריות ספרופיטיות.
באירופה ניתן למצוא אותן על פרחים, בעיקר ורדים, במהלך ימים שמשיים בחודשים מאי עד יולי ולעיתים גם עד ספטמבר.
הפגית היא זחל מטיפוס דרן בצורת האות C ובעלת גוף קשיח, מקומט ושעיר עם ראש קטן ורגליים זעירות.
הפגיות מסתתרות בחורף במקום שבן יש מזון ומתחפרות בתוך האדמה, כולל בגושי דשן, עלוות שלכת ועץ נרקב.
הפגיות גדלות מהר ומתנשלות פעמיים לפני תחילת הסתיו.
הן מתגלמות ביוני או יולי, וחלקן מגיחות בסתיו אך רובן מגיחות מהגולם באביב.
באביב הן מזדווגות ומטילות ביצים בחומר אורגני מרקיב, ואז מתות.
מחזור החיים שלהן הוא כשנתיים.
צבעה של נחושתית הוורדים הוא לרוב ירוק מתכתי בוהק עם גוני נחושת.
הצבע נובע מצבעוניות מבנית, שנגרמת על ידי החזרה של אור מקוטב בעל קיטוב מעגלי; כמו רוב הזבליות זהו אור בעל קיטוב מעגלי שמאלי.
כאשר מסתכלים על החיפושית דרך מקטב בעל קיטוב מעגלי ימני, החיפושית נראית חסרת צבע.
החיפושית מופיעה גם בצבעים אחרים לצד הירוק הנפוץ, אלו כוללים נחושת, טורקיז, כחול, אפור ושחור.
להמון פרטים יש פסים לבנים מגורענים וגליים על כנפי החפייה, אך בחלק אין.
נחושתית סגולה (שם מדעי: Protaetia mirifica, שם נרדף: Eupotosia mirifica) היא מין של חרק הנמנה בסדרת החיפושיות ושייך למשפחת הזבליתיים.
פירוש השם mirifica הוא "נהדרת" בלטינית.
צבעה של הנחושתית הסגולה הוא סגול-כחול מתכתי בוהק ולעיתים גם סגול דהוי וכהה יותר או אף שחור.
רוב הזמן כנפי התעופה מקופלות תחת כנפי החפייה המספקות להן הגנה.
החיפושית נפוצה בעיקר באירופה אך גם בצפון המזרח התיכון (ניצפו פרטים בטורקיה וצפון סוריה).
לפי האנטומולוג עוז ריטנר: "מין זה ככל הנראה אינו מצוי בארץ.
דיווחים היסטוריים קודמים התבררו כשגויים (מיקום בסוריה).
פרט בודד מצוי באוסף האב שמיץ ועליו מצוין ירושלים אך פתק זה צורף רק כעבור שנים ונראה שהפרט הגיע מצפון סוריה או טורקיה.
ייתכן שהמין יראה בארץ בעתיד אבל הסבירות לכך נמוכה."
נחושתית מגוונת או נחושתית יהודית (שם מדעי: Protaetia judith) היא מין של חרק הנמנה בסדרת החיפושיות ושייך למשפחת הזבליתיים.
הנחושתית המגוונת מצויה בישראל ותצפיות שלה מתועדות בעיקר בצפון ארץ ישראל, במישור החוף הצפוני והגליל המערבי.
הנחושתית המגוונת מופיעה במספר צבעים בהם כחול, סגול, טורקיז, אדמדם ואף ירוק.
כאשר היא במופע ירוק, ניתן להתבלבל בינה לבין נחושתית הקוצים הנפוצה יותר.
הנחושתית המגוונת פעילה בעיקר בקיץ, בחודשים יוני-אוגוסט ונמשכת לפרחים ופירות שונים בניהם ענבים וליצ'י, ובשל כך נחשבת למזיק לחקלאות.
מפרץ שולי כנפי החפייה המאפשר החזקת כנפי התעופה פרושות, אף על פי שכנפי החפייה סגורות.
נחום שרפמן (20 בספטמבר 1947 - 29 באפריל 2009) היה יזם הייטק ישראלי, ממייסדי חברת קומטאץ' וחברת Shopping.com.
בשירותו הצבאי היה לוחם בצנחנים עד שנפצע, אז שירת כסייר אויר.
בשנת 1968 קיבל שרפמן את התואר הראשון בפיזיקה מהטכניון שבחיפה ובשנת 1974 את התואר השני בפיזיקה, גם הוא מהטכניון.
בשנת 1979 סיים את הדוקטורט שלו בפיזיקה גרעינית באוניברסיטת קרנגי מלון שבפנסילבניה.
בשנת 1980 החל לעבוד במרכז המחקר והפיתוח של חברת נשיונל סמיקונדקטור בהרצליה, ועמד בראש קבוצת התיב"ם.
בשנת 1991 הקים שרפמן, יחד עם אמיר לב וגדעון מנטל את חברת קומטאץ' (לימים סיירן), שעסקה בתחילה בפיתוח תוכנות לדואר אלקטרוני.
בשנת 1999, הונפקה קומטאץ' בנאסד"ק לפי שווי של כ-222 מיליון דולר, אך בהמשך ערכה נפגע והיא שינתה כיוון לפיתוח תוכנות אנטי ספאם ואנטי-וירוס.
בשנת 1998 הקים שרפמן, יחד עם אמיר אשכנזי, את חברת Shopping.com, שפיתחה אתר השוואת מחירים באינטרנט.
החברה הוקמה תחילה תחת השם "דילטיים" (DealTime).
בשנת 2004 הונפקה החברה לפי שווי של 414 מיליון דולר, וב-2005 נמכרה ל-eBay תמורת 634 מיליון דולר.
לאחר מכן, היה שרפמן מעורב בניהולה של חברת StepIn, שעסקה בפיתוח משחקי מחשב המיועדים לאימון גופני עד שנסגרה בשנת 2008. בטרם מותו, היה מעורב בחברה בשלבי הקמה אשר פיתחה מכשיר נייד, המיועד לספורטאים, למדידה מדויקת של מדדים גופניים שונים.
ב-29 באפריל 2009 המריאו שרפמן ורעייתו נאווה לכיוון האי קורפו במטוס קל.
הם נקלעו לתנאי מזג אוויר קשים וראות לקויה שגרמו להתרסקות המטוס בסביבות האי זקינתוס, שני בני הזוג נהרגו בהתרסקות.
הם השאירו אחריהם שני בנים ובת.
נחומי (מרים נחמה) יפה (נולדה ב-1976) היא חוקרת פסיכולוגיה פוליטית וחברתית באוניברסיטת תל אביב וסגנית נשיא במכון תתי"א לחקר הקהילה החרדית.
נחומי יפה נולדה בחיפה למשפחת מלוביצקי.
למדה בסמינר הישן ובסמינר גייטסהד באנגליה שם הוסמכה להוראה.
היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה וחינוך ותואר שני ביישוב סכסוכים מהאוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט שלה העוסקת בעוני וזהות בחברה החרדית כתבה באוניברסיטה העברית תחת הנחייתם של הפרופסורים אבנר דה שליט, עירן הלפרין ותמר שגיא.
יפה כתבה גם עבודת מחקר על עוני ונורמות חברתיות בקהילה החרדית בארצות הברית, במסגרת פוסט דוקטורט מורחב במכון למחקר התנהגות של פרופ' דניאל כהנמן באוניברסיטת פרינסטון.
יפה עבדה בהוראה כמחנכת במגוון תיכונים חרדים בולטים.
בשנת 2010 היא כתבה את תוכנית הלימודים החדשה בהיסטוריה למגזר החרדי ואת ספר הלימוד המרכזי לכיתות י"א-י"ב.
במשך כעשור היא כתבה את בחינות החוץ בהיסטוריה ובתולדות ישראל מטעם מכון סאלד.
בשנים 2016–2020 עבדה יפה כחוקרת במכון הישראלי לדמוקרטיה שם עסקה בסוגיות הקשורות לאזרחות ודמוקרטיה ויחסי דת ומדינה של החברה החרדית.
מאז שנת 2020 יפה היא חברת סגל בכירה בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב, החרדית הראשונה שגדלה כחרדית והצטרפה כחרדית כחברת סגל בכירה באקדמיה הישראלית.
בשנת 2021 היא זכתה בפרס הצטיינות בית ספרית ובשנת 2022 בפרס הרקטור להצטיינות בהוראה.
בשנת 2020 מונתה יפה כסגנית נשיא למחקר במכון תתי"א ומנהלת זרוע המחקר שלה, מכון נתוני אמת.
במסגרת תפקידה היא ממפה את החברה החרדית על בסיס שבועי ויועצת למשרדי הממשלה.
במקביל שימשה כיועצת של המל"ל לחברה החרדית במסגרת מגפת הקורונה.
במסגרת זאת היא יזמה מספר פרויקטים של שיתוף פעולה בין מנהיגים בקהילה החרדית, המל"ל, המשטרה וזרועות הביטחון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הקימה יפה את החמ"ל החרדי המרכזי בו לקחו חלק יותר מ־100,000 חרדים.
בראשית 2024 היא זכתה באות האבירות מטעם מרכז פרס.
נחומי יפה עוסקת בפסיכולוגיה פוליטית, כלומר בהיבטים הפוליטיים של תופעות פסיכולוגיות.
מחקריה מתמקדים בהבנת נורמות וחריגות מנורמה כדרך לאפשר הזדמנויות.
כמו כן שינוים במטא- תפיסות כאסטרטגיה ליישוב סכסוכים בין קבוצות.
מטרת מחקריה היא לבחון כיצד ניתן לשפר ולאפשר הזדמנויות בחיים לאנשים.