tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דורות של ילדים התחנכו על שיריה ופזמוניה, ובהם "הדוב הצהוב", "שיר ההפלגה", "ברווזים", "מה עושות האיילות", "מדוע הילד צחק בחלום" ו"פזמון ליקינטון".
דרכה של לאה גולדברג אל ספרות הילדים נסללה בפועל החל מיומה השני בארץ, וכמעט במקרה.
מכריה השיגו עבורה משרה בעיתון "דבר", וכשנכנסה למערכת העיתון הציגוה בפני יצחק יציב.
על יציב, עורכו הראשון של "דבר לילדים", מספרים שהיה מטה כל שיחה בענייני ספרות וסופרים לשאלה אם ניתן לבקש מן הסופר או המשורר שדובר בו זה עתה לתרום מפרי עטו למוסף, וכך נהג גם עם העולה החדשה.
"אולי יש לך חומר לילדים", שאל אותה, "הכתבת שירי ילדים?" – והיא ענתה: "לא ניסיתי".
הגיליון הקרוב של המוסף עמד בדפוס אך בזה הבא כבר הופיע שירה הראשון לילדים, "פילי הקטן".
עד מהרה התמנתה גולדברג לסגניתו של יציב, במקום הסופרת והעיתונאית ברכה חבס, ופרסמה בקביעות שירים וסיפורים לילדים.
בשנת 1936 החלה בשיתוף פעולה עם אריה נבון, עימו יצרה את הקומיקס "אורי מורי", ואחר כך גם יצירות אחרות.
גולדברג כתבה ספרים רבים לילדים, אבל לא היו לה ילדים משלה.
גולדברג אהבה מאוד ילדים והקשר שלה איתם היה עמוק בלתי אמצעי וחופשי.
העצבות העמוקה של חייה הייתה על כך שלא היו לה ילדים.
היא התגוררה ברחוב ארנון 15 בתל אביב, עם אמהּ.
"ידידי מרחוב ארנון" הוא ספר הילדים הראשון של לאה גולדברג בפרוזה.
הוא מכיל ארבעה סיפורים, הנקשרים כולם בהווי רחוב ארנון.
"והוא האור" הוא רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים שיצא לאור ב-1946. גולדברג מתארת בו את מחלת הנפש של אביה.
יצירה זו מונחת בתשתית יצירתה והיא שופכת אור רב על יסודות נפשה ועל אישיותה.
הספר פותח ברצח אב סמלי.
הגיבורה נורה פוגשת יהודי החוזר ושואל אותה במפגיע על אודות הייחוס המשפחתי שלה.
נורה, שאינה מעוניינת להסגיר את העובדה כי אביה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מנסה להתחמק משאלותיו של היהודי הסקרן, אך הדבר אינו עולה בידה, ולבסוף היא פולטת בזעם:
נורה "הורגת" את אביה ומנסה להתנתק מעברהּ.
לאור אי-הצלחתה בכך, פניו של החולי הנפשי ממשיכות להציץ אליה ולהתגלות לה בדרכים שונות.
נורה אומרת לבסוף: (עמ' 211), ובמחזור "שירי הבן האובד:" .
בשנת 1955 כתבה גולדברג לברית לאופרה בשם "בכל דור ודור".
את המוזיקה לאופרה הלחין מנחם אבידום.
היצירה הוצגה פעם אחת בלבד בפסטיבל מוזיקה שהתקיים בעין גב באותה שנה והוקדש ליצירה ארץ ישראלית מקורית וליצירות ברוח מסורת יהודי ספרד.
עלילת האופרה מתרחשת בחלקה בספרד ועוסקת בסוגיות הקשורות לפְּלִיטוּת בכלל ולפליט היהודי בפרט, ברעיון שבכל דור ודור ניצב הפליט היהודי מול ההכרח לנדוד, ההחלטות שעל הפליט לקבל, בדידותו, קיומו הארעי וחרדת חירותו.
בספרייה הלאומית בירושלים נמצאת הקלטה של ביצוע האופרה, כחלק מארכיון קול ישראל.
לאה גולדברג הייתה חובבת אמנות והעמידה יצירה פלסטית לצד זו הפואטית.
בשנותיה האחרונות עסקה בציור, ברישום ובמלאכת הקולאז', אולם כבר בילדותה גילתה נטייה מובהקת אל התחום, אף יותר מאשר אל אמנות המילה.
ביומניה מנערותה ביטאה גם את הרצון להיות ציירת.
היא אהבה לצייר לא פחות משאהבה לכתוב.
במסמך תולדות חייה אשר נמצא בעיזבונה וחובר בשנת 1968, כתבה גולדברג שהמורה לציור בבית ספרה ייעץ להוריה לשלוח אותה לשיעורי ציור פרטיים.
משום שהמשפחה הייתה שרויה במצוקה כלכלית, שילמה גולדברג על שיעורי הציור הפרטיים בעצמה, מכסף שהרוויחה בשיעורים פרטיים שהעניקה.
גולדברג החלה ללמוד באקדמיה לציור בקובנה אולם עקב לחץ מן הסובבים אותה וציפיות משפחתה שתבחר בספרות כמקצוע, היא שוכנעה לעזוב את האקדמיה כעבור חודש.
על החלטה זו השפיע גם פרסום שירה הראשון בעיתון.
בסיום לימודיה באוניברסיטת קובנה בשנת 1930, קיבלה גולדברג מלגה ונסעה ללמוד בגרמניה.
בעקבות מעבר זה נפתחו בפניה אופקים תרבותיים חדשים אשר לא היו נגישים עבורה בליטא, והיא נחשפה אל יצירות אמנות מערביות רבות, מן העולם הנאו-קלאסי, הרנסאנסי והמודרני.
ייתכן שאותה חשיפה מקבילה לאסכולות אמנותיות מסורתיות ומודרניות הביאה למתח המתקיים בין הקלאסי למודרני ביצירתה הספרותית.
ברשימתה "תולדות חיים" ציינה גולדברג אמנים שאהבה במיוחד, בהם ציירי הרנסאנס קרלו קריולי, אניולו ברונזינו וחוספה דה ריברה, וכן המודרניסטים ארנסט בארלאך , פאול קלה ופבלו פיקאסו.
אמנים אלו השפיעו על מכלול יצירתה, כאשר בין השאר שירה "חלום נערה" הושפע מתמונת מגדלנה של קריולי, ואילו התמונה "הקדוש סבסטיאן" של ריברה נזכרת בסונטה גנוזה שלה ששמה "ברלין".
כאשר נשאלה גולדברג מדוע לא נמשכה ללימודי ציור, ענתה שאם העובדה שלא ציירה לא הפריעה לה זמן כה רב, סימן שלא הייתה אמורה לצייר.
גולדברג ראתה את הספרות כיעודה, אולם ב-1968 כתבה כי ארבע שנים קודם לכן .
גולדברג הראתה את רישומיה לידידה האמן אריה נבון, אשר ייעץ לה להמשיך ביצירה.
היא החלה לצייר עד אשר ציירה באופן יומיומי, והרחיבה את יצירתה גם למדיום הקולאז' ביולי 1968. הציור היה עבורה תרפיה.
בתקופות קשות עבורה כמו בתקופה בה חוותה ביקורת מתלמידיה וכמו בתקופת מחלת הסרטן, פנתה לעסוק בציור.
חברתה של גולדברג, תמרה ריקמן תארה כיצד בימיה האחרונים הפכו קירות ביתה למעין כן ציור.
היא רשמה על הקירות ציור שהלך והתארך עד קצה החדר.
גולדברג איירה בעצמה את ספר הילדים פרי עטה, מעשה בצייר, את השיר הסיפורי אוקסן וניקולט שתרגמה מצרפתית, את המפוזר מכפר אז"ר שחיברה בהשראת סמואיל מרשק ואת תרגומה לספר הגרמני עץ היהודים מאת אנטה פון דרוסטה הילסהוף.
בנוסף, יצרה גולדברג איורים עבור המחזה בית ספר לנשים למולייר, אותו תרגמה לעברית, אולם אלה לא התפרסמו משום שחששה לפגוע במאיירת שנבחרה על ידי הוצאת הספרים, ולכן לא הציעה את איוריה.
בריאיון עם תלמה אליגון משנת 1969 התייחסה גולדברג לקשר של כתיבתה עם ציוריה:
דרך השירה נגלה לעינינו צד מלנכולי ונוגה בעוד דרך ציוריה של גולדברג מתגלה צד חי חיוני ומעורב בחיים.
ייתכן והדבר קשור לכך שעל פי עדותה הייתה כותבת כאשר הייתה במצב רוח מלנכולי.
אם כך, ציוריה מאפשרים לנו צוהר להיבטים אחרים באישיותה.
הדמויות המופיעות בציוריה של גולדברג הן פעמים רבות דמויות ספרותיות – מיצירותיה או מיצירות שתרגמה וערכה – המתבטאות באופן מוחשי במדיום הוויזואלי.
לעיתים אף ניתן לזהות ביצירות מסוימות את דיוקנה של גולדברג באופן גלוי או סמוי.
הנושאים בציוריה מגוונים ומציגים זכרונות, מסעות, ערים, טבע, נוף ודמיון.
הם מתאפיינים בתיאורי אווירה יותר מאשר תיאורים ריאליסטיים.
גולדברג ציירה בעיפרון, פחם, גואש, עפרונות צבעוניים, צבעי מים ושמן, ונהגה להתחיל ברישום גרסאות רבות עבור אותה יצירה: רישום שככל הנראה היה אימפולסיבי ואינטואיטיבי.
בחלק מן הציורים מופיעים עומק ופרספקטיבה ובחלקם השטחה קווית מרומזת, ורובם נתחמו על ידי מסגרת.
ציוריה העוסקים בנוף עירוני מורכבים מגוונים מונוכרומטיים כשחור, לבן, חום ואפור, היוצרים אווירת עצבות וניכור המתכתבת עם שיריה של גולדברג על תחושותיה בערים זרות.
בשנים האחרונות לחייה יצרה גולדברג קולאז'ים בהשפעת יצירותיה של האמנית שושנה היימן.
אלו הורכבו בקפידה מגזרי נייר ומפות ששולבו עם כיתובים וציורי דיו, עפרונות, גואש וצבעי מים באופן צפוף, סמלי ועשיר בדימויים.
בשנים 1968–1969 יצרה קולאז'ים בנושאי ירושלים והתנ"ך.
גם על בחירתה ליצור במדיום זה התבטאה בריאיון עם תלמה אליגון:
יצירותיה הפלסטיות של גולדברג הוצגו בימי חייה בשתי תערוכות: הראשונה בבית האמנים בירושלים בשנת 1968, והשנייה בשנת חייה האחרונה, בגלריה בכפר מנחם, ב-1969. על תערוכתה האחרונה התפרסמה ביקורת אוהדת בעיתון "על המשמר":
גולדברג הותירה בעיזבונה כארבעת אלפים ציורים, רישומים וקולאז'ים פרי יצירתה, בנוסף למפעלה הספרותי הענף.
יומניה האישיים של גולדברג התפרסמו בשנת 2005. היא החלה בכתיבתם, בעברית, באוקטובר 1921 בקובנה בהיותה בת עשר בלבד.
הפרסום עמד בסתירה לקנאות שבה התייחסה לפרטיותה, והעניין עורר ויכוח ציבורי.
שורות אחדות המסכמות את כמיהתה העצומה לאהבה, את הייאוש מהסיכוי להשיגהּ ואת ההשלמה שהיא מחוץ לטווח השגתה:
מכתבים מנסיעה מדומה (1937) - רומן אוטוביוגרפי.
האורחת מכנרת (1939) – שיר בשבח הבננה העברית.
העיר והכפר (1939) – חרוזים למען תוצרת הארץ
דן ודינה מטיילים בתל אביב (1940) – חרוזי תברואה.
ידידי מרחוב ארנון (1943) – סיפורי יום-יום על תאומים שזרעו סוכריות, על חתול צמחוני, על כלבה שנגנבה ועוד.
הביבר העליז (1947) – חרוזים על גן-החיות ופלאיו.
מה עושות האילות (1949) – ארבעים שירים על משחקי אור וצל, חלום ושעשוע, על כובע-קסמים ומפוחית-פלאים ועוד.
פגישה עם משורר (1952) – על אברהם בן יצחק ועל אהבתה לו.
נסים ונפלאות (1954) – ידידות מופלאה נרקמת בין הילד נסים, הקוף נפלאות וה"דודה של שום איש", היא המספרת.
מלכת שבא הקטנה (1956. תורגם לאנגלית) – חבלי קליטתה של נערה עולה בחברת ילדים.
איה פלוטו (1957) – הרפתקאותיו הליליות של כלב בקיבוץ.
מסעות מור החמור (1959) – עַיִר יוצא לטיול ומגלה את העולם.
מעשה בצייר (1965) – שיר סיפורי על צייר ירושלמי.
הרפתקה במדבר (1966) – סיפור מצולם על ילדי קיבוץ היוצאים לחשוף עתיקות בחורבות עיר קדומה.
בנים, בנות, בובות (1968) – חרוזים לתצלומים של בובות "חיות" ופועלות.
לאה גולדברג - שירים (1973) - שלושה כרכים של כל שיריה, הוצאת ספרית פועלים
מר גוזמאי הבדאי (1977. נדפס בהמשכים בדבר לילדים והופיע כספר אחרי מותה) – הרפתקאותיו המופלאות של גוזמאי עתיר-דמיון.
וכולם חברים (1978) – חמישה סיפורים מחורזים.
שמגר הנגר (1979) – מסע חלומי של ילד אל העיר שמעבר ענן ופגישתו עם נגר המכין צעצועים.
אורי כדורי (1984) – חרוזים וציורים מתוך דבר לילדים.
האומץ לחולין: בחינות וטעמים בספרותנו החדשה (1996), הוצאת ספריית הפועלים
כובע קסמים (2006), הוצאת ספרית פועלים
לאה גולדברג: כל הסיפורים (2009), בעריכת חמוטל בר-יוסף וגדעון טיקוצקי, ספרית פועלים
אבידות (2010), הוצאת ספרית פועלים
שיר/עיר: צרור שירים גנוזים - לאה גולדברג, עם חיתוכי עץ מאת פרנץ מזרל (2012), הוצאת אבן חושן
שר הילדים (2016), הוצאת ספרית פועלים
הצרצר התייר(2016), הוצאת ספרית פועלים.
יומן ספרותי: מבחר רשימות עיתונות 1928 - 1941 (2017), בעריכת גדעון טיקוצקי וחמוטל בר יוסף, הוצאת הקיבוץ המאוחד
השירים הגנוזים, עורך גדעון טיקוצקי, ספריית הפועלים, 2019
כל שירי הילדים, עורך גדעון טיקוצקי.
סדרת נדי מאת איניד בלייטון, בתרגום יפה קרינקין ובעריכתה של לאה גולדברג, בהוצאת ש.
נדי נוסע לארץ הצעצועים, 1964.
סמואיל מרשק, דואר, (יצא לאור 1927), (עיבוד ותרגום מגרמנית), מוציא לאור: ח.
מרגולין את אלכסנדר כהן, תל אביב, ספריית פז, (1940).
היינריך מאן, מסטננדאל עד פרנס, (תרגום מגרמנית).
מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1941.
רוזה לוקסמבורג, מכתבים מבית הסוהר (תרגום מגרמנית), ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד, הוצאה ראשונה 1942 ומהדורה מחודשת 2009
אלי ינס, תמונות: חנה ריבקין-בריק, אלה קרי הילדה מלפלנד, ספריית פועלים 1954
אלדין ומנורת הקסמים שלו, 1950
חנה וולקוב, פרג, ואבא קובנר, ישראל (עורכים), מ' מ' (ליקוט ועיצוב), אין פרפרים פה, לקט שירים וציורים של ילדי גטו טרזיינשטט 1942-1944, ירושלים 1977
לב טולסטוי, מלחמה ושלום, 1956.
היינריך מאן, נעורי המלך הנרי הרביעי, שתי מהדורות שונות: ספרית הפועלים והוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, סדרה בעריכת עזריאל אוכמני, 1960.
הנריק איבסן, פר גינט 1953
לואיג'י פיראנדלו, אנריקו הרביעי, הועלה ב'הבימה' באוקטובר 1955, פורסם בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
לואיג'י פיראנדלו, כל אדם והאמת שלו
סמואיל מרשק, המפוזר מכפר אז"ר
רנטה ויגנו, אנייזה הולכת למות, תרגמה מאיטלקית לאה גולדברג, 1951.
טוביה ריבנר (עורך), קולות רחוקים וקרובים - תרגומיה למשוררים שונים, כרך ו ב"כל כתביה", 1975
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, עץ היהודים, איורים: לאה גולדברג, תל אביב, תש"ל
ז'אן-פול סארטר – הנערה והכושי, הועלה ב'אהל' באוגוסט 1952, פורסם ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט (2018).
ריינר מריה רילקה, שיר האהבה והמות של הקורנט כריסטוף רילקה – תרגום חלקי (הביאה לדפוס והקדימה מבוא: יהושבע סמט שינברג), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יא', 2019.
פדריקו גארסיה לורקה, חתונת הדמים, תורגם עבור הפקה של הקאמרי ב-1946, פורסם בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יב', 2020.
מיכאיל פרישווין, חברבור חית-היער, אנקורים- ספרית פועלים, 1943.
על אף המעמד אליו הגיעה יצירתה, והמוניטין שזכתה לו עם השנים כאחת מגדולות המשוררים העבריים, ידעה גולדברג בחייה אך מעט הוקרה ליצירתה.
בשנת 1970, השנה בה הלכו לעולמם היא ושותפה לחבורת "יחדיו", נתן אלתרמן, הוספד אלתרמן בעיתונות כ"מצפון האומה" וכמוביל השירה העברית בעתו.
גולדברג, מאידך, הוזכרה במילים מעטות כ"פרופסורית מוערכת אשר פרסמה מספר ספרי שירה לילדים ולמבוגרים, וכן הייתה למתרגמת וחוקרת מעולה".
זמן קצר לאחר מותה החלה התעניינות גוברת ביצירתה, הן במחקר והן כמשוררת שרבים משיריה שהולחנו הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי.
באותה השנה התפרסם לחנה של דפנה אילת לשירה "משירי ארץ אהבתי" ביוזמתה ובביצועה של חוה אלברשטיין וזכה להצלחה גדולה.
כעבור מספר שנים התפרסם לחנו של מוני אמריליו לחלק השני של הטרילוגיה, "בארץ אהבתי השקד פורח" בביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים עם הסולנית רוחמה רז שזכה גם הוא להצלחה גדולה.
אלבום הבכורה של צילה דגן אשר כלל ארבעה שירים של גולדברג אותם הלחין דני ליטני, בהם "ולא היה בינינו אלא זוהר" ו"נחל שלי".
ליטני עצמו הוציא באותה השנה תקליט שדרים בו כלל הלחנה שלו לשירה של גולדברג "דלילה".
בהמשך שנות השבעים זכו שירים רבים של גולדברג להלחנה, והפכו לאהובים ביותר בעולם המוזיקה הישראלי, בהם השירים :
"זה מכבר" (לחן: מתי כספי/ ביצוע: אושיק לוי), "את תלכי בשדה", (חיים ברקני/חוה אלברשטיין), "מה יהיה בסופנו" (אשר ביטנסקי/נורית גלרון), וכן השיר "סליחות" (לחן: עודד לרר), אותו שרה יהודית רביץ הצעירה בשנת 1977 בפסטיבל הזמר ובעקבותיו זכתה לחשיפה רחבה.
אלברשטיין הוציאה בשנת 1980 את אלבומה אני הולכת אלי שנקרא בעקבות שירה של גולדברג אותו הלחין נחום היימן.
בשנים שלאחר מכן, זכו שיריה של גולדברג ללחנים נוספים.
בין השאר, להקת "בלאגן" (שעם חבריה נמנו דן תורן, יובל מסנר ודנה ברגר שכללו באלבומם את השיר "שלושה ימים", וכן הזמרת אחינועם ניני, שאלבומה השני כולל כמעט כולו שירים של גולדברג (ביניהם השיר "הוא", הידוע יותר כ"בואי כלה").
בשנת 2003 הוציאה חברת "נענע דיסק" את הפרויקט "שרות לאה גולדברג", ובו אמניות עכשוויות מלחינות ומבצעות משיריה.
בין המוזיקאיות שהשתתפו באלבום היו אהובה עוזרי, רונה קינן, הדרה לוין ארדי, יסמין אבן, קרני פוסטל, שרון רוטר ואפרת בן צור.
בשנת 2006 התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לגולדברג.
בשנת 2010 הועלתה הצגת היחיד "אולי מחר אני אהיה", אותה יצרה ומבצעת השחקנית שירה פרבר על פי יומניה של גולדברג, שיריה וכתבים נוספים.
ההצגה מתארת את מהלך חייה של לאה גולדברג עד גיל 40, את בדידותה וחוסר יכולתה ליצור קשר אינטימי.
בשנת 2011, במלאת מאה שנה להולדתה, הוקרן בבכורה במסגרת פסטיבל דוק-אביב סרטו של יאיר קדר "לאה גולדברג בחמישה בתים" על חייה ויצירתה של גולדברג.
הסרט הופק במסגרת פרויקט "העברים", וזכה לתמיכת שירות הסרטים הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה והרשות השנייה.
הסרט הוקרן בעשרות הקרנות ברחבי הארץ ובעולם, ושודר בערוץ 10 ובערוץ 2 פעמים אחדות.
פסטיבל חיפה להצגות ילדים, המתקיים מדי שנה בתיאטרון חיפה, הוקדש באותה שנה ליצירתה, וחוקר הספרות גדעון טיקוצקי והקולנוען יאיר קדר יזמו את חגיגות מאה השנה להולדתה.
בקמפוס הר הצופים, ליד הספרייה המרכזית הוקמה לרגל 100 שנה להולדתה במימונה של קרן צביה ברלינסקי-פינת זיכרון המשמשת גם כפינת הסבה ולימוד.
בפינה זו מוצגים רהיטים ופרטים מקוריים אחרים מחדרה באוניברסיטה העברית, מכתבים מתיקה האישי באוניברסיטה ועוד.
ב-19 בפברואר 1991, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שעליהם דיוקנאות של רחל המשוררת (בלובשטיין), לאה גולדברג ושרה אהרונסון.
כל בול בסדרה שויך לאחת מהן.
האמנית רות (בקמן) מלכא עיצבה את הבולים.
על השובל של הבול שהוקדש ללאה גולדברג הופיע כיתוב של שורה אחת משיר שכתבה, לאמור: "בארץ אהבתי השקד פורח".
בשנת 2010 הוצב בקובנה שלט לכבודה בבניין שבו שכנה הגימנסיה שבה למדה.
בשנת 2013 נחנך בית ספר ממלכתי בנתניה על שמה.
בשנת 2014 החליטה עיריית יבנה לקרוא את שם בית הספר לאמנויות בעיר לזכרה.
בשנת 2016 נפתח בית ספר חדש בכפר סבא בשכונה הירוקה שנקרא על שמה.
ב-10 באפריל 2011 נבחר דיוקנה של לאה גולדברג, ביחד עם שאול טשרניחובסקי, נתן אלתרמן ורחל המשוררת, להתנוסס על גבי השטרות החדשים של מדינת ישראל.
בשנת 2017 הנפיק בנק ישראל שטר של 100 שקלים עם דמותה.
בשנת 2020 צוירה תמונתה על קיר ביתה ברחוב קסטוצ'יו בקובנה, ליטא.
בערים הבאות נקראו רחובות על שמה: בשכונת נווה יעקב בירושלים, תל אביב, לוד, באר יעקב, פתח תקווה, גדרה, מזכרת בתיה והרצליה.
לאה גולדברג בחמישה בתים, סרט מסדרת העברים, בימוי והפקה יאיר קדר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב, 2011. הסרט זכה בקטגוריות העריכה, המוזיקה המקורית ועיצוב הפסקול בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי 2011. את פסקול הסרט שרה קרולינה ואת המוזיקה המקורית כתב אלי סורני.
לאה דגנית (1907 – י"ח בחשוון תשמ"ו, 2 בנובמבר 1985) הייתה שחקנית תיאטרון וציירת ישראלית.
לאה דגנית נולדה כלאה קוֹרְנְמן בברסט ליטובסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל.
היא התגלתה כשחקנית על ידי הבמאי משה הלוי, שחיפש שחקנים לתיאטרון האהל אותו הקים.
היא כיכבה בתיאטרון "האהל" משנת 1925 עד לסגירתו ב-1969. דגנית הייתה לאשתו השנייה של הלוי (הראשונה הייתה חנה רובינא).
פרט לכישרון המשחק שלה, דגנית הייתה אף ציירת מחוננת, תלמידתו של יחזקאל שטרייכמן, והציגה בתערוכות רבות בארץ ומחוצה לה.
כן כתבה ותרגמה פזמונים, ובהם "ריח דבש וריח מנטה" (תרגום) הידוע בביצועה של יפה ירקוני.
לאה דגנית הקליטה תקליט שירים בשם Songs of Israel עבור חברת קפיטול רקורדס.
התקליט, שהופק בארצות הברית, מכיל שנים עשר שירים: נחמו עמי, באר שבע, לעמק, הורה מחודשת, עופי רוח, שיר הבוקרים, ההפלגה, שיר היין, הפרח הלבן, בחורים, אל תבכי, הורה נגב.
התקליט - ללא ציון שנת ההקלטה.
באמצע שנות ה-60 החלה לצייר, וקיבלה סטודיו במתנה מעיריית תל אביב.
דגנית נפטרה לאחר מחלה ממושכת.
בתה הקימה על קברה מצבה בדמות אוהל, כפי שעשתה גם על קבר אביה.
בתה של דגנית הייתה הזמרת אוהלה הלוי.
על תפקידה בהצגה "עולמו של פרץ" זכתה בפרס קלאוזנר מעיריית תל אביב.
"שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "המלך ליר", "החולה המדומה", "גם הוא באצילים", "נשי ווינדזור העליזות", "המשוגעת משאיו", "הורדוס ומרים", "דייגים", "אסתר המלכה", "בשפל", "הסערה", "יום הדין", "קולחוז של נשים", "הרופא על פרשת דרכים", ד"ר קנוק, "החתול והכנרית", "אהבה וקנאה", "דונה גרציה", "צימוק בשמש", "ליאונורה", "בנות חוה", "במעגל הנישואין" ואחרות.
לאה לוּפָּטין (נולדה ב-26 ביולי 1951) היא זמרת ישראלית, שעיקר פעילותה התרכז בשנות השבעים, השמונים והתשעים.
לופטין הייתה חברה במספר הרכבים מוזיקליים, בראשם שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק", והקליטה שירים באופן עצמאי שזכו להצלחה.
לופטין נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים לאסתר לבית חלווה שגדלה בלבנון ובסוריה ולצבי לופטין, בעל שורשים רוסיים, שנולד ברומניה.
לופטין בת שנייה ולה שלוש אחיות.
בסוף 1969 התגייסה ללהקת הנח"ל.
עם החברים ששירתו איתה במחזור זה נמנים ירדנה ארזי, רותי הולצמן, תמי עזריה, דני סנדרסון, אפרים שמיר, מירי אלוני, אלון אולארצ'יק, מאיר פניגשטיין, עמוס טל שיר וגידי גוב שהיה בן זוגה לתקופה קצרה.
לופטין השתתפה יחד עם מחזור זה של להקת הנח"ל בתוכנית "שא לשלום", שאותה ביים דני ליטאי וניהל מוזיקלית יאיר רוזנבלום.
השם "שא לשלום" הוחלף לאחר מכן והיא נקראה "בהיאחזות הנח"ל בסיני" על שם אחד מלהיטי התוכנית.
שירים נוספים בתוכנית היו : "שיר לשלום", "הבן יקיר לי", "אנחנו ואתם", "שיר רחוב" ו"טרנטלה", שבו שרה לופטין סולו קצר.
בשנת 1972 הייתה חלק מלהקת "גושפנקא" לצד רבקה זהר ורות טובי, שהקימה את הלהקה.
"גושפנקא" הייתה מעין גרסה מוקדמת ללהקה שלופטין תצטרף אליה ב-1973 ("שוקולד מנטה מסטיק").
בשנת 1973 הצטרפה לופטין להרכב "שוקולד מנטה מסטיק", לאחר שתמי עזריה פרשה ממנו.
שתי שותפותיה להרכב היו חברותיה ללהקת הנח"ל, ירדנה ארזי ורותי הולצמן.
לשלוש הזמרות מספרים אישיים צבאיים עוקבים, והן חלקו אוהל בטירונות.
ההרכב המשולש ידע הצלחה רבה בשנות השבעים.
הן הניבו להיטים, רבים השתתפו בתחרויות זמר רבות, בתוכניות טלוויזיה ורדיו, וייצגו את ישראל באירוויזיון 1976 עם השיר "אמור שלום", שאיתו הגיעו למקום השישי.
בשנת 1978 הקליטה את השיר "רגע של חולשה", שכתב, הלחין ועיבד אריק רודיך (בהמשך הפכו השניים לזוג ונישאו).
באותה שנה הופיעה עם רודיך בפסטיבל נביעות 1978, כהרכב בשם "מצדה".
בשנת 1980 חברה לופטין לעוזי חיטמן ודודו זר להרכב ניסיוני וחד פעמי שנקרא "שלושה בשירה אחת".
הם הופיעו בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "אני מאמין" שזכה במקום השמיני.
השלושה אף העלו באותה השנה מופע של שירים וסיפורים לילדים שנקרא "יובב השובב - שמח בשכונה".
לקראת סוף 1980 החליפה לופטין את גלי עטרי בהרכב חלב ודבש.
ההופעה הראשונה של ההרכב המחודש הייתה במצעד המרגנית של גלי צה"ל, שם ביצעו גרסה מצליחה לשיר "אני נושא עימי".
הם הקליטו מספר להיטים, ביניהם "אולי עוד קיץ", "דון ז'ואן", "יום אחד", ו"מיס אמריקה", והופיעו בקדם אירוויזיון 1981 בשיר "סרנדה" שזכה במקום הרביעי.
ההופעה האחרונה של לופטין בהרכב הייתה בשירוויזיון 1982 עם השיר "רוק אנד רול עלה לארץ" (מילים: אהוד מנור, לחן ועיבוד: קובי אושרת).
לאחר מכן פרשה לופטין מהלהקה והחלה לפתח קריירת סולו.
אחת מהופעותיה הראשונות כזמרת סולנית הייתה בפסטיבל לשירי ילדים 1983 עם "שיר מולדת" (מילים ולחן: נמרוד טנא, עיבוד: אריק רודיך) שהגיע למקום הרביעי.
תחת העיבוד וההפקה של בעלה אריק רודיך החלה לופטין להקליט שירים דוגמת "דם הגפן" (שהיה להיט גדול בקצב הדבקה), "על הירדן" (שתיאר את ילדותה של לופטין), "קו הטירוף" ו"אור מחושך".
ב-1985 השתתפה בקדם אירוויזיון עם "שיר עמלים" ("שיר קמים בבוקר לעמל יומם...") למילים של אורי אסף ולחן ועיבוד של אריק רודיך, והשיר הגיע למקום החמישי בתחרות.
באותה השנה היא הופיעה עם יזהר כהן במופע לילדים שנקרא "ספינת החלומות".
בנוסף הוציא לאור תקליטון עם השירים 'דם הגפן' ו'אור מחושך'.
במאי 1986 הוציאה לרדיו את "אלי למה לא תראה" (מילים: אורי אסף, לחן ועיבוד: אריק רודיך),.
בדצמבר אותה שנה היא הופיעה לראשונה בפסטיגל עם השיר "למה" (מילים: שמרית אור, לחן ועיבוד: אריק רודיך) שהגיע למקום השביעי.
בשנת 1988 יצא אלבום הבכורה שלה שנקרא "קו הטירוף", שאיגד את שיריה שהוקלטו לאורך שנות השמונים, ביניהם "דם הגפן", "על הירדן" ושיר הנושא "קו הטירוף" אותו כתב שמוליק קלוסקי ללחן של אריק רודיך.
השניים כתבו לאלבום זה גם את השיר "נשימה".
בשנת 1989 התאחדה לופטין עם חבריה לחלב ודבש להופעה בקדם אירוויזיון עם השיר "אני מאמין" שהגיע למקום השמיני.
איחוד נוסף ביצעה עם חברותיה לשוקולד מנטה מסטיק בהקלטת השירים "ונצואלה" ו"נערה ממש אוצר" לאלבומה של ירדנה ארזי "תחנה בדרך".
בפורים של אותה שנה, היא כיכבה עם אבי דור ורחלי חיים במופע לילדים שנקרא "משלוש יוצא אחד" אשר שודר בטלוויזיה החינוכית.
בתחילת שנות התשעים החלה לופטין לשתף פעולה עם איש יחסי הציבור והיועץ האמנותי גברי מזור.
היא הקליטה שירים בסגנון נפוליטני שזכו להצלחה בהם "ילד", "מתנה", "ירח ערמומי", "ספגטי עממי" ו"אל נא תשכח אותי".
בקדם-אירוויזיון 1992 ביצעה לופטין את השיר "היו לי חלומות" (מילים: אבי קורן, לחן: אריק רודיך) שהגיע למקום החמישי.
כל השירים הללו והשיר מהקדם נכללו באלבומה השני של לופטין, שיצא באותה שנה ונקרא "פנטזיה".
אלבומה השלישי של לופטין שנקרא "זמן אמת" יצא בשנת 1993 וכלל את השירים "החיים האחרים", "מה זה געגוע" וחידוש לשיר "יש אהבה אתה אומר" שביצעה במקור עליזה עזיקרי, אך הלהיט הגדול ביותר מהאלבום היה החידוש לשיר "הכל פתוח", אותו ביצעה לופטין כדואט עם עופר לוי.
הצלחת השיר הייתה כה גדולה עד שהשניים החליטו להמשיך ולשתף פעולה והחלו להופיע בצמד.
ב-1994 הקליטו השניים חידוש לשיר "את לי אור" (שבוצע במקור על ידי הזמר נתנאל), אשר זכה להצלחה.
עוד באותה שנה השתתפה לופטין בפעם השנייה בפסטיגל עם השיר "משהו בלב" (מילים חמוטל בן-זאב עפרון, לחן: יוני רועה, עיבוד: דורון פיקר) שהגיע למקום הרביעי.
בשנת 1995 ביצעו לופטין ולוי בקדם אירוויזיון את השיר "הארץ המובטחת" (מילים: אהוד מנור, לחן: יוני רועה) עימו הגיעו למקום השלישי.
באותה השנה השניים השתתפו בתוכנית "הופה היי", וביצעו את השירים "הכל פתוח" ו"הארץ המובטחת".
באותה שנה הם הוציאו את האלבום המשותף שלהם כצמד שנקרא "הארץ המובטחת", ושכולו היה חידושים לשירים עבריים באווירה ים תיכונית, שכלל את הדואט המצליח "הכל פתוח" ואת שיר הנושא.
לאחר צאת האלבום החל לוי בתהליך של חזרה בתשובה, מה שמנע מהם להמשיך ולנצל את הפופולריות שצברו ובסוף אותה שנה דרכיהם נפרדו.
לאחר מכן נעצרה התנופה בקריירה של לופטין.
בסוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים ביצעה כמה גיחות טלוויזיוניות בעיקר בתוכניות ספיישל נוסטלגיות שעסקו באחד מההרכבים שבהם הייתה חברה.
בשנת 2007 השתתפה לופטין בערב הוקרה למירי אלוני, ויצעה יחד עם כמה מחבריה ללהקת הנח"ל את "שיר לשלום".
בשנת 2003 הצטרפה לארזי והולצמן לכמה הופעות איחוד של שוקולד מנטה מסטיק במסגרת המופע של ארזי.
הלהקה התאחדה שוב ב-2005 לכבוד טקס לציון שנה למותו של המפיק אברהם דשא (פשנל), ובנובמבר 2021 התאחדה שוב השלישייה במסגרת מופע חגיגי לכבוד יום הולדתה ה-70 של ירדנה ארזי שהתקיים בהיכל התרבות בתל אביב.
בשנת 2025 התאחדה הלהקה למופע נוסף.
לאחר שחרורה מצה"ל לופטין הייתה נשואה מספר שנים לרופא השיניים ויקטור חסון.
ב-1980 לופטין נישאה למוזיקאי אריק רודיך ונולדו להם בת ובן.
בנה יובל נפטר בדצמבר 2012 מסרטן אלים.
בתה מעיין בזוגיות עם השחקן והרקדן אסף גורן ולהם בן שנולד באפריל 2022.
לופטין מתגוררת בשדרות רוטשילד בתל אביב.
הארץ המובטחת (עם עופר לוי) - 1995
לאה אתגר (נולדה ב-3 באוגוסט 1945) היא עיתונאית, סופרת, בעלת טורים חברתיים בעיתונים הגדולים של ישראל משנת 1970 ועד שנת 1999. משנת 2001 היא עורכת ראשית ובעלים של אתר האינטרנט "נוצץ".
לאה אתגר נולדה בירושלים וגדלה באשקלון.
בת למשפחת חיים דב חיימסון יליד חברון מענף משפחת ריבלין לדורותיה, צאצאי שושנה רייזל מירושלים ונפתלי חיימסון יליד חברון.
אתגר למדה לתואר ראשון בספרות עברית ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודיה קיבלה מלגה שבאמצעותה השלימה בהצטיינות לימודי תואר שני במחלקה למזרח תיכון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במהלך לימודיה פרסמה ב"ידיעות אחרונות" טורים שנקראו "צילומי בזק מקליפורניה ארצות הברית", שבהם תיעדה את מרד הסטודנטים וההיפים של שנות השבעים.
היא המשיכה לעבוד ב"ידיעות אחרונות" גם לאחר שובה לישראל בשנת 1982. בכתיבתה ב"ידיעות אחרונות", ולאחר מכן בעיתון "מעריב", עסקה אתגר בתיעוד החברה הישראלית הצומחת תוך התמקדות ב"חברה הגבוהה" ובחיי הזוהר של עשירים ומפורסמים.
בין היתר הייתה ממקימי המגזין הכלכלי "השקל שלך".
כתיבתה עסקה באפיוני החברה, בתיאור של שכבת אצולת הממון הישראלית הצומחת, ובתיעוד צמיחת הפערים בין עוני לעושר שאפיינו את אותה תקופה בחברה הישראלית.
היא תיעדה את עשירי ישראל בצמיחתם, וליוותה אותם גם במפלתם.
כן תיעדה את הצד החברתי של ביקורי אח"מים בישראל, ביניהם ג'ימי קרטר, ג'קי קנדי, הנרי קיסינג'ר, אנואר סאדאת ואחרים.
ב-1989 עברה אתגר ל"מעריב", שהיה אז בבעלותו של רוברט מקסוול.
הטור של אתגר ב"מעריב" נקרא "תשאל את לאה אתגר" ובו תיעדה דמויות, אופנות, סטייל, מעמדות, מקומות חדשים.
ב-1999 פוטרה מעבודתה במעריב, פיטורים שלאחריהם התקשתה להשתלב בכלי תקשורת מרכזיים אחרים וחוותה משבר אישי קשה שלווה בירידה ברמת החיים ובמעמדה החברתי.
היא עברה לאילת כדי לחיות לצד בן-זוגה באותה תקופה, שם השתלבה בתקשורת המקומית עם תוכנית רדיו שבועית ב"קול הים האדום" וטור חברתי במקומון "ערב ערב".
לאחר תקופה קצרה באילת נפרדה מבן זוגה המקומי ושבה למרכז הארץ.
במאי 2001 פתחה אתגר את אתר האינטרנט "נוצץ", ובו סיקרה מסיבות, מועדונים, ידוענים, חיי לילה ועוד.
האתר אינו מתחדש מאז 2019.
בשנים האחרונות עוסקת בכתיבת ספרים.
כיום אתגר מתגוררת בזכרון יעקב ובתל אביב.
היא גרושתו של פרופ' מיכאל אתגר.
היא אם לשלושה: נטע אתגר דוידי (נפטרה ב-2023), אדריכלית במקצועה; איריס אתגר קבלר, עורכת דין; וחיים אתגר, כתב ומגיש טלוויזיה בקשת 12.
פרפרים בבטן הוצאת סקאלה (1984), רומן.
17 סיפורים קצרים על גברים ונשים שיש להם הכל ומחפשים קורטוב של משהו נוסף.
עיר על הים הוצאת ספרית מעריב, (1996), רומן העוסק בקורותיה של העיר אשקלון והקמת שכונת אפרידר, ומבוסס על התיישבותו של אביה באפרידר ובניית מוטל מודרני ראשון בעיר.
העיר אשקלון כיבדה את זכרו של חיים דב חיימסון בקריאת כיכר מרכזית על שמו.
אמריקה זה כאן הוצאת קוראים, (2006), רומן העוסק בקורות היישוב הישן בירושלים, ההגירה הראשונה לאמריקה, ומבוסס על קורות משפחתה.
הספר הוכנס למצעד הספרים של משרד החינוך והתרבות.
הר הרוחות והצבים הוצאת קוראים, (2008), רומן העוסק בשינוי בחייה של אישה שבנתה לעצמה בית חדש בראש הר פרא בכרמל, הגיעה להשלמה עם ילדיה והסביבה וגם מצאה אהבה.
הפרדס האחרון ספרי צמרת, (2014), הוא סיפרה החמישי של לאה אתגר.
הספר עוסק בפרדסני ארץ ישראל ובאורחות חייהם.
כשאדמות הפרדסים הופכות לאדמות בנייה והעושר הגדול עומד בפתח חל משבר ערכים במשפחות הפרדסנים, מלחמות ממון וירושה ועימן פרדסים שהתייבשו.
אבי המשפחה מגלה שאין לו דור המשך.
מג'רו-מינץ נולדה ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, בתם הבכורה של חנה לבית רוקח וד"ר אריה לאון מוֹגָ'רוֹבסקי (מג'רו).
אמה הייתה בתו של שמעון רוקח, ממקימי שכונת נווה צדק (תל אביב).
מוג'רובסקי סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אודסה, עלה לארץ ישראל ב-1919, נישא בשנת 1920 לחנה.
לאחר שעברו בני הזוג לירושלים ב-1922 היה אביה בעל קליניקה פרטית ועבד כרופא בבית החולים ביקור חולים.
מג'רו התחנכה בגימנסיה העברית רחביה, ומשנת 1945 למדה ציור ורישום באקדמיה לאמנות בצלאל (משנת 1945) ומשפטים בבית הספר למשפטים בירושלים.
אחרי סיום לימודיה, לימדה בבצלאל, באוניברסיטת בר-אילן ובבתי ספר ומדרשות להכשרת מורים.
כן עבדה במשך תקופה מסוימת כעורכת דין.
נישאה לעורך הדין יצחק מינץ.
פסלים פרי יצירתה הוצגו בתערוכות רבות, בגלריות ובמוזיאונים בישראל (מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב) ובחו"ל (קבוצה של פסליה נמצאת באוסף הקבע של המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות בוושינגטון).
כמו כן משמשות עבודות שלה לעיטור מבני ציבור.
מג'רו-מינץ פרסמה מספר ספרים על פיסול ועל ציור.
על יצירתה הופק, בהשתתפות משרד החוץ, סרט בשם "הנשמה שבחומר" על ידי הבמאי איתן וצלר.
הסרט מוקרן ברחבי העולם על ידי נספחי התרבות של ישראל.
בשנת 1983 יזמה והשתתפה בשיפוץ, בעיצוב ובשימור בית סבה, שמעון רוקח, בנווה צדק.
על שיפוץ הבית זכתה בפרס קרן פורד ובפרס המועצה לשימור אתרים.
בשנת 1999 לקתה בעיוורון חלקי, ויצירתה מאז ועד למותה שיקפה את ראייתה הלקויה.
עד 2007 חיה מג'רו-מינץ ברובע היהודי בירושלים, מרחק פסיעות אחדות משרידי בית הכנסת תפארת ישראל שבנה דוד-סבה, ניסן ב"ק, לאחר שנה זו עברה להתגורר בבית רוקח.
נכדתה היא האמנית ניצן מינץ.
משנת 1951 ועד 1961 עסקה בעיקר בציור בצבע.
הנושאים העיקריים כללו תמונות נוף ותמונות מחיי גידול הילדים ובהן עיסוק בהריון, בלידה ובמשחקים.
החל משנות ה-60 לאה מג'רו מינץ פיסלה בעיקר דמויות נשים, רובן בחומר אך גם בברונזה.
את פסל האישה האופייני לה כינתה "פסלה".
זוהי דמות אשה מבוגרת, עייפה, בעלת כובד, לרוב יושבת באפיסת-כוחות אך עם זאת מלאת חיים והבעה.
לדבריה, ה"פסלה" שלה היא התשובה הנשית לפסל "נמרוד" של יצחק דנציגר המציג גבר צעיר, מתוח-שרירים ורציני.
עם השנים, הופכות הפסלות לזקנות יותר על ידי הוספת קמטים רבים ויציבה רפויה יותר.
בשנת 1965 הציגה תערוכה בשם "הפרשה" שהייתה בעלת התייחסות פוליטית (לעסק הביש) ובשנת 1967 ביטאה את אימי המלחמה בתערוכה "רשמי שישים השעות", מתוך תודעה פמיניסטית המבכה את השכול באשר הוא.
גם בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור יצרה סדרת עבודות בנושא השכול.
בין השנים 1974–1980 יצרה סדרת תבליטי חומר ובהם דמות אשה הנשקפת מבעד לחלון לה היא קוראת "מלכה".
היצירה כונתה כך בעקבות הדמויות המקראיות של מיכל, של איזבל ושל מלכות אחרות, כמו אם סיסרא, המתוארות כמשקיפות מן החלון.
לאחר אובדן הראייה בשנת 1999, החלה להתמקד בציור.
ציוריה צבעוניים מאוד והצבעים מונחים על הבד מתוך אינטואיציה ויוצרים קומפוזיציות מופשטות, עם דמויות רבות השלובות זו בזו ומרחפות בחלל.
סדרות יצירות מאפיינות נוספות כוללות פיסול בגדים בקרמיקה, בני זוג שלובים זה בזה, "אדם בסביבה אורבנית" עבודות קולאז' המשלבות גזרי עיתון ובהם מאמרים על רצח, על אונס וכדומה ותבליטים מקרמיקה משולבים במכוניות צעצוע.
ביום העצמאות ה-61 למדינת ישראל, נבחרה מג'רו-מינץ להשיא משואה.
נפטרה בתל אביב ב-7 בפברואר 2022.
בית רוקח (יחד עם אמה חנה מג'רו), 1965, זיכרונות בהוצאת המשפחה
יותם וחמורו בלעם, 1965, הוצאת "מדף" תשכ"ה, ספר ילדים עם הדרכה לאיור עצמי על ידי הקוראים
שיחות בחומר, 1980, זכה בפרס ראשון ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים
היא, הוא, הסדין וכל היתר, 1988
בא לי לעוף, 1996 - חקר טכניקות חדשות
לאה טרן () היא משוררת, עיתונאית ואמנית רב-תחומית ישראלית.
טרן, ילידת קריית טבעון בוגרת מכללת אורנים, החוג לתנ"ך ולהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, המכללה לאמנות בלונדון, אנגליה, בעלת תואר שני לספרות עברית באוניברסיטת יוהנסבורג בשיתוף עם אוניברסיטת בר-אילן ולימודים אקדמיים לצורך קבלת תואר דוקטור.
כלת פרס רחל לשירה, פרס רוטרי הבינלאומי ומספר מלגות ספרותית (קרן עמו"ס שליד לשכת נשיא המדינה קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
היא השתתפה ב-5 תערוכות יחיד וב-16 תערוכות קבוצתיות, בישראל ומחוצה לה.
טרן הופיעה בספר אמנות שיצא לרגל 60 שנים למדינת ישראל בצרפת באנגלית ובצרפתית, בשיתוף עם מגזין האמנות לגזט.
לאה מציגה את שיריה בקלטת שהוציאה בשם "להתלבש, להתפשט".
מלבד יצירותיה ושיריה, עסקה לאה טרן בארגון אירועים ספרותיים ובפעולות למען הסופר והמשורר העברי, ומילאה תפקידים באגודת הסופרים, בתיאטרון חיפה ובעוד מקומות.
שיריה התפרסמו בכתבי העת עכשיו, מטעם, מאזנים ועוד.
בנוסף היא מנחה ערבי ספרות וכן סדנאות לכתיבה יוצרת.
בעבר לימדה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת לוינסקי לחינוך הבעה עברית וכתיבה יוצרת.
עשתה בשליחות הסוכנות היהודית באנגליה, ניהלה אולפנים לעברית לעולים חדשים, מרכזים קהילתיים לנשים, יסדה מועדון לסופרים ולאמנים בשם "מלאת", בחיפה, וכיום כותבת טורי תרבות אמנות וספרות באתרי אינטרנט.
טרן שימשה חברת הוועד המרכזי באגודת הסופרים העבריים.
שמשה בו כיו"ר ועדת אירועים.
כמו כן היא חברה באקו"ם, בפא"ן ובאיגוד העיתונאים לכתבי עת.
שיריה תורגמו לערבית, אנגלית וצרפתית, ורבים מהם הולחנו והושמעו מעל במות ספרותיות שונות.
"יום מקפל כיסאו", בהוצאת רנסאנס, חיפה 1974
"יולדת צבעים", בהוצאת אל"ף, תל אביב 1987
"עטופת עשן", בהוצאת ירון גולן, תל אביב 1993
"רחוב הסבוראים 11", בהוצאת ירון גולן, תל אביב 1997
"אהבה היא שיחתי", בעריכתה של עדנה מיטווך-מלר, בהוצאת צבעונים, 2009.
לאה מיכלסון (28 במאי 1921 – 11 ביולי 2018) הייתה פסלת, ציירת ומשוררת ישראלית.
פסלה המפורסם "זעקה אילמת" מוצב ב"יד ושם" בירושלים.
מרבית פסליה מוצבים כיום, במשכן לאמנות - לאה מיכלסון, בכפר הנוער בן שמן.
לאה ליפשיץ נולדה בלודז' שבפולין למשפחה ציונית.
אביה חיים ליפשיץ היה ממקימי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, ולימים היה הבעלים של מפעל טקסטיל.
אמה, דינה לבית סורדות, הייתה מורה, פעילה בהסתדרות הציונית וחברה בהנהלת גורדוניה.
משחר ימיה חונכה לאהבת ארץ ישראל, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה ללימוד ולשימוש בשפה העברית.
בשנת 1938 הצליחה משפחתה של מיכלסון לקבל עבורה סרטיפיקט, והיא עלתה לבדה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
משפחתה שנשארה בפולין נספתה בשואה.
עם בואה ארצה נשלחה לבית הספר החקלאי בן שמן, שם למדה בכיתה אחת עם נשיא המדינה, שמעון פרס, ושם יצרה את פסליה הראשונים מאבני גיר.
בשנת 1940 נישאה לאברהם מיכלסון, שהקים את המפעל הראשון בארץ ישראל לייצור חלקי אופניים, M.C.I.
מיכלסון למדה אמנות במכון אבני בתל אביב בהדרכתם של דב פייגין ואביגדור סטימצקי ולאחר סיום לימודיה החלה להציג בתערוכות קבוצתיות ולפסל דיוקנאות של אישים שונים, כדוגמת דוד בן-גוריון, יצחק נבון, שמעון פרס ואחרים.
בנוסף, נמצאים בביתה פסלים של גולדה מאיר ולוי אשכול.
בבית יד לבנים בפתח תקווה נמצאים פסלים של קדיש לוז, יושב ראש הכנסת לשעבר, ו, מעשה ידיה.
בשנת 1968 עברה לערד והפכה לדמות משמעותית ביצירה ובתרבות העירונית.
22 מפסליה, וכן ציורים פרי יצירתה, מוצבים במוסדות חינוך ותרבות ברחבי העיר.
בינואר 2011 בט"ו בשבט בטקס שנערך בכפר הילדים "נרדים" שבערד, הוסר הלוט מעל פסלה החדש של מיכלסון, דוד המלך: "למען אחי ורעי אדברה-נא שלום בך".
נוסף לעיסוקה כפסלת וציירת, הוציאה מיכלסון 11 ספרי שירה בהוצאה עצמית.
בשירתה הקפידה מיכלסון להגיב על אירועים אקטואליים בעיר, במדינה ובעולם.
שירתה מאופיינת בחריזה ומרבית שיריה התפרסמו בעיתונות המקומית בערד.
ביוני 2012 נופץ פסלה של מיכלסון, אהבה (הפסל האדום).
ב-29 בדצמבר 2014 נחנך המשכן לאומנות - לאה מיכלסון, בבריכת המים של כפר הנוער בן שמן, בו נמצאים כ-70 מפסליה.
פרס מועצת פועלי רמת גן - 1958
מוצג באתר יד ושם בירושלים
הסנה הבוער - יציקת ברונזה קרה - גובה 182 ס"מ, במרכזו דולקת נורה המפזרת אורה בין זרועות הלהבה (1983).
מוצג בבית יד לבנים בתל אביב בחדר הזיכרון וההתייחדות.
פרוטומה של יצחק נבון - אבן מלאכותית לבנה - נמצא במשכן נשיאי ישראל בירושלים
פרוטומה של דוד בן-גוריון - אבן בזלת יצוקה (1961).
נמצא במדרשת שדה בוקר במרכז הבינתחומי ללמודי הנגב והמדבר
אהבה (הפסל האדום) -בטון מצופה ברזל - גובה 250 ס"מ (1977), נמצא במצפור גלעד, ערד
השואה והבריחה ממנה - תבליט מחומרים סינתטיים (1975), נמצא במוזיאון יד ושם בירושלים
יחד- רשת ברזל מצופה סיבי זכוכית - גובה 300 ס"מ - מוצב בבית גלעד
אמהות- אבן - גובה 98 ס"מ (1966), נמצא במחלקת יולדות בבית חולים תל השומר
אם וילד - יצוק מאבן מלאכותית אדמדמה, גובה 150 ס"מ, נמצא בחזית ביתה של האמנית בערד.
הקונסטרוקציה לפסל מורכבת מרשת שעל גביה יצקה האומנית את הברזל.
בריאת העולם - פסיפס מאבן מקומית, בה שובצו מספר בליטות זכוכית צבעונית המתארות את המפץ הגדול.
פסיפס זה אינו קונבנציונלי: אין בו רקע וציור אלא כל דמות נבדלת מדמות אחרת על ידי צבע האבן (1970).
חנוכיה - חומרים שונים, גובה 480 ס"מ (1974), מוצבת על גג בית הכנסת המרכזי בערד
דוד המלך - מברונזה, גובה 79 ס"מ (1979), נמצא במרכז תרבות ערד
זעקת אם כבולה בשרשרת ובכדורים לקבר ילדה - חומרים שונים, גובה 52 ס"מ (1976)
ירושלים השלמה - תבליט, גודל 160x90 ס"מ (1998), נמצא באולם הכנסים באחוזת ראשונים, ראשון לציון
אין לי ארץ אחרת - תבליט (2006), מוצב על במת אולם הקונצרטים של הקונסרבטוריון העירוני ערד
באחת ידו עושה במלאכה ואחת מחזקת השלח - תבליט (1957), נמצא בבית ספר רמת חן, רמת גן.
זו היצירה הראשונה הגדולה שמיכלסון פיסלה
דוד המלך: "למען אחי ורעי אדברה-נא שלום בך" - פסל מברונזה מלאכותית מחומרים פלסטיים, גובה 80 ס"מ (2010).
מוצב בכפר הילדים "נרדים", ערד
עוצמת יצירה עוצמת אישה - (2004)
עוצמת יצירה עוצמת אשה (2009)
לאה ברגשטיין (23 באוקטובר 1902 – 14 במאי 1989) הייתה ממניחי היסוד בתרבות המחול העממי הישראלי.
ברגשטיין נולדה בעיירה בולשוביצה בגליציה למשפחה מיוחסת.
סבה, יעקב ברגשטיין, היה נגיד העיירה.
בשנות ילדותה בעיירה פיתחה ברגשטיין רגישות לטבע הסובב אותה.
מאוחר יותר קישרה בין הטבע לבין תנועות ריקוד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לווינה, שם הצטרפה לאה לתנועת השומר הצעיר ופיתחה השקפת עולם ציונית–סוציאליסטית.
בגיל 17 סיימה ברגשטיין לימודים בסמינר עברי לגננות וכ-3 שנים לאחר מכן, ב-1922 החלה ללמוד מחול.
היא התקבלה לבית הספר "לאבאן" בווינה, מייסודו של רודולף פון לאבאן.
בין מוריה לריקוד שם היו רודולף שטיינר ומרגרט שמידט.
כרקדנית השתתפה באאידה, בניצוחו של ארטורו טוסקניני ורקדה במשך שנה בלהקתה של ורה סקורונל בגרמניה.
במקביל נשאה בתפקיד בכיר בתנועת השומר הצעיר.
ב-1925 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ בית אלפא, שבמסגרתו הוקמה קבוצה של רועי צאן בהנהגת מתתיהו שלם וברל בקר.
קבוצת הרועים איפשרה לה לצאת למרעה ושם יכלה לרקוד.
בקיבוץ, כמנהג אותן שנים, עבדה ברגשטיין בכל עבודה שהוטלה עליה.
לרקוד היא המשיכה בחגיגות ואירועים.
ב-1926 הקימה את להקת המחול הראשונה שלה, שהופיעה באירועים שונים, וברגשטיין הייתה הסולנית של הלהקה.
על מנת לחגוג את חג הגז, כתב מתתיהו שלם שירים וברגשטיין חיברה עבורם ריקודים.
בין היתר נכתבו באופן זה המחולות "שה וגדי" ו"שישו ושמחו".
ב-1929 הגיעה לבקר בקיבוץ גרטרוד קראוס שרצתה לראות מחולות בדואים, וברגשטיין שהכירה רקדניות בדואיות הציגה בפניה מספר ריקודים.
ב-1935 החליטה ברגשטיין כי לא תוכל להתמקד במחול בעודה בקיבוץ ונענתה להזמנתה של קראוס להצטרף ללהקה שהקימה בתל אביב.
אחרי שהלהקה התפרקה החליטה ברגשטיין לחזור לבית אלפא, שם נישאה ויחד עם בעלה נסעה לבקר את משפחתה בפולין.
עם הפילוג בבית אלפא ב-1940 עברו ברגשטיין ושלם לרמת יוחנן.
ברמת יוחנן ניתן לברגשטיין חופש פעולה אמנותי והיא עיצבה מספר חגים קיבוציים, שחלקם נחגגים עד היום באותה מתכונת.
בהם "חג הגז" (כל עוד התקיים ענף צאן), "חג הביכורים" ו"חג העומר" ו"חג המים".
החגיגות של רמת יוחנן היוו מקור השראה ליוצרים אחרים ובתחילת דרכם היו אבן שואבת לאורחים רבים בקיבוץ.
לטקסים אלו היו מספר מאפיינים משותפים: חג הנחגג במועד מסוים או בסיום פרק חקלאי; המשתתפים הם מבני הקיבוץ והענף ואת הטקס עורכים קרוב ככל האפשר למקום בו מתבצעת העבודה (גז ליד הדיר, עומר בשדה שיבולים).
בנוסף לחגי הקיבוץ שלה, יצרה ברגשטיין מחרוזת ריקודים לחג האסיף, ט"ו בשבט ולטקסי החתונה בקיבוץ.
היא חיברה באותה תקופה כ-50 מחולות.
חלק מריקודים אלה הפכו לריקודי-עם הנרקדים עד היום, בהם "שירו השיר", "רב ברכות", "רועה ורועה", "שישו שישו שמחו נא" ו"שיבולת בשדה" (במעגל).
ב-1947 הופיעו רקדני רמת יוחנן בכנס המחולות בדליה בריקודי מסכת העומר של הקיבוץ שחוברו על ידה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הקימה ברגשטיין את להקת הקיבוץ רמת יוחנן.
משהתפרקה הלהקה (בעיקר מסיבות כלכליות וחוסר היכולת של הקיבוץ לאפשר לרקדנים לרקוד ולא לעבוד) הוזמנה ברגשטיין על ידי גורית קדמן להדריך את הלהקה המרכזית של ההסתדרות להופעה בריקודי רועים.
במקביל הוקמה להקת המחול של "בני איחוד הקיבוצים" וברגשטיין ניהלה אותה.
לאחר התפרקות הלהקה, הוזמנה ברגשטיין בשנות ה-60 של המאה ה-20 ללמד מחול באקדמיה למוסיקה ומחול על שם רובין בירושלים ומאוחר יותר שימשה בוחנת באקדמיה.
ברגשטיין נפטרה ב-14 במאי 1989 ונקברה בקיבוצה, רמת יוחנן.
לאה יפה'ן (כ"ט בכסלו ה'תש"ו, 4 בדצמבר 1945 - 21 במרץ 2013, י' בניסן ה'תשע"ג) הייתה רבנית ומשוררת חרדית ישראלית.
נולדה בנר חמישי של חנוכה בירושלים לרב משה חברוני ראש ישיבת חברון ולאשתו הרבנית רחל חברוני, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תשכ"ו נישאה לרב אהרן יפה'ן, שהיה מראשי ישיבת חברון.
נפטר בגיל 47 בשנת תשנ"ב.
הייתה בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת ניו יורק ואישור ייעוץ נישואין ומשפחה מטעם מכון י.נ.ר (יועצי נישואין רבנים) שבחסות אוניברסיטת בר-אילן.
קיבלה את פרס עמינח לשירה.
פרסמה משיריה בבמות שונות, בעיקר בעיתונות החרדית והדתית.
פרסמה מספר ספרי שירה, תופעה יוצאת דופן בציבור החרדי.
קיבלה השראה מצ'סלב מילוש, וולט ויטמן וברטולט ברכט.
אחותה הייתה הסופרת מנוחה טוקר.
בניה הרב איתן והרב משה הם רבנים בישיבת חברון.
חתנה הרב משה אהרן פרידמן הוא ר"מ בישיבת מיר.
והמים עלו, הוצאת גוונים - ליאור, תל אביב תשמ"ט
מעל הנראה מעל הנשמע, הוצאת עקד, תל אביב תשנ"ד
פסיעת הטיפות, הוצאת תמוז, תל אביב תשנ"ו
בלי חיוך למצלמה, עיצובים, תל אביב תשס"ז
לאה ברלין (דצמבר 1881 – 8 ביולי 1962) הייתה חלוצה, סוציאליסטית ומהפכנית ישראלית.
לאה ברלין נולדה בעיירה לודניץ, לא רחוק מליאדי בפלך מוהילוב שברוסיה, (אז רוסיה הלבנה, כיום בבלארוס), למשפחת סוחרים חסידים אמידה.
בראשית המאה ה-20 הייתה פעילה בחוגים מהפכניים רוסים, אך בתקופת לימודיה בברלין התחברה לחוגים יהודיים, ובהשפעתם ניצלה ביקור משפחתי בוורשה להברחת נשק למחתרת בברסט-ליטובסק שברוסיה.
בהמשך עברה דרך ריגה ווילנה בדרכה חזרה לברלין, שם השתלמה בטכנאות שיניים.
את מקצועה זה לימדה באוניברסיטת קייב, תוך שימוש בו כמסווה לפעילותה המהפכנית שם.
בגלגוליה הרבים עברה בווינה ובפריז, שקסמה לה באופיהּ המיוחד ובהמוני הסטודנטים והמהפכנים, הבוהמיינים והפליטים הפוליטיים שפגשה שם.
בין השאר התוודעה שם אל משפחת המשורר שלום אש.
הידיעה על כישלון עסקיו של אביה השיבה אותה לריגה, ובעצת המשפחה נסעו היא ואביה לארץ ישראל בדרכונים מזויפים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה בין תושבי הארץ נתיני רוסיה, שהעות'מאנים הגלו למצרים, ושם פעלה כמיטב יכולתה לסייע לגולים במצבם הקשה.
גם לאחר המלחמה והחזרה לארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי – ארץ ענייה, שדודה ומורעבת – התגייסה לעבודה בקרב משפחות מצוקה בירושלים, שם הקימה מתפרה לספק תעסוקה ופרנסה לנשים חסרות-כול, בחסות ועד הצירים.
באותו זמן, בשנת 1919, פגשה את המשוררת האמריקאית ישע סמפטר, שהגיעה לארץ עם משלחת של נשות "הדסה" ונשארה בה.
לאה ברלין וישע סמפטר – שתי נשים שונות בכל המובנים, ברקע, במוצא, בדרך חיים ובהשקפות עולם – התיידדו, התקרבו ולתקופה מסוימת היו שותפות לדירה בירושלים, אם כי כל אחת המשיכה בדרך חייה הנפרדת ושמרה על חוג ידידים משלה.
בניית בית ההבראה הסתיימה ב-1934 ונפתח לציבור ב-1935. סמפטר ניהלה אותו עד פטירתה ממחלה בשנת 1938. לאחר מכן ניהלה ברלין את בית ההבראה, שמרה על אופיו הצמחוני והחליטה על קריאת המוסד "בית ישע" לזכר המייסדת.
בעקבות ה"פילוג" בתחילת שנות ה-50 עברה ברלין לקיבוץ נצר סרני ובית ההבראה איבד את אופיו הצמחוני.
את עשר שנות חייה האחרונות עשתה בנצר סרני.
היא נפטרה בשנת 1962, בהיותה בת שמונים, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
הסופר משה שמיר כתב את הטרילוגיה רחוק מפנינים (יונה מחצר זרה, הינומת כלה ועד הסוף) על האישה, שהכיר בסוף מלחמת העולם השנייה ועם הזמן היה לבן משפחתה, כשנשא לאישה את בת-אחותה צביה.
שמה בטרילוגיה הוא לאה ברמן, וישע סמפטר, ששמיר לא הספיק להכיר וכתב עליה מסיפורי לאה, נקראת בספריו "שלי שטיינר".
לאה גולדברג בחמישה בתים הוא סרט תיעודי על חייה של המשוררת לאה גולדברג, בבימויו של יאיר קדר.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל דוקאביב לשנת 2011. זהו הסרט הראשון בסדרת הָעִבְרִים.
זוכה פרס תחרות הקולנוע הדוקומנטרי בקטגוריות העריכה, המוזיקה המקורית ועיצוב הפסקול לשנת 2011.
הסרט מספר את סיפור חייה של המשוררת לאה גולדברג באמצעות חמישה בתים (או פרקים), שיחות עם חבריה, צילומי וידאו וסטילס מארכיונים, קטעי שירה ופזמונים, טיפוגרפיה אמנותית ווידאו ארט.
בין האמנים המשתתפים בסרט: קרולינה, מיכל בת-אדם, חוה אלברשטיין, יגאל שדה ואחרים.
הסרט זכה בשלושה פרסים – פרס העריכה, פרס המוזיקה המקורית ופרס הפסקול, בתחרות הסרטים הדוקומנטריים הישראלים לשנת 2011, והוקרן בעשרות יישובים בישראל בפני קהלים שונים, בערוץ 2 ובערוץ 10.
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ושירות הסרטים הישראלי.
לאה גלפנשטיין (נולדה ב-11 בפברואר 1983) היא שחקנית ישראלית.
לאה גלפנשטיין היא בת יחידה לסימון גלפנשטיין, יליד צ'ילה ומזל גלפנשטיין, ילידת מצרים.
גדלה בבת-ים עד שהייתה בת 14, אז עברה עם משפחתה לרמת גן.
שיחקה בילדותה בחוג דרמה של תיאטרון אורנה פורת, למדה בתיכון תלמה ילין, בצבא שירתה גלפנשטיין כמורה חיילת והכינה לוחמים לבגרויות.
למדה במשך שלוש וחצי שנים משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, אותו סיימה ב-2008.
בסמינר הקיבוצים הכירה לאה גלפנשטיין את שי פיטובסקי, כשהיא הייתה בשנה השנייה ללימודי המשחק, הוא היה בשנה השלישית ללימודי הבימוי וליהק אותה להצגה "התקלה" שעיבד וביים על פי פרידריך דירנמאט, ההצגה רצה בצוותא עד היום במשך ארבע שנים (2012).
"התקלה" זכתה בשלושה פרסי קיפוד הזהב להצגות פרינג': ההצגה, הבמאי והתלבושות.
ההצגה מספרת על סוכן טקסטיל שנוסע בדרכים, מכוניתו מתקלקלת והוא מגיע לביתם של ארבעה זקנים, שהם שופטים בדימוס ומתארח אצלם ולאט-לאט הם גורמים לו להתבונן לתוך עצמו.
משם התפתחה הקבוצה שנהפכה לצעירי הבימה ופועלים עד היום בבימויו של פיטובסקי: לאה גלפנשטיין, אלינור פלקסמן, אייל רדושיצקי, יובל שלומוביץ', הראל מורד, נעמה ארמון, שחר רז, ועודד אהרליך.
הקבוצה המשיכה עם פיטובסקי שנה אחר-כך כשעיבד וביים את "ביטאריצ'ה" על פי נחום גוטמן ורצה בצוותא.
משם המשיכה הקבוצה לפעול בתיאטרון הבימה עם ההצגות "החוטם", "מסייה דה פורסוניאק" ו"ארץ חדשה" (חלק מפסטיבל אירופי בנושא פליטים, כל מדינה מתעסקת בכך מנקודת הראות שלה, ההצגה הופיעה בעולם).
בתום לימודיה ובמקביל לכך עבדה גלפנשטיין עם מאור זגורי על ההפקה "בתולים", שרצה בצוותא עד היום (2012).
היא משחקת גם בהצגה "מישהו ימות בסוף", שמביים זגורי בהבימה.
שתי ההצגות נכתבו מתוך אימפרוביזציות ביחד עם השחקנים.
גלפנשטיין שיחקה גם ב"ביקור הגברת הזקנה" וב"השוטר אזולאי" בהבימה, ב"הרפתקה בקרקס" בתיאטרון אורנה פורת, ב"מותק" במדיטק.
כיום משחקת ב"האסופית" בתיאטרון השעה, בבימויה של יעל טילמן, בתפקיד הראשי של אן שרלי.
זכתה עבור תפקידה בפרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית ראשית לשנת 2013.
בטלוויזיה שיחקה גלפנשטיין בתפקיד אורח בסדרה "הכול דבש".
שיחקה בסרט "מאיה" בבימויה של מיכל בת-אדם.
לאה לופֶנפֶלד (וינקלֶר) (נולדה בתל אביב ב-8 ביולי 1936) וחיה בתל אביב, היא פזמונאית, סופרת, מחנכת ומורה למתמטיקה ישראלית, חברת המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
לופנפלד כתבה מספר רב של שירים שהפכו ללהיטים.
בהם שיר הפתיחה לסדרת הטלוויזיה החינוכית "דובי דוברמן" המחנכת לזהירות בדרכים ו"היפו היפי" בביצועו של מייק בורשטיין.
אריק איינשטיין היה אחד הזמרים הראשונים שהקליט את פזמוניה.
את השיר "בתי עינת" שכתבה לופנפלד עם הולדת בתה עינת, הלחין משה וילנסקי והקליט איינשטיין באחת מהקלטותיו הראשונות כסולן.
בשנת 1974 הופיע שירה הראשון במצעדים השנתיים "מודה אני לפנייך" בביצועה של עדנה לב ולחנו של משה וילנסקי.
בשנת 1982 הגיע השיר "מלודי", שהלחין רוני וייס וביצעו להקת איזולירבנד, למקום השלישי במצעד השנתי, לאחר שהתחרה בקדם אירוויזיון והגיע לאותו מקום.
הצלחתו הובילה להמשך שיתוף הפעולה בין חברי הלהקה ובאלבומם הראשון, כתבה לופנפלד את השירים "ישן וגם נחר" ו"חג על הגג".
בשנת 1986 השתתף חיים משה בקדם-אירוויזיון וזכה במקום השלישי עם שירה "לחיים" שהלחין אבי טולדנו.
השיר נכלל מאוחר יותר באלבומו "כל נדריי", שאת השיר הנושא את שמו כתבה לופנפלד והלחין יאיר קלינגר.
לופנפלד כתבה מספר שירים לתחרויות ה"שירוויזיון".
לופנפלד כתבה את השיר "אברא קדברא", אותו הלחין משה וילנסקי, עבור שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק", איתו הופיעו ב"פסטיבל שירי הילדים" השלישי והגיעו למקום השני.
לאותו הפסטיבל כתבה גם את השיר "למה לא יכול להיות" שהלחין מרטין מוסקוביץ' וביצע דודו דותן.
בשנת 1976 נכלל בפסטיבל שירה "סיבה למסיבה", אותו הלחין שמוליק צ'יזיק וביצע אלי גורנשטיין.
"היפו היפי" שכתבה לפסטיבל הילדים השמיני (1977), בלחן של קובי אשרת ובביצוע של מייק בורשטיין, זכה במקום הראשון בפסטיבל.
בפסטיבל הישראלי לשירי ילדים מספר 15, בשנת 1984, שרה רבקה מיכאלי את "ילד טוב של אמא", שירה של לופנפלד בלחן של משה וילנסקי.
בשנת 2007 כתבה את השיר "פיל מפיל" שזכה במקום השלישי בפסטיבל שירי הילדים "ילד פלא".
לופנפלד כתבה את השיר "השפן הקטן" בעקבות השיר הידוע, "השפן הקטן".
בשנת 2010 שודר בערוץ הראשון ספיישל משירי הילדים שכתבה במסגרת פסטיבל שירי הילדים "ילד פלא" בניהולו האומנותי של אלי ניסמן.
בשנת 2020 היא קיבלה פרס מפעל חיים ב"פסטיבל השיר הבא" בניהולו האומנותי של אלי ניסמן.
ב-2025 הקליט אבנר גדסי את השיר "כינור הנפש" שכתבה לופנפלד, הלחין גדסי והפיקה רמית לופנפלד-פרנקל, בתה של לופנפלד.
לופנפלד הייתה נשואה לאדריכל משה לופנפלד (נפטר ב-2010), ולהם שתי בנות.
ג'ינג'ה גורת האריות [הקלטת וידאו] : שירים וסיפורים מקוריים, על בעלי חיים, תל אביב : קלאסיקלטת, 1994.
מאיו, קרפדע וכל ידידיה אשר באמזונס, [תל אביב] : משכל, 1996
לֵאָה מַיְזֶל (נולדה בשנת תשכ"א, 1961) היא עיתונאית וסאטיריקנית חרדית.
ידועה בשם העט עליזה, שבו כתבה במשך שנים במוסף הנשים של עיתון "משפחה", "בתוך המשפחה".
נולדה בירושלים לרב אריה פינקל, ראש ישיבת מיר-ברכפלד, ולאסתר גיטל, בתו של הרב שמואל אהרן יודלביץ.
היא מתגוררת בירושלים, אלמנתו של הרב סער מיזל, מראשי מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
לבני הזוג חמישה עשר ילדים.
במשך שנים פרסמה מיזל טור סאטירי שבועי בשם "עליזה" במוסף לנשים של העיתון "משפחה".
בטור מתחה לעיתים ביקורת על נושאים הקשורים לציבור החרדי.
חלק מן הטורים הופיעו בשני ספרים הנושאים אותו שם.
בהמשך החלה לכתוב בשמה האמיתי כתבות במגזין העיתון.
בינואר 2007 פרסמה מיזל ב"משפחה" שיר סאטירי תחת הכותרת קינה לאישה חרדית.
השיר מבקר את מדיניות הרבנים בציבור שבו נשים נדרשות לעבוד כדי לפרנס את בעליהן, אך מאידך הן מוגבלות למקצועות מסורתיים ונאסר עליהן ללמוד מקצועות רווחיים.
מיזל משתמשת בשיר בסגנון הלקוח משירו המפורסם של אבן עזרא: אשכים לבית השר.
השיר עורר סערה, ו"יתד נאמן" פרסם מאמר תגובה של העורך יצחק רוט שבו הוא משווה את הביקורת של מיזל לביקורתו של קורח נגד משה רבנו.
שבוע לאחר מכן פרסם העיתון "משפחה" התנצלות וטען שהמסר בשיר הוצא מהקשרו.
"זוג יונים" - מיומנה של יועצת ניסויים
לאה גוטליב (17 בספטמבר 1918 – 17 בנובמבר 2012) הייתה תעשיינית ומעצבת אופנה ישראלית, יסדה יחד עם בעלה את מפעל בגדי הים "גוטקס".
לאה גוטליב נולדה בשיוסנטפטר שבהונגריה.
סיימה לימודי ביוכימיה ונישאה לארמין גוטליב, בן למשפחה שעסקה בייצור מעילי גשם.
במהלך השואה נשלח ארמין גוטליב למחנה עבודה, ולאה ובנותיה הסתתרו מפני הנאצים.
בשנת 1949 עלו בני הזוג לישראל והתגוררו תחילה במעברת באר יעקב ולאחר זמן רכשו דירת חדר ביפו ועסקו בתפירת מעילי גשם.
בשנת 1956 עברו לפעילות התואמת טוב יותר את האקלים הישראלי, וייסדו את מפעל בגדי הים "גוטקס", שזכה למוניטין עולמי.
בשנת 1978 התרחב המפעל לעיצוב וייצור של בגדי חוף.
לאה גוטליב עסקה בעיצוב הדגמים של בגדי הים ובגדי החוף.
באותה שנה זכה מפעלה בפרס התעשייה.
בשנת 1995 נפטר ארמין גוטליב.
חברת "גוטקס" שקעה בחובות, ובשנת 1997 מכרה משפחת גוטליב את כל מניותיה בחברת "גוטקס" ללב לבייב, ובשנת 2001 פרשה לאה גוטליב מהחברה.
בשנת 2005 הקימה מותג בגדי ים הנושא את שמה, LEA, ויוצר על ידי חברת בגדי הים "מקרו".
בשנת 2003 נפטרה בתהּ, יהודית גוטפריד, שהייתה המעצבת הראשית של "גוטקס".
לאה גוטליב נפטרה ב-17 בנובמבר 2012.
בשנת 1979 קיבלה את פרס היצוא בבית הנשיא.
בשנת 1996 נמנתה גוטליב עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת 2009 זכתה בפרס מפעל חיים של התאחדות התעשיינים בישראל.
על שמה יש רחוב בכפר יונה.
לאה רביד הורביץ-זמרי (25 באוגוסט 1933 – 6 בדצמבר 1956) הייתה אתלטית ישראלית ומורה לחינוך גופני.
אלופת ישראל ושיאנית ישראל בריצת משוכות, אלופת המכביה השלישית בקפיצה לרוחק, אלופת המכביה הרביעית בריצת 80 מטר משוכות ונציגת ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
זמרי נולדה לרות ולפליכס-שרגא בעיר פפורצהיים בגרמניה, במשפחה בת שני ילדים.
עלתה ארצה עם משפחתה בגיל שנה.
גדלה בחיפה בשכונת קריית חיים.
היא התאמנה בהפועל קריית חיים בהדרכת יצחק מנדלברוד.
היא סיימה את המדרשה למורי חינוך גופני והחלה לעבוד כמורה בירושלים.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכתה זמרי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.99 מטר, לפני טפר (4.92 מטר) ושושני (4.88 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 זכתה זמרי בשתי מדליות זהב, בריצת 80 מטר משוכות תוצאה של 12.5 שניות ובריצת 100 מטר תוצאה של 13.0 שניות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) היא סיימה במקום 31 בריצת 80 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 12.4 שניות (12.74 שניות, מדידה אלקטרונית).
במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 זכתה זמרי במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.8 שניות, לפני האלופה היוצאת רות איילון מישראל (13.5 שניות).
הורביץ נישאה לאורי זמרי, מורה לחינוך גופני בעצמו, שופט כדורסל בינלאומי ומאוחר יותר, ממקימי מכון וינגייט.
לזוג נולד ילד, דרור, שהיה בן שנתיים בעת פטירתה מלוקמיה.
מחלתה פרצה זמן לא רב לאחר מות אחיה היחיד, , במלחמת סיני בקרב המיתלה.
באותה עת נשלח בעלה לאולימפיאדת מלבורן (1956), לשמש כשופט ספורט באולימפיאדה, הישראלי הראשון ששימש בתפקיד זה.
לאה זמרי נפטרה ב-5 בדצמבר 1956 ונקברה בחיפה.
לאה גולדשטיין (נולדה ב-4 בפברואר 1969) היא רוכבת אופניים קנדית-ישראלית.
גולדשטיין נולדה בוונקובר ב-1969. עלתה לישראל בגיל 9. היא שירתה בצה"ל ובכוחות הביטחון.