tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 וולוו ציוד בנייה הפכה לחברה הזרה הראשונה שהשקיעה בקוריאה הדרומית.
רכישת "סמסונג תעשיות כבדות" (חטיבת ציוד הבנייה) חיזקה את היצע המוצרים של וולוו ואת נוכחותה באסיה.
בינואר 2007 וולוו רכשה 70% מחברת "תאגיד שאנדונג לינגונג מכונות לבנייה בע"מ".
בחודש אפריל של אותה שנה, וולוו סיימה גם את רכישת חטיבת מכונות הבנייה בכבישים של החברה האמריקאית "אינגרסול רנד".
ביולי 2020 מכרה וולוו ציוד בנייה את חברת הבת "Blaw-Knox" (אותה רכשה ב-2007), המייצרת מכונות ריצוף, לחברת "גנסור תעשיות בע"מ".
וולוו C40 ריצ'ארג' היא מכונית חשמלית קומפקטית במרכב קרוסאובר קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי וולוו מספטמבר 2021. היא הוצגה במרץ 2021.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה ה-C40 ריצ'ארג' מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
העיצוב החיצוני דומה מאוד לוולוו XC40 אך הותאם יותר למכונית חשמלית בעיצוב קופה, תא הנוסעים יוקרתי מאוד וכולל מערכת מולטימדיה חדשה של וולוו המבוססת על אנדרואיד אוטומוטיב, ושימוש בעור שאינו מבעלי חיים, לוח מחוונים דיגיטלי, שמחובר למערכת המולטימדיה ובעת נסיעה מציג את המסלול המתוכנן (Waze).
ישנו תא מטען בנפח 413 ליטר, ועוד תא מטען קטן הנמצא בקדמת הרכב הממלא את החלל הריק שנוצר מהסרת מנוע הבעירה הפנימי והשימוש במנוע חשמלי.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 420 ק"מ.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 180 קמ"ש.
היא כוללת מטען פנימי בהספק של עד 11 קילוואט המאפשר טעינה מלאה בתוך 7.5 שעות, או בטעינה מהירה בהספק של עד 150 קילוואט המאפשר טעינה של 10–80 אחוז מקיבולת הסוללה בתוך 40 דקות.
ווֹלְט (מסומנת כ: V) היא יחידת מידה של מתח ופוטנציאל חשמליים במערכת היחידות הבין-לאומית.
הוולט נקרא על שמו של אלסנדרו וולטה, אשר בשנת 1800 המציא את עמוד וולטה - הסוללה הכימית הראשונה.
הוולט הוא יחידה המשמשת למדידת הפרשי פוטנציאל.
הגדרה שקולה לוולט היא: הפרש הפוטנציאלים שדורש השקעה של ג'ול אחד של אנרגיה על-מנת להזיז מטען בן קולון אחד בכיוון גידול הפוטנציאל.
ביחידות הבסיסיות של השיטה המטרית, מבוטא הוולט כך –
כאשר זרם של אמפר כופל פוטנציאל של וולט אחד, ההספק הוא ואט אחד.
וולוז'ין (בבלארוסית: Валожын, ברוסית: Воложин, בפולנית: Wołożyn, ביידיש: וואָלאָזשין) היא עיירה המשמשת מרכז אזורי במחוז מינסק בבלארוס.
והיא נמצאת 75 ק"מ מצפון-מערב למינסק.
העיירה ממוקמת על אם הדרך שבין וילנה למינסק.
היא מחולקת לשני חלקים: "השכונה התחתית" לאורך הנחל העובר בה הקרוי בשם "וולוז'ינקא", ו"השכונה העילית" ההררית.
רוב בתיה בתי עץ, ובמרכזה הכיכר הראשית המרשימה הנקראת "כיכר העיר" ובאמצעה נשתמרו שרידי מבנים מהמאה ה -12, הכוללים מגדל פעמון, ארמון, ומנזר.
שאר מבני העיירה הם מהמאה ה-19.
וולוז'ין נוסדה בסביבות המאה החמש עשרה על ידי הגראף טישקביץ (Tyszkiewicz) כעיר פרטית שנשארה בבעלות צאצאיו עד המאה ה-20. העיירה הייתה ידועה באדמתה הפוריה, המתאימה לגידול פשתן, כמו כן היו בה שטחי מרעה רבים ובה גדלו סוסים ובקר.
עשירי העיירה עסקו בסחר תבואה, פשתן, קמח, מלח, סוכר ונפט.
ואף היו שניהלו בתי מרזח.
בשנת 1681 הוקם בה מנזר ומכללה נוצרית.
בשנת 1839 הקים בה אחד מצאצאי הגראף שמשל בה פארק ציבורי גדול ובו גן חיות לאורך גדת נחל וולוז'ינקה העובר בה.
שלוש שריפות כילו את העיר התחתית, הבנויה כולה מבתי עץ, בשנת 1815, 1880 ו-1886 ובכל פעם נבנתה מחדש.
בזו האחרונה אף עלו באש מבניה של ישיבת "עץ חיים".
בזמן מלחמת העולם הראשונה, מפאת מיקומה האסטרטגי בחזית המזרחית, הצבא הרוסי התמקם בוולוז'ין.
רוב תושביה הורשו להישאר בבתיהם אולם רובם עזבו מפחד ההפצצות.
בשנת 1919 כבש הצבא הפולני את המקום, ומירר את חייהם של תושביה היהודים, וכך נולד הרעיון של ארגון ההגנה העצמית של יהודי העיירה.
יחסם של מושלי העיירה היה נוח בהקשר למגורי היהודים בה, הם נתנו יד חופשית לכל הדתות, ובכללם ליהודים.
הם לא התנגדו ללימודים בה ועל כן עלה בהתמדה מספר היהודים הגרים בה.
הפועלים היהודים שחיו בה הקימו חברה בשם "חברת פועלים", ואף הקימו בית כנסת בנפרד.
למרות מספרם הדל של תושביה, התפרסמה וולוז'ין בזכות ישיבת עץ חיים (המוכרת יותר בשם ישיבת וולוז'ין).
שהייתה הישיבה הראשונה מסוגה בעולם, הישיבה הוקמה בשנת 1807 על ידי רבי חיים מוולוז'ין, רב, בנו של הרב יצחק בן חיים, פרנס הקהילה, ובגיבוי מלא ובסיוע של הגראף המושל.
תלמידי הישיבה שימשו מקור פרנסה משמעותי עבור תושבי העיירה.
מספרם הרב של התלמידים לא אפשר את המשך מנהג אכילת ה'ימים', שבמסגרתו התנדבו בעלי הבתים להאכיל את בחורי המקום.
תחת זאת, גייסה הישיבה כספים בין היהודים במזרח אירופה כדי לשכור חדרים אצל התושבים היהודים בעיירה, עבור התלמידים.
המשכירים דאגו גם להכנת ארוחות עבור התלמידים שגרו בביתם, בעבור זאת שילמו בני הישיבה סך 30 קופיקות לשבוע.
בתוך כמה עשרות שנים נולדו כמה ישיבות באותה מתכונת, אך ישיבה זו נסגרה בהוראת השלטונות הרוסים בשנת 1892, עקב סירוב ראש הישיבה, הנצי"ב מוולוז'ין, להורות על לימודי חול בישיבה.
בשנת ה'תרנ"ט שב והקים בה הרב רפאל שפירא את הישיבה, אך זו הייתה בקנה מידה קטן יותר.
בזמן המלחמה עקרה הישיבה למינסק ושבה אליה רק בשנת תרפ"ב.
לאחר פטירת ראש הישיבה עמד בראשה בנו הרב יעקב, הישיבה פעלה עד לתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-17 בספטמבר 1939, ביומה הראשון של הפלישה הסובייטית לפולין, נכבשה וולוז'ין על ידי הצבא האדום וסופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
עם ניצחון הצבא הגרמני על רוסיה, ב -25 ביולי 1941 מינו הגרמנים מועצה חדשה לעיר, וכראש העיר מינו את סטניסלב טורצקי, חבר המפלגה הפולנית לאומית הידועה באנטישמיותה.
כבר ביום השני שלו כראש העיר, הורה על מעצרו של רופא העיירה היהודי ובתו, ועוד עשרה יהודים, שהוכו ונורו באכזריות.
באוגוסט 1941, הייתה האקציה הנאצית הראשונה בוולוז'ין בה נשלחו כ-3500 איש מתושביה היהודים של העיר לגטו סמוך יחד עם יהודים מהעיירות השכנות וישנבה, אוֹלשָן ועוד.
ב-10 במאי 1942 הייתה האקציה השנייה, בה נרצחו רוב יהודי וולוז'ין, ויום זה נהיה ליום האזכרה השנתי של יהודי וולוז'ין.
ב -5 ביולי 1944, נכבשה וולוז'ין מחדש על ידי הכוחות של החזית הבלארוסית אך כמה מן היהודים ששרדו וחזרו אליה נרצחו על ידי תושבי העיר המקומיים.
וולוס היא עיר נמל השוכנת לחוף הים האגאי, ממוקמת במרכז יוון והיא בירת מחוז מגנסיה אשר בחבל תסליה.
העיר שוכנת כ-326 ק"מ צפונית מאתונה ו-215 ק"מ דרומית מסלוניקי.
ראשית ההתיישבות האנושית המאורגנת באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה ובסביבות העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים רבים גם מתקופת הממלכה התראקית ויוון העתיקה.
לפי המיתולוגיה היוונית נולדו בוולוס יאסון וכיירון.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרומאים ובהמשך עם פיצולה של האימפריה עבר לחזקת האימפריה הביזנטית.
בתעודות ביזנטיות מן המאה ה-14 מכונה העיר גוֹלוֹס שהוא שיבוש של השם המיקני לוֹלְקוֹס, אשר התייחס לעיר עתיקה ששכנה ליד וולוס.
במהלך המאה ה-14 נכבשה העיר על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית והפכה לחלק מפלך רומליה.
העיר הייתה זירת קרבות במהלך מלחמת העצמאות היוונית, אך אמנת קונסטנטינופול (1832) הותירה אותה בחזקת העות'מאנים.
היישוב העירוני המודרני החל להתפתח ב-1841 ובשנת 1881 עברה העיר לחזקת ממלכת יוון.
בראשית שנות ה-20 מנתה העיר 30,000 תושבים ובסופן גדלה אוכלוסייתה לכדי 50,000 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון דרך בולגריה וממלכת יוגוסלביה, כבשו אותה בנקל וחילקו את השטח הכבוש לשלושה אזורי שליטה.
אזור בשליטה גרמנית שכלל את מקדוניה המרכזית והמזרחית ובכלל זה העיר סלוניקי והאי כרתים.
אזור שני היה בשליטה איטלקית ובו הבירה אתונה, הפלופונס, שטחים נוספים בחוף המערבי והעיר וולוס.
עם שחרור יוון מהכיבוש הנאצי באוקטובר 1944, הוחזרה גם העיר וולוס לחזקת היוונים.
ב-19 באפריל 1955 ארעה רעידת אדמה עזה שהחריבה חלקים נרחבים מהעיר ויומיים לאחר מכן אירע רעש משנה חזק שגרם לחורבן כללי.
מספר חודשים מאוחר יותר הוצפה העיר, עניין שעיכב את שיקומה.
ב-10 באוקטובר 2006 הציף הנהר פליון את האזור וגרם לחורבן ונזקים כבדים לחקלאות ולכחמישית מבתי העיר.
בספטמבר 2023, העיר וולוס הייתה אחד המוקדים שנפגעו באופן הקשה ביותר מהסופה "דניאל".
היא כוסתה בבוץ ואזורים רבים נותקו מתשתיות מים וחשמל.
זמן קצר לאחר מכן נפגעה גם מהסופה "אליאס".
על פי הרשויות ביוון, וולוס סבלה מהנזקים החמורים ביותר במדינה בעקבות שתי הסופות, כמו גם צפון האי אוויה שניזוק בשריפות שפקדו אותו במהלך הקיץ.
בעיר נולדו הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו והמלחין הנודע ואנגליס.
אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת גידול מתונה (ילודה לעומת שיעור תמותה) והיא מהווה 65% מכלל תושבי מחוז מגנסיה.
כשליש מאוכלוסיית וולוס מקורו מצאצאי פליטים יוונים שהגיעו לעיר בשנות ה-20 מאסיה הקטנה.
מיקומה של וולוס על אם הדרך בין אתונה לסלוניקי הפך אותה ליעד פיתוח תעשייתי, בעיקר בתחום הפלדה, הברזל והבטון.
כמו כן קיים בעיר מכון מחקר טכנולוגי.
דרך נמל הים בעיר מתקיים הקשר לאיים הרבים הסמוכים לאזור בעיקר על ידי קווי מעבורות.
וולוס מקושרת לכביש חוצה אירופה E75 ולכביש חוצה יוון E65 המקשר אותה לעיר איגומניצה.
בסמיכות לעיר ממוקם נמל התעופה הלאומי ניאה אנכיאלוס, המשרת את כל מרכז יוון.
בוולוס קיימת תחנת רכבת ובה צומת קווים המקשרים אותה לכל חלקי יוון.
וולוס גם מהווה את שער הכניסה לאזור חצי האי ההררי פיליון.
בעיר ממקומים מספר מפעלי פלדה.
מפעל לייצור מלט הממוקם בעיר הוא בין הגדולים בעולם וייצוא תוצרת המפעל מתרחש דרך נמל פרטי השייך לו.
בעיר נפתחה החנות השנייה ביוון של רשת "Public" (כיום ברשת יש מעל ל-30 חנויות).
בעיר שורר אקלים ים תיכוני עם מאפיינים מקצינים של אקלים ממוזג בשל משטר הרוחות מכיוון הר פיליון.
הטמפרטורה הממוצעת נעה מ-7oc בחודש ינואר ועד 26oc בחודש יולי.
ראשוני היהודים שהגיעו לעיר היו כנראה הרומניוטים, אם כי ישנם מקורות המציינים שיהודים ישבו במקום עוד מתקופת החשמונאים, עניין ההופך את קהילת וולוס לאחת הקהילות העתיקות ביוון.
בנימין מטודלה שעבר דרך העיר במאה ה-12, ציין כי במקום מתגוררות 400 משפחות יהודיות.
בהגיע מגורשי ספרד לעיר החלה הקהילה משנה בהדרגה את צביונה לקהילה ספרדית עם מאפיינים רומניוטים.
תהליך דעיכתה של האימפריה העות'מאנית שלווה בסכסוכים אזוריים ובמשבר כלכלי, הביא להגירת יהודים מהעיר בעיקר לסלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל.
בראשית המאה ה-19 התגוררו בעיר משפחות ספורות.
לאחר מלחמת העצמאות היוונית הגיע זרם פליטים יהודים מהפלופונז שחלקם התיישבו בוולוס והגדילו את אוכלוסיית בני הקהילה, אשר ב-1850 מנתה 35 משפחות.
ב-1864 הוקם בעיר בית ספר יהודי בחסות אגודת אליאנס וב-1865 הוקם בית הכנסת.
רבה של הקהילה משה שמעון פסח שכיהן במשרתו מ-1892 ועד 1955 ביסס את מעמד הקהילה, הקים ב-1894 ישיבה בעיר וסייע לרווחת בניה אשר סבלו ממצוקה כלכלית קשה כחלק מהמצב הכללי בממלכה.
ב-1939 זכה הרב לאות הוקרה מיוחדת ממלך יוון גאורגיוס השני.
בשנות ה-30 הוקמו אגודות נוער וספורט כגון הכוח ומכבי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 882 נפשות .
העיר וולוס הייתה חלק מחבל תסליה שנתון היה לשליטת האיטלקים.
באוקטובר 1943 לאחר כניעת איטליה, כניסת כוחות גרמניה הנאצית ותחילת רדיפות היהודים ארגן הרב פסח את בני קהילתו ושלחם ליישובים מבודדים.
746 מתוך 882 יהודי העיר נמלטו לכפרי הסביבה ההרריים והוסתרו בידי המקומיים.
שאר 136 בני הקהילה נתפסו, נעצרו וב-25 במרץ 1944 שולחו ביחד עם יהודי העיר לאריסה אל מותם במחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ .
בין הנספים אשתו ושני בניו של רב הקהילה.
דוגמה להצלת יהודים על ידי מקומיים הם בני הזוג מריה ואפוסטולוס ווליוטיס, אשר הצילו את משפחת חכים על ידי הסתרת בני המשפחה בבית אריזה שבבעלותם.
הזוג ווליוטיס הוכרו בשנת 2016 כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה היגרו רבים מהיהודים ששרדו את המלחמה לאתונה ולמדינת ישראל.
כ-300 מיהודי העיר ובכלל זה הרב פסח חזרו אליה ועסקו בשיקום מוסדות הקהילה ובית הכנסת שחרב.
ב-1955 נפגעה שוב הקהילה מרעש האדמה שפגע בעיר והחריב חלק מבתי בניה ואת בית הכנסת.
לאחר רעש האדמה היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית.
בראשית המאה ה-21 מתגוררת בעיר קהילה יהודית בת 150 נפשות ולה בית כנסת ומרכז קהילתי.
בית העלמין היהודי בעיר מתוחזק בידי בני הקהילה.
לאחר מבצע עופרת יצוקה התחוללו אירועים אנטישמים ביוון ובכלל זה בעיר וולוס, אשר לוו בהתבטאויות תואמות מצד בכירי ממשל יוונים.
על קירות בית הכנסת בעיר רוססו כתובות שונות ולראשי הקהילה הועברו איומים טלפוניים.
ווֹלוּטה (יש המתרגמים לעברית "לוליין") היא מוטיב קישוטי דמוי ספירלה הנפוץ באדריכלות קלאסית ובסגנונות אדריכלות ועיצוב שונים.
המונח עצמו קשור לכותרת העמוד האיוני אך וולוטה הייתה אלמנט קישוטי בעמודים עתיקים יותר ומאפיינת עיצובים שונים נוספים.
מקור השם הוא במילה הלטינית "voluta" שפירושו "מגילה" וזאת משום צורתו ה"מגולגלת" של הקישוט.
העיצוב שמקורו בכותרות עמודים, תוכנן לתת תחושה של עמוד המחזיק בעדינות את העומס מעליו ומתגלגל נוכח המשקל.
יש גם הרואים בו דמיון לקרניים של טלה.
כותרות בעלות וולוטות היו קיימות בארמונות ומקדשים חיתים והיו נפוצים בסגנונות בנייה קדומים של הסהר הפורה.
אדריכלות יוון העתיקה זיקקה את סגנון הכותרת והגדירה את מידותיה ויחסי הרכיבים בה מעובי התבליט ועד רדיוס הספירלה.
הסדר האיוני, שמקורו באיוניה, השתמש בזוג וולוטות בכותרות ומאוחר יותר הסדר המשולב כלל ארבע וולוטות המשולבות בתבליטי עלים בסגנון קורינתי.
מלבד מופע בכותרות עמודים, וולוטות בסדרי גודל אחרים קיימים גם במבנים רבים כאלמנטים קישוטיים בגג ובסיומת של מעקות או פתחים.
האלמנט נפוץ בעיקר באדריכלות הבארוק ובאופן כמעט מוגזם בסגנון הרוקוקו שאת שמו קיבל על שם צורות דמויות הקונכיות המאפיינות אותו.
הוולוטות סיפקו השראה גם לעיצובים של רהיטים שונים ואף כלי נגינה כסיומת אסתטית של חלקים שונים באובייקט.
בעיצוב המונח אינו נקרא וולוטה אלא קיימים שמות אחרים (כגון "צמרת" לכלי מיתר) אך מקורו הוא בוולוטות האדריכליות.
ברבור סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 1930. עם סיום לימודיו הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית.
לפני מינויו לשגריר בישראל החזיק בשורה של תפקידים דיפלומטיים בדרג נמוך יותר.
בין השאר, הוצב באיטליה, יוון, עיראק, ברית המועצות ובריטניה.
לאחר שסיים כהונה בת חמש שנים בלונדון, הוא החל תפקידו בשגרירות ארצות הברית בישראל ב-6 ביוני 1961. מינויו נעשה ביוזמת ממשלו החדש של הנשיא קנדי, ולאחר שהשגריר הקודם בישראל, אוגדן ריד, אשר היה מינוי פוליטי של הממשל הרפובליקני, הגיש את התפטרותו מייד לאחר בחירת קנדי לנשיאות.
ברבור הגיע לישראל בתקופה שבה יחסי ארצות הברית–ישראל היו עדיין מתוחים בעקבות מלחמת סיני, אז הצטרפה ארצות הברית לדרישת ברית המועצות להסיג את כוחות צה"ל, בריטניה וצרפת מסיני.
בניגוד לתקופות מאוחרות יותר, בתחילת שנות ה-60 עיקר התמיכה הביטחונית בישראל באה מצרפת ובמידה מסוימת אף מבריטניה ואילו ארצות הברית נמנעה מלספק לישראל מוצרים צבאיים.
בקיץ 1962, בתקופת כהונתו של ברבור, הודיעה ארצות הברית לראשונה על כוונתה לצייד את ישראל בנשק אמריקאי.
תחילה היה זה נשק הגנתי בלבד, בדמות טילי הוק.
בתחילת שנות ה-60 היה ברבור מעורב אף בניסיון לקדם את תוכנית ג'ונסון לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים, תוכנית לפיה היה על ישראל לקבל בחזרה לשטחה חלק מן הפליטים אשר יחפצו לשוב לגבולותיה ואילו לפליטים אחרים יוצע להגר לארצות אחרות ולהתיישב שם במימון אמריקאי.
תוכנית זו מעולם לא הבשילה לכדי הסכם ממשי.
ברבור השתתף במאמצי השכנוע של ארצות הברית, בשנות ה-60, להניא את ישראל מלנקוט בפעולות תגמול נגד סוריה וירדן, ותחת זאת לברר באומות המאוחדות את פעולות החבלה אשר יצאו ממדינות אלה.
משרת השגריר בישראל הייתה שליחותו הדיפלומטית האחרונה של ברבור.
עם סיום תפקידו בשנת 1973 החליף אותו בתפקיד השגריר קנת קיטינג.
בית הספר האמריקאי הבין-לאומי באבן יהודה, כמו גם שכונת נווה ברבור ובית ברבור בתל אביב, נקראים על שמו.
וְוֹלוְוֹקָאלְיִים (שם מדעי: Volvocales) היא סדרה של מטפסים (שוטונים) ופסאודוסליאטים של האצה הירוקה.
מטפסים הללו נכללים במחלקת האצות הירוקניות (Chlorophyceae).
אצות מסדרת הוולווקאלים יכולות ליצור מושבות שטוחות או מושבות כדוריות (spherical colonies).
בין המשפחות הנכללות בסדרה זו נמנית משפחת הוְוֹלוְוֹקאניים (Volvocaceae).
ממדי המושבות נעים בין 4 ל-32 תאים מאכלסים במקרה של גוניום (שם מדעי: Gonium), ועד 500 תאים ויותר במקרה של וולווקס (Volvox).
הגוניום היא סוג של אצה הבנויה ממושבות, מסדרת הוולווקאליים, משפחת הוולווקאניים.
מושבת גוניום טיפוסית מכילה בין 4 ל-16 תאים, כולם באותו הגודל, מאורגנים במעגל שטוח, ללא הבדל בין הצד האחורי לצד הקדמי.
בכל מושבה בעלת 16 תאים, ישנם 4 תאים במרכז, וכל ה-12 הנותרים מתחלקים ל-4 קבוצות כשכל קבוצה נפרסת לכיוון אחר.
בכל אחת מ-4 הקבוצות ישנם 3 תאים.
הוולווקס היא סוג של אצה הבנויה ממושבות.
בדומה לגוניום, גם זוהי אצה מסדרת הוולווקלים, משפחת הוולווקלנים.
זוהי אחת מהאצות הירוקיות המוכרות ביותר.
זוהי אצה המפותחת ביותר מתוך הסדרות של המושבות הכדוריות (ספֶירוֹת).
כל מושבת וולווקס בשלה בנויה מכמות עצומה של תאים עם שוטונים הדומים לכלמידומונות (Chlamydomonas), יותר מ-50,000 בסך הכל.
אנטוני ואן לֵוֶונהוּק היה הראשון שצפה בוולווקס בשנת 1700.
וולומולו (באנגלית Woolloomooloo) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
וולומולו גובל ממערב במרכז העסקים הראשי של סידני (ליתר דיוק, בגני הדומיין), מצפון במפרצון וולומולו (שלוחה של מפרץ ג'קסון הקרויה על שמו), בדרום בדרלינגהרסט ובמזרח בפוטס פוינט.
הוא פרוור קטן יחסית, ומשמש כמקום מגורים לעובדים במרכז סידני.
פרוור וולומולו החל כבית אחוזה של ג'ון פאלמר, מהמתיישבים הראשונים במושבה שלימים תיקרא סידני.
הוא בנה את בית אחוזתו ב-1793 וקרא לו בית וולומולו מתוך התחשבות בתרבות התושבים המקומיים, שנספו במגפה כשנה לאחר הגעת המתיישבים אל האזור.
הוא בחר באיות המשונה של השם, והמילה האבוריג'ינית עליה התבסס הייתה ככל הנראה ולמולה (Wallamullah), שמשמעה "שפע", או ולבמולה (Wallabahmullah), שמשמעה גור קנגורו שחור.
בשנת 1852 העלה חוקר שפה השערה לפיה המקור לשם היה ולה-מלה (Wala-mala), שמשמעה אדמת קבורה.
שם האזור סביב נחלתו היה בתחילה גרדן איילנד קוב (מפרץ אי הגנים) בעקבות אי קטן הקרוב למפרץ.
שטח גרדן איילנד קוב חולק בין וולומולו, סארי הילס ודרלינגהרסט, וכך התבססו גבולותיו הקיימים של הפרוור.
בין השנים 1918 ל-1935 עברה בפרוור חשמלית, שהחלה מרחוב פארק והגיעה עד הרציפים במפרצון וולומולו.
היא הוחלפה מוקדם יחסית לקווי חשמליות אחרים, שנותרו בפעילות עד שנות החמישים.
המזח בוולומולו, שזכה לשם מזח האצבע (Finger Wharf) היה מועמד להריסה לאחר שהפך לאזור נטוש ועני מאוד בשנות השמונים.
לאחר שתושבים מקומיים התנגדו להריסתו, הצליחה העירייה לבנות במקום פרויקט מלונאות חדש, ששיפר את ערך הבתים באזור וסייע לג'נטריפיקציה שעברה עליו.
בפרוור שני אתרים בולטים לחיי תרבות: מזח האצבע וגן הדומיין, ממזרח וממערב.
אזור המזח כולל פאבים ומסעדות, וגן הדומיין הוא מהגנים הציבוריים הגדולים והמפותחים בסידני.
שמו המוזר של הפרוור זיכה אותו במספר אזכורים תרבותיים: ספר הילדים האוסטרלי הקנגורו מוולומולו מאת ג'וי קאולי מתאר את הדמות הראשית כתושבת המקום; הקרקס המעופף של מונטי פייתון תיארו במערכון ברוסז האוסטרלי שלהם את האוניברסיטה (המומצאת) בוולומולו; ואחד מהמועדונים הפופולריים בעיר אוטרכט בהולנד קרוי וולומולו על שם הפרוור.
בין הסלבריטאים המחזיקים בבית בפרוור – ראסל קרואו.
וולונגונג היא עיר חוף במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על רצועת חוף צרה בין מתלול אילאווארה (Illawarra) לבין האוקיינוס השקט, 82 ק"מ מדרום לבירת המדינה סידני.
אוכלוסיית העיר מנתה 268,944 תושבים במפקד 2011 ובכך היא העיר השלישית בגודלה בניו סאות' ויילס והעשירית בגודלה בכל אוסטרליה.
וולוגונג ידועה בתעשייתה הכבדה המפותחת, בנמל שלה ובמבנה הפיזי המיוחד שלה.
בעיר קיימות שתי קתדרלות, כנסיות מזרמים רבים והמקדש הבודהיסטי הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי.
לעיר היסטוריה ארוכה של פעילות תעשייתית ושל כריית פחם.
היא מקור משיכה לתיירים רבים הפוקדים אותה מדי שנה והיא המרכז של ענף הדייג באזור.
באוניברסיטת וולונגונג לומדים כ-22,000 סטודנטים והיא זכתה להכרה בינלאומית.
האזור היה מיושב בשבטים אבוריג'ינים.
האירופאים הראשונים שביקרו במקום היו מתיו פלינדרס וג'ורג' בס שנחתו באגם אילאווארה (Illawarra) ב-1796. המתיישבים הראשונים באזור היו חוטבי עצים בראשית המאה ה-19, שאחריהם הגיעו ב-1812 איכרים.
ב-1815 הוקמה במקום בקתת נוקדים ראשונה.
ב-1830 הוקם מחנה צבאי ליד הנמל.
מתיישבים נוספים הגיעו בהמשך וב-1834 הוקמה העיירה.
הרחוב הראשי נסלל על ידי נידונים ב-1835–1836. ב-1856 מנתה אוכלוסיית וולוגונג 864 תושבים.
ב-1862 חוברה העיירה לקו טלגרף וב-1865 החלה העיירה לקבל אספקת גז.
ב-1868 הורחב הנמל, ב-1871 הושלמה בנייתו של המגדלור וב-1883 נסללה מסילת ברזל שהובילה פחם לנמל.
העיר הוארה בתאורת גז ב-1883 וב-1885 הוקם בניין בית המשפט.
כמו בתי משפט רבים באוסטרליה הוא הוקם בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית וכיום הוא מוכר בתור אתר מורשת לאומי.
ב-1902 אירע פיצוץ במכרה הפחם הסמוך לעיר במאונט קמבלה (Mount Kembla) ונהרגו בו 94 כורים בנוסף לשניים שנהרגו בניסיונות החילוץ.
ב-1908 הוקם בעיר בית החולים וב-1916 נפתח בית הספר התיכון של העיר.
תעשייה כבדה הייתה חלק נכבד מכלכלת העיר עקב זמינותו הקרובה של הפחם.
ב-1928 הוקם מפעל פלדה בפורט קמבלה, ק"מ ספורים מדרום לוולונגונג.
תעשיית הפלדה בעיר התפתחה והפכה למשמעותית בקנה מידה עולמי.
תפוקת הפלדה הייתה בהיקף של 5 מיליוני טונות בשנה.
תעשיות נוספות שהוקמו באזור התעשייה של פורט קמבלה היו מפעל לייצור דשנים, מפעל להתכת נחושת, בית מלאכה לקטרים, מסוף ליצוא פחם, מסוף לייצוא דגנים ומפעל לייצור גזים תעשייתיים.
ב-1937 הושלמה בנייתו של מגדלור חדש.
ב-1961 הוקמה בעיר אוניברסיטה וב-1963 נפתח בית מדרש למורים.
ב-1985 חושמלה מסילת הברזל המובילה לוולונגונג.
למרות שקיעתן של התעשיות המסורתיות עקב נטישת כלכלת הפרוטקציוניזם בשנות השמונים, רבים מהמפעלים בעיר עדיין קיימים ופועלים.
עם זאת ענפי הכלכלה של וולונגונג נעשים מגוונים יותר וכוללים: חינוך גבוה, אומנויות, תיירות, בנייה למגורים, וייצור חשמל ידידותי לסביבה.
עם זאת, חלק הארי של כלכלת העיר נסמך על התעשייה הכבדה ונראה שהמצב יימשך כך בעתיד הקרוב.
המבנה הגאוגרפי של וולונגונג מיוחד.
היא שוכנת על מישור חוף צר התחום בין ים טסמן ממזרח, לבין מתלול אילאווארה (Illawarra) ממערב.
רצועת החוף רחב יחסית בדרום ונעשית צרה בצפון כשהעיר שוכנת פחות או יותר באמצע.
מדרום למרכז העיר משתרע אגם אילאווארה (Illawarra).
גובהו של הרכס ממערב נע בין 150 ל-750 מטרים מעל פני הים.
שכבות הרכס כוללות מרבצי פחם והכניסות למכרות הפחם הם על המדרונות של הרכס בכל רחבי העיר.
וולוצ'יסק (באוקראינית: Волочиськ) היא עיירה במחוז חמלניצקי, על נהר זברוץ', במערב אוקראינה.
העיירה היא מרכז תחבורה חשוב ומסילות רכבת וכבישים ראשיים עוברים בה.
לפני הקמת היישוב חיו כנראה באזור שבטים סלאביים.
במאות התשיעית והעשירית השתייך האזור לנסיכות רוס של קייב.
בשנת 1241 נפגע האזור בפשיטות המונגולים והטטרים, שכבשו את קייב והיו בדרכם מערבה.
וולוצ'יסק הוקמה כנראה במהלך המאה ה-13, ומיקומה היה על ציר מסחרי ראשי, ממזרח למערב, בנסיכות גאליץ'-וולין.
סוחרים העבירו סחורות דרך הנהר ונהגו לעגון באזור, וכך החלה בנייה באזור, על שתי גדותיו של הנהר זברוץ', בנייה ממנה צמח היישוב.
שמו הראשון של היישוב היה Volochyshche, ומקור השם הוא במילה האוקראינית volochyty שפירושה להעביר או להסיע סחורה.
לימים השתנה שמו של היישוב שעל הגדה הנגדית של הנהר, והוא נקרא Pidvolochysk, שפירושו "ליד וולוצ'יסק" או "תחת וולוצ'יסק".
במאה ה-14 נכבשה וולוצ'יסק על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן נכבשה על ידי ממלכת פולין, אשר מהמאה ה-16 הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בתקופה זו הייתה וולוצ'יסק כפר.
במאה ה-16 התרחב המסחר בין תושבי הכפר וסביבתו, והכפר הפך למרכז מסחרי אזורי.
הקוזאקים של חמיילניצקי כבשו את היישוב בעת מרד חמלניצקי, אך הובסו על ידי הפולנים בשנת 1648. בתקופה מסוימת במאה ה-18, היה הכפר שייך למשפחת פוטוצקי.
בעליו של הכפר משנת 1772, מרשל הכתר הפולני פרידריק יוזף מושינסקי, הקים ביישוב ובסביבתו בנק, שתי טירות ובית ספר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בכפר מפעלי תעשייה, בהם מבשלה, מפעל נרות, מפעל סוכר בבעלות יזם גרמני ועוד.
כמו כן הוקמה תחנת רכבת על ציר מסילת הרכבת מקייב ללבוב.
בתחילת המאה ה-20 היו ביישוב 190 חנויות, מספר בתי ספר, בהם בית ספר כנסייתי, ומוסדות חינוך ותרבות נוספים.
בנובמבר 1920 הביס הצבא האדום את כוחותיו של פטליורה ליד וולוצ'יסק.
התבוסה היוותה חלק משורת הקרבות בהן הכניעה ברית המועצות את אוקראינה והפכה אותה לרפובליקה סובייטית.
משנת 1923, וולוצ'יסק היא המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז.
תהליך הקולקטיביזציה בוולוצ'יסק היה בין המהירים באזור.
כתוצאה מכך, רבים מהאיכרים שנושלו נשלחו למחנות ריכוז בסיביר בשנים 1930–1931.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את היישוב במהלך מבצע ברברוסה.
אלפים מתושבי היישוב נרצחו על ידי הגרמנים, רובם ככולם יהודים, ואלפים אחרים נשלחו לגרמניה לעבודות כפייה.
במרס 1944 שוחרר היישוב בידי הצבא האדום.
שיקומה של העיירה החל מיד עם שחרורה, ובשנות החמישים כבר שבו מפעליה לתפקוד מלא ולתפוקה בהיקף דומה לזה שהיה לפני המלחמה.
בשנות השישים הוקמו בעיירה מפעל לשימורי מזון, מפעל טקסטיל וכן מפעלי בנייה, מתכות ומזון אחרים, שרובם מהווים את מקורות הכנסתה ותעסוקתה של העיירה עד היום.
מלבי"ם - רב ותאולוג באוקראינה וברומניה
נדיה מייכר - זמרת אוקראינית ממוצא יהודי
דייוויד מרגוליס - צייר יהודי אמריקאי
סמואיל מיטיה רפופורט - ביוכימאי יהודי-מזרח גרמני
מרדכי שנהבי - פעיל סוציאליסטי ציוני ישראלי, ממנהיגי השומר הצעיר והתנועה הקיבוצית בארץ ישראל
יצחק שנהר - משורר וסופר ישראלי
בשנים הראשונות של המאה ה-20 גרו בוולוצ'יסק כ-3,200 יהודים.
עקב ההגירה מהיישוב, בעיקר לארצות הברית ולמערב אירופה, נשארו ביישוב לפני מלחמת העולם השנייה כ-500 יהודים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים רוכזו כ-4,000 יהודי העיירה וסביבתה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה.
כל יושבי הגטו נרצחו באוגוסט או בספטמבר 1942.
וולוודיניה (Vulvodynia - מיוונית, וולוה = פות, דיניה = כאב) היא תסמונת כאב כרוני באזור הפות, המאופיין בתחושות בעירה, דקירה, גירוי מכאיב, או שפשוף באזור מסוים בפות או בכל הפות, מבלי שזוהה ממצא גורם זיהומי, נוירולוגי או אחר.
למרות השכיחות הגבוהה של התסמונת, עדיין קיים קושי באבחון, מצב שמוביל לסבל מתמשך בקרב נשים רבות.
אף על פי שהגורם המיידי לתסמונת אינו ידוע, ישנם מספר גורמים שכנראה תורמים לתופעה, כגון גנטיקה, אימונולוגיה, ואולי גם תזונה.
אבחון התסמונת נעשה על ידי שלילת גורמים אחרים, לפעמים גם בעזרת ביופסיה.
אין טיפול אחד אפקטיבי לתסמונת, אך טיפולים שעוזרים במידה מסוימת לחלק מהסובלות הוולוודיניה כוללים טיפוח הוולווה, שינויים תזונתיים, תרופות נגד כאבים, טיפול פסיכולוגי, ובמקרים קיצוניים גם ניתוחים.
התסמין העיקרי הוא כאב באזור איברי המין, אשר יכול להיות מאופיין על ידי תחושות:
הכאב יכול להיות קבוע או לסירוגין, ויכול להימשך חודשים או אפילו שנים, אבל גם יכול להיעלם באותה פתאומיות שהוא התחיל.
הכאב יכול להיות באזור הפות כולו, או מקומי לאזור מסוים, כגון פתח הנרתיק וסטיבוליטיס.
רקמת הפות יכולה להיראות דלקתית או נפוחה, אך בדרך כלל הופעת הפות היא נורמלית.
וולוודיניה מערבת גורמים שונים ולרוב קשה לבודד גורם בלעדי.
זיהומיים: נשים הסובלות מוולוודיניה דיווחו על כך שעברו זיהומים חוזרים - פטרייתיים ואחרים – באזור.
הורמונליים: יש קשר בין ירידה ברמת האסטרוגן ושימוש בגלולות לבין שינויים ברקמת מבוא העריה ונטייה לכאב.
נוירולוגיים: גורמים הקשורים לעצבים באזור הכואב – כמו טראומה, גירוי, או צפיפות גבוהה יותר של תאי עצב תחושתיים.
מבניים: חולשה או עוויתות בשרירי רצפת האגן, או צניחת הרחם.
טונוס מוגבר של שרירי רצפת האגן: טונוס (מתח שרירים גבוה) המופיע גם במנוחה, שגורם לנשים רבות להימנע מחדירה בקיום יחסי מין.
גנטיים: נמצא קשר לשינוי בהרכב גנים מסוימים המעורבים בתהליכים דלקתיים ובהמשך נטייה לפתח מחלות דלקתיות, כולל באזור איבר המין.
אלרגיות: כל אלרגיה, כולל אלרגיה לפטריית קנדידה שהיא שכיחה מאוד.
נפשיים: לחץ ומתח נפשיים מחמירים את הבעיה ואת הכאב.
רמה גבוהה של גבישי אוקסלאט בשתן: מלחים שהפרשתם בשתן קשורה לכאב.
אבחנת וולוודיניה נעשית על ידי שילוב של סיקור ההיסטוריה רפואית ובדיקה של הפות והנרתיק.
מטרת הבדיקה היא לוודא כי מקור הכאב הוא באזור הפות ולשלול גורמים אחרים לכאב, כגון בעיות מבניות, או זיהום פטרייתי, דלקת, מחלת עור וכולי.
הבדיקה כוללת מגע עדין באמצעות מטוש (מקלון דק שבקצהו צמר גפן) במספר נקודות והערכת מידת הרגישות המופקת בבדיקה זו.
לפעמים מסתייעים בדיאגרמת כאב למיפוי האזורים המושפעים לאורך זמן.
ללא בדיקה מכוונת, קשה להגיע לאבחנה בבדיקה גינקולוגית רגילה, במיוחד כי הרבה גינקולוגים אינם מכירים עדיין את התסמונת הזו, ולכן גם קורה שנשים שסובלות ממנה נאלצות להבדק אצל מספר רופאים לפני שמגיעות לאבחון.
חוסר הידע הזה גם מוביל לכך שלעיתים קרובות רופאים אומרים לנבדקות ש"הכל בראש" ושהן כלל לא סובלות מבעיה רפואית.
בנוסף, נשים רבות נמנעות מלחפש סיוע רפואי בגלל תחושת בושה, כי התסמינים מופיעים בדרך כלל בהקשר של פעילות מינית.
הטיפול מתמקד בהקלת התסמינים, ובעיקר טיפול נגד כאב, כמו תרופות אנטי-פרכוסיות, או נוגדות-דיכאון טריסיקליקים, ולפעמים גם חוסמי עצבים.
נשים שחוות עוויתות או חולשה בשרירי רצפת האגן יכולות להיעזר בפיזיותרפיה, ביופידבק, או זריקות בוטוקס.
במקרים של אבחון לוסטיבוליטיס, שהוא סוג של וולוודיניה הממוקם בפתח הנרתיק, הטיפול יכול לכלול גם זריקות אינטרפרון, או כירורגיה לכריתת הרקמות המושפעות.
בנוסף, מומלץ לסובלות מוולוודיניה לערוך שינויים באורח החיים, כמו הימנעות מתחתונים וגרביונים סינתטיים, ומשימוש בסבונים או חומרים כימיים אחרים שעלולים לגרות את האזור.
גם שימוש ברטיות קרות, טבילה באמבטייה פושרת, זהירות יתר בפעילות פיזית שעלולה ללחוץ על אזור הפות.
בגלל ההשפעות הנפשיות שהתסמונת גוררת, גם טיפול פסיכולוגי הוא נפוץ מאוד כחלק ממערך הטיפול.
על פי מחקרים של ארגון הבריאות העולמי ושל המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, 16% מהנשים סובלות מוולוודיניה בשלב מסוים בחייהן, כאשר 90% מהן מדווחות על כאבים כרוניים במהלך שנים.
השכיחות של הופעת התסמינים היא גבוהה ביותר בין גילאי 18–25, ונמוכה ביותר אחרי גיל 35. רק 25% מהסובלות מהתסמונת מדווחות על הפוגה.
מחקרים אחרים מדווחים ש-28% מהנשים סובלות מכאב באזור הפות ומתקשות לקבל מענה לבעיה, וישנם דיווחים המגיעים עד 49%.
עם זאת, ישנם קשיים מובנים בהערכת שכיחות התופעה, מכיוון שוולוודיניה הוא מונח חדש יחסית בספרות הרפואית, וייתכנו מקרים המתואמים לתסמונת אשר אינם מדווחים ככאלה.
ומצד שני, מכיוון שאבחון התסמונת נעשה על ידי שלילת גורמים אפשריים אחרים, ישנם תמיד מקרים הנתונים עדיין בסימן שאלה בכל זמן נתון.
וולומין (בפולנית: Wołomin) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין, כ-20 ק"מ מזרחית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וולומין נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1919 קיבלה זכויות עיר.
בשנת 1920 נערכה בסמוך לעיר המתקפה הפולנית בקרב ורשה.
יהודים החלו לשבת בוולומין בסוף המאה ה-19, והקימו מספר מפעלי תעשייה במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתקעו בעיר פליטים יהודים רבים, ונמנו בה כ-3,079 יהודים, כמחצית מתושביה.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות וקיבוץ הכשרה, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בסוף שנות השלושים סבלו יהודי העיר ממספר תקיפות אנטישמיות, לרבות הפגנות נגדם וחילול בית העלמין היהודי בעיר.
וולומין נכבשה בידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1939, ואלו החלו מיד להתעלל ביהודיה, ולחטוף אותם לעבודות כפייה.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
בד בבד מונה בעיר יודנרט, בראשות יעקב בלומברג, ובנובמבר 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו, אליו הועברו גם מאות יהודים מהסביבה.
מהגטו נלקחו היהודים למחנות עבודה בסביבת העיר.
באביב 1941, עת שהו בגטו כ-3,000 יהודים, הוא גודר בגדר תיל ונסגר.
ב-4 באוקטובר 1942 חוסל גטו וולומין, כאשר יושביו גורשו לרדזימין, ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ילדי בית היתומים בגטו נרצחו במקום.
גַּאיוּס וִיבִּיוּס ווֹלוֹסִיָאנוּס אוֹגוּסְטוּס היה קיסר האימפריה הרומית ביחד עם אביו הקיסר טרבוניאנוס גאלוס משנת 251 עד למותם בשנת 253.
השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הצבא הרומי לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים.
לאחר שבקרב אבריטוס הצבא הרומאי נלכד בביצות שבשדה הקרב והושמד לחלוטין, והקיסר דקיוס ובנו הרניוס אטרוסקוס נהרגו, בחר הצבא הרומי את טרבוניאנוס גאלוס כקיסר, בעוד יורש העצר של דקיוס, בנו הצעיר הוסטיליאנוס יושב ברומא.
בצעד יוצא דופן הכריז טרבוניאנוס גאלוס על הוסטיליאנוס כשותף לו בתפקיד הקיסר כדי למנוע מלחמת אזרחים.
באותה שנה מת הוסטיליאנוס ממגפה שפרצה ברומא, וגאלוס מינה את בנו ווולוסיאנוס כקיסר-שותף.
שלטונו של גאלוס לא התנהל בקלות.
במזרח, שאפור הראשון מפרס פלש לסוריה וכבש אותה, בלי תגובה מרומא.
בדנובה, שבטים גותיים מרדו ברומא בשנית למרות הסכם שלום שנחתם בשנת 251. הצבא התנגד לקיסר וכאשר איימליאנוס, מושל מואסיה ופנוניה, החליט לצאת לקרב נגד הגותים והביס אותם, החיילים מינו אותו לקיסר.
גאלוס אשר התכונן לקרב נגד הצבא ואיימליאנוס, הכין מספר לגיונים וקרא לתגבורות לשוב לרומא מקצוות האימפריה.
הצבאות צעדו אחד אל מול השני וחנו בסמוך לעיר טרני שבאיטליה.
מהלך האירועים לאחר מכן לא ברור אך בסיכומו של דבר טרבוניאנוס גאלוס ווולוסיאנוס נרצחו על ידי חיילים מתוך הצבא שלהם.
ווּלומיי (בכתיב אנגלי: Wulomei, כלומר "כהנים ראשיים", ביחיד "וולומו" Wulomo) הייתה להקת מוזיקה עממית
מגאנה, שהוקמה ב-1973 בעיר אקרה על ידי ני טיי אשיטיי, בעידודו של המוזיקאי והמחזאי סאקה אקוואי, שהיה אמרגנה ומלחין הבית שלה.
הלהקה קמה בקרב בני האתניה גה החיה בדרום-מזרח גאנה.
ני טיי אשיטיי היה נגן כלי הקשה בלהקות ה"היילייף" "טמפוס" של א.ט.
מנסה, ב"טאבמן סטארס" וב"וורקר'ס בריגייד".
הוא החליט ליצור מוזיקה שורשית יותר כתגובה להתרפקות הנוער בארצו אחרי המוזיקה הזרה על חשבון התרבות המוזיקלית העממית המקומית.
שם הלהקה ניתן על ידי סאקה אקוואי שבמאמר משנת 1971 שכותרתו "Modern Folk Opera in Ghana" ("אופרה עממית מודרנית בגאנה") העלה את תשומת הלב אל תפקיד הכוהנים הראשיים של בני גה - הוולומיי.
הלהקה משתמשת בכלים עממיים מגאנה, כולל חלילי במבוק אופייניים "אטנטנבן" וכלי הקשה מסורתיים רבים, לרבות דלעות קלבאש, גונגים, תופי מסגרת גומבה ענקיים בעלי צליל הקשתי עמוק ובנוסף גיטרה אקוסטית מוגברת, שפורטים על מיתריה באצבע לפי הסגנון המערב אפריקאי.
בלהקה השתתפו שלוש זמרות ושלושה זמרים.
רפרטואר הלהקה כלל שירים ישנים של בני גה-אדנגבה, שירי רחוב, ושירי ימאים קרו מ-ליבריים, שחיו באקרה בשנות ה-1950, שירי גומה, שירים בידוריים קולומאשי (מוזיקת גה לפי סגנון ההיילייף של רחוב) וקפאנלוגו (תערובת של מוזיקת היילייף עם תיפוף מקומי) מאקרה ומוזיקת היילייף של בני אקאן, מוזיקת פצ'אנגה מ-קובה.
נכללו אף כמה שירי דגבאני מתפון גאנה שפת השירים הייתה לרוב שפת גה.
על מנת להדגיש את הגישה הילידית של הלהקה חבריה לבשו בגדים לבנים או צהובים וכובעים בסגנון כהני הדת "וולומיי" של בני גה הפגנים מאזור אקרה.
בשנת 1974 הוציאו "וולומיי" לאור את תקליטם הראשון Mibe Shi Dinn (LP), אחר כך הופיע Walatu Walasa ואחריו בא "Wulomei in Drum Conference" (בחברת "Phonogram") שכלל 9 שירי גה ואחד מליבירה משנות ה-1940.LP אחרים הוקלטו בחברת Polydor.
האלבום "Kunta Kinte" הוצא לאור על ידי חברת פיליפס ב-1978.
במהלך שנות ה-1970- ה-1980 ערכה הלהקה סיורים מצליחים ברחבי אירופה וארצות הברית.
הסיור הראשון בן 45 יום בארצות הברית התקיים ב-1975. השתתף בו גם הזמר הכוכב קואה מנסה.
בעקבות הצלחתה של "וולומיי", קמו להקות שנקראו "הרכבי תרבות גה" כגון "בלמאבי", "דזאדזלוי", "אבלדיי", "אקבפוי" ו"אדיידו קטקה".
גם שני חברי "וולומיי" הקימו הרכבים משל עצמם.
מתופף הגומבה של "וולומיי", "ביג בוי" ני אדו, הקים את להקת "בוקום" והזמרת הסולנית המובילה של "וולומיי", נאה אמאנואה, הקימה את להקת "סוקו" (Suku).
הלהקה "וולומיי" שיתפה פעולה עם הראפר קסימבבה מקרב זמרי גה.
הם הוציאו לאור ביחד את האלבום "Akrowa" (אקרווה).
בשיר Akrowa סימפלו גרסה משנת 1973 של אחד השירים של "וולומיי"
אחרי פרישתו של ניי אשיטיי, את מקומו כמוביל את הדור השני "וולומיי" תפס בנו, ני טיי אשיטיי הבן Nii Tei Ashitey jr ובתו, נא אשליי.(Naa Asheley)
וולוו שארפנוז היא משאית קלה, מתוצרת וולוו משאיות בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה בין השנים 1938–1950.
כל הדגמים הונעו במנוע בנזין 3.7 ליטר, 6 צילינדרים בטור מסדרה EC, ובדגמים המאוחרים מסדרה ED שהפיק כ-90 כוחות סוס.
למשאית הייתה תיבת הילוכים ידנית בת 4 הילוכים לא מסונכרנים.
משאית קלה – ארגז מטען פתוח
וולט היא חברה פינית המפעילה שירות מקוון להזמנת מזון ואספקתו.
החברה הוקמה ב-6 באוקטובר 2014 בהלסינקי, בירת פינלנד.
מאז היא התפרשה לאורך עוד 27 מדינות ברחבי העולם, ולעוד מאות ערים שונות, בהן: טמפרה, טורקו, טאלין, סטוקהולם, בודפשט, קופנהגן, פראג, ברנו, טביליסי, טרטו, תל אביב, ירושלים וחיפה.
השירות נצרך באמצעות יישום נייד שבו הלקוח כותב את הזמנתו ומשלם בכרטיס אשראי.
החברה מאפשרת לכל מסעדה להירשם כסוחר, מתווכת את ההזמנה מהלקוח, דואגת למשלוח ומסירת ההזמנה באמצעות שליח.
השליחים של וולט (המכונים לעיתים 'וולטרים') מבצעים משלוחים באמצעות אופניים חשמליים, אופניים רגילים, אופנוע או קטנוע ועוד שלל דרכים.
הם אינם שכירים של החברה אלא פרילנסרים ולעיתים עובדי קבלן.
וולט גם מפעילה סניפי סופרמרקט אונליין תחת השם "וולט מרקט" שמאפשרים להזמין מגוון מוצרים בשיטת משלוחים ואיסוף עצמי בלבד.
בנובמבר 2021 רכשה חברת משלוחי המזון האמריקאית DoorDash את וולט תמורת 8.1 מיליארד דולר.
באוגוסט 2018 הוקמה השלוחה הישראלית של וולט בשם וואלט אנטרפריזס ישראל בע"מ, ובהמשך השנה החלה פעילות החברה באזור תל אביב, וכיום פועלת החברה גם באזור השרון, אשדוד, בקעת אונו, ירושלים, באר שבע, עפולה, חיפה, כרמיאל ואילת.
החברה עובדת עם למעלה מאלף מסעדות, ופועלת בעשרות ערים ברחבי ישראל.
מנהל פעילות החברה בישראל היה אמרי גלאי, בסוף שנת 2020 קודם לתפקיד ניהול גלובלי בחברה ובמקומו מונתה ליאור אשכול לניהול הפעילות בישראל.
לאחר שאשכול מונתה להוביל את הפעילות האסטרטגית של Wolt בשווקים בינלאומיים, ב-14 באוגוסט 2024 מונה תומר כהן (לשעבר מנכ"ל buyme) למנכ"ל החברה בישראל.
ב-2019 החלה החברה בשיתוף פעולה עם חברת המשלוחים והמוצרים סיבוס.
בשנת 2020 הרחיבה החברה את פעילותה בישראל לתחומים נוספים, מלבד משלוחים ממסעדות, כגון משלוחים מחנויות נוחות, חנויות פארם, מרכולים, ואף חנויות דיגיטל, פיגרים, ועוד.
פודקאסט WoltCast של וולט ישראל מציע ראיונות עם מסעדנים בישראל ומנוהל על ידי עיתונאי האוכל עמית אהרנסון.
משוחחים על כישלונות ואתגרים בתעשיית הקולינריה.
הפודקאסט מציג חוויות אישיות ותובנות מהענף, ומספק לקהל הצצה לעולם המסעדנות.
ב-16 באוקטובר 2023, בתחילת מלחמת חרבות ברזל, וולט העניקה מענק של 12 מיליון ש"ח לעסקים קטנים בפלטפורמה, בגובה 8% מהמחזור החודשי שלהם, עד 5,000 ש"ח לכל עסק.
המענק חושב לפי ממוצע הכנסות מהחודשים שלפני המלחמה ויועבר עד 2 בנובמבר 2023. בנוסף, וולט פועלת במתכונת חירום עם דגש על משלוחי מזון, תרופות ותרומות לנפגעי המלחמה.
בשנת 2023 השיקה וולט תוכנית לשיפור בטיחות שליחיה, הכוללת הדרכות, מערך דיווחים ושיתופי פעולה עם רשויות.
התוכנית פותחה בהובלת זיוה פתיר, לשעבר יו"ר הרלב"ד, ונועדה להגביר את בטיחות הולכי הרגל והנהגים.
במאי 2024 נחשד אליה אוהד יוספיאן, סמנכ"ל התפעול של החברה ויד ימינה של המנכ"לית ליאור אשכול, בעבירות מס בהיקף של מאות מיליוני שקלים.
בשנת 2024 הרחיבה החברה את הפעילות העסקית שלה לאזור שדרות, נתיבות ויישובי עוטף עזה.
בית הדין לתחרות אישר צו מוסכם שחייב את וולט לשלם 8.5 מיליון ש"ח עקב פגיעה בתחרות.
החברה הודתה כי קרוסלת "רק בוולט", שקידמה מסעדות שעבדו איתה בלעדית, הייתה מנוגדת לחוק.
בעקבות בדיקת רשות התחרות, וולט הודתה כי התנהלה באופן שפוגע בתחרות וכי התנהלותה הייתה מנוגדת להוראות חוק התחרות הכלכלית, וולט הפסיקה את פעילות הקרוסלה.
החברה טענה כי מטרת הקרוסלה הייתה לקדם מסעדות חדשות למשלוחים והיא הוסרה כשנתיים לפני ההסכם.
בשנת 2024 החלה וולט בישראל בפיילוט להזמנות משני בתי עסק במשלוח אחד, ללא תוספת דמי משלוח, עם מגבלת מרחק.
הוסיפה אפשרות צ'אט ישיר עם השליח, השיקה שירות החזרת בגדים דרך שליחים, עם החזר כספי מיידי לאחר ההחזרה לחנות, שיפרה את מנגנון החיפוש באפליקציה, כולל אפשרות להשוואת מחירים, זמני משלוח וסינון תוצאות.
וולט לחברות ולארגונים (Wolt for Work) הוא שירות שמאפשר לחברות לממן הזמנות דרך וולט עבור עובדיהן, תוך שימוש בחשבון ארגוני.
ביולי 2024 וולט התרחבה מעבר למסעדות וכיום כשליש מההזמנות מגיעות מתחום הריטייל, עם זמן אספקה ממוצע של עד 35 דקות.
רשת פוקס משתפת פעולה עם וולט למשלוח מהיר של מוצרי אופנה וקמעונאות, בעוד פלטפורמת Wix מסייעת לעסקים קטנים להרחיב את הנוכחות הדיגיטלית שלהם באמצעות מכירה בערוצים מרובים, כולל וולט.
השילוב של וולט במכירות אונליין מאפשר לעסקים לשפר את הזמינות והשיווק של מוצריהם באמצעות משלוחים מהירים.
בינואר 2025 הקפיצה החברה את דמי התפעול למשתמשים.
דמי התפעול של וולט שונו מסכום קבוע של 2 שקלים למחיר משתנה בהתאם לגובה ההזמנה עד סכום מקסימלי של 5.90 שקלים.
בנוסף השיקה החברה שירות מנויים בשם וולט פלוס, תוכנית הטבות בשם וולט וואליו ופיצ'ר בשם וולט פקג'.
וולט המשיכה להרחיב את פעילותה בישראל, ובפברואר 2025 הודיעה על שכירת משרדים חדשים בחיפה, כחלק מהתרחבותה בישראל.
החל מחודש יוני 2025 הרחיבה את פעילותה העסקית גם לאזור נהריה עכו והסביבה.
במטה החברה בתל אביב עובדים מעל 1,000 איש, כ־800 בתפקידי שירות לקוחות ו-300 בתפקידי מטה.
מחוז משנה וולוז'ין (בבלארוסית: Валожынскі раён; ברוסית: Воло́жинский райо́н) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר וולוז'ין.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה וולוז'ין 37,543 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 33,179 בני אדם.
וולוו ראונדנוז (בשוודית: Volvo Roundnose, קרויה גם: Volvo LV120 – 154 ,Volvo L221 – 249) היא סדרת משאיות בינוניות מתוצרת וולוו משאיות בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו, אשר יוצרה בין השנים 1939–1954 בשוודיה.
דגמי "וולוו ראונדנוז" הוצג בסתיו 1939 בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
דגמי המשאית נבנו במקור בשלוש גרסאות.
לסדרת ה-"LV120" הקטנה ביותר היה מנוע שסתום צדדי (sidevalve engine) זהה לזה של דגם ה"שארפנוז".
לסדרת "LV125" הגדולה יותר ולסדרת "LV130" החסונה יותר היה מנוע שסתום תקורה (overhead valve engine) זהה לזה של קודמו "LV90".
בשנת 1944 הציגה "וולוו" את סדרת "LV140" עם מנוע וולוו מסוג "FE", מנוע גדול שהחליף את סדרת "LV180 / 190" (וולוו לונגנוז).
בשנת 1946 הפכה "ראונדנוז" למשאית הוולוו הראשונה שהוצעה עם מנוע דיזל.
כל הגרסאות עודכנו בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. סדרת "LV120" הפכה לסדרת "L220" עם מנוע וולוו מסוג "ED", חזק יותר.
רכב צבאי מדגם "וולוו ראונדנוז" (דגם TLV 141) שירת בצבא המלכותי הדני ובכוחות המזוינים של שוודיה.
וולונג (שם מדעי: Wulong; מילולית ממנדרינית: "דרקון רוקד") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי בתור הקרטיקון (גיל האפטיאן).
הוא התגלה בסין בתצורת ג'יופוטאנג שבמחוז ליאונינג, ותואר בשנת 2020 בידי החוקרת אשלי ויליאם פוסט.
הדינוזאור חי לפני כ-120 מיליון שנה מזמננו.
הוולונג היה קרובו של המיקרורפטור, וכמותו היה מכוסה בנוצות ששימשו לדאייה בין העצים.
הוולונג הגיע לאורך 80 סנטימטרים עם זוג נוצות זנב ארוכות ומפוארות באורך של 50 סנטימטרים בקירוב והיה בעל עצמות חלולות.
הגולגולת שלו הייתה מוארכת מאוד, הרבה יותר ארוכה מהשוק והזכירה את לסתות הסינאורניתוזאורוס הטורף, בעיקר במבנה השיניים החדות שאולי הכילו ארס.
דינוזאור זה כנראה היה טורף של בעלי חיים קטנים ביער והוא היה יכול לדאות בין העצים תוך שימוש בכנפיו.
וולוו קונספט אסטייט (בשוודית: Volvo Concept Estate) היא מכונית קונספט, המוגדרת מכונית סטיישן בתצורה קופה בסגנון "Shooting-brake" מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 2014.
דגם "וולוו קונספא אסטייט" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה במרץ שנת 2014.
"וולוו קונספט אסטייט" היא מכונית בעלת הנעה היברידית: משלבת שני סוגי מנועים, מנוע בעירה פנימית עם מנוע חשמלי.
"וולוו קונספט אסטייט" מזכירה במבנה החיצוני המיוחד את וולוו 1800 p דגם "דגם ES".
וולוו קונספט אסטייט (בשוודית: Volvo Concept Coupe) היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית קופה מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 2013.
דגם "וולוו קונספא אסטייט" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומיות של גרמניה בפרנקפורט.
"וולוו קונספט אסטייט" היא מכונית בעלת הנעה היברידית: משלבת שני סוגי מנועים, מנוע בעירה פנימית עם מנוע חשמלי: מנוע בנזין 4 צילינדרים, 2.0 ליטר (מגדש טורבו) ומנוע חשמלי המפיקים בסך הכל 400 כ"ס.
מעצב דגם "וולוו קונספט קופה" "Thomas Ingenlath" קיבל השראה לעיצוב דגם הקונספט מדגם וולוו 1800 p שיוצר בין השנים 1961–1973.
וולוו קונספט יו היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית סלון קופה פסטבק מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 2011.
דגם "וולוו קונספט יו" קיבל השראת עיצוב חיצוני מהדגמים: וולוו PV544 (יוצר בין השנים 1966 – 1958) ודגם וולוו אמזון (יוצר בין השנים 1967 – 1956).
דגם "וולוו קונספא אסטייט" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2011.
4 דלתות - פסטבק ("Fastback" ).
מנוע קדמי V6 צילינדרים, 3.0 ליטר.
דלתות אחוריות - "דלתות התאבדות" (ציר פתיחת הדלת מנוגד לכיוון התנועה).
גלגלי האלומיניום המלוטשים, הגריל ופנסי הראש 21 אינץ' קיבלו השראה מעבודותיו של בית העיצוב הדני ג'ורג' ג'נסן ("Georg Jensen A/S" ).
באב-טיפוס, כל הכפתורים בלוח המחוונים הוחלפו במסך מגע השולט בכל פונקציות המכונית באמצעות פקודות מגע.
וולז'סקי היא העיר השנייה בגודלה במחוז וולגוגרד ואחת הערים הגדולות באזור הוולגה ברוסיה.
וולז'סקי יחד עם וולגוגרד, מהווה את הליבה של מטרופולין וולגוגרד , המונה 1.4-1.3 מיליון תושבים.
וולז'סקי הוקמה בשנת 1951 כיישוב במהלך בניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית וולז'סקאיה (באותה תקופה - סטלינגרדסקאיה).
מאז 1954 - העיר נקראת וולז'סקי.
וולז'סקי ממוקמת על הגדה השמאלית של נהר אחטובה 20 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז וולגוגרד.
לאורך הסכר של תחנת הכוח ההידרואלקטרית וולגה, העיר גובלת ברובע טרקטורוזבודסקי של וולגוגרד.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית וולז'סקאיה היא תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה באירופה, בשנים 1960–1963 הייתה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה בעולם.
וולופית או וולוף היא שפת בני וולוף, המדוברת בסנגל, גמביה ומאוריטניה.
בדומה לשכנותיה, השפות סרר ופולה היא שייכת לענף הסנגמבי או האטלנטי של משפחת השפות הניז'ריות-קונגולזיות.
להבדיל משאר השפות במשפחת ניג'ר-קונגו הוולופית איננה שפה טונאלית.
הוולופית היא השפה הנפוצה ביותר בסנגל, והיא שפת אם לבני וולוף המהווים 40% מתושבי סנגל.
גם רוב הסנגלים ממוצא אחר שולטים בה כשפה שנייה.
לוולופית ניבים האופייניים לאזורים גאוגרפיים שונים, לכפרים ולערים.
הניב העיקרי של בירת סנגל, העיר דקר הוא ניב מעורב הכולל מילים מהוולופית, צרפתית וערבית.
הוולופית הגמבית נחשבת לפעמים ליותר מניב – לשפה נפרדת.
שם השפה והתרבות של בני וולוף נכתב בעבר גם ouolof, jolof, jollof, olof, volof/.
ידועה האימפריה הוולופית – ששמה בלועזית ידוע כ-Jolof Empire ומאכל מאורז מערב אפריקאי הידוע בשם jollof rice.
קיימת סברה שבתיווך הספרדית והפורטוגזית השפה האנגלית שאלה מספר מילים מוולופית, כמו "banana" (בננה) nyam – בקריאולית אנגלית קריבית במובן "לאכול".
בסנגל השפה הרשמית היא הצרפתית.
לוולופית מעמד של שפה לאומית בסנגל, גמביה ומאוריטניה.
היא מובנת על ידי 90% מתושבי סנגל (כ-10 מיליון), בעוד שהוולופים מהווים 40% מאוכלוסיית המדינה (כמעט 5 מיליון).
היא ממלאת, איפוא, תפקיד של לינגואה פרנקה בין-אתנית.
באזור בין דקר לסן-לואי וגם מערבית ודרום-מערבית מקאולק, הוולופית מדוברת על ידי מרבית התושבים.
בני הקבוצות האתניות השונות הנפגשים בערים מתקשרים ביניהם בוולופית.
השפה נשמעת כמעט בכל מרכזי המחוזות של סנגל.
בגמביה הוולופית מדוברת כשפת אם על ידי 20%–25% מהתושבים.
אולם יש לה השפעה הרבה מעבר לכך מכיוון שבעיר הבירה, בנג'ול, 75% מהתושבים מדברים אותה כשפה הראשונה.
בסרקונדה, העיר הגדולה ביותר בגמביה, בני וולוף הם מיעוט קטן, אבל כ־70% מהאוכלוסייה מדברת או מבינה וולופית.
הניבים השונים של הוולופית תואמים חלקית את מיקומן הגאוגרפי של ממלכות העבר והם מובנים הדדית בין דובריהם, פרטי לשפת לבו.
לבו היא מדוברת על ידי מיעוט מקרב תושבי גמביה (13%?) ומוריטניה (22%?), בעיקר בנואקשוט ובאזור הנהר סנגל.
במוריטניה כ-7% מהאוכלוסייה (בסביבות 185,000 תושבים) דוברים וולופית.
רובם חיים בנואקשוט וקרוב לנהר סנגל ולאורכו.
דוברי וולופית השתקעו גם בארצות אפריקאיות אחרות כמו גינאה ומאלי.
השפה משמשת כלי תקשורת גם בין מהגרים מסנגל, מוריטניה וגמביה שהתיישבו באירופה ובארצות הברית.
איש הצבא והפוליטיקאי הצרפתי לואי פדרב שהגיע לסנגל ב-1852 פרסם ב-1864 מילון צרפתי של כ-1,500 מילים עם תרגום לוולופית, לסונינקה ולפאולית.
הוא ציין את "חוסר טוהר" של הוולופית שדוברה בסן לואי, ששאלה מילים רבות מצרפתית.
ב-1943 הפוליטיקאי הסנגלי ארמאן-פייר אנגראן פרסם ספר לימוד צרפתי-וולופי שאף על פי שלא הייתה עבודה בלשנית מדעית, היווה מבוא שימושי בשפה הוולופית.
לזמן ממושך נכתבה הוולופית באלף בית ערבי מותאם בשם "וולופאל"./.
אלף בית זה נשאר לפעמים בשימוש בטקסטים דתיים, אבל בימינו משתמשת השפה הוולופית באלף בית לטיני עם התאמות לצלילים המיוחדים.
בכתיב הוולופי, שני עיצורים זהים עוקבים מסמנים הכפלת עיצור.
או צידי יכול להיות מוכפל.
בנוסף העיצור q הוא מוכפל תמיד אף על פי שהוא מופיע כעיצור יחיד.
קדמיתמרכזיתאחורית סגורה i (i) u (u) חצי-סגורה e (é) o (ó) אמצעית ə (ë) חצי-פתוחה ɛ (e) ɔ (o) פתוחה a (a)
בכתיב הוולופי שתי תנועות זהות עוקבות מסמנות תנועה ארוכה.
לפני טרום-אנפוף או הכפלת עיצור à נקרא a) aa ארוכה)
להבדיל מרוב השפות האפריקאיות התת-סהריות, לוולופית אין טונים.
שפות אפריקאיות אחרות ללא טונים הן האמהרית, סואהילי ופולה .
עברית וולופית תרגום מילולי Prononciation standard (en API) מה שלומך ?
ja:n͜giciɟa:mm טוב מאוד, תודה לאל.
ביליתם את הלילה בשלום ?
lilanla מה אתה עושה ?
חדירת האסלאם לסנגל מסבירה את השפעת השפה הערבית על הוולופית, ששאלה ממנה במיוחד את אוצר המלים הדתי.
הצרפתית מילאה תפקיד מרכזי עם הקולוניזציה והחינוך בשפה זו.
מונחים מסוימים בולטים לעין, כמו oto (מכונית) או almet ) (גפרור), אבל יש גם מקרים מפתיעים יותר, כמו
יש גם כמה מילים שאולות משפות ברבריות.
למשל tabaski הנשאל מ"טפסקה" הברברי
עבור החג המוסלמי של הכבש.
תרגום לוולפוית של הברית החדשה פורסם ב-1987, במהדורה שנייה ב-2004, ומהדורה עם תיקונים קלים ב-2008
ב-2009 תורגם לצרפתית ב-'Les Petits de la guenon .(גורי הקופה)
2021 הסופר הסנגלי דוד דיופ פרסם את ספרו הרביעי La Porte du voyage sans retour (שער המסע ללא שוב) בו מספר איך בוטנאי צעיר (מישל אדנסון) מבקר בסנגל של שנת 1750, כולל באי גורה שבו מגלה עם, שפה ואת זוועות העבדות.
הספר קיבל השראה מכתב יד שהוסתר בחשאי עד מות הגיבור ב-1806.
להקה הסנגלית "למזו דיאמונו" שפעלה בשנים 1990–1998 השתמשה לפעמים במילים וולופיות
1994 – הלהיט "7 שניות" מאת יוסי נ'דור וננה שרי, משתמש גם כן במילים מזפה זו.
הזמרת ז'וליה סאר שרה בוולופית באלבום שלה – Set Luna
הזמר ונגן כלי ההקשה לטיר סי שפעל בשנים 2000–2010 שר בין היתר, גם בוולפית
וולוספה (בנורדית עתיקה: Völuspá) היא הפואמה המוכרת ביותר מבין האדה הפואטית, אסופה של מיתיות הכתובות בנורדית עתיקה.
הוולוספה עוסקת, בין השאר, בבריאת העולם כפי שהיא מופיעה במיתולוגיה הנורדית, וכן בראגנארוק, סיפור הקרב של אחרית הימים באותה המיתולוגיה.
הנמען של אותה פואמה הוא האל אודין, והמספרת שלו, שעל שמה קרויה הפואמה, היא דמות המכונה בשם "וולוה".
האטימולוגיה של אותו השם גזורה מכינוי נורדי עתיק שפירוש המקורב הוא "מגדת עתידות".
הוולוספה מסייעת להבין את העומד בבסיסה של המיתולוגיה הנורדית.
חלקים מאותה הפואמה מופיעים אף באדה הפרוזאית, קובץ שירה משלים לאדה הפואטית העוסק אף הוא בבסיסה של המיתולוגיה הנורדית.
כתב היד הקדום ביותר המביא את הפואמה בשלמותה הוא קודקס רגיוס.
וולטר אליאס "וולט" דיסני היה מפיק סרטי הנפשה אמריקני, אנימטור, מקים פארק השעשועים המפורסם "דיסנילנד" ומייסד חברת וולט דיסני הרווחית.
דיסני היה מועמד 59 פעמים לפרס אוסקר וזכה ב-22 פרסים, ארבעה מהם בשנה אחת.
כל אלו הם שיאים שטרם נשברו.
וולטר אליאס דיסני נולד בעיר שיקגו שבארצות הברית, לאליאס דיסני, ממוצא אירי וצרפתי-קנדי, ולפלורה קול, ממוצא אנגלי וגרמני.
הוא נקרא על שם אביו ועל שם חברו של אביו הכומר וולטר פארר, מטיף בכנסייה המקומית.
הסבא-רבא של דיסני, ארונדל אליאס דיסני, נולד בגווראן במחוז קילקני שבאירלנד בשנת 1801, והיה בן למשפחת ד'איזיני (d'Isignyde ,de Isigny על שם העיירה הצרפתית איזיני-סור-מר), שהיגרה טרם לידתו לאנגליה מצרפת יחד עם ויליאם הכובש בשנת 1066. המשפחה התיישבה בכפר שנודע בשם נורטון דיסני בסמוך לעיר לינקולן בלינקולנשייר שבאנגליה.
סבו עבר למחוז הורון בפרובינציית אונטריו שבקנדה, ולאחר מכן משפחתו, לרבות הוא ואביו של דיסני, היגרו לארצות הברית בשנת 1878 כשהם קיוו שתקופת הבהלה לזהב תשפור מזלה גם עליהם.
האב התגורר תחילה עם המשפחה בחווה באליס שבקנזס עד שנת 1884. אביו של דיסני התחתן עם פלורה קול ב-1 בינואר 1888 באקרון שבפלורידה, ולאחר מכן, בשל דרישות עבודתו בחברת רכבות המשא יוניון פסיפיק, עברה המשפחה להתגורר בשיקגו שבאילינוי בשנת 1890.
בשנת 1906, כשדיסני היה בן ארבע, עברה המשפחה להתגורר בחווה במרסיליין שבמיזורי, ובשנת 1910 עברו לקנזס סיטי.
לפי תיקי בית הספר הציבורי בקנזס סיטי, החל דיסני את לימודיו ב-5 בספטמבר 1911, וסיים אותם בתום כיתה ז' בשנת 1917. בשנת 1917 רכש אביו מניות במפעל או-זל ג'לי שבשיקגו, והמשפחה שבה להתגורר בעיר.
הוא התחנך בבית ספר התיכון מק'קינלי, ובמקביל החל ללמוד במכון האמנות של שיקגו.
עבודותיו הראשונות של דיסני בתחום ההנפשה היו קריקטורות שיצר עבור עיתון בית הספר.
עבודותיו היו פטריוטיות והתמקדו במלחמת העולם הראשונה.
דיסני נשר מבית הספר בגיל 16 וניסה להתגייס לצבא האמריקני.
אולם, עקב כך שלא הותר גיוסו, התנדב לשרת בצלב האדום כנהג אמבולנס באירופה, במהלך מלחמת העולם הראשונה - כל זאת, לאחר שזייף את תעודת הזהות שלו כדי להתאים לגיל הקבלה המינימלי.
הוא שירת ביחידת נהגי האמבולנס של הצלב האדום שהוצבה בצרפת עד שנת 1919.
בשנת 1919 שב דיסני לשיקגו, אולם החליט לעזוב את העיר על מנת שלא לעבוד במפעל של אביו - וחזר לקנזס, בה עבד אחיו רוי דיסני כבנקאי בסניף בנק.
האח סייע לו לקבל עבודה בסטודיו לאמנות פסמן-רובין, בו יצר דיסני מודעות לעיתונים וכרזות לסרטי קולנוע.
בסטודיו התחבר דיסני עם האנימטור אב אייוורקס, ושניהם החליטו להקים עסק משלהם, והקימו יחד את "דיסני-אב אייוורקס אומנות מסחרית" ("Iwerks-Disney Commercial Artists").
החברה לא הצליחה, ואיוורקס עזב אותה ועבר לעבוד בחברת פרסום הסרטים קנזס סיטי (Kansas City Film Ad Company); זמן קצר אחר כך הצטרף אליו דיסני.
במהלך עבודתם בחברה זו התחיל דיסני להתעניין בהנפשה, והחליט להפוך לאנימטור ולהקים חברת הנפשה עצמאית.
וולט גייס את חברו פרד הרמן כעובדו הראשון והקים את החברה.
דיסני והרמן התקשרו עם מנהל תיאטרון מקומי, פרנק ל.
ניומן, שיקרין את סרטי ההנפשה הקצרים שלהם שנקראו "תצוגות הצחוק של ניומן" (Newman Laugh-O Grams).
במקור לא עלה אורכם של הסרטונים על דקה אחת, אך למרות זאת הם משכו במהרה את תשומת לב הציבור הרחב בעוסקם בסאטירה ובביקורת על הממשל המקומי.
הסרטים זכו לפופולריות רבה באזור קנזס, ובעקבות ההצלחה הקים דיסני את האולפן שנקרא "אולפני תצוגות הצחוק" (Laugh O Gram Studio) ושכר מספר אנימטורים נוספים.
אף שהסרטים זכו להצלחה, כשל דיסני בניהול הכספי של החברה, והאולפן שקע בחובות ופשט רגל.