tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברינדיסי היה מהמובילים בכדורגל הארגנטינאי בשנות ה-70. הוא פרץ במדי הוראקן, ושיחק בין היתר בבוקה ג'וניורס ובקבוצות נוספות בארגנטינה, בספרד ובאורוגוואי.
הוא כבש 17 שערים ב-46 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, וייצג אותה בין היתר במונדיאל 1974.
כמאמן, זכה ברינדיסי באליפויות בארגנטינה, באקוודור ובגואטמלה, בקריירת אימון שנפרשה על פני כשלושה עשורים.
ברינדיסי החל את קריירת המשחק בקבוצת הוראקן בשנת 1967. עד מהרה הפך ברינדיסי לשחקן מפתח בקבוצה, והפגין יכולת גבוהה בכיבוש שערים.
עם הגעתו של המאמן ססאר לואיס מנוטי ב-1972, הפכה הוראקן לאחת הקבוצות המובילות בארגנטינה באותה תקופה.
בטורניר המטרופוליטנו של אותה שנה כבש ברינדיסי 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים, כשהוא מוביל את קבוצתו למקום השלישי.
שנה אחר כך, בטורניר המטרופוליטנו של 1973, הוביל ברינדיסי את הוראקן לזכייה בתואר האליפות כקפטן הקבוצה.
על הופעותיו באותה שנה זכה ברינדיסי בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה לשנת 1973. ברינדיסי סיים את הקדנציה הראשונה שלו בהוראקן ב-1976, לאחר תשע שנים, לאחר שכבש 155 שערי ליגה ב-320 משחקים.
לקראת עונת הצטרף ברינדיסי ללאס פאלמס מהליגה הספרדית, אותה אימן אז בן ארצו רוקה אולסן.
הוא השתלב בהרכב הקבוצה שכלל ארבעה ארגנטינאים נוספים, וכבש שמונה שערי ליגה בקבוצה שהצליחה להתברג במקום הרביעי בטבלה בסיום העונה.
בעונת , תחת המאמן מיגל מוניוס, הגיעה לאס פאלמס למקום השביעי בליגה ולגמר גביע המלך הספרדי, שם פגשה את ברצלונה.
לאחר שני שערים מהירים של ברצלונה, כבש ברינדיסי שער מצמק בדקה ה-20, אך ברצלונה המשיכה לניצחון 3-1. בעונה השלישית שלו בלאס פאלמס כבש ברינדיסי 14 שערי ליגה, הישג השיא שלו בקבוצה, בדרך למקום השלישי בטבלה.
בסך הכול, בשלוש עונות במדי הקבוצה, כבש ברינדיסי 29 שערי ליגה ב-97 הופעות.
בתום שלוש עונות בכדורגל הספרדי, חזר ברינדיסי לקבוצת האם שלו, הוראקן, ושיחק בה שנה נוספת ואחרונה.
ברינדיסי נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים.
הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך ההופעות של הקבוצה, ושני בטבלת מלך השערים שלה בכל הזמנים.
ברינדיסי הצטרף ב-1981 לבוקה ג'וניורס, והתמנה עד מהרה לקפטן הקבוצה.
ברינדיסי שיתף פעולה בקישור ההתקפי עם דייגו מראדונה, והשניים הובילו את בוקה לזכייה באליפות המטרופוליטנו של אותה שנה.
ברינדיסי כבש 16 שערים בטורניר, אחד פחות ממלך שערי הקבוצה, מראדונה.
לאחר שנה אחת בלבד בבוקה, עבר ברינדיסי לקדנציה קצרה באוניון סנטה פה, ממנה המשיך לנסיונל, קבוצת הפאר מאורוגוואי, וזכה עימה באליפות אורוגוואי ב-1983.
ב-1984 חזר ברינדיסי לארגנטינה, כשעבר לשנת פרישה בראסינג קלוב, ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית.
בסיום השנה פרש ברינדיסי ממשחק פעיל בגיל 34.
ברינדיסי החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה בכדורגל בשנת 1969, כשהיה בן 19 בלבד, ולא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1970.
בשנים הבאות, תחת המאמן חואן חוסה פיסוטי, היה ברינדיסי לשחקן חשוב בנבחרת.
תחת המאמן אומר סיבורי, הצליח ברינדיסי לסייע לנבחרתו להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1974. ברינדיסי כבש שני שערים בארבעת משחקי הנבחרת בטורניר המוקדמות.
ברינדיסי זומן על ידי ולדיסלאו קאפ לסגל ארגנטינה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית.
ברינדיסי פתח במשחק הראשון של ארגנטינה בטורניר, בו נקלעה לפיגור 2-0 במחצית מול .
ברינדיסי הוחלף במחצית המשחק, ובמחצית השנייה ארגנטינה חזרה למשחק אך הפסידה בתוצאה 3-2. ברינדיסי איבד את מקומו בהרכב ולא שיחק בשוויון 1-1 מול .
בניצחון 4-1 על , שותף ברינדיסי רק כמחליף.
בפתיחת שלב הבתים השני ברינדיסי לא שותף בתבוסה של ארגנטינה 4-0 ל.
הוא חזר להרכב למשחק הבא מול , ובעקבות היעדרותם של רוברטו פרפומו ואנריקה וולף, הוא אף פתח עם סרט הקפטן.
בדקה ה-35 כבש ברינדיסי בבעיטה חופשית שפגעה במשקוף בדרכה לשער, אך ארגנטינה הפסידה 2-1 ואיבדה סיכוי להעפיל מהבית.
ברינדיסי המשיך לפתוח גם במשחק הפרידה של ארגנטינה מהטורניר, שוויון 1-1 מול .
בסך הכול רשם ברינדיסי ארבע הופעות מתוך השש של ארגנטינה בטורניר, וכבש שער אחד.
באותה שנה סיים ברינדיסי את הקריירה בנבחרת.
בסך הכול כבש 17 שערים ב-46 הופעות.
ב-1986 החל ברינדיסי בקריירת האימון בקבוצה הארגנטינאית הקטנה אלומני דה ויז'ה מריה, ולאחר תקופה קצרה עבר למוניסיפל, אותה הוביל לזכייה בשתי אליפויות גואטמלה ברציפות.
ב-1989 עבר לאמן בברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
הוא זכה באליפות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, ועונה אחר כך הוביל אותה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע ליברטדורס, שם נעצרה על ידי קלוב אולימפיה.
ב-1991 זכה עם הקבוצה באליפות נוספת באקוודור, אליפות רביעית בקריירת האימון הקצרה שלו.
לקראת עונת התמנה לתפקיד המאמן בלאס פאלמס, בה שיחק בעברו.
הקבוצה שיחקה אז בליגת המשנה, ופתחה את העונה ברצף עגום של שלוש תוצאות תיקו ושבעה הפסדים, שגרמו לסיום דרכו של ברינדיסי בקבוצה.
הוא היה הראשון מבין חמישה מאמנים בקבוצה באותה עונה, ביניהם מאמנו לשעבר כששיחק בלאס פאלמס, רוקה אולסן.
ביולי 1992 הוביל את נבחרת גואטמלה במוקדמות מונדיאל 1994, אך הקבוצה סיימה את דרכה כבר בסיבוב הראשון לאחר שהודחה על ידי .
ברינדיסי חזר לארגנטינה ב-1993, כשהתמנה למאמנה של אינדפנדיינטה.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הקלאוסורה של 1994, לאחר קרב צמוד עם קבוצת האם שלו, הוראקן.
באותה שנה הוביל ברינדיסי את הקבוצה לזכייה בסופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול בוקה ג'וניורס, ושנה אחר כך זכה עימה בגביע רקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון על ולס סארספילד.
ב-1995 עבר ברינדיסי לאמן את היריבה הגדולה של אינדפנדיינטה, ראסינג קלוב, והוביל אותה לסגנות האפרטורה של אותה שנה.
ב-1997 חזר ברינדיסי לנבחרת גואטמלה.
באותה שנה הוא הוביל אותה למקום השני בקופה סנטרואמריקאנה, לאחר שהקבוצה סיימה את בית הגמר כסגניתה של קוסטה ריקה בגלל פער שערים בלבד.
הסגנות הבטיחה לנבחרתו את ההשתתפות בגביע הזהב 1998. גואטמלה פתחה עם שוויון 0-0 מול , ולאחר מכן השיגה תוצאה מרשימה, שוויון 1-1 מול , לאחר שהצליחה להשוות בדקת הסיום של המשחק.
גואטמלה סיימה את דרכה בעקבות ההפסד 3-2 ל במשחק השלישי.
באוקטובר 1998 החליף ברינדיסי את בן ארצו מרסלו בייאלסה באספניול מהליגה הספרדית, ועד לסיום עונת הוביל אותה למקום השביעי בטבלה.
הוא פתח עם הקבוצה את עונת , אך לאחר 20 מחזורים, כשהקבוצה בחלק התחתון של הטבלה, עזב את אספניול.
ב-2001 חזר ברינדיסי לקבוצת נעוריו הוראקן, אותה אימן במשך שנתיים, ולאחריה רשם קדנציות קצרות בלנוס ובבוקה ג'וניורס.
ב-2006 חזר לגואטמלה כמאמנה של קומוניקאסיונס, אותה אימן בין 2005 ל-2007, וב-2008 עבר לראשונה בקריירה למקסיקו, שם החל לאמן באטלס.
הוא הוביל אותה באותה שנה לרבע גמר גביע ליברטדורס, שם הודחה על ידי בוקה ג'וניורס.
ב-4 בספטמבר של אותה שנה סיים את דרכו בקבוצה, ושלושה חודשים אחר כך התמנה למאמנה של צ'יאפס המקסיקנית.
ב-5 במאי 2009, לאחר תבוסה 5-1 לפצ'וקה, שחתמה רצף של נקודה בלבד בחמישה משחקים, עזב את הקבוצה.
ב-20 בספטמבר 2010 חזר ברינדיסי פעם נוספת להוראקן, ממנה התפטר ב-22 בפברואר 2011 בעקבות רצף תוצאות מאכזבות.
ב-15 באפריל 2013 חזר ברינדיסי לאינדפנדיינטה במטרה להציל אותה מירידה, אך חודשיים אחר כך נשרה הקבוצה באופן רשמי לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה.
ברינדיסי שוחרר מהקבוצה לאחר כארבעה חודשים בלבד בתפקיד.
מלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית: מטרופוליטנו (21 שערים)
מיגל אנחל "פריקו" אלונסו אויארבידה (בבסקית: Miguel Ángel "Periko" Alonso Oyarbide, נולד ב-1 בפברואר 1953 בטולוסה שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי.
אלונסו, ששיחק כקשר, החל את הקריירה המקצועית שלו בסן סבסטיאן, שם זכה בשתי אליפויות רצופות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן שיחק גם בברצלונה ובסבדל, לפני שפרש ממשחק.
במקביל, שיחק אלונסו במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג במונדיאל 1982. לאחר פרישתו ממשחק אימן אלונסו מספר קבוצות, רובן בליגות הנמוכות בספרד.
אלונסו נולד וגדל בטולוסה, עיירה בחבל הבסקים, שם החל לשחק כדורגל בצעירותו.
ב-1974, בהיותו בן 21, הצטרף לסן סבסטיאן, קבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית.
הוא שיחק בקבוצה 3 שנים לפני שזכה להזדמנות ראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון, ששיחקה בליגה הראשונה.
בעונת 1977/1978 צורף לסגל הקבוצה ואת הבכורה ערך כשהיה כבר בן 24, ב-18 בספטמבר 1977, עת נכנס כמחליף בהפסד לקדיס.
לאחר מספר נוסף של הופעות כמחליף, בהדרגה התברג בהרכב הקבוצה, וב-4 בפברואר 1978 גם הבקיע שער בכורה במדי סוסיאדד, בניצחון 6-1 על אותה קדיס.
בסך הכול בעונתו הראשונה פתח בהרכב 20 פעמים, נכנס כמחליף 7 פעמים נוספות והבקיע 5 שערים.
בעונה הבאה המשיך לשחק בעקביות כשחקן הרכב.
ב-27 הופעות כבש שני שערים, השני שבהם היה השער היחיד בניצחון 1-0 על סלטה ויגו ב-11 בפברואר 1979, ובכך עזר לסוסיאדד להגיע למקום ה-4 בסוף העונה.
עונת 1979/1980 הייתה הפורייה ביותר שלו בסוסיאדד מבחינת כיבוש שערים.
הוא כבש 8 פעמים ב-34 הופעות, בין היתר במשחקים מול הקבוצות הבכירות בספרד כברצלונה וריאל מדריד, וסוסיאדד הגיעה למקום ה-2, במרחק נקודה מהאלופה ריאל מדריד.
היה זה המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה בליגה הספרדית בתולדותיה עד אותה נקודה - בשנתיים הבאות הצליחה ריאל סוסיאדד לזכות בשתי אליפויות רצופות, האליפויות היחידות בהיסטוריה של הקבוצה.
אלונסו היה אחד משחקני המפתח בשתי הזכיות האלה, והוא הוביל את הקבוצה לצד שחקנים כגון לואיס ארקונדה, חסוס מארי סאמורה, רוברטו לופס אופרטה וחסוס מריה סטרוסטגי.
לזכייה הראשונה באליפות תרם 3 שערים, ובמקביל השתתפה סוסיאדד בגביע אופ"א, שם הבקיע אלונסו שער לרשתה של אויפשט.
לזכייה השנייה תרם שבעה שערים, אך סוסיאדד הודחה מגביע אירופה כבר בסיבוב הראשון של הטורניר על ידי צסק"א סופיה.
בקיץ 1982 עבר אלונסו לברצלונה.
בתחילת דרכו מיעט לשחק, אך החל מסוף ספטמבר תפס מקום בהרכב הקבוצה והוא הרבה לשחק במשחקיה.
ב-2 בינואר 1983 כבש שער ראשון במדי ברצלונה, בניצחון 3-0 על אוסאסונה.
הוא כבש 3 שערי ליגה נוספים במהלך עונתו הראשונה בברצלונה, כולל שער ניצחון בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 2-1. הוא הופיע ב-23 משחקי ליגה, שבסיומה הגיעה ברצלונה למקום הרביעי.
במקביל, בגביע מחזיקות הגביע ערך 4 הופעות והגיע עם ברצלונה לרבע גמר, שם הודחה על ידי אוסטריה וינה.
ברצלונה זכתה בגביע הספרדי, אך אלונסו לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד.
לאחר מכן זכתה ברצלונה גם בגביע הליגה הספרדית, לאחר שגברה על אותה ריאל מדריד, ואלונסו השתתף בחמישה מששת משחקיה בטורניר.
בעונה הבאה הצליחה ברצלונה לזכות רק בסופר קאפ הספרדי, לאחר שגברה על האלופה אתלטיק בילבאו.
אלונסו הבקיע פעמיים בגביע מחזיקות הגביע, שער אחד בסיבוב הראשון של הטורניר והשני עזר לקבוצתו לעבור את ניימכן בשמינית הגמר, אך ברצלונה הודחה ברבע הגמר על ידי מנצ'סטר יונייטד.
הוא ביסס את מעמדו אף יותר בהרכב, הופיע ב-29 משחקי ליגה, ב-27 מהם כשחקן הרכב, והבקיע פעם אחת.
ברצלונה הגיעה למקום השלישי בליגה וכן לגמר הגביע הספרדי, אולם גם בגמר זה, בו הפסידה ברצלונה לבילבאו, אלונסו לא לקח חלק.
בעונת 1984/1985 דעך מעמדו של אלונסו באופן משמעותי והוא השתתף רק בשני משחקי ליגה כשחקן מחליף.
הוא צפה בקבוצתו זוכה באליפות ראשונה מזה 11 שנים.
אלונסו עזב את ברצלונה בסוף העונה ועבר לסבדל, קבוצה בקרבת ברצלונה ששיחקה באותו זמן בליגה השנייה.
הוא התברג במהרה בהרכב קבוצתו החדשה והיה משחקניה הבולטים, עת עלתה חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני.
הוא הבקיע 5 שערים ב-36 משחקי ליגה, כולל צמד לרשתה של קרטחנה.
תחילת העונה הבאה הייתה קשה במיוחד, וסבדל לא הצליחה לנצח בעשרת המחזורים הראשונים, ובשל כך הוחלף מאמנה.
בפרק זמן זה הבקיע שער בתיקו 2-2 עם קבוצת נעוריו, ריאל סוסיאדד.
לאחר חילופי המאמנים התאוששה במידת מה הקבוצה.
אלונסו הצליחה להבקיע בארבעה משחקי ליגה רצופים, כולל שער נוסף לסוסיאדד, ובסך הכול בעונה זו, שנפרסה על 44 מחזורים, הבקיע 12 פעמים, ובכך היה המבקיע המוביל בקבוצה.
סבדל הצליחה להישאר בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום ה-15 ונמנעה מהפלייאוף על ירידת ליגה.
בעונת 1987/1988, בה הופיע ב-26 משחקי ליגה, לא הצליח לעזור לסבדל להישאר בליגה, ובסוף העונה, בהיותו בן 35, פרש אלונסו ממשחק.
במהלך תקופתו בריאל סוסיאדד, ב-24 בספטמבר 1980 ערך אלונסו את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד, במשחק ידידות עם .
ספרד הייתה המארחת של מונדיאל 1982 ומשום כך לא השתתפה בטורניר המוקדמות, אלא ערכה רק משחקי ידידות.
אלונסו לקח חלק ברוב משחקים אלו ונעדר רק משלושה בראשית 1981. במשחק מול ב-18 בנובמבר 1981 הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ספרד, שניצחה 3-2 במשחק זה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל והשתתף בכל חמשת משחקיה, עת הודחה בשלב הבתים השני, שם הייתה עם נבחרות ו.
לאחר המונדיאל פרש אלונסו מהנבחרת, ובסך הכול ערך 20 הופעות בפרק זמן של שנתיים.
מיד לאחר פרישתו ממשחק החל אלונסו לעסוק באימון כדורגל, תחילה בקבוצת הנוער של טולוסה, שם החל את הקריירה שלו.
לאחר מכן אימן את סן סבסטיאן, קבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד במשך שלוש שנים, בין 1989 ל-1992. הוא עזר לה לעלות מהליגה הרביעית לליגה השלישית במהלך עונת 1990/1991. בעונות 1993/1994 ו-1994/1995 אימן את בססאין, קבוצה קטנה מחבל הבסקים ששיחקה גם היא בליגה השלישית.
עמו כמאמן הגיעה הקבוצות למקום ה-6 וה-4 בהתאמה.
ב-1995 התמנה לראשונה לתפקיד המאמן בקבוצה מהליגה השנייה והוא החל לאמן את אייבר.
בעונתו הראשונה שם הגיעה הקבוצה למקום ה-12 שבמרכז טבלת הליגה.
בעונה השנייה הגיעה למקום ה-5, במרחק 4 נקודות מהמקום השלישי המוביל לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה.
בעונתו השלישית בקבוצה, עונת 1997/1998, הידרדרה למקום ה-10, ואלונסו סיים את תפקידו באייבר.
בנובמבר 1998, באמצע עונת 1998/1999, מונה לתפקיד המאמן של הרקולס, שנתקלה בקשיים רבים בליגה השנייה.
אלונסו לא הצליח לעזור למצב הקבוצה להתאושש והוא סיים את תפקידו כבר בפברואר 1999, ארבעה חודשים לפני סוף העונה.
מספר מחזורים לאחר פתיחת עונת 2000/2001 פוטר חבייר קלמנטה מאימון ריאל סוסיאדד, ששיחקה בליגה הראשונה, ואלונסו מונה במקומו.
אלונסו עצמו פוטר כעבור 10 מחזורים בהם סוסיאדד ניצחה פעמיים, הפסידה 7 פעמים, הודחה מהגביע הספרדי על ידי בססאין וירדה עד למקום האחרון בליגה.
ג'ון טושק מונה במקומו והצליח להדריך את סוסיאדד למקום ה-13, שבזכותו נשארה הקבוצה בליגה.
בנו של מיגל אנחל אלונסו, צ'אבי אלונסו, עשה באותו זמן את צעדיו הראשונים בקריירה ככדורגלן, ובמהלך החצי הראשון של העונה הושאל מסוסיאדד לאייבר.
טושאק החזירו מההשאלה בינואר 2001 ואף מינה אותו לקפטן הקבוצה, והוא היה משחקני המפתח של הקבוצה באותה תקופה.
אלונסו הודיע לאחר סיים תפקידו בסוסיאדד כי לא יחזור לאמן אף קבוצה מקצועית.
לאלונסו שני בנים כדורגלנים: מיקל וצ'אבי.
כמו אביהם, שניהם שיחקו בריאל סוסיאדד.
צ'אבי שיחק בהמשך גם בליברפול ובריאל מדריד והוא זכה עם נבחרת ספרד במונדיאל 2010, ביורו 2008 ו-2012.
מִיגֶל אַנְחֶל פֶלִיקְס גַאיַארְדוֹ (בספרדית: Miguel Ángel Félix Gallardo; נולד ב-8 בינואר 1946), הנודע בכינויו "אל פדרינו" ("הסנדק"), הוא ברון סמים מקסיקני שמיוחסת לו הקמתו בשנת 1980 של קרטל גוודלחרה, ששלט בכמעט כל הסחר בסמים במקסיקו ובנתיבי ההברחה בגבול מקסיקו-ארצות הברית.
רשת הסחר בסמים של קרטל גוודלחרה נהנתה מחסינות כמעט מלאה בפני רשויות אכיפת החוק בשל קשריו הענפים של גאיארדו במסדרונות השלטון ובמיוחד ב, שהייתה אמונה על המאבק בסחר הסמים במדינה, ועם ה-CIA.
גאיארדו נחשב לנכס עבור סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית בשל הסיוע שסיפק לקונטראס בניקרגואה, דרך קרטלים קולומביאניים ששיתף עמם פעולה.
יחד עם חואן מאטה באייסטרוס, תומך נוסף של הקונטראס שנהנה אף הוא מחסות ה-CIA, וקרטל קאלי הקולומביאני, יצר גאיארדו את רשת הקוקאין הגדולה בעולם בתקופת פעילותה, ולא היו לו מתחרים בסדר גודל דומה.
בסופו של דבר דרשה ארצות הברית את מעצרו של "הסנדק" באשמת רצח סוכן המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA), אנריקה קמרנה "קיקי", שעונה למוות ב-1984 בשל שירותו כסוכן סמוי בקרטל שלו, וחשיפת אחת מחוות הגידול של הקרטל.
לאחר מצוד ממושך ותקופה שעשה במחתרת תוך שמירה על פרופיל פעילות נמוך, נעצר גאיארדו ב-8 באפריל 1989. הוא מרצה עונש של 40 שנות מאסר, ולאחר שהמשיך לנהל את הקרטל מתוך הכלא באמצעות טלפון נייד הועבר לבית הכלא השמור "אלטיפלאנו" .
נכון לאוגוסט 2021, נשיא מקסיקו הצהיר כי ישקול לחון את גאיארדו עקב מצבו הרפואי הסופני.
דמותו של גאיארדו מככבת בסדרה נרקוס: מקסיקו מבית היוצר של נטפליקס, ומגולמת בידי דייגו לונה.
נר שהיה דלוק בבין השמשות ונכבה לאחר מכן, למרות שמצד מצבו הנוכחי הוא איננו נחשב מוקצה, אסור להשתמש בו בשבת מכיוון שבבין השמשות היה נחשב כמוקצה מחמת איסור.
גרוגרות וצימוקים שלא היו עדיין יבשים בין השמשות והיו לא ראויים למאכל, ועתה בשבת התייבשו ונעשו ראויים, אף על פי כן אינם מותרים לאכילה מדין "מיגו דאיתקצאי".
הוקצה באמצע השבת וחזר ונהיה ראוי
הגמרא במסכת ביצה דנה האם דבר שהיה ראוי בתחילת השבת, ובאמצע השבת נהיה מוקצה, ושוב חזר ונהיה ראוי,
אם מותר היות שעכשיו אינו מוקצה, ואילו הדין של מיגו דאתקצאי נאמר רק באופן שבבין השמשות היה מוקצה, ויסודו מהכתוב 'והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו', וזה היה הרי מוכן ביום השישי.
או שאסור, היות שברגע שנעשה מוקצה בטלה הכנתו, ושוב אינה יכולה לחזור באמצע השבת.
להלכה נקטו הפוסקים שאין מוקצה לחצי שבת, ומותר.
לדעת בעלי התוספות, מיגו זה נאמר רק כאשר סיבת המוקצה הוא מחמת היום הבא, לדוגמה גרוגרות וצימוקים נאסרו מכח השבת שתבוא, אולם אין לומר דין זה כאשר המוקצה מחמת יום שעבר, כלומר כאשר סיבת המוקצה מחמת היום הקודם.
בכך מובן מדוע אתרוג מותר באכילה ביום שמיני עצרת, ולא אומרים בו דין 'מיגו דאיתקצאי', בחידוש זה השתמשו הפוסקים להתיר חמץ במוצאי פסח שחל בשבת, או היתר טלטול סיגריות ביום טוב שחל לאחר שבת.
מיגל אנחל גונסאלס סוארס (; 24 בדצמבר 1947 – 6 בפברואר 2024) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
מיגל אנחל שיחק לאורך רוב הקריירה בריאל מדריד, במדיה זכה בין היתר פעמיים בגביע אופ"א, בשמונה אליפויות ספרד ובחמישה גביעים.
הוא היה לזוכה הראשון בפרס דון בלון לכדורגלן הספרדי של העונה, עם היווסדו של הפרס בעונת , ובאותה עונה זכה גם בפרס ריקרדו זאמורה על הופעותיו בשער הקבוצה.
לזכותו 18 הופעות במדי , אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל.
מיגל אנחל החל את הקריירה כשחקן כדוריד, ועבר לתפקיד השוער בגיל מאוחר יחסית.
הוא החל את דרכו בקבוצת הנוער קוטו, שם נצפה לראשונה על ידי סקאוטים של ריאל מדריד.
לאחר שהחל את הקריירה הבוגרת עם עונה אחת במדיה של אורנסה, הקבוצה מעיר הולדתו ששיחקה בליגה השלישית, נרכש מיגל אנחל לקראת עונת על ידי ריאל.
מיד עם הגעתו לריאל, הושאל מיגל אנחל לעונה אחת במדי קאסטיון מליגת המשנה.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במדיה של קאסטיון, שסיימה את העונה במקום העשירי בטבלה, בטרם חזר באופן אוטומטי לריאל מדריד.
שש העונות הראשונות של מיגל אנחל כשוער צעיר בריאל מדריד תחת המאמן מיגל מוניוס עברו עליו בעיקר על ספסל הקבוצה.
בעונה הראשונה שלו בסגל ריאל, עונת , הוא כלל לא שותף במשחקי הליגה של הקבוצה, ובמשך שש עונות לא ערך מיגל אנחל יותר משמונה הופעות ליגה בכל עונה.
נקודת המפנה הייתה החלפתו של מוניוס בלואיס מולוני בינואר 1974. כבר בתום אותה העונה הביסה ריאל, עם מיגל אנחל בשער, 4-0 את ברצלונה בגמר הגביע הספרדי וזכתה בתואר.
החל מעונת היה מיגל אנחל לשוער הבכיר של הקבוצה, וכבר בעונה זו זכה עמה בדאבל המקומי, כולל ניצחון בגמר הגביע על אתלטיקו בדרבי של מדריד בדו-קרב בעיטות עונשין, אחרי 0-0 בהארכה.
עונה אחר כך, תחת המאמן מיליאן מיליאניץ', ספג מיגל אנחל 23 שערים בלבד ב-32 הופעות ליגה, ועל כך זכה הן בפרס ריקרדו זאמורה לשוער בעל יחס הספיגות הנמוך ביותר בליגה, והן במהדורה הראשונה של פרס דון בלון בתואר הכדורגלן הספרדי של העונה.
עם זאת, לאחר ארבע עונות כשוער הבכיר בקבוצה, איבד את מקומו למריאנו גארסיה רמון, ובהמשך אף חלק את אפודת השוער הראשון עם אגוסטין רודריגס סנטיאגו.
בסיום עונת נכלל בסגל הקבוצה שהעפילה עד לגמר גביע אירופה לאלופות.
הוא ישב על הספסל במשחק הגמר, בו הפסידה ריאל 0–1 לליברפול.
החל מעונת , כשהוא בן 36, שב מיגל אנחל להיות השוער הבכיר של ריאל מדריד למשך שתי עונות.
השנייה שבהן, עונת , הסתיימה עבור ריאל עם זכייה בגביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר על וידאוטון.
מיגל אנחל עמד בשערה של ריאל בצמד משחקי הגמר.
בסיום עונת , בה לא שיחק כלל בליגה, פרש מיגל אנחל בגיל 39 ממשחק פעיל.
לזכותו 247 הופעות ליגה במדי ריאל מדריד לאורך 18 עונות, בהן זכה בשמונה אליפויות ספרד (ארבע מתוכן כשוער הבכיר בקבוצה), חמישה גביעים (בשניים מתוכם פתח בהרכב למשחק הגמר) ושני גביעי אופ"א (פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר בזכייה הראשונה).
גם לאחר פרישתו נותר מיגל אנחל בתפקידים שונים במערכת המקצועית בריאל מדריד, כולל מאמן שוערים ומנהל מתחם האימונים של המועדון.
מיגל אנחל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי תחת המאמן לאסלו קובאלה ב-12 באוקטובר 1975, בניצחון הביתי 0–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1976. לאחר שנטל חלק בשלושה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, זומן מיגל אנחל על ידי קובאלה לסגל ספרד לקראת טורניר הגמר בארגנטינה.
הוא פתח בכל שלושת משחקיה של ספרד בשלב הבתים, בסיומו הודחה מהטורניר.
ספרד נוצחה 1–2 על ידי , נפרדה בשוויון 0-0 מול והצליחה לגבור 0–1 על , אך סיימה שלישית בלבד בטבלת הבית.
בסך הכול ערך מיגל אנחל 18 הופעות במדי ספרד.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםקאסטיוןהליגה הספרדית השנייה260ריאל מדרידליגת העל הספרדית00307060805031032033027016010201800028030000סך הכול בקריירה2730
מיגוס היו הרכב היפ הופ וראפ אמריקאי, שמוצאו מאטלנטה שבג'ורג'יה והוקם ב-2009. חברי ההרכב ידועים בשמות הבמה שלהם: קוואבו, טייקאוף ואופסט.
ההרכב נוסד ב-2008 על ידי קוואבו (נולד בשם קוואביוס קייט מארשל) וטייקאוף (נולד בשם קירשניק קארי בול).
ב-2010 הצטרף אופסט (קיארי קנדרל קפוס) להרכב.
השלושה גדלו באותה המשפחה; קוואבו הוא דודו של טייקאוף ואופסט הוא בן דודו של קוואבו.
ההרכב הוציא מיקסטייפ בשם Juug Season ב-21 באוגוסט 2011. לאחר מכן, יצא מיקסטייפ נוסף, No Label ב-1 ביוני 2012.
ב-2013, הוציאו מיגוס את הסינגל הראשון שלהם "Versace", שזכה להצלחה ונכנס לבילבורד הוט 100 במקום ה-99. הסינגל כולל ראפ בשלשות (טריולות), מה שלאחר מכן הפך לאחד הסמלים של מיגוס ולצורת ראפ נפוצה.
לאחר פריצת הדרך של הסינגל, הראפר הקנדי דרייק, הוציא רמיקס והוסיף בית לשיר, הרמיקס זכה להצלחה רבה ואף דרייק הופיע איתו בפסטיבל המוזיקה של iHeartRadio.
ב-28 באוקטובר 2016 מיגוס הוציאו את הסינגל הראשון מתוך אלבומם השני, "Bad and Boujee", באירוחו של הראפר ליל עוזי ורט.
הסינגל זכה להצלחה רבה ובינואר 2017 הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. השיר ידוע בעיקר בזכות ארבע המילים הפותחות אותו: "Rain drop, drop top" (טיפת גשם, גג פתוח), שהביאו איתן בדיחות אינטרנטיות וממים רבים בהם המילים האלו מופיעות.
ב-6 בינואר יצא הסינגל השני מתוך אלבומם השני, "T-Shirt".
ב-27 בינואר 2017 יצא האלבום בשלמותו, הנקרא Culture, וזכה לשבחים מצד המבקרים.
במאי 2017 יצא הסינגל השלישי מתוך אלבומם, "Slippery" עם הראפר הוותיק גוצ'י מיין.
בעקבות ההצלחה המסחרית של Culture החלו מיגוס לעבוד על אלבום ההמשך, Culture II.
ב-27 באוקטובר 2017 יצא הסינגל הראשון מהאלבום "MotorSport", עם הראפריות קארדי בי וניקי מינאז'.
בדצמבר פרסמו את הסינגל "Stir Fry" בהפקתו של פארל ויליאמס וב-26 בינואר 2018 יצא האלבום.
במרץ 2018 יצא הסינגל השלישי "Walk It Talk It" באירוח דרייק.
בנוסף לכך, השתתפו בשיר "Drip" של קארדי בי.
ביוני 2021, יצא לאור אלבומם הרביעי והאחרון בטרילוגיית Culture, Culture III.
ההרכב התפרק בשנת 2022 בעקבות עזיבתו של אופסט וחיבורם של קוואבו וטייקאוף לצמד משלהם, יחד הוציאו אלבום משותף בשם Only Built for Infinity Links.
ב-1 בנובמבר אותה השנה טייקאוף נורה למוות במועדון ביליארד ובאולינג ביוסטון, טקסס.
בהלווייתו, שנערכה ב-12 בנובמבר, קוואבו ואופסט הצהירו כי על רקע מותו ופירוק ההרכב, ברצונם להתמקד ב"משפחה ואחווה".
מיגל (או MÍGUEL) היא סדרת טלוויזיה ישראלית שיצרו טום סלמה ודפנה לוין, בכיכובו של רן דנקר.
הסדרה עלתה לשידור ב-25 בינואר 2018 בערוץ HOT3, ומספרת את סיפורו של טום, מעצב אופנה בן 23 שטס לגואטמלה לאמץ ילד.
באפריל 2018 נבחרה "מיגל" מבין 135 סדרות מכל העולם להשתתף בפסטיבל Canneseries, שם זכתה בפרס אנסמבל השחקנים הטוב ביותר.
הסדרה נמכרה לשידור לערוץ הפרימיום הצרפתי +Canal.
טום (רן דנקר) הוא תל אביבי צעיר בן 23, גיי, שמחליט לאמץ את מיגל, ילד בן 6 מגואטמלה.
אמירה, חברתו של טום, שגם נשואה לו פיקטיבית, מלווה אותו בתהליך האימוץ.
במהלך המסע של מיגל בגואטמלה טום מנסה להסתיר ממיגל את הסוד ששמר ממנו כל הזמן.
העלילה נעה בין שני צירי זמן - העבר, שנת 2001, סיפור האימוץ של מיגל, וההווה, שנת 2017, כאשר מיגל הבוגר חוזר לגואטמלה כדי לחפש את אמו הביולוגית.
שחקנ/ית תפקיד תיאור רן דנקר טום "זיסי" מעצב אופנה בן 23 שנוסע לגואטמלה כדי לאמץ ילד ראול מנדז מרטין עובד בשירותי הרווחה של המדינה.
מסייע לטום בנוגע לתהליך האימוץ.
אביב כרמי אמירה ידידתו של טום הנוסעת עימו לגואטמלה לאמץ את מיגל.
עומר בן דוד מיגל מיגל בן ה-18, המגיע כדי לחפש את אמו הביולוגית.
מיגליטו סוחוול מיגל הרננדז ילד בן 5 שגדל בבית יתומים, אותו מאמץ טום.
מריה טלון חימרה אנטוניו מונרוי הוגו אדם קארסט זוהר דיאנה אילה גולדנר שופטת אנטוניו מנואל אורדונייז שוטר הנס קלדרון שוטר דארמה מוראלס שוטרת
מיגל אלקוביירה מויה הוא פיזיקאי תאורטיקן מקסיקני.
אלקוביירה ידוע בפיתוח "מנוע עיוות אלקוביירה" , מנוע ספקולטיבי שבעזרתו חללית יכולה להגיע למהירות טיסה גבוהה יותר מאשר מהירות האור.
בשנת 1988 קיבל אלקוביירה תואר Licentiate בפיזיקה, ובשנת 1990 קיבל תואר MSC בפיזיקה תאורטית, שניהם ב UNAM.
בסוף 1990, אלקוביירה עבר לוויילס כדי להשתתף בבית הספר לתואר שני באוניברסיטת קרדיף, שם קיבל בשנת 1994 תואר דוקטורט ביחסות חישובית, ענף בתורת היחסות הכללית.
בשנת 1996 התחיל לעבוד במכון מקס פלאנק בפוטסדאם, גרמניה, בפיתוח טכניקות נומריות חדשות המשמשות לתיאור חורים שחורים.
מאז 2002, הוא עובד במכון למדעי הגרעין של ה UNAM, שם הוא עורך מחקר תוך הפעלת מחשבים כדי לנסח ולפתור את המשוואות הפיזיקליות שהוצעו לראשונה בידי אלברט איינשטיין.
הפתרונות בצורת סוליטון שהוצעו על ידי אלקוביירה למשוואות השדה של איינשטיין עשויים להראות כי תורת היחסות הכללית תואמת לעובדה שאוששה בניסויים כי מכניקת הקוונטים היא אי-לוקלית.
מחקר זה מתנגד לרעיון כי האי-לוקליות של מכניקת הקוונטים מצריכה נטישה של היחסות הכללית, על מבנה המתמטי.
ב -11 ביוני 2012 מונה אלקוביירה למנהל המכון למדעי הגרעין ב UNAM.
ב -14 ביוני 2016, לאחר תקופה מוצלחת מאוד של ארבע שנים כמנהל המכון למדעי הגרעין באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, מיגל אלקוביירה נבחר מחדש על ידי מועצת המנהלים של האוניברסיטה כמנהל המכון למדעי הגרעין לתקופה נוספת של ארבע שנים.
במאמר זה הוא בנה מודל תאורטי שמכיל שטח בתוך "בועה" של חלל מעוקל.
בועה זו, המכונה "מרחב היפר-רלטיביסטי מקומי-דינמי", מונעת קדימה על ידי התרחבות מקומית של זמן-מרחב מאחוריה, וצמצום הפוך מולו, כך שתאורטית חללית שתוצב בתוך שטח בועה זו תוכל לנוע במהירות רבה יותר ממהירות האור.
מיגל אלקוביירה הופיע בסרט התיעודי "איך ויליאם שטנר שינה את העולם", סרט העוסק במסע בזמן ובמסע בין כוכבים.
ואף הופיע בתוכנית: "מדע בדיוני: פיזיקה של הבלתי אפשרי" של פרופסור מיצ'יו קאקו שבו נדונה תאוריית הבועה שלו.
אלקוביירה הוזמן פעמיים לראיונות בתחנת הרדיו (Radio Educación XEEP (1060 AM, לראשונה ב-18 בפברואר 2011, ומאוחר יותר ב-4 במרץ 2011, בתוכנית הטכנולוגית בנושא ממשקים טכנולוגיים, שבה הסביר את דעותיו על המצב הנוכחי של מחקר מדעי וטכנולוגי במקסיקו, ונתן סקירה קצרה לדגם המנוע שלו.
אלקוביירה נולד במקסיקו סיטי ב -1964.
הוא נשוי למריה אמיליה באייר, ויש לו ארבעה ילדים.
מיגל, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Miguel Januário de Bragança; 19 בספטמבר 1853 - 11 באוקטובר 1927) היה התובע המיגליסטי לכס המלוכה של פורטוגל מ-1866 עד 1920, והוא השתמש בתואר דוכס ברגנסה.
מיגל נולד ב-19 בספטמבר 1853 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, למיגל הראשון, מלך פורטוגל ולאדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קונסטנטין, נסיך הכתר של לוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ששהו בגלות לאחר שגורשו מפורטוגל במהלך המלחמות הליברליות.
הוא היה נכדם של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל והמלכה קרלוטה ז'ואקינה.
על פי חוק הגירוש הפורטוגלי של 1834 והחוקה של 1838, נאסר על מיגל להיכנס לפורטוגל.
לפיכך, הוא התחנך בגרמניה ואוסטריה.
הוא היה חבר במטה הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה והשתתף בכיבוש בוסניה והרצגובינה.
נאמר כי הקיסר פרנץ יוזף חיבב מאוד את מיגל והעניק לו את זכותו לחופש טריטוריאלי, מה שאפשר לו להישאר עם האזרחות הפורטוגזית, למרות גרושו על ידי פורטוגל.
בנו השני, פרנסיסקו ז'ואאו, נסיך ברגנסה, נקרא על שמו של הקיסר האוסטרי, שהיה הסנדק שלו.
מיגל היה בדרגת אוברסט ברגימנט ההוסרים האוסטרי ה-7. במלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרגת פלדמרשל-לוטננט בצבא האוסטרי, אולם הוא התפטר מתפקידו בשנת 1917, כאשר פורטוגל נכנסה לסכסוך לצד מדינות ההסכמה, ובילה את שארית המלחמה כאזרח במסדר מלטה.
לאחר תום האימפריה האוסטרו-הונגרית הושלכו מיגל ומשפחתו לעוני יחסי.
ב-31 ביולי 1920, לאחר מריבות עם בנו הבכור (שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם יורשת אמריקאית), ויתר מיגל על טענותיו כמלך פורטוגל לטובת בנו השלישי, דוארטה נונו, שהיה אז בן 13.
מיגל נפטר בזיבנשטיין, אוסטריה ב-11 באוקטובר 1927.
ב-17 באוקטובר 1877 התחתן מיגל ברגנסבורג עם אליזבת, נסיכת טורן וטקסיס, אחייניתה של הקיסרית אליזבת מאוסטריה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
לאחר מותה של אשתו הראשונה, התחתן מיגל בפעם השנייה ב-8 בנובמבר 1893 עם בת דודתו מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השישי וסופיה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
איזבל מריה, נסיכת ברגנסה (1894–1970), התחתנה עם פרנץ יוזף, נסיך טורן וטקסיס התשיעי.
מריה אנה, נסיכת ברגנסה (1899–1971), התחנה עם קרל אוגוסט, נסיך טורן וטקסיס העשירי.
מריה אנטוניה, נסיכת ברגנסה (1903–1973), התחתנה עם סידני אשלי צ'אנלר (בנו של ויליאם אסטור צ'אנלר).
דוארטה נונו, דוכס ברגנסה (1907–1976), התחתן עם מריה פרנסיסקה מאורליאן-ברגנסה.
מריה אדליידה, נסיכת ברגנסה (1912–2012), התחתנה עם ניקולאס ון אודן.
מיגל אנחל לופס מורנו (בספרדית: Miguel Ángel López Moreno; נולד ב-4 בפברואר 1994) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני.
לופס הוא מנצח טור דה סוויס משנת 2016, ומנצח הוולטה אה קטלוניה משנת 2019. סיים שלישי בג'ירו ד'איטליה 2018 ווואלטה אספניה 2018, כשבג'ירו באותה המהדורה ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר.
החל מיולי 2023 הוא מרצה עונש השעיה של ארבע שנים בשל עבירות בנושא סמים בספורט.
2014: ניצחון בטור דה ל'אווניר
לופס ניצח במרוץ היוקרתי לרוכבים הטור דה ל'אווניר, שנחשב למרוץ היוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23. במרוץ עצמו, ניצח את הקטע השישי, וניצח את קטגוריית מלך ההר.
הוא זכה במרוץ כולו בפער של 30 שניות מרוברט פאוור האוסטרלי.
הוא סיים רביעי באליפות קולומביה עד גיל 23. באליפות העולם עד גיל 23, סיים במקום ה-36 במקצה נגד השעון, 2:37 דקות פער מהמנצח, קמפבל פלייקמור האוסטרלי.
במרוץ הכביש, הוא סיים במקום ה-26, לאחר שהגיע עם הפלוטון במרחק של שבע שניות מהמנצח, סוון אריק בייסטרום.
לופס חתם בקבוצת אסטנה (אופניים) הקזחית, הוא סיים שמיני באליפות קולומביה.
והשתתף בטור של טורקיה, שם סיים שני בקטע השישי ובמקום ה-15 הכללי, 3:51 דקות מקריסטיאן דוראסק הקרואטי שניצח במרוץ.
לופס סיים שביעי בטור דה סוויס, 3:06 דקות אחרי סימון שפילאק הסלובני שניצח במרוץ.
בוואלטה אה בורגוס, לופס ניצח את הקטע הרביעי וסיים רביעי גם בדירוג הכללי (12 שניות פער מריין טאראמה האסטוני שניצח).
2016: ניצחון בטור דה סוויס
לופס פתח את העונה בטור דה סן לואיס, וניצח את הקטע השישי והגיע למקום הרביעי הכללי (38 שניות פער מדאייר קינטנה המנצח), וניצח את דירוג הצעירים.
הוא סיים רביעי באליפות קולומביה בנגד שעון, וסיים שלישי בטור דה לאנגווקי (ניצח את הקטע הרביעי).
בחודש יוני, רשם את אחד מההישגים הגדולים בקריירה שלו, כאשר ניצח את מרוץ הטור דה סוויס ואף סיים שני בקטע ה-7 וה-8. הוא נבחר לראשונה לגראנד טור, כאשר רכב במרוץ הוואלטה אספנייה, אך פרש במהלך הקטע השישי.
בנוסף לכך, לופס ניצח את המרוץ החד יומי האיטלקי, מילאנו–טורינו.
2017: ניצחון בשני קטעים בוואלטה אספנייה
לופס סיים שני בקטע הפרולוג בטור של אוסטריה, וניצח את הקטע הרביעי, בסופו של דבר, סיים במקום השני הכללי (מרחק של 22 שניות מדליו פרננדז הספרדי שניצח).
הוא ניצח את הקטע החמישי בוואלטה של בורגוס, וסיים רביעי כללי.
לאחר שהבכורה שלו בוואלטה אספנייה ב-2016, לא הלכה טוב והוא פרש בקטע השישי, ב-2017 הוא כבר ניצח שני קטעים.
את הקטע ה-11, כשהוא מקדים את כריסטופר פרום ווינצ'נצו ניבאלי.
ואת הקטע ה-15, כשהוא מקדים את אילנור זאקארין וווילקו קלדרמן.
בסופו של דבר, סיים במקום השמיני הכללי, מרחק של 9:13 דקות מכריס פרום המנצח.
2018: מקום שלישי בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספנייה
לופס ניצח את הקטע ה-5 בטור של עומאן, וסיים שני כללי וניצח את דירוג הצעירים.
הוא סיים שלישי כללי בטור של אבו דאבי, וניצח גם שם את דירוג הצעירים.
הוא סיים במקום ה-16 הכללי במרוץ הטירנו - אדריאטיקו, וניצח את הקטע השני בטור של האלפים, אך סיים במקום השלישי הכללי (מרחק של 15 שניות מטיבו פינו הצרפתי).
בג'ירו ד'איטליה, שימש לופס כמוביל קבוצתו והיה חלק ממאבקי הדירוג הכללי, לאחר קריסתם של סיימון ייטס ודומניקו פוצוביבו בקטע ה-19, עלה לופס למקום השלישי הכללי ושמר עליו עד לסיום, 4:57 מכריסטופר פרום הבריטי שניצח, וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר ביתרון של 47 שניות על ריצ'רד קאראפז האקוואדורי.
הוא ניצח את דירוג המאיצים בוואלטה אה בורגוס, וסיים במקום השני הכללי, לאחר איוואן רמירו סוסה המנצח..
לאחר מכן התחרה בוואלטה אספנייה וסיים במקום השלישי הכללי (2:04 שניות מסיימון ייטס המנצח), לופס היה קרוב לניצחון בקטע ה-20, אך נכנע לאנריק מאס בספרינט הסיום.
לקראת סוף העונה התחרה במילאנו–טורינו והיה בעמדה טובה לקראת ניצחון שני במרוץ, אך התנגש בדוד גאודו בדיוק לאחר שהתקיף, וסיים את המרוץ במקום השני, אחרי טיבו פינו המנצח.
2019: ניצחון בטור של קולומביה
לופס ניצח את הטור של קולומביה.
הוא סיים שני באליפות קולומביה בנגד השעון וניצח את מרוץ הוולטה אה קטלוניה, וגם את דירוג הצעירים במרוץ ואת הקטע הרביעי.
בג'ירו ד'איטליה, הוא סיים במקום השביעי הכללי, מרחק של 7:26 דקות מריצ'רד קאראפז המנצח, אך ניצח את דירוג הצעירים במרוץ.
בקטע ה-20 במרוץ, רשם תקרית לא נעימה כאשר התעמת פיזית עם אוהד שהפריע לו במהלך הרכיבה.
את 2020 פתח לופס בוולטה או אלגארבה, הוא ניצח את הקטע ה-4 במרוץ לאחר שהקדים את דן מרטין ואת רמקו אוונפול, אך בסופו של דבר סיים את המרוץ כולו במקום ה-3, 39 שניות אחרי אוונפול המנצח.
הוא חזר מפגרת הקורונה למרוצים בצרפת, כשסיים במקום ה-12 באתגר המון ונטו וחמישי בקריטריום דו דופינה, 1:38 דקות מבן מדינתו דניאל פיליפה מרטינס.
בקטע ה-20 והלפני אחרון במרוץ, שהיה נגד השעון, סיפק לופס ביצוע רע, כשסיים את הקטע במקום ה-45, 6:17 דקות מפוגאצ'אר שניצח את הקטע, בעקבות התוצאה התדרדר לופס עד למקום השישי הכללי, בו גם סיים את הטור, 6:47 דקות מפוגאצ'אר המנצח.
לאחר הטור אמור היה לופס להתחרות בג'ירו ד'איטליה, אך הוא התרסק במהלך קטע נגד השעון הפותח של המרוץ, סמוך לנקודת מדידת הזמן הראשונה, ונאלץ לפרוש מהמרוץ ולסיים את עונתו.
ב-25 בנובמבר פורסם שלופס חתם במוביסטאר לעונת 2021. בכך יעזוב לופס את אסטנה לאחר 6 עונות במדיה, לפי הדיווחים והשמועות השונות, הסיבה לעזיבת לופס הייתה שכרו הגבוה, שקבוצתו הייתה מתקשה לשלם עוד עונה בשל בעיות כלכליות שנוצרו בקבוצה הקזחית וגרמו לה לצרף ספונסר חדש, חברת פרמייר טק הקנדית.
מיגל ג'ונטל פימנטל הוא זמר, פזמונאי, מפיק מוזיקלי ושחקן אמריקאי.
מיגל נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל שלוש עשרה.
לאחר שחתם בחברת התקליטים העצמאית Jive רקורדס בשנת 2007, בנובמבר 2010 הוציא מיגל את אלבום הבכורה שלו, All I Want Is You.
מתוך האלבום יצא הסינגל "Sure Thing" שזכה להצלחה, נכנס לבילבורד הוט 100 והוענק לו תואר פלטינה.
בשנת 2011, לאחר פירוקה של חברת ג'ייב רקורדס, עבר מיגל לחברת RCA רקורדס.
לאחר מכן, בשנת 2012 הוציא מיגל את אלבום האולפן השני שלו, Kaleidoscope Dream.
מתוך האלבום הצליח הסינגל "Adorn", שהגיע למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ ושהה בו למשך כחמישה שבועות.
ביוני 2015 הוציא מיגל את אלבום האולפן השלישי שלו, Wildheart, האלבום זכה לשבחים רבים והגיע בשיאו למקום השני במצעד בילבורד 200 האמריקאי.
בשנת 2017 הוציא לאור את אלבום האולפן הרביעי שלו, War & Leisure.
האלבום זכה גם הוא לשבחים רבים והצלחה רבה, כשהגיע בשיאו למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ הופ האמריקאי.
מתוך האלבום יצא הסינגל המצליח "Sky Walker" בהשתתפות טראוויס סקוט.
ב-11 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Number 9" בהשתתפות ליל יאכטי.
ב-18 באוגוסט הוציא את הסינגל "JEANS" עם ג'סי רייז.
בספטמבר 2025 מיגל הודיע על צאת אלבום האולפן החמישי שלו, Caos, שייצא ב-23 באוקטובר 2025, ביום הולדתו ה-40, בחברות התקליטים ByStorm Entertainment ו-RCA רקורדס.
האלבום יוצא שמונה שנים לאחר אלבומו הקודם משנת 2017. לפי הודעתו, האלבום מהווה "לידה מחדש אישית ואמנותית", ומשקף תהליך של התפרקות ובנייה עצמית מחדש.
במהלך השנה קידם מיגל את האלבום ברשתות החברתיות באמצעות טיזרים, ובהם תמונות עם לוגו האלבום בוער, שלטי חוצות מבוימים וקליפ שבו שורה של שחקנים, ספורטאים ופוליטיקאים אומרים את המילה "כאוס".
סגנון המוזיקה של מיגל משלב בתוכו רית'ם אנד בלוז, פאנק, מוזיקת היפ הופ, רוק ומוזיקה אלקטרונית.
מיגור מגפת הגרענת בארץ ישראל החלה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ביוזמה של מספר רופאים שהתארגנו יחדיו לצורך המטרה המשותפת.
זו הייתה ראשיתה של ההתארגנות הרפואית בארץ ישראל וראשיתה של בריאות הציבור בארץ ישראל.
הגרענת הייתה מגפה קשה, שפגעה בעיניהם של תושבי ארץ ישראל (היישוב וערביי ארץ ישראל) מסוף המאה ה-19 ועד המאה ה-20.
גרמן, רופא עיניים מסנקט פטרבורג שברוסיה עבר בין מקומות שונים בארץ ישראל, וערך בדיקות בערים ובכפרים ובין תלמידי בתי ספר שונים, דיווח כי מצא בקרב הערבים תחלואה בגרענת בהיקף של 60 אחוז מהכפריים ו-51 אחוז מהעירוניים.
בין ילדי המושבה הגרמנית בחיפה הוא לא מצא אפילו חולה גרענת אחד.
עד לשנות ה-80 של המאה ה-19 לא היו בארץ ישראל בתי חולים מיוחדים או מחלקות מיוחדות המתמחות באופתלמולוגיה, אך הגיעו אליה, מטעם קהילות יהודיות באירופה, רופאי עיניים שפעלו כרופאים כלליים במושבות וסביבתן.
כך התמנה האופתלמולוג חיים לייב רוטשטיין לרופא הקהילה בטבריה בשנת 1893. כך גם האופתלמולוג האמריקאי, ישעיהו בלידן, שהגיע לצפת ב-1885 שימש כרופא המושבה ראש פינה.
במקומות אחרים בארץ נאלצו רופאים שהיו חסרי ידע ברפואת עיניים לטפל בתושבים שחלו במחלת הגרענת.
בשנת 1883 נוסד בירושלים בית החולים הבריטי למחלות עיניים על שם סיינט ג'ון.
בית החולים נוהל על ידי המיסיון הנוצרי ובראשו עמד ד"ר הריסון בטלר.
בית החולים שירת בעיקר את האוכלוסייה הערבית והטיפול בו הוענק חינם.
בשנות מלחמת העולם הראשונה פעילות בית החולים הופסקה.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות בראשות ד"ר ג'ון סטרטהירן, ואחר כך הוא הוחלף בתפקיד על ידי ד"ר נורמן מנסון.
החל משנת 1900 החלה לפעול מחלקת עיניים בבית החולים "רוטשילד" אך מספר המיטות בה היה מועט.
גם בבתי החולים "שערי צדק" ו"משגב לדך" טיפלו במחלות עיניים, אך לא אלה היו רופאים שעסקו בכך, אלא עוזרים וחובשים.
בשנת 1905 הקים ארגון "למען ציון" מפרנקפורט את בית החולים למחלות עיניים למען ציון בירושלים.
מנהלו הראשון היה משה יהושע ארלנגר.
מיגל אנחל בוסטייו לפוס (בספרדית: Miguel Ángel Bustillo Lafoz; 9 בספטמבר 1946 – 3 בספטמבר 2016) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ספרד ובמספר קבוצות בספרד.
בוסטייו החל את הקריירה המקצוענית שלו בדפורטיבו אראגון, קבוצת המילואים של ריאל סרגוסה.
הוא שיחק בריאל סרגוסה, ובילה בבשאלה ב-UD מאהון, לפני שהצטרף לברצלונה בשנת 1969. משחקו הראשון בליגה היה האל קלאסיקו, נגד ריאל מדריד.
הוא הבקיע שני שערים במשחק זה, ולאחר מכן נפצע באופן קשה מתיקול של שחקן ריאל מדריד פדרו דה פיליפה.
הוא מעולם לא התאושש לגמרי מפציעה זו, וערך שתי הופעות ליגה נוספות בלבד עבור ברצלונה, לפני שעבר למאלגה בשנת 1972.
בוסטייו ערך חמש הופעות במדי נבחרת ספרד בין השנים 1968–1969, בהם הבקיע שני שערים.
מיגל אנחל אלמירון רג'אלה (בספרדית: Miguel Ángel Almirón Rejala; נולד ב־10 בפברואר 1994) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת הקיצוני באטלנטה יונייטד ובנבחרת פרגוואי.
לאחר שקיבל דחייה מנסיונל בגלל היותו רזה מדי, אלמירון עבר לסרו פורטניו.
למועדון החדש שלו עדיין היו הסתייגויות לגבי מבנה הגוף שלו, והוא לא שיחק באופן קבוע עד גיל 17.
באוגוסט 2015 אלמירון חתם בלנוס.
ב-14 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה בהפסד 0–1 לבנפילד.
ב-12 במרץ 2016 כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לראסינג קלוב.
ב-5 בדצמבר 2016 חתם באטלנטה יונייטד תמורת דמי העברה של כ-8 מיליון דולר.
ב-6 במרץ ערך הופעת בכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לניו יורק רד בולס.
ב-12 במרץ כבש אלמירון את השערים הראשונים שלו במועדון כשכבש צמד בניצחון 1–6 על מינסוטה יונייטד.
ב-31 בינואר 2019 חתם בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג לחמש וחצי שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-11 בפברואר בתיקו 1-1 מול וולברהמפטון וונדררס.
הוא כבש את שער הפרמיירליג הראשון שלו ב-21 בדצמבר 2019 בניצחון 0–1 על קריסטל פאלאס.
עונת 2022/2023 הייתה עונת שיא של אלמירון מבחינת כיבוש שערים כאשר כבש 11 שערי פרמייר ליג ועזרה לקבוצה לסיים במקום השלישי ולהעפיל לליגת האלופות.
ב-30 בינואר 2025 חזר לאחר שש שנים לאטלנטה יונייטד.
אלמירון שיחק בנבחרת פרגוואי עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל לנוער 2013 בארגנטינה כאשר נבחרתו סיימה במקום השני אחרי קולומביה.
ב-5 בספטמבר 2015 ערך אלמירון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד במשחק הידידות 3–2 לצ'ילה.
במאי 2016 היה חלק מסגל הנבחרת לקופה אמריקה, שם שיחק בשני משחקים.
הוא היה גם חלק מהסגל בקופה אמריקה 2019 ו-2021.
אלמירון גדל במשפחה ענייה בה אביו עבד במשמרות של 18 שעות כמאבטח ואמו עבדה בסופרמרקט.
שבעת בני ביתו ישנו בשלושה חדרי שינה, והוא נאלץ לחלוק מיטה עם אמו עד גיל 18.
אלמירון נשוי לאלקסיה נוטו מאז נובמבר 2016, ילדם הראשון של בני הזוג נולד ביוני 2021.
מיגינגו (Migingo) הוא אי המשמש ככפר דייגים בקניה, ששטחו 2,000 מ"ר (0.49 אקר; 0.20 הקטאר).
לפיכך, האי, עם צפיפות של כ-65,500 אנשים לקמ"ר, נחשב כאי השישי הצפוף ביותר ברחבי כדור הארץ.
ישנה מחלוקת על מתי האי יושב על ידי בני האדם.
על פי הדייגים דאלמס טמבו וג'ורג' קימבה, האי יושב ב-1991, ולפני כן היו רק ציפורים ונחשים על האי.
על פי הדייג ג'וזף נסוגה, האי יושב ב-2004, כשכל מה שהיה באי היה בית נטוש.
ביוני 2004, המשטרה הימית של אוגנדה הקימה אוהל על האי ועליו דגל אוגנדה, לאחר שהשטח כבר היה בידי קניה.
עם זאת, הסכסוך הדיפלומטי החל באופן רשמי רק בפברואר 2009, לאחר שקנייתים שהתגררו על האי נדרשו לרכוש אישורי מחייה על האי ממשלת אוגנדה.
בהודעה לעיתונות של ממשלת אוגנדה ב-12 במרץ 2009, הממשלה הציעה לפתור את העניין על ידי סקר, תוך שימוש כקו מנחה בגבולות שנקבע בצו המושבה והפרוטקטורט של קניה 1926, אשר מופיע בחוקת אוגנדה.
בצו זה נראה כי קו הגבול משיק לאי בקצה המערבי של האי פיראמיד ולקצו המערבי של האי אילמבה .
ב-13 במרץ 2009, נערכה פגישה בין שתי הממשלות, שבראשן שרי החוץ של שתי המדינות, מוזס וטנגולה וסאם קוטסה.
בפגישה זו, הוסכם כי הדייגים משתי המדינות יורשו לחיות ולקיים מסחר כרגיל, עד שייקבע הגבול.
כמו כן, הוסכם על הסגת 48 השוטרים של משטרת אוגנדה שנפרסו על האי.
ב-27 במרץ 2009, שרי משתי הממשלות שטו לאי וקיימו שם משא ומתן, תוך פנייה לתושבי האי.
המשא ומתן הסתיים ללא הצלחה.
על פי סגן ראש ממשלת אוגנדה, אריה קטגאיה , שר הקרקעות של קניה, ג'יימס אורנגו , אמר למשלחת האוגנדית "צבועיים".
הייתה דרישה של נציגי ממשלת קניה להוריד את הכוחות שפרשה משטרת אוגנדה.
נציגי ממשלת אוגנדה אמרו כי יסירו את הדגל מהאי רק לאחר התייעצות עם נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני וכי השוטרים האוגנדים נמצאים על האי אך ורק כדי לשמור על החוק והסדר באי.
בתגובה, השר לביטחון הפנים של קניה, ג'ושוע אורווה אוג'ודה השיב כי בעקבות זאת הוא ישלח כוחות משטרת קניה לאי.
על רקע החששות כי הסכסוך עלול להשפיע על שיתוף הפעולה בין שתי המדינות ובתוך הקהילייה המזרח-אפריקנית, נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני, ונשיא קניה, מוואי קיבאקי, הביעו תקווה כי הסכסוך, כולל זכויות הדיג, ייפתר בהסכמה.
האי נתבע על ידי אוגנדה ב-2008, לאחר שהוא נמצא היה כבר בבעלות קניה.
על פי מחקר שהתפרסם ביולי 2009, האי נמצא כ- מזרחית לגבול בין שתי המדינות.
בעלות טריטוריאלית של קניה על האי מוצגת באופן עקבי במפות ובמסמכים מאז 1926.
כמו כן, חלק מהסכסוך נבע סביב זכויות הדיג הרווחיות, בעיקר של נסיכת הנילוס.
ביולי 2009, שינתה ממשלת אוגנדה את עמדתה הרשמית וקבעה בעוד האי נמצא בשטח קניה, חלק ניכר מהים המוקף מסביב לאי שייכים לה, וכן כי הדייגים מקניה דוגים פולשים באופן לא חוקי לשטחה של אוגנדה.
לבסוף, אוגנדה הסכימה להסיר את הדגל, להסיג את הכוחות הצבאיים ואת הכוחות המשטרתיים מהאי.
קו תיחום משותף של הגבול בין שתי המדינות הושק ב-2 ביוני 2009.
נכון למפקד האוכלוסין לשנת 2009, על האי התגררו 131 תושבים, בעיקר דייגים וסוחרי דגים.
על האי נמצאים ארבעה פאבים, מספר בתי בושת ובית מרקחת.
על פי נתונים אלו, צפיפות האי היא כ-65,500 אנשים לקמ"ר.
מיגל אנחל וייארויה וילאלטה (בספרדית: Miguel Ángel Villarroya Vilalta; נולד ב-15 במאי 1957) הוא גנרל בדימוס בחיל האוויר הספרדי, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2020–2021.
וייארויה נולד בלה גלרה ב-15 במאי 1957. בגיל 17 הוא קיבל רישיון טיס אזרחי.
שנה לאחר מכן, הוא הצטרף לאקדמיה של חיל האוויר הכללי בסן חאווייר.
ב-1980 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בחיל האוויר הספרדי בדרגת לוטננט.
ב-1981 הוא הוצב בכנף קרב 31 - יחידת התובלה של חיל האוויר.
בין השנים 2000-2005 הוא שימש כסגן מפקד בסיס חיל האוויר טוריחיאן.
באפריל 2012 הוא מונה לסגן מנהל קבוצת האוויר האירופית עד מאי 2014, אז מונה למפקד פיקוד האיים הקנריים.
ב-15 בינואר 2020 וייארויה מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-27 בינואר 2021, וייארויה נאלץ להתפטר מתפקיד ראש מטה ההגנה לאחר שנחשף שיחד עם 100 קצינים נוספים, הוא עקף את התורים לקבלת חיסון קורונה.
לאחר פיטוריו, הוא מונה ליועץ צבאי במשלחת המשקיפים הספרדית לארגון מדינות אמריקה.
מיגוניות המוות הוא כינוי ל-10 מיגוניות ברחבי עוטף עזה, ביניהן בצומת רעים, בצומת עלומים ובצומת בארי, בהן נרצחו ומהן נחטפו עשרות צעירים שברחו מהטבח בפסטיבל נובה ומהטבח בחוף זיקים ב-7 באוקטובר 2023.
כחלק ממתקפת הפתע על ישראל ב־7 באוקטובר 2023, הגיעו מחבלי נוח'בה של ארגון הטרור חמאס אל פסטיבל נובה שהתקיים ביער ליד קיבוץ רעים בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 2023. המחבלים פשטו על הפסטיבל, רצחו 383 אזרחים ופצעו מאות אחרים.
מלבדם, 44 נחטפו על ידי המחבלים לרצועת עזה, אחדים מהם שוחררו במסגרת עסקת החטופים ומבצע ארנון.
המחבלים גם ביצעו פשעי מין ואונס במהלך הטבח.
זהו פיגוע הטרור הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל ומהגדולים בהיסטוריה.
הטבח והחטיפה ממיגונית רעים מערב
עם הגעת המחבלים לזירה, כ-30 מהמבלים בפסטיבל ברחו למיגונית בצומת רעים בה מצאו מחסה.
על פי עדויות הניצולים, ענר שפירא היה האחרון שנכנס אל המיגונית.
המחבלים הגיעו למיגונית סביב השעה 7:50. בשעה 7:54 יצא אליהם תחילה אוסאמא אבו עסא בניסיון לדבר אל ליבם לא לפגוע בשוהים במיגונית, אולם בתיעוד וידאו הוא נראה סופג אלימות קשה מהמחבלים.
לאחר מכן הם ירו בו למוות.
בהמשך ענר שפירא שהיה בפתח המיגונית הצטייד בשבר של בקבוק על מנת לקדם מתקפה.
אחד המחבלים החל להטיל בזה אחר זה רימוני יד דרך פתח המיגונית, במטרה לפגוע ביושביה.
כבר עם זריקת הרימון לידור לוי, ששהה בפתח המיגונית, יצא ממנה בניסיון להימלט מהמחבלים, אולם נורה ונהרג במקום.
ענר שפירא, שעמד גם הוא בצמוד לפתח המיגונית, עצר את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים וזרק אותם בחזרה החוצה.
לאחר שבלם כך שמונה רימונים, הוא נהרג מירי המחבלים, ככל הנראה מרקטת RPG.
לאחר מכן המחבלים השליכו רימונים נוספים שיושבי המיגונית הצליחו להדוף אותם, אולם באחת הפעמים הם לא הצליחו והרימון התפוצץ בפנים.
כתוצאה מכך רבים מיושבי המיגונית נפצעו.
בשלב זה נכנסו המחבלים אל תוך המיגונית וגררו מתוכה את הרש גולדברג פולין, אלון אהל, אליה כהן ואור לוי, כשהם פצועים בדרגות פציעה שונות, והעמיסו אותם על גבי טנדרים כדי לחטוף אותם לרצועת עזה.
לאחר מכן התברר שידו של הרש נקטעה מעוצמת פיצוץ הרימון.
בהמשך נכנסו המחבלים לתוך המיגונית וביצעו בה וידוא הריגה.
מתוך 27 השוהים במיגונית, 16 נרצחו, 4 נחטפו, ורק 7 שרדו ולא נחטפו.
ב-1 בספטמבר 2024, פורסם כי מבין חטופים אלו הירש גולדברג-פולין נרצח בידי שוביו במנהרה ברצועת עזה.
אור לוי השתחרר בעסקת שחרור החטופים בפברואר 2025. אליה כהן שוחרר בסוף פברואר בהמשך אותה העסקה..
אלון אהל שוחרר ב-13 באוקטובר 2025.
ביולי 2024 פורסם הספר "לכודים - מיגונית הגבורה בצומת רעים", מאת ניצן הורוביץ וארווה דגין, המגולל את פרשת המיגונית.
על פי התחקיר המפורט בספר, הגיעו למיגונית 27 איש.
16 מהם נרצחו, ארבעה נחטפו, ושבעה ניצלו – שניים מהם נפצעו.
שבעת הניצולים מהמיגונית הם עדי קאופמן, אדם כהן, זיו עבוד (בת זוגו של אליה כהן), איתן האלי, עמית רוזנבאום, איתמר שפירא ואגם יוספזון.
שנה לאחר הטבח צה"ל חיסל מהאוויר את המחבל שפיקד על הטבח במיגונית מוחמד אבו עטיוי שהיה עובד אונר"א.
צה"ל פנה לאונר"א בעניין כמו לגבי 100 מחבלים נוספים שעבדו באונר"א אך אונר"א לא פעלו בנושא.
ב-25 ביולי 2024 פורסמה בתוכנית זמן אמת הקלטה מהטלפון הנייד של איילת ארנין ששהתה במיגונית והקליטה החל מאזור 7:50 ולמשך כשלוש שעות את מסע ההרג והחטיפה שאירעו בה.
גם לאחר הירצחה, הטלפון המשיך להקליט את המתרחש במיגונית עד שאזלה הסוללה.
הטבח והחטיפה ממיגונית רעים מזרח
אל מיגונית נוספת ברעים נמלטו כ-40 ממשתתפי המסיבה.
המחבלים שהגיעו למיגונית זאת רצחו את רוב השוהים בה וחטפו שוהה אחד לעזה.
מבין כל 9 מיגוניות המוות, ממיגונית זאת נגבה מספר הנרצחים הגבוה ביותר, של 27 נרצחים.
עומר ונקרט, החטוף ממיגונית זאת, שוחרר משבי החמאס ב-22 בפברואר 2025 במסגרת עסקת החטופים השנייה יחד עם אלי-ה כהן שנחטף ממיגונית רעים מערב ועומר שם-טוב, שנחטף ממתחם הפסטיבל.
בין הנרצחים במיגונית זו היא ליאל ויינשטיין, שהשתתפה בעונה החמישית של שעשועון הריאליטי "הבנים והבנות", שמשודר בערוץ הילדים.
בשעה 06:43 חדרו לחוף זיקים כ-10 מחבלים על גבי 2 סירות גומי, במקביל לירי הרקטי המסיבי מהרצועה.
בחוף נכחו באותו הזמן כמה עשרות אזרחים, ביניהם דייגים ונופשים, שתפסו מחסה במיגונית, במבנה השירותים וברחבי החוף.
בשירותים נטבחו 6 נערים (תיעוד של המעשה הופץ על-ידי חמאס), 4 נוספים נטבחו בחוף, ואילו 7 נוספים נטבחו במיגונית.
זוהי מיגונית המוות היחידה שלא הסתתרו בה נמלטים מהטבח בפסטיבל נובה.
נטבחי המיגונית נחשבו נעדרים במשך שבוע, שכן אף כוח חילוץ לא הגיע לפנותם, על אף פניות בני משפחותיהם שסברו כי אולי ניתן עוד להצילם.
בתחקיר צה"ל שפורסם במאי 2025, תואר כי על אף "סריקות טיהור" שנעשו למחרת הטבח, פוספסה המיגונית ולא נסרקה, במה שכונה "כשל משמעותי".
כשל נוסף שעלה בתחקיר ציין כי כוח גולני ששהה בחוף טרם הטבח נסוג לאחור ולא חתר למגע עם המחבלים.
מספר משתתפי הפסטיבל חיפשו מחסה במיגונית שבכניסה לקיבוץ מפלסים, סמוך לש.ג הראשי.
בשעה 08:43 מחבלים זרקו פנימה רימונים ורצחו 4 אנשים כאשר באחד ביצעו וידוא הריגה.
ממיגונית זו שרד ניצול אחד בלבד - רז פרי, שהיה גם חולה במחלת הסרטן באותה עת.
לאחר מכן מחבל לקח לאחד הנרצחים את מכשיר הטלפון והתקשר להוריו כדי להתגאות במעשיו.
הקלטה זו פורסמה לאחר מכן על-ידי צה"ל והשב"כ כעדות לפשעי המלחמה של חמאס.
כשעה קלה לפני הטבח, נרצח מחוץ למיגונית ניר פופוב, מאבטחו של השר שלמה קרעי.
חלק ממשתתפי הפסטיבל ברחו עד צומת עלומים, שם התחבאו במיגונית שבצומת.
בסביבות השעה 07:35 המחבלים הגיעו אל המיגונית ורצחו בה 8 אנשים.
נעם כהן, אחד השורדים מהטבח, פרסם שיר בשם "השיר של נעם 2", המתעד את רגעי האימה במיגונית.
נועה זנדר, אחותה של הכתבת והעיתונאית חן זנדר, היא בין הנרצחים במיגונית זו.
במקביל לנעשה במיגונית נטבחו אנשים נוספים בסביבתה.
בצומת עלומים נרצחו מספר אנשים ונחטפו מרכבם רומי גונן ואופיר צרפתי (שנרצח בשבי).
בהמשך נפל בקרב ונחטף מאותו המקום השוטר רן גאוילי.
מול הש.ג של הקיבוץ נטבחו מספר אנשים שלא הספיקו לברוח מהמחבלים שהפתיעו אותם, כולל צעירה שהתחננה לחייה כאשר המחבל החליף מחסנית ולאחר מכן ירה בראשה מטווח אפס.
מעשה זוועה זה תועד במצלמת אבטחה של הקיבוץ ופורסם בתקשורת.
גם אל המיגונית בצומת בארי נמלטו עשרות מבלים מהמסיבה.
במיגונית זו נרצחו 16 מהנמלטים אליה.
בין הניצולים בן לנדאו, יובל רפאל (נציגת ישראל באירוויזיון 2025), שיראל גבאי, ניצן עזרא, בר מירנסקי, אדר דוכן ובר גולדשטיין..
3 שוטרים עם אקדחים שמרו בתחילה על המיגונית.
ב-07:30 הגיעה חוליית מחבלים אל המיגונית.
בחילופי היריות השוטרים נפגעים ונהרגים.
לאחר מכן נזרק רימון למיגונית.
אבי סאסי ז"ל איש עסקים מארצות הברית שהגיע למסיבה עם בתו דניאל ואחייניתו לי, קפץ על הרימון הזה ונהרג.
לאחר מכן נזרקו עוד 3 רימונים למיגונית ונורו צרורות ירי פנימה.
ב-13:30 נזרקו שני בקבוקי תבערה פנימה.
אחד מהמסתתרים קם ורץ החוצה.
לבסוף ב-14:30 הגיע האבא של ניצן עזרא, מוטי, יחד עם בנו עמית למיגונית.
הוא הגיע מביתו בבת חפר, יחד עם כוח צבאי שהצליח להגיע למקום.
עם הגעתו הוא הכניס את השורדים לטנדר ופינה אותם לתחנת הדלק אורים.
הנרצחים במיגונית - מאי נעים (נכדתו של פרשן הספורט שלמה שרף), לוטן אביר, סופיה בונגרט, מרדכי בן אריאל ביטון, גלעד בן יהודה, עדן בן רובי, אלדד (אנג'ל) ברגמן, קים דוקרקר, דן זומר, אלכסנדר לוק, רז מזרחי, עדי מרגלית, לירז ניסן, אבי סאסי, לינור קינן, רוני שטרית.
סמוך לשעה 08:10, עם נפילת מחסום המשטרה וחדירת המחבלים למתחם הנובה, עוד היו 4 אנשים שהתחבאו במיגונית שהייתה סמוך לכביש 232 כ-200 מטר צפונית למתחם (היא אינה קיימת היום).
במיגונית זו נרצחו כל ארבעת האנשים.
בסביבות השעה 7:00, 7 מהמבלים במסיבה שברחו מהטבח הסתתרו במיגונית גמא צפון, אך המחבלים הגיעו מחוץ למיגונית ורצחו 3 מהשוהים.
אל מיגונית גמא מערב נמלטו 4 חברים מהמסיבה.
הארבעה הגנו בגופם זה על זה ונלחמו במחבלים בידיהם, אך לבסוף המחבלים גברו עליהם ורצחו 3 מהם.
הטבח במיגונית צומת גמא דרום
3 חברים שהיו יחד במסיבה והיו בדרכם חזרה הביתה נמלטו למיגונית צומת גמא דרום עם תחילת ירי הרקטות.
כעבור כמה דקות המחבלים הגיעו למיגונית ורצחו 2 מהם.
ב-24 ביוני 2024 פרסם מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים סרטון המתעד את חטיפת הירש גולדברג-פולין, אור לוי ואליה כהן מתוך המיגונית.
על חברת נתיבי ישראל שצבעה את חלקה הפנימי של המיגונית, המתעד את מאורעות 7 באוקטובר במיגונית, נמתחה ביקורת.
ב-21 באוגוסט 2024 הופיעו הוריו של הירש גולדברג-פולין ג'ון ורייצ'ל בוועידה הדמוקרטית הלאומית, שם סיפרו על חטיפתו ממיגונית המוות לאחר שידו נקטעה מפיצוץ רימון, וקראו לשובו לביתו יחד עם שאר החטופים.
כשנה לאחר הטבח הרג צה"ל את מוחמד אבו עטיוי, מפקד נוח'בה בגדוד בורייג' בחטיבת מחנות המרכז של חמאס, שפיקד על הטבח במיגונית בצומת רעים מערב.
על פי דובר צה"ל, מלבד תפקידו בחמאס המחבל שימש גם כעובד בסוכנות אונר"א.
התקיפה גונתה על ידי מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש.
ב-22 בינואר 2025 נבחרה שורדת מיגונית בארי יובל רפאל לייצג את באירוויזיון 2025 בבזל שבשווייץ.
ב-9 בפברואר 2025, שוחרר משבי חמאס שורד מיגונית רעים מערב אור לוי במסגרת עסקת החטופים השנייה.
עם שוחררו נודע לאור שאשתו עינב לא שרדה את הטבח במיגונית.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-22 בפברואר, שוחרר שורד נוסף - אליה כהן.
אליה התאחד עם בת זוגו זיו עבוד, גם היא שורדת המיגונית.
אליה נודע על כך ששרדה רק לאחר ששוחרר מהשבי.
יחד עם כהן, שוחרר מהשבי גם עומר ונקרט, החטוף ממיגונית רעים מזרח.
ב-9 במרץ 2025, יצא לאור האלבום מחפש אהבה הכולל שירים שכתב ענר שפירא לפני שנפל בניסיון להציל את חסי המיגונית.
מיגֶל דה סֶרוואנטס סַאבֶדְרָה (בספרדית: Miguel de Cervantes Saavedra, 29 בספטמבר 1547 – 23 באפריל 1616) היה סופר ומחזאי ספרדי, הידוע בעיקר בשל הספר "דון קיחוטה דה לה מאנשה".