tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצפון הגולן לא הצליחו הסורים להבקיע את קווי ההגנה של צה"ל.
בדרום הצליחו הסורים להבקיע את המערך הישראלי - היישובים בדרום הגולן פונו מיושביהם.
ניתנה הוראה לפנות ארבעה מוצבים.
שלושה פונו והרביעי כותר על ידי כחות סוריים.
אל אלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי, הצטרף מפקד חיל האוויר לשעבר, מרדכי הוד, שתיפקד כמפקד הסיוע האווירי בפיקוד הצפון.
קרבות שריון כבדים ברמת הגולן - באחמדיה ובקוניטרה וצומת רפיד.
בקרב לטקיה תקף חיל הים הישראלי את הצי הסורי וטיבע חמש ספינות סוריות.
חיל השריון הישראלי יחד עם חיל האוויר הישראלי, עיכבו את התקדמות הסורים בגזרה הצפונית של רמת הגולן.
הסורים פרצו אל עבר חושניה במרכז רמת הגולן.
כוח סורי (חטיבה משוריינת, חוד דיוויזיית החי"ר 9) נע מכודנה (שם הבקיעו הסורים את מערך ההגנה הישראלי) מערבה ופונה צפונה מתוך כוונה לאגף את חטיבה 7 באזור קוניטרה.
"כוח טייגר", כוח של חטיבה 7 בגודל פלוגה מוקטנת (7 טנקים) בפיקודו של סרן מאיר זמיר, חיכה במארב והצליח לפגוע בכ- 60 כלים סוריים.
החטיבה הסורית נבלמה והכוח הסורי נסוג.
חיל האוויר הישראלי נכשל בתקיפת מערך טילי הנ"מ הסורי במבצע דוגמן.
חטיבה 188 ("ברק"), בפיקודו של אל"ם יצחק בן-שהם, שנשאה בעול הבלימה העיקרי בדרום הגולן, איבדה חלק ניכר מכוחה.
חטיבה 7, בפיקודו של אל"ם אביגדור בן-גל, שנשאה בעול הבלימה העיקרי בצפון הגולן, שילמה אף היא מחיר כבד.
לכוחות השריון הסוריים נגרמו אבדות כבדות ביותר.
כוחות מילואים החלו להגיע לרמת הגולן.
המלחמה נערכה בשתי גזרות: הצפונית באחריות אוגדת איתן, והדרומית באחריות אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר.
דיוויזיית השריון הראשונה הסורית התקדמה מחושניה צפונה במקביל ל"כביש הנפט" עד נפח.
מפקדת אוגדת איתן נאלצה לנטוש את מחנה נפח.
בנפח התפתח קרב בין קבוצת טנקים ("כח צביקה", חלקים מחטיבת המילואים 179 וכן חלקים מחטיבה 188) בפיקוד מח"ט 188 יצחק בן-שהם לבין הכוחות הסורים, בהמשך הצטרפו אליהם כוחות מחטיבה 679 של אורי אור.
בדרום התקדמו הסורים אל מעברי הירדן, והגיעו עד קצביה ומושב נוב, מרחק 7 ק"מ מהכנרת.
במאמץ רב, ובסיוע מסיבי של חיל האוויר הישראלי, הצליחו הכוחות הישראליים, עד הערב, לבלום את התקדמות הסורים.
אוגדה נוספת, בפיקודו של תא"ל משה פלד, שהייתה עתודה מטכ"לית, הופנתה לחזית הצפון, בהתאם להערכה שמצב צה"ל שם קשה יותר.
בשעות הערב מגיע רב-אלוף בר-לב למוצב הפיקוד כדי לעזור להכין את התוכנית למתקפת הנגד למחרת בבוקר.
ברמת הגולן עבר צה"ל למתקפת נגד.
אוגדת פלד תקפה מדרום, אוגדת לנר תקפה במרכז, ובצפון נמשכה הבלימה.
כוח של גולני מנסה לכבוש את מוצב החרמון מהסורים אך נסוג לאחר שספג אבדות.
הסורים שיגרו טילי קרקע-קרקע טקטיים מדגם פרוג לעבר מטרות בצפון הארץ.
נמשכת הדיפת הצבא הסורי במרכז ודרום רמת הגולן.
קרב עמק הבכא - הסורים ערכו מאמץ גדול להבקעה בגזרת קוניטרה, אך נכשלו.
חלק ניכר מהכוח הסורי הושמד בקרבות שריון.
חיל האוויר הישראלי החל בתקיפת מטרות תשתית בסוריה: תחנות כוח, בתי זיקוק, מאגרי דלק, שדות תעופה ועוד.
שבעה מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי תקפו את בניין המטכ"ל הסורי ואת מפקדת חיל האוויר הסורי בדמשק.
התקיפה המדויקת, שבוצעה בלבה של דמשק, הייתה פעולת גמול על פגיעת טילי פרוג-7 סוריים במגדל העמק ובבסיס חיל-האוויר ברמת דוד.
המטכ"ל הסורי מוקם במרכזו של אזור צפוף בנ"מ, מוגן בטילי קרקע-אוויר, והמבצע המורכב נערך במזג-אוויר סוער.
חיל הים הישראלי תקף מתקני דלק בסוריה.
כוח מסיירת מטכ"ל, בפיקוד יוני נתניהו, אשר שימש כפלוגת סיור מובחרת באוגדה 36, שהייתה בפיקודו של רפול, הוקפץ למחנה נפח בעקבות הודעה על חדירת מסוקים המנחיתים לוחמי קומנדו סורים בקרבת הבסיס.
במהלך הקרב בין סיירת מטכ"ל לבין הקומנדו הסורי נהרגו כארבעים לוחמים סורים ושני לוחמים מכוח הסיירת.
חיל האוויר הישראלי תקף שדות תעופה בסוריה.
בין היתר מופצץ שדה התעופה חלב ומאלץ מטוסי תובלה סובייטיים שנשלחו כחלק מהרכבת האווירית לשוב על עקבותיהם.
חיל האוויר תקף את תחנות הכוח הגדולות "קאנטינה" ו"אוקלהומה" צפונית לדמשק ואת תחנת הכוח של חומס שסיפקו כשלושת רבעי מתצרוכת החשמל בסוריה ומביא לשיבושים קשים במשק החשמל שנמשכו מספר חודשים לאחר המלחמה.
כוחות צה"ל הצליחו להסיג את הכוחות הסוריים מעבר לקו הסגול.
הסורים נהדפים מכל השטחים שכבשו בתחילת המלחמה, למעט מוצב החרמון, לאחר שאיבדו כ-900 טנקים.
צה"ל נערך לקרב הבקעה לעבר דמשק.
התחיל השלב השני בחזית הצפון, שבו עבר צה"ל למתקפה.
אוגדת איתן הבקיעה את דרכה אל מעבר ל"קו הסגול" (קו הגבול לפני המלחמה) והתקדמה אל מזרעת בית-ג'ן.
אוגדת לנר הבקיעה גם כן אל מעבר לקו הסגול אך ספגה אבדות כבדות.
שבעה סטיל"ים של חיל הים הישראלי הפגיזו שני נמלי ים סוריים (נמל לטקיה ונמל מינת אל-ביידה), הבעירו חוות מכלי דלק בבניאס ופגעו בספינות טילים סוריות.
לפנות בוקר, כוח של סיירת צנחנים, בפיקוד שאול מופז, ביצע את מבצע כותונת פשיטה לעומק סוריה, סמוך למשולש הגבולות עם ירדן ועיראק והפצצת גשר שעליו נעו כוחות משלוח מעיראק לחזית הסורית.
אוגדת איתן ואוגדת לנר המשיכו בדרכן לעבר דמשק.
בין השעות 06:00 ועד 09:10 חיל האוויר הסורי מבצע למעלה ממאה גיחות תקיפה של הכוח הישראלי במובלעת במאמץ מרוכז.
התקיפות מצליחות להאט את התקדמות הכיבוש של אוגדה 36 ואוגדה 210 הישראליות.
בקרבות אוויר ובאש נ"מ מופלים תשעה מטוסים סוריים.
חיל המשלוח העיראקי שהגיע לחזית רמת הגולן יום קודם לכן, פתח במתקפה בעוצמה של שתי חטיבות על כוחות צה"ל שהחזיקו במובלעת, הקרב נמשך עד בוקר המחרת ועצר את התקדמותה של אוגדת לנר.
תותחי צה"ל הפגיזו לפנות בוקר את שדה התעופה אל-מאזה שבפרברי דמשק.
כוח של סיירת צנחנים, בפיקוד שאול מופז, יוצא למבצע דוידקה פשיטה לעומק סוריה, למבצע הריסת גשר באזור קטייפה בעומק של כ-350 קילומטר מגבול ישראל במטרה לשבש את תנועת אמצעי לחימה שנעה עליו בציר חומס-דמשק.
זאת בעקבות הצלחת מבצע כותונת הדומה שנערך בלילה הקודם.
המבצע לא מצליח והכוחות מפונים תחת אש אך ללא נפגעים.
בשעות הבוקר הפציץ חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה אל מאזה בדמשק.
מטוס ישראלי אחד הופל, טייסיו נטשו וחולצו בשלום.
חיל האוויר הסורי ממשיך במאמץ המרוכז לבלימת הכוח הישראלי במובלעת שהחל ביום ה-12 באוקטובר ומבצע מעל מאה גיחות.
בחלק מהגיחות מותקפים בטעות כוחות סוריים ועיראקיים.
בקרבות אוויר מופלים 11 מטוסים סוריים.
אוגדת לנר טמנה מארב לכוח העיראקי והכתה אותו בעוצמה רבה.
בליל ה-13–14 כבש גדוד 567 מחטיבת צנחנים 317 בפיקודו של סא"ל אלישע שלם את תל א-שמס.
ירדן שלחה חטיבת שריון לרמת הגולן.
לפנות בוקר תותחי צה"ל מפגיזים בשנית את שדה התעופה אל מאזה.
חיל האוויר הפציץ שדה תעופה מערבית לדמשק.
חיל האוויר מפציץ מכלי דלק בטרטוס.
16 באוקטובר, כ בתשרי, יום ג'
עם שחר מבוצעת תקיפה משולבת של כוחות סוריים, ירדניים ועיראקיים על כוחות צה"ל במובלעת שנכבשה על ידו.
חיל משלוח עיראקי מדרום מזרח, חטיבת שריון 40 ירדנית מדרום וכוח שריון סורי מצפון.
ההתקפה נהדפה על ידי צה"ל.
הסורים המשיכו בהפגזות מקומיות ובניסיונות תקיפה מן האוויר.
19 באוקטובר כ"ג- בתשרי, יום ו'
לפנות בוקר כובש כוח צנחנים את כפר אום בוטנה.
במהלך היום מנסים הסורים לכבוש מחדש את הכפר ללא הצלחה.
הכוחות העיראקים והירדנים תוקפים את כוחות צה"ל בדרום המובלעת.
20 באוקטובר כ"ג- בתשרי, יום ש'
לפנות בוקר נכשל ניסיון של זוג מטוסי סוחוי 20 להפציץ את בתי הזיקוק בחיפה.
מטוס סורי אחד מופל טייסו נהרג ושבריו גורמים לנזק לבתי העיר נהריה.
כוח צנחנים במילואים מונחת בחרמון הסורי וכובש את המוצבים הסוריים.
בקרב קשה ורב נפגעים, שנמשך 12 שעות, כובש כוח של חטיבת גולני את מוצב החרמון, "העיניים של המדינה", שנפל בידי הסורים בשעות הראשונות למלחמה.
הפסקת האש הופרה - הסורים הפגיזו את כוחות צה"ל ברמת הגולן וישובים בעמק החולה.
חיל האוויר הישראלי פגע בבתי הזיקוק שבחומס ומאגרי דלק בחן עייש שבצפון סוריה.
לפנות בוקר נמסרת לדרג המדיני והצבאי ידיעה ממקור מודיעיני איכותי כי מלחמה כוללת תפרוץ במתואם בחזית סוריה ובחזית מצרים בשעה 18:00.
משיקולים מדיניים בשל חשש מפגיעה בנכונות של ארצות הברית לסייע לישראל במלחמה, ביטלה ראש הממשלה, גולדה מאיר מתקפת מנע שעמד חיל האוויר הישראלי להנחית בצהריים על שדות התעופה בסוריה.
ראש הממשלה, גולדה מאיר, מודיעה לאומה על פרוץ המלחמה.
דבריה באו לחזק את רוח העם, אך מרחקם מהאמת התברר במהרה.
בין השאר אמרה: "צה"ל נלחם והודף את ההתקפה.
שירותי המודיעין ידעו כי צבאות מצרים וסוריה נערכים להתקפה משולבת".
שר הביטחון, משה דיין, מתחיל לדבר, בפורום "ועדת העורכים" ובפורומים נוספים, על "חורבן הבית השלישי".
ראש הממשלה, גולדה מאיר, מונעת ממנו לשאת דברים לאומה ברוח זו.
המעצמות הגדולות הציעו הפסקת אש, אך כל המדינות הלוחמות דחו הצעה זו.
ברית המועצות החלה להעביר לסוריה ולמצרים ציוד מלחמתי ברכבת אווירית וימית.
לנוכח האבדות הכבדות של צה"ל, כפי שדווחו על ידי הרמטכ"ל, דוד אלעזר, ועל ידי מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, מודיעה ישראל למזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, על הסכמתה להפסקת אש.
נשיא מצרים, סאדאת, דחה הצעה זו.
לאחר סירובו של סאדאת להפסקת אש ותחילתה של הרכבת האווירית הסובייטית, מורה נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, על הפעלת רכבת אווירית לסיוע צבאי לישראל.
מטוס "גלקסי" אמריקני ראשון נוחת בלוד, ובו אמצעי לחימה לישראל.
הרכבת האווירית פעלה במשך כחודש, והובילה מדי יום כאלף טון של אמצעי לחימה.
ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, מגיע למצרים, כדי לשדל את סאדאת להסכים להפסקת אש.
בעקבות התקדמות צה"ל מעבר לתעלה מחליטה ברית המועצות למנוע תבוסה מצרית.
מזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, הוזמן למוסקבה, ושם הוסכם, לאחר שני ימי משא-ומתן, לכפות הפסקת אש.
במקביל הטילה ההנהגה הסובייטית על הצבא האדום הוראה לתקוף את ישראל במידה ולא תיעתר.
הצבא האדום מכין נתיבי טיסה למפציצים אשר היו אמורים להמריא מאוקראינה.
החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם הורתה על הפסקת אש תוך 12 שעות מרגע קבלת ההחלטה, כלומר בשעה 17:52.
הפסקת האש לא התממשה, משום שהכוחות הלוחמים המשיכו לירות זה על זה.
החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם הורתה על הפסקת אש מיידית, הצבת משקיפי או"ם בקווים, וחזרה לעמדות שהחזיקו הצדדים בעת הפסקת האש הקודמת.
מצרים וישראל הסכימו להפסיק את האש בשעה 7:00, ללא חזרה לעמדות קודמות.
25 באוקטובר, כ"ט בתשרי, יום ה'
החלה הפסקת האש בין ישראל למצרים.
ברית המועצות איימה בהתערבות בלחימה, ובתגובה הוכרזה כוננות בצבא ארצות הברית.
אירועי ואדי סאליב היו סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשנת 1959 בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
האירועים היו מרד חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.
שכונת ואדי סאליב הייתה במקור שכונה ערבית שתושביה נטשו אותה במלחמת העצמאות.
מייד לאחר המלחמה הופקעו הבתים הנטושים והממשלה יישבה בהם בעיקר עולים, מרביתם יוצאי צפון-אפריקה.
ב-8 ביולי 1959 הוזמנה המשטרה על ידי הבעלים של בית הקפה "רוזליו" בוואדי על מנת לרסן את תושב השכונה, הסבל עקיבא יעקב אלקריף שהשתתף בתגרה שנערכה במקום.
במהלך התקרית נורה אלקריף ברגליו.
בעקבות הירי נאספו תושבים ופרץ עימות אלים בינם ובין השוטרים.
מפקד תחנת המשטרה המקומית שהגיע למקום הרגיע את הרוחות והאירוע הסתיים.
עוד באותו לילה נפוצו שמועות שווא על מות הפצוע, ובתגובה לכך הפגינו בבוקר 9 ביולי מאות מתושבי השכונה מול תחנת המשטרה המקומית.
ההפגנה התפזרה בשקט, אך מאוחר יותר, כבר באותו יום, נערכו הפגנות נוספות שהתפתחו למהומות אלימות.
המפגינים יצאו אל שכונות הדר הכרמל, שם התגוררה האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת, יידו אבנים, חסמו כבישים, הציתו מכוניות, שברו חלונות ראווה, ובזזו חנויות.
בוואדי ובהדר הסמוכה הפכו מועדוני מפא"י וההסתדרות הכללית למטרה לזעם התושבים.
המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים בכוח, ו־13 שוטרים ו־2 מפגינים נפצעו.
"ליכוד עולי צפון אפריקה", שהוקם זמן קצר לפני כן, הכריז בבית הכנסת רמב"ם על שביתה כללית.
הממשלה התכנסה בעקבות האירועים לישיבת חירום.
רוב השרים התייחסו בחומרה למארגני ההפגנות ותבעו מהמשטרה לנקוט יד קשה נגדם.
לוי אשכול, שישב בראש הישיבה כמחליפו של דוד בן-גוריון, ראה באירועים חיזוק לעמדתו התומכת בעלייה סלקטיבית: .
אשכול לא קיבל את הטענות למצוקה ולאפליה והאשים את המוחים במצבם: .
אשכול ייחס את יידוי האבנים בהפגנות ל"מנהג בארץ מוצאם, שם זה היה נוהג מקובל".
שר העבודה מרדכי נמיר האשים את מנחם בגין בליבוי המהומות: .
שר הפיתוח מרדכי בנטוב תמך בפתרון המצב על ידי פעולה משטרתית תקיפה: .
שר המשטרה בכור שטרית תיאר את המפגינים כ"אנשים בעלי מוסריות ירודה, הידועים כמעורבים בפשעים וזנות וגם אנשים סתם מהקהל" וחשש מהשפעת המהומות על ערביי ישראל: .
השר משה כרמל היה היחיד שראה במחאה ביטוי למצוקה אמיתית .
בעקבות המחאה, הממשלה החליטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק האם המוחים הופעלו על ידי גורמים חיצוניים, את תפקוד המשטרה ואת הסיבות למחאה.
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1959 על פי פקודת ועדות החקירה (שקדמה לחוק ועדות החקירה שהוחל משנת 1968) וחבריה היו:
הסוציולוג פרופסור שמואל נח אייזנשטדט.
"כיצד ובאילו נסיבות פעלה המשטרה".
"מה היו הגורמים והנסיבות שהביאו אנשים מהקהל לקחת חלק בתקריות".
"האם הייתה בהתפרעויות יד מכוונת".
בפני הוועדה הופיע צעיר בשם דוד בן הרוש, שסיפר את סיפור האפליה ממנה סבל, לטענתו.
דבריו עוררו הזדהות ותמיכה, ובן הרוש הפך לדמות הייצוגית של שכונת ואדי סאליב.
בבחירות לכנסת בשנת 1959 התמודד בן הרוש ברשימה של יוצאי מרוקו, אך לא עבר את אחוז החסימה.
מצע התנועה, שנוסח בידי בן הרוש בשבתו בכלא, כלל בעיקר דרישות חברתיות לשיפור מצבם של העולים:
עד נוסף ממשתתפי המחאה, משה גבאי, סיפר לחברי הוועדה על גזענות שהופנתה כלפיו מאז עלייתו ממרוקו: "גם בבית הספר לא קראו לי בשמי הנכון, קראו לי מרוקו וזה העיק על לבי".
בנוסף, סיפר על אפליית מזרחים בלשכת העבודה: .
הוועדה מצאה כי התנהגות המשטרה הייתה "מאופקת, זהירה מאוד וללא שימוש באמצעים תקיפים" וכי "הדריכם רצון עז להימנע מכל מעשה נחפז", הדו"ח משבח את קציני המשטרה על ש"שוו נגד עיניהם שיקולים של חינוך אזרחי".
על פי דו"ח הוועדה התחילו האירועים בערב 8 ביולי 1959 כהתפרצות ספונטנית מתוך הזדהות תושבים עם יעקב אלקריף.
באירועי יום המחרת מצאה הוועדה יד מכוונת של "ליכוד עולי צפון אפריקה".
ההכוונה התבטאה בהוראה לסגירת חנויות ואי יציאה לעבודה ובארגון התהלוכה.
הוועדה לא מצאה הוכחות ל"יד מכוונת" באירועים האלימים החל משעות הצהרים ואחר הצהרים של אותו יום או לטענה ש"ליכוד עולי צפון אפריקה" פרסם כרוז הסתה.
הוועדה מצאה כי בקרב עולי צפון אפריקה שוררת תחושת קיפוח ואף אפליה מכוונת שגרמו להתפרצות:
"חומרי הבערה" שמצאה הוועדה היו:
מצבה הקשה של השכונה מבחינת תנאי הדיור והתברואה: .
שיעור אבטלה גבוה ומספר רב של עובדים בעבודות דחק ביניהם משוחררי צבא רבים חסרי מקצוע.
תחושות קיפוח של יוצאי צפון אפריקה: .
על פי הדו"ח תחושה זו של אפליה מכוונת משותפת לחלקים ניכרים מהעדה המרוקאית בכל הארץ.
דעות קדומות וזלזול של "שכבות הרבות ומגוונות של הציבוריות הישראלית" ביוצאי צפון אפריקה, יחס היוצר ניכור ותחושת השפלה.
בהקשר זה קבע היו"ר השופט עציוני: "כאן חטאנו כולנו, כאן אשמים אנחנו כולנו, לא פתחנו את ליבנו ובתינו בפני אלה הזקוקים בראש ובראשונה למידה גדושה של אהבת אחים".
על פי דו"ח הוועדה אין בסיס אובייקטיבי לתחושות האפליה והקיפוח של יוצאי צפון אפריקה: בעיותיה של העדה נובעות, על פי הדו"ח, מעקירתה של הקהילה מדפוסי חיים מושרשים.
"מתוך תבניות מוצקות של מנהגים, הווי והשקפת עולם אל מערכת חברתית ומנטלית שונה לחלוטין".
עם זאת הוועדה הצביעה על מספרם המועט של התלמידים מעדות המזרח בלימודים על יסודיים ובמוסדות להשכלה גבוהה אך ציינה כי אין האשם ברשויות המדינה אלא בתנאים האובייקטיביים.
נהוג להניח כי תגובת התושבים נבעה ממצוקה סוציו-אקונומית ממנה סבלו.
מצביעים על פערים שהלכו וגדלו ברמת ההכנסות בין המזרחים והאשכנזים, על אבטלה בקרב המזרחים ועל ניכור גדל והולך בין דור העולים, החש מוזנח ומקופח, ובין הוותיקים, אנשי מפא"י, שהיו ברובם ממוצא אשכנזי.
אירועי ואדי סאליב העלו לראשונה את עוצמת הבעיה העדתית על סדר היום של מדינת ישראל, כאשר התברר כי רבים מעולי ארצות האסלאם חשו אפליה על רקע עדתי.
יעקב (עקיבא) אלקריף, או "דדון" כפי שכונה בשכונה, נותר משותק מהירי ושהה חודשים רבים בבית־החולים אסף הרופא מכיוון שלא היו לו קרובי משפחה בארץ.
המשטרה לא ראתה לנכון לפצות את דדון על האירוע, מלבד הענקת כיסא גלגלים.
ראש העיר אבא חושי הבטיח לשלוח לאלקריף עזרה סוציאלית, אך זאת לא נשלחה.
הממשלה הגיבה בניסיון לטפל נקודתית בבעיות שחשפו המהומות.
השכונה פונתה מתושביה, הבתים הישנים נהרסו והתושבים קיבלו דיור חלופי, טוב יותר.
הוגשו הצעות חוק לסיוע למשפחות מרובות ילדים, ולטיפול בחיילים משוחררים, בספטמבר 1959 הונהגו לראשונה קצבאות ילדים ששולמו למשפחות בעלות ארבעה ילדים ומעלה.
על אף שמפלגות רבות, בהן מפלגות עדתיות ומפלגות אופוזיציה, ניסו לנצל את האירועים במערכת הבחירות, על מנת לנגח את מפא"י, זכתה המפלגה בבחירות שנערכו מספר חודשים לאחר האירועים לניצחון הגדול בתולדותיה.
המחאה המזרחית המשיכה לרחוש מתחת לפני השטח, עד שהתפרצה שוב בתנועות המחאה של שנות ה-70 עם ייסודה של תנועת הפנתרים השחורים, ובמהפך הפוליטי של 1977. בזיכרון הקולקטיבי הישראלי נותרו אירועי ואדי סאליב כסמל לתגובת המזרחים לתחושות הקיפוח שלהם.
לאור אירועים אלו כתב הזמר והיוצר יוסף ג'ו עמאר שאף הוא נמנה עם יוצאי צפון אפריקה מהעיר סטאט שבמרוקו את השיר " לשכת עבודה" בו הוא מדגיש את ההבדלים בין מבקשי העבודה הפולנים לבין מבקשי העבודה המרוקאים.
בתוך השיר נאמר כך: "הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו מפולניה אמר לי תכנס בבקשה, הלכתי לשכת עבודה אמר לי מאיפה אתה אמרתי לו ממרוקו אמר לי סתלק מפה." שיר זה הפך להמנון במהלך המחאה ואף לאחריה
ב-1979 ביים עמוס גיתאי סרט תיעודי בשם "מאורעות ואדי סאליב" בו התראיינו בני אדם שהשתתפו במאורעות או היו עדים להם.
ב-1986 צילם גיתאי את סרטו העלילתי הראשון "אסתר" בחורבות ואדי סאליב.
אירועי כיכר טיין-אן-מן היו סדרה של מחאות עממיות בסין אשר התרחשו בין 15 באפריל 1989 לבין 4 ביוני באותה השנה, ואשר מרכזן היה בכיכר טיין-אן-מן, הכיכר המרכזית בבירה בייג'ינג.
עיקר המחאה היה הפגנות לא אלימות בכיכר על ידי סטודנטים מרחבי סין אשר ביקשו לערוך רפורמות דמוקרטיות במדינה.
לאחר כחודש וחצי של מחאות, שלחה ממשלת סין כוחות צבאיים להשתלט על הכיכר בליל ה-3 ביוני, במה שמכונה טבח כיכר טיין-אן-מן.
במה שנודע בתור הטבח בכיכר טיין-אן-מן, חיילים חמושים ברובי סער ומלווים בטנקים ירו במפגינים ובאלו שניסו לחסום את התקדמות הצבא לתוך כיכר טיין-אן-מן.
הערכות של מניין המתים נעות בין מאות לאלפים, עם אלפי פצועים נוספים.
הממשל הסיני השתמש במונחים שונים לתיאור אירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989, כולל "מרד נגד-מהפכני" ו"מהומה".
מחוץ לסין, וגם בקרב חוגים ביקורתיים בתוך סין, נהוג לכנות את דיכוי ההפגנות בכינויים כמו "טבח הרביעי ביוני" או "הדיכוי של הרביעי ביוני".
לעיתים, כדי לעקוף את הצנזורה של חומת האש הסינית, מופיעים ברשת האינטרנט הסינית כינויים חלופיים כמו "ה-35 במאי", "VIIV" (המספרים הרומיים ל-6 ו-4), "שמונה בריבוע" (כי 8² = 64), ו-"8964" (בפורמט של שנה-חודש-יום).
באנגלית, מקובל להשתמש במונחים כמו "טבח כיכר טיין-אן-מן", "הפגנות כיכר טיין-אן-מן", או "דיכוי כיכר טיין-אן-מן" כדי לתאר את רצף האירועים.
עם זאת, מקרי האלימות בבייג'ינג לא התרחשו רק בכיכר עצמה, אלא גם מחוצה לה, לאורך קטע קצר של שדרות צ'אנג-אן, ובעיקר באזור מוקסידי.
השם עלול גם להטעות ולרמוז שההפגנות התרחשו רק בבייג'ינג, בעוד שבפועל הן התרחשו בערים נוספות ברחבי סין.
מאז 1978, הוביל דנג שיאופינג שורה של רפורמות כלכליות ופוליטיות, אשר הביאו להחדרה הדרגתית של עקרונות כלכלת שוק למדינה ולליברליזציה מסוימת אשר הפחיתה את שליטת הממשלה בעם.
רפורמות אלו גרמו להיווצרות שתי קבוצות אשר לא היו שבעות רצון מן המהלך.
הקבוצה הראשונה, שהורכבה מסטודנטים ואינטלקטואלים, האמינה שהרפורמות לא הרחיקו לכת כנדרש.
אנשיה זעמו על השליטה הסוציאלית-פוליטית אשר נשארה בידי המפלגה הקומוניסטית.
בנוסף הושפעה הקבוצה מהגלאסנוסט (ליברליזציה פוליטית שביצע גורבצ'וב בברית המועצות באותו זמן).
הקבוצה השנייה, שכללה בעיקר פועלי תעשייה עירוניים, האמינה כי הרפורמות הרחיקו לכת מדי, מאחר שהסרת הפיקוח הממשלתי על הכלכלה גרמה ליצירת אינפלציה ואבטלה, אשר איימו על אורח חייהם של חברי הקבוצה.
התומכים העיקריים במהלך אותו הובילה הממשלה, היו איכרים באזורי הכפר אשר משכורותיהם עלו במהלך שנות ה-80 כתוצאה מהרפורמות.
אך תמיכה זו כמעט ולא באה לידי ביטוי כיוון שהתומכים היו מפוזרים באזורי כפר מבודדים, לעומת שתי קבוצות ההתנגדות אשר היו מאוגדות בערים במסגרת האוניברסיטאות או יחידות עבודה.
הגורם להצתת המהומות היה מותו ממחלה של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית לשעבר, הו יאובאנג, אשר סולק מתפקידו בפברואר 1987. הו נתפס בעיני העם כליברל, אשר העברתו מתפקידו בשל מהומות הסטודנטים של 1987, שאותן לא מנע, הייתה לא הוגנת.
מותו אפשר למוחים להביע חוסר שביעות רצון מיורשיו, ללא חשש מדיכוי פוליטי, כיוון שהיה זה מביך מאוד למנוע מהעם להעניק כבוד אחרון למנהיג המפלגה לשעבר.
בבייג'ינג החלו סטודנטים, בהשראת מוריהם ואינטלקטואלים שונים, להשתתף במחאות תוך שהם מקימים אגודות סטודנטים אשר התנגדו לאגודות הסטודנטים הקיימות, שהיו תחת שליטת המפלגה.
הסטודנטים ראו בעצמם פטריוטים, ממשיכי דרכם של אנשי תנועת הארבעה במאי, וממשיכיהם של המוחים בכיכר טיין-אן-מן ב-1976 (מחאה שהביאה לסילוקה של כנופיית הארבעה).
מהבעת אבל על הו יאובאנג, שנתפס על ידי הסטודנטים כמבשר הדמוקרטיה, הפכה ההתארגנות עד מהרה למחאה על שחיתותו של השלטון, משם לדרישה לחופש העיתונות, ולבסוף לדרישה לסילוק המפלגה הקומוניסטית מהשלטון, לרבות של מנהיגה דנג שיאופינג.
למרות שהמחאות החלו על ידי קבוצת הסטודנטים אשר סברו כי יש להרחיב את הרפורמות, לא חלף זמן רב עד שגם אנשי הקבוצה שטענה כי הרפורמות היו מוגזמות הצטרפו למחאות, וזאת בשל ההתמקדות בשחיתות בצמרת המפלגה שאיחדה את שתי הקבוצות.
שלא כמו המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1987, שנערכו בעיקר על ידי סטודנטים ואינטלקטואלים, המהומות של 1989 זכו לתמיכה נרחבת של אנשי תעשייה שהיו חרדים גם הם למידת השחיתות בשלטון, וכך נוצר מצב שבו רוב התושבים תומכים בהפגנות ובמחאה.
בשיאן של ההפגנות ריכזו המארגנים מעל מיליון איש בכיכר טיין-אן-מן.
שביתות ומחאות החלו מתקיימות באוניברסיטאות ובמכללות בערים נוספות בסין, וסטודנטים רבים עשו דרכם אל עבר הבירה כדי להשתתף במחאה המרכזית.
לרוב היו ההפגנות מסודרות ומאורגנות היטב, ובמהלכן נערכו מצעדי תמיכה והזדהות של סטודנטים מרחבי המדינה עם המאבק.
הצעד הסופי שננקט במחאה היה שביתת רעב שהונהגה בקרב המוחים.
ניסיונות הידברות עם ראשי השלטון שהיו מסוגרים במטה המפלגה הסמוך לכיכר נחלו הצלחה חלקית.
ביקורו של מיכאיל גורבצ'וב בסין שנערך באותה עת גרם להימצאותם של כתבים ועיתונאים רבים בעיר, ואלה לרוב גילו יחס אוהד למפגינים בדיווחיהם.
לקראת סוף המחאה, ב-30 במאי הוצב בכיכר פסלה של אלת הדמוקרטיה: פסל בגובה 10 מטרים אשר פוסל בידי סטודנטים לאמנות, ואשר הפך עד מהרה לסמלה של המחאה בקרב צופי הטלוויזיה ברחבי העולם.
ראשי המפלגה הקומוניסטית וזקניה (אנשים שפרשו מהנהגת המפלגה אך עדיין ניהלו אותה מעמדות כוח שונות) קיוו בהתחלה כי המחאות ידעכו מעצמן במהרה, וששינויים קוסמטיים שוליים שיערכו יספקו את המפגינים.
הם הסתמכו על יכולתם של מנגנוני הביון של המפלגה לשכנע את המפגינים להניח למחאה ולחזור אל ספסל הלימודים.
הממשלה נתקלה בקשיים לעצור את המחאה, וזאת גם עקב תמיכה של אנשי מפתח במפלגה במספר דרישות שאותן הציגו הסטודנטים, ובעיקר בדרישה לניקוי השחיתות.
בעיה נוספת הייתה שהמפגינים הורכבו ממספר קבוצות בעלות סדר יום שונה, דבר שהקשה על המפלגה להחליט מול מי לנהל משא ומתן להפסקת ההפגנות.
בקרב ראשי השלטון נחלקו הדעות בעניין שיטת הטיפול בהפגנות.
מזכירה הכללי של המפלגה ג'או דזה-יאנג צידד בגישה העדינה, בעוד לי פנג טען שיש לדכא את המהומות בכוח.
לבסוף החליטו זקני המפלגה, שראו בהפגנות איום ליציבות המדינה ופתח להידרדרותה חזרה לתוהו ששרר בה בתקופת המהפכה התרבותית, על דיכוין בכוח.
למרות שמרבית הזקנים לא שימשו בתפקיד רשמי הם שלטו בצבא מאחר שדנג שיאופינג היה ראש הוועדה הצבאית ויכול להכריז על מצב צבאי מיוחד במדינה.
ב-20 במאי 1989 הוכרז בסין שלטון צבאי, אך צעד זה לבדו לא הרתיע את המפגינים מלהמשיך במחאותיהם שזכו לתמיכה רחבה.
לאחר מספר שבועות התקבלה ההחלטה לפנות את הכיכר ממפגינים תוך שימוש בכוח.
כניסת החיילים לכיכר נתקלה בהתנגדות מצד תושבי בייג'ינג וכמה חיילים אף נפצעו ונהרגו.
התושבים חסמו את צירי ההגעה לכיכר, דבר שעיכב את הכוחות אך לא מנע מהם לטהר אותה מאנשים בליל 4 ביוני 1989. הקרבות בין המפגינים לצבא נמשכו ברחובות הסמוכים לכיכר, והמפגינים שניסו לחזור לכיכר נתקלו בירי אש חיה מרובי הקלצ'ניקוב של החיילים.
אמבולנסים וצוותי הרפואה שבאו לטפל בפצועים ספגו גם כן ירי מהחיילים הסינים.
דיכוי המהומות גרם להתמרמרות רבה בשורות הצבא, ומשפטי שדה מהירים נערכו לקצינים שסירבו לפעול נגד המפגינים.
דיכוי המחאות סומל לרבים בעולם המערבי באמצעות התמונה המפורסמת שצולמה ב-5 ביוני 1989 שבה נראה מפגין בודד כשהוא עומד ועוצר בגופו שיירת טנקים.
האיש עמד במשך מחצית השעה עד שלבסוף נמשך מהמקום על ידי שני אנשים אלמונים שזהותם כנראה קשורה למשטרה הסינית.
למרות מאמצים רבים, זהותו של האיש בצילום לא נתגלתה עד היום.
מגזין "טיים" כינה אותו "המורד האלמוני" והכניס אותו לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
בקרב המפגינים נחלקו הדעות בין התומכים בנסיגה שקטה לבין אלו שהאמינו כי יש להישאר בכיכר אפילו במחיר של גרימת מרחץ דמים בהתנגשויות עם הצבא.
לבסוף נתקבלה ההחלטה לסגת בשקט, והמפגינים עזבו את הכיכר ואת סביבותיה.
לטענת הממשלה הסינית לא היו הרוגים בכיכר, טענה נכונה מן הפן הטכני אך לא מן הפן המהותי, מכיוון שבכיכר אכן לא נהרג אף אדם, אבל ברחובות המובילים אליה נהרגו לפי הערכת הצלב האדום הסיני כ-2,700 איש, ולפי הערכות במערב - לפחות עשרת אלפים איש.
לאחר שוך הסערה עשתה ממשלת סין מאמצים כבירים לאסור ולהביא לדין את הסטודנטים מנהיגי המחאה.
אלה שלא הצליחו להימלט מהמדינה נשפטו למאסר ולאחר זמן מה הורשו לעזוב את המדינה לארצות הברית.
בהנהגת המפלגה ג'או דזה-יאנג, שהתנגד להפעלת משטר צבאי, הועבר מתפקידו כמזכ"ל המפלגה ובמקומו קודם לתפקיד ג'יאנג דזה-מין שהיה ראש עיריית שאנגחאי בתקופת המהומות ולא לקח כל חלק באירועי כיכר טיין-אן-מן.
המחאות מחוץ לבייג'ינג המשיכו מספר ימים לאחר דיכויה של ההפגנה בכיכר טיין-אן-מן, אך הממשלה הצליחה לדכאן ללא אבדות בנפש לשני הצדדים.
צ'אי לינג, ממנהיגי המחאה הצליחה לברוח והייתה מועמדת לקבלת פרס נובל לשלום.
ההפגנות בכיכר טיין-אן-מן פגעו קשות בתדמיתה של סין בעיני העולם המערבי.
עובדה זאת נזקפת בעיקר לזכות הימצאותם של עיתונאים רבים בבייג'ינג לקראת ביקורו של גורבצ'וב, אשר יכלו לסקר את הדיכוי בכיכר בשידורים חיים וכיוון שהבלבול בצמרת המפלגה מנע ממנה לסגור מיידית את אמצעי השידור.
רשת CNN, למשל, שידרה שידורים רבים מהכיכר, עד שקיבלה הוראה מפורשת להפסיק את שידוריה.
הרשת, שניסתה להתעלם מההוראה, המשיכה לשדר, אך לאחר ניתוק הקשר ללוויין בידי הממשלה, עברה לשידור טלפוני בלבד.
תמונות המפגינים יחד עם התמונות שהגיעו באותו זמן ממש מאירועי קריסת הקומוניזם בברית המועצות ובמזרח אירופה עיצבו במידה רבה את מדיניות המערב כלפי סין בסוף המאה ה-20. סטודנטים סינים התקבלו בקלות ללימודים באמריקה ובאירופה וממשלות המדינות הללו הכריזו על אמברגו נשק לסין.
סין, שבמהלך שנות ה-80 נדמתה כמשתנה, מתפתחת ועתידה להוות בעלת ברית של המערב כנגד ברית המועצות, הידרדרה חזרה למדינה הנשלטת בידי משטר חשוך ומדכא.
קולות רבים נשמעו בעולם להפסקת המסחר עם סין מאחר שהיא מהווה מקור כוח ותוקפנות המסכן את השלום בעולם.
בהונג קונג יצרו האירועים בסין פחדים לגבי אמינות הבטחתה של סין ליצור "מדינה אחת, שתי שיטות" לאחר האיחוד הקרב עם הונג קונג, דבר שהביא לחיכוכים עתידיים עם סין.
הרשויות הסיניות אוסרות על כל אירוע ציבורי לציון האירועים והן מעולם לא פרסמו את מניין ההרוגים הרשמי.
המפלגה הקומוניסטית טענה שהמפגינים הם אנטי-מהפכנים הרוצים להפילה.
הממשלה הסינית ממשיכה לאסור דיונים על מחאות כיכר טיין-אן-מן ונקטה צעדים לחסימה או צנזורה של מידע קשור, בניסיון לדכא את זיכרון הציבור בנוגע למחאות אלו.
ספרי לימוד מכילים מעט מאוד, אם בכלל, מידע על המחאות.
לאחר המחאות, גורמים רשמיים מטעם המשטר, אסרו סרטים וספרים שנתפסו כשנויים במחלוקת ואף סגרו עיתונים רבים שדיברו על המחאות.
מדיה מודפסת הכוללת אזכורים למחאות חייבת להיות תואמת לגרסת הממשלה לאירועים.
עיתונאים מקומיים וזרים, כמו גם עמיתיהם הסינים ואזרחי סין שהם מראיינים בנוגע למחאות כיכר טיין-אן-מן, נעצרים, מוטרדים ומאוימים.
לכן, אזרחים סינים נוטים בדרך כלל להימנע מלדבר על המחאות מחשש להשלכות שליליות אפשריות.
ישנם צעירים שנולדו לאחר 1980 שאינם מכירים את האירועים בכלל.
לעיתים, הם אינם מודעים לסמלי האירועים כגון "איש הטנק", או למשמעות תאריך הטבח – 4 ביוני.
אפליקציות סיניות כמו Weibo ו-WeChat נקטו בצעדים להגבלת או סינון חיפושים הקשורים ל"4 ביוני כיכר טיאננמן" בסין.
לדוגמה, ב-2013 דווח כי Weibo חסמה מונחים כמו "היום", "מחר", "תקרית 4 ביוני", "טנקמן" ו"מאורע טיין-אן-מן" כדי למנוע אזכורים לאירועים.
בנוסף, ב-2019, לקראת יום השנה ה-30 לאירועים, WeChat הגבילה את האפשרות לשנות תמונות פרופיל, שמות משתמש והודעות סטטוס, בטענה ל"תחזוקת מערכת".
צעדים אלו ככל הנראה גם כן נועדו לצמצם את הדיון הציבורי ולהגביל את הפצת המידע בנושא.
דוגמה נוספת לצנזורה היא אפליקציית הבינה המלאכותית הסינית DeepSeek, המשמשת כמנוע חיפוש מתקדם בדומה ל-ChatGPT.
כאשר משתמשים מבקשים מידע על אירועי הטבח בכיכר טיין-אן-מן, האפליקציה נמנעת מלהציג נתונים בנושא או מספקת תגובות מעורפלות ומצונזרות.
באמצע 2019, עם מלאות 30 שנה לטבח, נכתב במאמר מערכת בגרסה האנגלית של אתר עיתון "גלובל טיימס", המזוהה עם המפלגה הקומוניסטית בסין, שהאירועים "חיסנו את סין נגד תהפוכות".
בעיתון הרשמי של המפלגה, "היומון העממי", תקפו את מתנגדי המשטר וגורמים זרים הממשיכים לדבר על הטבח, וגם נכתב ש"התקרית, שבקושי השפיעה על סין אז, לא הפכה לסיוט ארוך-טווח עבור המדינה", וכי מדובר ב"אירוע היסטורי מתפוגג ולא בתסבוכת של ממש".
דובר שר ההגנה, וו קיאן, גינה את השימוש במילה "דיכוי" לתיאור תגובת הצבא להפגנות, ושר ההגנה, וויי פנגה, אמר שדיכוי המפגינים היה "ההחלטה הנכונה", שהובילה ליציבות במדינה מאז, וכינה את המחאה "כאוס".
העיתון Science and Technology Daily היה בין המעטים שסקר את האירוע.
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי , הוא ספר מאת בת יאור, חוקרת עצמאית וסופרת בריטית, יהודיה ילידת מצרים, העוסקת בחקר המושגים ד'ימי (לא-מוסלמי שהוא בן חסות נסבל, בעל זכויות מופחתות) וג'יהאד (מלחמת קודש) בדת האסלאם.
הספר מתעד את הבנתה את יחסו של האסלאם ללא-מוסלמים ואת המגעים, ההנחיות וההסכמים החשאיים, שהתקיימו בין ראשי מדינות אירופים לבין מנהיגים של העולם הערבי, שהביאו, למה שבת יאור קוראת "אירוערביה" וליצירת מדיניות חוץ משותפת המבוססת על עוינות כלפי ישראל וגם כלפי ארצות הברית.
השם אירוערביה (Eurabia) הוא הלְחֵם בין Europe ל-Arabia ומטרתו ללעוג לאירופה ולהציגה כיישות הכנועה לערבים.
השם רווח באתר הבלוג הפוליטי Little Green Footballs.
העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י היא זו שטבעה את המושג "אירוערביה".
בת יאור מדגישה בספרה, שאכן היא קיבלה השראה מאותו ביטוי שטבעה העיתונאית והסופרת האיטלקייה המפורסמת.
כהן אמר כי המושג "'ד'מיות" הוא מושג מטעה וכי הספר הוא הספר האיסלמופובי "המוגזם ביותר שיצא לאור" בנושא גילויי שנאה כלפי יהודים בעולם הערבי.
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי, מאנגלית: אריה חשביה, ירושלים: שוקן, תשס"ח 2008.
האסלאם באירופה     מתחת ל-1% (אוקראינה, איסלנד, אסטוניה, ארמניה, בלארוס, הונגריה, לטביה, ליטא, מולדובה, מונקו, מלטה, סלובקיה, סן מרינו, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, רומניה)
2%-4% (איטליה, לוקסמבורג, נורווגיה, סלובניה, ספרד, סרביה)
4%-5% (בריטניה, דנמרק, יוון, ליכטנשטיין)
5%-10% (אוסטריה, בולגריה, בלגיה, גרמניה, הולנד, צרפת, שוודיה, שווייץ)
אירוערביה (Eurabia, הלְחֵם בין המילים באנגלית: Europe (אירופה) ל-Arabia) היא תאוריה פוליטית שמקובלת בימין הרדיקלי באירופה ובעולם, ולפיה מדינות אירופה הולכות ונכנעות להשפעות ארצות ערב והאסלאם בשל בגידתם של ראשי מדינות אירופאיים במדינתם או המשך שיעורי ההגירה ושיעורי הילודה הגבוהים של האוכלוסייה המוסלמית במדינות אירופה.
העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י היא זו שטבעה לראשונה את המונח.
המונח הפך פופולרי בהמשך בספרה של ההיסטוריונית והסופרת הבריטית בת יאור משנת 2005 "אירוערביה: הציר האירופי-ערבי".
לפי תאוריה זו, השינוי התרבותי באירופה החל לאחר משבר הנפט של שנות ה-70 של המאה ה-20 אשר בעקבותיו חלה התקרבות בין מדינות אירופה לבין מדינות מוסלמיות יצרניות נפט.
מגמה זו הובילה למעשה לשגשוג האסלאם באירופה ולהשפעתו על התרבויות והמערכות הפוליטיות במדינות אירופה.
התומכים באמיתות תאוריה זו, סבורים כי התושבים המוסלמים באירופה יהיו בעלי רוב דמוגרפי באירופה בתוך מספר דורות וכי מגמה זו תהיה בעלת השלכות מרחיקות לכת.
מבקרי תאוריה זו נוטים להשוות אותה לתאוריות הקונספירציה האנטישמיות אשר התפשטו באירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
לדברי המבקרים הללו, תאוריה זו היא שגויה בייסודה ומבוססת על אסלאמופוביה.
אירוערביה (הלְחֵם של המילים Europe ל-Arabia) היה שמו של כתב עת שהחל לצאת לאור באמצע שנות השבעים של המאה העשרים על ידי הוועדה האירופאית לתיאום אגודות הידידות עם העולם הערבי.
את כתב העת ערך לוסיאן ביטרלן, נשיא אגודת הסולידריות צרפת-ערב, והוא יצא לאור בשיתוף האינטרנציונל המזרח תיכוני (לונדון), פרנס פיי-ערב (פריז) וגרום ד'אטיוד סיר לה מואין-אורין (ז'נבה).
אגודות אלו פתחו במסע אנטי-ישראלי ארסי.
בין הפרסומים שהפיק אירוערביקה נכלל ב-1978 מחקר על "שלושת מיתוסים בברית הישנה" פרי עטו של ז'ורז' וושה, נציגו בז'נבה של המזכיר הכללי.
בגיליונו השני, שראה אור ביולי 1975, פרסם אירוערביקה החלטות שהתקבלו פה אחד על ידי האספה הכללית של האגודה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה אירו-ערבי (PEACE) אשר התקיימה בשטאסנבורג בין ה-7 ל-8 ביוני 1975. PEACE מנתה מאתיים חברי פרלמנט מערב אירופאים שייצגו בזמנם את הזרמים העיקריים בקשת הפוליטית.
לפיכך תוכנית ההסכמה האירו-ערבית אושרה על ידי קונצנזוס רחב שכיסה את כל הזירה הפוליטית האירופאית.
הקהילייה האירופאית ובתי המחוקקים שלה תיאמו את תוכנית הדיאלוג האירו-ערבי והטמיעו אותה.
הגישה הדו זרועית הזאת עזרה לקדם את מה שהיה, מנקודת מבט אירופאית, מטרה בסיסית של הדיאלוג: מדיניות חוץ אחידה, חובקת יבשת, חלופה גלובלית לעוצמה האמריקאית.
הירחון הנוכחי, (France-Pays Arabs (2004 ממשיך לשאת את כותרת המשנה "אירוערביקה".
אירועי כיכר טיין-אן-מן 1976 התרחשו ב-5 באפריל 1976 בכיכר טיין-אן-מן שבבייג'ינג, בירת סין.
זו הייתה הפגנת מחאה של הציבור בסין נגד הדיכוי של משטר הרפובליקה העממית של סין לקראת סוף מהפכת התרבות בסין.
הפגנת המחאה התחילה באופן ספונטני בעקבות מותו של ראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי ממחלת הסרטן ב-8 בינואר 1976. ג'ואו אנלאי היה ראש ממשלת סין שלושה עשורים וזכה להערכה רבה.
שנים אחדות לפני מותו, הוא היה מעורב במאבק כוחות פוליטי עם מנהיגים בכירים אחרים בפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של סין.
יריביו הגלויים והחזקים ביותר של ג'ואו היו ג'יאנג צ'ינג, אשתו של יו"ר המפלגה הקומוניסטית מאו דזה-דונג, והאנשים שסביבה שזכו מאוחר יותר לכינוי כנופיית הארבעה.
שלושה חודשים לאחר מותו של ג'ואו אנלאי, במהלך "מועד ניקוי המצבות" (צ'ינגמינג), יצאו אזרחי בייג'ינג ב-5 באפריל לכיכר טיין-אן-מן לקיים הפגנה ספונטנית לזכרו, כשהמסר הפוליטי היה של תמיכה ברפורמות וחיזוק הרפורמיסטים דוגמת דנג שיאופינג ונגד ההנהגה הקיימת.
כרזות שונות נכתבו בסגנון הביקורת הסינית, כגון גידופה של הקיסרית וו דזה טיין מהמאה ה-7, כרמז לג'יאנג צ'ינג ולפועלה.
המשטר הסיני ראה באותה העת בהתאגדות של הציבור הסיני איום ממשי לסדר הציבורי.
בעקבות פגישת חירום שנערכה בפוליטביורו החליטו מנהיגי סין להסיר את זרי הפרחים והשירים מהכיכר.
במהלך הלילה שבין 4 ל-5 באפריל ניקו כוחות הביטחון הסינים את השטח אשר מסביב לאנדרטה בכיכר טיין-אן-מן.
ב-5 באפריל גילו עשרות אלפי תושבי בייג'ינג אשר חזרו לאזור האנדרטה שבכיכר כי זרי הפרחים וחומרי ההנצחה האחרים הוסרו.
בנוסף, קציני ביטחון סינים כיתרו את האזור אשר מסביב לאנדרטה על מנת למנוע מהמפגינים להתקרב אל האזור.
בלילה של 5 באפריל, כאשר מספר המוחים שפקדו את הרחובות עמד על מספר אלפים בלבד, מיליציה בשליטת המשטר כיתרה את האזור בו התקיימה הפגנת המחאה והתקיפה את המפגינים באמצעות אלות ואקדחים על מנת לגרשם מן הכיכר.
כתוצאה מכך נהרגו ונפצעו אלפי מפגינים אשר פקדו את הכיכר ולא היו חמושים.
חלק מהמפגינים נלקחו ללשכת הביטחון והוצאו שם להורג ללא משפט.
דנג שיאופינג היה השעיר לעזאזל של ההנהגה, והואשם בגרימת הבעיות.
כל סמכויותיו נלקחו ממנו והוא הושם במעצר בית אף על פי שנותר חבר מפלגה.
אירופאום הוא ארגון שבו חברות 18 אוניברסיטאות מובילות באירופה.
הוא נוסד בשנים 1990–1991 על ידי לורד ויידנפלד וסר רוני גרירסון במטרה לתמוך בתחום החינוך ולקדם מצוינות במחקרים אירופיים באוניברסיטת אוקספורד ובמוסדות להשכלה גבוהה שיש להם קשרים עם אוקספורד.
עידוד תנועת הסגל והסטודנטים בין המוסדות האקדמיים ופעילות כרשת אקדמית פתוחה.
לימוד השפות, ההיסטוריה, התרבויות והמקצועות של תושבי אירופה.
האירופאום מפעיל תוכנית לתואר שני המשותפת לאוניברסיטאות בתחום ההיסטוריה והתרבויות האירופיות; תואר שני בהיסטוריה וציוויליזציה (ליידן, פריז ואוקספורד), תואר שני בפוליטיקה וחברה אירופאית (פראג, קרקוב, ליידן וברצלונה) ותוכנית ווקלב האוול (פראג, ליידן ופריז).
כמו כן, הוא מארגן לימודי קיץ, קבוצות מחקר, פרסומים, תוכנית מלגות, פרויקטים של מלגות, סמינרים, סדנאות, כנסים בין־לאומיים והפרופסורים מלמדים במוסדות השותפים.
לאירופאום תוכנית מלגות אירופה רב־תחומי, רב־אוניברסיטאי ורב־לוקאלי ומתמקד במדיניות אירופאית עכשווית..
היו"ר של האירופאום (וגם של המועצה האקדמית והוועד המנהל) הוא ד"ר הרטמוט מאייר.
מבצע צוק איתן היה מבצע צבאי נרחב של צה"ל ברצועת עזה, שהתחיל ב-8 ביולי 2014, ונמשך עד להפסקת אש ב-26 באוגוסט.
המבצע החל בעקבות ירי רקטות מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בדרום ישראל (ב-7 ביולי 2014 נורו לעבר יישובי הדרום למעלה מ-80 רקטות), כתגובה ל"מבצע שובו אחים" של צה"ל לאיתור החטופים ולפגיעה בתשתיות חמאס ביהודה ושומרון, לאחר חטיפת שלושת הנערים ב-12 ביוני.
המבצע כלל בשלב ראשון בעיקר הפצצות כבדות של חיל האוויר הישראלי וחיל התותחנים ברצועת עזה, כשבמקביל ישראל ספגה ירי רקטי מרצועת עזה והתמודדה עם חדירה לשטחה של חמושים שהגיעו מרצועת עזה דרך הים או דרך מנהרות.
בשלב השני, שהחל ב-17 ביולי, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה במטרה לפגוע במנהרות הטרור.
בשלב שלישי, שהחל ב-5 באוגוסט הושלמה יציאת הכוחות הקרקעיים של צה"ל מרצועת עזה, אך נמשכה הלחימה, במסגרתה נורו רקטות ופצמ"רים על ישראל, במקביל להמשך ירי של צה"ל על המפגעים ברצועת עזה.
במהלך המבצע היו 12 ניסיונות לתיווך ולהשגת הפסקת אש, רוב הניסיונות התקבלו על ידי ישראל, אך נדחו על ידי חמאס.
רק בניסיון ה-12, לאחר 50 ימי לחימה, נקבעה הפסקת אש.
הפעילות המבצעית בשלב הראשון התאפיינה בעיקר בתקיפות והפצצות מן האוויר שביצע חיל האוויר הישראלי וכן מעט תקיפות מהים שביצעה שייטת ספינות הטילים וקצת ירי ארטילריה מהיבשה שביצע חיל התותחנים.
התקפות צה"ל כוונו אל עבר תשתיות טרור, משגרים מוטמנים, מפקדות, מחסני אמל"ח, מנהרות תת-קרקעיות וכן בתים של מחבלים בכירים בחמאס ובג'יהאד האסלאמי.
מנגד, הפלסטינים ירו מדי יום למעלה מ-120 רקטות אל עבר עוטף עזה, יישובי הדרום, השפלה וגוש דן ולעיתים אף רחוק יותר לאזורים כמו השרון, זכרון יעקב, דימונה וירושלים.
כבר עם תחילת המבצע נפרסו סוללות כיפת ברזל ברחבי ישראל כדי להגן גם על יישובים במרכז הארץ.
חיילי צה"ל הרגו מפקד ספינת גומי בקומנדו הימי של חמאס, מוחמד שעבאן, ועוד שלושה מחבלים.
באותו יום נהרגו 8 פלסטינים "בלתי מעורבים" כאשר חיל האוויר הפציץ את בית משפחת קווארע בח'אן יונס.
בחיל האוויר הגדירו את האירוע כתקלה.
בערב אותו היום חדרה חוליית צוללנים של חמאס לחוף זיקים וחוסלה על ידי כוחות צה"ל.
בבוקר נורו מטחי רקטות לעבר יישובי הנגב והשפלה, חלק מהן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
בערב ירה הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני רקטה (כנראה מדגם פג'ר 5 או M-75) לעבר גוש דן, מערכת כיפת ברזל יירטה את הרקטה.
בערך בשעה 20:00 התפוצצה מנהרת תופת באזור כרם שלום.
לראשונה שוגרה רקטה מסוג R-160 מרצועת עזה ונשמעה אזעקה באזור השרון, בין השאר נתניה וכפר יונה.
בשל ירי הרקטות הגובר, הורה פיקוד העורף לפתוח את כל המקלטים בשרון, בגוש דן ובאזור ירושלים.
ביום זה נורו לעבר מדינת ישראל כ-160 רקטות.
צה"ל פגע בלמעלה מ-200 מטרות, הפגיעה במטרות הובילה ל-16 הרוגים ולמעלה מ-100 פצועים פלסטיניים.
בדיון בקבינט המדיני-ביטחוני אושר גיוסם של עד 39,393 חיילי מילואים בצווי חירום.
לאחר חצות נהרג בהפצצה אווירית חאפז חמד, מפקד בג'יהאד האיסלאמי בצפון רצועת עזה, ואתו נהרגו חמישה מבני משפחתו.
במהלך הלילה הופצץ ביתו של ראאד אל-עטאר, איש הזרוע הצבאית של חמאס.
בסך הכל הפציץ צה"ל כ-230 מטרות ביום זה.
לאורך היום ירו מחבלים כ-130 רקטות בין השאר על עוטף עזה, שדרות, אשקלון, קריית מלאכי, אשדוד, גוש דן ודימונה, חלק יורטו בידי כיפת ברזל והשאר נפלו בשטחים פתוחים.
בשעות אחר-הצהריים ירה חמאס רקטות ארוכות טווח (כנראה מדגם M-302) שהגיעו - לראשונה בתולדות הסכסוך עם חמאס - עד לזכרון יעקב ולחוף הכרמל.
חיל האוויר וחיל הים המשיכו לתקוף מבנים, משגרים מוטמנים ובתי מחבלים.
כמו כן תקף חיל האוויר מחבלים במערכים הרקטיים של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בין השאר תקף חיל האוויר את בית משפחת אלחאג' בח'אן יונס ובתקיפה נהרגו שמונה בני משפחה.
כמו כן הופצץ בחוף ח'אן יונס בית קפה הומה אדם בעת חצי גמר המונדיאל, ולפחות 8 בני אדם נהרגו.
לראשונה מתחילת המבצע הפעיל פיקוד הדרום סוללות חיל התותחנים בירי ארטילרי לעבר שטחים פתוחים ברצועת עזה, על מנת לטהר את השטח למקרה של פלישה קרקעית.
לראשונה נשמעה אזעקה במצפה רמון ובערד.
אזעקות נוספות נשמעו ביישובי הדרום, בגוש דן ובדימונה.
בצהריים נורה מטח אל יישובי דרום גוש דן והשפלה, כיפת ברזל יירטה את הרקטות.
בשעות הערב המוקדמות ירו מחבלים מטח רקטות אל ירושלים, כיפת ברזל יירטה שתי רקטות, ושתיים נוספות נפלו בשטחים פתוחים.
מטח של עשרות רקטות שוגר לעבר הערים אופקים, באר שבע ועומר, שתיים מתוכן גרמו נזק לבתים בעיר באר שבע ושאר הרקטות ירטו ונפלו בשטחים פתוחים בין הערים אופקים ובאר שבע.
גם באשדוד פגעה רקטה, וכתוצאה מהפגיעה נשרפו מספר כלי רכב.
בערב אותו יום החליטה ממשלת ישראל על הפעלת משק לשעת חירום באזור הדרום.
במהלך היום תקף צה"ל מספר חוליות שיגור והרג 7 מחבלים.
בנוסף לחיל האוויר תקף גם חיל הים מטרות טרור באמצעות ירי תותחים וטילים מספינות סער 4.5 של שייטת ספינות הטילים.
ב-11 ביולי נורו למעלה מ-100 רקטות אל עבר ישראל.
אירועי ירי בולטים: בלילה נורו רקטות M-302 (להם חמאס קורא R-160) אל עבר חדרה וחיפה.
בבוקר נורו רקטות אל תל אביב.
באשדוד פגעה רקטה בתחנת דלק ואדם אחד נפצע קשה.
בערב נורו מטחי רקטות אל עבר גוש דן (יורטו על ידי כיפת ברזל) ובאר שבע.
בבאר שבע פגעה רקטה בשכונת מגורים וגרמה לשני נפגעי חרדה ולנזק לשלושה בתים, אחד מתוכם נהרס.
באותו יום נקלטה סוללה שמינית של כיפת ברזל.
רקטה נורתה מלבנון לאזור מטולה, ולא גרמה נזק.
צה"ל הגיב בירי ארטילרי לעבר מיקום המשגרים ושני מעורבים בירי, אחד מהם פצוע קשה, נעצרו על ידי כוחות הביטחון של לבנון.
בנוסף המשגרים נמצאו נטושים על ידי צבא לבנון.
הרקטה נורתה על ידי גורמים פרו-פלסטינים בלבנון.
בקבינט אושר גיוסם של עוד 8,000 חיילי מילואים בצווי חירום.
במהלך הלילה (שבין 11 ל-12 ביולי) נהרגו 10 מחבלים בתקיפות צה"ל.
בשעות הצהריים נהרגו 6 פלסטינים בהפצצת צה"ל, בהם שני אחייניו של אסמאעיל הנייה, שהיו פעילי חמאס.
ביום זה נורו לראשונה רקטות על פתח תקווה מאז מלחמת המפרץ.
כמו כן נורה מטח רקטות לעבר ירושלים, אחדות מהן נפלו בחברון ובאזור בית לחם, ובעקבות זאת נתן צה"ל הנחיות מיגון לפלסטינים ביהודה ושומרון.
מטחים נורו גם לגוש דן, השפלה ובית שמש.
לראשונה נשמעה אזעקה גם בעיר מודיעין וסביבותיה.
בסביבות השעה שמונה בערב הודיע חמאס שבשעה 21:00 בערב הוא עומד לשגר רקטות מסוג J80 לעבר ישראל שיאתגרו את מערכת כיפת ברזל.
בהמשך שידרו בטלוויזיה של חמאס שעון הרץ לאחור וסופר את הזמן שנותר, אך מערכת כיפת ברזל יירטה את שלוש הרקטות שנורו והיתר נפלו בשטחים פתוחים.
לא היו נפגעים ונזק קל בלבד נגרם מרסיסים.
בתגובה פתח צה"ל בתקיפה משולבת של ארטילריה, מסוקים ומטוסי קרב של מטרות ברחבי רצועת עזה.
בתקיפת חיל האוויר על ביתו של מפקד משטרת עזה תיסיר אל-בטאש בשכונת א-תופאח שממזרח לעזה נהרגו כ-20 פלסטינים ועשרות נפצעו.
בסביבות השעה 23:00 נורו שתי רקטות מלבנון אל הגליל המערבי ולא גרמו נזק.
צה"ל הגיב שנית בירי ארטילרי ללבנון.
בלבנון ניהלו השלטונות מגעים עם הארגונים הפלסטינים במאמץ למנוע את שיגור הרקטות מדרום לבנון אל ישראל.
בזירה הסורית מטוסים של חיל האוויר פעלו באזור קוניטרה בתגובה על ירי הרקטות משטח סוריה לישראל, ופגעו במטרות של הצבא הסורי, בעיקר בחטיבה 90, דווח על 4 הרוגים ו-10 פצועים.
במהלך הלילה פשט כוח של שייטת 13 על מתחם בצפון רצועת עזה.
שממנו נורו רקטות ארוכות טווח רבות.
הכוח השלים את משימתו ופגע במספר משגרים.
בבוקר ירו הפלסטינים 4 רקטות אל עבר גוש דן, השפלה ואשדוד.
נער באשקלון נפצע קשה מפגיעת רקטה.
אחר הצהריים ירה חמאס מטח רקטות, מדגמי פג'ר 5, M-75 ו-R-160, אל כל חלקי הארץ, לרבות אשקלון, גוש דן והשרון.
חמאס טען שירה רקטת R-160 לעבר חיפה.
בסך הכל ירו הפלסטינים למעלה מ-100 רקטות ביום זה.
בלילה נהרגו בתקיפות צה"ל 12 פלסטינים.
מהבוקר עד שעות הערב (17:00) תקף צה"ל 100 מטרות טרור, בהן 33 משגרים מוטמנים.
לפי ההערכות המודיעין, פגע צה"ל ב-3,000 מתוך 9,000 הרקטות שהיו ברשות ארגוני הטרור.
בסביבות השעה 00:44 נורו שתי רקטות מלבנון אל הגליל המערבי ולא גרמו נזק.
בבוקר יירט מערך ההגנה האווירית, באמצעות טיל פטריוט, כלי טיס בלתי מאויש ששלח חמאס מעל אשדוד.
אחר הצהריים כוח של חמאס ירה טיל נגד טנקים מדגם קורנט אל עבר טנק של צה"ל אך הוא יורט על ידי מערכת מעיל רוח ולא גרם נזק.
הפלסטינים המשיכו בירי הרקטות, בעיקר על יישובי עוטף עזה, אשקלון ואשדוד.
בצהריים נורו 3 רקטות לעבר גוש דן, ולא גרמו לנפגעים.
ביישוב של הפזורה הבדואית הסמוכה לבאר שבע נפגעו שתי ילדות, האחת באורח בינוני והשנייה קשה.
בסך הכל שוגרו למעלה מ-90 רקטות אל עבר ישראל ביום זה.
רקטה שירו מחבלים לאילת גרמה לעשרה פצועים קל.
ביוזמת מצרים גובשה תוכנית להפסקת אש החל משעה 9 בבוקר.
הקבינט המדיני-ביטחוני של ממשלת ישראל החליט להיענות להצעה, וישראל הפסיקה את האש.
לעומת ישראל, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני סירבו והמשיכו בירי הרקטות, ובתגובה לאחר מספר שעות חידשה ישראל את האש.
מאז הפסקת האש החד-צדדית שיגרו הפלסטינים למעלה מ-90 רקטות אל עבר עוטף עזה, שדרות, אשקלון, אשדוד וגוש דן.
בראשון לציון שבר רקטה שיורטה פגע בבית ספר וגרם לנזק רב.
בלילה שיגרו הפלסטינים רקטות אל אזור בית שמש ועוטף ירושלים.
לראשונה נשמעה אזעקה באזור בקעת הירדן.
לפנות ערב נהרג אזרח ישראלי מירי פצמ"ר לאזור מעבר ארז, זהו ההרוג הישראלי הראשון במבצע.
במהלך הלילה הרס חיל האוויר את ביתו של מחמוד א-זהאר.
משרד הבריאות בעזה דיווח כי מניין ההרוגים עלה ל-200. במהלך היום תקף צה"ל כ-100 מטרות, בעיקר משגרים מוטמנים וחוליות שיגור.
באחת מתקיפות צה"ל נהרגו ארבעה ילדים ששיחקו בחוף הים של רצועת עזה, מקרה שעורר תשומת לב בינלאומית רבה.
באותו יום פורסמו תנאי חמאס להפסקת אש ל-10 שנים, ובהם פתיחת מעברי הגבול, הקמת שדה תעופה ונמל ים בפיקוח האו"ם, הרחבת רצועת הדיג, ושחרור אסירי חמאס שנעצרו במבצע "שובו בנים".
אחר הצהריים אושר בקבינט גיוסם של עוד 8,000 חיילי מילואים בצווי חירום.
ירי הרקטות המשיך גם ביום זה.
בבוקר נורה מטח לעבר גוש דן וארבע רקטות יורטו.
מטחים נוספים נורו לדרום הארץ; לאשדוד, אשקלון, באר שבע ויישובי עוטף עזה.
לקראת שעות הערב נורה מטח רקטות לאשדוד ואחת מהן פגעה בבית ספר, נגרם נזק לרכוש בלבד.
ביום זה נורו לישראל 78 רקטות ו-29 מהן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
ב-04:21 בבוקר ניסו 13 מחבלים לחדור דרך מנהרה מרצועת עזה לאזור קיבוץ סופה, אך ניסיונם סוכל על ידי כוחות צה"ל.
בעקבות פנייה של האו"ם הודיעה ישראל שבין השעות 15:00-10:00 תתקיים הפסקת אש לצרכים הומניטריים.
חרף הפסקת האש, ירו מחבלים לפחות שלוש פצצות מרגמה לשטחי ישראל וכן מטח לעבר באר שבע, לפחות 4 רקטות יורטו.
לקראת השעה 15:00, אז פגה הפסקת האש, הגביר חמאס את קצב ירי הרקטות באופן ניכר וירה למעלה מ-60 רקטות תוך 4 שעות, כולל מטחים על אשקלון ואשדוד.
כיפת ברזל יירטה 12 רקטות במטח אחד.
בערב יירט מערך ההגנה האווירית כלי טיס בלתי מאויש נוסף ששיגר חמאס, גם יירוט זה נעשה על ידי טיל פטריוט.
מספר ההרוגים הפלסטינים מתחילת המבצע הגיע ל-240.
לקראת הלילה החלה ישראל בהתקפה נרחבת לעבר הרצועה, שכללה ירי ממטוסי חיל האוויר, ירי פגזי טנקים ותותחים מתנייעים 155 מ"מ וירי מכלי שיט של חיל הים.
בשעה 22:00 החל צה"ל בכניסה קרקעית של כוחות רגליים מחטיבת הנח"ל, חיל השריון וחיל ההנדסה הקרבית לתוך רצועת עזה תחת חיפוי ארטילרי כבד.
על פי הודעת דובר צה"ל תא"ל מוטי אלמוז, הכוחות נכנסו במטרה לפעול נגד מנהרות טרור, ולפגוע בתשתיות הלחימה של חמאס.
במקביל לכניסה הקרקעית, אישר הקבינט גיוס של עד 18,115 חיילי מילואים נוספים, בנוסף ל-55,393 שאושרו עד מועד זה.
הפעילות המבצעית בשלב השני - מתקפה קרקעית
הפעילות המבצעית בשלב השני החלה ב-17 ביולי בשעות הערב, אז פתחו כוחות זרוע היבשה של צה"ל במתקפה קרקעית ברצועת עזה, תחת סיוע ארטילרי שסיפק חיל התותחנים באמצעות תותחי 155 מ"מ וטילי "תמוז".
כוחות חיל ההנדסה הקרבית עסקו באיתור, חשיפה והשמדה של מנהרות הלחימה של רצועת עזה, בהתחלה באזורים סמוך לציר הוברס ובהמשך עמוק יותר, בסיוע חטיבות חיל הרגלים וחיל השריון.
ב-17 ביולי פשטה חטיבת הנח"ל על העיירה בית חאנון שבצפון הרצועה.
תוך חילופי האש נהרג לוחם מגדוד 931 מירי כוחותינו לאחר שבוצע ירי מאג מתוך טנק של כוח שריון.
ב-25 ביולי יוצא כוח מבצעית 931 לתקיפה נרחבת בסיוע כוח יהלום וכוח עוקץ ומותקל בחוליית חמאס בת 18 מחבלים חמושים בכלי נשק קלים וכבדים, בחילופי האש הקשים נהרגים קשר סמ"פ המבצעית סמ"ר אברהם גרינצויג ולוחם יחידת יהלום סמ"ר גל בסון.
הקרב הידוע בשמו "17 דקות בגיהנום" נחשב לקרב הקשה והמורכב במבצע.
ב-20 ביולי נכנסה חטיבת גולני לשכונת שג'אעייה ושם התפתח אחד הקרבות הקשים במבצע, שבו נהרגו 13 חיילי גולני וכ-87 פלסטינים.
במהלך כל המבצע הקרקעי סיפק חיל התותחנים חיפוי בירי ארטילרי לצד המשך התקיפות וההפצצות של חיל האוויר הישראלי.
המחבלים המשיכו בירי הרקטות לעבר ישראל, אך כמות השיגורים פחתה.
חמאס שיגר רקטות גם מבתי ספר, בתי חולים וכן ממתקנים של אונר"א, תוך שימוש באזרחים כמגן אנושי.
כמו כן ביצעו המחבלים מספר פיגועי חדירה בשטח ישראל דרך מנהרות תת-קרקעיות וגרמו לנפגעים, בהם הרוגים.
הפעילות הקרקעית לוותה בחילופי אש כבדים בין כוחות צה"ל למחבלים, בהם נהרגו עשרות חיילים ומאות מחבלים.
החל מ-26 ביולי ניסו גורמים בינלאומיים מספר פעמים להגיע להפסקת אש הומניטרית בין צה"ל לחמאס, אך בעוד שישראל הסכימה ליוזמות אלה חמאס הפר את הפסקות האש פעם אחר פעם.
ההפרה החמורה ביותר התרחשה ב-1 באוגוסט אז חמאס תקף 3 חיילים וחטף אחד מהם (שלאחר מכן קבע צה"ל את מותו).
ב-3 באוגוסט סיימו כוחות חיל ההנדסה הקרבית להשמיד כמעט את כל מנהרות החדירה וכוחות צה"ל נערכו מחדש מסביב לרצועה.
בחילופי אש בין חיילי צה"ל למחבלים שאירעו לפנות בוקר נהרג חייל צה"ל (כנראה מירי דו-צדדי) ו-14 מחבלים פלסטינים.
במקביל תקף צה"ל מספר רב של מטרות טרור, בהן מחסני רקטות ארוכות-טווח שהוסתרו בבית חולים ברצועת עזה.
כוחות צה"ל תקפו 150 מטרות וכן גילו פירים רבים של מנהרות תת-קרקעיות.
13 מהם על ידי חטיבת גבעתי, 6 על ידי חטיבת הנח"ל ו-8 על ידי כוחות מחטיבת הצנחנים.
3 מחבלים שהסתתרו בבניין וירו טיל קורנט נהרגו בירי של טנק מרכבה סימן 4. כוח מיחידת רימון אשר עסק בסריקת פתח מנהרה נתקל במחבל שרכב על אופנוע והרגו.
כוח מיחידת מגלן השמיד באמצעות טיל נ"ט עמדת תצפית של חמאס ובה מחבלים.
יותר מ-20 מחבלים נעצרו והועברו לחקירה.
מטחי רקטות נורו לעבר דרום ישראל, לרבות אשקלון, אשדוד ובאר שבע.
בשעות הערב נורה מטח אל גוש דן והשרון, ונמשך הירי אל הדרום.
רקטה אחת נפלה בחצר בית בגן יבנה, גרמה נזק רב לבית ולבית כנסת סמוך.
בלילה התנהלו חילופי אש כבדים בין חיילי צה"ל למחבלים, בהם נפצעו מספר חיילים ונפגעו כ-40 מחבלים.
ברפיח שלחו המחבלים חמור תופת כנגד החיילים אך הוא פוצץ ללא נפגעים.
בשעות הבוקר חדרו לישראל, באמצעות מנהרה, תשעה מחבלים, סמוך לקיבוץ בארי.
בהתקלות אתם נהרגו שני חיילי צה"ל ומחבל אחד, ויתר המחבלים נמלטו.
בשתי היתקלויות נוספות נהרגו שני חיילים נוספים.
בפזורה הבדואית באזור דימונה נהרג אזרח ישראלי ו-4 נוספים נפצעו מפגיעה של רקטה.
כוחות חטיבת הנח"ל זיהו 3 פירי מנהרות לחימה ואיתרו עשרות אתרי שיגור, אותם תקף בהמשך חיל האוויר.
כוח מחטיבת הצנחנים הרג מחבל חמוש שהגיח מפיר מנהרה.
ביום זה נהרגו כ-70 פלסטינים, חלקם חמושים וחלקם בלתי מעורבים, ומתחילת הלחימה נהרגו כ-330 פלסטינים.
ישראל אפשרה העברה לרצועת עזה, דרך מעבר ארז, של 100 טון ציוד רפואי.
קצין צה"ל מחיל ההנדסה הקרבית נהרג מירי טיל נ"ט וחייל נוסף נהרג בהיתקלות עם מחבלים.
בלילה נהרגו בקרבות עם צה"ל כ-60 מחבלים.
בסך הכל, מתחילת התמרון הקרקעי הרגו כוחות צה"ל 130 מחבלים, ומתחילת הלחימה נהרגו כ-400 פלסטינים.
צה"ל החל במתקפה רחבת היקף על שכונת שג'אעייה (סג'עיה) במזרח עזה, שנחשבה למעוז חמאס והכילה תשתיות טרור לרבות מנהרות ומשגרי רקטות בתוך בתי מגורים.
במהלך הקרב נהרגו 12 חיילים מחטיבת גולני, 7 מהם מפגיעת טיל נ"ט בנגמ"ש M-113 שבו נסעו.
מפקד חטיבת גולני, אל"ם רסאן עליאן, נפצע בינוני בעת הלחימה.
הפלסטינים דיווחו על 40 הרוגים ו-400 פצועים, דבר שהוביל את חמאס לבקש מישראל הפסקת אש הומניטרית לפינוי הנפגעים.
צה"ל הסכים להפסקה בת שעתיים שהופרה על ידי חמאס לאחר כ-40 דקות.
למרות זאת, צה"ל האריך את הפסקת האש עד 17:30 לבקשת הצלב האדום.
בנוסף החל צה"ל בהקמת בית חולים שדה ליד מעבר ארז כדי לקלוט פצועים פלסטיניים.
בסך הכל נהרגו בקרבות הקשים בשג'אעייה 87 פלסטינים ונפצעו מאות.
כוחות חיל ההנדסה הקרבית פוצצו מנהרת טרור גדולה שהובילה אל יישוב נתיב העשרה.
בבוקר יירטה כיפת ברזל מספר רקטות מעל ראשון לציון, כמו כן נורו רקטות לבאר שבע.
בסך הכל נורו ביום זה 86 רקטות, 16 מהן יורטו.
בלילה פוצץ חיל ההנדסה הקרבית מנהרה שהובילה לכיסופים במקביל הרג כוח מיחידת אגוז עשרה מחבלים בלחימה בשכונת שג'אעייה, לפנות בוקר מפקד היחידה י' נפצע באורח קשה כתוצאה מפגיעת טיל נ"ט.
כוח של חטיבת הנח"ל חשף משגרי רקטות ובורות שיגור בבית ספר חקלאי באזור בית חאנון.
בבוקר חדרו שתי חוליות טרור פלסטיניות לשטח ישראל באמצעות מנהרות.
החוליה הראשונה הותקפה מהאוויר והחוליה השנייה הספיקה לירות טיל נ"ט על רכב צבאי לפני ש-10 מחבריה נהרגו על ידי כוחות צה"ל.
מן הירי נהרגו ארבעה חיילי צה"ל ובהם סא"ל דולב קידר, מפקד קורס קציני חי"ר בבה"ד 1.
במהלך הלחימה ביום זה נהרגו 9 חיילי צה"ל.
בלחימה נהרגו עשרות מחבלים פלסטינים ונפצעו מאות.
כמו כן אותרו עד ליום זה 16 מנהרות ו-45 פירי כניסה.
בבוקר נורו מטחי רקטות אל גוש דן, השפלה, בית שמש והדרום.
בערב נורה מטח נוסף אל גוש דן והשפלה.
לאורך כל היום נורו רקטות על עוטף עזה.
בלילה פשט כוח של חטיבת הנח"ל, בפיקוד אורי גורדין, ויחידת עוקץ על מטרת עומק.
בפשיטה נהרגו 8 מחבלים, נתפסו מספר אמצעי לחימה ואותרה מנהרה תת-קרקעית.
לפנות בוקר נתקלו כוחות מחטיבת הצנחנים בפעילי חמאס והרגו 15 מהם.
לוחם צנחנים אחד נהרג בהיתקלות זו.
במהלך הלחימה נהרגו שני קצינים בחיל השריון.
לפי הודעת דובר צה"ל: לפי נתוני צה"ל, מאז תחילת המבצע הקרקעי נהרגו למעלה מ-180 מחבלים, ובסך הכל נהרגו מעל 270 מחבלים.
הפלסטינים דיווחו על למעלה מ-630 הרוגים ולמעלה מ-3,700 פצועים.
90 רקטות נורו לעבר ישראל ביום זה.
בעקבות נפילת רקטה ביהוד סמוך לנמל התעופה בן-גוריון הודיעו עשרות חברות תעופה אמריקניות ואירופאיות על הפסקת טיסותיהן לישראל וממנה.