tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיבוד תיאטרוני של חברת וולט דיסני המבוסס על סרטם משנת 1996 (בשנת 1999 הוצג לראשונה בגרמנית, וב-2014 באנגלית ).
עיבוד מוזיקלי איטלקי משנת 2002.
המשך לסרט ההנפשה של דיסני מ-1996 משנת 2002 בשם "הגיבן מנוטרדאם 2: סוד הפעמון".
הצגה ישראלית למבוגרים משנת 2013. בתפקיד קווזימודו אלון אופיר.
הספר תורגם מספר פעמים לשפה העברית:
תרגום ראשון לעברית יצא תחת השם "המכשפה מפריס" – בתרגומו של יעקב שטיינברג, הוצאת אמנות 1931. תרגום זה הודפס לאחרונה בשנת 1965.
כמו כן, יצא הספר לאור בתרגומים הבאים:
הגיבן מנוטר-דם – תרגם דן סואן, הוצאת מ.
הגיבן מנוטר-דאם – תרגום לילדים של יצחק לבנון, הוצאת עפר 1970.
הגיבן מנוטרדאם – תרגום של סיפור הסרט של וולט דיסני, הוצאת ידיעות אחרונות 1996.
הגבן מנוטרדאם על פי ויקטור הוגו – עיבדה לעברית עטרה אופק, הוצאת ענבל 1996.
הגיבן מנוטרדאם על פי ויקטור הוגו – נוסח עברי בינה אופק, הוצאת עופרים 1996.
הגיבן מנוטרדאם – תרגם ארז וולק, הוצאת ידיעות ספרים 2013.
בישראל אף נכתב על ידי רחל שפירא השיר "אסמרלדה" בביצוע גלי עטרי, על אותו מקרה בו אסמרלדה נתנה לגיבן מים צוננים לאחר שכל אנשי העיר לעגו לו.
בנוסף, תורגם לעברית השיר "Belle" (יָפה) מתוך המחזמר הצרפתי "Notre Dame de Paris" על ידי מקס שפקס לבקובסקי.
בעברית נקרא "החטא של אזמרלדה" שבוצע על ידי: אלון שר, לירון רמתי ומאור תיתן – מתוך האלבום "אהבה עולמית".
הגיבן מנוטרדאם הוא סרט אנימציה משנת 1996 שהופק על ידי חברת וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-21 ביוני 1996. הסרט הוא ה-34 המופק על ידי החברה ומבוסס באופן רופף על רומנו בעל אותו שם של ויקטור הוגו.
בניגוד לספר המקורי שמתמקד בגיבורה הצוענייה אזמרלדה, עלילת הסרט מתמקדת בקווזימודו, מצלצל הפעמונים המעוות של קתדרלת נוטרדאם (פריז), ובמאבקו להתקבל בחברה.
הסרט נחשב לאחד מסרטיהם האפלים ביותר של אולפני דיסני בדומה לסרטים כמו "הקדירה השחורה", בין היתר עקב השיר "אש גיהנום" (Hellfire) אותו שר השופט קלוד פרולו, אשר בתוכן השיר מופיעות מילים ברורות ותוכן המדבר על הגיהנום, השמדה, הדת הקתולית, השטן, תאווה וחטא.
הסרט זכה לביקורות טובות והרוויח כ-325 מיליון דולר, והיה לסרט החמישי הרווחי ביותר של 1996.
בשנת 2002 הופק סרט ההמשך "הגיבן מנוטרדאם 2: סוד הפעמון", שהופץ ישירות בווידאו.
בשנת 1482 בפריז, תחת שלטונו של לואי האחד עשר, מפעיל בובות צועני מספר את סיפורו של הגיבן מנוטרדאם.
קבוצה של צוענים מסתננים באופן בלתי חוקי לתוך פריז, אבל הם נתקלים בשר המשפטים השופט קלוד פרולו.
אישה צוענייה מהקבוצה מנסה לברוח עם תינוקה המעוות, אבל פרולו רודף והורג אותה מחוץ לנוטרדאם.
הוא מנסה להרוג גם את התינוק, לאחר שהזדעזע מכיעורו, אבל נעצר על ידי הארכדיאקון (בתרגום העברי הוא נקרא בישוף), שמאשים את פרולו ברצח אישה חפה מפשע.
כדי לכפר על חטאו, מצווה עליו הבישוף לגדל את הילד המעוות בנוטרדאם כבנו.
פרולו מסכים לכך, וקורא לו קווזימודו.
עשרים שנה מאוחר יותר, קווזימודו גדל להיות איש צעיר, חזק, עדין, טוב לב אך בודד, אשר פרולו סיפר לו שהוא מפלצת, ושהוא יידחה על ידי העולם החיצון.
בנוסף, פרולו משקר לקווזימודו שאימו מסרה אותו אליו כי לא רצתה לגדל אותו, ושכל הצוענים הם אנשים רעים.
שלישיית גרגוילים חיים מהווים את החברה היחידה של קווזימודו.
למרות האזהרות של פרולו, קווזימודו מתחמק מנוטרדאם כדי להשתתף בפסטיבל השוטים השנתי, שם חוגגים את המראה המוזר שלו, אבל מוצא את עצמו מושפל על ידי ההמון לאחר שאנשיו של פרולו מתחילים מהומה.
פרולו מסרב לעזור לקווזימודו, אבל אזמרלדה, צוענייה אדיבה, מתערבת ומשחררת את הגיבן, ומשתמשת בקסם כדי להתחמק ממעצר.
פרולו נוזף בקווזימודו ושולח אותו בחזרה לתוך הקתדרלה.
אזמרלדה עוקבת אחרי קווזימודו כדי למצוא אותו, אבל אחריה עוקב קפטן המשמר של פרולו, פיבוס, שבדיוק חזר ממלחמה.
פיבוס לא רואה בעין יפה את שיטותיו של פרולו ומסרב לעצור אותה בגלל מעשי הכישוף שלה בתוך נוטרדאם, ובמקום זה כולא אותה בתוך הקתדרלה שמשמשת לה מקלט מפני מעצר.
אזמרלדה מוצאת את קווזימודו ומתיידדת איתו, והוא עוזר לה לברוח מנוטרדאם כהכרת תודה על שהגנה עליו.
אזמרלדה מפקידה בידי קווזימודו תליון המכיל מפה המובילה אל מקום המסתור של הצוענים, חצר הקסמים.
בעקבות האירועים מפתח פרולו רגשות תשוקה כלפי אזמרלדה ועם היוודע דבר בריחתה, יוזם מרדף אחריה בעיר בו הוא שורף בתים רבים הנקרים בדרכו.
פיבוס נגעל ממעשיו של פרולו ומתנגד לו, ופרולו מצווה להוציאו להורג.
פיבוס נפגע ונופל לנהר, אבל אזמרלדה מצילה אותו ולוקחת אותו לנוטרדאם למחסה.
פרולו חוזר לנוטרדאם מאוחר יותר באותו הלילה, ביודעו כי קווזימודו עזר לאזמרלדה לברוח, משקר שהוא יודע איפה חצר הקסמים וכי הוא מתכוון לתקוף שם עם שחר.
קווזימודו משתמש במפה שאזמרלדה נתנה לו ויוצא עם פיבוס למצוא את חצר הקסמים כדי להזהיר את הצוענים, אך פרולו עוקב אחריהם ותופס את כל הצוענים הנוכחים במקום.
הוא גוזר על אזמרלדה גזר דין מוות בשריפה על המוקד, ומצווה על שומריו לקשור את קווזימודו בשלשלאות למגדל הפעמונים.
קווזימודו צופה במתרחש ממרום מגדל הפעמונים ומצליח לשבור את השלשלאות ולהציל את אזמרלדה מגזר דינה.
הוא נושא אותה לקתדרלה ומכריז בקול: (Sanctuary).
בתגובה פרולו מורה לאנשיו לתקוף את הקתדרלה.
פיבוס מצליח להימלט מהכלוב (שבו כלאו אותו בעת הוצאתה להורג של אזמרלדה) ומכנס את אזרחי פריז לצאת יחדיו נגד שלטונו של פרולו.
בינתיים במגדל הפעמונים, קווזימודו וחבריו הגרגוילים צופים באזרחים נלחמים בצבאו של פרולו, ומנסים לסייע.
הם שופכים עופרת מותכת אל הרחוב ובכך מונעים מחייליו של פרולו להיכנס לקתדרלה.
למרות זאת, פרולו מצליח להיכנס ומנסה להרוג את קווזימודו, שמאמין כי אזמרלדה מתה משאיפת עשן ומתאבל עליה.
השניים נאבקים עד שקווזימודו זורק את פרולו לרצפה וגוער בו, כאשר מגלה לבסוף מיהו באמת.
אזמרלדה מתעוררת וקווזימודו ממהר לקחת אותה למקום מבטחים.
פרולו יוצא בעקבותיהם בזעם ונלחם בקווזימודו, ומקניט אותו עם האמת על אמו הצוענייה.
שניהם נופלים מהמרפסת, אך פיבוס מצליח לתפוס את קווזימודו בעודו נופל ומושך אותו פנימה למקום מבטחים, בעת שפרולו נופל אל מותו, כשהוא חובק גרגויל בוער.
לאחר מכן, קווזימודו מעודד על ידי פיבוס ואזמרלדה לעזוב את הקתדרלה אל העולם החיצון, שם האזרחים מברכים אותו כגיבור ומקבלים אותו לתוך החברה.
קווזימודו (Quasimodo): אסופי גיבן, בעל עין אחת, צולע ומכוער, אשר עובד כמצלצל הפעמונים של קתדרלת הנוטרדאם.
קווזימודו הוא תמים, עדין וטוב לב אך בעל כוח פיזי רב ולמד לטפס בקלות על מבנה הקתדרלה.
אמו של קווזימודו נרצחה על ידי השופט קלוד פרולו, שנאלץ לאמץ אותו במצוות הארכדיאקון של נוטרדאם.
פרולו כלא אותו במגדל הפעמונים של הקתדרלה ולימד אותו להאמין שהוא מעוות ומכוער ולכן יידחה על ידי העולם שבחוץ.
קלוד פרולו (Clude Frollo): השופט הראשי של פריז והנבל של הסרט.
פרולו הוא צדקן פוריטני קר לב ואכזר שחושב את עצמו לטהור לעומת האספסוף שבחוץ.
הוא שונא את הצוענים שנאת מוות ופועל "לטהר" את פריז מהם.
אביו המאמץ של קווזימודו שכולא אותו במגדל הפעמונים ומבודד אותו מהעולם שבחוץ.
אזמרלדה (Esmeralda): צוענית יפהפייה, חושנית, נדיבה וטובת לב.
מגלה חמלה כלפי קווזימודו ועומדת מול פרולו האכזר.
פבוס דה שאטופר (Phœbus de Châteaupers): קצין מעוטר, יפה תואר וגיבור מלחמה.
בתחילת הסרט הוא מתמנה לראש המשמר של פרולו, אך מתאהב באזמרלדה ומגן עליה.
הוא מתמרד מול האכזריות של פרולו ועומד מולו, וחובר לעזרת אזמרלדה, קווזימודו והצוענים.
ויקטור, הוגו ולוורן: שלושה גרוטסקים (פסלים מאבן בדמות שדים ומפלצות) מונפשים המארחים חברה לקווזימודו על גג הנוטרדאם והם חבריו הטובים ביותר.
הארכדיאקון של נוטרדאם: איש דת בכיר בקתדרלת נוטרדאם דה פארי שמאלץ את השופט פרולו לאמץ את קווזימודו ובהמשך מרסן את אכזריותו של השופט תוך התעקשות על קדושת הקתדרלה.
קלופין טרוילפו: מנהיג הצוענים שמשמש גם כמספר בפתיח הסרט וסופו.
וכן: יעקב בוך, עפרון אטקין, יהויכין פרידלנדר, ליליאן ברטו ומקהלת יוקאל.
קתדרלת נוטרדאם דה פארי היא מקום ההתרחשות המרכזי של הסרט וגם לוקחת חלק פעיל בעלילה, כאשר חלקים ממנה (כגון הגרוטסקים ויקטור, הוגו ולוורן - וכן הגרגויל בסצנת השיא) מתעוררים לחיים.
קווזימודו, הגיבור הראשי של הסרט, חי במגדל הפעמונים של הקתדרלה.
הוא גדל כל חייו בקתדרלה ומכיר אותה כמו את כף ידו.
הוא יודע לטפס ולקפוץ בקלות על כל חלק במבנה, לדלג בין הגרגוילים והתמיכות הדואות, להחליק על הגגות ולטפס על כתליה.
הוא גם מכיר יציאות צדדיות ודרכים להתגנב פנימה והחוצה מהמבנה.
הקתדרלה משמשת כסמל לקדושה, מוסר וחמלה - כאשר קדושתה מכופפת אפילו את האכזריות והאנוכיות של השופט קר הלב קלוד פרולו.
בסצנת הפתיחה, הארכדיאקון (בתרגום לעברית הוא נקרא בישוף) של הקתדרלה מאלץ את פרולו לאמץ את קווזימודו כבנו למרות חוסר רצונו של השופט, בכך שהארכדיאקון אומר לפרולו שהוא אולי יוכל להסתיר את חטאיו מאנשי הכנסייה, ממשרתיו ומההמון, ואולי אפילו מעצמו, אך לא מעיניה של קתדרלת נוטרדאם.
הקתדרלה מספקת גם מקום מקלט (Sanctuary) לאזמרלדה מפני פרולו וחייליו.
בפעם הראשונה פרולו נאלץ להימנע מלעצור אותה אחרי שפבוס ביקש בשמה מקלט ומסתפק בלכלוא אותה בקתדרלה.
בפעם השנייה קווזימודו מציל אותה מהעלאה על המוקד (בכיכר שמול הקתדרלה) ונושא אותה לקתדרלה תוך שהוא מכריז: .
הפעם פרולו לא מוותר ותוקף את הקתדרלה עם חייליו, ואף חודר אליה עם חרב על מנת להרוג אותה ואת קווזימודו בעצמו.
קתדרלת נוטרדאם שבסרט מבוססת על המבנה הנוכחי, אחרי השחזור והתוספות שערך בה האדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק באמצע המאה ה-19, דבר שהקנה לה מראה ששונה מזה שהיה לה במאות קודמות.
מבחינה זו, הסרט לוקה באנכרוניזם.
עוד טעות בסרט היא שבו החזית הדרומית של הקתדרלה פונה לרחוב צדדי בעוד שבמציאות היא פונה ישירות לגן שניצב על גדת נהר הסן.
בינואר 2019 החלה הפקת סרט אתחול לייב אקשן.
התסריט נכתב על ידי דייוויד הנרי הוונג.
ג'וש גד, דייוויד הוברמן וטוד ליברמן הצטרפו כמפיקים, עם גאד שנבחן כקווזימודו.
הסרט שיכונה הגיבן, יכלול אלמנטים הן מהסרט והן מספרו של הוגו.
פרשת הגט מקלֵיוֶוא הייתה מחלוקת הלכתית בדבר כשרותו של גט, שהסעירה את העולם הרבני באירופה בשנים 1766–1767. המחלוקת עסקה במקרה שבו חתן, ששפיות דעתו הייתה מוטלת בספק, ברח מייד לאחר החתונה בנמקו שהוא חש את עצמו בסכנה גדולה, ולשם כך גירש את אשתו.
עלה חשש שבעת הגירושין הוא היה במצב נפשי בעייתי, שבעטיו הוא מוגדר כשוטה שגירושיו אינם תקפים.
המחלוקת ההלכתית נבעה משאלת הגדרתו של החתן כשפוי, שכן אדם שאינו שפוי אינו יכול לגרש, אולם היא חרגה מגדר הדיון ההלכתי המצומצם, הציתה סכסוך נרחב בין רבנים ובין קהילות שונות, וחשובי רבני הדור התערבו בה.
כתבים שנכתבו בעת הפרשה נחשבים מקור חשוב לעיסוק בסוגיות שוטה ובהגדרתו בכלל, גם מעבר לדיון המקומי בפרשה.
בשנת 1766 (ה'תקכ"ו) השתדך בחור בשם יצחק (איציק) בן אליעזר נייבורג ממנהיים עם נערה בשם לאה בת יעקב גונצהויזן מבון (שתי הערים בגרמניה של ימינו).
תאריך החתונה נקבע ליום ח' באלול באותה שנה.
לקראת החתונה באו הכלה ומשפחתה למנהיים ונפגשו עם החתן.
בבוקר שלאחר המפגש, אמו של החתן, שהוטרדה ממצב רוחו, שאלה אותו האם הוא מצא בה פגם כלשהו, אך הוא השיב לה שהוא מודאג בשל עניינים כספיים הקשורים לחתונה.
בימים שלפני החתונה ובחתונה עצמה התרשמו הנוכחים ממצב רוחו הקודר של החתן, אך עם זאת, הוא התנהג באורח שקול ונראה מיושב בדעתו.
החתונה נערכה ביום רביעי, כמתוכנן, והחתן נשא דברים ואף אכל לשובע בסעודת ליל שבת, בניגוד להוראת רופאו שלא להרבות באכילה.
למחרת בבוקר, בשבת, לקח החתן את כסף הנדוניה והסתלק מהעיר בלי לומר דבר לאיש.
ביום ראשון, לאחר חיפושים, נמצא החתן בעיירה סמוכה.
את הכסף שמר בידיו ורק שילם על האירוח לבעל הבית שבו שהה.
לאחר שהושב לביתו התעלף, וכשהתאושש ונחקר לפשר מעשיו, סירב לנמק את בריחתו.
הוא רק הסביר כי נפל עליו פחד מוות במנהיים ולכן ברח.
שבעת ימי המשתה הסתיימו, ועד השבת הבאה הגיעו האנשים לבון.
במוצאי שבת פנה החתן לרבי שמעון קופנהגן והודיע לו כי הוא מוטרד מיחסה של אשתו אליו, וכן שהוא נמצא בסכנה גדולה בבון והוא חייב לעזוב מיד את המדינה ולעבור לאנגליה.
בשל כך ביקש לגרש את אשתו כדי שלא להשאירה עגונה.
בהתייעצות עם הוריה הסכימה הכלה לגירושין, כדי שלא תישאר עגונה.
מכיוון שבבון לא היה בית דין המוכר על ידי השלטון, ובדיסלדורף הסמוכה לא הסכים החתן להתגרש משום שרבים ממכריו היו מצויים בה, הוחלט שהגירושין יתקיימו בעיירה קליווא שבדרך להולנד, שבה התכוון החתן לעבור בדרכו לאנגליה.
רבה של קליווא באותו זמן היה הרב ישראל ליפשיץ (בנו של ר' אליעזר ליפשיץ אב"ד אוסטרובצה, מחבר שו"ת "השיב ר' אליעזר" ו"דמשק אליעזר", וסבו של הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש "תפארת ישראל").
הרב שוחח עם כל הצדדים ובאותו יום סידר את הגט.
לפי טענת הרב ליפשיץ, החתן דיבר ביישוב הדעת ובהיגיון, ולא נראה כלל כמי שלקה בנפשו.
לאחר שסודרו גם העניינים הכספיים והחתן הסכים להחזיר את כל כספי הנדוניה, שבו הכלה ומשפחתה לביתם, והחתן נסע לאנגליה והחל לעסוק במסחר.
כשנודע לאבי החתן סיפור הגירושין כעס מאוד על הגט ועל הכסף שנלקח מבנו.
הוא פנה לרבה של קהילת מנהיים, הרב טעבלי העס (קרי: טֶבּלֶה הֶס), והלה הכריז כי הגט פסול מכיוון שהחתן היה "שוטה ומשוגע" בזמן מתן הגט.
לטענת הרב העס, יצחק היה ידוע ומוחזק כשוטה בתקופה זו, וגירש את אשתו בנימוק שהוא נאלץ לברוח למדינה אחרת ולהשאיר את אשתו עגונה.
לדעת הרב העס נימוק זה לא היה משכנע, ומכיוון שכך פסק שהגט אינו תקף.
הרב העס שלח מכתב בעניין לרבני קהילת פרנקפורט, שעמם נמנה רבי אברהם אַבִּיש מליסא, מחבר "ברכת אברהם", וביקש מהם להכריז בפומבי בשעת היריד שייערך בפרנקפורט כי האישה היא עדיין אשת איש.
רבני פרנקפורט הסכימו עם טענתו של הרב העס, ושלחו מכתב לרב ליפשיץ בקליווא ובו קבעו כי לדעתם האישה היא אשת איש וכי לדעתם עליו להכריז בפומבי על ביטול הגט.
עם זאת, רבני פרנקפורט נמנעו מלהכריז בשעת היריד על ביטול הגירושין.
הרב ליפשיץ השיב לרבני פרנקפורט כי לדעתו הגט כשר והאישה מותרת להינשא לכל אדם.
בעקבות זאת התפתחה מחלוקת רחבה, שבה לקחו חלק רבנים רבים מקהילות רבות.
הרב מקליווא גבה עדות מאנשי קהילתו שהיו נוכחים בשעת סידור הגט, והם העידו כי החתן היה שפוי בדעתו.
לעומתו, רבני פרנקפורט גבו עדות מאנשי בון ומהרב קופנהגן, וקבעו בעקבות גביית העדות שהחתן לא היה שפוי.
הם הוציאו כרוזים שבהם קבעו כי האישה היא בגדר ספק אשת איש, ולאחר מכן כרוזים נוספים שבהם קבעו שהיא אשת איש גמורה.
כשפנו אליהם רבני קהילות נוספים שהצטרפו לדיון וביקשו מרבני פרנקפורט לפרט את השיקולים ההלכתיים שהביאו אותם לפסול את הגט, סירבו רבני פרנקפורט לכך וקבעו כי סמכותם כבית דין מספיקה: "ואין אנו צריכים להגיד טעם הדברים אשר עלו בהסכמתנו לשום אחד מחכמי הדור".
הם הסבירו כי קיימת תקנה מגדולי רבני ורמייזא ופרנקפורט שקבעה שאין רשות לרב או לבתי דין להתערב בפסק של בית דין אחר, ואם יעשה כך בניגוד לתקנה יהיו דבריו בטלים.
סדרת תקנות אלו תוקנו בשנת ש"ב, ובשנים שמ"ג ותמ"ח חזרו החכמים וחיזקו תקנות אלו, ואף הוסיפו ופירשו שאין לשום רב רשות להתערב בנעשה בעיר שבה יש בית דין או רב אחר, בכל קהילות אשכנז.
רבני פרנקפורט ביקרו את הרבנים שהתערבו בנושא בלא ששמעו כראוי את טענות שני הצדדים.
עם זאת, במכתבי פרוטוקול לא-רשמיים של בית הדין הם חזרו ונימקו את פסק דינם.
הרב ליפשיץ סיפר שוב במכתב מפורט על כל הסיפור, ועמד על דעתו שהחתן היה בדעתו הצלולה בשעת נתינת הגט – הוא הסביר כי קיימת סיבה נסתרת שבשלה הוא אולץ לברוח מהעיר וממילא לגרש את אשתו כדי לא להשאירה עגונה, ואנשים אחרים אימתו את דבריו.
במחלוקת עסקו חשובי רבני הדור (למעט הגאון מווילנה), ובהם הרבנים שאול מאמסטרדם, יעקב עמדין, אריה ליב גינצבורג (מחבר "שאגת אריה"), יחזקאל לנדא (מחבר שו"ת "נודע ביהודה"), דוד טבל מליסא, דוד פרנקל (מחבר "קרבן העדה") שלמה מחלם (מחבר "מרכבת המשנה"), ואלחנן אשכנזי (מחבר "סדרי טהרה"), שהיו כולם בעד הכשרת הגט.
המחלוקת הסתעפה גם לטיעונים שאינם ממין העניין, ובכרוזים שהופצו תלו בעלי הדברים האשמות חריפות וכינויי גנאי זה בזה.
הדברים הגיעו עד כדי שריפת מכתבים וחיבורים שנכתבו מצד אחד של המחלוקת בידי המחזיקים בצד השני.
כשבעה חודשים לאחר מתן הגט, באדר ב' תקכ"ז, שב החתן לביתו.
לפי גרסה אחת, חלה תפנית מפתיעה במהלך האירועים כאשר החתן ביקש להינשא מחדש לאשתו־גרושתו.
הדבר ניתן לו, אולם במהלך טקס החופה השני לא הושמעו הברכות – שהרי לדעת רבני פרנקפורט היו החתן והכלה נשואים משכבר – ונוסח הקידושין שאמר החתן היה "הרי את עוד מקודשת לי".
על עדות זו קמו מפקפקים רבים, התמהים על כך שבספרים אודות הפולמוס שיצאו לאור לאחר חזרתו-לכאורה של החתן אין זכר לעניין זה, שכלולות בו גם שאלות הלכתיות מורכבות כגון ספק ברכות להקל מצד אחד והאיסור ההלכתי לחתן לבוא על אשתו לפני ברכות אירוסין ונישואין מצד שני.
כך או כך, הוויכוח בין הרבנים המשיך להתנהל במישור התאורטי, ודעך רק כאשר נפטר הרב אברהם אביש מפרנקפורט לאחר כשנתיים.
כשירות נפשית לצורך מתן גט
השאלה ההלכתית שעמדה במוקד הדיונים הייתה שאלת מעמדו הנפשי של החתן.
מי שמוגדר מבחינה הלכתית כשוטה, כלומר אדם הלוקה בנפשו, איננו יכול לתת גט לאשתו, משום שפעולת הגירושין דורשת גמירות דעת מוחלטת מצידו.
השאלה הייתה באיזו מידה הלם מצבו של הבעל את ההגדרה ההלכתית של השוטה.
הרב ליפשיץ, מסדר הגט ומכשירו, טען כי אמנם בשעת סידור הגט לא ידע על מעשה הבריחה של החתן במנהיים, אך ידיעה זו לא הייתה מעלה או מורידה מבחינתו, שכן שאלת כשרותו של הגט נבחנת לאור מצב הבעל בשעת מתן הגט בלבד.
הוא עצמו שוחח עם הבעל מספר שעות ביום נתינת הגט, והתרשם כי היה מיושב בדעתו לחלוטין: לעומתו טענו רבני פרנקפורט, שפסלו את הגט, כי התנהגותו של החתן בימים שקדמו למתן הגט מוכיחה בעליל שהיה שוטה, ולכן גירושיו אינם גירושין.
לטענתם, לא ייתכן כי שב לשפיותו בזמן הקצר שבין פרשת מנהיים לבין זמן סידור הגט בקליווא.
את הבדיקה שנעשתה על ידי בית הדין, והמוכיחה לכאורה את שפיותו של החתן, הם פסלו בטענה כי ייתכן שמדובר ב"שוטה לדבר אחד" שהשיגעון שלו אינו ניכר כל הזמן.
לסיעתו של הרב ליפשיץ הצטרפו רבי אליעזר קצנלבויגן והיעב"ץ, שסברו שיש להניח שבית הדין בדק אותו בצורה המוציאה מידי ספק את האפשרות שהוא "שוטה לדבר אחד".
באופן עקרוני הסכימה סיעת המכשירים שייתכן ששוטה יתנהג ביישוב הדעת, אלא שרבי שאול אמסטרדם (מכת המכשירים) קבע כי החתן לא הוחזק כשוטה באופן קבוע ולכן די בראיות כל שהן כדי להוציאו מחזקתו זו.
נקודות נוספות שהועלו: האם העובדה שהחתן שמר היטב על הכסף שלקח בידו בשעת בריחתו ממנהיים מוכיחה שהיה שפוי בדעתו בעת הבריחה?
האם בקשתו לתת גט לאשתו כדי שלא תישאר עגונה מעידה על שפיותו?
האם העובדה שסירב לגלות לאיש, כולל לאביו ולרב מקליווא, מאיזו סיבה הוא מבקש לנסוע לאנגליה או העובדה שוויתר על מרבית הממון למשפחת הכלה, ואף נתן לה כתובתה.
בעוד שמצד הדין לא היה צריך להעשות כן הן ראיות דווקא על טירוף?
בדיון ההלכתי שהתפתח נדונו סוגיות שונות בדבר ההגדרה ההלכתית של שוטה, ורבות מן הנקודות שעלו משמשות עד היום במערכת השיקולים ההלכתית בענייני כשירות נפשית ובענייני גירושין.
בנוסף עלו בדיון שאלות הלכתיות בדיני ספקות.
המתירים טענו שמכיוון שהתעוררו ספקות אודות שפיותו של המגרש וכעת הוא שפוי, יש להכריע על פי חזקה דהשתא שגם בשעת הגירושין הוא היה שפוי.
כן נטען לעצם הספק אם נשתטה כלל בשלב כלשהו, שבהיות ונולד כאדם שפוי, ישנה חזקה דמעיקרא שגם בשעת הגירושין הוא היה שפוי.
עניין שלכאורה לא היה בעל משקל מרכזי בדיון, אך עלה רבות במהלך הדיונים, היה בשאלת סמכותם הפרוצדורלית של הרבנים השונים.
מרגע שהצטרפו רבני פרנקפורט לדיון, שמלכתחילה לא היה להם כל קשר אליו, הם הכריזו כי כל הדיון המשפטי בנושא הגט הוא בסמכותם הבלעדית וכי פסק דינם הוא סופי ומוחלט ואין כל אפשרות לערער עליו.
יתר על כן, הם סירבו לפרסם את השיקולים שהובילו אותם להחלטתם:
טענה זו גררה תשובות חריפות מרבנים רבים.
המתנגדים ציינו שמעולם לא הייתה דרכו של המשא-ומתן ההלכתי להתנהל ללא טיעונים וטיעונים שכנגד; אפילו בית הדין הגדול שבירושלים, שרבני פרנקפורט השוו עצמם למעמדו, היה מבהיר את שיקוליו ההלכתיים ומעמיד אותם לביקורת.
רבי יחזקאל לנדא כתב בעניין זה בשו"ת שלו:
המערערים על דברי רבני פרנקפורט ציינו גם שגביית העדות שלהם נעשתה שלא כהלכה משום שלא נעשתה בפני בעלי הדין.
מה גם, שהם לא הסכימו לפרסם את תוכן העדויות והפרוטוקולים של הדיונים שערכו.
טענה נוספת שעלתה על ידי המתירים היא שאין שום תוקף לפסק בית הדין של האוסרים מאחר שאסור לבית הדין לקבל עדות שלא בנוכחות בעלי הדין, ולפי דעתם אין תוקף לפסק משפטי שניתן בהתבסס על עדויות כאלו.
לפי פסקם של חכמי פרנקפורט, בהנחה שהבעל היה נשאר באנגליה, האישה הייתה נשארת עד סוף ימיה עגונה, ואילו לפי הרב מקליווא שערך את הגט - הרי שנתאפשר לה להינשא לאדם אחר ולהקים משפחה.
בין הפוסקים המתירים היו שציינו במפורש את גורלה הקשה של האישה כשיקול העומד ברקע הדיון ההלכתי, כמקובל בשאלות ממין זה.
בהקשר זה של עיגון האישה הוזכר בדיון ההלכתי גם חרם שהכריז רבנו תם על כל מי שיערער על תקפותו של גט לאחר שניתן.
הרב יחזקאל לנדא הכריז כי יערוך בעצמו את טקס הקידושין למי שיבקש לשאת את האישה, ואף נשבע ברבים כי האישה מותרת להינשא ואסור להוציא לעז על הגט.
בעקבות המחלוקת קבעה קהילת פרנקפורט בתקנותיה, כי כל מי שתמך בהכשרת הגט לא ישמש בה כרב.
לגבי הרב יחזקאל לנדא – שעמד בראש המחנה המכשיר, ודעתו הכריעה את הדיון – קבעה הקהילה כי גם צאצאיו אחריו לא ישמשו בה כרבנים.
ואכן, כשנפטר רב הקהילה אברהם אביש והקהילה חיפשה מועמדים להחליפו, נמצאו רק שלושה רבנים שהתאימו לתפקיד ולא השתתפו בפולמוס, ובסופו של דבר נבחר לתפקיד הרב פנחס הורוויץ (מחבר "ספר הפלאה").
היו שאמרו שאף דעת ההפלאה הייתה לצד המתירים, אלא שלא פרסם את דעתו.
שני ספרים הסוקרים את הדיון ואת המכתבים שנשלחו בעניינו חוברו על ידי הרבנים מן המחנה המכשיר את הגט.
הרב אהרון שמעון מקופנהגן כתב את אור הישר (אמסטרדם, תקכ"ט), והרב ישראל ליפשיץ כתב את אור ישראל (קליווא, תק"ל).
דברי הרב אריה לייב גינצבורג (מחבר שו"ת "שאגת אריה") בפרשת הגט מקליווא מצוטטים בקונטרס מיוחד בסוף ספרו, וכך גם בחלק מהמהדורות של שו"ת "נודע ביהודה".
מחלוקת עזה זו הייתה השנייה שהסעירה את יהדות גרמניה בפרק זמן קצר, לאחר המחלוקת הגדולה בין רבי יהונתן אייבשיץ ורבי יעקב בן צבי עמדן (יעב"ץ), בה האשים יעב"ץ את רבי יהונתן בשבתאות.
הפולמוסים הבאים שהעסיקו את יהדות גרמניה כבר חרגו מגבולו של העולם הרבני, שכן הם באו מצדם של אנשי תנועת ההשכלה, וישנם היסטוריונים הסבורים שערעור כבודה של הרבנות בפרשת הגט מקליווא סייע לעלייתם של המשכילים ולחיזוק ביקורתם כלפי העולם הרבני.
מבחינה הלכתית, היווה מעשה הגט מקליווא תקדים חשוב ששימש בהמשך לדיון בשאלות הנוגעות למעמדם של בעלי מוגבלויות נפשיות שונות במשפט העברי.
הַגְיוֹגְרַפְיָה היא סיפור תולדות הקדושים, בתרבות של דתות שונות.
הגיוגרפיה, מילולית, פירושה חומר כתוב על אנשים קדושים, ובאופן ספציפי יותר היא מתייחסת לביוגרפיות של קדושי דת.
משמעות המונח מורחבת לעיתים לביוגרפיה של מנהיגים דתיים וגם חילוניים, ויש שהיא משמשת ככינוי שלילי לביוגרפיות הסוגדות לדמויות שהן מתארות.
המונח הגיולוגיה עוסק בחקר קדושים באופן כללי, ללא התמקדות בחייו של קדוש מסוים.
המילה הַגְיוֹגְרַפְיָה מקורה בשפה היוונית (ἁγιογραφία; בתעתיק: אַגְיוֹגְרַפְיָה).
נוצרה מהלחם בסיסים של המילים "אַגְיוֹס" (ἅγιος) שפירושו קדוש, וגְרַפֶאִין (γράφειν) שפירושו לכתוב.
האקדמיה ללשון העברית הציעה את השימוש בעברית במינוח קוֹרוֹת קְדוֹשִׁים יוסף דן טבע את הכינוי ספרות שבחים.
ביהדות אמנם לא התגבשה מסורת של קאנוניזציה ותיעוד ביוגרפי של חכמי היהדות, אך הן במקרא והן בתלמוד מופיעים קטעים המשלבים תיאורים היסטוריים רבים לצד אגדות בעלות מסר חינוכי וסיפורים מעוררי השראה.
סוגה ספרותית זו מכונה "ספרות שבחים".
דוגמה לעירוב בין היסטוריה לאגדה, המאפיין סוגה זו, היא בסיפור עשרת הרוגי מלכות, שהיה לסמל של מסירות נפש.
לפי קינת "אלה אזכרה" הוצאו להורג עשרה תנאים בבת אחת על קידוש השם, על אף שהם לא היו בני אותו דור ונהרגו בזמנים שונים.
החיבורים השלמים המוקדמים בז'אנר זה שנכתבו על ידי יהודים, נמצאים בכתביו של פילון האלכסנדרוני שכתב חיבורים בשמות "על חיי משה", "על יוסף" ו"על אברהם" ובהם תיאור את הדמויות המקראיות באופן הגיוגרפי.
בניגוד לעיסוק הספרותי והתורני הענף בספרות ההלכה, לא התקיימה מסורת יהודית רציפה של עיסוק בספרות שבחים, ומשלהי תקופת התלמוד ועד לאחר גירוש ספרד לא נמצאו ספרים שלמים שעוסקים בשבחי הגאונים או חכמי ימי הביניים.
עם זאת, סיפורים מסוג זה הופיעו כסיפורים בודדים, כגון סיפור ארבעת השבויים שבאמצעותו מתאר רבי אברהם אבן דאוד את ראשיתו של מרכז הלימוד היהודי בספרד, וכן אגדת רבי אמנון ממגנצא באשכנז.
במאה ה-15 אך בעיקר במאה ה-16 החלו להופיע קובצי סיפורי שבחים במקביל הן במזרח והן במערב, כאשר הקובץ הקדום ביותר מתקופה זו הידוע לנו כיום הוא הספר "מעשה בוך".
הספר, שנדפס ביידיש במאה ה-17, אך הועלה על הכתב כבר במאה ה-15, כלל פרק שעוסק בעיקר בסיפורי כבוד והערצה לחסידי אשכנז מימי הביניים כגון: רבי שמואל החסיד, בנו רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מוורמייזא.
הקובץ הראשון שמתרכז כמעט כולו בדמות ידועה אחת מצוי בספר שלשלת הקבלה, שחיבר רבי גדליה אבן יחיא באיטליה במאה ה-16. בסיפורים המופיעים בו מצטייר הרמב"ן כדמות משוחררת ממוגבלויות פיזיולוגיות כגון זמן ומקום, ואשר ניתן לייחס לה כמעט כל מעשייה.
במהלך מאות השנים הבאות פורסמו אוספי סיפורים דומים שנסובו בדרך כלל סביב דמות היסטורית או עכשווית מרכזית ביהדות, "בעל שם", שהפרסום הרב סביב גדולתו הקלו במידה רבה על התקבלות הסיפורים כאמינים.
עם קובצי הסיפורים הידועים מסוג זה נמנים בין היתר הספר "שבחי האר"י" שמקורו באגרות מהמאה ה-17, שבחי הבעש"ט (ברדיצ'ב, 1815), שבחי הר"ן (ורשה, 1850) וכן סיפורי הגולם מפראג שהופצו במאה ה-20. בעקבות "שבחי הבעש"ט" התפתחה הסוגה של סיפורי חסידים וכיום ניתן למצוא אוסף הגיוגרפי כמעט בכל חסידות גדולה.
בד בבד, התחזקה במהלך המאה ה-20 המגמה לפרסם בציבור החרדי הגיוגרפיות על "גדולי הדור" באשר הם, חסידים, ספרדים וליטאים כאחד.
כמו כן עובדו חלק מהסיפורים על חכמי התלמוד והופצו לילדים כפי שנעשה בין היתר בסדרת הספרים הפופולרית כה עשו חכמינו.
בתחילת המאה ה-21 פורסם הספר עשייתו של גדול על ידי הרב נתן קמינצקי, שלא נמנע מלהזכיר אפיזודות פחות מחמיאות בחיי הדמויות הרוחניות המתוארות בו, לפחות מנקודת מבט חרדית מחמירה, ונתקל בחרמות של אחדים מגדולי הרבנים החרדיים הליטאים בני זמננו.
בנצרות, ההגיוגרפיות מתמקדות בחייהם של אנשים ונשים שנכנסו לקאנון של הנצרות והוכרזו כקדושים.
ההגיוגרפיה היוותה סוגה (ז'אנר) ספרותית חשובה בתחילת המילניום הקודם, סוגה שסיפקה אינפורמציה היסטורית יחד עם סיפורים מעוררי השראה ואגדות, כולל גם ביוגרפיה קצרה של הקדוש המתואר, כאשר כתבו ביוגרפיה של אדם נקרא הסיפור "ויטה" (vita).
הסוגה של חיי הקדושים נוצרה בקיסרות הרומית; צורתה הראשונה הייתה אגדות על המרטירים הנוצריים, והן נקראות מרטירולוגיה.
במאה ה-4 סודרו אגדות אלו בכמה דרכים -
לפי לוח השנה - קטלוג שנקרא מניון (menaion, מהיוונית מניוס, חודש), ביוגרפיות שהוקראו בדרשות השבועיות לפי לוח השנה;
סינקסריון (synaxarion), גרסה מקוצרת יותר של הביוגרפיות, שאורגנו לפי ימי השנה;
פטריקון (paterikon, מהיוונית pater, אב), שאורגנו לפי הקדושים, ולפי בחירת המהדיר.
במערב אירופה הייתה ההגיוגרפיה אחד מתחומי הלימוד החשובים בימי הביניים במסגרת לימודי ההיסטוריה.
יצירות בסוגה זו נכתבו גם בתקופת הרנסאנס, למשל ספרים של אלפונסו מרטינס דה טולדו.
במהלך השנים קיבלה ה-vita תבנית ספציפית וסטריאוטיפית, התפתחה שבלונה המתארת את הקדוש בלי אפיון מיוחד וזאת על מנת למנוע פרוק לגורמים של ההשתקפות האלוהית של הקדוש (קדוש משקף את אלוהים ופרוט יתר שלו יהיה כניסיון להסביר ולפרט את אלוהים).
הגטו היהודי בוונציה (באיטלקית: Ghetto Ebraico di Venezia) הוא אזור ברובע קאנארג'ו בעיר ונציה שבאיטליה.
מאז המאה ה-16 שימש הגטו כאזור מגורים ליהודי ונציה.
הגטו הוא רובע המגורים היהודי מהעתיקים בעולם הקיימים עד ימינו, והמונח "גטו" ששימש לתיאור שכונה יהודית נגזר משמו האיטלקי של הרובע.
מקור המונח גטו שנוי במחלוקת.
שימושו הראשון מתועד בבולה של פיוס הרביעי (1562), המתייחסת ל"גטו" כמתחם היהודי ברומא.
ההשערה הרווחת קושרת את השם ל־geto הוונציאני – בית יציקה שפעל בסמוך לרובע היהודי הראשון בעיר.
לצד זאת הוצעו הסברים חלופיים: קישור ל־gatwo הגותי ("רחוב") ולמילים קרובות בגרמנית ובשוודית, קיצור מ־borghetto ("יישוב קטן"), קשר ליוונית γείτων (geíton, "שכונה"); או זיקה לעברית גט במשמעות "שטר גירושין".
הבלשן אנטולי ליברמן רואה בכל ההשערות ספקולטיביות, ומציע קשר ל-ghetta – תחמוצת עופרת ששימשה ביציקות.
פיאטלי טען שהגיית האשכנזים בוונציה מחזקת את הזיקה לעברית גט כסמל ל"גירושין" מהחברה הנוצרית.
חוקרים בני זמננו הוסיפו השערות נוספות: דונטלה קלאבי הציעה כי המונח נגזר מ־gettare ("להשליך"), משום שהאזור שימש אתר פסולת של יציקות, מנהלת המוזיאון היהודי של ונציה, מרצ'לה אנסאלדי, אימצה תיאוריה זו; ודניאל ב.
שוורץ טען כי השם "גטו" קדם לנוכחות היהודית עצמה, כפי שניכר מהשמות "גטו נואובו" ו"גטו וקיו".
כבר במאה החמישית והשישית לספירה חיו יהודים בוונציה, אך רק כסוחרים, ללא אפשרות להתאזרח.
במאה ה-14 הייתה העיר במצב כלכלי גרוע, עקב מלחמות עם ורונה וג'נובה (1350–1355).
בעקבות זאת הוחלט לאפשר התיישבות סוחרים ומלווים בריבית יהודים.
במרץ 1516 הוגבל תחום מגורי היהודים לרובע מיוחד, שהיה פחוּת ערך בוונציה.
בסמוך לרובע שכנו בית סוהר וכן בתי יציקה.
בשנת 1516 אוכלס השטח הראשון של הגטו, שכונה Ghetto nuovo (הגטו החדש), וגרו בו כ-700 יהודים איטלקים וגרמנים.
עם סיום ההפרדה של היהודים, הם השתלבו במערך האזרחי וכשוונציה הכריזה על עצמאותה מעול הכיבוש האוסטרי ב-1848, כיהנו יהודים רבים כשרים בממשלתו של דניאלה מנין .
בזמן הרפובליקה של סאלו, הוצאה פקודה שעל היהודים להתייצב בתחנת המשטרה עם ציודם על מנת להשלח למקומות ריכוז.
מרבית היהודים לא התייצבו במשטרה והסתתרו אצל מכרים לא-יהודים, בעיקר באזורים הכפריים.
רוב היהודים שנתפסו על ידי הגרמנים היו אלה שנשארו בבתיהם.
בשנים 1943–1944 נשלחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש בעיר.
הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי, גורש ונרצח.
בסוף המלחמה נותרו בעיר 560 יהודים.
החיים בגטו בימי הביניים ובראשית העת החדשה
יחד עם ההכרזה על הקמת הגטו הוגבלו חיי היהודים בסדרה של תקנות.
היהודים הורשו לצאת מהגטו רק משעת צלצול הפעמונים בבוקר בבזיליקת סן מרקו ועד חצות הלילה.
היציאה והכניסה לגטו הייתה משני שערים, הניתנים לזיהוי עד היום, בפיקוחם של ארבעה שומרים נוצרים, שמשכורתם שולמה מקופת הקהילה היהודית.
המלווים בריבית הורשו לצאת העירה רק לשעות אחדות, ובתנאי שישאו טלאי צהוב על גלימותיהם, ובהמשך הומרה החובה בנשיאת כובע צהוב ואחר כך אדום.
אולם למלווים היו תחבולות רבות להסרת הסימנים בהיותם בריאלטו, המרכז המסחרי של העיר, ולא הייתה אכיפה של תקנה זו.
בנוסף, היהודים הורשו לעסוק רק במקצועות מוגדרים: רופאים (שהיו חופשיים לצאת ולבוא), מלווים בריבית, סוחרים ומוכרי בגדים משומשים, בעגה מקומית "strazzarioli".
למרות המגבלות שהוטלו על היהודים בגטו היו החיים היהודים בעיר תוססים ומעניינים.
היהודים בנו שבעה בתי כנסת ובתי מדרשות אחדים, מהם מפוארים ובעלי ערך ארכיטקטוני ואומנותי.
בגטו חיו ופעלו רבנים בעלי שם, ובהם רבי יהודה אריה ממודינה, רבי שמחה לוצאטו, רבי משה זכות ועוד.
בגטו היו גם מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, אקדמיה למוזיקה, סלוני הופעה של סופרים וחנויות ספרים.
בגטו אף הוקם בית הדפוס העברי הראשון.
אפשר להבחין בבנין מפואר ב-Corte dei Barucchi ששימש בימי הגטו אכסניה ובית חולים והיום הוא המרכז הקהילתי של קהילת ונציה.
רחוב אחר נקרא עד היום Calle del Forno על שם המאפייה שבו, ובנוסף אליה התקיימה גם מאפיית מצות.
בהתחלה גרו בגטו יהודים ממוצא איטלקי וגרמני, כשהדומיננטיות הייתה של יוצאי גרמניה.
יהודים איטלקים, בעיקר ממרכז איטליה ודרומה, ביניהם יבואנים, סוכני אוניות וסטודנטים, עדיין המשיכו לגור בעיר עצמה.
בשנת 1541 הגיעו לעיר יהודים מהלבנט, בחלקם סוחרים עשירים שבאו מהאימפריה העות'מאנית.
כמו כן, הגיעו יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל.
בעקבותיהם הורחב שטח הגטו, וכן הוקצו לו מעט שטחים ירוקים.
המהגרים מהלבנט חויבו לשאת את סימני ההיכר של היהודים, אך הורשו לעסוק בכל עיסוק אפשרי.
רבי יהודה אריה ממודנה מתאר כך את המהגרים החדשים: מתפללים בנוסח הטורקים, הגברים לובשים תרבושים, הנשים לובשות בגדים יקרים, מקושטות ביהלומים יקרים ונושאות כובע מלא באבנים יקרות.
הייתה להם הופעה שונה מהיהודים האשכנזים שהגיעו לעיר קודם לכן.
בשל מגבלת המקום בגטו וריבוי תושביו, הבניינים נבנו לגובה חריג בנוף, לעיתים עד תשע קומות.
בתי המגורים הללו בולטים בגובהם בוונציה עד היום.
ארובות ההסקה בנויות מחוץ למסגרת המבנה, וזאת על מנת למנוע שרפות תופעה שהייתה נפוצה בגטו.
בבתים נבנו גם מדרגות בעלות צורה מיוחדת.
ריצוף הרחוב נעשה מאבנים קלות במיוחד שיובאו ממחצבה מיוחדת.
כמו בכל ונציה, הבנייה כיום בגטו מבוצעת תחת פיקוח הדוק של השלטונות, וכל חריגה גוררת סנקציות חריפות.
בין השאר קיימת הוראה ששלד בניין, יהיה גובהו אשר יהיה, יהיה בנוי רק מקורות עץ וזאת על מנת למנוע נטייה של המבנה, שיסודותיו הם קורות עץ, השקועות בלגונה של ונציה.
בגטו יש רק מעלית אחת, שנבנתה בשנים האחרונות.
במרכז הגטו, בשכונת "הגטו החדש" כיכר רחבת ידיים עם באר.
בבאר תבליט של אריה, שהוא הסמל של שבט יהודה (בשונה מהאריה של סן מרקו, שהוא סמל הקדוש המגן של ונציה).
בגטו ישנם חמישה בתי כנסת עתיקים, ששניים מהם עודם פועלים.
בתחום הגטו פועל כיום מוזאון וכן בית אבות יהודי, מוסדות חינוך זעירים, ומרכז קהילתי המצוי במבנה מרשים שהיה בעבר המרכז הציבורי, וכלל בעבר בית חולים ואכסניה למבקרים.
בתי הכנסת הם האתרים המרשימים ביותר בגטו.
קווי האופי המיוחדים של בתי הכנסת הם:
במטרה לנצל באופן מרבי את השטח, המבנה אינו נושא אופי סימטרי: לעיתים צורת מלבן ולעיתים צורת טרפז.
עזרת הנשים נבנתה בגלריה בקומה השנייה ולא במבנה נפרד.
ארון הקודש בנוי כלפי חוץ, במטרה לנצל את השטח ומחשש לשריפות.
חזית בתי הכנסת מחולקת לחמישה חלקים, אולי רמז לחמישה חומשי תורה.
הבימה בבית הכנסת מוצבת בסוף בית הכנסת, ולא במרכז כמקובל.
כך הושג יתרון אקוסטי, כשקולות החזן ובעל הקורא נשמעים היטב לקהל ברחבי בית הכנסת.
במאה ה-17, ימי הזוהר של הגטו, היו בו שלושה עשר מקומות תפילה.
אולמות בתי כנסת היו חמישה בלבד והם קיימים עד היום: בגטו נואובו: בית הכנסת הגרמני הגדול, קנטון והאיטלקי.
בגטו וקיו היו שניים: הפוננטיני דהיינו המערבי, ספרדי-פורטוגלי והלוונטיני, כלומר המזרחי.
בקומת הקרקע של בית הכנסת הלוונטיני נוסף הריהוט של בית כנסת לוצאטו שנהרס.
בית כנסת זה שימש גם כתלמוד תורה לילדים היהודיים בעיר.
יהודי איטליה נהגו לבנות סוכה אחת עבור בני הקהילה ליד בית הכנסת.
בסיום תפילת ערבית, נכנסו לסוכה, עשו קידוש, נטלו ידיים ובירכו ברכת המוציא על לחמנייה מיוחדת.
לאחר מכן המשיכו את הסעודה בבתים.
סוכה ישנה בת 200 שנה נמצאת כיום במוזיאון יהדות איטליה בירושלים.
על דפנותיה צוירו חלונות רחבים שבתוכם מראות הקשורים לסיפור יציאת מצרים.
היום הגטו משמש כמרכז הציבורי של יהודי ונציה, אף על פי שרובם אינם גרים בו: בתי הכנסת מצויים בו, וכן מוסדות הקהילה ובעיקר מוסדות חינוך יהודיים, בהם נמצאים ילדים מגיל הגן עד גיל הבר-מצווה.
כן מצויות בו שתי מסעדות כשרות, בשרית וחלבית.
בנוסף, יש גן ילדים של חב"ד.
בכיכר המרכזית של הגטו, ליד בית האבות, מצוי קיר ועליו שבעה תבליטי נחושת, המתארים את גורלם המר של יהודי ונציה בשואה.
בתבליטים נראים יהודים במצבים קשים, על עמודי תליה ועינויים, מול כיתות יורים, בעבודות פרך כששומר גרמני חמוש מכוון אקדח לעברם, יהודים מוכים בגיא הריגה ועוד.
דון יצחק אברבנאל הגיע לוונציה בשנת 1503. הוא שהה בעיר חמש שנים בלבד.
אך הספיק להטביע בה את חותמו בתור בעל תבונה מדינית.
זמן קצר לאחר בואו, דון אברבנאל הגיש למועצת העשרה, שליטי העיר, תוכנית להסדרת סחר הבשמים.
בעקבות כך עלתה קרנו של אברבנאל בעיני שליטי העיר, שאף הלכו אחרי ארונו בהלווייתו בשנת 1508, למרות שנקבר בפדובה, שכן קבורת יהודים עדיין הייתה אסורה באותה תקופה באיי ונציה.
רבי שמואל יהודה קצנלבוגן (1597-1521) שימש כדיין, כראש ישיבה וכרבה הראשי של ונציה במשך כ-50 שנה.
רבי יהודה אריה ממודנה (1571-1648) הוא הרב המפורסם ביותר של הקהילה היהודית בוונציה.
הוא חי בתקופת הזוהר של הקהילה במאה ה-17. הוא חיבר את הספר "תולדות מנהגי היהודים" (Historia de' riti hebraici ) אשר נפוץ באוניברסיטאות באירופה ונתן ללומדיהם מושג על היהדות.
בהקדמה לספרו הוא כותב כי המניע לחיבורו היה הסקרנות שמגלה העילית האינטלקטואלית הצרפתית והאנגלית בתרבות היהודית, בניגוד למספר הקטן באופן יחסי של ונציאנים המגלים בה עניין.
שרה קופיו סולם (1592–1641), סופרת ומשוררת, בעלת סלון ספרותי נחשב, מקורבת ליהודה אריה ממודנה,
שימש כדרשן בבתי הכנסת בעיר.
רבי אברהם יונה (1745–1815) - שימש כרבה של ונציה במשך שנים רבות.
הגיא המרכזי הוא עמק החוצה את אגן העיר העתיקה בירושלים מצפון לדרום.
הוא קרוי גם "הגיא" (בדרך כלל במקורות הקשורים לתקופת בית ראשון) או "עמק עושי הגבינה".
בתוואי העמק עובר רחוב הגיא.
תחילתו של הגיא ברמה הגבוהה שמצפון לשער שכם של ימינו (באזור מאה שערים).
הוא נכנס לעיר העתיקה דרך שער שכם, ממשיך דרומה לאורך תוואי רחוב הגיא (الواد – אל-ואד).
הגיא מתעמק ומתרחב למרגלות הר הבית, באזור הכותל (שם הוא תוחם בין הר הבית לבין הרובע היהודי), ויוצא מן העיר דרך שער האשפות.
משם הוא ממשיך ומקיף את עיר דוד ממערב (שכונת עין אל-ח'ילווה) עד שהוא "נשפך" לנחל קדרון סמוך להתמזגותו עם גיא בן הינום, בנקודה הדרומית ביותר של עיר דוד (סמוך לבריכת השילוח ולגן המלך).
חשיבות הגיא בהיסטוריה של ירושלים
הגיא, שכיום מטושטש מרוב בנייה והצטברות סחף, היה גורם משמעותי בשטח בימים עברו.
ירושלים הקדומה התאפיינה במבנה של שלוש גבעות:
ה"גבעה המזרחית" (הר המוריה, הוא הר הבית) מצפון;
שלוחת עיר דוד מדרום (העיר התחתונה);
ה"גבעה המערבית" (הר ציון) ממערב, המופרדת מהשתיים הקודמות על ידי הגיא.
הגיא העמוק היווה מכשול טבעי ולפיכך, במשך מאות שנים היה גבולה המערבי של העיר עד ימי חזקיהו, אשר הרחיב את תחומי העיר אל מעבר לגיא, אל הגבעה המערבית.
לאחר שיבת ציון שב הגיא המרכזי לשמש כגבולה המערבי של העיר, עוד במשך שנים רבות.
יוסף בן מתתיהו מציין רק פעם אחת את שמו של הגיא המרכזי: "עמק הטירופיאון".
התרגום המקובל לשם זה הוא "עמק עושי הגבינה", וזאת משום שהמילה שהשתמש בה יוסף היא "טירוס" במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה), שפירושה ביוונית "גבינה".
אלא שאין שום רמז בכתבי יוסף בן מתתיהו, בספרות חז"ל או במקורות יווניים או רומיים, שייצור גבינה אפיין בתקופת הבית השני את הפעילות באזור הזה שבתוך העיר.
מומחים נחלקו בקשר לשם; יש הרואים בו שיבוש יווני למילה עברית שאינה ניתנת לזיהוי ויש הטוענים כי באזור שער האשפות של היום התקיים שוק של יצרני גבינה.
יש המזהים את הגיא כ"עמק החרוץ" על פי ספר יואל: .
מזה נגזרת שרשרת השיבושים בתרגום ליוונית כשחרוץ מתורגם לחריץ גבינה (כמו ב) ומכאן הקשר לגבינה.
אפשרות אחרת היא קריאת המילה היוונית טֶירוֹס במלעיל (ההטעמה על ההברה הראשונה), שזו הגרסה היוונית לשמה של העיר הפיניקית צֹור, שלחוף לבנון.
לכן, לאור עדויות אלו סבורים חלק מהחוקרים כי נכון יותר להבין את הכינוי שבו כינה יוסף בן מתתיהו את הגיא, כמקום שבו פעלו בעבר הצֹורים.
הארכאולוג פרופ' דן בהט, טוען כי מדובר בשיבוש שמקורו אצל יוספוס, וזאת על פי השוואת השם ל"בריכת המגדלים" ששכנה בירושלים בימי בית שני – בהט מצא כי יוספוס תרגם את השם "המגדלים" ליוונית בתור "המיגדלון", וזאת מפני שסיומת "־ון" ביוונית היא צורת ריבוי.
השם התגלגל ל"אמיגדלון", שפירושו "שקד", וכך תורגם לשפות אחרות.
באותו אופן, לטענת בהט, נולד השם "טירופיאון" – זוהי צורת ריבוי יוונית למילה "טֶירוֹפִּים", שמקורה בתרגום מיותר נוסף של יוספוס מהמילה "צורפים" (העיר צור ביוונית נקראת טֶירוֹס).
אם כן, לשיטת בהט, העמק נקרא בפשטות "עמק הצורפים", והדבר סביר יותר מאשר "עמק עושי הגבינה", שכן בעמק זה בימי בית שני נקבצו בעלי מלאכה (כמו בורסקאים, צורפים, נפחים וכדומה), ולא עושי גבינה, שכן בעמק שבתוך העיר לא היה צאן כלל.
הד לפרשנות השם כעושי הגבינות מופיע בסרט הקומי בריאן כוכב עליון של מונטי פייתון, בו ישו מברך את עושי הגבינות, לתמהונם של המאזינים.
הגיא המרכזי בימי בית שני
הורדוס הכליל את העיר העליונה (חלקו הצפוני של הר ציון, המתוחם מצפון על ידי נחל צולב והכלול כיום בתוך חומות העיר העתיקה) בתחומי ירושלים.
כמו כן בנה הורדוס קיר תמך גדול בצלעו המזרחית של הגיא על-מנת להרחיב את שטחו של הר-הבית (הוא הכותל המערבי).
לכן נוצר צורך לחבר בין העיר העליונה ובין הר הבית בדרך נוחה עבור עולי הרגל, הכהנים (שגרו בעיר העליונה) והובלת אספקה ומים; לפיכך הקים הורדוס מערכת משולבת של מעבר להולכי-רגל ביחד עם אמת מים שעברה על-פני גשר גדול מעל הגיא – הוא קשת וילסון.
בחפירות שנערכו בשנת 2008 בשטחו של חניון גבעתי (מול הכניסה למרכז המבקרים עיר דוד, ומדרום לחומות העיר העתיקה), נחשף מבנה מגורים גדול מימי בית שני במדרון המזרחי של הגיא, כלומר במדרונה של גבעת עיר דוד.
כיוון שהאזור מתואר אצל יוספוס כאזור מגורי העניים, החופרים משערים כי מדובר בביתם של מלכי חדייב, הלני ומונבז המוזכרים אצל יוסף בן מתתיהו כבעלי בתים במקום זה.
בצפון, הגיא נוקז אל בריכת הסטרותיון על ידי אמה ששרידיה התגלו ליד שער שכם.
בתקופת הקיסר אדריאנוס הסדירו את סתימת הטירופיאון בחלקו הצפוני, הרדוד יותר.
על גבי הערוץ הסתום נסלל רחוב הגיא (הקארדו המזרחי, הקארדו המשני או "קארדו ולנסיס") שעובר באותו תוואי מאז ועד היום, כשדרה מרכזית מפוארת.
שרידי ריצוף האבן של רחוב זה משולבים עד היום בצומת ויה דולורוזה עם רחוב הגיא.
בתקופה הביזנטית המשיכו את סלילת רחוב הגיא לכיוון דרום-מזרח.
שרידי הרחוב התגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשוליה המערביים של רחבת הכותל המערבי.
בתקופה הערבית שופצה קשת וילסון ועליה נסלל רחוב השלשלת.
בתקופה זו החל הגיא בחלקו הסמוך לכותל להתמלא במבנים שונים.
שם הרחוב באותה התקופה היה "ואדי א-טואחין" לאמור "עמק הטחנות" על שם טחנות הקמח הרבות שהיו בו.
בתקופה הצלבנית המשיכה מגמת הבניה של מבנים בסמוך לכותל ומילוי הגיא בשפכי-אדמה על-מנת להקל על התנועה ממערב למזרח בעיר.
בתקופה זו נקרא חלקו הצפוני של הנתיב "רחוב הספרדים" ואילו חלקו הדרומי "רחוב הפרוונים".
עד התקופה הממלוכית התמלא הגיא בחלקו המרכזי, לאורך חומת הר הבית (הכותל המערבי), במבנים מגובבים רבים מתקופות שונות.
הממלוכים הקימו על גבי מבנים אלה שורות של קמרונות המחברים בין רחוב הגיא לשערי הר-הבית (במרכזם שוק הכתנים (סוק אל-קטאנין, בערבית: سوق القطانين )).
בכך הועלם למעשה גיא הטירופיאון כליל מעל פני השטח הגלוי לעין של העיר העתיקה.
במאה ה-19, נמלטו יהודים רבים מחברון אל העיר העתיקה והתיישבו ברחוב הגיא.
יהודים גם החזיקו בחנויות רבות ברחוב עד המרד הערבי הגדול ב-1936. מבין דיירי הרחוב המפורסמים ניתן למנות את הרבנים עקיבא יוסף שלזינגר, יהושע לייב דיסקין ומנחם מנדל הכהן ראנד.
כיום, מי שיורד מן הרובע היהודי (הוא "העיר העליונה") אל רחבת הכותל ושער האשפות, יורד למעשה אל רחוב הגיא.
בעברו הרחוק העמק היה עמוק יותר, עד כדי 15 מטר.
מדרום לשער האשפות נסתר תוואי העמק בשל בתיה הצפופים של שכונת עין אל-ח'ילווה.
הכביש בין שכונה זו לבין עיר דוד (רחוב מעלות עיר דוד) מתווה את תוואי הנחל.
בצד הדרום-מזרחי של עיר דוד ניתן לראות את קטעו האחרון של הגיא, שלפני הישפכו לנחל קדרון הוא מצוקי ועמוק.
הגטו החדש הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של בנימין זאב הרצל אז עיתונאי ומחזאי וינאי, ולימים מייסד הציונות המדינית.
המחזה הפוליטי הראשון של הרצל נכתב במשך 17 יום בלבד, מ-21 באוקטובר עד 8 בנובמבר 1894. מחשש לתגובות למחזה כתב הרצל את המחזה תחת שם העט "אלברט שנאבל".
המחזה תורגם לעברית על ידי ראובן בריינין עוד בסוף המאה ה-19.
בשנות ה-1890 היה תאודור הרצל שרוי במשבר אישי חמור: תקוותיו האישיות והקולקטיביות להתבוללות וקבלה של היהודים בחברה האירופאית נכזבו; התעצמותה של האנטישמיות, שנראתה לו קודם כשריד מן העבר שיעלם עם הזמן, הובילו אותו להכרה כי מדובר באידאולוגיה מודרנית וחיונית.
המתח הפנימי שלו, בין תיעוב כלפי היהודים ושנאה עצמית לבין תחושת הזדהות והתקוממות על מנת חלקם, הלך והחמיר, והוא דש בפתרונות קיצוניים לשאלה היהודית, כמו התנצרות המונית.
על רקע זה נכתב המחזה.
הרצל כתב את המחזה במשך "שלושה שבועות־אושר של להט ועבודה, דמעות וצחוק עד טירוף".
בתחילה קרא לו "הגטו", אולם אחר כך שינה את שמו ל"הגטו החדש".
הוא הקדיש אותו "בידידות לבבית" למקס נורדאו.
המחזה הוא מלודרמה שמתרחשת בווינה בשנת 1893, ובמרכזהּ עומד פרקליט בשם יעקב סמואל, יהודי מתבולל הנחוש לצאת מן הגטו החברתי שנכפה על יהודי המערב.
יעקב נישא להרמינה הלמן, "נסיכה" יהודיה, בלונדינית מפונקת, בת למשפחה עשירה, אשר אינה מבינה לליבו של בעלה.
יעקב אינו רגיל בחברת יהודים.
גיסו החדש הוא פריץ ריינברג, סוחר מניות יהודי, שהופעתו אינה "יהודית" טיפוסית.
סוכן בורסה יהודי נוסף הוא עמנואל וסרשטיין, שאינו מסוגל ואינו מנסה להיפטר ממחוות גופניות "יהודיות" ומשרידיה של לשון יהודית-גרמנית לא תקנית.
יעקב חש אי-נוחות בחברתו, כמו גם בחברתו של קצין פרשים ("שר הפרשים") בעל השם האצילי הברון פון-שראם, שבהמשך מתברר כי שנים קודם לכן הזמין את יעקב לדו-קרב בשל מריבה טיפשית, אך מכיוון שאביו של יעקב היה חולה באותו זמן, סירב יעקב להזמנה והתנצל, ולפי כללי משחק זה הוקע כפחדן.
יעקב נכשל בניסיונו לצאת מן הגטו החברתי של יהודי המערב.
חברו הנוצרי הטוב ביותר, פרנץ וורצלכנר, אדם הגון וישר, מודיע לו בצער רב כי הוא אינו יכול להמשיך ולקיים את ידידותם, שכן בכוונתו לפנות לקריירה פוליטית, ועל כן אינו יכול להיחשב כחברם של היהודים, שבהם מוקף יעקב מאז נישואיו.
דמויות נוספות במחזה הן הרב פרידהיימר והרופא ד"ר ביכלר, שהמיר את דתו.
פון-שראם הוא בעליו של מכרה פחם שבו מועסקים כורים בתנאים לא אנושיים ויעקב נרתם לסייע להם בחינם.
הוא מעודד אותם לפתוח בשביתה, אך כעבור שלושה שבועות הם שבים לעבודה וכעבור שבוע מתרחש אסון: המכרה קורס וקורסות גם מניותיו.
אירוע זה מרושש את פון-שראם ואת ריינברג, שהיה מעורב בתרגיל ספקולטיבי של הנפקת המכרה בבורסה, אך מעשיר את וסרשטיין, שמכר את מניותיו בשיאן.
פון-שראם מגיע לפגוש את ריינברג שותפו, אך לריינברג אין אומץ לפגוש אותו, והוא מבקש מיעקב שיעשה זאת במקומו.
פון-שראם מאשים את יעקב בהסתת הפועלים לשביתה, שגרמה לטענתו לאסון, בשל אי אחזקת המכרה במשך מספר שבועות.
הוא אף מאשים את יעקב ב"קנוניה יהודית" שתוכננה עם ריינברג.
פון-שראם שומע מיעקב הסבר מקיף על המשגים והעוולות להן הוא אחראי כבעל מכרה הפחם: מצד אחד הוא מעלה את ערך הנכס ללא צידוק ריאלי כדי למקסם את רווחי ההון הספקולטיבי בבורסה, ומצד שני הוא לא דואג לשיפור תנאי העבודה במכרה, דבר המוביל לתאונה בה נספים כמה פועלים.
יעקב מכיר את הנושא מקרוב מכיוון שהוא הסכים לשמש כעורך הדין של חברת מניות של יהודים המעורבת בעסקה.
כשיעקב מסיים להטיח בפון-שראם את האמת, מכנה בעל המכרה את יעקב וגיסו "אספסוף יהודוני".
בתגובה לעלבון האנטישמי, סוטר יעקב על לחיו בפניו של פון-שראם ומגרש אותו מביתו.
במצב זה נאלץ האציל לשמור על כבודו והוא קורא ליעקב לדו-קרב.
יעקב מסרב לנהוג באופן המצופה מיהודי ונענה להזמנה.
בדו-קרב נפצע יעקב אנושות, וכשהוא גוסס הוא אומר בקול חלש: "יהודים, אחי, יבוא יום ויניחו לכם לחיות – כאשר תדעו כיצד למות".
בקול רעם ובכוחותיו האחרונים הוא אומר: "אני רוצה החוצה!
כל אחת מהדמויות במחזה מסמלת טיפוס חברתי מסוים, בדרך כלל באמצעות צמדי ניגודים: יעקב מייצג את היהודי הישר ובעל הכבוד העצמי, בעוד שכל עולמה של אשתו נסוב סביב התגנדרות.
דמותה מבוססת בעיקר על רעייתו של הרצל, ג'ולי.
ריינברג הוא יהודי בורגני אופייני, שכל עולמו נסוב סביב הכסף, ומבקש להיראות כיהודי "מתורבת", בעוד שווסרשטיין הוא יהודי מזרח-אירופי אופייני, המודע למקומו של היהודי בעולם.
צמד דמויות מסמל שני פתרונות דתיים ל"בעיה היהודית".
דמותו של הרב פרידהיימר מייצגת את הכוחות הדתיים ביהדות, השואפים לבצר את חומות הגטו, ומנגד ד"ר ביכלר שהמיר את דתו.
יש גם צמד דמויות של נוכרים: החבר פרנץ, אדם הגון שנאלץ להתרחק מיעקב מחשש האנטישמים, ומייצג את בגידת החוגים הליברליים בציבור היהודי; ופון-שראם, האציל האנטישמי, המנהל חיי הוללות במחיר הפקרת חייהם של בני מעמד הפועלים.
נושאים אלו - השאלות החברתיות לנוכח התיעוש, תפקידו של ההון בכלל והבורסה בפרט וכדומה - יתפסו מקום מרכזי בהגותו הציונית של הרצל, כפי שניתן לראות בפירוש גם ביומנו וגם בספריו 'מדינת היהודים' (1896) ו'אלטנוילנד' (1902).
במסעו אחר חירות פנימית וכבוד עצמי הוא נקרע בין האמונה הליברלית בכך שבני-האדם שווים ושכל האפליות תתבטלנה עם התפשטות הקדמה, לבין המציאות החברתית הגוזרת עליו כליאה בגטו חברתי-מעמדי גם לאחר ביטול הגטו הממשי.
מותו של יעקב סמואל נועד להעביר מסר של שמירה על הכבוד היהודי ואזהרה כי מצבם של יהודי המערב הוא ללא נשוא.
ארתור שניצלר, אחד מחבריו הקרובים של הרצל, אשר היה האדם היחידי שקרא את המחזה, הסכים לבקשתו של הרצל לנסות להעלות את המחזה על בימת התיאטרון.
שניצלר פנה לשישה תיאטראות בווינה, בברלין ובפראג; בכל תיאטרון הוא זכה לתשובה שלילית.
המנהלים היהודים זועזעו מעזות-הפנים של המחזה; המנהלים הלא-יהודים חששו כי המחזה יתפרש שלא כהלכה.
"הקנוניה" הזאת קירבה מאוד בין הרצל לשניצלר.
למרות חוסר ההצלחה ההתחלתי, המחזה הועלה בסופו של דבר ביותר מ-20 מקומות ברחבי אירופה.
בשלב הזה הרצל כבר עסק בציונות במידה ישירה ורחבה בהרבה.
בתחילת ינואר 1898 הועלה המחזה על ידי מפיק פרטי, פרנץ פון יאונר, בקארלתיאטר בווינה.
עורכיו של הרצל ב"נויה פרייה פרסה", באכר ובנדיקט, זעמו על כך שהכתב המפורסם שלהם יהיה מעורב ב"מחזה יהודי".
באכר דרש מהרצל לאסור על הצגת המחזה, אולם הוא סירב, ובעקבות המריבה הקשה אירעה לו התקפת־לב קלה.
הצנזור המשטרתי של וינה, שחשש ממהומות נוספות על אלו שאירעו לאחרונה בעיר, דרש לקצץ קטעים מן המחזה, אולם הרצל והמפיק ערערו על החלטתו בפני מושל אוסטריה תחתית, והיא בוטלה.
רק הגבלה אחת נותרה: שדמות הרב (השלילית) לא תופיע בבגדי כהונה.
ההצגה אכזבה הן את הרצל והן את הצופים והמבקרים נותרו אדישים.
בהצגת הבכורה בווינה נכח גם זיגמונד פרויד.
המחזה עורר בו "פקעת מחשבות וחלומות", שהיוו לאחר מכן בסיס לתורת החלומות שלו, שתוארה בספרו "פשר החלומות".
לאחר מכן עבר המחזה לברלין, שם נקטל בידי המבקרים.
המחזה נחל הצלחה מסוימת בווינה, שם הוצג 25 פעמים ב"תיאטרון קרל" בשנת 1898. אולם בפראג ההצלחה הייתה בינונית ומטה, ובברלין נחל המחזה כישלון.
גיבור המחזה, יעקב סמואל, הוא במידה רבה בן-דמותו של הרצל עצמו.
ז'אק קורנברג כתב כי המחזה משקף את יאושו של הרצל ואובדן אמונתו באפשרות של קבלת היהודים לחברה, הן בגלל אופיים הריאלי שאותו הוא ביקר קשות והן בגלל דעותיה המושרשות של הסביבה הנוצרית: לבסוף, מוצאו היחיד של הגיבור הוא במוות.
"הגטו החדש" היה חלק מגל של יצירות דומות, שנכתבו על ידי יהודים שהשתלבו מהרבה בחינות בחברה הכללית, אך שהתעוררות האנטישמיות אילצה אותם לבחון את הנחות-היסוד שלהם.
יעקב גולומב רואה במחזה חלק חשוב מתהליך שעבר הרצל בחיפושו אחר זהות אותנטית, בהשראת כתבי ניטשה.
לדעתו, יש להבין את המחזה על בסיס החוויה של תלישות וניתוק של האינטלקטואלים היהודים, שהתנתקו מדתם ונותרו עם התרבות הגרמנית בלבד, שגם בה לא נטמעו.
לדעת הביוגרף עמוס אילון, זהו המחזה הטוב ביותר שהרצל כתב מעודו.
לדעתו, אף על פי שהעלילה עשויה להיראות לקורא המודרני מלודרמטית, המחזה אינו מלודרמטי יותר ממחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו, למשל, בן-זמנו של הרצל.
לדבריו, הגיבורים הראשיים וחלקים של הדיאלוג, שאובים מחייו של הרצל, ולדעתו "משורטטים בכישרון וברגש".
לדעת אילון, "כציון דרך בהתפתחותו מדינאי", מרמז המחזה "על הרבה מן המניעים הפנימיים של מי שעתיד להיות מנהיגו של ציבור גדול.
ניכרות בו טראומות הילדות של הרצל, סכלון כוחות הנפש שלו בסגור חיי המשפחה, והמניע העיקרי – גאווה פצועה".
לדעת הביוגרף שלמה אבינרי, "ככל מחזותיו האחרים, גם הוא מלודרמטי, פלקטי ודקלרטיבי, עלילתו מסובכת ואינה סבירה, הוא משופע בנאומים הפוגמים בשטף העלילה הגם שיש בהם עניין לבחינת התגבשות דעותיו של הרצל".
לדברי אבינרי, המסר של המחזה הוא שיהודי המערב "אמנם יצאו מן הגטו – אך הם מוצאים את עצמם בגטו חדש, מוזהב מעט ולכאורה פתוח, אך עדיין בגדר גטו".
לדבריו, "עיקרו של המסר במחזה הוא השחרור העצמי, האוטואמנציפציה של היהודים – ולא האמנציפציה המוענקת ליהודים".
פרופ' יהודה מורלי טוען, כי כתיבת המחזה הביאה למהפך אצל הרצל ביחס לשאלה היהודית.
הוא הבין שההתבוללות היא לא הפתרון.
ויותר מכך, הרצל החל להפנים בעקבות המחזה, שיש להקים מדינה יהודית, כל זאת עוד לפני משפט דרייפוס.
בן-ציון דינור ראה במחזה את "נקודת-המוצא לתפיסתו הציונית" של הרצל.
חזקי שוהם טוען כי המחזה הוא "טקסט מפתח אידאולוגי", וזאת על בסיס מקומו הביוגרפי בקורות חייו של הרצל, "בנקודת התפר בין שתי התקופות השונות בחייו הציבוריים – זו ה'מתבוללת' וזו ה'לאומית'".
לדעת שוהם, "זהו הטקסט המעמיק הפומבי הראשון" שהקדיש הרצל לבעיית היהודים, ו"ניתן לראות בו את ראשית היחשפותו של הרצל כאיש ציבור יהודי".
לדעת שוהם, זהו המחזה הנטורליסטי ביותר מכל מחזותיו של הרצל.
עדות לסערת הנפש שאחזה בהרצל בעקבות כתיבת המחזה, והפנמתו בצורך לפעול למען העם היהודי, באה לידי ביטוי בכתביו: "אני דימיתי כי על ידי הסערה הדרמטית הזאת אשתחרר מן המעיק עליי (הבעיה היהודית).
להפך, נכנסתי יותר ויותר לפניי ולפנים של הדבר.
התחזק בי הרעיון שעליי לעשות משהו למען היהודים.
הלכתי בפעם הראשונה אל היכל התפילה ברחוב ויקטואר, והתפילה הייתה שוב בעיניי חגיגית ומעוררת רגש.
קווים רבים הזכירוני את ילדותי ואת ההיכל ברחוב הטבק בבודפשט".
בשנת 2022, פרופסור יהודה מורלי ואשתו, אשת התיאטרון שרה מורלי, תרגמו וביימו מחדש את המחזה.
לראשונה בתולדות מדינת ישראל, המחזה עלה על במות שונות ברחבי ישראל, בירושלים, בתל אביב, ובאוניברסיטת בר-אילן.
בכ' בתמוז תשפ"ב, יום האזכרה של בנימין זאב הרצל, אף התקיים ביצוע בהר הרצל.
הגיטו החדש – מחזה בארבע מערכות, תרגם מ.
מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים, כרך ששי, הוצאת ספרים מ.
כתבי הרצל בעשרה כרכים, כרך ו': היכל בורבון, הוצאת ספרים מ.
הגטו החדש : מחזה בארבע מערכות, תרגם מהמקור בגרמנית - דני בן-ישראל, י' גולן, ת"א, 1992.
הֵגַי (גם הֵגֶא) הוא דמות מתוך מגילת אסתר שבתנ"ך.
הוא סריס שממונה על ההרמון של אחשוורוש.
מצוין במגילה שאסתר מצאה חן בעיניו והוא הפלה אותה לטובה.
ב חלוקים האמוראים למה הכוונה במילים: "וַיְשַׁנֶּהָ וְאֶת נַעֲרוֹתֶיהָ לְטוֹב בֵּית הַנָּשִׁים".
רב אומר שהכוונה לכך שהגי נתן לה מאכלים יהודים.
שמואל אומר שהגי נתן לה "קדלי דחזירי" למאכל ורבי יוחנן אומר שהוא נתן לה זרעונים למאכל כמו שבספר דניאל האחראי על תזונתם של דניאל, חנניה, מישאל ועזריה נתן להם זרעונים.
לפי הערוך "קדלי דחזירי" הוא "עשב הצומח בראש חזרת, והוא מאכל שרים".
לעומתו, בתוספות ובפירוש שטיינזלץ מפורש שהכוונה לקותל חזיר.
הגיבורים הלאומיים של ברבדוס הם תושבי ברבדוס ששמם ננקב בחוק מסדר הגיבורים הלאומיים, שעבר בפרלמנט של ברבדוס ב-1998. החוק העניק גושפנקא רשמית למעמדם של עשרה אנשים בהיסטוריה של ברבדוס.
יום הגיבורים הלאומיים הראשון נחוג ב-28 באפריל 1998, שהיה יובל המאה להולדתו של סר גרנטלי אדמס.
בוסה: נולד באפריקה ונהרג במהלך התקוממות העבדים של 1816 כאשר לחם למען שחרורו בברבדוס.
סר גארפילד סנט אובורן סוברס (1936)
כל אחד מ-11 הגיבורים זכאי שיפנו אליו בתואר The Right Excellent.
הגיבור האבוד הוא ספר-פנטזיה שיצא לאור בשנת 2010. הספר מבוסס על המיתולוגיה הרומית והמיתולוגיה היוונית.
הספר הוא הספר הראשון בסדרת גיבורי האולימפוס (שכוללת 4 ספרים נוספים), שהיא סדרת ההמשך לפרסי ג'קסון והאולימפיים שנכתבה על ידי ריק ריירדן.
הספר מספר את האירועים שקרו במחנה החצויים לאחר אירועי 'פרסי ג'קסון והאולימפיים'.
הספר קיבל ביקורות חיוביות והפך לרב-מכר.
ג'ייסון, אחד מגיבורי הספר, מתעורר באוטובוס כשהוא לא זוכר דבר מעברו.
הוא מבין שהוא בטיול של בית ספר לילדים בעייתיים.
ג'ייסון מגלה שלנערה שהחזיק את ידה כאשר התעורר קוראים פייפר, ולנער שיושב מלפניו קוראים ליאו, ושניהם טוענים שהם מכירים אותו כבר כמה חודשים.
הם מגיעים לגרנד קניון ומותקפים על ידי שני ונטוסים - רוחות סערה.
שם מתגלה שהמאמן הדג', המורה המלווה לטיול, הוא למעשה סאטיר.
ג'ייסון, מונחה על ידי האינסטינקטים שלו, שולף מטבע זהב מכיסו, משליך אותו באוויר, והופך אותו לחרב מזהב קיסרי.