tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידם של גלגלי השיניים הוא להגדיל את המומנט תוך הפחתה של המהירות או להגדיל את המהירות תוך הפחתה של המומנט.
אם גלגל שיניים שהיקפו שלושים סנטימטר (או שלושים שיניים), יסובב גלגל שיניים שהיקפו עשרה סנטימטר (או עשר שיניים), הרי שהמהירות הסיבובית שתתקבל, כלומר מספר הסיבובים ליחידת זמן, תהיה פי שלושה מהמהירות שנכנסה.
אבל, המומנט שיתקבל יקטן פי שלושה מהמומנט שנכנס.
דבר נוסף המתקבל על ידי שילוב גלגלי שיניים – האפשרות לשנות את כיוון הסיבוב.
למשל, אם גלגל שיניים אחד מסתובב עם כיוון השעון, גלגל השיניים שיוצמד אליו יסתובב נגד כיוון השעון.
כיוון תנועת גלגלי השיניים השתנה, אך המהירות הסופית נותרה זהה.
קיימים שני סוגי גלגלי שיניים עיקריים בתיבת הילוכים:
גלגל שיניים בעל שן ישרה (Spur): גלגל שיניים זה זול יחסית.
החיסרון המשמעותי בו הוא שאין שילוב טוב בין גלגלי השיניים, לכן גלגלי השיניים מכים זה את זה, ויוצרים על ידי ההכאה קול יבבה, כמו זו הנשמעת בעת נסיעה מהירה בהילוך אחורי במכונית.
גלגל שיניים בעל שן אלכסונית, חלזוני (Helical): בגלגלי שיניים אלו יש שילוב טוב בין השיניים, דבר התורם לפעולה שקטה ויעילה.
גלגל שיניים זה יקר יותר מגלגל שיניים בעלי שן ישרה.
חלקי מערכת העברת הכוח בה יש שינוי במהירות הסיבוב
דיפרנציאל: בעל יחס הפחתה די גדול (בערך 1 ל־3) בין הסבבת (Pinion) לבין גלגל העטרת (Ring gear או Crown).
צמיג: יש לחלק את המומנט שמגיע מהדיפרנציאל ברדיוס הצמיג כדי למצוא את הכוח שמגיע אל הכביש.
המצמד מקשר בין המנוע לבין תיבת ההילוכים, ומאפשר לנתק את המנוע (ההתקן המניע) מתיבת ההילוכים וההתקן המונע המחובר אליה (למשל, גלגלי הרכב).
ברוב המקרים, המצמד מורכב משתי דסקיות המוצמדות בכוח זו לזו.
באפשרות הנהג לגרום להפרדה בין שתי דסקיות אלו, מה שקוטע את התנועה הסיבובית מהמנוע אל הגלגלים דרך תיבת ההילוכים.
המצמד נועד כדי להפריד ולחבר את המנוע בצורה הדרגתית: בזמן התחלת הנסיעה, בעצירה, ועל מנת להחליף הילוכים.
המנוע צריך להיות מופרד מתיבת ההילוכים בעת החלפת ההילוך כי עבור מהירות נתונה של הגלגלים, יש הבדל בין הסל"ד של גל הקצר של תיבת ההילוכים בהילוך אחד לבין הסל"ד בהילוך השני.
כדי לשנות מהירות זו, צריך לנתק את המנוע על-מנת לא לשנות את המהירות הזו יחד עם כל העומס של המנוע.
אחר כך, מתאימים את הסל"ד של המנוע לסל"ד של גל הקצר של תיבת ההילוכים לפני שמחברים בחזרה את המצמד.
לדוגמה, בהילוך ראשון במהירות של 20 קמ"ש מנוע הרכב פועל ב־3,000 סל"ד ובהילוך שני, במהירות זו, המנוע פועל ב־2,000 סל"ד בלבד.
לכן, צריך להפריד את המנוע מהגלגלים, לשלב להילוך הבא (כלומר להוריד את הסל"ד של תיבת ההילוכים ל-2,000), לחכות שהסל"ד של המנוע ירד, ואז בערך ב־2,000 סל"ד, לשלב את המצמד שוב.
(המנוע לא יכול להתגבר על הפער הזה של 1,000 סל"ד לכן צריך להפריד אותו, להגיע לסל"ד הנכון, ורק אז לשלב).
לכל מנוע יש תחום סל"ד (סיבובים לדקה) שבו הוא אופטימלי (בין שיא המומנט לשיא ההספק), ההילוכים בנויים כך שישמרו את המנוע בתחום הסל"ד היעיל במהירויות הנסיעה השונות.
אם מנוע מגיע לסף כלשהו של סל"ד (באזור הקו האדום), הוא עלול להינזק בצורה בלתי הפיכה.
לכן, על ידי שימוש נכון בתיבת ההילוכים שומרים עליו שלא ייהרס.
מתחת לתחום סל"ד מסוים, המומנט של המנוע נמוך מאוד, ולכן יש להכפיל אותו, על מנת שיהיה מספיק מומנט להתחיל את הנסיעה (דרושה תוספת מומנט בגלל כוחות חיכוך שונים שפועלים רק כשהרכב ללא תנועה).
למה אין לרכב אינסוף הילוכים?
הסיבה לכך היא שעל המכונית בתנועתה פועלים כוחות הגדלים ככל שהמהירות עולה.
לכן צריך להתאים את המומנט של ההילוך הסופי למומנט שמתנגד לתנועת הרכב.
ככל שהרכב יגביר את המהירות ויעלה הילוכים שיקטינו את המומנט, תאוצת הרכב תקטן – עד להשוואה בין מומנט המנוע (דרך מערכת העברת הכוח) לבין המומנט שמתנגד לתנועת המכונית.
במילים אחרות, מהירות הרכב הסופית מוגבלת במקרים רבים בגלל שלל כוחות הפועלים על הרכב.
אם ניצור יחס הפחתה ארוך אחד בתיבת הילוכים (הילוך אחד), הרכב לא יוכל להתחיל לנוע, כי לא יהיה די מומנט לתחילת הנסיעה בסל"ד הנמוך.
ואילו בהילוך ראשון רגיל, כבר בתחילת הנסיעה המנוע נמצא בסל"ד מספיק גבוה, בו יש כבר די מומנט לתחילת הנסיעה (כמו כן, ככל שיש יותר מומנט, הרכב מאיץ טוב יותר).
אם ניצור יחס הפחתה אחד קצר, אז המהירות הסופית תהיה מוגבלת מפני שיש למנוע סל"ד מרבי שאחריו הוא ייהרס (באזור הקו האדום).
בתיבת ההילוכים קיים גל קצר (Input Shaft) שיוצא מהמצמד וממשיך מעט לתוך תיבת ההילוכים, בקצהו מחובר גלגל שיניים.
גם על הגל הנגדי (Layshaft) מחובר גלגל שיניים.
לאורכו של הגל הנגדי ישנם עוד כ־5 גלגלי שיניים.
לכל גלגל שיניים בגל הנגדי יש גלגל שיניים מקביל על גל שלישי (Output Shaft) שהוא המשכו של הגל הראשוני (אך אינו מחובר אליו).
גלגל שיניים זה משולב אליו תמידית.
גלגלי השיניים על הגל השלישי אינם מחוברים לגל בצורה קשיחה.
כלומר, הם יכולים לנוע אף אם הגל לא נע.
וכן, לעצור אף אם הגל נע.
כדי לחבר את גלגלי השיניים לגל (בכל פעם גלגל שיניים אחד בלבד), ישנם שיניים שנקראות Dog tooth, שיניים אלו מחוברות בצורה קשיחה אל הגל וכאשר הן ידחפו הן יתחברו אל גלגל השיניים מן הצד, מה שגורם לו להתחבר בצורה קשיחה אל הגל.
כעת הכוח עובר דרך ארבעה גלגלי שיניים מן הכניסה אל תיבת ההילוכים ועד היציאה: גלגל השיניים על הגל הראשוני, גלגל השיניים המקביל אליו, גלגל השיניים על הגל השני וגלגל השיניים המקביל, על הגל השלישי (גל היציאה).
במבנה תיבת הילוכים כזה, יש לשלב הילוכים בשיטת "גז ביניים" (Double-clutch):
לחיצה על המצמד והעברת הילוך להילוך סרק.
מתן גז, כך שהמנוע יעבוד בסל"ד של ההילוך הבא.
לחיצה על המצמד והגז יחד והעברה להילוך הבא.
העברה להילוך סרק משחררת את גלגל השיניים משיני הכלב (והפרדת המנוע מהגלגלים – יש נתק בתיבת ההילוכים).
האצת גלגל השיניים למהירות של שיני הכלב (שנמצאת ביחס ישר למהירות הרכב, כי שיני הכלב תמיד "מחוברות" לגלגלים).
לדוגמה, אם צריך להוריד מהילוך שני לראשון: בהילוך ראשון במהירות של 20 קמ"ש מנוע הרכב פועל ב־3,000 סל"ד.
ובהילוך שני, במהירות זו, המנוע פועל ב־2,000 סל"ד בלבד.
יש להאיץ את גלגל השיניים (של ההילוך הבא – הילוך ראשון) למהירות פרופורציונית ל־20 קמ"ש, קרי 3,000 סל"ד.
כעת שיני הכלב, שנמצאות במהירות פרופורציונית ל־20 קמ"ש (כי הן מחוברות לגלגלים שנעים ב־20 קמ"ש) נמצאות באותה מהירות בדיוק של גלגל השיניים.
כעת יש לשלב את ההילוך הבא.
שחרור המצמד, כדי לחבר חזרה את המנוע לגלגלים.
בצורה זאת ניתן להעביר הילוך ללא שימוש במצמד (גם בתיבות הילוכים רגילות), אך אין זה מומלץ, משום שביצוע גז הביניים אינו מושלם בדרך כלל (מבחינת דיוק סל"ד).
תיבת הילוכים עם סנכרון (Synchronism)
בתיבות ההילוכים החדשות יותר (כלומר, במכוניות של ימינו), ישנו סנכרון בנוסף לשיני הכלב, הסנכרון הוא כעין שרוול העשוי מתכת רכה (מבנהו המדויק של הסנכרון משתנה בין יצרני הרכב השונים).
בצדו של גלגל השיניים (במקום שמורכבות השיניים שמשתלבות עם שיני הכלב) ישנה בליטה קצרה.
כאשר משלבים הילוך, השרוול עולה על הבליטה, הם מתחברים (אך לא בצורה קשיחה), ואז גלגל השיניים מואץ למהירות של שיני הכלב.
כעת שיני הכלב נמצאות במהירות של גלגל השיניים, ולכן הם משתלבים יחדיו (ללא שימוש בגז ביניים).
אולם, מכיוון שהסינכרונים עשויים ממתכת רכה, הם נשחקים לאחר זמן מה ושילוב ההילוך הופך קשה יותר, מה שמצריך את החלפת המצמדים הסינכרוניים, או שימוש בגז ביניים.
אם משלבים להילוך לא נכון, הסנכרון יאלץ להאיץ יותר את גלגל השיניים מה שיגרום לבלאי מהיר יותר של הסנכרון, או במקרה הגרוע, אם הסנכרון לא הצליח להתאים את מהירות שיני הכלב למהירות גלגל השיניים, גלגל השיניים יפגוש את שיני הכלב במהירות, מה שישחק אותן (ישמע רעש של גריסה).
כמו כן, עלול להיווצר מצב שאי אפשר לשלב את ידית ההילוכים להילוך הרצוי (לדוגמה, שילוב להילוך ראשון מחמישי בעת נסיעה מהירה לא יצליח).
התקן העברה מהירה הוא אביזר שיפור המאפשר החלפת הילוכים מהירה יותר.
ההבדל בין תיבת הילוכים רגילה לתיבה עם העברה מהירה הוא בעיקר במבנה המוטות המקשרים, שם יש הבדל במנוף קטן שמחובר לידית.
כאשר משנים את אורכו של המוט התנועה הופכת להיות מהירה יותר.
מאידך, הקיצור מחייב הפעלת כוח רב יותר שעלול ליצור קשיים בהחלפת הילוך כאשר השמן התעשייתי בתיבת ההילוכים קר.
הבדל נוסף הוא באיכות החומרים כדוגמת טבעות מתכת איכותיות יותר המונעות חופש בידית.
בעיה אחרת היא חומרתו של שילוב שגוי להילוך לא מתאים, שעלול להרוס את המנוע.
דרך נוספת להעברת הילוכים מהירה יותר, מושגת בעזרת קיצור ידית ההילוכים כך שהתנועה הנדרשת קצרה יותר.
שיטה זו לא משנה את המבנה של המוטות המקשרים והשיפור בזמן ההחלפה פחות משמעותי.
ההילוך האחורי בדרך כלל אינו מסונכרן ואינו נטוי (הליקלי - helical) (אלא עשוי משן ישרה).
הוא בנוי מגלגל שיניים על הגל הנגדי וגלגל שיניים מקביל לו על גל היציאה (אך הם אינם משולבים כמו שאר השיניים, אלא יש ביניהם מרחק), בשילוב ההילוך מוסט גלגל שיניים שלישי (על גל נוסף - Idler Shaft) שמתחבר ביניהם, מה שהופך את כיוון הסיבוב.
הילוך זה בדרך כלל קצר יותר מההילוך הראשון – מה שנותן יותר כוח, אך פוגם במהירות הסופית שלו.
מכיוון שגלגלי השיניים של הילוך זה אינם עשויים משיניים חלזוניות – מטעמים כלכליים, הוא משמיע קול יבבה צורם בנסיעה מהירה לאחור.
מכיוון שהילוך זה אינו מסונכרן – והשילוב מתבצע על ידי הסטת גלגל שיניים, אם ישלבו להילוך אחורי תוך כדי נסיעה – ישמע רעש של גריסה מגלגלי השיניים.
גם אם ישלבו להילוך אחורי בעצירה, אך מיד לאחר תנועה לפנים, עלול להיווצר קושי בשילוב, וזאת מפני שגלגלי השיניים שבתיבת ההילוכים ממשיכים לנוע מכוח האינרציה בזמן שהמנוע מנותק מהם (שדוושת המצמד לחוצה).
לכן, מומלץ לשלב להילוך סרק לפני השילוב להילוך האחורי, לשחרר את המצמד, כך שגלגלי השיניים ינועו לאט יותר, ורק אז לשלב אליו.
קיימים כלי רכב בהם ניתן (לרוב באופן תאורטי) לשלב יותר מיחס העברה אחד בנסיעה לאחור, אפשרות זאת מתקבלת בדרך כלל על ידי תיבה נפרדת המשנה את כיוון העברת הכוח, ושילוב יחסי העברה שונים (המשמשים גם בנסיעה קדימה) (במשאית יונימוג ובטנקים למשל).
בתיבת ההילוכים, כל צמד מצמדים סינכרונים (או רק המצמדים – בתיבת הילוכים ללא סינכרון), מחוברים יחד במוט.
למשל, המצמדים של הילוך ראשון ושני מחוברים יחד במוט, כך, שאם נזיז את המוט לאחור, המצמד של ההילוך הראשון ישתלב, והמצמד של ההילוך השני יצא משילוב.
אם המוט יושאר באמצע, שני מצמדים אלו לא יהיו משולבים.
כל פעם יכול להיבחר רק הילוך אחד שישולב.
במצב הילוך סרק, ידית ההילוכים תהיה במרכז (אך לאו דווקא באמצע), כך שכל המצמדים יהיו רפויים.
כדי להעביר את תנועתה של ידית ההילוכים אל תיבת ההילוכים, משתמשים בדרך כלל במוטות ("שטנגות") שתפקידם לקשר בין ידית ההילוכים לבין מוטות השילוב של תיבת ההילוכים.
ידית ההילוכים אינה מורכבת תמיד מעל תיבת ההילוכים.
כדי להקל על הנהג למצוא את ההילוך הנכון, ישנן תיבות הילוכים שמנגנון השילוב הפנימי שלהן מאפשר העלאת הילוך על ידי דחיפת ידית ההילוכים קדימה, והורדת הילוך על ידי משיכת ידית ההילוכים אחורה.
מבנה תיבת הילוכים זו זהה למבנה תיבת ההילוכים הרגילה – למעט מנגנון השילוב.
המנגנון בנוי מגלגלי שיניים המורכבים על מוטות קצרים מחורצים, על ידי הזזת ידית ההילוכים הם מסתובבים, ומוטות השילוב, שנעים בחריצים, עוברים להילוך הנכון.
מנגנון שילוב דומה נמצא גם באופנועים.
בתיבת הילוכים ידנית רגילה, כדי להחליף הילוך נדרשות לעיתים מספר פעולות.
למשל, כדי להעביר מהילוך רביעי לחמישי באמצעות מוט הילוכים סטנדרטי עם 5 הילוכים, צריך לדחוף את המוט קדימה, ימינה ואז שוב קדימה.
בתיבה הסדרתית, צריך רק לדחוף קדימה או למשוך אחורה.
אין צורך לחשוב על הפעולות הנדרשות, רק לדחוף או למשוך.
בתיבת הילוכים ידנית רגילה, צריך לזכור איזה הילוך משולב כעת – כדי למצוא את ידית ההילוכים.
בתיבה סיקוונסיאלית, היא תמיד באותו מקום.
לעולם לא יתבצע שילוב להילוך שגוי (למשל, במקום להעביר להילוך חמישי – הורדה שגויה לשלישי, מה שעלול לגרום להרס המנוע).
חיסכון במקום: ישנה מסילה אחת לתנועה קדימה ואחורה, בעוד שבתיבות הילוכים רגילות יש שלוש או ארבע מסילות.
ישנם מקרים בהם דילוג על הילוך מתבקש על ידי תנאי הדרך.
לדוגמה נהיגה בשטח חולי, בו צבירת מהירות באמצעות דילוג מהילוך ראשון לשלישי מונעת שקיעה.
בתיבה הסיקוונסיאלית נדרשות שתי העברות שהופכות את ההחלפה לאיטית יותר.
דוגמה נוספת היא בלימה באמצעות כוח המנוע שמחייבת לעיתים הורדה של מספר הילוכים בבת אחת.
מיקום ידית ההילוכים לא נותן אינדיקציה על ההילוך הנוכחי, מה שעלול לגרום לבלבול, למשל כאשר הרכב נעצר וצריך לנתק את המצמד.
חשוב להבדיל בין תיבת הילוכים סדרתית לבין תיבת הילוכים מנומטית , המוכרת גם בשם המסחרי "טיפטרוניק".
לתיבת הילוכים סדרתית יש מצמד רגיל, ומכלול פנימי של תיבת הילוכים ידנית.
לעומת זאת, בתיבה מנומטית, המכלול הפנימי הוא של תיבת הילוכים אוטומטית, לנהג אין שליטה על ה"מצמד האוטומטי" (ממיר המומנט), ומחשב הרכב הוא הקובע, בסופו של דבר, על העלאת הילוך בתיבות מסוימות (Over rolling), וכן על הורדת ההילוך.
בנוסף, העברת ההילוך לוקחת יותר זמן.
בתיבה זו מורכבים גלגלי שיניים בעלי שן ישרה הממלאים את מקומם של גלגלי השיניים החלזוניים והרגישים.
תיבת הילוכים זו אינה מצוידת בסינכרונים, אלא בשיני כלב בלבד, ומכאן שמה.
החלל שנוצר מהוצאת הסינכרונים מנוצל כמרחב נוסף לגלגלי השיניים ומאפשר את הרחבת השן ב־20% וכך תורם לחוזקה של תיבת ההילוכים.
תיבות אלו מיוצרות בדרך כלל מחומרים איכותיים יותר, גלים חזקים יותר ומיסבים טובים יותר התורמים להפחתת החיכוך.
כמו כן, המשקל עשוי להיות נמוך יותר ובכך לתרום לתגובות מצערת טובות יותר עקב משקל חלקים מסתובב קטן יותר.
בחלק מתיבות ההילוכים האלו צריך להעביר הילוך על ידי גז ביניים, בגלל המחסור בסינכרונים.
עם זאת קיימות תיבות הילוכים שאינן מצוידות בסינכרונים ובכל זאת מאפשרות להעביר הילוך ללא שימוש בגז ביניים, וזאת בגלל חוזקן הרב של שיני הכלב, המאפשרות העברת הילוך מהירה מהרגיל כיוון שבתיבה מסונכרנת ידית ההילוכים נעה פעמיים (שילוב סינכרון ושילוב שיני הכלב) וכאן השילוב הוא רק באמצעות שיני הכלב.
לתיבת הילוכים כזו יש מספר חסרונות:
בגלל, השימוש בגלגלי שיניים בעלי שן ישרה, מה שגורם לרעש כמו של הילוך אחורי.
רעש כזה מפריע לנסיעה יום יומית, אך פחות מורגש בנהיגת מרוצים וראלי – בגלל הרעש החיצוני של הנסיעה.
את בעיית הרעש אפשר היה למנוע בעזרת שימוש בגלגלי שיניים בעלי שיניים אלכסוניות, אבל, הן יקרות יותר ורגישות יותר למכות.
נדרשת מיומנות גבוהה יותר בהחלפת ההילוכים.
תיבת הילוכים אוטומטית היא תיבה בה הנהג לא מעורב בתהליכים הכלולים בהעברת ההילוכים אלא הם מתבצעים באופן אוטומטי על ידי מערכת.
התיבה האוטומטית הנפוצה ברכבים עממיים היא התיבה האוטומטית הפלנטרית מבוססת ממיר מומנט ובעלת 4 ל-9 יחסי ההעברה (הילוכים).
כיום ניכרת עלייה בתפוצת תיבות ההילוכים הרובוטיות מבוססות מנגנון הדומה לתיבות הידניות אך עם מערכת רובוטית נשלטת אלקטרונית שמפעילה את המצמד ומשנה את ההילוך, כמו כן הן מאפשרות מעבר למצב קבלת קלט מהנהג איזה הילוך רצוי עליו (חצי אוטומטי).
היתרון של תיבות הילוכים אוטומטיות טמון בפשטות השימוש ברכב וירידת הנטל על הנהג.
הנהיגה ברכב בעל תיבת הילוכים אוטומטית פשוטה בהרבה מנהיגה ברכב בעל תיבת הילוכים ידנית מכיוון שאין צורך להשתמש במצמד או להעביר הילוכים.
כדי לנוע לפנים, בכל מהירות, יש להסיט את מוט ההילוכים לסימון Drive או D, וללחוץ על דוושת התאוצה.
ההקלה מורגשת באופן משמעותי בעיקר בנהיגה עירונית עמוסת תנועה ובמיוחד כאשר הכביש משופע שהרי אז נחסך הצורך לבצע תכופות "זינוק בעלייה".
אחד החסרונות של המנגנון האוטומטי נעוץ בכך שהמנגנון בתיבות האוטומטית השונות סבוך יותר מבחינה מכנית ועשוי לכלול בקרים אלקטרוניים רבים.
על כן הוא נוטה יותר להתקלקל, יקר יותר לתיקון ומעלה בדרך כלל את מחירו הראשוני של כלי הרכב.
חיסרון נוסף הוא שמצב אוטומטי מלא (שהוא המצב היחידי בתיבה פלנטרית) מאפשר לנהג שליטה פחותה במנוע והתנהגות הרכב.
לשם השוואה, תיבות הילוכים ידניות מאפשרות להגביל את התיבה להילוך מסוים כדי לשלוט באופן מדויק במידת כוח המנוע המתקבלת.
חיסרון נוסף של תיבה פלנטרית הוא יעילות פחותה שמעלה את צריכת הדלק ומפחיתה את ביצועי הרכב.
חיסרון זה אינו קיים בתיבות הילוכים רובוטיות.
תיבת ההילוכים האוטומטית, מתבססת על גלגלי שיניים, מערכות מצמדים ושמן ייעודי.
כדי לשלוט על ההילוכים, נעזרת התיבה בשני נתונים:
מהירות הרכב - מומרת ללחץ שמן בעזרת התקן הממוקם בציר היציאה של תיבת ההילוכים.
ככל שמהירות הסיבוב של הציר תהיה גבוהה יותר, כך לחץ השמן יהיה גבוה יותר.
מאמץ המנוע - יכול להימדד בשני אופנים:
בהתאם למידה בה נלחצת דוושת התאוצה על ידי הנהג.
הריק נוצר בזמן שהבוכנות של המנוע שואבות אוויר מתוך סעפת היניקה של המנוע.
אם המצערת פתוחה, הריק שייווצר יהיה קטן יותר.
על פי היחס בין שני הנתונים האלה, יודעת התיבה האוטומטית להעביר הילוכים.
לדוגמה, כאשר הרכב מאיץ, דוושת התאוצה לחוצה עד סופה, ורק כאשר מהירות הרכב תהיה מספיק גבוהה, ההילוך יוחלף (כלומר, ככל שהדוושה לחוצה יותר, תידרש מהירות גבוהה יותר כדי להעביר הילוך).
כאשר הנהג מרפה מדוושת התאוצה, נדרשת מהירות נמוכה יותר לעבור להילוך הבא, ולכן, התיבה תעבור להילוכים הבאים (כמו שקורה בירידה במדרון).
גלגלי השיניים בתיבת ההילוכים האוטומטית משולבים זה בזה בקביעות.
כאשר, בהילוכים השונים, גלגלי השיניים יסתובבו לכיוונים שונים.
גלגלי השיניים מורכבים כממסרה פלנטרית.
כך שעל ידי נעילת גלגלי השיניים, ניתן להשיג יחס הפחתה שונה (מהירות שונה).
השמן המוזרם ממשאבת השמן (בעזרת הפיקוד של השסתומים), שולט על מצמדים שנועלים גלגלי שיניים מסוימים למקומם, כך שיחס ההפחתה משתנה.
התיבה הפלנטרית היא מנגנון פחות יעיל מאשר הילוכים ידניים, זאת משתי סיבות: ראשית, עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21 לתיבות אוטומטיות היו פחות הילוכים מאשר תיבה ידנית מקבילה.
הדבר יצר הבדל ניכר בתצרוכת הדלק וביכולת ההאצה של הרכב.
סיבה נוספת היא מנגנון שנקרא "ממיר מומנט", אשר מחליף את המצמד.
מנגנון זה יוצר חיבור בלתי-ישיר בין המנוע לתיבת ההילוכים, כדי לאפשר ניתוק חופשי ביניהם ללא התערבות הנהג (הניתוק, הנחוץ בעת עצירה ובעת העברת הילוך, נעשה בתיבת הילוכים ידנית באמצעות המצמד).
בעוד שמצמד יוצר חיבור פיזי ישיר בין המנוע לתיבת ההילוכים, ממיר המומנט מעביר את הכוח דרך ממסר שמן הידראולי, דבר שגורם לאיבוד כוח ניכר, עשרה אחוזים לערך, וכתוצאה, לתאוצה גרועה ולצריכת דלק מוגברת.
כיום בממירי המומנט החדישים יש מצמד גישור אשר נועל את ממיר המומנט בשיוט ומאפשר חיסכון מה בצריכת הדלק.
תיבה אוטומטית היא מנגנון סבוך בהרבה לעומת תיבת הילוכים ידנית: יש בה שסתומים הידראוליים וחשמליים רבים, יחידת פיקוד אלקטרונית, ממיר מומנט ורכיבים רבים אחרים הנוטים להתקלקל בתכיפות גבוהה יותר מאשר תיבה ידנית, בעיקר בשל התחממות הנוזל ההידראולי בעומס ואובדן תכונותיו המסככות.
תיבת הילוכים ידנית-רובוטית היא מנגנון אחר הדומה מבחינת המשתמש לתיבת אוטומטית, אך בעל מימוש פנימי שונה בתכלית.
ישנם מספר מנגנונים כאלה, חלקם בנויים כמו תיבה ידנית רגילה, עם מצמד אחד ופיקוד אוטומטי, והם ידועים בנסיעה לא חלקה, בגלל השינויים החדים בתאוצה שנגרמים מניתוק וחיבור המצמד.
מנגנונים אחרים פועלים בדרך מעט שונה, והם כוללים שני מצמדים (תיבת DSG של קונצרן פולקסווגן הייתה הראשונה מסוג זה במכוניות נוסעים).
תיבה כזו נראית מבחינת המשתמש כמו תיבה אוטומטית, אך למעשה מבוססת על שתי תיבות הילוכים ידניות נפרדות (לכל אחת מצמד משלה), לכל אחת בין שלושה לארבעה הילוכים, ובסך הכל שישה או שבעה הילוכים.
תיבה אחת כוללת את ההילוכים שמספרם אי זוגי, והשנייה כוללת את אלה שמספרם זוגי, ובכל רגע נתון מחוברת תיבה אחת למנוע באמצעות המצמד המתאים.
מחשב התיבה צופה את ההילוך הבא שצריך לשלב ומשלב אותו מראש בתיבה הלא פעילה, וכאשר נדרשת החלפת הילוך המחשב מנתק את המצמד של התיבה הפעילה ומחבר את המצמד השני.
כך מתקבלת העברת הילוך חלקה יותר מאשר בתיבה רובוטית עם מצמד יחיד.
תיבה כזו נחשבת יעילה יותר מתיבה ידנית, הן מבחינת מהירות העברת ההילוכים והן מבחינת חיסכון בדלק.
ברוב התיבות מסוג זה קיים גם מצב שליטה ידני, בנוסף למצב הנהיגה האוטומטי, וחלקן כוללות אף תוכנית לנהיגה ספורטיבית.
תיבת הילוכים רובוטית מצוינת ברישיון רכב בישראל כתיבת הילוכים אוטומטית.
בתיבת הילוכים רציפה (המכונה CVT) החלפת ההילוכים מבוצעת באופן אוטומטי, אך בשונה מהתיבה האוטומטית הפלנטרית, יחסי ההעברה בתיבה זו רציפים בין שני יחסי העברה, נמוך וגבוה, שהוגדרו כחלק מתכנון התיבה.
ישנם מספר תכנונים המספקים העברה רציפה.
לדוגמה, תיבה המורכבת משני זוגות חרוטים הפונים זה מול זה, ממוקמים זה מעל זה וגומייה או שרשרת ביניהם.
צמד חרוטים אחד הוא המניע והשני הוא המונע וביחד הם יוצרים מנגנון הדומה לגלגלת מורכבת בעלת גודל גלגל משתנה.
כאשר צמד חרוטים אחד מתקרב זה אל זה, השני מתרחק, כיוון שאורך הגומיה קבוע.
כך, כאשר החרוטים המניעים רחוקים אחד מהשני מתקבל הילוך נמוך וכאשר הם מתקרבים מתקבל הילוך גבוה יותר.
עקב רציפות יחסי ההעברה בתיבה רציפה, בעת האצה קבועה נמצא המנוע במהירות סיבוב קבועה, בעוד יחסי ההעברה גדלים ואיתם מהירות כלי הרכב.
בדומה לתיבה האוטומטית הפלנטרית, גם בתיבה רציפה נעשה שימוש בממיר מומנט.
גם אופניים מצוידים במערכת הילוכים.
החל מאופניים המצוידים בהילוך אחד קבוע, וכלה באופניים המצוידים במספר רב של הילוכים.
על פי רוב, השילוב בין גלגלי השיניים נעשה בעזרת שרשרת.
כאשר גלגל השיניים הגדול ביותר הוא המונע, וגלגל השיניים הקטן ביותר הוא המניע (גלגל השיניים המחובר לדוושות), תתקבל מהירות נסיעה איטית, אך מומנט רב יועבר לפני הדרך (כביש, מסלול עפר וכדומה), כך שהרוכב יוכל להאיץ גם בשטח משופע.
כדי להסיט את השרשרת, משתמש רוכב האופניים בידיות קטנות, הנמצאות, על פי רוב, על כידון האופניים.
כבלי המתכת מזיזים מנגנונים שתפקידם להסיט את השרשרת בין גלגלי השיניים השונים.
ישנם שני מנגנונים להסטת השרשרת:
זרוע מתכת קצרה (במקרה שגלגלי השיניים נמצאים על הציר של הדוושות) המסיטה את השרשרת ימינה ושמאלה בין גלגלי השיניים הקדמיים.
השרשת עוברת דרך גלגל שיניים קטן, גלגל שיניים זה מורכב על זרוע מתכתית, כך שהכבלים הדקים מסיטים את הזרוע ימינה ושמאלה ומאפשרים לשרשרת להימצא על אחד מגלילי השיניים המצויים על ציר הגלגל האחורי.
מערכת העברת הילוכים המורכבת על ידיות האחיזה בדומה להפעלת המצערת באופנוע.
ב, תֵּבַת נֹחַ היא תיבת עץ ענקית, שבנה נח במצוות אלוהים, ובה מילט את עצמו ומשפחתו וזוגות מכל מיני בעלי החיים, מאבדון ב שהציף את כל פני הארץ.
בתום המבול התיבה נחה על הרי אררט.
על פי המסופר ב, ציווה אלוהים על נח, אשר מתואר כ"צדיק תמים...
בדורותיו", לבנות תיבה גדולה, אשר בעזרתה יינצלו הוא ומשפחתו מפני המבול שנגזר כעונש על בני דורו החוטאים בחטאי "חמס", ולהציל גם את מיני בעלי החיים, על ידי לקיחת מבחר מעולם החי:
הציווי האלוהי לבניית התיבה כולל תיאור של מבנה התיבה ומידותיה, כמופיע לעיל.
הוראות הבנייה סכמטיות ולקוניות, ודי בהן לתת רק מושג כללי על התיבה כפי הנחוץ להבנת הסיפור.
לפי הגישה המרכזית בחקר המקרא, אין להבינן במושגים ריאליים, בהיותן חלק מסיפור בראשיתי.
עובדה המקשה על הפרשנות היא שהקטע כולל ריכוז יוצא דופן של מילים חריגות המופיעות רק או כמעט רק בפרשת המבול, ויש הסבורים שנקלטו מרובד קדום של הסיפור.
המילה "תֵּבָה" עצמה היא אחת מהן.
מחוץ לסיפור המבול היא מופיעה רק בסיפור משה בתיבה (שמות ב ג, ה; ונראה שיש זיקה ספרותית לסיפור המבול).
מקובל לראות בה מילה שאולה ממצרית ḏbȝṭ: "רליקויאריום, ארון מתים", או לחלופין tb.t: "קופסה".
תיבת נח מתוארת כמבנה מלבני מוארך, ובאופן כללי נראה שמשמעות המילה "תיבה" בלשון ימינו (שהיא שניונית) אמנם הולמת, פחות או יותר, את צורתה הכללית.
מידות התיבה, 300×50×30 אמה, הן כנראה מידות טיפולוגיות אידיאליות שמשקפות עניין מיוחד במספר 60, בהשפעה מסופוטמית (300=60×5, 30=60/2).
אורך האמה בעולם העתיק הוא כחצי מטר, ומכאן שאורכה של התיבה המתוארת בסיפור הוא כ-150 מטרים, רוחבה כ-25 מטר, וגובהה עשירית מאורכה, כ-15 מטרים (להמחשה, ניתן לומר שגודלה של התיבה הוא כשל נושאת מטוסים קטנה.
גדולה ממנה בהרבה התיבה המקבילה המתוארת בלוח 11 של עלילות גילגמש, ראו בהמשך הערך).
התיבה כוללת שלושה סיפונים ("תַּחְתִּיִּם שְׁנִיִּם וּשְׁלִשִׁים"), שמחולקים כנראה למדורים ("קִנִּים", אולי במשמעות מושאלת), אולי כדי להפריד בין החיות השונות.
נראה כי הכתוב מכוון לתאר מכלול פסיבי צף כעין דוברה או ספינת מגורים, ולא ספינה הניתנת להיגוי וניווט.
התיבה עשויה "עצי גופר", מין עץ בלתי ידוע הנזכר במקרא רק כאן.
כדי למנוע חדירת מים, היא מצופה מבפנים ומבחוץ ב"כופר", אף היא מילה יחידאית השאולה מאכדית kupru: "זפת, אספלט".
מילה זו מופיעה גם בתיאור המקביל בלוח 11 של עלילות גילגמש.
המילה הרגילה במקרא לאספלט (ביטומן) היא "חֵמָר".
לא ברור מהו ה"צוהר" – מילה יחידאית נוספת – שנח נדרש לבנות בתיבה.
מסורת פרשנית ותיקה מזהה את הצוהר עם "חלון התיבה" המוזכר בהמשך הסיפור; אבל כיום רבים מפרשים את המילה, על סמך השוואה למילים מקבילות בלשונות שמיות אחרות שהוראתן "גב", במשמעות (מטונימית) של "גג" (אולי גג משופע דווקא, בניגוד ל"גג" שהוא שטוח) או "מכסה".
הציווי "ואל אמה תכלנה מלמעלה" מוקשה ביותר והועלו לגביו שלל ספקולציות, ללא העדפה ברורה לאחת מהן (עיינו בפירושים).
כמו כן מצטווה נח להתקין את הפתח בצדה של התיבה.
בהמשך הסיפור (ח יב) מוזכר גם "מכסה התיבה" שנח מסיר.
על פי הגישה המחלקת את התורה למקורות (או לרבדים), הציווי על בניית התיבה שייך למקור הכהני.
מניחים כי גם במקור היהוויסטי היה תיאור קצר כלשהו של בניית התיבה שהושמט, כפי שמלמדת ההתייחסות אליה כאל דבר ידוע בבראשית ז א, המיוחס למקור היהוויסטי.
בעיית המקורות, יחד עם סוגיות אחרות בסיפור שאינן קשורות באופן מיוחד לתיבה גופא, נידונה בהרחבה בערך על המבול.
על פי פרק ו', הצטווה נח להיכנס לתיבה עם אשתו, בניו ונשותיהם, ולהביא גם זכר ונקבה מכל בעלי החיים, כדי שמהם יתחדש העולם שלאחר המבול.
נח הצטווה גם לקחת "מכל מאכל אשר יֵאכל" כדי להאכיל את משפחתו ואת החיות הרבות.
על פי תחילת פרק ז', הציווי היה להכניס לתיבה "שְׁנַיִם אִישׁ וְאִשְׁתּוֹ" מכל מין של בהמות טמאות ו"שִׁבְעָה שִׁבְעָה אִישׁ וְאִשְׁתּוֹ" מהבהמות הטהורות ומהעופות.
לפי הפרשנות המסורתית, הכוונה בביטוי "בהמות טהורות" היא לבהמות שמותרות לאכילה על פי כללי הכשרות, והסיבה לריבויין היא הצורך להקריב מהן לאל לאחר המבול מבלי להכחידן.
יש המנחשים שהדגים ושאר בעלי החיים הימיים לא הוזכרו בציווי, מפני שלא הושפעו מן המבול.
פרשני המקרא לדורותיהם השתדלו להשלים פערים בסיפור המקראי והרבו להתייחס להיבטים ריאליים שלו.
על פי רש"י, הקומה העליונה בתיבה הייתה למגורי נח ומשפחתו, האמצעית למגורי בעלי החיים והתחתונה לאחסון הפסולת.
ב, מופיעות דעות שונות לגבי תפקיד הקומות.
היו שפירשו שהתיבה כולה הייתה משופעת, בחתך רוחב בצורת מעוין, או פירמידה (ראב"ע).
על פי המדרש, בניית התיבה (בתקופה שבה על פי המקרא חיו בני האדם כאלף שנים) ארכה 120 שנה; זאת, לאור הבנתם ש"והיו ימיו מאה ועשרים שנה" פירושו ארכה של מאה ועשרים שנה, ושבאותו זמן צווה נח לבנות את התיבה.
בניית התיבה במשך זמן כה ארוך נועדה, על פי חז"ל, להמחיש לחוטאים את רצינותה של הגזירה, כדי שיחזרו בתשובה ולא יבוא עליהם העונש.
בתום מאה ועשרים השנים, המתין ה' עוד שבעה ימים נוספים, כדי שיכלו ימי אבלו של מתושלח הצדיק, שהקדים להיפטר מן העולם על מנת שלא יראה את המבול.
על בסיס המילים "מכל חי", דרשו חכמים שאפילו שדים הוכנסו לתיבה, פשרו של מדרש זה נתון למחלוקת בין הפרשנים: יש הסוברים (כמו הרא"ם) שמדובר בשדים המיתולוגיים, אבל מהר"ל מפראג ובעקבותיו בעל הלבוש, סברו שהכוונה לחיות מזיקות.
על פי תוכן הפסוקים של ירידת המים בתום המבול, סבר רש"י כי התיבה הייתה שקועה במים כ-5.5 מטר (11 אמה) שהוא כשליש מגובהה, אך הרמב"ן חלק עליו וסבר כי בהתחשב בצורתה הדבר איננו אפשרי, והיא הייתה שקועה כ-2–3 אמות (1-1.5 מטר) בלבד.
בספרות הראשונים עסקו גם במבנה התיבה.
הרמב"ן, רבינו בחיי והכלי יקר תיארו את מבנה התיבה באופן ניסי, כך ש"החזיק המועט את המרובה", והתיבה הכילה בעלי חיים ומזון שנפחם הכולל גדול בהרבה מנפחה שלה.
בפירוש המיוחס לר"ן תואר שרק אבות המינים היו בתיבה, ורוב המינים הקיימים היום התפתחו מאבות המינים לאחר המבול.
בעל השפת אמת אומר, שסיפור תיבת נח הוא סיפורו של האדם הפרטי, שהשבת היא תיבת נח עבור נפשו העמלה, אליה הוא יכול לברוח מהעיסוקים היום יומיים ששוטפים אותו, וביום השבת עיסוקי החול חרבים.
אליה שמואל הרטום הציע שהסיפור נועד לצורך חינוכי, להסביר ולתקן את המסורות שהיו רווחות בקרב בני ישראל על פי גישתה התאולוגית והמוסרית של התורה.
חוקרי מקרא, אשר רואים את סיפור המבול כשילוב של לפחות שני מקורות קדומים, מצביעים על מספר הבדלים בתיאור התיבה בין קטעי הסיפור המיוחסים למקור הכהני לאלה המיוחסים למקור היהוויסטי:
בטקסט הכהני מופיעות הוראות מפורטות של האל לנח כיצד לבנות את התיבה, ונכתב שנח מילא אחר ההוראות, בעוד שבטקסט היהוויסטי האל מורה לנח להיכנס לתיבה שבוע לפני המבול, ואין תיאור של בניית התיבה;
בגרסה היהוויסטית מצווה נח להכניס לתיבה זוגות מהחיות הלא טהורות ו"שבעה-שבעה זכר ונקבה" מהבהמות הטהורות ומהציפורים, בעוד שבמקור הכהני הציווי הוא להכניס לתיבה "שנים-שנים" מכל בעלי החיים והציפורים, ומודגש שכך אכן קרה;
במקור היהוויסטי המבול נמשך 40 יום ועוד שבועיים עד שיבשו המים, בעוד שבמקור הכהני המבול נמשך 150 יום ועוד כ-200 ימים עד שיבשה הארץ;
במקור הכהני אלוהים הוא שמורה לנח לצאת מהתיבה בסוף המבול, בעוד המקור היהוויסטי מתאר כיצד נח משתמש בעורב וביונה כדי להחליט מתי לצאת מהתיבה.
השפעות של מיתולוגיות אחרות על סיפור תיבת נח
להערכת ארכאולוגים, אשורולוגים וחוקרי מיתולוגיה השוואתית, הסיפור המקראי על תיבת נח הושפע מסיפור המבול המסופוטמי, בו שטים הניצולים ב-"סירת הענק" (באכדית: אֶלֶפֻּוּ).
שני תאורים שונים של סירה זו שרדו במספר גרסאות של הסיפור, הכתובות בכתב יתדות על גבי לוחות חרס עתיקים ממסופוטמיה.
התיאור הקדום והמפורט יותר מכונה כיום "לוח התיבה", והוא חלק מסיפור אתרחסיס האכדי-בבלי.
בסיפור זה מזהיר האל אנכי את אתרחסיס מלך שורופק, המקביל הבבלי לדמות נח, מפני כוונת האל אנליל למחות את האנושות במבול, ומייעץ לו לבנות סירה ענקית שבה יינצלו הוא, משפחתו ובעלי-חיים.
52 שורות בלוח מוקדשות לפירוט תוכניתו של האל לבניית הסירה, ובכלל זה מידותיה ועיצובה הכללי, החומרים הדרושים וכמויותיהם, והשלבים השונים של הבנייה, שהושלמה על ידי אומני העיר ואנשיה במאמץ מתואם שארך שבוע אחד.
התוכנית מתארת סירה שהיקפה מעגלי: אורכה שווה לרוחבה, שטחה "מידת שדה" (אכדית: איקוּ) אחת השווה ל-14,400 אמות מרובעות (כ-3,600 מ"ר), וגובהה קומה אחת.
היא בנויה מקני-סוף ומחבלים שזורים יחד בדומה לסל, מחוזקת מבפנים בצלעות עץ, ומצופה מבפנים ומבחוץ באספלט (אכדית: "כּוּפּרוּ", מקביל לכופר בסיפור המקראי) מחומם בתנורים ומדולל בשמן.
סירות סל מסוג , זהות בצורתן המעגלית ובדרך בנייתן ל"סירת הענק", נבנו ושטו בנהרות הפרת והחידקל עוד בראשית המאה ה-20, אם כי מעולם לא תועדו סירות כאלה בקוטר של יותר ממטרים ספורים.
נראה כי מחבר לוח התיבה ערך חישובים מדויקים ומפורטים, כמו אורך החבלים ונפח התנורים לחימום האספלט, על-מנת להגדיל את שטח הסירה פי אלף ויותר תוך שמירה על אותם יחסי מידות, אך אין סימן שהיה מודע למגבלות ההנדסיות שבגללן שינוי כזה בקנה המידה איננו מעשי.
התיאור השני של סירת המבול המסופוטמית מופיע בסיפור אותנפישתים מתוך האפוס עלילות גילגמש, המוכר בעיקר מלוחות חרס שנכתבו כנראה בשלהי האלף השני לפנה"ס ונמצאו בספריית אשורבניפל בנינוה.
לפי סימנים רבים הועתקה גרסה זו מסיפור אתרחסיס, ואולי גם מסיפור זיאוסודרה השומרי שלא שרד ברובו, תוך הכנסת שינויים שונים: למשל, שמו של גיבור המבול הוחלף מאתרחסיס לאותנפישתים, והאל המייעץ אנכי מופיע בשמו האכדי-בבלי אאה.
בגרסה זו, סירת הענק מתוארת בצורת קובייה שאורך כל אחת ממקצועותיה 120 אמה, ויש לה תשע קומות.
למרות שינויים אלו, שטח הבסיס של הסירה הושאר זהה: מידת שדה אחת שהיא 120120 אמה.
אירווינג פינקל, האשורולוג של המוזיאון הבריטי שפיענח את לוח התיבה, ציין שאף כי צורתה הגאומטרית של תיבת נח המקראית שונה משל שתי הסירות המסופוטמיות, שטח הבסיס שלה 300X50=15,000 אמות מרובעות עדיין דומה מאוד.
הוא העריך שהסופר המקראי ערך שינויים בגרסת אותנפישתים באופן דומה לשינויים שערכה גרסת אותנפישתים בגרסת אתרחסיס, תוך ביסוס יחסי המידות של תיבת נח על סוג אחר של סירה קטנה, הנזכר בלוחות מסופוטמיים במונח האכדי "טוּבּוּ".
גרסאות אתרחסיס, אותנפישתים וזיאסודרה מספרות כולן כי לסירה הועלו גם בעלי-חיים, אך אף אחת מהן לא שרדה בשלמותה במקום זה בסיפור.
בגרסת אתרחסיס ניתן לפענח בקטע זה "[חיות] טהורות", "[חיות] שמנות", "[ציפורי] שמיים בעלות כנף", בקר, ו"חיות בר מן הערבה".
בלוח התיבה פיענח פינקל בשורה הבאה את המילה האכדית "סאנה" שפירושה "שניים שניים" או "בזוגות", ולפיכך נראה שהחיות נכנסו לסירה בזוגות של זכר ונקבה.
בעלילות גילגמש מייעץ האל לאותנפישתים להכניס לסירה "חיות בר מן הערבה", וכן בהמות מבויתות, אנשים אומנים בכל מלאכה, זרעים מ"כל החי", זהב וכסף, ומבטיח לו כי את חיות הבר "אשלח אליך והן תחכינה ליד דלתך".
בתום המבול נחה סירת הענק על פסגת הר ניציר, ואותנפישתים משלח בתחילה יונה, לאחריה סנונית ולבסוף עורב.
כלי שיט להצלת הגיבורים מתוארים בסיפורי מבול נוספים מרחבי העולם, כמו סיפור דאוקליון במיתולוגיה היוונית.
לעיתים כלי השיט נחים על פסגת הר גבוה המוכר באזור בו מסופר הסיפור, למשל הר פרנסוס בסיפור היווני, הרי ההימלאיה בסיפורים ההינדים, והר פאקטו במעשיית עם קוריאנית.
החיפושים אחר שרידים של תיבת נח
דיווחים על שרידים של תיבת המבול קיימים לפחות מאז המאה ה-3 לפנה"ס, כאשר ההיסטוריון הבבלי ברוסוס הזכיר שמועה שרווחה בימיו כי שרידי התיבה של זיאוסודרה, גיבור אפוס המבול השומרי, קיימים עדיין בארמניה על "הרי גורדיאניה", ואנשים נוהגים לקחת מעצים אלו כדי שישמשו עבורם כסגולה.
דברי ברוסוס מובאים אצל יוסף בן מתתיהו, שמספר שם על מחברים נוספים, בין המאה ה-3 לפנה"ס והמאה ה-1 לפנה"ס, שכתבו דברים דומים.
הוא עצמו מספר שבימיו היו מראים את שרידי התיבה לחפצים לראותה: "הארץ הקרויה ארץ קרחי...
בה נמצאים גם שרידי התיבה שלפי הסיפור ניצל בה נח מהמבול, ומראים אותה עד היום לכל מי שרוצה לראותה".
ייתכן שמסורות אלה עומדות ברקע דברי אגדת חז"ל, המספרת על אישים שונים שלקחו נסרים מהתיבה, כסנחריב ופרשנדתא, בנו של המן.
לאחר התפשטות הדתות האברהמיות, המשיכו החיפושים אחר שרידים מהתיבה.
בימי הביניים רווחו שמועות שונות על אנשים שמצאו שרידים של התיבה באתרים שונים שהם זיהו אותם כהרי אררט.
גם בתקופה המודרנית התפרסמו טענות על גילוי של שרידים מהתיבה, שחלקן התגלו כמזויפות או הופרכו בדרכים אחרות.
אחד מהמחפשים אחר שרידים מהתיבה הוא רון ויאט, הידוע בחיפושיו אחר עקבות ארכאולוגיים לסיפורי המקרא, אשר טען כי זיהה שרידים של תיבה באתר Durupınar בטורקיה, המזוהה על ידו כהרי אררט, אולם טענותיו נדחו על ידי גאולוגים שהראו שמדובר בתצורת סלע טבעית.
באוקטובר 2022, נחנך במקום מרכז מבקרים בשם "תיבת נח".
במרכז הוקם מוזיאון אשר בו מוצגים ממצאים ומאובנים שנמצאו במקום, והכניסה אליו חופשית.
חוקרים עצמאיים אחרים טענו כי בידיהם תצלומי לווין המאששים את קיומם של שרידי תיבה, ואף הוציאו מספר משלחות בניסיון לאתר את הממצאים המצולמים, אולם ללא הצלחה.
לעיתים מוזכרים זיהויים של התיבה על ידי תומכים באמיתות סיפורי המקרא, ומוצגים בפי מחזירים בתשובה (כגון הרב אמנון יצחק) כהוכחה לנכונות סיפור המבול, אולם רבים בקהילה המדעית ובכלל דוחים אותם ורואים את השיטות המיושמות על ידי משלחות אלו כפסאודו מדעיות (פסאודו-ארכאולוגיה).
באפריל 2010 קבוצה של 15 ארכאולוגים נוצרים אוונגליסטים מארגון "NAMI - Noah's Ark Ministries International", הכריזו שמצאו מבנה עתיק מעץ בהר אררט בגובה 4200 מטר, ושבדיקות הפחמן שנערכו לממצאים העלו שהשרידים הם בני 4,800 שנים - בערך מהתקופה שבה פעל נח לפי הסיפור המקראי.
הקבוצה פסלה את האפשרות שמדובר בשרידי התיישבות עתיקה (ולא בתיבה), מפני שמעולם לא התגלו באזור ראיות להתיישבות של בני אדם מעל גובה 3,500 מטרים ומפני הקושי בהובלת קורות עץ באורך של עד 20 מטרים בתנאי הסביבה הקשים.
פורסם כי הממצאים צולמו והוסרטו, וחברי המשלחת מסרו לתקשורת שאינם יכולים לחשוף את מיקומם מחשש מביזה.
רנדל פרייס, ארכאולוג שהיה חבר במשלחת, אמר בדיעבד שטענות המשלחת על איתור הממצאים היו ככל הנראה מתיחה, לכך הגיבו מארגני המשלחת בכך ששיתוף הפעולה עם פרייס נפסק טרם איתור הממצאים, ושהוא כלל לא היה במקום.
עקב תנאי גישה קשים וסיבות נוספות, נכון לשנת 2013 האתר עדיין לא נבדק על ידי חוקרים עמיתים לאחר המשלחת של NAMI, והמשלחת לא העבירה אף ממצא ארכאולוגי לביקורת עמיתים ולא פרסמה מחקר בנושא בכתב עת מדעי.
תאורים אמנותיים של תיבת נח, בייחוד עם צוותה והחיות שבה, נפוצים באמנות המערב.
ייתכן כי הופעתה המוכרת העתיקה ביותר היא ברצפת פסיפס הלניסטית שהתגלתה בעיר העתיקה מופסוהסטיה בקיליקיה, מן המאה השנייה עד הרביעית לספירה.
התיבה נראית בה כעין שובך או לול ניצב על עמודים, שהשם "נח" כתוב עליו ביוונית, והיא מוקפת בעופות ובחיות שונות.
על מטבעות העיר שבפריגיה מימי קיסרים מהמחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה, מוצגת תיבה על גלי מים שעליה נכתב ΝΩΕ (נח ביוונית) ומתוכה צצים שני אנשים, נח ואשתו; מעליה מתעופפת יונה נושאת ענף עץ זית, ועל מכסת התיבה עומדת ציפור נוספת; משמאל לתיבה, נח ואשתו עומדים על האדמה.
"קיבוטוס" ביוונית היא תיבה, ומלה זאת מציינת את תיבת נח בתרגום השבעים.
בעיר הייתה קהילה יהודית, וייתכן שקהילה זאת יצרה את המסורת שלפיה ההר שעליו נחה התיבה היה באזור אפמאה, ולא בחבל הארץ העתיק אוררטו.
תיאורי תיבה דומים היו ככל הנראה על רצפות פסיפס בבתי-כנסת מן המאה החמישית לספירה בחוקוק סמוך לכנרת, ובג'רש (גרסה העתיקה) שבעבר הירדן.
בפסיפס מחוקוק מתוארות חיות רבות, והמעט ששרד מתיאור התיבה מראה כי אף היא ניצבת על עמודים.
בפסיפס מג'רש ניתן עדיין להבחין בשמותיהם של שם ויפת הרשומים ביוונית מעל ראשיהם, ובמספר חיות, בכללן דמות יונה הנושאת ענף זית במקורה, שנבחרה לעטר בול דואר אוויר ישראלי בשנת 1950.בתקופת הרנסאנס, תיבת נח והחיות שבה הפכו למוטיב אמנותי מרכזי באמנות המערב.
בין הדוגמאות המפורסמות של מוטיב זה:
פרסקו של מיכלאנג'לו על תקרת הקפלה הסיסטינית משנים 1508–1512.
ציור של הירונימוס בוש "תיבת נח" מתאר את החיות עוזבות אותה, 1514 לערך.
ציור של ג'קופו בסנו "החיות נכנסות לתיבת נח" משנת 1570 לערך.
ציור של יאן ברויגל האב "כניסת החיות לתיבת נח" משנת 1613.
ציור של רולאן סייוורי "כניסת החיות לתיבת נח" משנת 1620.
הציורים הראשונים מסוגה זו היו בעיקר ציורים במסורת הנוצרית-דתית, שבהם דמויות התיבה והחיות היו בדרך-כלל משניים לנושא המבול והחוטאים הטובעים.
אך ציורו המונמנטלי של ברויגל קידם תת-סוגה חילונית פופולרית של ציורי נוף גן-עדן אידיליים, שהתמקדה בתיאור הווירטואוזי של מגוון החיות והעופות.
מוטיב אמנותי נפוץ אחר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס התמקד בתיאור בניית התיבה.
תכופות היא מוצגת באופן אנכרוניסטי כספינה או בניין טיפוסיים מתקופת הציירים, ונח ובניו מוצגים כאומנים, פועלים ואנשי מלאכה, העוסקים בבנאות ובנגרות באופן המוכר מחיי היומיום.
ציורים אלו משמשים במחקר היסטורי של ספנות ושיטות בנייה מתקופתם.
דוגמה מפורסמת היא ציור של רפאל במוזיאוני הוותיקן.במאה ה-19, דגמים מיניאטוריים של תיבת נח והחיות שבה מילאו תפקיד מרכזי בתעשייה החדשה של צעצועי ילדים באירופה ובארצות הברית.
עקב תוכנם הדתי נחשבו לחינוכיים יותר מצעצועים אחרים, והותר לשחק בהם בבתי ספר של יום ראשון.
הם סייעו לקבע את דמותה האיקונית של התיבה בתרבות המערב, בצורת ספינה גוצה שעליה בניין בעל גג משופע וחלונות.
מעשיות-עם על תיבת נח, בנייתה והווי החיים בה נפוצות בפולקלור של עמים רבים, בעיקר פינים ועמים סלאבים שונים, אבל גם מרבית שאר עמי אירופה, וכן יהודים, ערבים, טורקים, פרסים, צוענים, ארמנים, ועוד.
בסיווג ארנה-תומפסון הן מסווגות כטיפוס מעשייה AaTh 825 "השטן בתיבת נח", שתועד ונחקר על ידי מספר פולקלוריסטים.
אופייני למעשיות אלו ניסיונו של השטן לחבל בתיבה, לפעמים על ידי פיתוי אשת נח, ושכנועה להכין לנח משקה משכר, שבגרסאות מקומיות שונות מוצג כמקורם של הברנדי, הקוואס, הראקי, הוודקה, היין או הבירה.
תכופות מסופר כי נאסר על חיה אגדית כלשהי, למשל החד-קרן או הגריפון, לעלות לתיבה, ועקב כך נכחדה.
השטן מסתנן לתיבה בהסתר וקודח בה חור המאיים להטביעה, אך נסתם על ידי אחת החיות, תכופות הנחש, המקבל בתמורה תכונה מסוימת כגון הארס שלו.
המעשיות לעיתים מסבירות גם את מקורן של תכונות נוספות המיוחסות לבעלי חיים שונים, למשל האיבה בין הכלב והחתול.
כמה ממוטיבים אלו חוזרים גם בספרות הילדים המודרנית .
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, תכופות משמשת תיבת נח כמטפורה למגוון ביולוגי, לשימור טבע ולאחריותו של האדם להצלת המינים.
למשל בתחום האקולוגיה, "בעיית תיבת נח" היא בעיית השימור של מגוון המינים ומגוון גנטי תחת אילוצי תקציב נתונים, ו-ARKive היא יוזמה עולמית לשימור מינים בסכנת הכחדה.
גני-חיות ומוזיאוני טבע מעוצבים לעיתים עם מאפיינים או מוטיבים של תיבת נח, למשל מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
יצירות מודרניות המתארות את תיבת נח כוללות לדוגמה את "פרידה מתיבת נח" (מילים: נורית זרחי, לחן: מתי כספי), המתאר תמונה איקונית של החיות העוזבות את התיבה, ואת נח שנשאר להביט אחריהן לאחר שמילא את משימת חייו.
בהשראת המעשיות העממיות על תיבת נח כתבה נורית זרחי גם ספר הילדים "זוגות וזאת", המספר על חד-קרן המנסה להיכנס לתיבה למרות שאין לה בן-זוג.
הזמר-היוצר האיטלקי סרג'ו אנדריגו כתב את השיר L'arca di Noè, איתו זכה במקום השלישי בפסטיבל סן רמו 1970. מיכל חזון כתבה שיר בשם "נח בנה תיבה" והלחינה "נורית הירש" שהופיע בסדרת הקלטות "דיג דיג דוג" המספר על בניית התיבה ועל החיות שנכנסו בו טרם המבול.
סדרות טלוויזיה בשם "תיבת נח" הופקו גם בארצות הברית וגם בישראל.
בשתי הסדרות, השם מסמל את מגוון הדמויות האנושיות המתכנסות יחד במקום מצומצם, ויוצרות זוגות רומנטיים.
לסיפור התנ"כי יצרו מספר עיבודים, כגון: סרט הנפשה ברזילאי משנת 2024 בשם "התיבה של נוח", ועיבוד נוסף בסדרת הסרטים "סיפורים קסומים" שבמרכזו יפת מתאהב בבת מלך, שהיא והכלבה שלה ואתונה מצטרפים לתיבה כבנות הזוג של יפת, כלבו וחמורו.
גם בתיאטרון נוצרו מספר עיבודים שונים: ב-2016 עלה המחזמר "תיבת נח" מאת ובבימוי ירון כפכפי ובהשתתפות אבי קושניר כנח, ציפי שביט כנעמה אשתו, שלישיית מה קשור כשלושת ילדיהם שם, חם ויפת, אגם רודברג, דנה פרידר ותומר שרון.
בחנוכה 2022 עלה מחזמר נוסף בהשתתפות טוביה צפיר בתפקיד נח, רינת גבאי, נדב אבקסיס, ושחר חיון.
הקבלן ההולנדי יוהאן האוברס בנה שתי תיבות בהשראת תיאור תיבת נח.
הגדולה שבהן באורך של 138 מטר, ברוחב של 30 מטר ובגובה של 23 מטר.
התיבה שהחלה להבנות ב-2007 והושלמה ביוני 2012 בעלות של כ-4 מיליון יורו, מוצבת בתעלה ליד רוטרדם שבהולנד.
בתיבה בעלת ארבע הקומות מוצבים מודלים בגודל טבעי של חיות שונות.
היא בנויה מעצי אורן וארז על בסיס 25 אסדות מתכת מסחריות מודרניות .
'מפגש התיבה' '' היא תיבה שאינה צפה באורך 155 מטרים, ברוחב 26 מטרים ובגובה 16 מטרים, שהוקמה בשנת 2016 בקנטקי, כאטרקציה תיירותית, בהשקעה של מעל מאה מיליון דולר.
תיבת תהודה, היא חלל אוויר סגור בכלי נגינה שתפקידו להגדיל את עוצמת הצליל, לתת לו סאונד משובח ועמוק יותר (בעל "הד") ולהוציא אותו אל חלל החדר.
תיבת התהודה משמשת בכלי נגינה (כמו גיטרה למשל).
ללא תיבת התהודה הצליל היה חלש ולא היה נשמע לאוזן.
דפנות תיבת התהודה מקבלות את התנודות מהמיתרים ויוצרות תנודות באוויר שבתיבה.
תיבת התהודה אינה הדרך היחידה להגביר את הצליל של כלי נגינה.
בגיטרה חשמלית, למשל, הגיטרה מוגברת באמצעות פיקאפ אשר מעביר את האות מהגיטרה למגבר.
ניתן להשתמש במגבר במקביל לתיבת התהודה, אם כי תיבת התהודה יכולה לגרום למשוב כאשר משתמשים בה ביחד עם המגבר.
דוגמה לתיבת תהודה הוא גופן של הגיטרות האקוסטיות והקלאסיות שבמרכזן, מתחת למיתרים, יש חור.
ככל שתיבת התהודה יותר גדולה, כך גם הצליל יהיה יותר חזק: בקונטרבס, למשל, הצליל רם יותר מאשר בכינור.
בכלי פריטה עתיקים, כגון הלירה, תיבת התהודה הייתה עשויה משריון צב.
ברמקולים למשל, משתמשים גם כן בתיבות תהודה כדי ליצור צליל איכותי וטוב יותר.
ניסויי תיבת סקינר הם ניסויים חשובים בביהביוריזם במדע ההתנהגות אשר נערכו על ידי החוקר ד"ר ברהס פרדריק סקינר במשך כמה עשרות שנים במאה העשרים.
כתוצאה ממחקרים אלה, הניח סקינר את היסודות לחקר ההתניה האופרנטית והפסיכולוגיה הביהביוריסטית.
בתחילת דרכו ערך ניסויים בחולדות, שחולקו לרוב לארבע קבוצות, כאשר בכל קבוצה 4 חולדות לצורך ביצוע הניסויים בנה סקינר תיבה (שנקראה לאחר מכן על שמו: "תיבת סקינר") המכילה נורה, מגש מזון ודוושה.
בשלב ראשון תכנן סקינר את הדוושה כך שבלחיצה עליה לא יתרחש דבר.
הוא אפשר לחולדה להסתובב כרצונה בתוך התיבה ובדק באיזו תדירות היא לוחצת על הדוושה.
בשלב השני, תכנן סקינר את התיבה, כך שכאשר החולדה לחצה על הדוושה השתחררה כמות קטנה של מזון היישר למגש המזון.
גם כאן בדק באיזו תדירות החולדות לוחצות על הדוושה.
סקינר מדד את כמות הלחיצות ושרטט גרפים עבור כל תהליך התנהגותי שחקר.
נמצא כי בשלב השני תדירות הלחיצות על הדוושה גדלה באופן ניכר.
לאחר מכן, בדק סקינר שגרות שונות של חיזוקים - החולדה קיבלה אוכל רק לאחר זמן מסוים, או לאחר כמות מסוימת של לחיצות.
סקינר חקר גם את תהליך ההבחנה: הוא תכנן מנגנון שכאשר בתוך התיבה דולק אור, הלחיצות יגרמו לאוכל להופיע, וכאשר האור מכובה, הלחיצות אינן מובילות לקבלת האוכל.
לאחר מחקרים רבים מסוג זה, הסיק סקינר כי השינויים הסביבתיים אשר מתחוללים משפיעים על תדירותה של התנהגות מסוימת.
כאשר התנהגות מובילה לגירוי ביולוגי בעל ערך הישרדותי (כגון אוכל, מים, מגע מיני וכו'), מערכת העצבים של האורגניזם משתנה, וההתנהגות נכנסת למאגר התנהגויות.
למנגנון שגילה קרא סקינר "ההתניה האופרנטית".
לאחר פרסום ספרו הראשון The Behavior of Organisms בשנת 1938, עבר סקינר לחקר התנהגויות מורכבות יותר בתנאי מעבדה.
הוא החל לחקור התנהגויות של יונים, אותן לימד לפתור בעיות, לתקשר אחת עם השנייה בעזרת אותות וכן הלאה.
חוקרים אחרים בתחום עסקו גם בחקר התנהגויות של בעלי חיים אחרים, תינוקות, ובני אדם עם הפרעות נוירולוגיות ופסיכוטיות.
את רוב מחקריו בתנאי מעבדה סקינר עשה עם בעלי חיים - בעיקר עם חולדות ויונים.
הוא טען שעל מנת לחקור את מנגנוני ההתנהגות הבסיסיים ואת יחסי הגומלין בין האורגניזם והסביבה, בעלי חיים מסוג זה מספיקים.
בהתבססות על מחקרים אלה, הגדיר סקינר את המונח "התניה אופרנטית" - תהליך בו הסביבה משנה את התנהגות האורגניזם, לאחר שהאורגניזם עצמו משפיע עליה בניסיון לשנות אותה.
ההתנהגות נחשבת כפונקציה של ההשפעות הסביבתיות.
סקינר טען כי קיימים שני סוגים של חיזוקים:
חיזוק חיובי - קבלת גירוי נעים לאחר ביצוע ההתנהגות מגדילה את תדירותה.
חיזוק שלילי - הפסקת גירוי בלתי נעים לאחר ביצוע ההתנהגות המגדילה את תדירותה.
מנגנונים נוספים של התניות אופרנטיות
ענישה: גירוי או אירוע בלתי נעים המתרחש בסביבה לאחר ביצוע ההתנהגות וגורם לתדירות ההתנהגות לרדת.
למידת בריחה: היא למידת התנהגות המפסיקה גירוי בלתי נעים, הנלמדת על ידי חיזוק שלילי.
באמצעות חיזוקים שליליים לומד האורגניזם התנהגויות המסייעות לו להיחלץ ממצבים מכאיבים או לא נעימים.
דוגמה לכך ניתן לראות באחד מניסוייו של סקינר: בניסוי זה חילק סקינר את התיבה לשני חצאים, שבאחד מהם הועברו זרמים חשמליים המכאיבים לחולדה.
כאשר החולדה דרכה בצד המחושמל היא קיפצה בתוך צד זה, עד שבמקרה קיפצה לצד השני שאינו מחושמל.
כך למדה, במהלך ניסיונות התגובות שלה, שהזרם החשמלי נפסק כאשר היא קופצת לצד השני של התיבה.
למידת הימנעות: היא למידת תגובה המונעת את הגירוי הבלתי נעים עוד בטרם התרחשותו.
כלומר, לפני הגירוי הבלתי-נעים מופיע גירוי נייטרלי, המזהיר כי הגירוי הבלתי-נעים עומד להגיע.
האורגניזם לומד על ידי הגירוי הנייטרלי להימנע מהגירוי הבלתי-נעים.
לדוגמה: לפני הזרם החשמלי נדלקת נורה.
החולדה לומדת לקפוץ לחצי הראשון של התיבה כאשר הנורה נדלקת וכך נמנעת מקבלת זרם חשמלי.
הלמידה להימנע מהגירוי הבלתי-נעים התרחשה בשני שלבים:
שלב ראשון - ההתניה הקלאסית:
(להלן, CS פירושו גירוי מותנה, UCS - גירוי בלתי מותנה.
CR פירושו תגובה מותנית, UCR - תגובה בלתי מותנית)
אם החולדה תדלג לצד השני, יפסק הגירוי הבלתי-נעים.
קפיצה (תגובה) ----> הפסקת פחד (חיזוק שלילי).
תיגראי (באמהרית: ትግራይ; תעתיק מדויק מאמהרית/תיגרינית: תְּגְרָיְ) היא אחת מהמדינות המרכיבות את הפדרציה האתיופית.
תיגראי היא המדינה הצפונית ביותר באתיופיה וגובלת במזרחה בעפר, בצפונה באריתריאה, במערבה בסודאן ובאמהרה בדרומה.
תיגראי ואריתריאה הן לב האזור ההיסטורי חבש.
הממלכות הקדומות ביותר אשר צמחו בצפון הרמה האתיופית כללו את תיגראי.
תוכנית זאת לא יצאה לפועל ובמקומה קמו באתיופיה מדינות על פי מוצא אתני תחת הפדרציה האתיופית שנישלטה צבאית כלכלית ופוליטית בידי ה-tplf (התיגרנים).
שמה הרשמי של מדינת תיגראי הוא "המדינה האזורית-לאומית התיגראינית".
בחוקת אתיופיה מכונה המדינה בשם "מדינת תיגראי".
לפני אימוץ השם תיגראי לאחר סיום מלחמת האזרחים האתיופית, נקראה המדינה "אזור אחד".
השם "תיגראי" הוא למעשה כינוי לאזור שמדרום לנהר המרב (שמהווה את הגבול עם אריתריאה) ומצפון לנהר התכזה (שמהווה את הגבול עם אמהרה), בו יושב העם התיגראיני האתיופי, המהווה רוב באזור זה.
העם התגרי עצמו חי גם באזורים בדרום אריתריאה, דהיינו מעבר לנהר המרב.
אולם התגרים של אריתריאה מכונים מאז התקופה האיטלקית תיגרניה (ትግርኛ), שזוהי גם שפתם של שתי הקבוצות.
לפני כינון אריתריאה בידי האיטלקים, הכינוי חבשי היה יותר דומיננטי.
בגלל שאין שם מוסכם, מכנים אותם לעיתים בשם הכולל תיגראי-תיגרניה, אם כי לאחרונה יש מיעוט של תיגרינים אריתראים ואתיופים השואפים לאחדות עם תיגראי ויצירת תיגראי הגדולה שתכלול את אריתריאה, הללו מכונים אגעזיאן.
אין להתבלבל עם עוד קבוצה אריתראית המכונה תיגרה (ትግረ) ששפתם גם מכונה תגרה לעיתים גם תגריית (ትግራይት),הקרובה להם וברובה מוסלמית.
הפעם הראשונה שנזכר שם זה הוא במונומנטום אדוליטנום מהמאה השלישית בו נזכר עם ה"תיגראיטס" היושב לחוף הים האדום.
האזכור הראשון של אחד מאזורי תיגראי הוא חמסיאן המוזכר במאה ה-25 לפנה"ס בשם "אמסו" כחלק מארץ פונת.
על זיהוי זה ישנם חולקים רבים, הכברה נגסת מזכיר שמנליק נולד בחמסיאן.
בשטח תיגראי קמה במאה ה-9 לפנה"ס ממלכת דעמת, ולפניה, כך על פי המסורת האתיופית, שלטה באזור זה ממלכת שבא המזוהה לרוב עם סבא.
בתקופה זו החלה הגירה של עמים שמיים ובייחוד שבט האגעזי מאזור תימן של היום לתיגראי ולשטח אתיופיה.
ממלכת דעמת שלטה על האזור עד המאה ה-5 לפנה"ס שבה שקעה מסיבה לא ברורה, ייתכן כתוצאה מפלישות נוספות של עמים שמיים נוספים מחצי האי ערב.
לאחר קריסת ממלכת דעמת אשר נשלטה על ידי השושלת האגעזית התחילה להתהוות באזור ממלכה חדשה בשם אקסום, שנוצרה מהאוכלוסייה השמית המקומית שכונו בשם "חבשים".
אקסום החלה תקופה של תאוצה עד אשר כוחה החל להתפשט מעבר לאזור ים סוף אל אזור תימן ודרום ערב הסעודית דהיום.
לקראת המאה ה-4 תיגראי נהפכה לאזור המרכזי ביותר והעיר אקסום שבתיגראי נהפכה ללב האימפריה החבשית המתהווה תחת הקיסר אזנה.
במהלך המאות הבאות, בעקבות הכיבושים של האימפריה, אקסום התפשטה דרומה לאזורי לסתה, אנגות ווג.
במהלך המאות ה-9 וה-10 אקסום נלחמה כנגד הערבים המוסלמים והפסידה את האזורים שבחצי האי ערב.
הערבים המשיכו להתקדם, והצליחו לכבוש את עיר הנמל אדוליס שבאריתריאה.
חרף הפסד זה, המשיכה אקסום להרחיב את שליטתה, כבשה שטחים נוספים בדרומה, אקסום עמדה בפני פלישה שתוצאותיה היו הרסניות.
הייתה שליטה שהשתייכה לשבט האגוואים שפתחה במלחמה חזיתית כנגד האקסומים כנקמת דם על רצח אביה והצליחה לכבוש חלק דרומי מהממלכה בשטח אקסום עד אשר נפילת האימפריה האקסומית.
נמסר לשבטים הפגאנים מעם האגוואים/אמהרים על חורבן ונפילת הממלכה מה שאפשר להם להתקומם ולנסות להרכיב שלטון שתשלוט על האזורים בתקופה זו ידוע מעט מאוד על האזור עד שהשושלת ירדה מהשלטון בעקבות התקוממות ולחימה כנגדם מאזור שאווה אורומיה
בתחילת שלטון השושלת הסולומונית מ-1270 ועד 1318 תיגראי הייתה עצמאית כמעט לחלוטין משלטון האימפריה האתיופית דבר אשר העלה את חרון אפו של הקיסר עמדה ציון הראשון, הקיסר פולש לתיגראי עם צבאו לאחר שמושל אנדרתה מצליח לעורר את אזורי תיגראי למרוד בקיסר.
לאחר כבוש תיגראי הוא מציב באזור חיל מצב שהורכב מחיילים שלא היו תגרים על מנת למנוע מרד נוסף, לאחר מכן הקיסר ממשיך לאזור חוף הים האדום לכבוש גם אזור זה שהפך לאזור עצמאי בשליטת המוסלמים המקומיים.
במשך ימי הביניים "תיגראי מכונן" (תרגום: מושל תיגראי) היה השליט באזור.
תיגראי כללה בתוכה את מחוזות בהר שכלל את מפרץ בארי, עגמה, אקלה גוזאי, ממלכת בהאר ששלטה על מה שלימים יהפוך לאריתריאה המודרנית והעיירה שירה, לימים במחוז המערבי שבו ישבו יהודי אתיופיה שעלו מתיגראי.
שליט תיגראי שלט במקביל למלך של בהאר, הגבול ביניהם ככל הנראה היה נהר מאראב, שבתקופה המודרנית שימש כגבול שבין תיגראי לבין אריתריאה.
אחרי הפסדו של מלך בהאר למורדים של המלך יסחק, התואר תיגראי מקונן ניתן לו והוא שלט על חלקים גדולים מאריתריאה של היום במיוחד במאה ה-19.
לפני המאה ה-19 בתקופת השופטים, שני התארים היו מקבילים, המצביא ששלט באזור היה צריך הכרה מהקיסר וקיבל תואר ראס או, דאג'אזמאץ'.
המצביאים מתיגראי התחלפו עם אחרים, בעיקר עם אלו של בגמדר או יג'ו.
באמצע 1800, המצביאים של טאמביאן ואנדארטה הצליחו ליצור עבור השושלת שלהם אדנות מוחלטת על תיגראי.
אחד מחברי השושלת הדאג'אזמאץ' קאסאי מארצ'ה, הצליח להשיג את הכתר הקיסרי ב-1872 בשם יוהנס הרביעי - שלימים יחשב לאחד הקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה.
עקב מותו בקרב מטמה, הכתר האתיופי נלקח ממנו למלך של שוואה והכוח עבר דרומה מתיגראי לאדיס אבבה.
עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 המחוז נחלק לשני חלקים שהפכו למדינת תיגראי החדשה בפדרציה האתיופית.
החלק המזרחי, שהוא בעיקר מוסלמי וגרים בו עפרים נהפך לחלק ממדינת עפר בפדרציה.
החלק המערבי, שישבו בו בעיקר תגרים יחד עם רצועה בפינה הצפון-מערבית של מדינת בגמדר, שישבו בו בעיקר וולקאיטים (תושבים אשר דוברים גם תגרית אך מזהים את עצמם בתור אמהרים ולא תגרים).
בשנת 2020 הסלימה המתיחות בין צבא אתיופיה לכוחות לאומיים ממדינת תיגראי, ובנובמבר 2020 החל עימות תיגראי, כאשר פתחה ממשלת אתיופיה במבצע צבאי בתיגראי, תוך הכרזה על מצב חירום בתיגראי.
לאחר מספר ימים הכריזה ממשלת אתיופיה על סופו של המבצע הצבאי, ודיווחים שונים הציגו תמונות סותרות של המתרחש באזור.
בהמשך דווח שהמלחמה נמשכה והיו פרסומים על משבר הומניטרי במקום.
בבחירות האחרונות שהתקיימו בשנת 2005 גרפה מפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי (שהיא מפלגתו של ראש ממשלת אתיופיה) את כל המושבים בפרלמנט המקומי, שכן מפלגות האופוזיציה החרימו את הבחירות בטענה על זיופים.
המפלגה זכתה בכל 152 המושבים בפרלמנט היושב בבירה מקלה בדרום טגראי.
מושל תיגראי כיום הוא צגאי ברהא ממפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי ממשלת תיגראי מונה כ-16 משרדים שונים.
לטגראי יש 38 נציגים בבית הנבחרים הפדרלי.
טף וחיטה הם היבולים העיקריים.
מוצרים חקלאיים אחרים הם שעועית, עדשים, בצלים, ותפוחי אדמה.
מהאזור מיוצאים כותנה, קטורת ושומשום.
15 מיליון דונם של אדמה באזור הם ברי עיבוד, מהם כעשרה מיליון דונם של גידולים, בזמן ששאר האדמה היא טרסות.
הסוכנות האתיופית המרכזית לסטטיסטיקה העריכה בשנת 2005 שחקלאים בתיגראי היו בעלי סך הכל
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה תיגראי מונה כ-4,334,996 תושבים שהם כ-6% מאוכלוסיית אתיופיה, מה שמציב אותה במקום ה-5 מבחינת כמות האוכלוסייה באתיופיה.
חלוקה דתית כ-75% נוצרים קופטים, וכ-3% מוסלמים, 22% יהודים.
וכמו כן חיו במערב תיגראי כעשרים ושניים אחוז מיהודי אתיופיה.
שטחה של תיגראי הוא 50,079 קמ"ר מדורגת שישית באתיופיה.
הצפיפות הממוצעת במדינה היא כ-86 אנשים לקמ"ר.
בתיגראי ממוקמים כמה אתרים היסטוריים, בהם כמה ממצבות הזיכרון ההיסטוריות.
המצבות והאתרים כוללים את האובליסק של אקסום (מהמאה ה-2 לפנה"ס), המקדש של ממלכת דעמת ביחא "מקדש הירח" (מהמאה ה-5 לפנה"ס), והבולטים ביותר ארמונה של מלכת שבא וארון הברית.
המסגד של נאגאש הוא אתר היסטורי למוסלמים.
מאפיין מסוים בתיגראי הם הכנסיות החצובות בסלע.
דומות בעיצובם לכנסיות שבלליבלה, הכנסיות האלה מקובצות ונמצאות בארבעה או חמישה אזורים, אראלטה, טאקאטיספי, אצבי וטאמביאן, (יש המכלילים גם את וואקרו).
רובן מעוצבות באדריכלות מונוליתית, עם עיצובים באופן חלקי של אדריכלות קלאסית, והם ממוקמות לעיתים קרובות בחלק העליון של הצוקים או הגבעות תלולות.