tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורמי גדילה מסוג G-CSF, GM-CSF- המשפיעים על השורה הלבנה: GM-CSF מיוצר בתאי T ובפיברובלסטים ומשפיע הן על הגרנולוציטים (גרנולוציטים הם תאי דם לבנים בעלי גרנולות - נויטרופיל, באזופיל, אאוזינופיל).
והן על המונוציטים, בעוד ש- G-CSF מיוצר במונוציטים, מקרופאגים ופיברובלסטים והוא ספציפי לגרנולוציטים בלבד.
תרומבופוייטין – Tpo- מיוצר בכבד ובכליות, ומשפיע על התמיינות תאי הגזע והשורה המגה-קריוציטית.
מנגנון ויסות על ידי אריתרופוייטין
הייצור של אריתרופוייטין, או Epo, בתאי הכליה, תלוי ברמות החמצן בדם- התאים מרגישים את רמות החמצן: במצב שבו יש רמות חמצן מספיקות, חלבון בשם HIF2α (hypoxia inducible factor) עובר פרולין-הידרוקסילציה, על ידי החלבון PHD, ולאחר מכן נקשר לחלבון VHL (von hippel landau) ושניהם מתעכלים.
(מוטציות בכל אחד מהגנים האחראים לייצור חלבונים אלו, יכולה להביא לפוליציטמיה- מאחר שחלבונים אלו אחראים על עיכוב HIF2α, וכאשר יש בהם מוטציות, לא יהיה עיכוב של HIF2α ויהיה עודף ייצור של כדוריות דם אדומות).
עם זאת, במצבים בהם רמות החמצן אינן מספיקות (יכול להיגרם כתוצאה מהיפוקסיה, היצרות עורק הכליה, או אנמיה), לא תהיה פרולין-הידרוקסילציה, והחלבון HIF2α חופשי- ואז הוא נכנס לגרעין התא ופועל כפקטור שעתוק- בעיקר לגן Epo.
לאחר ש- Epo נוצר, הוא מגיע למח העצם שם הוא נקשר לרצפטורים על גבי תאי הפרקורסור CFU-E, BFU-E.
מוטציה ב-JAK2 היא הגורם להיווצרות פוליציטמיה וורה: זוהי מוטציה מסוג gain of function, הגן המעודד את ייצור כדוריות הדם יפעל גם ללא קישור של Epo לרצפטור וקיום דימריזציה: כתוצאה מכך, תהיה פרוליפרציה תמידית של תאים מהשורה האדומה.
חומרי היסוד ליצירת כדורית אדומה
צריכת ברזל (Fe) נעשית בעיקר על ידי אכילת מוצרים מן החי, כבשר, עוף, דגים וביצים, וכן מזונות מן הצומח כמו טחינה, קטניות וירקות ירוקים.
הכמות המומלצת היא 20-50 מילי-גרם ביום, וספיגתו נעשית במעיים.
בדם, יקושר הברזל ל-Transferrin אשר יעביר אותו למקומו הרצוי:
יצירת המוגלובין (Hb) במח העצם
אגירת העודף ב-Ferritin במח העצמות, בכבד ובטחול.
חיסכון ברזל - מתייחס לניצול מחדש של ברזל, מהמוגלובין המתפרק בטחול (לדוגמה: מפירוק כדורית דם זקנה).
איבוד ברזל - יקרה בשעת דימום וסתי, התקלפות תאים במערכת העיכול, ודימומים שונים.
ויטמין B12 נמצא בעיקר במזון מן החי כגון, כבד, דגים, ביצים, חלב ומוצריו; כמו כן מזונות כגון קורנפלקס מועשרים בו על פי רוב, אף כי לטבעונים רצוי לקבלו מתוספי מזון.
זוהי מולקולה גדולה המכילה קובלט (קובלאמין) הנוצרת על ידי חיידקים וחייבת להיקלט במזון.
הספיגה תעשה בסוף המעי הדק, באזור המעי העקום.
לגוף האדם נדרש בכמויות זעירות של 1 מ"ג ליום, והוא נאגר בגוף למספר שנים.
ויטמין חומצה פולית הנמצא בעיקר בעלים ירוקים כגון אספרגוס, תרד, חסה, וספיגתו נעשית במעי הדק.
רגישותו לטמפרטורה, גורמת לכך שיאבד מתכונותיו במהלך בישול וייהרס.
לגוף האדם נדרש 50 מ"ג ליום, וזאת מכיוון שהמאגרים בגוף קטנים יחסית, הוויטמין לא ניתן למיחזור בתוך הגוף, והמאגרים נשמרים רק ל-4 חודשים.
לנשים בהריון מומלץ ליטול תוספי חומצה פולית כדי למנוע סכנה התפתחותית לעובר.
ארכאולוגיה (ביוונית עתיקה: ἀρχαιολογία; הלחם בסיסים של ἀρχαῖος, ארכיוס – "עתיק" ו-λογία, לוגיה – "תורה") היא התחום המדעי החוקר את עברה של האנושות על ידי מציאה, תיעוד וניתוח של מידע חומרי וסביבתי.
הנתונים שמשמשים במחקר הארכאולוגי כוללים שרידי בנייה, כלים וחפצים, כמו גם שרידי אנשים, שרידי בעלי חיים וצמחים.
מטרתה של הארכאולוגיה היא תיעוד והסבר של מקורות התרבות האנושית והתפתחותה, היסטוריית התרבות, ההתנהגות האנושית והאקולוגיה האנושית.
הארכאולוגיה היא שדה המחקר היחיד שיש לו שיטה ותאוריה עבור איסוף ופירוש של מידע על העבר הפרהיסטורי האנושי, ויכולה גם להרים תרומה משמעותית להבנה של החברות בזמן ההיסטורי.
הארכאולוגיה נחשבת לעיתים (בעיקר בצפון אמריקה) כתת-תחום של אנתרופולוגיה בגלל התמקדותה באדם.
תתי-תחומים של האנתרופולוגיה משלימים את ממצאי הארכאולוגיה, בעיקר אנתרופולוגיה תרבותית (שחוקרת את הממדים ההתנהגותיים, סמליים, והחומריים של התרבות), בלשנות (שחוקרת את השפה, כולל המקור של השפה וקבוצות של שפות), ואנתרופולוגיה פיזית (החוקרת את האבולוציה של האדם לפי שרידי האדם עצמו – עצמות, שיניים וכדומה).
תחומים אחרים גם משלימים את הארכאולוגיה, כמו פלאונטולוגיה (המחקר של החיים הקדומים), הכוללת פלאוזואולוגיה ופלאובוטניקה, גאוגרפיה, גאולוגיה, אקולוגיה, אבולוציה, היסטוריה, היסטוריה של האמנות, ולימודים קלאסיים.
ארכאולוגיה ניסויית יכולה להיעזר במומחים מתחומי כמו פיזיקה, כימיה, הנדסה וביולוגיה כדי לנסות לשחזר שיטות יצור, כלים, מבנים ומוסדות חברתיים.
הארכאולוגיה תוארה כתחום שמגייס את המדעים על מנת להאיר על מדעי הרוח.
במחקר של תרבויות עתיקות פחות, שנצפו ונחקרו על ידי חוקרים מערביים, הארכאולוגיה קשורה לאתנוגרפיה.
כך הוא המצב בחלקים גדולים מצפון אמריקה, אוקיאניה, סיביר, ומקומות אחרים.
במחקר של תרבויות שהיו בעלות כתב או שהיו להם שכנות כאלה, ההיסטוריה והארכאולוגיה משלימות אחת את השנייה עבור הבנה רחבה יותר של ההקשר התרבותי השלם.
מקום בו מתקיימת חפירה או מחקר שדה ארכאולוגי אחר מכונה אתר ארכאולוגי, והעוסק בארכאולוגיה נקרא ארכאולוג.
הארכאולוגיה שינתה באופן יסודי את חקר עברו של המין האנושי, אשר התבסס בעבר בעיקר על קריאה ופרשנות של מקורות כתובים.
מבחינה כמותית, הארכאולוגיה הרחיבה את חקר העבר האנושי מכ־1–2 אחוזים של זמן מתועד בכתב, העוסק בעיקר באליטות, לכמעט מלוא משך הקיום האנושי – מאות אלפי ואף מיליוני שנים – ולחיי היומיום של רוב בני האדם.
תרומת הארכאולוגיה לחקר ההיסטוריה ניכרת בכמה מישורים מרכזיים:
רוב תולדות האנושות קדמו להופעת הכתב.
הארכאולוגיה מאפשרת לחקור את עברם של בני אדם קדומים מראשית הופעת אדם ועד להתפתחות החברות החקלאיות בסהר הפורה, ואף התפתחות המדינות הראשונות בשאר העולם - תקופות שאינן נגישות כלל למחקר המבוסס על מקורות טקסטואליים.
בני אדם קיימים זה כ־2.5 מיליון שנה ובני האדם המודרניים התפתחו באפריקה לפני כ־300,000 שנה.
חלק מהפעילות התרבותית של האדם היא בת עשרות אלפי שנים.
לעומת זאת, הכתב הופיע רק לפני כ־5,000 שנה, וברוב אזורי העולם אף מאוחר יותר.
מרבית הטקסטים העתיקים ביותר שבידינו – כגון כתבי המקרא, האפוסים המסופוטמיים וכתבים מצריים – מתוארכים בדרך כלל ל־3,000–4,000 השנים האחרונות, ולעיתים נכתבו או נערכו בתקופות מאוחרות אף יותר.
מכאן שההיסטוריה הכתובה מתעדת כ־1% בלבד מתולדות האנושות, ולעיתים אף פחות מכך.
גם בתקופה ההיסטורית עצמה, רוב הפעילות האנושית אינה מתועדת במסמכים כתובים.
הכתב התפתח לראשונה בהסהר הפורה באלף הרביעי לפני הספירה, בעיקר לצורכי מנהל ומיסוי, והתפשט בראש ובראשונה בקרב אימפריות ומרכזי שלטון.
תרבויות אלו הן, שלא במקרה, הידועות ביותר מן ההיסטוריה הכתובה, בעוד שחיי היומיום של רוב האוכלוסייה נותרו כמעט ללא תיעוד.
על כן, הידע על תקופות מכריעות בהתפתחות התרבות האנושית – כגון נדידת האדם הקדמון, שימוש האדם הקדמון באש, המעבר לחקלאות, התגבשותם של מנהגי דת עממית, והקמתן של הערים הראשונות – נשען במידה רבה על מחקר ארכאולוגי.
בנוסף להרחבת חקר העבר הרחק אל מעבר לתקופות הכתובות, הארכאולוגיה מאפשרת לזהות ולחקור תרבויות וחברות שלא פיתחו מסורת כתיבה כלל.
חברות רבות המשיכו להתקיים ללא שימוש בכתב, או הותירו תיעוד מצומצם בלבד.
באמצעות ממצא חומרי ניתן לזהות תרבויות אלו, לעקוב אחר דפוסי חייהן, ולהבין את מקומן בהיסטוריה האזורית והעולמית.
גילוי תרבויות שנשכחו מן ההיסטוריה
מעבר להרחבת חקר העבר לתקופות נטולות כתב, הארכאולוגיה חוללה מהפכה גם בהבנת התקופות ההיסטוריות עצמן, באמצעות גילוי תרבויות, ערים וממלכות שלמות שלא הותירו כל זכר במקורות כתובים מוכרים, או שנשכחו לחלוטין מן הזיכרון ההיסטורי.
במהלך המאה ה־19 וה־20 נחשפו לראשונה תרבויות מורכבות רבות, אשר קיומן לא היה ידוע כלל למחקר ההיסטורי קודם לכן.
כך למשל, תרבות שומר וערי מסופוטמיה הקדומות התגלו באמצעות חפירות ארכאולוגיות ופענוח כתב היתדות, אף שלא נזכרו במסורת הקלאסית או במקרא.
התרבות השומרית התקיימה במשך אלפי שנים, בין 4,500 ל־2,000 לפנה"ס בדרום מסופוטמיה.
היא פיתחה את כתב היתדות הראשון בעולם, ערים-מדינה מורכבות, זיגורטים, מערכת חוקים ומסחר רחב.
השפעתה ניכרת על תרבויות מאוחרות יותר, כולל הבבלים והאשורים, והניחה את היסודות לממשל, דת, תרבות וטכנולוגיה במסופוטמיה.
לאחר קריסת ערי השומר, הידע על תרבות זו כמעט נעלם מהכתובים והזיכרון ההיסטורי.
רק בזכות חפירות ארכאולוגיות במאה ה־19 וה־20 ופיענוח כתב היתדות נחשפה מחדש תרבות השומרים, והפכה לחלק חשוב בהבנת ההיסטוריה המוקדמת של האנושות.
באופן דומה, תרבות עמק האינדוס – אחת מציוויליזציות הערים הקדומות בעולם – התגלתה רק בראשית המאה ה־20 (על ידי סר ג'ון מרשל), עם חשיפת הערים מואנג'ודארו והאראפה, מבלי שהייתה לה כל נוכחות בזיכרון ההיסטורי של הודו המאוחרת או במקורות חיצוניים בני התקופה.
גם ביבשת אמריקה, הארכאולוגיה חשפה רשתות עירוניות, ממלכות ואימפריות רחבות־היקף שלא היו ידועות כלל לעולם הישן.
תרבויות עתיקות שהתגלו ברחבי העולם כוללות את:
נקאדה עיר מתקופה הפרהיסטורית מלפני תקופת הממלכה הקדומה במצרים העתיקה, בין 4400 ל-3000 לפנה"ס, התגלתה ב-1894 על ידי הארכאולוג הבריטי פלינדרס פיטרי.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו – פעלה כ-3000–1800 לפנה"ס בחוף צפון פרו, אמריקה הדרומית.
התגלתה בשנות ה-90 על ידי הארכאולוגית רוברטה שדי סוליס.
התרבות המינואית – פעלה כ-3000–1100 לפנה"ס בכרתים יוון.
התגלתה במאה ה-19–20, בעיקר על ידי ארתור אוונס.
תרבות עמק האינדוס – פעלה כ-3300–1300 לפנה"ס באזור פקיסטן וצפון מערב הודו.
התגלתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי סר ג'ון מרשל.
תרבות מיקנית (Mycenaean Civilization) – פעלה כ-1600–1100 לפנה"ס, יוון היבשתית.
התגלתה במאה ה-19–20, בעיקר על ידי הנרי שנידר וסר ארתור אוונס.
ממצאים אלה מדגישים כי ההיסטוריה הכתובה אינה רק חלקית מבחינת הזמן שהיא מכסה, אלא גם סלקטיבית מבחינת התרבויות שהיא מתעדת.
תרבויות רבות -כולל כאלה שפיתחו ערים מתוכננות, מערכות שלטון, כלכלה מורכבת וטכנולוגיות מתקדמות – נותרו מחוץ לשדה הראייה של ההיסטוריה הכתובה, וידיעת קיומן התאפשרה אך ורק באמצעות מחקר ארכאולוגי.
חקר חיי היומיום של האוכלוסייה
מקורות כתובים משקפים לרוב את נקודת מבטם של שליטים ואליטות מצומצמות, הארכאולוגיה מאפשרת לשחזר את חייהם של רוב בני האדם – איכרים, נשים, עבדים, ילדים ואף בעלי חיים מבויתים, בעלי חיים וצמחים שהיו בסביבת האדם – שקולותיהם נעדרים מן ההיסטוריה הכתובה.
בתרבויות קדומות שבהן קיימות תעודות כתובות, המקורות כמעט לעולם אינם שלמים, ולעיתים קרובות הם משקפים נקודת מבט מגויסת שנועדה להצדיק סדר פוליטי, חברתי או דתי מסוים.
הכתיבה שימשה לא פעם כלי שלטוני, והייתה כפופה לצורות שונות של סלקציה, השמטה וצנזורה לא־רשמית, בעיקר בהקשרים פוליטיים ודתיים.
תרבויות עתיקות רבות, כגון מצרים העתיקה, שומר, בבל, סין, התאפיינו במשטרים מלוכניים ריכוזיים, שבהם השליט נתפס כנבחר האל או כבעל מעמד אלוהי.
בהתאם לכך, חלק ניכר מן הכתיבה הרשמית הוקדש להאדרת השליט ולביסוס הלגיטימציה לשלטונו, וכן להצדקת הדת המקומית שהצדיקה את הסדר השלטוני הקיים.
מגמה זו באה לידי ביטוי לא רק בטקסטים, אלא גם באמנות, באדריכלות ובאיקונוגרפיה של ארמונות, מקדשים ומבני ציבור.
מלאכת הכתיבה בוצעה לרוב בידי סופרים מקצועיים — קבוצה מצומצמת שעברה הכשרה מוסדית בחסות השלטון או האליטה.
תפקידם כלל תיעוד מינהלי (כגון מיסוי, מלאים ותכתובת דיפלומטית), וכן ניסוח נרטיבים היסטוריים ודתיים שתאמו את האידאולוגיה השלטת.
קבוצות רחבות באוכלוסייה, ובהן נשים, עבדים, איכרים וחסרי מעמד, כמעט שלא זכו להשכלה פורמלית ולא נטלו חלק ביצירת המקורות הכתובים, ולכן קולותיהם נעדרים במידה רבה מן התיעוד ההיסטורי הכתוב.
בתרבויות רבות, עד המאה ה־19 באירופה ובצפון אמריקה, ועד המאה ה־20 באזורים אחרים בעולם, אוריינות הייתה נחלתם של מעמדות מצומצמים כגון אצולה, סוחרים, פקידים ואנשי דת.
נקודת המבט והאינטרסים של קבוצות אלו היו לעיתים שונות באופן ניכר מחייהם ועולמם של רוב האוכלוסייה.
נוסף על כך, עד למהפכת הדפוס הועתקו כתבים וספרים כמעט אך ורק ביד, על גבי קלף או פפירוס.
כתבים שלא זכו להעתקה מחודשת — בין אם בשל חוסר עניין, הסתייגות אידאולוגית או התנגדות מצד השלטון או מוסדות דת — נטו להיעלם עם הזמן עקב בלאי חומרי, אובדן או השמדה מכוונת.
תהליך זה תרם לאובדן נרחב של ספרות עתיקה, גם ללא פעולת צנזורה פורמלית.
דוגמה לכך היא אובדן חלק ניכר מהפילוסופיה היוונית העתיקה שרק שברים שלה הגיעו עד ימנו.
לפיכך, מקורות כתובים מן העת העתיקה משקפים לרוב את נקודת מבטם של המעמדות השליטים והמשכילים, ואין לראות בהם תיעוד מייצג של החברה כולה.
לעומתם, הרקורד החומרי מספק לעיתים ייצוג רחב ושוויוני יותר של חיי היומיום, אם כי גם הוא נתון להטיות משלו, כגון בעיות של השתמרות ודגימה.
כך למשל, מרבית הממצאים מתקופות קדומות הם כלי אבן או חרס ושרידי שלד קשים של אדם ובעלי חיים כעצמות ושיניים, בעוד שחומרים אורגניים — כגון עץ, בדים, ועור — השתמרו לעיתים רחוקות בלבד.
הבעיה אף חריפה יותר עם התנהגות שאינה מותירה שרידים חומריים באופן ישיר, כאידאולוגיה, שירים ומיתולוגיה.
תיקון והשלמה של נרטיבים היסטוריים מגויסים
מקורות כתובים קדומים נכתבו לעיתים קרובות מתוך אינטרסים פוליטיים, דתיים או אידאולוגיים.
רוב ההיסטוריה הכתובה מנקודת מבט זו, נכתבה על ידי מלכים או אליטות מצומצמות, ולכן אינה מספקת תמונה מלאה של חיי החברה, הכלכלה והתרבות.
הממצאים הארכאולוגיים מאפשרים לאשש, להפריך או לאזן נרטיבים אלו.
הארכאולוגיה חושפת פערים בין התיאור הכתוב לבין המציאות, ומספקת מידע עצמאי על מבנים חברתיים, מסחר, כלכלה, חיי היומיום, אמונה, פולחן, טכנולוגיה ודפוסי תזונה ובריאות.
כך, ניתן לבחון השערות היסטוריות בצורה מדעית יותר, לצמצם את התלות בפרשנות טקסטואלית סובייקטיבית ולבנות תמונה מאוזנת יותר של ההיסטוריה האנושית
מעבר מהיסטוריה פוליטית להיסטוריה חברתית, כלכלית ותרבותית
בעוד שהיסטוריוגרפיה מסורתית התמקדה במלחמות, שליטים ואירועים פוליטיים (בעיקר כאלה הקשורים לאליטה - לדוגמה מאבקים בין אנשי אצולה), הארכאולוגיה מאפשרת לחקור תהליכים רחבים כמו ארגון חברתי, ייצור, צריכה, מסחר ודפוסי מגורים לאורך זמן.
ניתוח כלי עבודה, מתקנים, שרידים תעשייתיים וחומרי גלם מספק מידע ישיר על טכנולוגיה, התמחות כלכלית וקשרי מסחר – לעיתים בניגוד או מעבר למה שתואר במקורות כתובים.
שחזור דפוסי תזונה, בריאות ותוחלת חיים
באמצעות חקר שלדים, שיניים, שרידי מזון וניתוחים ביוכימיים, הארכאולוגיה מאפשרת להבין תזונה, מחלות, עומס עבודה ואיכות חיים – תחומים שתועדו לעיתים רחוקות או באופן חלקי בלבד בכתיבה העתיקה.
ארכאולוגיה ביומולקולרית משתמשת בשיטות מודרניות, כמו ניתוח איזוטופים שאריות של זרעים, סיבי צמחים וכלי חרס, משמשות לחקר חקלאות, תזונה, הכנת מזון ובריאות של בני אדם קדומים.
היא מאפשרת לשחזר אורחות חיים, להבין מחלות, הרגלי תזונה ואינטראקציות עם הסביבה הטבעית.
חקר יחסי אדם–סביבה ארוכי טווח
ארכאולוגיה מאפשרת חקר יחסי אדם–סביבה ותהליכים אקלימיים ארוכי טווח.
שילוב ממצאים ארכאולוגיים עם נתונים גאולוגיים, ביולוגיים ואקלימיים מאפשר לחקור כיצד שינויים סביבתיים השפיעו על נדידה, קריסה או שגשוג של חברות אנושיות.
דוגמה לכך הם ספריו של ג'ארד דיימונד - רובים, חיידקים ופלדה והתמוטטות (ספר).
אפשרות לתיארוך עצמאי ובלתי תלוי
לטובת הארכאולוגיה פיתחו מדענים שיטות תיארוך מדעיות, כגון תיארוך רדיומטרי, תיארוך באמצעות טבעות עצים שמאפשרות לקבוע כרונולוגיה שאינה תלויה במסורת כתובה, ובכך לבחון מחדש את זמנם של אירועים, טקסטים, תהליכים ונדידות אוכלוסין.
הארכאולוגיה מתמקדת פחות באירועים נקודתיים ויותר בתהליכים מצטברים כגון שינויי דפוסי יישוב, התפתחות כלכלית או שינוי חברתי לאורך מאות ואלפי שנים.
תחום הארכאולוגיה משלב כלים ושיטות ממגוון תחומי המדע, כולל כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, גאולוגיה וההנדסה, במטרה לנתח ממצאים חומריים בצורה מדויקת ולספק הבנה מעמיקה של חיי העבר.
דוגמאות לכך כוללות תארוך רדיומטרי של עצמות ועצים, ניתוח מרכיבי חרס וכלים, זיהוי סוגי מתכות ומינרלים, חקר DNA עתיק, ושחזור סביבת מחיה דרך חקירת פחם, זרעים ושכבות קרקע.
בנוסף, הארכאולוגיה הניסויית מאפשרת לחוקרים לבדוק השערות על ידי שחזור פעילויות וייצור חפצים כפי שהיו מבוצעים בעבר.
לדוגמה, ניתן לשחזר כלים חקלאיים, טכניקות בנייה, כלי חרס, כלי נשק או טקסים פולחניים כדי להבין טוב יותר את השימושים והדפוסים החברתיים והטכנולוגיים של הקהילות העתיקות.
השילוב של נתונים כמותיים ממדעי הטבע יחד עם ניסויים מבוקרים מספק תובנות שלא ניתן להגיע אליהן רק מקריאת טקסטים או תיאור ממצאים פיזיים.
בנוסף לחשיבות המדעית שלהם, לשרידים ארכאולוגיים יש לפעמים חשיבות פוליטית לצאצאים של העמים שייצרו אותם, ערך כספי לאספנים, או ערך אסתטי רב.
אנשים רבים מזהים את הארכאולוגיה עם הגילוי של אוצרות אסתטיים, דתיים, פוליטיים או כלכליים ולא עם ההבנה של חברות העבר.
נקודת מבט זו מוצגת לעיתים ביצירות בדיוניות פופולריות, כגון הסרטים "המומיה" משנת 1999 וסרטים נוספים, או "מכרות המלך שלמה" היכן שהתחום נעשה לנושא בידורי רווחי.
היכן שנושאים לא ריאליסטיים כאלה מטופלים ביותר רצינות, בדרך כלל ישנם האשמות של פסבדו-מדע כלפי העוסקים בהם.
אך עיסוקים שכאלה, אמיתיים או בדיוניים, אינם מייצגים את הארכאולוגיה כפי שהיא כיום.
ארכאולוגיה מסתמכת עד היום במידה רבה על טכניקות שדה ועל מתודולוגיה.
אלה כוללים את המטלות של סקירת שטחים על מנת למצוא אתרים חדשים, וחפירת אתרים על מנת לגלות את שרידי התרבות הנמצאים שם, וכן טכניקות מיון ושימור על מנת לנתח ולשמר את השרידים האלה.
כל שלב בתהליך זה עשוי להיות מקור למידע.
המטרות של הארכאולוגיה אינן תמיד זהות.
ישנן לפחות שלוש תאוריות לגבי מה בדיוק אמורה להיות מטרת המחקר הארכאולוגי.
(אלה הם מעבר להיקף של הדיון הנוכחי, וידונו בהמשך).
ובכל זאת, יש הרבה מן המשותף בין התאוריות הללו.
כמו ברוב התחומים האקדמאיים, ישנם מספר גדול של תתי תחומים ארכאולוגיים שמאופיינים במתודה מסוימת או בסוג של חומר (לדוגמה, ארכאוזאולוגיה, ניתוח ליתי, ארכאובוטניקה), מוקד גאוגרפי או תקופתי (לדוגמה, ארכאולוגיה של המזרח הקרוב, ארכאולוגיה מקראית, ארכאולוגיה ימי-ביניימית), או עניין נושאי (ארכאולוגיה של עיצוב נוף) או תרבות מסוימת (אגיפטולוגיה).
ההיסטוריה של הארכאולוגיה היא של התמקצעות מתגברת, ושל שימוש במגוון מתרחב והולך של טכניקות, על מנת למצות את מרב המידע האפשרי משרידי העבר.
החפירה בקרקע וההליכה בעקבות הדי קולות העבר אינה מיוחדת לעידן המודרני.
נבונאיד מלך בבל חפר וגילה מקדש קדום, ואחסן את עתיקותיו במעין "מוזיאון" בעירו, והאצטקים גילו עניין רב בחורבות הטולטקים.
העניין במבנים ובחפצים מהעבר המשיך במהלך ההיסטוריה, בין אם מתוך יצר אספנות, ואם מתוך צימאון לחיבור לעבר, אך עיסוק שיטתי, בכלים ובמטרות מדעיות, טרם הופיע.
באירופה של בימי הביניים המאוחרים התחילו להתעניין בשרידים של הציוויליזציה היוונית-רומית וגילו מחדש את התרבות הקלאסית.
פלביו יונדו יצר במאה ה-15 מדריך שיטתי לשרידים והטופוגרפיה של רומא העתיקה והחוקר הנודד קיריאקוס מאנקונה נסע בכל רחבי האימפריה הביזנטית והמזרח התיכון ואסף חפצים עתיקים ומידע אותו פרסם בספרו "Commentaria".
רק במאה ה-19 הוחל המחקר השיטתי של העבר דרך השרידים הפיזיים שלו, בכלים מדעיים.
שיטות ארכאולוגיות פותחו על ידי חובבנים ובעלי מקצוע, שכללו את אוגוסטוס פיט ריברס ופלינדרס פיטרי.
תהליך זה נמשך במאה ה-20 על ידי אנשים כמו מורטימר וילר, שגישתו הממושמעת לחפירה שיפרה מאוד את איכות הראיות שניתן היה להשיג.
במאה ה-20, ההתפתחות של ארכאולוגיה אורבנית ולאחר מכן של חפירות הצלה היו גורמים חשובים, וכן ההתפתחות של המדע הארכאולוגי, שהגביר מאוד את כמות המידע שניתן היה להשיג.
"ניהול נכסי תרבות" (הקרוי גם "ניהול מורשת" בבריטניה) היא ענף של הארכאולוגיה שאחראי לכמות גדולה מהמחקר שנעשה בארצות הברית וכן במערב אירופה.
בארצות הברית, הרוב המוחלט של הפוליטיקאים, החוקרים, ומשלמי המסים מאמינים כי "ניהול נכסי תרבות" עזר לשמר את ההיסטוריה והפרהיסטוריה הלאומית, שאחרת הייתה אובדת בהתרחבות של ערים, סכרים, וכבישים.
בין המטרות של "ניהול נכסי תרבות" הם הזיהוי, השימור והתחזוקה של נכסי תרבות על אדמות פרטיות וציבוריות, והסרתם של חפצי ערך תרבותיים מאזורים שבהם הם ייהרסו על ידי פעילות אנושית, כגון בנייה מיועדת.
זה כולל גם סקירה של אתרי בנייה מיועדים על מנת לבדוק האם ישנם אתרים ארכאולוגיים חשובים באתרים אלה.
אם אלה אכן קיימים, פעמים רבות הם ייחפרו, או שהבנייה תיעצר לחלוטין.
פרויקט ארכאולוגי מודרני מתחיל לרוב עם סקר ארכאולוגי.
"סקר אזורי" הוא הניסיון לאתר באופן שיטתי אתרים שלא היו ידועים קודם באזור מסוים.
"סקר אתר" הוא הניסיון לאתר באופן שיטתי דברים בעלי עניין באתר, כגון בתים.
את שתי המטרות האלה אפשר להשיג בעזרת שיטות דומות למדי.
בימיה הראשונים של הארכאולוגיה, לא היה נהוג לעשות סקר.
היסטוריונים תרבותיים וחוקרים בדרך כלל הסתפקו בקבלת מידע על אתרים מונומנטליים מהאוכלוסייה המקומית, וחפירה של מאפייני השטח הבולטים שם.
גורדון ווילי היה חלוץ של טכניקת הסקר האזורי, בסקר שערך ב-1949 בעמק הוירו שברצועת החוף של פרו, וסקר בכל הרמות נעשה למרכזי עם עלייתה של הארכאולוגיה התהליכית כמה שנים לאחר מכן.
סקר יכול להיות מועיל מאוד אם הוא מבוצע כמקדים לחפירה או אפילו במקומה של חפירה.
הוא מצריך מעט זמן, ועולה מעט יחסית, מכיוון שהוא אינו מצריך עיבוד של כמויות גדולות של אדמה על מנת לאתר את הממצאים.
(אף על פי כן, סקר של אזור גדול או של אתר יכול להיות יקר, ולכן ארכאולוגים לעיתים משתמשים בשיטות דגימה).
הוא נמנע מעניינים אתיים (בעלי חשיבות רבה לצאצאי התרבות המדוברת) שקשורים להרס של אתר בחפירה.
הסקר הוא הצורה היחידה לאיסוף סוגים מסוימים של מידע, כגון דפוס ומבנה התיישבות.
מידע מסקרים פעמים רבות נאסף על גבי מפות, שבהן מראים את מאפייני השטח או את פיזור הממצאים.
שיטת הסקר הפשוטה ביותר היא "סקר שטחי".
הוא כולל סקירה של אזור, בדרך כלל ברגל אך לפעמים ברכב, על מנת לחפש מאפיינים או ממצאים שנראים על פני השטח.
סקר שטחי אינו יכול לגלות אתרים או מאפיינם שקבורים לחלוטין מתחת לאדמה, או שמכוסים בצמחיה עבותה.
סקר שטחי עשוי גם לכלול טכניקות של מיני-חפירה, כגון קידוחים או בורות קטנים.
סקר פרהיסטורי מתמקד באיתור ומיפוי של ריכוזי כלי אבן ובמיוחד כלי צור.
מבנים נדירים מאוד באתרים פרהיסטוריים ולכן דרושים לסוקר כישורים מתאימים, כלומר היכרות טובה עם מכלולי כלי הצור ויכולת זיהוי של עצמות מאובנות.
חתכים בשכבות הגאולוגיות הצעירות, טבעיים כוואדי, או מלאכותיים כתעלה וחפירה לתוואי דרך, ייבדקו בתשומת לב מיוחדת.
"סקר אווירי" מבוצע בעזרת מצלמות שמחוברות לכלי טיס, בלונים או אפילו עפיפונים.
מבט מלמעלה מועיל למיפוי מהיר של אתרים מסובכים או גדולים.
צילום אווירי יכול גם לגלות דברים רבים שלא ניתן לראותם מפני השטח.
צמחים שגדלים על גבי מבנה אבן, כגון קיר, יתפתחו יותר לאט, ואילו צמחים על גבי תווי שטח אחרים, יגדלו מהר יותר.
צילומים של שדות חיטה, שמשנים את צבעם במהירות בזמן ההבשלה, גילו מבנים תת-קרקעיים בדיוק רב.
סקרים אוויריים עושים גם שימוש בגלאי תת-אדום, בראדאר חודר-אדמה ובתרמוגרפיה.
"סקר גאופיזי" הוא הצורה האפקטיבית ביותר לראות מתחת לאדמה.
מגנטומטרים מגלים שינויים קטנים ביותר בשדה המגנטי של כדור הארץ שנוצרים על ידי חפצים מברזל, סוגים מסוימים של מבני אבן, או אפילו בורות.
משתמשים רבות גם באמצעים שבודקים את ההתנגדות החשמלית של האדמה.
אדמות רבות הן לחות מתחת לפני השטח, דבר הגורם להתנגדות חשמלית נמוכה.
מאפיינים כגון רצפות קשות או ריכוזי אבן, גורמים להתנגדות גבוהה יותר.
אם כי יש ארכאולוגים שרואים את השימוש בגלאי מתכת כדומה לחיפוש אוצרות, הם נחשבים כלי מועיל ביותר בסקר ארכאולוגי.
סקרים אזוריים בארכאולוגיה ימית משתמשים בסונאר סוקר-צד.
חפירות ארכאולוגיות היו קיימות כבר כאשר התחום היה בידי חובבנים, והוא נותר עד היום למקור של רוב המידע שמתקבל מהשדה.
החפירות יכולות לגלות כמה סוגים של מידע שבדרך כלל אינם מתקבלים בסקר, כגון סטרטיגרפיה, מבנה תלת-ממדי, והקשר בין חפצים ומבנים.
טכניקות חפירה מודרניות מצריכות את התיעוד של המיקום המדויק של חפצים ותווי-נוף.
תמיד צריך לתעד את המיקום המאוזן שלהם, ולפעמים גם את המיקום המאונך.
כמו כן, צריך לתעד את היחס בין חפצים או תווי-נוף אלה לחפצים אחרים בקרבת מקום, לצורך ניתוח עתידי.
דבר זה מאפשר לארכאולוג להבין איזה חפצים או מבנים היו בשימוש יחד, ואיזה עשויים להגיע מתקופות שונות של פעילות.
לדוגמה, חפירות באתר מגלות את הסטרטיגרפיה שלו; אם אתר היה בשימוש ברצף של תקופות, ממצאים מתרבויות מאוחרות יותר ימצאו מעל המוקדמות יותר.
חפירה היא גם השלב היקר ביותר במחקר הארכאולוגי.
כמו כן, כתהליך הרסני, הוא מעורב בבעיות אתיות מסוימות.
לפיכך, מעט מאוד אתרים נחפרים לחלוטין.
דגימות הן חשובות ביותר בחפירה.
מקובל להשתמש בציוד מכני כבד בחפירות, במיוחד על מנת להסיר את שכבת האדמה העליונה (שיטה זו אינה מקובלת כל כך בישראל).
לאחר הסרת השכבה הזו, חופרים את האתר על ידי כלי חפירה ידניים, על מנת לוודא כי אנו יודעים באופן כללי את המיקום של תווי-השטח.
לאחר מכן החפירה נעשית בעזרת כלים עדינים יותר, שאינם פוגעים במבנים בממצאים, ונאספים ממצאים שיכולים להעיד על התקופה של השכבה הנחפרת.
המשימה הבאה היא לבנות תוכנית אתר, ולהשתמש בה על מנת להחליט על שיטת החפירה להמשך.
מבנים או תווי-שטח אחרים (בורות, חציבות בסלע, וכו') בדרך כלל נחפרים שכבה שכבה, על מנת לתעד כל שכבה בנפרד.
תוכניות ותיאורים של מבנים נפרדים מצוירים במקום על ידי מומחה, וכן מצלמים את השטח מזוויות שונות, ומתעדים את המיקום והיחס בין הממצאים והמבנים.
כל המידע הזה משמש כתיעוד קבוע של הממצאים – שעתה נהרסו, ואינם קיימים עוד בשטח – ומשתמשים בו בתיאור והסבר של האתר.
לאחר שהממצאים והמבנים נחפרו או נאספו, יש צורך לחקור אותם כראוי, על מנת להשיג את כמות המידע הגדולה ביותר.
תהליך זה ידוע כניתוח לאחר החפירה, והוא בדרך כלל החלק שאורך את הזמן הרב ביותר.
פעמים רבות הדו"חות הסופיים על חפירות מתפרסמים שנים לאחר סיום החפירה עצמה.
ברמה הבסיסית, יש צורך לנקות, לקטלג ולהשוות את הממצאים לאוספים ידועים, על מנת למיין אותם מבחינה טיפולוגית ולהשוות בין האתר לבין אתרים אחרים שנמצאו בהם ממצאים דומים.
אולם, קיימות עוד מגוון טכניקות בארכאולוגיה, שעל ידן ניתן לתארך ולנתח את הממצאים.
ניתן לנתח את העצמות, הצמחים ואבקת הפרחים שנאספים מאתר (בעזרת טכניקות של הזואוארכאולוגיה, פלאואתנובוטניקה או פלינולוגיה), וכן לנסות להבין ולשחזר טקסטים או כתובות שנמצאו.
טכניקות אלה מספקות מידע רב, שאחרת לא היה ידוע, ולפיכך עוזרות מאוד להבין את האתר.
אין תאוריה אחת של ארכאולוגיה, ואף הגדרותיה אינן מוסכמות.
עד לאמצע המאה ה-20 ולתחילת השימוש בטכנולוגיה, הייתה הסכמה כללית כי הארכאולוגיה קשורה באופן הדוק להיסטוריה ולאנתרופולוגיה.
לשלב העיקרי הראשון של התאוריה הארכאולוגית בדרך כלל מתייחסים כתרבותי, או היסטוריה תרבותית, שפותח בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנות ה-60, מספר ארכאולוגים צעירים, בעיקר אמריקאיים, כגון לואיס בינפורד, התמרדו כנגד הפרדיגמות של ההיסטוריה התרבותית.
הם דיברו על "ארכאולוגיה חדשה", שתהיה "מדעית" ו"אנתרופולוגית" יותר, עם בדיקה של היפותזות ומתודה מדעית.
הארכאולוגיה הזו נודעה לאחר מכן כ"ארכאולוגיה תהליכית".
בשנות ה-80, קמה תנועה חדשה בקרב הארכאולוגים בבריטניה, שהובלה בידי מיכאל שנקס, כריסטופר טילי, דניאל מילר ואיאן הודר.
היא אתגרה את המדעיות והאובייקטיביות של הארכאולוגיה התהליכית, והדגישו את הרלטיביזם.
אך גישה זו בוקרה על ידי ארכאולוגים תהליכיים כחסרת רצינות מדעית.
נושא זה עדיין נמצא בדיון ומחלוקת.
התאוריה הארכאולוגית כעת שואבת מטווח רחב של השפעות, הכוללת מחשבה נאו-דרוויניסטית, פנומנולוגיה, פוסט-מודרניות, מדע קוגניטיבי, פונקציונליזם, לימודי מגדר ופמיניזם ותאוריות מערכתיות.
הארכאולוגיה המוקדמת הייתה בעיקר ניסיון לגלות ממצאים ותווי-שטח מרשימים, או לחקור ערים נטושות גדולות ומסתוריות.
חיפושים כאלה המשיכו להקסים את הציבור, כפי שניתן לראות בספרים וסרטים פופולריים.
הרבה מחקר עמוק ומועיל אכן נעשה באזורים דרמטיים, כמו קופאן ועמק המלכים, אך רוב הארכאולוגיה המודרנית אינה כה סנסציונית.
בנוסף, סיפורי הרפתקאות ארכאולוגיים בדרך כלל מתעלמים מהעבודה הקשה שמעורבת בסקר הארכאולוגי, בחפירה ובעיבוד המידע.
ובכל זאת, הארכאולוגיה הרוויחה מההצגה שלה במדיה.
הרבה מהעוסקים במקצוע מצביעים על סרטי אינדיאנה ג'ונס שראו בילדותם כהשראה שלהם להתעניינות בתחום.
ארכאולוגים גם נסמכים על התמיכה הציבורית, והשאלה עבור מי הם פועלים נדונה רבות.
ללא התעניינות ציבורית רבה בנושא, שלפעמים מתעוררת על ידי מציאות חשובות או ארכאולוגים סלבריטאים, יהיה קשה הרבה יותר להשיג את התמיכה הפוליטית והכלכלית שהארכאולוגים צריכים.
אך המגמה להתמקצעות הביאה לכך שמתנדבים מוחלפים בעובדים חסרי השכלה.
הצוות הארכאולוגי צריך להיות מוכשר היטב על מנת לעבוד בזריזות וביעילות, כשהם שומרים על ענייני הבריאות והבטיחות הקשורים לעבודה באתר בנייה עם זמן סיום הדוק.
מאידך, ישנם עדיין פרויקטים רבים המעסיקים מתנדבים.
לארכאולוגים חשוב מאוד הקשר עם האוכלוסייה המקומית והידע שלה, והם בדרך כלל משתפים פעולה עם אגודות ארכאולוגיות והיסטוריות מקומיות.
שוד עתיקות על ידי אנשים המחפשים אוצרות הוא בעיה עתיקת יומין.
לדוגמה, רבים מקברי הפרעונים המצרים נשדדו כבר בעת העתיקה.
התקדמות הארכאולוגיה גרמה לכך שאתרים עתיקים הם בעלי עניין ציבורי ומדעי רב, אך גם הזמינה יחס לא רצוי ליצירותיהן של התרבויות העתיקות.
הדרישה הרבה לממצאים מביאה לשוד ולסחר בעתיקות לאספנים פרטיים.
השודדים לא רק הורסים את האתר ההיסטורי וגונבים מהתרבות המקומית את מורשתה, אלא אף מונעים מהארכאולוגים מידע חשוב על ידי כך שהם מוציאים את הממצאים מההקשר בו נמצאו.
התודעה הציבורית מקשרת בין שוד עתיקות לארצות עולם שלישי, שרבות מהן שוכנות על תליהן של תרבויות עתיקות, ועם זאת אין להן רצון או משאבים להגן על אתריהן.
כמו כן, המחיר הגבוה ששוד העתיקות מכניס, מזמין ביותר כשמדובר באוכלוסיית איכרים עניים.
אך שוד עתיקות קיים גם בארצות הברית ובמערב אירופה.
בישראל נשדדים חורבות ואתרים רבים.
אחד האזורים הבולטים בשוד עתיקות הוא שפלת יהודה, הכוללת תלים, חורבות, מערכות מסתור ומערות קבורה רבות.
האחרונות מהוות מטרה מרכזית לשודדי העתיקות משום שרבות ממערות הקבורה היו שייכות למשפחות אמידות, וייתכן שהוטמנו בהן רכוש וחפצים יקרי ערך.
כדי לנסות למנוע אירועים מסוג זה, במסגרת רשות העתיקות פועלת יחידה למניעת שוד.
בשל אוזלת היד של הרשויות במניעת שוד עתיקות ביהודה ושומרון (פקח אחד מטעם קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי) הוקם ארגון מתנדבים בשם "שומרים על הנצח" שפועל ביחד עם רשות העתיקות וגופים נוספים כדי למנוע שוד עתיקות והשחתת אתרים ארכאולוגים.
אריתריאה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000), שנערכה שבע שנים לאחר שקיבלה את עצמאותה מאתיופיה.
לשלוש האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה שלחה אריתריאה רק ספורטאים מתחום האתלטיקה, ענף בו באופן מסורתי זוכות שכנותיה במזרח אפריקה בהישגים גבוהים, ולאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה לראשונה גם רוכב אופניים.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה זרסנאי טדסה במדליית ארד בריצת 10000 מטר.
עד כה, זוהי המדליה האולימפית היחידה בה זכה ספורטאי המייצג את אריתריאה.
טדסה גם סיים במקום השביעי בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים טדסה במקום החמישי בריצת 10000 מטר.
ספורטאים אריתראים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את יארד אסמרום, שסיים במקום השמיני בריצת המרתון, ואת קידאנה טדסה, אחיו של זרסנאי טדסה שסיים במקום העשירי בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים טדסה במקום השישי בריצת 10000 מטר, וטקלמריאם מדהין סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בלט רץ המרתון גירמיי גבריסלסי, שסיים במקום הרביעי.
זרסנאי טדסה סיים במקום השמיני בריצת 10000 מטר, ונגוסה טספלדט סיים במקום התשיעי
אריתריאה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) בענף סקי אלפיני.
ארכאוזואולוגיה, או זואוארכאולוגיה, היא תחום מחקר המשלב בין ארכאולוגיה וזואולוגיה.
התחום עוסק בחקר שרידי בעלי חיים מאתרים ארכאולוגיים, בעיקר עצמות, שיניים, קרניים, קונכיות, קליפות ביצים וכדומה, לצורך הבנת חברות אנושיות קדומות והתפתחותן.
שרידי בעלי חיים הם ממצא שכיח בחפירות ארכאולוגיות.
הם עשויים להעיד על הרכב מזונן של אוכלוסיות קדומות, אופן הכנת המזון, וההקשר התרבותי והחברתי שבו הוא נצרך.
בנוסף, שרידי בעלי החיים עשויים לשקף את הסביבה הקדומה ודרכי ניצולה על ידי האדם.
המחקר הארכאוזואולוגי משמש לאיתור תפניות מרכזיות באבולוציה של האדם, כגון אכילת בשר, התפתחות הציד והדיג וביות בעלי החיים.
בנוסף, הארכאוזואולוגיה תורמת תרומה חשובה להכרת הכלכלה, האקולוגיה, התרבות וחיי הרוח בכל התקופות.
ארכאוזואולוגיה היא חלק מתחום הביוארכאולוגיה שעוסק בניתוח שרידים ביולוגיים באתרים ארכאולוגים, וכולל גם ניתוח שלדי אדם עתיקים, חקר שרידי צומח ארכאולוגיים, דנ"א עתיק וטפונומיה.
תחום הארכאוזואולוגיה התפתח בהדרגה במהלך המאה ה-20. שורשיו של תחום המחקר נטועים עוד לפני כן, החל מאמצע המאה ה-19, כאשר הארכאולוג הבריטי ג'ון לובוק (John Lubbock; 1913-1834) השתמש במונח "zoologico-archaeologist" ככינוי לחוקרים הראשונים שבחנו עצמות בעלי חיים מחפירות ארכאולוגיות.
חוקרים אלה היו פלאונטולוגים, שנתנו דעתם בעיקר על שחזור הסביבה הקדומה והאבולוציה של הפאונה העתיקה.
ההיבטים הכלכליים והחברתיים של הממצאים הוזנחו בדרך-כלל, ועיקר הדגש הושם על זיהוי טקסונומי של העצמות.
בארץ ישראל, החוקרת המשפיעה ביותר בהיבט זה הייתה הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט (Dorothea Bate; 1951-1878), שהשתתפה באופן פעיל במספר חפירות של אתרים פרהיסטוריים.
בשנת 1937 פרסמה בייט תיאור כמותי של שינויים בשכיחות הפרסתנים במהלך יישובו של נחל מערות, במטרה לשחזר את תהפוכות האקלים בתקופת הפליסטוקן.
ההתייחסות לשרידי בעלי החיים כממצאים ארכאולוגיים של ממש, העשויים לתרום ללימוד אורחות החיים הקדומות של האדם, התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, בעיקר משנות ה-60 ואילך, בהשפעה חזקה של גישת הארכאולוגיה החדשה והמגמה הכללית של רתימת תחומים ממדעי הטבע לשירות הארכאולוגיה.
חוקרים שהגדירו עצמם במפורש כארכאוזואולוגים או כאנתרופולוגים, ורבים מהם באו מרקע ארכאולוגי, השתמשו בשרידי בעלי החיים כדי להבין את התזונה הבשרית בימי קדם, את מנהגי האכילה ומשמעותם החברתית ואת אופי היישוב באתר הקדום.
חוקרים אלה עשו שימוש נרחב בהתפלגות חלקי השלד השונים של בעלי החיים שהתגלו באתר (שמצביעה, למשל, אלו חלקי גוף של בעלי החיים הניצודים הובאו למחנה) ובמידע הדמוגרפי על חיות העדר באתר (לדוגמה, האם בעדרי הצאן נשחטו זכרים צעירים ונקבות בוגרות, מה שעשוי להעיד על ניצול העדר לחלב ולא רק לבשר).
בשלב הבא בהתפתחות המחקר שולבה הטפונומיה כתת-תחום של הארכאוזואולוגיה, בעיקר משנות ה-80 המוקדמות.
הטפונומיה הארכאוזואולוגית עוסקת בזיהוי וכימות תהליכי השינוי, ההרס, הקבורה וההשתמרות שעובר שריד של בעל חיים מאז היותו אורגניזם חי ועד שהגיע למעבדתו של הארכאולוג.
זיהוי וכימות תהליכי ההרס חיוניים להבנת המגבלות של פירוש הממצא הארכאוזואולוגי; לחלקי השלד או המינים שהובאו לאתר סיכוי בלתי שווה להשתמר ולהגיע לידי החוקר, תלוי בגורמי ההרס המופעלים עליהם (למשל, אם טורפים גדולים נשכו את מאסף העצמות לאחר נטישת האתר, עצמות רבות כחוליות, צלעות ומפרקים ייפגעו מכדי להשאיר שריד ארכאולוגי).
בנוסף, המחקר הטפונומי עשוי לשפוך אור על התנהגות האדם ובעלי החיים, למשל הבדלה בין ציד לבין איסוף נבלות כטכניקה להשגת מזון מן החי אצל ציידים-לקטים.
המחקר הארכאוזואולוגי המודרני מתייחס בדרך-כלל לממצאי שרידי בעלי החיים כממצא ארכאולוגי שתכלית מחקרו היא להבין את החברה הקדומה שיצרה אותו, ומשלב שיטות כמותיות וטפונומיות להערכת רמת השימור של הממצא ולדליית מרב המידע ממנו.
לאור שכיחותם של שרידי בעלי חיים בממצא הארכאולוגי ושפע המידע שמופק מהם על ההתנהגות האנושית בימי קדם, הארכאוזואולוגיה מוכרת כיום כאחת ההתמחויות הטכניות החשובות בארכאולוגיה.
חוקרי התחום בעולם מאוגדים במועצה הבינלאומית לארכאוזואולוגיה, המונה יותר מ-500 חברים.
המחקר הארכאוזואולוגי מתייחס לתקופת קיומו של האדם ולשאלות המחקר הקשורות אליו, להבדיל מהמחקר הפלאונטולוגי או הפלאו-זואולוגי שעוסק גם בשרידים קדומים בהרבה ובשאלות מחקר זואולוגיות ואקולוגיות.
כך, המחקר הארכאוזואולוגי חובק את תור הפליסטוקן וההולוקן, או את התקופות הארכאולוגיות למן התקופה הפלאוליתית התחתונה ועד לעת החדשה.
הארכאוזואולוג חוקר שרידי בעלי חיים שהצטברו בידי האדם (כגון פסולת שחיטה ואכילה), באתרי היישוב של האדם (כגון בעלי חיים מלווי-אדם) או מאספים טבעיים בזמן ובמקום הקשורים לאדם.
יש המשתמשים במונח ecofact לשרידים ארכאולוגיים שמקורם ביולוגי, כעצמות בעלי חיים, להבדיל מ-artifact - חפצים מעשי ידי אדם.
שרידי בעלי החיים המתגלים באתרי האדם מלמדים רבות על הנוף התרבותי ועולם הטבע שבו התקיים והתפתח, ועל אופן השפעתו על סביבות עתיקות מאז התהוות האדם בתקופות הפרהיסטוריות ועד התפתחות הציוויליזציות האנושיות בתקופות ההיסטוריות ובתקופה המודרנית.
תחום מקביל מבחינות רבות הוא מחקר שרידי הצמחים מאתרים ארכאולוגיים (ארכאובוטניקה).
כך, למשל, חקר שרידי בעלי החיים שהתגלו באתרים פרהיסטוריים מלמד על האבולוציה של הציד האנושי, על דפוסי המחיה של ציידים-לקטים קדמונים ועל השתכללות שיטות הציד שהובילו במרוצת הזמן לראשית ביות בעלי החיים אצל החברות החקלאיות הראשונות.
לימוד עצמות בעלי חיים מתקופת המקרא מאפשר להכיר לעומק את התפתחות שיטות ניצול חיות המשק והתבססות חברות הרועים והחקלאים באזור ארץ ישראל.
לימוד הממצא הארכאוזואולוגי מאפשר גם לבחון מתי והיכן התפתח טאבו לאכילת בעלי חיים מסוימים (דוגמת הטאבו לאכילת חזיר שמתגלה לראשונה באתרים מתקופת הברזל), מתי הופיעו והתבססו בארץ בעלי חיים מארצות שכנות (כמו הגמל והתרנגולת) ועד מתי היו בה חיות שנכחדו כמו האייל האדמוני, הקרנף, הפיל וההיפופוטם.
מאסף עצמות ארכאולוגי עשוי להכיל מגוון רחב של מיני בעלי חיים והגדרתם דורשת מידה רבה של מיומנות.
בין הארכאוזואולוגים יש כאלו המתמחים בשרידי קבוצות בעלי חיים מסוימים.
אלה כוללים למשל שרידי דגים, ציפורים, שרידי חולייתנים זעירים ושרידי רכיכות.
חקר כל אחת מקבוצות בעלי חיים אלה מוסיף מידע מהותי על עולם החי הקדום ועל אופן ניצולו על ידי האדם בתקופות השונות.
ארכאוזואולוגים רבים עוסקים בעיקר בחקר שרידי בעלי החיים הגדולים (בעיקר יונקים מגודל ארנבת ומעלה), היות שאלה הם בדרך כלל הנפוצים ביותר באתרים ארכאולוגיים ומספקים מידע רב על הכלכלה, על אופי המחיה ועל הסביבה הקדומה.
בארץ ישראל, בעלי החיים שניצודו במהלך רוב התקופות הפרהיסטוריות הם הצבי הארץ-ישראלי, היחמור המסופוטמי ובקר הבר.
בעלי החיים המבויתים החשובים ביותר הם מיני הצאן והבקר.
שרידי עופות נפוצים לעיתים באתרים מתקופות שונות ומספקים גם הם מידע רב ערך על עונת היישוב של האתר.
חוקרי שרידי הדגים אוספים מידע על שלל מיני הדגה שנאספו בעת העתיקה.
תוצאות מחקריהם מלמדות על התפתחות שיטות הדיג ועל התפתחות דגמי מסחר בעולם העתיק.
שרידי הדגים המתגלים בישראל יכולים היו להיאסף בים התיכון, בים סוף או במקווי מים מתוקים ובנהרות.
שרידי דגים רבים נמצאו באתרים פרהיסטוריים בעמק הירדן, למן הקדומים ביותר, כגון עובדייה וגשר בנות יעקב, ועד אתרי התקופה האפיפלאוליתית כגון אוהלו II ועינן.
ניתן לשער שרוב שרידי הדגים, לפחות באתרים המאוחרים יותר, מייצגים את הרחבת תפריטו של האדם והכללת מקור מזון עשיר ויציב כדגה בכלכלתו.
מיני דגים מיובאים באתרים מקראיים רבים מתקופת הברזל בישראל, כמו נסיכת הנילוס ממצרים, מוסיפים מידע על המסחר העתיק, כמו גם על המעמד החברתי של האנשים באתרים שבהם הם התגלו.
שרידים של חולייתנים זעירים ובעיקר של מיני מכרסמים ואוכלי חרקים מהווים מקור למידע על תנאי הסביבה בעבר ואמצעי לשחזור שינויי אקלים במשך הזמן.
שרידים אלה נמצאים בריכוזים גבוהים במיוחד במערות בתוך שכבות ארכאולוגיות מתקופות פרהיסטוריות.
המחקר מגלה כי ריכוזים אלה נוצרו בשל הפעילות של טורפים שונים, כגון התנשמת שהשתמשה במערות כמקום קינון והביאה אליהן את שרידי טרפה.
מתקופות מאוחרות יותר נמצאו שרידים של בעלי חיים קטנים שחיו בסימביוזה עם האדם במקומות יישובו, כגון עכבר הבית, והם מעידים על מעבר מניידות להתיישבות קבע.
ישנן גם עדויות נדירות למקרים בהם חולייתנים זעירים שימשו כמזונו של האדם הן בתקופות פרהיסטוריות והן בתקופות מאוחרות יותר.
חוקרי רכיכות עושים שימוש בשרידי קונכיות המתגלים באתרים ארכאולוגים.
רוב השרידים, לפחות אלה שאפשר לשייך באופן ודאי לפעילות האדם, שייכים לרכיכות ימיות, אם כי ידועים מקרים בהם נמצאו שרידים רבים של חלזונות יבשה.
צפיפות גבוהה של שרידי רכיכות יכולה להצטבר באתרים חופיים בהם נאספו ונאכלו רכיכות.
אתרים כאלה נדירים בארץ ישראל.
לעומת זאת, ברבים מהאתרים התגלו שרידי רכיכות שנאספו בים התיכון, בים סוף או במקווי מים מתוקים כפריטי קישוט הגוף.
פריטים אלו התגלו בקונטקסטים פולחניים, בקברים ובחפצי יומיום.
לעיתים ניתן לשחזר את דגמי הנדידה או המסחר של אוכלוסיות קדומות, לפי קונכיות שהובאו ממרחקים.
תחומים נוספים שלעיתים נחקרים בידי ארכאוזואולוגים הם ייצור כלי עצם והשימוש בהם, סימני מחלה ופציעה בעצמות (פתולוגיות), וכן הדיאטה, תנאי האקלים ודגמי הנדידה של אוכלוסיות בעלי החיים המאובנים, כפי שהם משתקפים באיזוטופים היציבים של חמצן, פחמן, חנקן וסטרונציום המשתמרים לעיתים בעצמות.
איסוף העצמות במהלך החפירה הארכאולוגית יכול להתבצע במספר שיטות.
בעבר היה נהוג איסוף ידני בלבד, כאשר עובדי החפירה שומרים עצמות בהם נתקלו במהלך עבודתם.
כיום, מקובל לסנן את העפר מהחפירה כדי לאפשר איסוף מיטבי של כל שרידי בעלי החיים כולל שברים ועצמות קטנות.
במקרים רבים, נהוג למיין את המשקע שנותר אחרי סינון העפר כדי לאסוף באופן שיטתי שרידי בעלי-חיים קטנים כגון דגים, מכרסמים, זוחלים ודו-חיים.
היות שחשיבות רבה נודעת להקשר הארכאולוגי של הממצא ולעיתים ממש לאופן שבו מונחות העצמות בשטח, נוהגים לעיתים למפות ולצלם את שרידי בעלי החיים כפי שנתגלו בחפירה, ותמיד מתייגים אותם עם כל המידע על מיקומם האנכי והאופקי באתר.
שיטות המחקר בארכאוזואולוגיה המודרנית עוסקות בזיהוי האנטומי והטקסונומי של שרידי בעלי החיים, איסוף נתונים דמוגרפיים (גיל וזוויג) ותצפיות טפונומיות.
הנתונים שמתקבלים משמשים לשחזור הכלכלה, החברה והסביבה הקדומה באמצעות ניתוח כמותי והשוואה לנתונים מניסויים ומתצפיות אתנוגרפיות בהווה.
שרידי בעלי-החיים שנאספו בחפירה מוגדרים, במידת האפשר, לחלק שלדי (עצם מסוימת, שבר ממנה או קבוצת עצמות) ולטקסון ביולוגי (מין, סוג, משפחה, קבוצת גודל וכדומה).
ההגדרה מתבצעת באמצעות השוואת הפריט הארכאולוגי לפריט מקביל באוספים אוסטאולוגיים של בעלי חיים מודרניים, שזהותם, הזוויג והגיל שלהם ידועים.
בנוסף לזיהוי העצם נהוג לציין האם נמצאו עליה סימנים לפעילות צריכה, כגון סימני שחיטה, שרפה, חיתוך או ביתור, הכאה במקבת לפיצוח העצם, או עיבודה באופנים שונים כדי ליצור כלי או פריט אחר.
סימנים אלו מעידים על הדרך בה עובד ונצרך מזון מן החי.
תהליכים שמקורם אינו אנושי מותירים אף הם את רישומם על העצמות.
בין אלה ניתן למנות סימני כרסום של טורפים (כמו כלבים או צבועים) ומכרסמים, בליה שנגרמה עקב חשיפה ממושכת לשינויי טמפרטורות ולשמש, ורמיסה.
לזיהוי תהליכים אלה חשיבות רבה, שכן הם מאפשרים ניטור של התערבות לא-אנושית ביצירת המכלול ומונעים בכך היסקים מוטעים על אופן התהוותו.
לעיתים ניתן לקבוע את גיל החיה במותה ואת זוויגה (זכר או נקבה) על-פי שרידיה הארכאולוגיים.
למשל, אמת-מידה נפוצה לקביעת גילם של אוכלי-עשב במותם היא מידת שחיקת שיניהם.
לקביעת הזוויג משתמשים במדדים צורניים ובמדידות שונות של ממדי עצמות שבהם נבדלים זכרים מנקבות.
מדידות אלו מאפשרות גם לעקוב לאורך משכי-זמן ארוכים אחרי מגמות שינוי בגודל או בפרופורציה של מיני בעלי-חיים.
שינויים בממדי הגוף נושאים מידע רב-ערך על האקלים הקדום, בעיקר תוך שימוש בכלל ברגמן לפיו ישנו מתאם שלילי בין גודל גופה הממוצע של אוכלוסייה ממין ביולוגי לטמפרטורה של הסביבה בה היא שוכנת.
בנוסף, שינויים בגודל הגוף ובפרופורציות לאורך זמן משמשים סמן לביות בעלי-חיים, שכן חיות-משק נבדלות במדדים אלו מחיות-בר מהן בויתו.
גם שינויים בהרכב הזוויגים באוכלוסייה מבויתת שונים מהרכבם באוכלוסייה ניצודה, ולפיכך משמשים מדד לביות.
התפלגויות חלקי שלד בממצא הארכאולוגי משמשות מדד לאיכות הבשר אותו צרכו אוכלוסיות אנושיות עתיקות.
שיחזור התפלגות חלקי השלד הוא הליך מורכב, שכן רקמות העצם באברי הגוף השונים של בעלי-חיים משתמרות בממצא הארכאולוגי במידה שונה התלויה בין היתר בצפיפותן.
איכות נתחי הבשר שנאכלו על ידי אוכלוסיות אנושיות עתיקות מאפשרות להבדיל בין צריכת מותרות לשיירים, ובכך תורמת התפלגות חלקי השלד להבנת מבנה המעמדות בחברות עתיקות.
באתרים פרהיסטוריים קדומים, משמשת התפלגות חלקי השלד דרך להבחין בין גישה ראשונית לשניונית לחיות ניצודות, ובכך מסייעת להבהרת סוגיות הנוגעות באכילת נבלות בניגוד לציד כצורת השגת הבשר על ידי האדם הקדמון.
סוגיה זו מרכזית מאוד, שכן ציד של יונקים גדולים מקובל כאחד הסמנים להתנהגות מודרנית.
ממצאים ארכאוזואולוגיים הם אחד ממקורות המידע החשובים ביותר אודות עולם החי של הפליסטוקן וההולוקן, ומאפשרים להתחקות אחר שינויים בתנאי הסביבה, לפי מיני בעלי החיים המזוהים.
מינים רבים של בעלי חיים מתקיימים באזור אקולוגי מסוים ולכן מציאתם בחפירה מאפשרת לשחזר את הסביבות שבהם ניצודו.
רצף של שכבות מאפשר להתחקות אחר שינוי הסביבה הקדומה בזמן.
במקומות בהם מידע היסטורי אודות החי הקדום נדיר או לא קיים, הארכאוזואולוגיה היא האמצעי היחיד לשחזור עולם החי הפרהיסטורי ועשויה לספק את הרקע ההיסטורי המתאים למאמצי שימור בעלי חיים.
לדוגמה, בארץ ישראל, הנמצאת בין שלוש יבשות, המחקר הארכאוזואולוגי מלמד רבות על אופן התפתחות והתהוות עולם הטבע הייחודי של הארץ.
שרידי בעלי החיים אשר נמצאו בשכבות ארכאולוגיות מתוארכות מצביעים על הופעתם והכחדתם של מינים בארץ ישראל.
למשל, בתקופה הפלאוליתית התחתונה, עד לפני כ-400,000 שנים, התקיימו בארץ כמה מיני פילים; הזאב הטלוא האפריקאי התקיים בארץ לפני כ-200,000 שנים, במהלך תקופה אקלימית חמה יחסית; וההיפופוטם, שור הבר, והבובאל האיילי נכחדו מנוף הארץ בתקופת הברזל, אולי בגלל גידול באוכלוסיית האדם באותה תקופה וצמצום שטחי המחיה של הפרסתנים הגדולים.
ציד והתנהגות מודרנית בתקופה הפלאוליתית
במערות ובאתרים פתוחים של האדם הקדמון מתגלים לעיתים קרובות שרידים ארכאוזואולוגיים רבים, אשר משמשים לחקר האינטראקציה בין האדם הקדמון, הטורפים הגדולים שחיו בפלייסטוקן ובעלי הפרסות ששימשו להם כטרף.
מטרת הניתוח לשחזר את אופן הצטברות שרידי בעלי החיים, להבין את תהליכי ההרס שעברו עליהם ולהשליך מכך על אורח החיים של האדם בתקופות קדומות.
האתגר המרכזי הוא להפריד את שרידי מזונו של האדם משרידי מזון של שוכני מערות אחרים, למשל צבועים, שייתכן וחיו במערה בתקופות אחרות, ומשרידים של בעלי חיים שמתו באתר באופן טבעי.
בנוסף, המחקר מנסה לגלות, ובמידת האפשר לכמת, את שורת התהליכים שהובילו מבעל חיים בטבע בעבר לפריט ארכאולוגי בהווה.
בחירת ציד של מינים מסוימים ופרטים מסוימים בעדר, דפוסי נשיאה שונים של בעלי חיים לאתר המגורים הנחפר, שיטות עיבוד וצריכה ותלאות הזמן גרמו לשורה של שינויים במאסף השרידים שיש להביאם בחשבון.
מאז סוף המאה ה-20 הצטברו עדויות טפונומיות רבות לכך שהאדם הפלאוליתי היה מסוגל לצוד בעלי-פרסות בוגרים באופן שיטתי ואף עסק בכך כדפוס מחייה מרכזי (לצד ליקוט צמחי מאכל).
במערות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, ובעיקר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ואילך (החל מכ־400 - 250 אלפי שנים לפני זמננו) נמצאו כמות גדולה של שרידי בעלי-פרסות שעליהם סימני חיתוך, הפקת מח-עצם וצלייה.
הפרטים שנבחרו היו בעיקר בוגרים וכל חלקי הגוף המזינים הובאו לאתר - בהתאמה עם ציד אנושי מכוון ושיטתי, ובניגוד לדפוס המצופה מאסטרטגיית קיום המסתמכת על איסוף חלקי נבלות שהותירו טורפים, או הסתמכות מועטה על מזון מן החי.
ציד, נשיאה, עיבוד וצריכה של בעלי חיים גדולים חייבו תקשורת בין חברי הקבוצה וייתכן שתרמו משמעותית לאבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם.
הופעתן של חיות המשק (עז, כבש, בקר וחזיר) החל מהתקופה הנאוליתית (בין 9000 ל-5000 לפנה"ס בקירוב), היא נושא מחקר מרכזי בארכאוזואולוגיה.
ביות בעלי חיים וצמחים שינה ללא היכר את פני החברה האנושית, שכן תוצרת משק החי והשדות אפשרה גידול אוכלוסין וצבירת עודפי ייצור.
אלו בתורן היוו את המצע הכלכלי והחברתי לצמיחת חברות מעמדיות גדולות ומורכבות.
תחום הארכאוזואולוגיה נוגע ישירות בממצא בעלי-החיים מהתקופה הנאוליתית, ומאפשר לאתר בדיוק רב מוקדי ביות בזמן ובמרחב.
מאחר שמוקדי ביות בעלי-החיים הראשונים מצויים סביב הסהר הפורה, לממצא הארכאוזואולוגי מישראל נגיעה ישירה להבנת התהליכים שהובילו לביות ומיקומם.
ביות בעלי החיים החל עוד לפני התקופה הנאוליתית.
הכלב בוית בסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית), ככל הנראה מהזאב.
לאחר התקופה הנאוליתית בויתו, בין השאר, החתול, החמור והגמל החד-דבשתי (שלושתם במזרח התיכון), הסוס והגמל הדו-דבשתי במרכז אסיה והתרנגול בדרום אסיה.
בתחילת המאה ה-21 גדל העניין בשרידים ארכאוזואולוגיים כאמצעי לחקירת אתניות, ריבוד חברתי, השפעה פוליטית-חברתית ומנהגים דתיים, גישה שכונתה "ארכאוזואולוגיה של החברה".
מנהגי צריכת המזון מן החי קשורים באופן הדוק לזהות אתנית, דתית וחברתית.
בשל כך, שרידי המזון הבשרי באתר ארכאולוגי עשויים לשמש כאמצעי להבחין בין קבוצות אתניות שונות בחברה מגוונת.
דוגמה ידועה היא צריכת החזיר בארץ ישראל.
התקיימו דיונים רבים סביב תקופת הברזל א' (מאות 12 - 11 לפנה"ס בקירוב), בה הופיע לראשונה ישראל כקבוצה מובחנת מהכנענים ומגויי הים (ובהם הפלשתים) בארץ ישראל.
הועלתה ההצעה כי העדרן של עצמות חזיר מאתרים בני-התקופה יכולה לציין אותם כאתרים ישראליים, בניגוד לקבוצות אחרות בהן הייתה אכילת בשר חזיר מקובלת, למשל בקרב הפלשתים.
המחקר הארכאוזואולוגי משמש כלי מרכזי בדיון זה, ומסייע בזיהוי שרידי חזירים באתרים, בקביעת היותם חיות משק או חיות ציד, ובמקורם כבעלי-חיים מקומיים או מיובאים.
התפתחות של דגמי שחיטה ייחודיים בשלהי ימי הבית השני (בתקופה הרומית), משמשת אמצעי נוסף להבחנה בין קבוצות אתניות שונות בחברה.
טביעת האצבע היהודית מתבטאת גם בטאבו לאכילת בשר מיני בעלי חיים נוספים מחזיר (מיני דגה שאינם טהורים) והימנעות מאכילה של חלקי גוף מסוימים (כמו איסור אכילת גיד הנשה בקרב יהודים).
שינויים תרבותיים באים לידי ביטוי גם באופני הניצול של בעל חיים מסוים.
דוגמה לכך הוא התרנגול, אשר במשך אלפי שנים נוצל לשימושים מגוונים (פולחן, כמנחת קבורה ולקרבות תרנגולים), אך לא נוצל למטרות מאכל וביצים.
העדויות הארכיאוזאולוגיות הקדומות ביותר לניצול התרנגול למאכל אינן קודמות לתקופה ההלניסטית בדרום הלבנט (ישראל), תקופה המתאפיינת בגלובליזציה, פתיחות וחדשנות, אשר איפשרה את חדירת התרנגול לדיאטה המקומית.
הפיזור של שרידים ארכאוזואולוגיים באתר מורכב עשוי ללמד היכן צרכו נתחים מובחרים או מזון יוקרתי, ולעומת זאת היכן הסתפקו בכמויות קטנות יותר של בשר או בחלקי גוף פחות נחשבים, וכך לשמש סמן למעמד חברתי-כלכלי בארכאולוגיה.
בנוסף, ניתן לפעמים להבחין בצריכת מזון "מיוחדת", שרידי אירועים כמשתאות או הקרבה פולחנית, לפי מאפיינים בלתי רגילים (בהשוואה לאשפת שחיטה יומיומית).
סמנים מקובלים הם כמויות יוצאות דופן של שרידי בעלי חיים שחוטים, דגש על חיות גדולות ומרשימות במיוחד או על קבוצת גיל מסוימת, הטמנת השיירים בתשומת לב מיוחדת, וצריכה או שרפה של חלקי גוף מסוימים.
תחום המחקר הארכאוזואולוגי האקדמי בישראל נוסד על ידי פרופ' איתן צ'רנוב באוניברסיטה העברית.
נכון להיום מתנהל המחקר הארכאוזואולוגי במספר מוסדות אקדמיים.
אוניברסיטת חיפה - מעבדה לארכאוזואולוגיה בראשות פרופ' גיא בר-עוז, הפועלת במסגרת מכון זינמן לארכיאולוגיה.
אוניברסיטת תל אביב - מתנהל מחקר ארכאוזואולוגי במעבדה לארכאוזואולוגיה בראשות פרופ' לידר ספיר-חן, בחוג לארכיאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, ובמחלקה לזואולוגיה, על ידי פרופ' תמר דיין.
האוניברסיטה העברית - מתנהל מחקר ארכאוזואולוגי באוספי הטבע הלאומיים בקמפוס גבעת רם על ידי ד"ר ליאורה קולסקה-הורביץ וד"ר רבקה רבינוביץ.
אוספים זואולוגיים משמעותיים קיימים באוניברסיטה העברית (אוספי הטבע הלאומיים בקמפוס גבעת-רם, אוצרת האוסף: ד"ר רבקה רבינוביץ'), במוזיאון הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב (אוצר האוסף: ד"ר שי מאירי), ובמעבדה לארכאוזואולוגיה באוניברסיטת חיפה.
אריתרומיצין (Erythromycin) הוא אנטיביוטיקה מקבוצת המאקרולידים היעילה נגד טווח רחב של חיידקים, דומה לזה של הפניצילין, ואף מעט רחב יותר.
ניתנת פעמים רבות למטופלים הרגישים לפניצילין.
האריתרומיצין יעיל נגד זיהום בדרכי הנשימה העליונות, גם נגד סוגים נדירים של דלקת ריאות על רקע זיהום ב- ומחלת הלגיונרים (Legionellosis).
אריתרומיצין נקשר לתת יחידה 50S של הריבוזום החיידקי ומשבש את פעילותו.
המוצר שווק לראשונה על ידי החברה הפרמקולוגית הבינלאומית, אלי לילי, וכיום ידועה בתור EES Erythromycin ethylsuccinate).
התרופה היא אגוניסט של ההורמון המופרש במערכת העיכול מוטילין, ולכן כרוכה לעיתים קרובות בתופעות לוואי הבאות: שלשולים, סחרחורות, כאבי בטן והקאות.
תופעות לוואי חמורות יותר הן הפרעות בקצב הלב וחירשות זמנית.
תגובות אלרגיות נעות מסרפדת לאנאפילקסיס.
נוסף על כך, קיימת סבירות נדירה לעימדון מרה, תסמונת סטיבנס-ג'ונסון (Stevens-Johnson syndrome), ונמק אפידרמלי רעלני
ארכאומטלורגיה אל-ברזלית בדרום הלבנט פורס את ההיסטוריה של שיטות העיבוד של מתכות אל-ברזליות בחלק זה של המזרח התיכון בתקופה שבין 4500 ל-1000 לפנה"ס.
ארכאולוגיה של מתכות (או בשמה המודרני - ארכאומטלורגיה) היא ענף מחקר של הארכאולוגיה ותחילתה מקבילה להתפתחות המחקר הארכאולוגי השיטתי עצמו.
בשלב הראשון התמקד חקר המתכות העתיקות במיון הממצאים הארכאולוגיים על פי הצורה, הגודל, החומר ואופן השימוש בהם, כאשר החומר מאופיין בעיקר על פי הצבע החיצוני של החפץ ושיטת הייצור משוחזרת על בסיס הנחות ומסקנות לוגיות הנגזרות מצורתו.
מעט מאוחר יותר הוחל ביישום שיטתי של ניתוח מטלוגרפי ככלי מרכזי במחקר הטיפולוגי של חפצי מתכת עתיקים מ"העולם הישן".
ספרי הלימוד הראשונים בארכאומטלורגיה הופיעו בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים (למשל: Coghlan ו-Tylecote) ומאז התבססה הארכאומטלורגיה כאחד המאפיינים של המחקר הארכאולוגי ה-"מודרני".
השימוש הראשון במתכות בחלקו הדרומי של הלבנט, מתוארך לתקופה הכלכוליתית (נחושת ואבן).
במהלך תקופה זו היו בשימוש לפחות שתיים אם לא שלוש תעשיות נבדלות של מתכות שונות שתוצרתן נמצאה בדרום הלבנט.
נמצאו למעלה מ-500 חפצי מתכת, בעיקר במטמונים, קברים ושרידי יישובים.
מקורם של רוב חפצי המתכת באתרים בחלקן הדרומי של מדינת ישראל ושל ירדן ורק במיקרים נדירים הם נמצאו מצפון לנחל קנה, במרכזה של מדינת ישראל.
ממצאי המתכת מתקופה זו מתחלקים לשלוש הקבוצות הבאות - כאשר רובם שייכים לשתי הראשונות:
חפצי יוקרה ופולחן עשירים בפרטים ובעלי צורות מורכבות - עשויים סגסוגת (בחירה מודעת של מינראלים שניתן להפיק ממנה תערובת של מתכות בעלת תכונות ייחודיות ורצויות, השונות לחלוטין מאלו של המתכת הטהורה) נחושת (Cu) עם כמויות מדודות של אנטימון (Sb), ניקל (Ni) וארסן (As).
חפצים אלה נוצקו בשיטת ה-"שעווה האבודה" לתוך תבניות חימר סגורות ולאחר מכן מורקו עד לקבלת גוון אפור, או זהוב, מבריק - בהתאם לכמויות האנטימון או הניקל והארסן בנחושת.
המצבור הגדול ביותר (416 כלי מתכת הנקראים מטמון נחל משמר שכללו בעיקר חפצים בעלי צורות מורכבות) נמצא חבוי במערה מרוחקת בנחל משמר במדבר יהודה עטוף במחצלת קש .
מקורם של חומרי הגלם המורכבים ששימשו לייצור החפצים הללו, כמו גם מקומם של אתרי הייצור עצמם, עדיין איננו ידוע.
האזורים הקרובים ביותר בהם נמצאת עפרה מתאימה הם דרום קווקז ואזרבייג'ן - המרוחקים למעלה מ-1500 קמ' מהמקום בו נמצאו הכלים.
כלי נחושת - הכוללים בעיקר חפצים עבים יחסית, בעלי להב קצר (גרזנים, כילפים (adze) ואיזמלים) או חוד (מרצעים ו/או מקדחות) עשויים עפרת נחושת שהותכה, נוצקה לתבנית פתוחה ולאחר מכן חושלה עד לקבלת הצורה הסופית.
כלים אלה יוצרו בכפרים הכלכוליתים על גדות נחל באר שבע.
באזור נמצאו עדויות רבות לתעשיית מתכת בדמות שיירי סיגים, כוריות (crucible), חלקי חיפוי של תנורי ההיתוך, טיפות - וגושים גדולים יותר, חסרי צורה מוגדרת - של נחושת ועפרת קופריט באיכות גבוהה.
עפרות הנחושת נאספו ונבררו באזור פינאן, בעבר הירדן, ומשם הועברו לכפרים בצפון הנגב, כ-150 קמ' צפונה, להפקה ולייצור הכלים.