tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבריטים נטשו את פילדלפיה לטובת ניו יורק ביוני 1778. וושינגטון כינס מועצת מלחמה עם הגנרלים שלו, כולל לה פאייט, והחליט לתקוף את הבריטים בניו ג'רזי.
ב-28 ביוני, 4,000 חיילים ניסו לתקוף ללא אישורו של וושינגטון.
וושינגטון תפס פיקוד והוביל את הקרב לתיקו, כשהבריטים נסוגו בלילה לניו יורק.
בקיץ 1779, החליטו וושינגטון והקונגרס לתקוף את חיילי "שש האומות" משבט אירוקוי, כדי לסלק את בעלי בריתה האינדיאנים של בריטניה מניו יורק, ממנה הותקפו יישובים אמריקניים בניו אינגלנד.
ביוני 1779, הצטרפו הלוחמים האינדיאניים אל הבריטים וחיסלו מאתיים חיילים אמריקניים.
באוגוסט 1779, הוביל הגנרל ג'ון סאליבן מבצע צבאי שהשמיד ארבעים כפרי אירוקוי, ושרף את יבולם.
אנשים מעטים נהרגו כיוון שהאינדיאנים ברחו אל קנדה הבריטית.
המטרה הייתה חיסול נקודות ההתיישבות האינדיאניות והשמדת יבולם, והמטרות הושגו.
וושינגטון העביר את המטה שלו ממידלברוק בניו ג'רזי לניו וינדזור על נהר הדסון, עם צבא של 10,000 איש.
הבריטים, בהנהגת הנרי קלינטון, החליטו לפעול כנגד האמריקנים בוורפלנק פוינט ובסטוני פוינט והכניעו אותם.
לאחר מכן הובילו הפטריוטים מתקפת נגד.
קלינטון הצליח לעצור את מתקפת הנגד, אולם לא יכול היה להתקדם במעלה הנהר בגלל צבאו של וושינגטון.
חיל הרגלים הקונטיננטלי העלה את מעמדו והמורל התחזק.
וושינגטון הלך למוריסטאון בחורף של 1779 ו-1780, והיו אלו התנאים הגרועים ביותר במהלך המלחמה.
הטמפרטורה הייתה שש עשרה מעלות מתחת לאפס, המזח של ניו יורק קפא, והשלג כיסה את האדמה במשך שבועות כשלחיילים הייתה חסרה אספקה.
בסוף 1779, העביר קלינטון את כוחותיו לצ'ארלסטון כדי לתקוף את הפטריוטים.
לאחר מכן, חזר קלינטון כמנצח לניו יורק, והשאיר את צ'ארלס קורנווליס בדרום.
לאחר עוד כישלון בקרוליינה הדרומית, מונה נתנאל גרין למפקד הגזרה.
הבריטים כמעט הצליחו להשתלט על הדרום, אולם למרות זאת, המרקיז דה לה פאייט חזר מצרפת עם עוד חיילים.
בקיץ 1778, ציווה וושינגטון על המייג'ור האמריקאי בנג'מין טלמדג' ליצור את מחתרת קלפר.
המחתרת הכילה כמה אנשים אמינים שתפקידם היה לאסוף מידע על התזוזות והפעילות הבריטית בניו יורק סיטי.
המחתרת התפרסמה בחשיפת כוונות הבגידה של בנדיקט ארנולד, מה שהדהים את וושינגטון בגלל תרומתו של ארנולד למאמץ המלחמתי.
לארנולד נמאס מהוויכוחים עם הקונגרס בנוגע לדרגתו ולהחזר הוצאותיו, וגם מהברית עם הצרפתים, ולכן תכנן עם הבריטים כיצד לכבוש את וסט פוינט, נקודת הפיקוד שלו.
וושינגטון לא הצליח לעצור אותו, אולם עצר את ג'ון אנדרה, שותפו, שנתלה בפקודת בית משפט צבאי.
צבאו של וושינגטון פנה בחורף אל ניו וינדזור ב-1780, ושוב סבל ממחסור באספקה.
כתוצאה מכך, מרדו החיילים מפנסילבניה.
וושינגטון שכנע את הקונגרס לסייע להם באספקה.
לטענתו, הצבא לא יכול היה להחזיק מעמד בתנאים הללו.
ביולי 1780, הגיעו חמשת אלפים חיילים צרפתים בהנהגת הרוזן דה רושאמבו לניופורט ברוד איילנד כדי לסייע לאמריקנים.
הצי הצרפתי הצטרף גם הוא.
וושינגטון קיווה בתחילה לסיים את המלחמה בניו יורק, אולם רושאמבו טען שיש לתקוף את קורנווליס בווירג'יניה.
הצי הגיע לחוף בווירג'יניה, בעוד וושינגטון הצעיד את צבאו לכיוון ניו יורק והציב כ-2,500 חיילים באזור העיר, במטרה להטעות את הבריטים.
ב-21 באוגוסט הצעיד וושינגטון את צבאו דרומה, אל וירג'יניה.
הצבא הקונטיננטלי של וושינגטון, שהשיג 20,000 דולר בזהב צרפתי, ניצח את הבריטים ב-1781, לאחר שניצחון של צרפת בים אפשר לאמריקנים ולצרפתים ללכוד את הצבא הבריטי בווירג'יניה, ומנע הגעת תגבורת מצד קלינטון מהצפון.
הכניעה ביורקטאון ב-19 באוקטובר 1781 סימנה את סוף המלחמה בצפון אמריקה.
קורנווליס לא הגיע לטקס הכניעה הרשמי.
הקרבות הסתיימו אולם המלחמה לא, ועדיין לא נחתם הסכם שלום.
כ-26,000 חיילים עדיין כבשו את ניו יורק סיטי.
הצבא והצי הצרפתי עזבו, והאמריקנים נותרו לבד בין 1782 ל-1783. האוצר היה ריק, והחיילים שלא שילמו להם עמדו למרוד.
וושינגטון עצר הפיכה צבאית במרץ 1783, והקונגרס הבטיח לחיילים בונוס של חמש שנים.
כשהסכם השלום אושר באפריל, ועדה של הקונגרס בהנהגת המילטון שקלה את התוכניות הצבאיות לאחר המלחמה.
ב-2 במאי 1783, שלח וושינגטון את חוות דעתו לוועדה.
הצעתו המקורית נדחתה בקונגרס בהפרש של שני קולות, והצעה מתוקנת נדחתה גם היא באפריל 1784.
עד לחתימת חוזה פריז בספטמבר, הכירה בריטניה בעצמאותה של ארצות הברית.
וושינגטון פירק את צבאו ונפרד מחייליו ב-2 בנובמבר.
ב-25 בנובמבר, פינו הבריטים את ניו יורק, ואפשרו לוושינגטון ולמושל לשלוט בה.
ב-4 בדצמבר שחרר את קציניו, וב-23 בדצמבר התפטר מתפקידו כמפקד העליון.
הוא טען שהייתה זאת פעולתו האחרונה בחייו הציבוריים.
בעקבות כך, טען המלך ג'ורג' השלישי שוושינגטון הוא "האדם הגדול ביותר בעולם".
וושינגטון הגיש פירוט הוצאות של צבאו, עליו פיקח באופן אישי, ושהסתכם ב-450,000 דולרים.
בשל היותו מפקד הצבא המורד לא היה וושינגטון חבר הקונגרס הקונטיננטלי, לכן, לא חתם ג'ורג וושינגטון (כפי שנוטים רבים לחשוב) בפילדלפיה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ביום 4 ביולי 1776 בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה הכריזו שלוש עשרה המושבות האמריקניות על עצמאותן מהאימפריה הבריטית.
וושינגטון האמין באמת ובתמים כי הפרק הציבורי של חייו תם ונשלם, ובכוונתו היה לבלות את שנותיו הנותרות בפרישה רגועה באחוזתו האהובה מאונט ורנון.
אחד משיקוליו העיקריים בעד הפרישה הייתה התחושה כי השלים את תפקידו ההיסטורי כמעט ללא רבב, ועכשיו, כאשר נהנה ממעמד של גיבור בעל מוניטין עולמיים, לא רצה להוסיף ולפעול בזירה הציבורית מחשש שפעולותיו העתידיות עלולות לפגום בקונצנזוס ההרואי שנרקם סביבו.
אולם המציאות כפתה על וושינגטון לחזור לבימה הציבורית.
בתקופת פרישתו הקצרה טייל אל המערב ובחן את מצב אדמותיו במערב פילדלפיה.
בתוך ארצות הברית הצעירה התפתח מאבק רעיוני ואינטרסנטי בין שתי סיעות שהלכו והתגבשו באותן שנים: הרפובליקנים והפדרליסטים.
הסיעה הרפובליקנית ראתה בכל סממן של ממשל מרכזי חזק ביטוי לעריצות שלטונית – אותה עריצות בדיוק שכנגדה קמה המהפכה האמריקאית.
הסיעה הפדרליסטית לעומת זאת, לא ראתה את מהות המהפכה כהתנגדות כללית לכל שלטון מרכזי באשר הוא, אלא דגלה בסילוקם של נציגי הממשל הבריטי לטובת החלפתם בממשל אמריקני מרכזי חזק ויעיל.
במצב הדברים כפי שהיה מאז סיום מלחמת העצמאות, היה הממשל הפדרלי חלש מאוד, ונשען על "סעיפי הקונפדרציה" – מעין טרום חוקה חלולה ומעוקרת שלא אפשרה תפקוד יעיל וריכוזי.
כאשר הצליחו הפדרליסטים להביא לכינוסה של ועידת חוקה שנועדה להחליף את סעיפי הקונפדרציה ב-1787, ברור היה כי עומד להתרחש מאבק מכריע על המשך דמותו של האיחוד.
וושינגטון, שאופיו כמו גם ניסיונו כמפקד הצבא הקונטיננטלי בימי מלחמת המהפכה הביאו אותו לצדד בגישה הפדרליסטית, נעתר להתייצב בראש ועידת החוקה על מנת להאציל עליה מסמכותו ומיוקרתו.
כשותף לוועידת החוקה וכנשיאה וושינגטון היה בין מנסחיה של החוקה האמריקאית, זאת אף שבאופן מעשי תרומתו העיקרית לוועידה הייתה עצם נוכחותו.
וושינגטון נבחר לנשיא הוועידה פה אחד.
הוא ביקר את סעיפי הקונפדרציה, בטענה שאינם מתאימים לאומה החדשה.
האוכלוסייה הכללית לא תמכה בממשל מרכזי חזק, בטענה שממשל זה מזכיר להם את הבריטים.
וושינגטון לא השתתף בדיוני הוועידה, אולם יוקרתו הצליחה לאפשר לצירים לעבוד ביחד.
לאחר הוועידה, רוב הצירים תמכו בחוקה החדשה שבה תמך.
החוקה החדשה אושררה בידי כל שלוש עשרה המדינות.
הצירים יצרו את תפקיד הנשיא במחשבה על וושינגטון, ואפשרו לו להגדיר את התפקיד באמצעות קביעת תקדימים.
הבחירות הראשונות לנשיאות ארצות הברית התקיימו בין 15 בדצמבר 1788 ל-10 בינואר 1789. כל האלקטורים, שהתכנסו ב-4 בפברואר, נתנו את אחד משני קולותיהם לוושינגטון והוא נבחר לנשיא ארצות הברית.
ג'ון אדמס, שקיבל את מספר הקולות השני בגודלו, מונה לסגן נשיא ארצות הברית.
ב-30 באפריל הושבע וושינגטון לתפקידו על מרפסת האולם הפדרלי בניו יורק סיטי.
לאחר הישבעו הוסיף לשבועה את המשפט "כה יעזור לי אלוהים" – נוהג שהפך למקובל אחריו כחלק מהשבועה.
הוא לבש גלימה בריטית שבה השליט הבריטי נאם מול הפרלמנט, והתעקש שיגישו רום לאחר טקס ההשבעה.
הקונגרס הראשון קבע ששכרו של וושינגטון יהיה 25,000 דולרים לשנה – סכום השווה לכ-340,000 דולרים ב-2015. וושינגטון, על אף הקושי הפיננסי שהיה נתון בו, דחה את המשכורת בתחילה כדי לא להיתפס כתאב בצע.
הקונגרס המשיך לשכנע אותו, ולבסוף הסכים וושינגטון, מחשש שיקבע תקדים לפיו משרת הנשיא תוגבל אך ורק לעשירים שיוכלו למלא את תפקידם גם ללא משכורת.
וושינגטון ידע שכל אחת מפעולותיו תקבע תקדים לנשיאים הבאים, והקפיד שתאריו יהיו רפובליקניים ולא יחקו את התארים של האצילים האירופאים.
הוא העדיף שיפנו אליו כ"אדוני הנשיא", ולא בשמות מלכותיים יותר שאותם הציע הסנאט.
וושינגטון היה הראשון לבצע צעדים רבים שהפכו לנדבכים חשובים במשרה, כולל הודעות לקונגרס וממשל בצורת קבינט.
למרות החששות שהמערכת הדמוקרטית תוביל לאלימות פוליטית, הוא הוביל מדיניות סובלנית כלפי האופוזיציה והעביר באופן חלק את התואר ליורשו בתפקיד.
הוא הקפיד להקשיב לראשי המחלקות שלו לפני שהחליט את החלטתו.
לאחר שנבחר לקדנציה שנייה ב-1792, סירב וושינגטון לרוץ לתקופת כהונה שלישית, נוהג שיושם בידי כל הנשיאים אחריו (למעט פרנקלין דלאנו רוזוולט).
וושינגטון לא רצה להיות הנשיא, ולא נהנה מתפקידו.
למרות זאת, הוא הוכיח את עצמו כנשיא טוב שידע לבחור באנשים טובים לתפקידים שונים.
עם היכנסו לתפקיד, התמקד וושינגטון ביצירת מערכת השיפוט והרשות המבצעת.
כשוושינגטון נכנס לתפקידו, הממשלה האמריקנית (במיוחד הרשות המבצעת והרשות השופטת) לא הייתה מפותחת.
פרט למשרדים שעוגנו בחוקה, לא הוקמו עוד רשויות או בתי משפט.
במקום להתמקד ברשות המבצעת, העדיף וושינגטון לבצר את מעמד הרשות השופטת.
בעזרת חוק בתי המשפט של 1789, הקים וושינגטון את בית המשפט העליון של ארצות הברית, אז עם שישה שופטים.
בית המשפט הכיל את נשיא בית המשפט העליון ועוד חמישה שופטים.
לבית המשפט העליון ניתנה סמכות עליונה על כל החוק האזרחי בין המדינות, בין המדינה והמדינות, ועל תביעות כנגד שגרירים.
ניתנה הזכות לערער בו על פסיקות מחוזיות ומדינתיות.
מטרתו הייתה להגן על החוקה.
בית המשפט העליון יצר שלושה עשר מחוזות שיפוטיים בתוך שלוש עשרה המדינות שאישרו את החוקה.
בתוכן הוקמו בתי המשפט האזוריים ובתי המשפט המחוזיים.
בתי המשפט האזוריים הכילו שופט מחוזי ובהתחלה כללו גם שני שופטים עליונים, והיו אחראיים על מקרים אזרחיים.
בית המשפט המחוזי, שהכיל שופט אחד, טיפל במקרים פליליים.
וושינגטון הקיף את עצמו בצוות מנוסה של יועצים, תומכים ואנשים מוצלחים.
הוא חילק בהצלחה את רוב האחריות ליצירת מחלקות המדינה ביניהן, ואלכסנדר המילטון היה החזק מביניהם.
הקבינט היה מפולג בין תומכי המילטון לבין תומכיו של תומאס ג'פרסון.
הריסון של וושינגטון בנוגע לבית המשפט העליון ולעבדות – הוא תמך בשחרור הדרגתי – והעובדה שלא תמך בכל תוכניותיו של המילטון, אפשרו לו ליצור רושם שהיה מעל הפוליטיקה.
המחלקות הראשונות שנוצרו היו מחלקותיהם של מזכיר המדינה, מזכיר האוצר, מזכיר המלחמה, מזכיר הדואר והתובע הכללי.
כל משרד, חוץ מזה של התובע הכללי, הנהיג מחלקה שלמה.
חמשת המזכירים, יחד עם סגן הנשיא, היו הבסיס לקבינט הנשיאותי.
ב-27 ביולי 1789, חתם וושינגטון על חוק שאישר על הקמת מחלקה ביצועית לענייני חוץ.
הקונגרס העביר חוק ששינה את שמה למחלקת המדינה של ארצות הברית, וקבע שמזכיר המדינה יעמוד בראשה.
וושינגטון חתם על החוק ב-15 בספטמבר 1789. תפקידו של מזכיר המדינה היה לייעץ לנשיא בנוגע למדיניות חוץ.
וושינגטון מינה את תומאס ג'פרסון לתפקיד מזכיר המדינה הראשון ב-26 בספטמבר 1789.
וושינגטון הקים, ב-2 בספטמבר 1789, את מחלקת האוצר של ארצות הברית, שבראשה עמד מזכיר האוצר.
המזכיר היה היועץ הכלכלי הראשי של הנשיא, והיה האחראי למדיניות הכלכלית.
אלכסנדר המילטון מונה למזכיר האוצר הראשון ב-11 בספטמבר 1789.
לניהול צבא ארצות הברית, יצר וושינגטון את תפקיד מזכיר המלחמה ואת מחלקת המלחמה.
תפקידו של המזכיר היה ליצור מדיניות בנוגע לאינדיאנים, לתכנן ולנהל את הצבא, ולפקח על הביצורים בחופים.
הנרי נוקס היה מזכיר המלחמה לפני כינון החוקה, ולכן מונה בידי וושינגטון להמשיך בתפקידו ב-12 בספטמבר 1789.
חוק בתי המשפט של 1789 לא רק יצר את מערכת בתי המשפט אלא גם את תפקיד התובע הכללי.
בניגוד לחברי הקבינט האחרים, לתובע הכללי לא הייתה מחלקה ביצועית עד ל-1870. תפקידו היה לתבוע בשם המדינה ולשמש כיועץ משפטי של הנשיא.
וושינגטון מינה את אדמונד רנדולף לתפקיד התובע הכללי ב-26 בספטמבר 1789.
התפקיד האחרון היה תפקיד מזכיר הדואר.
תפקידו היה לפקח על שירות הדואר האמריקני.
ב-20 בפברואר 1792, חתם וושינגטון על חוק שהקים מחלקת דואר.
בשישה עשר החודשים שבהם עבד וושינגטון בניו יורק סיטי, גר בשני בתים.
הוא היה ממובילי ההחלטה לקבוע את בירת המדינה במחוז קולומביה.
לפי חוק מ-1790, שימשה פילדלפיה כבירה זמנית במשך עשר שנים בעוד שעיר הבירה הקבועה נבנתה.
בנובמבר 1790, עברו וושינגטון ואדמס לפילדלפיה, אולם התנגדו להפוך אותה לבירה קבועה.
במקרי חירום, התכנס הקבינט בגרמנטאון שבפנסילבניה, בנובמבר 1793, כשקדחת צהובה השתוללה בעיר.
החוק בפילדלפיה מנע החזקת עבדים, ולכן נאלץ וושינגטון להחליף בין עבדיו במעונו הנשיאותי.
החוק מ-1790 הסמיך את הנשיא לבחור במקום מושבה הקבוע של הממשלה על נהר הפוטומאק.
החוק אפשר לנשיא למנות שלושה משקיפים שימצאו מקום.
וושינגטון טיפל בנושא באופן אישי.
ב-1791, הוחלט לקרוא לעיר הבירה הקבועה "העיר וושינגטון בטריטוריית קולומביה", על שמו.
וושינגטון פרש מהנשיאות במרץ 1797, ונכח בטקס כניסתו של אדמס לתפקיד.
ב-1800, הפכה טריטוריית קולומביה למחוז קולומביה, והממשל הפדרלי עבר לשם.
הנשיא אדמס עבר אל הבית הלבן בנובמבר 1800.
במהלך תקופת נשיאותו, נאלץ וושינגטון להתמודד עם המלחמה באינדיאנים בצפון מערב המדינה.
האינדיאנים פשטו בצפון מערב המדינה, משני צידי נהר אוהיו, והפכו למסוכנים.
בסוף שנות השמונים, מעל 1,500 אמריקנים נהרגו בתקריות עם אינדיאנים.
ב-1790, הכריזו וושינגטון ומזכיר המלחמה הנרי נוקס על התקפה על מחנות האינדיאנים.
באוקטובר 1790, 1,453 חיילים התכנסו ליד המקום שהפך לאינדיאנה.
בהתחלה, ארבע מאות חיילים הובסו בידי 1,100 לוחמים אינדיאנים, כשמאה עשרים ותשעה נהרגו.
כשהוא נחוש לנקום על כך, ציווה וושינגטון על ניסיון תקיף יותר להכריע את האינדיאנים בקיץ 1791. אך ב-4 בנובמבר 1791, הקדימו האינדיאנים ותקפו את האמריקנים שלא היו מוכנים לקרב.
632 חיילים אמריקנים נהרגו במתקפה (מתוך 900).
לאחר האסון, הכריז וושינגטון על ניסיון נוסף, הפעם עם חיילים מאומנים יותר, בסוף 1793. החיילים התאמנו בלוחמה ביער, וביוני 1794, הצליחו החיילים להתקדם עמוק אל טריטוריית האינדיאנים.
לאחר מכן, בקיץ 1794, האינדיאנים נסוגו במהירות מפני האמריקנים, אולם לא זכו לעזרה מצד הבריטים.
האמריקנים הרסו את הכפרים והיבולים ונסוגו.
האינדיאנים הסכימו לוותר על שטחים נרחבים ולעבור מערבה.
שני הסכמים מ-1795 קבעו את מערכת היחסים בין האינדיאנים וארצות הברית.
הסכם גרינוויל דרש מהשבטים לוותר על אוהיו ועל חלק מאינדיאנה לארצות הברית, להכיר בכך שארצות הברית היא השליטה האזורית ולא בריטניה, ולתת עשרה צ'יפים לארצות הברית כבני ערובה עד שכל האסירים הלבנים יוחזרו.
הסכם אחר קבע שהבריטים ייסוגו מכל המוצבים שלהם ויעניקו לארצות הברית פיקוד על האזור.
לאחר אשרור החוקה, היו לארצות הברית בעיות כלכליות רבות.
היו חובות פנימיים וחיצוניים מתקופת המלחמה, והשאלה החשובה הייתה כיצד לגייס הכנסות.
וושינגטון לא היה חבר במפלגה פוליטית וקיווה שלא יהיו מפלגות בארצות הברית מתוך חשש לעימות שיפגע בערכי הרפובליקניזם.
שני יועציו הקרובים ביותר יצרו את המפלגות הראשונות: מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון רצה לבסס את דירוג האשראי ולבנות אומה חזקה מבחינה כלכלית, וכך יצר את הבסיס שהפך למפלגה הפדרליסטית.
מזכיר המדינה, תומאס ג'פרסון, יחד עם ג'יימס מדיסון, הקימו מפלגה של מתנגדי המילטון בקונגרס.
הייתה זאת מפלגת הרפובליקנים הג'פרסונאים.
תמיכתו של ג'פרסון בהקמת עיתון מפלגתי כמעט הובילו את וושינגטון לפטר את ג'פרסון.
ג'פרסון עזב את הקבינט מרצון, אולם וושינגטון לא סלח לו ולא דיבר איתו לאחר מכן.
הצעותיו הראשונות של המילטון היו שארצות הברית תשלם את החובות של המדינות מתקופת המהפכה ותיצור בנק לאומי.
המילטון האמין שבנק לאומי יוכל להלוות כספים, לטפל באיגרות החוב הממשלתיות, להנפיק ניירות פיננסיים, לספק מטבע לאומי ולעזור לממשלה בשליטה בכלכלה.
המילטון רצה לממן את הממשלה בעזרת מכסים על ייבוא, ומס על אלכוהול.
בהכנסה השתמשו לצורך תשלום החובות מהמלחמה.
המילטון הציע תמיכה במפעלים חדשים כי האמין שהתעשייה תגדיל את הכלכלה, אולם לא הצליח לעגן זאת בחוק.
ג'פרסון והנשיא לעתיד, ג'יימס מדיסון, התנגדו לרוב הצעותיו של המילטון.
ג'פרסון ומדיסון לא אהבו את הרעיון של בנק מרכזי, כי האמינו שיגרום למימון מושחת של מקורבי הממשלה, ובנוסף סברו שהיה זה בלתי חוקתי.
ג'פרסון חשש שלונדון ופריז, הערים הגדולות, יצליחו לנצח את התעשייה האמריקנית, והתנגד לתיעוש.
הוא העדיף את החקלאות העצמאית.
וושינגטון ניסה להישאר נייטרלי בוויכוחים, אולם תמך בעיקר בפדרליסטים.
ג'פרסון ומדיסון הגיעו להסכם עם המילטון שיקבע את הבירה הקבועה על נהר הפוטומאק, בתמורה לתמיכה בתוכניותיו.
לבסוף, הצליח המילטון לעגן בחוק את הצעותיו.
ב-1791, נוצר הבנק הראשון של ארצות הברית.
החוק הוביל להקמת מטבעת ארצות הברית ולהקמת שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
שירות ספינות המכס נועד לאכוף את חוקי המכס, ולאחר מכן הפך למשמר החופים של ארצות הברית.
אף על פי שוושינגטון תיווך בין המילטון וג'פרסון, לקראת אמצע כהונתו הראשונה, שני האישים הפסיקו לשתף פעולה.
שני האנשים הנהיגו פלגים שונים וסירבו להסכים על כל מדיניות חוץ ופנים, כשוושינגטון נאלץ לפשר ביניהם.
כדי לממן את איגרות החוב הממשלתיות, בדצמבר 1790 האמין המילטון שאי אפשר להעלות יותר את המכסים.
לכן העדיף להטיל מס בלו על משקאות חריפים מזוקקים.
היה זה המס הראשון על מוצר פנימי.
המיסים לא היו אהודים, אולם המילטון האמין שמדובר במס מותרות.
בנוסף, רבים שהתנגדו לאלכוהול קיוו שהמס יקטין את צריכתו.
החוק פורסם במרץ 1791. וושינגטון הגדיר את המחוזות, מינה מפקחים לגביית המיסים, וקבע את משכורתם בנובמבר 1791.
המס על הוויסקי גרם למחאה, בעיקר בפילדלפיה.
החקלאים המערביים טענו שהיה לא הוגן ומפלה, כיוון שהפיקו מהחיטה שלהם אלכוהול.
בקיץ 1794, המתיחות הגיעה לשיאה כשהמתיישבים הרגישו מאוימים מהמס.
ב-1794, לאחר שציווה וושינגטון על המוחים להתייצב בבית המשפט המחוזי, המחאה הפכה למרד של ממש, שנודע כמרד הוויסקי.
וושינגטון הודאג מהמרד, וראה בו איום קיומי, בייחוד לאחר מרד שייז שמונה שנים קודם לכן.
הוא החליט לבחון את הסמכות הפדרלית בפילדלפיה.
הצבא הפדרלי היה קטן מדי, ולכן הביא וושינגטון מיליציות מפנסילבניה, וירג'יניה, מרילנד וניו ג'רזי כדי לפקח על דיכוי המרד.
המושלים שלחו את החיילים, והנשיא פיקד עליהם כשצעדו אל המחוזות המורדים.
וושינגטון הנהיג מיליציה של 13,000 אנשים, בסדר גודל של הצבא הקונטיננטלי עליו פיקד.
תחת פיקודם האישי של וושינגטון ושל המילטון, הצבא צעד אל מערב פנסילבניה באוקטובר 1794. המרד פסק במהירות.
תגובתו של וושינגטון הוכיחה שהממשלה מסוגלת להגן על עצמה, והמורדים נכנעו.
הייתה זאת פעם אחת מתוך שתיים בה פיקד נשיא מכהן באופן אישי על הצבא: הפעם השנייה הייתה ב-1814. הייתה זאת הפעם הראשונה בה הממשלה השתמשה בכוח כדי לאכוף את סמכותה על המדינות.
האחראים למרד נעצרו ונשפטו למוות, אולם וושינגטון חנן אותם.
וושינגטון האמין בקביעת קו ברור בין חירות וסדר.
האומה הצעירה נאלצה להבין את כוחו של הממשל הפדרלי.
בנוסף, רצה להראות למעצמות האירופאיות שהדמוקרטיה האמריקנית יכולה לשרוד.
לאחר התקרית, התפטר מזכיר המלחמה נוקס, והמילטון התפטר כעבור חודש.
כשהפך לנשיא, קבע וושינגטון שני תקדימים במדיניות החוץ: הוא שלט במשא ומתן עם מדינה עוינת – במקרה זה, האינדיאנים, וביקש אישור מהקונגרס להסכם שנחתם.
בנוסף, שלח שגרירים אל מעבר לים ללא אישור הקונגרס.
לאחר נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789, פרצה המהפכה הצרפתית.
אמריקנים רבים, שזכרו את עזרתה של צרפת במהלך המהפכה, תמכו בעזרה לרפובליקה הצרפתית מול תומכי המשטר המלוכני.
כשצרפת הייתה במהפכה, השתמשה בריטניה בבעלי בריתה האינדיאנים כדי לתקוף את ארצות הברית בצפון מערב.
הכעס האמריקני הוביל לתמיכה בעזרה לצרפת מול בריטניה.
וושינגטון לא רצה מעורבות בענייני חוץ.
הוא האמין שארצות הברית לא יכולה להילחם בעוד מלחמה מול מעצמה אירופאית.
ב-1791, קצת לאחר פרוץ מרד העבדים בהאיטי, שלח ממשל וושינגטון, לבקשת צרפת, כסף, נשק ואספקה לקולוניה הצרפתית של האיטי כדי לעזור למתיישבים בעלי העבדים.
הדיווחים טענו שהעבדים טבחו באדוניהם.
וושינגטון, בתור בעל עבדים, היה מוכן לעזור לצרפתים בדיכוי המרד.
העזרה אפשרה תשלום חובות מימי המלחמה.
דרומיים רבים האמינו שמרד עבדים מוצלח בהאיטי יגרום למהומות גזעיות באמריקה.
כשהמהפכה הצרפתית הסתיימה ב-21 בספטמבר 1792, הכריזה על עצמה צרפת כעל רפובליקה.
באותה השנה, נבחר וושינגטון לכהונה שנייה.
לפני שהחל את כהונתו השנייה, המהפכנים הצרפתים הוציאו להורג את לואי השישה עשר בינואר 1793. הבריטים התערבו כדי להחזיר את המשטר הישן, המונרכיה האבסולוטית.
המלך עזר לאמריקה בהשגת עצמאותה, ולאחר מותו האריסטוקרטים שתמכו באמריקה בצרפת הוצאו להורג.
המרקיז דה לה פאייט ברח מצרפת.
הרפובליקנים בארצות הברית טענו שהמילטון, אדמס ואפילו וושינגטון היו חברים של בריטניה, תומכים במונרכיה ואויבי הרפובליקה.
צרפת הכריזה מלחמה על מעצמות אירופאיות, ביניהן בריטניה.
האמריקנים שוב רצו לעזור לצרפתים.
ג'פרסון רצה לעזור להם, והמילטון תמך בנייטרליות.
המילטון והפדרליסטים טענו שהרפובליקנים רצו לשחזר את אימות המהפכה הצרפתית.
הרפובליקנים, שהיו פרנקופילים, תמכו בצרפת אפילו במהלך שלטון הטרור.
כדי להימנע ממלחמה עם הבריטים, סירב וושינגטון לעזור לצרפת.
הציבור האמריקני היה מוכן להילחם למען חירות, שוויון ואחווה, אולם הממשלה לא.
וושינגטון הצהיר על נייטרליות ב-22 באפריל 1793. הוא איים על כל אמריקני שינסה לספק עזרה לבריטניה או לצרפת.
תומכי מדיסון וג'פרסון רצו לתמוך במהפכה, כדי לעצור שלטון עריצות.
אולם הפדרליסטים שמחו מכך שהנשיא נשאר נייטרלי, כדי לשמור על הסחר עם בריטניה.
ב-1793, הכריזה בריטניה שלא תקיים את חוזה פריז ולא תפנה את עמדותיה באזורים אמריקניים עד לתשלום חובות.
בריטניה הכריזה שתפשוט על כל ספינה שתסחור עם צרפת, כולל אמריקניות.
הבריטים פשטו על הספינות וכלאו את המלחים.
וושינגטון ציווה למנוע מספינות אמריקניות להפליג בים.
שגריר נשלח לאנגליה כדי לעצור את ההסלמה, ובריטניה הצליחה לשמור על ארצות הברית נייטרלית.
לאחר התפטרותו של תומאס ג'פרסון מתפקיד מזכיר המדינה, מונה אדמונד רנדולף לתפקיד.
כאומה נייטרלית, טענה ארצות הברית שזכותה לסחור עם מי שתרצה.
הבריטים פשטו על ספינות שניסו לייבא תוצרת צרפתית.
מדיסון וג'פרסון דרשו מלחמה מול בריטניה.
הם טענו שבריטניה חלשה ותפסיד.
הפדרליסטים תמכו בבריטניה בגלל הסחר איתה.
אמריקה לא הייתה מוכנה לעוד מלחמה ורצתה הסכם אחר.
ג'ון ג'יי נשלח ללונדון כדי להגיע להסכם עם הבריטים בהנחיית המילטון.
שני הצדדים השיגו את רוב מה שרצו.
ארצות הברית נותרה נייטרלית והגדילה את הסחר עם בריטניה.
הבריטים פינו את העמדות שלהן, הרשו לספינות לסחור עם צרפת והיו מוכנים לטפל בנושא הספינות.
הרפובליקנים רצו ללחוץ על בריטניה לצאת למלחמה והתנגדו להסכם, בגלל הברית עם צרפת ב-1778 והעבדים שהחרימו הבריטים.
וושינגטון תמך בהסכם, שעבר עם הרוב הנחוץ, שני שלישים מהקונגרס.
הפדרליסטים איבדו את תמיכתם בדרום.
התמיכה או ההתנגדות בהסכם קבעה את הצד הפוליטי של האזרחים.
ההסכם הוביל לעשור של סחר בריטי עשיר, והכעיס את הצרפתים, שמצדם כמעט פתחו במלחמה.
לאחר אישור ההסכם, הודיעו הבריטים לוושינגטון שרנדולף פגע באינטרסים אמריקניים ושוחח עם השגריר הצרפתי, מה שאילץ אותו להתפטר.
שני הסכמים – אחד עם אלג'יריה והאחר עם ספרד – שלטו במדיניות החוץ של וושינגטון.
הפיראטים מהאזור הברברי של צפון אפריקה פשטו על ספינות אמריקניות, חטפו מלחים ודרשו כופר.
לאחר הכרזת הנייטרליות האמריקנית, הצי המלכותי והצי הצרפתי לא הגנו על הספינות.
הברברים כפו הסכם שדרש תשלום שנתי לשליט אלג'יריה.
פורטוגל הציעה תמיכה, אולם האמריקנים דרשו תמיכה אמריקנית.
ב-27 במרץ 1794, חתם וושינגטון על חוק ליצירת צי ארצות הברית.
הקונגרס אישר יצירת שש פריגטות, שהגנו על הצי מפני אלג'יריה.
הצי החדש לא פעל תחת וושינגטון.
במרץ 1796, הגיע וושינגטון להסכם עם אלג'יריה, שבו שילם לפאשה של טריפולי תשלום שנתי תמורת שמירה על זכויות השיט.
ההסכם עם ספרד הביא תוצאות טובות יותר.
תומאס פינקני הגיע להסכם, ב-27 באוקטובר 1795, שקבע יחסי ידידות בין שתי המדינות.
ספרד וארצות הברית הסכימו על גבולה הדרומי של ארצות הברית עם פלורידה.
הן הסכימו לא להסית שבטים אינדיאנים למלחמה.
נוצר גבול מערבי בארצות הברית, שתחם בינה לבין לואיזיאנה.
בנוסף, ספרד נתנה לארצות הברית גישה בלתי מוגבלת לנהר המיסיסיפי.
ב-1796, ספרד לחמה מול בריטניה, והצרפתים תקפו ספינות אמריקניות.
הדיפלומטיה לא פתרה את הנושא, וב-1798, הספינות הצרפתיות והאמריקניות החלו לירות אחת אל השנייה.
אף שהיה חבר בכנסייה האפיסקופלית, הייתה הנצרות רחוקה מלבו של וושינגטון, שאמונתו הייתה קרובה יותר לדאיזם (כלומר, האמין ביקום שבראו אל, שלא שב להתערב בנעשה בו, מרגע הבריאה).
הוא נודע בסובלנותו הדתית וקידם מדיניות של פלורליזם דתי בארצות הברית.
מפורסם בהקשר זה מכתב התגובה למכתב הברכה ששלחה לו הקהילה היהודית של רוד איילנד, לרגל היבחרו לנשיא, בו כתב בין השאר: "מי יתן וילדי אברהם השוכנים בארץ זו ימשיכו ליהנות מרצונם הטוב של תושביה האחרים, וכל איש יוכל לשבת תחת גפנו ותאנתו, בלא שיהיה דבר שיגרום לו לפחד".
במרץ 1797, לאחר שתי כהונות כנשיא, פרש וושינגטון מתפקידו.
טיוטת נאום הפרידה שלו בכתב ידו שמורה בספריית העיר ניו יורק.
הוא חזר למאונט ורנון והקדיש את רוב זמנו למטעים ולעסקים אחרים, כמו זיקוק הוויסקי.
ההתקפות של האינדיאנים הפכו את רוב המטעים ללא רווחיים.
וושינגטון סירב למכור כמה עבדים, כדי לשמור על שלמות משפחותיהם.
וושינגטון היה אמיד מאוד, במידה רבה בשל נישואיו למרתה קסטיס.
עושרו היה באדמות: יותר מ-216,000 דונמים, שאת רובם רכש לצורך ספסרות.
מלבד זאת, היה בעליהם של יותר ממאה עבדים.
נכסיו הוערכו ב-19.9 מיליון דולרים.
ב-1798, בעקבות פרשת XYZ, התערערו היחסים עם צרפת הידרדרו ונראה היה שמלחמה קרבה.
הנשיא אדמס הציע לוושינגטון לשרת כלוטננט גנרל ב-4 ביולי 1798, וכמפקד עליון של הצבאות שילחמו במלחמה הקרבה.
הוא הסכים ושירת כגנרל המפקד של צבא ארצות הברית החל מ-13 ביולי 1798, ועד למותו כעבור שבעה עשר חודשים.
את רוב הפיקוד השאיר להמילטון.
הצבא הצרפתי לא פלש ולכן וושינגטון לא פיקד על הצבא.
ביום חמישי, 12 בדצמבר 1799, רכב וושינגטון בשלג, בברד ובגשם על סוסו ונותר בבגדיו הרטובים במהלך ארוחת הערב.
למחרת גרונו כאב, והוא הצטרד ככל שהיום התארך, אולם המשיך לרכוב בשלג ולסמן עצים אותם התכוון לכרות.
בשלוש בצהרי יום שבת, התעורר פתאום עם קושי בנשימה ובלי יכולת לדבר או לבלוע.
הוא טופל בהקזת דם, אך הרופאים הקיזו כמות גדולה מדמו ורק הרעו את מצבו, והוא מת בשעה עשר בערב, בגיל שישים ושבע.
ב-18 דצמבר, 1799, נערכה לוויה בה נחנטה גופתו.
הקונגרס החליט לבנות אנדרטת שיש לזכרו שמתחתיה ייקבר.
בדצמבר 1800, הוקצבו כ-200,000 דולרים לצורך בנייתה.
בצוואתו הורה וושינגטון לשחרר את עבדיו.
ברחבי העולם, נעצבו אנשים על מותו.
אלפים התאבלו על מותו בארצות הברית במשך חודשים.
אשתו מרתה לבשה גלימה שחורה למשך שנה.
בצרפת, ציווה הקונסול נפוליאון בונפרטה על עשרה ימי אבל.
בנעוריו, היה לוושינגטון שיער אדום.
יש טענות שחבש פאה, כנהוג באותו הזמן, אולם הוא לא חבש פאה אלא הלבין את שיערו.
גובהו של וושינגטון נאמד בין 1.83 מטרים ל-1.88 מטרים.
את ארון הקבורה שלו הזמין במידות 1.90 מטרים.
היה לו כוח פיזי רב.
ג'פרסון טען שהיה הפרש הטוב ביותר בימיו, וכישרונו הוכר גם בידי אירופאים.
הוא היה רקדן מעולה ונכח רבות בתיאטרון, כשהוא מצטט את שייקספיר במכתביו.
הוא שתה במתינות ותיעד את ניצחונותיו והפסדיו בהימורים.
הוא לא אהב עישון, שתייה והימורים מרובים.
הוא גידל טבק אולם הפסיק לעשן וטען ששכרות היא החטא הנורא ביותר.
במשך כל חייו היו לו בעיות שיניים.
את השן הראשונה שלו איבד בגיל עשרים ושתיים, ורק אחת מהן נותרה כשמונה לנשיאות.
ג'ון אדמס טען שהיה זה בגלל פיצוח אגוזים, אולם ההיסטוריונים טוענים שחיסוני כספית, שקיבל בשל אבעבועות שחורות, גרמו לנשירת שיניו.
במהלך חייו הרכיב מספר שיניים תותבות שלמרות האגדה, אף אחת מהן לא נוצרה מעץ.כשהפך לנשיא, מערכת התותבות שלו הוכנה משנהבי פיל והיפופוטם, שחוברו בטבעות זהב.
לפני כן, הייתה לו מערכת משיני אדם, אשר הוכנה לו משיני עבדים אפרו-אמריקאים שעבדו במאונט ורנון.
וושינגטון היה האב המייסד היחיד ששחרר את כל עבדיו לאחר מותו.
הוא התנגד לעבדות בטענה שלא הייתה מוסרית או יציבה כלכלית, וטען שהעבדות מאיימת על אחדות הברית.
באופן פומבי לא יצא נגדה, מתוך חשש לפלג את הרפובליקה החדשה.
הוא העביר חוק סחר בעבדים ב-1794, שהגביל את מעורבותה של אמריקה בסחר העבדים האטלנטי.
לוושינגטון היו עבדים מאז מות אביו ב-1743. אביו הוריש לו עשרה עבדים בגיל אחת-עשרה.
כשהתחתן עם מרתה ב-1759, היו לו שלושים ושישה עבדים.
למרתה היו שמונים וחמישה נוספים שירשה מבעלה.
וושינגטון השתמש בהון של אשתו כדי להגדיל את אדמותיו ולרכוש עוד עבדים.
ב-1774 שילם מיסים על מאה שלושים וחמישה עבדים, אולם השתמש גם בעובדים שכירים.
ג'ורג' וושינגטון נחשב לאבי האומה האמריקנית, ולגדול נשיאי ארצות הברית בכל הזמנים.
עוד בחייו נרקמה סביבו הילה מיתית, ופקודיו בצבא הקונטיננטלי פנו אליו בתואר "הוד מעלתו".
לאחר מותו הלך והתעצם המיתוס, וספח אליו גם אגדות רבות על האיש הדגול.
מורשתו הפוליטית של וושינגטון מזוהה עם כמה נושאים עיקריים: הוא נחשב לדמות המרכזית במהפכה האמריקאית, ולהתגלמות האנושית של ערכיה.
בשל כך גם היה ער לסתירה הצורמת שבין ערכי המהפכה לסוגיית העבדות, שהטרידה אותו רבות, ולבסוף גמר אומר עם עצמו לשחרר את כל עבדיו מיד לאחר מותו.
וושינגטון גם מזוהה יותר מכל דמות אחרת עם יצירתה של האומה האמריקאית – עניין שכלל לא היה מובן מאליו בימי המהפכה של סוף המאה ה-18 ובשנים הראשונות שלאחר מלחמת העצמאות.
בהקשר לכך גם העדיף תמיד את האינטרס הכלל אמריקאי על פני האינטרסים הנפרדים של המדינות השונות שהרכיבו את האיחוד, וכנשיא המשיך בפעילותו למען כינון ממשל פדרלי חזק וסמכותי.
ניתן לומר, אם כן, כי וושינגטון יכול להיחשב בצדק ל"אמריקאי הראשון" – הן מבחינת חשיבותו ההיסטורית, והן מבחינת תפיסת עולמו ומורשתו.
דמותו של וושינגטון שאוירה בדיוקן אתניאום, מופיעה על שטר הדולר האמריקני ועל מטבע של קוורטר (רבע דולר) והוא אחד מארבעה נשיאים אמריקאים שדיוקנם חקוק באנדרטה הלאומית בהר ראשמור.
עיר הבירה האמריקנית, וושינגטון די.
נקראה על שמו ובה ממוקמת גם אנדרטת וושינגטון לזכרו.
בנוסף מדינת וושינגטון נקראה על-שמו, והיא המדינה היחידה בארצות הברית שנקראה על-שם נשיא אמריקני.
לזכרו של וושינגטון מתקיים מדי שנה מרתון יום הולדתו של וושינגטון.
בירושלים קרוי רחוב על שמו.
ג'ורג' ווקר בוש הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן כנשיאהּ ה-43 של ארצות הברית בשנים 2001–2009.
בוש נולד בקונטיקט וגדל בטקסס.
אביו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כיהן כנשיאהּ ה־41 של ארצות הברית במשך קדנציה אחת וכסגן הנשיא במשך 2 קדנציות רצופות.
ב-1994 נבחר לראשונה לתפקיד פוליטי, כמושל טקסס.
בשנת 2000 נבחר בוש בבחירות לנשיאות לאחר שבועות שבהם התגלעו מחלוקת וחוסר ודאות לגבי תוצאות ההצבעה בפלורידה, שהסתיימו בסופו של דבר באמצעות פסיקה על חודו של קול בבית המשפט העליון.
בחירות אלה היו הפעם הראשונה מאז 1888 שבהן נבחר נשיא ללא רוב של קולות הבוחרים אלא בהכרעת חבר האלקטורים.
בוש הבטיח במערכת הבחירות לעסוק בעיקר בנושאי פנים, ועל כן כבר בראשית כהונתו הוביל רפורמה של קיצוץ מסים.
פיגועי 11 בספטמבר גרמו לשינוי בסדרי העדיפויות של ממשלו, ומרכז הכובד של כהונתו התמקד במלחמה העולמית בטרור.
בוש גיבש קואליציות בינלאומיות בראשות ארצות הברית שכוחותיהן הצבאיים כבשו את אפגניסטן ועיראק.
כוחות אלה נשארו בשתי המדינות עד אחרי סיום כהונתו של בוש, ובמהלך העת הזו ספגו אבדות כבדות במאבקם נגד כוחות גרילה מקומיים.
על הקדנציה השנייה של בוש העיבו בעיקר טיפול הממשל בהוריקן קתרינה, שספג ביקורת רבה, והמשבר הכלכלי העולמי שפרץ לקראת סופה.
ג'ורג' ווקר בוש הוא בנם הבכור של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הנשיא ה-41 של ארצות הברית, ושל אשתו ברברה.
לשניים נולדו חמישה ילדים נוספים, ביניהם מושל פלורידה לשעבר ג'ב בוש.
סבו של ג'ורג' ווקר בוש, פרסקוט בוש, היה איש עסקים מצליח וסנאטור מטעם קונטיקט בשנות ה-50. ב-1977, כשהיה בן 31, נשא ג'ורג' ווקר בוש לאישה את לורה וולש ולזוג נולדו ב-1981 זוג תאומות, ג'נה וברברה.
עד סמוך ליום הולדתו ה-40 חי בוש חיים הוללים, שכללו שתייה מופרזת של משקאות אלכוהוליים.
בשנת 1976 נעצר באשמת נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
הוא הפך לנוצרי מאמין ושינה את השתייכותו הדתית מהכנסייה האפיסקופלית לכנסייה המתודיסטית.
באותה עת גם חדל לחלוטין לשתות אלכוהול.
לטענתו, לרעייתו הייתה השפעה חיובית על התמורות שחלו בו.
במהלך כל חייו הבוגרים היה בוש קורא נלהב של ספרים.
לצד קריאה יומית בתנ"ך, קרא בוש גם ביוגרפיות וספרי היסטוריה רבים.
תחביבים נוספים של בוש היו גולף, בייסבול ועישון סיגרים.
מאז שעזב את הבית הלבן החל להקדיש זמן ניכר לציור בצבעי שמן.
בוש נולד בניו הייבן שבקונטיקט, אך בעודו צעיר עברה המשפחה לטקסס בשל עסקי האב.
הוא גדל בערים מידלנד ויוסטון, והיה האח הבכור במשפחתו.
בוש רכש את השכלתו התיכונית באקדמיית פיליפס בבוסטון, מסצ'וסטס (1961–1964), שבה למדו גם אביו ואחיו.
הוא המשיך ללמוד תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ייל (1964–1968).
ב-8 בספטמבר 2004 שודרה כתבה שהגיש דן ראד'ר, בתוכנית הטלוויזיה 60 דקות של רשת CBS שבה הוצגו מסמכים שנכתבו כביכול בשנים 1972–1973 על ידי לוטננט קולונל (סגן-אלוף) ג'רי קיליאן, שהיה מפקדו של בוש במשמר הלאומי של טקסס.
במסמכים נאמר כי בוש לא ציית לפקודות, וכי הופעל לחץ מגבוה למענו.
סמוך למועד הפרסום, הוכח כמעט מעבר לכל ספק שהמסמכים מזויפים.
סייעה לכך העובדה כי ככל הנראה הם הודפסו במחשב ולא במכונת כתיבה שהשימוש בה היה נפוץ באותה עת.
לאחר ש-CBS התעקשה במשך כמעט שבועיים על נכונות הסיפור, היא הודתה לבסוף שהוטעתה על ידי המקור שסיפק את המידע, ודן ראד'ר התנצל בשידור.
הפרשה גרמה להדחת בכירים בחדשות הרשת, ולפרישתו של דן ראד'ר מהגשת מהדורת החדשות המרכזית.
לא הוכח כי תוכן המסמכים אינו נכון, והיו אף שטענו שתוכנם נכון, אך פרשת המסמכים המזויפים לכאורה, הסירה מעל סדר היום את שאלת שירותו הצבאי של בוש.
בשנת 1972 איבד בוש את רישיון הטיס מפני שלא התייצב לבדיקות רפואיות.
בנובמבר 1974 שוחרר מהצבא, 6 חודשים לפני תום חוזהו, כדי לצאת ללימודים בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר לימודים של שנתיים קיבל תואר שני במנהל עסקים (MBA) וחזר לטקסס.
בוש החל לעבוד בתעשיית הנפט, בתחילה כשכיר ואחר כך התחיל להקים חברות קטנות שעסקו בתחום.
ב-1977 הקים חברת נפט בשם "ארבוסטו" (שהוא תרגום שם משפחתו לספרדית), וב-1984 חברה זו נקנתה על ידי חברת "ספקטרום 7" ובוש הפך למנכ"ל ויו"ר החברה.
שנתיים מאוחר יותר נקלעה "ספקטרום 7" למשבר בשל ירידת מחירי הנפט, והתמזגה לתוך "הארקן אנרגיה" אשר גם בה זכה בוש בתפקידים בכירים.
ב-1990, בעת שאביו שימש כנשיא, מכר בוש את מניות "הארקן" שהיו בבעלותו, זמן קצר לפני שפרסמה דו"ח על הפסדיה.
חקירה של הרשות לניירות ערך של ארצות הברית לא העלתה הוכחות לשימוש במידע פנימי.
בשנת 1989 רכש עם חברים של אביו את קבוצת הבייסבול "טקסס ריינג'רס", וניהל אותה עד בחירתו לתפקיד המושל ב-1994. בשנת 1998, לקראת ריצתו לנשיאות, מכר בוש את מניותיו בטקסס ריינג'רס, והרוויח למעלה מ-15 מיליון דולר, בעוד שהשקעתו הראשונית הייתה 800,000 דולר בלבד.
ברווחיו רכש בין השאר את החווה הפרטית שלו בטקסס.
כבן למשפחה פוליטית, ניסה בוש את כוחו בפוליטיקה כבר מגיל צעיר יחסית.
בשנת 1972, בעודו בשירות הצבאי, היה המנהל הפוליטי של מסע הבחירות של ידיד המשפחה הרפובליקני וינטון בלאונט, לייצוג אלבמה בסנאט.
בשנת 1978 התמודד על מושב בבית הנבחרים האמריקאי מטעם טקסס, אולם הפסיד למועמד הדמוקרטי קנט הנס.
ב-1988 עבר עם כל משפחתו לוושינגטון די.
על מנת להשתתף במסע הבחירות של אביו לנשיאות, כיועץ פוליטי וכדובר.
גם במערכת הבחירות לנשיאות השנייה של אביו, שהתקיימה בשנת 1992, עבד בצוות הקמפיין.
ב-1994 חזר לפוליטיקה והתמודד למשרת מושל טקסס כמועמד המפלגה הרפובליקנית, מינוי בו זכה בקלות.
לאחר מכן התמודד מול המושלת המכהנת הפופולרית אן ריצ'רדס, שהתפרסמה אז כאשר תקפה בעוקצנות את אביו בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1988. את מסע הבחירות שלו ניהל קארל רוב שעתיד להפוך לאחד מיועציו הפוליטיים הבכירים.
אחד מנושאי המחלוקת בבחירות היה חוק שהועבר בבית הנבחרים של טקסס אך ריצ'רדס הטילה עליו וטו, המתיר נשיאת נשק נסתר (concealed weapon).
בוש אישר את החוק לאחר היבחרו.
בבחירות עצמן גרף לבסוף כ-53% מקולות הבוחרים, והושבע לתפקיד מספר שבועות לאחר מכן.
ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1998, נבחר בוש לכהונה שנייה והפעם ברוב גדול של כ-68% מהקולות.
בכהונותיו כמושל זכה למוניטין בשל יכולתו לעבוד עם נציגי שתי המפלגות.
הוא ביצע קיצוץ חד במיסי המדינה, על חשבון עודפים בתקציבה.
כחלק מתוכניתו של בוש להילחם בפשיעה, התפרסם בין היתר בכך שבמהלך כהונתו חתם על 152 גזרי דין מוות, יותר מכל מושל אחר בתולדות ארצות הברית.
התנהלות זו של בוש, לצד תומכים שהיו לה, זכתה גם לביקורת רבה.
אחת היוזמות המרכזיות של בוש כמושל הייתה רפורמה מקיפה בתקציב מדינת טקסס, שכללה הורדה נרחבת וחסרת תקדים של המיסים בסך 2 מיליארד דולר, לצד קיצוץ בתקציב, לרבות הפרטה של שירותים חברתיים.
מהלך נוסף שבוש הוביל, היה קידום ייצור חשמל באמצעות אנרגיות מתחדשות.
בתום כהונותיו כמושל הייתה טקסס ליצרנית חשמל באמצעות אנרגיית הרוח המובילה בארצות הברית.
מבקריו של בוש טענו כי המצב הסביבתי של טקסס הורע בעת שכיהן בתפקיד המושל.
מהלכים נוספים שביצע בוש, היו רפורמות במערכת החינוך שבמסגרתן הוגדל מימון המדינה למוסדות החינוך בטקסס, ונעשה ניסיון לקביעת אמות מידה גבוהות יותר במערכת.
כמושל, נקט במדיניות שנויה במחלוקת כאשר העביר מימון ממשלתי רב לתוכניות רווחה של עמותות דתיות נוצריות פרטיות.
העמותות סיפקו שירותים חברתיים כגון חינוך, תוכניות גמילה מאלכוהול וגמילה מסמים, ומאבק באלימות במשפחה.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 הסתמן בוש כמועמד הטבעי של המפלגה הרפובליקנית ובעל הסיכויים הטובים ביותר לזכות בבחירות הכלליות.
מספר נתונים הועילו לו: הפופולריות שלו בתור מושל טקסס, יכולתו לגשר על פערים ולעבוד עם נציגי המפלגה הדמוקרטית במדינה, הפופולריות היחסית שלו בקרב ציבור המצביעים ההיספאני, הנוטה בדרך כלל לתמוך במפלגה הדמוקרטית; והיכרות הציבור עם שמו, בשל כהונת אביו.
כל אלה תרמו להתלכדות מנגנון המפלגה סביב מועמדותו וליצירת מסע גיוס כספים חסר תקדים בקרב בעלי ההון המקורבים למפלגה.
לחובתו עמדו חוסר ניסיונו במדיניות חוץ ותדמיתו כאדם לא רציני שבלטו ביתר שאת בראיונות שערכה עמו התקשורת, שבהם הפגין חוסר שליטה בנושאי חוץ.
הוא למשל התבלבל בין סלובקיה לסלובניה, וכשנשאל, לא ידע לומר את שמותיהם של מנהיגי צ'צ'ניה, הודו ופקיסטן.
הוא הרבה בשיבושי השפה האנגלית ונתפס בעולם כמעט כרפה שכל, בעוד שמקורביו טענו שנעשה לו עוול בשל הדימוי הנ"ל.
המתמודד העיקרי כנגדו בבחירות המקדימות היה הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה, שנודע בזכות שירותו בווייטנאם והתקופה שבה היה שבוי מלחמה.
בעוד מסע הבחירות של בוש התמקד בקריאה להגדלת הכוחות המזוינים, הורדת מיסים, רפורמות בחינוך וסיוע למיעוטים; מסע הבחירות של מקיין שם את הדגש על רפורמות בנושא מימון הבחירות למען פוליטיקה נקייה יותר, שמושפעת פחות מהאינטרסים של התורמים הגדולים למערכות הבחירות.
לאחר שהמירוץ נפתח בניצחונות נאים של בוש באלסקה ואיווה, בבחירות המוקדמות בניו המפשייר, שבה יכלו גם העצמאיים להצביע ולא רק בוחרים שהיו רשומים למפלגה, הפסיד בוש כשקיבל כ-30% בלבד מקולות המצביעים, לעומת 49% שבהם זכה מקיין.
אף על פי שבהמשך המירוץ הצליח מקיין לרשום ניצחון במדינת הבית שלו אריזונה, וכמו כן לנצח במישיגן ובמספר מדינות בניו אינגלנד; על ניצחונות אלו האפילו ניצחונותיו הרבים של בוש בכל שאר חלקי ארצות הברית.
לנוכח המשך ההובלה של בוש, ומפאת חוסר יכולתו להתמודד עם קצב גיוס התרומות שלו, פרש מקיין מהמירוץ בתחילת חודש מרץ, וניצחונו של בוש הובטח.
בפריימריז זכה בוש ב-62.0% מהקולות, ויריבו מקיין זכה ב-31.23%.
בוש בחר את ריצ'רד צ'ייני כמועמד מטעמו לסגנות הנשיא.
צ'ייני, שהיה מזכיר ההגנה בממשל של אביו, הקרין ניסיון בנושאי חוץ וביטחון, בניגוד לניסיונו הדל של בוש בתחומים אלה.
צוות מומחים בראשות קונדוליזה רייס סייע אף הוא בנושאים הללו.
את ההיבטים הפוליטיים של הקמפיין ניהל קרל רוב.
תעמולת מסע הבחירות של בוש נגד אל גור, שהיה באותה עת סגנו של הנשיא המכהן ביל קלינטון, התמקדה בהבטחה להשתמש בעודף התקציבי הגדול שנוצר בקופה האמריקאית בתקופת נשיאותו של קלינטון לקיצוץ משמעותי במסים.
בנוסף, קרא בוש להנהיג "שמרנות רחומה" ו"להחזיר את הכבוד לבית הלבן" – רמז עבה לפרשת מוניקה לווינסקי.
בענייני חוץ, תקף בוש את ממשל קלינטון על שליחת כוחות אמריקאים לקוסובו ולסומליה, והצהיר שאם יזכה, לא יערב את ארצות הברית במשימות של "בניית אומות".
בתחילת המירוץ הוביל גור בסקרים, אולם לקראת סוף ספטמבר החל בוש לצמצם את הפער.
בסדרה של שלושה עימותים שנערכו ביניהם בחודש אוקטובר, הפתיע בוש בהופעה טובה מהצפוי שגרמה לעלייה משמעותית בתמיכה בו.
כמו כן, העימותים הביאו לכך שבוש התחבב באופן אישי על ציבור המצביעים, בעוד שגור נתפס כמרוחק וכיהיר.
בוש החל את הבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר, עם יתרון בסקרים, אולם המערכה הייתה צמודה ביותר.
כאשר החלו להתפרסם התוצאות במדינות השונות, התברר שגורל הבחירות תלוי בתוצאות שיתקבלו ממדינת פלורידה, אשר הייתה אמורה לשלוח 25 מתוך 538 האלקטורים.
בתחילה הודיעו רשתות השידור שגור זכה בפלורידה, אולם לאחר מכן ביטלו את הכרזתן והודיעו שהניצחון שייך דווקא לבוש.
בסוף הערב התברר שההפרש בפלורידה עומד על מאות קולות בלבד וכי על פי החוק, תידרש ספירה חוזרת של הקולות במדינה.
גורל הבחירות לא היה ברור במשך כחודש.
בזמן זה התנהלו בפלורידה ויכוחים ועימותים משפטיים בשאלות כמו האם יש להחשיב טופסי הצבעה שבהם הניקוב הצליח רק חלקית ("hanging chads").
כמו כן, הועלו טענות על כך שבחלק ממחוזות הבחירה במדינה, ודווקא כאלה המאוכלסים בתומכי המפלגה הדמוקרטית, טופסי ההצבעה היו מבלבלים, ובשל כך בוחרים שהתכוונו להצביע בעד גור, הצביעו דווקא עבור המועמד העצמאי הימני פט ביוקנן.
בסופה של הספירה החוזרת נקבע כי בוש זכה ברוב הקולות הכשרים, אולם הדמוקרטים דרשו לספור גם טפסים שנפסלו מסיבות טכניות.
הממשל המקומי בפלורידה, שבראשו עמד ג'ב בוש, אחיו הצעיר של ג'ורג' בוש, התנגד להמשך הספירה – אך בית המשפט העליון של פלורידה הורה להמשיך בה – מה שגרר את גלגולו של התיק לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לבסוף, ב-12 בדצמבר, הורה בית המשפט העליון האמריקאי על הפסקת הספירה, ובכך העניק את הניצחון בבחירות לבוש.
למחרת, ב-13 בדצמבר, הודיע אל גור בנאום לאומה שהוא מכיר בניצחונו של בוש ומבקש מתומכיו לנהוג כמוהו.
חרף בקשתו, רבים האשימו את בית המשפט העליון כי החלטתו להפסיק את ספירת הקולות הייתה פוליטית ולא משפטית, שכן השופטים שהורו על כך מונו על ידי נשיאים רפובליקנים, ועל כן סברו כי בחירתו של בוש לא הייתה לגיטימית ו"בירכו" את הנשיא הנכנס בקריאה "הידד לגנב" ("Hail To The Thief").
שופט בית המשפט העליון, ג'ון פול סטיבנס, אמר לאחר ההחלטה כי "על אף שייתכן כי לעולם לא נדע בוודאות מוחלטת מי המנצח של הבחירות הללו, אנו יודעים בוודאות מי המפסיד.
זוהי האומה האמריקנית, שאיבדה את אמונה בדמות השופט כשומר אובייקטיבי של החוק".
הקדנציה הראשונה של ג'ורג' ווקר בוש התאפיינה בפעילות נרחבת ומשמעותית של הממשל בשורה ארוכה של תחומים, כאשר לא פעם הוביל בוש צעדים רחבי היקף ושנויים במחלוקת.
על אף שתחילה שאף בוש למקד את מדיניותו בנושאי פנים, האירועים שהתוו יותר מכל את מדיניותו היו פיגועי 11 בספטמבר, שהתרחשו כחצי שנה לאחר היבחרו לנשיאות.
מיד אחרי הפיגועים ניסח בוש את המתווה למלחמה העולמית בטרור, ופלש לאפגניסטן.
בראשית שנת 2003 הרחיב בוש את המלחמה העולמית בטרור והצבא האמריקני פלש גם לעיראק.
בנושאי פנים קידם ממשל בוש שורה של רפורמות במערכות המיסוי, החינוך, הבריאות והרווחה.
לצוותו הקרוב מינה בוש מספר בכירים בולטים מממשלו של אביו.
מלבד סגן הנשיא דיק צ'ייני שהיה מזכיר ההגנה של אביו; מינה את אנדרו קארד שהיה מזכיר התחבורה של אביו, לתפקיד ראש סגל הבית הלבן, ואת קולין פאוול, שהיה יושב ראש המטות המשולבים של אביו, מינה לתפקיד מזכיר המדינה.
אנשים חשובים נוספים בממשל של ג'ורג' ווקר בוש היו דונלד רמספלד שמונה למזכיר ההגנה, וקונדוליזה רייס שמונתה ליועצת לביטחון לאומי.
בנושאי חוץ וביטחון, נחשב סגן הנשיא צ'ייני לאושיה בעלת השפעה מרכזית על מדיניות הממשל, לצד מזכיר ההגנה רמספלד וסגנו, פול וולפוביץ, שנמנים עם הזרם הנאו-קונסרבטיבי.
לעומתם קולין פאוול נתפס כמי שביטא בדרך כלל קול מתון יותר בממשל, וככזה הוא היה מצוי לא פעם בעימותים שונים עם צ'ייני ורמספלד, ואף עם בוש.
פיגועי 11 בספטמבר 2001 בניו יורק ובוושינגטון די.
היו נקודה מכרעת בהתווית מדיניותו של בוש.
תשעה עשר טרוריסטים שהשתייכו לארגון אל-קאעידה חטפו ארבעה מטוסי נוסעים וריסקו שניים מהם במגדלי התאומים ואחד בבניין הפנטגון.
המטוס הרביעי התרסק בשדה פתוח בפנסילבניה.
בכלל האירועים נהרגו 2,977 בני אדם.
בעת שהתרחשו הפיגועים, ביקר בוש בבית ספר יסודי בפלורידה.
בוש הוטס לבסיסים צבאיים בלואיזיאנה ובנברסקה וחזר לוושינגטון בערב.
שלושה ימים לאחר המתקפה, ביקר בוש ב"גראונד זירו", המקום שבו עמדו מגדלי התאומים בניו יורק, ועודד את אנשי החילוץ שעבדו במקום.
על רקע השידורים שבהם נראה בוש מחבק את הכבאים ונואם במקום במגפון, התאחד הציבור האמריקאי סביב נשיאו, ובשבועות שלאחר 11 בספטמבר המריאה הפופולריות שלו לכ-90%.
בנאומים שנשא לאחר פיגועי 11 בספטמבר, התווה בוש את המרכיבים העיקריים של מדיניות החוץ האמריקנית בשנותיו הבאות בבית הלבן.
כבר בערב יום מתקפת הטרור הכריז בוש כי "אנחנו עומדים יחד לנצח במלחמה נגד הטרור".
תשעה ימים לאחר מכן, ב-20 בספטמבר, בנאום שנשא בפני שני בתי הקונגרס, שהיה אולי נאומו החשוב ביותר כנשיא, ניסח בוש בצורה מפורטת את מדיניות התגובה שלו לפיגועים.
כבר בתחילת נאום זה הכריז בוש: "אנחנו הולכים להביא את אויבינו לצדק, או שנביא את הצדק לאויבינו.
בהמשך קבע בוש שהראיות קושרות את הפיגועים לארגון אל-קאעידה, וסימן את משטר הטליבאן באפגניסטן כנותן החסות העיקרי של הארגון, וככזה הוא נושא באחריות ישירה לאירועים.
לאחר שורה של דרישות שהציג לטליבאן כאולטימטום, קבע בוש ש"דרישות אלה אינן פתוחות למשא ומתן", והכריז גם ש"הם (הטליבאן) ימסרו לנו את הטרוריסטים או שהם יחלקו איתם את גורלם".
עוד אמר בוש ש"המלחמה שלנו בטרור מתחילה עם אל-קאעידה, אבל היא לא תסתיים שם.
היא לא תסתיים עד שכל ארגוני הטרור יבלמו ויובסו." בנאום מצב האומה הראשון שנשא ב-29 בינואר 2002, הכריז הנשיא בוש כי קוריאה הצפונית, איראן ועיראק הן מדינות "ציר הרשע".
בכך סימן בוש והגדיר בצורה ברורה את האויב, וכלפי מי מופנים המאמצים הצבאיים והמדיניים של ארצות הברית.
המכנה המשותף של מדינות ציר הרשע הוא תמיכתם בארגוני הטרור וחתירתם לפיתוח נשק להשמדה המונית, ולפיכך הם מהווים את מוקדי הסיכון המרכזיים לשלום העולם.
מאוחר יותר הכליל בוש גם את סוריה, לוב וקובה כחברות במדינות ציר הרשע.
ב-1 ביוני 2002, נשא בוש נאום בפני צוערי המכללה הצבאית בווסט פוינט, שבו הציג ביתר פירוט את עקרונות המלחמה העולמית בטרור, כמה שנודע לימים כ"דוקטרינת בוש".
בנאום זה קבע שארצות הברית לא תהסס לפתוח במלחמת מנע אם היא או בעלות בריתה יהיו מאוימות על ידי טרוריסטים או "מדינות פורעות חוק" המייצרות נשק להשמדה המונית.
הוא הוסיף שארצות הברית בראשותו תציב את עניין הביטחון הלאומי בראש סדרי העדיפויות, וכי הוא מתכוון לקדם את הדמוקרטיה והחירות בכל אזורי העולם.
מיד לאחר שבוש הציב שורה של דרישות לשלטונות הטליבאן באפגניסטן, הם הודיעו כי הם מסרבים לשתף פעולה עם ארצות הברית כנגד ארגון אל-קאעידה.
עבור בוש היה זה סימן שהמלחמה שאותה תכנן היא בלתי נמנעת.
הוא הורה לצבא האמריקני לגבש תוכנית פלישה לאפגניסטן כשהוא זוכה לגיבוי ציבורי רחב בארצו ולתמיכה בינלאומית רחבה ברחבי העולם.
כחלק מההכנות לפלישה, רקם בוש שיתוף פעולה עם ממשלו של פרווז מושארף בפקיסטן הגובלת באפגניסטן מדרום-מזרח וכן עם כמה ממדינות מרכז אסיה הגובלות באפגניסטן מצפון.
בנוסף, יזם בוש ברית צבאית עם הברית הצפונית – האופוזיציה האפגנית החמושה אשר כללה שורה של ארגונים ששלטו במדינה לפני השתלטות הטליבאן.
הברית הצפונית הייתה אמורה, על פי התוכנית האמריקאית, להוות בסיס לשלטון החדש.
במקביל שקד הנשיא בוש על הקמת קואליציה בינלאומית רחבה ככל האפשר של מדינות שיסכימו להשתתף בלחימה לצד ארצות הברית.
43 מדינות התחייבו להעמיד את כוחותיהם למלחמה, כאשר המובילות שבהן היו הממלכה המאוחדת, צרפת וגרמניה.
מלחמת אפגניסטן החלה ב-7 באוקטובר.
כיבושה של אפגניסטן הסתיים במהירות ומשטר הטליבאן הופל.
הציבור האמריקני לא הסתפק בכך.
הוא ציפה שתוך זמן קצר מנהיג אל-קאעידה אוסאמה בן לאדן יחוסל או יובא לדין, אך ציפייה זו לא התממשה באותה עת.
הכוחות האמריקנים סרקו אזורים רבים באפגניסטן ובפקיסטן בניסיון לאתרו, אך הדבר לא עלה בידם.
דבר נוסף שהעכיר את הניסיון של בוש לשווק את המלחמה כניצחון, הייתה מלחמת הגרילה הממושכת שנערכה בין הכוחות האמריקניים לכוחות הטליבאן.
בשנים 2002, 2003 ו-2004, לחימה זו גבתה את חייהם של כחמישים לוחמים אמריקניים מדי שנה.
באוקטובר 2004, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, נערכו באפגניסטן הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדותיה וחאמיד כרזאי בעל האוריינטציה הפרו-אמריקנית, נבחר לנשיאות מנהיגה הזמני של אפגניסטן.
בוש הציג את הבחירות הללו, בטרם בחירתו לכהונה שנייה, כהוכחה למאבקו המוצלח בטרור באפגניסטן, ולהצלחתו לבסס במדינה זו משטר דמוקרטי, יציב יחסית ופרו-אמריקני.
התגובה הצבאית העיקרית של ממשל בוש לפיגועי 11 בספטמבר הייתה בגזרת אפגניסטן.
עם זאת, חמישה ימים בלבד לאחר הפיגועים, עלתה על הפרק גם תקיפה בעיראק.
מזכיר ההגנה דונלד רמספלד אף אמר כי "זו אולי הזדמנות להפיל את סדאם חוסיין.
עיראק תחת שלטונו של סדאם חוסיין נתפסה על ידי הממשל כגורם מסוכן לאינטרסים של ארצות הברית וליציבות במזרח התיכון.
ב-21 בנובמבר 2001 הורה בוש לרמספלד להכין תוכנית פעולה למתקפה בעיראק.
פעילות אווירית אמריקנית בעיראק החלה כבר מאמצע 2002, כאשר כלי טיס של ארצות הברית ערכו בדרומה של עיראק ובצפונה משימות סיור ותקיפה מצומצמות.
במקביל החלו להתרבות בארצות הברית קריאות ל"החלפת המשטר" בעיראק.
בוש החל להשמיע ביקורת נוקבת נגד עיראק בינואר 2002; על רקע דוחות ה-CIA שהצביעו על כוונתה של עיראק לחדש את תוכנית הגרעין שלה.
ב-12 בספטמבר 2001, נשא בוש נאום בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שרובו הוקדש לסוגיית עיראק.
בוש הזהיר את עיראק שאם היא תמשיך להפר את החלטות האו"ם, השימוש בכוח נגדה יהיה בלתי נמנע.
בעקבות הנאום החלו מגעים במועצת הביטחון לגיבוש החלטה חדשה שתכלול אולטימטום כלפי עיראק.
במקביל ב-11 באוקטובר, התקבלה ברוב גדול, החלטה משותפת בשני בתי הקונגרס האמריקאי שהסמיכה את הנשיא להשתמש בכוח צבאי בעיראק.
ב-8 בנובמבר 2002 התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה מספר 1441, שבה הוסכם פה אחד להעניק "הזדמנות אחרונה" לעיראק לציית להחלטות קודמות של מועצת הביטחון.
עיראק קיבלה על עצמה את ההחלטה והפקחים בראשות האנס בליקס ומנכ"ל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מוחמד אל-בראדעי הגיעו לעיראק.
בחודשים הבאים המשיכה עיראק לטעון בפני פקחי האו"ם כי אין בידיה נשק להשמדה המונית, ולפיכך היא גם לא יכולה להציג נשק שכזה.
בוש סירב להאמין לגרסת השלטון העיראקי וסבר כי יש צורך בפעולה צבאית נגד עיראק.
הערכות המודיעין השגויות של ארצות הברית היו הבסיס להחלטת האמריקאים והבריטים לפלוש לעיראק.
אחרי כיבוש עיראק והפלתו של סדאם חוסיין התברר שלסדאם לא היה נשק להשמדה המונית.
מועצת הביטחון הייתה מפולגת בסוגיה זו, שכן חלק מחבריה סברו כי יש להעניק זמן נוסף לעבודת הפקחים.
במקביל, האנס בליקס ואל-בראדעי דיווחו בסוף ינואר כי מתקיים שיתוף פעולה "מסוים אך לא מספיק" מצד העיראקים.
בעקבות ההודעה, התייצב מזכיר המדינה קולין פאוול בשמו של בוש בפני מועצת הביטחון ב-5 בפברואר 2003 וסקר את ההוכחות כביכול שהיו ברשות ארצות הברית בדבר המשך פיתוח וייצור הנשק האסור על ידי עיראק ובדבר תמיכתה בטרור בכלל ובאל-קאעידה בפרט.
לאחר שבוש נואש מהניסיון להשיג את תמיכת מועצת הביטחון להפעלת כוח צבאי נגד עיראק, בחר לפעול בכל זאת.
הוא שקד על הקמת קואליציה רחבה ככל האפשר של מדינות שיחברו לארצות הברית תחת הנהגתו ויטלו חלק במלחמה הצפויה.
למעלה משלושים מדינות הצטרפו לקואליציה, והממלכה המאוחדת הייתה לשותפה המרכזית.
בנאום שנשא בוש בבית הלבן ב-18 במרץ הוא הציב לסדאם חוסיין אולטימטום: "על סדאם חוסיין ובניו לעזוב תוך 48 שעות את עיראק.
סירוב יגרום לעימות צבאי במועד בו נבחר".
ב-20 במרץ, לאחר שמועד האולטימטום פג, החלה הפלישה לעיראק.
לאחר פעילות אווירית שבמהלכה נערכו הפצצות מסיביות על מטרות אסטרטגיות בבגדאד וביעדים נוספים, החלו כוחות קרקעיים של ארצות הברית ושל מדינות אחרות החברות בקואליציה לפלוש לעיראק.
כוחות אלו הגיעו לבגדאד ב-7 באפריל, ויומיים לאחר מכן, ב-9 באפריל, נפלה העיר ומשטרו של סדאם חוסיין חדל למעשה להתקיים.
ב-1 במאי 2003 נחת מטוס של הצי על סיפון נושאת המטוסים "אברהם לינקולן" שהייתה באוקיינוס השקט בדרכה חזרה מעיראק.
מהמטוס ירד הנשיא בוש והודיע בנאום טלוויזיוני שאותו נשא לאומה על "סיום פעילות הלחימה העיקרית בעיראק".
מאחורי הנשיא התנוסס שלט ענק שעליו נכתב כי "המשימה הושלמה" ("Mission accomplished").
המציאות התבררה כמורכבת יותר, והיו מי שטענו כי הצהרותיו של בוש היו מוקדמות.
בדומה למה שאירע באפגניסטן, החלה להתפתח בעיראק מלחמת אזרחים כוללת ועימותים קשים בין הכוחות האמריקנים לבין כוחות טרור וגרילה השייכים לארגון אל-קאעידה ולמיליציות הנאמנות לסדאם חוסיין.
בניגוד למלחמת אפגניסטן שנתפסה כתגובה לגיטימית לפיגועי 11 בספטמבר והייתה מצויה בקונצנזוס לאומי רחב בארצות הברית, הייתה המלחמה בעיראק שנויה במחלוקת מלכתחילה.
בעוד שבתחילת המלחמה נהנה בוש מעלייה בפופולריות ומתמיכה של כ-60% מהציבור, הרי שבהמשכה נשחקה מגמה זו, להוציא זמן קצר שבו נהנה בוש מעלייה מסוימת במעמדו הציבורי, לאחר שסדאם חוסיין נתפס ב־13 בדצמבר 2003 על ידי הצבא האמריקני והובא למשפט.
קיצוץ המיסים ורפורמות בחינוך ובבריאות
עם כניסתו לבית הלבן החל הצוות של בוש לממש את ההבטחה שהבטיח בוש בטרם הבחירות ולגבש הצעת חוק לקיצוץ משמעותי במיסים.
בחודש מאי 2001 עבר החוק (EGTRRA Act) בקונגרס ברוב של 58 סנאטורים ושל 240 חברי בית הנבחרים ונכנס לתוקף חודש לאחר מכן.
החוק הביא לירידה ניכרת בתשלומי מס ההכנסה ששילמו זוגות נשואים, לביטול מס העזבון, ולהפחתת שיעור המס השולי.
הקיצוצים במיסים הוגדרו כזמניים למשך 10 שנים, אך בוש הבטיח לפעול על מנת להפכם לקבועים.
בוש התגאה שקיצוציו במיסים הם המשמעותיים ביותר מאז כהונתו של רונלד רייגן כנשיא, וטען כי הקיצוצים הללו יקלו על האוכלוסייה ויתניעו את הכלכלה.
הורדת המיסים שיזם בוש הביאה כצפוי לירידה בהכנסות המדינה.
ההכנסות הפדרליות בתקציב האמריקני בשנת 2000 שעמדו על 2,025 מיליארד דולר, ירדו בשנת 2003 לסכום 1,782 מיליארד דולר.
במקביל לירידה בהכנסות, האמירו הוצאות המדינה באופן חד ולא צפוי בשנותיו הראשונות של בוש, בעיקר בשל הגידול בהוצאות הביטחוניות של ארצות הברית שנבעו ממעורבותה במלחמות אפגניסטן ועיראק.
כתוצאה מכך, גדל הגירעון הפדרלי של ארצות הברית שעמד בשנת 2000 על 5,674 מיליארד דולר, ל-7,379 מיליארד דולר בשנת 2004. במקביל, עד לסוף הקדנציה הראשונה של בוש הצליח הממשל האמריקאי לייצב את הכלכלה, כאשר כבר החל משנת 2002 חל מדי שנה גידול בשיעור הצמיחה.
בנוסף לכך, התמתנה מגמת הירידה בהכנסות המדינה, ובשנת 2004 החלה מגמה של עליה בהן.
הגידול בגירעון אף הוא התמתן ומספר המובטלים החל לרדת.
הממשל טען שהסיבה לעלייה בצמיחה ולהתחזקות המשק נעוצה בצעדים הכלכליים השונים שנקט בוש, שהתמקדו בעיקר בהורדת המיסים.
פיגועי 11 בספטמבר ופרוץ המלחמה באפגניסטן שאירעו בשלהי שנת 2001, קטעו את יוזמותיו של בוש לעריכת רפורמות מרחיקות לכת בתחומי הפנים.
החל מהמחצית השנייה של שנת 2001, בחודשים שקדמו לאירועים הללו, קידם בוש את הרפורמה המרכזית שלו בתחום החינוך (No Child Left Behind Act), שהייתה פרי הבטחתו בבחירות שנערכו כשנה קודם לכן.