tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1989, "ספר השנה" - פרס חבר העמים הבריטי לסופרים
1983, תואר אבירות ממלכת בריטניה על תרומתה לספרות
ב-1990 עובד ספרה האוטוביוגרפי "מלאך לשולחני" לסרט קולנוע על ידי הבמאית הניו זילנדית, ג'יין קמפיון.באותה שנה, ב-6 בפברואר 1990, מונתה כחברה במסדר האבירות הניו זילנדי
לוח זיכרון לכבודה בשדרת הסופרים בעיר דנידין
במהלך השנים דובר רבות על היותה מועמדת סבירה ביותר לזכייה בפרס נובל לספרות, אך לא זכתה בו גם בפעם האחרונה כשהעניין הועלה לדיון ב-2003, ושנה אחר כך נפטרה.
מ-1954 עד 1955 חלקה פריים את חייה עם הסופר הניו זילנדי החשוב פרנק סרגסון, שעודד אותה להמשיך לכתוב כשעוד הייתה מאושפזת.
ב-1956 פריים עזבה את ניו זילנד בתמיכת מלגת סופרים ארצית.
היא התגוררה מחוץ לניו זילנד במשך שבע השנים הבאות, מחלקת את חייה בין איביזה, אנדורה, ואנגליה.
ב-29 בינואר 2004 נפטרה מסרטן הדם.
ב-2007, שלוש שנים לאחר מותה, עלתה טענה שנויה במחלוקת כי פריים הייתה למעשה אוטיסטית בעלת יכולות תפקוד גבוהה.
בהסתמך רק על כתביה ולא על אבחון האדם עצמו, האבחנה בעייתית, ויש לקחתה בעירבון מוגבל.
עוד בחייה אנשים ניסו לתייג את פריים כלוקה בבעיות מסוגים שונים והיא איבדה את חירותה לשנים רבות וכמעט את חייה בעקבות האבחון המקורי והשגוי שעברה בצעירותה כסובלת מסכיזופרניה.
ג'נטל ג'ייאנט הייתה להקת רוק מתקדם בריטית שפעלה בעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונחשבת לאחת מהבולטות והייחודיות שבחלוצות הז'אנר.
באלבומה השני הכריזה הלהקה כי מטרתה היא "להרחיב את גבולות המוזיקה הפופולרית תוך לקיחת הסיכון שבלהפוך למאוד לא פופולריים".
הלהקה אכן לא זכתה לפופולריות שאפיינה להקות אחרות בז'אנר באותה תקופה (למשל ג'נסיס או יס), אך סגנונה הייחודי ששילב רוק, מוזיקה קלאסית, ג'אז ובלוז ורמת המורכבות של שיריה נחשבים כיום לפורצי גבולות בז'אנר.
הלהקה נוסדה בשנת 1970 בידי האחים דרק, ריי ופיל שולמן, לאחר שפירקו את להקתם הקודמת, "Simon Dupree and The Big Sound".
האחים גייסו את הקלידן קרי מיניר ואת הגיטריסט גארי גרין והוציאו באותה שנה את אלבומם הראשון "Gentle Giant".
תמונת העטיפה של האלבום, פניו של ענק חייכני, הפכה לסמל המסחרי המזהה של הלהקה.
האלבום התאפיין בעיקר בשירים נסיוניים וכך גם האלבום שיצא אחריו בשנת 1971 "Acquiring The Taste".
אלבומם הבא שיצא בשנת 1972, "Three Friends" היה כבר מגובש יותר בסגנונו - אלבום קונספט העוסק בהבדלי מעמדות ומספר על שלושה חברים הגדלים להיות פועל קשה יום, אמן שאינו מוצא נחמה ביצירתו, וקפיטליסט שבוחר חברים על פי צרכיו.
לאחר הקלטת האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עם להקת הרוק המתקדם ג'טרו טאל וצברו קהל מעריצים חדש, באותו סיבוב הופעות מתופף הלהקה, מלקולם מורטימור, נקלע לתאונת-דרכים על האופנוע שלו ובמקומו הוזנק המתופף ג'ון וות'רס שהיה חבר בלהקה עד לפירוקה ב-1980.
לאחר סיבוב זה, ג'נטל ג'ייאנט יצאו לסיבוב הופעות אמריקאי ראשון, ולאחריו הקליטו את אלבומם הבא "Octopus".
(משחק מילים על המילים Octo=שמונה וOpus=אפוס, שמונה אופוסים, על שם שמונת השירים שבאלבום), בעיני רבים, אלבום זה הוא הנגיש ביותר של הלהקה.
ג'נטל ג'ייאנט שילבו בו סגנונות רבים, מהארד רוק עד הרמוניות ימי-ביניימיות ויצירות א-טונאליות.
האלבום גרם לביקוש רב להופעות הלהקה, והלהקה יצאה שוב לסיבוב הופעות.
באמצע הסיבוב כשהלהקה הגיעה לאיטליה, פיל שולמן הודיע שהוא עוזב את הלהקה ולאחר מכן, חזר לאנגליה והחל לעבוד בהוראה.
לאחר הסיבוב ועזיבתו של פיל, הלהקה הקליטה והוציאה את אלבומה הבא In a Glass House ב-1973. אלבום שלפי שמו, סיפר על התחושה השברירית בין חברי הלהקה על עזיבתו של פיל.
חברת התקליטים קולומביה רקורדס שהוציאה לאור את אלבומי הלהקה לאמריקה, חשבו שהאלבום לא יצליח מסחרית ולכן החליטו שלא להוציא לאור את האלבום בארצות הברית.
למרות זאת, האלבום זכה להצלחה ענקית, נמכר במיליוני עותקים, והופץ לאמריקה כמוצר ייבוא וגם שם הצליח בניגוד למה שחשבה חברת התקליטים (ולמעשה, היו כמה מעריצים באותה תקופה שלא ידעו כלל על קיומו של האלבום).
בעקבות זאת, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בעיקר בארצות הברית הסיבוב הוא אחד מהיקרים שהלהקה הפיקה (כ-30,000 פאונד).
ההחלטה של חברת קולומביה סימנה את תחילת הסכסוכים של הלהקה עם החברה.
לאחר הסיבוב, הלהקה הקליטה את אלבומה השישי ואלבום הקונספט השני שלה, The Power and the Glory (שיצא ב-1974) אלבום המספר על מלך שנבחר לשלטון.
אנשי העם מתייחסים למלך כאל ונותנים בו את אמונם.
הציניקן של הארמון לא מאמין במלך וטוען שהוא מושחת.
לאחר מכן, התנהגותו המושחתת של המלך נחשפה והוא היה צריך להחליט אם לבחור להנהיג את העם לעתיד טוב יותר, או לרדת מהשלטון.
הוא לא בוחר באף אחת מהן ולבסוף יורד מהשלטון בכוח.
האלבום הוביל לסיבוב מצליח נוסף.
לאחר הסיבוב, הקליטה הלהקה את אלבומה השביעי Free Hand (שיצא ב-1975) המכוון ישר אל חברת התקליטים שלא נתנה להם חופש אמנותי ובו הלהקה דורשת את החופש הזה.
האלבום הוא אחד האהובים של הלהקה עד היום.
האלבום הוביל לסיבוב ההופעות נוסף, והגיע למקום ה-48 במצעד האלבומים האמריקאי.
באותה שנה, יצא אלבום אוסף של הלהקה הנקרא Giant Steps הכולל שירים מאלבומים קודמים של הלהקה.
הלהקה גם קיבלה הצעה להקליט את הפסקול לסרט רובין הוד.
הלהקה נענתה לבקשה והחלה להקליט.
החומר לבסוף לא יצא, ולא נכלל בסרט (רק לאחר שנים החומר נמצא על ידי מעריץ ויצא לאור).
בשנת 1976, החלה הלהקה לעבוד על אלבומה השמיני Interview שלפי שמו, הנושא עוסק בראיונות של הלהקה מה שגרם להם להימאס מכך.
האלבום הצליח פחות מקודמיו, והחל להראות נפילה.
אך עם זאת, זהו עדיין אחד מהאלבומים האהובים של הלהקה.
לטענת מעריצי הלהקה, זהו האלבום האחרון של הלהקה מהתקופה ה"קלאסית" ולאחריו, הסגנון של הלהקה החל להידרדר מה שגרם בסוף לפירוק.
באותה שנה, יצא אלבום ההופעה היחיד של הלהקה, Playing the Fool עם הקלטות מהסיבוב לתמיכת האלבום Interview ב-1976. בשנה זו הקליט המוזיקאי הישראלי אבנר קנר את יצירתו ברידג' כמחווה לסגנונה של ג'נטל ג'ייאנט.
בסוף שנות השבעים, הרוק המתקדם החל לרדת בפופולריות בשל משבר כלכלי ובעלייתו של הפאנק רוק (Punk rock).
בשל עלייה במיסים ב-1977, הלהקה נסעה להולנד והקליטה את האלבום התשיעי The Missing Piece.
האלבום הראה שינוי בכיוון המוזיקלי.
לצד סגנון הרוק המתקדם הייחודי שלה, הופיעו באלבום גם שירים בסגנון פאנק ופופ מה שגרם לירידה בפופולריות של הלהקה ואכזבה מצד המעריצים.
בשנים 1978–1979, הלהקה החלה לסבול ממשבר כלכלי וגם ממיעוט בהופעות.
בשנת 1978, הוציאה הלהקה את אלבומה העשירי, Giant for a Day.
באלבום לא ניכרו צלילים של רוק מתקדם, וכולו הכיל שירי פופ "מסחריים".
הוא נחשב לאלבום החלש ביותר של הלהקה.
בשל כישלון האלבום, חברת התקליטים הפסיקה לתמוך בלהקה, וסיבובי ההופעות בניגוד לאמצע שנות השבעים, נחלו כישלון.
בתחילת שנות השמונים, הוציאה הלהקה את אלבומה ה-11 והאחרון, Civillian.
האלבום כמו קודמו, היה כישלון וגם לא הראה שום סימנים של רוק מתקדם.
האלבום סימן פנייה אל סגנון הניו וייב.
חברי הלהקה החלו להרגיש מיאוס.
ההופעה האחרונה של הלהקה הייתה ביוני 1980 באולם וורפילד ת'יאטר שבסן פרנסיסקו.
לאחר מכן, הלהקה הודיעה על פירוקה.
בשנת 1997 נפטר המתופף המקורי של הלהקה מרטין סמית' בגיל חמישים.
באותה שנה, מעריץ אשר מצא הקלטות נדירות של הלהקה, החליט לפרסמם במארז.
המארז יצא תחת השם Under Construction ונמכר גם כיום.
בשנות האלפיים, החלה התעניינות מחודשת בלהקה וב-2003, יצא המארז Scrapping the Barrel אשר הכיל יחד עם דמואים גם קטעים חדשים.
בשנת 2009, החליטו שלושה מחברי הלהקה קרי מיניר, גרי גרין ומלקולם מורטימור להקים הרכב בשם Three Friends (על שם האלבום השלישי של הלהקה) אשר מנגן את שירי ג'נטל ג'ייאנט.
ההרכב כלל מספר נגנים שונים יחד עם שלושת חברי הלהקה המקוריים של ג'נטל ג'ייאנט.
ב-2012, Three Friends הופיעו בנמל תל אביב ובעקבות זאת, התקיים כנס המעריצים העולמי של הלהקה בישראל.
בשנת 2013, יצא מארז חדש של הלהקה בשם Memories of Old Days שכולל חומרים של הלהקה מ-1975 עד 1980 יחד עם הופעות, דמואים, חזרות ובוטלגים.
ג'נט לזלי קוק היא עיתונאית אמריקאית שזכתה בפרס פוליצר על סיפור עיתונאי בדוי.
ג'נט לזלי קוק נולדה בטולידו שבאוהיו, ארצות הברית.
הפרטים שמסרה לא נבדקו, והעיתונאית התקבלה לעבודה על סמך הרושם החיובי שיצרה בראיונות.
עובדת היותה אישה שחורה תרמה לקבלתה לעיתון, ששאף להגדיל את הייצוג של נשים ומיעוטים.
קוק, שהייתה חדורת אמביציה וברוכת כישרון כתיבה, התקדמה במהירות וזכתה להערכה של הממונים עליה.
בספטמבר 1980 הגישה לפרסום כתבה מרתקת שכותרתה "עולמו של ג'ימי", ובו סיפרה על קורותיו של ילד בן 8, ג'ימי, המכור לסמים קשים, שאליהם התדרדר על ידי חבר של אמו, בשכונת עוני בלב עיר הבירה וושינגטון.
כבר עם צאתו לאור, עורר הסיפור בעיות של אמינות, וגורמים רשמיים בעיר הבירה טענו כי הוא בדיה עיתונאית.
קוק התעקשה על אמיתות הפרטים וטענה לחסיון מקורותיה, ומאחוריה עמדו עורכי העיתון, ואף הגישו אותו כמועמד לפרס פוליצר.
בין העורכים שעמדו מאחוריה היו גם בן בראדלי העורך, וכן בוב וודוורד מצמד העיתונאים וודוורד-ברנשטיין שחשפו את פרשת ווטרגייט.
ג'נט הוכרזה כזוכת הפרס באפריל 1981. לאחר פרסום שם הזוכה וקורות חייה, עורך העיתון שבו עבדה קוק קודם לכן, שם לב לפרטים שלא תאמו את מה שהיה ידוע לו.
חקירה מהירה במערכת העיתון הוכיחה פרטים כוזבים בעברה והיא זומנה לבירור.
לאחר לילה ארוך של חקירה נשברה קוק והודתה כי בדתה את הסיפור על ג'ימי מתחילתו ועד סופו.
יומיים לאחר הזכייה בפרס, כינס המו"ל והבעלים של העיתון, דונלד גרהאם, מסיבת עיתונאים ובה פירט את ממצאי הבדיקה וחשף את ההונאה.
העיתון אף יצא במאמר מערכת שבו התנצל בפני קוראיו על הבדיה, ועורכי העיתון הודו כי היו להם סימנים מוקדמים של בעיות אמינות לפני פרסום הסיפור, ובכל זאת אישרו לפרסמו.
ג'נט קוק פוטרה מהעיתון והחזירה את הפרס.
בריאיון בטלוויזיה טענה כי לחצים בעבודה הביאו לשיפוט לקוי בשיקול דעתה.
היא סיפרה כי מקורותיה סיפרו לה על ילד בשם ג'ימי, עם פרטים הדומים לסיפור אך לא הציגו אותו בפניה, והיא נאלצה לבדות פרטים על סמך מה ששמעה.
השערורייה הכתה גלים במשך זמן רב, ושמה של קוק קושר, במשחק מילים, לפועל "Cooke'd" (משמעות מקורבת בעברית: "מפוברק").
נטען כי פרשת קוק גרמה לחשדות כלפי כתובותיהם של עיתונאים שחורים אחרים.
לאחר פיטוריה עבדה קוק כאשת מכירות, נישאה לעורך דין, והתגרשה.
לימים מכרה קוק את זכויות הסיפור ב-1.6 מיליון דולר לחברת סרטים, אך עד היום טרם יצא הסרט לאקרנים.
ג'נט אן נפוליטנו היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כמזכירת המחלקה לביטחון המולדת בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
לפני מינויה כיהנה נפוליטנו כמושלת אריזונה מאז 2003.
ביולי 2013 הודיעה על התפטרותה מתפקיד מזכירת המחלקה לביטחון המולדת ועל מינויה לנשיאת אוניברסיטת קליפורניה.
היא כיהנה כנשיאת האוניברסיטה עד 2020.
נפוליטנו נולדה בניו יורק, וגדלה בפיטסבורג ובאלבקרקי, בת אמצעית לאב ששימש כדיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
נפוליטנו סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סנטה קלרה בקליפורניה ותואר שני במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיה עבדה כעוזרת לשופטת בבית המשפט הפדרלי לערעורים והצטרפה לחברת עורכי הדין לואיס אנד רוקה בפיניקס, בה עבדה במשך 10 שנים.
במסגרת עבודתה בחברה ייצגה נפוליטנו בין השאר את אניטה הול, המשפטנית שהעידה כי קלארנס תומאס, המועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית הטריד אותה מינית.
ב-1993 מונתה נפוליטנו על ידי הנשיא ביל קלינטון לתפקיד תובעת פדרלית (United States Attorney) במחוז אריזונה.
ב-1998 נבחרה לתפקיד התובעת הכללית של מדינת אריזונה.
נפוליטנו התמודדה בשנת 2002 על תפקיד מושלת מדינת אריזונה וניצחה את יריבה הרפובליקני ברוב דחוק, כשקיבלה 46.2% מהקולות לעומת 45.3% ליריבה.
במהלך תקופתה כמושלת התרכזה ברפורמות בחינוך, במסגרתן יישמה תוכנית ליום לימודי גן ארוך, קידום האוריינות במדינה והבטחת תקציב להגדלת משכורות למורים.
בשנת 2005 נבחרה על ידי מגזין טיים לאחת מחמשת המושלים הטובים ביותר בארצות הברית.
בשנת 2006 ניצחה נפוליטנו שוב בבחירות וזכתה לכהונה נוספת, כשהפעם משיגה רוב של 62.6% מקולות הבוחרים.
בשנים 2006 ו-2007 שימשה כיו"ר איגוד המושלים של ארצות הברית, והייתה בכך לאישה הראשונה והמושלת הראשונה ממדינת אריזונה שכיהנה בתפקיד זה.
נפוליטנו היא מהקולות הבולטים הקוראים לטיפול בבעיית ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית על ידי הצבת כוחות המשמר הלאומי בגבולות המדינה בתיקצוב פדרלי.
במהלך כהונתה כמושלת קידמה רפורמות סוציאליות כגון יום מלא לילדי הגנים, הנחות לקשישים ברכישת תרופות ותוכניות חדשות במערכת החינוך.
נפוליטנו, חברת המפלגה הדמוקרטית נאמה בשנת 2000 בפני הוועידה הדמוקרטית שבחרה באל גור למועמדה לתפקיד נשיא ארצות הברית, באותה עת עדיין הייתה נפוליטנו בהליכי התאוששות מכריתת שד, שעברה שלושה שבועות קודם לכן.
גם בשנת 2004 נאמה בפני הוועידה שבחרה בג'ון קרי למועמדה לנשיאות.
במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2008, הביעה נפוליטנו תמיכה בסנאטור ברק אובמה למועמדות לנשיאות, לאחר בחירתו מונתה כחברת המועצה המייעצת לצוות המעבר של ממשל אובמה לבית הלבן, והוכרזה כמועמדת שלו למשרת מזכירת המחלקה לביטחון המולדת.
מינויה אושר בקונגרס והיא נכנסה לתפקידה שעות ספורות לאחר השבעתו של אובמה, בכך הייתה נפוליטנו לאישה הראשונה בתפקיד זה.
לאחר בחירתו של אובמה לכהונה שנייה נשארה נפוליטנו חברה בכירה בקבינט שלו; אך ב-12 ביולי 2013 הודיעה על התפטרותה, שנכנסה לתוקף ב-6 בספטמבר 2013, ועל מינויה לנשיאת אוניברסיטת קליפורניה.
נפוליטנו הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש המוסד האקדמי מאז הקמתו, וכיהנה בתפקיד עד 2020.
ב-2021 הקימה ומונתה לעמוד בראש המכון לביטחון ולממשל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נפוליטנו היא רווקה, חובבת כדורסל, טניס וספורט אתגרי, בין השאר טיפסה על הר קילימנג'רו ובהרי ההימלאיה.
ג'נטלמן (מאנגלית: Gentleman, שילוב של המילה הלטינית gentilis – שייכות לאותה המשפחה והמילה האנגלית man – גבר) הוא גבר מנומס וכינוי לגבר החי ומתנהג לפי אמות מידה הכוללות נימוסים טובים, בעיקר כלפי נשים, אמינות גבוהה, קור רוח, הגינות, נכונות להודות בהפסד ומאפיינים נוספים התלויים בתקופה ובמקום.
דמות הג'נטלמן כיום היא בעיקרה תוצר תרבותי של ספרים ומחזות העוסקים בדמות.
המילה "ג'נטלמן" מופיעה כבר ב"סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר (1386 בערך, ב"סיפורה של האישה מבאת'") וכן ביצירותיו של ויליאם שייקספיר (למשל בשם המקורי של המחזה "שני אדונים מוורונה" – Two Gentlemen of Verona).
בשנת 1538 כתב רוג'ר האשאם, מחנך חצר המלוכה הבריטי, בספרו "המורה", את הנחיצות הספורטיבית עבור הג'נטלמן או איש החצר, וכדבריו: "על ג'נטלמנים צעירים להתאמן בתרגילי חצר ושעשועים הולמים ולהתענג עליהם...
לרכב בחינניות, לרוץ [באופן] נאה...
להשתמש בכל כלי הנשק, לירות היטב בקשת...
לרוץ, לקפוץ, להיאבק, לשחות, לרקוד בחינניות, לשיר, לנגן בפיקחות, לצוד בעזרת בז, לשחק טניס...".
הכשרות אלה אמורות להכשיר את הגוף והנפש של האציל לסבול קשיים, להתמודד עם כישלונות ויחד עם זאת לחנך לעידון ולפתיחות.
החברה המלכותית הבריטית היא אגודה מדעית שנוסדה בשנת 1660 והחברים בה הוגדרו כ"ג'נטלמנים", גברים בעלי מעמד וממון, חסרי דעות קדומות הפתוחים לחידושים מדעיים ונכונים להסתכן על מנת להביא הישגים מדעיים לבריטניה.
בשנת 1731 הוציא אדוארד קייב באנגליה את The Gentleman's Magazine (המגזין של הג'נטלמן), שהגדיר את תחומי העניין של גבר משכיל באותה תקופה (שירה, מדע, ספורט, מסחר, תיאור ארצות רחוקות ועלילות גבורה).
כיום התוכן וההתייחסות הייחודית לדמות נובעים מהתקופה הוויקטוריאנית בבריטניה של המאה ה-19 וכן ממקבילות בצרפת, גרמניה, מרכז אירופה, פולין ורוסיה של התקופה, ששאבו את רוב המאפיינים.
הג'נטלמן הוא בעל מעמד חברתי גבוה, בדרך כלל באירופה אצילים התגוררו בטירות מבודדות באזור כפרי, ולרוב כשאומרים ג'נטלמן מתכוונים רק לבעלי תואר אצולה, הם היו האנשים בעלי מעמד גבוה יותר מעודם אנשי אצולה, בעוד הג'נטלמנים העירוניים השתייכו למעמד האמידים.
באנגליה היו ג'נטלמנים שהשתייכו למעמד בעלי האחוזות, לאו דווקא מן האצולה, שנקרא "ג'נטרי" מאותו שורש לשוני.
אישה ממעמד זה הייתה עשויה להיקרא "ג'נטלוומן" , מונח שתיאר לא רק את ייחוסה אלא גם את התנהגותה ההולמת ואת איכות החינוך שקיבלה.
תכונותיו המאפיינות של הג'נטלמן הן קור רוח, פתיחות לביקורת בקרב בני מעמדו, אמינות אישית ("מילה של ג'נטלמן"), הכרת ערך עצמו וגינונים חברתיים משוכללים.
ג'נטלמן טיפוסי הוא בעל הון מסוים שקיבל בירושה, אם כי יש ג'נטלמנים שהגיעו למעמד בזכות עצמם.
לרוב איננו עובד למחייתו, ואם יש לו מקצוע יהיה זה בדרך-כלל עריכת דין.
סביר שבעברו היה תלמיד בית ספר פרטי יוקרתי, חניך אקדמיה צבאית או סטודנט באוניברסיטה נחשבת, והוא יכול להיות פוליטיקאי, איש עסקים וכדומה.
בכל מקרה, העבודה אינה ממלאה אצל הג'נטלמן מקום מרכזי, ויש לו פנאי רב למשחק (כגון משחק קלפים וספורט יוקרתי דוגמת רכיבה, טניס, ציד או סיף), עיסוק מדעי או אינטלקטואלי חובבני, שיחות שנונות, אירוח וביקור באירועי תרבות כתערוכות, קונצרטים ואופרות.
באנגליה במיוחד, ג'נטלמן הוא חבר במועדון, שהכניסה אליו מורשית לג'נטלמנים בלבד ובלבוש מהוגן בלבד.
במועדון מוגשים שתייה חריפה, קפה ותה, ומאכלים קלים, ושם מתנהלת רוב האינטראקציה החברתית בין הג'נטלמנים.
בארצות אירופה האחרות מחליף את המועדון בית הקפה או סלון מרווח בבית פרטי של אחד מהג'נטלמנים.
התרבות הג'נטלמנית מעלה על נס את התחביבים, מתוך אמונה כי רק עיסוק שלא על מנת להתפרנס יכול להיעשות באופן רציני, אמין וללא פניות.
על בסיס זה, למשל, ייסד הברון פייר דה קוברטן את מפעל המשחקים האולימפיים המודרניים כמשחקים בהם רשאים להשתתף חובבים בלבד.
הג'נטלמן הטיפוסי אינו בהכרח דמות מעמיקה, ויכולותיו באות לידי ביטוי בעיקר בשיחה קלילה ושנונה.
במיוחד מצטיין הג'נטלמן ביחסיו עם נשים.
גינוני הג'נטלמן נובעים מגינוני האבירות של ימי הביניים.
היחס לגברת גובל בהערצה, הג'נטלמן ינשק את ידה, יפתח בפניה דלתות ויקום לקראתה.
עם זאת הנשים אינן חלק מעולמם של הג'נטלמנים, שבדרך כלל לא ישוחחו עם נשים בנושאים המעניינים אותם (פוליטיקה וספורט למשל).
לג'נטלמנים רבים ישנו משרת אישי ("באטלר").
לפי האתוס של הג'נטלמן הבריטי, הוא אמיץ לב, ואינו נרתע מסכנות ותלאות.
הוא עשוי לבלות תקופה בהודו או באפריקה, להתאמן באגרוף ולהשתתף במלחמה.
קצונה בצבאות ובציי אירופה הייתה במשך מאות שנים בעיקר נחלתם של ג'נטלמנים, ומכאן הביטוי "קצין וג'נטלמן", והאתיקה של התנהגות ההולמת קצין אשר נדרשת עד היום בצבאות רבים.
יש המחזיקים בגישה ביקורתית וטוענים כי חינוכם של הגברים הצעירים למודל הג'נטלמן גורם לציניות, יהירות, אגוצנטריות, אטימות ואף נכות רגשית, הנובעות מהחלפת ביטויי רגש אמיתיים בהענות למערכת של כללים ומוסכמות.
על פי טענה זו מתקשה מי שחונך כג'נטלמן להתמודד עם מצבים מורכבים הדורשים גישה אנושית ויצירתית.
מנחם בגין נהג לפי כללי הנימוס המזרח אירופי, ובין השאר נהג לנשק ידיהן של גברות.
בתשובה לשאלה במסיבת עיתונאים ענה "אין שואלים ג'נטלמן היכן בילה את הלילה" (אך התכוון ללילה שבו נפגש עם בשיר ג'ומאייל).
לאחר שרמיזתו של ח"כ יוסף לפיד כאילו חברת הכנסת זהבה גלאון עוסקת בתחומים לא מכובדים, נתקלה בתגובות נזעמות, התנצל לפיד ואמר: "משום שהיא נעלבה ואני ג'נטלמן אירופי, אני מצטער אם היא נפגעה וחוזר בי מהביטוי".
בספורט חוזר פעמים רבות הכינוי "ג'נטלמן" לשחקן או מאמן הידוע בנועם הליכות ובמשחק הוגן.
בפרט, בארצות בריטיות שגורה המימרה לפיה "כדורגל הוא ספורט של ג'נטלמנים המשוחק על ידי חוליגנים, ואילו רוגבי הוא ספורט של חוליגנים המשוחק על ידי ג'נטלמנים".
דמות הג'נטלמן התקבעה כארכיטיפ ספרותי בתרבות המאה ה-20 במידה רבה בזכות יצירות תרבות שעסקו במאפיינים בולטים של הדמות וביחסיה עם סביבתה.
כך למשל כמעט בכל ספרי ההתבגרות של צ'ארלס דיקנס ניתן למצוא את הג'נטלמן כמושא לקנאה של צעיר עני המבקש להפוך לג'נטלמן בעצמו והפיכתו לג'נטלמן בסופו של דבר היא שיאו וסופו של הרומן (למשל, אוליבר טוויסט, דייוויד קופרפילד, פיפ בתקוות גדולות), מועדון הפיקוויקים של דיקנס מכיל אבות-טיפוס של ג'נטלמנים ומועדון ג'נטלמנים.
גם בספרים אחרים של דיקנס מתקיימת בדרך כלל דמותו של הגבר ההגון, העשיר שנוטה חסד ופועל בקור רוח ובלי לבקש שכר לטובת הגיבור האומלל.
אוסקר ויילד דן באירוניה בכל מערכת החוקים והכללים המחייבת את החברה הוויקטוריאנית כאשר דמות הג'נטלמן נמצאת במרכזה.
כך ב"חשיבותה של רצינות" מתחרים הגברים הצעירים ביניהם מי יותר ג'נטלמן ובמניפתה של ליידי וינדרמיר הן לורד דרלינגטון והן לורד וינדרמיר הם ג'נטלמנים מושלמים.
ג'יין אוסטן ושרלוט ברונטה מציגות את הג'נטלמן כרווק מבוקש ואת השאיפה להינשא לג'נטלמן כשאיפתה של כל נערה כדרך להיחלץ ממעמד חברתי נמוך או מקשיים כלכליים.
רוצ'סטר בג'יין אייר של ברונטה, מר נייטלי באמה, מר דארסי ומר בינגלי בגאווה ודעה קדומה, הנרי קרופורד במנספילד פארק וכל דמויות הגברים כמעט בתבונה ורגישות של אוסטן מייצגות סטריאוטיפים של ג'נטלמנים, ואף מייחסות לכך חשיבות רבה בעלילה.
למשל, מר דארסי משנה לחלוטין את אופן התנהגותו בציבור לאחר שגיבורת הרומן אליזבת מאשימה אותו שאינו מתנהג כג'נטלמן.
ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי, יריד ההבלים, דן גם הוא באירוניה באותם נושאים.
אמילי ברונטה באנקת גבהים מציגה את דמותו האפלה של הית'קליף כאנטי-ג'נטלמן: יצרי, בלתי-מתחשב במוסכמות, מהיר חימה ונוקם.
הוא מוצג כנחשק על ידי קתרין, בניגוד למוסכמה השולטת לפיה עליה לרצות להשתדך לג'נטלמן מהוגן.
ז'ול ורן מתאר ב"מסביב לעולם בשמונים יום" את דמותו הסטריאוטיפית של הג'נטלמן פילְיַאס פוֹג.
בארצות הברית יצאו עשרות ספרי הדרכה תחת כותרות כגון: "איך תהיה ג'נטלמן", "מדריך לג'נטלמן מודרני" וכדומה הדנים בנימוסים, ביחס אבירי לנשים ובאופנה גברית.
ג'נט מישל פיי מקארדי היא שחקנית, קולנוענית וזמרת-יוצרת אמריקאית.
מוכרת בעיקר בזכות תפקידה כסאם פאקט בסדרת הטלוויזיה "iCarly" של ערוץ ניקלודיאון ובספין אוף לסדרה זו, "סאם וקאט", גם היא בניקולודיאון.
מקארדי נולדה בלונג ביץ', קליפורניה, ויש לה שלושה אחים הגדולים ממנה.
בגיל 6 החלה מקארדי את קריירת המשחק שלה בעקבות דחיפתה של אימה למקצוע.
ההופעה הראשונה של מקארדי הייתה בגיל 8, בשנת 2000, בתוכנית הטלוויזיה "MADtv".
מאז הופיעה בתפקידי אורח בכמה תוכניות טלוויזיה כמו "חוק וסדר: מדור מיוחד", "CSI", "מלקולם באמצע", "מדיום", "לינקולן הייטס", "ויל וגרייס", "זואי 101", "טרו ג'קסון", "המשפט של איימי" ו"קארן סיסקו".
ב-2003 שיחקה לצד האדם שממנו שאבה את השראתה, האריסון פורד, בסרט "רצח סטייל הוליווד".
ב-2005 הייתה מועמדת לפרס האמנית הצעירה עבור הופעת האורח הטובה ביותר בסדרת הדרמה הרפואית "רפואה שלמה".
משנת 2007 היא החלה להופיע בערוץ ניקלודאון בסדרה "iCarly", בתור חברתה הטובה ביותר של קרלי, סֶאם פאקֶט והמשיכה להיות חלק מהסדרה עד שהסתיימה ב-2012. ב-2008 הייתה מועמדת לפרס האמנית הצעירה עבור עבודתה בסדרה iCarly ועבור ההופעה שלה בתור דורי סורנסון בסרט הטלוויזיה "היום האחרון של הקיץ".
בנוסף, ב-2009 הייתה מועמדת לפרס בחירת הנוער 2009 לפרס "החבר הטוב ביותר מהטלוויזיה" עבור עבודתה ב-iCarly.
בנוסף שיחקה את ברטה ב"פרד: הסרט" שהושק ב-2010 ומבוסס על סדרת יוטיוב על פרד פיגלהורן.
ביוני 2008, מקארדי אישרה באתרה הרשמי שהיא עובדת על אלבום הבכורה שלה.
הסינגל הראשון, "So Close" (בתרגום חופשי: כל כך קרוב), הושק ב-10 במרץ 2009. הסינגל השני, "Homeless Heart" (בתרגום חופשי: לב חסר בית), הושק ב-19 במאי באותה השנה.
שיר זה הוקדש לחברה של מקארדי, קודי ווטרס, שמת ממחלה בגיל צעיר, לכן 20% מן ההכנסות הלכו לקרן של קודי ווטרס.
היא פגשה אותו בבית חולים הנמצא בעיר ממפיס.
ב-6 ביולי 2009, הודיעה מקארדי בבלוג הרשמי שלה שחתמה על חוזה עם חברת התקליטים "קפיטול רקורדס נשוויל" ב-16 באפריל 2010, כמה מהשירים מאלבום הבכורה של מקארדי שעמד לצאת הושקו באינטרנט.
הסרטונים לשירים אלו הושקו לפי הצבעה למעריציה של מקארדי, שבה נשאל איזה שיר צריך לצאת כסינגל ראשון לג'נט.
השיר "Not That Far Away" (בתרגום חופשי: לא כל כך רחוק) קיבל את מרב ההצבעות והושק לרדיו קאנטרי ב-24 במאי 2010 ולאייטונס ב-1 ביוני.
בתאריך 17 באוגוסט 2010 מקארדי השיקה מיני אלבום בכורה הכלל את השיר "Not That Far Away" ובנוסף לו שלושה שירים חדשים: "Break Your Heart", "Put Your Arms Around Someone"' "Stronger".
גרסת האייטונס כללה שיר הנקרא "Me With You" כשיר בונוס.
השיר "Stronger" נכלל בנוסף לאחר מכן באלבום ה-35 של סדרת האלבומים "Now That's What I Call Music!".
ב-11 ביולי 2012, פרסמה Fanlala ריאיון עם ג'נט, בו היא מציינת כי "מאז שעזבתי את חברת ההקלטות שלי, אני בערך בין פרויקטים שונים עכשיו.
עזבתי את קפיטול רקורדס נשוויל רק לאחרונה, אני באמת רק מנסה לחשוב מה הלאה.
לאחרונה התחלתי לעבוד על התוכנית החדשה שלי ואני מנסה לחשוב מה אני אעשה עם המוזיקה שלי מעכשיו." ב-31 ביולי 2012, How to Rock פרסמה ריאיון עם ג'נט, בו היא מדברת על המשחק שלה ועל קריירת המוזיקה שלה.
ראיון המשכי פורסם ב-8 באוגוסט, בו ג'נט מהרהרת על נושא המוזיקה שלה.
2013–2021: סאם וקאט, Between ופרישה ממשחק
מקארדי כיכבה לצד אריאנה גרנדה בסדרה של ניקלודיאון, "סאם וקאט", בה היא משחקת את דמותה הידועה, סאם פאקט, בעוד שאריאנה גרנדה משחקת את דמותה הידועה קאט ולנטיין.
עלילת הסדרה מתמקדת בשתי בנות ההופכות להיות שותפות לדירה ומקימות עסק שמרטפות משלהן.
סדרה זו הושקה ב-8 ביוני 2013. ב-2014 מקארדי וחברתה הטובה שגם שיחקה לצדה ב-"ICarly", מירנדה קוסגרוב, נעדרו מן טקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
לאחר עונה אחת החליטה הרשת ש"סאם וקאט" תופסק זמנית, אך ב-13 ביולי 2014 הודיעה על ביטולה.
בספרה, "אני שמחה שאמא שלי מתה", טענה מקארדי שביטול הסדרה אירע עקב חשיפה של פרשת הטרדות בידי אחד המפיקים.
בשנת 2013 היא שיחקה בסרט "התרמית", בתפקיד סוואנה, השחקנית שבחבורה.
היא שיחקה בסרט עם כריס אוניל, סיירה בראבו, נואה מונק ואריאנה גרנדה.
ב-13 באוגוסט 2014 השיקה את סדרת הרשת "What's Next For Sarah?" שאותה היא כתבה, הפיקה, עבדה כעורכת בכירה וכיכבה ככוכבת ראשית.
היא ציינה כי סדרה זו מבוססת על החיים שלה לאחרונה והדמות הראשית אותה היא משחקת, שרה, מבוססת עלייה.
בשנים 2015–2016 שיחקה את הדמות הראשית בסדרת המתח-דרמה "Between", שהופקה על ידי City Canada ונטפליקס.
בשנת 2016 שיחקה בסרט האימה "לכודה" (Pet) לצידו של דומיניק מונאהן.
בשנת 2018 כיכבה בקומדיית הנעורים "מכשפות קטנות" (Little Bitches) וחתמה על הסכם עם חברת הייצור הדיגיטלי קנבאס מדיה סטודיוס על מנת ליצור יותר קשר עם מעריציה במדיה החברתית.
בפברואר 2021 הודיעה מקארדי על פרישה מעולם המשחק ועל כוונתה להתמקד בבימוי וכתיבה.
היא הופיעה ברשימת טיים 100 נקסט לשנת 2022 של מגזין טיים.
ב-2011, מקארדי החלה לכתוב מאמרים לוול סטריט ג'ורנל.
בסכום כולל היא כתבה כשמונה מאמרים לעיתון, כל אחד בנושא שונה, החל משירלי טמפל עד לביוש הגוף, בנוסף היא כתבה מדורים לסבנטין מגזין, מגזין המיועד לבני נוער וכמו כן, היא גם כתבה להפינגטון פוסט.
בחודש אוגוסט 2022 פרסמה מקארדי את ספרה הראשון, "אני שמחה שאמא שלי מתה" שהחל כהצגת יחיד בכיכובה.
,בינואר 2026 הוציאה רומן Half His Age: A Novel רומן על נערה בת 19 המנהלת מערכת יחסים עם מורה נשוי, בוחן נוער, בדידות והשפלת כוח,
מקארדי חיברה מאמר עם הכותרת "כבו את המצלמה, אמא שלי נלחמת בסרטן" שפורסם בוול סטריט ג'ורנל ב-11 ביוני 2011. מאמר זה מתאר לפרטים את מלחמתה של אמה של מקארדי, דברה, במחלה ואיך משפחתה מתמודדת עם הסיטואציה הזו.
במאמר מצורפות עצות של מקארדי כיצד לחיות לצד סיטואציה שכזו.
כמו כן, מקארדי פעילה בקרן של קודי ווטרס, וכן בקמפיינים כגון המאבק בשינויי האקלים והקרן העולמית למען הטבע.
בנוסף הופיעה בתשדיר שירות עבור "Safe Kids USA" ששודר בניקלודאון.
ב-20 בספטמבר 2013, אמה נפטרה ממחלה זו לאחר שנלחמה בה במשך 17 שנה.
ב-8 במרץ 2019, מקארדי חשפה במאמר שכתבה להפינגטון פוסט את המלחמה שלה באנורקסיה ובולמיה, הפרעה שהתחילה בגיל 11. היא חשפה בפרטים כי ההפרעה התחילה בעידוד אימה כדי להיראות קטנה ורזה כדי לזכות בתפקידים לדמויות הקטנות מגילה.
בשנת 2022 התראיינה וסיפרה על היחסים הרעילים עם אמה ועל העובדה שלא רצתה כלל לעסוק במשחק ואמה הכריחה אותה.
בהמשך אותה שנה הוציאה מקארדי ספר בשם "אני שמחה שאמי מתה" (I'm Glad My Mom Died), המתאר את ילדותה ושנות העשרים של חייה.
שנהסרטתפקידהערות2001זעם הצלליםאנה מרקוב2002My Daugther's Tearsמארי פילדס2003רצח סטייל הוליוודבת משפחת וואןTaylor Simmonsאמנדה סיימונס2004Breaking Dawnילדה קטנה2009Minor Detailsמיה2013Snowflake, the White Gorillaפטוניהדיבוב2016בלינג בלינגסודיבובPetקלייר20178 Bodiesטי.ג'ייסרט קצר; גם במאית, תסריטאית ומפיקה בפועלThe McCurdysסרט קצר; במאית ותסריטאית2018מכשפות קטנותאנניKennyסרט קצר; במאית ותסריטאית2019Strong Independent Womenסרט קצר; במאית ותסריטאית
גם יוצרת, תסריטאית ומפיקה בפועלThe Birthday Boysקנדרה טיילורפרק: "Love Date Hump"2015Comedy Bang!
Bang!אלי דוסוןפרק: "Simon Helberg Wears a Sky Blue Button Down and Jeans"2015–2016נצוריםויילי דאיתפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים2016רובוט צ'יקןסקיפר / נני / אחותדיבוב; פרק: "Joel Hurwitz"
שםפרטי האלבוםJennette McCurdy תאריך השקה: 5 ביוני 2012
אולפן הקלטה: קפיטול רקורדס נשוויל
שםפרטי האלבוםNot That Far Away תאריך השקה: 17 באוגוסט 2010
אולפן הקלטה: קפיטל רקורדס נשווילJennette McCurdy תאריך השקה: 8 בפברואר 2012
פורמטים: מיני אלבום, הורדה דיגיטלית
2022 - I'm Glad My Mom Died (יצא ב-9 באוגוסט 2022 בהוצאת הספרים סיימון אנד שוסטר)
ג'נט מק'תיר היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, זוכת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה כנורה במחזה בית בובות (1996–1997).
היא גם זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בתור מרי ג'ו ווקר בסרט כמו עשב בר (1999), והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב עבודה תפקידה בתור יוברט פייג' בסרט אלברט נובס (2011).
תפקידיה על הבמה כוללים בין היתר את ילנה במחזה הדוד וניה, ורוניקה במחזה אלוהי הקטל ובתפקיד הראשי במחזה מרי סטיוארט.
בטלוויזיה, היא שיחקה את דמותה של קלמנטיין צ'רצ'יל בסרט הביוגרפי של HBO בעין הסערה (2009); תפקידה אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "מלכה לבנה (2013).
היא הופיעה לצד גלן קלוז בעונה האחרונה של סדרת הדרמה " Damages(2012), ובנוסף היא גם גילמה את הלן פירס בדרמת הפשע של נטפליקס "אוזרק" (2020-2018).
מק'תיר נולדה בניוקאסל, בתם של ג'יין ואלק מק'תיר.
היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ולאחר סיום לימודיה החלה לשחק בתיאטרון.
את קריירת המשחק שלה החלה מק'תיר במספר הפקות של ה-BBC.
היא שיחקה בסרט מקצועני ראשון בשנת 1988, "רחוב חצי הירח".
ב-1992 שיחקה בסרט המבוסס על הרומן מאת אמילי ברונטה, אנקת גבהים.
כמו כן שיחקה מק'תיר בדרמה הביוגרפית "קארינגטון", בה גילמה את הציירת והמעצבת ונסה בל, חברה מן המניין בקבוצת בלומסברי ואחותה של וירג'יניה וולף.
בשנת 1997 זכתה להכרה על משחקה הדרמטי בתחום התיאטרון כשקיבלה את פרס הטוני על תפקידה במחזהו של הנריק איבסן, בית בובות.
מלבד פרס זה זכתה מק'תיר בפרסים נוספים בתחום התיאטרון כגון "שולחן הזהב" ו"פרס התיאטרון העולמי".
בשנת 1999 שיחקה מק'תיר בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "כמו עשב בר", בה גילמה את דמותה של מרי ג'ו ווקר, אם חד הורית היוצאת עם בתה הנערה למסע על מנת לשפר את חייהן של השתיים.
על משחקה בסרט זכתה מק'תיר בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2005 הופיעה מק'תיר בדרמת הפנטזיה של טרי גיליאם "טיידלנד".
לאחר מכן גילמה מק'תיר את דמותה של מרי, מלכת הסקוטים במחזה הבריטי של פרידריך שילר "מרי סטיוארט".
ב-2009 השתתפה בסדרת הדרמה "בתוך הסערה", בה גילמה את קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של המדינאי הבריטי וינסטון צ'רצ'יל.
בשנת 2011 שיחקה בדרמה התקופתית "אלברט נובס" בתפקיד האבורט פייג', על הופעתה הועמדה מק'תיר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה.
בהמשך 2011 שיחקה בסרט האקשן "קאט רצה" לצד פאס וגה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטית "ללכת בדרכך" לצד אמיליה קלארק וסם קלאפלין.
הסרט מבוסס על מחזה באותו שם שנכתב על ידי ג'וג'ו מויס.
באותה שנה שיחקה בסרט "הנשיקה האחרונה של הקיסר", לצד כריסטופר פלאמר ולילי ג'יימס.
באפריל 2025 הוכרז כי מק'תיר תגלם את פרופסור מינרבה מקגונגל בעיבוד הטלוויזיוני של "הארי פוטר".
מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
ג'נט סוזמן היא שחקנית יהודייה-דרום אפריקאית, שהייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1971 על הופעתה בסרט "ניקולאי ואלכסנדרה".
סוזמן נולדה ביוהנסבורג למשפחה יהודית, בתם של בטי ויבואן הטבק סאול סוזמן.
דודתה הייתה חברת הפרלמנט הדרום אפריקאי ופעילת זכויות האדם הלן סוזמן.
סוזמן למדה אנגלית וצרפתית באוניברסיטת ויטווטרסראנד ולאחר מכן עזבה את דרום אפריקה לטובת לונדון שם למדה תיאטרון באקדמיית המוזיקה ואומנות הדרמה.
היא הצטרפה במהרה ללהקה השייקספרית המלכותית ובזכות הופעותיה הדרמטיות המרשימות הפכה לאחת השחקניות הבולטות בתחום.
לאחר סיום שלטון האפרטהייד במדינתה חזרה סוזמן לדרום אפריקה וביימה מספר מחזות.
הופעתה הקולנועית הראשונה של סוזמן הייתה בדרמה הביוגרפית "ניקולאי ואלכסנדרה".
עבור תפקיד הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה אשתו של ניקולאי השני הועמדה סוזמן לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה על הופעתה בתור קלאופטרה בעיבוד הבריטי למחזה השייקספירי "אנטוניוס וקלאופטרה".
ב-1976 השתתפה בסרט "מסע הארורים".
ב-1980 השתתפה בסרטו של הרברט רוס "ניז'ינסקי".
התפרסמה בנוסף בדרמה הבריטית התקופתית "חוזה השרטט" (1982), בתור בעלת האחוזה וירג'יניה הרברט, ובדרמת האפרטהייד "עונת יובש לבנה" (1989), בתור סוזן אשתו של המורה הדרום אפריקאי בן דו טויט (דונלד סאת'רלנד).
הופעותיה הקומיות המוכרות היו בקומדיות "נזירות ממין זכר", בתפקיד הנזירה ליז, ו"לאון והחזיר הכשר", בתור אמו היהודייה של לאון שרוצה לגדל את החזיר הכשר הראשון.
סוזמן הייתה נשואה לבמאי התיאטרון הבריטי טרוור נאן.
בנם המשותף, ג'ושוע נאן הוא מרצה לפיזיקה באוניברסיטת באת'.
ג'נט פיקרינג רנקין הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית, פעילה פמיניסטית ופציפיסטית והאישה הראשונה שכיהנה בקונגרס ארצות הברית.
נבחרה לבית הנבחרים כנציגת מונטנה ב-1916 ופעם נוספת ב-1940. שתי כהונותיה בבית הנבחרים חפפו את תחילת ההתערבות האמריקאית במלחמות העולם.
רנקין, הפציפיסטית, הייתה אחת מ-50 חברי בית הנבחרים (סך של 56 משני הבתים) שהתנגדו להכרזת המלחמה בשנת 1917, וחברת הקונגרס היחידה שהצביעה נגד הכרזת מלחמה נגד האימפריה היפנית לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-1941.
רנקין סייעה בייזום החקיקה, שבסופו של דבר הפכה לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, למתן זכות הצבעה לנשים; היא תמכה בשוויון מגדרי ובזכויות האזרח במשך פעילותה שנמשכה יותר משישה עשורים.
רנקין נולדה בחווה שליד מחוז מיזולה שבמונטנה, והייתה הבכורה מבין שבעת ילדיהם של ג'ון רנקין, חוואי וקבלן בניין שהיגר מקנדה, ואוליב פיקרינג, יאנקית ומורת בית ספר.
הוריה היו אנשים אמידים ופעילים בולטים בעסקים במיזולה.
כנערה לקחה חלק בטיפול באחיה הצעירים ובחווה, כולל טיפול במתקני החווה.
לרנקין היו כישורי נגרות ובנייה.
היא סיימה תיכון ב-1898 ותואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת מונטנה בשנת 1902. ללא שאיפות קריירה ברורות, היא ניסתה תפירה ולאחר מכן עיצוב רהיטים בבוסטון, שם התגוררה בעוד אחיה למד באוניברסיטת הרווארד.
בתקופה זו היא גם דחתה מספר הצעות נישואים
בעקבות ביקור בבוסטון ב-1904, שם הזדעזעה מתנאי החיים הירודים בשכונות העוני, החליטה רנקין ללמוד עבודה סוציאלית.
בין 1908 ל-1909 היא למדה בבית הספר לפילנתרופיה בניו יורק (שהתמזג מאוחר יותר עם אוניברסיטת קולומביה).
לאחר שעבדה תקופה קצרה כעובדת סוציאלית בספוקיין שבוושינגטון, היא חלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, שם החלה להיות מעורבת בתנועה הסופרג'יסטית שנאבקה למען הענקת זכות בחירה לנשים.
היא הייתה חלק ממייסדות סיעת הנשים למען זכות ההצבעה והלוביסטית של "האגודה האמריקאית הלאומית לזכות בחירה לנשים" (NAWSA).
בנובמבר 1910 תושבי מדינת וושינגטון אישרו בהצבעה את זכות ההצבעה לנשים.
זו הייתה המדינה החמישית ממדינות האיחוד בארצות הברית שאישרו את זכות ההצבעה לנשים.
באותה שנה רנקין שבה למונטנה והפכה לפעילה בארגון "Montana Equal Franchise Society".
רנקין עשתה שימוש בסלוגן המפורסם מהמהפכה האמריקאית, "אין מיסוי ללא ייצוג", כביקורת על כך שנשים נאלצות לשלם מסים אבל אין להן את הזכות להשמיע את קולן ולהשפיע על פעילות השלטון.
בפברואר 1911, רנקין הייתה האישה הראשונה שנאמה בפני בית המחוקקים של מדינת מונטנה.
היא דיברה בזכות ההצבעה לנשים.
בנובמבר 1914, תוקן החוק במונטנה החוק ונשים קיבלו זכות הצבעה.
מסע הבחירות של רנקין לקונגרס כנציגת מונטנה ב-1916 מומן ומנוהל על ידי אחיה, וולינגטון רנקין, שהיה פעיל ובעל השפעה במפלגה הרפובליקנית במונטנה.
הקמפיין דרש נסיעות ארוכות כדי להגיע לאוכלוסייה המפוזרת בכל רחבי המדינה.
רנקין נבחרה ב-9 בנובמבר, בפער של יותר מ-7,500 קולות, והפכה לחברת הקונגרס הראשונה.
זמן קצר לאחר שנבחרה, הקונגרס נקרא לתוך דיון דחוף בעקבות הכרזתה של גרמניה על מלחמת צוללות, בלתי מוגבלת, שבה יוטבעו כל אוניות סוחר שימצאו בים.
ב-2 באפריל 1917, הנשיא וודרו וילסון, פנה מושב משותף, לשני הבתים, וביקש מהקונגרס "להפוך את העולם למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" בהכרזת מלחמה על גרמניה.
לאחר ויכוח סוער, ההחלטה בנוגע ליציאה למלחמה הגיע להצבעה בבית הנבחרים ב-3 לפנות בוקר ב-7 באפריל; רנקין הייתה אחת מתוך חמישים קולות המתנגדים.
"אני מבקשת להיות כנה למען ארצי," אמרה, "אבל אני לא יכולה להצביע בעד מלחמה".
למרות 49 חברי קונגרס ושישה סנטורים, גברים, הצביעו נגד ההכרזה, רנקין הייתה היחידה שקבלה ביקורת על החלטתה.
אולם, היא קיבלה תמיכה ממפלגת הנשים הלאומית והפעילה הפמיניסטית אליס פול, מראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה.
עד 1918, זכות הצבעה לנשים הוענקה, בצורה זו או אחרת, בכארבעים מדינות בארצות הברית.
רנקין הייתה לכוח מניע בתנועה שפעלה להענקת זכות הצבעה אוניברסלית בלתי מוגבלת.
בחודש ינואר 1918 היא פתחה דיון בקונגרס שיביא לתיקון בחוקה למתן זכות בחירה לכל לנשים.
ההחלטה התקבלה בקונגרס ואך נדחה על ידי הסנאט.
אך ב-1919 החלטה דומה עברה את שני הבתים.
לאחר אשרור על ידי שלושה רבעים מן המדינות, התקבל התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
רנקין לא התעלמה מבוחריה במונטנה ולאחר אסון של הכרייה שהתרחש בביוט (butte) ב-1917 והמהומות שבאו לאחריו, רנקין בקשה עזרה, ללא הצלחה, מממשל וילסון, באמצעות חקיקה והתערבותה האישית במשבר.
במהלך הקדנציה של רנקין שונתה שיטת בחירת הנציגים של מונטנה לבתי הנבחרים.
בשיטת הבחירה החדשה סיכוייה להיבחר לקונגרס היו נמוכים ביותר ועל כן היא ניסתה את כוחה בבחירות לסנט ב-1918. אולם, לאחר שהפסידה בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני, היא התמודדה לסאנט, מטעם המפלגה הלאומית (The National Party).
בשנת 1924, רנקין קנתה חווה קטנה בג'ורג'יה בה התגוררה ללא חשמל או אינסטלציה.
היא נאמה באופן תדיר בשם איחוד נשות השלום (Women's Peace Union) שפעל בארצות הברית לחוקק חוק שלא יאפשר לצאת למלחמות ובשם המועצה הלאומית למניעת מלחמה (National Council for the Prevention of War).
רנקין עבדה כלוביסטית לאחד מארגוני הצרכים הארציים ולמספר ארגונים פציפיסטיים.
היא פעלה להעברת תיקון לחוקה האוסר העסקת ילדים וכן לקידום חקיקה של הקונגרס שתספק מימון פדרלי ליולדות ולטיפול בילדים.
באותן שנים רנקין הייתה פעילה גם בליגת נשים בינלאומית לשלום ולחירות, שפעלה ברמה הבינלאומית למניעת מלחמה.
היא החזיקה בארגון תפקידים שונים.
רנקין זכתה שוב בבחירות לקונגרס ב-1940 בגיל 60. היא הביסה את ג'יקוב טורקלסון (Jacob Thorkelson), רפובליקני אנטישמי בבחירות הפנימיות ואת ג'רי אוקניל (Jerry O'Connell) בבחירות הכלליות.
רנקין הייתה חברה בשתי ועדות בתקופת כהונתה השנייה.
בעוד חברי קונגרס ובוחריהם, היו עסוקים כבר בדיון בנוגע לשאלת התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה במשך חודשים, ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, השתיקה כמעט כל התנגדות למלחמה.
ב -8 בדצמבר, רנקין הייתה היחידה משני בתי הנבחרים שהצביע נגד הכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית.
עמיתים רבים, ביניהם חבר הקונגרס אוורט דירקסן, שהחזיק דעות דמות לרנקין בנושאים רבים, ביקש ממנה לשנות את הצבעתה או לפחות להימנע, אך היא סירבה.
"כאישה אני לא יכולה לצאת למלחמה," אמרה, "ואני מסרבת לשלוח מישהו אחר".
הצבעתה של רנקין עוררה הדים רבים, מרביתם שליליים.
יומיים לאחר מכן, הכרזת מלחמה נגד גרמניה ואיטליה הגיעה להצבעה; רנקין נמנעה.
הקריירה הפוליטית שלה הסתיימה והיא לא רצה לכהונה נוספת בבחירות בשנת 1942. כשנשאלה, שנים מאוחר יותר, אם היא אי פעם התחרטה על ההצבעה שלה, רנקין השיבה:
בשנות השישים והשבעים דור חדש פציפיסטים, פמיניסטיות ופעלי זכויות אדם ראו ברנקין השראה והוקירו את פועלה כפי שלא הוערכה על ידי בני דורה.
פעילות פמיניסטיות רדיקליות גייסו אותה שוב לפעילות.
בינואר 1968, "חטיבת ג'נט רנקין", של קואליציית ארגוני נשים לשלום, ארגנה צעדה.
רנקין צעדה בראש צעדה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון.
זה היה המצעד הגדול ביותר של נשים מאז תהלוכה לדרישת זכות הבחירה לנשים ב-1913. רנקין הובילה 5,000 צועדות מתחנת יוניון אל מדרגות בניין הקפיטול, שם הן הגישו עצומה שלום ליושב ראש בית הנבחרים ג'ון מקורמק.
בשנת 1972, רנקין כבר בת תשעים, הובילה מהלך להרחבת ההתנגדות למלחמת וייטנאם, אולם מחלות לב וגרון אילצו אותה להפסיק את פעילותה הפוליטית.
ג'נט רנקין נפטרה בגיל 92 ב-19 במאי 1973 בכרמל קליפורניה.
היא הורישה את החווה שלה בג'ורגיה לנשים עובדות שהפכו למובטלות.
קרן המלגות לנשים של ג'נט רנקין, מחלקת מלגות ללימודים לנשים ממעמד נמוך מעל גיל 35 מכל רחבי ארצות הברית.
הקרן נתנה מלגה לראשונה מלגה אחת על סך 500$ ב-1978 ומאז העניקה מלגות בסך בכמעט 2 מיליון דולר לכ־800 נשים.
פסל של ג'נט רנקין מוצב, מאז 1985, בגבעת הקפיטול באולם הפסלים הלאומי.
לפסל מוצמד הכיתוב "אני לא יכולה להצביע למלחמה".
אף על פי שהמורשת של רנקין נשענת רובה ככולה על התנגדותה למלחמה, רנקין אמרה בוועידת החוקה מונטנה בשנת 1972 כי הייתה מעדיפה להיזכר לא רק בגלל התנגדותה למלחמה.
"אני רוצה שיזכרו אותי בתור האישה היחידה שאי פעם הצביעה למען זכות הצבעה לנשים."
ג'נטל דוג הוא סרט קצר ישראלי משנת 2012, מסוגת קומדיה רומנטית, שכתב וביים דוד שאדי.
הסרט מספר על בחור (דוד שאדי) שהכיר בחורה (יעל דואני) בחתונה, הם מגיעים לדירתה שתויים וכשהיא הולכת להחליף בגדים, הכלב שלה ניגש אליו, מתחיל לדבר אתו ואומר לו שהוא בקשר קרוב עם הבחורה ומוטב שיעזוב את הדירה.
שאדי הגה את הרעיון לסרט מכך שהגיע אל בחורה הביתה והרגיש שהכלב שלה תופס את מקומו של הגבר בבית.
הוא שב לביתו, כתב את הסיפור, העלה אותו לאינטרנט וזכה לתגובות אוהדות.
זוהי קומדיה על התפוררות החברה המערבית בשם החופש.
היא עוסקת בתופעה הקיימת במטרופולין, בה אנשים חווים בדידות וניכור ומוצאים נחמה בחיות המחמד, שמקבלות אותם ללא תנאי, זאת במקום להיכנס למערכות יחסים זוגיות, שדורשות מהם פשרה.
הוא הופתע לראות שקיבל תשובה ממנהל הפסטיבל ששלח לו למלא טופס בקשת ויזה.
לאחר מכן, המשטר האיראני התערב והסיר את הסרט מרשימת המשתתפים בפסטיבל.
ההזמנה מאיראן חוללה הד תקשורתי.
ג'נט לואיז ילן היא כלכלנית יהודייה-אמריקאית, שכיהנה כמזכירת מחלקת האוצר של ארצות הברית בין השנים 2021–2025. היא הייתה יו"ר הפדרל ריזרב בשנים 2014–2018. בכך הייתה יושבת הראש ה-15 בהיסטוריה האמריקאית והאישה הראשונה, והיחידה, בתפקיד זה, תחת הנשיא ברק אובמה והנשיא דונלד טראמפ.
קודם לכן הייתה נשיאת הפדרל ריזרב של סן פרנסיסקו, כיהנה במועצת היועצים הכלכליים של הבית הלבן תחת נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, והייתה פרופסור אמריטה בבית הספר לעסקים האס שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ילן למדה באוניברסיטת בראון ואוניברסיטת ייל ובהמשך עבדה באוניברסיטת הרווארד ובית הספר לכלכלה של לונדון.
ילן נכנסה לשירות מערך הרשות המבצעת הפדרלי עם מינויה לחברת מועצת היועצים הכלכליים של ממשל קלינטון ובהמשך לנשיאתו בין 1997 ל-1999. בינואר 2021 אישר הסנאט את מינויה למזכירת האוצר בקבינט של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, והיא האישה הראשונה, והיחידה, שאיישה את התפקיד.
ילן נולדה בברוקלין, ניו יורק, בת לאנה לבית בלומנטל וג'וליוס ילן, רופא.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון פורט המילטון בשכונת ביי רידג' שבברוקלין.
היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בראון ב-1967 וקיבלה את הדוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ייל ב-1971.
בין השנים 1971 - 1976 כיהנה כ-Assistant Professor באוניברסיטת הרווארד וככלכלנית במועצת הנגידים של הפדרל ריזרב בשנים 1977–1978.
החל בשנת 1980 החלה לבצע מחקרים בבית הספר האס וללמד מקרו-כלכלה לתלמידי MBA.
כיום היא פרופסור אמריטה בבית הספר לעסקים האס שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם היא פרופסור לעסקים ופרופסור לכלכלה.
היא זכתה פעמיים בפרס בית ספר האס להוראה מצטיינת.
ילן כיהנה כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מ-13 בפברואר 1997 ועד 1999 וכיהנה כחברת הנהלת מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב בין השנים 1994 ל-1997. בעבר לימדה באוניברסיטת הרווארד ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא כיהנה כנשיאת Western Economic Association International והיא סגנית נשיא לשעבר של האגודה האמריקנית לכלכלה.
החל מ-14 ביוני 2004 ועד 2010 כיהנה כנשיאה וכמנכ"לית של הפדרל ריזרב של סן פרנסיסקו.
היא הייתה חברה בעלת זכות הצבעה בוועדה הפדרלית לשוק פתוח (Federal Open Market Committee - FOMC) ב-2009. נחשבת כרבים בוול סטריט כ"יונה", כלומר, מודאגת יותר מאבטלה מאשר מאינפלציה, וככזו היא נוטה פחות לתמוך בהעלאת ריבית הפדרל ריזרב בהשוואה, למשל, לוויליאם פול, לשעבר נשיא הפדרל ריזרב של סנט לואיס.
ביולי 2009 הוזכר שמה של ילן כמחליפה פוטנציאלית לבן ברננקי בתפקיד יו"ר מערכת הפדרל ריזרב, בטרם הוארכה כהונתו על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
תחומי העניין והמחקר בהן עסקה ילן הם אבטלה ושוק העבודה, מדיניות מוניטרית ופיסקלית ומדיניות השקעות וסחר בינלאומי.
ב-28 באפריל 2010 מינה אותה הנשיא ברק אובמה להחליף את דונלד כהן בתפקיד סגן יו"ר הפדרל ריזרב.
ביולי, ועדת הבנקאות של הסנאט הצביעה ברוב של 17 תומכים מול שישה מתנגדים לאישור המינוי, על אף שהנציג הרפובליקני הבכיר, הסנאטור ריצ'רד שלבי מאלבמה, הצביע נגד, באומרו שהוא מאמין שלגברת ילן יש "הטיה אינפלציונית".
במקביל, מיד לאחר עדותו של יו"ר הפדרל ריזרב, בן ברננקי, חבר הוועדה הפדרלית לשוק פתוח (FOMC), ג'יימס בולארד מהפדרל ריזרב של סנט לואיס, הצהיר כי כלכלת ארצות הברית הייתה נתונה בסיכון להפיכתה ל"לכודה בדיפלציה בסגנון יפני בתוך כמה השנים הבאות".
הצהרתו של בולארד פורשה כמסמנת מפנה אפשרי באיזון שבוועדה הפדרלית לשוק הפתוח בין נִצי ליוני אינפלציה.
ההמתנה לאישור מינויה של ילן, לצד מינוים של פיטר דיאמונד ושרה בלום רסקין למילוי משרות פנויות נתפסה כקידום שינוי אפשרי בוועדה הפדרלית לשוק פתוח.
כל שלושת המינויים נחזו כ"נמצאים על המסלול לאישור על ידי הסנאט של ארצות הברית".
ב-4 באוקטובר 2010 הושבעה ילן לכהונה בת ארבע שנים שהגיעה לסיומה ב-4 באוקטובר 2014. בעת ובעונה אחת התחילה ילן כהונה בת 14 שנים כחברה במועצת המנהלים של הפדרל ריזרב, כהונה שתגיע לסיומה ב-31 בינואר 2024.
ב-11 באוקטובר 2010, בנאום הראשון שלה כסגנית היו"ר, התרחקה ילן מהרטוריקה ה"יונית" שלה ביחס לשיעורי ריבית נמוכים.
לדבריה, "זה מתקבל על הדעת שמדיניות מוניטרית מרחיבה יכולה לספק חומר בעירה להצטברות של מינוף ולקיחת סיכונים מוגזמים במערכת הפיננסית".
ב-9 באוקטובר 2013 הודיע הנשיא ברק אובמה על מינוי ילן ליושב ראש הפדרל ריזרב, במקומו של בן ברננקי.
ב-3 בפברואר 2014 החלה ילן לכהן בתפקיד יושבת ראש הפדרל ריזרב ובכך היא יושבת הראש ה-15 בהיסטוריה האמריקאית והאישה הראשונה בתפקיד זה.
בדצמבר 2015 הודיעה לראשונה מאז המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 על העלאת הריבית.
בפברואר 2018 סיימה את תפקידה, ומונה לתפקיד ג'רום פאואל.
בנובמבר 2020 הוכרז כי ילן תהיה מזכירת האוצר בקבינט העתידי של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן.
ב-25 בינואר 2021 אושר מינויה של ילן על ידי הסנאט של ארצות הברית והיא החלה לכהן בתפקידה.
ילן היא האישה הראשונה שמכהנת כמזכירת האוצר.
היא נשואה לחתן פרס נובל לכלכלה ג'ורג' אקרלוף, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סימן ההיכר שלה הוא מנהגה ללבוש מקטורן עם צווארון מורם, ועל כך זכתה למחווה "pop your collar" בעת עזיבתה את תפקיד יו"ר הפדרל ריזרב.
ב-1997 זכתה ילן ב-Wilbur Cross Medal המוענקת על ידי אוניברסיטת ייל.
ב-1998 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת בראון ובשנת 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד ב-Humane Letters מטעם בארד קולג'.
ב-2012 נבחרה ילן ל"עמית נכבד" באגודה האמריקנית לכלכלה.
בספטמבר 2012 נכללה ילן ברשימת "50 האנשים המשפיעים ביותר" של כתב העת Bloomberg Markets.
ביוני 2014, ילן נבחרה ידי הג'רוזלם פוסט כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
2014 - 2018: יושבת ראש מועצת הנגידים, מערכת הפדרל ריזרב.
2010 - 2014: סגנית ליושב ראש, מועצת הנגידים, מערכת הפדרל ריזרב.
2004 - 2010: נשיאה ומנכ"לית הפדרל ריזרב של סן פרנסיסקו.
1997 - 1999: חברה במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית.
1994 - 1997: חברה במועצת הנגידים של מערכת הפדרל ריזרב.
1985 - נוכחי: פרופסור בבית הספר האס לעסקים, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
1982 - 1985: Associate Professor בבית הספר האס לעסקים, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
1977 - 1978: כלכלנית, המחלקה לפיננסים בינלאומיים, סחר והמדור ללימודים פיננסיים, מועצת הנגידים של מערכת הפדרל ריזרב.
1971 - 1976: Assistant Professor, המחלקה לכלכלה, אוניברסיטת הרווארד.
1974: עמיתת מחקר, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ג'נט מוק היא סופרת, מנחת טלוויזיה, פעילה למען זכויות טרנסג'נדרים ועיתונאית אמריקאית.
היא שימשה כעורכת של אתר מגזין פיפל.
מוק נולדה בהונולולו, הוואי, וגדלה שם ובאוקלנד, קליפורניה.
היא ממוצא אפרו-אמריקאי וילידי הוואי.
בגיל 16 החלה לעבוד כעובדת מין.
היא הייתה הראשונה במשפחתה שלמדה באוניברסיטה, והיא בעלת תואר ראשון בשיוון אופנה מ-NYU.
מוק עברה ניתוח להתאמה מגדרית בגיל 18, כשעוד הייתה סטודנטית, אך יצאה מהארון כטרנסג'נדרית באופן פומבי רק ב-2011 בכתבה במגזין Marie Claire.
לאחר שפורסמה הכתבה, היא ביקרה חריפות את המיסג'נדרינג שהכתבת עשתה לה כשכתבה שמוק "נולדה וגדלה כבן".
לדבריה של מוק, "אני נולדתי במה שהרופאים הצהירו עליו שהוא גוף של בן.
לי לא הייתה ברירה בשיוך המגדר שלי בלידתי...
הניתוח שעברתי באברי מיני לא הפך אותי לבת.
מוק החלה את הקריירה שלה בפיפל מגזין, שם עבדה כעורכת במשך חמש שנים.
היא מונה בין השפעותיה ככותבת ואקטיביסטית את זורה ניל הרסטון, אליס ווקר, מאיה אנג'לו, וטוני מוריסון.
אך היא אומרת גם שבעצם כל אישה שכותבת היא ברשימה שלה.
מוק הוגה ומפעילה תוכניות לנוער טרנסג'נדרי ותוכניות חינוכיות במרכז הנוער הלהט"בי במכון הטריק-מרטין, ארגון שכולל את התיכון הלהט"בי על שם הארווי מילק בניו יורק.
ב-2012 היא התחילה האשטאג בטוויטר שנועד להעצים נשים טרנסג'נדריות - #GirlsLikeUs, אשר הפך ויראלי, ונמצא בשימוש שוטף במדיה החברתית.
ההאשטאג גם פורסם רבות בתקשורת הלהט"בית.
ב-2012 היא גם הנחתה את טקס פרסי GLAAD, בו הייתה גם מועמדת לפרס בעצמה.
מוק כותבת כתבות במגזינים על נושאים טרנסג'נדרים, ביניהם הפינגטון פוסט ו-xoJane.
היא גם פרסמה בהפינגטון פוסט סרטון על חוויותיה כאישה טרנסג'נדרית במסגרת הפרויקט "It Gets Better".
מאז 2014, מוק גם עורכת ב-Marie Claire.
ב-2013 היא מונתה לדירקטוריון של קרן ארכוס, ארגון פילנתרופי שמתמקד בשימור קופי אדם וזכויות להט"ב.
מוק היא הנושא בסרט התיעודי The Out List, שיצא בשנת 2013. היא גם השתתפה בסרט התיעודי Dressed שיצא ב-2011. ב-2013 הופיעה מוק ברשימת "האנשים המרשימים של השנה" של Out Magazine, והעניקה ללברן קוקס את פרס חביבת הקהל בטקס שנערך למען משתתפי הרשימה.
בפברואר 2014 יצא ספרה של מוק, Redefining Realness, בה היא מספרת על חוויותיה ונותנת ביקורת חברתית בנושאים מגדריים.
הספר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וכן זכה או היה מועמד למספר פרסים, כולל פרס Women's Way, Goodreads, פרס למדא לספרות, ופרס סטונוול של איגוד הספריות האמריקאי.
גם ב-2014, מוק הצטרפה לקמפיין נגד חוק של עיריית פיניקס שמאפשר לשוטרים לעצור כל מי שנחשד ב"נראות של זנות", ואשר נאכף בעיקר על נשים טרנסג'נדריות WOC (women of color).
תחת חוק זה, לא צריך להוכיח שום פשיעה, מספיק שלדעת השוטר לנעצרת יש "נראות" של זונה.
הקמפיין התחיל לאחר שאישה טרנסג'נדרית שחורה בשם מוניקה ג'ונס נעצרה והורשעה, כאשר כל מעשיה היו הליכה ברחוב.
הקמפיין התקיים בעיקר בטוויטר, וקיבל סיקור נרחב במדיות שונות.
מוק הופיעה בדצמבר 2014 על שער המגזין C☆NDY יחד עם עוד 13 נשים טרנסג'נדריות, הכוללות את לברן קוקס, כרמן קררה, אייסיס קינג, ג'ינה רוסרו, דינה מארי, ליינה ריימוס, ג'יזל אליסיאה, ניקי מ'נריי, ג'וליאנה הקסטבל, כרמן אקסטרבגנזה, פצ'ה די, ויסמין פטי.
בשנת 2020 גילמה את הסנאטורית ליין במיני-סדרה "Devs" שיצר אלכס גרלנד עבור רשת "הולו".
באוקטובר 2020 אישרה חברת נטפליקס את הפקת המיני-סדרה "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" אודות ג'פרי דאהמר אותה עתידה מוק לכתוב ולביים.
המיני-סדרה עלתה לשירות בספטמבר 2022.
בפברואר 2014, מוק התראיינה בתוכנית של פירס מורגן ב-CNN.
כתוצאה מהראיון - בו מוק הרגישה שמורגן התייחס אל החיים האישיים שלה ואל גופה כאייטם צהוב במקום לדבר איתה על הספר שלה, המטרה לכאורה של הראיון - נוצר בין השניים סכסוך שהתנהל ברובו בטוויטר.
מורגן ספג ביקורת חריפה מקהילות להט"ב ברחבי האינטרנט, מה שהוביל אותו להזמין את מוק לתוכניתו פעם שנייה, בניסיון להבין את הסיבות לביקורת.
מוק נענתה, והסבירה בתוכנית את הבעייתיות באופן הייצוג של אנשים וגופים טרנסג'נדרים בתקשורת.
מקרה נוסף שסבב את ההתעסקות של התקשורת בגניטליה של אנשים טרנסג'נדרים, מוק החליפה תפקידים כדי להדגים את האופן שבו מתייחסים לטרנסג'נדריות במדיה, ובריאיון עם אלישה מננדז, ירתה לעברה שאלות כדוגמת "האם יש לך וגינה" כדי להוכיח שהיא סיסג'נדרית.
מוק חיה בניו יורק עם בן זוגה, הצלם אהרון טרדוול.
2012 - פרס האקטיביזם של המרכז לסיוע משפטי על שם סילביה ריברה
2012 - מונתה לרשימת "15 הסלבריטאים הגאים המשפיעים" של GBMNews, למרות שהיא איננה גיי.
2013 - נכללה ברשימת "הטרנס 100", הרשימה הראשונה מסוגה שנותנת הכרה לאקטיביסטים טרנסג'נדרים בארצות הברית.
2014 - השתתפה בקליפ שליווה את הגוגל דודל לכבוד יום האישה הבינלאומי
2014 - רשימת "40 מתחת ל-40" של The Advocate, רשימה שנתית של דמויות להט"ביות משפיעות מתחת לגיל 40. היא גם נכללה ברשימתם של "50 הלהט"בים המשפיעים בתקשורת".
2014 - "Root 100", רשימת אנשים שחורים בעלי השגים של מנהיגות, חדשנות והשפעה תרבותית שהם מתחת לגיל 45.
2014 - פרס מגי למצוינות בתקשורת של Planned Parenthood, על יצירת מרחב בטוח ועוצמתי לקולות של נשים טרנסג'נדריות באינטרנט ומחוצה לה, ספציפית באמצעות דף ה-Tumblr שלה וההאשטאג של הספר שלה, #RedefiningRealness.
גֵ'נְט מִיכָאִיל היא פוליטיקאית ואשת חינוך פלסטינית שכיהנה כראש עיריית רמאללה בשנים 2005–2012. האישה הראשונה שנבחרה לראשות עירייה ברשות הפלסטינית.
ח'ורי היא בת למשפחה נוצרית-קתולית, והייתה מנהלת בית הספר לבנות ברמאללה במשך 20 שנה.
ח'ורי התמודדה בבחירות למועצת עיריית רמאללה ב־23 בדצמבר 2005 בראשות רשימה עצמאית בשם "רמאללה לכולם", למרות היותה מזוהה עם החזית העממית לשחרור פלסטין, שזכתה בשישה מושבים מתוך 15..
מפלגת וואטן המשויכת לפת"ח בראשות חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ע'אזי חנאניה זכתה גם היא בשישה מושבים ואילו הסיעה המזוהה עם חמאס "השינוי והרפורמה" בראשות ח'לדון חאדר זכתה בשלושה מושבים.
המועצה החדשה הצביעה ברוב של תשעה מול שישה, לאחר שמפלגת השינוי והרפורמה תמכה במיכאיל, והיא התמנתה לראשות העירייה.
המועצה נועדה לכהן חמש שנים, אך הבחירות נדחו עקב חוסר יכולת ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית לנהל בחירות ברצועת עזה.
הבחירות התקיימו לבסוף ב־2012, ולאחריהן החליף אותה בתפקיד מוסא חדיד.
ג'נט רוסאנט היא ביולוגית המתמחה בביולוגיה התפתחותית.