tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הופיעה בשער של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2003 והופיעה בגיליונות 2001, 2003, 2004, 2005 ו-2006. היא הייתה אובייקט לעבודת ציור הגוף של Joanne Gair.
היא דגמנה עבור ויקטוריה'ס סיקרט והציגה בפרסומות של חברות שונות כגון קארטיה ומקס פקטור.
ב-3 ביוני 2004 היא הייתה אחת מהשופטות בשידור הטלוויזיה במהלך תחרות מיס תבל ה-53 בקיטו, אקוודור.
היא דוברת צ'כית, סלובקית, פולנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
במהלך רעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב-26 בדצמבר 2004, הייתה נמצובה בנופש בקאו לאק, תאילנד ביחד עם צלמה הראשי וארוסה סיימון אטלי, כשהצונאמי פגע במקום בו הם שהו.
אטלי טבע ונמצובה סבלה מאגן שבור ופגיעות פנימיות קשות, אבל היא הצליחה לטפס על עץ תמר, שם הייתה במשך שמונה שעות, עד שאזרחים תאילנדים הצילו אותה והיא הוטסה לבית חולים סמוך.
נמצובה אושפזה שלושה שבועות בבית חולים תאילנדי, ואז טסה לביתה לרפובליקה הצ'כית, שם היא אושפזה שלושה שבועות נוספים בבית חולים.
הראיון הראשון עם נמצובה על החוויה בה הייתה קרובה למוות הייתה עם דיאן סויר בתוכנית Primetime Live של רשת ABC, ב-9 במרץ 2005. היא גם דיברה על חוויותיה בתוכנית "Larry King Live" ברשת CNN.
ב-2005 הקימה נמצובה את Happy Hearts Fund (HHF), ארגון צדקה, אותו יצרה בעקבות החלמתה מהצונאמי של 2004. כשנמצובה שבה לתאילנד חודשים אחדים אחרי הצונאמי, היא נוכחה לדעת שישנן משפחות שנותרו בלא בתים, ילדים שנהיו יתומים מהורים וקהילות שלמות שנעלמו.
היא הושפעה במיוחד מהילדים וחיפשה דרך לסייע להם לבנות את חייהם ולתת להם תקווה והזדמנות.
היא לא הייתה מרוצה מאופן הטיפול של ארגונים שלא היו מסוגלים להחליט לאילו ילדים או אפילו לאיזו ארץ יש לעזור במיוחד, נמצובה החליטה ליצור קרן משל עצמה ולבנות אותה כך שכל העלויות הניהוליות יירשמו, וכך להבטיח ש-100% מהתרומות ילכו ישירות לתוכניות עבור ילדים.
ב-15 בדצמבר 2009 נמצובה ומנכ"ל הקרן פיליפ קפוטו השיק את מבצע "להחזיר את האושר" באו"ם לרגל יום השנה החמישי של הצונאמי.
באותו היום נמצובה וקפוטו גם לקחו חלק בטקס closing bell ceremonies בנאסד"ק, שם מבצע "להחזיר את האושר" זכה גם הוא לפרסום נרחב.
ב-2008 היא הביאה את קרן Happy Hearts לפרו כדי לעזור לילדים שנפגעו מרעידת האדמה של 2007 בפרו.
המגזין גלאמור העניק לנמצובה את "אות ההישרדות" ב-2005 עבור הדרך שבה היא שיקמה את חייה לאחר אסון הצונאמי, היא הופיעה מחדש בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-2006. היא גם הופיעה בלוח השנה הבריטי FHM בשנת 2007 כמיס מאי.
ב-2007 היא הנחתה את התוכנית A Model Life של רשת TLC.
היא כתבה את הספר Love Always, Petra () שפורסם בדצמבר 2005, בו היא מספרת על חייה תחת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, כניסתה לעולם הדוגמנות ופריצת הדרך שלה בצילומים לספורטס אילוסטרייטד, שהיו קרש הקפיצה שלה למעמד דוגמנית-על.
היא גם מספרת על חייה עם סימון אטלי ואיך היא התאהבה בו, התארסה לו מתוך כוונה להתחתן.
נמצובה יצאה למשך זמן קצר עם הזמר הבריטי ג'יימס בלאנט בשנת 2006.
ב-7 ביולי 2007 היא הגישה את התוכנית/מופע American leg של לייב ארת' והופיעה בוידאו קליפ "Misfit" של קבוצת האינדי האמריקאית Elefant.
כיום היא עובדת עם חברת HP כדי להפיק פרסומת עתירת תקציב לטלוויזיה ובאינטרנט.
ביולי 2007 נמצובה נהפכה לטבעונית אחרי שהיא למדה על מאגר הדגים המתכלה של כדור הארץ.
היא ויתרה על בשר ומוצרי חלב בפברואר של אותה שנה.
גם כן ביולי 2007 ביקרה נמצובה בהאיטי לצד המוזיקאי יליד האיטי ויקלף ז'אן כחלק מאירוע גיוס כספים לפעולות צדקה.
חנוכת מעבדת מחשב ומזללה בשכונת העוני, בחסות ובמימון ארגון Jean's Yéle Haïti Foundation וארגון Happy Hearts Fund של נמצובה.
נמצובה חתומה בסוכנות הדוגמנות Chic Management בסידני, אוסטרליה.
נמצובה חתומה בסוכנות הדוגמנות Next Models Management.
פטרו "מושאט" או פטרו הראשון (ברומנית: Petru Muşat או Petru întâiul) היה שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1375–1391. עלה לשלטון אחרי השליט קוסטיה.
על חותם של תעודה משנת 1377 מופיע תארו בלטינית כ-Petrus voivoda Moldaviensis (פטרו, וויווד של מולדובה) ובמסמך שהוצא בקנצלריה שלו ב-1 במאי 1384 שם השליט מופיע בצורת "פטרוס וויווד, דוכס מולדובה בחסדו של האל" «Petrus Waiwoda dei gratia dux Terre Moldavie»
לפי המסורת ההיסטורית הרומנית שהייתה מקובלת עד לא מזמן, משערים כי פטרו הראשון מושאט היה בנו של השליט שקדם לו, קוסטיה ושל מרגרטה מושאט, בת או אולי נכדה של בוגדאן הראשון.
דרך מרגרטה מושאט, פטרו מושאט ואחיו רומאן הם ממשיכי בית בוגדאן הראשונים ב"ענף" של שושלת זו, הנקרא "בית בני מושאט", ברומנית "המושאטינים" Muşatinii.
לאחרונה פורסמו מחקרים שלפיהם הוא היה למעשה בנו של אדם בשם שטפאן, בן של בוגדאן הראשון.
פטרו מושאט השתית את מדיניותו על מאמצים לשמירת יחסים טובים עם כל שכניו, ובמיוחד עם השכנה מצפון, פולין, שפרשה את חסותה על מולדובה.
חסות זו הייתה עשויה להגן על מולדובה מפני הונגריה ששלטה בה בעבר.
ב-27 בספטמבר 1387 נסע ללבוב והצהיר שם אמונים למלך ולדיסלב השני יאגיילו של פולין.
נסיכות מולדובה נותרה ביחסי וסאליות כלפי פולין במשך כמאה שנה - עד שנת 1497.
בשנת 1388 פטרו קיבל את חבל פוקוטיה ("האליץ'") בעל שטח של 8,000 קמ"ר כערבון על הלוואה בת 3,000 רובלים כסף "פרנקיים" לאוצר המלך.
ההלוואה לא הוחזרה אף פעם במלואה.
חוב זה ואזור פוקוטיה היוו אחר כך במשך מאה וחמישים שנה סיבה לוויכוחים ומלחמות רבות בין שתי המדינות.
פטרו מושאט תיווך גם במשא ומתן בין פולין ובין ולאכיה (1390,1389) שבהנהגת מירצ'ה הזקן.
בזמנו קוימו גם המגעים הדיפלומטיים הראשונים בין מולדובה ובין הנסיכויות הרוסיות.
פטרו קיבל משלחת מטעם הקניאז דמיטרי דונסקוי.
כמצוין בכרוניקות הרוסיות, בנו של דמיטרי, ואסילי, שהיה בן ערובה בידי אורדת הזהב יצא מהשבי אל פודוליה, לפי הכתוב, בתחום "הוולאכים הגדולים" (כלומר הרומנים) "של פטרו" (1386).
בימי מלכותו האזור שליד המבצרים חוטין, צצינו (צ'צ'ון) על יד צ'רנוביץ של היום וחמלב נכללו בשטח נסיכות מולדובה.
ושטח מולדובה הורחב דרומה עד למבצר צ'טאטיה אלבה קרוב לים השחור.
בימי מלוכתו של פטרו מושאט מולדובה ידעה התפתחות כלכלית.
מסמכים ראשונים מעידים על קיומן של ערים כמו יאש, רומן, סירט, באיה, טרגו ניאמץ, חרלאו וחוטין.
מאותה תקופה הגיע גם אזכור ראשון בתעודה משנת 1392 של חבל בוקובינה מצפון מולדובה.
בשנת 1385 פטרו קבע את בירתו באזור הזה, בעיר סוצ'אבה.
בין היועצים הבכירים של השליט מוזכרים בעלי התואר של פרקלאב או סטרוסטה ווורניק.
בנוסף בנה את מצודת הניאמץ ואת מנזר ניאמץ.
פטרו ייסד גם את כנסיית "השילוש הקדוש" בעיר סירט, אחד מהדוגמאות הראשונות של האדריכלות המולדבית בימי הביניים.
פטרו מושאט טבע מטבעות כסף מסוג גרוש, כלומר דינר גדול, עליהם הופיע מצד אחד מגן עם פרחי שושן ושלושה פסים אופקיים עד קו האמצע ומהצד השני ראש שור הבר עם קרניים, סמל מולדובה.
בין הקרניים מופיע כוכב מחומש ומהצדדים גם סהר ורוזטה שסימלה את השמש.
בשולי המטבעות כתובות בלטינית SIM PETRI WOIWODI ו-SI MOLDAVIENSIS שבהם סבורים כי המילה SIM או SI משמעותה sigilium כלומר "חותם".
מטבעות אלה זכו להערכה רבה ונפוצו באזור רחב.
אלו היו מטבעות ראשונים של נסיכות מולדובה והגיעו עד לפולין, ליטא, קרים, לחוף הים השחור ולשטחי יוגוסלביה לשעבר.
המטבעה של פטרו הוציאה גם חצאי גרוש מכסף.
מושאט פעל בניגוד לרצונו של הפטריארך אנטוניוס הרביעי מקונסטנטינופול (1389 - 1390 ו-1391 - 1397) ועמד על מינוי בישוף ("מיטרופוליט") הילידי יוסיף (ה"ולאדיקה יוסיף"), קרוב משפחה שלו, בראש המוסדות הכנסייתיים במולדובה.
מינוי זה הוסכם עם הבישוף של האליץ'.
הפטריארך זעם והטיל חרם על השליט הרומני.
בהמשך כמה אקסארכים, שליחים של הפטריארכים אנטוניוס ותאודוסיוס ביקרו במולדובה על מנת לקחת בידיהם את ראשות הכנסייה המולדבית אך לא הצליחו להניא את השליט מתמיכתו במינוי זה.
בסופו של דבר המינוי של הבישוף יוסיף הוכר על ידי הפטריארך מקונסטנטינופול מאוחר יותר בשנת 1404, בימי מלכותו של אלכסנדרו הטוב.
פטרו מושאט נפטר בשנת 1391. הוא נקבר ככל הנראה בכנסייה הנקראת כעת כנסיית מיראוץ, הכנסייה העתיקה ביותר בעיר סוצ'אבה.
הקבר המשוער התגלה בעת עבודות שיפוצים שנעשו בכנסייה בשנים 1996 - 1997 ובגדים רשמיים שנמצאו בו מוצגים במוזיאון להיסטוריה של סוצ'אבה.
פסל של פטרו מושאט הוצב בפני בית התרבות של העיר סוצ'אבה - זמנית, בעת שיפוצים במקום אוחסן במוזיאון של העיר.
מכללה טכנית בסוצ'אבה נושאת את שמו
פטרו מושאט היה נשוי לנסיכה פולניה ממזוביה ששמה אינו ידוע, בת של יאנוש הראשון ושל אנה דנוטה, קרובת משפחה של מלכת פולין, יאדביגה.
נולדו לו שני בנים, רומן ואיוואשקו שטענו בזמנם לכתר מולדובה.
(קונסטנטין רזאקביץ' - כרונולוגיה קריטית של השליטים הרומנים של ולאכיה ומולדובה, 1324-1881, ההוצאה האנציקלופדית - בוקרשט, 2001, (כרך א', המאות 14 - 16)
המטבעות הראשונות של מולדובה - ב"סטאטום פלוס", כתב העת לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בשפה הרוסית, מס.
קרילוב - המצב הדתי וגרומים אתנו-פוליטיים ברפובליקת מולדובה.
(יאן טנגובסקי - היחסים הגנאלוגיים של השליטים המולדבים מבית בוגדאן עם בית גדימינאס במאות 14-15, ב"גנאלוגיה, מחקרים וחמרים היסטוריים" כרך ג', 1993, ע' 46-50,52-53 - בפולנית)
1 și 5 / 2009 (כתב העת הרומני להיסטוריה "מגזין איסטוריק"), מס.
פטרה קביטובה (בצ'כית: Petra Kvitová; נולדה ב-8 במרץ 1990) היא טניסאית צ'כית מקצוענית.
בשיאה (31 באוקטובר 2011) דורגה במקום שני בעולם בדירוג ה-WTA וכיום (18 באוקטובר 2021) מדורגת במקום החמישה עשר.
קביטובה זכתה פעמיים בטורניר גראנד סלאם, אליפות וימבלדון.
בפעם הראשונה בשנת 2011, לאחר ניצחון בגמר על מריה שראפובה (6 בעולם) בשתי מערכות 6–3, 4-6, ובשנת 2014 לאחר שגברה בגמר על יוג'יני בושאר בשתי מערכות 6–3, 0-6.
קביטובה זכתה עד היום ב-27 תוארי יחידות.
בינואר 2011 זכתה קביטובה בתואר השני בקריירה שלה, כשניצחה את אנדריאה פטקוביץ' בגמר טורניר בריזביין שבאוסטרליה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה ניצחה את אנה צ'קבטדזה מרוסיה, סמנתה סטוסור מאוסטרליה (5 בעולם) ופלאביה פנטה מאיטליה (22 בעולם), ונעצרה בשלב רבע הגמר עם הפסד לוורה זבונרבה מרוסיה (2 בעולם).
כחודש לאחר מכן השיגה קביטובה הישג מרשים, כאשר בהיותה מדורגת במקום ה-18 בעולם זכתה בטורניר פריז, עם ניצחון 3–6 6-4 במשחק הגמר על קים קלייסטרס, שהייתה מדורגת ראשונה בעולם באותו שבוע.
בחודש מאי זכתה קביטובה בטורניר מדריד היוקרתי, לאחר שניצחה בגמר את ויקטוריה אזרנקה מבלארוס (5 בעולם).
באליפות צרפת הפתוחה (רולאן גארוס) שנערכה בהמשך החודש היא ניצחה בשלושה משחקים בשתי מערכות, ובשלב שמינית הגמר הפסידה 2–6, 6-1, 6-3 לנה לי מסין (6 בעולם), שלבסוף זכתה באליפות.
שבוע לאחר מכן, המשיכה קביטובה לאליפות סוף השנה באיסטנבול, שם היא זכתה לאחר ניצחון על ויקטוריה אזרנקה (3) בגמר אחרי משחק מדהים שלקח שלוש מערכות ארוכות.
את סמנתה סטוסור (7) ובשלב הבתים, היא ניצחה את ורה זבונרבה (6) בשתי מערכות, את קרוליין ווזניאקי (1) לאחר 4:6, 2:6, ואת אגיינשקה רדוונסקה (8) הפולנייה לאחר שחזרה מפיגור 5:1 במערכה הראשונה לניצחון 6:7, 2:6. בעקבות הניצחון היא עלתה למקום השני בעולם במרחק נגיעה של 115 נקודות מווזניאקי הראשונה בעולם.
קביטובה התחילה את שנת 2012 במקום השני בעולם.
היא התחילה את השנה בזכייה בגביע הופמן, שבו ייצגה את צ'כיה ביחד עם תומאש ברדיך, לאחר ניצחונות על נבחרות צרפת, ארצות הברית דנמרק ובולגריה.
לאחר מכן באליפות סידני הבינלאומית היא הגיעה עד לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לנה לי 1–6, 7-5, 6-2. שבוע לאחר מכן, באליפות אוסטרליה הפתוחה היא הגיעה עד לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לשראפובה 2–6, 3-6, 6-4.
בטורניר שטוטגרט ניצחה פטרה את אנג'ליק קרבר ופרנצ'סקה סקיאבונה לפני שנעצרה בחצי הגמר בידי שראפובה.
לאחר מכן נעצרה בסיבוב השלישי במדריד בידי לוסי הראדצ'קה.
בטורניר רומא עברה קביטובה את אנסטסיה פבליוצ'נקובה וסוראנה קירסטאה לפני שהפסידה לאנג'ליק קרבר בשלוש מערכות.
ברולאן גארוס הגיעה לחצי הגמר והפסידה 6-3,6-3 למריה שראפובה המדורגת שנייה והאלופה בדיעבד.
באיסטבורן הפסידה כבר בסיבוב הראשון לאקטרינה מקארובה המדורגת 48 בעולם.
בווימבלדון הגיעה לרבע הגמר ונכנעה לסרינה ויליאמס המדורגת 6 בתוצאה 6-3,7-5.
בטורניר מונטריאול לאחר ניצחון קשה על קסניה פראבראק, ניצחה באופן משכנע את מריון ברטולי וטאמירה פאצ'ק, בחצי הגמר חזרה מפיגור מערכה מול קרוליין ווזניאקי הדנית 6-3,2-6,6-3, בגמר ניצחה את נה לי הסינית בשלוש מערכות 7-5,2-6,6-3.
בעונה זו הרוויחה קביטובה 2,853,474 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה קביטובה במדליית ארד בטורניר ליחידות, לאחר שניצחה את מדיסון קיז מארצות הברית ב-3 מערכות.
בשלב חצי הגמר היא הפסידה למוניקה פויג מפוארטו ריקו בשלוש מערכות, שזכתה במדליית זהב.
ב-20 בדצמבר, קביטובה הותקפה בביתה על ידי שודדים שהיו במסווה של אנשי תחזוקה ונפצעה בכף ידה השמאלית.
קביטובה שיחקה בנבחרת צ'כיה החל משנת 2007. מאזנה עומד על אחד עשר ניצחונות (כולם במשחקי יחידות) וחמישה הפסדים (ארבעה במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות).
ב-2011 היא הובילה את הנבחרת הצ'כית לזכייה ראשונה בגביע הפדרציה בתור מדינה עצמאית ללא סלובקיה, עם שני ניצחונות מול רוסיה במוסקבה על מריה קירילנקו וסבטלנה קוזנצובה, ובכך סיימה עונה מושלמת בפדרציה עם 6 ניצחונות ו-0 הפסדים ביחידות.
פטרו יוחימוביץ' שלסט (באוקראינית: Петро Юхимович Шелест ; ברוסית: Пётр Ефи́мович Ше́лест; 14 בפברואר 1908 – 22 בינואר 1996) היה איש ציבור אוקראיני-סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה בשנים 1963–1972. כאישיות הפוליטית הבכירה ברפובליקה, נהנה שלסט מעצמאות יחסית שאפשרה לו לטפח את הלאומיות והשפה האוקראינית.
הוא הודח על ידי ברז'נייב כשזה ביסס את שלטונו.
שלסט נולד במשפחת איכר אוקראיני בכפר בסביבת חרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה).
לאחר סיום בית הספר היסודי עבד במשרד הדואר ואחר כך במסילת רכבת המקומית.
בשנת 1923 שלסט נכנס לקומסומול והחל משנת 1926 עבד במנגנון הארגון.
לאחר השלמת הלימודים בשנת 1930 החל ללמוד הנדסה במכון למשק בחרקוב.
במקביל ללימודי הנדסה היה עורך של עיתון.
בשנת 1932 שלסט החל לעבוד במפעל לייצור ברזל בעיר מריאופול ובערבים המשיך בלימודי הנדסה בטכניון המקומי.
לאחר סיום הלימודים, בשנים 1936–1937 שירת שלסט בצבא האדום ועם סיום השרות השתחרר בדרגת סגן.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 כיהן שלסט כמנהל במספר מפעלים של התעשייה הכבדה בברית המועצות ובתפקידי ניהול בממסד המפלגתי.
בשנת 1954 שלסט עבר סופית לעבודה במנגנון המפלגתי והתמנה לתפקיד בכיר במחוז קייב של המפלגה.
לאחר פטירת יוסיף סטלין היה שלסט יושב ראש ועדה לטיהור אנשים שהואשמו ללא סיבה בתקופת סטלין במחוז קייב ובמחוז ויניצה.
בהתאם להוראה ישירה של ניקיטה חרושצ'וב, ב-2 ביולי 1963 התמנה שלסט למזכיר הראשון של המפלגה באוקראינה הסובייטית.
אולם משלא הצליח להגדיל את התפוקה החקלאית באוקראינה חטף ביקורת של כרושצ'וב.
בהשפעת ניקולאי פודגורני וליאוניד ברז'נייב פעל להדחת כרושצ'וב מתפקידו ובמהלך ישיבה מכרעת בשנת 1964 היה ראשון הנואמים בגנות כרושצ'וב.
לאחר הדחתו של כרושצ'וב צורף כחבר מלא לנשיאות המפלגה הקומוניסטית.
שלסט היה בין מובילי הקו הניצי בפוליטבירו.
הוא תמך במתקפה נגד ישראל במלחמת ששת הימים והתנגד להתרת עלייה.
בקיץ 1968 דחף לפלישה סובייטית לצ'כוסלובקיה והחלפת השלטון במדינה זו.
שלסט הזהיר את חבריו בפוליטבירו מהתגברות רוחות לאומניים אנטי-סובייטיים באוקראינה אם השינויים בצ'כוסלובקיה לא ידוכאו.
לימים נטען שלצורך כך חיבר שלסט דו"ח כוזב שהטעה את חברי הפוליטבירו.
במרץ 1969 התבטא בחריפות נגד סין.
בשנת 1972 התנגד לפגישה בין ברז'נייב וניקסון.
במהלך כהונתו תמך בפיתוח ומחקר התרבות האוקראינית, הקמת מוזיאונים מקומיים וכתיבת סדרת ספרים על ההיסטוריה של ערי אוקראינה.
הוא תמך והגן על מספר פעילים אוקראינים שהואשמו בלאומנות.
בהיותו ראש הממסד האוקראיני שלסט פעל לקבלת אוטונומיה כלכלית לאוקראינה הסובייטית ודאג לכך שהחלטות עקרוניות בנושא אוקראינה יתקבלו במוסקבה רק לאחר תאום איתו.
כתוצאה מכל זה החלו חיכוכים עם הממסד במוסקבה וליאוניד ברז'נייב החל לבדוק אפשרויות להדחת שלסט מהתפקיד.
ב-19 במאי 1972 שלסט הועבר למוסקבה תוך קידום פורמלי לתפקיד סגן ראש ממשלת ברית המועצות, אך פורש כסילוק מתפקידו באוקראינה.
באפריל 1973 פורסמה ביקורת פומבית נגדו בעיתון אוקראיני, בצעד שפורש ככוונה להדיחו.
באופן רשמי שלסט ביקש לצאת לגמלאות ועזב את כל תפקידיו במנגנון המפלגתי.
בשנים 1974–1984 שלסט היה מנהל של משרד תכנון של אחד ממפעלי התעופה במחוז מוסקבה.
בכל התקופה הסובייטית לא הותר לו לבקר בקייב.
בשנת 1991 הוא תמך בהכרזת עצמאות על ידי אוקראינה ובשנת 1993 לאחר הפסקה ארוכה ביקר בקייב.
שלסט נפטר ב-13 ביוני 1996 בקרבת מוסקבה והוטמן בבית העלמין בקייב.
עבור פעילותו הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1968), עיטור לנין (3 פעמים), עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
החל משנת 1953 שלסט ערך רישום של פעילותו ופגישותיו ובשנת 1995 פרסם את ספר זיכרונות שהתבסס על רישום זה.
פטרה תימר היא שחיינית עבר מזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב, אלופת אירופה בעלת 3 מדליות זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בחופשי.
תימר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ).
באליפות מזרח גרמניה בשחייה שנערכה בלייפציג ב-9 ביולי 1977 ושהוותה את המבחנים לאליפות אירופה בשחייה, קבעה תימר במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 8:35.04 דקות.
בשנת 1978 לא הצליחה תימר להיכלל בנבחרתה של מזרח גרמניה לאליפות העולם בשחייה.
תימר פרשה מספורט תחרותי בשנת 1979 והחלה לעבוד כצלמת.
תימר הייתה נשואה פעמיים לקלאוס קטצור, בעל מדליית כסף אולימפית בשחייה (מינכן 1972) שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים ולאלף-גרד דקרט, אף הוא ספורטאי אולימפי, שהשתתף בסקי למרחקים.
בין היתר, השחיינית בירגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב .
תימר שברה 5 שיאי עולם, במשחים ל-400 מטר חופשי ול-800 מטר חופשי.
בשנת 1987 זכתה תימר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פטרו אולכסיוביץ' פורושנקו (באוקראינית: Петро Олексійович Порошенко; נולד ב-26 בספטמבר 1965) הוא פוליטיקאי ואוליגרך אוקראיני אשר כיהן כנשיא אוקראינה החמישי בשנים 2014 עד 2019. הוא נבחר לתפקיד ב-25 במאי 2014, בבחירות שנערכו בעקבות אירועי יברומאידאן, שבמהלכם הודח הנשיא ויקטור ינוקוביץ'.
פורושנקו הוא איש עסקים מיליארדר, שעשה את עיקר הונו בתעשיית השוקולד, דבר שהקנה לו את הכינוי "מלך השוקולד".
פורושנקו נולד בבולגרד במחוז אודסה בברית המועצות (כיום בולהרד באוקראינה) וגדל בעיר בנדרי שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית.
בשנת 1982 התקבל ללימודים בפקולטה ליחסים בינלאומיים ומשפט בינלאומי באוניברסיטת קייב.
בשנת 1984 גויס לשירות חובה בצבא הסובייטי.
בשנת 1986, בתום שירות החובה, שב לאוניברסיטה להשלמת הלימודים.
הוא סיים את הלימודים באוניברסיטה בשנת 1989.
תוך כדי לימודיו באוניברסיטה פתח עסק לממכר פולי קקאו ותקליטורי DVD עם סרטים שנאסרו להפצה בברית המועצות.
ניסה לפתוח בית ספר קטן לשפות, אך זה נסגר על ידי הקג"ב.
באמצע שנות ה-90 רכש מספר חברות לייצור ממתקים והפך אותן לקבוצת רושן (Roshen), יצרן הממתקים הגדול ביותר באוקראינה.
הצלחתו בעסקי השוקולד העניקה לו את הכינוי "מלך השוקולד".
מלבד עסקי שוקולד יש ברשותו ערוץ טלוויזיה, מספנה ועסקים אחרים.
על פי פורבס הונו מוערך בכמיליארד דולר.
פורושנקו נבחר לראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני) בשנת 1998. תחילה היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאוחדת של אוקראינה.
המפלגה תמכה בנשיא אוקראינה דאז לאוניד קוצ'מה.
פורושנקו עזב את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והקים מפלגת שמאל-מרכז בשם סולידריות.
בשנת 2001 היה אחד הגורמים החשובים בהקמתה של מפלגת האזורים.
בסוף אותה שנה העביר את תמיכתו מקוצ'מה למתחרהו העיקרי, ויקטור יושצ'נקו ובמפלגתו אוקראינה שלנו.
לאחר הבחירות לפרלמנט שנערכו במרץ 2002 שבמהלכן זכתה "אוקראינה שלנו" במרבית המושבים בפרלמנט נכנס פורושנקו לפרלמנט בשורותיה.
הוא היה יו"ר ועדת הכספים.
לאחר בחירתו של יושצ'נקו היה לנאמנו.
לאחר זכייתו של יושצ'נקו בבחירות לנשיאות בשנת 2004 היה למזכיר המועצה לביטחון לאומי.
בספטמבר 2005 נקלע יושצ'נקו למערבולת פוליטית בגלל האשמות בשחיתות ונאלץ לפטר את כל ממשלתו, בכלל זה את פורושנקו.
בבחירות לפרלמנט שנערכו במרץ 2006 שב ונבחר לפרלמנט.
תמרונים פוליטיים הותירו את מפלגת "אוקראינה שלנו" מחוץ לממשלה והוא לא ניסה להיבחר בבחירות חדשות שנערכו בספטמבר 2007. במקום זאת בחר לעמוד בראש המועצה של הבנק הלאומי של אוקראינה.
יושצנ'קו מינה את פורושנקו לשר החוץ ב-7 באוקטובר בשנת 2009. כמה ימים לאחר מכן הוחזר על ידי הנשיא למועצה לביטחון לאומי.
בתפקידו זה תמך בכניסתה של אוקראינה לברית נאט"ו.
פורושנקו פוטר מתפקידו כשר החוץ ב-11 במרץ 2010, ובמרץ 2012 מונה על ידי נשיא אוקראינה ינוקוביץ לשר המסחר והפיתוח הכלכלי.
באותו החודש פרש ממועצת הבנק הלאומי.
פורושנקו חזר לפרלמנט האוקראיני בשנת 2012 בתור מועמד עצמאי ולא הצטרף לאף מפלגה קיימת.
אירועי יברומאידן שהחלו בסוף שנת 2013 הכניסו את הפוליטיקה האוקראינית למערבולת שבסופה אולץ הנשיא המכהן, ויקטור ינוקוביץ' לוותר על שלטונו.
פורושנקו הוביל בסקרים המוקדמים לפני הבחירות.
בתחילת כהונתו התדרדר המצב הפנימי באוקראינה.
משבר גדול ממדים התרחש בחלקה המזרחי של המדינה ומאות אזרחים אוקראינים נהרגו ונפצעו בקרבות.
מאז עלייתו לשלטון הוא הוביל רפורמות רבות ומהלכים שונים להפיכת אוקראינה למדינה דמוקרטית ומודרנית בסגנון המערב וזכה בשל כך לתמיכה רבה של מדינות המערב, בין השאר הקים את המשטרה הלאומית במקום שירות המיליציה המיושן.
בתקופתו ספג ביקורת רבה על כך שהוא מוביל מדיניות של פחד ודחייה מרוסיה ותרבותה.
ברם, לאחר שחוק מ-2012 קבע שאם מעל 10% מהאוכלוסייה בכל מחוז מוסרים במרשם האוכלוסין ששפת אמם היא שפה אחרת מלבד אוקראיני - השפה הזו תהפוך לשפה רשמית שנייה במחוז.
עקב כך נקבעה רוסית כשפה רשמית שנייה בכמה מהמחוזות והערים במזרח ובדרום אוקראינה.
החוק בוטל על ידי הפרלמנט ב-2014, אבל יו"ר הראדה, אולכסנדר טורצ'ינוב סירב לחתום על הביטול כל עוד לא התקבל חוק חלופי לגבי מדיניות שפה.
הביטול נותר בלתי חתום ועל כן בלתי תקף מאז והנשיא פורושנקו אף אמר שביטול החוק היה טעות.
בית המשפט לחוקה באוקראינה דן בעתירה שדרשה לקבוע שהחוק מ-2012 לא הולם את החוקה האוקראינית ובפועל החוק תקוע וטרם אושר.
שמו של פורושנקו עלה במסגרת שערוריית מסמכי פנמה באפריל 2016.
ב-17 במאי 2017, נכנס לתוקף צו נשיאותי של פורושנקו לפיו הוחלט על הגדלה דרמטית של מספר אתרי האינטרנט הרוסיים החסומים לשימוש באוקראינה.
בין השאר נחסמו הפורטל הפופולרי Mail.ru המספק גם שירותי דואר אלקטרוני ושתי הרשתות החברתיות הפופולריות בבעלותו - VK, רשת Odnoklassniki (לאיתור חברי ב"ס וילדות), מנוע החיפוש Yandex ועוד אתרי חדשות רוסיים ואחרים.
המהלך הוסבר כצעד מנע נגד תקיפות סייבר ובעקבות המצב במזרח אוקראינה, אך הוא מעורר ביקורת חריפה בתוך אוקראינה ובקרב ארגונים למען חופש המידע וזכויות אדם.
זה לא מפתיע - ע"פ נתוני Mail.ru, לא פחות מ-25 מיליון מאזרחי אוקראינה עושים שימוש בשירותי הפורטל, יותר ממחצית מאוכלוסיית המדינה.
16 מיליון חברים ברשת VK, 11 מיליון משתמשים ב-Yandex ו¯10 מיליון ברשת Odnoklassniki.
סקר מינואר 2016 שביצעה חברת הייעוץ העסקי Genius בקייב מיקם את הרשת החברתית VK והפורטל Mail.ru במקומות השני והשלישי ברשימת האתרים הפופולרים במדינה, אחרי גוגל.
תומכי החסימה מסבירים שרוסיה עושה שימוש באתרים שנחסמו שימוש נרחב להפצת תעמולה ולפיכך המהלך מתבקש.
בבחירות של 2019 הפסיד לשחקן היהודי וולודימיר זלנסקי.
הוא המשיך לעמוד בראש מפלגת הסולידריות האירופית.
ב-20 בדצמבר 2021, הואשם פורושנקו בבגידה במדינה, סיוע לארגוני טרור ומימון טרור עקב ארגון לכאורה של רכישת פחם מאזורים שבשליטת בדלנים באוקראינה יחד עם הפוליטיקאי הפרו-רוסי ויקטור מדבדצ'וק.
הוא הואשם שהיה מעורב בעסקאות שניהל עם הבדלנים הפרו-רוסים בשנים 2014-2015. במסגרת החקירה הוקפאו נכסיו של הנשיא לשעבר.
הוא שוחרר על ידי בית הדין המחוזי של קייב עם דרישה להתייצב לחקירה בהמשך.
ב-4 במאי 2024, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את פטרו פורושנקו לרשימת מבוקשים.
ב-13 בפברואר 2025, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הטיל סנקציות על פטרו פורושנקו.
הסנקציות כוללות חסימה קבועה של נכסים ושלילת פרסי מדינה של אוקראינה, הפסקה מוחלטת של פעולות הסחר ואיסור על העברת הון מחוץ לאוקראינה.
פטרו פורושנקו נשוי מ-1984 למרינה פורושנקו (שם נעורים - פרבדנצב), רופאה-קרדיולוגית במקצועה.
לזוג ארבעה ילדים: אולכסיי (יליד 1985), אולכסנדרה ויבהניה (תאומות ילידות 2000) ומיכאילו (יליד 2001).
מבנו הבכור יש להם שני נכדים.
פטרה קרין קלי הייתה פוליטיקאית, פעילת שלום ואקטיביסטית גרמנייה.
היא מוכרת בעיקר כמייסדת מפלגת הירוקים הגרמנית.
היא הגתה את רעיון הקמת המפלגה הירוקה והקימה את המפלגה הראשונה שפעלה ברמה הארצית הן בגרמניה והן בעולם.
לקלי היה תפקיד מרכזי ברשת הפעילים שהתנגדו להתחמשות גרעינית והיא שימשה כדוברת שלהם במרכזי הכוח.
היא מילאה תפקיד חשוב בשילוב נושאי איכות הסביבה במיינסטרים הפוליטי במערב גרמניה.
נורתה על ידי בן זוגה בזמן שישנה ב-1992.
קלי נולדה בשנת 1947 בגינצבורג שבבוואריה בשם פטרה קרין להמן.
היא שינתה את שם משפחתה לקלי לאחר שאמה נישאה לקצין אמריקאי שזהו שם משפחתו.
היא התחנכה במנזר קתולי בגינזבורג, ובשנת 1959 משפחתה היגרה לארצות הברית, שם השלימה את לימוד התיכון בג'ורג'יה ווירג'יניה.
קלי למדה מדעי המדינה באוניברסיטת אמריקה שבוושינגטון, בזמן לימודיה התנדבה בקמפיין הבחירות של רוברט קנדי ויוברט האמפרי והשתתפה בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ומדיניות החימוש הגרעיני של ארצות הברית.
היא קיבלה השראה ממרטין לותר קינג ומהאטמה גנדי.
כשסיימה את לימודיה, בשנת 1970, עברה לאמסטרדם שם חקרה את האפשרויות לאיחוד אירופאי.
שנה לאחר מכן היא החלה את הקריירה שלה בנציבות האירופית.
באותן שנים השתתפה במספר מאבקים סביבתיים והייתה פעילת שלום.
לאחר מכן עבדה בוועדה החברתית כלכלית של האיחוד האירופי, שם פעלה בתחום שמירת הסביבה, בריאות וחינוך.
קלי עקבה אחרי פעולות המחאה של ארגוני השטח שפעלו נגד נשק גרעיני והשתכנעה כי פעילותם היא דרך פוליטית חלופית, כוללת יותר, לאירופה.
ב־1979 שלחה קלי מכתב פתוח להלמוט שמידט, שכיהן כראש סיעת SPD בבונדסטאג, בו הודיעה על פרישתה מהמפלגה והקמת גוף פוליטי חדש שיפעל למען הסביבה והשלום ויקדם שוויון בין נשים לגברים, ולא רק כמראית עין.
שמידט תמך בהתחמשות גרעינית ואילו קלי התנגדה בצורה חריפה לנושא.
לקראת הבחירות הראשונות לפרלמנט האירופי, במרץ 1979, נפגשה קבוצות פעילים ירוקים בפרנקפורט, במטרה לגבש גוף עצמאי שינסה להיבחר לפרלמנט.
המועמדים הראשונים היו קלי ורולנד ווגט שבאו מתוך תפיסה יותר רדיקלית ובמקומות הבאים היו נציגים יותר שמרנים כמו הרברט גרוהל.
אולם, למתנגדי החימוש הגרעיני היה רוב בקבוצה.
הם לא זכו במושב בפרלמנט האירופי אך בשנת 1983 הירוקים זכו ב-27 מושבים בבונדסטאג.
קלי נבחרה כחברת פרלמנט מבוואריה.
בשנת 1987 נבחרה בשנית, עם מספר קולות גדול יותר.
ב-4 במאי 1983, קלי וגבריאלה גוטוואלד, חברת פרלמנט מטעם הירוקים, הניפו שלט גדול בשעה שהקנצלר הלמוט קוהל נתן הצהרה פוליטית רשמית (Regierungserklärung).
הן מחו על רציחתם של רופא גרמני, אלברכט פלפום, ו-13 אזרחי ניקרגואה בזמן מלחמת הגרילה במדינה.
לטענתן, התמיכה של קול בפעילות ארצות הברית בניקרגואה הופך אותו לאחראי למותם.
עשרה ימים לאחר מכן, ב-14 במאי, קלי ועוד ארבעה חברי פרלמנט מטעם הירוקים הניפו כרזות בכיכר אלכסנדרפלאץ במזרח ברלין עם הכיתוב "הירוקים - וכתתו חרבותם לאיתים" ו-"פירוק הנשק במזרח ובמערב".
הם נעצרו לזמן קצר ולאחר מכן שוחררו והוחזרו למערב ברלין.
הרשויות במזרח גרמניה הגיבו בסלחנות להפגנה משום שמפלגת הירוקים התנגדה להחלטת נאט"ו הכפולה שלכאורה מצמצה את החימוש של הגושים, אך למעשה לא מנעה אותו.
אריך הונקר התנצל על מעצרם של הירוקים והזמין את קלי לפגישה עמו.
היא הגיעה לפגישה עם חולצה עם איור של חרב ואת.
לא היו פגישות נוספות בין פוליטיקאים ממזרח גרמניה לחברי מפלגת הירוקים ונאסרה כניסה שלהם למזרח גרמניה.
מ־1985 קלי פעלה למען טיבט והעלתה, לראשונה, לדיון בבונדסטאג את הנושא ביחד עם הרברט רושה .
היא לא קיבלה את אדישותן של הדמוקרטיות המערביות כלפי טיבט.
הפעלה במיוחד למען טיבט, משום שהאמינה כי בהנהגת הדלאי לאמה, טיבט יכולה להיות אומה המתאפיינת באורח חיים בר-קיימא ומאוזן מבחינה רוחנית.
לצד הפעילות בפוליטיקה הממוסדת, קלי הובילה גם אירועי מחאה רבי משתתפים.
ב-1981 היא הייתה מבין המארגנים של הפגנת מחאה נגד החימוש הגרעיני ובעד השלום בבון, בה השתתפו כ־300,000 איש.
זו הייתה הפגנה הגדולה ביותר בגרמניה עד אז.
ההפגנה אורגנה על ידי אות הכפרה והשלום ו-30 ארגונים נוספים.
קלי הייתה אחת הדוברות בהפגנה.
ב-1983 היא ארגנה אירוע שלקח השראה ממשפטי נירנברג והקיימה בעיר משפט ציבורי נגד השימוש בנשק גרעיני.
באותה השנה, זוכה פרס נובל, היינריך בל, הוביל יחד עם קלי שרשרת אנושית לאורך מאה קילומטר משטוטגרט לנוי-אולם כמחאה על ההתחמשות הגרעינית בעולם.
בשנת 1982 זכתה בפרס הקיום הנכון "על גיבוש והטמעת חזון חדש המאחד בין סוגיות אקולוגיות, פירוק נשק, צדק חברתי וזכויות אדם".
בשנת 2002 פרס אור האמת (Light of Truth Award) שמחלק הדלאי לאמה הוענק לקלי על פעילותה למען טיבט בגרמניה.
בשנת 2006 הוצבה קלי במקום 45 ברשימת הפעילים שעשו את המרב על מנת להציל את כדור הארץ של הסוכנויות הסביבתיות של בריטניה.
בשנת 1992 נורתה פטרה קלי בבון בזמן שישנה לצד בן זוגה, גרט בסטיאן, חבר מפלגת הירוקים, שהתאבד לאחר מכן.
החלו חיפושים אחרי קלי ובסטיאן אחרי שמספר שבועות לא הצליחו ליצור איתם קשר.
סבתה של קלי ואשתו של בסטיאן פנו למשטרה.
גופתה נמצאה ב-19 באוקטובר, ותאריך פטירתה נקבע ל-1 באוקטובר.
ישנן שתי תאוריות על המניע של בסטיאן לרצח וההתאבדות.
הראשונה קשורה למערכת היחסים ביניהם.
האפשרות השנייה נוגעת לעברו של בסטיאן, שחשש מחשיפת מידע על יחסיו עם גורמים מזרח-גרמניים.
קלי נקברה ליד וירצבורג בצפון בוואריה.
פטרה מאייר (לשעבר פלקה, בגרמנית: Petra Felke Meier; נולדה ב-30 ביולי 1959) היא אתלטית עבר מגרמניה המזרחית.
היא אלופה אולימפית (סיאול 1988), פעמיים ברציפות סגנית אלופת עולם (רומא 1987 וטוקיו 1991), אלופת האוניברסיאדה (בוקרשט 1981) ושיאנית עולם בהטלת כידון.
היא האישה היחידה בעולם שהצליחה להטיל את הכידון למרחק של 80 מטר.
הטלה זו נחשבה לשיא עולם בהטלת כידון לנשים מ-1988 ועד 1999, השנה שבה שונה מבנה וגודל הכידון.
פטרה פלקה נולדה בזאלפילד שבמחוז תורינגיה, אז בשטח גרמניה המזרחית.
היא התאמנה בצעירותה עם האלופה האולימפית רות פוקס.
באליפות אירופה לנוער בשנת 1977 היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 57.68 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכתה פלקה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 65.20 מטר
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 סיימה פלקה במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 65.56 מטר
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי פינלנד בשנת 1983 היא סיימה במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 62.02 מטר.
בשנת 1984 נמנע ממנה להשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס בשל החרם הסובייטי.
עשרה ימים לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה היא קבעה בהטלת כידון שיא אישי חדש של 73.30 מטר.
טסה סנדרסון מבריטניה המנצחת באולימפיאדה קבעה תוצאה של 69.56 מטר.
בתחרות שנערכה בשוורין, גרמניה ב-4 ביוני 1985 היא שברה פעמיים את שיא העולם בהטלת כידון, בפעם הראשונה היא הטילה את כידון למרחק 75.26 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של טינה לילאק מפינלנד (74.76) ולאחר מכן למרחק של 75.40 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1986 היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 72.52 מטר, אחרי פטימה ויטברד מבריטניה (76.32 מטר) ולפני ביאטה פטרס מגרמניה המערבית (68.04 מטר).
בשלב המוקדמות שברה ויטברד את שיאה העולמי ובעמידה אותו על 77.44 מטר.
בתחרות שנערכה בלייפציג, גרמניה ב-29 ביולי 1987 קבע פלקה בהטלת כידון שיא עולם חדש של 78.90 מטר, שיפור לשיא בן השנה של פטימה ויטברד (77.44 מטר).
אולם, חמישה שבועות לאחר מכן באליפות העולם שנערכה ברומא היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 71.76 מטר, אחרי פטימה ויטברד (76.64 מטר) ולפני ביאטה פטרס (68.82 מטר).
בתחרות שנערכה בפוטסדאם, גרמניה ב-9 בספטמבר 1988 היא שברה את שיא העולם בפעם הרביעית וקבעה תוצאה של 80.00 מטר והייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שמצליחה להטיל כידון למרחק של 80 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה פלקה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 74.68 מטר, לפני פטימה ויטברד (70.32 מטר) ובת ארצה ביאטה קוך (67.30 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בספליט, קרואטיה בשנת 1990 היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 66.56 מטר, אחרי פייבי אלאפרנטי מפינלנד (67.68 מטר) ובת ארצה קארן פולקה (67.56 מטר)
החל משנת 1991 החלה לייצג את גרמניה המאוחדת ובאליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 68.68 מטר, אחרי שו דמיי מהרפובליקה העממית של סין (68.78 מטר) ולפני בת ארצה זילקה רנק (66.80 מטר)
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה במקום שביעי בהטלת כידון, בתוצאה מאכזבת של 59.02 מטר בלבד, ולאחריה פרשה מספורט תחרותי.
ב-1999 שונו המבנה והגודל של הכידון המיועד להטלה הן לגברים והן לנשים.
לפיכך, כל השיאים אופסו, ושיאה של פטרה יישאר כשיא העולם לפי המידות הישנות.
גילוי זה הטיל צל כבד וחשד משמעותי לגבי תקפות השגי הספורטאיות המזרח גרמניות ופלקה בכללן.
פטרה דומיטרסקו (ברומנית: petre dumitresku; 18 בפברואר 1882 – 15 בינואר 1950) היה גנרל רומני במהלך מלחמת העולם השנייה שהוביל את הארמייה הרומנית השלישית במערכה נגד הצבא האדום בחזית המזרחית.
דומיטרסקו נולד ב-18 בפברואר 1882 בדוברידור, דולז'.
הוא החל את דרכו הצבאית בשנת 1901 בבית הספר הצבאי להנדסה וארטילריה, וסיים את לימודיו בשנת 1903 בדרגת סגן משנה.
דומיטרסקו הועלה לדרגת סגן בשנת 1906 וחמש שנים לאחר מכן הועלה לדרגת קפטן.
באותה שנה, הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית בבוקרשט, וסיים את לימודיו בשנת 1913.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה דומיטרסקו היה מיור, ולאחר המלחמה, הוא העפיל מעלה בסולם הדרגות, בשנת 1920 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, בשנת 1930 הוא הועלה לדרגת בריגדיר, ובשנת 1937 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
משנת 1937 עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא שימש כנספח צבאי בפריז ובבריסל.
לאחר חזרתו לרומניה, הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה.
ב-25 במרץ 1941 הוא מונה למפקד הארמייה השלישית, וב-5 ביולי 1941 תקפו כוחותיו של דומיטרסקו את הכוחות הסובייטים בצפון בוקובינה וכבשו את צ'רנוביץ, שנכבשה על ידי הצבא האדום ב-28 ביוני 1940. לאחר מכן הוא חצה את נהר הפרוט וכבש את צפון בסרביה.
לאחר מכן חיפה דומיטרסקו על האגף הימני של הארמייה ה-11, בזמן שהתקדם לעבר הדנייסטר.
בשלב זה הארמייה הגרמנית ה-11 החליפה עמדות עם האיטלקים לקראת המשך ההתקדמות לעבר נהר הבוג הדרומי, ובספטמבר אותה שנה דומיטרסקו הדף ניסיון סובייטי לחצות את הדנייסטר במזרח, מאחורי הארמייה הגרמנית ה-11.
אחרי שהיטלר שכנע את יון אנטונסקו להמשיך את המלחמה מעבר גבולותיה של רומניה משנת 1940, דומיטרסקו הוביל את הארמייה השלישית לחצי האי קרים, ונטל חלק בקרב על ים אזוב.
עד ה-10 באוקטובר כוחות הארמייה השלישית צעדו למרחק 1,700 ק"מ מרומניה, נלחמו ב-4 קרבות גדולים וב-42 היתקלויות קטנות.
עבור פעולותיו במערכה הזו, הוענק לדומיטרסקו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והיה לרומני השני שקיבל את העיטור אחרי יון אנטונסקו.
מאוחר יותר הוא קיבל גם תוספת עלי אלון לעיטור, ובאוקטובר הוא גם קיבל את עיטור מסדר מיכאי האמיץ, מדרגה שלישית.
ב-18 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל, ובכך הפך לסגנו של אנטונסקו.
זמן קצר לאחר הקידום שלו, דומיטרסקו התקדם לעבר חצי האי טאמאן, בין ים אזוב ואת הים השחור, לצורך הקמת גשר חיוני בין כוחות מדינות הציר באירופה, לבין אלה השוהים עמוק בתוך תחומי ברית המועצות.
בשל העובדה כי הכוחות הגרמנים בסטלינגרד היו זקוקים לעזרה, העביר הפיקוד הגרמני העליון רבים מחייליו של דומיטרסקו לסייע לכוחות הלוחמים בעיר, ובעקבות כך נותרו לארמייה השלישית פחות חיילים להגן בקווים הקדמיים.
ב-19 בנובמבר 1942 עם שחר פתחה החזית הדרום-מערבית, בפיקודו של ניקולאי ואטוטין, במתקפה על עמדות הארמייה הרומנית השלישית על נהר הדון, כ-160 ק"מ מצפון-מערב לסטלינגרד.
הארמייה הרומנית השלישית לא היוותה יריב של ממש לכוחות התוקפים; היא הייתה פרוסה בדלילות על פני חזית ארוכה, ומעט תותחי הנ"ט שעמדו לרשותה היו ברובם מדגמים מיושנים, שלא היו מסוגלים להבקיע את השריון של טנקי ה-T-34 הסובייטיים.
חלק מהיחידות הרומניות גילו התנגדות עזה ובלמו את המתקפה הסובייטית במספר גזרות, אולם לאחר שקורפוסי הטנקים הוטלו למערכה, הובקעה החזית הרומנית והכוחות הניידים הסובייטיים החלו בהתקדמות מהירה בכיוון דרום-מזרח, במטרה לכתר את הכוחות הגרמניים בעורפם.
עד מהרה נהדפו כוחותיו של דומיטרסקו, והסובייטים כיתרו את כוחות הארמייה הגרמנית השישית בסטלינגרד.
במשך תקופה קצרה לחמה הארמייה השלישית ליד הנהר צ'יר, אולם הכוחות הסובייטים הדפה אותה בחזרה, ובדצמבר 1942 התקבלה החלטה אסטרטגית לסגת מערבה.
בין ה-26 במרץ ל-24 באוגוסט 1944, פיקד דומיטרסקו גם על הארמייה הגרמנית השישית, בנוסף על הארמייה הרומנית השלישית, ושתי הארמיות היוו את "קבוצת הארמיות דומיטרסקו".
יחד, הם הצליחו לעצור את הסובייטים במהלך מבצע יאשי-קישינב הראשון, אולם ספגו מפלה במבצע יאשי-קישינב השני.
לאחר מבצע יאשי-קישינב השני, התוכנית של דומיטרסקו הייתה להגיע לבוקרשט, ולהימנע מכל היתקלויות עם הצבא האדום לאורך הדרך.
עם זאת, כוחות הצבא האדום ארבו לכוחותיו של דומיטרסקו, וכאשר הגיעו שרידי הארמייה השלישית לבוקרשט, שבו הסובייטים יותר מ-130,000 חיילים רומנים.
לאחר מעברה של רומניה למחנה בעלות הברית, לחמו כוחותיו של דומיטרסקו נגד כוחות גרמניה הנאצית, ושבו יותר מ-6,000 חיילים גרמנים.
דומיטרסקו הועמד למשפט על פשעי מלחמה על ידי הממשלה הקומוניסטית החדשה, אך בסופו של דבר זוכה בגלל חוסר ראיות, וב-15 בינואר 1950 מת באופן טבעי בביתו בבוקרשט.
פטרה שירמן הייתה שחקנית ודוגמנית גרמנייה.
ב-1956 השתתפה בתחרות מיס גרמניה וסיימה במקום השלישי.
עקב היותה דוברת אנגלית היא נבחרה לייצג את גרמניה בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון.
בתחרות היא נבחרה למקום הראשון והוכתרה כמיס עולם 1956.
בעת היבחרה היא למדה פילוסופיה והיסטוריה של האומנות באוניברסיטאות של בון וקלן ולאחר מכן המשיכה את לימודיה במינכן.
ב-1960 שיחקה בסרט "The Magnificent Rogue" אודות איש עסקים המתמנה לאזרח כבוד בעירו ומספר את סיפור חייו בתקופת מלחמת העולם השנייה דרך פלשבק.
ב-1969 שיחקה בסרט "שבעה ימי חסד", שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, העוסק בתלמיד בפנימייה הנעלם ובחקירת מציאתו.
ב-1971 שיחקה בסרט "מלאכי הטרור".
היא עבדה כמנחה בטלוויזיה הגרמנית ופרסמה מספר ספרים שכתבה.
ב-1973 נישאה לרופא ד"ר גרהארד פרוינד, איתו ניהלה רומן בחשאי מ-1967, כאשר באותו הזמן היה נשוי לשחקנית מריאן קוך, והוא אבי בתה אלכסנדרה.
הוא היה בישוף של הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול וכיהן כמיטרופוליט של קייב, הליץ' (גליציה) ושל כל רוס בשנים 1647-1633
פטרו מוהילה הוביל שיפוצים והתחדשות הפעילות הדתית האורתודוקסית בכנסיות עתיקות של קייב, כולל בקתדרלת סופיה הקדושה.
בשנת 1632 השיג ממלך פולין ולדיסלב הרביעי את ההכרה בעצמאות הכנסייה האורתודוקסית בארצו ביחס לזו היוונית-קתולית.
הודות למאמציו הוקם מוסד החינוך החשוב ביותר בזמנו באוקראינה- האקדמיה על שם מוהילה בקייב.
מוהילה הוכרז כקדוש של הכנסיות האורתודוקסיות האוקראינית, הרוסית והרומנית.
פטרו מובילה נולד בשנת 1596 בעיר סוצ'אבה בדרום בוקובינה, בנסיכות מולדובה לאביו הבויאר סימיון מובילה, לימים שליט ולאכיה, ולאמו מרגיטה לבית חירה (Hâra), בת של הלוגופט גברילאש חירה ולימים נזירה בשם מלניה.
במקורות אחדים היא מוזכרת כמלניה זולקייבסקי.
ייתכן כי הייתה לה קרבה משפחתית עם משפחת האצולה הפולנית ז'ולקייבסקי.
לאביו היו אחים שנודעו גם כן כדמויות חשובות בתולדות הנסיכויות הרומניות:ירמיה מובילה, נסיך מולדובה בשנים 1595–1606 וגאורגה מובילה, לימים מיטרופוליט מולדובה.
סבא-רבא שלו היה שליט מולדובה, פטרו רארש.
אחות של פטרו, שנודעה כקיאז'נה, אחר כך בפולין כרגינה או ריינה מוהיליאנקה התחתנה עם הנסיך מיכל וישניובייצקי.
אחרי רצח אביו סימיון בשנת 1607 נדד פטרו מובילה עם אמו ואחיו ברחבי ולאכיה ואחר כך התיישבו באופן קבוע במערב אוקראינה - פולין קטן.
הם חיו זמן מה בקמניץ-פודולסקי ובשנת 1608 עברו לטירתו של סטניסלב ז'ולקייבסקי, בה התגוררו 16 שנה.
מוהילה החל ללמוד בבית עם מורים פרטיים, אחר כך למד אצל הנזירים של בית הספר של "האחווה" (בראטסטבו") האורתודוקסית "העלייה לשמיים" של לבוב וככל הנראה ב"אקדמיה זמויסקה" בזמושץ' מיסודו של הקנצלר יאן זמויסקי (1594).
ייתכן שלמד שם את השפות הקלאסיות - יוונית ולטינית, כמו כן סלבונית, בלארוסית עתיקה ופולנית, דקדוק, פואטיקה, רטוריקה, דיאלקטיקה, תאולוגיה.
לטענות לפיהם למד אחר כך בהולנד ובצרפת - באוניברסיטת סורבון בפריז (כטענה ב"תולדות הכנסייה של רוסיה" מאת מורביוב) אין סימוכין.
לפי מנהג האצילים הפולנים התאמן מוהילה בנשק והשתתף בלפחות שני קרבות של הפולנים נגד הטורקים העות'מאנים בצוצורה (1620) וחוטין (1622).
בשנות ה-1620 נסע מוהילה לאוקראינה שהייתה באותה תקופה שרויה בסערות פוליטיות מסיבות פנימיות וחיצוניות.
בשנים 1621–1626 הוא קיבל מספר אחוזות באזור קייב.
הוא החליט באותן השנים לסגת לחיי נזירות מתוך התגלות פנימית ובהשפעת אב הלאוורת קייב-פצ'רסק, הארכימנדריט זכרי קופיסטנסקי.
אחרי 1622 הוא התכונן מבחינה רוחנית באחוזתו ברובייז'ובקה, בה הקים כנסייה מוקדשת ליוחנן החדש מסוצ'אבה.
אחרי כן התיישב בלאוורת פצ'רסק, שהייתה המרכז הפוליטי, התרבותי, הדתי והחינוכי של אוקראינה.
פרט לזכרי קופיסטנסקי התוודע מוהילה למיטרופוליט איוב בורצקי, חפאמבו ברינדה ולקבוצת מלומדים וכמרים שהטיפו לשחרור לאומי ולשמירת המורשת הלאומית.
תרומותיו למעמד הכנסייה, לחינוך ולתרבות באוקראינה
חוסר היציבות הפוליטי באזור פגע בכל תחומי החיים באוקראינה.
הוצאו לאור מעט פרסומים או עיתונים ובתי ספר רבים נסגרו.
באותה תקופה מצב הנצרות האורתודוקסית היה רגיש בגלל התחרות עם הכנסייה הקתולית ובמידה פחותה יותר עם הכנסיות הפרטוסטנטיות שהפיצו את אמונותיהן בקרב האצולה בשטחי פולין, ליטא, בלארוס ואוקראינה.
אצילים אורתודוקסים רבים המירו דתם לנצרות רומית-קתולית ויוונית-קתולית כדי לשמור על הפריבילגיות שלהם תחת שלטון פולין.
בשנת 1627 עבר מוהילה לגור בקייב והוסמך רשמית כנזיר במנזר פצ'רסק.
בסתיו 1627 בגיל 31 הוא נבחר לאגומן וארכימנדריט של המנזר פצ'רסק.
בשנת 1628 בשירו ודרשתו Хрест Христа Спасителя і кожної людини ("הצלב של ישו הגואל ושל כל אדם באשר הוא אדם") שפורסמו ב-1632, קרא מוהילה למגנטים המקומיים לשוב לאמונת אבותיהם.
ב-1632 אחרי מותו של המיטרופוליט איוב בורצקי הוא התמנה לבישוף קייב.
פטרו מוהילה נבחר בתפקיד בגלל בקיאותו הרבה, מוצאו הנסיכי ומכיוון שראו בו האדם הנכון שיוכל להתמודד עם איום התעמולה הישועית המתגברת.
הוא הוכתר בתפקיד הרם ב-28 באפריל 1633 בנוכחות הפטריארך תאופנס של ירושלים שייצג את הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, קירילוס לוקאריס.
בשנת 1632 הוא נאם בפולנית בסיים וביקש מהשלטון הפולני להגן על זכויות המאמינים הנוצרים האורתודוקסים, להסיר את האיסורים הנוגעים לבניית כנסיות אורתודוקסיות, פתיחתם של מכללות, בתי דפוס שישרותו את הציבור האורתודוקסי והחזרת הכנסיות והמנזרים שנלקחו ממנו.
תוך כדי פעילותו למשך 5 שנים כאגומן בפצ'רסק, הצליח פטרו מוהילה להעלות את קרנו של המנזר בזירה הדתית והתרבותית.
הוא דאג לשיפוצם של המנזרים ושל המערות שבהם נמצאו שרידי קדושים חשובים, והמשיך בפעילות הדפוס של קודמיו, תוך הוצאתם לאור של ספרי תפילה ולימודים.
הצליח להחזיר לכנסייה האורתודוקסית את קתדרלת סופיה הקדושה בקייב, את המנזר וידוביצקי ועוד מספר כנסיות שנמצאו עד אז ברשות הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
כמו כן בשנת 1633 הקים את המנזר גולוסיבסקי בקייב.
מוהילה שאף לחזק את הרוח הנוצרית האורתודוקסית ולחזק את הזהות הלאומית המקומית ואת רמת ההשכלה באוקראינה, ברוסיה ובנסיכויות הרומניות.
כצעד ראשון בשנת 1632 ייסד מוהילה בלאוורת פצ'רסק בית ספר לנזירים צעירים, כששפת ההוראה הייתה הלטינית.
התלמידים למדו תאולוגיה, פילוסופיה, רטוריקה וספרות קלאסית.
במקביל, שיפר מוהילה את בית הדפוס של הלאוורה שבו הודפסו ספרי דת אורתודוקסיים לא רק בסלבונית אלא גם בלטינית והם הופצו במקומות שונים במזרח אירופה.
באותה שנה 1632 מיזג את בית הספר של הלאוורה עם בית הספר "אחווה" שבקייב והקים על ידי כך מכללה שנודעה כ"מכללת מוהילה" ומאוחר יותר כאקדמיית מוהילה בקייב (בימינו - האוניברסיטה הלאומית של אקדמיית קיאב-מוהילה)
תלמידי המכללה באו משכבות חברתיות שונות: מהאצולה, ממשפחות של כמרים, קוזאקים ומשפחות איכרים.
חומר הלימודים כלל מגוון מקצועות כמו השפות לטינית, יוונית, אוקראינית ופולנית, פילוסופיה, מתמטיקה - כולל גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה והיסטוריה.
המכללה זכתה למעמד של מוסד חינוכי גבוה.
בשנים הבאות הקים מוהילה רשת של בתי ספר ברחבי אוקראינה, וכן את האקדמיה הסלבונית-יוונית-לטינית בוויניצה ואת המכללה בקרמנץ.
הוא סיפק לשליט ולאכיה, מאתיי בסאראב בית דפוס ועובדים המתמחים בדפוס.
ספרי התפילה שהודפסו במנזר שבחסות השליט מאתיי בסאראב נפוצו לא רק בוולאכיה, אלא גם באוקראינה.
מוהילה עזר להקמת בתי דפוס גם בנסיכות מולדובה בקמפולונג (1635) וביאשי (1642).
בהסכמה עם המיטרופוליט מולדובה, ורלאאם, ועם שליט מולדובה, וסילה לופו, שלח מוהילה משלחת מורים מלומדים מומחים בתרבות בלטינית ובראשם סופרוניה פוצ'אצקי, שהקימו בשנת 1640 את המכללה הווסיליאנית ביאשי לפי דגם האקדמיה בקייב.
נלמדו בה כמו בקייב בשפות לטינית, סלבונית ויוונית תאולוגיה, רטוריקה, פילוסופיה ומקצועות אחרים.
פריחת בתי הדפוס והוצאת ספרי דת וחוכמה
למשך מעל עשרים שנה מילא מוהילה תפקיד מכריע בהוצאתם לאור של ספרים באוקראינה.
הוא היה הראשון שהדפיס ספר בשפה האוקראינית.
יחד עם חסידיו בלאוורת פצ'רסק ובמכללת מוהילה עשו צעדים ראשונים בניסוח היסודות של השפות הרוסית והאוקראינית המודרניות.
הפצת ספרים בשפה האוקראינית היה חלק מהמאמץ המקיף יותר של האוקראינים להגשמת ריבונות ולהגנה על זהותם התרבותית.
מוהילה שאף לשמר את הזהות הלאומית האוקראינית שהייתה נתונה בלחצים כבדים מצד הממסד הפולני-ליטאי.
מוהילה יזם הוצאתם לאור של דרשות באוקראינית, טקסטים מכתבי הקודש (ביבליה) בסלבונית, ספרי מדע באוקראינית, פולנית, יוונית ולטינית.
הוא עצמו כתב ספרים שהופצו ביישובי אוקראיניה, בלארוס, רוסיה (של מוסקבה), הנסיכויות הרומניות וגאורגיה.
לפי בקשת הכנסיות האורתודוקסיות, מתוך גישה פולמוסית כלפי הנצרות הקתולית הוא כתב ספר [קטכסיס] - קטכיזם ראשון במינו לשימוש כספר לימוד האמונה בדת הנוצרית האורתודוקסית.
אחרי שקיבל אישורם של כמה פטריארכים אקומניים של קונסטנטינופול הפך ספר זה לאחד מספרי היסוד של דוקטרינת הכנסייה האורתודוקסית.
במאות ה-17 וה-18 פורסם הקטכיזם של פטרו מוהילה ב-25 מהדורות.
בנוסף כתב מוהילה את הספר "טרבניק" או "אוכולוגיון" (1646).
הוא היה מעין אנציקלופדיה בו הוצגו באופן שיטתי על טקסי הפולחן הנהוג בכנסיות האורתודוקסיות באוקראינה.
בכך הוא תרם לשימור טהרת הפולחן האורתודוקסי.
מוהילה פרסם גם "אנתולוגיון" שבו ייעץ את המורים לדת למצוא שיטות הוראה המבוססות על הבנה ולא רק על שינון ורגשות.
ספר אחר שלו "טריאודיון" (1631) ביטא את השקפתו על מנהיגות פוליטית אידיאלית.
הוא התייחס במיוחד על הצורך לשמור על השלום עם השכנים, להגן על האדמה בימי מלחמה, ולצורך לחוקק חוקים ולשים סייג לכוחו של השליט.
כתב יד בלטינית של מוהילה משנת 1645, "פרויקט של אציל פולני בן דת יוונית" הודפס לראשונה רק בשנת 1928. בו הציג מוהילה את "תוכנית האיחוד" שלו לגבי הפיוס עם הכנסייה הקתולית.
התוכנית כוללת קבלת הראשונות האלהית של האפיפיור ברומא תמורת שימור הזכויות הלגיטימיות של הפטריארכים במזרח.
כתב היד נשמר בארכיון של הקונגרגציה להפצת האמונה של הכנסייה הרומית-קתולית ופורסם לראשונה בספר של אד.
ב-16 באוגוסט 1628 חתם מוהילה על הכרזות הסינוד בקייב שגינה את אותם הכמרים האורתודוקסים שהצטרפו לאיחוד עם רומא ולהקמת הכנסייה יוונית-קתולית האוקראינית.
ב-1632 הוא תמך בבחירת ולדיסלאב הרביעי כמלך פולין.
בגלל קשריו בכמה בירות אירופיות, הנהגת הכנסייה האורתודוקסית הטילה עליו לנהל מו"ם עם הסיים הפולני ועם מלך פולין החדש למטרת ביטול הגזרות נגד הכנסייה האורתודוקסית ולמען הסרת ההגבלות שהוטלו נגד השימוש בשפה האוקראינית בבתי ספר ובמשרדים ציבוריים.
כישוריו הדיפלומטיים עזרו לו להשיג מהמלך ולדיסלאב הרביעי את החזרת זכויות האפרכיות האורתודוקסיות הכפופות למיטרופוליית קייב ואת שמירת מעמדן החוקי של האחוות האורתודוקסיות.
כאמור באותה תקופה הוחזרו לכנסייה האורתודוקסית מוסדות דת חשובים כו קתדרלת סופיה הקדושה בקייב ומנזר וידוביצקי.
גישתו המחדשת של מוהילה ברפורמת מערכת החינוך על יהי הנהגת השפה הלטינית בתוכנית הלימודים והמוסדות לחינוך גבוה נתקלה בהתנגדות בקרב לויאליסטים אוקראינים שיצאו אף במעשי אלימות נגד מורים ובתי ספר שלימדו לטינית.
עם זאת מוהילה היה נחוש בדעתו שהשפה הלטינית תהיה מקצוע חובה מכיוון שהיא חלק מהותי החינוך בכל בתי הספר והאוניברסיטאות באירופה.
לדעתו השליטה בלטינית תחזק אצל התלמידים האוקראינים את המסוגלות להמשיך את לימודיהם באוניברסיטאות במערב ובמרכז אירופה, שבהם הלטינית הייתה לינגואה פרנקה
מוהילה יזם פעילות שימור המונומנטים ההיסטוריים של קייב ושל יישובים אחרים.
ביניהם בלט שיפוץ קתדרלת סופיה הקדושה בקייב.
העם האמין שכל עוד תעמוד הקתדרלה על תלה קייב תהייה מוגנת מפני חורבן.
תוכניות השיפוץ והשימור שיזם נועדו מחד לחזק את מעמד הכנסייה האוקראינית ומאידך להרים את מורל העם בתקופה רוויית גורמים מאיימים על האחדות הלאומית ועל חירות הארץ.
פטרו מוהילה הלך לעולמו בשנת 1647 זמן קצר לפני מלחמת השחרור הלאומי של האוקראינים בשנים 1648–1654. בצוואתו הוא ציווה על כל האוקראינים (או רותנים) ללמוד קרוא וכתוב והוריש את כל נכסיו למכללת מוהילה שנותרה למשך מאתיים שנה המוסד היחיד לחינוך גבוה בעולם האורתודוקסי בכלל, וברוסיה, בלארוס ואוקראינה בפרט.
בוגרי המכללה הפיצו רעיונות של הומניזם ושל אמונה בזכויות להגדרה העצמית של העם.
השפה הרשמית של רוסיה כפי שנוצרה באקדמיית מוהילה התבססה על הניב מצ'רניהיב.
אחרי שההטמאנות הקוזאקית הפכה לחלק מרוסיה במסגרת המדיניות של בוגדן חמיילניצקי, בוגרי האקדמיה בקייב סייעו לפטריארך ניקון לאחד את האמונה ב"שלוש הרוסיות" (רוסיה, אוקראינה ובלבארוס) על בסיס הדגם האוקראיני.
רבים מבוגרי אקדמיית מוהילה המשיכו את הקריירות שלהם במערב אירופה אך רבים מהם גם טיילו ברחבי אוקראינה ולימדו בכפרים ובערים.
לפי עדותו של פאולוס מחלב שביקר בשנת 1655 באוקראינה וברוסיה ,"באוקראינה אפילו הכפריים יודעים קרוא וכתוב ...
והכמרים בכפרים חושבים כי חובתם היא ללמד את היתומים ולא לתת להם להסתובב ברחובות כמו נוודים"
שמו של מוהילה נקשר לתקופה שלמה בתולדות התרבות של אוקראינה, המכונה "עידן מוהילה".
אחד האפיונים המרכזיים שלו היה פריחת בתי הדפוס.
על אף חוסר היציבות שהייתה קיימת באוקראינה בשלהי שנות ה-1600 פעלו בה 13 בתי דפוס, מהם 9 אוקראינים, 3 פולנים ואחד יהודי.
לא כל הספרים שהודפסו היו ספרי דת.
בשנת 1679, למשל, הדפיס בית הדפוס בנובהורוד-סיוורסקי מעל 3000 עותקים של ספרי לימוד לבתי ספר יסודיים.
זה היה חלק ממאמציו של מוהילה לעידוד האוריינות בקרב העם.
פטרו מוהילה כתב עשרים כתבים בעלי אופי כנסייתי, תאולוגי, פולמוסי, חינוכי, פילוסופי ומוסרי:
1616 - תרגום של "האוונגליון הדידקטי" מאת קלוסטוס - מהדורה שנייה - 1647
1646 - ה"טרבניק" (אאוכולוגיון) - תרגום מיוונית וסלבונית עם תיקונים
תרגום מ"חיי הקדושים" מאת מטפרסטוס - לא גמור
1645 - "אני מאמין אורתודוקסי של הכנסייה הקתולית האפוסטולית המזרחית" - (לא ידוע אם המקור נכתב ביוונית או ברוסית)
פטרו מוהילה הוכרז כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית, (דצמבר 1996) הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה האורתודוקסית הרומנית (1997) והכנסייה האורתודוקסית הפולנית.
חגו חל ב-1 בינואר, אם כי הוא נחגג עם שאר המיטרופוליטים הקדושים של קייב ב-5 באוקטובר.
ב-13 באוקטובר 2002 נחגגה ביאש הכרזתו כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
לעומת זאת הכנסייה האורתוקוסית היוונית גילתה חשדנות כלפי יחסו אל הכנסייה הרומית-קתולית והכנסייה היוונית-קתולית (המאוחדת עם רומא) ולא הכירה בו כקדוש.
גם הכנסייה האורתודוקסית של אמריקה (האוטוקפלית משנת 1970) של רוסים באמריקה אינה מכירה בו כקדוש ונמנעת להזכיר את שמו ברשימת המיטרופוליוטים של קייב הנחגגים ב-5 באוקטובר.
1996 - במלאת 400 שנים להולדתו הנפיקו הדואר של אוקראינה ושל רפובליקת מולדובה בולים הנושאים את דיוקנו
2003 -פסל לזכרו הוקם בקייב על ידי הפסלים בוריס קרילוב ואוסיפ סידורוק.
האוניברסיטה הלאומית של אקדמיית קייב-מוהילה נקראה על שמו.
בססקטון, קנדה, פועל מכון על שם "פטרו מוהילה הקדוש".
פטרה פריי היא זמרת אוסטרית.
פריי נולדה בעיירה במחוז אינסברוק באוסטריה, אלבומה הראשון יצא ב-1993 הנקרא "Bloß Träume im Kopf".
היא נבחרה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 1994 עם השיר "Für den Frieden der Welt", היא סיימה במקום ה-17 עם 19 נקודות.
ב-2003 ניסתה לייצג את אוסטריה בפעם השנייה באירוויזיון עם השיר "Für den Frieden der Welt" אך לא הצליחה.
לאחר מספר שנים בו לקחה הפסקה מעבודתה, ב-2007 יצא אלבומה "Göttlich weiblich".
ב-2011 השתתפה פעם נוספת בגמר הלאומי של אוסטריה לקראת אירוויזיון 2011, אך הודחה בשלב חצי הגמר שנערך באינטרנט, באותה שנה גם הוציאה את האלבום "Einfach Frey".
פטרגוף או פטרהוף , כונה פטרודבורץ () משנת 1944 עד 1997, היא עיירה בנפת ארמונות פיוטר הגדול בעיר הפדרלית סנקט פטרבורג, השוכנת לחוף הדרומי של המפרץ הפיני, לא הרחק מארמון קונסטנטין.
העיירה מארחת את אחד משני הקמפוסים של אוניברסיטת סנט פטרבורג ומפעל השעונים פטרודבורץ, אחד מיצרני השעונים המובילים ברוסיה.
במקום שוכנת שורה של ארמונות וגנים, שנבנו בהוראתו של פיוטר הגדול ולפעמים נקראים "ורסאי הרוסית".
הרכב הארמון יחד עם מרכז העיר ההיסטורי מוכר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פטרהוף הוקמה בשנת 1710 כמעון פרברי קיסרי.
משנת 1764 בעלת מעמד עיר.
בעיר נמצא אנדרטה לאדריכלות עולמית וארמון ואמנות פארקים מהמאה ה-16: מוזיאון פטרהוף.
בעלת מעמד של עיר מדעית מאז 2005.
העיר שוכנת על חוץ המפרץ הפיני וגובלת מדרום עם העיר לומונוסוב ועם מחוז המשנה לומונוסוב שבמחוז לנינגרד, במערב גובלת עם העיר סנקט פטרבורג.
העיר מורכבת מארבע שכונות ואזורים היסטוריים:
המאפיין הטבעי הדומיננטי של הארמון הגדול במתחם הארמונות הוא צוק בגובה שישה עשר מטרים השוכן פחות ממאה מטרים מהחוף.
מה שמכונה הגנים התחתונים (ניז'ני סאד), ששטחם כקילומטר רבוע מרכיבים את החלק הטוב יותר של שטח האדמה ברמון, הכלואים בין צוק זה לחוף, ומשתרעים מזרחה ומערבה לאורך של 200 מטרים.
רוב המזרקות של נמצאות כאן, כמו גם כמה ארמונות קטנים ובניינים חיצוניים.
ממזרח לגנים התחתונים שוכן פארק אלכסנדר עם מבני התחייה גותית מהמאה ה-19 כמו הקפלה הגותית.
בראש הצוק, בסמוך לאמצע הגנים התחתונים, ניצב הארמון הגדול (בולשוי דבורץ).
מדרום לו נמצאים הגנים העליונים הקטנים יחסית (ורחני סאד).
על פני הצוק מתחת לארמון נמצא המפל הגדול (בולשוי קאסקאד).
זה והארמון הגדול הם מרכז היסוד של המתחם כולו.
למרגלותיו מתחילה תעלת הים (Morskoy Kanal), אחת ממפעלי המים הנרחבים ביותר של תקופת הבארוק, החוצה את הגנים התחתונים.
מלבד קמפוס העיר התחתית, בתי הספר והחוגים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג נמצאים בפטרהוף גם:
קמפוס בית הספר למנהל לניהול במיכאילובקה (כיום תחת שיפוצים)
פקולטת מרכז המחקר למחקרי ביולוגיה ואדמה בסרגייבקה (ארמונו של לויכטנרג)
מתחם פטרודבורץ הכולל ארבע פקולטות:
כמו כן ישנם 12 מעונות ומספר תשתיות.
מתחם הארמונות (פטרודבורץ) מתחיל בשנות השישים של המאה העשרים, עם קבלת ההחלטה להעתיק את שיטות העבודה הבינלאומיות הטובות ביותר ולבנות קמפוס פרברי חדש לאוניברסיטה, שנזקקה למתחם חדש.
עם זאת, נאמר כי הרעיון זכה להתנגדות מצד האוניברסיטה, בשל מרחק שעתיים הנסיעה ממבנה האוניברסיטה עצמה.
ברם, כמעט ארבע פקולטות עברו להשתכן בפטרהוף.
בשנות התשעים של המאה העשרים מספר הסטודנטים מאזורים אחרים צנח משמעותית, והאוניברסיטה מכרה רבים ממעונות העיר שלה.
כשהמגמה התהפכה, הצורך בדיור גרם להנהלת האוניברסיטה להכיל את מרבית הסטודנטים בפטרהוף, אפילו את הלומדים בפקולטות במרכז העיר, מה שיצר מתחים מסוימים.