tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא חשבתי פעמיים; הרמתי את הטלפון ושאלתי את אלן אם הוא יצלם את הסרט הבא שלי."
דביאו נפטר ב־15 באפריל 2020, בגיל 77 כתוצאה מסיבוכים של COVID-19 בבית אבות לפורשי קולנוע בלוס אנג'לס.
כשנודע לספילברג על חוליו, הוא שלח אליו מכתב שסיפר על שנות ידידותם ושיתוף הפעולה שלהם יחד.
המכתב הוקרא לדביאו מספר פעמים במיטתו לפני שמת.
ספילברג אמר: "אלן ואני התחלנו את הקריירה שלנו זה לצד זה ...
[הוא] היה אמן נפלא, אך החום והאנושיות שלו היו חזקים כמו העדשה שלו.
הוא היה כישרון יחיד ובן אדם יפהפה."
שנה סרט צילום במאי הערות 1982 אי.טי.
שנה כותרת הערות 1974 Mooch סרט טלוויזיה 1979 הרחובות של לוס אנג'לס סרט טלוויזיה 1980 הילד ששתה יותר מדי סרט טלוויזיה 1980 זעם!
סרט טלוויזיה 1982 מקדונלדלנד פרק: החלקה 1983 רגליים סרט טלוויזיה 1985 סיפורים מופלאים פרק: רכבת רפאים 1996 סדרת מורשת לגילדה לצילום הבינלאומי פרק: ויטוריו סטורארו
אלן גינתון (נולדה ב-1951, בגדרה) היא אוצרת אמנות ישראלית.
אלן גינתון למדה תולדות האמנות והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים (1972–1976), והיא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב (1986).
גינתון החלה לעבוד במוזיאון תל אביב לאמנות בתפקיד עוזרת לאוצרת (של שרה ברייטברג סמל) בשנת 1977 ובשנת 1987 התמנתה לאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון.
משנת 2008 ועד קיץ 2018 שימשה כראש המחלקה לאמנות ישראלית, כאוצרת בכירה וכחברה בוועדות פרסים, תערוכות ורכישות.
משנת 2015 היא מלמדת את הקורס לאוצרות עיונית ומעשית במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היא נשואה לאמן דוד גינתון ולהם שלושה ילדים: שלומית, לוטם ויהושע.
לאורך שנות עבודתה במוזיאון תל אביב לאמנות אצרה אלן גינתון עשרות תערוכות יחיד מלוות בקטלוגים מחקריים, מיצבי פיסול ווידאו ותערוכות קבוצתיות.
בלטה בהשפעתה על השיח המקומי תערוכת התזה הנוכחות הנשית (1990), שהייתה תערוכה מוזיאלית ראשונה המציגה אמירה פמיניסטית מקיפה, חלוצית ונחרצת על אמנות נשים בישראל.
התערוכה הצביעה על הבדל סוציו־אמנותי בין מעמדן של נשים אמניות במערב לבין מעמדן בישראל.
בעוד שבמערב הודרו אמניות מן השדה, כאן הן קיבלו ייצוג נרחב אבל אמנותן לא הוכרה כאמנות נשים משום שהמושג הזה נדחה.
התערוכה הציגה את הביקורות שחשפו את מבני הכוח הארוגים בתרבות הלשונית והוויזואלית, ומנעו מהנשים גישה אל אמצעי הייצוג.
בהסתמך על עבודתן פורצת הדרך של חוקרות באוריינטציה פמיניסטית ופסיכואנליטית, הדגישה התערוכה את המקום המרכזי של הכתיבה ושל הטקסט בציור של מרבית המשתתפות בתערוכה.
בתערוכתה זו טענה גינתון כי הממד הנשי הושתק ביצירתן של אמניות מרכזיות שהחלו לפעול בשנות ה־70, ביניהן יהודית לוין, סמדר אליאסף, דגנית ברסט, ג'ניפר ברלב, נורית דוד, תמר גטר, מיכל נאמן.
גינתון הציעה להתבונן מחדש בעבודתן ולבחון את הסיבות להשתקה.
בתערוכה השתתפה קבוצה מרשימה של 17 אמניות.
בפתיחת קטלוג התערוכה כתב מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, מיכה לוין:"אין לטעות באופי התערוכה הנוכחות הנשית.
אין זו תערוכה של נשים פמיניסטיות הלוחמות להשגת זכויות שוות לנשים בתחום האמניות הפלסטיות, אלא תערוכה המתעדת מצב קיים.
הנוכחות הנשית בשנות השבעים והשמונים באמנות הישראלית היא משמעותית, כמותית ואיכותית כאחד".
תערוכה קבוצתית נוספת שאצרה גינתון הייתה שנות ה-70: 'העיניים של המדינה' – אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998).
בתערוכה זו חזרה גינתון שוב אל שנות ה־70 והפעם על מנת להדגיש היבטים פוליטיים באמנות ישראלית של שנים אלה.
התערוכה תיארה את החיבור בין המדיני והאמנותי בשנות השבעים בישראל, את הקשר שבין מחיקת הגבולות הפוליטיים של מדינת ישראל בעקבות מלחמת 1967 - מחיקת הקו הירוק - לבין האמנות המושגית מוחקת הגבולות שהגיעה לארץ בעקבות מלחמת ששת הימים.
פריצת הגבולות המדיומליים, החברתיים, התרבותיים והמיניים של האמנות המושגית, הביאה להתעצמותה של האמנות הפוליטית בשנות השבעים.
קטלוג התערוכה הזו מהווה מסמך נדיר על רגעי השיא של האמנות הישראלית.
בין תערוכות היחיד הרבות שאצרה גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות ראויות לציון הרטרוספקטיבות לאמנים:
הנרי שלזניאק (1985) תערוכה רטרוספקטיבית ראשונה לאחד מהבולטים בבני דורו, אמן שנפטר בגיל 42, ושלא זכה לתערוכה מוזיאלית בחייו, תערוכה שחילצה את יצירתו משכחה ועמדה על מקומה הייחודי בנוף האמנות הישראלי.
יגאל תומרקין, פסלים 1957-1992 (1993), תערוכה רטרוספקטיבית של עבודות הפיסול והתבליטים של האמן ואיש האשכולות יגאל תומרקין (יליד דרזדן, 1933), שעסקה במרכזיותו של מוטיב הלידה מתוך המוות בעבודתו.[הפניה] עאסם אבו שקרה 1961-1990 (1994), רטרוספקטיבה ראשונה לאמן פלסטיני־ישראלי במוזיאון תל אביב.
בלב התערוכה לאבו שקרה, יליד אום־אל־פאחם שנפטר בגיל 29, הוצגה בהרחבה חטיבת ציורי הצבר בעציץ (1988 ואילך).
[הפניה] מיכל נאמן, ה' צבעים, (1999) התערוכה "ה' צבעים" פרשה בהרחבה, בפעם הראשונה, את ציורי השמן המכוסים במעטה של תכריכי נייר־דבק, המראה המאפיין את ציוריה המאוחרים, והעמיקה עוד את התשתית הלשונית של כל עבודתה.
אורי ריזמן 1924-1991 (2004) רטרוספקטיבה רחבת היקף וספר־קטלוג ששמו דגש על חטיבות ציורי נוף־גוף ואשה־נוף, פורטרטים ורישומים.
בתערוכה הוצגו לראשונה תצלומי מודל עירום לא ידועים ודפי יומן גנוזים של ריזמן, שניתוחם חשף את המעברים בעבודתו מהנשגב אל הבזוי ובחזרה.
גינתון אצרה שתי תערוכות יחיד לדוד ריב, הראשונה ב־1994 והשנייה ב־2014. שני עשורים הפרידו בין שתי התערוכות של ריב, אמן פוליטי המזוהה עם ציור־עדות על־פי תצלומים של פעולות הצבא בשטחים הכבושים, לצד ציור דגמי־מופשט בשלל שפות מודרניסטיות, מקומיות ובינלאומיות וטקסטים.
ברטרוספקטיבה רחבת ההיקף שאצרה גינתון ליצירתה של פמלה לוי (2017) [הפניה], אמנית שנפטרה בפתאומיות בגיל 55 והייתה מהראשונות בארץ שעבודתן פמיניסטית ופוליטית במובהק, נסקרו ונותחו עבודותיה הפיגורטיביות, העשירות באיקונוגרפיה.
מאז פתיחת הבניין החדש על-שם הרטה ופול עמיר, מוצגות בגלריות קרן משפחת דינה ורפאל רקנאטי:
2011-2015 המוזיאון מציג את עצמו I, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, פתיחת הבניין על־שם שמואל והרטה עמיר
2018-2015 המוזיאון מציג את עצמו II, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון
2018-2021 המוזיאון מציג את עצמו III, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון
2015 מוזיאון תל אביב לאמנות מבקר בברלין, יחד עם סוזן לנדאו, אירית הדר, רז סמירה, מרטין־גרופיוס־באו, ברלין
תערוכות תמטיות מאוספי המוזיאון בתוספת השאלות
1994 - סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט
2002 - הגובה של העממי; אליעזר זוננשיין – נמל
2016-17 - כלבי אשמורת: מיכל נאמן "עץ הזאבים" / איתי מרום "כלבים", קלאסי וחדש באוסף המוזיאון
2017 - "מופשט עם זכרונות", במסגרת קולקטיב: מבטים על האוסף, מיזם משותף של אוצרי המוזיאון
2017 - ארוג ופרום, עבודות ווידאו חדשות באוסף המוזיאון, ביתן הלנה רובינשטיין
תערוכות יחיד, רטרוספקטיבות, תערוכות תמטיות
1985 - הנרי שלזניאק – רטרוספקטיבה
1988 - צבע טרי (יחד עם יגאל צלמונה ומיכה לוין)
1989 - יחזקאל שטרייכמן – צבעי מים
1990 - הנוכחות הנשית – אמניות ישראליות בשנות ה־70 וה־80
1993 - אורית אדר – ילדות למופת
1993 - לארי אברמסון – צירופי מקרים
1993 - דרורה דומיני, פסלים
1994 - עאסם אבו שקרה, רטרוספקטיבה
1995 - דניאל זק – מורימורה ואני
1996 - אתי יעקובי – העולם המופלא
1998 - היבטים באמנות הישראלית של שנות ה־70: "העיניים של המדינה" – אמנות חזותית במדינה ללא גבולות
2001 - הלנה: אבנר בן־גל, אוהד מרומי, גיל מרקו שני
2001 - רכישות קרן רבקה סקר ועוזי צוקר לאמנות ישראלית עכשווית
2003 - אמנות ישראלית צעירה
2004 - אורי ריזמן – רטרוספקטיבה (יחד עם יונה פישר)
2006 - גל וינשטיין: עמק החולה
2005 - מאשה זוסמן: ציורים שחורים
2006 - זויה צ'רקסקי: ציור פעולה
2006 - אינגה פריז: אינסטינקט של גנדרנות מולדת
2008 - גיל שחר: חלומו של רסול ושאר ירקות
2009 - עץ / משפחה: רכישות חדשות תרומת קרן רבקה סקר ועוזי צוקר, I-II
2011 - יואב אפרתי: רישומים
2011 - שותפי־על: שי אזולאי, ראובן ישראל, (בשיתוף עם ענת דנון־סיון)
2012- יזהר פטקין: מסת הרפאים (בשיתוף עם המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן, והמוזיאון לאמנות עכשווית, מסצ'וסטס, ארצות הברית)
מדברים אל הקירות, סדרת תערוכות וידאו של אמנים צעירים:
2013 - ציון אברהם חזן: מרגנית
2013 - גל פרידמן: גיימרים
2014 - אור מנירום: ביקורת גבולות
תערוכות יחיד לאמנים זוכי פרס גוטסדינר לאמן ישראלי
2000 - יהודית סספורטס – הנגר והתופרת
2001 - עדי נס – דיוניסוס בקרית גת
2005 - קרן נתן גוטסדינר, העשור הראשון: חולמים את האמנות/חולמים את המציאות
2006 - שרון יערי: מרחקים ארוכים
תערוכות למועמדים לפרס גוטסדינר לאמן ישראלי במתכונת אשכול תערוכות:
2007 - יעל ברתנא; מאיה גולד; נועה צדקה
2008 - טליה קינן – הים נהיה נמר; שי צורים – תולעים ואריות
2009 - מאיה אטון – בין כלב וזאב; מיכל הלפמן – השיעור; גיל מרקו שני – ציורים כחולים
תערוכות יחיד לאמנים זוכי פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר
2007 - נורית דוד: אני שנולדתי סינית
2017 - יאיר גרבוז: אני ציירים
הנרי שלזניאק, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1985
יחזקאל שטרייכמן צבעי מים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1989
הנוכחות הנשית; אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1990
ג'ניפר בר לב, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1992
דרורה דומיני, פסלים 1993-1990, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993
אוהד מרומי: וילה 3, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993
עסאם אבו שקרה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994
דניאל זק: מורימורה ואני, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
מציאות מדומה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996
יוסי ברגר, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
'העיניים של המדינה', אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1998
מיכל נאמן: ה' צבעים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999
עדי נס: תצלומים חדשים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001
חדש באוסף: רכישות קרן עוזי צוקר לאמנות ישראלית, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001
הלנה: אבנר בן־גל, אוהד מרומי, גיל מרקו שני, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001
אמנות ישראלית צעירה: אוסף ז'אק וגניה אוחנה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003
יצחק ליבנה: תדהמה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004
אורי ריזמן: רטרוספקטיבה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004
נלי אגסי: נוף שאול, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004
חולמים את האמנות - חולמים את המציאות: קרן נתן גוטסדינר, הפרס לאמנות ישראלית: העשור הראשון, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005
גל וינשטיין: עמק החולה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
מאשה זוסמן ציורים שחורים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005
דיתי אלמוג, ציורים 2006-1994, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
נורית דוד: אני שנולדתי סינית, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
פרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר: יעל ברתנא, מאיה גולד, נועה צדקה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007
פרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר: טליה קינן: הים נהיה נמר, שי צורים: תולעים ואריות, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2008
פרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר: מאיה אטון: בין זאב לכלב, מיכל הלפמן: השיעור, גיל שני: ציורים כחולים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009
עץ משפחה, רכישות חדשות תרומת קרן רבקה סקר ועוזי צוקר לאמנות ישראלית עכשווית, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009
פרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר: ארז ישראלי: אשפרה, נירה פרג: הר, נעמה צבר: זיעה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2010
פרס גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר: דור גז: מטעי האומה, שחר יהלום: ארץ הפטל, יאן טיכי: מיצב מס' 13, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
יואב אפרתי, רישומים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
שותפי־על: שי אזולאי (תערוכה זוגית עם ראובן ישראל, אוצרת: ענת דנון־סיון), קטלוגים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
המוזיאון מציג את עצמו: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, פרופ' מרדכי עמר, אלן גינתון, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
יזהר פטקין: מסת הרפאים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן (אוצרת: רותי אופק), המוזיאון לאמנות עכשווית במסצ'וסטס, ארצות הברית (אוצר: ג'וזף תומפסון), 2012
דגנית ברסט: המזימה של הטבע, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2013
גבריאל קלזמר: EFES/1, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
גוסטב מצגר: עדות ופעולה, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
המוזיאון מציג את עצמו II: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015
יאיר גרבוז: אני ציירים, קטלוג, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2016
"הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים", הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים, קט.
""העיניים של המדינה" אמנות חזותית במדינה ללא גבולות", "העיניים של המדינה" אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, קט.
"לתפור חקלאות", נורית דוד: אני שנולדתי סינית, קט.
"הפסיון של עאסם אבו שקרה", עאסם אבו שקרה, קט.
"הנרי שלזניאק: אור חשוך, שקט רועש", הנרי שלזניאק, קט.
"המקום של הסתר הפנים", מיכל נאמן ה' צבעים, קט.
"השם שלו מתחיל ב־T, משערי הגיהנום לשער הנשיקה: על הולדת האמנות מתוך המוות ביצירה של תומרקין", תומרקין, פסלים 1992-1957, קט.
"אורי ריזמן: מהנוף אל האדם, מהנשגב אל הבזוי, ובחזרה", אורי ריזמן: רטרוספקטיבה, קט.
"המגדר של הנפש", דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות 1973-2013, קט.
תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2013, עמ' 8-13, עברית/אנגלית
תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014, עמ' 20-24, עברית/אנגלית.
תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017, עמ' 18-22, עברית/אנגלית.
אלן אנדרסון גולסון גלאזגו הייתה סופרת רומנים אמריקאית, שכתבה רומנים מציאותיים על מולדתה, וירג'יניה.
כתביה של גלאזגו עזרו להסית את הספרות הדרומית מהספרות הסנטימנטלית ונוסטלגית לאצולה שהייתה פופולרית בדרום ארצות הברית באותה תקופה.
בשנת 1942 ספרה "In This Our Life" זכה בפרס פוליצר לרומנים ובשנת 1940 היא זכתה במדליית ויליאם דין האוולס לספרות.
גלאזגו נולדה בריצ'מונד, וירג'יניה למשפחה עשירה במעמד גבוה.
שם אמהּ הוא אן ג'יין גולסון ושם אביה הוא תומאס פרנסיס גלאזגו.
את רוב לימודיה היא למדה בבית הוריה בעיקר עקב מצבה הבריאותי הרגיש.
כבר מגיל צעיר, גלאזגו מרדה בנורמות ההתנהגות והמחשבה אשר הוצבו על ידי מעמדה ומגדרה, והתעניינה בקריאת תאוריות פוליטיות, פילוסופיות וחברתיות.
גלאזגו מעולם לא התחתנה אך הייתה מאורסת פעמיים לשני גברים שונים.
ב-1897, כשהייתה בת 24, גלאזגו הוציאה את רומנה הראשון, "Decedents" בצורה אנונימית.
בשנת 1909 ביחד עם אדל גודמן קלארק ו-16 נשים נוספות היא הייתה בין המייסדות של ארגון נשים Equal Suffrage League of Virginia.
הצלחתה של גלאזגו החלה כאשר פרסמה ב-1925 את ספרה "Barren Ground", אשר מתרחש בווירג'יניה הכפרית.
ספרה "" (1941) זכה בפרס פוליצר לרומנים בשנת 1947. את ספרה האחרון "A Certain Measure" היא הוציאה בשנת 1943.
בספריה, דרך גיבוריה הלבנים העניים, היא העבירה ערכים דמוקרטיים שלא נראו קודם בספרות הדרומית מעבר לספריו של מארק טוויין.
לדעתה של גלאזגו, השימוש בריאליזם ואירוניה הייתה הדרך הטובה ביותר לגרום לספרות בדיונית להחליף את הספרות אריסטוקרטית שהייתה פופולרית בדרום באותה תקופה.
בשנת 1942, ספרה "In This Our Life" זכה לעיבוד קולנועי על ידי סטודיו האחים וורנר בברבאנק באותו שם.
בשנת 1954, לאחר מותה, המזכר שלה פורסם בשם "The Woman Within" .
בשנת 1966 פורסם הספר "Beyond Defeat".
שהיה אפילוג לספרה המצליח "In This Our Life"
Collected Stories (1963, אוסף סיפורים קצרים)
היה פעמיים סגן אלוף אולימפי (רומא 1960), אלוף עולם (בודפשט 1959) ברומח אישי וסגן אלוף העולם (בודפשט 1959) בדקר אישי ובכך היה לבריטי הראשון שזכה בתואר העולמי ברומח והסייף האחרון שזכה בשתי מדליות אישיות באליפות עולם אחת.
הוא ייצג את בריטניה ב-5 אולימפיאדות (הלסינקי 1952 – מקסיקו סיטי 1968), זכה ב-7 תארים במשחקי חבר העמים הבריטי וב-6 מדליות זהב מהמכביות.
ג'יי נולד בלונדון, אבא שלו נהרג בשנת 1943 בקרבות במלחמת העולם השנייה.
את מרבית שנות ילדותו עבר באוסטרליה.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1950 על מנת ללמוד משפטים באוקספורד.
בחייו עבד כעורך דין בעת שהשתתף בתחרויות סייף.
הוא התחתן ונולדו לו שני ילדים.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוקלנד בפברואר 1950 הוא זכה במדליית זהב בטורניר בדקר קבוצתי כחבר במשלחת האוסטרלית.
בתחרויות הסייף של המכביה השלישית שנערכו בתחילת אוקטובר 1950 זכה ג'יי במדליית זהב בדקר אישי, לפני נורמן משווייץ.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים ג'יי במקום שמיני ברומח קבוצתי, במקום תשיעי בדקר קבוצתי ובמקום 12 בדקר אישי.
בתחרויות הסייף של המכביה הרביעית שנערכו בספטמבר 1953 זכה ג'יי במדליית כסף ברומח אישי, אחרי אלן קוורטלר מארצות הברית ולפני רלף קופרמן מבריטניה.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ב-1955 הוא זכה במדליית ארד בטורניר רומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים ג'יי במקום רביעי ברומח אישי, במקום רביעי בדקר קבוצתי, במקום חמישי ברומח קבוצתי, במקום שביעי בחרב קבוצתי ובמקום 23 בדקר אישי.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת ב-1957 הוא זכה במדליית ארד בטורניר רומח אישי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-1959 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בטורניר ברומח אישי ומדליית כסף בטורניר בדקר אישי ובכך היה לבריטי הראשון שזכה בתואר העולמי ברומח.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה ג'יי בשתי מדליות כסף, בטורניר בדקר אישי אחרי ג'וזפה דלפינו מאיטליה ולפני ברונו אברובס מברית המועצות ובטורניר בדקר קבוצתי אחרי נבחרת איטליה ולפני נבחרת ברית המועצות.
בטורניר דקר אישי, איב דרייפוס וארמנד מויאל, יהודים מצרפת, סיימו במקומות שישי ושביעי בהתאמה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי ובמקום 20 ברומח אישי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא סיים במקום תשיעי בדקר קבוצתי, במקום עשירי ברומח קבוצתי, במקום 17 ברומח אישי ובמקום 23 בדקר אישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא סיים במקום תשיעי ברומח קבוצתי.
ב-1985 הונצח ג'יי ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אלן רוזלינד ג'ינס הייתה דוקטור אמריקאית לכימיה.
היא התמחתה בחקר רב סוכרים, מולקולות גדולות העשויות מאלפי מולקולות סוכר.
היא מצאה דרך לייצר רב סוכר הנקרא "", חומר שקשה למצוא בטבע ויכול לשמש בתור תחליף לפלסמה ולהגדיל את נפח הדם.
הדקסטרן יכול לסייע לנפגעי טראומה הסובלים מאיבוד דם מאסיבי עד שיוכלו לקבל עירוי דם.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה, וביניהם, פרס שירות מכובד ממשרד החקלאות של ארצות הברית (1953) ומדליית הגרוון-אולין מהאגודה האמריקנית לכימיה (1956).
ג'ינס נולדה בווייקו שבטקסס, לויולה הרינג ולרגוס אלונזו ג'ינס.
ב-1928 היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ביילור ובשנת 1929 את התואר השני מאוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
בין השנים 1930–1935 היא לימדה כמורה ראשית למדעים בקולג' את'נס באלבמה, ולאחר מכן לימדה שנתיים באוניברסיטת אילינוי בתור מדריכה לכימיה.
ב-1938 קיבלה את הדוקטורט שלה בכימיה אורגנית באוניברסיטת אילינוי.
לאחר שסיימה את לימודיה, ג'ינס קיבלה משרה במכונים הלאומיים לבריאות בוושינגטון הבירה שם עבדה כעמיתת מחקר בשיתוף עם חברות לגידול תירס.
בשנת 1940 היא הועברה למעבדת המחקר האזורית הצפונית של משרד החקלאות האמריקאי (NRRL) בפאוריה, אילנוי.
שם היא עבדה לאורך רוב הקריירה שלה, עד שפרשה לגמלאות בשנת 1976. במהלך הקריירה שלה, ג'ינס רשמה 10 פטנטים ופרסמה 60 פרסומים הקשורים לעבודתה ותגליותיה.
בזמנו, אחת מהמטרות העיקריות של ה-NRRL הייתה למצוא שימוש לפסולת חקלאית.
ג'ינס התמקדה במחקר על רב סוכרים, מולקולות גדולות המורכבות מאלפי מולקולות סוכר.
היא התעניינה במיוחד בדקסטרן, חומר שחוקרים האמינו שיכול להגדיל את נפח הדם באופן זמני ובכך לשמור על לחץ הדם של נפגעי טראומה שאיבדו דם רב.
הדקסטרן הוא חומר נדיר בטבע, וג'ינס מצאה דרך לייצר אותו כשחברת משקאות קלים שלחה מארז של בירה שחורה למעבדתה.
הבירה הייתה סמיכה וסירופית משום שבקטריה זיהמה אותה וכך נוצר דקסטרן.
על ידי בידוד הבקטריות, ג'ינס הצליחה ליצור דקסטרן במעבדתה.
עם פרוץ מלחמת קוריאה (1950), ג'ינס והקולגות שלה הצליחו לייצר דקסטרן לשימוש צבאי.
לדקסטרן היו יתרונות רבים: הוא יכול להישמר ללא קירור למשך זמן ארוך יותר ביחס לפלסמה, ניתן לחטא אותו על מנת למנוע זיהומים, הוא זול מאוד ביחס לפלסמה והשפעתו על לחץ הדם נמשכת מספיק זמן על מנת שהפצועים יישארו בחיים ויוכלו לקבל עירוי דם.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, הדקסטרן הותר לשימוש גם ברפואה האזרחית.
ג'ינס וצוותה מצאו בקטריה בשם "Xanthomonas campestris" שיכולה להפוך כמויות גדולות של גלוקוז לגומי קסנטן.
גומי קסנטן הוא רב סוכר בעל יכולת עיבוי מצוינת לאוכל, קוסמטיקה, תרופות וחומרים תעשייתיים.
נעשה שימוש בגומי קסנטן בכדי למנוע מגבישי קרח להיווצר בגלידה, בתור תחליף גלוטן בלחמים לסובלים מאלרגיה, בתור חומר המונע הפרדה של שמן וחומץ ברטבים, בסירופ נגד שיעול, בקרמים ובמוצרים נוספים.
גומי קסנטן מצא שימוש נרחב ברחבי העולם והפך להיות רב הסוכר המיוצר ביותר בעולם.
USDA's Distinguished Service Award (פרס שירות מכובד) על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית בשנת 1953.
מדליית גרוון-אולין על ידי האגודה האמריקנית לכימיה בשנת 1956.
Women's Service Award (פרס שירות נשים) מאת ועדת שירות המדינה האמריקאי בשנת 1962.
Superior Service Award (פרס שירות מעולה) לצוות גומי הקסנטן ממשרד החקלאות של ארצות הברית בשנת 1968.
ג'ינס נכנסה להיכל התהילה של שירות המחקר החקלאי בשנת 1999.
אלן דושן (בלוקסמבורגית: Alain Duschène; נולד ב-19 במרץ 1960) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג 2017-2020.
דושן נולד באש-סור-אלזט ב-19 במרץ 1960. הוא התגייס לצבא לוקסמבורג ב-1978 ונרשם לקורס קצינים באקול רויאל מיליטר בבריסל.
ב-1998 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לאחראי כוח אדם ויחסי ציבור במטה הכוחות המזוינים.
במרץ 2008 הוא הועלה לדרגת קולונל.
ב-30 בספטמבר 2017 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) במקום רומן מנסינלי.
כהונתו של דושן בתפקיד לוותה במחלוקת עזה בלוקסמבורג שכונתה "פרשת שלק".
הפרשה החלה כאשר דושן הורה לסלק מהמודיעין הצבאי את איש האיגודים המקצועיים כריסטיאן שלק (Christian Schleck).
האיגודים המקצועיים בלוקסמבורג מחו כנגד הפיטורין ודרשו לפטר את דושן עצמו.
בינואר 2020 הצליח שר ההגנה פרנסואה באוש להגיע לפשרה על פיה הוחזר שלק לצבא.
חודש לאחר מכן הודיע דושן כי הוא פורש מהצבא בלי קשר לפרשת שלק.
סטיב תול נקרא למלא את תפקידו.
אלן וולטר ג'ונס היה גנרל בצבא ארצות הברית.
הוא ידוע בעיקר בשל פיקודו על דיוויזיית הרגלים ה-106 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'ונס נולד בגולדנדייל, וושינגטון ב-6 באוקטובר 1894, בנם של ג'סי מ.
הוא גדל בוואלה, וושינגטון, ולמד בקולג' ויטמן ובאוניברסיטת וושינגטון.
ג'ונס עבד כפועל עבור רכבת יוניון פסיפיק בסיאטל בשנת 1917 כשהגיש בקשה לוועדה בצבא האמריקאי.
בקשתו של ג'ונס אושרה באוקטובר 1917, והוא הוסמך כלוטננט משנה של חיל הרגלים והוצב ברגימנט הרגלים ה-43. לאחר שסיים את הכשרתו בפורט לוונוורת', קנזס, ג'ונס הצטרף לרגימנט שלו בפורט דאגלס, יוטה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ג'ונס הועלה לדרגת לוטננט ולאחר מכן לדרגת קפטן זמני, ושירת בתפקידים כולל מחנה פייק, ארקנסו ופנסקולה, פלורידה.
לאחר המלחמה חזר ג'ונס לדרגתו הקבועה של לוטננט ראשון והמשיך בקריירה הצבאית שלו.
ג'ונס היה בוגר קורס קציני הרגלים ב-1925. בשנת 1930 סיים את קורס קציני הרגלים המתקדם.
לאחר מכן נבחר להשתתף בקורס קציני תותחנים שדה, שם סיים את לימודיו ב-1931. ג'ונס סיים את לימודיו במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית ב-1936. ג'ונס, שנבחר להשכלה מקצועית נוספת במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, החל ללמוד ב-1937 וסיים את לימודיו ב-1938.
ב-1920 הועלה ג'ונס לדרגת קפטן קבוע.
הוא המשיך לשרת בתפקידי חיל הרגלים, כולל שירות בתחילת שנות ה-20 בפיליפינים עם רגימנט הרגלים ה-45. בסוף שנות ה-20, שירת ג'ונס במטה בית הספר לחיל הרגלים של הצבא בפורט בנינג, ג'ורג'יה ובשנת 1929 הוא הוצב במחנה פרי, אוהיו כחבר סגל עבור תוכנית חדשה מאורגנת של הוראת קליעה.
קדם לתחרות ירי צבאית שנתית.
בתחילת שנות ה-30 שירת ג'ונס עם רגימנט הרגלים ה-12 בפורט וושינגטון, מרילנד, ולאחר מכן הוצב במטה חיל הרגלים של הצבא.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-1934 ושירת ברגימנט הרגלים ה-7 בקסרקטין ונקובר, וושינגטון.
בשנת 1938, ג'ונס הוצב ברגימנט הרגלים ה-19 בצריף שופילד, הוואי, והוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-1940.
ג'ונס הוצב במטה הצבא במחלקת המלחמה ב-1941, והוצב במשרדו של סגן הרמטכ"ל למבצעים והדרכה, G-3. בדצמבר 1941, ג'ונס הועלה לדרגת קולונל.
ג'ונס הוצב במטה מפקדת כוחות היבשה של הצבא באפריל 1942, וביוני קיבל קידום לתפקיד בריגדיר גנרל ומונה לעוזר מפקד דיוויזיה (ADC) של דיוויזיית הרגלים ה-90, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טרל ג'וניור.
ג'ונס שירת בתפקיד זה עד ינואר 1943. סמואל טנקרסלי וויליאמס ירש אותו כ-ADC של ה-90.
בינואר 1943, מונה ג'ונס למפקד על דיוויזיית הרגלים ה-106 במהלך ארגונה ואימוניה בפורט ג'קסון, קרוליינה הדרומית.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל במרץ.
הדיוויזיה ה-106 התאמנה בפורט ג'קסון והשתתפה בתמרוני טנסי של הארמייה השנייה ב-1943 וב-1944. במרץ 1944 עברה דיוויזיית הרגלים ה-106 למחנה אטרברי, אינדיאנה, שם רבים מחייליה שובצו כמחליפים לחיילים שנהרגו ונפצעו בלחימה וביחידות של כוחות השירות של הצבא.
חיילים שהוקצו במקומם לדיוויזיה לא היו מנוסים ומאומנים כמו קודמיהם.
באוקטובר 1944 עברה הדיוויזיה למסצ'וסטס, משם יצאה לאירופה.
הדיוויזיה הגיעה לבלגיה בתחילת דצמבר והועברה מיד לקווי החזית ליד סנט וית' ויער הארדנים, שם שחררה את דיוויזיית הרגלים ה-2 ב-12 בדצמבר.
ארבעה ימים לאחר שדיוויזיית הרגלים ה-106 תפסה את מקומה בקווי החזית, החל הצבא הגרמני במתקפה שזכתה לכינוי הקרב על הבליטה.
הדיוויזיה חסרת הניסיון של ג'ונס תחילה תפקדה היטב, אך הפכה במהירות לבלתי יעילה בקרב, כאשר שניים משלושת הרגימנטים שלה, ה-422 וה-423, כותרו ונותקו ליד שנברג ב-Eupen-Malmedy, מה שהביא לכניעתם לגרמנים.
במהלך הלחימה, ג'ונס היה נסער וחשש מאובדן הרגימנטים, שאחד מהם כלל את בנו, שהיה קפטן ברגימנט הרגלים ה-423. הוא לקה בהתקף לב וב-22 בדצמבר העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לסגנו, הרברט ט.
לאחר מכן הוקצה ג'ונס כסגנו של הממונה עליו, מפקד הקורפוס המוטס ה-18 מת'יו רידג'וויי.
במרץ 1945, ג'ונס השתתף בפעולות התקפיות בין בון לקלן כאשר פצצה גרמנית נחתה לידו והוא ספג פצעי ראש שדרשו אותו לאשפוז.
ג'ונס נשאר בתפקיד פעיל עד שפרש מסיבות רפואיות באוקטובר 1945.
לאחר פרישתו, התגורר ג'ונס בוושינגטון הבירה.
הוא היה פעיל באגודת הוותיקים של דיוויזיית הרגלים ה-106 והיה חבר במועדון הצבא והצי ובמועדון היאכטות של קורינתוס.
ג'ונס אובחן כחולה בסרטן בשנת 1968. מצבו החמיר בהתמדה ובדצמבר הוא הועבר לטיפול בבית החולים וולטר ריד.
הוא מת שם ב-22 בינואר 1969. הלווייתו התקיימה בקפלת הפוסט פורט מאייר, וירג'יניה ב-27 בינואר, והשתתפו בה כמה יוצאי דיוויזיית הרגלים ה-106, כולל מפקד הארטילריה לשעבר של הדיוויזיה והרמטכ"ל שלו.
ג'ונס נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ונס קיבל את הלב הסגול עבור שירותו במלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הוא קיבל את לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה מצרפת.
בשנת 1917, ג'ונס התחתן עם אליס או.
הם היו הורים לשני ילדים, קולונל אלן וו.
ד"ר אלן גרנט הוא דמות בדיונית של מדען מסרטי "פארק היורה" מאת מייקל קרייטון, המהווה את אחד הגיבורים הראשיים של הסדרה.
הוא פלאונטולוג, חוקר דינוזאורים בעל שם עולמי, הנוהג לחקור מאובנים ברחבי מונטנה.
בעוד בסדרה הוא עוסק בעיקר במחקרים על ולוצירפטורים (שלמעשה לא התקיימו בארצות הברית, אלא במונגוליה), בספר הוא חוקר בעיקר מאובני מאיזאורים.
הוא חברה הקרוב של הפלאובוטנית ד"ר אלי סאטלר (בספרים היא דווקא תלמידה שלו).
דמותו מבוססת על היועץ המדעי של סרטי הסדרה – ד"ר ג'ון ר.
הורנר וגם על החוקר ד"ר פיליפ ג' קורי.
בסדרת הסרטים דמותו מגולמת בידי השחקן הניו זילנדי סם ניל אשר נאלץ להתאמן על מבטא אמריקאי, לאחר בחינה של מספר שחקנים, בהם טים רובינס, האריסון פורד, קורט ראסל, ויליאם הרט וריצ'רד דרייפוס, שרבים מהם שיחקו בסרטים של הבמאי סטיבן שפילברג.
גרנט בגילומו של ניל הוא אחת הדמויות החוזרות ביותר בסדרה, כשהוא מופיע בסרט הראשון, בסרט השלישי, בסרט השישי וגם מדבב במשחקי המחשב: "Jurassic World Evolution" ו-"Jurassic World Evolution 2".
הוא גם מוזכר בסדרה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון", בעוד דריוס ואביו חיפשו מחקרים חדשים שלו.
הוא מופיע גם בספר הראשון ומרומז אף בספר השני, בעודו מרצה בפריז.
תפקיד זה היה לאחד התפקידים הידועים ביותר של סם ניל.
דמותו בסרט גם עברה ממים אינטרנטיים, בין השאר ברגע בסרט הראשון בו הוא מוריד משקפי שמש כשהוא רואה דינוזאור וכן בסרט השלישי בעודו חולם במטוס על דינוזאורים המדברים כאנשים.
אלן גרנט מוצג כאיש סקפטי וחובב מדע המאמין במוצא של העופות מדינוזאורים תרופודים ואובססיבי למחקר על רפטורים שונים, אותם הוא חופר מהאדמה.
מוזכר בסרטים שאיננו מחבב ילדים (בשונה מדמותו בספר הראשון) אף שדעתו משתנה לאחר השהות באי.
הוא גם מסתייג מטכנולוגיית מחשבים.
גם בספר וגם בסרטים אלן כתב מספר ספרים שזיכו אותו למוניטין בכיר והוא פרסם גם ספר נוסף לאחר ביקורו בפארק, אף שמאז עקב פוסט-טראומה הוא הסתייג מאותם דינוזאורים.
אלן מופיע הן בספר והן בסרט הראשון בתור פלאונטולוג חוקר דינוזאורים וחברה של הפלאונטולוגית ד"ר אלי סאטלר ממונטנה אשר מוצג כאחד שלעולם לא יעזוב את מחקר המאובנים.
עם זאת הוא מוזמן בידי המממן של מחקריו, ג'ון האמונד לאי מסתורי (לצד המתמטיקאי ד"ר איאן מלקולם) שעליו "פארק היורה", בתוכו מסתבר שישנם דינוזאורים משובטים שהוחזרו לחיים והוא מוצג מופתע לגלות ברכיוזאורוס רועה בפארק.
הוא מופתע עוד יותר מכך שרובוטים מטפלים בצעירי רפטורים לפני גדילתם ומעברם לכלובים, מה שמערער את דעתו על יחסו לסביבה בעלת המגוון האקולוגי הפרהיסטורי הבלתי מוכר.
הוא גם מגלה שהוא ייאלץ לחלוק את המסע באי עם שני נכדיו של האמונד: לקס וטים מרפי (בספר בניגוד לסרט הוא דווקא מתלהב מטים, בעוד בסרט מוצג כסולד מילדים).
אלן מחליט לנסוע במכונית ששניהם לא נמצאים בה, על אף שאלי מנסה לשכנע אותו "לרדת מהעץ".
לאחר שטירנוזאורוס יוצא מכלובו ומתקרב לעבר הילדים, אלן נאלץ להסיח את דעתו ואז מתקרב למכונית.
הטירנוזאורוס מגיע אל המכונית וגורר את אלן והילדים אל שולי המבנה, שם הם מתחילים ליפול.
אלן יורד עם לקס למטה וטים התקוע במכונית נופל איתה אל ענף גבוה.
אלן חוזר להביא אותו ויחד הם ישנים על הגזע בלילה.
בבוקר הם ממשיכים לנוע לכיוון מרכז המבקרים אך כשהם מגיעים ומתאחדים עם אלי הם מותקפים בידי רפטורים.
הם נמלטים אליהם לחדר בקרה ואחר כך עולים על מוצגים שלדי דינוזאורים אך נופלים.
ואולם רגע לפני שהם נטרפים מגיע הטירנוזאורוס וטורף את הרפטורים ומספק לחבורה זמן מספיק לברוח החוצה לעבר הרכב של האמונד.
כאשר הם מגיעים גרנט אומר להאמונד שהוא מחליט לא לתמוך בפארק שלו והאמונד משיב לו שהוא הבין את זה לבד.
בחזור אלן מרכיב את שני הילדים עליו וצופה בשקנאים מעופפים תחתיהם.
אלן מופיע גם בסרט "פארק היורה 3", בו מתברר שאלי עזבה אותו והתחתנה עם גבר אחר בשם מארק ואף ילדה 2 ילדים איתו, על אף שתמיד יש לה מקום לאלן בלב.
הוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית עקב אירועי הסרט הראשון, ומודיע שלעולם לא יתקרב לאי הזה, אך עדיין ממשיך לחקור את מאובני הרפטורים בעזרתו של מתמחה צעיר, בילי ברנן.
לאחר פגישה שנערכת לו בידי בני הזוג העשירים פול ואמנדה קירבי, הם מחליטים לעזור לו לממן מחקר יקר בתמורה להדרכה בטיסתם מעל האי.
תחילה הוא מחליט לוותר אך לאחר שבני הזוג מעלים את הסכום הוא מחליט שהוא ימריא איתם, בתנאי שלא ינחתו על האי.
ואולם בני הזוג לא מקשיבים לו ונוחתים על האי, תוך שעוזרם קופר גורם לאלן לאבד את הכרתו ולנחות על האי השני, בו אלן כלל לא היה.
המטוס שלהם מתרסק בגלל מתקפה של ספינוזאורוס והחבורה נאלצת לברוח.
בהמשך הם מגיעים למעבדה ובה מתחבאים מפניהם רפטורים המתקשרים ביניהם בדיוק כפי שגרנט הניח.
הם כמעט טורפים אותו, אך הילד אריק קירבי, בנם של בני הזוג קירבי שהגיעו לחפש אותו, מציל אותו מהם.
לבסוף החבורה מותקפת ליד הנהר מהספינוזאורוס ואלן מתקשר לחברתו אלי אך שיחתם נקטעת מהר.
שיחה זו הצילה את חייהם מאחר שבהמשך נשלח צוות הגנה שלם להחזיר אותם הביתה.
אלן חוזר בסרט "עולם היורה: עולם חדש", כשהוא מוצג בחפירות בעוד אלי סאטלר מבקרת אותו ומזמינה אותו לחשוף את מזימות "ביוסין" בשליטה על אספקת המזון העולמית בידי שיבוט ארבה פרהיסטורי תוקפני.
אף שגרנט מתנגד לחזרה לחיים התוססים הוא מבין את הסכנה ומסכים ויחדיו הם נוסעים, בליוויו של ראמזי קול, לאחר מעבר מ"האגודה לחיות בר פרהיסטוריות" ל"עמק ביוסין".
במסעם הם מגיעים לבקר את ד"ר מלקולם, המרצה במבנה ועוזר להם להסתנן למעבדות הסגורות.
הם נמלטים ושם נתקלים במייזי, הנמלטת כמותם.
יחדיו הם עולים על רכבת החוצה מהעמק, אך דודג'סון מכבה את החשמל והם יוצאים החוצה לפארק, שם הם מותקפים בידי מספר דימטרודונים אך ניצלים בידי מלקולם שמגיע עם מכוניתו אליהם.
הם נוסעים אליה עד שהיא נתקעת על גזע ומתעקמת ובצאתם ממנה הם נתקלים באוון גריידי, קלייר דירינג וקאילה ווטס וגרמט עור לאוון לכלוא את הרפטורית "בטא".
בהמשך החבורה מותקפת בידי גיגאנוטוזאורוס ענקי אך מצליחים להימלט ממנו וטסים במסוק הביתה.
אלן מצליח לברוח מהאי, מתאחד שוב עם אלי (שהתגרשה מבעלה) ומעיד נגד "ביוסין".
אלן גריפין הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בניופאונדלנד גרואולרס מליגת העל הקנדית.
אביו, אדריאן, הוא כדורסלן עבר ב-NBA המשמש כעוזר מאמן, ואחיו, איי.
גריפין בחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 2.8 נקודות ב-8.1 דקות למשחק.
ב-27 בפברואר 2020 הוא קלע שיא עונתי של 24 נקודות, מתוכן שש שלשות, בניצחון 74–66 על נורת'ווסטרן.
בתום עונתו השנייה העמיד ממוצעים של 8.9 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק, ובחר לעבור לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סירקיוז.
בחמשת המשחקים הראשונים שלו בקבוצה הוא הוביל את הקבוצה בנקודות ממוצעות למשחק עם 18.4 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את הקבוצה בנקודות בשלושה מהמשחקים הללו עם 23, 20 ו-22 נקודות.
ב-19 בדצמבר 2020 רשם 24 נקודות, 10 ריבאונדים, 3 אסיסטים, 2 חטיפות ו-3 חסימות במשחק נגד באפלו, כולל חסימה שהובילה את המשחק להארכה, שלאחריה ניצחה קבוצתו את המשחק בפער של 11 נקודות, לאחר שכבר פיגרה ב-16 נקודות במהלכו.
בתום העונה גריפין העמיד ממוצעים של 13.3 נקודות ו-5.8 ריבאונדים למשחק, והכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט, בקיץ 2021 הצטרף גריפין לריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך שוחרר לאחר ארבעה משחקים.
ב-19 בדצמבר 2021 חתם בווסצ'סטר ניקס, ושוחרר ב-23 בינואר 2022. ב-18 במאי 2022 חתם בניופאונדלנד גרואולרס מליגת העל הקנדית.
אלן גילברט הוא מנצח וכנר אמריקאי.
הוא המנצח הראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה ומנהל מוזיקלי של האופרה המלכותית השוודית.
הוא היה המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק מ-2009 עד 2017.
גילברט נולד בעיר ניו יורק.
הוא בנם של שני כנרים מהפילהרמונית של ניו יורק, מייקל גילברט ויוקו טייקבה, שניהם פרשו כעת מהתזמורת.
גילברט, שגדל בשכונת אפר ווסט סייד במנהטן, למד בבית הספר פילדסטון לאתיקה תרבותית, שם היה תלמיד מוביל.
בצעירותו למד נגינה בכינור, בויולה ובפסנתר.
אחותו, ג'ניפר גילברט, למדה גם היא כינור, והפכה לכנרת מקצועית.
בשנות ה-80, גילברט למד מוזיקה באוניברסיטת הרווארד, שם שימש כמנהל מוזיקלי של תזמורת אגודת באך של הרווארד בשנים 1988–1989. בזמן שהותו בבוסטון, גילברט למד גם אצל הכנר מסוקו אושיודה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד.
לאחר שהשיג את התואר בהרווארד, גילברט למד ניצוח במכון קרטיס למוזיקה ובבית הספר ג'וליארד אצל אוטו-ורנר מולר.
ב-1994 הוא זכה בפרס ע"ש גאורג שולטי, שגרף לו שיעורים פרטיים של שבוע אצל מאסטרו סולטי.
כמו כן, בשנת 1994 זכה גילברט בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לביצוע מוזיקלי בז'נבה.
מ-1995 עד 1997, גילברט היה עוזר מנצח בתזמורת קליבלנד.
בשנת 1997 זכה בפרס סיבר / הקרן הלאומית למנצחי אמנויות.
הקשר הארוך של גילברט עם האופרה של סנטה פה מתחיל ב-1993, אז שימש כעוזר של הכנר הראשי של תזמורת האופרה.
לפני כן ניגנו שני הוריו של גילברט בתזמורת האופרה, ואביו שימש ככנר ראשי במשך מספר שנים.
ב-2001 ניצח גילברט על ההפקה הראשונה שלו באופרה של סנטה פה, "פלסטף" של ורדי.
ב-2003 הוא הפך למנהל המוזיקלי הראשון של האופרה של סנטה פה.
החוזה הראשוני שלו הסתיים בסוף עונת 2006. בנובמבר 2006, דווח שגילברט היה ב-"שבתון רשמית מיוני עד אוגוסט 2007" כדי לבלות יותר זמן עם משפחתו.
במאי 2007 הודיעה האופרה של סנטה פה שגילברט סיים רשמית את כהונתו כמנהל המוזיקלי שלהם.
גילברט בנה חלק ניכר מהמוניטין שלו בניצוחו של מוזיקה עכשווית ואמריקאית, ומינויו לפילהרמונית של ניו יורק סימנה שינוי מסוים של התזמורת הרחק מקודמיו השמרנים יותר לורין מאזל, קורט מאזור וזובין מהטה.
הוא היה המנצח הראשון יליד ניו יורק שמונה למנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק.
לקראת עונת הפילהרמונית הראשונה שלו 2009/10, גילברט הציג מספר יוזמות חדשות, כולל נוכחותם של המלחין-במקום מגנוס לינדברג והאמן-במקום תומאס המפסון.
הפסטיבלים והסיורים שהציג כוללים את CONTACT – סדרת המוזיקה החדשה של הפילהרמונית; וסיבוב הופעות גדול באסיה ובמזרח התיכון באוקטובר 2009, עם הופעת בכורה בהאנוי ובאבו דאבי.
בפברואר 2015 הודיעה התזמורת על סיום כהונתו של גילברט כמנהל מוזיקלי בסוף עונת 2016–2017.
גילברט היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם בין השנים 2000 עד 2008. כעת יש לו את התואר חתן פרס מנצח עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
מ-2004 עד 2015, הוא היה מנצח אורח ראשי של תזמורת צפון מערב גרמניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח במטרופוליטן אופרה בנובמבר 2008 עם האופרה של ג'ון אדמס, דוקטור אטומי.
גילברט הוא האדם הראשון שכיהן בכיסא ויליאם שומאן ללימודי נגינה בבית הספר ג'וליארד.
התפקיד כולל אימון, ניצוח וכיתות אמן ביצועים.
גילברט נכנס לתפקיד בסתיו 2009.
ביוני 2017, תזמורת צפון מערב גרמניה הודיעה על מינויה של גילברט למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2019–2020, עם חוזה ראשוני של 5 עונות.
היה לו תואר המנצח הראשי המיועד מ-2017 ועד הופעתו ב-2019.
בשנת 2012, גילברט הופיע לראשונה עם האופרה המלכותית השוודית.
בינואר 2020, האופרה המלכותית השוודית הודיעה על מינויו של גילברט למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל באביב 2021.
בשנת 2002, גילברט התחתן עם הצ'לנית השוודית קאג'סה ויליאם-אולסון, חברה בתזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
המשפחה מתגוררת בניו יורק ובשוודיה.
פבריס-אלן דו מרקולינו הוא כדורגלן גבונזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קווילי-רואן מליגת המשנה הצרפתית, בהשאלה מסטאד רן, ובנבחרת גבון.
דו מרקולינו גדל במחלקות הנוער של לאוואל וסטאד רן.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של סטאד רן.
ב-29 באפריל 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון בסטאד רן.
ב-1 בפברואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–3 על שטרסבורג במסגרת המחזור ה-21 בליגת העל הצרפתית לעונת 2022/2023. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו.
ב-17 ביולי 2023 הושאל דו מרקולינו לקווילי-רואן מליגת המשנה הצרפתית למשך עונת .
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לאמיין במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-4 ביוני 2022 ערך דו מרקולינו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גבון, בניצחון 0–1 על נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023. ב-20 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–3 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
דו מרקולינו הוא בנו של כדורגלן נבחרת גבון בעבר פבריס דו מרקולינו .
אלן גרהם ג'ונסטון הוא עיתונאי בריטי העובד עבור ה-BBC.
הוא היה כתב ה-BBC באוזבקיסטן, באפגניסטן, ברצועת עזה ובאיטליה.
ג'ונסטון נחטף ברצועת עזה ב-12 במרץ 2007 על ידי ארגון "צבא האסלאם".
הוא שוחרר ללא תנאי ב-4 ביולי, כמעט ארבעה חודשים לאחר מכן, לאחר לחץ רב שהופעל על הארגון על ידי החמאס.
ג'ונסטון נולד בטנזניה להורים סקוטים.
הוא סיים תואר שני באנגלית ופוליטיקה באוניברסיטת דנדי ולימודי תעודה בעיתונאות באוניברסיטת קארדיף.
ג'ונסטון הצטרף ל-BBC ב-1991, ושימש ככתב במקומות רבים, כולל בטשקנט שבאוזבקיסטן ובקאבול שבאפגניסטן.
הוא היה בקאבול כשאפגניסטן עדיין הייתה בשליטת הטליבאן.
הוא היה כתב ה-BBC בעזה עד 1 באפריל 2007, ובזמן חטיפתו היה הכתב הזר היחיד מארגון תקשורת מערבי גדול שעדיין שהה בעיר.
ג'ונסטון סיקר סיפורים מרכזיים רבים בעזה עבור ה-BBC, כולל תוכנית ההתנתקות ב-2005, זכיית חמאס בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית (2006), מבצע גשמי קיץ והטרור הפלסטיני מסוף 2006 עד 2007.
עמיתו של ג'ונסטון ל-BBC, פול אדמס, ציין שזהו "תפקידו של ג'ונסטון להביא לנו יום אחר יום דיווחים על המצב הפלסטיני ברצועת עזה".
מוסטפא ברגותי תיאר את ג'ונסטון כ"ידיד של עמנו", ואמר כי ג'ונסטון "עשה הרבה למען מטרתנו".
מנהיג הפת"ח מרואן ברגותי כינה גם את ג'ונסטון "ידיד העם הפלסטיני".
מנובמבר 2011 עד אוגוסט 2014, ג'ונסטון היה כתב ה-BBC ברומא.
מאוקטובר 2014, ג'ונסטון הצהיר בחשבון הטוויטר שלו שהוא נמצא בלונדון.
יום לאחר שחרורו, זכה ג'ונסטון בפרס מאמנסטי אינטרנשיונל על דיווחיו ברדיו על זכויות אדם בעזה.
ב-12 במרץ 2007, ג'ונסטון נחטף על ידי צבא האסלאם.
השבי שלו הוביל להפגנות רבות ברחבי העולם.
חמאס הפעיל לחץ עצום על צבא האסלאם, לרבות (לפי בכיר בחמאס) איום לתפוס ולהרוג אותם אם לא ישחררו את ג'ונסטון.
ב-4 ביולי 2007 שוחרר ג'ונסטון.
הוא נלקח לפגוש את מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה שטען כי השחרור הוא ראיה לביסוס חמאס ברצועה, ולאחר מכן יצא לירושלים עם פמליה של דיפלומטים בריטים.
אלן מיכאל גרבר הוא רופא, כלכלן בריאות ו יהודי-אמריקאי המכהן כנשיא אוניברסיטת הרווארד.
גרבר נולד ב-1955 להארי וז'אן גרבר, משפחה יהודית, וגדל באילינוי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1976 עם תואר BA בכלכלה ובהמשך קיבל תואר MA ותואר שלישי בכלכלה.
תוך כדי לימודי הדוקטורט שלו, הוא נרשם במקביל לאוניברסיטת סטנפורד, שם קיבל תואר MD ב-1983. הוא השלים את ההתמחות שלו ברפואה פנימית בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל המסונף לבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד ב-1986.
גרבר ירש את בתפקיד המנהל האקדמי של אוניברסיטת הרווארד ב-1 בספטמבר 2011.
גרבר הוא גם פרופסור ל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, פרופסור לכלכלה ב, פרופסור למדיניות ציבורית בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד ופרופסור במחלקה למדיניות וניהול בריאות ב.
לאחר התפטרותה של קלודין גיי מתפקידה כנשיאת אוניברסיטת הרווארד, שימש גרבר כנשיאה הזמני של אוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן מונה לנשיא הקבוע של האוניברסיטה עד לסוף השנה האקדמית 2027-2026.
גרבר נשוי לאן יהנדה, ולהם ארבעה ילדים.
אלן גדר (בסלובנית: Alan Geder; נולד ב-21 באוגוסט 1958) הוא גנרל סלובני, אשר שימש כסגן ראש המטה הכללי הסלובני במהלך שנת 2010–2011, ושוב בין 2015–2018. במהלך שנת 2018, הוא אף שימש כרמטכ"ל בפועל.
גדר נולד בלנדאווה ב-21 באוגוסט 1958. ב-1988 הוא התגייס לצבא יוגוסלביה ושרת בהגנה הטריטוריאלית של סלובניה.
ב-1991 הוא השתתף במלחמת עשרת הימים לעצמאות סלובניה.
לאחר המלחמה, שימש כסגן מפקד ההגנה הטריטוריאלית של מורסקה סובוטה.
בין 1992–1995 הוא שימש כמפקד גדוד השריון ה-74. בין 1994–1999 שימש כמפקד הפיקוד ה-4. במהלך שנת 1999, שימש כמפקד הבריגדה ה-82. בין 2005–2006 הוא שהה בבוסניה והרצגובינה כחלק מכוח שמירת השלום של נאט"ו.
בין 2010–2011 הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי הסלובני.
בין 2011–2015 הוא שימש כנציג סלובניה בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-2015 הוא חזר לכהן כסגן הרמטכ"ל.
ב-22 בפברואר 2018, לאחר שהרמטכ"ל אנדריי אוסטרמן פוטר, גדר מונה לרמטכ"ל הזמני.
הוא כיהן בתפקיד עד 28 בפברואר של אותה שנה, אז החליפה אותו בתפקיד אלנקה ארמנץ.
אלן דאוטי הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת נוטרדאם.
שימש בעבר נשיא האגודה ללימודי ישראל.
אלן דאוטי קיבל תואר ראשון ממכללת שימר באילינוי (המהווה חלק ממכלת נורת' סנטרל) (1959) ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת שיקגו (1960, 1963).
בשנים 1964–1975 לימד בפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו כיהן כראש המחלקה ליחסים בינלאומיים וכיושב ראש מכון לאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים.
בשנת 1975 חזר לארצות הברית והצטרף לסגל אוניברסיטת נוטרדאם.
בשנים 2003 עד 2006 עמד בראש הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת קלגרי ובשנים 2005 עד 2007 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
בשנת 2017 הוענק לו פרס מפעל חיים על תרומתו לקידום תחום לימודי ישראל.
עבודתו המחקרית של פרופסור דאוטי מתמקדת ביחסים בין ישראל לארצות הברית, בהיסטוריה של מדינת ישראל ושל הציונות, ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אלן ברק סטיוארט (בגאלית : Ailean Breac Stiùbhart 1791–1711) היה חייל ויעקוביט סקוטי.
הוא גם היה דמות מרכזית בתיק רצח שהיווה השראה לרומנים מאת סר וולטר סקוט ורוברט לואיס סטיבנסון.
בהתאם למנהגי ההיילנד קלנס, אלן סטיוארט ואחיו גדלו תחת השגחתו של קרוב משפחתם ג'יימס מהגלן באפין.
הכינוי שלו, ברק, בא מהמילה "מנוקד" בשפה הגאלית, מכיוון שפניו נשאו צלקות מאבעבועות שחורות.
סטיוארט התגייס לצבא הבריטי של ג'ורג' השני ב-1745, רגע לפני המרד היעקוביטי של אותה שנה.
הוא לחם בקרב פרסונפאנס, אך ערק ל-Highland Jacobites.
לאחר מכן הוא נלחם למען היעקוביטים, אך לאחר שהובסו בקרב קולדן, הוא ברח לצרפת, מלווה את מפקדו וקפטן הקלן שלו, קולונל צ'ארלס סטיוארט מארדשיאל (ארדשיאל לא היה המפקד של האפין סטיוארטס, אלא קיבל את הפיקוד בהיעדרו של המפקד).
לאחר שהצטרף לאחד הגדודים הסקוטיים המשרתים בצבא הצרפתי, סטיוארט נשלח חזרה לסקוטלנד כדי לאסוף דמי שכירות עבור מנהיגי הקלנים הגולים ולגייס חיילים לכתר הצרפתי.
ב-14 במאי 1752 נרצח קולין קמפבל מגלנור, הסוכן המלכותי שגובה דמי שכירות ממשפחת ארדשיאל סטיוארטס.
מכיוון שאלן סטיוארט איים בעבר על גלנור בפומבי ושאל על לוח הזמנים שלו ליום המדובר, הוצא צו מעצר נגדו.
עם זאת, הוא התחמק מניסיון לכידתו.
הוא נשפט שלא בפניו ונידון למוות.
אביו המאמץ, ג'יימס, הורשע כמסייע לרצח ונתלה.
המסקנות חלוקות בשאלה האם אלן סטיוארט היה למעשה הרוצח, ואם לג'יימס סטיוארט הייתה מעורבות כלשהי.
ממשלת בריטניה ראתה ברצח של גלנור את הסכנה הפוטנציאלית של התנקשויות יעקוביטים של סוכניהם בהיילנדס, מצד אחד, וגם חידוש פוטנציאלי של הסכסוך בין הקלנים של קמפבל וסטיוארט, מצד שני.
הוצאתו להורג של ג'יימס מהגלן הגבירה את חוסר שביעות הרצון של קלן סטיוארט.
בסקוטלנד, במיוחד לאחר שהונצח בסיפורת, אלן ברק סטיוארט הוצג כדמות רומנטית.
זמן מה לאחר הרצח נמלט סטיוארט לצרפת, שם המשיך בקריירה הצבאית שלו, וקיבל את הצלב הצבאי היוקרתי לפני פרישתו מהצבא ב-1777. התיעוד האחרון שלו היה שתי תצפיות בפריז בסוף שנות ה-80, אז הוא עדיין טען שהוא לא הרוצח של גלנור.
סטיוארט מופיע כדמות המרכזית ברומן " החטוף " של רוברט לואי סטיבנסון משנת 1886, הממחיז את הרצח באפין.
בגרסה של סטיבנסון לאירועים, אלן ברק סטיוארט הבדיוני עד לרצח של גלנור יחד עם הגיבור דייוויד בלפור, אבל הוא לא הרוצח.
"החטוף" עבר עיבוד נרחב לרדיו, למסך ולבמה; שחקנים שגילמו את אלן ברק סטיוארט כוללים את פיטר פינץ' ( "החטוף" (סרט 1960), מייקל קיין ( "החטוף", סרט 1971 ), ארמנד אסנטה ("החטוף", סרט 1995 ), איאן גלן (סדרת טלוויזיה 2005), מייקל נרדון (BBC Radio, 2016 ) ומלקולם קאמינג "החטוף" (משחק)).
גדוד מתנדבי פרסונפאנס של אלן ברק
גדוד מתנדבי פרסונפאנס של אלן ברק, שנוסד ב-2007, הוא אגודה לשחזור היסטורי המתמקדת במרד של שנת 1745 ובהיסטוריה הקשורה אליו.
מחצית מהחברים מציגים חיילים אדומים (הצבא הבריטי) והמחצית השינה מציגים מורדים יעקוביטים, כהוקרה על שירותו של סטיוארט בשני הצדדים של הסכסוך, ובהתאם לכך נקראת על שמו.
האגודה ממוקמת בפרסונפאנס, מזרח לות'יאן, אך מופיעה באירועים ברחבי הארץ ויש בה חברים מרחבי סקוטלנד.
מילון אוקספורד לביוגרפיה הלאומית .
הולכים עם רצח: על שביל החטופים .
"רצח אפין: במילים משלהם" היסטוריה סקוטלנד.
מקארתור, סגן גנרל סר וויליאם: 'רצח אפין ומשפטו של ג'יימס סטיוארט' (1960) הוצאת JMP.
הרב אלן אברהם גולדמן היה רב צרפתי.
גולדמן השלים את לימודי הרבנות שלו בבית המדרש הרבני של צרפת.
הוא מונה לרב של בורדו ושל בית הכנסת "Synagogue Belleville" ברובע ה-20 של פריז.
לימים היה רב בית הכנסת Chasseloup-Laubat ברובע ה-15 של פריז.
הוא ייצג את הרבנות הצרפתית ב- Comité consultatif national d'éthique ובוועידת רבני אירופה.
בשנת 2009, הוא הפך לחבר ב- Commission nationale consultative des droits de l'homme, שם הוא חתם על דעת מיעוט נגד נישואים חד מיניים בשווייץ.
גולדמן נפטר בפריז ב-4 בספטמבר 2022, בגיל 90.
הקצין הגדול של לגיון הכבוד (2012)
אלן ג'רי הוא מיליארדר אמריקאי ומייסד חברת Cablevision Industries.
ג'רי נולד למשפחה יהודית בניו יורק, כבן למהגרים מרוסיה.
אביו היה מפיץ מזון קפוא.
לאחר התיכון, הוא הצטרף לחיל הנחתים האמריקאי שם שובץ בתוכנית האלקטרוניקה.
אלן פביאן מוריס מרסל דלון היה שחקן ואיש עסקים צרפתי-שווייצרי.
אלן דלון נולד בפרוור של פריז, בירת צרפת, ב-8 בנובמבר 1935 להוריו פרנסואה פביאן דלון (1904–1977) ואדית מארי סוזן ארנולד (1911–1995).
הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע וכל אחד מהם התחתן בשנית.
האב הקדום הרחוק ביותר שניתן להתחקות אחריו הוא ז'אן דלון, אשר חי במאה ה-15.
הוא התחנך בפנימייה קתולית, אולם לימודיו בה הופסקו בגלל התנהגותו והוא עבר כמה מסגרות חינוכיות.
בגיל 14 עזב את לימודיו ועבד תקופה קצרה באטליז אצל אביו החורג.
כשהיה בן 17 התגייס לצי הצרפתי ושירת במלחמת הודו-סין הראשונה, שם נלחם בכמה קרבות.
דלון סיפר כי מתוך ארבע שנות שרותו בצבא, שהה 11 חודשים בכלא בגלל בעיות משמעת.
בשנת 1956 שוחרר מן הצבא על רקע התנהגותו ושב לצרפת.
מייד לאחר שובו עבד בעבודות מזדמנות כמלצר, סבל ואיש מכירות.
הוא התחכך עם אנשי העולם התחתון ובאותה תקופה התיידד עם השחקנית בריז'יט אובר (Brigitte Auber) וליווה אותה לפסטיבל הקולנוע בקאן, שם החל בדרכו כשחקן.
הוא ניתק את הקשר עם הוריו על רקע שירותו הצבאי וחידש את הקשר עם אחיו ז'אן פרנסואה דלון רק בשנת 1961, לאחר שהאח ראה את תמונתו על כרזת פרסומת לסרט.
בעת ביקורו בקאן קיבל פנייה מצייד כישרונות של המפיק הידוע דייוויד או.
הוא ניגש למבחן במה ולאחריו הציע לו סלזניק חוזה עבודה, בתנאי שילמד אנגלית.
דלון חזר לפריז כדי ללמוד אנגלית, אולם לאחר פגישה עם הבמאי הצרפתי איב אלגרה (Yves Allégret), שכנע אותו האחרון להישאר ולעבוד בצרפת.
לאחר שסלזניק הסכים לביטול חוזהו הציע לו אלגרה תפקיד בכורה בסרטו "Quand la femme s'en mêle".
סרטו הבא, "Faibles femmes" (בישראל – "היום זו מחר אחרת"), הוקרן אף בארצות הברית, שם הפך להצלחה גדולה.
פריצת הדרך של דלון החלה בשנת 1960 עם הסרט "לעין השמש" שם גילם את טום ריפלי, אדם חלקלק, השואף למצוא חן בעיני אנשים מחד, וחסר כל מצפון או רגשות כלפי הסובבים אותו מאידך.
בסרט זה שיחק לצד מוריס רונה, ומארי לאפורה.
לאחר מכן שיחק בסרטים כמו "רוקו ואחיו", "הברדלס", "הטוליפ השחור", "הסמוראי", מר קליין ו"בורסלינו".
בשנת 1961 הופיע לראשונה על במת התיאטרון במחזה "חבל שהיא זונה" ('Tis Pity She's a Whore) לצידה של רומי שניידר שהייתה מאורסת לו משנת 1959, לאחר שכיכבו יחד, שנה קודם לכן בסרט "קריסטין".
ב־1965 הופיע בסרט הרולס רויס הצהובה לצידה של שירלי מקלין.
ב-1970 הופיע בסרט הפשע המעגל האדום בבימויו של זאן פייר מלוויל.
דלון נחשב באותה עת לאחד הכוכבים הצרפתיים הבולטים, אך מסוף שנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80 החלה הקריירה הקולנועית שלו לשקוע.
בשנת 1997 הכריז דלון על החלטתו לפרוש ממשחק קולנועי, אך מאז שיחק בחמישה סרטים נוספים והרחיב את הופעותיו על הבימה בהצגה המצליחה "Les montagnes russes".
בשיא הצלחתו נודע גם הודות לדואט "פארולה, פארולה" (Paroles, Paroles), אותו הקליט עם הזמרת דלידה בשנת 1973, שהייתה בת זוגו באותה תקופה.
בשנת 1968 נקשר שמו של דלון לשערוריית כספים וסמים ושחיתות-בצמרת, לאחר שגופת שומר-ראשו נתגלתה במזבלה.
לא הוגש נגדו כתב-אישום אך מעת לעת נתפרסמו שמועות על קשריו עם חוגי פשע בפריז.
דלון היה אחד מכוכבי הקולנוע הראשונים שניצל את שמו כמותג בבשמים, משקפיים, שעונים, בגדים, שמפניה ועוד.
מותג המשקפיים של דלון הפך פופולרי מאוד בהונג קונג לאחר שכוכב הקולנוע צ'או יון-פאט הרכיב משקפיים אלה בסרט "אויב המחר" בו שיחק בשנת 1986.
כריסטיאן ארון פאפגן-בולוג'ין (1962 – 2023) מהשחקנית הגרמנייה ניקו, בו מעולם לא הכיר רשמי.
כריסטיאן גדל על ידי אימו של דלון ונפטר ממנת יתר בגיל 60, הותיר אחריו 2 ילדים.
אנתוני דלון (1964) מאשתו הראשונה נטלי ברת'למי.
אנוצ'קה דלון (1990) מאשתו השנייה רוזלי ואן ברמן ההולנדית.
אלן פאביאן דלון (1994) אף הוא מאשתו השנייה רוזלי ואן ברמן.
לדלון לפחות 6 נכדים ונכדות מילדיו, כל ילדיו עוסקים במשחק.
דלון מופיע על עטיפת הדיסק The Queen Is Dead של להקת הסמית'ס.
ב-1991 קיבל עיטור אביר של לגיון הכבוד של צרפת, וב-2005 קיבל מהם את העיטור קצין.
בשנת 1995 זכה בפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1995 קיבל עיטור קצין של המסדר הלאומי של מרית'.
בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2007 הציג את המתמודדים על פרס השחקנית הטובה ביותר והעניק את הפרס לשחקנית הדרום קוריאנית ג'און דו-יאון על משחקה בסרט "Secret Sunshine".
בשנת 2008 העניק את פרס סזאר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לשחקנית מריון קוטיאר על משחקה בסרט "La Vie en rose", כאשר יומיים לאחר מכן זכתה גם בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2018 הוענק לדלון פרס מפעל חיים בפסטיבל קאן.
אלן מורטון דרשוביץ הוא עורך דין, משפטן וסופר יהודי-אמריקאי.
כיהן כפרופסור מן המניין בבית הספר הרווארד למשפטים משנת 1967 ועד לפרישתו בדצמבר 2013. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.
אברהם מרדכי דרשוביץ נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק, ב-1938. הוריו, הארי וקלייר דרשוביץ, היו שניהם יהודים אורתודוקסים.
אביו, הארי (9 במאי 1909 – 26 באפריל 1978), היה נשיא אגודת "בית הכנסת ישראל הצעיר" בשנות ה-60 של המאה ה-20. בהמשך למד דרשוביץ בתיכון של ישיבה יוניברסיטי, בברוקלין קולג' ובאוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר ראשון במשפטים ב-1962.
בשנים 1963–1964 שימש דרשוביץ כעוזרו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ארתור גולדברג.
דרשוביץ התמנה למרצה בכיר למשפטים (Assistant Professor) באוניברסיטת הרווארד ב-1964, ולפרופסור מן המניין ב-1967 (ובכך היה לפרופסור מן המניין למשפטים הצעיר ביותר שהתמנה עד אז במוסד זה).
הוא הרצה באוניברסיטה עד לפרישתו בדצמבר 2013.
דרשוביץ מומחה במשפט פלילי ושימש פרקליטם של ידוענים רבים, במיוחד בשלב הערעור, ובהם קלאוס פון בילוב, או ג'יי סימפסון, יונתן פולארד, ליאונה הלמסלי, מייק טייסון, ג'פרי אפשטיין ועוד.
בהקדמה לספרו "מכתבים לעורך דין צעיר", מספר דרשוביץ על המעמד שזכה לו:
בסדרה "ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד", שבה מעידות נשים שנפגעו מאפשטיין, טענה וירג'יניה ג'ופרה שקיימה יחסי מין עם דרשוביץ שש או שבע פעמים בהיותה קטינה.
דרשוביץ תבע אותה תביעת דיבה, שעדיין מתבררת בבתי המשפט.
באפריל 2025 ג'ופרה שמה קץ לחייה.
דרשוביץ תבע דיבה בנושא זה גם את "CNN" ו"ידיעות אחרונות".
בעקבות תביעה שהגיש נגד פרופ' יורם לס ותחנת הרדיו 103fm התנצל לס על שאמר בשידור שדרשוביץ "אנס ילדות יחד עם אפשטיין".
ב-2017 ביקר בדוחה בירת קטר ואף נפגש עם אמיר קטר ועם גורמים ממשלתיים בולטים נוספים.
הביקור נעשה בתיווכו של ניקולס מוזין וג'ואי אללהאם שעבדו עבור קטר וארגנו פגישות עבור גורמים קטריים עם אישים אמריקאים יהודים בולטים.
לאחר הביקור פרסם דרשוביץ מאמרים תומכים בקטר.
באחד מהם הישווה בין קטר לבין ישראל כשתי מדינות המוקפות אויבים ומתמודדות עם חרמות.
דרשוביץ הצטרף לצוות ההגנה של דונלד טראמפ בהליך ההדחה נגדו בשנת 2020. חלק מהערותיו בדיונים היו שנויות במחלוקת, וסתרו דברים שאמר בעבר לגבי הליך ההדחה של ביל קלינטון.
לאחר סיום ההליך הוא חזר בו מאמירות אלה.
דרשוביץ ניצל את קשריו עם ממשל טראמפ כדי לבקש ממנו להעניק חנינה ללקוחותיו, ולפחות 12 מהם אכן זכו לחנינה.
כמו כן פנה דרשוביץ לממשל כדי להקל בעונשו של ג'ורג' נאדר, שנדון ל-10 שנות מאסר על אחזקת פורנוגרפיית ילדים וסחר במין, אך פנייתו נדחתה.
דרשוביץ ידוע כתומך של מדינת ישראל.
ספרו "ישראל – כתב הגנה" עונה על ביקורת טיפוסית נגד ישראל.