tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שקבוצות ההתנגדות הצרפתית ירו באוברסט קרל פרידריך הוץ בנאנט ב-20 באוקטובר ובהנס גוטפריד ריימרס בבורדו ב-21 באוקטובר 1941, הורה היטלר לשטילפנגל להוציא להורג 100–150 בני ערובה צרפתים עבור כל התקפה.
ה-MBF גינה מיד את מדיניותו של היטלר בערוצים רשמיים, התייחס לשתי ההתקפות כאירוע יחיד וירה בסך הכל ב-98 בני ערובה.
שטילפנגל, שהיה נחוש לשמור על שיתוף הפעולה הצרפתי, גינה הוצאות להורג בקנה מידה גדול.
לעומת זאת, האס אס הפגין את התלהבותו ממלחמתו של היטלר נגד הקונספירציה היהודית כביכול בהפצצת שבעה בתי כנסת בפריז בליל ה-2/3 באוקטובר 1941. נבוך מהמתקפות, התלונן שטילפנגל בפני הממונים בברלין, אך מחאותיו החוזרות ונשנות רק חזרו על תמיכה פושרת במדיניות הגזע הנאצית.
כשהוא חושד בפרנקופיליה של ה-MBF, פילדמרשל וילהלם קייטל, ראש אוברקומנדו דר וורמאכט (OKW; הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים), התעייף מתלונותיו של שטילפנגל.
ב-2 בפברואר 1942, הוא הורה ל-MBF לענות על כל פעולות ההתנגדות ב"אמצעי הרתעה חדים, כולל הוצאה להורג של מספר רב של קומוניסטים, יהודים או אנשים שביצעו פיגועים קודמים כלואים ומעצרם של לפחות 1,000 יהודים או קומוניסטים לפינוי מאוחר יותר".
שטילפנגל, שהוציא להורג 95 בני ערובה ב-15 בדצמבר 1941, סירב ללכת רחוק יותר ביישום מדיניות התגמול.
הוא הגיש מיד מכתב התפטרות מר.
לאחר שהחליף אותו בן דודו קרל-היינריך פון שטילפנגל, ייתכן ששטילפנגל סבל מהתמוטטות עצבים.
את שארית המלחמה בילה עם אשתו בברלין.
שטילפנגל נעצר על ידי שלטונות בעלות הברית לאחר כניעתה של גרמניה, והועבר לכלא צבאי צרפתי.
הוא הואשם בפשעי מלחמה על ידי השלטונות הצרפתיים, שטילפנגל התאבד בכלא Cherche-Midi ב-6 בפברואר 1948. הוא קבור בבית הקברות הגרמני שמפיני-סן-אנדרה.
אוטו קלמפרר היה מנצח ומלחין יהודי יליד גרמניה (קיבל אזרחות של ארצות הברית בשנת 1937 ואזרחות ישראלית בשנת 1970).
הוא נחשב לאחד המנצחים הדגולים של המאה העשרים.
מעל לכול, תהילתו נשענת על פרשנויותיו לרפרטואר הגרמני, שאותו ביצע בדרך כלל בחומרה ובהדר (בין אם בקונצרטים חיים או בהקלטות).
ביצועיו בשנותיו המאוחרות נודעו לא פעם בקצבם האיטי.
קלמפרר נולד בברסלאו (כיום ורוצלב, פולין), בן לנתן ואידה קלמפרר.
אביו היה סוחר לא מצליח במיוחד, אוטודידקט וזמר חובב אך חסר השכלה מוזיקלית פורמלית, ואמו הייתה פסנתרנית טובה ובעלת השכלה ספרותית רחבה.
הוריו עברו להתגורר בהמבורג זמן קצר לאחר הולדתו של אוטו.
שם, בהיותו בן תשע, ראה לראשונה את המלחין גוסטב מאהלר והושפע ממנו עמוקות.
קלמפרר למד מוזיקה תחילה בפרנקפורט, בקונסרבטוריון הגבוה למוזיקה, ומאוחר יותר נדד לברלין, שם קיבל הדרכה בהרכב וניצוח מהמלחין הנודע הנס פפיצנר, והשתלם בנגינה בפסנתר אצל ג'יימס קווסט.
עבודתו בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה
בשנת 1905 פגש את מאהלר כשניצח על קבוצת כלי הנשיפה ממתכת מאחורי הקלעים בביצוע הסימפוניה השנייה של מאהלר (התחיה).
השניים התיידדו ומהלר כתב לו המלצה על כרטיס הביקור שלו.
המלצה זו פתחה לפני קלמפרר את דלתות האופרה הגרמנית בפראג, הוא מונה למנצח המקהלה שלה ושנה לאחר מכן, ב-1907, קודם למשרת המנהל המוזיקלי של בית אופרה זה.
בהמשך, בשנת 1910, עזר קלמפרר למאהלר בביצוע הבכורה של הסימפוניה השמינית שלו, "סימפוניית האלף".
במשרה זו העצים את המוניטין שלו כמעודד מוזיקה חדשה, כאשר ביצע מספר ניכר של יצירות חדשות, בהן "מבית המתים" של לאוש יאנאצ'ק, "ציפייה" של ארנולד שנברג, "אדיפוס רקס" של איגור סטרווינסקי ו"קארדיאק" של פאול הינדמית.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב קלמפרר את גרמניה והיגר לארצות הברית.
שם התמנה למנצח התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
שם גם החל להתרכז יותר ביצירות הסטנדרטיות של הרפרטואר הגרמני, שהקנו לו מאוחר יותר את תהילתו הגדולה ביותר, בעיקר יצירות משל בטהובן, ברהמס ומאהלר.
הוא ביקר גם בארצות אחרות, בהן אנגליה ואוסטרליה.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר קלמפרר ליבשת אירופה לעבוד כמנצח עם תזמורתו בבית האופרה של בודפשט (1947–1950).
המשטר הקומוניסטי בהונגריה הטריד אותו במידה גדלה והולכת, עד שקיבל לבסוף משרת מנצח התזמורת הסימפונית של מונטריאול, קנדה, ונשאר שם משנת 1950 עד 1953, לפני שעבר ללונדון והתמנה למנצח הראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1955. המעבר ללונדון העצים מאוד את הקריירה המוזיקלית של קלמפרר.
הקלטותיו עם התזמורת בנגינת יצירותיהם של הקלסיקונים הגרמניים זכו לתהילה עד עצם היום הזה.
בשנת 1964 החליט מייסד התזמורת, המפיק האנגלי וולטר לג, לפרקה.
אולם נגני התזמורת, בתמיכתו המלאה של קלמפרר, החליטו להמשיך את קיומה בשם פילהרמוניה החדשה, וקלמפרר מונה למנצחה הראשי, משרה בה החזיק עד סוף ימיו.
הוא עבד גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, לפעמים גם כבמאי, נוסף לניצוח, כמו בהפקת "לוהנגרין" של וגנר בשנת 1963.
קלמפרר איננו מוכר כל כך כמלחין, אבל הוא כתב לא מעט יצירות, בהן שש סימפוניות, תשע רביעיות מיתרים ואופרה בשם Das Ziel.
הוא עצמו ניצח על יצירות אלה לעיתים רחוקות מאוד, והן נשכחו כמעט לגמרי מאז מותו.
בשלהי חייו סבל קלמפרר משיתוק חלקי, שהיה ברובו תוצאה של ניתוח להסרת גידול במוחו, בשנת 1939. הניתוח הזה גם הגביר את ההפרעה הדו-קוטבית שסבל ממנה.
בנוסף היה מעורב בתאונה, נכווה קשות כאשר סיגריה נשמטה מידיו במיטה והוא ניסה לכבותה עם תמיסת אלכוהול וקמפור, וגם נפילה קשה בתקופת מגוריו בקנדה השפיעו והחמירו מצבו.
על אף כל זאת, ובמידה רבה הודות לתמיכת בתו, לוטה, המשיך לנצח עד לפרישתו בשנת 1971.
אחותו של קלמפרר התגוררה בירושלים והייתה רעייתו של המנתח ברנרד יוסף.
קלמפרר נהג לבקרה לעיתים קרובות.
רצונו לנצח במהלך ביקורים אלה על התזמורת הפילהרמונית לא צלח עקב סירוב הפילהרמונית לבקשותיו.
רשמית, עקב היותו יהודי מומר, אך למעשה חששה התזמורת שעקב נכותו ותנועותיו המוגבלות, לא יתקבל יפה על ידי מנוייה.
באחד הביקורים, בשנת 1951, נפגש קלמפרר במהלך מסיבה שאורגנה לכבודו על ידי פנחס רוזן (לימים שר המשפטים בממשלת ישראל), שהיה יו"ר הנהלת התזמורת, עם אלי גורן, הכנר הראשון של תזמורת קול ישראל.
הוא הביע את כעסו על סירוב הפילהרמונית לנצח עליה והציע לו לנצח על תזמורתו, שנחשבה כעלובה למדי.
גורן לא האמין למשמע אוזניו וניסה להניא את קלמפרר מכך אך הוא לא ויתר.
תוך זמן קצר ארגן קונצרט שנערך באולם קולנוע אדיסון בירושלים, יחד עם הסולן פרנק פלג.
הקונצרט נחל הצלחה לא רגילה ובעקבותיו נערכו שני קונצרטים זהים באולם "רמה" ברמת גן והצלחתם הרקיעה שחקים.
כל הביקורות בעיתונות תארו את הקונצרט כנס מוזיקלי, המבקרים שיבחו את המנצח בסופרלטיבים על הצלחתו להפיק מתזמורת בינונית ביצועים מעולים ליצירותיו של מוצרט.
במשך השנים המשיך קלמפרר לבוא ולנצח על תזמורת קול ישראל, כאשר הוא ממשיך בשנים אלה לקבוע ולבטל קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולמעשה לא ניצח עליה מעולם בקונצרט פומבי.
לאחר מלחמת ששת הימים גברה הזדהותו של קלמפרר לישראל.
בשנת 1967 חזר קלמפרר ליהדות, אותה נטש כאשר המיר את דתו לנצרות קתולית בשנת 1919. הוא החל לבקר בבית כנסת לונדוני והשתתף בתפילות, התעניין בקבלה וחיזק את קשריו עם ישראל ואליה בא שוב וניצח כהרגלו על תזמורת רשות השידור (קול ישראל).
בשנת 1970 קיבל מידי מנכ"ל משרד הפנים אזרחות ישראלית ותעודת עולה בטקס מיוחד.
אוטו קלמפרר מת בציריך כעבור שנתיים, בגיל 88, ונקבר שם בבית הקברות היהודי Israelitischer Friedhof — Oberer Friesenberg.
קלמפרר זכה בשני פרסי גראמי: ב-1963 זכה בפרס על הביצוע הקולי ליצירתו של באך "מתאוס פסיון" וב-2008 נכנס להיכל התהילה.
בן דודו הוא העיתונאי היהודי- גרמני ויקטור קלמפרר.
אוטו קומוי (בהונגרית: Komoly Ottó; בשמו העברי נתן זאב קוהן (כהן); 1892–1945) היה מנהיג ציוני בהונגריה בתקופת השואה.
אוטו קומוי נולד בבודפשט, הונגריה ולמד הנדסה.
במלחמת העולם הראשונה עלה לדרגת קצין וזכה במספר עיטורים גבוהים.
מבחינה אידאולוגית מצא את עצמו קומוי משתייך אל הפלג של הציונים הכלליים בתנועה הציונית והוא החל לפעול בה.
ב-1940 נבחר כיושב-ראש הפדרציה הציונית בהונגריה, והיה מקובל ומוערך על כל הזרמים הציוניים.
ב-1943 הוקמה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט.
קומוי נבחר כיו"ר הוועדה, שחבריה היו נציגי המפלגות הציוניות.
פעיליה היו המזכיר (תפקיד המקביל למנכ"ל) ישראל (רז'ו) קסטנר, שמואל שפרינגמן, יואל והנזי ברנד, פרץ רבס וצבי גולדפרב.
עד לכיבושה של הונגריה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1944 עסק קומוי במסגרת פעילותו בוועדה בניסיונות להבריח פליטים יהודים להונגריה.
הוועדה שיגרה שליחים מפלגים שונים של הפוליטיקה היהודית אל תוך פולין על מנת לנסות ולאתר יהודים ולהבריחם להונגריה דרך סלובקיה.
פעילות זו שקיבלה את שם הצופן "טיול" הצליחה להעביר כאלף ומאה יהודים מפולין הכבושה אל הונגריה.
עם כיבוש הונגריה פסקה פעילות זאת.
את מקומה תפס המשא והמתן על הצלת יהודים עם הנאצים, בו עסק קסטנר, ופעילות לשכנוע הגורמים המתונים בהנהגה ההונגרית לבוא לעזרת היהודים, בה עסק קומוי.
עם זאת עסק קומוי (אם כי במידה פחותה) גם במשא ומתן עם הנאצים ומילא תפקיד גם ב"רכבת הניצולים" שארגן קסטנר.
השתלטותו של פרנץ סלשי ומפלגתו (צלב החץ) הפשיסטית על הונגריה ב-15 באוקטובר 1944 שינתה שוב את קווי פעילותו של קומוי שהחל לעזור ליהודי בודפשט דרך קשריו הענפים.
בספטמבר 1944 מינה פרידריך בורן, נציג הצלב האדום בהונגריה את קומוי לראש "אגף A", המוכר גם בשם "מחלקת הילדים של הצלב האדום", שהוקם על מנת להציל ילדים יהודים ומאוחר יותר אף דאג לצרכיהם של יהודי בודפשט.
במסגרת זו, בין השאר הקים קומוי 52 בתי-ילדים שהביאו להצלתם של כארבעת אלפים עד חמשת אלפים ילדים.
מטה הארגון הוקם ברחוב מרלג בבודפשט, אל המטה הגיעו יהודים רבים שמסרו את ילדיהם אל המטה.
הילדים הועברו אל עשרים ושמונה בתי-ילדים שהוקמו במהירות ועמדו תחת חסות של הצלב האדום.
בתוך הבתים פעלו חברי תנועות הנוער הציוניות שדאגו להדרכה ולחינוך.
על אף חסינותם הבינלאומית של בתים אלו לא תמיד כיבדו אנשי צלב החץ את החסינות וידוע על מקרה אחד לפחות בו אלו השמידו בית-ילדים שלם.
באופן כללי זכו הילדים ששוכנו בבתים מוגנים אלו בתנאים טובים שהורעו רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עם התגברות ההפצצות על בודפשט.
פעילות נוספת בה היה מעורב קומוי הייתה חלוקת תעודות החסות הספרדיות על ידי ג'ורג'יו פרלאסקה, שהקנו לכשלושת אלפי מחזיקיהם מעמד של תושב-חוץ ובמידה לא מבוטלת הצילו אותם.
קומוי הסתייע בפעולותיו בתנועות הנוער הציוניות, בצלב האדום, בדיפלומטים של מדינות נייטרליות וביודנראט.
רוב הפעילות נועדה לספק ליהודים מחסה והגנה מפני אנשי צלב החץ.
במסגרת זו הקים קומוי, בין השאר, את בתי-ילדים שהוזכרו לעיל.
על אף שקומוי היה יכול לעזוב את הונגריה ברכבת של קסטנר, הוא בחר להישאר ולסייע ליהודי הונגריה.
ב-1 בינואר 1945, זמן קצר לפני שחרור בודפשט, נחטף אוטו קומוי בידי אנשי צלב החץ ונרצח בשל פעילויות ההצלה שלו.
לאחר מותו נקרא על שמו המושב יד נתן, רחובות בחיפה ובנתניה, והוענק לו "עיטור הונגריה לחרות".
ביום ה-8 באפריל 2013 – יום השואה והגבורה תשע"ג – נערך ביער הקדושים אשר בהרי ירושלים, ברחבת אנדרטת "גוילי-אש", טקס ביוזמת המרכז העולמי של "בני-ברית" והקרן הקיימת לישראל.
בטקס זה הוענק "אות המציל היהודי" ע"ש אוטו קומוי לבני משפחתו החיים בישראל, הונגריה ובריטניה.
ברהם, רנדולף, ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, בתוך האנציקלופדיה של השואה, כרך ב' עמ' 438–440.
רוזט, רוברט, קומויי (קוהן), אוטו (נתן), בתוך האנציקלופדיה של השואה, כרך ה' עמ' 1081–1082.
שיטות הצלה והצלחתן באתר "דעת".
אוטו קרצ'מר היה מפקד צוללת גרמני מצליח במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה אדמירל בבונדסמרינה.
קרצ'מר נולד בהיידאו, שלזיה התחתית ב-1 במאי 1912. בגיל 17 בילה שבעה חודשים בבריטניה ושם למד לדבר באנגלית שוטפת.
קרצ'מר התגייס לרייכסמרינה בשנת 1930, אחרי תקופת אימונים קיבל דרגת צוער, ולאחר מספר הצבות הועבר בינואר 1936 לשייטת הצוללות.
אחרי אימונים נוספים קודם לדרגת אובר-לויטננט צור זי.
תפקיד הפיקוד הראשון של קרצ'מר היה על הצוללת U-35 בשנת 1937, הוא ביצע איתה משימת סיור בחופי ספרד בזמן מלחמת האזרחים הספרדית.
בספטמבר 1937 קיבל קרצ'מר את הפיקוד על הצוללת U-23.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קרצ'מר וצוללתו נשלחו לפעילות מבצעים בים הצפוני ובחופי בריטניה, הצלחתו הראשונה הייתה ב-12 בינואר 1940, אז טיבע את האונייה הדנית "דנמרק".
חודש לאחר מכן קרצ'מר טיבע את המשחתת הבריטית אה"מ דרינג בשעה שהייתה במשימת ליווי שיירה מנורווגיה.
בנובמבר-דצמבר 1940 קרצ'מר יצא למספר משימות קרביות שנחשבות המוצלחות ביותר בקריירה שלו, הוא הטביע את סיירות העזר אה"מ לאורנטיק, אה"מ פטרוקלוס ואה"מ פורפר.
במהלך משימה במרץ 1941, אחרי שקרצ'מר הצליח להטביע עוד עשר אוניות, הצוללת שלו סבלה נזק כתוצאה מפצצות עומק שהטילה המשחתת הבריטית אה"מ ולקר.
ב-17 במרץ קרצ'מר עלה על פני המים ונכנע לבריטים, הוא וצוותו הפכו לשבויי מלחמה.
בזמן שבייתו קרצ'מר היה מפקד הצוללת הגרמני המצליח ביותר במלחמה, הוא הטביע 44 ספינות בנפח של 266,629 טון.
הישג שאף מפקד צוללת לא הצליח להתעלות מעליו במשך כל המלחמה.
בדצמבר 1947, אחרי שש שנים כשבוי מלחמה קרצ'מר שוחרר ושב לגרמניה.
בשנת 1955 הצטרף לבונדסוור ושירת בצי החדש של גרמניה המערבית, הבונדסמרינה, בשנת 1957 מונה למפקד סיירת הליווי הראשונה ובשנה שלאחרי זה מונה למפקד לכוחות הנחתים של הבונדסמרינה.
משנת 1962 קרצ'מר שירת כקצין מטה בנאט"ו ואחרי כך במאי 1965 כמפקד כוחות נאט"ו בקיל.
הוא פרש מן הצבא בספטמבר 1970 בדרגת פלוטילנאדמירל.
אחרי פרישתו קרצ'מר בילה את זמנו כשהוא נותן ראיונות על חוויותיו בזמן המלחמה.
קרצ'מר נהרג ב-5 באוגוסט 1998, בתאונה במהלך שייט בזמן חופשה בבוואריה, בגיל 86. אפרו פוזר ב.
אוטו קרנברג הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי-אוסטרי שאיחד את התאוריות של פרויד, מלאני קליין (יחסי אובייקט) ואנשי פסיכולוגיית האני למודל פסיכולוגי אחד.
תרומתו העיקרית הייתה בחקר של הפרעות אישיות ובפרט הפרעת אישיות גבולית והפרעת אישיות נרקיסיסטית.
קרנברג נולד בווינה בשנת 1928. לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית (אנשלוס), עזבה משפחתו את וינה ב-1939 והיגרה לצ'ילה.
הוא למד ביולוגיה ורפואה ומאוחר יותר למד פסיכיאטריה ופסיכואנליזה במסגרת האגודה הפסיכואנליטית של צ'ילה.
קרנברג הגיע לארצות הברית לראשונה בשנת 1959 במסגרת קרן הידידות על שם רוקפלר, לערוך מחקר בפסיכותרפיה יחד עם ג'רום פרנק בבית החולים על שם ג'ונס הופקינס.
ב-1961 הוא היגר לארצות הברית, שם הצטרף לבית החולים ע"ש מנינגר שאותו גם ניהל בהמשך.
הוא כיהן כמדריך וכמפקח במכון טופקה לפסיכואנליזה וניהל את פרויקט המחקר בפסיכותרפיה של קרן מנינגר .
ב-1973 עבר לניו יורק, שם ניהל את השירות הפסיכולוגי ואת המכון לפסיכיאטריה של ניו-יורק.
ב-1974 מונה קרנברג לפרופסור לפסיכיאטריה קלינית בקולג' לפסיכואנליזה וכירורגיה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1976 הוא מונה כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קורנל וכמנהל המכון להפרעות אישיות במרכז הרפואי קורנל בניו-יורק.
כמו כן, הוא כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לפסיכואנליזה בשנים 1997–2001.
המאפיין המרכזי של התאוריה הפסיכואנליטית של קרנברג הוא האינטגרציה בין תאוריית הדחף של פרויד, תאוריית יחסי האובייקט של מלאני קליין ופסיכולוגיית האני.
אוטו קרנברג ביסס מודל אינטנסיבי של פסיכותרפיה פסיכואנליטית הידוע בשם Transference-Focused Psychotherapy (TFP), המתאימה למטופלים עם מבנה אישיות גבולי.
מטופלים אלה חווים "פיצול" באפקט ובחשיבה.
המטרה המרכזית של הטיפול בגישה זו היא אינטגרציה של החלקים המפוצלים בעצמי ושל ייצוגי אובייקט.
TFP מתקיים בתדירות של 2–3 פעמים בשבוע למשך 45–50 דק' בכל פעם.
על פי הגישה, המטופל מתמודד עם הפנמה של ייצוגים סותרים של העצמי והאחר.
ההגנה המשמשת נגד הסתירה באובייקטים המופנמים נקראת "זהות דיפוזית", והיא מובילה למערכות יחסים לא מספקות ולא מיטיבות עם העצמי ועם האחר.
דרך פרשנות של יחסי ההעברה מזהה המטפל את הדרכים שבהן מתהווים עיוותים תפיסתיים הרסניים לגבי תפיסת העצמי והאחר.
מאפייני מטופלים המתאימים לטיפול TFP
קרנברג התאים את הטיפול לצרכים הקליניים ולפסיכופתולוגיה ההתפתחותית של מטופלים המאובחנים עם ארגון אישיות גבולי, המאופיינים באישיות דיפוזית (יחסי אובייקט מפוצלים), הגנות פרימיטיביות ובוחן מציאות לא יציב (אך לרוב תקין).
נוסף לכך, הייצוגים הפנימיים נוטים להיות מעוותים, מפוצלים (לוקחים בחשבון רק אחד מההיבטים, חיובי או שלילי), חסרי-מובחנות (דמויות שונות נתפסות באופן דומה וללא שונות) ובלתי-יציבים (הייצוגים נוטים להשתנות מרגע לרגע כתלות בהתרחשויות חיצוניות).
המטרות הכלליות של TFP הן הפחתת אימפולסיביות והגברת יכולות של ויסות רגשי ושליטה עצמית, יכולת לאינטימיות ושביעות רצון ביחסים בינאישיים.
בנוסף, הטיפול מתמקד בהשגת מטרות חיים שתואמות את הערכים והיכולות של המטופל.
לפי התיאוריה, מטרות אלו יושגו בעקבות אינטגרציה של האישיות, או במילים אחרות, אינטגרציה של הייצוגים הפנימיים של העצמי והאחר (יחסי אובייקט) שלפני כן היו מפוצלים, סותרים ובלתי-קוהרנטיים.
על מנת לצלוח את המטרה הטיפולית, המטפל מפרש ומתייחס בעקביות ליחסי ההעברה הנוצרים בטיפול.
המטפל ישתמש בטכניקות של הבהרה, עימות, ופרשנות..
הטיפול מתחיל בהסכם הדדי בין המטפל והמטופל – החוזה הטיפולי.
החוזה כולל הוראות כלליות הנוגעות לקשיים המתאימים למטופלים בעלי מאפיינים דומים לזה של המטופל, העלולים להפריע להתקדמות הטיפול.
בנוסף לכך, החוזה כולל את המחויבויות של המטפל כלפי המטופל.
אבחון והגדרה של יחסי האובייקט המופנמים הבאים לידי ביטוי בהעברה
הרחבת התיאור של יחסי האובייקט המופנמים כפי שהם מגולמים ביחסי העברה והעברה נגדית
אינטגרציה בין הייצוגים המפוצלים, שתוביל לייצוגי עצמי ואחר שלמים ומורכבים.
במהלך השנה הראשונה לטיפול, TFP מתמקד בנושאים אלה בסדר היררכי:
מניעת התנהגות אובדנית או הרסנית
על פי גישה זו, ייצוגים חלקיים של העצמי והאחר נקשרים לאפקט ומצוותים ליחידות הנקראות דיאדות של יחסי אובייקט.
הדיאדות האלה הן אלמנטים מתוך מבנים פסיכולוגיים.
בפתולוגיה גבולית, חוסר האינטגרציה בדיאדות של יחסי אובייקט מופנמים גורם לפיצול במבנה הפסיכולוגי.
ייצוגים שליליים מפוצלים החוצה מתוך הייצוגים החיוביים (כלומר, תפיסת אנשים כטובים או כרעים ולא בצורה מורכבת).
השינוי מתרחש כאשר מטופלים אלו מצליחים לבצע אינטגרציה בין הרכיבים הקוטביים הללו..
תאוריית הנרקיסיזם והמחלוקת עם קוהוט
אוטו קרנברג קובע כי יש שלושה סוגים של נרקיסיזם: נרקיסיזם בוגר נורמלי, נרקיסיזם ילדי נורמלי ונרקיסיזם פתולוגי.
נרקיסיזם פתולוגי, המוגדר כהשקעה הליבידינלית במבנה הפתולוגי של העצמי, מתחלק לשלושה סוגים (רגרסיה לוויסות ההערכה העצמית של התינוק, בחירה נרקיסיסטית של אובייקט, הפרעת אישיות נרקיסיסטית), כאשר הפרעת אישיות נרקיסיסטית היא החמורה משלושתן.
נרקיסיזם היווה מקור גדול למחלוקת בין אוטו קרנברג להיינץ קוהוט.
למרות ששניהם התמקדו במטופלים נרקיסיסטים, גבוליים ופסיכוטיים, המיקוד והתוכן של התיאוריה והטיפול שלהם היו שונים במידה ניכרת.
ההבדלים העיקריים ביניהם הופיעו בתגובה להמשגות שלהם לגבי הקשר בין אישיות נרקיסיסטית וגבולית, נרקיסיזם נורמלי לעומת פתולוגי, רעיונותיהם לגבי אידיאליזציה נרקיסיסטית והעצמי הגרנדיוזי, כמו גם הטכניקה הפסיכואנליטית וההעברה הנרקיסיסטית.
לפי קרנברג, העצמי הוא מבנה תוך-נפשי המורכב ממספר ייצוגים עצמיים.
זהו עצמי ריאליסטי המשלב דימויים עצמיים טובים ורעים כאחד.
כלומר, העצמי מהווה מבנה המשלב מרכיבים מושקעים מבחינה ליבידינלית ואגרסיבית.
קרנברג מגדיר נרקיסיזם נורמלי כהשקעה ליבידינלית של העצמי.
עם זאת, יש להדגיש שהשקעה ליבידינלית זו של העצמי אינה נובעת רק ממקור אינסטינקטיבי של אנרגיה ליבידינלית.
להפך, היא נובעת ממספר מערכות היחסים בין העצמי למבנים תוך-נפשיים אחרים, כגון האגו, הסופר-אגו והאיד.
זוהי הערכה עצמית תקינה המבוססת על מבנים נורמליים של העצמי.
הפרט הפנים ייצוגים שלמים של אובייקטים, יש לו יחסי אובייקט יציבים ומערכת מוסרית יציבה.
הסופר אגו מפותח במלואו ואינדיבידואלי.
ויסות ההערכה העצמית מתרחש באמצעות סיפוקים הקשורים לגיל, הכוללים או מרמזים על מערכת ילדית נורמלית של ערכים, דרישות או איסורים.
רגרסיה לוויסות ההערכה העצמית הילדית.
האגו האידיאלי נשלט על ידי עיסוקים, ערכים ואיסורים ילדיים.
ויסות ההערכה העצמית תלוי יתר על המידה בביטויים או הגנות מפני הנאות ילדיות, אשר נפסלות בחיים הבוגרים.
זהו הסוג הקל ביותר של פתולוגיה נרקיסיסטית.
סוג זה חמור יותר מהראשון אך נדיר יותר.
הייצוג של העצמי האינפנטילי מוקרן על אובייקט ואז מזוהה דרך אותו אובייקט.
לפיכך, נוצרת אסוציאציה ליבידינלית, שבה הוחלפו הפונקציות של העצמי והאובייקט.
סוג זה שונה הן מנרקיסיזם בוגר נורמלי והן מרגרסיה לנרקיסיזם ילדי נורמלי.
זהו הסוג החמור ביותר ומתאים לפסיכואנליזה.
לדעתו של קרנברג, בעלי אישיות נרקיסיסטית מובחנים הן מבעלי נרקיסיזם בוגר נורמלי והן מקיבעון או רגרסיה לנרקיסיזם ילדי נורמלי.
קיבעון בשלב מוקדם של התפתחות או חוסר התפתחות של מבנים תוך-נפשיים ספציפיים אינו מספיק כדי להסביר את המאפיינים של אישיות נרקיסיסטית.
מאפיינים אלה (באמצעות תהליך של דיפרנציאציה פתולוגית ואינטגרציה של מבני אגו וסופר אגו) הם תוצאה של יחסי אובייקט פתולוגיים.
נרקיסיזם פתולוגי אינו רק השקעה ליבידינלית בעצמי, אלא במבנה פתולוגי ולא מפותח של העצמי.
מבנה פתולוגי זה מציג הגנות מפני דימויי עצמי ואובייקטים מוקדמים, המושקעים באופן ליבידינלי או אגרסיבי.
התהליך הפסיכואנליטי מעלה על פני השטח יחסי אובייקט מוקדמים, קונפליקטים והגנות, האופייניים לשלבי ההתפתחות המוקדמים של יציבות האובייקט.
אוטו קרנברג והיינץ קוהוט נחשבים לשני התאורטיקנים שהשפיעו בצורה משמעותית על החשיבה האנליטית העכשווית.
שניהם מתמקדים בתיאור וטיפול במטופלים אשר עד לא מזמן נחשבו כלא מתאימים לטיפול אנליטי.
עבודתם המרכזית היא סביב אנשים המתמודדים עם פסיכופתולוגיה נרקיסיסטית, גבולית ופסיכוטית.
עם זאת, התיאוריות שלהם בנוגע לסיבות שבגללן התפתחו הפרעות אלה הן שונות.
ככלל, קוהוט נחשב לחלק מפסיכולוגית העצמי, אשר מפרידה עצמה מתפיסותיו של פרויד.
הוא מתמקד בצורך של אנשים בארגון עצמי והבעה עצמית.
לעומת זאת, קרנברג הלך עם רעיונותיו של פרויד, והתמקד יותר במאבק בין אהבה לתוקפנות.
הקשר בין אישיות נרקיסיסטית ואישיות גבולית
חוסר ההסכמה המרכזי בין שני התאורטיקנים נובע מההבנה וההמשגה של הפרעה נרקיסיסטית וגבולית.
על פי קרנברג, המבנה ההגנתי של האישיות הנרקיסיסטית דומה מאד למבנה של האישיות הגבולית, וזאת מאחר שהאחרון גם הוא בעל ארגון אישיות גבולי אשר מתבטא באופן ברור כאשר רואים את ההגנות של פיצול והזדהות השלכתית.
הוא מזהה את מקור ההפרעה כמורכב מגורמים מולדים יחד עם סביבתיים, תוך דגש על תפקידה החשוב של האם, ללא התייחסות רבה לצרכים שלה.
מצד שני, קוהוט רואה את האישיות הגבולית כמובחנת מהאישיות הנרקיסיסטית, כאשר מבחינתו הגבולי יוכל להיעזר פחות מטיפול אנליטי.
בהתאם לכך, האישיות הנרקיסיסטית בשלה יותר לאנליזה, זאת מאחר שהיא מאופיינת בחוסן גדול יותר של העצמי.
על פי קוהוט, הסביבה היא הגורם המרכזי להפרעה.
נוסף לכך, למרות ששניהם מתמקדים ב"עצמי הגרנדיוזי" בהבנתם את האישיות הנרקיסיסטית, הם נותנים הסבר שונה לכך.
בעיני קוהוט, "עצמי גרנדיוזי" משקף את הפיקסציה (קיבעון) בעצמי פרימיטיבי, בעוד שבעיני קרנברג מדובר בהתפתחות פתולוגית השונה מנרקיסיזם נורמלי.
הם הציעו גישות טיפול שונות – פסיכולוגיית העצמי של קוהוט רואה את הטיפול על ידי קבלה מוחלטת ואמפתיה לחוויה של המטופל.
על המטפל להיות זולת עבור המטופל ולענות על צרכיו לצורך שיקום העצמי הפגוע.
מנגד גרס קרנברג כי יש לעמת את המטופל עם הגרנדיוזיות וההגנות שלו.
אך בבסיס שתי הגישות עומד יחס מכבד ולא שיפוטי לביטויים של המטופל הנרקיסיסטי, שלעיתים הם אלימים והרסניים.
נרקיסיזם נורמלי לעומת נרקיסיזם פתולוגי
קוהוט תפס נרקיסיזם כצורת ערך עצמי בלתי בשלה או שטרם התפתחה, כאשר הנרקיסיסט "תקוע" וצריך לחדש את ההתפתחות לעבר ערך עצמי בוגר ותחושת עצמי עמידה.
על פי קוהוט, כאשר היו כשלים מהותיים בהיענות לצרכים הנרקיסיסטים הראשוניים, נוצרו עיוותים בעצמי שגרמו להפרעות נרקיסיסטיות.
אלו נגרמו מכישלונות בחוויית עצמי חיוני סביב גירוי / תת-גירוי בשיקוף (פגיעה בעצמי הגרנדיוזי) או באידיאליזציה, המביאים לתחושות קשות של חוסר אונים וחיפוש אחר מישהו שניתן להאדירו ולהתמזג עמו.
עבור קוהוט יש הבדל בין יצר התוקפנות וזעם נרקיסיסטי.
תוקפנות היא הפניית הכעס בצורה אדפטיבית על מנת להשיג מטרות ריאליסטיות.
ואילו זעם נרקיסיסטי מתייחס לתגובת זעם עוצמתית כלפי פגיעה נרקיסיסטית.
לעומת זאת, קרנברג טוען כי רעיונותיו של קוהוט מפחיתים מהחשיבות של תוקפנות.
הוא נשען על המשגה פרוידיאנית כשהציע, שהתנהגות נרקיסיסטית נובעת מהתפתחות פתולוגית, שבה דחפים אגרסיביים ממלאים בעלי תפקיד מרכזי.
בנוסף, מבחינתו המנגנון הנרקיסיסטי כולל בתוכו דחף אגרסיבי עוצמתי, שלא ניתן לנתחו בנפרד מהדחף הליבידינלי.
הקשר בין אידיאליזציה נרקיסיסטית והעצמי הגרנדיוזי
בניגוד לפרויד, שטען שמטופלים מסוימים אינם יכולים לפתח העברה בטיפול, בגישתו של קוהוט צומצמה הסטיגמה הפתולוגית של הנרקיסיזם והאמונה בחוסר יכולתם של נרקיסיסטים לפתח העברה, ולפיכך להיתרם מטיפול אנליטי.
אך הוא גם הכיר בכך שההעברה של מטופלים אלה שונה מהעברה של מטופלים נוירוטיים.
קוהוט זיהה שלושה סוגי העברות: העברת אידיאליזציה, תאומות ומראה.
המחלוקת שלו עם קרנברג הייתה בעיקר סביב העברת אידיאליזציה.
בעיני קוהוט, מצב זה מתייחס לקיבעון באחד השלבים בהתפתחות התקינה, ובהרחבה מתייחס לאכזבה בלתי נסבלת מההורה המואדר אשר מותירה את הילד מפוחד וחשדן.
הילד נותר בחיפוש תמידי אחר אדם שימלא את הצורך שלו לחוש בטוח ומוגן, ואחרי אדם שיוכל לראות בו גיבור.
בהשוואה לכך, קרנברג האמין שהעברה מסוג זה היא סוג פתולוגי של העברה של חלק משמעותי מהעצמי הגרנדיוזי.
למעשה, מסביר קרנברג, ההעברה שמתרחשת היא בין העצמי הגרנדיוזי הפתולוגי של המטופל, שמכחיש כל תלות, לבין האחר (המטפל) הלא החשוב, שיכול להיות שימושי רק כמקור להערכה, אבל עלול להיות גם מסוכן.
קרנברג וקוהוט התייחסו לתהליך הטיפולי ולתפקידו של המטפל בצורה שונה.
המצב האנליטי בהקשר של נרקיסיזם פתולוגי על פי קרנברג
קרנברג הדגיש את חשיבות עריכת הטיפול מעמדה נייטרלית, ותמך בגישה שלפיה ניתן לטפל במבני אישיות פתולוגיים באמצעות ניתוח דפוסי העברה והתנגדויות הקשורים בייצוגי עצמי ואובייקט חלקיים, פרימיטיביים ובלתי מודעים.
על המטפל להתמקד באופן עקבי ביחסי ההעברה ולשקף למטופל את מאמציו לשליטה אומניפוטנטית ודוולואציה (ההפך מאידיאליזציה).
הדגש של קרנברג נשען על התיאוריה של פרויד על נוירוזה נרקיסיסטית שאינה מתאימה לאנליזה ועל הגנה נרקיסיסטית כהתנגדות עמידה לתהליך הטיפולי.
המצב האנליטי בהקשר של נרקיסיזם פתולוגי על פי קוהוט
רעיונותיו של קוהוט, לעומת זאת, מציעים מסגרת התייחסות שונה לגמרי הקשורה במודל המתבסס על הזנה והבניה מחדש באמצעות הקשר הטיפולי.
קוהוט מתייחס לאשליה הנרקיסיסטית כניסיון של המטופל להשיג את ההתפתחות התקינה שלו.
לטענתו, עמדה המעודדת רגרסיה לשלבי ההתפתחות הטראומטיים דרך החוויה הטיפולית מאפשרת צמיחה מתוך הרגרסיה ועמדה זו יעילה גם לעבודה עם מטופלים נרקיסיסטיים.
פסיכולוגיית העצמי של קוהוט רואה את הטיפול בקבלה מוחלטת ואמפתיה לחוויה של המטופל ובכך מבססת עמדה מכילה של המטפל.
בנוסף, קוהוט השתמש במושגים זולת-עצמי והעברה נרקיסיסטית.
הוא גם הכיר בחשיבות הדרישות האינטנסיביות כלפי המטפל.
קוהוט ראה טיפול מוצלח כטיפול שבו המטופל מסוגל לחוות את המטפל כזולת-עצמי, והאמין כי חיוני שהמטפל יוכל לקבל באופן כן את הדרישות תואמות השלב של המטופל לשיקוף או אידיאליזציה ולא יבקר אותן.
כאשר המטפל מסוגל לפרש למטופל את תביעותיו כתואמות לשלב מסוים, המטופל מסוגל בסופו של דבר ובהדרגה להתאים ולערוך אינטגרציה שלהן, ולנוע לעבר לכידות של העצמי.
עמדה זו מנוגדת לעמדתו של פרויד בנוגע לחוסר יכולת לבצע אנליזה להעברה נרקיסיסטית.
התייחסותם של קוהוט וקרנברג זה לתיאוריה של זה
קוהוט וקרנברג התייחסו לגישה של חברם כגישה לא יעילה וכזו שאינה מביאה לתוצאה הרצויה.
מנקודת מבטו של קוהוט, גישתו המתודית של קרנברג מפרשת את האדם הפגוע נרקיסיסטית כתוקפני וכמפיק זעם נרקיסיסטי.
גישת פסיכולוגיית העצמי רואה בקרנברג כמי שמייצר הפרעה נרקיסיסטית ולא כמטפל בה.
מצד שני, קרנברג רואה את גישתו של קוהוט כמובילה ללא כלום.
לדבריו, האשליה של קבלה אינסופית מצד המטפל "משתפת פעולה" עם הגנות המטופל.
וכך, לעולם לא יוכל המטפל לשמש עבור המטופל דמות משמעותית שביכולתה לעזור לו..
מיטשל מציע גישה אינטגרטיבית שבה שתי הגישות - זו של קרנברג וזו של קוהוט משתלבות.
לדבריו, גישות מסורתיות יותר מדגישות את הדרכים שבהן ההגנות הנרקיסיסטיות באות לידי ביטוי, אך מחמיצות את התפקיד הבריא של ההגנות ובצורך שיש בהן על מנת להשלים שלבי התפתחות קריטיים ביחסים עם האחר.
לעומת זאת, גישתו של קוהוט מדגישה את הצמיחה שיכולה להתפתח מתוך האשליה הנרקיסיסטית, אך אינה שמה לב לאפשרות שאשליה זו יכולה גם להפריע או להגביל את ההתמסרות של המטופל ביחסים, גם מול המטפל.
מיטשל מציע גישה דיאלקטית המעודדת את האשליה הנרקיסיסטית של המטופל מצד אחד, ומצד שני גם משקפת את ההקשר הרחב יותר של החוויה הנרקיסיסטית.
כלומר לדבריו, נרקיסיזם בריא משקף יכולת איזון דיאלקטי בין חיים שיש בהם אילוזיה לבין היכולת להכיר בגבולות המציאות.
אדם ללא אילוזיה חיי חיים ללא חיוניות, ללא הנאה, חש חוסר טעם ליצור ולבנות, כי הוא מודע לזמניות של חייו ושל הישגיו.
מנגד, לאדם בעל נרקיסיזם פתולוגי החי חיי פנטזיה אומניפוטנטיים, חסרה ההכרה בגבולות המציאות ועל כן הוא אינו ערוך להתמודד עם האכזבות והמגבלות שהמציאות מזמנת לו, חש מוכה פעם אחר פעם וחווה סבל רב..
אחת התרומות העיקריות של קרנברג היא המודל ההתפתחותי שלו.
מודל זה בנוי על המשימות ההתפתחותיות שיש להשלים על מנת לפתח מערכות יחסים בריאות.
כאשר אדם אינו מצליח לבצע משימה התפתחותית מסוימת, הדבר גורם לסיכון מוגבר לפתח פסיכופתולוגיות מסוימות.
כישלון במשימה ההתפתחותית הראשונה, שהיא בירור נפשי של העצמי והאחר, מעלה סיכון להתפתחות של מגוון תוצאות פסיכוטיות.
אי ביצוע המשימה השנייה (התגברות על פיצול) מביא לעלייה בסיכון לפתח הפרעת אישיות גבולית.
יתר על כן, המודל ההתפתחותי שלו כולל את השקפתו של קרנברג לגבי דחפים, שבו הוא שונה מפרויד.
קרנברג קיבל כמובן השראה ממלאני קליין, שהמודל שלה מושפע בעיקר מהעמדה הפרנואידית-סכיזואידית ומהעמדה הדיכאונית.
קרנברג ראה את התינוק בחודשים הראשונים לחייו כמי שנאבק כדי למיין את החוויה שלו על בסיס הערכיות הרגשית של חוויה זו.
התינוק נע קדימה ואחורה בין שני מצבים רגשיים שונים.
המצב הראשון נחווה כמענג ומספק; המצב השני הוא לא מהנה, כואב ומתסכל.
בתקופה זו אין הבחנה בין העצמי לאחר.
משימה התפתחותית ראשונה: בירור נפשי של העצמי והאחר
המשימה ההתפתחותית הראשונה מגלמת את היכולת להבחין בין העצמי לבין האחר.
כאשר משימה זו אינה מתבצעת, האדם אינו יכול לפתח תחושה מהימנה של העצמי כנפרד ומובחן, משום שאינו יכול לעשות הבחנה בין החוויה של עצמו לבין החוויה של אחרים.
ההשערה היא כי כשל זה הוא המבשר העיקרי לכל המצבים הפסיכוטיים.
סימפטומים סכיזופרניים (הזיות, דלוזיות, פיצול נפשי) מראים חוסר יכולת להפריד בין עולם פנימי וחיצוני, ניסיון וחוויה של אחרים, תודעה של האדם עצמו ותודעה של האחר.
משימה התפתחותית שנייה: להתגבר על הפיצול
המשימה ההתפתחותית השנייה היא להתגבר על הפיצול.
כאשר מבוצעת המשימה ההתפתחותית הראשונה, האדם מסוגל להבדיל בין דימויים עצמיים לדימוי אובייקט; עם זאת, דימויים אלו נותרים מופרדים רגשית.
דימויים עצמיים אהובים ודימויים של אובייקטים טובים מוחזקים יחד על ידי השפעות חיוביות, או השפעות ליבידינליות.
דימויים מלאי שנאה של העצמי ודימויי אובייקט רעים ומתסכלים מוחזקות יחד על ידי השפעות שליליות או תוקפניות.
המשימה ההתפתחותית מתבצעת כאשר הילד מסוגל לראות אובייקטים כ"שלם", כלומר הילד יכול לראות אובייקטים כטובים ורעים כאחד.
לצד ראיית חפצים "שלמים", הילד נדרש לראות את העצמי כאוהב ושונא, כטוב ורע בו זמנית.
כאשר אדם נכשל בביצוע משימה התפתחותית שנייה זו, הדבר יביא לפתולוגיה גבולית, כלומר לא ניתן לראות באובייקטים או בעצמי כטובים ורעים כאחד; משהו טוב, או רע, אבל שניהם אינם יכולים להיכלל באותו אובייקט יחד.
מודל התפתחות העצמי והאובייקט של קרנברג נשען על חמישה שלבים המתארים את צמיחתן של יחידות יחסי האובייקט המופנמים.
השלבים אינם סטטיים, אלא דינמיים ומשתנים בין אדם לאדם.
שלב זה מאופיין על ידי ייצוגי אובייקט עצמי בלתי מובחנים.
שלב זה שווה לתפיסת האוטיזם של מאהלר, פיין וברגמן.
שלב 2 (חודשיים עד 6–8 חודשים): סימביוזה תקינה
בתחילת שלב זה הילד אינו מסוגל לשלב ערכים רגשיים מנוגדים.
ייצוגים ליבידינליים וייצוגים אגרסיביים מופרדים בקפדנות לייצוג זולת-עצמי 'טוב' ולייצוג זולת-עצמי 'רע'.
שלב 3 (6-8 חודשים עד 18–36 חודשים): בידול עצמי מיחסי אובייקט
בשלב זה ייצוג הזולת-עצמי ה'טוב' מתמיין לעצמי 'טוב' ואחר 'טוב', וזמן קצר לאחר מכן ייצוג הזולת-עצמי ה'רע' מתמיין לעצמי 'רע' ואחר 'רע'.
כישלון של הילד להבדיל בין עצמי לאחר מביא לארגון אישיות פסיכוטי; תינוק שאינו מצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית הראשונה יהיה תקוע בשלב II.
למרות שבשלב זה התרחשה הבחנה בין עצמי לאחר, האני הטוב והרע וייצוג האחר מופרדים בקפדנות באמצעות מנגנון הפיצול על מנת להגן על הקשר האידיאלי והטוב עם האם מפני ייצוגי עצמי רעים וייצוגי האם הרעים.
שלב 4 (36+ חודשים עד התקופה האדיפלית): השילוב של ייצוגי עצמי וייצוג אובייקט
במהלך שלב זה ייצוגי העצמי והאובייקט ה'טובים' (המושקעים באופן ליבידינלי) וה'רעים' (המושקעים בצורה אגרסיבית) משולבים למערכת עצמית מוגדרת ולייצוג אובייקט כולל.
האדם מסוגל להבין שהעצמי או האחר יכיל מאפיינים חיוביים ושליליים כאחד.
כישלון בשלב זה מביא לארגון אישיות גבולי; ילד שאינו מצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית השנייה יהיה תקוע בשלב III.
כתוצאה מכך, האני הטוב והאובייקט עדיין חייבים להיות מוגנים על ידי פיצול של טוב ורע.
שלב 5: איחוד של סופר-אגו ואינטגרציה של האגו
בשלב זה האגו, הסופר-אגו והאיד מתאחדים במבנים תוך-נפשיים מוגדרים.
בתום השלמת כל המשימות ההתפתחותיות בהצלחה, הילד מפתח ארגון אישיות נוירוטי, שהוא מבנה האישיות החזק ביותר.
השקפתו של קרנברג על דחפים
בניגוד לנקודת המבט של פרויד, לפי קרנברג, דחפים אינם מולדים.
הדחפים הליבידינליים והתוקפניים מעוצבים ומפותחים לאורך זמן על ידי חוויות של אינטראקציות עם אחרים.
ההשפעות הטובות והרעות של הילד מתגבשות ומתעצבות לדחפים ליבידינליים ואגרסיביים.
אינטראקציות טובות ומהנות עם אחרים מתגבשות עם הזמן לכדי דחף הנאה (ליבידינלי).
באותו אופן, אינטראקציות רעות, לא מספקות ומתסכלות עם אחרים, מתגבשות לדחף הרסני (אגרסיבי) עם הזמן.
אוטו שטרן היה פיזיקאי יהודי-גרמני שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1943 על תרומתו לפיתוח שיטת הקרן המולקולרית ועל גילוי המומנט המגנטי של הפרוטון.
שטרן נולד בעיר צורי (Żory או Sohrau) בקיסרות הגרמנית.
כשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין), ושם אף למד באוניברסיטה מ-1906 עד לקבלת תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית ב-1912. לאחר מכן הלך בעקבות אלברט איינשטיין לאוניברסיטת פראג ולמכון הטכנולוגי של ציריך.
ב-1915 השלים עבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרנקפורט, בה נשאר עד 1921, עם הפסקה לשירות צבאי קצר.
לאחר מכן כיהן במשך כשנתיים כפרופסור באוניברסיטת רוסטוק (Rostock), משרה אותה עזב לטובת המכון לכימיה פיזיקלית שאך הוקם באוניברסיטת המבורג.
שטרן עבד בהמבורג עד 1933, אז אולץ להתפטר בשל החוקים הנאציים החדשים.
הוא היגר לארצות הברית שם מונה לפרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי קרנגי בעיר פיטסבורג, ולאחר מכן, ב-1945, לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם נשאר עד פרישתו.
עבודתו המוקדמת התרכזה בפיזיקה תאורטית, ובמיוחד בתרמודינמיקה סטטיסטית ובמכניקת הקוונטים.
החל מ-1919 פנה לפיזיקה ניסויית.
שיטת הקרן המתודית, אותה המציא, התגלתה ככלי שימושי למחקר תכונות של מולקולות, אטומים וגרעיני אטום.
אחד היישומים הראשונים של שיטתו היה האישור האמפירי להתפלגות מקסוול-בולצמן בגזים.
בניסוי שערך עם וולטר גרלך ב-1922 בדקו השניים את ההסטה של אטומים על ידי שדה מגנטי ואת השפעתו על המומנט המגנטי שלהם.
הם השתמשו בקרן של אטומי כסף, אותה הקרינו דרך שדה מגנטי לא אחיד לעבר משטח זכוכית, ומצאו כי הקרן מתפצלת לשתי קרנים נפרדות, במקום להתרחב לרצועה מתמשכת.
הניסוי אישר את התאוריה לפיה אטומים יכולים להסתדר במרחב רק בכיוונים מסוימים (ספין), ובמקרה של הכסף - בשני כיוונים בלבד.
בהמשך מחקריו מדד את המומנט המגנטי של חלקיקים תת-אטומיים, לרבות הפרוטון, לגביו גילה כי ערך המומנט גדול פי 2 וחצי מהערך התאורטי שחושב עד אז.
בנוסף, עבודתו על התאבכות קרני מימן והליום הדגימה היטב את האופי הגלי של אטומים ומולקולות.
על גילויו אלה זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1943, וזאת לאחר שהפרס לא חולק כלל במשך שלוש שנים רצופות.
הוא קיבל את הפרס לבדו, וועדת הפרס נמנעה מלהזכיר את חלקו של גרלך בגילויים, משום שהיה עדיין פעיל בממסד הנאצי.
אוטו ראנק היה פסיכואנליטיקאי אוסטרי ממוצא יהודי, מתלמידיו של זיגמונד פרויד, שהפך בהמשך לאחד ממבקריו.
ראנק נולד בווינה שבאוסטריה בשם אוטו רוזנפלד, לתכשיטן שמעון רוזנפלד ורעייתו קרוֹלינֶה לבית פליישנר.
אחיו הבכור למד משפטים והמשפחה לא יכלה לממן לימודים גבוהים גם לאוטו, ולפיכך הפך לבעל מלאכה.
הוא היה קרוב לאמו ומרוחק מאביו האלכוהוליסט.
בנעוריו אימץ את שם המשפחה "ראנק" והפך אותו לרשמי מספר שנים מאוחר יותר; הדבר סימל את בריאתו העצמית, תמה שליוותה בהמשך את חייו ועבודתו.
ראנק היה ממוצא יהודי וגדל בווינה הקתולית, אך היה ספקן בנוגע לדת; הוא אף חיבר "עשרת הדיברות" משלו, בהן כתב למשל איסור על היריון ולידה המנוגדים לרצון ההורים.
הוא נהג לקרוא ספרות ופילוסופיה, להאזין למוזיקה, כתב שירה ויומן ספרותי והחשיב עצמו אמן.
בגיל 20 קרא לראשונה את "פשר החלומות" (שיצא ב-1900), ספרו הנודע של פרויד.
בגיל 21, בשנת 1905, כתב ראנק בהשפעתו חיבור קצר על רעיונות פסיכואנליטיים לגבי האמן, שהגיע לידיו של פרויד עצמו (ייתכן כי באמצעות אלפרד אדלר, שהיה רופאו של ראנק).
פרויד התרשם מאוד וב-1906 מינה את ראנק למזכירות "החברה הפסיכואנליטית הווינאית".
בתמיכתו ובמימונו של פרויד, השלים ראנק תואר דוקטור באוניברסיטת וינה ב-1912, והיה לדוקטורנט הראשון שעשה זאת עם עבודת מחקר בנושא פסיכואנליטי, על מיתוס לוהנגרין.
ראנק הפך ל"יד ימינו" של פרויד למשך עשרים השנים הבאות.
הוא היה חבר קבוע במעגל מקורביו ושותף לדיוניהם האינטלקטואליים, וסייע לפרויד בהרחבת התאוריה הפסיכואנליטית לתחומים כגון מיתוסים ואגדות, אמנות ויצירתיות.
הוא פרסם מספר מאמרים והיה שותף לכתיבתו של פרויד; בין השאר כתב ב-1914 שני פרקים על מיתוסים ואגדות למהדורה הרביעית של "פשר החלומות" שהוציא פרויד.
בין השנים 1915-1918 כיהן ראנק כמזכיר "האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי" שייסד פרויד.
כן מונה לאחד מעורכי כתבי העת הפסיכואנליטיים החשובים "אימאגו" (מ-1912) ו"Die Zeitschrift für Psychoanalyse" (מ-1913).
פרויד אף הפנה אליו חלק ממטופליו.
ב-1914 גויס ראנק לצבא האוסטרי בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך שירותו בפולין פגש את ביטה "טולה" מינסר, ונישא לה ב-1918. בעקבות לידת בתם היחידה הלן ב-1919, גברה התעניינותו של ראנק בשלבים הפרה-אדיפליים (עד גיל 3) שבמודל הפסיכוסקסואלי של פרויד, וכן בקשר אם-תינוק.
במקביל בשנה זו ייסד עם פרויד את "ההוצאה לאור הפסיכואנליטית הבינלאומית", וראנק עסק רבות בניהולה.
ב-1924 פרסם ראנק את ספרו "טראומת הלידה", בו תיאר כיצד מתרחשת ספרציה-אינדיבידואציה של התינוק מאמו, המלווה בחרדת נטישה, ואיך יכולה המשגה זו להאיר רעיונות שונים הקשורים במיתוסים, אגדות, אמנות, פילוסופיה ותרפיה.
פרויד התנגד לספרו של ראנק והתרחק ממנו, וראנק בתגובה התפטר מתפקידיו כסגן נשיא החברה הפסיכואנליטית בווינה ועורך בכתבי העת הפסיכואנליטיים של פרויד.
כך, לאחר שצפה בחבריו אדלר, יונג ואחרים מבקרים את גישתו של פרויד ומתנתקים ממנו, עזב גם ראנק את מורו ותומכו מזה שני עשורים, וב-1926 אף עזב את וינה ועבר עם משפחתו לפריז.
לאחר הניתוק מפרויד עסק ראנק בהרצאות באירופה ובארצות הברית בנושא הספרציה-אינדיבידואציה.
הוא הרצה תקופה מסוימת באוניברסיטת סורבון בפריז, וטיפל בקליניקה שלו באמנים ידועים כגון הנרי מילר.
בהמשך נע לסירוגין בין צרפת לארצות הברית והמשיך בטיפוליו ובהרצאותיו באוניברסיטת הרווארד, יל, סטנפורד ואוניברסיטת פנסילבניה.
ראנק כתב מאמרים וספרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, שנחשבים למבשרי תאוריית יחסי אובייקט ופסיכולוגיית האגו שפותחו על ידי מובילי הפסיכואנליזה בהמשך.
הוא הדגיש במאמריו מושגים כגון החוויה המודעת, ההווה, יכולת הבחירה של האדם, האקטיביות והאחריות שלו, בניגוד למושגים כגון הלא-מודע, חוויות העבר, דחפים ודטרמיניזם שהדגיש פרויד.
כן כתב על השפעות מושגים אלו על תחומי חיים שונים כגון דת, יצירתיות וחינוך בעבודותיו "פסיכולוגיה והנפש" (1930), "אמנות ואמן" (1932) ו"חינוך מודרני" (1932).
בנוסף עסק ראנק עסק בפיתוח טיפול פסיכואנליטי קצר יותר מזה של תומכי פרויד, תוך הכללת עקרונות של שוויון רב יותר ביחסים בין המטפל למטופל.
הוא קבע שבמקום טיפול ללא תאריך יעד לסיום, יש לקבוע תאריך ברור לסיום הטיפול, והשתמש בסוגיית הסיום כמקבילה וממקדת בנושא הספרציה וההתפתחות העצמאית של האדם בעקבותיה.
ראנק הדגיש את חשיבות חוויית ה"כאן־ועכשיו" בטיפול וביחסי מטפל-מטופל, ופחות את העיסוק בחוויות העבר.
ראנק כתב על רעיונות אלו בספרו "תרפיית הרצון" (1929-1931).
עבודותיו של ראנק השפיעו על פסיכולוגים נודעים רבים, בהם רולו מיי, קרל רוג'רס, ארווין יאלום ועוד.
גישות תאורטיות רבות הושפעו מרעיונותיו, בהן פסיכולוגיית האגו, תאוריית יחסי אובייקט, פסיכותרפיה המרוכזת באדם, פסיכולוגיה אקזיסטנציאלית, תאוריית הגשטאלט ופסיכולוגיה בינאישית.
ברעיונותיו בתחומים של פסיכולוגיה חברתית תרם להבנה מעמיקה יותר של תחומים כגון מיתוסים, דת, אמנות, חינוך, אתיקה והתנהגות ארגונית.
אוטו ראנק ורעייתו טולה התגרשו ב-1934, והיא פתחה קליניקה משלה בבוסטון.
ב-1935 עבר ראנק לניו יורק והכיר את אסתל בואל, אמריקאית ממוצא שווייצרי; הם נישאו שלושה חודשים לפני מותו.
לקראת מותו סבל ראנק מזיהום בכליות ואלח דם, ומת בגיל 55 בניו יורק.
לאחר מותו פורסמו מקבצי מאמרים וכתבי יד שהותיר אחריו, חלקם ב-"The Journal of the Otto Rank Association", כתב עת שיצא פעמיים בשנה בין השנים 1966-1983 ובו כתבי עת של ראנק וכתביהם של פסיכולוגים שהכירו אותו וכתבו על עבודותיו.
ב-1996 פורסם גם לקט מהרצאותיו בארצות הברית, בספר "פסיכולוגיית השינוי".
אוטו ריהאגל הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל.
במשך שנים רבות (1981–1995) זוהה ריהאגל עם מועדון ורדר ברמן אותו אימן.
בהדרכתו התבססה הקבוצה בצמרת הכדורגל הגרמני לאחר שנים רבות בהן זוהתה כקבוצת תחתית בבונדסליג ואף שהתה בליגת המשנה.
בין 2001 ל-2010 אימן ריהאגל את נבחרת יוון בכדורגל.
תחת שרביטו זכתה יוון באליפות אירופה 2004 והעפילה לטורניר גמר מונדיאל 2010. עם הדרכתו במונדיאל 2010 כשהוא בן 72 שבר ריהאגל שיא כמאמן המבוגר ביותר בתולדות המונדיאל.
יוון כבשה את שערה הראשון אי פעם בטורניר מונדיאל עם ניצחונה בתוצאה 2-1 על ניגריה.
אך, מאחר שהפסידה קודם לכן לקוריאה הדרומית וארגנטינה, לא העפילה לשלב שמינית הגמר.
ריהאגל פרש מהנבחרת היוונית לאחר ההדחה.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1992
אוטו וילהלם ראן היה ארכאולוג וסופר גרמני שעסק בעיקר בחקר ימי הביניים, ולקראת סוף ימיו חבר באס אס.
ראן שהיה סופר בעל מוניטין בינלאומי גויס לאס אס, במסגרתו הובטח לו שיוכל להמשיך לחקור.
לפני גיוסו לאס אס היה הומוסקסואל מחוץ לארון, ולא הסתיר את נטייתו המינית.
לאחר גיוסו לאס אס נדרש להנשא לאישה על מנת "לתקן" את נטיותיו.
עובדת היות אימו ממוצא יהודי זכתה להתעלמות בשל רצונו של היינריך הימלר שראן ימצא את הגביע הקדוש אך הוא לא צלח בזאת, הוא הוצב כשומר במחנה הריכוז דכאו, שם נדרש לשמור, בין השאר, על אסירים הומואים שנאסרו לפי סעיף 175 לחוק.
בשנת 1938 התפטר משורות האס אס (והיה בין היחידים שעשו זאת) ולאחר מספר חודשים התאבד.
ראן פרסם מספר ספרי מחקר.
בין תחומי התעניינותו היו הקתרים והבוגומילים הקדמונים, שנכחדו במסע הצלב הקתרי.
בכתות אלה ניתן היה למצוא, לפי דעתו, חיזוק לאמיתות האפוס הגרמני הקדום המונצח בשירת הניבלונגים ולקיומו של הגביע הקדוש באירופה שלפי אוטו ראן היה שמור במבצר מונסגור והוברח ממנו זמן קצר לפני נפילתו.
אוטו שיף (נולד כאוטו סוכצ'בסקי; בגרמנית: Otto Scheff או Otto Sochaczewsky; 12 בדצמבר 1889 – 26 באוקטובר 1956) היה שחיין, שחקן כדורמים, עורך דין ופוליטיקאי יהודי אוסטרי, בעל מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה שיף במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:24.0 דקות, לפני הנרי טיילור (6:26.0 דקות) וג'ון ג'רוויס שניהם מבריטניה ובמדליית ארד במשחה ל-1 מייל בתוצאה של 30:53.4 דקות, אחרי טיילור (28:28.0 דקות) וג'רוויס (30:07.6 דקות).
בנוסף, הוא השתתף במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי, אך נבחרתו לא סיימה את המשחה ודורגה במקום שישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שיף במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:46.0 דקות, אחרי טיילור שקבע שיא עולם חדש של 5:36.8 דקות ופרנק בוריפר מאוסטרלאסיה (5:44.2 דקות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 5:40.6 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי אך לא סיים אותו, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24:15.8 דקות וכן סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי ולא עלה לשלב הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:11.4 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בווינה ב-11 בנובמבר אותה שנה קבע שיף במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:31.6 דקות.
כמו כן, הוא שיפר את שיא העולם במשחה ל-1000 מטר חופשי שיא שהחזיק מעמד 4 שנים.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים שיף במקום רביעי עם נבחרת הכדורמים של אוסטריה.
בין השנים 1945–1953 כיהן שיף כחבר המועצה הלאומית מטעם מפלגת העם האוסטרית.
שיף נפטר במריה אנזרסדורף בשנת 1956.
בסך הכל קבע שיף 4 שיאי עולם בשחייה.
בשנת 1988 זכה שיף להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אוטו ארנסט רמר היה קצין גרמני בוורמאכט שמילא תפקיד מכריע בהכשלת קשר ה-20 ביולי להתנקשות בחייו של אדולף היטלר.
בשנת 1950 נמנה עם מייסדי מפלגת הרייך הסוציאליסטית .
רמר נולד בעיירה הגרמנית נויברנדנבורג וגדל במשפחה פרוטסטנטית.
הוא היה נשוי פעמיים והיו לו שני בנים מנישואיו הראשונים ובת מהשניים.
בשנת 1932, כשהיה בגיל 20, התנדב לשירות צבאי.
שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939, בזמן הפלישה של גרמניה הנאצית לפולין, הוא היה אובר-לויטננט בוורמאכט, והיה מפקד פלוגה בחיל הרגלים הגרמני.
רמר שירת במערכה בבלקנים שבה פלשו מדינות הציר ליוון וליוגוסלביה, כמו גם במבצע ברברוסה שבו פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות.
באפריל 1942 נעשה מפקד גדוד, הצטרף לרגימנט העילית "גרוסדויטשלנד" ("גרמניה הגדולה") ופיקד על גדוד הנשק המיוחד, הגדוד הרביעי, שהיה גדוד מסייע ברגימנט.
בפברואר 1943 פיקד על גדוד 1 (גדוד משוריין) של רגימנט הגרנדירים "גרוסדויטשלנד", לאחר שהרגימנט הורחב לדיוויזיה, חיפו חייליו, שהיו רכובים על זחל"מים (רכבים קרביים משוריינים המונעים באמצעות שני זחלים מאחור וזוג גלגלים בחזית להיגוי), על נסיגת הוואפן אס אס במהלך הלחימה בחרקוב.
בנובמבר 1943 הוענק לו על ידי אדולף היטלר צלב האבירים עם עלי אלון על מנהיגותו במלחמה.
במרץ 1944, לאחר שנפצע וקיבל דרגת רב-סרן, הפך למפקד הרגימנט.
בתקופת פיקודו, שמרה על הביטחון בברלין.
במהלך תקופה זו רמר ואנשיו הצליחו לעצור את קשר העשרים ביולי, שנועד להשתלט על ממשלת גרמניה, לאחר הניסיון שנעשה לרצוח את היטלר.
הגנרל פאול פון האזה הורה לרמר לעצור את שר התעמולה יוזף גבלס.
רמר הגיע למשרדו של גבלס עם אקדח במטרה לעוצרו.
גבלס שכנע את רמר לא לעשות זאת, והתעקש כי היטלר עדיין בחיים.
כאשר רמר ביקש הוכחה לכך, ביקש גבלס שיקשרו אותו להיטלר.
תוך פחות מדקה היטלר ענה לטלפון, וגבלס העביר את השפופרת לרמר.
בטלפון הורה היטלר לרמר לעצור את הבוגדים בו.
לאחריה הורה רמר לחייליו לעצור מידית את הקושרים.
עוד באותו לילה קודם רמר בשתי דרגות לאוברסט (אלוף-משנה).
תפקידו הבא של רמר היה פיקוד על חטיבת "Führer Begleit Brigade" (חטיבת ליווי הפיהרר), שהייתה חטיבת שדה שנוצרה מתוך דיוויזיית גרוסדויטשלנד, במסגרתה נלחם בקרבות בפרוסיה המזרחית.
רבים מאנשיו נפצעו ויחידתו לא נחלה הצלחה בקרבות.
בדצמבר 1944, הועברה החטיבה מערבה למתקפת הארדנים, גם במערכה זו סבלה החטיבה מנפגעים רבים ולא הצליחה בקרבות.
בשנת 1945, לאחר שהחטיבה עליה פיקד קיבלה מעמד רשמי של חטיבה, הועלה רמר לדרגת גנרל-מיור (תת-אלוף) ונשאר לפקד עליה.
הוא לא נחשב למפקד מוצלח, ונמתחה ביקורת על התנהלותו.
הוא נעצר לבסוף על ידי חיילים אמריקנים, ונשאר שבוי מלחמה עד 1947.
רמר דיבר על קשר העשרים ביולי בסדרת התעודה הבריטית "עולם במלחמה" (The World At War), שנוצרה בשנות ה-70 המוקדמות.
הוא לא הביע חרטה על תפקידו בעצירת קשר העשרים ביולי, ולא על תפקידו במלחמה באופן כללי.
בשנת 1952 נאסרה פעילותה של מפלגת הרייך הסוציאליסטית, אותה הקים, וזאת לאחר שבהצבעה לפרלמנט סקסוניה התחתונה זכתה המפלגה ב-16 מושבים.
המפלגה זכתה גם ב-8 מושבים בפרלמנט המדינה של ברמן.
בין השנים 1991 עד 1994 פרסם רמר מספר מאמרים הנקראים "Remer-Depesche".
מאמרים אלה מכילים הסתה גזענית והוא מהלל בהם את התורה הנאצית.
בעקבות כך נידון באוקטובר 1992 ל-22 חודשי מאסר, באשמת הסתה גזענית חמורה והכחשת השואה.
תלונתו על הפרות לכאורה של הגינות המשפט ופגיעה בחופש הביטוי ובזכויות האדם נדחתה פה אחד על ידי הנציבות האירופית.
הוא הגיש ערעורים רבים, ובסופו של דבר נמלט לספרד בטרם נכלא.
בראיון שנערך עמו בשנת 1993, הביע רמר עמדה חיובית כלפי המהפכה האסלאמית באיראן.
מבוקש על ידי הרשויות במערב גרמניה, בשנת 1953, נמלט אוטו רמר למצרים, שם קיבל סיוע לשיקום מהמופתי אמין אל-חוסייני.
במצרים עמד רמר בראש תוכנית האימונים הצבאית שאימנה את לוחמי הפדאיון.
בשנת 1956 עבר להתגורר בסוריה, שם היה מעורב בהברחת נשק ובאספקת אמצעי לחימה לחזית השחרור הלאומית האלג'יראית ולקבוצות דומות.
פעילות זו נעשתה באמצעות חברת המסחר שבבעלותו – "אוריינט", שפעלה מדמשק.
שותפו המרכזי לעסקי הסחר בנשק היה ארנסט-וילהלם שפרינגר, אשר בעבר סייע למופתי בארגון דיוויזיית ה-SS המוסלמית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ישנן עדויות לכך שלרמר היו קשרי עבודה קרובים בדמשק עם אלויס ברונר.
כדי להימנע ממאסר, נמלט רמר בפברואר 1994 לספרד.
הוא היה תומך נלהב של מחקרים על הכחשת השואה, כמו המחקרים של פרד לויכטר ושל גרמר רודולף.
בית המשפט העליון של ספרד פסק נגד ערעורה של ממשלת גרמניה על אי-הסגרתו, בטענה כי הוא לא ביצע פשע תחת החוק הספרדי.
בשנת 1996 חסם הפרלמנט הספרדי את בקשת הסגרתו לגרמניה.
הוא נשאר מבוקש בגרמניה עד יום מותו בשנת 1997 במרבלה בספרד, כשהוא בן 85.
אוטו יולייביץ' שמידט (רוסית: Отто Юльевич Шмидт; 18 בספטמבר (30 בספטמבר) 1891 - 7 בספטמבר 1956) היה גאוגרף, מתמטיקאי ואסטרונום סובייטי ממוצא גרמני.
תרם רבות לחקר האזור הארקטי ולתחילת השימוש במעבר הצפון מזרחי.
על פעילות זו הוענק לו עיטור לנין (3 פעמים) ותואר גיבור ברית המועצות.
אוטו שמידט נולד במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית; כיום בשטחה של בלארוס).
אביו היה סוחר ממשפחת גרמנים-בלטים ואמו הייתה ממוצא לטבי.
בשנת 1907 המשפחה הגיעה לקייב בה שמידט סיים את בית הספר.
בשנים 1909–1913 למד באוניברסיטת קייב בפקולטה למתמטיקה.
לאחר סיום לימודיו עסק בחקר תורת החבורות.
ביוני 1917 נסע שמידט לפטרוגרד והחל לעבוד במשרד ממשלתי לאספקת מזון.
לאחר מהפכת אוקטובר תמך שמידט בשלטון החדש והמשיך לעבוד במנגנון הממשלתי.
בשנת 1918 הוא עבר למוסקבה והמשיך לכהן בתפקידים שונים במנגנון הממשלתי.
בשנת 1924 הוא נסע לאוסטריה בה עבר סדרת טיפולים בשחפת.
בשנת 1928 היה בין חברי משלחת מדעית סובייטית-גרמנית לחקר הרי פמיר.
בשנים 1929–1949 לימד מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
החל משנת 1930 הוא היה בין מובילי המדענים הסובייטים שחקרו את האזור הארקטי.
עמד בראש מספר משלחות מדעיות כולל משלחת על האוניי "צ'ליוסקין".
בשנים 1930–1932 היה מנהל מכון "ארקטיקה" ובשנים 1932–1939 שמידט היה מנהל "המנהלת הראשית לנתיבי הצפון".
בשנת 1936 שמידט יזם וניהל את הפרויקט של תחנת מחקר הקוטב הצפוני 1. על פעילות זו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1935 נבחר שמידט לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
תקופה מסוימת הוא אף מונה לסגן נשיא האקדמיה.
בתקופה זו פעל לשיפור המבנה הארגוני של המוסד.
שמידט עבד על תאוריה קוסמוגונית ופיתח אותה עד סוף ימיו.
במשך 20 שנים הוא היה עורך ראשי של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
בשנת 1943 מחלת שחפת החלישה אותו מאוד ושמידט נאלץ לצמצם את היקף פעילותו.
במשך תקופה ארוכה הוא לא היה יכול לקום ממיטתו והרופאים אסרו עליו לעבוד.
אוטו שמידט נפטר ב-7 בספטמבר 1956 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לציון תרומתו לפיתוח האזור הארקטי נקראו על שמו עיירה, אי בים קרה, חצי אי הממוקם בנוביה זמליה, שובר קרח ובשנת 1995 הוכרז על מלגת שמידט לעבודות שתחום חקר האזור הצפוני.
אוטו שרייר היה מתמטיקאי אוסטרי -יהודי, שתרם רבות לתורת החבורות הקומבינטורית ולטופולוגיה של חבורת לי.
שרייר התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת וינה בשנת 1920 וקיבל דוקטורט בתאריך 8 בנובמבר 1923 בהנחייתו של פיליפ פורטוואנגלר.
בשנת 1925 עבר שרייר לאוניברסיטת המבורג שם לימד קורסים בפקולטה למתמטיקה לפני שסיים את ההבליטציה בתאריך 1 בדצמבר 1941. בשנת 1928 קיבל שרייר דרגת פרופסורה באוניברסיטת רוסטוק.
הוא לימד במקביל בשתי האוניברסיטאות.
בשנת 1926 הוכיח שרייר את משפט נילסן-שרייר במלואו, בהביליטציה שלו, בהנחיית אמיל ארטין.
שרייר נפטר בתאריך 2 ביוני 1929 לאחר שלקה באלח דם, והוא בן 28 בלבד.
אוטו רוגה (נורווגית: Otto Ruge; 9 בינואר 1882 - 15 באוגוסט 1961), איש צבא נורווגי שהיה מפקד צבא נורווגיה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
רוגה שכנע את הממשלה הנורווגית שיש להילחם בפולש הגרמני ולא לנקוט גישה תבוסתנית כפי שסברו מספר גנרלים בכירים אחרים בצבא נורווגיה.
הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הנורווגי ופעל להבסת הפולשים הגרמנים.
המשימה לא הייתה פשוטה: הוא פיקד על צבא מגויס רק באופן חלקי; מרבית הערים הגדולות נפלו לידי הגרמנים כבר בתחילת המערכה; לגרמנים הייתה עליונות אווירית; והבריטים והצרפתים היו מוגבלים מאוד בסיוע שיכלו לשלוח.
רוגה קיווה שאם יעכב את הגרמנים בדרום נורווגיה, יוכלו בעלות הברית בינתיים לשלוח תגבורת, אולם התגבורת נחתה רחוק מדי מכדי שתוכל לעזור.
הוא זכה בניצחון על הגרמנים בתחילת המערכה על נרוויק, אולם הניצחון היה זמני בלבד.
כוחותיו של אדוארד דיטל הסתערו מהרי הצפון, וכוחותיו של רוגה הובסו.
הממשלה הנורווגית והמלך נמלטו, אולם רוגה נותר בנורווגיה בניסיון להגיע למשא ומתן עם הגרמנים.
הוא נלקח בשבי בידי כוחותיו של דיטל, ובילה את שארית המלחמה במאסר בגרמניה.
לאחר המלחמה חזר לנורווגיה והתמנה מחדש בשנת 1946 למפקד הצבא הנורווגי, אך התפטר שנתיים לאחר מכן.
אוטו פרשנר היה קצין ופושע מלחמה אס-אס גרמני בדרגת שטורמבאנפיהרר.
שירת כמפקד מחנה העבודה דורה-מיטלבאו וכמפקד מחנה הריכוז קאופרינג.
פורשנר נידון למוות ב-13 בדצמבר 1945 על זוועות שביצע בעת תפקידו בקאופרינג ונתלה בלנדסברג ב-28 במאי 1946.
אוטו פרשנר נולד בדירנצימרן (נרדלינגן) שבבוואריה ב-4 בנובמבר 1902, וגדל בחווה של משפחתו.
בשנת 1922 גויס לרייכסווהר ובו שירת במשך 12 שנים.
לאחר יציאתו מהצבא בשנת 1934 היה לחבר באס אס ושובץ ביחידתו הצבאית, היחידה שלימים נהפכה לוואפן אס אס.
בין אפריל 1934 לדצמבר 1936 עבר הכשרה בבית הספר לקציני האס אס בבאד טלץ והיה לחבר בשורות המפלגה הנאצית בשנת 1937.
במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941, פרשנר שירת בדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית.
לאחר שנפצע בקרב הוגדר רפואית כבלתי כשיר לתפקיד לחימה, שובץ ביחידות גולגולת המת וקיבל את הפיקוד על גדוד שומרי האס אס במחנה בוכנוואלד באביב 1942.
בספטמבר 1943 ניתן לפרשנר הפיקוד על מחנה דורה-מיטלבאו החדש, שבאותו זמן שימש כתת-מחנה של בוכנוואלד.
תכליתו של מחנה דורה-מיטלבאו היה לספק עובדי כפייה למפעלי המתכת והנשק של חברת מיטלוורק.
נוסף להיותו מפקד מחנה דורה, פרשנר היה מבחינה טכנית גם המנהל של חברת הקש מיטלוורק, שנוסדה על ידי גרמניה הנאצית לייצור טילי הווי.
הוא החזיק במשרה זו עד אפריל 1944, אז הוחלף על ידי גאורג ריקהי.
לפרשנר היו עליות ומורדות עם שירותי הביטחון הנאציים (האס דה והגסטאפו) שפעלו בשטח מחנה דורה-מיטלבאו.
הפיקוד שלו על המחנה ספג ביקורות חוזרות ונשנות, בהן נאמר שהוא "רך" מדי הן עם האסירים והן עם סגל המחנה.
מה שהפריע להם במיוחד היה המנהג שלו למנות לתפקיד קאפואים במחנה בעיקר אסירים גרמנים-קומוניסטים.