tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שירותו בצה"ל חזר שליים לאנגליה ולמד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא התכוון להצטרף למשרד החוץ הישראלי, אך בתום לימודיו העדיף לקבל משרת מרצה במחלקה ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת רדינג.
ב-1987 מונה לפרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי
הספר "קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי" יצא לאור באנגלית בשנת 2000. מהדורה עברית (תרגום ראשון של ספר של שליים לעברית) ראתה אור בשנת 2005.
הספר סוקר את יחסי התנועה הציונית עם הערבים ובעיקר את יחסי מדינת ישראל עם מדינות ערב במאה העשרים.
הוא מאמץ את הגישה שלפיה ישראל סירבה דרך קבע להצעות השלום מהצד הערבי.
הדבר אירע לדעתו ב-1949 בהצעת חוסני זעים בסוריה, עבדאללה הראשון, מלך ירדן בשנת 1950, והצעת אנואר סאדאת ב-1971. השלום נכרת לבסוף רק ב-1979 עם מצרים, ב-1993 עם הפלסטינים וב-1994 עם ירדן.
המונח "קיר הברזל" לקוח ממאמרו של זאב ז'בוטינסקי משנת 1923, "על קיר הברזל".
לטענת ז'בוטינסקי, מחייב המזור לחולשת הציונות מול הערבים את יצירתו של קיר ברזל מצד התנועה הציונית, ורק כשיסתמו בקיר את כל הפרצות, תרדנה הקבוצות הערביות הקיצוניות, ותעלינה הקבוצות הערביות המתונות, שאיתן ניתן יהיה לעשות שלום.
שליים גורס כי לא רק יורשיו האידאולוגיים של ז'בוטינסקי, כגון מנחם בגין, יצחק שמיר ובנימין נתניהו, התנהגו בהתאם לפרדיגמה זו, כי אם גם מנהיגי תנועת העבודה ובעיקר דוד בן-גוריון וגולדה מאיר.
כל אלו קיימו את החלק הראשון של מאמרו של ז'בוטינסקי, אך התעלמו מחלקו השני.
שליים גורס כי ישראל סירבה למשא ומתן דו-צדדי עם הערבים ובכלל זה ועידות בין-לאומיות, מתוך חשש שתהיה נתונה בלחצים שבהם לא תוכל לעמוד, והדבר הביא להיווצרות ערוצי שיחות אלטרנטיביים, שהביאו לחתימת הסכמי אוסלו לבסוף.
שליים גורס כי ישראל הרבתה להתערב בענייני הפנים של מדינות האזור כמו לבנון, ולקחה חלק בניסיונות הפיכה במשטרים ערביים.
הוא מותח ביקורת על בן-גוריון, גולדה מאיר, שמיר, נתניהו ושרון ומשבח את משה שרת, בגין, יצחק רבין ואהוד ברק.
אולי היא אינה צודקת, אך היא אינה בלתי חוקית".
על קווי שביתת הנשק שנקבעו ב-1949 (הקו הירוק), כתב, "אלה הם הגבולות היחידים שנחשבים לגיטימיים בעיניי", וסיכם: "לדעתי הקמתה של מדינת ישראל הייתה כרוכה בעוולה איומה עבור הפלסטינים [...] אני מקבל במלואה את הלגיטימיות של מדינת ישראל בתוך גבולות טרום 1967".
לגבי ההתנחלויות, כתב כי הוא "מתנגד – בצורה נחרצת, מוחלטת ובלתי מתפשרת – למפעל הקולוניאלי הציוני שמעבר" (לגבולות הללו).
לדעתו, "הפתרון ההוגן והסביר היחיד הוא חלוקתה של פלשתינה...
שליים, בעקבות תום שגב, טען כי תמיכת דייוויד לויד ג'ורג' בהצהרת בלפור נבעה ממניעים אנטישמיים (חששו מהשפעתם המזיקה של היהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה, כפי שהצהיר בפני ועדת פיל).
באופן דומה, טען כי תמיכתו של וינסטון צ'רצ'יל בתנועה הציונית נבעה מאסלאמופוביה.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם שליים מאמר ב"אל ג'זירה", בו כינה את פעולותיה של ישראל "טרור מדינתי".
בשנת 2023, שליים פרסם ספר בעל אופי אוטוביוגרפי, "שלושה עולמות: זיכרונותיו של יהודי ערבי".
בספרו זה, שליים שוטח את חייו המוקדמים בעיראק, ישראל ובריטניה, על הרקע ההיסטורי של העלייה מעיראק בראשית שנות ה-50 ומשבר הזהות שחוו העולים ממדינות ערב לנוכח הדומיננטיות של התרבות האשכנזית ומדיניות כור ההיתוך.
בין היתר, שליים מאשים בספר את הרשויות בישראל והמחתרת היהודית בבגדאד בחלק מפיגועי טרור נגד הקהילה היהודית בבגדד, לכאורה במטרה לזרז את תושבי עיראק היהודים לעלות לארץ לישראל.
על טבח שבעה באוקטובר אמר שליים כי חמאס היא "התנועה הפלסטינית היחידה שמביעה התנגדות לכיבוש הישראלי" וכי "באמצעות מתקפת 7 באוקטובר שלח חמאס מסר חזק: ההתנגדות הפלסטינית לא מתה, וחמאס ימשיך את המאבק למען החופש והעצמאות של הפלסטינים".
שליים ספג ביקורת מהיסטוריונים ישראליים המזוהים עם הזרם המרכזי ומתנגדים לגישת המחקר והמסקנות של "ההיסטוריונים החדשים".
יוסף הלר ויהושע פורת כתבו על שליים, בעקבות ראיון שהעניק לעיתון "הארץ": "לצערנו הרב, מוליך אבי שליים את קוראיו שולל, בטיעוניו שישראל החמיצה את השלום, בעוד הערבים שוחרי שלום למהדרין".
לעומתם, תיאר יורם מיטל (ראש מרכז חיים הרצוג לחקר המזה"ת והדיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב) את הספר "קיר הברזל" כספר חובה הכרחי להבנת מדיניות ישראל כלפי מדינות ערב והפלסטינים בתקופה שבה עוסק הספר.
בני מוריס כתב על הספר: "שם הספר עצמו מסגיר הרבה.
כשאדם רואה בעין יפה את מדיניותן ומנהיגיהן של שתי מדינות, כל שיתוף פעולה שלהן כנגד גורם שלישי יתואר בדרך כלל כברית או כשותפות.
"קנוניה", לעומת זאת, היא מילת גנאי".
מוריס טען שבספרו של שליים "רק אחד משני הצדדים השותפים ל'קנוניה' מועלה אל עמוד הקלון: היישוב ומנהיגיו, בעיקר דוד בן-גוריון", ואילו את הצד השני באותה "קנוניה".
לדבריו, פוטר שליים את ירדן "בנזיפה קלה בלבד".
עוד טען כי בזכות תיאורו החיובי של עבדאללה, "התחבב שליים מאוד על הנסיכים ההאשמים, והם פתחו עבורו דלתות רבות ברבת עמון" לקראת פרסום ספרו על המלך חוסיין.
לדבריו, העובדה שעבדאללה כבש את ליבת השטח שהוקצה למדינה הפלסטינית בהחלטת החלוקה של האו"ם ב-1947, "ובשנים שלאחר מכן תרם לא מעט להחנקת הלאומנות הפלסטינית", הצליחה "לחמוק מן הלהט המוסרי שמאפיין את עיסוקו של שליים בישראל".
מוריס ביקר גם את גישתו של שליים כי היסטוריונים אינם אמורים רק לתאר ולנתח אלא גם לשמש "שופט וחבר מושבעים", וכי באחריותם להביע שיפוט מוסרי כלפי מעשיהם של גיבוריהם.
לדעתו, יש להשאיר את ההכרעה בידי הקוראים.
על בחירתו בהצהרת בלפור כ"משגה הדיפלומטי הבריטי החמור ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20" כתב ההיסטוריון אודי מנור: "לקרוא ולא להאמין.
לא 'הסכם מינכן', לא מדיניות בריטניה בהודו, כל אלו מתגמדים לנוכח הצהרת בלפור."
קיר הברזל: ישראל והעולם הערבי.
מאנגלית: יעקב שרת, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
אביאֵם סלע (נולד ב-7 בינואר 1946) הוא טייס לשעבר ותת-אלוף במילואים בחיל האוויר הישראלי, ממתכנני מבצע "אופרה" לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק, מפקד הקרקע של מבצע ערצב 19 לתקיפת סוללות טילי הקרקע-אוויר בבקעת הלבנון ומפעילו של המרגל יונתן פולארד.
סלע (במקור סלביוסיסקי) נולד בחיפה, למד בבית הספר הריאלי והתגייס לצה"ל בשנת 1963. עם גיוסו התנדב לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב.
במלחמת ששת הימים טס על מטוסי מיסטר במסגרת טייסת 109 ("העמק").
היה חלק מהקבוצה הראשונה שהתאמנה בישראל על מטוסי F-4 פנטום האמריקאים והיה ממקימי טייסת 69 ("הפטישים") כטייסת פנטום.
במלחמת ההתשה שירת כטייס קורנס (פנטום) בטייסת 69. ב-8 בפברואר 1970 רשם במבצע פריחה 8 הפלה של מיג 21 מצרי, ההפלה הראשונה לפנטום בירי תותחים.
ב-30 ביולי 1970 הפיל מטוס מיג-21 שהוטס על ידי טייס סובייטי במהלך קרב אוויר מעל שטח מצרים.
בסך הכל הפיל לאורך שירותו 5 מטוסי אויב.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בארצות הברית במסגרת קורס מקצועי, חזר לישראל ולחם כסגן מפקד טייסת 69. בשנים 1976–1979 פיקד על טייסת 201 ("האחת", טייסת קורנס) ולאחר מכן יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1980 עד 1983 עמד בראש מחלקת מבצעים של חיל האוויר, ובמסגרת זו פיקד על הצוות שתכנן את תקיפת הכור האטומי בעיראק ואף השתתף בו.
בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים, בה טילי קרקע-אוויר בשירות צבאות ערב גרמו אבדות קשות לחיל האוויר הישראלי, הצליחו לפגוע משמעותית בחופש הפעולה של חיל האוויר לאורך כל ימי הלחימה, הוחלט בחיל האוויר להקים צוות שימצא פתרון לבעיה.
הצוות כלל את צבי לפידות ממכון ויצמן למדע, יצחק בן ישראל ומנחם קראוס, המתכנת הראשי של מכון ויצמן.
הצוות, שפעל בפיקודו של סלע בעיקר בין השנים 1973–1978 וקיבל תקציבים גדולים, זכה בשנת 1976 בפרס חיל האוויר על הצלחת פיתוח מערכת ממוכנת לשליטה ובקרה "פריסקופ".
תוצאות הפרויקט עמדו למבחן לראשונה במלחמת לבנון הראשונה, ונחלו הצלחה מרשימה, כאשר פיקד סלע מן הקרקע על מבצע ערצב 19 לתקיפת סוללות טילי הקרקע-אוויר בבקעת הלבנון.
סלע זכה להוקרה רבה על ניהולו של המבצע המוצלח.
לאחר מלחמת לבנון נשלח סלע לארצות הברית ללימודים.
בהרצאה שנשא בפני פעילי הבונדס, לקראת תום לימודיו, פנה אליו יהודי אמריקני וביקש לקשר בינו לבין פולארד (אחר כך נחשף שאדם זה היה עורך הדין הרולד כץ), קצין באגף מודיעין של הצי האמריקני, שביקש להעביר מידע מסווג לישראל.
סלע הודיע על כך מייד לממונים עליו; הנושא הגיע לטיפולו של רפי איתן, ראש הלשכה לקשרי מדע (הלק"מ), שהורה לו להיפגש עם פולארד.
המפגש בין סלע לפולארד היה מוצלח, פולארד הוקסם מהקצין הישראלי, האמין בו ושיתף עימו פעולה ברצון.
שלושה חודשים לאחר שנוצר הקשר הראשוני עם פולארד, סלע כבר חזר לישראל ומונה למפקד בסיס רמון.
אך לקראת פגישת עבודה מכרעת עם פולארד בפריז, התעקש רפי איתן שסלע יצטרף כדי שפולארד לא ירתע.
חלקו של סלע בפגישה היה קטן.
הוא תרם ליצירת הקשר והאווירה הנעימה.
לאחר שהחומר שהביא פולארד היה ברמה גבוהה, לחץ עליו רפי איתן לספק מידע נוסף בתדירות גבוהה.
איתן ביקש מסלע להמשיך את הקשר עם פולארד.
אביאם ביקש, וקיבל, את אישור הממונים עליו בצבא ונפגש עוד מספר פעמים עם פולארד ואשתו.
אבל את עיקר המידע ששאב פולארד ממאגרי המודיעין של הצי סיפק ישירות לאנשי הלק"מ, עד שנתפס בנובמבר 1985. בעקבות חשיפתו של פולארד והמשבר שפרץ עם ארצות הברית, הסכימה ממשלת ישראל להקים ועדת חקירה שתשתף את ממצאיה עם האמריקאים.
כך נחשף שסלע היה איש הקשר הראשוני של פולארד.
גם פולארד עצמו מסר בחקירתו את שמו של סלע.
ביוני 1986 החליטה ארצות הברית להעמיד את סלע לדין.
הפעלתו של פולארד היוותה חריגה מהמדיניות שבה נהגו לפני כן בקפדנות, לפיה ישראל נמנעת מאיסוף חומרי גלם מודיעיניים ממקורות בפנטגון.
על פעילות זו אמר האלוף שלמה גזית: "אני רוצה להבהיר - אם עליי לבחור בין הרווח המודיעיני שבקבלת ידיעות מאנשי קשר כאלה לבין הסכנה הפוליטית של התפוצצות הפרשה, אין לי ספק שאני מוותר לגמרי על כל המידע שקיבלנו או שאנו עשויים לקבל בעתיד".
בעקבות פרשת פולארד היה סלע מנוע מלהיכנס לארצות הברית, או כדבריו בריאיון לעיתון "גלובס": "להיכנס אני יכול, אבל לא לצאת".
בתקופתו בחיל האוויר נחשב סלע קצין מבטיח במיוחד, והיו שסימנו אותו כמפקד חיל האוויר לעתיד.
הוא שירת כמפקד בסיס רמון בין השנים 1984–1986 ולאחר מכן הוחלט על העלאתו לדרגת תת-אלוף ומינויו למפקד בסיס תל נוף.
בשנת 1987 הוא נכנס לתפקיד מפקד הבסיס ולאחר חמישה שבועות, באופן חסר תקדים, בלחץ אמריקני כבד בוטל המינוי.
במשך שנתיים הדריך במכללה לביטחון לאומי, ובפברואר 1989 הוחלט שוב לעלות אותו לדרגת תת-אלוף, אך שוב בלחץ אמריקני בוטל הקידום.
במקום זאת הושאל לעבודה כמנהל פיתוח של פרויקט ביטחוני בחברת "אל-אופ".
באוגוסט 1989, ביקש לצאת לחופשה ללא תשלום מצה"ל, מתוך תקוה לחזור ולהשתלב בחיל האוויר בשלב מאוחר יותר.
אך לאחר זמן קצר החליט להשתחרר מצה"ל ופנה לעסקים.
סלע בוגר לימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ומוסמך לניהול מאוניברסיטת תל אביב.
סיים בארצות הברית תואר מוסמך במערכות מידע מהפקולטה ליישומי מחשב ומערכות מידע, של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא המשיך וכתב דוקטורט בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט עשה בהנחייתו של פרופ' ניב אחיטוב, והיא נושאת את השם "אמידת ערך מידע נתפש וערך מידע ריאלי עבור מערכות תומכות החלטה בתנאי סביבה של מחסור בזמן".
לאחר שחרורו הקים ב-1990, יחד עם שותפים, את חברת "סיבם" שעסקה בייעוץ אסטרטגי בתחומי מערכות מידע.
אחד הפרויקטים הראשונים של החברה היה תכנון מערכות המחשוב של חברת החשמל, אחר כך סיפקה ייעוץ גם לחברת "אל על" וחברות נוספות.
בספטמבר 2003 נמכרה החברה, שבה הועסקו 40 עובדים, לחברת מטריקס, תמורת 1.5 מיליון שקל.
סלע המשיך לעבוד בחברת מטריקס כמנהל חטיבת הביטחון והייעוץ האסטרטגי.
כמו כן הקים את חברת "גוונים פיננסיים" שפעלה בשוק הנגזרים, נמכרה לחברת "הראל השקעות" ונסגרה ב-2003. חברה שלישית שהקים הייתה מכון האבחון והייעוץ "מילוא", שהתמזג עם המתחרה מכון "אדם" ב-2002, ליצירת מכון "אדם-מילוא".
בשנת 2010 היה סלע גם שותף להקמת מבשלת הבירה "בירה אלכסנדר".
ב-20 בינואר 2021, ביומו האחרון בתפקיד, העניק נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חנינה מלאה לסלע.
את הבקשה לחנינה הגיש סלע והיא נתמכה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, שגריר ישראל בוושינגטון רון דרמר, השגריר האמריקאי דייוויד פרידמן והפילנתרופית האמריקאית מרים אדלסון.
ב-1 בספטמבר באותה שנה, הועלה סלע לדרגת תת-אלוף במילואים במעמד שנערך בראשות ראש המטה הכללי, רב-אלוף אביב כוכבי, במחנה רבין (הקריה).
ההחלטה להעלאתו בדרגה התקבלה בהמלצת מפקד חיל האוויר, אלוף עמיקם נורקין ולאחר אישור הרמטכ"ל, רב-אלוף אביב כוכבי ושר הביטחון, בני גנץ.
סלע בעל תואר שלישי למערכות מידע.
נשוי ליהודית, עורכת דין במקצועה, אב לשלושה וסב לשבעה.
אבי (אברהם) שגיא (שוייצר) (נולד ב-9 בדצמבר 1953 בבת ים) הוא פילוסוף וחוקר של הפילוסופיה היהודית.
שגיא הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן ועמית מחקר בכיר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית במכון הרטמן בירושלים.
שגיא גדל כילד ציוני-דתי בשכונה החרדית קריית באבוב בבת ים, בנם של חנה ושלום שוויצר, והיה חניך בתנועת בני עקיבא.
כנער, למד שגיא בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
התגורר שנים רבות בבני-ברק, בשכונת קריית הרצוג.
שגיא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת בר-אילן ב-1988 על חיבורו "דת ואקזיסטנציאליזם בהגותו של סרן קירקגור", בהנחייתה של פרופ' אליענה אמדו לוי-ולנסי.
החל מ-1987 הוא משמש כחוקר בכיר במכון הרטמן בירושלים.
החל מ-1999 משמש כפרופסור מן המניין במחלקה לפילוסופיה, וכן ניהל בעבר את התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות מאז הקמתה ב-1999 ועד 2019.
שגיא פרסם וערך ספרים בעברית ובאנגלית בתחומי הפילוסופיה הכללית והיהודית.
הוא עורך את סדרת הספרים "פרשנות ותרבות" שיוצאת לאור בהוצאת כרמל, ועורך-עמית של כתב העת תרבות דמוקרטית, יחד עם ידידיה שטרן.
שגיא היה בין מחברי מסמך רוח צה"ל (יחד עם דניאל סטטמן, משה הלברטל ואחרים), שהחליף את הקוד האתי הישן של צה"ל, שחובר על ידי אסא כשר.
בשנת 2024 הבהיר שגיא כי הוא התנגד להצעת הרמטכ"ל שאול מופז להוספת הערך 'ניצחון' למסמך רוח צה"ל, וכי הוספת הערך 'דבקות במשימה וחתירה לניצחון' התקבלה כפשרה.
בשנת 2012, נמתחה עליו ביקורת ציבורית נרחבת כאשר קיבל את יאיר לפיד ללימודי דוקטורט, בתוכנית שניהל, אף על פי שלפיד היה חסר תואר ראשון.
בגישתו הפילוסופית, מייצג שגיא את המחנה הליברלי ופלורליסטי במחשבה ובמסורת היהודית.
מבחינת מחויבותו להלכה היהודית הוא אורתודוקסי.
שגיא עוסק רבות במחקרו במתח הקיים בין מחויבות להלכה היהודית (הנגזרת מהזהות האורתודוקסית), לבין הרצון לינוק ממקורות ידע ומערכות מוסר שמחוץ ליהדות – כמו תורות מוסר אוניברסליות ובפרט האקזיסטנציאליזם האירופי.
דת ואכסיסטנציאליזם בפילוסופיה של קירקגור, רמת גן, 1988
קירקגור - דת ואקסיסטנציה, המסע של האני, מוסד ביאליק, ירושלים, 1991
לא בשמים היא: סוגיות בפילוסופיה של ההלכה, עם יהודה נוימן, תשנ"ג 1993
דת ומוסר, עם דניאל (דני) סטטמן, מוסד ביאליק, 1993
אלו ואלו - משמעותו של השיח ההלכתי, עיון בספרות ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית הילל בן חיים, תל אביב, 1996
אמונה בזמנים משתנים (עורך), על משנתו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק, ירושלים, 1996
יהדות: בין דת למוסר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית הילל בן חיים, 1998
אלבר קאמי והפילוסופיה של האבסורד, ספריית האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001
החברה והמשפט בישראל - בין שיח זכויות לשיח זהות, עם ידידיה צ' שטרן ויפה זילברשץ, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2001
ביקורת שיח הזהות היהודית, רמת גן, תשס"ב 2002
אתגר השיבה אל המסורת, הוצאת מכון הרטמן, ירושלים, תשס"ג 2003
המסע היהודי-ישראלי, שאלות של תרבות ושל זהות, הוצאת מכון הרטמן, 2006
להיות יהודי, י"ח ברנר כאקסיסטנציאליסט יהודי, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז רפפורט באוניברסיטת בר-אילן, 2007
מעגלי זהות יהודית בספרות ההלכתית, עם צבי זוהר, תל אביב, 2000
המסע האנושי למשמעות: עיון הרמנויטי-פילוסופי ביצירות ספרותיות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009
פצועי תפילה: תפילה לאחר "מות האל", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011
מולדת יחפה: מחשבות ישראליות, עם ידידיה צ' שטרן, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 2011
נאמנות הלכתית: בין פתיחות לסגירות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סדרת מחשבות, 2012
מול אֲחֵרִים ואֲחֵרוּת: אתיקה של הנסיגה הפנימית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
בראשית הוא המאמין, הוצאת כרמל, 2017
מריאליזם למשיחיות - הציונות הדתית ומלחמת ששת הימים, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2017
העת הזאת: הגות יהודית במבחן ההווה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2017
התמימות השנייה - עולמו הרוחני של אליעזר שביד, עם דב שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2018
בין שמים לארץ - עולמו של הרב חיים דוד הלוי, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2018
נאמנות ביקורתית; עולמו והגותו של דוד הרטמן, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2018
מחויבות יהודית רב-תרבותית - הגותו של אליעזר גולדמן, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2020
אור מתוך הסדק: מחשבות על חולי, סולידריות ומשמעות החיים בימי קורונה, הוצאת כרמל, 2020
עם, מולדת וספר: על הטקסטואליזציה של העם היהודי, הוצאת כרמל, 2021
ממציאות לשפה: הציונות הדתית ומלחמת יום הכיפורים, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2022.
טקס, טקסט והמאבק על הזהות, הוצאת כרמל, 2022.
מסה על הצדקת אי־ציות אזרחי בגין פגיעה ביסודות החוקיות, הוצאת כרמל, 2023.
אימת הרוע: מתאוריה למחויבות מוסרית - השואה כאתגר בהגות הדתית, עם דב שוורץ, הוצאת כרמל, 2024.
מייאוש לתקווה – צער, נחמה ותקווה בימי אימה, הוצאת כרמל, 2025.
יש תקווה, הוצאת אדרא — שלום הרטמן, 2025
אמונה בזמנים משתנים (קובץ מאמרים במשנתו של הרב הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק).
בין דת למוסר, עורכים - דניאל סטטמן ואבי שגיא, רמת גן, בר-אילן, 1993.
גיור וזהות יהודית, עיון ביסודות ההלכה, עורכים - צבי זוהר ואבי שגיא, ירושלים, מוסד ביאליק, 1995.
יהדות פנים וחוץ: דיאלוג בין עולמות, עורכים - אבי שגיא, דודי שוורץ, ידידיה צ' שטרן, מאגנס, ירושלים, 1995.
ישעיהו ליבוביץ: עולמו והגותו, הוצאת כתר, ירושלים, 1995.
בין סמכות לאוטונומיה במסורת ישראל, עורכים - זאב ספראי ואבי שגיא, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997.
רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית, ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי, עורכים - מנחם מאוטנר, אבי שגיא, רונן שמיר, תל אביב, רמות, 1998.
מחויבות יהודית מתחדשת: על עולמו והגותו של דוד הרטמן, עורכים - צבי זוהר ואבי שגיא, הוצאת מכון שלום הרטמן בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים ותל אביב, תשס"א 2001.
תרבות יהודית בעין הסערה, ספר יובל למלאת שבעים שנה ליוסף אחיטוב, עורכים - אבי שגיא ונחם אילן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשס"ב 2002.
הישן יתחדש והחדש יתקדש, על זהות, תרבות ויהדות, עורכים - יהודה פרידלנדר, עוזי שביט, אבי שגיא, הקיבוץ המאוחד, ספריית הילל בן חיים, 2005.
על האמונה: עיונים במושג האמונה ובתולדותיו במסורת היהודית, עורכים - משה הלברטל, דוד קורצווייל, אבי שגיא, כתר, ירושלים, 2005.
מחקרים ועיונים - הגות יהודית בעבר ובהווה, עורכים - דני סטטמן ואבי שגיא, הוצאת מאגנס.
ספר מיכאל: בין הזמן הזה לימים ההם (על חייו של מיכאל בהט), 2007.
אבי תקווה (נולד ב-28 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
הוא אחיו הצעיר של כדורגלן העבר שלום תקווה.
תקווה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, עמה זכה בשלוש אליפויות נוער.
לאחר מכן שיחק גם במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך שותף רק בשישה משחקים.
על אף הופעותיו הבודדות סירבו מנהלי המועדון לשחרר את תקווה לקבוצה אחרת, ולבסוף הוא החליט לממש את זכותו ל"הסגר קטין" - לפיו הוא מגיש בקשה להתאחדות לכדורגל, אשר בסיום העונה תכפה ההעברה למועדון הקולט בסיום העונה.
בעקבות בקשתו עבר תקווה בסיום העונה לשחק במדי הפועל כפר סבא.
בעונה שלאחר מכן חזר לנתניה, ששיחקה בליגה הארצית (הליגה השנייה דאז).
בעונת 1996/1997 שיחק בבני יהודה תל אביב, ובסופה עבר לשחק באירופה, בקבוצה השווייצרית גראסהופרס ציריך.
בגארסהופרס שיחק מעונת , בה זכה עמה באליפות, עד לעונת .
לקראת עונת 2000/2001 חזר תקווה לישראל וחתם בהפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה זכתה בדאבל בעונה הקודמת וחיפשה מחליף לאחיו, שלום תקווה, שפרש בתום העונה והפך לעוזר המאמן בקבוצה.
למרות קרבתו המשפחתית לעוזר המאמן, במהלך העונה הסתכסך אבי תקווה עם המאמן דרור קשטן, ובסיומה של העונה המאכזבת מבחינתו חזר לשווייץ וחתם ביאנג בויז ברן.
לאחר שנתיים בברן חזר תקווה לישראל לקראת עונת 2003/2004 וחתם במכבי פתח תקווה, עמה זכה בגביע הטוטו באותה עונה.
הוא המשיך בקבוצה גם בעונת 2004/2005 אך שוחרר לקראת סיום העונה, ב-9 באפריל, אז עבר לשחק תחת הדרכתו של אלי גוטמן בקבוצת פראלימני הקפריסאית.
בעונת 2005/2006 חתם תקווה בהפועל כפר סבא, שהייתה מועמדת ודאית לירידה מליגת העל לליגה הלאומית, אך תחת המאמן אלי אוחנה הצליחה הקבוצה לחולל מהפך ולהנצל מירידה.
יכולתו הטובה של תקווה, שתרמה למהפך, לא נעלמה מעיניהם של סקאוטים ומאמנים.
במהלך העונה קיבל הצעות מקבוצות בכירות בשווייץ, כמו פ.צ.
ציריך ולוזאן, כמו גם מקבוצות מהליגה השווייצרית השנייה.
ב-16 במאי 2006 פורסם כי הוא חתם בקבוצת לוגאנו מהליגה השנייה בשווייץ.
אולם כשעסקת לוגאנו כבר הייתה סגורה, ותקווה שוחרר מהפועל כפר סבא, הוא החליט במהלך מפתיע לוותר על החוזה עם לוגאנו ובמקומה סיכם לעונה אחת עם קבוצת הכח עמידר רמת גן, עמה ירד בעונה זו לליגה הלאומית.
בתום העונה לא הצליח למצוא קבוצה חדשה, ובסופו של דבר פרש ממשחק פעיל.
תקווה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-18 באוגוסט 1998, כאשר עלה כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת פולין, והורחק בכרטיס אדום.
תקווה רשם 12 הופעות במדים הלאומיים, וכבש את שערו היחיד בניצחון 7–0 על במסגרת טורניר ידידות לציון 70 שנה להקמת ההתאחדות לכדורגל בישראל.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-12 באפריל 2002, בהפסד 1–3 ל.
לאחר פרישתו החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אחיו שלום תקווה.
אבי רט (נולד ב-17 ביולי 1959, י"א בתמוז תשי"ט) הוא סופר, איש חינוך ותקשורת ישראלי.
מרצה לתחומי יהדות, היסטוריה, חינוך, תנ"ך ותקשורת במסגרות אקדמאיות ואחרות.
עורך התלמוד הישראלי, וראש מכון ש"י באוניברסיטת בר-אילן.
רט הוא בן לניצולי שואה.
נולד ברחובות, לשרה ומשה רט (במקור ראטה).
למד בצעירותו בבית ספר תחכמוני בעיר זו ובישיבה התיכונית קריית הרצוג בבני ברק.
לאחר מכן למד בישיבת הכותל, במסגרת ה'הסדר'.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, ושימש בתפקידי מפקד טנק וכסמל מבצעים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בחינוך, ושימש, בין היתר, כמחנך כיתה בחטיבת ביניים אדר"ת בבת ים.
רט היה נשוי לחגית (ביתו של צבי קמיל) עד לפטירתה ב-2023 לאחר פטירתה נישא בשנית לזהבה בן שושן.
רט מתגורר בגבעת שמואל החל משנת 1984. בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית, תואר שני בלימודי יהדות והיסטוריה והחל לימודי דוקטורט בנושא תקשורת והיסטוריה.
בנו של רט הוא משה רט – רב ודוקטור לפילוסופיה כללית.
ב-8 בספטמבר 2005, ד' באלול ה'תשס"ה, נפטר בנו השני, חנן רט, מסרטן.
רט הקים ב-1982 את מכון ש"י באוניברסיטת בר-אילן, מכון העוסק בהעברה של מגוון פעילויות חינוכיות-ימי עיון, סדרות חינוך והשתלמויות.
במלחמת לבנון הראשונה השתתף כמפקד טנק בקרב סולטאן יעקב, חוויה אותה תיאר לא אחת כמשמעותית וכמשפיעה על עבודתו וערכיו.
בעקבות זאת רט פעיל בנושא השבויים והנעדרים במסגרת העמותה ובמסגרת פעילות ציבורית בעניין.
רט מוכר כאישיות חינוכית ותקשורתית בזכות ספריו ופעילותו הציבורית והתקשורתית.
בשלבי הקמתו של ערוץ הטלוויזיה תכלת היה רט העורך הראשי של תכניו, ובשנים 2002–2006 שימש כעורך הראשי והמנהל החינוכי של תנועת מבראשית, להקמתה היה שותף.
לאחר מכן, בשנת 2006, התמנה למנהל החינוכי של מפעל תרי"ג, שמרכזו בארצות הברית ועניינו הוצאה לאור של אנציקלופדיית תרי"ג וכתיבת תוכניות לימוד לבתי ספר יהודיים.
רט משמש כמרצה לתקשורת, יהדות, היסטוריה וחינוך במסגרות אקדמאיות, חינוכיות וציבוריות שונות.
בשנת 2011 הפעיל פרויקט תקשורת להורים ומורים בנהריה, צפת, כרמיאל, מעלות ובית שאן.
במשך שנים רבות עובד רט עם גורמי צה"ל והביטחון השונים בארץ, בהפעלת פרויקטים וסדרות חינוך לחיילים ומפקדים בנושאי הכנה לגיוס, שירות משמעותי וחיזוק הזהות היהודית הישראלית והציונית.
פרסומו בקרב הציבור הרחב נוצר בעקבות מכלול ומגוון פעילויות תקשורתיות וחברתיות ובהן תוכנית הטלוויזיה הוותיקה "מבראשית" אותה הגיש בימי שישי החל משנת 1996 ועד שנת 2014 בערוץ הראשון, לצד הרב מרדכי אלון.
כמו כן הגיש רט במשך שנים רבות בקול ישראל ובערוץ 7 תוכניות שונות בנושאי חינוך, תרבות ואקטואליה, וכן הנחה אירועים רבים ומגוונים דוגמת חוג התנ"ך של נשיא המדינה.
רט כותב טור שבועי קבוע באתר האינטרנט ynet, טור שבועי קבוע במוסף "דיוקן" של העיתון "מקור ראשון", טור שבועי בשבועון "שבתון" וכן מרבה להופיע ולכתוב בערוצי התקשורת השונים.
בספטמבר 2012 התמנה רט להיות העורך הראשי של 'תלמוד ישראלי' – שבעה כרכים המקיפים את כל התלמוד הבבלי, מעובדים וערוכים לילדים ונוער, ויוצאים לאור על ידי הוצאת ידיעות אחרונות.
במקביל מונה רט למנהל אסטרטגיה ערכית וקהילתית בחברת התרופות 'מדיסון', הנותנת את החסות לפרויקט התלמוד הישראלי.
כעובד סוציאלי עסק רט בפרויקטים הקשורים לתחום הקשישים והסיעוד, שיקום אסירים, ובשנים האחרונות בתחום הכנה לחיי משפחה וייעוץ נישואין.
רט הקים ומפעיל את מרכז 'קריאת כיוון' – להכוונה וייעוץ אישי חינוכי ומשפחתי.
בתחום החינוך והתקשורת הוא כותב ומפעיל תוכניות לימודים חדשניות וייחודיות בנושאי זהות יהודית, תקשורת המונים ותקשורת משפחתית בבתי ספר יהודיים בישראל ובעולם.
השואה היא מרכיב חשוב בתוכניות הלימוד שאותן הוא מעביר ועיקר הביטוי לכך ניתן בהנחייתו לקבוצות ומשלחות לפולין.
רט משמש כמדריך הראשי במסעות לפולין מטעם התאחדות הסטודנטים הארצית, וכן שימש כחבר הצוות ההקמה וההיגוי של פרויקט 'מסע ישראלי' בו נוטלים מדי חלק אלפי בני נוער ישראלים.
משמש כחבר בארגון רבני צוהר, ועורך חופות לזוגות ישראליים, חופות הכוללות מפגשי הכנה והמשך שמירה על קשר ישיר בין הרב לזוגות.
היה מקורב לרב נתן בוקובזה מנתיבות.
ב-2014 נבחר לשמש כיו"ר ארגון 'דיבור טוב', העוסק בפעילות חינוכית וציבורית לפיתוח מודעות לכוח הדיבור והשפעותיו, להגברת הדיבור החיובי וכבוד האדם, ומניעת רכילות ולשון הרע ופגיעה באדם ובחברה.
ב-2015 נבחר לשמש כאחד הדירקטורים של תאגיד השידור הישראלי.
ספר הקידוש (כתיבה ועריכה) – ספר ובו כל נוסחי הקידוש לשבתות ומועדים, בשילוב הסברים וחומר רקע.
בנוסף הוציא לאור שלושה ספרי עלילה המיועדים לנוער בעיקר בגילאי בר ובת מצווה ולנוער בגילאי תיכון, למורים למחנכים ולמדריכים: "כוח 12", "כוח 13", ו"שלם יותר מלב שבור".
הספרים מספרים בסגנון עלילתי את העובר על ילדים ישראליים בתקופת הנעורים, והתמודדותם עם סוגיית הזהות היהודית והאישית, תוך חיבור בין דורות, ערכים ודמויות.
הספרים יצאו לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
שלם יותר מלב שבור, עם הודיה בונן, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
הגדה ליום העצמאות, בהוצאת תנועת 'אמונה', תשס"ט.
כוח 13, שנכתב יחד עם סמדר שיר, יצא בהוצאת "ידיעות אחרונות" (זכה מידי התאחדות הוצאות ספרים בישראל בפרס "ספר הזהב" לשנת 2010 לציון מכירת 20,000 עותקים).
כוח 12, שנכתב יחד עם הודיה בונן, יצא בהוצאת "ידיעות אחרונות" (זכה גם הוא בפרס "ספר הזהב" לשנת 2011, של התאחדות הוצאות הספרים בישראל, לציון מכירת 20,000 עותקים.
בעוז ותעצומות – אוטוביוגרפיה של הרב שלמה גורן, הוצאת ידיעות ספרים, תשע"ג (כתיבה ועריכה).(זכה גם הוא בפרס "ספר הזהב" לשנת 2013, של התאחדות הוצאות הספרים בישראל, לציון מכירת 20,000 עותקים.
בכך הפך רט להיות מבין הסופרים היחידים הזוכים בפרס "ספר הזהב" במשך שלוש שנים רצופות)
תלמוד ישראלי – עורך ראשי של התלמוד הישראלי, הכולל שבעה כרכים המקיפים את כל התלמוד ומותאמים לילדים ונוער.
7 כרכי 'התלמוד הישראלי', הם מיזם ראשוני וייחודי העוסק בהנגשת התלמוד לעולמם ותרבותם של צעירים ומבוגרים.
הפרויקט הוא מטעם חברת 'מדיסון' ובהוצאת ידיעות ספרים.
באמת ובאהבה – על גדולי החסידות, עולמם ותורתם, בהוצאת ידיעות אחרונות [2015] באמת ובאהבה הוא ספר יסוד על עולמה המופלא של תנועת החסידות.
הספר משלב היסטוריה והגות, סיפורי רקע מהעיירה בצד העמקה ברעיונות הפילוסופיים והחברתיים של התנועה ששינתה את פני היהדות במאתיים השנים האחרונות
נחת רוח – תובנות על פרשת השבוע ומעגל השנה, ידיעות ספרים, 2024.
אבי שורץ (נולד ב-1938) הוא צייר ישראלי.
שורץ נולד בבוקרשט, רומניה, למשפחת יהלומנים.
את ערכי האמנות ספג בבית שקירותיו קושטו בציורים מתוך האוסף העשיר של אביו.
הציורים הריאליסטיים עם הדיוקנאות והנופים נחשבו לקלאסיים ואבי שאף לחקותם.
ההזדמנות לעשות זאת הייתה בעת מלחמת העולם השנייה, כשבוקרשט הופצצה, והוא נאלץ להישאר בבית עם בני משפחתו במשך תקופה ארוכה.
באותם ימים העתיק את הציורים שניצבו לנגד עיניו.
בשנת 1947 הצליחה המשפחה לעזוב את רומניה ולהגיע דרך פריז לישראל בסוף שנת 1948. כאן התקבלו על ידי סבו שעלה לארץ לפני המלחמה.
כנער למד אבי ב"תיכון שלווה" בתל אביב, ובהשפעת הוריו נרשם למכון אבני.
הוא היה צעיר הסטודנטים במקום, והיה גאה בעובדה שעמד בהצלחה רבה בבחינות הכניסה.
מכון אבני של אותם ימים נוהל על ידי משה מוקדי, ועם מוריו נמנו יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ומרסל ינקו.
באותה עת התפיסות האומנותיות שרווחו באבני נטו לאמנות המופשטת ולחיפוש אחר שפה חדשה, מודרניסטית בינלאומית, שנוגדת את "אמנות בצלאל הישן", "ציורי התיירים" ואת הציור הריאליסטי שבא לחקות את הנראה.
אבי נחשף במכון אבני לאקספריסיוניזם המופשט, ולגישה שדוגלת בציור כאמצעי אינטואיטיבי לביטוי רגשות, כמשקף פנטזיה, תת מודע וכו'.
על-פי התייחסות זו הגיע הציור הריאליסטי למיצוי, ולפיכך הגיע סופו.
תהליך הלימוד במכון נעשה תוך הדרכה בסיסית וראשונית בשעת השיעור, ובעבודה רבה בבית.
מעין לימוד תוך ניסוי וטעיה, וביקורת עבודות בכיתה.
שורץ לא התחבר להתרחשויות הללו.
שפת הציור של סטימצקי או שטרייכמן וינקו, שהשתייכו לקבוצת "אופקים חדשים" לא תאמה לו, והוא חיפש את "הדבר האמיתי" מבחינתו, את הציור הפיגורטיבי.
הדיסקומוניקציה בינו לבין מוריו הובילה ל"תקופת יובש" שבה הפסיק לצייר.
כשפרצה מלחמת סיני, עזב את מכון אבני ואת בית הספר התיכון והתגייס לצה"ל.
מאוחר יותר נישא לנורית, סיים את בחינות הבגרות ולמד במשך זמן קצר לימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
לפרנסתו עסק בליטוש יהלומים ומאוחר יותר ריכז מגמת יהלומים, אבני חן וצורפות בתיכון אורט ברמת גן.
בגיל 30 חזר לצייר בהשראת הצייר צבי שור, שאמר לו ש"העולם אינו מופשט, ואף ציור אינו חייב להיות מופשט – צייר את העולם כפי שרואות עיניך." צבי שור נחשף לאומנות המודרניסטית ולאקספרסיוניזם הצרפתי, ואף שהה זמן מה בפריז.
למרות זאת, ציוריו נותרו תיאוריים - ריאליסטיים, עשויים במשיכות מכחול אימפרסיוניסטיות, נשענים על ציורי אדגר דגה, פול סזאן ועוד.
שור השפיע מאוד על אבי שורץ, שלא פעם כונה "ממשיכו הישיר של צבי שור".
שורץ למד ציור גם אצל פרופסור שוורצמן, אך הושפע במיוחד משני ציירים שהפכו ל"מאסטרים" שלו - שמשון הולצמן ואריה לובין.
הולצמן זוהה עם "ציירי האסכולה של פריז", התפרסם כאקווארליסט מעולה, ואריה לובין הושפע מסזאן, וצייר את בתי-הכנסת שטופי האור של צפת, מוכרי השוק בטבריה, דמויות ערביות בבתי הקפה וכו'.
הידידות שהתפתחה בין שורץ, הולצמן ולובין הובילה לפגישות קבועות, בהן נסעו שלושתם לשווקים של רמלה ולוד, אך בעיקר פעלו וציירו יחד בבתי הקפה ובנמל של יפו כשלעיתים הצטרף אליהם גם נחום גוטמן.
בשנת 1979 הזמין הולצמן את שורץ לבוא לפריז ולהצטרף לסדנאות שהתקיימו בבית הספר המפורסם לאומנות ה"גרנד-שומייר" וכך היה.
בהיבט הקולוריסטי, צבי שור, שהתרבות האירופאית הייתה טבועה בהוויתו, הקפיד עם תלמידו אבי שורץ על ציור בצבעי סיינה שרופה, כחול פרוסי וצהוב אוכר, בעוד שהולצמן ולובין פתחו בפניו אופציות של צבעוניות שבאה להדגיש את אור השמש הישראלית והקונטרסטים החזקים.
שורץ הטמיע לתוכו את השפעתם של מוריו, וכמו שור, הולצמן ולובין ספג את השראתו מהמראות שראה ומחוויות שחווה מחוץ לסטודיו.
יצירתו אינה מתנתקת מן האובייקט הנראה (נופים, דמויות וכו') והיא מחלחלת אל תוך הרקמה העירונית, אל שכונות יפו, אל בתי הקפה שלה, הים הנמל וכו'.
עבודותיו של שורץ עוסקות בייצוג פיגורטיבי של המרחב, ובייצוג של דמויות תוך ציור מיידי שקולט התרשמויות בזמן התרחשותן, וההתרחשויות שמעסיקות אותו חוזרות ונוגעות דווקא בדמויות משולי החברה.
אנשים קשי-יום בעת מנוחה ובעת עמל.
בנקודה זו יש להדגיש, כי למרות ההקשרים החברתיים שבהם ניתן להבחין ביצירותיו של שורץ, אין הן נושאות עימן עמדה פוליטית, חתרנית סוציאלית וכו'.
הדמויות אינן מצוירות כדי לקרוא תיגר על עוולות שנעשו להן על ידי מנגנונים מדיניים-חברתיים או על עצם היותן "מסכנות ואומללות".
שורץ מתבונן בנושא ציוריו, ומתרגם אל מצעי הציור מקטעי מציאות שהוא רואה מתוך נקודת ראות אישית ביותר.
הוא "ממפה" את הדמויות מנקודת מבטו הצופה ממרחק מה, כשהוא אינו חלק אינטגרלי מהן.
1972 - 'שאנז אליזה', יוהנסבורג, דרום אפריקה
1974 - גלריה ישראליס, תל אביב
1976 - משכן לאומנות, חולון
1978 - 'עשר שנות יצירה' – מוזיאון יד לבנים פתח-תקוה
1984 - מוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
1985 - 'מיניאטורות' – קונטיקי גלרי קראקס, ונצואלה
1993 - גלריה גוונים – מלון נוף חיפה
1994 - גלריה מלון הנסיכה אילת
2006 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2009 - 'ירושלים פנים רבות לה' - גלריה המלכים, ירושלים
1974 - אמני ישראל, משכן נשיאי ישראל, ירושלים
1976 - אמני ישראל, מונטריאול, קנדה
1977 - סלון סתיו ראשון לאומנות – בית אמריקה, תל אביב
1979 - 'סלון אביב', אמני ישראל בציריך, שווייץ
1986, 1988 - מבחר אמנים ישראלים, דיסלדורף, גרמניה; ברלין, גרמניה
1991 - 'אינטרנשיונל ארט שואו' טוקיו, יפן
- גלריה עירונית בית עלי, אשקלון
1997 - בית אבא חושי, חיפה – תערוכת מיניאטורות
- בית אגודת הציירים והפסלים, רמת גן
1998 - 'נופים', גלריה הספרייה, גבעתיים
2000 - מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
- בית האמנים על שם שאגאל, חיפה
2003 - היכל התרבות, פתח תקווה
2004 - גלריה המלכים, ירושלים
2008 - "יודאיקה" - המוזאון היהודי ב"היכל שלמה" - תערוכה בשיתוף "גלריה המלכים" בירושלים
2010 - "ואהבת לרעך כמוך" - ציירי "ליונס ישראל" במשכן הכנסת בירושלים
2010 - "בעלי חיים ביצירות אמני ישראל" הגלריה העירונית, ירושלים
אביאל רון (ט"ז באב תש"ח, 21 באוגוסט 1948 - י"ח בניסן תשס"ב, 31 במרץ 2002) היה אלוף-משנה בצה"ל ומנכ"ל המרכז למיפוי ישראל.
רון נולד בשכונת הדר בחיפה, למד בבית הספר הריאלי ובמחזור הראשון של תיכון עירוני ה' ופעל בתנועת הצופים.
בשנת 1966 התגייס לחיל התותחנים, הוכשר כמשנה טכני ויצא לקורס מפקדים.
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים היה חלק מסוללת מרגמות 120 מ"מ שהורכבו מחניכי השלמה חילית והצבה באזור דרום הר חברון.
במרץ 1968 סיים קורס קצינים ושירת כקצין סיור וכקצין עמדה.
יצא לקורס קציני קישור ארטילרי ובמלחמת ההתשה שירת מפקד סוללת "נברונים" הדרומית בקו בר-לב ולאחר מכן מפקד הסוללה הצפונית.
במרץ 1970 השתחרר משירות הקבע.
בשנים 1970–1974 למד גאודזיה בטכניון.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים כמפקד סוללה בגדוד 839, הוא הוצב כקצין קישור ארטילרי בגדוד 113, לחם עמו בחזית המצרית ונפצע ביום החמישי של המלחמה, לאאחר שלושה ימים חזר לחזית ושימש קצין טיווח מוטס.
לאחר המלחמה מונה לסמג"ד במילואים.ב-1974 גויס לשירות קבע מיוחד והדריך בביסל"ת קורסי הסבה של קציני חי"ר לתותחנים.
בשובו לישראל חזר לשירות קבע, הדריך בקורס מתקדם בביסל"ת ומונה להקים גדוד תותחנים, עליו פיקד במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1986 - 1991 על עוצבת הרעם, אגד ארטילרי פיקודי.
במסגרת שירותו היה רון שותף לפיתוח תורת לחימה ייחודית שהפכה את האגד הארטילרי למרכז אש אוגדתי.
תחת פיקודו של האלוף ישראל טל היה מנהל פיתוח תותח מתנייע "השולף" הוא שירת במנת"ק והיה שותף לתכנון מרכבה 3. מאוחר יותר היה מעורב גם בפיתוח תותח בקוטר 120 מ"מ, לשימוש בטנקי מרכבה, עליו זכה עם צוות מההתעשייה הצבאית בפרס ביטחון ישראל (1998).
במהלך שירותו הצבאי הושאל לעבודה במרכז למיפוי ישראל ולאחר סיום שירותו (בדרגת אלוף-משנה) התמנה, בשנת 1994, למנהל המרכז.
בתקופתו בתפקיד הוקמה מערכת מידע גאוגרפי לאומית בה רוכזו כלל הנתונים הגאוגרפיים לשימוש משרדי הממשלה.
כמו כן החל המרכז לעשות שימוש במערכות ניווט לווייניות לצורכי מיפוי והוקם באוניברסיטת חיפה הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר.
באמצעות נתוני המרכז קודמו על ידו תוכניות מערכתיות לחיזוי רעידות אדמה ולמלחמה בתאונות הדרכים.
רון עמד גם בראש הוועדה לקביעת קו המים העליון של הכנרת.
ב-31 במרץ 2002 שהה רון עם משפחתו במסעדת "מצה" בחיפה ונהרג בפיגוע התאבדות.
שני ילדיו, ענת ו-עופר, נהרגו גם הם.
בשנת 2003 הוקם במרכז למיפוי ישראל "הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר ע"ש אביאל רון" על פי החלטת ממשלה ובתיאום עם גנזך המדינה.
רון היה חובב רכיבת אופניים ועל שם בני המשפחה נקרא חניון "שבילי רון" להליכה ולרכיבה באופניים.
כמו כן נקראה על שמו צעדת "לוחמי האש" של חיל התותחנים ובאוניברסיטת חיפה הוצא לזכרו הקובץ "מחקרים בארץ ישראל - ספר אביאל רון".
כמו כן בבית הספר "חוגים" נקראה כיתה על שם ביתו של רון: "החדר של ענת".
מחוז אבּיאן (ערבית: محافظة أبين; תעתיק מדויק: מחאפט'ת אבּין) הוא מחוז בדרומה של תימן.
המחוז גובל בלחג' במערב, בים הערבי בדרום, בשבוה במזרח ובאל-ביידא בצפון.
אֲבִיאֵל (בתעתיק לטיני: Avi'el) הוא מושב של תנועת החרות, המשתייך למועצה האזורית אלונה.
שוכן כששה קילומטרים מצפון-מזרח לבנימינה.
היישוב הוקם באוגוסט 1949 על אדמות הכפר הערבי (السنديانة), שנכבש במלחמת העצמאות בידי האצ"ל.
בעלייה על הקרקע השתתפו כ-40 מתוך 70 חברי הגרעין, שכן חלק מחברי הגרעין עדיין היו בצה"ל.
הגרעין המייסד נקרא יד ה-14 על שם 14 חברי הגרעין שנהרגו במלחמת העצמאות.
הם עברו הכשרה של כששה חודשים בשוני לפני עלייתם על הקרקע.
באוגוסט 1950 קיבלו חברי המושב גנרטור.
באוגוסט 1951 היו בתי המושב בבנייה וכביש הגישה למושב בסלילה.
היישוב קרוי על-שמו של ישראל אפשטיין שכינויו המחתרתי היה "אביאל", שליח האצ"ל ברומא שנהרג ב-28 בדצמבר 1946 כשניסה להימלט מהכלא האיטלקי.
במשך שנים נקבע שהיישוב נקרא על שם אביאל מהתנ"ך, סבו של שאול, אולם החלטה זאת בוטלה.
כמאתיים מטר דרומית מערבית לכביש הגישה למושב (מכביש 6533), בתוך נחל התנינים נמצא מתחם עיינות אביאל: רצף של כמה מעיינות, בריכות וכן מפל קטן.
אברהם (אבי) שמחון (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא כלכלן ישראלי המכהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה והיועץ הכלכלי של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
היה ראש הפורום הכלכלי המייעץ במשרד האוצר לשר האוצר יובל שטייניץ.
פרופסור חבר בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה באוניברסיטה העברית.
בן לאליה וחיים שמחון ואח לתמר.
משפחת שמחון עלתה לארץ ישראל ממרוקו בעליית המוגרבים ב-1841, ואבי סבו היה ממקימי נווה צדק.
סבו, מצד אימו, יהושע רזניק עלה ב-1920 מרוסיה והיה ממקימי קדימה וראש המועצה הראשון של הכפר.
שמחון סיים תואר ראשון בכלכלה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1984, תואר שני בכלכלה בשנת 1986 באוניברסיטת מינסוטה ודוקטורט באוניברסיטת מינסוטה בשנת 1992, בהתמחות במקרו-כלכלה וכלכלה פיננסית.
שמחון מלמד משנת 1997 באוניברסיטה העברית בירושלים.
נכון לשנת 2025 הוא פרופסור חבר בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה.
שמחון שימש חבר בוועדה לשינוי כלכלי חברתי (ועדת טרכטנברג) ובוועדה לבחינת מדדי העוני בישראל (ועדת יצחקי).
בשנים 2010 עד 2012 שימש כראש הפורום הכלכלי המייעץ במשרד האוצר לשר האוצר דאז, יובל שטייניץ.
ב-2012 התמודד שמחון בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת במישור ונבחר כנציג המחוז ברשימה לכנסת ה-19. הוא לא נכנס לכנסת.
בשנת 2019 החל לקדם תוכנית לביטול שכר המינימום ואת חובת ההפרשה לפנסיה לעובדים זרים, כדי להוזיל את עלות העסקתם.
כשפרצה מגפת הקורונה שכנע שמחון ביחד עם אמנון שעשוע את ראש הממשלה בנימין נתניהו להטיל את הסגר הראשון כבר ב-16 במרץ 2020, לפני שאר מדינות העולם.
במהלך המגפה הוביל שמחון מטעם ראש הממשלה את גיבוש המדיניות הכלכלית, הן ברמה המקרו-כלכלית והן ברמת התוכניות הספציפיות במסגרת "קופסאות הקורונה".
שמחון שם דגש על תמיכה במשקי בית ועסקים קטנים שנפגעו במיוחד מהסגרים.
עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש ביוני 2021 בראשות נפתלי בנט, הודיע שמחון על סיום תפקידו כראש המועצה הלאומית לכלכלה.
בקיץ 2022 התמודד בבחירות המקדימות של הליכוד, אך הוא נותר מחוץ לרשימה.
בסוף ינואר 2023 שמחון מונה מחדש ליו"ר המועצה הלאומית לכלכלה.
שמחון עורר סערה כשאמר ב-2011 בכנס שדרות ש"מי שמביא 8 ילדים לעולם חוטא לילדיו ולחברה".
הבעיה, לדבריו, אינה בשילובם בתעסוקה, אלא הילודה המוגברת שיוצרת עומס על הכלכלה ומקטינה משמעותית את התל"ג לנפש.
ביוני 2019 נרשמה הערה משמעתית בתיקו של שמחון בעקבות תלונה שהוגשה על ידי עובדת בכירה במועצה הלאומית לכלכלה בטענה ששמחון התנכל אליה בשל היותה אישה ואם.
על פי התלונה שמחון השמיע אמירות שליליות בעלות אופי "מגדרי", לפיהן היכולות האינטלקטואליות של נשים נחותות מאלו של הגברים, וחופשות לידה, הריונות והורות, יוצרים קשיים במקום העבודה.
לקראת הבחירות המקדימות של הליכוד בקיץ 2022, במשך כשנה, נפגש שמחון עם פעילים.
במהלך התמודדותו פורסם תחקיר של פייק ריפורטר לפיו רשת של פרופילים מזויפים בטוויטר מקדמת את מסריו של שמחון.
בינואר 2023 התגלעה מחלוקת בוועדת המינויים של נציבות שרות המדינה בשאלה אם לאשר את מינויו (מחדש) של שמחון ליו"ר המועצה הלאומית לכלכלה.
זאת, נוכח ההערה המשמעתית שנרשמה לו בשנת 2019. שדולת הנשים פרסמה עצומה הקוראת שלא למנות את שמחון לתפקיד בשל טענות על יחס משפיל מצידו כלפי נשים שעבדו תחתיו.
בינואר 2023 אושר המינוי בממשלה.
שמחון נשוי לשרית קופמן-שמחון, ד"ר לתיאטרון, אותה הכיר בעת שעבדו יחדיו, במקביל ללימודי התואר הראשון, בעבודת סטודנט בבנק ישראל.
בני הזוג הורים לבן ושתי בנות ונכדה.
הם מתגוררים בירושלים בשכונת בית הכרם.
אברהם (אבי) ריקן (נולד ב-10 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
כיום מאמן פיתוח שחקנים במכבי תל אביב.
ריקן גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים ושיחק בה עד שנת 2007, לאחר שהושאל למכבי הרצליה בעונת .
בעונת הושאל להפועל פתח תקווה.
עם חזרתו לבית"ר ירושלים הפך לשחקן הרכב בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת 2009/2010 היה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הטוטו לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על הפועל רעננה.
ריקן בישל לעידן ורד את שער הניצחון במשחק.
בעונת הפך לשחקן מוביל בבית"ר ירושלים, וכבש 11 שערי ליגה.
ב-17 ביוני 2013 חתם לשלוש שנים בקבוצת פ.צ.
ב-14 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 2–3 על תון במחזור הפתיחה של ליגת העל השווייצרית.
את שער הבכורה שלו בציריך כבש בניצחון 1–2 על פ.צ.
ב-21 באפריל 2014 השלים 111 דקות בגמר הגביע השווייצרי, בו זכתה קבוצתו לאחר ניצחון 0–2 על פ.צ.
בסך הכול ערך 28 הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, בהן כבש שישה שערים.
ב-18 בספטמבר 2014 כבש את שער הבכורה שלו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, בהפסד 2–3 לאפולון לימסול הקפריסאית.
ב-2 באוקטובר 2014 נפצע במפשעה במשחק מול בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית והושבת לארבעה חודשים.
ב-7 בפברואר 2015 חזר למגרשים, ובמשחקו הראשון לאחר הפציעה כבש את השער השלישי בניצחון קבוצתו 1–4 על סנט גאלן.
בסך הכל כבש בעונתו השנייה בקבוצה ארבעה שערים ב-21 הופעות בליגה.
ב-23 ביולי 2015 חזר לישראל וחתם לשלוש שנים במכבי תל אביב.
כבר בעונת הבכורה שלו העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות ולגמר גביע המדינה.
הוא רשם הפסד עם מכבי תל אביב בגמר הגביע עונה לאחר מכן, וזכה לראשונה בתואר עם המועדון בעונת 2017/2018, אז זכתה מכבי תל אביב בגביע הטוטו.
במהלך אותה עונה, ב-26 בינואר 2018, האריך את חוזהו במכבי תל אביב עד לשנת 2020.
עונה לאחר מכן זכה עם מכבי תל אביב לראשונה באליפות המדינה בפער שיא מהסגנית מכבי חיפה, וכן בגביע הטוטו עונה שנייה ברציפות, ועונה לאחר מכן זכה עמה שוב בתואר האליפות.
ריקן האריך את חוזהו בעונה נוספת, ובסיומה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, על אף שלא שותף במשחק הגמר בשל פציעה.
ב-30 ביוני 2021 האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת, וב-27 ביוני 2022 לעונה נוספת.
בתום עונת 2022/2023 הודיעה מכבי תל אביב על סיום דרכו בקבוצה.
ביולי 2023 חזר לקדנצייה שנייה בהפועל פתח תקווה.
בסיום עונת 2023/2024 נשרה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-11 בספטמבר 2024 הודיע ריקן על פרישה ממשחק פעיל.
ריקן שיחק בנבחרות ישראל מנבחרת ישראל עד גיל 17 ועד נבחרת ישראל עד גיל 21. ב-6 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת פינלנד.
מתגורר עם משפחתו בראשון לציון.
אביאסף ברנע (ברנשטיין) (1903, וילנה – 6 בנובמבר 1957, חיפה) היה מלחין, פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי.
ברנע נולד בשם אביאסף ברנשטיין בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא), רביעי מבין שישה אחים ואחיות.
אביו, אברהם משה ברנשטיין (1866–1932), היה חזן, מנצח מקהלות ומלחין וילנאי מפורסם, חניך הקונסרבטוריון בווינה, מחבר ה"מוזיקלישער פנקס" ('הפנקס המוזיקלי') – אוסף ניגונים וטקסטים מוערים מן האוצר העממי היהודי (וילנה, המכון האתנוגרפי ע"ש ש.
ברנשטיין הקנה לבנו את יסודות החינוך המוזיקלי והיהודי והנגינה בפסנתר.
בהיותו בן תשע נשלח ברנע לברלין ללמוד בקונסרבטוריון, אך נאלץ לחזור לווילנה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. אחרי המלחמה חזר לברלין ומשנת 1922 עד 1927 למד בבית הספר הגבוה הלאומי למוזיקה (Staatliche Hochschule für Musik; כיום במסגרת האוניברסיטה לאמנויות של ברלין, Universität der Künste Berlin (UdK Berlin)).
במהלך לימודיו שם זכה בפרס מנדלסון.
הוא נישא לשרה אדונסקי, ובשנת 1935 בני הזוג ובתם עלו לארץ ישראל, התגוררו תחילה בתל אביב וכעבור שנה התיישבו בחיפה.
במשך השנים עשה לו שם כפסנתרן, מורה למוזיקה ומלחין פורה בתחום המוזיקה הקלאסית הישראלית.
באחרית ימיו החל לאסוף ולערוך לחנים שכתב אביו והגיע לרשימה של כמאתיים פריטים, בהם לחנים חילוניים ודתיים, שירי מקהלה, אופרה לילדים ויצירות ליטורגיות.
מטרתו הייתה לשקם את העיזבון שאבד עם חורבן הקהילה היהודית בווילנה, אך מותו שם קץ למשימה.
נפטר בחיפה ב-1957 בתום מחלה ממושכת, בן 54 במותו.
הותיר אחריו אישה, ד"ר שרה ברנע, ושתי בנות.
נקבר בבית העלמין הישן - חוף הכרמל.
ארכיונו, הכולל יצירות, שמור בספרייה הלאומית.
אביאסף ברנע התמקד בדרך כלל במוזיקה אבסולוטית, אך עסק גם בנושאים מן הפולקלור היהודי ומן הניגונים המסורתיים שאסף אביו, וכן שילב ביצירותיו רשמים מנופי הארץ ומענייני היישוב.
"שאקונבה" לצ'לו ותזמורת על נושא יהודי
"זכרונות מהגולה" מן הפולקלור היהודי
עיבוד תזמורתי ל"אל יבנה הגליל" של יוסף אחרון
"לזכרו של בן יוסף - וריאציות על "יש לי כנרת" של צבי בן-יוסף
מוזיקה למחזור שירים סיניים בתרגום י' ליכטנבוים, לסופרן ותזמורת
"מבואות" לשבעת המודוסים בעיבוד מודרני לכלי נגינה שונים ולתזמורת
אבי שומר (נולד ב-21 בפברואר 1956) הוא המנכ"ל ואחד הבעלים של רשת "צומת ספרים".
שומר נולד בירושלים, גדל בשכונת בית וגן ולמד בתיכון בויאר.
לאחר שירותו הצבאי למד שנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים (יחסים בינלאומיים ומדע המדינה).
ב-1981, בגיל 25, פתח שומר את חנות הספרים הראשונה שלו, "המקור", בשכונת רמות אשכול.
בהמשך פתח חנויות נוספות והקים את רשת "יריד הספרים".
בשנת 2002, כשרשת "יריד הספרים" מנתה 17 סניפים, היא התמזגה עם רשת "צומת ספרים", שמנתה 14 סניפים.
ומאז שומר הוא מנכ"ל החברה המאוחדת, והפך אותה לרשת ספרים מהגדולות בישראל, עם כ-90 סניפים.
הרשת בניהולו בלטה במבצעים למכירת ספרים מוזלים, כגון "4 במאה" (ארבעה ספרים במאה ש"ח).
מבצעי הוזלה אלה עוררו זעם בקרב חלק מהמו"לים, שנאלצו להוריד את מחירי ספריהם.
על התחרות במתחרה העיקרית, רשת "סטימצקי", אמר שומר:
"מיתגנו את הרשת, שיפרנו את התדמית, הקמנו חנויות יפות, התחלנו לקיים מפגשים עם סופרים בסניפים, פתחנו חנויות משותפות עם רשת קפה גרג שמעניקות חוויית קנייה ובילוי, התחברנו לפייסבוק והפכנו למובילי שוק.
נדרשו להם 5 שנים להבין ולהגיב, וזה הפך אותם ממובילי שוק לנגררים.
הרשת לא התאימה את עצמה למתרחש בשוק ואני מניח שזה בא לידי ביטוי בכל הפרמטרים העסקיים שלה".
שומר מעורב בפעילות פילנתרופית ויושב בחבר הנאמנים של עמותת חיים - למען ילדים חולי סרטן בישראל.
שומר נבחר על ידי איגוד המפרסמים בישראל לאיש השיווק של חודש ינואר 2008.
אביאלאה (שם מדעי: Avialae; "אביס" מלטינית = "עוף"; "אלה" מלטינית = "כנף") היא ענף טקסונומי של דינוזאורים תרופודים, אשר כוללת את העופות (בני-ימינו ונכחדים) ומספר מיני דינוזאורים נכחדים, הדומים להם ביותר.
הכרה בקבוצה זו מבטאת, למעשה, את הקונצנזוס המדעי כיום בתחום הפלאונטולוגיה, לפיו העופות התפתחו אבולוציונית מדינוזאורים בתור היורה.
אצל פלאונטולוגים בעיקר יש נטייה כיום להשתמש במיון טקסונומי המבוסס על האביאלאה כתחליף ל-Aves, מחלקת העופות על פי המיון הישן של קארולוס ליניאוס.
עם זאת, מיקומה הטקסונומי המדויק של האביאלאה וזהות המינים בשורש שלה עדיין שנויים במחלוקת ומתעדכנים מדי פעם, בעיקר כתוצאה מגילוי מאובנים חדשים למדע של דינוזאורים ועופות קדומים.
את האביאלאה הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ז'ק גוטייה (Jacques Gauthier) בשנת 1986, כ"קבוצת כל הדינוזאורים אשר עפו בטפיחות כנפיים פעילות, והעופות שהשתלשלו מהם".
ברם, קשה להסיק מתוך מאובני דינוזאורים מנוצים מי מהם עף בטפיחות כנפיים פעילות, ולכן ישנן מחלוקות את מי מהם יש לכלול בין האביאלאה.
סיבוך נוסף התעורר בשנים האחרונות, כאשר הועלתה האפשרות שהתעופה התפתחה יותר מפעם אחת אצל דינוזאורים מנוצים.
למשל, למיקרורפטור היו אברות כנפיים וזנב מפותחות, וייתכן שהוא עף בטפיחות כנפיים פעילות, אך לדעת רוב הפלאונטולוגים הוא איננו שייך לאביאלאה, ומוצאו מן הדרומאוזאוריים, אשר נחשבים לקבוצה קרובה אך נפרדת של דינוזאורים תרופודים.
כתוצאה מכך, בפועל אביאלאה מוגדרת כיום בדומה לקבוצות טקסונומיות רבות אחרות, באופן פילוגנטי, כלומר על פי השתלשלותה האבולוציונית.
הגדרה מקובלת היא "כל התרופודים אשר קרובים יותר לדרור הבית מאשר לדיינוניכוס".
הגדרה זו משתמשת בדרור הבית כנציג טיפוסי של עופות בני-ימינו ובדיינוניכוס כנציג טיפוסי של דרומאוזאוריים.
ההשתלשלות האבולוציונית המדויקת של הדינוזאורים המנוצים והדרומאוזאוריים עדיין איננה ידועה במדויק, והיא מתפענחת בעיקר באמצעות עצים פילוגנטיים אשר מחושבים מתוך מאפייני מאובנים.
לכן מיקומו הטקסונומי של "גזע" האביאלאה וזהות חבריה הקדומים ביותר עדיין מתעדכנים באופן תדיר כתוצאה מתגליות של מאובנים חדשים למדע.
נכון לשנת 2013, המקור המעודכן ביותר לסיווג האביאלאה הוא מאמר מדעי שהתפרסם בכתב העת המדעי נייצ'ר, והגדיר את אורורניס, דינוזאור מנוצה חדש למדע שהשלד שלו דומה מאוד לשלדי ארכאופטריקס ועופות קדומים.
לדעת מגלי אורורניס הוא נמצא קרוב מאוד לבסיסו של ענף האביאלאה.
המספר הגדול של מאפייני השלד הניתנים למדידה במאובן המפורט של אורורניס אפשר במאמר זה פיענוח מפורט יותר מאשר בכל מחקר קודם של העץ האבולוציוני של האביאלאה:
בעלי אגן דמוי לטאה (Saurischia)
פאראבס (Paraves) - לפני כ-175 מיליון שנה
אפידקסיפטריקס (Epidexipteryx hui) (יורה 160)
אאומנירפטוריים (Eumaniraptora) - לפני כ־173 מיליון שנה
אביאלאה (Avialae) - לפני כ-170 מיליון שנה
אורורניס (Aurornis xui) (יורה 160)
ג'הולאורניס (Jeholornis prima) (קרטיקון 125)
באלאור (Balaur bondoc) (קרטיקון 70)
פיגוסטיליה (Pygostylia) (לפני כ-131 מיליון שנה)
קונפוציוסאורניס (Confuciusornis sanctus) (קרטיקון 125)
אורניתותוראקס (Ornithothoraces) - לפני כ-131 מיליון שנה
הספראורניסאים (Hesperornithes) - לפני כ-120 מיליון שנה
איכתיאורניס (chthyornis dispar) (קרטיקון 80)
עופות בתראים (Neornithes) - לפני כ-80 מיליון שנה, כוללים את כל העופות בני זמננו
ארכאופטריקס נחשב בדרך-כלל לחבר בקבוצת האביאלאה ואב קדמון של העופות, אך על פי מיון קודם שהוצע לפני גילוי אורורניס, ארכאופטריקס ושיאוטינגיה שייכים לדרומאוזאוריים ולא לאביאלאה.
כמו כן, לפי מיון זה אנכיאורניס שייך לקבוצת הטרודונטיים ולא לאביאלאה.
לעומת זאת, על פי מיון זה הסקנסוריופטריגיים (כמו אפידפקסיפטריקס) כן שייכים לאביאלאה, ולפיכך הם המועמדים הטובים ביותר לאבות הקדמונים של העופות.
אֲבִיאֵל בֶּן צְרוֹר הוא דמות מקראית.
בספר שמואל זהו שמו של אביו של קיש אבי שאול.
בספר דברי הימים קיש מופיע כבנו של נר או של יעואל.
במדרשים התייחסו לכל השמות כדמות אחת והסבירו שהוא כונה נר על שם שהדליק נרות בדרכים אל בתי המדרש ובתי הכנסת.
לפי הדעה שמזהה אותו עם יעיאל הוא הקים את היישוב הישראלי הראשון בגבעון.
לפי ספר שמואל, שאול הוא בנו של .
מכאן שאביו של קיש נקרא אביאל בן צרור.
בהמשך מוזכר הקשר המשפחתי של אבנר בן נר: , כלומר, גם אבנר הוא נכדו של אביאל ולכן שאול ואבנר הם בני דודים.
בספר דברי הימים ח' מובאת שושלת יוחסין של בני בנימין.
שם כתוב אך מעט בהמשך .
בפרק ט' מופיעה שוב שושלת היוחסין של שאול אבל שם מופיע גם שמו של אבי גבעון: "יעואל".
לפי הרד"ק והגר"א, אביאל בן צרור הוא נר בן יעיאל שבדברי הימים, אך לדעת המלבי"ם ופירוש המיוחס לאחד מתלמידי הרס"ג יעיאל עצמו הוא אביאל.
לפי השיטה שמזהה אותו עם נר בן יעיאל
אביאל בן צרור, נולד בגבעון שבאחוזת שבט בנימין.
הוא הוליד את נר אבי אבנר וקיש אבי שאול.
לפי השיטה שמזהה אותו עם יעיאל אבי גבעון
אביאל בן צרור, נולד בצלע שבאחוזת שבט בנימין.
הוא התחתן עם מעכה, והוליד את עבדון, צור, קיש, בעל, נר, נדב, גדור, אחוי, זכריה, מקלות.
הוא התחיל להפקיע מהגבעונים, תושבי המקום, קרקעות והקים בעיר את היישוב הישראלי הראשון.
אבי תלם (27 בפברואר 1941 - 21 ביוני 2025) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על סיירת אגוז ועוצבת ברעם.
תלם נולד בעיראק, אביו היה סוחר בדים בבגדאד.
עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. לאחר עלייתו התגוררה המשפחה באוהל במעברת כורדני, אחר כך עברו לפחון.
הושפע מאחיו שהתחנך בקיבוץ כפר המכבי.
כיוון שהיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" בחר להגיע לקיבוץ שריד.
תוך פחות משנה החל להדריך עולים בקן השומר הצעיר במגדל העמק ובהמשך הדריך גם בני משק בקן שבקיבוץ
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1960 שובץ בנח"ל, עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר הקורס שובץ בגדוד הנח"ל המוצנח ושימש כסמל מחלקה.
תלם השלים קורס קציני חי"ר ובתום הקורס התנדב לסיירת מטכ"ל והתקבל בזכות המלצת מפקדו, בקורס הקצינים, אהרון אשל.
היה קצין ומפקד צוות בסיירת מטכ"ל.
בשנת 1964 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי מטעם צה"ל.
שנה לאחר מכן שב לישראל.
השלים קורס מפקדי פלוגות, ושימש במספר תפקידים בסיירת אגוז ובהם, סגן מפקד פלוגה, מפקד פלוגה, וכסגן מפקד סיירת אגוז בעת מלחמת ששת הימים, לאחר המלחמה שימש כממלא מקום מפקד הסיירת.
במלחמת ההתשה לחם כסגן מפקד גדוד בחטיבת גולני, ואף נפצע בפעילות מבצעית.
לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון ובהמשך שימש כקצין אג"ם בחטיבת גולני.
באוגוסט 1972 מונה למפקד סיירת אגוז.
תלם פיקד על היחידה במבצע קלחת 4 ובמלחמת יום הכיפורים, בתפקידו שימש עד סוף פברואר 1974. לאחר מכן פיקד על פלוגה בבה"ד 1 ומילא תפקיד מטה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
במלחמת לבנון פיקד על עוצבת ברעם.
כוחות החטיבה לקחו חלק בלחימה על צור וצידון ובמחנה הפליטים רשידיה.
בשנים 1983–1985 נשלח לסינגפור לשמש כיועץ צבאי.
לאחר שחרורו כיהן כראש מחוז צפון של צוות - ארגון גמלאי צה"ל וכסגן יו"ר ארצי.
כיהן כדירקטור בבנק אוצר החייל, בחברה הכלכלית של עיריית חיפה, כסמנכ"ל רשת סופרמרקטים בצפון, כמנהל המשביר המרכזי בצפון וכמנכ"ל הכרמלית בחיפה עד שנת 2005.
תלם היה בעל תואר ראשון במזרחנות מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
נפטר ב-21 ביוני 2025, והובא למנוחות בבית העלמין בתל רגב .
הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
בנו יואב תלם שירת כתת-ניצב במשטרת ישראל.
בנו השני גיא תלם משמש כמנכ"ל תיאטרון חולון.
אֲבִיאָסָף בֶּן קֹרַח (נקרא גם אֶבְיָסָף ואָסָף) היה משבט לוי ואחד מאבות אבותיו של שמואל.
על פי חז"ל, היה מגדולי המשוררים – נביאים בתקופת התנ"ך, והיה בן תורה יותר משאר אחיו.
אביאסף היה אחד מארבעים ושמונה הנביאים.
יש דעה בחז"ל שהוא אחד משלושת האנשים שעליהם עומד העולם.
נולד באחד היישובים היהודים בארץ גושן של מצרים העתיקה (היום בשטח מצרים) לקורח בן יצהר הקהתי.
שמות בניו הם אסיר וקורא (ויש אומרים שקורא היה מבני הימן).
כשחנו עם ישראל בקדש ברנע, התייתם מאביו ומאמו כשהארץ בלעה אותם במחלוקת קרח ועדתו.
יש מחלוקת בחז"ל, לפי שיטת התלמוד הבבלי אביאסף נשאר מתחת האדמה לאחר פתיחת פי הארץ במחלוקת קורח ועדתו, ולפי שיטת התלמוד הירושלמי אביאסף לא נשאר מתחת האדמה.
אביאסף ושאר אחיו נפלו (כאשר נפתח פי הארץ במחלוקת קרח ועדתו), הגיעו לבסיס אבן השתייהועד היום הם מזמרים מזמורים שם.