tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איזבלה מרי ביטון , הידועה בכינוי "גברת ביטון" (Mrs Beeton), הייתה מחברת ספרי בישול בריטית אשר נודעה בשל ספרה "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית".
ביטון נולדה ברחוב מילק 24 באזור צ'יפסייד של העיר לונדון בירת אנגליה לבנג'מין מייסון ולאליזבת ג'רם.
איזבלה הייתה הבכורה לארבעת ילדיהם של בני הזוג.
אביה נפטר בצעירותה, ואמה נישאה להנרי דורלינג (אלמן לו ארבעה בנים מנישואים קודמים).
לאחר נישואי אליזבת להנרי עברה המשפחה לאפסום שבסארי, שם עבד הנרי במסלול המרוצים המקומי.
לאליזבת והנרי נולדו 13 ילדים נוספים ובסך הכל גידלו בני הזוג 21 ילדים.
איזבלה נשלחה ללמוד בבית ספר בהיידלברג שבגרמניה, שם למדה שנתיים במסגרתן למדה בין היתר לנגן על פסנתר.
איזבלה נישאה לסמיואל אורצ'רט ביטון, שנולד אף הוא ברחוב מילק שבצ'יפסייד, ואשר אימו שמרה על קשר עם אימה של אליזבת.
אליזבת פגשה אותו בעת ביקור בלונדון.
בעת פגישתם היה ביטון מוציא לאור של ספרים ומגזינים.
בני הזוג נישאו ב-10 ביולי 1856 בכנסייה הקהילתית סנט מרטין באפסום, ולאחר נישואיהם עברו להתגורר בפרוור הץ' אנד של לונדון.
בנם הראשון, סמיואל ארצ'ארט, נולד במאי 1857 אבל נפטר ממחלה באוגוסט באותה שנה.
בספטמבר 1859 נולד בנם השני, שנקרא על שם הבן הראשון.
לאחר נישואיה החלה איזבלה ביטון לכתוב מאמרים בנושא בישול ואחזקת הבית עבור כתבי העת שפרסם בעלה.
בין השנים 1859–1861 כתבה מדי חודש מוסף שצורף לכתב העת "כתב העת הביתי לאישה האנגלית".
ב-25 בדצמבר 1861 קובצו המוספים יחד ופורסמו בספר שנקרא "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", שנועד עבור בעלת הבית, מנהלת משק הבית, המבשלת, עוזרת המטבח, המשרת הראשי, רכב, וכלל מידע על כל פרטי ניהול משק הבית הוויקטוריאני.
בשנת 1861 ייסד סמיואל ביטון את כתב העת "מלכה" המיועד לנשים ויצא לאור מדי שבוע.
כתב העת התמקד בפרסום רכילות ומידע אודות מפגשי החברה הגבוהה בלונדון.
מאמרי כתב העת סקרו אירועים חברתיים, ספרות, ובילויים המיועדים לנשות החברה הגבוהה, ואיזבלה פרסמה מאמרים בכתב העת.
בשנת 1862 נמכר כתב העת לוויליאם קוקס.
בדצמבר 1861 חלה בנם של בני הזוג בעת שהותם בחופשה בברייטון ונפטר ב-31 בדצמבר באותה שנה.
לבני הזוג נולדו שני בנים נוספים - אורצ'רט (נולד ב-1 בינואר 1863) ומייסון מוס (נולד בינואר 1865).
איזבלה ביטון נפטרה זמן קצר לאחר הולדת בנה הרביעי מזיהום שלקתה בו במהלך הלידה.
בעלה נפטר ביוני 1877 מדלקת ריאות.
שני בני הזוג קבורים בבית הקברות מערב נורווד שבדרום לונדון.
בשנת 2006 הפיקה רשת ה-BBC את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "החיים הסודיים של הגברת ביטון", בו גילה אנה מאדליי את דמותה של איזבלה ביטון.
בסדרה נרמז כי ביטון סבלה מעגבת שנדבקה בה מבעלה, ואשר, אם סברה זו נכונה, גרמה למות ילדיה ולבסוף למותה שלה.
בסדרת תעודה ששודרה ברשת BBC2 ב-29 בספטמבר 2011 אודות חייה של ביטון נטען כי לא סביר שמותה בגיל 28 נגרם מעגבת.
איזבל פורמן היא שחקנית יהודייה-אמריקאית.
התפרסמה בזכות תפקידה הראשי במותחן האימה "היתומה" ובזכות תפקידה בסרט הפעולה המצליח "משחקי הרעב".
פורמן נולדה בוושינגטון ובגיל שנתיים המשפחה עברה לאטלנטה בשל עבודתה של אמה.
אביה הוא הפוליטיקאי לשעבר ואיש העסקים ניק פורמן שנולד להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מברית המועצות, ואמה היא העיתונאית ילידת מוסקבה, רוסיה אלינה פורמן, גם היא נולדה למשפחה יהודית.
לפורמן ישנה אחות מוזיקאית הגדולה ממנה בארבע שנים בשם מדליין פורמן.
פורמן למדה תחילה ב"תיכון בקלי", בית ספר פרטי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
פורמן למדה גם זמן קצר באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
פורמן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון המקוון של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 2015.
החלה לשחק בגיל שבע והתגלתה לראשונה בגיל 10 לצידה של כוכבת הקולנוע הצעירה המצליחה דקוטה פנינג בדרמת ההתבגרות "כלב ציד" בהפקתה של רובין רייט.
בשנת 2008 זכתה להערכה על הופעת האורח לצידה של ג'ניפר לאב יואיט בסדרת המתח "הלוחשת לרוחות"
בשנת 2009 התפרסמה בתפקיד הילדה המאומצת אסתר קולמן במותחן האימה הפסיכולוגי "היתומה" בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה ובהפקתו של לאונרדו דיקפריו.
מפיקי הסרט רצו בתחילה ילדה בלונדינית לדמות הילדה אסתר, אך פורמן שלא התאימה במראה הצליחה להרשים את המלהקים ולזכות בכל זאת בתפקיד.
בשנת 2012 השתתפה פורמן במותחן הבדיוני "משחקי הרעב" בתפקיד המיועדת ממחוז 2, קלוב.
+שנהסדרהתפקידהערות2006צדקגרייס אונילפרק: "Pilot"2006—2009The Tonight Show עם ג'יי לנוילדה קטנה4 פרקים2008הלוחשת לרוחותגרטשן דניספרק: "Pieces of You"2009המופע של קליבלנדילדהדיבוב; פרק: "The One About Friends"2011The Whole Truthליריק ביירןפרק: "Perfect Witness"2013הרפתקאות פין וג'ייקשוקודיבוב; פרק: "The Vault"2015—2016הסקס של מאסטרסטסה ג'ונסון9 פרקים2021Adventure Time: Distant Landsשוקודיבוב; פרק: "Together Again"
+שנהמחזהתפקידהערות2017All the Fine Boysאמיליאוף ברודוויי2019Mac Bethמקבת'אוף ברודוויי
איזבל קארו הייתה דוגמנית ושחקנית ממרסיי, שבצרפת.
היא התפרסמה בעקבות הופעתה בקמפיין השנוי במחלוקת "No Anorexia" בו הוצג תצלום של גופה הגרום על עצמותיה הבולטות.
קארו סבלה מאנורקסיה נרבוזה חמורה מגיל 13. לדבריה, האנורקסיה נגרמה עקב "ילדות בעייתית":
קארו אושפזה לראשונה בגיל 20. ב-2006, במשקל 25 קילוגרם (גובהה היה 1.65 מטר), שקעה בתרדמת.
רופאיה לא ציפו שתשרוד, אך היא התאוששה.
ב-2008 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "La petite fille qui ne voulait pas grossir" (הילדה שלא רצתה להשמין).
ב-11 במרץ 2008 הופיעה קארו בתוכנית "Supersize vs Superskinny" של ערוץ 4 הבריטי.
העיתונאית אנה ריצ'רדסון ראיינה אותה בנושא האנורקסיה שלה.
קארו התראיינה גם לפרק השני של סדרת הטלוויזיה התיעודית "The Prince of Beauty", בה ג'סיקה סימפסון ושני ידידיה הטובים, קן פאווס וקאסי קוב, סיירו בעולם כדי לעמוד על מהותו של היופי האמיתי.
סימפסון חקרה את האופן הבעייתי בו דוגמניות מפתחות אובססיה לרזון.
קארו סיפרה כיצד הפכה לאנורקסית, והזהירה נערות אחרות מהשלכות המחלה.
סימפסון אמרה בתגובה "מה שאת עושה עכשיו גורם לך להיראות אפילו יותר יפה, ואני מקווה שנשים בכל העולם ישמעו את הסיפור שלך, ויבינו כמה חשוב לדעת שרזון לא גורם לך להיראות יותר יפה".
הפרק שודר ב-22 במרץ 2010 בארצות-הברית וב-21 באוגוסט ביפן.
קארו הופיעה גם בתוכנית "Taboo" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
התוכנית צולמה חודשיים לפני מותה.
קארו נפטרה ב-17 בנובמבר 2010 בפריז, אחרי אשפוז של שבועיים עקב קשיי נשימה.
היא נקברה בבית הקברות מונפרנס.
סיבת המוות הייתה, ככל הנראה, סיבוכים במערכת החיסונית כתוצאה מן האנורקסיה.
מדריך המשחק של קארו, דניאל דוברו-פרבו, אמר לסוכנות הידיעות Associated Press שקארו נפטרה אחרי שחזרה לצרפת מעבודה בטוקיו, וש"סבלה ממחלה זו זמן רב" (בהתייחס לאנורקסיה).
משפחתה דיווחה לעיתונות על מותה רק ב-29 בדצמבר 2010.
אמה של קארו התאבדה ב-7 בינואר 2011.
איזבלה השנייה לבית בורבון בשמה המלא מריה לואיסה איסבל דה בורבון אי בורבון-דוס סיסיליאס (בספרדית:
Isabel Segunda de Borbón, או María Isabel Luisa de Borbón y Borbón-Dos Sicilias; 10 באוקטובר 1830 – 10 באפריל 1904) הייתה מלכה ששלטה בממלכת ספרד בשנים 1833–1868 כאשה הראשונה והיחידה שכיהנה כראש המדינה בהיסטוריה של ספרד המאוחדת.
היא הייתה החל משנת 1837 גם המונרך החוקתי הראשון של ספרד.
איזבלה השנייה עלתה על כס המלכות כתינוקת, אך זכותה לרשת את הכתר לא התקבלה על דעתה של המפלגה הקרליסטית, שסירבה להכיר באשה כמלך ריבוני של המדינה ותמכה בדודה, האינפנטה קרלוס, השמרן.
סוגיה זו הובילה למלחמות הקרליסטיות.
אחרי שלטון רצוף זעזועים, הודחה איזבלה השנייה על ידי המהפכה המהוללת ב-1868 והתפטרה רשמית בשנת 1870. בנה, אלפונסו השנים עשר הוכתר למלך ב-1874. כונתה Isabel de los Tristes Destinos (איזבלה של הגורל העצוב).
איזבלה או בשמה בלידה - מריה איסבל לואיסה, נולדה במדריד בשנת 1830 כבתו הבכורה של המלך פרננדו השביעי ושל אשתו הרביעית ואחייניתו, מריה כריסטינה לבית בורבון-שתי הסיציליות.
אביה היה נשוי קודם שלוש פעמים אך אף אחת מנשותיו לא הביאה לו צאצא שיוכל לרשת את הכתר.
עם לידתה רבים קיוו שאיזבלה תהיה המלכה הבאה.
כדי לקדם את מעמדה על חשבון אחיו, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, החליט פרננדו השביעי להעביר בפרלמנט את חוק ה" Pragmática Sanción משנת 1830".
חוק זה חידש למעשה חוק אחר שאושר על ידי הקורטס בשנת 1789 ושנודע בשם "Pragmática Sanción משנת 1789".
באמצעותו בוטל יישום החוק הסאלי שהונהג בספרד על ידי הבורבונים בתחילת המאה ה-18 והוחזר חוק הירושה הישן, שקובע שאם לא נולדו למלך יורשים ממין זכר, יוכל הכתר לעבור בירושה לבתו.
לאיזבלה לא היו אחים אלא אחות בלבד, יותר צעירה, בשם לואיסה פרננדה, שנולדה ב-1832.
ה Pragmática Sanción עוררה את זעמו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, שהיה עד אז הטוען העיקרי לכתר.
פרננדו השביעי נאלץ להגלותו אל מחוץ גבולות המדינה.
בהתאם לשינויים החוקיים, איזבלה, אז ילדה בת שלוש ובעלת התואר נסיכת אסטוריאס, הוכרזה מלכה, בעוד שאמה האלמנה מריה כריסטינה מונתה לעוצרת הממלכה.
בימי קטינותה של איזבלה נאבק האינפנטה קרלוס במשך שבע שנים, על מנת לנשל אותה מכתר המלכות.
תומכיו שלו ושל צאצאיו נודעו כ"קרליסטים" ומלחמות הירושה שהם ניהלו במאה ה-19 כונו המלחמות הקרליסטיות.
שלטונה של איזבלה השנייה החזיק מעמד רק הודות לתמיכת הצבא.
בשנים הראשונות למלכותה, כשרסני השלטון נמצאו בידי מלכת האם, העוצרת מריה כריסטינה, הממלכה ידעה את המלחמה הקרליסטית הראשונה (1840-1833).
המפלגה הפרוגרסיבית ו"המפלגה המתונה" (או "הליברלים המתונים") החזירו את הממשל החוקתי והפרלמנטרי, פיזרו את המסדרים הדתיים והפקיעו את נכסיהם, לרבות אלו של הישועים וניסו להחזיר את הסדר במדינה ולשקם את אוצרה.
בתום המלחמה הקרליסטית הראשונה העוצרת מריה כריסטינה התפטרה לטובת בלדומרו אספרטרו, נסיך ורגארה, הגנרל המצליח והפופולרי ביותר של התקופה האיזבלינית.
איש המפלגה הפרוגרסיבית, אספטרו שימש כעוצר במשך למעלה משנתיים וחצי, בין 17 באוקטובר 1840 ולבין 23 ביולי 1843
בשנת 1843 הודח בלדומרו אספורטרו על ידי הפיכה צבאית ופוליטית (pronunciamiento) בהנהגתם של לאופולדו או'דונל ושל רמון מריה נרוואאס.
השניים הרכיבו ממשלה בראשות חואקין מריה לופס אי לופס.
כדי למנוע מינויו של עוצר שלישי, ממשלה זו לחצה על הקורטס להכיר באיזבלה כבגירה כבר בגיל 13 (במקום 16).
שלוש שנים לאחר מכן התקיימו מיוזמת "המפלגה המתונה" נישואי המלכה בת ה-16 לדודן כפול שלה, פרנסיסקו, דוכס קאדיז לבית בורבון (1902-1822).
באותו יום נישאה גם אחותה הצעירה, האינפנטה לואיסה פרננדה לאנטואן, דוכס מונפנסייה מבית אורליאן.
נישואים אלו נחשבו לסימן התקרבות לצרפת של לואי פיליפ והתקבלו במורת רוח בבריטניה.
חיי הנישואים של המלכה איזבלה השנייה לא היו מאושרים.
נפוצו שמועות עקשות על כך שהבעל, הנסיך פרנסיסקו היה הומוסקסואל ושלא היה באמת אביהם הביולוגי של לפחות חלק מילדיה אם בכלל.
לפי מקורות מן המפלגה הקרליסטית הנסיך יורש העצר, אלפונסו, לימים המלך אלפונסו השנים עשר היה למעשה בנו של קפטן של המשמר המלכותי, אנריקה פואיגמולטו אי מאיאנס.
המלכה איזבלה התערבה תכופות בפוליטיקה באופן קפריזי, נעדר עקרונות, מה שתרם לחוסר הפופולריות שלה..
היא נטתה חסד לגנרלים, לפוליטיקאים הריאקציונרים המקרובים אליה ולכנסייה ולמסדרים הדתיים.
בימי שלטונה התחוללה המלחמה הספרדית-מרוקאית משנת 1859 שהסתיימה בהסכם מועיל לספרד, תוך סיפוח מספר שטחים ממרוקו.
ספרד התמודדה גם עם מלחמת איי צ'ינצ'ה הכושלת נגד פרו וצ'ילה, עם יחסים מתוחים עם ארצות הברית, מרידות אנטי-ספרדיות למען העצמאות ביארה שבקובה וה"גריטו דה לארס" בפוארטו ריקו.
בימי שלטונה נערכו גם עבודות ציבוריות, במיוחד בניית קווי רכבת, וחלה הטבה מסוימת במסחר ובפיננסים.
הסכסוכים בין המפלגות בספרד נמשכו, ובשנת 1868 נאלצה איזבלה להתפטר מכסאה.
היא יצאה לגלות בצרפת ומתה בפריז בשנת 1904.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתנה איזבלה עם פרנסיסקו, דוכס קדיס, ממנו היו לה 12 ילדים:
לואיס פרננדו, נסיך ספרד (1849)
איזבלה, נסיכת אסטוריאס (1851–1931), התחתנה עם ג'אאטנו, רוזן אגריג'נטו
מריה כריסטינה, נסיכת ספרד (1854)
מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד (1862–1946), התחתנה עם לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה
אאולאליה, נסיכת ספרד (1864–1958), התחתנה עם אנטוניו, דוכס גאיירה
פרנסיסקו דה אסיס, נסיך ספרד (1866)
איזבל סנפורד הייתה שחקנית אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת לחמשה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בקומדיית המצבים "משפחת ג'פרסון" .
נולדה בשם אלואיס גוונדולין סטנפורד בשכונת הארלם, ניו יורק לג'וזפין ולג'יימס אדוארד סטנפורד.
את צעדיה הראשונים כשחקנית מתחילה עשתה ב"תיאטרון אפולו" המקומי.
סנפורד החלה את דרכה בתפקידי אורח בטלוויזיה וכשחקנית תיאטרון במחזה "The Amen Corner i", תפקיד אשר הקנה לה הופעה הוליוודית בדרמה הקומית של סטנלי קריימר "נחש מי בא לסעוד" בתור טילי בינקס עוזרת הבית בבית משפחת דרייטון.
סנפורד זכתה להערכה רבה בתעשייה ובפרט מצידו של מפיק העל נורמן ליר שליהק אותה לתפקיד לואיס ג'פרסון בסיטקום "הכל נשאר במשפחה".
ליר שאהב את הדמות החליט ללהק את סטנפורד בדמותה של ג'פרסון לתפקיד ראשי בקומדיית המצבים "משפחת ג'פרסון".
סנפורד הופיעה בתפקיד ג'פרסון במשך כעשור כאשר במהלך השנים היא זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי והייתה מועמדת 5 פעמים לפרס גלובוס הזהב.
בהוליווד השתתפה סטנפורד בדרמה המוזיקלית "Lady Sings the Blues" ובקומדיית האימה "אהבה בנשיכה ראשונה"
סנפורד הייתה אם לשלושה מנישואיה לוויליאם ריצ'מונד.
היא נפטרה ב-9 ביולי 2004 בנסיבות טבעיות בגיל 86, נקברה ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבלוס אנג'לס.
על פועלה כשחקנית זכתה סנפורד לכוכב טלוויזיה על שמה ב"שדרת הכוכבים של הוליווד".
איזבלה גינור (נולדה ב-5 באפריל 1948) היא היסטוריונית ועיתונאית חוקרת של החתרנות הסובייטית בארץ ישראל והמעורבות הצבאית הסובייטית במזה"ת.
גינור נולדה באוקראינה ב-5 באפריל 1948. מאז 1967 חיה בישראל.
גינור היא עמיתת מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה במסגרתו בשיתוף עם בן זוגה, גדעון רמז, את מחקרם אודות המעורבות הצבאית הסובייטית בסכסוך הישראלי-ערבי והמימד הגרעיני של מלחמת ששת הימים: Foxbats Over Dimona.
הספר זכה במדליית כסף לספר השנה לשנת 2008 של מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
זכתה בפרס על שם אהרן יריב לשנת 2004 המוענק על ידי המרכז למורשת המודיעין.
ב-2016 זוג החוקרים פרסם ממצאים שערך על בסיס ארכיון מיטרוחין אודות מרגלים מטעם ברית המועצות בישראל ומידע על פרשיות נוספות.
איזבלה גינור, מטפורה, ספרית פועלים
, ביקורת על הספר 'עטלפים מעל דימונה'
איזבל פדרו (נקראה גם יסכה קפלן, 1934 – 27 באפריל 2023) הייתה ציירת ואדריכלית אשר במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ביצעה במצרים פעולות ריגול בשליחות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
איזבל פדרו נולדה במונטווידאו בירת אורוגוואי, אביה, יצחק פדרו, יליד פולין, היה נצר למשפחה יהודית מיוחסת מספרד, עלה לארץ ישראל בשנת 1921 עבד בארץ כחלוץ, אך לאחר כמה שנים היגר לאורוגוואי שם נולדה איזבל בשנת 1934.
בתום לימודיה התיכוניים למדה איזבל אדריכלות וציור באוניברסיטה לאמנויות במונטווידאו, היא הייתה פעילה בארגוני נוער ציוניים ובשנת 1961, בהיותה בת עשרים ושבע וגרושה, עלתה לישראל.
בעודה עולה חדשה יצרו אנשי המוסד בשנת 1962 קשר עמה והציעו לה לפעול בחו"ל למען ביטחון המדינה.
הם הסבירו לה כי בשל הרקע האישי שלה היא מתאימה לפעילות החשאית במסווה של ציירת וצלמת המחפשת אתרי נוף לציור ולצילום.
בתחילה הוטלה עליה משימה לצלם בארץ אתרים צבאיים ואסטרטגיים ואם תיתפס תמנע מלגלות כי היא עושה זאת במסגרת פעולה חשאית.
בהמשך היא אומנה בפיענוח צילומי אוויר ובקריאת מפות טופוגרפיות, שימוש בכלי נשק ובמכשיר מורס.
היא אובחנה כמוכשרת לשליחות ונפגשה עם ראש המוסד איסר הראל ולאחר שפרש נפגשה עם יורשו בתפקיד מאיר עמית.
באפריל 1963 יצאה איזבל פדרו לשליחיותה.
תחנתה הראשונה הייתה בפריז שם פגשה ביצחק שמיר, שהיה מפקד היחידה שהפעילה סוכנים במדינות יעד.
היא יועדה להישלח למצרים, שהייתה באותה עת, תחת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, האויבת הראשית של מדינת ישראל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יצאו ממצרים פעולות חבלה של הפדאיון, ולאחר מלחמת סיני נמשכו יחסי האיבה בין שתי המדינות.
שמיר הכין אותה לקראת יציאתה לשליחות במצרים והיא יצאה לדרכה.
פרדו נכנסה למצרים באשרת תייר עם דרכון של אורוגוואי.
מאחר שבדרכונה היו חותמות של מדינת ישראל היא לכלכה אותו ובקונסוליה של אורוגוואי באמסטרדם החליפה אותו לדרכון חדש אותו הציגה במצרים.
היא הגיעה למצרים כשהיא מצוידת במכשיר מורס ובמכשיר רדיו לקליטת שידורים בגלים קצרים.
בהגיעה למצרים הצהירה כי היא מתעתדת ללמוד ארכאולוגיה ולעסוק בציור.
תחילה התגוררה איזבל פרדו במלון יוקרה בו התארחו מצרים בני המעמדות העליונים.
היא התיידדה עם ארכאולוג שערך מסעות ברחבי מצרים, והוא הסכים לצרף אותה למסעותיו.
בהמשך הכירה עיתונאי מצרי בכיר המקורב לשלטון המצרי.
הוא הציג בפניה קצין צבא בכיר שהזמין אותה למועדון הספורט ברובע אל זמאלק בו הייתה לה הזדמנות להכיר את נשות החברה הגבוהה.
אחת מהן נהגה להיפגש עמה בקפה "גרופי" בו הסתופפו קציני צבא מצרים בכירים.
מכל ההיכרויות האלה שאבה שפע של מידע מודיעיני.
במסעותיה ברחבי מצרים היא סקרה בסיסי צבא ושדות תעופה צבאיים.
במהלך שירותה הצליחה פדרו להשיג את התוכניות של סכר אסואן, שהיה יעד אסטרטגי בעל חשיבות עליונה.
את המידע שאספה, כולל מסמכים וצילומים, שלחה לישראל באמצעות מכרים מספרד שיצאו ממצרים ושיגרו את החומר בדואר לישראל, מבלי שידעו מה כלול במעטפות.
בשנת 1965, אחרי שלוש שנים של שליחות במצרים, ביקשה פדרו לחזור לישראל כדי להקים משפחה.
כששבה לארץ פרשה מן המוסד.
בשובה לארץ עסקה באדריכלות פנים, השתלמה באמנות והציגה את ציוריה בתערוכות באירופה ובארצות הברית.
זמן לא רב לאחר שובה לארץ היא נישאה לבן עמי קפלן איש עסקים מראשון לציון שבצעירותו היה חבר האצ"ל, נעצר על ידי הבריטים והיה כלוא למעלה משלוש שנים במחנה המעצר בלטרון.
ולאחר קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות.
בהמשך היה בן עמי קפלן מועמד מטעם הליכוד לראשות העיר ראשון לציון וכיהן כחבר מועצת העיר.
הוא נפטר בשנת 2005. איזבל המשיכה שנים רבות לעסוק בעיצוב פנים.
איזבלה, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Isabel de Portugal; 24 באוקטובר 1503 – 1 במאי 1539), הייתה בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
איזבלה נולדה ב-24 באוקטובר 1503 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
איזבלה נקראה על שם סבתה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, ועל שם דודתה איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל, שהייתה גם אשתו הראשונה של אביה.
ב-10 במרץ 1526 התחתנה איזבלה בסביליה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והביאה איתה נדוניה גדולה מאוד.
על אף שהנישואים היו נישואים פוליטיים, התאהב בה קרל והנישואים היו מאוד מוצלחים.
בעת היעדרויותיו של קרל מספרד בשנים 1529–1532 ו-1535–1539 שימשה איזבלה כעוצרת השלטון, והוכיחה את עצמה כפוליטיקאית מוכשרת.
ב-1 במאי 1539 מתה איזבלה, לאחר שילדה בן מת.
מותה השפיע עמוקות על קרל, והוא לא התחתן שוב ולבש שחורים עד מותו.
בשנת 1580 ירש בנה פליפה השני, מלך ספרד את ממלכת פורטוגל, במה שנקרא האיחוד האיברי.
ב-10 במרץ 1526 התחתנה איזבלה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה מספרד (1528–1603), התחתנה עם מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
חואנה מספרד (1535–1573), התחתנה עם ז'ואאו מנואל, נסיך פורטוגל
איזבל מריה, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Isabel Maria de Bragança, regente de Portugal; 4 ביולי 1801 - 22 באפריל 1876), הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, והעוצרת של פורטוגל בין השנים 1826–1828.
איזבל מריה נולדה ב-4 ביולי 1801 בקואלוז', לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלטה המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
בשנת 1821 חזרה איזבל מריה יחד עם הוריה לפורטוגל, בעוד אחיה פדרו נשאר כעוצר הממלכה בברזיל.
בשנת 1826 מת אביה ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, ואחיה פדרו הומלך כמלך פורטוגל פדרו הרביעי.
אלא שפדרו סירב לעזוב את ברזיל ולשוב לפורטוגל, ואיזבל מריה שלטה בממלכה כעוצרת.
הממלכה, שחוקתה משנת 1821 בוטלה עוד בידי ז'ואאו השישי, קיבלה עתה מידי פדרו חוקה חדשה, שנודעה כ"צ'רטה" של שנת 1826. איזבל מריה ומקורביה לא ראו בעין יפה את מתן החוקה וניסו למנוע את כניסתה לתוקף.
פדרו, שמלך עתה בשתי ממלכות, לא הצליח לאחד אותן, והניסיון למשול בשתיהן לא עלה יפה.
בפורטוגל לא קיבלו בעין יפה מלך היושב בברזיל, ואילו בברזיל הושמעה ביקורת על התעסקותו של פדרו בבעיותיה של פורטוגל.
לבסוף היה על פדרו לבחור בין ברזיל לפורטוגל, והוא בחר בראשונה.
לאחר חודשיים בלבד כמלכה של פורטוגל ויתר על תוארו הזה במאי 1826.
לפני התפטרותו מן המלוכה הקפיד להסדיר את סוגיית יורשיו.
בפורטוגל נועדה להחליפו בתו הבכורה מריה השנייה, מלכת פורטוגל, ובברזיל, לאחר מותו, אחד מבניו.
מכיוון שאיזבל מריה לא עמדה בדרישות תפקיד העוצרות בפורטוגל, החליף אותה פדרו באחיה מיגל, שהיה בגלות בווינה, כעוצר הממלכה במקום בתו הקטינה.
בהמשך פרצו בפורטוגל המלחמות הליברליות, שבהם תמכה איזבל מריה באחייניתה מריה השנייה, מלכת פורטוגל נגד אחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל.
לאחר מכן פרשה איזבל מריה מהפוליטיקה והקדישה את חייה לדת, וב-22 באפריל 1876 מתה בליסבון, ובעת מותה, היא הייתה הנכדה האחרונה ששרדה מנכדיו של פדרו השלישי, מלך פורטוגל.
איזבלה די מורה (באיטלקית: Isabella di Morra; נולדה 1520 – 1545/1546 לערך) הייתה משוררת איטלקייה מתקופת הרנסאנס.
איזבלה אולצה לחיות בבידוד על ידי אחיה, ובכך נבצר ממנה לקחת חלק פעיל בחיים הספרותיים של אותם הימים.
היא כתבה את יצירתה, אשר לא התפרסמה בחוגים הספרותיים, בעודה מתגוררת בטירה המשפחתית בגפה.
חייה הקצרים נגדעו כאשר אחיה רצחו אותה בשל חשד לפרשת אהבים.
רק 13 שירים מיצירתה שרדו עד לימים אלו.
למרות היקפה המצומצם, עבודתה נחשבת לאחד מהביטויים החזקים ומקוריים ביותר של השירה האיטלקית מהמאה ה-16. סגנונה והנושאים שדנה בהם מעניקים לה מקום של כבוד בין מבשרי השירה הרומנטית, ושיריה מהווים לעיתים קרובות נושא עבור הביקורת הפמיניסטית.
איזבלה נולדה למשפחת אצולה בפאוולה (Favale, כיום וולסיני, בנפת מאטרה), שהייתה באותו הזמן חלק מממלכת נאפולי.
היא הייתה בתו של ג'ובאני מיקלה די מורה, ברון פאוובלה, ושל לואיזה ברנקצ'יו, אצילה ממשפחה נפוליטנית.
תאריך לידתה אינו ידוע בוודאות: מחקרו של בנדטו קרוצ'ה העריך אותו לסביבות 1520, אף על פי שייתכן כי איזבלה נולדה קודם לכן, בשנת 1515 או 1516.
בהיותה ילדה, אביה של איזבלה לימד אותה ספרות ושירה.
האב נטש את המשפחה (שכללה את אימה של איזבלה, את אחותה פורציה ואת חמשת אחיה: מרקנטוניו, שיפיונה, דצ'ו, צ'זרה ופאביו) בשנת 1528. סיבת הנטישה הייתה תמיכת האב בפלישה הצרפתית לממלכת נאפולי, אשר נשלטה באותה התקופה על ידי קרל החמישי, מלך ספרד.
תמיכה זו אילצה את האב לבקש מקלט בצרפת, בה שימש כיועץ וחצרן אצל המלך פרנסואה הראשון.
הילד הצעיר ביותר במשפחה, קמילו, נולד אחרי עזיבתו.
שיפיונה הצטרף לאביו בצרפת לאחר זמן קצר, והבכור מבין האחים, מרקנטוניו, הפך לשליט פאוולה.
איזבלה גדלה בסביבה משפחתית עוינת, עם אם חסרת אונים ואחים פרועים שלא שמו את דעתם על תחומי עניינה.
איזבלה הושפעה עמוקות מהעזיבה הפתאומית של אביה, והדבר ייסר אותה למשך כל שארית חייה.
האדם היחיד איתו יכלה לשוחח על ספרות היה מורה פרטי שהדריך אותה בלימוד יצירתו של פטררקה ושל המשוררים הלטיניים הקלאסיים.
כבר מההתחלה שררה איבה בין איזבלה לשלושת אחיה הצעירים צ'זארה, דצ'ו ופאביו, אשר כנראה קינאו בכישרון הספרותי של אחותם ובתשומת הלב שהוענק לחינוך שלה.
האחים הכריחו את איזבלה לחיות בידוד בטירה המשפחתית בפאוולה, הממוקמת על מצוק תלול מעל הים היוני.
בטירה איזבלה הקדישה את זמנה לכתיבת שירים, ומצאה בשירה את הנחמה היחידה לבדידותה.
אף על פי כן, הייתה לאיזבלה הזדמנות להתיידד עם שכניה המלומדים: עם דייגו סנדובל דה קסטרו, ברון בוליטה (כיום נובה סירי), עם קסטלן מקוזנצה, ועם אשתו אנטוניה קרצ'ולו.
דייגו היה אדם יפה תואר ממוצא ספרדי אשר נלחם כחייל למען קרל החמישי בזמן משלחת אלג'יר.
נוסף על כך, הוא היה משורר מפורסם, חבר באקדמיית פירנצה ומקושר לבעלי השררה בנאפולי, בהיותו בן החסות של המשנה למלך פדרו דה טולדו.
איזבלה ודייגו החלו להתכתב באופן סודי, אולי תחת עידודו של מורהּ של איזבלה.
דייגו נהג לשלוח לאיזבלה מכתבים החתומים בשם אשתו, בהם הוא כלל קטעי שירה.
לאחר זמן מה החלו להופיע שמועות על קשר סודי בין איזבלה לדייגו, אף על פי שטיב היחסים ביניהם לא התברר עד עצם היום הזה.
חוץ מהתייחסות קצרה לנישואים, יצירותיה של איזבלה לא כוללים שירי אהבה המופנים לאדם כלשהו, ואילו שיריו של דייגו תיארו את רגשותיו כלפי אהובתו, מוטיב מקובל בשירי אותה התקופה.
עם זאת, לאחר שנודע לאחיי איזבלה על אודות המכתבים, הם החלו לחשוד ברומן מחוץ למסגרת הנישואים, והחליטו להעניש את איזבלה על מנת לגאול את כבוד משפחתם.
קורבנם הראשון של אחי איזבלה היה המורה שלה, אשר העביר את המכתבים בינה לבין דייגו.
לאחר מכן הם התעמתו עם איזבלה עצמה, אשר, לדברי מקורות מהתקופה, נמצאה עם המכתבים הבעיתיים בידיה.
שניים מהאחים ברחו לצרפת, אבל חזרו לאחר זמן קצר לפאוולה בשביל להתנקש בדייגו אשר, מחשש לחייו, שכר שומר ראש.
שלושת המתנקשים, עם עזרתם של שני דודים, הרגו את דייגו ביער ליד נויה (כיום נואפולי) מספר חודשים מאוחר יותר.
בעת ביקורו בוולסיני (פאוולה לשעבר), ניסה בנדטו קרוצ'ה לאתר את קברה של איזבלה, אך עבודות החידוש שבוצעו בכנסייה מחקו כל זכר של קברי משפחת די מורה.
הרוצחים נאלצו לברוח מממלכת נאפולי כדי להימלט מחרונו של המשנה למלך פדרו דה טולדו.
הם הצטרפו לאביהם בצרפת, אשר נפטר זמן קצר לאחר הרצח (ישנן עדויות שהוא היה עדיין חי בשנת 1549).
במשפט שנערך שלא בפניהם, האחים נמצאו אשמים ברצח אחותם ודייגו.
שיפיונה, למרות הזיעזוע והגועל שרציחות אלו עוררו בו, סייע לאחיו בשעת צרתם.
דצ'יו הפך לכומר וצ'זארה נשא אישה צרפתית ממשפחת אצולה.
לא ידוע מה עלה בגורלו של פאביו.
שיפיונה, שהיה המזכיר של המלכה קטרינה דה מדיצ'י, הורעל על ידי חצרנים אחרים שקינאו במעמדו.
באותו הזמן, שאר האחים שנשארו בפאוולה הובאו למשפט.
מרקנטוניו, שלא לקח חלק במזימה, נכלא במשך כמה חודשים ואז שוחרר.
האח הצעיר, קמילו, נמצא לא אשם בשותפות לרצח.
שיריה של איזבלה התגלו כאשר הרשויות ערכו חיפוש בטירה המשפחתית בזמן חקירת הרצח.
עשר סונטות ושלושה שירים מפרי ידיה פורסמו לאחר מותה.
איזבלה זוהתה עם התנועה הספרותית מהמאה ה-16 המכונה פטררקיזם, אשר ניסתה להחיות את הסגנון הספרותי של הסופר האיטלקי פטררקה.
אף על פי שאוצר המילים, הביטויים והסגנון הספרותי התאימו לאלו של תנועה זו, איזבלה מתייחדת בטון הדרמטי שלה, הדומה יותר לזה של משוררים מימי הביניים כגון דנטה אליגיירי ויאקופונה דה טודי.
שירתה אישית מאוד, והושפעה מחוויותיה המשפחתיות וחייה המבודדים.
איזבלה נהגה לכתוב מתוך דחף, כדי לפרוק את התסכול שלה, מבלי להשתמש בקישוטים ספרותיים או בסגנון אלגנטי יתר על המידה.
בניגוד לשירים אחרים שנכתבו בידי נשים בנות אותה התקופה, המהללים בעיקר את האהבה האידיאלית, יצירתה של איזבלה עוסקת בכאבה הקיומי, בטינה ובבדידות, דבר המייחד אותה משאר משוררי הפטררקיזם.
מבחינת איזבלה הנישואים הם הדרך היחידה לאהבה, אשר לא רק יספקו את מעמדה החברתי בתור אישה, אלא אף יעזרו לה להימלט מהסביבה המדכאת בה היא חיה.
שירתה מתארת את העצב שהיא חשה בבדידותה, בהיותה מופרדת משוחרי ספרות אחרים, ואת געגועיה לאביה.
לרוב שיריה מופנים לטבע, בת השיח העיקרית של קינתה.
איזבלה הגדירה את סגנונה כ-"ממורמר, קשה ומלא עצב" או "לא מזוקק ושברירי".
המזל הוא יריבהּ העיקרי בשיריה, האשם בניסיון לשלול את האושר והחופש שלה.
המזל ביצירתה הוא האנשה של אכזריות המין האנושי כלפי "כל בן-אנוש טוב לב", היוצר כך עולם בו רודנות ואלימות גוברים על מוסריות וערכיות.
איזבלה מביעה שאט נפש ממולדתה, המכונה בשיריה "גיא בן הינום" ו-"אתר מקולל", המוקף ב-"יער אפל ובודד", המיושב על ידי "אנשים אי-רציונליים ומחוסרי השכל", ואשר נחצה על ידי ה-"סירי העכור" (שמו הקודם של נהר הסיני, הנמצא בקרבת מקום לטירה המשפחתית).
היא מדמיינת את עצמה נזרקת לתוך הנהר, אולי מתוך כוונה לאבד את עצמה לדעת.
תיאורים אלו הניבו את התאוריה שבין אחותה של איזבלה, פורציה, לבין דייגו סנדובל התקיימה חליפת המכתבים, ולמעשה הם היו קורבנות הרוצחים; איזבלה, המושפעת על ידי טרגדיה, השליכה את עצמה לאחר מכן לתוך הנהר.
תאוריה זו נתמכת בחוסר העדויות לגבי מיקום קבורתה של איזבלה.
בשיריה, איזבלה סורקת את הים, בעודה מחכה לספינה שתביא חדשות טובות על גורל אביה (אשר למעשה חי בנוחות בצרפת, מתעלם מגורלה הקשה) ובתקוות השווא שמצבה ישתפר עם חזרתו.
היא מאשימה את קרל החמישי (מכונה בשם "הקיסר" בשיריה) בכך שהוא "מונע מהאב לעזור לביתו", ואילו פרנסואה הראשון, ה-"מלך גדול", הוא מושא תקוותיה לשחרור אביה.
תקוות אלו נופצו כאשר אויבי פרנסואה הביסו אותו, דבר שהפך את איזבלה למדוכדכת אף יותר.
אמהּ מתוארת כזקנה אומללה שאינה מסוגלת לשלוט בילדיה; אחיה הם "עצלים באופן קיצוני ודוחה", ואיזבלה מאשימה את המזל שלא העניק להם את האופי הנוח שהיה אופייני לאבותיה.
איזבלה מצרה על כך שהיא ננזפת על ידי "אנשים בורים, אשר בשל סכלותם אינם מבינים אותי".
איזבלה אף ביכתה את המשורר לואיג'י אלמני, אשר נמלט לצרפת אחרי שניסה לקשור קשר נגד החשמן ג'וליו דה מדיצ'י, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור קלמנס השביעי.
היא כותבת על ה-"סוף מעורר הרחמים" שלה, דבר המעלה את החשד שהיא הייתה מודעת לרצח הקרב ובא, על אף שייתכן כי היא ציפתה למיתה טבעית שתביא סוף לחייה העצובים.
ביצירותיה האחרונות מוצאת איזבלה מעט נחמה בישו ובבתולה מרים, באמצעותם נראה שהיא סוף סוף קיבלה על עצמה את קיומה העצוב וניסתה למצוא שלוות הנפש, תוך כדי השלמה עם הארץ שהיא תיעבה.
תקוותה הסופית הייתה לראות את עצמה "לגמרי משוחררת מן האוויר הסוער של ארץ, ולהימצא בין הנשמות המבורכות".
מספר שנים לאחר מותה של איזבלה, שיריה הופצו בחוגים הספרותיים של נאפולי, וזכו להערכה מצד קוראיהם.
בשנת 1552 שיריה נכללו באנתולוגיה מאת לודוביקו דולצ'ה שהודפסה בוונציה.
היצירה שלה הוכנסה בשלמותה לאוסף שירים אחר, "שירים מאת נשות חיל אצילות", פרי ידיו של לודוביקו דומניקי, בשנת 1559. בשנת 1629, אחיינה מרקנטוניו, בנו של קמילו, פרסם ביוגרפיה משפחתית בשם "תולדות משפחת האצולה די מורה", בה מצויים פרטים חדשים לגבי חייה ומותה.
אף על פי שעבודתה נכללה באנתולוגיות נוספות, איזבלה כמעט נשכחה כמשוררת, ומבקרי הספרות התעלמו ממנה במשך מאות שנים.
אחרי תקופה ארוכה של שקט, אשר נמשכה עד לתחילת המאה ה-20, היצירה של איזבלה התגלתה מחדש על ידי אנג'לו דה גוברנטיס בשנת 1901, כאשר השתתף בכנס ספרותי בבולוניה.
בשנת 1907, דה גוברנטיס פרסם את ספרו "איזבלה די מורה.
שירים", אשר הכיל ביאורים ומבוא ביוגרפי לחיי איזבלה.
בנדטו קרוצ'ה היה האדם הראשון שסיפק ביוגרפיה רחבה וביקורת ספרותית מקיפה על יצירתה, דבר שגרם להעריך מחדש את מקומה בספרות האיטלקית.
קרוצ'ה שיבח את שירתה על ה-"תשוקה המיידית" וה-"התעמקות הרגשית", השונה מאוד מהסגנון הספרותי של תקופתה, אותו קרוצ'ה כינה "מצועצע ומלאכותי".
גרנדלר, מחבר "האנציקלופדיה של הרנסאנס", עבודתה של איזבלה היא "מקדימה בצורה מרשימה את רעיונות הרומנטיקה" והוא אף מציין כי "אין משורר אחר לפני איזבלה שהחדיר עומק אישי כל כך לשירתו, תוך כדי הכנסת דרמה חדשה לשירה, וזאת מכיוון שהיא עוסקת בנסיבות הטרגיות של חייה".
לדעתו, דבר זה תורם "לפיתוח רגישות חדשה בשפה הפואטית, המבוססת על כתיבה המעלה את הפאן הביוגרפי, הפוליטי, המשפחתי והאישי לרמה שירית גבוהה ביותר".
איזבלה נחשבת למבשרת שירתו של ג'אקומו ליאופרדי בשל הנושאים הדומים בהם עסקו, רגשותיהם וחוויות חייהם הנושקות.
ייתכן גם ששיריה השפיעו על טורקוואטו טאסו כפי שניתן להסיק משירו "שיר למטאורו" משנת 1578.
איזבלה גולמה על ידי אני דופריי בדרמה העוסקת בחייה אשר הועלה בתיאטרון ד'אורסיי, בפריז, ב-23 באפריל 1974. המחזה נכתב על ידי אנדה פייר דה מנדיארג ובוים על ידי ז'אן-לואי בארו.
בשנת 1993 הוקם אתר ספרותי על שמה בוולסיני, עיר הולדתה, בו מצוי תיאטרון.
הצגת התיאטרון "סיפורה של איזבלה די מורה, מסופר על ידי בנדטו קרוצ'ה" שנכתב על ידי דאצ'ה מראיני הוצג בוולסיני בשנת 1999 ולאחר מכן ברומא, בשנת 2000.
יונו הקדושה, אם הלבבות הוולגריים (Sacra Giunone, se i volgari cuori)
איזבלה וידוביץ' היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
מוכרת בשל תפקידה בסרטים "בחזית" ו-"פלא" בתפקיד ויה פולמן.
וידוביץ' נולדה בשיקגו שבאילינוי שבארצות הברית, להורים ממוצא קרואטי ובוסני.
אמה אליזבתה (לבית באסיץ') היא קולנוענית, שחקנית וסופרת.
איזבלה החלה להופיע כבר בגיל 7 בהפקות התיאטרון של מרי פופינס, קאמפ רוק ואנני.
לאחר מכן היא עברה אל הקולנוע וסדרות הטלוויזיה בשנת 2011.
בשנת 2011 שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "מחשבות פליליות", "קונאן" ו-"לגדל את הופ".
ושיחקה בסרט הטלוויזיה "מעט במשותף".
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד אורח בסדרות "החוק של הארייט", "ערים כל הלילה", וגילמה את הילדה רובין פטרסון בסדרה "Deadtime Stories" אשר שודרה בניקלודיאון.
כמו כן, שיחקה בסרט הקולנוע "תמצא אותי", ובסרטי הטלוויזיה "אח קטן", ו-"עזרה לחגים".
בשנת 2013 שיחקה בסרט האקשן "בחזית" את בתו של ג'ייסון סטיית'האם.
בשנת 2014 גילמה את שרלוט בסדרת המדע הבדיוני של The CW "המאה" למשך 2 פרקים.
שיחקה בתפקיד משני בסיטקום "רווק פלוס ילד" של רשת NBC.
בשנת 2015 שיחקה גם בעונתה השנייה.
באותה שנה שיחקה במיני סדרה "Halo: The Fall of Reach" שמבוסס על נובלה באותו שם שחיבר אריק נילונד.
וכן, החלה לגלם את דמותה של טיילור שאו בסדרת הדרמה "משפחת פוסטר" החל מהעונה השלישית עד לעונה החמישית ב-2018.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל" בתור קארה הצעירה.
שיחקה בסרט הקולנוע "פלא" את דמותה של ויה פולמן, אחותו של אוגי.
בשנת 2018 שיחקה בעונה הרביעית של הסדרה "איי זומבי" בתפקיד איזבל.
בשנת 2019 החלה לשחק דמות ראשית בסדרה "ורוניקה מארס" שעלתה בעונה רביעית מאוחרת ברשת הולו.
+שנהסרטתפקידהערות2008Thoda Pyaar Thoda Magicאנהללא קרדיט2012Find Meפרנקי2013Grave Secretsרוביןבחזיתמאדי ברוקר2017פלאאוליביה "ויה" פולמן2021The Accursedסאני
איזבלה הדוויג פרנסיסקה נטליה, נסיכת קרוי , הייתה אשתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
איזבלה נולדה בדילמן ב-27 בפברואר 1856 לרודולף, דוכס קרוי ולנטלי, נסיכת לינייה, בתם של אז'ן, נסיך לינייה השמיני ונטלי דה טראזגני.
ב-8 באוקטובר 1878 התחתנה איזבלה עם פרידריך, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
בשנת 1895 מת דודו של בעלה - הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ללא בנים, ובעלה פרידריך ירש את תאריו וחלק גדול מנחלותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה להיפגש בביתה עם העוזרת שלה סופיה, רוזנת חוטק, אולם בתחילה חשבה איזבלה שהוא בא לחזר אחר בתה הבכורה מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
כשהתפרסם דבר חיזוריו של פרנץ פרדיננד וסופיה פרצה שערורייה באימפריה, ואיזבלה ניסתה בכל יכולתה לבטל את נישואיהם.
לנוכח סירובו העיקש של פרנץ פרדיננד לוותר על סופיה, הושגה פשרה ביוזמתה של מריה תרזה, נסיכת פורטוגל, אמו החורגת של פרנץ פרדיננד וגיסתו האימתנית של הקיסר: פרנץ פרדיננד הורשה להינשא לסופיה, ובו זמנית לשמור על מעמדו כיורש העצר.
כמו כן הוענק לסופיה התואר "דוכסית הוהנברג", אשר היה אמור לעבור בירושה גם לילדיה.
עם זאת, היא לא יכלה לקבל את התואר "קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה" אשר היה שמור לאשת הקיסר, וילדיה לא יהיו זכאים לרשת את הכתר ואף לא יקבלו את זכויות היתר שהיו שמורות לבני הבסבורג.
הזוג קיבל את התנאים, וב-28 ביוני 1900 נאלץ להופיע בארמון הופבורג בפני הקיסר, הארכיבישוף של וינה, האצולה האוסטרית וההונגרית ושרי שתי המדינות, כדי לחתום על מסמך רשמי שבו הובטחו התנאים.
סופיה ופרנץ פרדיננד נישאו בטקס צנוע יחסית ב-1 ביולי 1900, ברייכסטאדט שבבוהמיה.
הקיסר לא השתתף בטקס, וכך גם אחיו של פרנץ פרדיננד ולמעשה כל משפחת המלוכה פרט לאמו החורגת ושתי אחיותיו החורגות של פרנץ פרדיננד.
כעבור עשור, יצרה איזבלה סערה דומה כאשר אחיינה, קרל, נסיך קרוי ביקש להינשא לננסי לישמן, בתו הצעירה של שגריר ארצות הברית בגרמניה, ג'ון ג'ורג' אלכסנדר לישמן, לשעבר נשיא חברת קרנגי פלדה.
איזבלה טענה שננסי, בהיותה אמריקנית, לא הייתה בת זוג מתאימה לנסיך קרוי.
אולם, קרל וננסי התחתנו בכל זאת, ונכדם הוא דוכס קרוי כיום.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה בעלה למפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי, אולם בשנת 1917 נטל קרל הראשון, קיסר אוסטריה את התפקיד לעצמו.
לאחר המלחמה הוחרמו כל נכסיו של פרידריך על ידי ממשלות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, כולל ארמונו בווינה ואוסף האמנות שלו, אך נכסיו בהונגריה לא הוחרמו.
בני הזוג התיישבו בהונגריה, וב-5 בספטמבר 1931 מתה איזבלה בביתה בבודפשט.
ב-8 באוקטובר 1878 התחתנה איזבלה עם הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1879–1962), התחתנה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1882–1940), התחתנה עם אליאס, דוכס פארמה.
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (1883–1956), התחתנה עם גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגפורסט.
איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (1888–1973), התחתנה עם גאורג, נסיך בוואריה.
מריה אליס, ארכידוכסית אוסטריה (1893–1962), התחתנה עם ברון פרידריך פון ואלדבוט באזנהיים.
איזבלה, נסיכת פארמה (בספרדית: Isabel de Borbón; 31 בדצמבר 1741 - 27 בנובמבר 1763), הייתה אשתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
איזבלה הייתה אישה משכילה בצורה יוצאת דופן לתקופתה.
במהלך כשלוש שנות נישואיה, יצרה 19 יצירות (חלקן לא גמורות), העוסקות בפילוסופיה, דת, אתיקה, פוליטיקה, דיפלומטיה, תאוריה צבאית, סחר עולמי, חינוך, חברה ומעמד האישה.
ביוגרפים סבורים כי סבלה במהלך חייה מדיכאון או הפרעה דו-קוטבית, ייתכן על רקע גנטי.
איזבלה נפטרה בגיל 21 מאבעבועות שחורות.
איזבלה נולדה בפארמה ב-31 בדצמבר 1741, לפליפה, רוזן צ'ינצ'ון, ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה.
בשבע שנותיה הראשונות, גדלה איזבלה בחצר המלוכה במדריד, תחת חסותם של סבה וסבתה מצד אביה.
סבתה, המלכה אליזבטה, גילתה כלפיה חיבה ודיווחה בקביעות לבנה (אביה של איזבלה) על שלומה והתפתחותה.
יחסיה עם אמה היו מורכבים והיא הפגינה כלפיה קרירות וחוסר סבלנות.
האם אף תיארה את איזבלה כ"עקשנית" ו"בלתי נסבלת".
איזבלה הופקדה תחת השגחת אומנת, האלמנה ממוצא צרפתי.
איזבלה פיתחה קשר קרוב עם אומנתה, עובדה שעוררה את קנאת אמה.
חינוכה של איזבלה התבסס על האידיאלים המקובלים באותה תקופה עבור נסיכות.
אביה הורה על שימוש בענישה גופנית, וגישה זו אושרה גם על ידי אמה.
על פי האוטוביוגרפיה שלה, תוארה איזבלה כילדה אנרגטית ושובבה.
בין תחביביה נמנו מרדף אחר פרפרים, רכיבה על סוסים וביצוע תרגילים באמצעות חבל.
היא אף גילתה עניין בכתיבה, שירה וציור.
בין 6 בינואר ל-7 באוקטובר 1749, שהתה איזבלה בוורסאי, עת ביקרה את משפחת אמה בדרכה לפארמה.
כנכדתם היחידה באותה עת של לואי ה-15 ומריה לשצ'ינסקה, זכתה איזבלה לתשומת לב וחיבה מוגברות.
הפאר וההדר של חצר המלוכה הצרפתית עמדו בניגוד למנהגי החצר הספרדית הנוקשים יותר.
בגיל שמונה, הורשתה להשתתף באירועי החצר, לרבות תיאטרון, אופרה, נשפים וקונצרטים.
באותה תקופה, איזבלה שלטה בספרדית (אותה למדה מאומנתה) יותר מאשר בצרפתית (בה השתמשה עם אמה וסבתה מצד אביה).
עם הזמן, החלה איזבלה ליהנות משהותה בוורסאי.
היא נהגה ללוות את המלכה מריה לאופרות, הצגות וקונצרטים, ונהנתה מהיחס לו זכתה כנסיכה צרפתייה מן המניין: המשמר המלכותי הצדיע לה, והיא הושבה בכורסה הזהה לזו של אמה ודודותיה.
לאחר שהותה בוורסאי, שמרה על קשר מכתבים עם משפחת אמה, וצרפתית הפכה לשפתה העיקרית.
בשנת 1748 הסתיימה מלחמת הירושה האוסטרית בהסכם אאכן, ואביה קיבל את השלטון בדוכסות פארמה.
בשנת 1751 נולדו שני אחים לאיזבלה: פרדיננדו, דוכס פארמה ומריה לואיסה מפארמה, כלפיהם הפגינה אמם חיבה רבה יותר.
הדוכס נהג לשהות בנפרד מילדיו במשך שבעה חודשים בשנה בארמון הדוכס של קולורנו, סמוך לאזורי ציד מועדפים.
איזבלה נהגה לשלוח לו מכתבים קצרים המתארים את הרגלי השינה ובקיעת השיניים של שני התינוקות.
חרף העובדה שאיזבלה אכן ניהלה חליפת מכתבים עם אמה, מכתבים אלו אבדו.
בערך באותה תקופה, הביעו מקורביה תמיהה בפני לואיז אליזבת בנוגע ליחסה הקר כלפי בתה הבכורה.
בתגובה, טענה כי "דמותה רצינית מדי" מכדי "להתחבר עם בתה".
בקיץ 1749, העסיקו הוריה של איזבלה את פייר סרו, מחזאי צרפתי משכיל ובעל ניסיון בהוראה, לניהול ענייניהם ולהדרכת איזבלה בהיסטוריה, ספרות וצרפתית.
בשנת 1754, לבקשת חצר המלוכה במדריד (שדאגה לאדיקותו הדתית של סרו), הוא הוחלף בישועי צרפתי.
היא המשיכה לפתח את כישוריה ברישום, ציור ומוזיקה עם אומנתה; היא הצטיינה בשירה ובנגינה בכינור ובצ'מבלו.
מדיניות הנשואים של מריה תרזה, נועדה לחזק את היחסים בין בית בורבון לבית הבסבורג.
בהשפעת מאדאם דה פומפדור, החליט לואי ה-15 לשנות את מערך הבריתות ולהצטרף לאוסטריה נגד בריטניה ופרוסיה במהפכה הדיפלומטית.
בנה הבכור של הקיסרית, יוזף, לא גילה עניין רב בנישואין בשל דעתו הנמוכה על נשים, וסמך על עצת אמו בבחירת כלה.
אירוסיו עם בת דודתה של איזבלה, מריה לואיסה, נסיכת ספרד, בוטלו בתירוץ כי הוא התאהב באיזבלה, אף שההחלטה הייתה פוליטית והתקבלה על ידי אמו.
מצד הכלה, המשא ומתן נוהל על ידי אמה.
החוזה נחתם סופית בקיץ 1759 בוורסאי.
זמן קצר לאחר מכן, אמה של איזבלה נפטרה מאבעבועות שחורות בגיל שלושים ושתיים, אירוע שהשפיע עמוקות על בתה.
לאחר האירוסין, הוחלט לדחות את החתונה עד להתבגרותם של בני הזוג.
מותה של אמה, אליזבת עיכב את התוכניות עוד יותר.
איזבלה החלה ללמוד גרמנית והקדישה לכך שבע שעות ביום, מתוך רצון עז לרצות את חמותה לעתיד, הקיסרית.
איזבלה התכוננה באופן שיטתי לעתידה, חקרה את המצב הפוליטי של המלוכה ההבסבורגית ואת מלחמתה המתמשכת עם פרוסיה.
חתנה, יוזף, כתב לחבר כי ינסה לזכות ב"כבוד ובאמון" של כלתו, אך ציין כי לא יוכל "להסכים, להתחזות למאהב", שכן הדבר נוגד את "טבעו", שמעולם לא הבין אהבה רומנטית.
לאחר נישואים באמצעות שליח, נשלחה איזבלה לווינה עם יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, בסוף שנת 1760. אף שהצטערה על הפרידה ממשפחתה, שמחה לעזוב את פארמה.
מריה תרזה סירבה לאפשר לאיש מצוותה הקודם ללוותה.
איזבלה הסתירה בפומבי את עצבותה, אך בכתה ביחידות עם אביה, אחיה, הכומר המוודה ואומנתה.
הם הגיעו לטירה ליד וינה ב-1 באוקטובר, שם התקבלו על ידי חמיה של איזבלה, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקיסר ליווה את איזבלה כדי לפגוש את שאר המשפחה הקיסרית.
ארוסה, אשר הצהיר מספר פעמים כי הוא מפחד מנישואין, הסמיק כשראה אותה ולא יכול היה לחכות לחתונה.
אף שייתכן שמדובר בהגזמה, היא כבשה את לבו של יוזף במהירות באמצעות צייתנותה ואפשרה לו לחוש עליונות אינטלקטואלית.
מריה תרזה הכריזה כי איזבלה "מושלמת", והוסכם באופן כללי כי עלתה על הציפיות.
האדם היחיד שלא חיבב אותה הייתה הארכידוכסית מריה אנה, היא קינאה בפופולריות של איזבלה, בעוד היא עצמה זכתה ליחס מזלזל מצד משפחתה.
טקס הנישואין נערך בכנסייה האוגוסטינית בווינה ב-6 באוקטובר.
בלילה התקיימה תצוגת תאורה מפוארת עם כמעט שלושת אלפים עששיות שהאירו את הדרך ובנוסף, אותה כמות של נרות שעווה לבנים הודלקו בשתי שורות, יחד עם לפידים בחצר הארמון.
בהופבורג נערך משתה פומבי, בו נעשה שימוש בכלי השולחן מזהב טהור שהיו חלק מהנדוניה של איזבלה.
החגיגות נמשכו מספר ימים ותועדו בסדרת ציורים מאת מרטין, המוצגים באולם הטקסים בארמון שנברון החל משנת 2024. חגיגות אלו אורגנו למרות שמלחמת שבע השנים המתמשכת רוקנה את קופת האוצר, שכן מריה תרזה ביקשה להסיח את הדעת ולהציג את עושרה של האימפריה שלה.
חיי נישואים ויחסים עם בעלה
יוזף התאהב באיזבלה והפגין כלפיה חיבה רבה, אך היא לא השיבה לו באותה מידה של רגשות.
כחלק מחובתה לייצר יורש עצר בהקדם האפשרי, הרתה איזבלה בסוף שנת 1761. הדבר עורר בה חרדה, אך היא חשה הקלה על כך שלא אכזבה.
היא הביעה חשש שלא תוכל לעמוד בכאבי הלידה, אך התנהגה כמצופה ממנה, ללא גילויי רגש או עיוות פנים, על פי תיאורה של מריה תרזה.
ההיריון היה קשה עבורה ולווה בתסמינים גופניים רבים, דיכאון וחרדת איון.
מצבה החמיר בשל חוסר ההבנה של בעלה לקשייה.
ב-20 במרץ 1762, ילדה את מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (על שם סבתה מצד אביה).
לא ידוע מה היו רגשותיה של איזבלה כלפי בתה, שכן היא הזכירה אותה פעם אחת בלבד בהתכתבותה האינטימית ומעולם לא בכתביה הפרטיים; חברתה העירה כי אהבתה לילדתה "לא הראתה הרבה כלפי חוץ".
באוגוסט 1762 ובינואר 1763, איזבלה עברה שתי הפלות.
מריה תרזה יעצה ליוזף להמתין שישה חודשים לפני שינסה שוב להביא בן לעולם, כדי לאפשר לאיזבלה להתאושש.
ההפלה השנייה נשמרה בסוד, אך מריה תרזה ויוזף היו "במצוקה גדולה", על פי דיווחו של שגריר צרפת.
הוא כתב כי איזבלה "בבריאות טובה" אך הייתה מרותקת למיטתה במשך ימים.
ההפלות החמירו את דיכאונה ופגעו ברצונה לחיות.
חרדת המוות שלה גברה עקב הסיכונים הכרוכים בלידה.
בתחילת מרץ 1763, דווח בצרפת כי מצבה הפסיכולוגי של איזבלה אינו טוב, כי היא עדיין מתאבלת על ההפלה האחרונה ומציגה תסמינים גופניים: היא הייתה "רזה במיוחד", סבלה מ"שיעול יבש" "כמעט קבוע" ומכאבים בצדדיה.
הגיעו למסקנה כי בריאותה "מאוימת ברצינות" וכי יש צורך "להרגיע" את "נפשה".
בינתיים, אהבתם של בעלה וחמותה כלפיה גברה, ונראה כי איזבלה מצאה דמות אימהית בקיסרית.
נראה שהיא הסתירה היטב את עצמאותה ואת דעותיה הליברליות, והייתה כנועה הן כלפי בעלה והן כלפי חמותה.
ביוגרפים מתארים אותה כמי שחיה "חיים כפולים" כ"אינטלקטואלית משוחררת" וגם כ"רעיה צעירה כנועה".
למרות ספקותיה האישיים, בני דורה סברו שהיא מתנהגת כמצופה ממנה וכי הייתה לה "תחושת חובה חריפה" בתפקידה כנסיכה.
יחסיה עם הארכידוכסית מריה כריסטינה
איזבלה בילתה את רוב זמנה בחצר הקיסרית לא עם בעלה, אלא עם גיסתה הארכידוכסית מריה כריסטינה, דוכסית טשן.
הארכידוכסית מריה כריסטינה (הידועה בכינויה מארי), הייתה חברתה הקרובה ביותר ואשת סודה היחידה בווינה.
מארי הייתה הילדה השלישית ששרדה מבין ילדי הזוג הקיסרי, צעירה מאיזבלה בפחות מחמישה חודשים, והייתה הילדה האהובה על הקיסרית.
השתיים פיתחו במהירות מערכת יחסים קרובה במיוחד, ובילו זמן רב יחד.
אף שחיו באותו ארמון, הן נהגו להחליף מדי יום מכתבים קצרים, כמאתיים קטעי התכתבות של איזבלה שרדו (מכתביה של מארי נשרפו לאחר מותה).
נראה כי איזבלה נמשכה למארי במהירות באופן רומנטי ואולי אף מיני.
רגשותיה של מארי התפתחו בהדרגה ובזהירות רבה יותר.
היא התאוששה זה עתה מאהבתה ללודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, אשר מריה תרזה ראתה בו נחות ממעמדה של ארכידוכסית.
זמן קצר לאחר הגעתה של איזבלה, באוקטובר או נובמבר 1760, החלה לחזר אחרי מארי.
בתחילת יחסיהן, פנתה איזבלה למארי באופן רשמי וכינתה אותה "המלאך היקר שלי", "האוצר היקר ביותר שלי" או "נחמתי".
השתיים נהגו להיפגש במקומות מסתור, ואיזבלה אף כתבה פתקים קצרים למארי במהלך המיסה.
הן נהגו להעניק זו לזו שרפרפים אישיים, ואיזבלה אף ציינה כי היא מקווה שמארי תחשוב עליה בכל פעם שתשתמש בשרפרף.
כאשר מזג האוויר מנע מיוזף לצאת לציד, ביטלו הגיסות את פגישתן באמצעות פתקים נמהרים ומלאי אכזבה.
נראה כי מארי הייתה מסויגת יותר מאיזבלה, אך החזירה לה רגשות.
תפיסתן המשותפת של יחסים מאותו מין כחטא הובילה לרגשות אשמה.
איזבלה חשה בושה על כך שלא השיבה לאהבת בעלה ולא הצליחה למלא את "חובתה כאישה".
הדבר החמיר את דיכאונה וגרם לה להאמין כי הפתרון היחיד הוא מותה.
היא כתבה למארי כי "רק האל יודע באיזו שמחה הייתי נפרדת מהחיים האלה, שבהם מוטלת עלי טרוניה מדי יום".
לאחר מותה של מארי, נמצאה מיניאטורה של איזבלה ובתה בספר התפילה שלה.
לפני מותה, אמרה איזבלה לחמותה כי "לא הכל ניתן לראות" עבור יוזף בין מסמכיה.
הקיסרית הורתה לשרוף את כתביה; לא ידוע מדוע הדבר לא בוצע.
המכתבים שכתבה איזבלה למארי נשמרו בין מסמכיה של האחרונה.
בעלה של מארי, אלברט קזימיר, דוכס טשן, ראה בהם עדות ל"ידידות יוצאת דופן" בין אשתו ל"נסיכה שאין כמותה".
נכון לשנת 2024, המכתבים שמורים בארכיון הלאומי של הונגריה.
בעוד שהיסטוריונים יותר דחו את שפת המכתבים כביטוי אופנתי של ידידות, מקובל כיום לחשוב כי בין השתיים התקיים רומן רומנטי, ואולי אף מיני.
אליזבת בדינטר טוענת כי תשוקות רכושניות, תחושת כאב עקב פרידה, "אובססיה לאהובה", קנאה ותלות - אשר נתפסים כמאפיינים של יחסים רומנטיים-מיניים הן במאה ה-18 והן כיום - ניכרים בהתכתבותן.
מערכת יחסים עם הארכידוכסית מריה אנה
בעוד שרוב המשפחה הקיסרית חיבבו אותה, יחסיה עם גיסתה, הארכידוכסית מריה אנה, הלכו והידרדרו.
איזבלה נתפסה כיפה, בעוד מריה אנה נחשבה לארכידוכסית הפחות מושכת; איזבלה זכתה לפופולריות, בעוד מריה אנה סבלה מהתעלמות מצד אמה ואחיה.
איזבלה הייתה אינטליגנטית ומשכילה, ועיסוקה של מריה אנה במדעים שימש לה מפלט מבדידותה וממחלוקותיה המשפחתיות, וחיזק את הקשר שלה עם אביה, אשר החל אף הוא להעריץ את איזבלה.
איזבלה נחשבה גם לזמרת וכנרת טובה יותר ממנה.
מתוך קנאה ורגשי נחיתות, ראתה מריאן באיזבלה יריבה עוד לפני שהגיעה לאוסטריה וקיבלה את פניה בקרירות.
איזבלה תיארה את מריה אנה כ"צבועה", וכתבה עליה חיבור קצר בשם Les Charmes de la fausse amitié ("קסמי הידידות הכוזבת").
למרות זאת, השתיים החליפו חיבוקים, נשיקות ומחמאות בפומבי.
נראה כי מריה אנה הייתה האדם היחיד שחשד ברומן בין איזבלה למארי, והיא אף ריגלה אחריהן.
איזבלה הזהירה לעיתים קרובות את מארי לשמור את מכתביהן מפני אחותה.
היחסים הקרים ביניהן, שהפכו לעוינים, החמירו את מערכת היחסים המרוחקת ממילא בין מריה אנה ליוזף, והוא מעולם לא סלח לאחותו על יחסיה לאשתו.
מאוחר יותר השתמש יוזף בכוחו כדי לבודד את מריה ולמנוע ממנה אמצעים כלכליים.
החצר הקיסרית נהגה לבלות את הקיץ בארמון שנברון.
בשנת 1763, תועד כי איזבלה לא רצתה לשוב לארמון הופבורג.
היא הייתה אז בחודש שישי להריונה והאמינה כי היא נושאת תאומים; מקרים של אבעבועות שחורות דווחו ברחבי וינה.
ב-18 בנובמבר, ארבעה ימים לאחר שובה לווינה, פיתחה איזבלה חום ועד מהרה אובחנה כחולה באבעבועות שחורות.
יוזף, מריה אנה ומארי טיפלו בה.
החום גרם ללידה מוקדמת, וב-22 בנובמבר ילדה איזבלה.
לבקשתה, הוטבלה התינוקת בשם מריה כריסטינה, אך נפטרה באותו היום.
לאחר הלידה, איזבלה הייתה במצב של חוסר הכרה והפגינה "אומץ" שגבל באדישות למוות.
ב-26 בנובמבר, הודיעו הרופאים ליוזף כי איזבלה סובלת מכאבים עזים, והיא נפטרה למחרת עם עלות השחר, חודש לפני יום הולדתה העשרים ושניים.
מכיוון שגופתה עדיין הייתה מדבקת, היא נקברה ללא נתיחה או חניטה בקריפטה הקיסרית.
ארונה של בתה מריה כריסטינה הונח מתחת לארונה.
מותה של איזבלה, יחד עם מותם מאבעבועות שחורות של חלק מילדיה של מריה תרזה, והסבל שרוב בני המשפחה חוו עקב המחלה, תרמו להחלטתה של מריה תרזה בשנת 1768 לחסן את בני המשפחה הצעירים, ולאימוץ הנוהג לאחר מכן באוסטריה.
בעלה יוזף הושפע קשות מפטירתה, ואף שהתחתן לאחר מכן עם מריה יוזפה, נסיכת בוואריה לא נולדו לו עוד ילדים.
בשנת 1765 הוכתר יוזף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1770 מתה בתה מריה תרזה.
איזבלה גילתה עניין בפילוסופיה, מוסר, מוזיקה, היסטוריה, פיזיקה ומטאפיזיקה.
היא ניחנה גם בכישרון אמנותי: היא ציירה, שרטטה, שרה, ניגנה בכינור ובצ'מבלו בהנאה ובכישרון, וכתבה שירים ומחקרים.
בשנת 1758, ביקר ההיסטוריון הצרפתי פייר-ז'אן גרוסלי בפארמה ותיאר את איזבלה כאחת ה"פלאים העיקריים" של העיר בזכות "כישרונה המובהק" ו"ידיעתה הטובה על העולם".
במהלך המשא ומתן לנישואיה, דיווחו משקיפים אוסטרים כי איזבלה דיברה צרפתית, ספרדית, איטלקית ומעט לטינית, למדה מדעים ומפות, ועקבה אחר תנועות צבאיות במלחמת שלזיה השלישית שהתנהלה באותה עת.
היא החלה גם ללמוד גרמנית.
בדו"ח שהוזמן על ידי מריה תרזה, היא זכתה לשבחים כ"יפה" ו"חביבה", "מכובדת" אך מעולם לא "מושפעת", וכינו אותה "מלאך של יופי ושל טוב".
היא אהבה לקרוא אך לא "רצתה להיראות מבשרת" – היא הצליחה לבטא את האינטליגנציה והידע שלה תוך שמירה על הציפיות העכשוויות להתנהגות נשית נאותה.
בני זמנה העריכו כי היא הייתה גם "עקרונית" וגם טובת לב.
היא נהנתה לרקוד בנשפים אך לא ממשחקי קלפים או ציד (תחביבים פופולריים בחצרות המלוכה האירופיות באותה תקופה), והעדיפה הליכה מהירה כפעילות גופנית.
בהשראת סבתה, מריה לשצ'ינסקה, היא חילקה חלק ניכר מהכנסותיה לעניים.
למרות אופייה הביישן והמאופק, איזבלה הייתה אהובה על רוב האנשים בחצר.
היא נהגה להתבונן באחרים ולנתח את אישיותם, חוזקותיהם וחולשותיהם כדי ליצור עמם מערכות יחסים טובות.
כאשר חברתה הקרובה ואהובתה האפשרית, מריה כריסטינה, כתבה תיאור של איזבלה, היא ציינה את נטייתה לחמלה כלפי אלה שאהבה ואת חוסר רצונה לשנות את דעותיה כתכונות שליליות.
היא גם ציינה כי איזבלה נהגה ללעוג לאנשים, אך כאשר דבריה פגעו בהם, היא הייתה נסערת.
חזותה החיצונית הייתה שונה מהמראה האופנתי בקרב נשים אצילות באותה תקופה: היה לה עור כהה, אך למרות זאת היא נחשבה ליפה.
איזבלה נחשבה למלנכולית, המונח המקובל באותה תקופה לתיאור נטיות דיכאוניות.
למרות חיוניותה הרגילה ואהבתה לספורט, היא חוותה תקופות פתאומיות של חוסר יכולת תנועה.
לאיזבלה היה ככל הנראה סוג של הפרעה דו-קוטבית, שהיה תורשתי, שכן שני סביה ואביה הראו תסמינים דומים.
למות אמה הייתה השפעה חזקה עליה, והיא השתכנעה שלא תחיה יותר מארבע שנים לאחר מותה.
עקב הקשיים בנישואיה, הריונותיה הקשים ונטייתה המינית, היא פיתחה מחשבות אובדניות.
היא הודתה במכתב כי חשה "פיתוי גדול" להתאבד אלמלא האיסור הדתי על כך.
כסיבות לכך היא ציינה כי חשה שהיא "טובה לריק", "עשתה רק דברים רעים", ולא ראתה דרך להגיע לישועה.
בשנת 1763, היא הכריזה ששמעה קול שאומר לה כי מותה קרוב, דבר שהכניס אותה למצב רוח "עדין, שליו, חגיגי" ועודד אותה "לעשות הכל".
ב-7 בספטמבר 1760 התחתנה איזבלה עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה שתי בנות:
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1763).
איזבלה מאוסטריה , הייתה בתו של פליפה הראשון, מלך קסטיליה ואשתו של כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
איזבלה נולדה ב-18 ביולי 1501 בבריסל, לפליפה הראשון, מלך קסטיליה, בנו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, והייתה אחותם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-11 ביולי 1514 התחתנה איזבלה על ידי שליח עם כריסטיאן השני, מלך דנמרק, ובשנת 1515 היא הגיעה לדנמרק שם נערך טקס הנישואין הרשמי ב-15 באוגוסט אותה שנה, ובעקבותיו היא החלה להשתמש בשם אליזבת.
בתחילה נוצרה מתיחות בין השניים בשל יחסיו של כריסטיאן עם המאהבת שלו דיווק זיגבריטסדטר, אולם בשנת 1517 מתה דיווק ובעקבות כך השתפרו היחסים ביניהם.
בשנת 1520 הוכתרו כריסטיאן ואיזבלה כמלכי שוודיה, אולם שנה לאחר מכן הם איבדו את התואר לגוסטב ואסה בעקבות מלחמת העצמאות השוודית.
בשנת 1523 הודח כריסטיאן מתפקידו על ידי האצולה הדנית, ודודו פרידריך, דוכס הולשטיין מונה למלך דנמרק.
לאחר הדחתו של כריסטיאן עברו בני הזוג להתגורר בארצות השפלה ההבסבורגיות, ואיזבלה ליוותה את כריסטיאן במסעותיו ברחבי גרמניה.
בשנת 1523 הם ביקרו בברלין, ובשנת 1524 ביקרו בסקסוניה.
באותה שנה הם ביקרו גם בנירנברג, שם עברה איזבלה, שאהדה את תורתו של מרטין לותר לדת הפרוטסטנטית, אולם מסיבות פוליטיות היא הסתירה את השתייכותה הדתית.
באביב 1525 חלתה איזבלה במהלה קשה, אשר התגברה לאחר סערה שהתרחשה באותו קיץ, וב-19 בינואר 1526 היא מתה בטירתה בגנט.
ב-11 ביולי 1514 התחתנה איזבלה עם כריסטיאן השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
דורותיאה מדנמרק (1520–1580) – נישאה לפרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
כריסטינה מדנמרק (1522–1590) נישאה לפרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, ולאחריו נישאה בשנית לפרנץ הראשון, דוכס לורן.
איזבלה מריה תרזה כריסטינה יוגיניה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה בתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
איזבלה נולדה בפרשבורג ב-17 בנובמבר 1888 לארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ולאיזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה.
בדצמבר 1911 התארסה איזבלה עם גאורג, נסיך בוואריה, בנם של לאופולד, נסיך בוואריה וגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, ונכדו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
החתונה נערכה בארמון שנברון ב-1 בפברואר 1912, ולאחר מכן יצא הזוג לירח דבש בפריז ואלג'יר.