tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם פורצים לחנות המכולת של העובדים במטרה לגנוב אוכל אך מקימים רעש והעובדים מגיעים ופותחים במרדף אחריהם.
במפגש אתם נפצע אחד העובדים.
הם נתפסים והעובדים הנרגזים מבקשים לבצע בהם לינץ' ולתלות אותם.
אחד התושבים, "ביג סאם" (לון צ'ייני), מתערב ומשכנע את האנשים להניח לשניים.
הוא לוקח אותם לביתו, קושר אותם לעמוד גב אל גב ואומר שהם יהיו שם עד שיוסגרו.
באמצע הלילה הוא מגיע אליהם ולהפתעתם הוא משחרר אותם.
הם מבינים לפי הצלקות בידיו כי גם הוא היה פעם אסיר.
במהלך מנוסתם הם מגיעים לחווה בודדת ובה אישה (קארה ויליאמס) המגדלת לבד את בנה, בילי.
היא נותנת להם אוכל ובילי מביא מכשירים המאפשרים לנתק את השלשלת הקושרת ביניהם.
הם נחים בלילה והאישה נמשכת לג'ון.
בבוקר היא מציעה לג'ון להצטרף אליו בבריחה במכוניתה ולהיפרד מקולן אותו היא מדריכה ללכת דרך הביצות לעבר פסי הרכבת.
לאחר שקולן עוזב היא מגלה לג'ון כי שקרה וכי הפנתה את קולן לביצות כדי שיטבע וימות שם ולא יסגיר אותם.
ג'ון כועס עליה, הודף אותה ממנו ובורח לעזור לקולן.
בילי יורה בו ופוצע אותו בכתף.
ג'ון מגיע לקולן ובריצה הם מתקרבים לפסי הרכבת.
הרכבת מגיעה, קולן עולה עליה בריצה אך ג'ון לא מספיק ואז קולן, במקום להמשיך בנסיעה, קופץ מהרכבת לעבר ג'ון ושניהם נופלים מחובקים ומחכים לרודפים.
השריף מוצא את קולן שר שיר כאשר ג'ון בזרועותיו.
הוא מחייך ומחזיר את אקדחו השלוף לנרתיק.
הנוף החקלאי בדרום אלנד הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו השוכן על רמה גדולה המכסה 56,000 דונם, על גבי האי אלנד בשוודיה.
כתוצאה משכבת אדמה דקה ומרמת חומציות גבוהה, האתר כולל מגוון רחב של צמחים, כולל מינים נדירים רבים.
חשיבות האזור כאתר מורשת עולמית
האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בזכות המגוון הביולוגי המרשים שבאזור, ובזכות הרקע הפרה-היסטורי של האתר מבחינת היכולת של בני אדם קדומים להסתגל לסביבת האקלים המיוחדת.
היישוב הפלאוליתי אלבי ממוקם על החוף המזרחי של האי, שם חפירות חשפו שרידים של בקתות עץ סביב אגם פרהיסטורי קטן.
נמצאו באתר ממצאים שונים המעידים על הימצאותם של דובים, כלבי ים ופוקניים, וכן נחשפו טכנולוגיות לציד ולקציר, כגון חניתות, צלצלים עשויים קרניים וצור.
ארכאולוגים גילו עדויות של מבנים מבוצרים מעוגלים שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
בתקופת הברונזה ובחלקה הראשון של תקופת הברזל, הצמחייה באזור סבלה מלחצים קיצוניים.
חוקרים הציעו השערה כי היעלמותם של עצים גרמה להיעלמותם המסתורית של בני אדם סביב שנת 500 לפנה"ס, אשר מתועדת באי ובמקומות אחרים.
אותם חוקרים מאמינים כי הסיבה לכך הייתה הרחבת האוכלוסייה האנושית עד אשר חרגה מיכולת ההכלה של האתר.
סביב השנים 800 עד 1000, יישובים ויקינגיים חזרו להופיע בסביבה.
מישור הגיר נוצר על ידי פעולה קרחונית לפני עידן הקרח.
אבן הגיר עצמה נוצרה לפני כ-500 מיליון שנה מתוך הים שמדרום לאי.
מסיבות אלו, אבן הגיר שבנוף החקלאי של דרום אלנד מכילה רישום מאובנים נדיר של יצורים ימיים אשר תרמו רבות להבנת התפתחותם של יצורים חיים רבים.
הנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס הוא הכינוי שניתן על ידי אונסק"ו למקבץ של שמונה אתרים ארכאולוגיים מהתקופה הסאסאנית בדרום-מזרח פרובינציית פארס שבאיראן.
הוא הוכר כאתר מורשת עולמית ב-30 ביוני 2018.
האתרים הנכללים בנוף הארכאולוגי בפארס הם:
קלעה-י דוח'תר - נבנה על ידי ארדשיר הראשון במאה ה-3
תבליט ההכתרה של ארדשיר - בפירוזאבאד, בו נראה האל אהורא מזדא מעניק לארדשיר את הכתר המלכותי שלו
תבליט הניצחון של ארדשיר - מנציח את ניצחון ארדשיר על ארדואן החמישי
ארדשיר ח'ורה - העיר הקדומה גור
ארמון ארדשיר - ארמון מבוצר ומפואר שבנה ארדשיר הראשון
בישאפור - עיר קדומה שנבנתה על ידי שאפור הראשון
מערת שאפור - שבהרי זגרוס, בה ניצב פסל עצום של שאפור הראשון
ארמון סרווסתאן - נבנה במאה ה-5 על ידי המלך בהראם גור
הנוקמות הלסביות החלו לפעול בניו יורק ב-1992 כ"קבוצת פעולה ישירה המתמקדת בנושאים החיוניים להישרדות של לסביות ולנראות שלהן".
עשרות קבוצות נוספות הופיעו במהירות ברחבי העולם, כמה מהן הרחיבו את משימתן וכללו בה עיסוק בשאלות של מגדר, גזע ומעמד.
כתבת הניוזוויק, אלואיז סלהולץ, אשר סיקרה את המצעד בוושינגטון למען שחרור ושוויון זכויות הלסביות, ההומואים והבי-סקסואלים שנערך ב-1993, סברה כי הפופולריות של הנוקמות הלסביות נובעת מכך שהארגון הוקם בזמן שבו הלסביות הלכו והתעייפו מעיסוק בנושאים כמו איידס והפלות, בעוד אשר הבעיות שלהן עצמן לא נפתרו.
לסביות היו מתוסכלות במיוחד מהיותן בלתי-נראות בחברה בכלל ובקהילת הלהט"ב בפרט, קהילה שבה אף סבלו ממיזגיניה.
אף שקבוצות מסוימות ממשיכות לקיים עד היום הפגנות לא סדירות (הנוקמות מסן פרנסיסקו הפגינו נגד הצעה 8), הרי שהמורשת ארוכת השנים של הנוקמות הלסביות היא ככל הנראה מצעד הדייקיות השנתי.
ארגון הנוקמות הלסביות הוקם על ידי אנה מריה סימו, שרה שולמן, מקסין וולף, אן כריסטין ד'אסקי, מארי הונאן ואן מגיר, שש פעילות לסביות ותיקות שלקחו חלק במגוון של קבוצות להט"ב, ביניהן התיאטרון הלסבי "נקמת מדוסה", קבוצת ACT UP וכן ILGO (ארגון הלסביות וההומואים האירי).
עלון הגיוס הראשון שלהם, שחולק במצעד הגאווה של ניו יורק, הזמין "לסביות!
"אנחנו מבזבזות את חיינו בלהיות זהירות, תוארי לעצמך מה החיים שלך יכולים להיות, האם לא הגיע הזמן שתעשי זאת?" הפגישה הראשונה של הלסביות הנוקמות שהתקיימה במרכז הקהילתי של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים זכתה להיענות גדולה.
הקבוצה המקורית צמחה במהירות, עשרות סניפים הופיעו ברחבי ארצות הברית וכמה אף בעולם.
הקבוצה בלונדון התפתחה מתוך קבוצת .
אחת הפעילות אמרה לסאלהולץ: "כשלסבית נכנסת לחדר שבו גברים הומוסקסואלים, זה בדיוק כמו כשהיא נכנסת לחדר שבו גברים הטרוסקסואלים ...
מקשיבים לך ואחר כך מתעלמים ממך בנימוס." אחת הלסביות הנוקמות, אן נורת'רופ, חידדה את הנקודה: "לא נהיה עוד בלתי נראות ...
הנוכחות שלנו תהיה משמעותית, יהיה לנו כוח וניקח חלק בקבלת ההחלטות.".
הנוקמות הלסביות נמנעו בדרך כלל ממשמרות מחאה מסורתיות, שביתות-שבת והגשת עתירות, ובמקום זאת התמקדו בפעולות שיצרו מופעים חזותיים חזקים ומקוריים, כאלה שעשויים להביא סיקור תקשורתי ולמשוך מצטרפות חדשות.
הספר "המדריך ללסביות הנוקמות" הפנה תשומת לב מיוחדת לאמצעים החזותיים של ההפגנה.
"על האנשים לדעת במהירות ובקלות מי אנחנו ולמה אנחנו שם.
הנוקמות מניו יורק השתמשו במגוון רחב של אמצעים חזותיים כגון בליעת אש, מקדש בגובה 4 מטר, פצצה ענקית, פסל גבס בגובה שלושה מטרים, לפידים וכו'.
ככל שזה יהיה מדהים יותר, שנון יותר ומקורי יותר – כך ייטב".
המטרות של הנוקמות הלסביות השתנו לעיתים קרובות.
הן תקפו הנהלות הומופוביות של בתי ספר ועסקו בסוגיות של שנאת נשים בקהילה הומוסקסואלית ומשאלי-עם נגד הומואים.
בשנותיה הראשונות התנגדה הקבוצה לניסיונות להעניק לגיטימציה לנישואים הומוסקסואלים, ואף מחתה על כך באירוע של הסופר אנדרו סאליבן ב-1995. ואולם, בשנת 2008 הנוקמות הפגינו בעד שוויון בנישואין והתנגדו להצעה 8. הנוקמות מניו יורק הקימו פרויקט של זכויות אזרח, ובמסגרתו נסעו בכל רחבי ארצות הברית כדי להילחם בהצעות חוק ובמשאלי-עם אנטי-הומוסקסואלים.
פעולה ראשונה: תוכנית לימוד "הקשת"
פעולתן הראשונה (9 בספטמבר 1992) של הנוקמות הלסביות הייתה נגד אנשי ימין שניסו לפגוע בתוכנית לימוד רב-תרבותית שנועדה לבתי הספר היסודיים ונקראה "ילדי הקשת".
כמה פעילות כמו אנה מריה סימו טענו כי במסווה של התנגדות להכללת לסביות והומואים בשיעורים העוסקים במגוון חברתי, המתנגדים לתוכנית, מלבד היותם הומופובים, אוחזים למעשה בדעות גזעניות ולכן הם נאבקים בתוכנית לימודים רב-תרבותית.
בדרכן לבית הספר היסודי Queens School District 24 שבו ההתנגדות לתוכנית הלימוד האמורה הייתה העזה ביותר, צעדו הנוקמות הלסביות ברחובות השכונה.
בבית הספר הן חילקו לילדים ולהוריהם בלונים סגולים שנשאו את הכיתוב: "שאל על חיים לסביים" וחילקו חולצות על שעליהן הודפס: "הייתי ילדה לסבית".
פעולה ראשונה זו הדגימה את הגישה של הנוקמות.
הן בנו נוכחות חזותית חזקה באמצעות בלונים ומצעד, הציעו עלונים המסבירים בבירור לעוברי אורח את תמיכתן בתוכנית הלימודים וגינו את מתנגדיה, וכמו בכל הפעולות שיבואו לאחר מכן - עשו מאמצים רבים להגיע לתקשורת הכתובה והמשודרת.
הן גם הפגינו ללא אישורים שכן סירבו לבקש רשות להביע את עצמן.
המארגנת קלי קוגסוול הסבירה עיקרון זה במהלך מצעד הדייקיות הבינלאומי ב-1994: "אנחנו מבקשות אישור, הם יכולים לסרב".
מעבר לכול, הפעולות שלהן שיקפו את מחויבותן לאתגר סטריאוטיפים הומופוביים.
במקרה המתואר כמה חברות התנגדו לפעילות בקרבת ילדים, כיוון שלעיתים קרובות לסביות והומוסקסואלים תוארו כמתעללים בילדים.
חברות אחרות חשבו שדווקא משום כך נוכחותן חיונית, ובסופו של דבר זה היה הקונצנזוס הסופי בקבוצה.
תפקידה של התקשורת: יחסי אהבה שנאה
לעיתונות היה תפקיד חשוב במהלכים שביצעו הנוקמות הלסביות.
מאמר אחד אפיין אותן כ"תפאורה של מחאה שנוצרה כדי למשוך תשומת לב תקשורתית לסוגיות לסביות ".
מלבד תכנון פעולות בעלות השפעה חזותית, הוקמו ועדות המוקדשות להשגת המטרות וליצירת "תעמולה".
"המדריך ללסביות הנוקמות" תיאר צעד אחרי צעד את התהליכים הדרושים למשיכת תשומת לבה של העיתונות מן הזרם המרכזי וכן עיתונות לסבית והומוסקסואלית, ואף הציע דוגמאות של הודעות לעיתונות.
ההצלחה שלהן להגיע לעיתונות הייתה חלקית – הקבוצה אמנם הוצגה במאמר של אלואיז סלהולץ מ-1993: "הכוח והאהבה" ולפעמים סוקרה פעילותן בשידורי החדשות המקומיות אך לעיתים קרובות התעלמו כליל מן הנוקמות הלסביות.
במאמרה על מצעד הדייקיות הבינלאומי מ-1994 תיארה העיתונאית איימי סי.
ברנר כיצד למרות התהודה העצומה ואלפי הצועדות שהשתתפו בו, האירוע כמעט ולא זכה לאזכורים.
מתוך חמישים המאמרים שעסקו בחגיגות יום השנה של סטונוול בניו יורק טיימס, זכו מצעד הדייקיות ואלפי הלסביות שהשתתפו בו לתשע שורות בלבד.
"דבר לא הוזכר בוושינגטון פוסט ...
אף שהיו מודעות לכוחה הרב של העיתונות, הנוקמות הלסביות לא חיזרו אחריה ולעיתים אף תקפו אותה.
הן פלשו למשרדי המגזין "Self", אשר תכנן טיול לקולורדו למרות חרם שהטילו לסביות והומואים על המדינה בשל חקיקה מפלה.
הסיקור התקשורתי של האירוע נודע בשם "סדר היום הלסבי".
השימוש באש ובליעת אש הפכו לסמל של הנוקמות הלסביות, והתפשטו מן הקבוצה הניו-יורקית לקבוצות רבות אחרות.
ה"ניו יורק טיימס", באחד ממאמריו המעטים על הנוקמות, הסביר:
בשנה שעברה נשרפו למוות בסאלם, אורגון, לסבית והומוסקסואל, האטי מיי קוהנס ובריין מוק, לאחר שבקבוק תבערה הושלך לדירתם המשותפת.
חודש לאחר מכן, בליל כל הקדושים, בערב לזכר הקורבנות בניו יורק, הגיבו הנוקמות (שרק החלו להתארגן באותה עת) על מותם.
הן בלעו אש תוך כדי שהן מזמרות, כפי שהן עושות עד היום: "האש לא תכלה אותנו, ניקח אותה ונהפוך אותה לשלנו."
בהמשך צעדו הנוקמות ובידן לפידים מווסט וילג' אל השדרה החמישית ובמהלך הצעדה שרפו שלטים שנשאו שמות של הצעות חוק אנטי-לסביות ואנטי-הומוסקסואליות, האחראיות לדעתן לליבוי האלימות ההומופובית.
במצעד הדייקיות בוושינגטון שנערך במהלך חגיגות יום השנה של הלסביות וההומוסקסואלים ב-1993, הנוקמות הלסביות בלעו באש מול הבית הלבן, מוקפות בהמון של כ-20,000 לסביות.
לדברי שרה שולמן, אחת המייסדות של הנוקמות הלסביות "ב-1993 בוושינגטון, ייסדו הנוקמות הלסביות בשיתוף עם ACT-UP Women's Network את מצעד הדייקיות הראשון שהשתתפו בו 20,000 נשים, שצעדו יחדיו ללא אישור.
נשים אלה הביאו אחר כך את המצעדים גם לערים ולמדינות שלהן ויצרו מסורת חדשה".
ביוני 1993 התקיים שוב מצעד הדייקיות בוושינגטון, ובכך החלו הנוקמות הלסביות מסורת של קיום המצעד יום או יומיים לפני מצעד הגאווה הלהט"בי.
מצעד הדייקיות הניו-יורקי השני שהתקיים במקביל ליום השנה למהומות Stonewall, המשחקים הגאים הרביעיים וכנסים בינלאומיים לזכויות אדם, היה למעשה מצעד דייקיות בינלאומי, שמשך 20,000 צועדים מכל רחבי העולם.
מסורת מצעד הדייקיות ממשיכה בערים רבות, כולל מקסיקו סיטי.
בימי השיא של הקבוצה היו לנוקמות הלסביות כחמישים וחמישה סניפים עצמאיים.
לבד מן המחויבות המשותפת שלהן לנראות לסבית, רבות קיימו מצעד דייקיות בשבת לפני מצעד הגאווה הלהט"בי.
בארצות הברית קמו קבוצות באטלנטה, בולטימור, בוסטון, שיקגו, סינסינטי, גיינסוויל, לאנסינג מישיגן, מיניאפוליס, נורת'המפטון, מסצ'וסטס, פילדלפיה, רוצ'סטר, סן פרנסיסקו וניו אורלינס.
הסניף הבריטי של הקבוצה נוסד בשנת 1994 על ידי חברי OutRage!
אחת הפעולות המפורסמות שלהן הייתה התערבות לטובתה של סנדי טוקסוויג אשר פוטרה ממופע הצדקה "הצילו את הילדים" לאחר שיצאה מן הארון.
בעקבות מחאות שאורגנו על ידי הנוקמות הלסביות הוא זכה להתנצלות.
הנוסעים בזמן היא סדרת דרמה, מדע בדיוני קנדית-אמריקאית.
הסדרה מספרת על מסע בזמן של "נוסעים" מן העתיד, על מנת לנסות לשנות את מצבה העגום של האנושות בעתיד.
הסדרה הייתה הפקה משותפת בין שירות הסטרימינג נטפליקס לערוץ הקנדי Showcase בשתי העונות הראשונות שלה, ולאחר מכן נטפליקס קנתה את הזכויות כחברת ההפקה היחידה והמפיצה הבלעדית ברחבי העולם.
התכנית הוקרנה לראשונה בקנדה ב-17 באוקטובר 2016. בפברואר 2019 אמר השחקן הראשי, אריק מקורמק כי הסדרה בוטלה.
בעתיד פוסט-אפוקליפטי, אלפי אנשים שותפים למשימה של שינוי קריסת החברה העתידית.
פעילים אלה, המכונים "נוסעים", שולחים את תודעתם לאחור בזמן ומועברים לגופם "המארח" של אנשים בני זמננו.
המארחים הם אנשים שללא התערבות הנוסעים היו מוצאים את מותם, וזאת כדי למזער את ההשפעה הבלתי צפויה על קו הזמן.
ההעברה מחייבת את המיקום המדויק של היעד, המאפשר באמצעות טלפונים חכמים מהמאה ה-21 ו-GPS, המספקת קואורדינטות זמן, גובה, קו רוחב ואורך שהועברו לארכיון לשימוש בעתיד.
הנוסעים למדו את המאה ה-21 ואת חיי מארחיהם באמצעות הרשתות החברתיות ותיעוד ציבורי הנוגע למארחיהם.
על כל נוסע לשמור על חייו הקיימים של המארח ככיסוי למשך שארית חייהם, תוך ביצוע משימות בצוותים של חמישה.
משימות אלה מוכתבות על ידי "המנהל" שהוא טכנולוגיית בינה מלאכותית המחשבת את צעדיהם לטובת שינוי העתיד.
הנוסעים שואפים להציל את העולם מסדרת אירועים קטסטרופליים, אחת השיטות שבהן המנהל מתקשר עם הנוסעים היא באמצעות ילדים המשמשים כשליחים.
בניגוד למבוגרים, כל ילד יכול להיות מארח לכמה דקות בבטחה על ידי המנהל ואז להשתחרר משליטה מבלי להסתכן בהריגתם.
נוסעים נדרשים להתנהג על פי פרוטוקולים מסוימים כדי להגן על ציר הזמן:
פרוטוקול 1: המשימה קודמת לכל.
פרוטוקול 2: השאירו את העתיד בעבר.
פרוטוקול 3: אל תיקחו חיים ואל תצילו חיים, אלא אם כן הורו עליכם אחרת.
פרוטוקול 5: בהיעדר הנחיות לפעולה, המשיכו באורחות חייו של המארח שלכם.
פרוטוקול 6: אל תיצרו קשר עם נוסעים ידועים אחרים מחוץ לצוות שלכם, אלא אם כן המנהל התיר זאת.
לנוסעים יש ביטוי קבוע שהם מזכירים כאשר הדברים עוברים תפנית בלתי צפויה: "אף תוכנית לא שורדת קשר עם העבר".
באחד הפרקים המוקדמים, כאשר מתכוננים לבצע את מה שצפוי להיות המשימה שתכתוב באופן חיובי את העתיד, הצוות מדקלם שבועת נוסע קצרה: "אנו, השרידים האחרונים שלא נשברו, נודרים לבטל את שגיאות העבר, להפוך את כדור הארץ לשלם, ולהסתכן לאבד בכך את לידתנו."
אריק מקורמק בתפקיד גרנט מקלארן (נוסע 3468), מנהיג הקבוצה, שמתארח בחייו של סוכן מיוחד FBI נשוי.
מקנזי פורטר בתפקיד מרסי וארטון (נוסעת 3569), רופאת הצוות, שמתארחת בחייה של אישה עם מוגבלות שכלית.
נסטה קופר בתפקיד קרלי שאנון (נוסעת 3465), אשת הטקטיקה של הקבוצה, שמתארחת בחייה של אם חד הורית.
ג'ארד אברהמסון בתפקיד טרבור הולדן (נוסע 0115), מהנדס הקבוצה ואחד מבני האדם הוותיקים אי פעם, שמתארח בחייו של אתלט בתיכון.
רילי דולמן בתפקיד פיליפ פירסון (נוסע 3326), ההיסטוריון של הצוות, שמתארח בחייו של מכור להרואין בגיל המכללה.
פטריק גילמור בתפקיד דייוויד מיילר, בתחילה העובד הסוציאלי של מרסי המפתח אליה קשר רומנטי.
הנוסעים היא מיני-סדרה רוסית בבימויו של קארן אוגנסיאן, שהוקרנה בבכורה ב-24 בדצמבר 2020 בשירות הזרמת המדיה START.
הדמות הראשית היא נהג המונית אנדריי, שמסתובב במוסקבה במרצדס ישנה.
נוסעיו הם נשמותיהם של אלה שלא הצליחו להשלים משהו חשוב במהלך חייהם; עד שהם יבינו מה מחזיק אותם, המונית תמשיך בדרכה.
ג'וליה אוג – לודמילה, שופטת
אגור גובארב – סשקה, תלמיד בית ספר
וניאמין סמכוב – אולג בוריסוביץ' גלבוב, במאי קולנוע
אנסטסיה אוקולובה – ויקה, בלוגרית
סרגיי גילב – קיריל, מכור לסמים
אנדריי בורקובסקי – ניקיטה, מתכנת
דניאל וורוביוב – ואדים, איש עסקים
סרגיי זרקוב – דימה, רוכב
יקטרינה סוקולובה-ג'וברט – ורה, עובדת תחנת הדלק
אנסטסיה טודורסקו – אינגה (מוות)
תחילת הצילומים הוכרזה ב-6 באוקטובר 2020. הטריילר הראשון שוחרר ב-16 בדצמבר.
ב-23 בדצמבר שוחרר סרטון לשיר של לקהת Bi-2 "מה שאין", שהפך לפסקול של הסדרה.
הפרקים יהיו קצרים, באורך 15–20 דקות.
"תהינו אם נוכל לגרום לצופה לחוות מגוון שלם של רגשות בזמן כה קצר: לאהוב, לשנוא, לסלוח או לא לסלוח לגיבורים", אמר הבמאי קארן אוגנסיאן בראיון.
"זו משימת על עבורי ועבור האמנים".
הסדרה הוצגה כבר בכנס הבינלאומי "Content London" בקטגוריה "Hot Properties" כאחת משלוש הדרמות שאינן דוברות אנגלית שצפויות להיות המשפיעות ביותר בשנה וחצי הקרובות.
כמה כלי תקשורת ברוסיה כללו את הסדרה ברשימות סדרות הטלוויזיה הצפויות ביותר בדצמבר.
הנוער בג'ינס הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1959, בבימויו של פיליפ דאן, עם ברנדון דה ווילד וקרול לינלי בתפקידים הראשיים.
המחזה והסרט דנים בבעיית יחסי מין, היריון והפלה אצל בני נעורים.
נערה נכנסת להיריון והנער אינו יודע מה לעשות כי הוריו לא מוכנים להאזין לו.
במחזה הם מחליטים לבצע הפלה מלאכותית ואילו בסרט ההחלטה "עודנה" והם מחליטים להמשיך בהריון למרות גילם הצעיר.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת ג'יימס לאו הרליהי שהועלה בברודוויי ב-1958. על משחקה במחזה זה היא זכתה ב-Theatre World Award כשחקנית מבטיחה ביותר.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות קבעה שהסרט מותר לבני 16 ומעלה בלבד אף על פי שאין בסרט סצנות מין אלא נשיקות חטופות ודיבורים מרומזים.
מבקרי הקולנוע התנגדו להגבלה זו אבל התנגדותם נדחתה.
ארתור ברטלי (ברנדון דה ווילד) הוא תלמיד תיכון.
אביו מלקולם (מקדונלד קארי) הוא קצין משוחרר שאינו רוצה להעציב אותו ולוקח את כלבו הקשיש להמתת חסד בלי להודיע לו.
זה מעלה את המתח ביניהם והאם ג'סי (מרשה האנט) מנסה לפשר.
חברו הטוב של ארתור הוא ארני (וורן ברלינגר) ושניהם מבלים במקלט במשחקי קלפים, עישון ושתיית בירה בלי שההורים יודעים.
אליהם מצטרפת בת כיתתם ג'אנט וילארד (קרול לינלי) שגרה בסמוך עם אביה האלמן (ווהן טיילור).
לארתור יש גם אחות גדולה, ליליאן, שעומדת להתחתן.
ג'אנט מאוהבת בארתור שניהם משקרים אחד לשני באומרם שיש להם ניסיון קודם ביחסים.
הם מקיימים יחסים במקלט וכעבור זמן מגלה ג'אנט לארתור שהיא בהיריון.
הם מנסים להירשם לנישואים אך נדחים כי אינם יכולים להוכיח את גילם.
הוא מנסה להיוועץ בהוריו אך הם דוחים אותו בגלל עיסוקיהם.
ארני מגלה לארתור שהוא יודע על מתווך שאמור לקשר אותם עם רופא שיעשה לג'אנט הפלה תמורת 150 דולר.
ארתור מוכר מספר חפצים שלו אך משיג רק 60 דולר.
הוא מזייף צ'ק של אביו ומושך מהבנק 90 דולר.
בבית נערכת חתונת ליליאן וג'אנט מוסעת למקום בו תבוצע ההפלה.
מנהל הבנק מודיע לאב על זיוף הצ'ק וארתור נשבר ומגלה כי זייף למען ההפלה.
מלקולם ברטלי נפגש עם המתווך שמגלה לו את מקום ההפלה.
הם מגיעים לשם כשג'אנט מטושטשת מתרופות לפני ההפלה ומוציאים אותה משם.
ג'אנט שומעת את הוויכוח בין שני ההורים ומחליטה שאינה רוצה להתחתן עם ארתור.
היא נוסעת לדודתה כדי לשהות שם עד הלידה.
ארני מוכיח את ארתור על גישתו וארתור מודיע להוריו כי הוא יוצא להחזיר את ג'אנט ומצליח לפגוש אותה על הרכבת והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותברנדון דה ווילדארתור ברטליקרול לינליג'אנט וילארדמקדונלד קארימלקולם ברטליאבא של ארתורמרשה האנטג'סי ברטליאמא של ארתורנינה שיפמןליליאן ברטליאחותו של ארתורוורן ברלינגרארניחבר של ארתורווהן טיילורג'ים וילארדאבא של ג'אנט
הנועזים בעורף האויב הוא סרט מלחמה קומי וסאטירי אמריקאי משנת 1970, בבימויו של בריאן האטון, עם קלינט איסטווד, טלי סוואלס ודונלד סתרלנד בתפקידים הראשיים.
העלילה הפיקטיבית היא על יחידת לוחמים אמריקאיים שעורקים מיחידתם וחודרים לעומק האויב הגרמני כדי לשדוד אוצר יקר של מטילי זהב שנמצא בבנק.
הסרט צולם בעיירה ויז'ינדה בחצי האי איסטריה בקרואטיה (אז ביוגוסלביה).
ספטמבר 1944, יחידות של דיוויזיית חיל רגלים ה-35 נלחמים נגד הגרמנים ליד העיר ננסי.
ג'ו הגדול (טלי סוואלס) מתכנן כבר פגישה עם בחורות בננסי.
טוראי קלי (קלינט איסטווד), לשעבר לוטננט שהורד בדרגה לאחר משפט צבאי, יוצא לפעולה ומביא שבוי גרמני, קולונל דנקהוף (דייוויד הרסט).
הוא משקה אותו באלכוהול ומתחיל לחקור אותו.
בתיקו הוא מוצא מטילי זהב והקולונל אומר לו שבעיירה קלרמון יש בבנק אוצר של 14.000 מטילי זהב ששווים מיליוני דולרים.
הגרמנים תוקפים והכוח נסוג, הקולונל הגרמני נהרג וקלי מחליט לשדוד את הבנק.
בעזרת מטילי הזהב הוא מגייס למבצע את האפסנאי קרפגיים (דון ריקלס), את הטנקיסט אודבול (דונלד סתרלנד), את התותחן מאליגן (ג'ורג' סוואלס) ולבסוף לאחר שכנוע ממושך את ג'ו הגדול שבלעדיו לא יצטרפו הלוחמים לפעולה.
הם מנצלים את היעדרותו של מפקד הפלוגה מייטלנד (הל בקלי) מצטיידים ברכבים, נשק ושלושה טנקי M4 שרמן וברקע הפגזה קשה של מאליגן, פורצים את קו החזית לעומק האויב.
קלי ואנשיו מגיעים נקודה מסוימת ומותקפים על ידי מטוס אמריקאי.
כל כלי הרכב עולים באש והם נאלצים ללכת ברגל.
בדרך הם נתקלים בשדה מוקשים ואחד נהרג, נתקלים בשיירה גרמנית, מחסלים אותה עם עוד שני הרוגים.
שלושת השרמנים מתקדמים בנפרד ומשמידים מחסן תחמושת גרמני.
אודבול מגייס את אנשי ההנדסה של היחידה לתיקון הגשרים ההרוסים והם מצטרפים אליו ומתקנים את הגשרים ההרוסים.
לבסוף נפגשים שני הכוחות ליד קלרמון, 50 ק"מ בעורף האויב.
מפקד הדיוויזיה גנרל קולט (קרול אוקונור) מקבל ידיעות על הפעילות הזאת בעורף האויב.
קציני מטהו לא יודעים על כך דבר והוא מחרף ומגדף אותם ויוצא בג'יפ לחזית כדי לחלק מדליות לגיבורים האלה.
הלוחמים מתגנבים בחשאי לקלרמון הנטושה ומתמקמים בבתים ועל מגדל הכנסייה.
בעיירה נמצאים כוחות גרמנים ושלושה טנקי טיגר מדיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה.
הם פותחים בהתקפה ומחסלים את החיילים הגרמנים ושני טנקי טיגר.
לבסוף נשאר טנק טיגר אחד מול הבנק.
ג'ו הגדול, קלי ואודבול מתקרבים אליו.
המפקד (קרל-אוטו אלברטי), יוצא מהטנק, והם מסבירים לו את העניין ומבטיחים לו חלק בשלל.
הוא מסכים וביריית פגז נפרץ הבנק וכולם עטים על השלל.
באותו זמן חוזרים תושבי קלרמון לעיירתם ומתחילים לחגוג לתוך החגיגה מגיע גנרל קולט.
כל התושבים מריעים לו ונושאים אותו על כפיים, הם חושבים שהוא שרל דה גול.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקלינט איסטוודטוראי קליטלי סוואלסג'ו הגדולדונלד סתרלנדאודבולטנקיסטדון ריקלסקרפגייםאפסנאיקרול אוקונורגנרל קולטמפקד דיוויזיההארי דין סטנטוןוילארדחיילג'ורג' סוואלסמאליגןתותחןסטוארט מרגוליןג'ו הקטןחיילדייוויס הרסטקולונל דנקהוףקצין גרמניקרל-אוטו אלברטימפקד טנק גרמניג'ודי גיסוןפמלה ורקרהל בקליקפטן מייטלנדמפקד פלוגהג'ף מוריסקאובוילוחםריצ'רד דבלוסגוטקובסקילוחםגווין מקלאודמוריארטילוחםלן לסרבלאמילוחם
הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Ungdom או בראשי תיבות NSU) הייתה תנועת הנוער של מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק.
בעקבות חילופי ההנהגה במפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק ב-1932, הוחלט על הקמת תנועה נפרדת לנוער מתחת לגיל 18 מטעם המפלגה.
באוקטובר של אותה שנה, הקים ראש מטה המפלגה בקופנהגן וילפרד פטרסן את הסניף הראשון של תנועת הנוער.
כעבור חודש בלבד התגלע סכסוך בין פטרסן לבין שאר המפלגה.
בעוד שהקו המפלגתי היה תמיכה באנטישמיות מתונה, פטרסן דרש אנטישמיות אגרסיבית נוסח גרמניה הנאצית.
בעקבות סכסוך זה, פטרסן עזב את המפלגה והקים מפלגה חדשה "המפלגה הסוציאליסטית הדנית".
פטרסן השתלט על הסניף של תנועת הנוער בקופנהגן, וסיפח אותו עבור תנועת הנוער של מפלגתו (שנקראה גם כן הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק).
במפלגה המקורית החליטו שלא לפתוח סניפים חדשים של התנועה, ובכך לבטל את קיומה למעשה.
ב-1 בספטמבר 1934 החליטה המפלגה הנציונל-סוציאליסטית להקים מחדש את תנועת הנוער.
עם זאת, כדי למנוע בלבול בין תנועת הנוער שלה לתנועת הנוער של פטרסן, הוחלט בתחילה לקרוא לתנועה של הנציונל-סוציאליסטים בשם "הנוער הדני".
רק ב-1936 שונה השם באופן רשמי ל"הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק".
בשנותיו הראשונות, הארגון עסק פחות בהטפה פוליטית ובחינוך צבאי כפי שהיה מקובל בתנועות נוער נאציות אחרות.
תחת זאת, עסקו חניכי הארגון בעיקר בפעילויות ספורטיביות וקבוצתיות.
ב-1939 מונה כריסטיאן פרדריק פון שאלבורג למנהיג התנועה, ותחת הנהגתו היא הפכה לאגרסיבית יותר.
החניכים שמעו הטפות פוליטיות מדי יום, ועברו הכנה להפוך ללוחמים בשירות דנמרק.
בעקבות הכיבוש הגרמני של דנמרק ב-1940, זכה הארגון למימון נדיב.
בעקבות הכיבוש החל הארגון גם בהטפה לנוער הדני להתגייס לוורמאכט ולוואפן אס אס כדי להילחם לצד הגרמנים בחזית המזרחית.
התנועה פורקה יחד עם שאר המפלגה לאחר סיום המלחמה.
הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט הוא אתר המורשת התרבותית המוחשית ה-26 של איראן.
הנוף המרוחק וההררי הזה מעיד על התרבות המסורתית של בני הווראמי, שבט כורדי של חקלאים ורועים שמאכלס את האזור מאז 3000 לפני הספירה בערך.
הנכס, בלב הרי זגרוס בפרובינציות כורדסתאן וכרמאנשאה לאורך הגבול המערבי של איראן.
הכפרים בחבל אוראמאן ממוקמים בפרובינציות כרמאנשאה וכורדסתאן ההרריים של איראן ובמחוז חלאבג'ה שבכורדיסטן העיראקית.
הכפרים משולבים בטבע על ידי שילוב חקלאות במדרון תלול.
12 הכפרים הכלולים בנכס ממחישים את התגובות המתפתחות של בני הווראמי למחסור בקרקע הראויה לעיבוד בסביבתם ההררית לאורך אלפי השנים.
פרט לאתר רוואר, כל שאר האתרים שנחפרו הוצפו בשנים 2015–2016.
ההכרזה מקיפה שני עמקים בשטח כולל של 1,063 קילומטרים רבועים, העמק המזרחי-מרכזי בפרובינציה כורדסתאן והעמק המערבי בפרובינציה כרמאנשאה.
הנוסעת היא אופרה מאת המלחין היהודי-פולני מייצ'יסלב ויינברג והליברטיסט אלכסנדר מדביידב, העוסקת בקצינת אס אס לשעבר שמפליגה עם בעלה לברזיל, ורואה בין הנוסעים אסירה פוליטית מאושוויץ שלא הייתה אמורה לשרוד.
בשנת 1959 כתבה זופיה פוזמיש, אסירה פוליטית ניצולת אושוויץ, תסכית רדיופוני בעקבות מפגש עם תיירת גרמנייה בכיכר הקונקורד בפריז אשר הזכירה לה את אחת הסוהרות שלה באושוויץ.
המפגש הציף בה את הטראומה והזוועות מהמחנה, וכשחזרה לביתה שבפולין החלה לעבוד על מחזה הרדיו שבבסיסו מפגש בין סוהרת לשעבר באושוויץ, לבין אחת האסירות שהיו תחת מרותה.
בשנת 1968 כתב המלחין מייצ'יסלב ויינברג יחד עם הליברטיסט אלכסנדר מדביידב עיבוד אופרה ברוסית לתסכית, בהזמנת תיאטרון הבולשוי הרוסי.
ההופעה בוטלה עקב חוסר החשיבות שייחסו הרשויות לנושא, וויינברג, שמת ב־1996, לא זכה לראותה על במה.
האופרה נשמעה לראשונה בציבור כשזכתה לביצוע קונצרטנטי בתיאטרון סטניסלבסקי במוסקבה ב־2006. ארבע שנים אחרי כן היא הועלתה בבכורה עולמית בפסטיבל ברגנץ שבאוסטריה, לפי בימוי של דייוויד פאונטני, ובהמשך בשלל בתי אופרה בולטים בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 2019 הועלתה האופרה גם בישראל, תחת האופרה הישראלית.
העלילה מתרחשת בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 על אוניית נוסעים.
ולטר, דיפלומט גרמני, ואשתו הצעירה ליזה, נמצאים בדרכם לברזיל שם הוא אמור לעבוד בתפקיד רשמי.
על האונייה מבחינה ליזה בנוסעת שנראית לה מוכרת: אסירה פוליטית במחנה אושוויץ, שם שירתה כסוהרת בתור קצינת אס.אס.
לידה בטוחה שהיא כבר מתה, וההלם מהזיהוי מביא אותה לגלות לבעלה בפעם הראשונה כי היא הייתה שומרת במחנה - והגילוי גורם למשבר ביחסים שלהם.
האופרה עוברת לסיפור המחנה, שם לומדים כי "הנוסעת" היא מרתה, אסירה פולניה שליזה, השומרת, סימנה כמישהי שתוכל לעזור לה לשלוט באסירים האחרים, בהן נשים שהגיעו מכל רחבי אירופה.
קטיה, שנאשמת כי היא פרטיזנית רוסיה, מגיעה לאחר חקירה אכזרית וליזה מוצאת פתק בפולנית שעשוי להרשיע אותה.
ליזה מצווה על מרתה לקרוא את הפתק ומרתה קוראת אותו כאילו הוא מכתב אהבה שנכתב אליה על ידי ארוסה תדאוש, שהיא מאמינה שהוא נמצא כאסיר במחנה.
על הספינה ליזה וולטר מנסים להתמודד עם הרקע המאיים על היחסים שלהם.
בהשגחתה של ליזה האסירות מסדרות פרטים שונים שנלקחו מהאסירים.
קצין מגיע ודורש כינור כיוון שהמפקד ציווה לארגן קונצרט בו אחד האסירים יהיה חייב לנגן את הוואלס האהוב עליו.
ליזה מביאה כינור אבל הקצין אומר שהוא ישלח את האסיר עצמו שאמור לנגן בקונצרט להביא את הכינור.
הוא ומרתה נפגשים לרגע קט לפני שליזה מפריעה להם.
היא מאפשרת להם להמשיך את הקשר הקצר ומקווה שתוכל לנצל את הרשות שהיא נותנת להם לטובתה בעתיד.
ליזה מתעמתת עם תדאוש בסדנה בה הוא עובד ומייצר קישוטים מכסף עבור הקצינים הגרמנים.
אחד הקישוטים הוא של דמות המדונה וליזה מזהה אותה כמרתה.
ליזה מציעה לתדאוש להיפגש עם מרתה אך הוא מסרב.
הוא לא רוצה להיות חייב לליזה מאום.
במגורי האסירות חוגגים את יום הולדתה של מרתה.
היא שרה שיר על אהבתה למוות.
ליזה מפריעה למסיבה ומספרת למרתה שתדאוש סירב להצעה שלה לראות אותה אבל מרתה לא מתרגשת: אם זו הייתה החלטתו של תדאוש סיבותיו לבטח עמו.
איבט מנסה ללמד אסירה רוסייה זקנה צרפתית וקטיה שרה שיר על רוסיה.
לפתע השומרים נכנסים פנימה: זהו זמן הסלקציה.
מספרים מוכרזים וחלק מהאסירות מובלות החוצה.
ליזה אומרת למרתה שהזמן שלה עוד לא הגיע: היא תאפשר לה לחזות בקונצרט של תדאוש.
על הספינה ליזה וולטר מסכימים ביניהם כי גם אם "הנוסעת" היא אכן מרתה, הם יתעלמו מהעניין והם מחליטים להצטרף לנשף הריקודים בסלון הספינה.
אך ליזה מזדעזעת כאשר "הנוסעת" ניגשת ללהקת הנגנים ולפתע הם מתחילים לנגן את הוואלס של המפקד מהמחנה.
בחזרה לסיפור במחנה, הגיעה השעה לקונצרט וכל הקצינים והאסירים מתקבצים.
תדאוש לא מנגן את הוואלס המצופה אלא נעימה אחרת.
האירוע מופסק בזעם והכינור מנותץ.
באפילוג, אנו נותרים עם מרתה וזיכרונותיה – הבקשה שלה שכל אלו שסבלו לא יישכחו לעולם.
מרתה – אסירה פוליטית במחנה אושוויץ
ליזה – סוהרת לשעבר במחנה אושוויץ, נשואה לוולטר
ולטר – בן הזוג של ליזה
קטיה – אסירה פוליטית באושוויץ, מואשמת כפרטיזנית
בשנת 2019 עלתה האופרה בישראל, תחת האופרה הישראלית, יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
הבמאי המקורי דייוויד פאונטני הגיע לישראל לפקח על ההפקה, ואליו הצטרף רוב קרלי כבמאי מחדש.
על התזמורת ניצח סטיבן מרקיורי, ואיתן שמייסר ניצח על מקהלת האופרה.
מרתה – אדריין מיקש, אירה ברטמן
ליזה – דווידה קראנאס, עידית זמיר
ולטר – דייוויד דנהולט, פטר מארש
תדאוש – מורגן סמית, עודד רייך
הנוף התרבותי של יערות התה העתיקים של הר ג'ינגמאי בפו'אר (בכתב סיני: 普洱景迈山古茶林, בפין-יין: Pǔ'ěr jǐng mài shān gǔ chá lín) הוא אתר מורשת עולמית השוכן על במחוז יונאן בדרום-מערב סין.
אתר המורשת הוא יחידה גאוגרפית המוקפת בשני נהרות וכוללת חמישה מטעי תה גדולים שמורים היטב, תשעה כפרים מסורתיים בתוכם ושלושה יערות הגנה ביניהם.
על פי אונסק"ו: "הנוף התרבותי פותח במשך אלף שנים על ידי בני הקבוצות האתניות של ה וה בעקבות מנהגים שהחלו במאה ה-10. אתר המורשת הוא אזור לייצור תה המורכב מכפרים מסורתיים בתוך מטעי תה עתיקים המוקפים ביערות ומטעי תה.
הגידול המסורתי בתת-היער של עצי תה עתיקים הוא שיטה המגיבה לתנאים הספציפיים של המערכת האקולוגית של ההר ואקלים המונסון הסובטרופי, בשילוב עם מערכת ממשל המופעלת על ידי הקהילות המקומיות של הילידים.
טקסים וחגיגות מסורתיים מתייחסים לאמונה של האבות הקדמונים כי רוחות חיות במטעי התה ובבעלי החיים ובצמחים המקומיים, אמונה שהיא בבסיסה של מסורת תרבותית זו".
אתר המורשת העולמית "הנוף התרבותי של יערות התה העתיקים של הר ג'ינגמאי בפו'אר" שוכן בעיירה ב בנציבות העירונית במחוז יונאן בדרום-מערב סין.
האתר שוכן כ-600 קילומטרים דרומית לקונמינג, בירת יונאן, כ-220 קילומטרים דרומית לעיר פו'אר, ובמרחק קצר מהגבול עם מיאנמר.
האתר הוא חלק מאגן הנהר (יובל של המקונג).
הר ג'ינגמאי הוא בפועל רכס של שלושה הרים שכיוונם הכללי הוא מצפון-מזרח לדרום-מערב, גבוה בצפון-מזרח ונמוך בדרום-מערב.
הגובה הממוצע הוא 1,400 מטרים, כשהנקודה הגבוהה ביותר בגובה 1,662 מטרים, והנמוכה ביותר (עמק הנהר נאנלאנג) 1,100 מטרים.
בקצה הצפון-מזרחי מתנשא הר בָּאיְשְׂיָאנְג שכיוונו מזרח-מערב ועל המדרון הצפוני שלו שוכנים שלושה כפרים של בני ה: גִ'ינְגְמָאי, מֶנְגְבֶּן, ומָאנְגְגֶנְג.
בצפון-מערב מתנשא הר נְווֹגָאנְג שכיוונו מצפון-מערב לדרום-מזרח ולמרגלותיו שוכן כפר הדאי נְווֹגָאנְג.
בדרום מתנשא הר מָאנְגְגִ'ינְג שכיוונו צפון-דרום שעל המדרון המערבי שלו שוכנים חמישה כפרים של בני ה: מָאנְגְגִ'ינְג שָׁאנְגְגָ'אי, מָאנְגְגִ'ינְג שְׂיָאגָ'אי, מָאנְגְחונְג, וֶנְגְגִ'י ווֶנְגְוָה.
בין ההרים גדלים יערות שמורים היטב המשמשים כחיץ מגן טבעי של חמשת יערות התה העתיקים.
בשטח של אתר המורשת יש תשעה כפרים מסורתיים, ארבעה כפרים של בני הדאי וחמישה של בני הבולאנג, ובהם, נכון ל-2020, קרוב ל-4,900 תושבים וכפר אחד של בני ההאן, לָאוגְ'יוֹפָאנְג, שהוקם בתחילת המאה ה-20 ולכן לא נכלל באתר המורשת, ובו 220 תושבים.
בשטח אזור החיץ יש חמישה כפרים, אחד של בני הדאי, אחד של בני ה ושלושה של בני ההאני, ובסך הכל יש בשטח המורשת ואזור החיץ 15 כפרים עם כ-6,500 תושבים.
יערות (לא כולל יערות התה) משתרעים על יותר מ-50% משטח אתר המורשת, יערות התה העתיקים משתרעים על 16.5%, שטחים חקלאיים מהווים כ-8% מהשטח, והשאר בתים וכבישים.
בשטחים החקלאיים מגדלים אורז, תירס, בוטנים, בננות וירקות.
הנהר נָאנְלָאנְג, חלק מפרשת המים של הנהר לאנצאנג מקיף את הצדדים הצפוניים והמזרחיים של האתר מצפון וממערב להר ג'ונגמאי.
הוא נפגש בדרום עם אחד מיובליו, הנהר נָאנְמֶן, המקיף את הצד המערבי של אתר, ואז נשפך לנהר הדָאלְווֹ ולבסוף זורם לנהר המקונג.
הזרימה הממוצעת של הנהר נָאנְלָאנְג היא ארבעה מטרים מעוקבים לשנייה.
הנהרות הקשו על התושבים המוקדמים של הר ג'ינגמאי לתקשר עם העולם החיצון, מה שלמעשה הגן על התרבות המקומית מלהיות מושפעת מתרבויות חיצוניות.
הר ג'ינגמאי ממוקם באזור אקלים מונסון סובטרופי, כשהטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18.4 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורות באזור זה בחורף הם מתונות, עם הרבה אור שמש, הודות לרמת צ'ינגהאי-טיבט הענקית והרי חֶנְגְדְווָאן שחוסמים את האוויר הקר מצפון.
כמות המשקעים השנתית היא 1,689.7 מילימטרים.
העונה הגשומה היא ממאי עד אוקטובר והיא מהווה 89.5% מכמות המשקעים השנתית, כשבעונה השחונה, מנובמבר עד אפריל יורדים רק 10.5% מכמות המשקעים השנתית.
הלחות היחסית השנתית הממוצעת היא 79%.
כמות שעות השמש הממוצעת השנתית הוא 2,135. 265 ימים בשנה הטמפרטורה לא יורדת מתחת לנקודת הקיפאון.
באזור זה, העונה הגשומה היא גם העונה החמה, והעובדה שיש הפרדה ברורה בין עונה גשומה לעונה שחונה מסייעת להיווצרות בתה, חומצות אמינו וכלורופיל, אך מקשה על היווצרות תאית.
לכן עלי התה יכולים להישאר טריים ונימוחים לאורך זמן.
הודות לאדי המים מהנהרות שמסביב, תנאי ההסעה המיוחדים וריבוד הטמפרטורות נוצר ים עננים בקנה מידה גדול בקניונים של הנהרות נָאנְלָאנְג ונָאנְמֶן בגובה של 1,000–1,200 מטרים.
מספר הימים עם ים עננים הוא כ-180 ימים, מאוקטובר עד אפריל של השנה שלאחר מכן, במיוחד מנובמבר עד פברואר של השנה שלאחר מכן.
ים של עננים עלול להיווצר גם אם ירד גשם או מספר ימים לאחר ירידת הטמפרטורה וייעשה שמשי.
ים העננים מבטיח שהאזור נשאר לח גם בעונה היבשה, מתאים מאוד לגידול עצי תה.
בפרוטרוזואיקון היה האזור חלק מהקער של יונאן.
פעילות הרי געש יצרו סלעי יסדו שעברו התמרה לצפחה ולשיש.
בשלהי הפרוטרוזואיקון הסלעים עברו חסיפה, הקער התרומם ומי הים נסוגו.
מהקרבון ועד לפרם תחתון הושקעו בקער שכבות עבות של סלעי פצלים ו.
בטריאס שקע מולאס אדום בין ההרים.
לאחר הטריאס קרום כדור הארץ התרומם, והשכבה האדומה נטתה, מלווה בכמות גדולה של פעילות געשית של מאגמה גרניטית.
הסביבה הגאוגרפית הטבעית שמקורה במזוזואיקון השתנתה באופן משמעותי כתוצאה מתנועת הרי ההימלאיה שהתרחשה מאז השלישון.
מספר רב של מינים נכחד בתקופת עידן הקרח האחרון ברביעון, אבל צמחי התה באגן הנהר באזור חוג הסרטן באזור הטרופי שרדו, והיוו בסיס לביות וטיפוח של עצי התה באזור.
האתר שייך לאזור הביוגאוגרפי האזור האינדומלאי.
באזור יש שפע של מינים של בעלי חיים וצמחים העומדים בבסיס מגוון אקולוגי עשיר ומגוון ביולוגי חקלאי ביערות התה.
בין המינים המוגדרים כמוגנים ברמת המדינה נמצאים , ו-.
יש באתר 253 מיני בעלי חוליות, כולל 2 סדרות, 8 משפחות ו-14 מינים של זוחלים, 12 סדרות, 31 משפחות ו-148 מינים של עופות ו-9 סדרות, 23 משפחות ו-67 מינים של יונקים, בהם לוריס איטי בנגלי, לוריס איטי ננסי, קופי מקוק ופנגולין סיני.
התה המיוצר באתר המורשת הוא סוג של תה מותסס הקרוי .
המקור לתה הוא עלים מעץ מתת-המין קמיליה סיננסיס אסאמיקה (Camellia sinensis var.
assamica), שיש המחשיבים אותו כמין נפרד (Camellia assamica), מהסוג קמליה ממשפחת התאיים, הגדל בדרום-מזרח אסיה מיונאן ועד אסאם.
קיימים שני סוגי מטעי תה באתר:
"יערות תה עתיקים" – מתייחס למערכת מטעי תה שהיא פרי טיפוח של מאות שנים שבה הוחלף תת-היער ביערות קיימים בעצי תה מקומיים, תוך כדי דילול סלקטיבי של שיחים ועצים אחרים ונטיעת עצי תה.
יש מקומות נוספים בנפת לאנצאנג שיש בהם יערות כאלו, אבל אתר המורשת היא השטח הגדול ביותר של יערות תה עתיקים, כ-70% מכלל יערות התה העתיקים בנפה.
מטעים אלו מניבים בממוצע 22.7 קילוגרם תה לדונם.
"מטעי תה על טרסות (מטעי תה אקולוגיים)" – בניסיונות לגדל עצי תה בלבד על מדרונות ההרים שהחלו בשנות ה-70 התגלה שאיכות התה נמוכה יותר מהתה המופק מיערות עתיקים ושמטע הכולל עצי תה בלבד חשוף יותר למחלות ולמזיקים.
עקב כך הורו השלטונות לדלל את העצים ולשתול ביניהם עצים אחרים.
מטעים אלה מניבים כיום כ-60 קילוגרם של תה לדונם.
את העלים קוטפים שלוש פעמים בשנה, באביב (מפברואר עד אפריל), בקיץ (ממאי עד יולי) ובסתיו (מאוגוסט עד ספטמבר).
את הקטיף מבצעות נשות הדאי והבולאנג.
תהליך ייצור התה נקבע בתקופת שושלת מינג ומתבצע בשבעה שלבים: קטיף העלים והניצנים, ייבוש ראשוני של העלים, חימום במטרה לעצור התססה, שפשוף, ייבוש בשמש, התססה באמצעות הוספת מים והמתנה כמה ימים, אידוי ודחיסה בתבניות אבן שהוכנו ביד.
כ-90% מכוח העבודה ביישובים שבאתר עוסק בקטיף ובייצור התה.
בשנת 2018 יצרו ביערות התה העתיקים שבאתר המורשת 268,200 קילוגרם תה פו'אר.
התה מבוקש מאוד, ובשנת 2018 היה מחירו 160 דולר אמריקאי לקילוגרם.
כתוצאה מכך הייתה הכנסה השנתית של החקלאים באתר גבוהה כמעט פי שלושה מהכנסה הממוצעת בנציבות העירונית וגבוהה בכ-50% מההכנסה הממוצעת בסין.
הכפרים מנוהלים במערכת ממשל תלת-צדדית: שבטית-ממשלתית-דתית שבה בנוסף לממונים מטעם השלטונות יש לזקני הכפר ולאנשי הדת תפקיד חשוב.
לכל כפר יש מערכת חוקים וכללים לגבי הטיפול במטעי התה, כולל איסור להשתמש בדשנים וקוטלי מזיקים, איסור לכרות עצים ואיסור לערבב סוגי תה.
הדת של בני הכפרים היא תערובת של אנימיזם, האמונה שיש אלים ורוחות ביערות שאחראים על ההרים, האדמה, והעצים, והם שולטים בחיי האנשים ובצמיחה של היבולים ובודהיזם מזרם הטהרוואדה.
בכל כפר יש מקדש בודהיסטי וכשילד מגיע לגיל שבע, הוא בדרך כלל צריך לשרת כנזיר במקדש לפרק זמן מסוים, לא פחות משבעה ימים, ולעיתים לכל חייו.
הבולאנג סוגדים גם ל"פָּה אָילֶנְג", המנהיג הקדום של שבט הבולאנג שגילה את התה והדאי סוגדים ל"גָ'או נְווֹלָה", מנהיג שבט הדאי שהוביל את האבות הקדמונים של הדאי להר ג'ינגמאי.
לכבודם נערך פסטיבל בן 4 ימים באפריל שבו מקריבים בקר על מזבח "רוח התה" בהר מָאנְגְגִ'ינְג.
בנוסף הבולאנג והדאי מקדשים עץ אחד בחלקת עצי התה שלהם כ"עץ רוח התה" וסוגדים לו.
"אבות התה" ו"עץ רוח התה" הם פעילויות פולחניות ייחודיות להר ג'ינגמאי.
במהלך ההיסטוריה היו חייהם של התושבים של הר ג'ינגמאי שזורים בתה באופן בלתי נפרד.
הם פיתחו תרבות תה עשירה עם מאפיינים אזוריים מובהקים שצמחה מפעילויות שונות סביב התה, כולל הכנת תה, אכילת תה, שתיית תה, טעימות תה ושימוש בתה.
התה גם משמש כמרכיב בתרופות סבתא לבעיות במערכת העיכול והצטננות.
הבולאנג נוהגים לקשט את גגות בתיהם בטוטם בדמות "ניצן אחד ושני עלים של תה"
בין הפסטיבלים החשובים, שהתושבים חוגגים, מלבד "פסטיבל אבות התה": פסטיבל גְווָאנְמֶן ("השער הסגור"), מאמצע יולי עד אוקטובר, פסטיבל קָאיְמֶן ("השער הפתוח") באוקטובר ופסטיבל סונגקראן ("התזת המים"), באמצע אפריל, הם פסטיבלים ממקור בודהיסטי.
לכל הקבוצות האתניות בהר ג'ינגמאי יש מסורות של שירה ומחול.
המוזיקה והמחול קשורים לעבודה, לאהבה או לדת.
בין הריקודים: "מחול התופים של רגל הפיל של הדאי", "מחול המעגל של הבולאנג" ו"מחול התוף הארוך של הבולאנג".
הנוער לשלטון הוא סרט דרמה קומי דיסטופי אמריקאי משנת 1968 בבימויו של בארי שיר ובכיכובם של כריסטופר ג'ונס, האל הולברוק ושלי וינטרס.
הסרט מבוסס על הסיפור הקצר "היום שבו הכל קרה, מותק!" מאת רוברט תום.
הסרט, שחלק מהמבקרים תיארו כ"מגוחך", היה מועמד לפרס האוסקר לעריכת הסרט הטוב ביותר והפך לקלאסיקת פולחן של תרבות הנגד של שנות ה-60.
זמר הרוק הפופולרי והמהפכן השאפתן, מקס פרוסט (המגולם בידי כריסטופר ג'ונס) נולד בשם מקס ג'ייקוב פלאטו ג'וניור.
מעשה האלימות הציבורי הראשון שלו היה פיצוץ המכונית החדשה של משפחתו.
הלהקה של פרוסט, הטרופרס, חיה יחד איתו, עם הנשים שלהם ואחרים, באחוזה רחבת ידיים בבוורלי הילס.
הלהקה כוללת את עורך הדין הגאון שלו בן ה-15 בילי קייג' (קווין קופלין) בגיטרה ראשית, השחקן והחברה לשעבר סאלי לרוי (דיאן וארסי) בקלידים, אברהם סלטין (לארי בישופ) בגיטרה בס וחצוצרה, ואת האנתרופולוג סטנלי X (ריצ'רד פריור) על תופים.
הלהקה של מקס מבצעת שיר שמציינת כי 52% מהאוכלוסייה הם בני 25 ומטה, מה שהופך את הצעירים לרוב במדינה.
מעריציו של מקס - וצעירים רבים אחרים מתחילים לפעול, ותוך 24 שעות מתחילות מחאות בערים ברחבי ארצות הברית.
יועציו של פרגוס רוצים שהוא יגנה את מקס, אבל במקום זאת הוא מסכים לתמוך בהפגנות, ולשנות את הקמפיין שלו - אם מקס וקבוצתו יתפשרו, לקבל את גיל 15 כגיל ההצבעה שבמקום זאת, ציות לחוק ופנה למפגינים ללכת הביתה בשלווה.
מקס מסכים, והשניים מופיעים יחד בטלוויזיה - ובאופן אישי למחרת, תוך שימוש במנטרה הפחות פוגענית "חמש עשרה ומוכנות".
רוב המדינות הפדרליות מסכימות להוריד את גיל ההצבעה בתוך ימים, על רקע ההפגנות, ומקס פרוסט והטרופרס מסע למען ג'וני פרגוס עד לבחירות, בהן הוא מנצח בגדול.
כשהוא תופס את מקומו בסנאט, פרגוס מאחל שפרוסט ואנשיו פשוט ייעלמו, אבל במקום זאת הם מתערבים בפוליטיקה בוושינגטון.
כשחבר קונגרס ממחוז הולדתה של סאלי לרוי מת בפתאומיות, הלהקה נכנסת אליה בבחירות ביניים שלאחר מכן, וסאלי - הבכורה בקבוצה, והיחידה בגיל הרוב שהתמודדה לתפקיד - נבחרה לקונגרס על ידי גוש נוער החדש.
הצעת החוק הראשונה שמציגה סאלי היא תיקון חוקתי להורדת הגיל המינימלי לתפקיד פוליטי ל-14, ו"ארבע עשרה או להילחם!" נכנס לשלב חדש.
מושב משותף של הקונגרס נקרא, והשוטרים - שאליהם הצטרף כעת בנו של פרגוס, ג'ימי (מייקל מרגוטה) - מפנים את ההצבעה על ידי חיזוק אספקת המים בוושינגטון הבירה.
עם LSD, ומספקים אותו לכל הסנאטורים והנציגים בני נוער.
כאשר בני נוער משתלטים או מאיימים על מושכות השלטון, "המשמר הישן" (אלו מעל גיל 40) פונים למקס כדי לרוץ לנשיאות, ומחזיקים את שליטתו (שלהם) על הגאות המשתנה.
מקס שוב מסכים, רץ כרפובליקני למגינת ליבו, אבל ברגע שהוא נכנס לתפקיד, הוא מפנה את הזרם לתומכיו המבוגרים.
שלושים הופך לגיל פרישה חובה, בעוד ש"פנסיונרים" שמעל לגיל 35 ונשלחים ל"מחנות חינוך מחדש", בהם הם מקבלים מינון קבוע של LSD.
פרגוס מנסה להניא ללא הצלחה את מקס על ידי יצירת קשר עם הוריו המנוכרים (ברט פריד ושלי וינטרס), ואז מנסה להתנקש בחייו.
אם נכשל בכך, הוא נמלט מוושינגטון די.
כשהנוער שולט כעת בארצות הברית, פוליטית כמו כלכלית, פורצות מהפכות דומות בכל המדינות הגדולות בעולם.
מקס מסיג את הצבא מרחבי העולם (והופך אותם במקום זאת ל"משטרת גיל") דה פקטו, שם מחשבים וילדי פלא לאחראים על התוצר הלאומי הגולמי, שולח עודפי תבואה בחינם למדינות העולם השלישי, מפרק את ה-FBI והשירות החשאי, והופך למנהיג של "החברה הכי נהנתנית שהעולם ידע".
עם זאת, בסופו של דבר, מקס ועמיתיו עשויים להתמודד בעתיד עם מלחמה בין-דורית ממקור בלתי צפוי: ילדים לפני גיל העשרה.
כשנערה צעירה מגלה את גילו של מקס (שעכשיו הוא בן 24), היא מגחכת, "זה זקן!" מאוחר יותר, לאחר שמקס הורג סרטן נהרות שהיה חיית מחמד לכמה ילדים צעירים, ואז לועג לצעירותם ולחוסר הניסיון שלהם, אחד הילדים מחליט, "אנחנו הולכים להוציא מהעסק את כל מי שמעל גיל 10."
באתר הביקורות Rotten Tomatoes מחזיק הסרט בדירוג אישור של 67%, על סמך 21 ביקורות מבקרים עם דירוג ממוצע של 5.8 מתוך 10.
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס השווה באופן לא חיובי את הנוער לשלטון לסרט "פריבילגיה" מ-1967, סרט נוסף שעסק בפוליטיקה שמניעה סגידה לאלילי פופ.
למרות דירוג שני הכוכבים, הוא הודה שהראשון היה היעיל יותר מבין השניים מכיוון שיש לו הבנה גדולה יותר של קהל המתבגרים שלו.
הוא הוסיף, "זה סרט מטופש, אבל הוא מתקשר במונחים הפשוטים והישירים ביותר".
הנוער לשלטון יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בשנת 1968. עלילתו הייתה הקרנת רדוקציה אד אבסורדום של סוגיות עכשוויות של אותה תקופה, שהגיעו לקיצוניות, ושיחקה בצורה נוקבת במהלך 1968 - שנת בחירות עם מחלוקות רבות (מלחמת וייטנאם, גיוס, זכויות האזרח, פיצוץ האוכלוסין, התפרעויות התנקשות, ודור הבייבי בום שמתבגר).
הסיפור הקצר של המגזין המקורי, שכותרתו "היום שבו הכל קרה, מותק!" הורחב על ידי מחברו לאורך הספר, ופורסם כרומן בכריכה רכה על ידי Pyramid Books.
פייצ'נס הבן ואיב ניומן היו מועמדים שניהם לאוסקר לעריכת הסרט הטוב ביותר על עבודתם בסרט זה.
הנוער לשלטון שוחרר ב-VHS בסוף שנות ה-80, ובשנת 2005 הופיע ב-DVD, בדיסק Midnite Movies עם Gas-sss מ-1971.
The League of Extraordinary Gentlemen, Volume III: Century, עמוד 43, פאנלים 1–2: "אני מתכוון שהנשיא הנוכחי של ארצות הברית הוא מקס פוסטר.
הוא מקים מחנות לכל מי שהוא חושב שהוא יותר מדי ישר.
זוהי התייחסות ל"הנוער לשלטון", בו הזמר מקס פרוסט הופך לנשיא ושולח את כולם מעל גיל 35 ל"מחנות חינוך מחדש".
מקס פוסטר הוא אנלוגיה של הנשיא האמריקני ריצ'רד ניקסון.
הנוסע השמיני נגד הטורף הוא סרט פעולה-מדע בדיוני-אימה משנת 2004 בבימויו של פול ו.
אנדרסון ובכיכובם של סאנה לאת'ן, ראול בובה, לאנס הנריקסן, יואן ברמנר וקולין סלמון.
זהו הסרט הראשון בזיכיון סרטי הנוסע השמיני נגד הטורף, הסרט החמישי בזיכיון סרטי הנוסע השמיני, והסרט השלישי בזיכיון סרטי הטורף.
הסרט הוא קרוסאובר המפגיש את החוצן האימתני זינומורף מזיכיון הנוסע השמיני עם החוצן האימני "הטורף" מזיכיון הטורף - רעיון שפותח במקור בספר קומיקס משנת 1989 בהוצאת Dark Horse Comics מאת רנדי סטרדלי וכריס וורנר.
הסרט, אשר הופק בתקציב של כ-60 מיליון דולרים, זכה להצלחה מסחרית, וגרף מעל ל-177.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
הצלחת הסרט הובילה להפקת סרט המשך שיצא לאקרנים בשנת 2007, וכמו גם לפיתוח של משחקי וידאו, וחוברות קומיקס של הנוסע השמיני נגד הטורף.
בתחילת הסרט מתקבל בלוויין אות מסתורי מהאי בובה (Bouvetøya) אשר ממוקם מול חופי אנטארקטיקה.
התעשיין העשיר צ'ארלס בישוף ווילנד (בגילומו של לאנס הנריקסן) מקים משלחת מיוחדת שתצא לחקור את מקור האות.
המשלחת אשר כוללת את הארכאולוג סבסטיאן דה רוזה (מגולם על ידי ראול בובה) והמדריכה אלכסה וודס (מגולמת על ידי סאנה לאת'ן), מגלה פירמידה עתיקה אשר קבורה עמוק מתחת לקרח.
הם מגלים בהמשך מנהרה שמובילה ישירות לתוך הפירמידה.
בתוך הפירמידה המשלחת מוצאת עדויות לציוויליזציה עתיקה שסגדה לגזע החוצנים הטורפים כאלים.
בהמשך חברי המשלחת לומדים באמצעות הירוגליפים על קירות הפירמידה שהטורפים ביקרו במשך מאות שנים לאורך ההיסטוריה בכדור הארץ, על מנת לצוד זינומורפים, אותם הם גידלו בגופם של בני אדם.
בעת שחברי המשלחת חוקרים את הפירמידה, הם מעירים בשוגג הן את הזינומורפים והן את הטורפים, והדבר מוביל לעימות קטלני בין שני גזעי החוצנים.
אלכסה וודס (מגולמת על ידי סאנה לאת'ן) - הגיבורה הראשית בסרט.
אלכסה היא מדריכה קשוחה ובעלת תושייה אשר חקרה במשך שנים רבות את האזורים הארקטיים.
פרופסור סבסטיאן דה רוזה (מגולם על ידי ראול בובה) - ארכאולוג איטלקי וחבר בצוות המשלחת שעוזר לחשוף את סודות הפירמידה.
צ'ארלס בישוף ווילנד (מגולם על ידי לאנס הנריקסן) - המייסד המיליארדר של תאגיד ווילנד אשר ארגן את המשלחת.
ד"ר גראם מילר (מגולם על ידי יואן ברמנר) - מהנדס כימי סקוטי.
המדען הראשי של צוות המשלחת.
מקסוול סטאפורד (מגולם על ידי קולין סלמון) - העוזר האישי של ווילנד אשר אחראי על האבטחה של הצוות.
הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם הוא סרט פעולה-אימה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 2007, בבימוים של האחים קולין וגרג סטרוס, על פי תסריט מאת שיין סלרנו.
הסרט מהווה המשך לסרט "הנוסע השמיני נגד הטורף" משנת 2004, ומשלב בין שני הזיכיונות הפופולריים: "הנוסע השמיני" ו"הטורף".
בסרט מככבים סטיבן פסקוול, רייקו איילסוורת', ג'ון אורטיז, ג'וני לואיס, אריאל גייד וקריסטן הייגר.
העלילה מתרחשת בעיירה קטנה בקולורדו, שבה מתנהל קרב קטלני בין שני גזעי החייזרים, בעוד התושבים המקומיים נאבקים לשרוד.
הסרט הופק בתקציב של 40 מיליון דולר והכניס כ-130.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
לאחר אירועי הסרט הקודם, ספינת טורפים הנושאת זינומורפים (חייזרי "הנוסע השמיני") מתרסקת סמוך לעיירה השלווה גניסון בקולורדו.
החייזרים שהיו כלואים בספינה משתחררים ומתחילים להפיץ טרור בעיירה.
במקביל, טורף יחיד מגיע לכדור הארץ במטרה לחסל את הזינומורפים ולמנוע את התפשטותם.
התושבים המקומיים, ביניהם חיילת משוחררת ובנה, נער מתבגר ואחיו הבוגר, נאלצים להתאחד ולהיאבק בשני הגזעים החייזריים כדי לשרוד את המתקפה.
סטיבן פסקוול – דאלס הווארד, אסיר משוחרר ואחיו הבכור של ריקי.
רייקו איילסוורת' – קלי אובריאן, חיילת משוחררת ואם למולי.
ג'ון אורטיז – השריף אדי מוראלס, השריף המקומי המנסה להגן על העיירה.
ג'וני לואיס – ריקי הווארד, נער מתבגר ואחיו הצעיר של דאלס.
אריאל גייד – מולי אובריאן, בתה הצעירה של קלי.
קריסטן הייגר – ג'סי, נערה מקומית ומושא אהבתו של ריקי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 12% המבוסס על 76 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט המשך זה מציע אלימות גרפית אך חסר עלילה משמעותית או דמויות מעוררות הזדהות." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 29 מתוך 100, המבוסס על 14 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
הנוקם הוא מערבון אמריקאי משנת 1985 בבימויו והפקתו של קלינט איסטווד, שגם מככב בתפקיד הראשי.
הסרט מתאר את מאבקם של כורי זהב עצמאיים נגד איל מכרות עשיר המנסה להשתלט על אדמותיהם, והגעתו של כומר מסתורי המסייע להם במאבקם.
הסרט זכה להצלחה קופתית והפך למערבון הרווחי ביותר של שנות ה-80.
בעיירה קטנה בקליפורניה, קבוצת כורי זהב עצמאיים נרדפת על ידי איל המכרות העשיר קוי להוד, השואף להשתלט על אדמותיהם.
לאחר מתקפה אלימה על המחנה שלהם, בתו של אחת הכורים מתפללת לעזרה.
באותו זמן, מופיע בעיירה כומר מסתורי המכונה "הכומר", המסייע לכורים במאבקם נגד להוד ואנשיו.
הכומר מתמודד עם האיומים והסכנות, ובסופו של דבר מוביל את הכורים לעימות מכריע נגד להוד והשריף המושחת סטוקברן.
קלינט איסטווד – הכומר, זר מסתורי המסייע לכורים.
מייקל מוריארטי – האל בארט, כורה זהב עצמאי.
קארי סנודגרס – שרה ווילר, בת זוגו של האל.
כריס פן – ג'וש להוד, בנו של קוי להוד.
סידני פני – מייגן ווילר, בתה של שרה.
ריצ'רד דיסארט – קוי להוד, איל מכרות עשיר.
ג'ון ראסל – השריף סטוקברן, שריף מושחת המועסק על ידי להוד
ריצ'רד קייל – קלאב, בריונו של להוד.
הסרט "הנוקם" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 93% בהתבסס על 29 ביקורות מבקרים שיבחו את הבימוי של איסטווד, האווירה המסתורית והעומק הנוסף שהסרט מביא לז'אנר המערבונים.
המבצרים, הפרוסים על פני שטחים גאוגרפיים מגוונים, מציגים את העוצמה הצבאית של שלטון המראטהה.
הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2025.
בשנת 2021 נכללו הנופים הצבאיים המראטהיים של הודו ברשימה הטנטטיבית של אתרי מורשת עולמית.
לאחר מכן, הם נבחרו כמועמדות הרשמית מהודו לרישום ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו לשנים 2024–2025, כפי שהוכרז על ידי משרד התרבות בינואר 2024.
במהאראשטרה יש יותר מ-390 מבצרים, מתוכם רק 11 מבצרים נבחרו לרשימה זו יחד עם מבצר אחד בטמיל נאדו.
מבצרים אלה פרוסים על פני מגוון רחב של תצורות גאוגרפיות: רכס סהיארדי, רמת דקאן, חוף קונקן ו.
האסטרטגיה הצבאית של המראטהה, שכללה את המבצרים הללו, פותחה בתקופת שלטונו של שליט המראטהה, שיוואג'י, במאה ה-17 ונמשכה עד לשלטון ה בתחילת המאה ה-19.
תהליך המועמדות לווה בסקר של המבצרים על ידי צוות אונסק"ו באוקטובר 2024. בפברואר 2025, משלחת של ארבעה חברים ממהאראשטרה, בראשות אשיש שלאר, ביקרה בפריז כדי להציג מצגות טכניות ודיפלומטיות במטרה לקדם את מעמד המורשת העולמית עבור מבצרים אלה.
במהלך המושב ה-47 של ועידת המורשת העולמית שהתכנסה ביולי 2025 בפריז, המליצה הוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) לדחות את ההצעה להגדיר את המבצרים כאתר מורשת עולמית בטענה ש"היא אינה מצליחה להוכיח באופן משכנע כיצד תריסר המבצרים המפוזרים גאוגרפית...
תפקדו כמערכת הגנה צבאית משולבת".
עם זאת, התגובה הדיפלומטית של הודו, יחד עם תמיכה מצד נציגים בינלאומיים, סייעה להכרזה הרשמית על המבצרים כאתר מורשת עולמית.
+ הנופים הצבאיים המראטהיים של הודומס'שםשטחבהקטאראזור חיץבהקטארקואורדינטותשנהסוגתיאור תמונה1מבצר סלהר112.4525,908.051671גבעההמבצר הגבוה ביותר בהרי גהט המערביים.
הוא כולל שערי אבן מונוליתיים חצובים בסלע, מצוקים תלולים, מאגרי מים ומבני עזר.
האתר כולל גם את המבצר הכפול סלוטה 2מבצר שיוונרי28.7215,050.481595גבעהמבנה משולש עם רכסים ובאסטיונים.
התיישבות באתר ארוכת שנים, והוא כולל מערות בודהיסטיות עתיקות, בורות מים, ושכבות של שערים, שרידים מוחשיים של מבניו הרב-שכבתיים בני מאות השנים.
3מבצר לוהאגד13.2524,356.051648גבעהשערים מבוצרים, באסטיונים ומערות חצובות בסלע.
מערות בודהיסטיות המתוארכות לתקופה מוקדמת כ-200 לפני הספירה מעידות על התיישבות ארוכת שנים.
למבצר יש מבצר תאום, מבצר ויסאפור שהוקם על גבעה מול לוהאגד.
4מבצר קהאנדרי6.873,396.631679איבאסטיונים וחומות מבוצרות שתוכננו לשלוט על נתיבי השיט הימיים ליד נמלי מומבאי וצ'אול.
5מבצר ראיגד161.3198,896.011674גבעההמבצר שוקם על ידי הקיסר שיוואג'י בשנת 1662 כך שיכלול את ארמון המלך, שוק, מערכת איסוף מי גשמים ומתקני מנהלה.
6מבצר ראג'גד48.151647גבעההאדריכלות רבת המפלסים של המבצר כוללת ארמונות, באסטיונים, מאצ'י (שטחים פתוחים נרחבים) ומתקני אחסון.
7מבצר פראטאפגד8.3433,670.971656גבעה-יערמצוק תלול, באסטיונים, חומות מגן, מאצ'י, מאגרי מים, ומצודה עם מבני מלכות ומנהלה.
8מבצר סובארנאדורג5.23462.271696איבאסטיונים וחומות מבוצרות שתוכננו לשלוט על נתיבי השיט הימיים ליד נמלי מומבאי וצ'אול.
9מבצר פנהאלה172.3325,863.681659גבעה-רמהאחד המבצרים הגדולים ביותר בדקאן, עם היקף של 14 ק"מ ו-110 עמדות תצפית.
הוא ממוקם בגובה של 845 מ' מעל פני הים.
המבצר מתנשא לגובה של יותר מ-400 מטר מעל המישור שמסביב לו.
מנהרות רבות נמתחות מתחת למבצר, אחת מהן כמעט באורך 1 ק"מ.
10מבצר ויג'אידורג8.952,935.021653חופימבצר חופי הממוקם על שלוחה ליד שפך נהר וגהוטאן הכולל חומות בעלות שלוש שכבות ונמל.
11מבצר סינדהודורג19.551,671.151664אינבנה על האי הסלעי קורטה, מוקף בחומה העוקבת אחר קו החוף.
הוא נבנה מאבן געשית מקומית.
גבעות אלו, שעל כל אחת מהן נבנתה מצודה, הגנו על שטח במרכזן בה רוכזו המבנים המרכזיים של המבצר.
ארבעת הגבעות חוברו ביניהן באמצעות חומה באורך של כ-13 ק"מ שתחמה שטח של כ־11 קמ"ר.
החומה ההיקפית, שעובייה כ-20 מטר, ניצלה מכשולים טבעיים (מצוקים, סלעים, גאיות וכו') ונבנתה במרווחים שבין אותם מכשולים.
הנוף מחצי הדרך למטה הוא הפרק החמישה-עשר של העונה השישית והאחרונה של סדרת ההנפשה האמריקאית "בוג'ק הורסמן", והפרק ה-75 והלפני-אחרון של הסדרה כולה.
הפרק נכתב בידי אליסון טפל ובוים בידי איימי וינפרי, ועלה לשידור בנטפליקס ב-31 בינואר 2020, יחד עם שאר פרקי החצי השני של העונה השישית.
בין המדבבים האורחים נמנים סטנלי טוצ'י, קריסטן שאל, ונדי מאליק, לין-מנואל מירנדה, ברנדון טי.
בפרק משתתף בוג'ק הורסמן (ויל ארנט) במסיבת-ארוחה ומופע כישרונות שמארחת אמו המנוחה, ביאטריס (מאליק), ובה נוכחים דמויות נוספות שמתו במהלך הסדרה, ובהן שותפתו לשעבר של בוג'ק ל"על הסוס", שרה לין (שאל), חברו הטוב, הרב קזאז (טוצ'י), וכן דמות משולבת של אביו באטרסקוץ' ושל מודל החיקוי מילדותו, סקרטריאט (ארנט).
במהלך הפרק מבין בוג'ק בהדרגה כי הוא לכוד בסיוט גסיסה, בעוד גופו האמיתי טובע בבריכת השחייה שבאחוזתו.
הפרק זכה לשבחים נרחבים, בין היתר על הקונספט השאפתני, הטון האפל והרציני, ותפקידו כסיכום עלילתי ורגשי של סיפור הדמות הראשית.
הוא היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית "תוכנית האנימציה הטובה ביותר".