tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־23 באפריל 2013 בית הנבחרים של דלאוור אישר הצעת חוק שנועדה לאפשר נישואים חד־מיניים במדינה ברוב של 23–18. הסנאט של דלאוור אישר את הצעת החוק שבועיים לאחר מכן ברוב של 12–9, והמושל ג'ק מרקל חתם על החוק באותו היום.
החוק נכנס לתוקף ב־1 ביולי 2013, וביום זה נערך טקס החתונה החד־מינית הראשונה במדינה.
מדינת דלאוור מתירה לכל אדם שאינו נשוי וכן לכל הזוגות הנשואים לאמץ ילדים.
כמו כן, המדינה מאפשרת לאמץ את הילד של בן או בת הזוג החל מאוקטובר 2001.
החל משנת 2012, זוגות חד־מיניים הרשומים באיחוד אזרחי זכאים לאותן זכויות האימוץ שלהן זכאים זוגות הטרוסקסואלים.
יתר על כן, זוגות לסביות בדלאוור מורשות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית על מנת להיכנס להיריון, וזוגות הומוסקסואלים רשאים להיעזר בפונדקאות.
המדיניות של אוניברסיטת דלאוור אוסרת אפליה והטרדה על רקע נטייה מינית החל משנת 1990.
ב־11 באוגוסט 2009 הוציא מושל דלאוור, ג'ק מרקל, צו מנהלי שמגן על עובדים ממשלתיים במדינה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בשנת 2009 בתי המחוקקים של דלאוור אישרו חוק האוסר אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה, בדיור, בשירותים ציבוריים ובכל התחומים האחרים.
בשנת 2013 בתי המחוקקים של המדינה אישרו חוק דומה שאוסר אפליה על רקע זהות מגדרית.
החל מ־26 במרץ 2016, חוקי דלאוור אוסרים אפליה על רקע זהות מגדרית בחוזי ביטוח בריאות.
איסור האפליה כולל אנשים שעברו ניתוח לשינוי מין.
חוקי מדינת דלאוור אוסרים בריונות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
חוק פשעי השנאה של דלאוור כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית של הקורבן החל משנת 2001. החל משנת 2013, החוק כולל גם פשעים שנעשו על רקע זהותו המגדרית של הקורבן.
טרנסג'נדרים בדלאוור מורשים לשנות את מגדרם בתעודת הזהות.
לשם כך, יש צורך בהצהרה חתומה של רופא מוסמך.
החל מ־11 בפברואר 2017, חוקי המדינה אינם דורשים לעבור ניתוח לשינוי מין כדי להנפיק תעודת לידה מתוקנת עם המין החדש.
במקום זאת, נדרשת רק הצהרה של רופא המאשרת שמבקש שינוי המין עבר טיפולים כירורגיים, טיפולים הורמונליים, טיפולים פסיכולוגיים או טיפולים רפואיים אחרים הנחוצים לתהליך שינוי המין.
בשנת 2015 האספה המחוקקת של דלאוור אישרה חוק המאפשר לאסירים לשנות את שמם הפרטי בתעודת הלידה, כך שיתאים לזהותם המגדרית.
לפני כן, אסירים בדלאוור הורשו לשנות את שמם הפרטי רק מסיבות של אמונה דתית.
מושל דלאוור ג'ק מרקל חתם על החוק ב־25 ביוני 2015, והחוק נכנס לתוקף באופן מיידי.
בהתאם למדיניות הפדרלית של ארצות הברית, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מורשים לתרום דם בתנאי שלא קיימו יחסי מין עם גברים במשך שנה לפחות.
בשנת 2017 בתי המחוקקים של דלאוור אישרו חוק המאפשר לנשאי HIV לתרום דם לנשאי HIV אחרים.
המושל ג'ון קרני חתם על החוק ב־25 באפריל 2017, והחוק נכנס לתוקף ב־1 בינואר 2018.
ב־17 במאי 2017 הסנאט של מדינת דלאוור אישר הצעת חוק שאוסר לבצע טיפולי המרה עבור קטינים.
הצעת החוק עברה ברוב של 12–3. בית הנבחרים של המדינה אישר את החוק ב־7 ביוני 2018 ברוב של 24–14. מושל דלאוור ג'ון קרני חתם על החוק ב־23 ביולי 2018, והחוק נכנס לתוקף באותו היום.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־58% מתושבי דלאוור תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־27% מתנגדים ו־15% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־68% מתושבי דלאוור תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־21% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־60% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־28% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בדקוטה הדרומית עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק.
זוגות חד־מיניים מורשים להינשא ולאמץ ילדים במדינה משנת 2015, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בשנת 1862 חוקקה טריטוריית הדקוטות (שכוללת את דקוטה הדרומית ואת דקוטה הצפונית כיום) חוק הקובע שמעשי סדום, הן של הומוסקסואלים והן של הטרוסקסואלים, מהווים "פשעים נגד הטבע".
בית המשפט העליון של המדינה קבע שהחוק אוסר לקיים יחסי מין אנאליים.
בשנת 1910 קבע בית המשפט העליון של דקוטה הדרומית שהחוק אוסר לקיים גם יחסי מין אוראליים.
בשנת 1976 מדינת דקוטה הדרומית ביטלה את האיסור על מעשי סדום שנעשים בהסכמה, וקבעה גיל הסכמה של 13 שנים.
בשנת 1978 גיל ההסכמה הועלה ל־15 שנים.
בנובמבר 2006 אזרחי דקוטה הדרומית אישרו במשאל עם שינוי לחוקת המדינה, שלפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד.
כמו כן, בהתאם לשינוי בחוקה, המדינה לא יכולה להכיר בזוגיות חד־מינית בשום צורה שהיא, גם לא במסגרת איחוד אזרחי או שותפות מקומית.
משאל העם עבר ברוב של 52%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בדקוטה הדרומית.
כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בדקוטה הדרומית וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
ב־22 במאי 2014 שישה זוגות חד־מיניים הגישו תביעה משפטית פדרלית נגד מדינת דקוטה הדרומית, לאחר שהמדינה סירבה להכיר בנישואיהם שבוצעו במדינות אחרות.
התביעה הוגשה על ידי ג'וש ניוויל, עורך דין לזכויות אזרח ממינאפוליס, שב־6 ביוני 2014 הגיש גם תביעה משפטית בשם שבעה זוגות חד־מיניים במדינת דקוטה הצפונית.
ב־17 באוקטובר 2014 השופטת קארן שרייר שמעה טיעונים באשר לתביעה, וב־12 בינואר 2015 היא פסקה לטובת הזוגות החד־מיניים וקבעה שמדינת דקוטה הדרומית שללה מהם את "הזכות הבסיסית להינשא".
עם זאת, שרייר עיכבה את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו, כך שבפועל נישואים חד־מיניים נותרו בלתי חוקיים בדקוטה הדרומית עד להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס.
דקוטה הדרומית מתירה ללהט"בים יחידים לאמץ ילדים.
כמו כן, זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים במשותף או לאמץ את הילד של בן או בת הזוג.
בשנת 2017 חתם מושל דקוטה הדרומית, דניס דאוגארד, על חוק שמאפשר לסוכנויות אימוץ המקבלות מימון מהמדינה לסרב למקם ילדים בבתים מסוימים, אם הדבר מפר את אמונתן הדתית או המוסרית.
המתנגדים לחוק טענו שהוא נחקק כדי לאפשר אפליה נגד זוגות חד־מיניים המעוניינים לאמץ ילדים, ומספר מומחים משפטיים סברו שהחוק "הרסני" עבור משפחות חד־מיניות.
בנוסף לאפשרות האימוץ, זוגות לסביות בדקוטה הדרומית מורשות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית על מנת להיכנס להיריון, וזוגות הומוסקסואלים רשאים להסתייע בפונדקאות.
חוקי דקוטה הדרומית אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
במחוז אוגללה לקוטה וכן בערים ורמיליון וסו פולס ישנן תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית.
כמו כן, במחוז מינהאהא ובערים ווטרטאון וספירפיש ישנן תקנות דומות, אך הן אוסרות אפליה על רקע נטייה מינית בלבד.
במרץ 2018 אישרה העיר ברוקינגס חקיקה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה וכן בדיור ובשירותים ציבוריים.
בכך הפכה ברוקינגס לעיר הראשונה בדקוטה הדרומית שחוקקה תקנות מקיפות המגינות על להט"בים מפני כל סוג של אפליה.
חוקי דקוטה הדרומית אינם אוסרים במפורש בריונות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בבתי ספר.
יתרה מכך, חוקי המדינה אוסרים על רשויות מקומיות להרחיב את חוקי איסור הבריונות, כך שערים ומחוזות בדקוטה הדרומית אינם מורשים לחוקק תקנות מקומיות המגינות על להט"בים מפני בריונות.
חוק פשעי השנאה של מדינת דקוטה הדרומית אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
מדינת דקוטה הדרומית מתירה לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי.
כדי לעשות זאת, יש לספק צו של בית משפט המאשר את שינוי השם הפרטי והמגדר, עותק של תעודת הזהות ובקשה לתיקון תעודת הלידה.
אין חובה לעבור ניתוח לשינוי מין כדי לשנות את המגדר במסמכים ממשלתיים.
בשנת 2016 בתי המחוקקים של דקוטה הדרומית אישרו חוק האוסר על טרנסג'נדרים להשתמש בשירותים ציבוריים ובחדרי מלתחות לפי זהותם המגדרית.
כלומר, החוק נועד לחייב טרנסג'נדרים להשתמש בשירותים ציבוריים ובחדרי מלתחות אך ורק לפי מינם הביולוגי.
מושל דקוטה הדרומית דניס דאוגארד הטיל וטו על החוק במרץ 2016, מה שמנע ממנו להיכנס לתוקף.
פעילים לזכויות טרנסג'נדרים בירכו את החלטתו של המושל.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־52% מתושבי דקוטה הדרומית תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־37% מתנגדים ו־11% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־62% מתושבי דקוטה הדרומית תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־28% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־49% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־36% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דקוטה הצפונית שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בדקוטה הצפונית עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק.
משפחות עם הורים חד־מיניים זכאיות לאותן ההגנות והזכויות של משפחות עם הורים ממינים שונים, אך אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית אינה אסורה במדינה.
נישואים חד־מיניים חוקיים בדקוטה הצפונית משנת 2015.
בשנת 1862 נחקק החוק הראשון בדקוטה הצפונית נגד מעשי סדום (בתקופה זו דקוטה הצפונית הייתה חלק מטריטוריית הדקוטות, שכללה גם את דקוטה הדרומית).
החוק אסר על הטרוסקסואלים ועל הומוסקסואלים לבצע פעילות מינית אוראלית.
בשנת 1885 החוק הורחב והחל לאסור גם פעילות מינית אנאלית, ובשנת 1903 חוקקה דקוטה הצפונית חוק נוסף, שאסר על דיבור גס בעל אופן מיני.
בשנת 1917 בית המשפט העליון של המדינה הרחיב את החוקים שאסרו מעשי סדום, וקבע שהם אוסרים גם פעילות מינית אוראלית בין נשים.
בשנת 1927 חוקקה מדינת דקוטה הצפונית חוק שאפשר לעקר אסירים בכפייה אם הרשויות סברו שהם סוטי מין.
החוק אפשר לעקר אסירים בגין היותם הומוסקסואלים, והוא בוטל בשנת 1965.
מדינת דקוטה הצפונית ביטלה את החוקים שאסרו מעשי סדום בשנת 1973, וקבעה גיל הסכמה של 18 שנים.
בנובמבר 2004 אישרו אזרחי דקוטה הצפונית במשאל עם שינוי לחוקת המדינה, שלפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד.
השינוי בחוקה אסר על המדינה להכיר גם באיחוד אזרחי בין בני אותו המין.
משאל העם עבר ברוב של 73%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בדקוטה הצפונית.
ב־6 ביוני 2014 שבעה זוגות חד־מיניים הגישו תביעה משפטית פדרלית נגד מדינת דקוטה הצפונית, בטענה שהמדינה שללה מהם את הזכות להינשא וסירבה להכיר בנישואיהם שבוצעו במדינות אחרות.
התביעה הוגשה על ידי ג'וש ניוויל, עורך דין לזכויות אזרח ממינאפוליס, שב־22 במאי 2014 הגיש גם תביעה משפטית בשם שישה זוגות חד־מיניים במדינת דקוטה הדרומית.
ב־9 ביוני 2014 הגיש ארגון זכויות האדם "Lambda Legal" תביעה משפטית דומה בשם שתי נשים לסביות, תושבות העיר פארגו, שנישאו במדינת מינסוטה ונישואיהן לא הוכרו בדקוטה הצפונית.
ב־20 בינואר 2015 עיכב השופט ראלף אריקסון את המשך הדיונים בשתי התביעות המשפטיות הללו, לאור תביעות דומות העוסקות בנישואים חד־מיניים שנידונו באותה התקופה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב־26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שנישואים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית, ושזכות זו חייבת להינתן גם לזוגות חד־מיניים.
כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בדקוטה הצפונית וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
בשנות ה־80 של המאה ה־20 קבע בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית שבעקבות הדעות הקדומות של החברה על הומוסקסואלים, נטייתו המינית של אדם תהווה גורם מכריע באשר לשאלה האם הוא זכאי לאמץ ילדים.
פסיקה זו הגבילה את היכולת של להט"בים יחידים לאמץ ילדים במדינה.
הפסיקה בוטלה בשנת 2003, וכיום מדינת דקוטה הצפונית מאפשרת ללהט"בים יחידים לאמץ ילדים.
זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים בדקוטה הצפונית, ואין איסור על אימוץ ילד של בן או בת הזוג.
עם זאת, חוקי המדינה מאפשרים לסוכנויות אימוץ פרטיות להפלות זוגות חד־מיניים ולהט"בים יחידים המעוניינים לאמץ ילדים, אם האפליה מבוססת על האמונה הדתית של סוכנות האימוץ.
חוקי דקוטה הצפונית אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
אף על פי כן, מספר ערים במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו במקומות עבודה ציבוריים.
החל משנת 2001, חוקי העיר פארגו אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית.
חוקים דומים קיימים בערים ביסמרק, ג'יימסטאון ומנדאן.
ב־17 ביוני 2013 אישרה מועצת העיר גרנד פורקס תקנה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית.
בכך הפכה גרנד פורקס לעיר הראשונה בדקוטה הצפונית שחוקקה תקנה האוסרת אפליה על רקע זהות מגדרית.
כארבעה חודשים לאחר מכן, הפכה גרנד פורקס לעיר הראשונה במדינה שחוקקה תקנה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בהשכרת דירות.
ב־17 בפברואר 2015 אישר הסנאט של דקוטה הצפונית, ברוב של 25–22, הצעת חוק שנועדה להגן על להט"בים מפני אפליה במקומות עבודה, בדיור ובשירותים ציבוריים.
עם זאת, הצעת החוק לא אושרה בבית הנבחרים של המדינה, ולכן נדחתה.
חוקי דקוטה הצפונית אוסרים בריונות בבתי ספר, אך אינם כוללים רשימה של קבוצות ייחודיות המוגנות מפני בריונות.
חוק פשעי השנאה של מדינת דקוטה הצפונית אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
חוק פדרלי שנחקק בארצות הברית בשנת 1990 מורה למדינות לדווח על פשעי שנאה ל־FBI.
בדקוטה הצפונית, פארגו היא העיר האחראית לדיווח על פשעי שנאה לממשלת המדינה וכן לממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
עם זאת, מחקרים הראו ש־2 מתוך 3 פשעי שנאה אינם מדווחים.
לדיווח המועט על פשעי שנאה עשוי להיות חלק בהיעדר החקיקה המגינה על להט"בים מפני פשעים כאלה.
כתוצאה מכך, מספר ארגוני זכויות אדם, בהם הקמפיין לזכויות אדם, עובדים עם מחוקקים בדקוטה הצפונית במטרה לשנות את חוק פשעי השנאה של המדינה כך שיכלול גם להט"בים.
אף על פי שחוק פשעי השנאה של דקוטה הצפונית אינו מגן על להט"בים, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית החל משנת 2009.
מדינת דקוטה הצפונית מאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי.
מחלקת הבריאות של המדינה מנפיקה תעודת לידה מתוקנת עם המין החדש, לאחר קבלת הצהרה של רופא המאשרת שמבקש שינוי המגדר עבר ניתוח, ושכתוצאה מהניתוח יש לשנות את סעיף המין בתעודת הלידה שלו.
כמו כן, נדרש צו של בית משפט לצורך שינוי השם הפרטי, ויש לשלם את העמלות המתאימות.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־53% מתושבי דקוטה הצפונית תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־35% מתנגדים ו־12% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־58% מתושבי דקוטה הצפונית תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־29% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־49% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־38% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
תושבים להט"בים בבולגריה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא חווים תושבים שאינם להט"בים.
פעילויות מיניות חד-מיניות הן חוקיות בבולגריה מאז 1968, אבל זוגות מאותו המין ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות העומדות לרשות הזוגות שאינם חד-מיניים.
אפליה על רקע נטייה מינית נאסרה מאז 2004, כאשר האפליה על בסיס "שינוי מגדרי" הוצאה מחוץ לחוק מאז 2015. ביולי 2019, הכיר בית משפט בבולגריה בנישואים חד מיניים שנערכו בצרפת בפסק דין שמביא לציון דרך במאבק להכרה בנישואים חד-מיניים בבולגריה.
בולגריה, כמו רוב המדינות במרכז ומזרח אירופה, מחזיקה בעמדות שמרניות מבחינה חברתית בכל הנוגע לנושאים כמו הומוסקסואליות.
ב-2019 דירג הארגון ILGA-Europe את בולגריה במקום ה-36 מתוך 49 ממדינות אירופה מבחינת חקיקת זכויות להט"ב.
ההומוסקסואליות הייתה חוקית ב-1858 בכל חלקי האימפריה העות'מאנית, אולם לאחר עצמאותה של בולגריה, אומצה חוקה חדשה ב-1879 שביטלה את חוקיות ההומוסקסואליות בבולגריה.
לאחר עצמאות בולגריה ב-1878, חוק העונשין של המדינה נכנס לתוקף ב-1 במאי 1896, ומעשים הומוסקסואלים בין גברים מעל גיל 16 הפכו לעונש של לפחות שישה חודשי מאסר.
תיקון חוק העונשין שבוצע ב-13 במרץ 1951, הגדיל את העונש לעד שלוש שנות מאסר.
חוק העונשין המתוקן של 1 במאי 1968 הסיר את הסעיפים המתייחסים למעשים הומוסקסואליים.
ביולי 1964, נעצרו 26 גברים והואשמו כי הם .
כמה מהנעצרים היו השחקן הנודע גאורגי פרצלב ואחד מהזמרים הבולגרים האהובים ביותר, אמיל דימיטרוב .
בשנות ה-60 של המאה ה-20, היו עוד כמה מקרים דומים, בהם שוב חלק מהאליטה של בולגריה נעצרו.
מאוחר יותר, ב-1966, בעת עיון בחוק העונשין, קבוצת מומחים החליטה כי מעשים הומוסקסואליים לא יחשבו עוד כפשע משום שלסביות והומואים .
ב-1 במאי 1968, תוקן חוק העונשין והומוסקסואליות הפכה לחוקית.
מאז 2002, גיל ההסכמה הוא 14 ללא קשר לנטייה המינית.
מאז 1991, סעיף 46 בחוקת בולגריה הגדיר את הנישואים כאיחוד בין גבר לאישה, ולכן הוא אוסר על נישואים חד-מיניים.
ב-2017, זוג בולגרי מאותו המין, שהתחתן בבריטניה, הגיש תביעה על מנת להכיר בנישואיהם.
בית המשפט המינהלי בסופיה דחה את עניינם בינואר 2018. עם זאת, עורכי דין מארגון הלהט"בי הבולגרי Deystvie (Действие) ערערו על ההחלטה הזו.
הארגון החל לאסוף פומבית חתימות לטובת ערעורם.
אסור לזוגות מאותו המין לאמץ ילדים בבולגריה.
עם זאת, אנשים רווקים ללא קשר לנטייה מינית מורשים לאמץ, אם כי לעיתים רחוקות מתקבלות בקשות מצד רווקים.
לזוגות לסביות אין גישה להפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית, מאחר שהיא זמינה רק לזוגות הטרוסקסואלים נשואים.
אף על פי כן, מאז 2004, לנשים לסביות חד-הוריות קיבלו גישה ל-הפריה חוץ-גופית.
מאז ה-1 בינואר 2004, חוק ההגנה מפני אפליה מ-2003 (בבולגרית: Закон за защита от дискриминация) אסר אפליה ושנאת דיבור על בסיס נטייה מינית בכל התחומים (תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, חינוך, שירות צבאי, שירותי בריאות וכו').
על פי החוק, נטייה מינית מוגדרת .
ב-2015, תיקנה האספה הלאומית הבולגרית את ההגדרה בחוק כך שתכלול מקרים של שינוי מגדרי.
טרנסג'נדרים שלא עברו שינוי מגדרי חוקי, יוכלו להשתמש מרשימת העילות המוגנות.
ביטוי מגדרי וזהות מגדרית אינם מוזכרים במפורש בחוק המתוקן.
פשעי שנאה נגד הקהילה הגאה אינם נדירים בבולגריה, ולעיתים קרובות הרשויות מתעלמת ולא בודקת את המקרים.
ב-2008, סטודנט בן 25 נהרג באכזריות בפארק בסופיה מאחר שהוא נתפס כהומו.
במהלך החקירה, איש העיד כי שני החשודים היו חלק מקבוצה שהתכוונה את הפארק מהומואים.
בינואר 2014, התחייבה הממשלה להוציא אל מחוץ לחוק פשעי שנאה נגד הקהילה הגאה.
עם זאת, בעקבות הבחירות לאספה הלאומית הבולגרית באוקטובר 2014 , הממשלה שהוקמה שתקה בנושא.
נכון להיום, חוק העונשין של בולגריה עדיין לא מגן על הלהט"בים מפני פשעי שנאה.
חוק המסמכים האישיים הבולגריים (בבולגרית: Закон за българските лични документи), שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 1999, היה החוק הראשון בבולגריה שהסדיר שינויי מין.
אין נתונים רשמיים על מספר הבולגרים ששינו חוקית את מגדרם.
כאשר אדם עובר ניתוח לשינוי מין, הוא יכול לשנות את הדרכון, רישיון הנהיגה, תעודת הזהות האישית, תעודת הלידה ומספר תועודות אזרחיות אחידות נוספות כדי להתאים למגדר החדש שלהם.
ניתוח לשינוי מין מותנה באישור בית משפט.
דרישות אחרות כוללות גיל 18 לפחות ועיקור.
יתר על כן, נהלים כאלו אינם מכוסים על ידי המדינה, ולכן הם יכולים להיות יקרים מאוד.
מבלי לעבור ניתוח לשינוי מין, אדם לא יכול לשנות את מינו החוקי באף מסמך רשמי.
עם זאת, ב-2016 הורשו 3 נשים טרנסג'נדריות לשנות את מגדרן מבלי לעבור ניתוח.
סקר של יורוברומטר ב-2015 מצא כי רק כ-29% מהבולגרים הסכימו עם ההצהרה כי אנשים טרנסג'נדרים צריכים להיות מסוגלים לשנות את המסמכים האזרחיים שלהם כדי שיתאימו לזהותם המגדרית הפנימית.
לאחר הכרעת הדין של בית המשפט החוקתי על אמנת איסטנבול, בה גינה בית המשפט את הניסיונות להכניס לחקיקה את ההכרה המגדרית לאחר שבקשתה של אישה טרנסג'נדרית לשינוי מגדר נדחתה על ידי בית משפט אזורי.
אינטרסקסים בבולגריה הם אפילו יותר שוליים ובלתי נראים בחברה מאשר הקהילה הטרנסג'נדרית.
אין נתונים על מספר התינוקות האינטרקסיים שנולדו במדינה.
הנוהל הסטנדרטי במקרה של לידת ילדים אינטרסקסים הוא הסרת איברי המין הזכריים בשל העובדה שמדובר בפעולה קלה יותר מזו שמסלקת את איברי המין הנשיים.
לעיתים רחוקות, מתבשרים ההורים על הנזקים שעלולים לגרום בהמשך לזהותו המגדרית של הילד.
חוק ההגנה נגד אפליה הבולגרי מ-2003 מגן על אנשים מפני אפליה על רקע נטייה מינית ביחס לגיוס לצבא.
גברים הומואים וביסקסואלים לא נאסרים במפורש לתרום דם בבולגריה, אך אנשי מקצוע רבים בתחום הרפואה, במיוחד מחוץ לסופיה, לא יאפשרו להם אם יידעו על נטייתם המינית.
עם זאת, טופס בקשת תורם הדם, הנדרש לפני תרומת דם כלשהי, אינו מבקש מהמבקש לחשוף מידע זה, אלא מחייב אותם לאשר כי לא השתתפו בפרקטיקות (כלולות מיניות) המגבירות את הסיכון ל-HIV או מחלות מין אחרות.
טופס ההסכמה נמצא בתקנה שהוציא משרד הבריאות הבולגרי ב-19 ביולי 2004.
סקר של Pew Global Attitudes Project מ-2007 רשם כי ההסכמה לקיום הקהילה הגאה בבולגריה עלתה לכ-39%.
סקר של האיחוד האירופי מ-2006 הראה כי כ-15% מהבולגרים תמכו בנישואים חד-מיניים, כאשר כ-65% מהבולגרים התנגדו לכך.
בסקר אחר של האיחוד האירופי מ-2015, המספרים הללו נותרו כמעט זהים, כאשר כ-17% מהבולגרים תומכים בנישואים חד-מיניים וכ-68% מהבולגרים התנגדו.
על פי סקר שנערך ב-2007 על ידי Skala, סוכנות סוציולוגית, כ-42.4% מהבולגרים לא היו רוצים שיהיה להם חבר או קולגה להט"בי.
כ-46% מהם ענו שלא יקבלו אם ילדם שלהם יהיה להט"בי.
סקר של יורוברומטר ב-2015 מצא כי רק כ-9% מההורים הבולגרים יקבלו את ילדיהם אם ימצא במערכת יחסים חד-מינית.
על פי סקר שנערך ב-2008, שנערך ב-15 בתי ספר ברחבי סופיה, וארנה ופלובדיב, כ-10.5% מהתלמידים הגדירו את עצמם כביסקסואלים, ואילו כ-1.8% מהתלמידים הגדירו את עצמם כהומואים וכ-87.7% מהתלמידים הגדירו את עצמם כסטרייטים.
מבין התלמידים הללו, כ-15% אמרו שהם לא ירצו חבר להט"בי וכ-29% אמרו שהם יסרבו מכל וכל לשבת ליד חבר לכיתה להט"בי.
רק כ-5% מהתלמידים השיבו כי הם יהו בריונים לבני כיתתם הלהט"בים, ואילו כ-39% מהתלמידים אמרו שהם יגנו עליהם מפני בריונות.
סקר מ-2012 הראה כי מספר האנשים שלא היו רוצים שיהיה להם קולגה להט"בי ירד לכ-38%.
בנוסף, הסקר הראה גם כי הבולגרים היו סובלניים יותר כלפי לסביות מאשר גברים הומואים, וכ-26% מהנשאלים לא היו שוכרים את דירתם לזוגות לסביות.
מחקר של מרכז המחקר פיו שפורסם במאי 2017 הראה כי כ-18% מהבולגרים היו בעד נישואים חד מיניים, בעוד כ-79% התנגדו לכך.
התמיכה הייתה גבוהה יותר בקרב נוצרים אורתודוקסים (כ-19%) ובני 18–34 (כ-26%), בניגוד למוסלמים (כ-12%) ואנשים מגיל 35 ומעלה (כ-15%).
רוב חיי הגייז בבולגריה נקבעים בעיקר בסופיה.
ישנם מוסדות להט"ביות בפלובדיב, וארנה ובלגואבגרד.
מחוץ לערים הגדולות, הנושא הוא טאבו ולעיתים רחוקות מתקבל בברכה או מרגישים שהוא רלוונטי או אמיתי.
מאחר שזהו עדיין נושא שנוי במחלוקת מאוד בבולגריה, לא ניתן להשיג נתונים מדויקים בגלל אי-נכונותם של חלק או מרבית האנשים המזהים כלהט"בים לאשר את עצמם באופן חופשי מחשש לרדיפה, ביקורת או הטרדה ציבורית.
בדצמבר 2018, הושחתו שלטי חוצות שקידמו סובלנות כלפי זוגות מאותו המין, שהוצבו בערים שונות בבולגריה כמו וארנה ובורגס.
מצעד הגאווה היחיד שהתרחש עד כה בבולגריה הוא מצעד הגאווה בסופיה .
המצעד הראשון התקיים ב-2008 ומשך אליו כ-150 משתתפים שהותקפו בבקבוקי תבערה, סלעים ובקבוקי זכוכית.
מצעדי הגאווה בשנים שלאחר מכן נמשכו בשלווה והחלו למשוך יותר משתתפים כמו גם את התמיכה של מפלגות פוליטיות, עסקים מקומיים ושגרירויות.
במצעד של 2017, נכחו למעלה מ-3,000 משתתפים ונתמכו על ידי 18 משימות דיפלומטיות.
שבוע הגאווה כלל גם תוכנית קולנוע ופסטיבל אמנות.
המצעד נתמך על ידי 25 דיפלומטים ונציגי ארגונים וקרנות בינלאומיים.
הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית מתנגדת בתוקף לחופש האספה לקהילה הגאה ובכל צורה של ביטוי כמו מצעדי גאווה, מכנה אותם וגם .
לפני קיום מצעד הגאווה בסופיה ב-2012, כומר מסליבן, אמר בריאיון לעיתון מקומי כי .
ההתנגדות הלאומית, קבוצת הימין הקיצוני, דגלה בשימוש במטאטאים ובאתים כדי לתקוף אנשים במצעדי גאווה.
מפלגות כמו המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית, הירוקים , השמאל הבולגרי ו-DSB תמכו בזכותם של מארגני המצעד לקיים את מצעד הגאווה.
עם זאת, ב-2014 רק הירוקים והשמאל הבולגרי שלחו הצהרות תמיכה במצעד הגאווה.
ג'ורג'י קדיייב, המועמד לשעבר לראשות העיר מטעם המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית לסופיה, השתתף בתמיכה במצעד הגאווה ב-2011. מספר מפלגות, כמו מפלגת התקפה הלאומנית של הימין הקיצוני, מתנגדות בתוקף למצעדי הגאווה, במחאה נגדן, כמו כן בחוקיות ההומוסקסואליות באופן רחב יותר.
ישנם מספר ארגונים להט"בים בבולגריה:
ביליטיס (בבולגרית: Билитис) - הוקמה ב-2004 והיא מגנה על זכויותיהם של לסביות, נשים ביסקסואליות ואנשים טרנסג'נדרים.
לביליטיס יש פרויקטים ברחבי הארץ.
להט"ב דייסטוויה (בבולגרית: ЛГБТ Действие) - הוקמה ב-2010 ושומרת על זכויות הלהט"ב במדינה, אשר מבוססת בסופיה.
שלב יחיד (בבולגרית: Сингъл Степ) - הוקמה ב-2016, והיא עוזרת לבני הנוער הלהט"בים, למשפחותיהם, ידידיהם ובני בריתם בבולגריה בתהליך ההכרה, היציאה ולאישור נטייתם המינית וזהותם המגדרית.
היא השיקה את צ'אט התמיכה המקוון המורשה הראשון במדינה באוקטובר 2017.
להט"ב פלובדיב (בבולגרית: ЛГБТ Пловдив) - ארגון להט"בי קטן שמוקם בפלובדיב ובאזור.
בנובמבר 2009, המועצה המחוזית של פאזארדז'יק הצביעה בעד תיקון, האוסרת על ." הארגונים הלהט"בים תקפו את החלטת המועצה וטענו שהיא מפלה.
באוקטובר 2010, בית המשפט המינהלי של המחוז ביטל את ההחלטה, תוך ציטוטם של השגיאות הפרוצדורליות בעברו.
החלטת בית המשפט אושרה גם בערעור לבית המשפט המינהלי העליון ביולי 2011.
תושבים להט"בים בבוסניה והרצגובינה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא חווים תושבים שאינם להט"בים.
פעילויות מיניות חד-מיניות הן חוקיות בבוסניה והרצגובינה מאז 2003, אבל זוגות מאותו המין ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות העומדות לרשות הזוגות שאינם חד-מיניים.
בוסניה והרצגובינה היא מדינה חילונית המורכבת בעיקר ממוסלמים ונוצרים (קתולים ואורתודוקסים).
בעוד שהמדינה מוגדרת רשמית כחילונית, הדת ממלא תפקיד חשוב בחברה הבוסנית.
ככאלה, עמדות כלפי חברי הקהילה הגאה נוטות להיות שמרניות למדי, בדומה למדינות אחרות במזרח אירופה.
אירועים להט"בים רבים, ובמיוחד פסטיבל הקווירי בסרייבו 2008, הסתיימו באלימות, לאחר שהרדיקלים האסלאמיים תקפו את ההמונים ודיברו ביטויים קיצוניים.
על פי סקר שנערך ב-2015, 51% מהבוסנים הלהט"בים דיווחו על אפליה כלשהי המופנית כלפיהם, כולל התעללות מילולית, הטרדה ואפילו אלימות פיזית.
ב-2016, אישרה הממשלה חוק מקיף נגד אפליה, האוסר על אפליה בגלל נטייה מינית, זהות מגדרית ומאפייני מין.
יותר ויותר ברים ומקומות גאים נפתחו, במיוחד בעיר הבירה סרייבו.
רצונה של בוסניה והרצגובינה להצטרף ל מילא גם תפקיד חשוב בגישה של הממשלה לזכויות הלהט"ב.
ב-2019 דירג הארגון ILGA-Europe את בוסניה והרצגובינה במקום ה-22 מתוך 49 ממדינות אירופה מבחינת חקיקת זכויות להט"ב.
בוסניה והרצגובינה מנוהלת על ידי שתי ישויות פוליטיות, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ורפובליקה סרפסקה.
לגליזציה של קיום פעילות מינית מאותו המין חוקקה בפדרציה של בוסניה והרצגובינה ב-1996 וברפובליקה סרפסקה ב-1998 על ידי אותם שני גורמים שאימצו חוקים פליליים משלהם.
מחוז ברצ'קו אישר את הלגליזציה של קיום פעילות מינית מאותו המין רק ב-2003. גיל ההסכמה הוא 14, ללא קשר לנטייה המינית (קיום יחסי מין עם אדם מתחת לגיל 14 נחשב כאונס סטטוטורי).
אין הכרה חוקית של זוגות חד-מיניים ברמה לאומית או תת-לאומית.
חוקת בוסניה והרצגובינה שותקת באשר לזכאות מגדרית לנישואין, ובקנה מידה תת-לאומי, שני הגופים, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והרפובליקה סרפסקה, מגבילים את הנישואים לזוגות הטרוסקסואלים, כפי שנקבעו בקודים המשפחתיים שלהם.
ב-19 באוקטובר 2018, אימצה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה בקשה לגליזציה של איגודים אזרחיים.
ראש הממשלה, פאדיל נובאליץ' , אמר כי .
על פי מחקר שבוצע, כ-80% מהזוגות החד-מיניים בבוסניה והרצגובינה רוצים שיכירו במערכת היחסים ביניהם.
סעיף 12 בחוק שוויון המינים (בבוסנית: Zakon o ravnopravnosti spolova), שאומץ בתחילת 2003, אוסר על אפליה על רקע מגדר ונטייה מינית.
עם זאת, נטייה מינית לא הוגדרה במפורש.
חוק העבודה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אוסר גם במפורש על אפליה על רקע נטייה מינית, וכך גם חוק העבודה של מחוז ברצ'קו.
החוק נגד אפליה (בבוסנית: Zakon o zabrani diskriminacije) אומץ ב-2009, והוא אוסר על אפליה על רקע מין, ביטוי מגדרי ונטייה מינית.
יתר על כן, החוק אוסר על הטרדה והפרדה על בסיס נטייה מינית.
סעיף 2 לחוק קובע כדלקמן:
ביולי 2016, אימץ הפרלמנט את הצעת חוק המתנה את חוקי האפליה לאיסור מפורש על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית ומאפייני מין.
באפריל 2016, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אישרה תיקונים לחוק הפלילי שלה על ידי הוצאת פשעי שנאה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית.
החוק פורסם בגיליון הרשמי ב-15 ביוני 2016. איסורים דומים כבר היו ברפובליקה סרפסקה ובמחוז ברצ'קו.
טרנסג'נדרים עשויים לשנות את מגדרם החוקי בבוסניה והרצגובינה לאחר שעברו ניתוח לשינוי מין וטיפולים רפואיים אחרים.
לא מעט ארגונים עמלו על זכויות להט"ב בבוסניה והרצגובינה.
ארגון Q (Udruženje Q) היה הארגון הלהט"בי הראשון שנרשם בבוסניה והרצגובינה.
ארגון Q פועל למען , והוקם בספטמבר 2002. הוא נרשם רשמית בפברואר 2004.
בתחילה, הארגון Logos נרשם בסוף 2005 בשם (IIVQM), אך זמן קצר לאחר מכן, השם שונה לשם הנוכחי ונרשם מחדש ב-2006. הארגון Equilibrium נרשם באמצע 2009 והיה הארגון הראשון שעבד בבאניה לוקה.
שני הארגונים נסגרו לאחר שנתיים של פעילות.
ארגונים אחרים כוללים את Okvir וגם את Simosyon, שנרשמו שניהם ב-2011, Viktorija, המרכז הפתוח של סרייבו (סרייבסקי אוטורני סנטר), BUKA (האגודה של באניה לוקה של פעילים קווירים; בבוסנית: Banjalučko Udruženje Kvir Aktivista) שנרשמה ב-2013, עמותת LibertaMo, אשר התחילה לעבוד ב-2015 והמרכזים הפתוחים של מוסטר וטוזלה.
אירוע הגאווה הראשון במדינה נערך ב-9 בספטמבר 2019 בבירה סרייבו.
כ-2,000 איש צעדו במצעד הגאווה הראשון של בוסניה והרצגובינה, והפכו את המדינה לאומה היוגוסלבית האחרונה לשעבר שקיימה אירוע גאווה.
התקרית בפסטיבל הקווירי בסרייבו 2008
כ-12 אנשים הותקפו בסוף היום הראשון של הפסטיבל הקווירי בסרייבו ב-24 בספטמבר 2008. על פי הדיווחים, שמונה אנשים, כולל שוטר אחד, נפצעו לאחר שקבוצה גדולה של פונדמנטליסטים וחוליגנים אסלאמיים תקפו את המבקרים ואת ההמונים.
לטענת מארגני האירוע שארך למשך 4 ימים, המשטרה אפשרה הפגנות ללא אישור ולמחות נגד הומואים קרוב יותר מדי לאולם ובכך לסכן את המשתתפים.
הפסטיבל, שאורגן על ידי ארגון Q, נפתח באקדמיה לאמנויות יפות במרכז סרייבו.
ההתקפות אילצו את המארגנים להפוך את שאר הפסטיבל לאירוע פרטי ולבטל אותו כעבור יומיים.
אף על פי שהארגון Q ארגן בעבר מספר אירועים ציבוריים, פסטיבל זה היה האירוע התרבותי הראשון מסוג זה בהיסטוריה של סרייבו.
ב-2014, בית המשפט החוקתי קבע כי הרשויות לא הצליחו להגן על חופש האספה של משתתפי הפסטיבל הקווירי בסרייבו 2008.
ב-1 בפברואר 2014, 14 גברים רעולי פנים הסתערו על פסטיבל מרלינקה וצעקו עלבונות הומופוביים.
המשטרה הגיעה ממש לאחר שהתוקפים עזבו, וביקרו אותה כי עשו מעט מאוד במציאת התוקפים וההעמדה לדין.
הפסטיבל נמשך למחרת, ללא שום אירוע מיוחד, כאשר ישנה הגנה מלאה של כוח המשטרה.
סקר שנערך ב-2015 מצא כי כ-44% מהבוסנים ינסו לרפא את ילדם אם יצאו מהארון.
כ-11% נוספים הצהירו כי יפסיקו לתקשר עם ילדם לחלוטין.
עוד נמצא כי כ-30% מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה תמכו בהענקת זוגות מאותו המין זכויות הקשורות לנישואים, כמו זכויות כלכליות וחברתיות.
על פי סקר Pew Research שפורסם ב-2017, כ-13% מהנשאלים בבוסניה והרצגובינה תמכו בנישואים מאותו המין, כאשר כ-84% מתנגדים.
בנוסף, כ-82% מהבוסנים האמינו כי אין לקבל את ההומוסקסואליות על ידי החברה.
על פי סקר שפורסם ב-2019, לפני מצעד הגאווה הראשון בסרייבו, כ-33% מהנשאלים תמכו במצעד, עם כ-58% נגד.
כ-14% מהנשאלים הצהירו כי הם תומכים בלגליזציה של נישואים חד מיניים, כאשר כ-81% מתנגדים.
הסקר עצמו נערך בסרייבו, ולא כיסה את שאר חלקי הארץ.
זכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בברוניי כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, כאשר אזרחי להט"ב מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות היא פלילית בברוניי בעוד יחסים חד מיניים בין גברים נענשים במוות, מאסר, 100 מלקות או סקילה, אם כי בסולטנות יש כיום הקפאה על הטלת עונש המוות.
יחסים בין נשים לסביות נידונים לעונש מלקות או מאסר.
"OutRight Action International" הגדירה את ברוניי כ-"מדינה שיש לה מצב זכויות מדאיג ביותר עבור להט"בים בדרום מזרח אסיה".
כתוצאה מכך, אנשי להט"ב ברונייאים נאלצים להישאר בדיסקרטיות רבה בנוגע לנטייתם המינית.
פרויקט ברוניי, שהוקם בשנת 2015, מבקש לקדם זכויות אדם, לרבות חופש דת, חופש ביטוי וזכויות להט"ב בברוני באמצעות מדיה חברתית.
לפני החוק הנוכחי, מעשה הומוסקסואלי היה בלתי חוקי ועונשו של עד 10 שנות מאסר, גם אם נעשה בפרטיות והסכמה.
בשנת 2014 הודיע ברוניי כי תתחיל להטיל את חוק השריעה בשטחה אשר היה אמור להיחקק ב-3 באפריל 2019. השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני, המנחה אלן דג'נרס והזמרת הבריטית דואה ליפה קראו להחרים את בתי המלון של הסולטן חסן אל-בולקיה לאחר הצגת החוקים בהם מלון בוורלי הילס ומלון בל-אייר.
במאי 2019, הציגה חברת הקונגרס האמריקאי אילהאן עומאר חקיקה שתטיל סנקציות על ברוניי לאחר הצגת הענישה בחוק אשר יכללו איסור על כל גורם ממשלתי בברוניי האוכף את חוק העונשין לעשות עסקים או לנסוע לארצות הברית.
כאשר הוכרז המעבר לחוק השריעה, דחקו האו"ם בברוניי לבדוק את חוקיו מחדש בתחום זה, אשר תוארו על ידי כלי תקשורת רבים כ-"ימי הביניים הבלתי מתורבתים" ו-"חזרה לתקופת האבן".
יישומם התעכב עד אפריל 2019, לאחר שהסולטן הכריז כי יש לראות בחוקים אלה כ-"הנחיה מיוחדת מאלוהים".
החוק הציג עונש על יחסים בין גברים באמצעות מוות בסקילה אם הם מודים בכך או שנראו על ידי ארבעה עדי ראייה, בעוד יחסים בין נשים ייענשו על ידי חבטה של 40 פעמים במקל או עונש מאסר של 10 שנים.
פעילי זכויות אדם בינלאומיים ייעצו לאנשי להט"ב, כמו גם למיעוטים הנוצרים והבודהיסטים במדינה, להישאר דיסקרטים לגבי זהותם בשל העובדה כי כל מי שנתפס "מכפיש את תדמית האסלאם" נענש בחומרה.
במאי 2019, לאחר גינוי בינלאומי נרחב ותשומת לב תקשורתית, ממשלת ברוניי האריכה את ההקפאה על עונש המוות על פי החוק הפלילי השרעי, כך שעונשי מוות מוחלפים בסקילה.
ברוניי אינה מתירה לאזרחים טרנסג'נדרים לשנות את שמם או מגדרם במסמכים רשמיים ואינה מכירה בביצוע ניתוח להתאמה מגדרית.
ב-11 במרץ 2015, על עובד מדינה הוטל קנס בסך 1,000 דולר ברוניי על פי צו חוק העונשין השרעי בגין קרוס-דרסינג.
קהילת הלהט"ב בברוניי מוגדרת כמאוד מוסתרת וסודית.
החברה הברונית נוטה לקשר הומוסקסואליות עם "גברים נשיים".
אוכלוסיית המדינה הוגדרה עם כ-460,345 תושבים נכון לשנת 2020.
בשנת 2017 דיווח משרד החוץ של ארצות הברית על הדברים הנוגעים למעמד זכויות הלהט"ב בברוניי באומרו כי "חברי קהילת הלהט"ב דיווחו על אפליה בלתי רשמית וחברתית בתעסוקה ציבורית ופרטית, דיור, בילוי וקבלת שירותים לרבות חינוך מגופים ממלכתיים.
אנשי להט"ב דיווחו על הפחדה מצד המשטרה, כולל איומים לפרסם את נטייתם המינית, לפגוע ביכולתם להשיג עבודה ממשלתית או לחסום סיוע ממוסדות אקדמיים ממשלתיים.
חברי הקהילה דיווחו כי הממשלה עקבה אחר פעילותם".
מעמד זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגרינלנד הוא מהמתקדמים ביותר ביבשת אמריקה ובכללי בעולם, בעודו דומה לאלו שבדנמרק ומערב אירופה.
פעילות הומוסקסואלית חוקית הן לגברים והן לנשים מאז 1933, עם גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים מאז 1977. במדינה ישנם מספר חוקים המגנים על להט"בים נגד אפליה.
לזוגות חד-מיניים הייתה גישה לשותפויות רשומות מה שסיפק להם כמעט את כל הזכויות אשר ניתנו לזוגות הטרוסקסואלים נשואים משנת 1996 עד 2016. ב-1 באפריל 2016, נכנס לתוקף חוק המבטל את חוק השותפות הרשומה ומתיר הכרה בנישואים חד-מיניים.
ב-1979 העניקה דנמרק שלטון בית לגרינלנד ובשנת 2009 הרחיבה את שלטונה העצמי, אם כי היא עדיין משפיעה על התרבות והפוליטיקה של האי.
גרינלנד נחשבת לליברלית ביותר מבחינה חברתית כלפי זכויות להט"ב בעוד הקבלה של הומוסקסואליות ומערכות יחסים חד-מיניות גבוהה ודיווחים על אפליה כלפי להט"בים נדירים.
עם זאת, בשל אוכלוסייתה הקטנה והמפוזרת של גרינלנד, להט"בים גרינלנדים רבים עברו לקופנהגן בדנמרק.
כפי שהותרה בחוק בדנמרק בשנת 1933, פעילות הומוסקסואלית חוקית בגרינלנד בעוד גיל ההסכמה של זוגות חד מיניים הושווה לזוגות הטרוסקסואלים בשנת 1977 לגיל 15.
גרינלנד אימצה את חוק השותפות הרשומה של דנמרק ב-1 ביולי 1996. באותה תקופה הייתה התנגדות מועטה לשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים מצד אנשי דת ומחוקקים שמרנים, שבחרו מאוחר יותר להימנע בהצבעה לחקיקתה.
הצעת החוק התקבלה בפרלמנט הגרינלנדי 15–0 ו-12 נמנעים, ולאחר מכן על ידי הפרלמנט הדני ברוב של 104 תומכים מול מתנגד 1. הזוג החד-מיני הראשון שנרשם באמצעותו עשה זאת ב-2002.
במרץ 2015 הציג חבר הפרלמנט ג'וסטוס הנסן, ממפלגת הדמוקרטים, הצעת חוק להכשרת נישואים חד-מיניים בגרינלנד, שכללה גם זכויות אימוץ ושינויים נוספים בדיני המשפחה בגרינלנד עבור זוגות חד מיניים.
הצעת החוק אושרה פה אחד (27–0) על ידי הפרלמנט הגרינלנדי ב-26 במאי 2015, אך נדרשה לאישור דני לפני כניסתה לתוקף.
זוגות חד מיניים אשר נמצאו במעמד זוגיות רשומה הורשו לאמץ את ילדיהם החורגים מאז 1 ביוני 2009. לאחר התרתם של נישואים חד מיניים בגרינלנד, הורשו זוגות חד מיניים לאמץ ילדים במשותף מאז 1 ביולי 2016.
חוק המתיר הפריה חוץ-גופית (IVF) לזוגות נשים לסביות אושר בשנת 2006.
מאז 2010, גרינלנד הוציאה מחוץ לחוק דברי שטנה וסיפקה החמרת ענישה לפשעי שנאה על רקע נטייה מינית.
סעיף 100 לחוק הפלילי אוסר על "דיבור שעלול לקפח, לאיים או לבזות אנשים על בסיס נטייתם המינית", בין היתר.
עם זאת, לגרינלנד אין חוקים נגד אפליה בתעסוקה, סחורות ושירותים, שירותי בריאות או חינוך על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
החוקים הדנים נגד אפליה אינם חלים על גרינלנד.
החוק היחיד למניעת אפליה בגרינלנד הוא חוק מספר 3 מ-29 בנובמבר 2013 על "שוויון בין גברים לנשים" האוסר על אפליה על בסיס מגדר בלבד.
מועצת זכויות האדם של גרינלנד, הממומנת מתקציב המדינה, מקדמת ומגינה על זכויות האדם בגרינלנד בהם זכויות להט"ב.
המועצה מוזמנת לעיתים להשתתפות בחיזוק ובגיבוש זכויות האדם, ועובדת בשיתוף פעולה הדוק עם המכון הדני לזכויות אדם.
מלבד הגשת תיק לבית המשפט או פנייה לנציב תלונות הציבור של גרינלנד, לא קיים הליך תלונות לאומי שבו ניתן להעלות תלונות משפטיות על אפליה במדינה.
עם זאת, מקרים של אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית הם נדירים אם בכלל מתרחשים.
החוק הנוגע לעיקור וסירוס של ממלכת דנמרק נכנס לתוקף בגרינלנד ב-1975, אשר התיר בחוק העברת ניתוח להתאמה מגדרית במדינה עבור טרנסג'נדרים.
טרנסג'נדרים בגרינלנד רשאים לשנות את מגדרם במסמכי הזהות הרשמיים שלהם.
חוק שהתקבל ב-2016 בצו מאפשר שינוי מגדר משפטי על בסיס הגדרה עצמית.
טרנסג'נדרים רשאים להגיש בקשה לשינוי מינם החוקי מבלי העברת ניתוח לשינוי מין, טיפול הורמונלי, עיקור או קבלת אבחנה רפואית.
מאז 2016, גרינלנדים מעל גיל 18 המעוניינים להגיש בקשה לשינוי מין חוקי יכולים לעשות זאת על ידי הצהרה שהם מעוניינים לשנות את מגדרם החוקי שלהם, לאחר "תקופת הרהור" של שישה חודשים על מנת לאשר את בקשתם.
מלבד זכר ונקבה, דרכונים גרינלנדים זמינים עם תיאור מגדר א-בינארי עם הסימון "X".
בשל אוכלוסייתה הקטנה והמפוזרת, אין כמעט סצנת להט"ב בגרינלנד.
במספר מועדוני לילה וברים בבירה נוק ישנו קהל מעורב של הומואים והטרוסקסואלים.
לאורך השנים דווח כי להט"בים גרינלנדים רבים עברו לסיסימיוט, אילוליסאט, נוק או קופנהגן בדנמרק.
בעבר היה ארגון גרינלנדי לזכויות להט"ב בשם "Qaamaneq" בין השנים 2002 ל-2007 שארגן אירועים חברתיים שונים.
הארגון הוקם מחדש בשנת 2014 בשם "LGBT Qaamaneq".
האתר "GlobalGayz" מתאר את גרינלנד כמודל לחיקוי זכויות להט"ב באומרו: "בנישואים הומוסקסואלים...
גרינלנד הייתה נבדלת בין כמעט כל מדינות אחרות בעולם.
הנושא כמעט ולא גרם ללבו של איש לדלג על פעימה.
מדינות אחרות שמתירות כעת נישואים הומוסקסואלים חוו הפגנות דרמטיות, התנגדות ועיכוב, אפילו בדנמרק...
בגרינלנד לא היו דרישות ברחובות לשוויון בנישואים, לא הסברה ממושכת, מעט מאוד דיונים ממשלתיים ולמעשה ללא סיקור תקשורתי.
ואכן, יליד אחד אמר "זכויות הלהט"ב הגיעו מעבודתם של סטרייטים".
ב-15 במאי 2010 ערכה גרינלנד את מצעד הגאווה הראשון שלה בעיר הבירה נוק במהלכו השתתפו כ-1,000 איש, מה שהפך את ציונו להפגנה השנייה בגודלה בתולדות המדינה.
נציגים מהמפלגה הדמוקרטית צעדו בקדמת המצעד.
בשנת 2012, נאמה במהלכו ראש העיר אסי קמניץ נרופ .
תקופת הדחייה מבוטלת אם האדם נמצא במערכת יחסים מונוגמית יציבה)
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבהוטן מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 2021 אם כי זוגות חד-מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותה הכרה משפטית העומדת לרשות זוגות הטרוסקסואלים.
מאמצים להביא לביטול סעיף איסור "מעשי הסדום" בחוק העונשין של המדינה שאסר על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מאז התקופה הקולוניאלית הבריטית בבהוטן, החלה בשנת 2019, במהלך סקירה של חוק העונשין.
בחודש דצמבר 2020, הפרלמנט של בהוטן העביר אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בין זוגות חד מיניים עם רוב של 63 בעד ו-6 נמנעים.
החוק החדש נחתם על ידי מלך בהוטן, ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק ונכנס לתוקפו ב-17 בפברואר 2021.
כפי שתוקן בשנת 2021, סעיף 213 לחוק העונשין קובע בבהוטן כי:
"נאשם ייאשם בעבירה של יחסי מין לא טבעיים, אם ימצא עוסק בהתנהגות מינית נגד הסדר הטבע.
עם זאת, הומוסקסואליות בין מבוגרים לא תיחשב כיחסים לא טבעיים".
בעבר, הסעיף ציין כי נאשם ימצא כאשם ביחסי מין לא טבעיים אם "יעסוק בסדום או כל פעילות מינית אחרת אשר היא נגד הסדר של הטבע".
חברי הפרלמנט של בהוטן קראו בפומבי לשינוי החוק הפלילי מאז 2013.
ב-29 במאי 2019, חוק העונשין (תיקון) 2019 הוצג על ידי יו"ר ועדת החקיקה, טשוונג להמו בפרלמנט.
תחילה, הסרת הסעיפים 213 ו-214 לא נכללו בתוכן הצעת החוק.
עם זאת, שר האוצר, נמגי תשרינג, הציע את השינוי כהערה ואמר כי סעיף 213 צריך לעבור שינוי עבור "שמירה על קשר עם הזמנים".
ועדת החקיקה של האספה המכוננת תמכה במהלך.
כאשר התיקון הופנה לוועדה המחוקקת, היא החליטה לקחת את ההצעה של תשרינג ברצינות וביקשה ממנו למסור לה אותו בכתב, אשר שר האוצר הסכים לעשות, ובכך אופשרה היכולת עבור הוועדה להציע את נוסחו בתור תיקון.
תשרינג הצהיר כי "הסיבה העיקרית שלי לשינוי החוק היא כי סעיף זה נוכח בתוכן החוק הפלילי מאז 2004, אבל הוא כל כך מיותר ומעולם לא נאכף.
כמו גם נראה רע מאוד עבור גופי זכויות אדם בינלאומיים.
הקטעים הללו הפכו לכתם על המוניטין של המדינה".
ב-7 ביוני 2019, האספה הלאומית אישרה את הצעת החוק בקריאה ראשונה.
ב-10 ביוני 2019, הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ואחרונה עם רוב של 38 קולות בעד, הצבעה אחת נגד, ו-5 נמנעים.
ההצעה נשלחה אל המועצה הארצית למושב החורף שלה 6 חודשים מאוחר יותר.
ב-10 בפברואר 2020, המועצה אישרה את ההצעה לצד תיקונים על ידי 19 קולות בעד ו-6 נמנעים.
לאחר שתוקנה נשלחה בחזרה לבית התחתון, אשר אימץ אותה ב-27 בפברואר בהצבעה של 1–34 עם 7 נמנעים, אך דחתה 32 מ-56 התיקונים אשר הוצעו על ידי המועצה הארצית.
פירוש הדבר כי החקיקה נשלחה לוועדה לביקורת משותפת אשר התכנסה ב-7 באוקטובר 2020. בחודש דצמבר 2020, הפרלמנט אישר את הצעת החוק עם 63 קולות בעד ו-6 נמנעים.
ההצעה נחתמה על ידי המלך ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, ונכנסה לתוקף ב-17 בפברואר 2021.
בהוטן אינו מספקת צורה של הכרה משפטית בזוגיות חד-מינית.
טאשי טשיטין, מנהל ארגון הלהט"ב "Rainbow Bhutan" הצהיר כי הצעת חוק להכרה בנישואים ללא התייחסות מגדרית נדונה במהלך מושב הפרלמנט בקיץ 2018 אך נדחתה בשל הבחירות הכלליות בבהוטן 2018. עם הממשלה הליברלית אשר זכתה בבחירות, קהילת הלהט"ב המקומית סבורה כי השיח סביב ההצעה יוחזר.
על פי המועצה לרפואה ובריאות של בהוטן, כל אדם במצב בריאותי טוב בגיל 18 לפחות וששוקל לפחות 45 ק"ג רשאי לתרום דם כולל גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות.
בערות לגבי הומוסקסואליות שכיחה עקב סטריאוטיפים על להט"בים בתרבות הפופולרית בעוד ישנם מאבקים תרבותיים ומסורתיים עבור חברי הקהילה המחפשים קבלה.
נשים נוטות להיות יותר גלויות לגבי נטייתן החד מינית מגברים.
על פי סקר מעקב ביולוגי והתנהגותי (IBBS) משנת 2016, למעלה מ-42% מהנשים הטרנסג'נדריות ו-23% מהגברים ההומואים והביסקסואלים בבהוטן ניסו להתאבד יותר מפעם אחת בעודו מצא כי נשים טרנסג'נדריות וגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים היו לרוב קורבנות של "אלימות פיזית ומינית קיצונית".
מחקר משנת 2019 כדי לראות כיצד סעיפים 213 ו-214 השפיעו על הקהילה הראה כי 69% מהמשיבים ציינו ששני הסעיפים השפיעו עליהם לרעה.
בשנת 2013, הכנסת פעילותה של הרשת החברתית, פייסבוק הובילה להגברת הנראות של קהילת הלהט"ב הבהוטאנית עם יצירת קבוצות ייעודיות עבור הקהילה המקומית.
בפברואר 2015, קארמה דופצ'ן, מהנדסת אזרחית ופעילת להט"ב, יצרה את "LGBT Bhutan", עמוד הפייסבוק הראשון של בהוטן המוקדש להפצת מודעות לגבי קהילת הלהט"ב.
בשנת 2014, "Rainbow Bhutan" הוקמה כתנועת להט"ב עם חמישה חברים אשר גדלה לכ-136 בשנת 2019. בשנת 2019, פעיל הלהט"ב טאשי טשיטין אמר כי התנועה המלאה החלה לפעול משנת 2015 ואילך כאשר הקהילה החלה לארגן תוכניות בנושאי מיגור HIV.
בשנת 2017, קבוצות להט"ב בהוטאניות החלו לפעול מחוץ לתחומי מאבק ב-HIV/איידס ונראו בפעילותן בשטח פתוח.
בשנת 2015, הפעיל והפיזיותרפיסט פאסנג דורג'י יצא מהארון כהומוסקסואל בפעם הראשונה בטלוויזיה הלאומית אשר הובילה לסיקור תקשורתי נרחב.
הבודהיזם, הדת העיקרית של בהוטן, אינה מתנגדת להומוסקסואליות.
בשנת 2015, דזונגסר חיינצה רינפוצ'ה, המורה הבודהיסטי הבולט ביותר של בהוטן, אמר כי "להגדרת הנטייה המינית של בן אדם אין שום קשר למי יגיע להארה.
בהוטאנים לא צריכים רק לסבול הומוסקסואלים אלא לכבד אותם" רינפוצ'ה הוסיף כי "לנטייה המינית שלך אין שום קשר להבנה או אי הבנה של האמת.
אתה יכול להיות הומו, את יכולה להיות לסבית, אתה יכול להיות הטרוסקסואל, אף פעם איננו יודעים מי מהם יזכה להארה ראשון...
סובלנות היא לא דבר טוב.
אם אתה סובל את זה, זה סימן שאתה חושב שזה משהו לא בסדר שאתה צריך לסבול.
אבל אתה צריך ללכת מעבר לזה - אתה צריך לכבד".
"Bhutan Observer", אחד מהעיתונים השבועיים המרכזיים במדינה, כתב מספר לא מבוטל של מאמרים בנושאי להט"ב שעוררו עניין רב, והפכו אותם למאמרים המוערים ביותר באתר האינטרנט של העיתון.
העיתון הנתמך על ידי הממשלה, "Kuensel", בינתיים, התייחס להומואים כאל "מגדר השלישי" במאמר שדן בתוכניות HIV המיועדות לגברים הומוסקסואלים.
בנובמבר 2017 נערכה בפונצ'ולינג מצגת למתן רגישות לקציני משטרה בכירים על הסטיגמטיזציה איתה מתמודדים חברי קהילת הלהט"ב בבהוטן.
גורמים במשטרה הצהירו לאחר מכן כי המצגת "עוררה בהם רגישות נוספת וגרמה להם להבין נושאים הקשורים לנושאי להט"ב".
מפקד המשטרה, אלוף-משנה חימי דורג'י הצהיר כי "לאחר ההכשרה נקים ספר הדרכה נוהל בנושא להט"ב.
לאחר מכן נפיץ אותו בין השוטרים.
הוא יעזור לנו להתמודד עם נושאי קהילת הלהט"ב בצורה חופשית והוגנת".
היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה צוין לראשונה בבהוטן בשנת 2016. משרדי האו"ם במדינה השיקו באותה שנה קמפיין מקוון להגנה על זכויות להט"ב ברחבי שטחה.
דגל הגאווה הונף במדינה בפעם הראשונה, במטה האו"ם בטהימפהו.
בשנת 2018, האירוע נחגג במלון מגמר עם נציגי הממשלה וכן אישים מהחברה האזרחית והתקשורת.
ציונו נצפה בכל שנה מאז.
אנו מאמינים בבניית יחסי אנוש ובדיבור אחד לאחד.
בשנת 2019 טאשי טשיטין, הצהיר כי בעבר בשנים 2009 ו-2010, פקידים ממשלתיים בהוטנים היו מצהירים בוועידות בינלאומיות כי "אין במדינה הומוסקסואלים כלל".
דאשו נטן זנגמו, ראש הוועדה למלחמה בשחיתות של בהוטן שתוארה כ-"האישה החשובה ביותר במדינה" ו-"אשת הברזל של בהוטן", הייתה הפקידה הבכירה הראשונה בממשלת בהוטן שציינה הערה על הומוסקסואלים במדינה בנאומה באוגוסט 2014 בפני תלמידי תיכון באומרה כי "יחסים רומנטיים, אגב, יכולים להיות בין שני בנים או שתי בנות".
בשנת 2016, שני חברי האספה הלאומית של בהוטן, מאדן קומאר צ'טרי ואוגיין וואנגדי, השתתפו בפורום הלהט"ב העולמי של זלצבורג, שנערך על ידי הסמינר העולמי של זלצבורג ("Salzburg Global Seminar") בצ'יאנג ראי, תאילנד, לצד שני פעילי זכויות להט"ב בהוטאנים.
מפלגת בהוטן קואן-ניאם (BKP) הביעה תמיכה בפומבי בנושאי להט"ב בעוד כי בשנת 2018 (השנה הראשונה בה הוגדרה כמפלגה פוליטית במדינה), כללה זכויות להט"ב במצעה לבחירות לאספה הלאומית של בהוטן 2018.
ביוני 2019, במהלך הדיון הפרלמנטרי על העברת אי-הפללתה של הומוסקסואליות, מספר חברי פרלמנט קראו לחוקק חקיקה המעניקה לחברי להט"ב זכויות משפטיות.
חבר הפרלמנט טשוונג להמו ממפלגת "DNT) "Druk Nyamrup Tshogpa) ויו"ר הוועדה המחוקקת אמר כי "הרבה אנשים מושפעים בחברה שלנו בגלל הסעיפים 213 ו-214. עלינו להבין שצריך לשנות את החוקים לפי הזמנים המשתנים.
לכולם צריך להיות חופש הבחירה.
אנו רואים רק העדפות זכר נקבה הטרוסקסואליות כטבעיות, וכל דבר מעבר לכך כבלתי טבעי.
אנשים חייבים לדעת שכולם שווים בפני החוק ללא קשר למי הם.
סעיף 213 מפלה לרעה חלק של אזרחים וזו הסיבה שהוועדה שלנו העלתה הצעה להסירו".
חבר הפרלמנט קינלי וואנגצ'וק (DNT) הצהיר בנוסף כי "אסור לנו להסתכל על החוק המבוסס רק ברמת המדינה, אלא באופן גלובלי.
זה גם לא בסדר אם הוא נשמר כפי שהוא.
ברמה הגלובלית, אנשים מחוץ למדינה עשויים לחשוב שאין חוק שמיועד בכלל עבור חברי קהילת הלהט"ב ושהם נחשבים כחלק בלתי נראה של החברה.
חשוב גם שנקבע להם זכויות משפטיות ברורות תחילה".
חבר הפרלמנט ג'ורמי וואנגצ'וק (DNT) הדהד את הצהרתו של וואנגצ'וק.
על פי הערכות מאת תוכנית הפיתוח של האו"ם, היו כ-9,100 גברים שקיימו יחסי מין עם גברים בבירה טהימפהו בשנת 2018.
בשנת 2019, העיתון הנתמך על ידי הממשלה "Kuensel" קבע כי ישנם 316 אזרחים המוגדרים כחברי קהילת הלהט"ב במדינה, מתוכם: 3 היו לסביות, 21 טרנסג'נדריות, 31 גברים טרנסג'נדרים, 3 נשים ביסקסואליות, 16 גברים ביסקסואלים ו-62 הומואים.
10 היו מתחת לגיל 19 שנים, 93 היו בגילאי 20–30, ו-33 מעל 30. כמות האזרחים על פי הסקר גדלה במהלך השנים בעוד כי בשנת 2017 הייתה 97 ו-118 ב-2018 לאחר מגמה גוברת של אזרחים אשר החלו להצהיר על נטייתם המינית או זהותם המגדרית בגלוי.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגואטמלה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 1871. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
נטייה מינית וזהות מגדרית אינן כלולות כעילות שמוגנות במפורש מפני אפליה בחוקי גואטמלה למניעת אפליה.
עם זאת, החריג היחיד בנושא הוא הקוד על ילדות ונוער שאושר ב-1997, שמגן על ילדים ובני נוער מפני אפליה על בסיס מגוון גורמים, כולל נטייתם המינית שלהם ושל הוריהם.
תרבות המאיה, שנכחה בגואטמלה לפני הגעתה של האימפריה הספרדית, הייתה בעלת קבלה חברתית כלפי הומוסקסואליות, בעוד שהיו קשרים חזקים בין טקסים שונים לבין פעילות הומוסקסואלית.
חלק מהשמאנים המאיים עסקו במעשים הומוסקסואלים עם מטופליהם, ומטיפים בטקסים עם האלים שלהם.
בעקבות הכיבוש הספרדי של גואטמלה ושילובו של שטח המדינה של ימינו במלכות המשנה של ספרד החדשה, שהוביל להנחלת המוסר הקולוניאלי של הנצרות, נענשו "מעשי סדום" (פעילות הומוסקסואלית) בהעלאה על המוקד.
בכך, במשך השנים לאחר מכן נעלמה הקבלה החברתית שאופיינה בקרב האוכלוסייה המקומית סביב מערכות יחסים חד-מיניות.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית שוב בגואטמלה בשנת 1871, עם גיל הסכמה שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
גואטמלה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
נשיא גואטמלה בין השנים 2008-2012 אלווארו קולום היה ידוע כתומך בהכשרה משפטית של איחוד אזרחי בקרב זוגות חד-מיניים.
בדצמבר 2016, הודיעה הודיעה חברת הקונגרס של הרפובליקה של גואטמלה (הפרלמנט הגואטמלי) סנדרה מורן , שידועה כחברת הפרלמנט הלסבית מוצהרת הראשונה, יחד עם קבוצות נוספות, על הצעת חוק להכשרת איחודים אזרחיים בין זוגות מאותו המין.
מורן הודתה כי ההצעה תספוג ביקורות שלילות מצד קבוצות שונות, אך הגיבה בנוגע לנושא באומרה כי "החברה מורכבת לא רק מהאנשים האלה, אלא גם מאנשים שחושבים אחרת".
פסק בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם 2018
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם מחויבות לאפשר לזוגות חד-מיניים להינשא כזכות אדם.
הפסיקה, שחייבה באופן מלא את קוסטה ריקה לחוקק הכשרה של נישואים חד-מיניים בשטחה (בה התרחש פסק הדין) והוגדרה כתקדים מחייב למדינות נוספות באמריקה הלטינית והקריבית קבעה כי,
הפסיקה התקבלה במחלוקת בקרב אוכלוסיית גואטמלה, בעוד שעורכי דין חוקתיים דחקו בממשלה לציית לפסיקה.
בתגובה לפסיקה, מספר מחוקקים הציגו הצעת חוק תחת השם "חיים והגנה" שתאסור במפורש על הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים.
אם תתקבל, הצעת החוק תגדיר את המונח משפחה בין זוגות הטרוסקסואלים בלבד.
בנוסף, הצעת החוק קובעת כי "חופש המצפון והביטוי" ייגן על אנשים מפני "חובה לקבל התנהגות או מנהגים שאינם הטרוסקסואלים".
ההצעה משכה ביקורת נוספת, שכן היא מתארת בניגוד לעמדות רפואיות רבות כי הומוסקסואליות "מנוגדת לביולוגיה ולגנטיקה".
ההצעה עברה בקריאה ראשונה ושנייה, ונדרשת לעבור קריאה שלישית סופית עבורה החקיקה, קריאה של כל מאמר בודד וחתימה של הנשיא.
הנשיא ג'ימי מוראלס הביע תמיכה בהצעה באומרו כי "אני מזכיר לתושבי גואטמלה שהמוסדות שלהם ופקידיהם, לפי סעיף 156 של החוקה הפוליטית של הרפובליקה, אינם מחויבים למלא פקודות בלתי חוקיות.
גואטמלה והממשלה שלנו מאמינים בחיים.
הממשלה שלנו וגואטמלה מאמינות במשפחה המבוססת על נישואים בין גבר ואישה בלבד".
לאחר הצהרתו הופנו כלפי מוראלס ביקורות שליליות על רקע שימושו במונח "בלתי חוקיות" שאותו כינו כ-"שגוי עובדתית" על רקע העובדה כי גואטמלה, כמו רוב מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים, חתמו על האמנה האמריקאית לזכויות אדם שמחייבת מדינות חתומות "לפעול לפי סמכות השיפוט והפסיקה של בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם".
אם תתקבל, הצעת החוק תפר את החוק בכל הנוגע לציות לפסיקת בית הדין כלפי חיוב ההכשרה של נישואים חד-מיניים, ואת האמנה האמריקאית לזכויות אדם בפרט.
פעילי זכויות להט"ב גואטמלים הודיעו על כוונתם לערער על ההצעה אם תחוקק בפני בית המשפט לחוקה של המדינה, ובמידת הצורך, בפני בית הדין.
עם זאת, בספטמבר 2018 נחסמה העברת הקריאה השלישית של הצעת החוק, ומאז לא נדונה עוד בקונגרס.
ב-9 במרץ 2022, הקונגרס אישר את הצעת החוק 5272, שהייתה אוסרת על הכרה בנישואים חד-מיניים בגואטמלה לצד נושאים אחרים.
הנשיא אלחנדרו יאמטיי התנגד לחקיקת ההצעה, והכריז כי יטיל עליה וטו, על רקע "הפרת חוקת גואטמלה" ו-"הסכמים" שהמדינה חתמה.
ההצעה נדחתה לבסוף על ידי הקונגרס ב-15 במרץ.
חוקי גואטמלה אינם מכללים את העילות נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מפני אפליה בתחומים כגון תעסוקה, חינוך, דיור, שירותי בריאות, בנקאות או מקומות לינה.
החריג היחיד לכך הוא הקוד על ילדות ונוער שאושר בשנת 1997, שמגן על ילדים ובני נוער מפני אפליה על בסיס מגוון גורמים, כולל נטייתם המינית שלהם ושל הוריהם.