tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחסור במרחב לאדריכלות מגורים גרם לבניית בניינים של שתי קומות, שלעיתים קרובות נבנו על גבי בסיסי אבן מוגבהים.
בניית , בתים עירוניים, הייתה קיימת מאז תקופת הייאן.
בתקופת אדו, הבתים החלו להיות מעודנים.
בדרך כלל נבנתה מאציה בחלקות עמוקות וצרות הצמודות לרחוב (רוחב החלקה העיד על עושרו של הבעלים), לעיתים קרובות עם בית מלאכה או חנות בקומת הקרקע.
על הגג הונחו רעפים במקום סכך, ולעיתים קרובות כוסה בטיח העץ החשוף של הבניין, כדי להגן עליו מפני אש.
מנגד, נבנו מבנים ראוותניים, שהפגינו את עושרם ועוצמתם של האדונים הפיאודליים, כמו הקמייאשיקי (האחוזה העליונה) של הדאימיו , שנבנה במאה ה-17 מחוץ לטירת אדו, או אחוזת אושיטה באוזון, הנמצא ברובע היגאשי במרכז נגויה.
בתקופת אדו התחוללו שריפות הרסניות, ו בשנת 1657 הייתה נקודת מפנה בתכנון העירוני.
כשיטה להפחתה בהתפשטות האש, בנתה הממשלה סוללות אבן לפחות בשני מקומות לאורך נהרות בעיר אדו.
במהלך הזמן נהרסו הסוללות, והוחלפו במחסני דוזו, ששימשו כמעצורי שרפה לצד אחסון סחורות שנפרקו מהתעלות.
הדוזו נבנו ממסגרת מבנית העשויה עץ ועליה ציפוי במספר שכבות של טיח אדמה על הקירות, הדלת והגג.
מעל הגג מכוסה האדמה, נבנתה מסגרת עץ לגג הרעפים.
יפנים שלמדו עם ההולנדים בתחנת הסחר דג'ימה, צידדו בבנייה באבן ולבנים, אך בנייה זו לא בוצעה בגלל פגיעותה לרעידות אדמה.
מאציה ומחסנים מסוף התקופה התאפיינו בצביעת כיסוי האדמה על הקירות החיצוניים בצבע שחור, שנוצר על ידי הוספת שחור לסיד עם קונכיות כתושות של צדפות.
הקווים הנקיים של האדריכלות האזרחית בתקופת אדו השפיעו על סגנון סוקיה של אדריכלות המגורים.
ארמון הקיסר בקאטסורה, קיוטו, והווילה הקיסרית שוגאקו-אין בפאתי קיוטו מדגימים סגנון זה, שהתבטא בבנייה בקווים ובעיצוב פשוטים, ועשיית שימוש בעץ במצבו הטבעי.
בסוף התקופה של מדיניות סנקין קוטאי, בוטל החוק שחייב את הדאימיו לשמור על מגוריהם באדו עיר הבירה, מה שגרם לירידה באוכלוסיית אדו ולירידה בהתאם בהכנסות השוגונות.
תקופות מייג'י, טאישו וראשית תקופת שווה
לקראת סיומה של שוגונות טוקוגאווה, החלה להיראות השפעה של אדריכלות מערבית במבני צבא ומסחר, בעיקר במתקנים ימיים ותעשייתיים.
עד שנת 1867 שלטו ביפן השוגונים במשך מאות שנים, והקיסר היה סמל נטול כוח.
בשנה זו עלה לשלטון מוצוהיטו בגיל 14, ונקרא מייג'י, "שלטון נאור" ביפנית.
בארבע השנים הראשונות החלה רסטורציית מייג'י, אחרי שיפן הייתה בסגר מרצון במשך יותר משתי מאות, שגרם לקפאון כמעט מוחלט בהתקדמות הטכנולוגית.
ב-1890 נחקקה חוקת מייג'י (חוקת האימפריה היפנית), שהייתה בתוקף עד כניעת יפן במלחמת העולם השנייה ב-1945. בתקופת מייג'י, שהסתיימה ב-1912 עם מותו של קיסר המייג'י, החלה יפן בתהליך מהיר של התמערבות, שהוביל לצורך בסוגי בניינים חדשים כמו בתי ספר, בנקים ובתי מלון.
אדריכלות המייג'י המוקדמת הושפעה מהאדריכלות הקולוניאלית שהייתה ב הסיניים כמו הונג קונג (בריטניה) ומקאו (פורטוגל).
בנגסאקי בנה הסוחר הבריטי תומאס בלייק גלובר בית בסגנון מערבי, שבוצע על ידי נגרי אמן יפניים.
בהשפעתו צמחה קריירת האדריכל , שתכנן את באוסקה בשנת 1868, בניין לבנים ואבן ארוך ונמוך, עם פורטיקו וגמלון מלבני.
בטוקיו תכנן ווטרס את המוזיאון המסחרי, שנחשב לבניין הלבנים הראשון בעיר.
בשנת 1872 נשרף עד היסוד אזור צוקיג'י בטוקיו.
בעקבות שרפה זו, החליטה הממשלה להפוך את אזור גינזה לדגם של בניה מודרנית.
הממשלה יזמה בנייה של מבנים מלבנים עמידות לאש, רחובות רחבים, שחיברו את תחנת הרכבת שימבשי לזיכיון הזר בצוקיג'י, לצד בניית ריכוז של משרדי ממשלה.
תכנון האזור נעשה על ידי האדריכל ווטרס, ועל הבנייה הייתה מופקדת לשכת הבינוי של משרד האוצר.
בשנת 1873 הושלמה בניית גינזה בסגנון מערבי.
בשלב ראשון הוצעו בתי הלבנים למכירה, ומאוחר יותר הוחכרו, אבל שכר הדירה הגבוה שנקבע הותיר רבים מהם ללא דיירים.
אף על פי כן, החל האזור לשגשג כסמל של "תרבות ונאורות", כיוון שבתי הוצאה לאור של עיתונים וירחונים קבעו את מושבם במקום, ותרמו לבולטות האזור.
האזור אף התפרסם בזכות חלונות הראווה של חנויותיו, שהיו דגם לשיטות שיווק מערביות.
בתי הלבנים של גינזה שימשו דגם לתוכניות מודרניזציה רבות בערים יפניות.
דוגמה עיקרית לאדריכלות המערבית הקדומה הייתה , בניין גדול בן שתי קומות בטוקיו, שתכנונו הוזמן על ידי המרקיז אינאו קאורו, שר החוץ, לשיכון המבקרים הזרים.
רוקומייקאן תוכנן על ידי האדריכל הבריטי ג'וזיה קונדר, (זר שכיר), הושלם בשנת 1883 והפך לסמל ההתמערבות בתקופת מייג'י, אבל היו עליו דעות שונות, משום שהתקיימו בו נשפים ראוותניים שנועדו להרשים את המבקרים בתחכום ובקדמה של יפן.
ריונקאקו היה גורד השחקים הראשון בסגנון מערבי ביפן, שנבנה בשנת 1890 ברובע אסקוסה בטוקיו, אבל נהרס ברעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923).
לצד כניסתו של הסגנון המערבי, עדיין נעשה שימוש באדריכלות מסורתית לבניינים חדשים, כמו בזמן בניית הארמון הקיסרי של מייג'י בטוקיו.
עם זאת, נבנו בארמון סמלי אלמנטים מערביים כמו מזרקת מים בגנים.
בניגוד לסגנון הנאו-קלאסי של ווטרס, פיתחו נגרים יפנים אדריכלות בסגנון פסבדו-מערבי שנקראה על ידי בנייה בעץ.
דוגמה לאדריכלות גיופו היא בית הספר היסודי קאיצ'י במחוז נאגנו שנבנה בשנת 1876. הנגר הראשי טאטיישי קיושיגה נסע לטוקיו, ראה סגנונות בנייה מערביים פופולריים, ושילב אותם בבית הספר בשיטות בנייה מסורתיות.
בית הספר נבנה כמו המחסנים המסורתיים שנקראו .
מבנה העץ המטויח מבפנים ומבחוץ, משלב מגדל סיני מתומן עם בסיס דמוי אבן.
על בסיס המבנה יושם טיח גבס מסורתי של כדי ליצור את הרושם שהבניין יושב על בסיס אבן.
דוגמה נוספת הייתה , שנבנה בשנת 1872.
ממשלת יפן הזמינה אדריכלים זרים לעבוד ביפן וללמד אדריכלים יפניים חדשים.
ג'וזיה קונדר הכשיר אדריכלים בולטים בתקופת מייג'י, כמו , ו.
ליצירותיו המוקדמות של טאצונו היה סגנון ונציאני (התחייה הגותית) שהושפע מג'ון ראסקין, אך יצירותיו המאוחרות יותר כמו בנק יפן (1896) ותחנת טוקיו (1914) הן בסגנון אקלקטי ואדריכלות האמנויות היפות.
קטאיאמה הושפע יותר מאדריכלות האימפריה הצרפתית השנייה, והיא מופיעה במוזיאון הלאומי בנארה (1894) וב (1895), כאשר הגג של המוזיאון בקיוטו הוא בסגנון מערבי מובהק.
בתקופת טאישו בשלטון הקיסר יושיהיטו ובראשית תקופת שווה בשלטון הקיסר הירוהיטו, פעלו ביפן שני אדריכלים אמריקאים רבי השפעה.
הראשון היה פרנק לויד רייט, שתכנן את המלון הקיסרי בטוקיו (1913–1923) ואת בית ההארחה יודוקו (1918).
את שני המבנים בנה רייט ב, שנוצרה מלבה ואפר געשי.
רייט הכשיר מתמחים יפניים, כאדריכל , שבנה את בשנת 1930 בסגנון המלון הקיסרי בטוקיו.
האדריכל האמריקאי השני היה אנטונין ריימונד שעבד אצל רייט במלון הקיסרי.
אחרי בניית המלון הקיסרי, עזב ריימונד את רייט והקים עסק משלו בטוקיו.
אף על פי שעבודותיו המוקדמות כמו מכללת הנשים הנוצרית בטוקיו הראו את השפעתו של רייט, הוא החל במהרה לעשות שימוש בבטון מזוין, בביצוע שהזכיר את שיטות הבנייה היפניות המסורתיות.
אדריכל מבני הציבור , מהדור של ריימונד, הושפע מ ותכנן את בניין המשרדים מוריגו שוטן בטוקיו (1931) ואת ההיכל הציבורי בעיר יוּבֶּה, מחוז יאמאגוצ'י (1937).
באותו סגנון של אדריכלות מודרנית רציונלית, תכנן אדריכל מבני הציבור את סניף הדואר המרכזי בטוקיו (1933) ואת סניף הדואר המרכזי באוסקה (1939).
היה מנוגד למודרניזם ביפן, והמבנים בסגנון שלו התאפיינו בגג בסגנון יפני, כמו המוזיאון הלאומי של טוקיו (1937) שתוכנן על ידי היטושי ווטנאבה, בניין עיריית נגויה ומשרד הממשל של מחוז אאיצ'י בנגויה.
הממשלה, שמדיניות המיליטריזם התחזקה בה, עמדה על כך שמבני ציבור יתוכננו ב"סגנון יפני", והאדריכלות המודרנית תצומצם למבני תשתית כמו תחנת הכוח מספר שתיים בסכר קורובה (1938), שתכנן האדריכל בונזו ימגוצ'י.
בניינים רבים מתקופות מייג'י, טאישו ושווה נהרסו במלחמת העולם השנייה ואחריה, כמו הרוקומייקאן.
האדריכל ומוטו צוצ'יקאווה, סגן הנשיא של רכבת נגויה, הקימו ב-1965 את (כפר מייג'י) בעיר אינויאמה, ליד נגויה, שבו נבנו מחדש בגודל זהה מבנים רבים שחולצו מהרס, לרבות המלון הקיסרי בטוקיו שתכנן רייט.
אחרי מלחמת העולם השנייה ובהשפעתו של המפקד העליון של כוחות הברית, הגנרל דאגלס מקארתור, עברו הפוליטיקה והדת ביפן רפורמה למדינה מפורזת ודמוקרטית.
ב-1947 כוננה חוקה חדשה ביפן, אך כלכלתה צמחה רק בתחילת מלחמת קוריאה (1950) כשייצרה סחורות תעשייתיות כבת ברית של ארצות הברית.
ב-1951 נחקק חוק חוק הדיור הציבורי, הקובע את תמיכת הממשלה בדיור שנבנה על ידי המגזר הפרטי.
ב-1946 הוקם איגוד הדיור הטרומי כדי לטפל במחסור הכרוני בדיור עקב הפצצות המלחמה, ואדריכלים כמו הגישו תוכניות.
באותה שנה העלתה המועצה לשיקום נזקי מלחמה רעיונות לשיקום 13 ערים יפניות, והאדריכל קנזו טנגה הגיש תוכניות להירושימה ומאבאשי.
ב-1949 זכה טנגה בתחרות לתכנון , קיבל שבחים בינלאומיים, והמבנה הושלם ב-1955. אחרי הצלחת המוזיאון בהירושימה, זכה טנגה לתכנן את משרד הממשל של מחוז קאגווה בטקמאצו (1958) ואת בניין עיריית קוראשיקי העתיקה (1960).
מקאווה וטנגה, שבתחילת קריירתו האדריכלית עבד אצל מקאווה, התעניינו באדריכלות היפנית המסורתית ובהשפעת האופי המקומי, שהודגמו בקגאווה עם אלמנטים מתקופת הייאן: גן, סלעים ובריכות, ששולבו באדריכלות המודרנית המערבית.
בהשפעתו הניכרת של טנגה, התקיימה בטוקיו .
האדריכלים היפניים , מסאטו אוטאקה, שהיה סטודנט של טנגה, ופומיהיקו מאקי, הציגו את היפנית, שהדגימה שילוב של צורות מבנים קבועות, עם פונקציות ומרווחים גמישים.
הם הציגו התחדשות ויצירה מחדש, דחו ייצוג חזותי של האדריכלות היפנית המסורתית, וקידמו את הרעיון שהפרט, הבית והעיר הם חלקי גוף אחד.
הקפסולה, שהייתה הסמל הבינלאומי של המטבוליסטים, הופיעה כרעיון בסוף שנות השישים ונבנתה על ידי קורוקוואה במגדל הקפסולות נאקאגין בטוקיו ב-1972.
בשנות השישים הייתה עלייה והתרחבות של חברות בנייה גדולות ביפן, כמו תאגידי ו.
, חברה מקיפה לאדריכלות, עיצוב פנים, בינוי ערים, תכנון נוף, הנדסת מבנים, הנדסה אזרחית וקיימות, כללה לעיתים קרובות אלמנטי עיצוב מטבוליסטי בבניינים שלה.
אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בשיא הזינוק הכלכלי של יפן, עם תנופה גדולה בעיצוב חדש.
אולם הספורט הלאומי יויוגי, שנבנה בין 1961–1964 על ידי טנגה, היה ציון דרך בעיצוב גגות תלויים, שהזכירו אלמנטים מסורתיים ממקדש השינטו.
מבנים אולימפיים נוספים היו ניפון בודוקאן ו.
בחירת טוקיו סימלה את חזרת יפן לבמה העולמית אחרי תבוסתה במלחמת העולם השנייה.
בשנות השישים היו גם אדריכלים יפניים שלא עסקו באדריכלות המטבוליזם.
התמחה בפרויקטי מגורים קטנים, שבהם חקר אדריכלות מסורתית עם אלמנטים פשוטים של מרחב, הפשטה וסמליות.
בבית המטריה בטוקיו (1961) הוא חקר את היחסים המרחביים בין הדומה, רצפת אדמה דחוסה, לבין הטטאמי, רצפה מוגבהת בסלון ובחדר השינה.
יחסים אלה נחקרו עוד יותר בבית עם רצפת האדמה (1963), שבו נבנתה רצפת אדמה מהודקת באזור המטבח.
בתכנון הבית בלבן (1964) הוא עשה שימוש בגג כדי לעגן את העיצוב שלו בבית, בדומה לבתי הערבה שתכנן רייט.
אדריכל אראטה איסוזקי החל את דרכו אצל טנגה.
בתחילה התעניין בתנועת המטבוליזם ותכנן פרויקטים תאורטיים חדשניים עבור העיר באוויר (1961) ועיר העתיד (1962), אולם עד מהרה עבר לאדריכלות יותר מנייריסטית, שהייתה דומה לאדריכלות הנאו-קלאסית של האדריכל ג'יימס סטרלינג.
תכנן את סניף אוֹיְטָה של הבנק ההדדי פוקואוקה (1967) עם רשתות מתמטיות ובנייה בבטון חשוף.
ב שתכנן בטאקאסאקי (1971–1974) התנסה באלמנטי קוביות (חלקם בגודל של 12 מטרים), המכוסים ברשת משנית שעוצבה על ידי הקירות החיצוניים והחלונות.
עיצוב הקירות הושפע מהתכנון שביצע לה קורבוזיה במוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו שנבנה ב-1955.
ערים יפניות שבהן חסרות פיאצות וכיכרות אירופאיות, מדגישות את הקשר של היפנים אל פעולות היומיום של הרחוב.
פומיהיקו מאקי היה אחד ממספר אדריכלים שהתעניינו ביחסי האדריכלות והעיר, וניתן לראות זאת בעבודותיו כמרכז הספורט של מחוז אוסקה (1972) ובניין בטוקיו (1985), המתאפיין בספירלה בקוטר 15 מטרים, שמקיפה את הגלריה האחורית ומתחברת לקומה השנייה.
גם אדריכל דחה את רעיונות האדריכלות המטבוליסטית וחקר את הסמיוטיקה העירונית.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים בחן האדריכל טדאו אנדו את הרג'יונליזם הביקורתי: קידום התייחסות מקומית באדריכלות.
פרשנות אנדו הודגמה על ידי התאמת הבית היפני לטבע, שאבדה לדעתו באדריכלות המודרנית.
הפרויקטים הראשונים שלו היו בתים עירוניים קטנים עם חצרות סגורות, כמו באוסקה שנבנה ב-1976. האדריכלות שלו מתאפיינת בשימוש בבטון ובשימוש מושכל באור.
בית אזומה נבנה ללא חלונות חיצוניים, ששיקפו את רצון הלקוח לחוש שאינו ביפן.
כפיצוי על אובדן האור, נבנתה בתוך הבית חצר פנימית עם שביל חוצה.
רעיונות אנדו על שילוב האדריכלות בטבע בוצעו בשיכון רוקו 1 על צלע בקובה (1983) וב בטומאמו, הוקאידו (1988).
בשנות השמונים המאוחרות הוכנו התוכניות הראשונות של אדריכל טויו איטו ושל אדריכלית מבית הספר "שינוהארה".
שניהם התעניינו בחיים העירוניים ובעיר העכשווית.
איטו התמקד בדינמיות ובניידות "הנוודים העירוניים" בעיר כשתכנן את מגדל הרוחות (1986), ששילב אלמנטים טבעיים כמו אור ורוח עם אלמנטי הטכנולוגיה.
הסגווה התמקדה במה שכינתה "אדריכלות כטבע אחר".
מרכז התרבות שונאנדאי שתכננה ב (1991) שילב את הסביבה הטבעית עם חומרי הייטק חדשים.
אדריכלים אינדיבידואליסטים בסוף שנות השמונים כמו תכננו מבנים מונומנטליים, כקירין פלאזה באוסקה (1987), שנהרס ב-2008. עבד עם האדריכל האוסטרי בשנות השבעים, היה שותף לאדריכלות האורגנית של דומניג, ותכנן אדריכלות "קוסמית".
בבית האפס הקוסמולוגי שלו שנבנה מבטון בשנת 1991 בקגושימה, נמצא הסלון בתוך ביצה, ומהווה מרחב ביטחון ופרטיות עבור הלקוח.
תקופת הייסי היא התקופה שבה שלט ביפן הקיסר אקיהיטו, יום אחרי פטירת הירוהיטו אביו, והיא נמשכה מ-8 בינואר 1989 עד 30 באפריל 2019, כאשר פרש מכס הקיסרות, ובנו נארוהיטו ירש את הקיסרות ב-1 במאי 2019. בתקופת הייסי התנפצה הבועה הכלכלית של יפן.
התנפצות זו גרמה לירידת שכר מהותית לאדריכלים היפניים שעבדו במגזר העסקי והפרטי, והם עברו לעבוד במגזר הממשלתי והציבורי, שסיפק פרויקטים.
איצוקו הסגווה תכננה מרכזי תרבות וקהילה ביפן, כמרכז התרבות בסומידה, טוקיו (1995) והמרכז הקהילתי בעיר (2001), שבהם היא שיתפה את הציבור בתהליך התכנון, ובחנה את רעיונותיה שלה על סינון האור דרך הקירות החיצוניים אל פנים המבנה.
בתקופת שווה המאוחרת, התפרסם טדאו אנדו בשימוש שלו בבטון חשוף, אבל את הביתן היפני ב תכנן כ"מבנה העץ הגדול בעולם" כפי שנקרא הביתן.
אנדו המשיך ותכנן בעץ את המוזיאון לתרבות העץ ב, מחוז היוגו (1994) ואת מקדש קומיו-ג'י ב (2001).
אחרי רעידת האדמה בקובה ב-1995, פיתח האדריכל שיגרו באן צינורות קרטון לבנייה מהירה של מקלטי פליטים, שכונו "בתי נייר".
באן תכנן בקובה גם כנסייה קתולית עם 58 צינורות קרטון בגובה חמישה מטרים ועם גג מתיחה שנפתח כמו מטריה.
הכנסייה הוקמה על ידי מתנדבים קתוליים תוך חמישה שבועות.
ב השתמש באן במכולות, סידר אותן לסירוגין אחת על גבי השנייה בארבע שורות של מכולות, עם מרווח של מכולה בין מכולה למכולה, וחיבר אותן בפינות עם מחברים מפותלים שיצרו אפקט של לוח שחמט מוצק וריק.
חללי המשנה נוצרו על ידי צינורות קרטון.
המוזיאון תוכנן כמבנה זמני, והוא עבר מניו יורק לסנטה מוניקה, לטוקיו ולמקסיקו סיטי.
ב-1995 זכה טויו אוטו בתחרות לתכנון בניין המדיאטק בסנדאי והמשיך את סגנונו הקודם של דינמיקה נוזלית בעיר המודרנית עם עמודים "דמויי אצות" מצינורות שתמכו בבניין בן שבע קומות עטוף זכוכית.
הצינורות הקרובים לפינות החיצוניות של הבניין נועדו לעמוד בפני רעידת אדמה, וברעידת האדמה שפקדה את יפן ב-2011, לא ניזוק הבניין, אלא נפגעו חלקים בעיצוב הפנים בלבד.
האדריכל הסתמך על מניפולציה של אלמנטי בנייה בסיסיים כדי לייצר פרימיטיביזם גאומטרי.
המבנים שתכנן הותאמו לטופוגרפיה שלהם, כללו סדרת בתים לצד בית ילדים בהוקאידו, והוא תכנן מבנים גם מחוץ ליפן, כמו בלונדון, באוסטריה, בצרפת ובהונגריה.
שני עובדים לשעבר של איטו, האדריכלית קזויו סג'ימה והאדריכל , הקימו ב-1995 את שותפות .
הם תכננו חללים שקופים וקלים, שהציגו את תנועות דייריהם.
ב-2001 תכננו חנות לכריסטיאן דיור בשיבויה, טוקיו, שהזכירה את המדיאטק שתכנן איטו, עם יריעות אקריליות לבנות מגניבות שסיננו את האור וחשפו חלקית את תכולת החנות.
דינמיקת הנזילות שלהם נבנתה ב בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן, שהושלם ב-2010. בוצעה רצפה גלית מתחת לגג מעטפת מבטון רציף, שיציקתו בוצעה ברצף במשך יומיים.
ממעוף הציפור, נראה המבנה כמו תא ביולוגי מנוקד בחצרות פנימיות.
ב-2009 הם תכננו בגלריית סרפנטיין בלונדון, ביתן קיץ עם גג אלומיניום צף שנתמך על ידי עמודים דקים.
ב-2010 זכו שניהם בפרס פריצקר לאדריכלות.
ב-2013 זכה בפרס פריצקר האדריכל איטו, ב-2019 זכה בו אראטה איסוזקי, אנדו זכה ב-1995, וב-1993 זכה פומיהיקו מאקי.
אדריכלות השינְטוֹ, כמו דת השינטו, היא ייחודית ליפן.
על אף השפעת האדריכלות הבודהיסטית, היא שמרה על מאפייני המבנים היפניים מהתקופה הפרהיסטורית.
מקדשי שינטו (גִ'ינְגָ'ה) התפתחו מרחבה מגודרת בה נערכו טקסים למכלול מורכב של מבנים.
בדרך כלל הבניין הראשי של המקדש הוא הוֹנְדֵן; השער הקדוש - טוריאי - הוא אחד מסמלי השינטו.
ישנם סגנונות רבים של אדריכלות השינטו, שרובם מבוססים על צורתם של אסמים עתיקים.
מקורה של אדריכלות השינטו היא בתקופת היָאיוֹאי.
באותה תקופה התגוררו רוב היפנים בבתים תת-קרקעיים למחצה.
עם התפתחות החקלאות, הם החלו לבנות אסמי עץ עם רצפה מוגבהת - טָאקָאיוּקָה (高床式倉庫).
אסמים אלה שימשו כאבטיפוס לבניין הראשי של המקדש.
דת השינטו מבוססת על פולחן של אינספור רוחות (קאמי), הכוללים רוחות של אבות קדומים, תופעות טבע, ומקומות יפים או יוצאי דופן.
דוגמאות לאתרי טבע כאלה הן חורשות קדושות, הרים ומפלים.
בעת העתיקה לא היו קיימים מקדשים קבועים - בתקופת החגים הדתיים גודר האתר הקדוש בגדר או בחבל ובכניסה אליו הותקן שער טקסי.
גם כיום ישנם כמה מקדשים שלהם אין בניין ראשי, כמו מקדש אוֹמִיבָה בסָאקוּרָאִי וסָנָטָארָה בסאיטאמה - כשמושא הפולחן הוא ההר עצמו, או כמו במקרה של מקדש מוּנָקָטָה טָאִישָה - האי כולו.
בתקופת יָאיוֹי, כאשר הפסטיבלים החקלאיים הפכו לסדירים, נוצר צורך במקומות תפילה קבועים.
בהתחלה חפצים פשוטים שנקראו יוֹרִישִירוֹ שימשו כהתגלמות של קאמי - למשל, עמוד עץ שניצב במרכז אזור מגודר.
כהמשך למסורת זו, בחלק מהמקדשים עדיין קיים עמוד מרכזי מקודש (心の御柱; שִין-נוֹ-מִיהָשִירָה), הממלא תפקיד סמלי בלבד.
ככל הנראה, המקדשים הראשונים היו קטנים וניידים, בדומה למִיקוֹשִי (神輿) של היום, בהם משתמשים במהלך פסטיבלים (מָצוּרִי).
הדבר בולט במיוחד במקדשי קָסוּגָה בנארה ובמקדשי קאמוֹ בקיוטו.
מקדשי שינטו ומקדשים בודהיסטים התפתחו במקביל, לעיתים קרובות הם היו ממוקמים סמוך זה לזה או באותו אתר.
כתוצאה מעירובן של שתי הדתות ניתן היה למצוא דמויות בודהיסטיות במקדשי השינטו, ואלמנטים של שינטו, כדוגמת טוריאי, במקדשים בודהיסטים.
עד ההפרדה הרשמית של שתי הדתות בסוף המאה ה - 19 (שִינְבּוּצוּ בּוּנְרִי) כהנים בודהיסטים אף יכלו לערוך טקסים במקדש השינטו.
אף על פי כן, רוב מקדשי השינטו שמרו על
המקדשים העתיקים והחשובים ביותר הם מקדש אִיסֵה, אִיזוּמוֹ-טָאיישָה וסוּמִייוֹשִי-טָאיישָה, שמהם התפתחו הסגנונות העיקריים של אדריכלות השינטו - שִימְמֵיי-זוּקוּרִי, טָאיישָה-זוּקוּרִי וסוּמִייוֹשִי-זוּקוּרִי.
מקדשי השינטו קיבלו מעמד שווה לזה של מקדשים בודהיסטיים בסוף המאה השביעית, כאשר האלה אמטראסו, לה סוגדים במקדש אִיסֵה, הוכרה כאלה היפנית העליונה וכאב הקדמון של המשפחה הקיסרית.
מאז מקדש אִיסֵה היה המקדש החשוב ביותר במדינה והיה בקשר הדוק עם פוליטיקה.
מקדש השינטו התפתח מרחבה מגודרת בה נערכו טקסים למתחם נרחב עם מבנים מכ־10 סוגים שונים.
אדמת המקדש נחשבת לקדושה, ולכן הגבול בין העולם הרוחני והיומיומי מסומן תמיד בדרך כלשהי.
על השביל המוביל למקדש (סאנדוֹ) מותקן למטרה זו שער הטוֹרִיאִי, לעיתים יותר מאחד.
ניתן לחלק את הטוריאי לשני סוגים עיקריים - שִימְמֵיי טוריאי, שלהם עמודים פשוטים וקורות ישרות, והם נמצאים לעיתים קרובות במקדשים הקשורים למקדש איסה.
למיוֹג'ין טוריאי, היותר שכיחים, קורה עליונה מעוקלת, והתחתונה חוצה את העמודים.
בסמוך לכניסה ממוקם ביתן לטיהור הידיים והפה - טֵמִיזוּיָה (手水舎) ופסלי חיות המשמר - קוֹמאיינוּ.
לאחר טיהור הידיים, המאמינים הולכים לאולם המתפללים (拝殿, הָיידֵן).
בהיידן סוגדים לקאמי ועורכים חלק מהטקסים.
מאחוריו עשוי להימצא אולם המנחות (הֵיידֵן), לשם רק כוהנים מורשים להיכנס, ומאחוריו - המקדש הפנימי המרכזי, הוֹנְדֵן (本殿), המכיל את התגלמותו של הקאמי - גוֹ-שִינְטָאי.
ההוֹנְדֵן סגור לכולם, אף הכהנים נכנסים לשם רק במקרים נדירים, לשם ביצוע הטקסים החשובים ביותר.
האזור סביב ההוֹנְדֵן עשוי להיות פתוח, אך בדרך כלל הוא מוקף בגדר טאמאגאקי (玉垣), הבנויה מעץ או מאבן.
בנוסף למבנים הראשיים, מתחם המקדש עשוי לכלול גם אולם לריקודים טקסיים (קָאגוּרָה), חדר ישיבות של ארגון המקדשים (מִיאָזָה), חדר שאליו פורשים הכמרים לאחר שהגישו מנחות לאלים, אוצר או חדר אחסון למנחות וציוד.
במקדשים גדולים יש גם מטבחים טקסיים (שִינְסֵנְג'וֹ 神饌所), שם מכינים אוכל המשמש כמנחה לקאמי, מבנים מנהליים (שָמוּשוֹ 社務所), אולם התבודדות (סָאנְרוֹשוֹ 参籠所), שבו כהנים או מאמינים יכולים להתפלל לבדם, אולם טקס הטיהור (סָאייקָן 斎館), שאליו הכהנים פורשים לפני טקסים חשובים, בית מגורים של הכהן.
המקדש יכול לכלול השדות מקודשים (סָאיידֵן), שם מגדלים אורז המשמש למאכל ולבישול סאקה בשביל הקאמי.
לעיתים בשטחו של מקדש גדול ישנם כמה מקדשי משנה קטנים יותר - "סֵשָה" ו"מָאשָה".
כמו כן, לפני ההפרדה הרשמית של השינטו והבודהיזם, בשטח המקדש היה לעיתים קרובות ממוקם גם מקדש בודהיסטי המוקדש לבודהיסטווה המקביל לקאמי - גִ'ינְגוּ-גִ'י (神宮寺).
שטחים נרחבים במקדש מכוסים חלוקי נחל לבנים, חצץ או חול.
מקובל לחשוב כי כל סגנונות המקדשים מקורם באסמי כלונסאות עתיקים בעלי רצפה מוגבהת (טאקאיוּקָה).
בניגוד לאדריכלות בודהיסטית, מקדשי השינטו לא נבנו ע"פ דגמים סיניים, אלא פיתחו מערכת עקרונות אדריכליים מקורית משלהם.
הסגנונות העתיקים ביותר הם שִימְמֵיי-זוּקוּרִי (神明造), טָאיישָה-זוּקוּרִי (大社造) וסוּמִייוֹשִי-זוּקוּרִי (住吉造).
הם מאופיינים בגגות גמלונים, קורות תקרה מצטלבות - צִ'יגִי (千木), ובולי עץ אופקיים - קָצוּאוֹגִי (堅魚木) על רכס הגג.
שני הסגנונות הראשונים מאופיינים בעמוד מרכזי מקודש (心の御柱; שִׁין-נוֹ-מִיהָשִירָה), הממלא תפקיד סמלי.
למקדשים בסגנון שִימְמֵיי-זוּקוּרִי הכניסה מקבילה לרכס הגג.
במקדש אִיסֵה המקדש המרכזי מוקף בארבע גדרות.
מלבד הכניסה הראשית, אין לבניין חלונות או דלתות.
מצד הגמלונים הרכס נתמך על ידי עמודי מוּנאמוֹצ'יבּאשירָה (棟持柱).
כל העמודים נטועים באדמה, ואינם עומדים על יסודות אבן.
הבניין מוקף במרפסת מוגבהת - מָאווָארִי.
סגנון טָאיישָה-זוּקוּרִי מאופיין בגרם מדרגות מקורה המוביל לבניין הראשי.
מקדשים בסגנון זה ניתן לראות באזור איזוּמוֹ, כשהחשוב ביניהם הוא איזוּמוֹ-טָאיישָה, המוקדש לאמטראסו.
במאה ה -21 רצפת המקדש נמצאת 24 מטר מעל פני האדמה, ובעת העתיקה היא הייתה גבוהה עוד יותר.
סגנון סוּמִייוֹשִי-זוּקוּרִי נקרא על שם מקדש סומייושי באוסקה.
הכניסה הנמוכה ממוקמת בצד הגמלון.
המבנים ארוכים וצרים, ובפנים מחולקים לשניים.
הקירות צבועים בלבן, העמודים צבועים באדום.
כיום הסגנון הנפוץ ביותר הוא נָגָארֵה-זוּקוּרִי (流造, "סגנון זורם"), המאפיין העיקרי שלו הוא גג גמלון מעוקל לא סימטרי עם מדרון קדמי מוארך שתחתיו נמצאת הכניסה.
המקדשים בנויים כאולם קטן אחד.
כמו גם בסגנון קָסוּגָה-זוּקוּרִי, הבניין נשען על מסגרת עץ, מה שמעיד כי המקדשים הראשונים היו ניידים.
האכסדרה נשענת על עמודים נוספים וגרם מדרגות מוביל לכניסה.
בולי עץ מלוטשים לא צבועים משמשים לבנייה.
סגנון דומה בו המדרונות הארוכים יורדים לשני הכיוונים נקרא "ריוֹ-נָגָארֵה-זוּקוּרִי" (נאגארה-זוקורי כפול).
סגנון קָאסוּגָה-זוּקוּרִי (春日造) אף הוא נפוץ, מקדשים בסגנון זה קטנים ולהם גג גמלוני, הכניסה ממוקמת מצד הגמלון תחת גגון נפרד.
כמו בסגנון סוּמִייוֹשִי-זוּקוּרִי, הקירות נצבעים לרוב בלבן והעמודים באדום.
גם סגנון זה מאופיין גם על ידי קורות צִ'יגִי ושני בולי קָצוּאוֹגִי אופקיים על רכס הגג.
מקורו של סגנון זה הוא בתקופת הייאן והוא נפוץ במערב יפן.
בסגנון האצ'ימָן-זוּקוּרִי (八幡造) בנויים מקדשים המוקדשים לאל האצ'ימאן.
המקדש מורכב משני בניינים מקבילים בסגנון נָגָארֵה-זוּקוּרִי ששולי גגותיהם מחוברים.
ביניהם נוצר חדר פנימי הנקרא אָאִי-נוֹ-מָה (相の間).
בסגנון זה ניכרת השפעת הבודהיזם.
בסגנון גוֹנגֵן-זוּקוּרִי (権現造) נעשה שימוש במקדשים שנבנו לזכר אישים חשובים, כגון שוֹגוּנים.
מקדשים בסגנון זה מורכבים מהוֹנֵדן והָיידֵן, המחוברים על ידי מעבר אבן הנקרא אישי-נוֹ-מָה ("חדר האבן").
סגנון זה בולט בפאר ושפע הקישוטים.
הגמלון בסגנון קראהאפוּ מקורו וודאי באדריכלות הבודהיסטית.
קיימים מספר סגנונות נדירים המאפיינים מקדש בודד.
מקדש הִיוֹשִי (הִיוֹשִי-טָאיישָה) באוֹצוּ בנוי בסגנון הִיוֹשִי-זוּקוּרִי.
הבניינים הקיימים כיום הם משנת 1586. שלושה מדרונות גג רחבים יוצרים מרחב חיצוני נוסף (גֵייג'ין), המדרון האחורי נראה קצוץ.
סגנון קִיבִּיצוּ-זוּקוּרִי - סגנון מקדש הקִיבִּיצוּ באוקיאמה.
הגג מזכיר את הסגנונות נָגָארֵה-זוּקוּרִי ואִירִימוֹיָה-זוּקוּרִי, אבל רכסי גג נוספים המאונכים לרכס הראשי יוצרים צללית מורכבת.
גודלו של המקדש גדול בהרבה ממקדש שינטו טיפוסי, ככל הנראה בהשפעת סגנון ה"דָייבּוּצוּיוֹ" הבודהיסטי.
השפעה בודהיסטית ניכרת גם בעיצוב האלמנטים.
במקדש באיצוּקוּשימָה נראית השפעת בודהיזם הארץ הטהורה וסגנון השִינדֵן האופייני לארמונות.
המקדש ניצב על חוף האי איצוקושימה על גבי כלונסאות השוקעות מתחת למים בזמן הגאות.
המתחם מורכב מהמקדש העיקרי ומקדשי משנה רבים, המחוברים במסדרונות מקורים - קָאירוֹ.
המבנה הראשי (הוֹנדֵן) של המקדשים בנויים בסגנון «נאגארֵה-זוּקוּרי כפול».
לפני כל אחד מהם נמצאים הֵיידֵן, הָיידֵן וטֵמיזוּיָה.
באזור העיר צוּיָאמָה שבמחוז אוקיאמה נפוץ סגנון נאקאיָאמָה-זוּקוּרִי, הקרוי על שם מקדש נאקאיָאמָה.
הוא מאופיין במבנים עם גג חצי גמלוני וגמלון בסגנון קאראהאפוּ.
המקדשים הקטנים ביותר בנויים לרוב בסגנון מִיסֵדָאנָה-זוּקוּרִי (見世棚造;"סגנון חלון הראווה"), למקדשים אלה אין גרם מדרגות ולא מרפסת, רק מדף שטוח בולט, הנשען על אותם עמודים שעליהם נשען הגג.
נחשב לסגנון פרימיטיבי עתיק או לגרסה מפושטת של סגנונות מאוחרים.
הגג יכול להיות בנוי בסגנון נאגארֵה, קאסוּגה או גמלוני.
ניתן למיין מקדשים לקטגוריות גם לפי מאפיינים ספציפיים.
לדוגמה, סגנון המקדשים עם גג גמלוני נקרא קִירִיזוּמָה-זוּקוּרִי (切妻造).
אם הכניסה היא מצד הגמלון הסגנון נקרא צומאירי (妻入), ואם הכניסה היא מצד הרכס - הירָאִירי (平入造).
מבנים בסגנון קָאקֵה-זוּקוּרִי (懸造) בנויים על צוקים או מדרונות תלולים.
במקרה זה, כדי ליצור משטח אופקי הוצבה פלטפורמת עץ על עמודים באורך המתאים.
בניינים אלה עמידים יחסית לרעידות אדמה.
מאז ימי קדם, מקדשי שינטו רבים פורקו ונבנו מחדש באופן קבוע.
לדוגמה, קאסוּגָה-טָאיישָה בנארה נבנה מחדש כל 20 שנה, איזוּמוֹ-טָאיישָה - כל 60 שנה, סוּמִייוֹשִי-טָאיישָה - כל 30 שנה.
בנייה מחדש כזאת נקראת "סֵנגוּ" או "שיקינֵן סֵנגוּ" (式年遷宮).
במקדש איסֵה ישנן שתי חלקות סמוכות, במהלך הבנייה מחדש משתמשים בהן לסירוגין.
במקדש קאמיגָמו בקיוטו ישנן גם שתי חלקות, אך העיקרית היא המזרחית, המערבית משמשת להצבה זמנית של גוֹ-שינְטאי במהלך תיקונים או הבנייה מחדש.
ככל הנראה, מנהג זה איפשר לשמר את הסגנון והטכניקה של הבנייה; תוך כדי כך, מתלמדים צעירים יכלו ללמוד את השיטות מאומנים בעלי ניסיון.
סיבות אפשריות אחרות למנהג הן הצורך בהחלפת הכלונסאות באקלים היפני הלח, כמו גם תפיסת הטיהור בשינטו, לפיה יש צורך "לחדש" את כוח הקאמי והמקדש אחרי פרק זמן מסוים.
אף על פי שבדרך כלל הבנייה המחודשת שחזרה את צורת הבניין הישן במדויק, לעיתים הוכנסו אליו אלמנטים חדשים, השאולים למשל מהאדריכלות הבודהיסטית.
בנוסף, מעת לעת היו תנועות של חזרה למקורות, תוך פישוט סגנון המקדש.
אדריכלות הפורטיקו בבולוניה (איטלקית Portici di Bologna) היא מאפיין תרבותי ואדריכלי חשוב של בולוניה, והפורטיצ'י נחשבים - יחד עם המגדלים הרבים שמתנשאים בה - לסמל של העיר.
במרכז ההיסטורי של העיר לבדו, ישנם 40 קילומטרים של פורטיצ'י, ובעיר כולה עומד נתון זה על 62 קילומטרים.
בשל חשיבותם האומנותית והתרבותית הוכרזו 12 פורטיצ'י כאתר מורשת עולמית בשנת 2021.
העדות הראשונה למבנה עם פורטיקו בחזיתו היא משנת 1041. היה זה בית קטן בסטראדה מג'ורה, ופורטיקו זה כמו יתר הפורטיצ'י בשלב הראשון היה עשוי מעץ.
בניגוד להתפתחות הפורטיקו בעולם היווני-רומי, בבולניה התפתחו הפורטיצ'י באופן ספונטני וכדי לענות על צורך בהגדלת הבתים.
בתחילה בלטו הקומות העליונות באופן שלא חייב תמיכה נוספת, אך עם הזמן נדרשה הקמת שורת עמודים תומכת.
הרחבתו של המבנה בקומותיו העליונות והצורך לתמוך בהרחבות אלה גלשו אל מעל לרחובות.
התופעה העלתה שאלות באשר לזכות הבעלות בקרקע עליה ניצבו הפורטיצ'י, והתעורר צורך לקבוע את דרך הטיפול בפורטיצ'י בלתי חוקיים.
בעוד שערים אחרות חוקקו חוקים שדרשו את חיסול הפורטיצ'י בתחומן, בולוניה הסדירה אותם, וב-1288 חוקק חוק אשר חייב את בנייתם בבתים חדשים ואת הוספתם בבתים קיימים.
תחזוקת הפורטיצ'י הוטלה על בעלי הבתים ועל חשבונם.
במאה ה-15 החלו עמודי הפורטיצ'י להבנות באבן במקום עץ, והתפשטה אופנה של בניית קיר בין המעבר המקורה והרחוב.
קיר זה העמיק לתוך האדמה ושימש גם כקירו החיצוני של המרתף שבלט גם הוא מקו החזית של הבניין עצמו אל מתחת לפורטיקו.
כך, אף על פי שהמעבר המקורה נועד לשימוש ציבורי, הקומות שמעל לפורטיקו ומתחתיו נחשבו לרכוש פרטי.
ב-1567 חייבה חקיקה להחליף את עמודי העץ בעמודי אבן או לבנים (אף שמספר מבני עץ שרדו), דבר שתרם להקמת פורטיצ'י ארוכים שנבנו מחומרים עמידים.
שינוי זה הביא לכך שלפורטיקו נוצר תפקיד חדש של הגנה על הפעילות המסחרית שהתקיימה בקומת המסד.
כך, הפורטיצ'י שזכו תחילה להתנגדות בשל הצרת הרחובות, הפרעה לתנועה ובשל דאגות הגייניות, הפכו עם הזמן למחסה מפני פגעי מזג האוויר, שטחים מועדפים למסחר ולמעברים מקורים.
במאה ה-20 החל חודר השימוש בבטון והחלפת עמודי חלק מהפורטיצ'י בחומר זה.
הבטון פתח פתח לאפשרויות בנייה חדשות ולשפה אדריכלית מעודכנת של הפורטיקו.
פורטיקו די סן לוקה הוא הפורטיקו הארוך ביותר בעיר ובעולם כולו.
אורכו 3,976 מטרים והוא מוליך לאורך 664 מדרגות, משער סרגוצה של העיר העתיקה במעלה גבעת המשמר עד להיכל המדונה של לוקאס הקדוש.
הדרך המטפסת על הגבעה משער סרגוצה של העיר העתיקה עד להיכל הייתה נתיב עלייה לרגל, וכדי להגן על עולי הרגל מגשם הוחלט בשנת 1655 על הקמת הפורטיקו וזה הושלם ב-1721. הפורטיקו עשוי מ-666 קשתות ו-15 קפלות הקבועות כל 20 קשתות לערך.
חלקו המישורי משתרע לאורך של 1,520 מטרים ובו 316 קשתות, בעוד שאורך הקטע המטפס על הגבעה הוא 2,276 מטרים ובו 350 קשתות.
לאדריכלות בברצלונה הייתה אבולוציה מקבילה לזו של שאר האדריכלות הקטלונית והספרדית , והיא עקבה בדרכים מגוונות אחר המגמות המרובות שנוצרו בהקשר של ההיסטוריה של אדריכלות המערב.
לאורך ההיסטוריה שלה, ברצלונה קיבלה בברכה תרבויות וציוויליזציות שונות, שתרמו את תפיסת האמנות שלהן והשאירו את מורשתן לדורות הבאים.
מהמתיישבים האיבריים הראשונים, דרך המתיישבים הרומאים, הוויזיגותים והתקופה האסלאמית הקצרה, ועד להופעתה של האמנות, השפה והתרבות הקטאלנית בימי הביניים, שבהן הרומנסקית והגותית היו תקופות פוריות מאוד לפיתוח האמנותי של האזור.
במהלך העידן המודרני, כאשר העיר ברצלונה הייתה קשורה למלוכה ההיספאנית, הסגנונות העיקריים בה היו הרנסאנס והבארוק, שהתפתחו מסגנונות זרים שהגיעו מאיטליה וצרפת.
סגנונות אלה יושמו בגרסאות מקומיות שונות, ולמרות שמספר מחברים טוענים כי זו לא הייתה תקופה מפוארת במיוחד, איכות היצירות הייתה בקנה אחד עם זו של המדינה כולה.
המאה התשע-עשרה הביאה לתחייה כלכלית ותרבותית מסוימת, שבאה לידי ביטוי באחת התקופות הפוריות ביותר באדריכלות העיר, המודרניזם.
עד המאה התשע עשרה, ברצלונה הייתה מוקפת בחומותיה מימי הביניים, ונחשבה לכיכר צבאית, ולכן צמיחתה הייתה מוגבלת.
המצב השתנה עם הריסת החומות והתרומה לעיר של פארק המצודה, מה שהוביל להרחבת העיר לאורך המישור הסמוך, עובדה שבאה לידי ביטוי בפרויקט אישמפלה שתכנן אילדפונס סרדה.
הייתה זו ההרחבה הטריטוריאלית הגדולה ביותר של ברצלונה.
גידול משמעותי נוסף בשטחה של העיר התרחש בין סוף המאה התשע-עשרה לתחילת המאה העשרים עם סיפוחן של מספר עיריות גובלות.
כל זה התפרש עם התאמת המרחבים העירוניים החדשים והגדלת העמלות האמנותיות העירוניות בדרכים ציבוריות, שזכו לטובות גם באירועים שונים שנערכו בעיר כמו התערוכה העולמית של 1888 והתערוכה העולמית של 1929 וגם, אירועים מודרניים יותר כמו המשחקים האולימפיים של 1992 והפורום האוניברסלי לתרבויות של 2004.
המאה העשרים החלה עם עדכון הסגנונות השונים שיצרו אדריכלים מקומיים והתחברו לזרמים בינלאומיים.
אדריכלות פלדיאנית היא סגנון בנייה אשר מקורו בתכנוניו של האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1508 -1580).
מקור ההשראה הישיר היה הווילות הפלדיאניות בוונטו – קבוצה של מבנים שנבנו על ידי פלדיו ותלמידיו באזור ונטו והעיר ויצ'נצה.
המונח מציין בדרך כלל מבנים שנבנו בסגנונו של פלדיו ובהשראתו – בעיקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. אדריכלות פלדיאנית הייתה פופולרית מאוד באנגליה ובאמריקה הצפונית בראשית המאה ה-18.
פלדיו תכנן בניינים רבים בוונציה ובאזור ונטו הכוללים את וילה קפרה ווילה בדואר וכן את כנסיית איל רנדטורה שבוונציה.
פלדיו תכנן את הבניינים בהתאם לעקרונות שהתווה האדריכל הרומאי ויטרוביוס וכן על פי ספריו של האדריכל בן המאה ה-15 לאונה בטיסטה אלברטי שהושפע מוויטרוביוס.
פלדיו התאים את הווילות שתכנן לסביבתם – כאשר בנה את הווילה על גבעה (לדוגמה: וילה קפרה) – הקפיד שכל חזיתות המבנה תהינה שוות באורכן, על מנת שהדיירים יוכלו לצפות בנוף מכל צדדי הגבעה.
אכסדראות עמודים נבנו מכל צדי המבנה על מנת להגן על החדרים מפני חדירת אור שמש חזק.
פלדיו קיבל השראה לווילות שבנה מחזיתות המקדשים הרומאיים.
חזיתות אלה הפכו בהמשך לאחד מסימני ההיכר של עבודתו.
פלדיו שמר על פרופורציות בחדרים שבנה ועל יחס של 3:4 או 4:5 בחדרים השונים, וכן שמר על צורתם הריבועית של המבנים.
המבנים שבנה פלדיו שמשו הן כמקומות מנוחה בסופי שבוע של משפחות סוחרים, והן כחוות חקלאיות ולכן הקפיד פלדיו להפריד בין הבניין המרכזי לבין בנייני המשק החקלאי שנבנו במרחק מה מהבניין המקורי, והיו מחוברים אליו באמצעות מעברי עמודים מקורים.
אחד התכנונים הייחודיים, שהפכו למעשה לסימן מזהה של פלדיו, היה החלון הפלדיאני.
חלון זה מוזכר על ידי סבסטינו סרילו (1475–1554) בספרו, והיה למעשה הרחבה של מוטיב קשת הניצחון הרומאית ושימוש בה ליצירת חלונות.
פלדיו השתמש במוטיב זה בחזית הפלצו דלה רג'ונה בויצ'נצה, וכן בכניסה של וילה גודי ווילה פורני סראטו.
בשנת 1570 פרסם פלדיו את ספרו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, שהשפיע רבות על אדריכלים בכל רחבי אירופה.
במהלך המאה ה-17 הגיעו אדריכלים רבים לאיטליה ללמוד את סגנונו של פלדיו, ולאחר שחזרו לארצותיהם – אנגליה, אירלנד והמושבות בצפון אמריקה, הפך סגנון זה פופולרי ביותר.
האדריכל איניגו ג'ונס היה האדריכל שהביא את הסגנון הפלדיאני לאנגליה.
השפעתו הייתה כה רבה, שתלמידיו הפכו את הסגנון לפופולרי, אולם בעיקר התרבו "חזיתות הבתים הפלדיאניות" – והמתכננים לא שמרו על היחסים המתמטיים הקפדניים של הסגנון הפלדיאני המקורי.
מספר בתי אחוזה גדולים נבנו בסגנון הפלדיאני בין השנים 1640–1680 ובהם בית וילטון, בית המלכה בגריניץ' ובית הסעודות בוייטהול (חלקו היחיד מארמונו של המלך צ'ארלס הראשון שהושלם).
בשל העובדה שהסגנון של איניגו ג'ונס היה מזוהה עם ארמונות בית המלוכה, הפך הסגנון מאוד לא פופולרי במהלך מלחמת האזרחים, ולאחר סיומה של מלחמת האזרחים הפך סגנון הבארוק לפופולרי באנגליה.
סגנון הבארוק היה פופולרי באנגליה זמן קצר בלבד.
ברבע הראשון של המאה ה-18 פורסמו באנגליה מספר ספרי אדריכלות המפארים ומרוממים את סגנון הבנייה הקלאסי.
1. ויטרוביוס בריטניקוס שפורסם על ידי קולין קמפבל בשנת 1715.
2. ארבעת הספרים על אודות האדריכלות – פורסמו על ידי ג'אקומו ליאוני בשנת 1715.
3. ספרו של ליאונה בטיסטה אלברטי – די רה אאדיפיקטוריה, שפורסם על ידי ג'אקומו ליאוני בשנת 1726.
4. ספרי האדריכלות של איניגו ג'ונס, פורסמו על ידי ויליאם קנט בשנת 1727. (ספר נוסף של תוכניות איניגו ג'ונס פורסם בשנת 1744 על ידי האדריכל ג'ון וארדי.
הפופולרי מבין הספרים היה הוויטרוביוס בריטניקוס המתאר את התוכניות של בניינים בבריטניה שהושפעו מהסגנון הקלאסי ומסגנונו של פלדיו – רובם בתים בתכנונו של איניגו ג'ונס.
ספרים אלה הביאו לתחייתה של האדריכלות הפלדיאנית באנגליה במהלך המאה ה-18.
בשל ספרו (הבריטניקוס) נבחר קולין קמפבל לתכנן את ביתו של הבנקאי הנרי הוראס – בית סטורהד – בית שהפך מקור השראה לבתי אחוזה רבים בבריטניה.
האריסטוקרטיה האנגלית ראתה את הבארוק כהשפעות אירופאיות לא רצויות, והעדיפה את הסגנון הפלדיאני.
בסגנון זה נבנה בשנת 1729 בית צ'יזוויק, בהשראת וילה קפרה של פלדיו.
בשנת 1734 תכננו ויליאם קנט ולורד ברלינגטון את בית הוקהאם שבנורפוק.
בית אחוזה זה נחשב לאחד הבניינים היפים בבריטניה שנבנו בסגנון פלדיאני.
הבניין המרכזי נבנה בסגנון פלדיאני מדויק, אולם בנייני האגפים שהיו במקור בנייני חווה הוגבהו והורחבו, עד שקיבלו חשיבות זהה למבנה העיקרי, וזה בניגוד לסגנון הפלדיאני הנותן חשיבות רק לבניין המרכזי.
שינוי זה של הסגנון הפלדיאני הפך מקובל יותר ויותר, וניתן לראותו גם במנזר וובורן – שבו בנויים האגפים בגובה זהה למבנה העיקרי, בניגוד לפלדיו שהדגיש את המבנה המרכזי כמעין מקדש קלאסי.
המנזר נבנה בשנת 1746 על פי הנחייתו של ג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד.
סגנון זה שונה מסגנונו של פלדיו גם בכך שהמקדש אינו מודגש, ואכסדרת העמודים מרומזת.
לבנייני האגפים שגובהם וחשיבותם זהה לזו של המבנה המרכזי יש חלונות פלדיאנים על מנת לשמר על אחידות המבנה.
סגנון בנייה זה, המכונה "נאו פלדיאני" הפך נפוץ ביותר באנגליה בתקופה זו.
בניגוד לתוכניתו של פלדיו – וילות כפריות קטנות שנועדו לבריחה מהעיר בסופי השבוע, הפכו האחוזות בסגנון זה לבתי אחוזה מפוארים וגדולים שמטרתם לפאר ולהאדיר את האריסטוקרטיה הבריטית.
בניינים אלה איבדו את היחסים המתמטיים של אגפי הבניין, ובמקום בניינים רבועים נבנו בניינים מלבניים בעלי חזיתות רחבות וארוכות שנועדו לתת הרגשה של עושר ועוצמה, ובפועל היה רוחבם של בניינים ארוכים אלה – רוחבו של חדר אחד.
החל מאמצע המאה ה-18 הפך הסגנון הפלדיאני נפוץ ביותר באירלנד.
אפילו בתים פשוטים נבנו בסגנון זה, שהיה שונה מהסגנון הפלדיאני שהיה נפוץ באנגליה.
ההבדל בין הסגנונות נובע מהעובדה שאדריכלים רבים הגיעו לאירלנד לאחר שלמדו באיטליה, ולא מאנגליה, אולם בשל האקלים הקר יותר של אירלנד בוצעו מספר שינויים סגנוניים.
אחד האדריכלים הבולטים שפעלו על פי סגנון זה היה סר אדוארד לובט פירס (1699–1733), שהיה אחד התומכים הנלהבים של הסגנון, והשפיע על כל תלמידיו לתכנן בסגנון זה, ולהעדיף אותו על סגנון הבארוק שהיה נפוץ באותה עת בצרפת ובאיטליה.
אחד המבנים העיקריים שפירס בנה בסגנון פלדיאני הם בנייני הפרלמנט האירי שבדבלין.
כמו כן תכנן פירס בסגנון זה את חזיתו הדרומית של בית דרומקונדרה בשנת 1727 ואת ארמון קאשל בשנת 1731.
דוגמה נוספת לפלדיאניזם אירי היא בית קסלטאון שליד דבלין אשר נבנתה לפי כללים פלדיאניים מדוקדקים על ידי האדריכל האיטלקי אלסנדרו גלילי (1691 -1737).
גלילי שמר אף על היחסים המתמטיים של המבנה על פי הסגנון הפלדיאני, והמבנה השפיע רבות על תכנונו של הבית הלבן.
דוגמאות נוספות לסגנון באירלנד הן בית פאוורסקורט במחוז ויקלו אשר קיים עד היום, רסבורו, בית החולים רוטונדה שבדבלין, וחצר פלורנס במחוז פרמאנאה שתוכננו על ידי ריכארד קסל.
במהלך המאה ה-20 נהרסו בתי אחוזה רבים שנבנו בסגנון פלדיאני באירלנד, מתוך כוונה להשתמש בחלקיהם כחומרי בנייה.
ניתן לראות עד היום את שרידיהם.
תומאס ג'פרסון (1743–1826) שהיה אדריכל חובב, התייחס לספרו של פלדיו – ארבעת הספרים על אודות האדריכלות כאל "התנ"ך" שלו.
ג'פרסון הושפע רבות מרעיונותיו של פלדיו, ותכנן את אחוזתו – מונטיצ'לו וכן את בנייני אוניברסיטת וירג'יניה בהתאם לרעיונות המופיעים בספרו של פלדיו.
ג'פרסון הבין את המשמעות הפוליטית והציבורית של בניית בנייני ממשל בסגנון קלאסי, תוך יצירת קו "השראה" מהסנאט הרומי לשלטון האמריקאי, ובהתאם תכנן בנייני ממשל רבים בסגנונו של פלדיו, בשל דמיונו לסגנון הבנייה הרומי.
האדריכלות הפלדיאנית שהביא ג'פרסון היוותה פרק חשוב בתולדות האדריכלות בארצות הברית.
ניתן לראות בתוכניות לבניית מונטיצ'לו השפעה רבה מתוכניותיו של פלדיו לוילה קפרה.
בווירג'יניה, בקרוליינה הדרומית ובקרוליינה הצפונית נבנו בתי אחוזה רבים בסגנון פלדיאני ובהם אחוזת סטרטפורד, אחוזת דרייטון שבצ'סטרטון ועוד.
סגנון בנייה זה הפך למכונה "סגנון קולוניאלי אמריקאי" בשל תפוצתו בקרב בעלי המעמד הגבוה במושבות.
הבית הלבן שבוושינגטון נבנה אף הוא בהשפעת הסגנון הפלדיאני האירי.
ג'יימס הובן מתכננו של הבית הלבן למד אדריכלות בדבלין והושפע מבית לנסטר הבנוי בסגנון פלדיאני ומהתוכניות של ג'יימס וייאט לבניית טירת קול (נבנתה ב-1790).
לקראת סוף המאה ה-18 באנגליה זכו האדריכלים רוברט אדם וסר ויליאם צ'מברס לפופולריות רבה, מקורות ההשראה שלהם התבססו יותר ויותר על אדריכלות יוון העתיקה, ופחות על השראתו של פלדיו, ועל כן הפך בהדרגה הסגנון לסגנון נאו קלאסי.
בצפון אמריקה, תוכניותיו של תומאס ג'פרסון המתבססות על תוכניותיו של פלדיו נשארו פופולריים עד תחילת המאה ה-19.
רודולף ויטקובר, עקרונות הארכיטקטורה בעידן ההומניזם.
תרגם: רון פוקס, בצירוף הקדמה ומילון מונחים.
נאו-קלאסיציזם באדריכלות הוא סגנון אדריכלי המבוסס על שאיפה למסורת האדריכלית ההיסטורית או לגישות אסתטיקה המבוטאות באמנות יוון ורומא בעת העתיקה.
בהקשר המסורתי, המושג "קלאסיקה" מתייחס לכל אמנות מתקופת העת העתיקה או מתקופה עוקבת ומאוחרת ממנה, אשר הושפעה במישרין מאידיאל התקופה הקלאסית.
הנאו-קלאסיקה מתייחסת תמיד לאמנות ולאדריכלות מתקופות מאוחרת מזו הקלאסית, בהן ניכרת רק השפעה מעקרונות התקופה הקלאסית.
בהתאם לכן ניתן לומר כי המונחים קלאסיקה ונאו-קלאסיציזם הם משלימים ואף חופפים לעיתים.
החזרה ל"קלאסיקה" אשר שגשגה באמנות ובאדריכלות בתקופה שבין 1750 ל-1830 זוכה לכינוי "נאו-קלאסיקה", וזאת בעיקר על מנת להבדיל אותה מן האדריכלות ה"קלאסית" של רומא העתיקה ושל תקופת הרנסאנס המוקדם.
(אותה אדריכלות אליה מנסים לחזור בתקופה הנאו-קלאסיציסטית).
בגרמנית ושפות אירופאיות רבות נוספות, מקובלת ההגדרה KLASSIZISMUS כמתארת התקופה בין 1750 ל-1830, באמנות ובאדריכלות.
כאמור, האדריכלות הנאו-קלאסית החלה דרכה באמצע המאה ה-18, וזאת כתנועת ריאקציה כנגד שרידי תקופת אדריכלות הבארוק והרוקוקו, וכשאיפה לחזור אל מה שנתפש כ"טוהר" של אמנות האימפריה הרומית, יוון העתיקה, וכן במידה אל "קלאסיקת" הרנסאנס, אשר חרת על דגלו את החייאת תקופות אלה.
האדריכלות הנאו-קלאסית זכתה לדריסת רגלה הראשונה בלונדון, באמצעות דוגמאות אדריכליות של סר ויליאם צ'מברס (אשר רכש מיומנותיו האדריכליות בפריז), וג'יימס סטוארט, ובפריז, באמצעות דור אמנים צרפתים אשר חונכו באקדמיה הצרפתית ברומא, והושפעו עמוקות על ידי נוכחותו של שארל-לואי קלאריסו, וכתביו של יוהאן יוהכים וינקלמאן.
הסגנון תפס עד מהרה ואומץ גם על ידי חוגים מתקדמים בשוודיה.
בתקופה בה הגיעה האדריכלות הנאו-קלאסית לשיאה בעולם, בארץ ישראל שלטה אדריכלות מקומית שאפיינה את הבנייה הערבית במזרח התיכון.
הבנייה האירופית באזור, הייתה אף היא בעלת אופי מקומי ולא התקרבה לסגנון הנאו-קלאסי.
הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות נאו-קלאסית בישראל הם המבנים שבמרכז הבהאי העולמי (הגנים הבהאיים) שבחיפה אשר נבנו כולם במחצית השנייה של המאה ה-20 אך מבנים אלו הם יוצאי דופן בנוף האדריכלי של ישראל והם אינם מייצגים סגנון מקומי כלשהו.
ניתן למצוא במשכן הכנסת בתכנונו של האדריכל יוסף קלארווין את הבניין הנאו-קלאסי המובהק ביותר בישראל.
על אף שמשכן הכנסת תוכנן ונבנה עשרות שנים לאחר שיאה של התקופה הנאו-קלאסית, ובעוד הסגנון הברוטליסטי היה השליט בארץ, הרי שבניין זה, שכבר מעצם כינויו "משכן" ועד לתוכנית הבניין המקורית ולחזיתות המבנה המוגמר, הרי שאלמנטים נאו-קלאסיים שולטים בסגנון הבניין.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
"הפדרל הול" בוול סטריט, ניו יורק
אדריכלות קלאסית הוא שם כולל לסגנונות אדריכליים שאפיינו את אזור הים התיכון בעת העתיקה במשך תקופה של כאלף שנה.
האדריכלות הקלאסית מתייחסת לסגנון האדריכלי אשר פותח ביוון העתיקה כבר בתקופה הארכאית, האדריכלות ההלניסטית שאפיינה את מזרח הים התיכון ואת אזור המזרח התיכון אשר נכבשו על ידי אלכסנדר מוקדון ואת האדריכלות הרומית עד לנפילת האימפריה הרומית.
האדריכלות הקלאסית היוותה בסיס לכל סגנונות הבנייה בתרבות המערב עד המאה ה-20. המבנים הקלאסיים עליהם מדובר הם בעיקר מקדשים וכן גם מוסדות שלטון ותיאטראות אשר לא היו קיימים עד אותה העת.
האדריכלות בתקופה הקלאסית של יוון העתיקה (המאה ה-5 לפנה"ס) כבר הייתה ברורה ומזוקקת.
הסגנון הגדיר כללים מאוד ברורים לבנייה אשר התבססו על סדר וסימטריה.
נוסחו סדרים אשר הגדירו את הפרופורציות המדויקות ואת התאמת האורנומנטיקה (קישוטים) למבנה.
ב כבש אלכסנדר מוקדון שטחים עצומים מהבלקן ועד הודו.
במסגרת הפצת התרבות ההלניסטית נבנו ערים ומבנים בסגנון היווני הקלאסי.
שרידים ארכאולוגיים של תיאטראות נמצאים בכל רחבי המזרח התיכון ועד לאפגניסטן.
האדריכלות הרומית אימצה את הסגנון והמשיכה לשכללו ולפתחו עד המאה ה-5 לספירה.
אדריכלות מצרים העתיקה מאופיינת על ידי קבוצת סגנונות עם מספר קווי דמיון ביניהם אך, נבדלים זה מזה ומובחנים לפי התקופות ההיסטוריות המקובלות.
במהלך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, המשתרעת על פני שלושת אלפים שנה, לא התקיימה לה ציוויליזציה יציבה אחת, אלא מצרים חוותה שינויים וטלטלות תמידיים והיסטוריונים מחלקים אותה בדרך כלל לתקופות.
הדוגמה הידועה ביותר לאדריכלות מצרית עתיקה היא הפירמידות המצריות והספינקס, בעוד שגם מקדשים, ארמונות, קברים ומבצרים שנחפרו נחקרו.
רוב המבנים נבנו מלבני בוץ ואבן גיר זמינות מקומית והוכנו על ידי פועלים ואומנים בשכר.
מבנים מונומנטליים נבנו בשיטת הבנייה של עמוד ומשקוף .
מבנים רבים נבנו באופן אסטרונומי .
עמודים עוצבו בדרך כלל בכותרות מעוטרות כדי להידמות לצמחים חשובים לציוויליזציה המצרית, כמו הפפירוס.
מוטיבים אדריכליים מצריים קדומים השפיעו על האדריכלות במקומות אחרים, והגיעו לעולם הרחב תחילה בתקופת האוריינטליזציה ושוב במהלך האגיפטומאניה של המאה התשע-עשרה.
בשל מחסור בעץ, שני חומרי הבנייה העיקריים ששימשו במצרים העתיקה היו לבני בוץ אפויות בשמש ואבן, בעיקר אבן גיר, אך גם אבן חול וגרניט בכמויות ניכרות.
מתקופת הממלכה הקדומה ואילך, אבן נשמרה בדרך כלל לבניית קברים ומקדשים, בעוד שלבנים שימשו לבניית מבצרים, חומות מקדשים וערים, מבנים משניים במתחמי מקדשים ואפילו לארמונות מלכותיים.
ליבת הפירמידות נבנתה מאבן מקומית חצובה, לבני בוץ, חול או חצץ.
עבור המעטפת, נעשה שימוש באבנים שהיו צריכות להיות מועברות ממקומות רחוקים יותר, בעיקר אבן גיר לבנה מטורה וגרניט אדומה ממצרים העליונה.
בתים מצריים קדומים נבנו מבוץ שנאסף מגדותיו הלחות של נהר הנילוס.
הוא הונח בתבניות והושאר לייבוש בשמש החמה כדי להתקשות לשימוש בבנייה.
אם הלבנים נועדו לשמש לבניית קבר מלכותי כמו פירמידה, גם הלבנים החיצוניות היו מחוטבות ומלוטשות דק.
ערים מצריות רבות נעלמו משום שהיו ממוקמות ליד האזור המעובד של עמק הנילוס והוצפו ככל שאפיק הנהר עלה באיטיות במהלך אלפי השנים, או שלבני הבוץ והלבנים המיובשות מהן נבנו שימשו איכרים כדשן.
אחרות אינן נגישות, מבנים חדשים הוקמו על מבנים עתיקים.
עם זאת, האקלים היבש והחם של מצרים שימר מספר מבנים מלבני בוץ.
דוגמאות לכך כוללות את הכפר דיר אל-מדינה, העיר קאהון מתקופת הממלכה התיכונה, והמבצרים בבוהן ובמירגיסה .
כמו כן, מקדשים וקברים רבים שרדו משום שנבנו על קרקע גבוהה שלא הושפעה משיטפון הנילוס ונבנו מאבן.
לפיכך, הבנתנו את האדריכלות המצרית העתיקה מבוססת בעיקר על מונומנטים דתיים, מבנים מסיביים המאופיינים בקירות עבים ומשופעים עם מעט פתחים, אולי מהדהדים שיטת בנייה ששימשה להשגת יציבות בקירות בוץ.
באופן דומה, עיטור פני השטח החרוטים והשטוחים של מבני האבן עשויים לנבוע מעיטורי קירות בוץ.
למרות שהשימוש בקשת פותח במהלך השושלת הרביעית, כל המבנים המונומנטליים הם מבני עמוד ומשקוף , עם גגות שטוחים הבנויים מגושי אבן ענקיים הנתמכים על ידי הקירות החיצוניים והעמודים הצמודים זה לזה.
קירות חיצוניים ופנימיים, כמו גם העמודים והעמודים התומכים , כוסו בציורי קיר וגילופי הירוגליפים ובציורים שנצבעו בצבעים עזים.
מוטיבים רבים של עיטורים מצריים הם סמליים, כגון החרפושית או החיפושית הקדושה, דיסקת השמש והנשר .
מוטיבים נפוצים אחרים כוללים עלי דקל, צמח הפפירוס וניצני ופרחי הלוטוס.
הירוגליפים נחקקו למטרות דקורטיביות וכן לתיעוד אירועים או לחשים היסטוריים.
בנוסף, ציורי קיר וגילופים ציוריים אלה מאפשרים לנו להבין כיצד חיו המצרים הקדמונים, מעמדם, מלחמות שנערכו ואמונותיהם.
במיוחד בשנים האחרונות כאשר נחקרו קברי פקידי מצרים קדמונים.
מקדשים מצריים קדומים היו מיושרים עם אירועים בעלי משמעות אסטרונומית, כגון ימי היפוך ושוויון, מה שדרש מדידות מדויקות ברגע האירוע הספציפי.
מדידות במקדשים המשמעותיים ביותר עשויות היו להתבצע באופן טקסי על ידי הפרעה עצמו.
כבר בשנת 2600 לפנה"ס השתמש האדריכל אמחותפ בעמודי אבן שפני השטח שלהם גולפו כדי לשקף את הצורה האורגנית של קנים ארוזים, כמו פפירוס, לוטוס ודקל; באדריכלות מצרית מאוחרת יותר, גלילים משובצים היו נפוצים גם כן.
מקור צורתם נחשב במקדשים ארכאיים שנבנו מקנים.
העמודים, שגולפו מאבן, היו מעוטרים מאוד בהירוגליפים מגולפים וצבועים, כתבים, דימויים פולחניים ומוטיבים טבעיים.
עמודים מצריים מפורסמים נמצאים באולם ההיפוסטיל הגדול של כרנק (בסביבות 1224 לפנה"ס), שם 134 עמודים מסודרים ב-16 שורות, כאשר חלק מהעמודים מגיעים לגבהים של 24 מטרים.
אחד הסוגים החשובים ביותר הם עמודי הפפירוס.
מקורם של עמודים אלה בתקופת השושלת החמישית.
הם מורכבים מגבעולי לוטוס (פפירוס) הנמשכים יחד לצרור מעוטר ברצועות: הכותרת, במקום להיפתח לצורת פעמונית, מתנפחת ואז מצטמצמת שוב כמו פרח בניצן.
הבסיס, אשר מתחדד ומקבל צורה של חצי כדור כמו גבעול הלוטוס, מעוטר בצורה מתמשכת כעלי לוואי.
במקדש לוקסור, העמודים מזכירים צרורות פפירוס, אולי סמל לביצה שממנה האמינו המצרים הקדמונים כי בריאת העולם התפתחה.
שלושה סוגי גנים ידועים ממצרים העתיקה: גני מקדש, גנים פרטיים וגני ירק.
חלק מהמקדשים, כמו אלה שבדיר אל-בחרי, היו בעלי חורשות ועצים, ובמיוחד בעץ האישד הקדוש (פרסיאה ).
גנים פרטיים ידועים מדגם קברו של מקטרה מהשושלת האחת עשרה , ומעיטורי קברים מתקופת הממלכה החדשה.
הם היו בדרך כלל מוקפים בחומה גבוהה, ניטעו בהם עצים ופרחים ליצירת אזורים מוצלים וגודלו בהם צמחים למטרת ניחוח וגידול פירות.
הפרחים כללו דרדר כחול , פרגים וחינניות, בעוד הרימון, שהוכנס בתקופת הממלכה החדשה, הפך לשיח פופולרי.
גני אנשים עשירים יותר גודלו סביב בריכת נוי לדגים, היו בהם עופות מים וחבצלות מים .
גני ירק, בין אם בבעלות פרטית ובין אם בבעלות מקדשים, נפרשו בריבועים המחולקים על ידי תעלות מים, ומוקמו קרוב לנילוס.
הם הושקו ידנית, או (מסוף השושלת השמונה-עשרה) באמצעות שאיבת מים מבארות.
מסטבות הן קברים בעלי משמעות מלכותית.
כפי שנבחרו על ידי שליטים מצריים, רבים מהקברים שנמצאו לאורך הזמן היו ממוקמים לאורך נהר הנילוס.
המבנה החיצוני של המסטבות משתנה לאורך ההיסטוריה, אך ישנה התפתחות ניכרת לאורך השושלות המצריות.
המסטבות של השושלת המצרית הראשונה נבנו באמצעות שימוש בלבנים שהונחו בצורה מדורגת.
העיצוב התפתח כך שעד השושלת הרביעית המבנה החיצוני שונה מלבנים לאבן.
ההיגיון מאחורי העיצובים המדורגים של המסטבות קשור לרעיון ה"השתלטות".
לחדירה רוחבית הייתה השפעה בבניית קברים.
על מנת למנוע נזק למבנה, הונחו שכבות לבנים סביב בסיס המבנה.
המסטבות מהאימפריה הקדומה אימצו מבנה בעיצוב פירמידלי.
עיצוב זה היה שמור בעיקר לשליטים, כמו המלך ומשפחתו, כאמצעי לקבורה.
מאפייני עיצוב נוספים של מסטבות מהממלכה הקדומה כוללים קווי מתאר מלבניים, קירות משופעים, שימוש בחומרי אבן ולבנים, וציר המבנה בכיוון צפון-דרום.
רכיבים מרובים מרכיבים את פנים המסטבה, כגון תא קורבנות, פסלים למתים וקמרון שמתחתיו נמצא הסרקופג.
בסוף תקופת הממלכה הקדומה נזנח השימוש בקברים אלה.
מבנה האבן המונומנטלי העתיק ביותר במצרים הוא הפירמידה המדורגת של ג'וסר בסקארה (נבנתה בסביבות שנת 2650 לפנה"ס).
אנדרטת קבורה זו, המיוחסת לאדריכל אמחותפ, מסמלת את מקורם של קברי הפירמידה והיא הצורה המוקדמת ביותר של אדריכלות מונומנטלית בהיסטוריה.
בנייתה העצימה את מבנה קבר המסטבה השטוח והפשוט למבנה מוגבה על ידי שכפולו במפלסים נוספים המוערמים זה על גבי זה, כל אחת קטנה יותר מזו שמתחתיה, וכתוצאה מכך נוצר מבנה מדורג גבוה.
הישג זה סימן גם את החשיבות החדשה של אבן מעובדת כחומר בנייה.
התקופה העיקרית של בניית פירמידות החלה בסביבות שנת 2640 לפנה"ס בתקופת שלטונו של סנפרו, שיזם את בנייתן של מספר פירמידות בעיצובים חדשים.
שתי הפירמידות הראשונות שלו, במיידום , היו מהסוג המדורג ושורשיהם מתקופת השושלת השלישית המוקדמת יותר ובסקארה.
לאחר מכן הגיע חידוש משמעותי: יצירת הפירמידה האמיתית הראשונה, עם משטחים ישרים במקום מפלסים מדורגים, ויצרה צורה גאומטרית טהורה.
הניסיון הראשון היה מה שנודע מאוחר יותר כ , שנקראה כך משום שהזווית בחלקה העליון שונה מהזווית בחלקה התחתון.
הניסיון השני, המוצלח, היה הפירמידה האדומה .
בנוסף לצורת הפירמידה, תקופה זו ראתה גם חידושים בתכנון חדרי הקברים ושיפורים בטכניקות הדקורציה.
נקרופוליס גיזה ניצב על רמת גיזה , בפאתי קהיר, מצרים.
מתחם זה של מונומנטים עתיקים ממוקם כ-8 קילומטרים בפנים הארץ, מהעיר העתיקה של גיזה שעל הנילוס, כ-20 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר קהיר.
נקרופוליס מצרי עתיק זה מורכב מפירמידת ח'ופו (הידועה גם בשם הפירמידה הגדולה או פירמידת ח'ופס), פירמידת חעפרע (או חפרן) הקטנה יותר, ופירמידת מנכאורע (או מיקרנוס) הצנועה יחסית, יחד עם מספר מבני לוויין קטנים יותר, המכונים פירמידות "מלכות", הספינקס הגדול, וכן כמה מאות מסטבות וקפלות.
הפירמידות, שנבנו בשושלת הרביעית, מעידות על כוחה של הדת והמדינה הפרעונית.
הן נבנו כדי לשמש הן כאתרי קבורה והן כדרך לשמור על שמן לנצח.
הגודל והעיצוב הפשוט מראים את רמת המיומנות הגבוהה של תכנון והנדסה מצרית בקנה מידה גדול.
הפירמידה הגדולה של גיזה, שהושלמה ככל הנראה בסביבות שנת 2580 לפנה"ס, היא הפירמידה העתיקה ביותר בגיזה והפירמידה הגדולה ביותר בעולם, והיא האנדרטה היחידה ששרדה מבין שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
האמינים כי פירמידת חעפרע הושלמה בסביבות שנת 2532 לפנה"ס, בסוף שלטונו של חעפרע.
חעפרע הציב את הפירמידה שלו בשאפתנות ליד זו של אביו.
היא אינה גבוהה כמו פירמידת אביו, אך הוא הצליח ליצור לה רושם של מראה גבוה יותר על ידי בנייתה באתר עם יסודות הגבוהים ב-10 מטרים מזה של אביו.
יחד עם בניית הפירמידה שלו הזמין חעפרע את פיסול הספינקס הענק כשומר על קברו.
פני אדם, אולי תיאור של פרעה, על גופו של אריה נתפסו כסמל לאלוהות בקרב היוונים אלף וחמש מאות שנה מאוחר יותר.
הספינקס הגדול חצוב בסלע הגיר ומתנשא לגובה של כ-20 מטרים.
הפירמידה של מנכאורע מתוארכת לסביבות שנת 2490 לפני הספירה ומתנשאת לגובה של 65 מטרים, מה שהופך אותה לקטנה ביותר מבין הפירמידות הגדולות.
התרבות הפופולרית מובילה אנשים להאמין שפנים הפירמידות סבוך מאוד, עם מנהרות רבות בתוך הפירמידה כדי ליצור בלבול עבור שודדי קברים.
פירי הפירמידות פשוטים למדי, רובם מובילים ישירות לקבר.
גודלן העצום של הפירמידות משך שודדים לעושר שהיה בפנים, מה שגרם לשוד הקברים מהר יחסית לאחר שנאטמו במקרים מסוימים.
מקדש לוקסור הוא קומפלקס מקדשים מצריים עתיקים גדול ממדים הממוקם על הגדה המזרחית של נהר הנילוס בעיר המכונה כיום לוקסור (תבאי העתיקה).
עבודות הבנייה על המקדש החלו בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי במאה ה-14 לפני הספירה, בתקופת הממלכה החדשה.
חרמחב ותות ענח' אמון הוסיפו עמודים, פסלים ואפריזים - ואחנתון מחק קודם לכן את כרטושים של אביו והקים מקדש לאתון - אך מאמץ ההרחבה הגדול היחיד התרחש תחת רעמסס השני כ-100 שנים לאחר שהאבנים הראשונות הונחו במקומן.
לוקסור היא אפוא ייחודי מבין קומפלקסי המקדשים המצריים העיקריים בכך שרק שני פרעונים הותירו את חותמם על המבנה האדריכלי שלו.
המקדש עצמו מתחיל בפילון הראשון בגובה 24 מטרים, שנבנה על ידי רעמסס השני.
הפילון עוטר בסצנות של ניצחונותיו הצבאיים של רעמסס (במיוחד קרב קדש); גם פרעונים מאוחרים יותר, ובמיוחד אלו משושלת כוש, רשמו שם את ניצחונותיהם.