tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיאצ'נצה (באיטלקית: Piacenza, ) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה ובירת נפת פיאצ'נצה.
מקור שמה המודרני של העיר הוא בשמה הלטיני פלקנטיה (Placentia), משם הפועל הלטיני "להנעים" (placēre) ומשכך משמעות שם העיר הוא "מקום נעים".
העיר יושבת על צומת דרכים מרכזי באיטליה: כביש מהיר E35/A1 בין בולוניה למילאנו וכביש מהיר E70/A1 בין ברשה למרגלות הרי האלפים וטורטונה, שם היא הדרך מתפצלת לטורינו בצפון וג'נובה, עיר הנמל המרכזית.
פיאצ'נצה אף יושבת על מפגש הנהרות טרביה המנקז את צפון הרי האפנינים, ופו המשמש נתיב המים המרכזי בצפון איטליה.
מעת היווסדה הייתה פיאצ'נצה, יותר מכל עיר אחרת באזורה, מוקד עניין לכוחות פוליטיים אשר בקשו לשלוט בצפון איטליה.
בימות שלום הייתה למרכז תרבות, ובימות מלחמה למוקד קרבות.
לא קיימים ממצאים ארכאולוגיים, או כתובים, המעידים על קיומו של יישוב אנושי באתר העיר, קודם להקמת פיאצ'נצה בתקופת הרפובליקה הרומית, אף שייתכן כי שרידיו של יישוב כזה נמחו בעת הבניה המחודשת במקום.
פיאצ'נזה ושכנתה העיר קרמונה נוסדו כמושבות צבאיות רומאיות בחודש מאי 218 לפנה"ס.
הקמתן באה בעקבות מערכה מוצלחת של הרפובליקה הרומית נגד הגאלים שהסתיימה בשנת 219 לפנה"ס.
באביב של שנת 218, לאחר שהכריזו על מלחמה כנגד קרתגו החליט הסנאט הרומי להאיץ את הקמת המושבות והקציב למתיישבים 30 יום להגיע לאתר ולקבל את אדמותיהם.
בכל אחת מן המושבות תוכנן ליישב 6,000 תושבים, אשר קיבלו זכויות חלקיות של אזרחי רומא , בדומה למושבות רומיות אחרות.
פיאצ'נצה הייתה המושבה ה-53 שהוקמה על ידי האימפריה הרומית והראשונה שהוקמה בתחום מושבם של הגאלים על גדת נהר פו.
תגובת הגאלים באזור לא איחרה לבוא, הם גרשו את המתיישבים מאדמותיהם אשר נמלטו למודנה ומשם הוזעק סיוע צבאי.
בהוראת הסנאט הרומי נשלחו למקום שני לגיונות אשר שבו לפיאצ'נזה וקרמונה והקימו שם קסטרום בשטח 480 מ"ר כדי לתמוך בבניית העיר.
פיאצ'נצה הוקפה בחומה, ככל הנראה מעת הקמתה, כיוון שבעת קרב טרביה, שנערך בקרבת העיר בדצמבר 218 לפנה"ס כבר היו חומות במקום.
לאחר קרב טרביה היה צורך להביא אספקה לעיר בסירות על הנהר, ועל גדתו נבנה רציף, זאת כיוון שחניבעל שלט באזור הספר.
בשנת 207 חצה עזרובעל ברקה את הרי האלפים והטיל מצור על העיר, אך לא הצליח לכובשה ונסוג.
בשנת 200 לפנה"ס בזזו הגאלים את העיר, שרפו אותה ומכרו את תושביה לעבדים.
הרומאים חזרו ושיקמו את העיר ואז הצליחו לשחרר 2,000 מתושביה.
בשנת 198 לפנה"ס כח משותף של גאלים וליגורים בזז והרס את כל אזור העיר.
לאחר שהעיר התקשתה להתאושש מן ההרס ואובדן רבים מן המתיישבים, בשנת 190 לפנה"ס נשלחה בקשה לסנאט הרומי על הצורך במתיישבים נוספים ובתגובה שלח הסנאט 3,000 מתיישבים נוספים לעיר.
בשנת 187 לפנה"ס הושלמה בנייתה של דרך אמיליה (via Aemilia), אשר קישרה בין ארימיום לפיאצ'נצה ויצרה גישה נוחה בין העיר לנמלי הים האדריאטי, דבר ששיפר את המסחר בעיר ואף קיצר את משך הגעת כוחות להגנתה.
אף שהעיר עדיין סבלה מהתקפות חוזרות במאות הראשונות לספירה, היא תמיד התאוששה ושוקמה ועדות לחשיבותה נמצאת בכתבי פרוקופיוס, בן המאה ה-6 הקובע כי זוהי העיר החשובה ביותר במדינת אמיליה.
שלהי העת העתיקה בפיאצ'נצה מתאפיינים בהתפשטות הנצרות במקום, כולל נוכחותם של מספר מרטירים בעיר.
לפני שנת 286 לא הייתה פיאצ'נצה נוצרית באופיה, ובשנה זו החליטו שליטי הקיסרות הרומית, בראשות דיוקלטיאנוס ובעזרת מקסימיאנוס, לנסות ולהכחיד פעם נוספת את הנצרות.
מקסימיאנוס הביא למשימה לגיון רומי שחנה בתבאי, מבלי שידע כי הלגיון כולו מורכב מחיילים נוצרים.
הלגיון נחת ככל הנראה ברימיני ועשה דרכו בדרך אמיליה לפיאצ'נצה ומשם לאלפים מצפון למילאנו.
באזור סנט מוריץ גילה הכח מהי משימתו האמיתית והפסיק לשתף פעולה.
בתגובה נטבחו כל חיילי הלגיון שהיו במקום, 6,666 חיילים, שהפכו ללגיון תבאי האגדי, אשר כולם הוכרזו מרטירים.
סנט מוריץ נקראה על שם מפקדם.
אולם לא כל חיילי הגדוד הגיעו לסנט מוריץ ומקסימיאנוס ציווה כי כולם יאותרו ותוצע להם הבחירה: להקריב קורבנות לאלי רומא, או למות.
אחד מהם הוא הקדוש אנטוניוס מפיאצ'נצה, שהיה חייל בלגיון תבאי ואשר הוצא להורג בכריתת ראשו, בשנת 303, בטראבו שבנפת פיאצ'נצה.
אולם בטרם הומת הספיק להפיץ את הנצרות בעיר.
הבישוף הראשון של פיאצ'נצה, סן ויטוריו (322–357), הכריז על אנטוניוס קדוש מגן של העיר וציווה על בניית הבזיליקה הראשונה בעיר לכבודו בשנת 324, בזיליקת סנט אנטוניו.
הבזיליקה שוקמה בשנת 903 ונבנתה מחדש בשנת 1101 ובשנת 1562, המבנה משמש כנסייה עד היום.
הבישוף ושרידי גופתו של סנט אנטוניו טמונים תחת מזבח הכנסייה.
התמה של החייל-הקדוש, המגן של פיאצ'נצה, מוכרת ונפוצה באומנות.
בתקופת המלחמות הגותיות (535–554) נכבשה פיאצ'נצה.
אולם לאחר תקופה קצרה שב יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ונטל בה את השליטה, והיא נכבשה שוב על ידי הלומברדים אשר הקימו בה דוכסות.
לאחר שנכבשה בידי האימפריה הפרנקית, במאה ה-9, העיר החלה להתאושש.
מיקומה על דרך פרנקיגנה (Via Francigena) אשר קישרה בין רומא לאנגליה, דרך צרפת ושווייץ, סייעה להתאוששות העיר.
חשיבותה של העיר עלתה עוד יותר לאחר שנת 1000.
בשנת 1095 הייתה העיר למקום מושבה של מועצת פיאצ'נצה, בה הוכרז לראשונה על מסע הצלב הראשון.
החל משנת 1126 הייתה פיאצ'נצה עיר חופשית וחברה בולטת בליגה הלומברדית.
בתפקידה זה היא נטלה חלק במלחמה נגד פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פיאצ'נצה אף נלחמה בהצלחה נגד ערים שכנות, קרמונה, פאביה, ופארמה והרחיבה את השפעתה.
פיאצ'נצה אף השתלטה על דרכי המסחר המוליכות לג'נובה.
במאה ה-13, למרות מערכה לא מוצלחת נגד פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פיאצ'נצה הצליחה לשלוט אף על הגדה הצפונית של נהר הפו.
במאות ה-12 וה-13 שגשגו החקלאות והמסחר באזור פיאצ'נצה והיא הפכה לאחת הערים העשירות באירופה.
באותה תקופה נבנו בה בניינים רבים ותוכנית העיר שונתה מן היסוד.
במחצית השנייה של המאה ה-13 התחוללו מאבקי שליטה בעיר, בדומה לערים איטלקיות אחרות.
במאה ה-15 הועתקה אוניברסיטת פאביה אל העיר.
העיר הייתה בשליטת בית ספורצה עד לשנת 1499.
על מטבע שהוטבע במאה ה-16 הופיע הכיתוב בלטינית "פיאצ'נצה פורחת" , דבר שאכן שיקף את מצבה של העיר אשר ראתה פריחה הודות לשגשוג החקלאות בפרברי העיר.
במאה ה-16 אף הוקפה העיר בחומה חדשה.
עד לשנת 1521 נשלטה העיר על ידי צרפת, ולתקופה קצרה, תחת שלטון לאו העשירי, היא הייתה חלק ממדינת האפיפיור.
בשנת 1545 היא הפכה חלק מדוכסות פארמה ופיאצ'נצה אשר נשלטה בידי משפחת פארנזה.
פיאצ'נצה שימשה כבירת הדוכסות עד שאוטביו פרנזה, דוכס פארמה (1547–1586) העביר את הבירה לפארמה.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 ידעה העיר שנים קשות כאשר 6,000 מתושבי העיר מתו ברעב ו-13,000 מתו במגפה.
בעיר ובפאתיה אף הסתובבו אותה תקופה שודדי דרכים וחיילים צרפתים.
בין השנים 1732 ו-1859 פיאצ'נצה נשלטה על ידי בית בורבון.
בשנת 1802 סיפח צבאו של נפוליאון את פיאצ'נצה לאימפריה הצרפתית ובני העיר הצעירים נשלחו להילחם בשורות צבא צרפת, בעוד אוצרות התרבות של העיר נשדדו על ידי הכובש הצרפתי.
חלק מהיצירות הרבות שנלקחו, מוצגות עד היום במוזיאונים בצרפת.
תקופת שלטונה של מרי-לואיז לבית הבסבורג, אשתו השנייה של נפוליאון, אשר שימשה כדוכסית פארמה בין השנים 1816–1847, זכורה כאחת התקופות הטובות בתולדות העיר.
הדוכסית דאגה לניקוז שטחי קרקע רבים, בנתה מספר גשרים על נהר טרביה והקימה בעיר מוסדות חינוך ותרבות.
בפיאצ'נצה תחת שלטון בית הבסבורג ישבו כוחות אוסטרים וקרואטיים, זאת עד לשנת 1848, אז נערך משאל עם ו-37,089 מתוך 37,585 מצביעים החליטו על הצטרפות לאיחוד איטליה.
בחודש יוני 1865 נחנך בעיר גשר הרכבת הראשון מעל נהר פו.
בתקופה מלחמת העולם השנייה העיר סבלה הפצצות כבדות של כוחות הברית.
גשרי הרכב והרכבת מעל נהר פו וטרביה נהרסו.
המרכז ההיסטורי של העיר ניזוק קשות.
בשנת 1944 הפכו הגשרים על נהר הפו לעורק אספקה חיוני לכוחותיו של אלברט קסלרינג בחזית האיטלקית בניסיונם לנסיגה מסודרת מאיטליה.
גשרי הרכבת והרכב מעל הפו בפיאצ'נצה היו החשובים שבהם, לצידם מחסני אספקה ומגרשי רכבת.
במסגרת "מבצע מלורי", ב-12–15 ביולי ביצעו מפציצים בינוניים של בעלות הברית 300 גיחות הפצצה מדי יום לצורך פגיעה בגשרים, 21 גשרים ממזרח לפיאצ'נזה נהרסו במבצע.
עד 20 ביולי נהרסו 90 גשרים על הנהר.
הפצצות חוזרות מנעו את שיקום הגשרים ופגעו בדרכי אספקה ובמסילות רכבת כך שעד 4 באוגוסט נותקו ערי צפון איטליה מאספקה וניזוקו קשות.
קווי התחבורה מן העיר לגנואה בדרום, או לטורינו בצפון נותקו, למרות זאת המשיך קסרלינג להביא אספקה לחייליו.
בגבעות ובהרי האפנינים פעלו פרטיזנים.
ב-25 באפריל 1945 פרצה התקוממות כללית של תנועת המחתרת האיטלקית וב-29 באפריל נכנס לעיר כוח המשלוח הברזילאי.
בעיר מספר גדול של ארמונות היסטוריים, לחלקם גני פאר.
בניין העירייה (Palazzo Comunale), הידוע אף בכינוי "הגותי" (il Gotico) נבנה בשנת 1281 כבית השלטון המקומי.
זהו אחד הבניינים השמורים ביותר מסוגו, בניין לצורכי ציבור מימי הביניים בצפון איטליה מסוג "ברולטו" (Broletto) האופייני ללומברדיה הסמוכה.
מן הבניין המקורי נותר רק החלק הצפוני בבניין.
חזית הבניין, בה חמש קשתות, בנויה משיש ורוד בחלקה התחתון ומלבנים בחלקה העליון.
בחזיתות הקצרות של הבניין, שלוש קשתות.
בבניין אולם גדול, המשמש לכינוסים והרצאות ובו פרסקאות.
ארמון פרנזה (Palazzo Farnese) אשר הוחל בבנייתו בשנת 1568.
ארמון הסוחרים (Palazzo dei Mercanti) מן המאה ה-17 משמש היום כבניין העירייה.
כיכר קבאלי (Piazza Cavalli) היא הכיכר המרכזית בעיר.
הכיכר נקראת על שם שני פסלי רוכבי הסוסים המצויים בה.
קתדרלת פיאצ'נצה (Duomo di Piacenza) היא הקתדרלה הקתולית של דיוקסית פיאצ'נצה-בוביו.
הקתדרלה נבנתה בין השנים 1122–1233 והיא אחד המבנים החשובים במסורת האדריכלות הרומנסקית בצפון איטליה.
בזיליקת סן פרנסיסקו מאסיזי (Basilica di San Francesco d'Assisi) בכיכר קבאלי נבנתה במאה ה-12 בסגנון רומנסק/גותי ושימשה עקב מיקומה המרכזי כמקלט בימי הביניים.
הצטרפות פיאצ'נצה לאיחוד איטליה הוכרז בכנסייה זו בשנת 1848.
בזיליקת סנט אנטוניו (Basilica di Sant'Antonino) מבנה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, אשר בולט בה מגדל גדול מתומן.
המבנה הושלם בשנת 375 ומכילה את שרידיו של הקדוש המגן על העיר, סנט אנטוניו.
רבים מבני פיאצ'נצה ונפת פיאצ'נצה עדיין דוברים את הניב המקומי: פיאצ'נטינה, או פיאצ'נטינו (Piacentine או Piacentino) השונה במידה ניכרת מן האיטלקית (הפלורנטינית) התקנית והוא גרסה של שפת המיעוט האמיליאני-רומאני.
כללי הדקדוק השונים וההיגוי השונה של מילים זהות באיטלקית, מקשה על דוברי איטלקית להבין שפה זו, בה תנועות רבות מוחלפות באומלאוט או נעלמות כליל.
אף שהיו סופרים ומשוררים רבים שכתבו בשפת הפיאצ'נטינה, מספר דוברי השפה במאה ה-20 ירד בהתמדה על רקע מערכת החינוך הממלכתית ועליית השימוש באיטלקית תקנית.
עיקר כלכלתה של פיאצ'נצה מבוססת על חקלאות, מחוז אמיליה-רומאניה ובמיוחד נפת פיאצ'נצה ידועים בגידולים חקלאיים בהם בולטים גידולי עגבניות.
בפיאצ'נצה מפעלי תעשייה לעיבוד מזון ולשימורים.
פיאצ'נצה ונפת פיאצ'נצה ידועים כמקור למוצרי בשר חזיר מתובלים ומומלחים.
המאכלים הייחודיים לאזור כוללים פנצ'טה (pancetta) (בטן חזיר מתובלת, מומלחת ומגולגלת), קופה (coppa) (צוואר חזיר מתובל ומיושן למשך חצי שנה לפחות) וסלמי (נקניק בשר חזיר מתובל ביין).
בורטלינה (Bortellina) (חביתיות מלוחות), קיזולן (chisulén) (עוגות/לביבות קמח מטוגנות), ופסטה ושעועית (Pisarei e fasö).
מאכל ייחודי נוסף לאזור (הקיים אף בקרמונה) הוא מוסטרדה (mostarda di frutta) (פירות משומרים בסירופ סוכר מתובלים בחרדל), טורטליט (turtlìt) (בצקיות ממולאות במוסטרדה, מחית ערמונים ומרכיבים נוספים המוגשת לקראת חג הפסחא).
טורטיי (turtéi) (פסטה ממולאת בגבינת ריקוטה).
תירס הוא אחד המאכלים הנפוצים בפיאצ'נצה, בדרך כלל מוגש כפולנטה וכן אורז המוגש כריזוטו.
אף מאכלי פסטה מצויים אף בצפון איטליה אך אהודים פחות מאשר בדרום.
לאזור פיאצ'נצה גבינות ייחודיות בהן "גרנה פדאנו" (Grana Padano), אף שהעיר פארמה הסמוכה ידועה יותר בזכות גבינותיה.
בגבעות שסביב העיר כרמי יין רבים אשר זכו לזיהוי ייחודי באיטליה (Denominazione di origine controllata) בשם "קולי פיאצ'נטיני" (Colli piacentini; מילולית: גבעות פיאצ'נצה).
פיאצה ברבריני (באיטלקית: Piazza Barberini) היא כיכר גדולה במרכז העיר רומא, איטליה, והיא ממוקמת בגבעת הקווירינאליס.
הכיכר נבנתה במאה ה-16, אך רבים מהבניינים המקיפים אותה נבנו מחדש במהלך השנים.
צורתה הנוכחית של הכיכר נוצרה בשנת 1625, והיא כונתה על שם ארמון ברבריני, שנבנה באותה עת מדרום לכיכר.
במקור היה לכיכר שער כניסה רחב אל הארמון בחלק הדרום-מזרחי, שתוכנן בידי הארכיטקט והצייר בן התקופה, פייטרו דה קורטונה.
אך הוא נהרס כדי לאפשר את סלילתה של דרך חדשה במאה ה-19. קיומו ידוע מתחריטים ותמונות מוקדמות של הכיכר.
במרכז הכיכר נמצאת מזרקת טריטון (Fontana del Tritone), שנבנתה במהלך המאה ה-17, על ידי ברניני.
מזרקה אחרת, מזרקת הדבורים (Fontana delle Api), אף היא של ברניני ממוקמת לא הרחק משם, בוויה ויטוריו ואנטו (Via Vittorio Veneto), אך היא שוחזרה באופן שרירותי במהלך הזזתה ממיקומה הקודם, בפינת הכיכר היכן שויה סיסטינה מתחבר אל הכיכר.
עד המאה ה-18, גופות בני אדם שזהותם לא נודעה, הוצבו בכיכר לצורך זיהוים.
בין 1632 ל-1822 הוצב בכיכר אובליסק עתיק, שלאחר מכן הוצב בוילה מדיצ'י.
פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי (באיטלקית: Romanzo di una strage) הוא סרט דרמה ושיתוף פעולה איטלקי-צרפתי משנת 2012 בבימויו של מרקו טוליו ג'ורדנה.
ג'ורדנה (שביים את הסרט האיטלקי "קסם הנעורים") בוחן בסרט את האירועים שבישרו את תחילת שנות העופרת באיטליה - תקופה פוליטית וחברתית סוערת המואפיינת בקיצוניות פוליטית וטרור.
הסרט מבוסס בכלליות על ספרו של פאולו קוצ'ארלי "הסוד של פיאצה פונטנה".
הסרט דובר איטלקית וצולם בטורינו באיטליה.
הסרט זכה בפרס בתי הקולנוע האירופאיים ובפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של קרלובי וארי ב-2012. הסרט היה מועמד ב-16 קטגוריות לפרס דוד די דונטלו מתוכם זכה בשלוש קטגוריות שחקן המשנה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, ובקטגוריית אפקטים ויזואליים.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בחיפה, שהתקיים בחול המועד סוכות שנת 2012.
בסרט בוחן הבמאי את האירועים שהביאו למותו של האנרכיסט ג'וזפה פינלי (בגילומו של ולריו מסטרנדריאה) ולחקירתו של מפקח המשטרה לואיג'י קלאברזי (בגילומו של פיירפרנצ'סקו פאבינו).
הרקע לסרט הוא אירוע שהתרחש ב-12 בדצמבר 1969 במילאנו.
באותו יום התפוצצה פצצה בסניף "פיאצה פונטנה" של הבנק המרכזי בעיר שהיה מלא בלקוחות.
בפיצוץ נהרגו 17 איש ו-80 אנשים נפצעו.
הבמאי משחזר את האירועים שקדמו והובילו להנחת הפצצה בסניף וכן את האירועים שלאחר מכן.
פינלי נחשד על ידי המשטרה באחריות להנחת הפצצה, במהלך החקירה "נפל" פינלי באופן מסתורי מחלון הקומה הרביעית במטה המשטרה המקומית, נסיבות הנפילה נשארו עלומות.
המפקח קלאברזי נתפס על ידי השלטונות כאשם, לפחות מבחינה מוסרית, במעשה הנורא.
קלאברזי לא מוותר וממשיך בחקירת הפיצוץ ונסיבות נפילתו של פינלי עד להירצחו בשנת 1972.
מסדר הפיאריסטים הוא המסדר החינוכי הרומי-קתולי הוותיק ביותר.
חבריו נקראים "פיאריסטים" או "סקולופים", בראשי התיבות S.P.
תחילת המסדר בבתי ספר עממיים ודתיים שבהם הלימודים ניתנו חינם אין כסף.
מייסדם בשנת 1597 היה הקדוש ג'וספה קלזנציו, במקור יליד ספרד בשם חוסה דה קאלאסאנס.
ב-25 במרץ 1617 קלזנציו וחבר עמיתיו הקימו על יסוד זה קונגרגציה של נזירים המוקדשת לחינוך.
ב-18 בנובמבר 1621 העלה האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר את הקהילה לדרגת מסדר.
הפיאריסטים התמסרו בעיקר להוראה ולחינוך הנוצרי הכוללני של ילדים ונערים בבתי ספר, פרוכיות ומיסיונים.
במקור החינוך הפיאריסטי החינמי נועד ילדים עניים.
המסדר הפיאריסטים שימש כדוגמה גם לארגונים קתוליים אחרים ובאזורים מסוימים של אירופה גם למערכת בתי הספר הממלכתיים.
הפיאריסטים קטפו הישגים מיוחדים גם בחינוכם של נערים בעלי נכויות או מוגבלויות פיזיות ונפשיות.
אנשים מפורסמים רבים במאות האחרונות – כדוגמת האפיפיור פיוס התשיעי פרנסיסקו דה גויה, פרנץ שוברט, גרגור מנדל, ויקטור הוגו, תדאוש קושצ'ושקו למדו בבתי ספר פיאריסטים.
חוסה דה קלסאנס, ששמו כנזיר היה "יוסף של אמו של אלוהים (Josephus a Matre Dei) הקים את המסדר והשיג את הכרתו על ידי הכס הקדוש ב-25 במרץ 1617.
קלאסאנס היה יליד פראלטה דה לה סל, ממחוז הואסקה שבארגון, נולד ב-11 בספטמבר 1556, למד בלאידה ובאלקאלה דה הנארס ואחרי הסמכתו ככומר עבר לרומא, בה ארגן בשנת 1607 חבורת נזירים.
כחבר ב"קונפרריה של הדוקטרינה נוצרית" החל קלסאנס לצאת למסעות בכפרים על מנת ללמד את פשוטי העם.
התנסויותיו במהלכם שכנעו אותו בצורך לספק לילדים של המשפחות העניות חינוך דתי בגיל מוקדם.
אנטוניו ברנדוני, כומר של כנסיית סנטה דורוטאה בטרסטוורה העמיד לרשותו שני חדרים וסייע בעבודתו החינוכית.
בהמשך הצטרפו ליוזמתם עוד שני כמרים.
בית הספר שהקימו קנה לעצמו שם ומשך יותר ויותר תלמידים.
משום כך קלסאנס העביר אותו לבניין בתוך העיר.
כעבור שנתיים \הועבר לפאלאצו וסטרי סמוך לכנסיית סנט' אנדראה דלה ואלה.
הקהילה שהקים שם קלסאנס זכה לעידוד האפיפיור קלמנס השמיני שאישר לה מימון בסך 200 סקודים על בסיס שנתי, לשם כיסוי שכר הדירה.
בביקוריהם במקום לשם פיקוח, הקרדינלים סילביו אנטוניאני וצ'זארה ברוניוס התרשמו לטובה.
גם האפיפיור הבא, פאולוס החמישי תמך במוסד החינוכי.
לשלושת נדריהם המקוריים הוסיפו חברי הקהילה את הרביעי – ההתמסרות לחינוך הנוצרי של הנוער.
בשנת 1612 התרחבות בית הספר הצריכה קניית בניין חדש - פאלאצו טורס.
באותה שנה, קהילתו של קלסאנס מנתה 15 כמרים והתארגנה בקונגרגציה עצמאית.
חבריה בחרו באורח חיים נזירי.
באותה תקופה הסיר קלסאנס את שם המשפחה וקרא לעצמו "יוסף של אם של אלוהים".
הקהילה קראה לעצמה הקונגרגציה הפאולינית של אביוני האם של אלוהים של בתי הספר האדוקים.
עם רעיו של קלסאנס נמנו גאספרה דרגונטה שהצטרף לקהילה בגיל 95 ומת ב-1628 ככל הנראה בגיל 120, וכן ברנרדינו פניקולה, לימים בישוף של ראוולו, חואן גרסיה, לימים מגיסטר גנרל של המסדר, המלומד גליו גליני, תומאזו ויטוריה, ויביאנדי דה קולה ומלקיורה אלאקי.
הקהילה הפכה למסדר דתי בעקבות איגרת של האפיפיור גרגוריוס החמשה עשר מ-18 בנובמבר 1621 והיא נקראה "'Congregatio Clericorum Regularium Pauperum Matris Dei Scholarum Piarum – "מסדר אנשי הדת הסדירים האביונים של בתי הספר האדוקים של אם האלוהים".
התואר "פאוליני" הוסר על ידי האפיפיור החדש.
תקנוני המסדר אושרו על ידי גרגוריוס החמשה עשר ב-31 בינואר 1622 והעניקו לו את כל הפריבילגיות שמהן נהנו מסדרי המנדיקנטים (פרנציסקנים, אוגוסטינים, דומיניקנים).
קלסאנס התמנה למגיסטר גנרל של המסדר.
ארבעת עוזריו היו המבורך פייטרו קזאני, ויוויאנו ויוואני, פרנצ'סקו קסטלי ופאולו אוטונלי.
התרומה המרכזית של יוסף הקדוש מקלסאנס היה הרעיון להעניק חינוך לכל ילד, כולל ילדי העניים.
עם זאת פעילות המסדר החדש לא התנהלה על מי מנוחות.
הוא עורר עוינות בקרב החוגים השמרניים בגלל רעיונותיו החינוכיים ובגלל תמיכתו בתורה ההליוצנטרית של קופרניק וגלילאו גלילאי.
כתוצאה של משבר פנימי בתוך הקהילה ועקב תככים ומזימות נגדה, נעצר קלסאנס לזמן קצר ונחקר על ידי האינקוויזיציה.
מצד שני פרצה במסדר שערורייה סביב דמותו של האב סטפנו כרוביני, ראש בית הספר הפיאריסטי בנאפולי, שהתעלל מינית בתלמידיו.
כרוביני היה בן ואח לעורכי דין בשירות האפיפיור.
בנוסף כרוביני עצמו איים כי חשיפת מעשיו יביא להרס המסדר.
בנסיבות אלה נאלץ קלסאנס להעביר אותו לתפקיד אחר, אף יותר גבוה.
לא חשף את פשעיו אלא רק מתח בקורת על סגנון חייו מנקר העיניים ועל אי התייצבותו לתפילות.
פיאצלה רומא (באיטלקית: Piazzale Roma) היא כיכר בכניסה לעיר ונציה, איטליה.
הכיכר מתחילה עם סיום גשר החירות המחבר בין העיר ונציה למסטרה.
הכיכר היא מהכיכרות החשובות בעיר, היות שהיא מהמקומות הבודדים בעיר כולה בה מותרת כניסת כלי רכב ואוטובוסים (בנוסף לכיכר מותרת הנסיעה בכלי רכב רק באי טרונקטו), כך שכל התחבורה הציבורית היבשתית יוצאת מכיכר זו (למעט הרכבת, היוצאת מתחנת ונציה סנטה לוצ'יה הסמוכה).
בנוסף, בכיכר תחנות ואפורטו המקשרות את הכיכר עם רחבי העיר.
מהכיכר יוצאים קווי אוטובוס המקשרים את העיר עם נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו ונמל התעופה טרוויזו, וכן חשמלית המחברת את העיר עם מסטרה.
בין הכיכר לבין תחנת הרכבת סנטה לוצ'יה הקרובה מחבר גשר החוקה, בעיצובו של האדריכל סנטיאגו קלטרווה.
הגשר נבנה בשנת 2008, ומיועד להולכי רגל בלבד.
בנוסף, מחבר המונורייל של ונציה את הכיכר לתחנת הרכבת.
פיאצה מג'ורה (באיטלקית: Piazza Maggiore) היא כיכר מרכזית בבולוניה שבאיטליה.
הכיכר נוצרה במבנה הנוכחי במאה ה-15. הכיכר גובלת בכיכר נוספת, פיאצה נטונו, ובה פסלו של האל נפטון, מסמליה הבולטים של העיר בולוניה.
אורכה 115 מטרים ורוחבה 60 מטרים.
הכיכר מוקפת בכמה מבנים בולטים:
בזיליקת פטרוניוס הקדוש - בחלקה הדרומי של הכיכר.
נבנתה לסירוגין בין סוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-17. מפורסמת בכך שחלקה העליון של חזית הבזיליקה אינו מעוטר.
פלאצו דיי בנקי (Palazzo dei Banchi) - בחלקה המזרחי של הכיכר.
פלאצו דיי נוטאי (Palazzo dei Notai) - בחלקה הדרומי של הכיכר, גובל ממערב בבזיליקת פטרוניוס הקדוש.
נבנה בשנים 1422-1384 בתכנון האדריכל אנטוניו די וינצ'נצו , שתכנן גם את בזיליקת פטרוניוס הקדוש.
פלאצו ד'אקורסיו (Palazzo d'Accursio) - בחלקה המערבי של הכיכר.
צמוד אליו בחלקו הצפוני (התוחם את פיאצה נטונו ממערב), נמצא פלאצו דל'ארקיג'ינאסיו (Palazzo dell'Archiginnasio) - מקום מושבה הראשון של אוניברסיטת בולוניה, המשמש כיום כספרייה ביבליוטקה סאבה-בורסה (Biblioteca SalaBorsa).
פלאצו דל פודסטה (Palazzo del Podestà) - בחלקה הצפוני של הכיכר.
החל להיבנות בסביבות שנת 1200 לספירה והוא העתיק במבנים הסובבים את הכיכר.
צמוד אליו מבנה הפלאצו רה אנצו (Palazzo Re Enzo), שהוא מאוחר יותר וגובל בפיאצה נטונו.
פיאסקי (בבלארוסית: Пескi, פייסקי; בפולנית: Piaski; ביידיש: פיעסק) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פיאסקי נזכרת לראשונה במאה ה-16, ובמאה ה-17 הייתה בבעלות משפחת האצולה הפולנית ספייהה.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, על פי הסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בה כ-1,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך פעילות של בית ספר עברי.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי שוד, השפלה ורצח בקרב יהודיה.
לאחר מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
בגטו שררו תנאי רעב וצפיפות קשים, ומעת לעת הוטלו על יושביו תשלומי כופר.
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה.
לאחר סלקציה נרצחו הקשישים והחולים, וכ-1,600 היהודים הנותרים הוצעדו למחנה ריכוז ליד וולקוביסק, ממנו שולחו כעבור מספר ימים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יהודים מסתתרים שנתפסו לאחר מכן בשטח הגטו נורו במקום.
פיאסקי (בפולנית: Piaski, בעבר: Piaski Luterskie; ביידיש: פיאסק) היא עיירה במחוז שבידניק שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פיאסקי נזכרת לראשונה בשנת 1401. במהלך המאה ה-16 נקראה העיירה "פיאסקי לוטרסקיה" על שם האוכלוסייה הלותרנית הגדולה שהתגוררה בה.
יישוב יהודי בעיירה נזכר מסוף המאה ה-17. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, ובעיקר של המפלגות הציוניות, שהפעילו ביישוב בית ספר עברי.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד המיעוט הפולני ביישוב, אשר כללו רצח של אישה יהודייה ביוני 1930, פגיעה בבית העלמין היהודי בעיירה, קריאות לחרם על עסקי יהודים ומעשי בריונות ברחובות היישוב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה בידי הצבא האדום, אך השליטה בה הועברה תוך זמן קצר לידי הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב.
בימים שלפני כניסת הגרמנים רצחו פולנים כמה יהודים מהעיירה בשטח בית העלמין המקומי.
בתחילת 1940 רוכזו כ-5,600 יהודי העיירה, ובהם פליטים רבים, בגטו שהוקם בה, בו חויבו בתשלומי כופר ובביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
בשל תנאי המחיה הקשים בגטו פרצה בו מגפת טיפוס הבהרות.
בסוף מרץ 1942 שולחו מהגטו שבעיירה כ-3,500 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ונותרו בו כ-1,000 יהודים.
עם הבאת אלפי פליטים יהודים מגרמניה ומצ'כיה לגטו שבעיירה, הגיע מספר יושביו ביוני 1942 לכ-6,500 איש.
בספטמבר 1942 שולחו חלק מיושבי הגטו לבלז'ץ, וכ-4,000 הנותרים שולחו באוקטובר 1942 לטרווניקי, ומשם למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר חיסול הגטו, הוקם בעיירה גטו חוזר, בו רוכזו כ-6,000 יהודים נוספים.
בתחילת 1943 הועברו הגברים מהגטו לטרווניקי, והנשים והילדים נלקחו ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.
מאלפי יהודי פיאסקי שרדו את השואה 35 יהודים, רובם במסתורים בסביבת העיירה.
פיאצ'נצה (באיטלקית: Piacenza Calcio 1919) הוא מועדון כדורגל איטלקי המייצג את העיר פיאצ'נצה שבאיטליה.
המועדון משחק בסרייה ד' שהיא הליגה הרביעית באיטליה.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הצליח להעפיל לסרייה ב'.
בשנת 1993 הוא העפיל לראשונה לסרייה א' ושיחק בה כמה עונות במהלך שנות ה-90. עם העפלת הקבוצה לליגה הבכירה, אימץ המועדון מדיניות של שיתוף שחקנים בעלי אזרחות איטלקית בלבד, מדיניות אשר נשמרה עד שנת 2001. בתחילת המאה ה-21 הוא ירד לסרייה ב' ולא הצליח לחזור לליגה הבכירה.
בעקבות העונה הלא מוצלחת 2010/2011 הקבוצה ירדה לליגה השלישית ובסופו של דבר הוכרז על פשיטת רגל, אולם עד מהרה היא הוקמה מחדש.
בשנים האחרונות הקבוצה שיחקה בליגה פרו שהיא הליגה השלישית האיטלקית.
בשנת 2023 ירדה לליגה הרביעית.
פיאצה בולוניה (באיטלקית: Piazza Bologna) היא כיכר הממוקמת בין הרחובות Via della Provincie ו-Viale Ventuno Aprile, ברובע החמישי (נומנטנו), ברומא.
שמה של הכיכר מוקדש לעיר בולוניה, בירת המחוז אמיליה-רומאניה, והוא בראש ובראשונה מיוחס לכיכר עצמה, אך בפועל משתמשים בשמה של הכיכר לציון שמה של השכונה עצמה בה היא מצויה.
הכיכר עצמה היא בעלת צורה מעגלית ותופסת מיקום מרכזי בתוך השכונה.
בסמוך לכיכר ישנו סניף דואר מרכזי שנבנה בשנת 1935, וכן תחנת המטרו "בולוניה" ברומא (קו B).
אף על פי שפיאצה בולוניה היא שכונת מגורים, מחוץ למרכז העיר, מלבד משפחות מקומיות ישנו ציבור רחב של צעירים מכל רחבי איטליה וכן סטודנטים זרים, שמתגוררים בה לאור הקרבה לאוניברסיטת ספיאנצה ואוניברסיטת LUISS Guido Carli.
בקרבת הפיאצה יש רחובות מסחריים ובהם חנויות, עסקים, מסעדות ובתי קפה.
בקרב חלק מקהילה יהודי טריפולי שעלו לאיטליה בשנות השישים השתקו בקרבת אזור זה ויחד עם שאר יהודי לוב מהווים נתך מרכזי מיהודי רומא ואיטליה בכלל.
פיאצה דלה רפובליקה או כיכר הרפובליקה ברומא (באיטלקית: Piazza della Repubblica) היא כיכר מעגלית בראש גבעת וימינאלה, בסמוך לתחנת טרמיני.
בפיאצה נמצאת בזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי דיי מרטירי.
הפיאצה סמוכה לתחנת הרכבת התחתית "רפובליקה – תיאטרון האופרה של רומא", וממנה מתחיל אחד הרחובות הראשיים של רומא, ויה נציונאלה.
שמה הקודם של הכיכר, Piazza dell'Esedra, שעדיין נפוץ גם בימינו, מקורו באכסדרה הגדולה של מרחצאות דיוקליטיאנוס, המעניקה לפיאצה את צורתה.
האכסדרה שנמצאה במרחצאות דיוקליטיאנוס שולבה בגנים שבנה הקרדינל ז'אן די בלה; עם מותו בשנת 1560 נרכשה האדמה על ידי הקרדינל קארלו בורומאו, ובסופו של דבר הגיעה לבעלותו של הקרדינל אלסנדרו ספורצה בשנת 1579. בין השנים 1598 ל-1600 הועברה האכסדרה לכנסייה.
ואז, בשנת 1885, דרך ויה נציונאלה חתכה באמצע את מבנה זה.
הפורטיקואים סביב הכיכר, שנבנו בשנים 1887–1898 על ידי גייטנו קוך, היו לזכר המבנים העתיקים שעמדו באותו המיקום.
מזרקת הנאיאדות (באיטלקית: Fontana delle Naiadi) הייתה במקור מזרקת אקווה פיה (המחוברת לאמת המים של אקווה מרסיה), שהוקמה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי בשנת 1870. עבודת בנייתה הושלמה בשנת 1888, ובמקור פוסלו ארבעה אריות עשויים טיח שתוכננו על ידי אלסנדרו גריירי.
אלה הוחלפו בשנת 1901 בפסלים של נאיאדות על ידי מריו רוטלי מפלרמו, סבא רבא של הפוליטיקאי וראש עיריית רומא לשעבר, פרנצ'סקו רוטלי.
ארבעת הנאיאדות המוצגות הן: נימפה של האגמים (ניתנת לזיהוי עם הברבור שהיא מחזיקה), נימפה של הנהרות (משתרעת על מפלצת הנהרות), נימפת האוקיינוסים (רוכבת על סוס המסמל את הים), נימפה של מי התהום (נשענת על דרקון מסתורי).
במרכז המזרקה נמצאת קבוצה של גלאוקוס (אל נבואי במיתולוגיה היוונית), המסמלת את שליטתו של האדם על כוח הטבע ומחליף פסל קודם.
פיאצה דלה רוטונדה (באיטלקית: Piazza della Rotonda) היא פיאצה (כיכר עירונית) ברומא, איטליה.
בצידה הדרומי ממוקם הפנתאון, ושם הכיכר נגזר מהרוטונדה הגדולה, המהווה את גרעין מבנה הפנתאון, שהפך לכנסייה במאה השביעית ונקראת גם כנסיית סנטה מריה דלה רוטונדה (שמה האחר הוא כנסיית סנטה מריה והקדושים המעונים).
באזור שלפני הכניסה אליו הוקם במשך מאות שנים מבוך של סככות, דוכנים, וחנויות קטנות.
מבני ימי ביניימיים אלו סולקו בהוראת האפיפיור יוגניוס הרביעי (1431–1439), והכיכר רוצפה.
שם הכיכר נגזר מהרוטונדה של הפנתאון, שהוסב במאה ה-7 לספירה לכנסייה נוצרית המוקדשת ל"מרים הקדושה והקדושים" אך ידוע גם בשם "סנטה מריה רוטונדה".
צורת הפיאצה מלבנית, אך המלבן אינו מדויק.
גודלה בערך כ-60 מטר מצפון לדרום, וכ-40 מטר ממזרח למערב, מזרקה ואובליסק מוצבים במרכזה, והפנתאון בנוי בצידה הדרומי.
במהלך המאה ה-19, נודעה הפיאצה במיוחד בזכות שוק של מוכרי ציפורים, שהביאו אל הפיאצה כלובים עם תוכים חיים, זמירים, ינשופים וציפורים אחרות.
נוסע בשנת 1819 ציין כי במהלך חגיגות הלילה השנים עשר ברומא, פיאצה דלה רוטונדה "התאפיינה במראה עליז במיוחד של דוכני פירות ועוגות, מקושטים בפרחים ומוארים בעששיות נייר".
שרלוט אן איטון, נוסעת אנגלית שביקרה ברומא ב-1820, התרשמה הרבה פחות מהפיאצה והתלוננה, שהמבקרים מוצאים את עצמם "מוקפים בכל מה שהכי מזעזע את החושים, דעתם מוסחת על ידי מהומה תמידית והמון מציק של קבצנים וזוהמה שקשה לתאר, המצטברת ומכסה את הריצוף החלקלק...
הממשל הצרפתי בשנים 1809–1814, התכוון לשנות את מראה הכיכר, ונפוליאון חתם על צווים להריסת המבנים סביב הפנתאון.
קוצר ימיו של השלטון הצרפתי ברומא הביא לכך, שהתוכנית לא הספיקה לצאת אל לפועל, אך היא חודשה באופן שונה בתוכנית העירונית של 1873. תוכנית חדשה זו הציעה להגדיל את הפיאצה ולהפוך אותה למרכזן של שדרות חדשות, המתכנסות אליה מכיוון פיאצה בורגזה ולרגו מגנאנפולי.
גם במקרה במקרה זה התוכנית לא התממשה, אם כי כמה מבנים הסמוכים לקצה הצפוני של הכיכר ולפנתאון נהרסו, בימיי כהונת האפיפיורים פיוס השביעי ופיוס התשיעי .
בלב הפיאצה בנויה מזרקת הפנתאון, "פונטנה דל פנתאון", שעליה ניצב אובליסק מצרי.
המזרקה נבנתה על ידי ג'אקומו דלה פורטה בימיי האפיפיור גרגוריוס ה-13 בשנת 1575. האובליסק נוסף מעל למזרקה בשנת 1711, בימיי האפיפיור קלמנס ה-11.
אקווה וירגו, אחת מתוך אחת עשרה אמות מים שסיפקו לרומא העתיקה מי שתייה, שירתה את אזור קמפו מרציו, אך סבלה מהיעדר תחזוקה, ולא הייתה בשימוש עד סוף ימי הביניים.
אמת המים שוחזרה בעת כהונת האפיפיור ניקולאוס החמישי ונחנכה ב-1453 כ"אקווה וירג'ין".
בשנת 1570, ג'אקומו דלה פורטה מונה על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13, לפקח על פרויקט גדול להרחבת חלוקת המים מאמת המים אקווה וירג'ין, לשמונה עשרה מזרקות ציבוריות חדשות.
בניית המזרקה בפיאצה דלה רוטונדה אושרה ב-25 בספטמבר 1570, יחד עם מזרקה לפיאצה קולונה, ושתיים נוספות לפיאצה נבונה.
מזרקת הרוטונדה, הושלמה ב-1575, ועוצבה בסגנון גביע, בגובה של כ-3.5 עד 4 מטרים, והוזנה ממי אקווה וירג'ין, דרך צינור טרקוטה.
דלה פורטה עיצב את המזרקה, ולאונרדו סורמני ביצע אותה.
בשל שיפוע הכיכר, עולות אל המזרקה חמש מדרגות בצד הדרומי, ורק שתיים בצפון.
ביוזמת האפיפיור אלכסנדר השביעי לבית צ'יגי, הוצגו פרויקטים להסדרת הפיאצה, הגדלתה והרחבת רחובות הסמוכים.
במיזמים אלו השתתף גם האמן ג'אן לורנצו ברניני.
תחריט של ג'ובאני בטיסטה פלדה מתעד את השלמת העבודות ב-1667.
בשנת 1711 שודרגה המזרקה למראה הנוכחי שלה, כאשר האפיפיור קלמנס ה-11 הנחה את פסל הבארוק המאוחר פיליפו באריגיוני להציב בראש המזרקה אובליסק מצרי משיש אדום, שגובהו כ־6 מטרים, למעשה מדובר בשבר של אובליסק, שהיה במקור גבוה יותר.
האובליסק נבנה במקור על ידי פרעה רעמסס השני, עבור מקדש רא בהליופוליס, הובא לרומא בימי האימפריה העתיקה, ונעשה בו שימוש חוזר ב־Iseum Campense, מקדש לאל המצרי איזיס שניצב בעת העתיקה מדרום מזרח לפנתאון.
האובליסק התגלה מחדש בשנת 1374, מתחת לאפסיס של בזיליקת סנטה מריה סופרה מינרווה הסמוכה.
באמצע המאה ה-15 האובליסק הוקם בכיכר הקטנה פיאצה די סן מאקוטו (באיטלקית piazza di San Macuto), הנמצאת פחות מ-200 מטרים מזרחית לפנתאון, שם הוא נשאר במשך כמאתיים שנה, עד להעברתו ב-1711 לפיאצה דלה רוטונדה.
עד היום הוא נקרא האובליסק מ-מאקוטאו (באיטלקית l'obelisco Macuteo), על שם מיקומו הקודם.
פיאצה ברה (באיטלקית: Piazza Bra) היא הכיכר המרכזית בעיר ורונה, ללא ספק היא הכיכר הגדולה ביותר בעיר, ויש הסבורים כי היא הגדולה ביותר באיטליה.
אחרים אף חושבים שפיאצה ברה היא הכיכר הגדולה ביותר באירופה.
הפיאצה הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 2000, ביחד עם אתרים אחרים בוורונה, כאתר מורשת עולמית, לפי סעיפים 2 ו-4. סביב הכיכר ובתוכה יש מספר מבנים בעלי חשיבות היסטורית, בכיכר עצמה קיימת גינה עם מזרקה, ומוצבים בה פסלים ולוחות זיכרון.
במרכזה גינה ציבורית, ובשוליה טיילת, חנויות, מסעדות ובתי קפה רבים.
לכיכר אין צורה גאומטרית מוגדרת.
לשם "ברה"- "Bra" יש מספר מקורות אפשריים.
האפשרות הסבירה ביותר, היא ש-"Bra" התפתח מהמילה לומברדית, או הגרמנית "breit", שפירושן דבר מה רחב, שטח עם מרחב גדול.
בשפה מקומית המילה התפתחה ל"ברדיה ורונזית" (Veronese braida), כלומר ההתרחבות או ההרחבה של ורונה.
הסיבה לכך, היא שבעת העתיקה הייתה הכיכר מחוץ לחומות העיר.
שם הפיאצה זהה לשם העיר האיטלקית "ברה", במחוז פיימונטה.
אפשרות אחרת היא קיטום של המילה הקלטית אבורה (ebora), שמשמעה גן בו מגדלים עשבי תיבול.
אומנם, קיימת בעיר כיכר אחרת הנקראת כיכר עשבי התיבול (Piazza delle Erbe), אך כיכר זו התפתחה בתקופות מאוחרות ובנפרד.
אפשרות נוספת היא שהמקור נורדי.
פיאצה ברה היא דוגמה למקרים מסוימים, בהם חלק מהמבנים בכיכר ובשוליה מוקמים, אך הכיכר עצמה מוקמת ככיכר בתקופה הרבה יותר מאוחרת.
הארנה של ורונה היה המבנה הראשון בכיכר, הוא הוקם במאה הראשונה לספירה.
שערי ברה נבנו במאה ה-13, ובמאה ה-17 נבנה ארמון גראן גארדיה.
הכיכר עצמה החלה את ההיסטוריה שלה ככיכר, רק בתקופה מאוחרת הרבה יותר.
עד השנים המאוחרות של המאה ה-18 היה שטח הכיכר שטח של אדמת בור, שמידיי פעם נערכו בו ירידים שונים ופעילויות אחרות, כך למשל החל מאמצע המאה ה-12 נערכו במקום ירידים תקופתיים של קש, בקר וחפצי עץ, אך פיאצה ברה עדיין לא הייתה כיכר במובן המקובל של המילה.
לאחר סיום עבודות הריצוף החל המקום לתפקד ככיכר, עם פעילויות הנהוגות בכיכרות אחרים באיטליה ובעולם, כך למשל מ-1897 אירחה הכיכר יריד סוסים שנתי אירופאי חשוב.
בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19 החלה בניה מאסיבית של בניינים וארמונות סביב הכיכר, כך למשל נבנה מוזיאון לפידריו מאפיאנו.
בניית המבנים הושלמה עוד במאה ה-19, אך הקמת רוב הפסלים, המתקנים ולוחות הזיכרון המתינה עד למאה ה-20.
הארנה של ורונה- הארנה של ורונה נבנתה על ידי הרומאים במאה הראשונה לספירה, בשנים 40-42. צורתה אליפטית, אורכה המרבי 152 מטרים ורוחבה 123. מיקומה המקורי היה מחוץ לחומות העיר, אך מאוחר יותר הוכנסה בתוך החומות שבנה הקיסר גליאנוס במאה ה-3. במקור היא שימשה לקרבות של גלדיאטורים.
בעבר היה מספר המושבים בה 30,000. כיום מספר המושבים המרבי הוא 20,000, אך בדרך כלל אין מושיבים קהל בגב הבמה ולכן, מספר הצופים נע בין 12 ל-15 אלף.
מבנה בסדר גודל כזה מעיד על עושרה וחשיבותה של ורונה בבעת העתיקה, ועל מספר תושבים משמעותי מאד שהתגוררו בעיר ובאזור.
הארנה שופצה בראשית המאה ה-21, ובין יוני לספטמבר מארחת בכל שנה מופעים שונים, בעיקר מופעי אופרה, המושכים אליהם המוני חובבי אופרה מאיטליה ותיירים מכל העולם.
הארנה ממוקמת בתוך תחומי הכיכר.
שערי ברה (I Portoni della Bra) - הם בעצם שער אחד עם קשת כפולה.
הקשתות נבנו בשולי הכיכר במאה ה-13. השעון הגדול והעגול הממוקם בין הקשתות נתרם במאה ה-14, על ידי הדוכס אנטוניו נוגרולה (Antonio Nogarola), על-מנת להראות את השעה לעוברים והשבים.
ארמון המשמר הגדול (Palazzo della Gran Guardia) - בניית הארמון הענק החלה ב-1610, אך העבודות הוקפאו לתקופה ארוכה מאד, עקב אילוצי תקציב.
הבניה חודשה ב-1820 והושלמה רק ב-1853 על ידי האדריכל .
הארמון נשען על 12 עמודים איתנים.
במאה ה-21 מארח מופעים, הצגות וקונצרטים.
פלאצו דלי הונורי – (Palazzo degli Honorij), הוזמן על ידי בונאוונטורה הונורי (Bonaventura degli Honorij) העשיר, ותוכנן על ידי הארכיטקט מיקלה סנמיקלי (Michele Sanmicheli).
בנייתו החלה ב-1555, במקום בניין ישן שעמד במקום.
מתחת לארמון עוברת ארקדה עם קשתות מעוגלות, וקיימת מרפסת ארוכה בקומת הביניים, הפונה אל פיאצה ברה.
הארמון הוא אחד מבנייני הפאר לאורך טיילת ליסטון.
פלאצו ברביירי (Palazzo Barbieri)- ארמון ברביירי נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-19, בין 1836 ל-1848. תוכנן על ידי האדריכל ג'וזפה ברביירי ונקרא על שמו.
הוא נקרא גם ארמון המשמר הגדול החדש, כיוון שבמקור תוכנן כמפקדה של המשמר האזרחי האוסטרי.
אל הפלאצו מוביל גרם מדרגות רחב במיוחד.
הארמון משמש כבניין עיריית ורונה, ונמצא בתוך תחומי הכיכר.
מוזיאון לוחות אבנים על שם מפאי (Museo Lapidario Maffeio) - מאמצע המאה ה-18. נקרא על שם המרקיז סקיפיונה מפאי (Scipione Maffei), היזם שאסף את המוצגים שאפשרו את פתיחתו.
במוזיאון לוחות אבן מסותתות, חרוטות, תבליטים, עם כיתוב בכמה שפות עתיקות.
בנוסף, המוזיאון מציג גם יצירות מאוספו הפרטי ומתקופת חייו של המרקיז, ציורים ויצירות אחרות.
פארק עם פסלים מזרקה ולוח זיכרון לשואה
לוח הזיכרון לקורבנות השואה- בקצה הגינה לכיוון טיילת ליסטון, מוצב לוח שיש גדול, לזכר קורבנות מחנות ההשמדה של הנאצים.
הלוח הוצב בשנת 1975, שלושים שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
בלוח רשומים באותיות גדולות שמותיהם של 16 מחנות השמדה.
בראש הרשימה כתובים השמות של מחנות אושוויץ וברגן בלזן.
פסל ויטוריו אמנואלה השני- פסל גדול מברונזה, מוצב על מעמד גבוה מאבן, ולמעשה צופה אל טיילת ליסטון.
הפסל מציג את המלך ויטוריו אמנואלה השני רוכב על סוסו.
את הפסל תכנן ובנה הפסל האיטלקי אמברוג'יו בורגי, והקמתו הסתיימה ב-1883.
הפארק ומזרקת הפארק (Fontana Delle Alpi) - הפארק ממוקם במרכז הכיכר, ואינו גדול במיוחד מידותיו.
צורת הפארק ממבט על היא של פרח עם שלושה עלי כותרת.
מזרקת הפארק הוקמה בשנת 1975, על ידי עיריית העיר הגרמנית מינכן, כסמל לכריתת ברית ערים תאומות עם ורונה.
בתמורה, הקימה עיריית ורונה פסל של יוליה במינכן.
למזרקה צורה מיוחדת, ומקומיים מכנים את המזרקה "מסחטת לימונים".
פסל הפרטיזן- פסל הפרטיזן מוצב במרכז שביל המוביל לקצה הפארק.
הפרטיזן מסמל את כל מי שלחמו ומסרו את חייהם בהגנה על איטליה.
טיילת ליסטון – טיילת ליסטון רחבה, היא עוברת בין הפארק שבתוך הכיכר, לשורת הארמונות הבנויים מול הפארק ומכונים "ארמונות הטיילת".
מתחת לבניינים אלו יש בתי קפה, בתי יין ומסעדות.
בעונת האופרות המתקיימות בארנה של ורונה, יושבים תושבים ותיירים רבים בבתי האוכל והשתייה, ומאזינים למוזיקה הבוקעת מהארנה, הנשמעת היטב באזור, כיוון שאין לארנה גג.
הפגנות- בהיותה המקום הפתוח הגדול ביותר בוורונה, הכיכר משמשת לקיום הפגנות מכל הסוגים, בעד ונגד במגוון רחב של נושאים, פוליטיים, גלובליים, כלכליים, מקומיים, איכות הסביבה וכדומה.
יריד סנטה לוצ'יה- ה-13 בדצמבר הוא יום סנטה לוצ'יה.
לקראת יום זה, נערכים באיטליה חגיגות שונות.
בפיאצה ברה בוורונה נערך בכל שנה יריד, בין 10-12 בחודש דצמבר.
ביריד מוקמים דוכנים לממכר מוצרים שונים, מאכלים ושתייה.
שוק השנה החדשה (The Verona Christmas market) מתקיים לקראת כל שנה חדשה, החל מ-24 בדצמבר.
שטחי הכיכר מתמלאים לכמה ימים בדוכנים מוארים, בעצי אשוח ושאר סממני החג.
השוק מתקיים בפיאצה ברה וברחובות הסמוכים, ובשני באתרים נוספים בעיר.
סיורי תיירות- סיורי תיירות מאורגנת בוורונה מתחילים ומסתיימים בדרך כלל בכיכר ברה.
שירותים ציבוריים- בקצה הכיכר הקרוב לויה רומא (Via Roma), יש שירותים ציבוריים תת-קרקעיים.
פיאצה ברה עצמה היא מדרחוב ללא תנועת כלי רכב ממונעים.
מהקצה הצפונו של הכיכר מסתעפים כמה רחובות, אחד מהם הוא ויה מציני, שהוא מדרחוב קניות בפני עצמו.
מאותו קצה מסתעפים גם סמטת Tre Marchetti, ורחוב ג'וליאלמו אוברדן (Guglielmo Oberdan).
בקצה הנגדי משיקים לפיאצה ברא הרחובות ויה רומא ורחוב האלפיניסטים (Via Degli Alpini).
באותו קצה יוצא בהמשך ישיר לטיילת ליסטון, קורוסו פורטה נובה (Corso porta Nuova).
התחבורה הציבורית אל ומהכיכר מתנהלת ברחובות ויה רומא וקורסו פורטה נובה.
תחנה לאוטובוסים של תיירים יש ברחבת דביזיית פסוביו (Largo Divisione Pasubio), הסמוכה לבניין העירייה.
אוטובוסים תיירותיים אינם מורשים לעצור בסמוך לכיכר, להוריד או להעלות תיירים.
אוטובוסי תיירים נוסעים לחניון מעבר לנהר האדיג'ה, משם חוזרים התיירים לכיכר ברה, עם אוטובוסים ייעודיים.
פיאצה דל מרקאטו או פיאצה מרקאטו של נאפולי (באיטלקית:Piazza del Mercato או Piazza Mercato ב ניב נאפוליטני: Chiazza da Mercato ) היא אחת הככרות ההיסטוריות והמפורסמות של העיר נאפולי באיטליה, לא רחוקה מהנמל, ברובע פנדינו, קרוב לרובע מרקאטו.
היא נבנתה לראשונה בימי שלטון הנורמנים, כשנודעה כ"ארנה" או "קמפו די מוריצ'ינו".
ב-639 נזירים כרמליטים בנו בה כנסייה שנועדה להגן את התמונה המופלאה של הבתולה מרים ("המדונה החומה").
במאה ה-9 הוקמה בככר הכנסייה סנטה מריה דל כרמינה.
אחרי שקרלו הראשון לבית אנג'ו, מלך נאפולי בחר בנאפולי כעיר הבירה שלו, הכיכר הפכה לשוק הרשמי של העיר
במהלך מאות השנים הייתה הככר מרכז המסחר של העיר וכן אתר מרכזי להוצאות להורג.
כיכר מרקאטו גובלת בכיכר כרמינה שבה נמצאת הבזיליקה דל כרמינה מג'ורה.
בכיכר מרקאטו מתקיימות כל שנה מרבית החגיגות המאורגנות על ידי הבזיליקה דל כרמינה.
ב ערב 5 בינואר מתקיים יריד חג ההתגלות.
בסוף החודש מאי מקיימים כאן טקסים עם לפידים ו"הרמת דגלים"
במקור היה זה מרחב בעל צורה לא סדירה מחוץ לחומות העיר, ונקרא "קמפו דל מוריצ'ינו", "שדה החומה הקטנה" מכיוון שהיה צמוד לחומה..
ב-1270 המלך שרל הראשון מבית אנז'ו קבע את בירתו בנאפולי.
הוא העביר לקמפו די מוריצ'ינו את שוק העיר שמהתקופה היוונית-רומית התקיים ב"
אגורה" שבכיכר סן לורנצו או סן גאטנו..
כיכר שוק זאת שימשה כמרכז המסחרי של נאפולי למשך מאות שנים.
היא שינתה את שמה לשוק סן אליג'ו ובעיקר ,"הפורום הגדול" - Foro magno (פורו מאניו).
המקום שימש כצומת לדרכי מסחר חשובות.
הכיכר נודעה גם כמקום הוצאות להורג פומביות.
הראשונה התקיימה ב-29 באוקטובר 1268 כשבפקודת שארל הראשון מבית אנז'ו נערפו כאן ראשיהם של קונרד השלישי, מלך ירושלים שנודע גם כקונרדין, דוכס שוואביה, או באיטלקית "קוראדינו די סווביה" (Corradino di Svevia) ושל שבעה ממרעיו כעונש על כך שביקשו לכבוש בחזרה את נאופלי מידי בית אנז'ו.
האדם האחרון שהוצא להורג בכיכר היה בספטמבר 1800 אישה בשם לואיזה סנפליצ'ה, בעת האירועים שהביאו לקץ הרפובליקה הפרתנופית מ-1799.
אולם הכיכר התפרסמה במיוחד כמקום שבו פרץ באמצע המאה ה-17 המרד של מזניילו, מנהיג מהפכן שנולד בבית שמאחורי הכיכר.
ב-1997 הוצבה שם לוח עם אפיגרף:
מזניילו נהרג גם הוא בכיכר.
ב-1781 כמה ביתנים מעץ בכיכר עלו באש בעקבות מופע זיקוקין.
בהמשך הורה המלך פרדיננדו הרביעי מבית בורבון או פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, לבנות פה אכסדרה המקיפה חלק מהככר וסייעה להסדרת אתר השוק.
הפרויקט הוטל על האדריכל פרנצ'סקו סיקורו שבנה במרכז הכיכר משמאלאת הכנסייה סנטה קרוצ'ה א פורגטוריו אל מרקאטו (Santa Croce e Purgatorio al Mercato).
סיקורו איחד בכנסייה אחת שתי כנסיות קודמות שנהרסו בדליקה - כנסיית הצלב הקדוש (Santa Croce) וכנסיית כור המצרף (del Purgatorio).
האדריכל קישט את הכיכר גם בשלוש מזרקות, עם אובליסק מצרי, 4 ספינקסים וראשי אריות.
ההפגזות של כוחות הברית ב-1943 בימי מלחמת העולם השנייה הרסו בצורה חמורה שת אזור הנמל ובייחוד את כיכר מרקאטו ואת הרחובות מסביב.
ב-1958 בימי הספקולציות בנדל"ן בעת כהונתו של ראש העיר אקילה לאורו בחלק הדרומי של הכיכר בנה הקבלן על חורבות בתים עתיקים וסמטאות שנהרסו בנה הקבלן מרקו אוטיירי את הבלוק אוטיירי (Palazzo Ottieri), בניין דירות ענק, החוסם את גישה החזותית אל הבזיליקה סנטה מריה דל כרמינה שפעם הייתה חלק מהכיכר.
סוחרים רבים עברו מחוץ לעיר במרכז לפיתוח בנולה שנפתח ב-1986 ועזיבתם תרמה גם היא להזנחת הכיכר.
היא עוברת עבודות שיפוץ ארוכות שנים ונפתחה בה חניון ענק מתחת לכיפת השמים.
בשעות הערביים ובלילות פוקדות את הכיכר כנופיות של נערים עבריינים רכובים על אופנועים והפוגעים פגיעות מכוונות למומומנטים.
ביום שישי המאמינים המוסלמים נקראים לתפילה במסגד הקרוב.
הכיכר מקושטת בשתי מזרקות עם אוסליקים מצריים מן המאה ה-17, הנמצאות בצד המזרחי והמערבי שלה.
במרכז באכסדרה מן המאה ה-18 בולט בניין הכנסייה סנטה קרוצ'ה א פרוטגטוריו אל מרקאטו (כנסיית הצלב הגדול והכור המצרף).
גם המזרקות, הכנסייה והאכסדרה הן יצירותיו של האדריכל פרנצ'סקו סיקורו.
כנסיית הצלב הקדוש והכור המצרף
יש לה כיפה מלבנים צבעוניים..
בתוך הכנסייה יש עמוד מפורפיר עם צלב גדול המציין את מקום הגרדום שבו הוצא להורג קונרדין ומשוואביה
אכסדרה - הוסדרה בצורת חצי מעגל בצד האחורי של הכיכר ב-1781, עם ארבעה מעברים.
מאחוריה עומדת כנסיית הצלב הקדוש והכור המצרף
מן הכיכר ניתן לראות את מגדל הפעמון של בזיליקת סנטמה מריה דל כרמיה מג'ורה
ובצד הנגדי - כנסיית סנט'אליג'ו מג'ורה.
בעבר היו קיימות עוד שלוש מזרקות: מזרקת הדולפינים .
חושבים שמשם נאם מזניילו בפני העם.
ב-1812 נרכשה על ידי העיירה סרטו סניטה וכיום נמצאת במרכז יישוב זה.
מזרקה אחרת הוקמה ב-1653 בצלע הימני של הכיכר בעת שלטונו של המשנה למלך הרוזן אוניאטה, איניגו ולס דה גוואר אל מוסו.
היא נבנתה על ידי קוזימו פנצאגו ונקראה גם Fontana maggiore .
פרנצ'סקו סיקורו שיפץ אותה ב-1788 ואבל לא שרדה עד ימינו.
המזרקה השלישית היא מזרקת האריות, השלישית בעיצובו של סיקורו.
של המאה ה-20 הועתקה את גני מולוזיליו.
מאחורי הכיכר נמצא רחוב המחבר אותה עם אזור הכנסייה אליג'ו הקדוש בסגנון גותי צרפתי.
מגדל עם שעון מהמאה ה-15 ניצב מעליו.
בצד הנגדי של הכיכר מעבר לבלוק אוטיירי נמצאת כיכר דל כרמינה עם המנזר והבזיקליה סנטה מריה דל כרמינה מג'ורה
בשנות ה-2000 מועצת העיר בראשות רוזה רוסו ירבולינו הציעה לעצב מחדש את הכיכר.
התוכנית כללה את הריסת הבלוק פאלאצו אוטיירי כדי להחזיר לכיכר את הצורה המרובעת.
אולם כמה מדיירי הבניין התנגדו.
באותן השנים שופץ הרחוב ויה סנט' אליג'ו וגובהו הונמך אל גובה כנסיית סנט' אליס'ו מג'ורה.
ב-2006 הוקם הקונסורציום Antiche Botteghe Tessili בכוונה לשקם את הכיכר.
כמו כן מתוכננת סגירת ההחיניון במרכז הכיכר.
פיאפאראן (בפיליפינית: Piaparan) הוא מאכל מהמטבח הפיליפיני, המורכב מעוף או מאכלי ים בחלב קוקוס ונפוץ במחוז לנאו דל סור.
המאכל מורכב מעוף או מאכלי ים, המבושלים בחלב קוקוס, שום, בצל, זנגביל, כורכום, בצל ירוק, פלפל צ'ילי ורוטב פלאפה.
נהוג לאכול את המאכל כמנה עיקרית בליווי אורז וידוע גם בשם פיארן (Piaran) ופיארון (Piarun).
פיאצה קולונה (באיטלקית: Piazza Colonna) היא כיכר רובע קולונה ברומא.
שמה נגזר מעמוד מרקוס אורליוס, הניצב שם מאז שנת 193 לספירה.
פסל הברונזה של פאולוס הקדוש הוצב בראש העמוד בשנת 1589, בהוראת האפיפיור סיקסטוס החמישי.
הרחוב הרומאי, כיום ויה דל קורסו, עובר מדרום לצפון בקצה המזרחי של הכיכר.
הכיכר בנויה בצורת מלבן רחב ידיים עוד מימי קדם.
בצידה הצפוני נמצא ארמון קיג'י, בו שכנה בעבר שגרירות אוסטרו-הונגריה, וכיום משמש כמקום מושבה של ממשלת איטליה.
בצידה המזרחי נמצאת שדרת קניות מהמאה ה-19, שמאז 2003 קרויה על שמו של השחקן האיטלקי אלברטו סורדי.
את הצד הדרומי תופס אגף של ארמון פראג'ולי, בו שכן בעבר שירות הדואר של הוותיקן, לצד כנסייה קטנה.
בצד המערבי נמצא ארמון וודקינד שנבנה ב-1838 ובחזיתו עמודים רומיים שנלקחו מויי .
המזרקה בכיכר נבנתה ב-1577 על ידי ג'אקומו דלה פורטה, בסיוע רוקו דה רוסי, על פי הזמנתו של האפיפיור גרגוריוס ה-13 .
בשנת 1830 היא שוחזרה עם עיצוב שכלל שני זוגות דולפינים משולבי זנבות שפיסל אקילה סטוקי.
הפסל המרכזי הוחלף לאחר מכן בפסל קטן יותר המתיז מים.
פִיבּוֹנַאצִ'י, או לאונרדו מפיזה, לאונרדו ביגולו או לאונרדו פיזנו (= איש פיזה) (1170 – 1250), היה מתמטיקאי איטלקי.
הכינוי פיבונאצ'י, שניתן לו לאחר מותו, משמעותו "בנו של בונאצ'י" (Filius Bonacci), על שם אביו שכונה בונאצ'י.
התפרסם בעיקר בשל תרומתו למעבר לשיטת הספירה העשרונית כאשר היה הראשון שפרסם אותה במערב אירופה, וכן בשל סדרת המספרים שהגדיר, הקרויה על שמו – סדרת פיבונאצ'י.
עם נפילת האימפריה הרומית במערב, עבר מרכז הפעילות המדעית לחלקיה המזרחיים - האימפריה הביזנטית, שנכבשה בהמשך על ידי המוסלמים.
כאן הונח הבסיס הראשון למדע בימי הביניים זאת על ידי תרגום מיטב היצירה המדעית היוונית, הפרסית והסנסקריטית (הודית) ללשון ערבית.
המדע המוסלמי (בשנים 850–1200), עסק באלכימיה (כימיה), אסטרונומיה, מתמטיקה ורפואה.
מדעניו איחדו את המתמטיקה הגאומטרית של היוונים עם המתמטיקה האלגברית של ההודים ואף הגיעו בעצמם להישגים ניכרים.
השפעת המדענים המוסלמים על מדעני ספרד היהודיים, הייתה גדולה ומכרעת.
הידע הועבר למדע היהודי בספרד ובצפון אפריקה ומשם לאירופה - מאחר שהיהודים ידעו ערבית ושפות רומאניות שהתפתחו מן הלטינית, הייתה להם היכולת לתרגם את הידע הערבי ללטינית או לעברית.
הדבר עתיד להשפיע במישרין על המדע הלטיני נוצרי במערב אירופה.
לאונרדו פיבונאצ'י היה אחד הצינורות המובהקים שהזרימו את הידע הזה לאירופה ממקורות יהודיים וכן ישירות מהמדע המוסלמי.
מעט מאוד ידוע על חייו של פיבונאצ'י, אך נראה כי חי בשנים 1170–1250 בקירוב.
כבנו של קונסול פיזה בעיר הנמל האלג'יראית בג'איה, למד פיבונאצ'י חשבון אצל מורים ערביים ונחשפה בפניו שיטת הספרוֹת העשרונית, שכללה את הספרה אפס, אשר הייתה נהוגה בארצות האסלאם.
חומר נוסף לספרו הראשון אסף במסעות מסחריים למצרים, סוריה, סיציליה ופרובאנס.
בשנת 1202 פרסם את ספרו "ספר החשבונייה" (Liber abbaci) אשר מכיל כמעט את כל אשר היה ידוע באותה תקופה על אלגברה ואריתמטיקה.
הספר - שרק המהדורה השנייה שלו משנת 1228 נשתמרה - היה הראשון במערב אירופה (למעט ספרד) שעשה שימוש בשיטת הספרות העשרונית הנהוגה עד ימינו, שמוצאה מהודו (קדם לו בכך "ספר המספר" מאת אברהם אבן עזרא, שנכתב בעברית).
ספרו שתרם להפצת השימוש בספרות הערביות בעולם המערבי (שם השתמשו בספרות רומיות), הכיל חידושים רבים.
בעקבות פרסום הספר, זומן פיבונאצ'י בפני פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהציג לו קושיות שונות.
אחד ממקורותיו של פיבונאצ'י בספרו "ההנדסה המעשית" בתחום הגאומטריה הוא התרגום ללטינית של ספרו של אברהם בר חייא, "חיבור המשיחה והתשבורת" (גאומטריה ותורת השברים), ממנו העתיק מסקנות, רעיונות ודוגמאות.
סדרת המספרים שהגדיר פיבונאצ'י קרויה בימינו על שמו - סדרת פיבונאצ'י.
בסדרה זו כל איבר הוא סכום שני האיברים הקודמים לו, כששני האיברים הראשונים הם 0 ולאחריו 1. איבריה הראשונים של הסדרה, אם כך, הם: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, וכן הלאה.
האיברים בסדרת פיבונאצ'י קרויים מספרי פיבונאצ'י.
המנה של כל שני מספרי פיבונאצ'י רצופים, שואפת ליחס הזהב, מספר בעל מופעים שונים בטבע ובעל חשיבות באדריכלות ובאמנות.
האנציקלופדיה העברית, הערכים: אברהם בר חיא הנשיא, אלגברה, אפס, לאונרדו מפיזה, מדע
פיב"א אסיה היא התאחדות כדורסל אזורית של פיב"א שאליה שייכות כל 44 פדרציות פיב"א באסיה.
דירוג נוכחי לנבחרות פיב"א אסיה
להלן דירוג הנבחרות בפיב"א אסיה לפי הדירוג העולמי של פיב"א:
פיב"א אמריקה היא התאחדות כדורסל על-אזורית של פיב"א, שאליה שייכות כל 44 פדרציות פיב"א אשר ממוקמות באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
המשרד הראשי של פיב"א אמריקה ממוקם בסן חואן, פוארטו ריקו.
אליפות פיב"א אמריקה לגברים מתחת לגיל 20 (לא נערכת יותר)
אליפות פיב"א אמריקה לנשים מתחת לגיל 20 (לא נערכת יותר)
אליפות פיב"א אמריקה עד גיל 18.
אליפות פיב"א אמריקה עד גיל 18, נשים.
אליפות פיב"א אמריקה עד גיל 16.
אליפות פיב"א אמריקה עד גיל 16, נשים.
דירוג נוכחי לנבחרות פיב"א אמריקה
להלן דירוג הנבחרות בפיב"א אמריקה לפי הדירוג העולמי של פיב"א:
פיב"א אפריקה היא התאחדות כדורסל אזורית של פיב"א שאליה שייכות כל 53 פדרציות פיב"א באפריקה.
ההתאחדות הוקמה בשנת 1961. פיב"א אפריקה מתחזקת משרדים באביג'אן ובקהיר.
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 20 (לא נערכת יותר).
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 20 לנשים (לא נערכת יותר).
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 18.
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 18 לנשים.
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 16.
אליפות פיב"א אפריקה עד גיל 16 לנשים.
דירוג נוכחי לנבחרות פיב"א אפריקה
להלן דירוג הנבחרות בפיב"א אפריקה לפי הדירוג העולמי של פיב"א:
נבחרות ללא נקודות אינן מוצגות.
פיב"א אמריקאפ הוא טורניר כדורסל הנערך אחת לארבע שנים בין נבחרות הכדורסל מאמריקה.
עד 2017 נערך הטורניר כל שנתיים, ושימש גם כטורניר המוקדמות האזורי באמריקה לגביע העולם ולטורניר הכדורסל האולימפי.
הטורניר מאורגן על ידי פיב"א אמריקה, התאחדות כדורסל פנימית בפיב"א, ומשתתפות בו מדינות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית, אמריקה הדרומית והקריביים.
בשנת 2017 שמו שונה לשם הנוכחי.
הטורניר הראשון נערך ב-1980 בפוארטו ריקו בהשתתפות שבע נבחרות.
בטורניר, שנערך בשיטת ליגה, זכתה המארחת .
עד אז נערכו אליפויות נפרדות לאזור אמריקה המרכזית והקריביים ולאזור אמריקה הדרומית.
שתי האליפויות המשיכו להיות משוחקות גם לאחר ייסוד אליפות האמריקות, עד פירוקן ב-2016.
בטורניר משתתפות 12 נבחרות: מארחת הטורניר מעפילה אוטומטית, ושאר הנבחרות מעפילות דרך טורניר מוקדמות בן כמה שלבים: ראשית טורנירים אזוריים לאמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית והקריביים, לאחר מכן טורניר קדם-מוקדמות בן שמונה נבחרות ממנו עולות ארבע לשלב הבא ולבסוף טורניר המוקדמות בן 16 הנבחרות ממנו מעפילות הנבחרת לטורניר עצמו.
שיאנית הזכיות בטורניר היא , שזכתה בו שבע פעמים (האחרונה שבהן ב-2017).
הזוכה הנוכחית היא , שזכתה בפעם החמישית בתולדותיה בטורניר האחרון שהתקיים ב-2025. ברזיל, , ו הן הנבחרות היחידות שהופיעו בכל 20 המהדורות של הטורניר, נכון ל-2025.
שנההשחקן המצטיין1999 סטיב נאש2001 מאנו ג'ינובילי2003 סטיב נאש2005 מרסליניו מצ'אדו2007 לואיס סקולה2009 לואיס סקולה2011 לואיס סקולה2013 גוסטבו איון2015 לואיס סקולה2017 ג'מיל וורני2022 גבריאל דק2025 יאגו דוס סנטוס
פיבי בל קייטס היא שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית, שנודעה בעיקר הודות למשחקה בסרטי נעורים.
קייטס נולדה בניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית בעיקרה, מלבד סבה מצד אמה שהיה סיני-פיליפיני.
משפחתה עסקה בתעשיית הבידור, הן בטלוויזיה והן בברודוויי.
אביה, ג'וזף קייטס (במקור "כץ") היה מפיק ידוע בברודוויי, אשר סייע ביצירת שעשועון הטלוויזיה שאלת ה-64 אלף דולר.
אימה של קייטס, לילי, נולדה בסין.
קייטס למדה בבית הספר ג'וליארד.
פריצת הדרך הגדולה של קייטס הגיעה בשנת 1982 בקומדיית הנעורים הפולחנית "נעורים בקצב מהיר".
היא גילמה את לינדה בארט, חברתה הטובה והמנוסה יותר שלסטייסי המילטון (ג'ניפר ג'ייסון לי).
לינדה, המצטיירת כדמות 'מבינת עניין' בעולם המבוגרים, תומכת בסטייסי ומספקת לה הדרכה משעשעת ולעיתים מפוקפקת לאורך המסע שלהן בתיכון.
הסרט קיבע את מעמדה כסמל מין של שנות ה-80, בעיקר בזכות סצנת היציאה מהבריכה המפורסמת, שהפכה לאחד הרגעים המזוהים ביותר בתולדות הקולנוע האמריקאי.
בשנה שלאחר מכן, ב-1983, המשיכה קייטס את הקו של קומדיות הנעורים וכיכבה בסרט "בית ספר פרטי" (Private School).
בסרט זה גילמה את כריסטין רמזי, תלמידה בפנימיית בנות יוקרתית המנסה לנווט את יחסיה עם בן זוגה (מת'יו מודין) אל מול מוסכמות חברתיות נוקשות ויריבה מרושעת (בטסי ראסל).
קייטס ייצגה את היופי העדין והמאופק למול המיניות הבוטה של יריבתה בקרב על ליבו של בן זוגה.
בניגוד לריאליזם המחוספס של "נעורים בקצב מהיר", שהתבסס על תחקיר סמוי של קמרון קרואו, "בית ספר פרטי" היה סרט "קאמפי" מובהק; צבעוני, מוגזם ומודע לעצמו.
בסרט נעשה שימוש בסלאפסטיק ומיניות בוטה, לרבות עירום ולכן ניתן לסווגו גם כקומדיית סקס.