tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצוג הפך לפוליטיקאי מוביל במושבת נהר אורנג', כפי שכונתה עתה האנגלים על ידי מדינת אורנג' החופשית.
בשנת 1906 היה ממייסדי מפלגת האיחוד האורנג', שמטרתה הייתה לשמור על תרבות האפריקנארים ולהתנגד בעוז להתבוללות עם האנגלים.
בשנת 1907, השנה בה קיבלה מושבת אורנג' ממשל עצמי, הצטרף הרצוג לקבינט של ראש הממשלה אברהם פישר כיועץ המשפטי לממשלה וכשר החינוך.
באותה שנה הוא נבחר גם למחוז הבחירות של סמית'פילד בפרלמנט.
הוא היה חבר בפרלמנט במשך 33 שנה (תחילה בפרלמנט של מושבת נהר אורנג', אז, משנת 1910, בפרלמנט של איחוד דרום אפריקה).
כשר החינוך של מושבת נהר האורנג', הוא פעל למען דו לשוניות (הולנדית / אנגלית) בחינוך.
הוא גם נאבק למען שוויון בין שתי השפות, מכיוון שלאחר מלחמת אנגלו-בורים הייתה אנגלית נכפתה על ידי המושלים הבריטים כשפת ההוראה במקום ההולנדית.
הרצוג, ביחד עם שטיין, מילא תפקיד חשוב בהכרה ההולנדית כשפה הרשמית של איחוד דרום אפריקה, בנוסף לאנגלית ב־31 במאי 1910. כבר במהלך 1909, בהנהגתם של יאן סמאטס וג'ון מרימן, נערכה טיוטת חוקה, אשר קבעה את העיקרון של שתי שפות רשמיות, אך עבור הרצוג וסטיין זה לא היה מספיק.
הרצוג ניסח תיקון לטיוטת החוקה (סעיף 137) עליו חתם באופן אישי, שאמר: האנגלית כמו גם השפה ההולנדית הן שפות רשמיות של האיחוד.
הם מטופלים על בסיס שווה ומחזיקים ונהנים מחופש, וזכויות שוות.
כל המעשים, הדיווחים וההליכים של הפרלמנט יישמרו בשתי השפות, והצעות חוק, חוקים והודעות בעלות משקל ציבורי כללי או תעודות חוב המונפקות על ידי ממשלת האיחוד יהיו בשתי השפות.
בסופו של דבר אומץ סעיף 137 בחוק דרום אפריקה' אשר הפך את ארבע המושבות הבריטיות בדרום אפריקה לאיחוד דרום אפריקה.
לאחר שהפרלמנט הבריטי העביר את חוק איחוד דרום אפריקה, מפלגת איחוד האורנג' הצטרפה למפלגת "העם" של לואי בותה כדי ליצור את המפלגה הדרום-אפריקאית.
לאחר שהפלגה זכתה בבחירות של 1910 הרצוג מונה לשר המשפטים והחזיק בתפקיד עד שנת 1912, אז נקלע לסכסוך עם בותה בגלל מדיניותו הפרו-אנגלית של בותה.
הרצוג דגל במדיניות דו-לאומית לפיה תרבות אפריקאנרית תתקיים במקביל לתרבות אנגלית באיחוד.
בותה דגל במדיניות פיוס, בה היו חייבים להיות בורים והאנגלים התאחדו לקבוצה תרבותית חדשה.
השפה של קבוצת התרבות החדשה לא הייתה חשובה עבור בותה והוא היה מוכן לקבל את האנגלית כשפה של הקבוצה התרבותית החדשה.
לאחר שהרצוג יצר פרובקציה כנגד האוכלוסייה דוברת האנגלית בנטאל, אשר הובילה להתפטרות אחד מהשרים בקבינט מנטאל, בותה דרש מהרצוג להתפטר מן הקבינט.
לאחר שהרצוג סירב בותה פנה למושל הכללי הבריטי והודיע על כך שהוא מפזר את הממשלה.
המושל מידית העניק לבותה סמכות להקים ממשלה חדשה אשר בה בותה לא כלל את הרצוג.
עקב כך ביולי 1914, עם כמה "בורים זקנים" (ותיקי מלחמת הבורים השנייה שנשארו אנטי-בריטים ואנטי-אימפריאליסטים), ייסד את המפלגה הלאומית.
המפלגה שם לעצמה את המטרה לשחרר את המוני האפריקנארים, לשמור על התרבות האפריקאנרית ולשבור את מונופול הכוח של האליטה האנגלית.
המפלגה גם תומכה בהפרדה של לבנים ושחורים ("אפרטהייד") והתנגדה לזכות ההצבעה עבור השחורים ("הילידים").
בשנת 1916 הגיש גורדון טומלינסון מוורדפורט הצעה להשתמש באפריקאנס כשפה הרשמית של המפלגה.
הרצוג התנגד והבהיר שהוא אינו מדבר אפריקאנס היטב.
הרצוג גם ציין כאן שאם ייאלץ להשתמש באפריקאנס, הוא יתפטר מתפקיד יו"ר הוועד המנהל הראשי, מכיוון שהחוקה מדברת על השפה הולנדית ולא על אפריקאנס, שנתפס רק כניב של ההולנדית.
הרצוג מצא ביאן הנדריק הופמייר בעל ברית בשימור הולנדית כשפה תרבותית עבור האפריקאנרים.
הרצוג גם תמך בקיום קשרים טובים עם הקהילה הצבעונית, ב־14 באוקטובר 1921 הרצוג כתב בעיתון האזרח: "הם חלק מאיתנו ...
לצבעוניים יש את הזכות להצביע במחוז הכף ולא ניתן לקחת מהם...
אנחנו לא יכולים לעכב את זכות ההצבעה של הצבעוניים.
אנחנו רוצים להתייחס אליהם בכנות ולהחשיב אותם לחברים שלנו."
הרצוג התנגד גם להשתתפות דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה מצד אנגליה ודגל בנייטרליות, כאשר שמע על כוונתו של בותה לפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית, עקב בקשה בריטית, הוא ארגן הפגנות ומחאות בפרלמנט.
במהלך מרד מאריץ הוא החליט הרצוג להישאר נייטרלי.
במהלך ועדת וורסי הרצוג הגיע עם משלחת של לאומנים אפריקאנרים, ללא ידיעת הממשלה, לבקש מווילסון לתמוך בדרישה האפריקאנרית בזכות להגדרה עצמית בהתאם לארבע עשרה הנקודות שלו.
בשנת 1919 ירש סמאטס את מקומו של ראש הממשלה בותה לאחר פטירתו.
למרות העובדה שהרצוג וסמאטס הסתדרו אישית איש עם השני, עמדותיהם הפוליטיות היו באופוזיציה ישירה זו לזו.
סמאטס המשיך המדיניות של בותה והרצוג המשיך להתנגד להגמוניה האנגלית.
בבחירות לפרלמנט בדרום אפריקה בשנת 1915 המפלגה הלאומית זכתה רק ב-27 מושבים, אך בבחירות לפרלמנט של שנת 1920 הפכה למפלגה הגדולה ביותר עם 44 מושבים.
הודות למספר מפלגות דוברות אנגלית בעיקר, המפלגה הדרום אפריקאית הצליחה לשמור על השלטון תחת סמאטס.
בתחילה נהנה סמאטס גם מתמיכתם של הלבנים העניים, אך לאחר שהורה לצבא בשנת 1922 לדכא בכוח שביתת כורים באזור הראנד הוא איבד תמיכתם.
הרצוג נקט עמדה נחרצת נגד האלימות ופעל כמגן על זכויותיהם של העובדים הלבנים העניים.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1924 השיגה המפלגה הלאומית ומפלגת העבודה, אשר כרתו ברית, את הרוב המוחלט בפרלמנט.
הרצוג הפך לראש ממשלה בקבינט בו ישבו המפלגה הלאומית ומפלגת העבודה.
קולונל קרסוול (שר ההגנה) ממפלגת העבודה הפך לסגן ראש הממשלה של הרצוג.
בשנת 1927 שונה דגל איחוד דרום אפריקה ולצד המנון "אלוהים ישמור את המלך" נוסף המנון "הקול של דרום אפריקה".
בבחירות לפרלמנט בשנת 1929 השיגה המפלגה הלאומית את הרוב המוחלט בפרלמנט ומפלגת העבודה ננטשה כמפלגה קואליציונית.
אף על פי כן, קרסוול, שבינתיים גורש ממפלגת העבודה, הצליחו להישאר כסגנו של ראש הממשלה, למרות התנגדות בתוך המפלגה הלאומית.
הודות לחוק ווסטמינסטר (1931), דרום אפריקה קיבלה עצמאות מוחלטת במסגרת חבר העמים הבריטי.
באותה שנה, נשים לבנות קיבלו את זכות ההצבעה.
הרצוג הבהיר מאז שהוא כבר לא שואף להקמת רפובליקה, זאת מפני שדרום אפריקה כבר נהנית מעצמאות מספקת.
דניאל פרנסואה מאלן וחברי אחוות האחים התנגדו לפשרות של הרצוג ביחס לרפובלקניזם.
לדבריהם, הוא היה צריך לבטל את "אלוהים ישמור את המלך" כהמנון לאומי והוא לא היה צריך לזנוח את הרעיון הרפובליקני.
השפל הגדול פגע בכלכלת דרום אפריקה בראשית שנות השלושים.
מחירי המוצרים החקלאיים והיצוא החשובים ירדו בצורה חדה וסחר החוץ נעצר.
בנוסף, המדינה סבלה מאחד הבצורות הגדולות ביותר בתולדות המדינה.
המצב הוחרף בגלל סירובו של הרצוג לנטוש את תקן הזהב, כפי שעשתה בריטניה בשנת 1931. הוא רצה להוכיח שהאיחוד אינו רק עצמאי פוליטית מבריטניה, אלא גם כלכלית.
למאבק על תקן הזהב היו השלכות מרחיקות לכת בפוליטיקה בדרום אפריקה.
הרצוג ספג ביקורת חריפה על ידי האופוזיציה והעיתונות, בעוד שבשורותיו הוא גם איבד תמיכה.
רבים תיארו אותו כאוטוקרט והאשימו אותו באחריות למשבר הכלכלי.
בשנת 1932 הודיע טיילמן רוס, שעזב את הפוליטיקה שלוש שנים קודם לכן, כי הוא יחזור ובתמיכת לאומנים רבים בפרלמנט יקים מפלגה חדשה.
הרצוג הבין שפיצול במפלגה הלאומית יועיל למפלגה הדרום-אפריקאית, שיעלו לשלטון בבחירות הבאות.
הוא חשש שכל מה שהשיג עד כה, במיוחד בכל הקשור לזהות הלאומית של האפריקנרים, יאבד שוב.
המפלגה הדרום-אפריקאית הכילה אגף קיצוני שרצה להחזיר את הדומיננטיות הבריטית למדינה ושלתביעותיו יצטרך סמאטס להיעתר כדי להישאר בשלטון.
בדצמבר 1932 הכריז הרצוג כי האיחוד נוטש את תקן הזהב, בעקבות החלטה הכלכלה התחילה להציגה סימני התאוששות.
עם זאת, עמדתו של הרצוג הייתה עדיין מטלטלת בגלל התככים המתמשכים של רוס.
לכן הוא הסכים לרעיון של סמאטס לאיחוד ובפברואר 1933 הוקמה קואליציה בין המפלגה הלאומית והמפלגה הדרום-אפריקאית כאשר כעבור שנה שתי המפלגות התמזגו והקימו את המפלגה הלאומית המאוחדת של דרום אפריקה.
המצע של המפלגה נערך על ידי הרצוג עצמו והוא לא שינה או ויתר על אמונותיו בכתיבתה.
האירוע הזה הוביל להופעתן של שתי מפלגות פוליטיות חדשות: תומכיה הרפובליקניים של הרצוג התנתקו והקימו את המפלגה הלאומית המאוחדת בראשותו של מאלן, ואילו האגף השמאלי של המפלגה הדרום-אפריקאית הישן הקים את מפלגת הדומיניון.
הרצוג הצהיר כי שיתוף הפעולה בינו לבין סמאטס התאפשר מפני שעיקר המחלוקת העיקרית שלהם, הקשר עם בריטניה, בוטל במידה רבה.
סמאטס הסכים להעביר חקיקה אשר תבטל את המעמד של החקיקה והפרלמנט הבריטי באיחוד דרום אפריקה.
לאחר אישור החקיקה הזו על ידי הפרלמנט הדרום אפריקאי, מומחה בריטי לדין חוקתי הכריז שדרום אפריקה הותרה מכל וכל מבריטניה.
הרצוג הצליח בכך להעניק לאיחוד מעמד חוקתי שאפשר בשנת 1961 לעזוב את חבר העמים ולהקים רפובליקה.
לראשונה מאז 1912 התאחדו רוב האפריקאנרים באותה מפלגה פוליטית.
הרצוג הצליח להקים את המפלגה המאוחדת מבלי להקריב אף אחד מעקרונותיו הוא ההוכחה להצלחה הגדולה שהשיג כראש ממשלת האיחוד.
ברוב גדול בפרלמנט, כעת הרצוג המשיך את פיתוח מדיניותו למען השחורים.
מתוך ארבע הצעות החוק שהועברו לוועדה שנבחרה בשנת 1927, הומלצו רק שתיים.
תיקונים מסוימים נעשו כדי לעמוד בדרישות במפלגתו שלו ובאופוזיציה, אך למעשה שני החוקים שהועברו בשנת 1936 ברוב של שני שלישים היו זהים לאלה שהנהיג הרצוג עשר שנים קודם לכן.
חוק אמון וקרקעות הילידים קבע שמירת קרקע נוספת לפיתוח נפרד של אנשים שחורים.
הוקמה קרן ונאמנות מיוחדת לרכישת הקרקעות ולניהולם.
חוק ייצוג הילידים קבע מועצה שחורה מייצגת ארצית (מועצת הבנטו) שתהיה לה סמכויות ייעוץ בלבד.
השחורים שגרו בקייפ שמרו על זכותם להצביע אך הוצבו בסדר בחירות נפרד.
מעתה והלאה הם יבחרו שלושה נציגים בפרלמנט.
לאנשים שחורים בערים ובאזורים אחרים לא היה ייצוג.
בשנת 1937 הטיל הרצוג גם מגבלות שונות על זכויות הקניין של השחורים.
סוגיית זכויות הצבעה של הצבעונים נותרה לא פתורה.
ועדת חקירה פרסמה דו"ח בשנת 1937 בעד הצעתו של הרצוג להרחיב את זכות ההצבעה לאנשים צבעוניים לכל הפרובינציות.
בינתיים, הלאומנים שבקייפ, שם הייתה התמיכה הגדולה ביותר של מאלן, החלו לדרוש את הפרדתם המדינית והכלכלית של הצבעונים.
רבים מחברי המפלגה המאוחדת עצמה תמכו בלאומנים, וכתוצאה מכך הרצוג לא הגיש את הצעת החוק שלו.
השנים שמיד לאחר השפל היו בסימן צמיחתן של תעשיות משניות, אשר עוד יותר זינקו את הכלכלה.
ייצור הזהב עלה, המסחר ביצוא גדל והכנסות הממשלה היו גבוהות פי שלושה מאשר בשנת 1911. היה עודף שנתי שאיפשר לממשלה להרחיב את שירותיה החברתיים.
תמיכה כספית נוספת הוענקה לחקלאים, מיסים הופחתו והוקמה קרן פנסיה משופרת לעובדי מדינה.
מסילות הרכבת התרחבו במהירות, דרום אפריקה איירווייז ותאגיד השידור הדרום אפריקני הוקמו והחקלאות התייצבה על ידי חוק השיווק של 1937.
בשנת 1938 השיג הרצוג ניצחון מכריע בקלפי, סימן לכך שהמפלגה נהנתה מאמונם של דוברי האפריקנית והן דוברי האנגלית.
אולם שיתוף הפעולה בין הרצוג לסמאטס לא התרחש ללא מתח.
בשנת 1938, הצהרתו של הרצוג כי הקול של דרום אפריקה יהיה מעתה ההמנון הלאומי הרשמי, כמעט הביאה לקרע בין שני המנהיגים.
בדיוק כמו במקרה של נושא הדגל, הושגה פשרה: "הקול" יושמע בכל טקס ממלכתי, בעוד ש"אלוהים הציל את המלך" יושמע בטקסים במקרים בהם נמצא המושל או המלך.
מעמדו של הרצוג כמייצג הלאומנות האפריקאנרית התערערה בהתעוררות חדשה בתרבות האפריקאנרית בסוף שנות השלושים.
הספרות האפריקאנרית ההולכת וגדלה, עם נושאים מהעבר הרפובליקני, עוררה תחושה של גאווה לאומית אצל האפריקאנרים, שהגיעה לשיאה בחגיגות המאה של הטרק הגדול בשנת 1938. בדיוק כפי שקרה קודם לכן כאשר הרצוג ייסד את המפלגה הלאומית, התנועה התרבותית בקרב האפריקאנרים מצאה בית פוליטי עם המפלגה הפרו-רפובליקנית של מלן.
אפילו אפריקאנרים שהיו תומכי הרצוג הרגישו נמשכים רגשית יותר למלן.
בנאומים פומביים התבטא הרצוג בתוקף נגד מטיפים אפריקאנרים, ארגוני תרבות אפריקאנריים ואחוות האחים.
הוא הכחיש שמדיניותו מרמזת כי הגורם האפריקני והאנגלי לעולם לא יוכלו להתמזג ולהקים יחידה פוליטית.
עם זאת, היו אלה אירועים בחו"ל שהעמידו את הרצוג ומפלגתו במבחן הכבד ביותר ויפתחו מחדש את הסכסוכים החוקתיים הישנים.
כבר בשנת 1936 הכריז הרצוג כי האיחוד יישאר נייטרלי במקרה של מלחמה אירופית בה מעורבת בריטניה.
במהלך משבר הסודטים בשנת 1938, אישר הפרלמנט בדרום אפריקה את המדיניות הנייטרליות של הרצוג.
באפריל 1939 הכריז הרצוג שוב כי האיחוד ישתתף במלחמה רק אם הוא חש שהאינטרסים של האיחוד מאוימים.
לדבריו, האיחוד, בהתאם למעמדו הריבוני, לא היה מחויב לסייע לבריטניה במקרה של פלישה גרמנית לפולין.
בחודשים האחרונים שלפני המלחמה, העיתונות דוברת האנגלית דרשה יותר ויותר מהאיחוד לסייע באופן פעיל לבריטניה במקרה של סכסוך אירופי.
כאשר בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה ב־3 בספטמבר 1939, המצב בדרום אפריקה כבר היה מתוח.
מושב מיוחד של הפרלמנט נערך במטרה להאריך את חיי הסנאט.
למחרת הצהיר סמאטס בגלוי שהוא אינו בעד מדיניות נייטרליות.
ביום הכרזת המלחמה התכנס הקבינט כדי לקבל החלטה.
קבינט בספטמבר 1939 הצביעו 7 נגד 6 שרים להשתתפות במלחמה.
היה ברור כי המפלגה מפורדת והוחלט להציג את הנושא בפני הפרלמנט למחרת, 4 בספטמבר.
בכך הוא יצר את הרושם כי עמדתו התבססה על סנטימנטים אנטי-בריטים בלבד והקלה על סמאטס לנצח אותו ברוב של 13 קולות.
עם זאת, סר פטריק דאנקן סבר כי לסמאטס היה רוב מספיק בפרלמנט וביקש ממנו להקים ממשלה חדשה.
נפילת הרצוג וסיום המיזוג עוררו תקווה בקרב הלאומנים שהרצוג ומלאן יתפייסו.
במהלך הישיבה הפרלמנטרית ב-1940 הרצוג אכן שימש כמנהיג האופוזיציה, אך עד מהרה התברר שרוב הלאומנים כבר לא רוצים לתמוך בעמדתו המתונה.
חודש לאחר מכן התפטר ממושבו, נסוג לחלוטין מהפוליטיקה והתיישב בחוותו ליד ויטבנק, שם נפטר ב־21 בנובמבר 1942 לאחר מחלה.
אשתו נפטרה שבעה חודשים קודם לכן.
בשנת 1894 התחתן הרצוג עם וילהלמינה ג'ייקובה (מייני) נייטלינג ונולדו להם שלושה ילדים.
אלברט הרצוג, ייסד את המפלגה הלאומית המשוחזרת בשנת 1969 נגד המפלגה הלאומית של בלתצר יוהנס פורסטר.
אף על פי שאנטישמיות הייתה קיימת בדרום אפריקה, היא לא הייתה דומיננטית בתנועה הלאומית האפריקאנרית שהרצוג היה מראשיה, הרצוג עצמו התנגד לאנטישמיות וראה בה נגע רע ובקרב המפלגה הלאומית אנטישמיות הייתה קיימת בעיקר בקרב חברי המפלגה מפרובנצית הקייפ.
ביחידת הקומנדו עליה פיקד שירתו יהודים אשר זכרו לחיבה את הרצוג.
כאשר הקים את המפלגה הלאומית מספר רב של יהודים בורים הצביע לו וגילה נאמנות למפלגה ולהרצוג למרות קולות אנטישמיות שנשמעו מקרב חלק מחבריה.
בנאום שנשא ביוהנסבורג ב-4 ביולי 1929 הרצוג שיבח בחום את התרומה היהודית למען הבורים, הוא הכריז שהיהודים, כמו האפריקאנרים, "חדורים עמוק ברוח הלאומיות של דרום אפריקה".
והוסיף: "במהלך המלחמה, בקרב האנשים הנאמנים ביותר והאמינים ביותר בקומנדו, כמעט תמיד היה אפשר למצוא יהודי בשורות האפריקאנרים".
הרצוג כמו סמאטס הביע תמיכה ברעיון הציוני ואף הטמיע את התמיכה במפלגתו אשר לאחר פרישתו ומותו המשיכה להביע תמיכה בישראל.
פסל של הרצוג בגובה 4 מטר הוקם בשנת 1977 במדשאות הקדמיות של בניין האיחוד.
הפסל הוסר ב-22 בנובמבר 2013 והועבר למיקום חדש בגנים.
הוא היה עדיין במצב טוב, למעט הסרת המשקפיים שנכללו במקור בפסל.
הפסל הוסר כדי לפנות מקום לפסלו של נלסון מנדלה.
שדה התעופה של בלומפונטיין נקרא עד 1995 על שמו.
בוויטבנק נקרא על שמו תיכון גנרל הרצוג.
תומכי הרצוג המציאו את הרצוגי, מאפה ממולא בריבה עם כיסוי קוקוס, שהיא עדיין ממתק פופולרי בדרום אפריקה.
ג'יימס ג'וזף בראון היה מוזיקאי אפרו-אמריקאי שנודע כאחת מהדמויות המשפיעות בתחום המוזיקה במאה ה-20. כזמר, מוביל הרכב, ומפיק מוזיקלי פורה, היה בעל השפעה בהתפתחות הגוספל והרית'ם אנד בלוז למוזיקת נשמה ונחשב לממציא מוזיקת הפאנק.
הוא גם השאיר חותם על סגנונות מוזיקה אחרים כולל הרוק, הג'אז, הרגאיי, הדיסקו, הדאנס והיפ-הופ.
מגזין "רולינג סטון" דירג את ג'יימס בראון במקום השביעי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים, ובמקום ה-10 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
נולד ב-3 במאי 1933 בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית.
אמנם שני הוריו היו שחורים, אך בראון העיד כי ישנו גם קשר סיני במשפחתו.
בראון גדל בעוני רב, וכשהיה בן 4 או 5, משפחתו עברה לאוגוסטה, ג'ורג'יה.
בשנים שלאחר מכן אמו של בראון עברה לניו יורק כתוצאה מבעיות משפחתיות ובראון נשר מהלימודים בגיל 12. בגיל זה החל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיטרה.
הוא אף ניהל קריירה קצרה בתור מתאגרף.
בגיל 16 הוא הורשע בגנבה ונשלח למרכז מעצר לנוער, שם הקים רביעיית גוספל.
בראון החל את קריירת המוזיקה המקצועית שלו בשנת 1953. תהילתו הייתה בשיאה בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, כאשר בשנת 1964 כתב את השיר "Out of Sight", שנחשב לשיר הראשון המיוחס לז'אנר הפ'אנק, ומאפייניו הם מקצבי ריקודים מקוטעים ונוכחות בולטת של כלי נשיפה.
בשנת 1967 הוציא את הסינגל "Cold Sweat" שהגדיר מחדש את הפ'אנק.
לא עוד סוג של רית'ם אנד בלוז עם כלי נשיפה, אלא נוסחה פשוטה יותר ובה אקורד אחד מוביל המשתנה רק פעם אחת במהלך השיר.
את השיר כולו מלווה לראשונה נגינת "גיטרה פ'אנקית", בה מנגנים ארבע פעימות אך הפעימה הראשונה מעוכבת בשמינית תיבה.
סגנון זה הועתק לאחר מכן לרוב שיריו של בראון ושל רוב אמני הפ'אנק.
למרות מספר בעיות אישיות ומכשולים שונים, הוא המשיך ליצור להיטים עד סוף שנות השמונים.
בשנות השישים והשבעים היה בראון מעורב בפרשות פוליטיות אמריקאיות, בעיקר כתוצאה מפעילותו בשמם של האפרו-אמריקנים, בהקשר זה נכתב השיר "Say It Loud — I'm Black and I'm Proud", שהיה אחד ההמנונים החשובים של מאבקי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
המסר של השיר השפיע על רבים: "אמור זאת בקול: אני שחור וגאה...
המון אנשים חושבים שיש בנו הרבה רשעות, אחרים חושבים שיש בנו הרבה חוצפה.
אבל אני אומר שלא נפסיק לזוז עד שנקבל את מה שמגיע לנו...
אנחנו דורשים עכשיו הזדמנות לעשות דברים בשביל עצמנו.
נמאס לנו לחבוט את הראש בקיר ולעבוד בשביל מישהו אחר.
נעדיף למות על רגלינו מלחיות על ברכינו".
בשנת 1992 זכה בראון בפרס גראמי עבור מפעל חיים.
הופיע בישראל בחודש פברואר 1987 בסינרמה.
בראון נפטר בחג המולד (25 בדצמבר) של 2006 כתוצאה מדלקת ריאות בגיל 73..
לאחר מותו הובאה אחר כבוד גופתו בכרכרה רתומה לסוסים למועדון "אפולו" בניו יורק שם הופיע לראשונה בשנת 1956 ודרך כוכבו וצלמו הוצג לראווה לבוש במיטב מחלצותיו, אלפים ממעריציו שרו ורקדו מחוץ לאולם על מנת לחלוק לו כבוד אחרון.
הלווייתו נערכה בטקס פרטי בן שלוש מאות מוזמנים בעיר מולדתו אוגוסטה, ג'ורג'יה.
ג'יימס ברטון הוא גיטריסט אמריקני.
חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ובהיכל התהילה של הרוקבילי.
מדורג במקום ה-20 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים" של מגזין הרולינג סטון.
כנגן גיטרה טבעי וללא הכשרה מקצועית, בורטון התחיל לנגן באופן מקצועי כשהיה בן 13. שנה לאחר מכן נשכר על ידי הלהקה הפופולרית "לואיסיאנה היירייד".
בשנות ה-50 וה-60 ניגן עם ריקי נלסון, בוב לומן ודייוויד יוסטון ובשנות ה-70 ניגן עם אלביס פרסלי.
ג'יימס ברוס היה מגלה ארצות סקוטי אשר עסק בחקר שרידים רומיים בצפון אפריקה.
בין השאר סייר גם ברודוס, בכרתים ובאסיה הקטנה.
ב-1768 הפליג בים סוף, ובמסעו זה הגיע לבאב אל מנדב וחקר את אתיופיה.
ב-1770 "גילה" את מקורות הנילוס הכחול.
ג'יימס ברוס נולד ב-14 בדצמבר 1730 בקינאירד, במחוז סטירלינגשייר, בסקוטלנד.
הוא למד באוניברסיטת אדינבורו והחל בלימודים לקראת בחינת עורכי הדין, אך נישואיו לבתו של מוכר יינות הביאו לכניסתו לעסק זה.
אשתו מתה באוקטובר 1754, לאחר תשעה חודשי נישואים.
וברוס יצא לתור את פורטוגל וספרד.
לאחר שבחן כתבי יד אוריינטליים באל אסקוריאל בספרד, החליט ללמוד ערבית וגעז, החלטה שקבעה את הקריירה שלו לעתיד.
ב-1758 ירש את אחוזת הוריו עם מות אביו.
עם פרוץ המלחמה בין בריטניה לספרד ב-1762 שלח ברוס לממשלה תוכנית להתקפה על אל פארול (Ferrol).
הצעתו לא אומצה, אך היא הובילה לבחירתו לתפקיד הקונסול הבריטי באלג'יר, עם הסמכה לחקור את עתיקות המדינה.
לאחר שחקר עתיקות במשך חצי שנה באיטליה, הגיע ברוס לאלג'יר במרץ 1763. כל זמנו הוקדש לחובותיו כקונסול בבית המשפט הפיראטי של הדיי.
באוגוסט 1765, עם הגעתו של קונסול מחליף, החל ברוס לחקור את החורבות הרומאיות בברבריה.
הוא חקר חורבות רבות במזרח אלג'יריה ולאחר מכן נסע בדרך היבשה מתוניס לטריפולי.
מפטולמטה (Πτολεμαΐδα) לקח ספינה להרקליון, אך ספינתו טבעה בסמוך לבנגאזי, ונאלץ לשחות לחוף.
לבסוף הגיע לכרתים ומשם המשיך לצידון.
במסעותיו בברבריה ובלבנט רשם וצייר ברוס את העתיקות שאותן חקר.
כמו כן, למד מספיק כדי שיתקבל במזרח כרופא.
ביוני 1768 הגיע לאלכסנדריה, לאחר שהחליט לצאת למסע לאיתור מקורות הנילוס שהאמין כי מקומם באתיופיה.
בקהיר קיבל את תמיכתו של השליט הממלוכי, עלי ביי.
הוא ביקר בתבאי, שם נכנס לקברו של רעמסס השלישי.
הוא חצה את המדבר והגיע אל קוסייר, משם המשיך במאי 1769 לג'דה.
הוא נשאר בחצי האי ערב תקופה מסוימת ולאחר מכן חצה בשנית את ים סוף והגיע למאסאווה, שהייתה אז תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
הוא הגיע לגונדר, בירת אתיופיה ב-14 בפברואר 1770. ברוס זכה לקבלת פנים חמה מתקלה היימנות השני, קיסר אתיופיה, ומיכאל סהול השליט בפועל ואשתו – ווזורו אסתר.
הוא נשאר באתיופיה שנתיים וצבר ידע שאפשר לו לבנות תמונה ברורה של החיים במדינה.
נחוש בדעתו לאתר את מקורות הנילוס הכחול, לאחר שהחלים ממלריה, יצא פעם נוספת למסע באוקטובר 1770.
ברוס יצא למסע מלווה בנציג מטעם המלך ובחבר יווני שגר באתיופיה.
ב-4 בנובמבר 1770 לאחר טיפוס של כ-3 קילומטרים, הגיעו השלושה בליווי המדריך לכנסייה קטנה שבנויה בסמוך לביצה.
המדריך טען כי הביצה היא מקור הנילוס, אך ברוס המשיך לחפש את מקורות הנילוס במשך 10 ימים, עד שב-14 בנובמבר הגיעה הקבוצה לאגם טאנה עליו הכריז ברוס כמקור הנילוס הכחול.
הפולמוס על מציאת מקור הנילוס
ברוס חשב שהנילוס הלבן הוא מקור המים העיקרי לנילוס, אך טען שהנילוס הכחול הוא "הנילוס של העתיקים" והוא המגלה שמצא את מקורותיו.
כיום ידוע שרמת אתיופיה הגבוהה והנילוס הכחול מספקים את חלק הארי של ספיקת הנילוס.
אלן מורהד טוען כי סביר שדווקא חברו היווני של ברוס – סטרטאס, שגר באתיופיה לפני הגעתו של ברוס הוא שהראה לברוס היכן מקור הנילוס.
לכן יש לראות את סטרטאס כמגלה מקור הנילוס הכחול.
המיסיונר הישועי פדרו פאיש נחשב על ידי רוב ההיסטוריונים כיום כאירופאי הראשון שגילה את מקור הנילוס הכחול ב-21 באפריל 1618. הכנסייה שמצא ברוס במקום, ככל הנראה הוקמה לציין את מאורע זה.
ברוס טען כי קטע זה מזיכרונותיו של פאיש זויף על ידי החוקר הישועי אתנסיוס קירכר.
לאחר פאיש ביקר את מקור הנילוס הכחול גם המיסיונר ז'רונימו לובו (Jerónimo Lobo), אשר גם את כתביו ביקש ברוס להפריך.
בפועל היו מצויים בידיו של ברוס עותקים לא נכונים של כתבי לובו, ולהערותיו על העותקים שהיו בידיו אין קשר לכתביו המקוריים של לובו אשר אומתו על ידי היסטוריונים.
עד כדי כך היו שונים הכתבים שבידיו עד ברוס טען שלפי כתביו של לובו, הוא שט ביבשה.
כמו כן הוא דחה את קיומה של הקוברה היורקת שתיאר לובו בכתביו.
ברוס עזב את גונדר בדצמבר 1771. הוא עבר דרך ממלכת סנאר לנוביה והיה לחוקר הראשון שמצא את נקודת המפגש בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן.
במרץ 1773 הגיע ברוס לצרפת, שם קיבל את פניו הרוזן דה בופון ואצילים אחרים.
הוא הגיע ללונדון כשנה לאחר מכן, אך בחר לפרוש לאחוזתו לאחר שנפגע מהתגובות הציניות למחקריו.
רק ב-1790 נענה להפצרות חברו דיינס בארינגטון לפרסם את סיפורי מסעותיו בספר מסעות לגילוי מקור הנילוס, בשנים 1768, 1769, 1770, 1771, 1772 ו-1773. בתחילה טענו נוסעים אחרים כי הספר אינו אמין, אך עם השנים הסתבר כי תיאוריו של ברוס היו מדויקים, והוכחה תרומתו לידע הגאוגרפי של דורו.
"Travels to Discover the Source of the Nile" (מסעות לגילוי מקור הנילוס), המתעד את מסעו בסוף המאה ה-18, וכולל אזכורים רבים של הקהילה היהודית ביתא ישראל ועדויות רבות לגבי ממלכתם, ספר שעורר את יהדות אירופה.
ג'יימס לוגאן ג'ונס הבן הוא גנרל לשעבר בחיל הנחתים האמריקני.
כיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשל של ברק אובמה.
בשנת 1967 התגייס ג'ונס לחיל הנחתים.
לאחר מכן לחם ג'ונס כמפקד מחלקה ופלוגה במלחמת וייטנאם.
בשנת 1985 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט הנחתים ה-9 ולאחר מכן פיקד על יחידת הסיור ה-24 של הנחתים.
ב-1994 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השנייה לאחר מספר תפקיד פיקוד נוספים בחיל כיהן מיולי 1999 ועד ינואר 2003, כמפקדו ה-32 של חיל הנחתים האמריקני.
בשנים 2003 - 2006 שימש כמפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית (COMUSEUCOM) וכמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה (SACEUR).
ב-1 בפברואר 2007, פרש מחיל הנחתים ומשירות לצמיתות, לאחר 40 שנות שירות.
ב-2007, ג'ונס עמד בראש הוועדה העצמאית של הקונגרס לכוחות הביטחון העיראקים, אשר בחנה את יכולותיהם של המשטרה וכוחות הביטחון העיראקיים.
בנובמבר 2007, הוא מונה לשליח מיוחד למזרח התיכון של מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
לצד זאת הוא כיהן כיושב ראש "המועצה האטלנטית של ארצות הברית", צוות חשיבה המתרכז במדיניות החוץ האמריקאית והיה נשיא ארגון אנרגיה הקשור ללשכת המסחר האמריקאית, ארגון השתדלנות הגדול בעולם.
לפי פרשנים שונים יחסו לישראל אינו אוהד במיוחד.
ג'יימס רוברטו ג'ונסטון הוא זמר, נגן גיטרה בס וכותב שירים סקוטי, הידוע בעיקר מעבודתו עם להקת "ביפי קליירו".
הוא ידוע גם בשמות ג'ים או ג'ימבו.
ג'ונסטון נולד וגדל בקילמרנוק שבמזרח איירשיר, סקוטלנד.
אחיו התאום בן החל לנגן בלהקת ביפי קליירו כמתופף ב-1995, לצד הסולן סיימון ניל, וג'ונסטון הצטרף אליו באותה שנה.
אחיו הצעיר אדם הצטרף בהמשך כטכנאי התופים של הלהקה.
הלהקה נקראה תחילה בשם "screwshish".
ב-1996 עברו חברי הלהקה לגלאזגו, וב-2001 הרשימו את חברת התקליטים "Beggar's Banquet" והוחתמו על חוזה הקלטות ראשון.
בהמשך ניגן ג'ונסטון בגיטרה בס גם בהרכב המוזיקלי "Marmaduke Duke".
ג'יימס בריאנט קונאנט היה כימאי, איש מנהלת חינוך, ואיש ציבור וממשל אמריקני.
כנשיא אוניברסיטת הרווארד, ביסס אותה כמוסד מחקרי.
קונאנט נולד בדורצ'סטר (Dorchester), מסצ'וסטס.
בלימודיו האקדמיים רכש ידיעות בכימיה באוניברסיטת הרווארד, בה השלים לימודי תואר ראשון ב-1914 במהלכם זכה לאות פי בטא קפא (Phi Beta Kappa), ורכש בה תואר דוקטור ב-1917. כפרופסור בהרווארד הוא התמקד הן בכימיה פיזיקלית והן בכימיה אורגנית.
ב-1924 הוא נבחר להיות חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1933 התמנה קונאנט לנשיא אוניברסיטת הרווארד, תפקיד שבו שימש עד 1953. ב-1941 העניק וינסטון צ'רצ'יל, כצ'נסלור (chancellor; נשיא) אוניברסיטת בריסטול, אות כבוד לקונאנט.
כמו כן, ב-1944 העניקה לו האגודה האמריקאית לכימיה את עיטורה הגבוה ביותר, מדליית פריסטלי (Priestley Medal).
בין השנים 1941 ל-1946 שימש יושב ראש הוועדה למחקר בביטחון לאומי (National Defense Research Committee), ארגון שהיה כפוף למשרד למחקר ופיתוח של ארצות הברית; במסגרת תפקיד זה הוא היה גורם מרכזי, יחד עם חברו וסגן נשיא MIT וניבר בוש, במינוף פרויקט מנהטן, שבמסגרתו פותחו פצצות הגרעין הראשונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש יועץ הן לקרן הלאומית למדעים (National Science Foundation) והן לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
עם גבור הביקורת הציבורית על השימוש בנשק גרעיני, שהופנתה מצד דמויות ציבוריות בולטות, כגון העיתונאי והפעיל למען השלום נורמן קאזנס והתאולוג ריינהולד ניבור, ביקורת שהטרידה את קונאנט, הוא מילא תפקיד חשוב "מאחורי הקלעים" בעיצוב הדעה הציבורית בסוגיה, כשעודד את כתיבת המאמר "ההחלטה" ("The Decision"), ואף ערך אותו לאחר מכן.
תפקידו של קונאנט בהנעה לכתיבת המאמר נחשף רק בעקבות מחקר היסטורי שנעשה ב-1989.
בשנים 1953 עד 1955 שימש קונאנט בתפקיד "הנציב האמריקאי העליון", נציג ארצות הברית בנציבות בעלות הברית העליונה, נציבות משותפת לארצות הברית, בריטניה וצרפת שנועדה לפקח על פיתוחה של גרמניה המערבית.
ב-1955 עד 1957 שימש בתפקיד שגריר ארצות הברית בגרמניה המערבית, הראשון ששימש בתפקיד זה.
ב-1960 היה חבר הוועדה למטרות לאומיות שהקים הנשיא דווייט אייזנהאואר לקביעת יעדים לאומיים.
כנשיא אוניברסיטת הרווארד, סייע קונאנט בהפיכתה של הרווארד, שהייתה עד אז מוסד לימוד קטן, לאוניברסיטת מחקר מגוונת ובעלת שם עולמי.
הוא החל את השימוש במבחני קבלה הבוחנים את הכושר האינטלקטואלי בקבלה ללימודי תואר ראשון, כדי לקבל תלמידים לפי הצטיינות אינטלקטואלית ולא לפי קשריהם החברתיים.
מכללות אמריקאיות רבות אימצו את הקו שהנחה קונאנט.
הוא היה לדמות ציבורית בולטת במאבק לרפורמה בחינוך הכללי, מאבק שבסופו אומץ מבחן SAT כבחינת כניסה לאוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית.
כמו כן, קונאנט פעל רבות כדי להפחית את הדגש המסורתי הניתן ללימודים הקלאסיים בתוכניות הלימוד לתואר ראשון, לטובת דגש על תחומים מדעיים ומודרניים.
כמו כן, היה פעיל במהלך הקריירה שלו בענייני חינוך ומדיניות לימוד המדע ברמת בית הספר התיכון וברמת המכללה, והיה תומך נלהב בהקמת מכללות קהילתיות.
ב-1959 חיבר את הספר "The American High School Today" ("בית הספר התיכון האמריקאי כיום").
על פעילותו בתחומים אלו קיבל את פרס סילבנוס ת'אייר (Sylvanus Thayer Award) היוקרתי מטעם האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
קונאנט אף פעל לקידום לימודי ההיסטוריה של המדע, ערך את הספר בן שני הכרכים "Harvard Case Histories in Experimental Science" ואף כלל את תחום לימודי ההיסטוריה של המדע בתוכנית הלימודים הכללית בהרווארד.
בעיניו של קונאנט, בחקר ההיסטוריה של המדע גישת המחקר השמה דגש על הממדים האינטלקטואליים והפנימיים של פיתוח המדע - בניגוד להתמקדות בגורמים ה"חיצוניים", כמו סוציולוגיה, כלכלה ופוליטיקה - תחזק את האידאולוגיה האמריקאית בעניין המלחמה הקרה ותסייע לאמריקאים להבין את חשיבות המדע מאז מלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה, המדע האמריקאי (ובייחוד תחום הפיזיקה, שבו ראה קונאנט תחום מייצג) עבר תהליך מהיר של השתלטות בידי מימון צבאי, וקונאנט פעל להרגעת החששות בעניין השחתה מוסרית של תחום המדע.
כמו כן, סייע קונאנט לתחילת הקריירה של תומאס קון, שלספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" נודעת השפעה מכרעת על מגוון תחומים בלימודי המדע.
ב-6 בדצמבר 1963 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
הוא נבחר לקבל את הפרס כבר בידי ג'ון פ.
קנדי, אך הטקס התעכב בשל ההתנקשות בחייו של קנדי בנובמבר 1963.
קונאנט מת בהנובר, ניו המפשייר, בשנת 1978. לאחר מותו הוקמו על שמו כמה בתי ספר, בוויסקונסין, באילינוי ובמישיגן.
כנשיא אוניברסיטת הרווארד, קונאנט הוביל קו של קבלה בברכה את משטרו של היטלר.
קצינים נאצים בכירים נשאו נאומים בקמפוס האוניברסיטה, וב-1934 אף נאם ארנסט האנפשטנגל בטקס קבלת התארים.
כמו כן, הוא הנהיג מדיניות של הגבלת הקבלה של סטודנטים יהודים לאוניברסיטה ושל העסקת חברי סגל יהודים.
ההיסטוריונים מורון ופיליס קלר, טענו כי הוא "חלק את האנטישמיות הקלה שהייתה נפוצה בקרב החוג החברתי שלו באותה תקופה".
בנוסף, בשנת 1940 הוא התנצל בפני האדמירל המפקד של אנאפוליס, לאחר שקבוצת הלקרוס של הרווארד ניסתה לעלות למגרש עם שחקן אפרו-אמריקאי בסגל.
מאמן הקבוצה היריבה, קבוצת הצי האמריקאי, סירב שקבוצתו תעלה למגרש.
לאחר מכן החליט מנהל האתלטיקה של הרווארד, ויליאם ג'יי.
בינגהאם, להדיח את שחקן הלקרוס, לוסיאן ויקטור אלקסיס הבן, מהאוניברסיטה, ולשלוח אותו חזרה לביתו בקיימברידג' ברכבת.
לאחר ששירת בצבא במלחמת העולם השנייה, ניסה אלקסיס לשוב להתקבל לבית הספר לרפואה של הרווארד, אך נדחה, בטענה כי מכיוון שיהיה הסטודנט השחור היחיד, לא יוכל למצוא שותף לחדר במעונות.
ג'יימס ברולין הוא שחקן, מפיק ובמאי אמריקאי.
זוכה פעמיים בפרס גלובוס הזהב ואביו של השחקן ג'וש ברולין.
נולד בשם קרייג קנת' ברדרלין (Craig Kenneth Bruderlin) בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
אמו הייתה עקרת בית ואביו היה פועל בניין.
בגיל ההתבגרות החל להראות עניין במשחק והושפע מאוד מהשחקן ג'יימס דין.
לאחר מכן הכיר את השחקן ראיין אוניל ששכנע אותו לנסות ולהיכנס לעולם המשחק.
בתחילת הקריירה שלו הופיע ברולין בהופעות אורח בסדרות כמו "Bus Stop" ו-"Voyage to the Bottom of the Sea".
לאחר מכן ביצע הופעות אורח בסדרה המצליחה באטמן לצידו של אדם וסט.
לאחר מכן חתם ברולין על חוזה עם חברת פוקס המאה ה-20. ב-1968 נבחר ברולין לככב לצידו של השחקן רוברט יאנג בסדרה ד"ר מרכוס וולבי בה גילם את דמותו של ד"ר סטיבן קיילי עד שנת 1976 בה הסתיימה הסדרה.
הסדרה זכתה לרייטינג גבוה והיוותה את פריצתו הגדולה של ברולין.
בשנת 1970 זכה בפרס אמי על משחקו בסדרה והיה מועמד שלוש פעמים לאחר מכן.
בשנים 1971–1972 זכה ברולין בפרס גלובוס הזהב.
בתחילת שנות השבעים החל להופיע ברולין בתפקידים מרכזיים יותר בקולנוע לצידם של שחקנים כמו קלינט איסטווד, פרנק סינטרה ויול ברינר.
בשנת 1978 שיחק בסרט קפריקורן 1 לצד אליוט גולד.
ברולין היה מועמד להחליף את השחקן רוג'ר מור בסרט אוקטופוסי אך לבסוף מור נשאר בדמותו של ג'יימס בונד.
בשנת 1983 שיחק ברולין בסדרה של המפיק אהרון ספלינג שנקראה "הוטל".
הסדרה שודרה במשך חמש עונות והסתיימה ב-1988. בשנים 1983–1984 היה ברולין מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרה.
בשנת 2000 שיחק ברולין בסרט זוכה האוסקר טראפיק של הבמאי סטיבן סודרברג.
בשנת 2002 שיחק בסרט תפוס אותי אם תוכל לצידם של טום הנקס ולאונרדו דיקפריו.
באותה שנה גם שיחק בסדרה הבית הלבן.
בשנת 2003 שיחק את דמותו של הנשיא רונלד רייגן בסרט משפחת רייגן ועל משחקו בסרט היה מועמד ברולין לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב בפעם החמישית.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן.
באותה שנה הופיע בסדרה הדרמה "חוק וסדר: מדור מיוחד", וב-2009 שיחק בסדרה "בניחוש חוקר".
בשנת 2013 ביצע ברולין הופעות אורח בסדרות קאסל וקומיוניטי.
בגיל 20 שינה את שמו לג'יימס ברולין.
בשנת 1966 לאחר 12 ימי היכרות בלבד נישא ברולין לשחקנית ג'ין קמרון.
לשניים שני ילדים, ג'וש ברולין (גם הוא שחקן הוליוודי) וג'ס.
בשנת 1984 השניים התגרשו לאחר 18 שנות נישואים.
ב-13 בפברואר 1995 מתה ג'יין בתאונת דרכים, יום לאחר יום הולדתו ה-27 של ג'וש בנה.
ב-1985 פגש ברולין את השחקנית ג'ן סמיתרס לה נישא שנה מאוחר יותר.
ב-1987 נולדה לשניים בת שנקראה מולי אליזבת'.
ב-1996 פגש ברולין את הזמרת והשחקנית האמריקאית-יהודייה ברברה סטרייסנד והשניים התחתנו ב-1 ביולי 1998 ומתגוררים במליבו.
מנישואיו אליה הוא אביו החורג לבן היחיד שלה, השחקן ג'ייסון גולד.
2002: תפוס אותי אם תוכל
2018: לבבות מלכותיים - גם במאי
2008: חוק וסדר: מדור מיוחד
2008: שודדי העיר האבודה - סרט טלוויזיה
2013: Christmas with Tucker - סרט טלוויזיה של הולמרק
2016: אני אהיה בבית לחג המולד - סרט טלוויזיה
ג'יימס אנדרו ג'ונס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2017.
ביולי 2017 מונה לסגן הנשיא לענייני כדורסל בפיניקס סאנס, באוקטובר 2018 קודם לעמדת הג'נרל מנג'ר הזמני של הקבוצה (לצד טרבור בוקשטיין), ובאפריל 2019 הוצג כג'נרל מנג'ר הקבוע.
במאי 2025, קיבל תפקיד של יועץ בכיר בקבוצה ובכך סיים את תפקידו כג'נרל מנג'ר.
ג'ונס שיחק במשך ארבע עונות (2003-1999) באוניברסיטת מיאמי, בעיר בה נולד וגדל.
מעמד השיא אליו הגיעה הקבוצה בתקופתו הוא שלב שמינית גמר אליפות המכללות, בעונת .
מבחינה אישית, עונת השיא של ג'ונס במכללה הייתה עונתו האחרונה, בה רשם של 16.9 נקודות ו-6 ריבאונדים למשחק.
ג'ונס נבחר בדראפט 2003 בבחירה ה-49 על ידי אינדיאנה פייסרס.
לאחר עונת רוקי חלשה בה שותף רק בשישה משחקים, נכנס ג'ונס בעונתו השנייה לרוטציית הקבוצה ושיחק ב-75 משחקים, כשהוא קולע 4.9 נקודות למשחק ואחוזי הקליעה לשלוש שלו (39.8%) מדורגים במקום ה-25 ב-NBA.
ב-25 באוגוסט 2005 הועבר ג'ונס בטרייד לפיניקס סאנס עבור בחירת סיבוב שני בדראפט 2008.
ב-11 ביולי 2007 נשלח ג'ונס לפורטלנד טרייל בלייזרס יחד עם זכויות הדראפט על רודי פרננדס עבור הסדר כספי.
את עונתו היחידה בפורטלנד, , סיים ג'ונס במקום השלישי בטבלת קלעי השלשות המדויקים ב-NBA עם 44.4% מטווח זה.
ב-9 ביולי 2008 מיאמי היט החתימה את ג'ונס על חוזה לשנתיים עבור כ-8 מיליון דולר.
ב-29 ביוני 2010 חתם ג'ונס על חוזה חדש בקבוצה לעונה אחת, עבור כמיליון דולר.
בפברואר 2011 זכה ג'ונס בתחרות השלשות של ה-NBA כשהוא מנצח בסיבוב הגמר את שחקני בוסטון סלטיקס פול פירס וריי אלן.
בסיום אותה עונה, ב-9 בדצמבר 2011, חתם ג'ונס על חוזה נוסף בקבוצה לשנתיים עבור כ-3 מיליון דולר.
בתקופתו של ג'ונס במיאמי זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות (-) והגיע לגמר ה-NBA בארבע עונות רצופות (-).
לקראת עונת חתם ג'ונס על חוזה בקליבלנד קאבלירס לעונה אחת עבור כ-1.5 מיליון דולר, כפי שעשה בכל אחת משתי העונות הבאות.
בעונת זכה עם הקאבלירס באליפות ה-NBA, ובעונת שיחק בגמר ה-NBA בפעם השביעית ברציפות, אך הקאבלירס הפסידו לגולדן סטייט ווריורס.
בסיום אותה עונה הודיע ג'ונס על פרישה ממשחק לאחר 14 עונות ב-NBA, ומונה לסגן הנשיא לענייני כדורסל בפיניקס סאנס.
ג'יימס ראמון ג'ונס היה סופר אמריקאי, מחבר "הקו האדום", "מעתה ועד עולם" ושורת ספרים רבי מכר נוספים.
ג'ונס נולד וגדל בעיירה רובינסון שבמדינת אילינוי.
בשנת 1939 התגייס לצבא ארצות הברית ושובץ לחיל הרגלים.
ג'ונס שירת כלוחם ברגימנט ה-27 שבאוגדת חיל הרגלים ה-25. תחילה הוצב ג'ונס בהוואי, שם חווה על בשרו את המתקפה היפנית על פרל הארבור.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה לחם בגואדלקנאל.
ג'ונס נפצע במהלך הלחימה ועוטר בלב הארגמן.
בשנת 1944 שוחרר משירות צבאי בדרגת רב-טוראי.
כעיתונאי סיקר את מלחמת וייטנאם.
השפעת שירותו הצבאי ניכרת בספריו ובהם "מעתה ועד עולם", בו עסק במתקפה בפרל הארבור, ו"הקו האדום", שתיאר את הלחימה כנגד היפנים בגואדלקנאל.
ג'ונס שהיה אחת ההבטחות האמריקאיות הגדולות לא מימש את היכולת שכה הרשימה בספרו הראשון.
"אחדים באו במרוצה", "לך אל עושה החלונות"\ "חודש מאי העליז" ואחרים היו כישלונות בעיני המבקרים.
הוא כתב גם תסריטים,לרוב לסרטים חסרי-חשיבות ובילה שנים ארוכות בפריז,צרפת.
הוא נפטר בגיל 55 ממחלת לב קשה.
עובד לסרט קולנוע - מעתה ועד עולם בשנת 1953.
עובד לסרט קולנוע - הקו האדום בשנת 1998.
ג'יימס ג'אד הוא מנצח בריטי.
ג'יימס ג'אד למד בטריניטי קולג' למוזיקה שבלונדון.
הוא למד לנגן בפסנתר ובהמשך הוא גם למד לנגן בעוגב ובחליל צד, כלי הנגינה העיקרי עליו הוא מנגן.
בעבר ג'יימס ג'אד שר במקהלה של הרטפורדשייר ובמקביל גם היה חלילן בתזמורת של הרטפורדשייר.
ג'אד החל בקריירה בינלאומית לאחר שהוזמן על ידי לורין מאזל לכהן כעוזר מנצח בתזמורת קליבלנד.
לאחר כארבע שנים הוא שב לאירופה ומונה על ידי קלאודיו אבאדו למנהל מוזיקלי אורח של תזמורת הנוער של האיחוד האירופי.
ג'אד ניצח על הפילהרמוניות של ברלין, ישראל, רוטרדם וסיאול, על הסימפוניות של סנטה צ'צ'יליה רומא, בייג'ינג, ההונגרית הלאומית, גוונדהאוס לייפציג, הלאומית צרפת, פראג, טונהאלה ציריך, מונטה קרלו, NHK טוקיו, שווייץ המערבית, ירושלים, פיטסבורג, סינסינטי, דאלאס, בולטימור, מונטריאול, סיאטל, יוטה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו ואינדיאנפוליס.
מאז סיום עבודתו בתזמורת של ניו זילנד, הוא מוגדר כ"מנהל מוזיקלי אמריטוס" של התזמורת.
חברת ההקלטות נקסוס הקליטה עם התזמורת הסימפונית של ניו זילנד הרבה תקליטים רבים של יצירות בניצוחו של ג'יימס ג'אד.
ג'אד היה גם מנהל מוזיקלי של "אגודת התזמורת הקטנה" בניו יורק ומנצח אורח ראשי של תזמורת הנוער של אסיה.
כמו כן היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הלאומית של ליל בצרפת ומנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית והאופרה של פלורידה.
ג'יימס ג'אד הוא מייסד של פרויקט מוזיקלי חינוכי לילדים במיאמי.
בין השנים 2014–2017 שימש ג'אד בתור המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון וזאת לאחר שניצח עליה כמנצח אורח בעונות קודמות.
באוקטובר 2015 פורסם שג'אד נבחר לתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הסלובקית.
הוא התחיל את תפקידו בפועל בשנת 2017 וסיים שם את תפקידו בשנת 2020.
החל מספטמבר 2016 מכהן ג'יימס ג'אד כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טג'אן שבקוריאה הדרומית.
הוא סיים את תפקידו בשנת 2022.
כמו כן ג'אד הוא גם מנהל מוזיקלי של סדרה למוזיקה קלאסית במרכז לאמנויות הבמה בראוורד סנטר שבפלורידה.
ג'אד מתגורר בארצות הברית, נשוי ואב לבת.
ג'יימס ג'ון דייוויס היה איש עסקים, סופר ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא ולשי.
הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית וכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית בשנים 1921–1930 וכסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1930–1945.
דייוויס נולד בדרום-מערב ויילס ב-27 באוקטובר 1873 והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1881 כשהיה בן שמונה.
תחילה הם התיישבו בפיטסבורג, ולאחר מכן החליפו מקום מגורים בתוך המדינה.
בצעירותו, עבד דייוויס במפעל פלדה ובשנת 1893 עבר למרכז אינדיאנה, שם עבד כפקיד עד שנת 1902. בשנים שלאחר מכן הוא התחתן ונולדו לו כחמישה ילדים.
מבחינה פוליטית, תמך דייוויס באאוגניקה ובעליונות המוסרית והכללית של הגזע האמריקאי הלבן.
בנוסף על כך, הוא התנגד במידה חלקית לזכויות עובדים.
בשנים 1921–1930 הוא כיהן כמזכיר העבודה תחת הנשיאים וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר.
עובדה זו מציבה אותו כאחד משרי הקבינט היחידים בתולדות ארצות הברית אשר כיהנו ברציפות תחת שלושה נשיאים.
בזמן כהונתו, נלחם בהגירה בלתי חוקית ובאיגודי העובדים.
עם היבחרו לסנאט בשנת 1930, הוא התפטר מתפקידו בקבינט.
בשנת 1944 הפסיד את מקומו בסנאט, ובכך סיים את עשייתו הציבורית.
הוא נפטר במרילנד בשנת 1972 ונקבר בפיטסבורג.
ג'יימס פטריק ג'ונסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
ג'ונסון נולד בעיר שאיין שבוויומינג, לאב אפרו-אמריקאי ואם מסמואה.
לג'ונסון חגורה שחורה מדרגה שנייה בקראטה.
עד תחילת לימודיו האקדמיים בגיל 18 השתתף ג'ונסון בשבעה קרבות MMA וב-20 קרבות קיקבוקס, ובכולם ניצח.
בין השנים 2007–2009 למד באוניברסיטת וייק פורסט אשר בווינסטון סיילם (קרוליינה הצפונית), ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה לצד שחקני ה-NBA לעתיד ג'ף טיג, אל-פארוק אמינו ואיש סמית'.
בשתי עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים של 14.8 נקודות ו-8.5 ריבאונדים למשחק, ובשתיהן נבחר לחמישייה השלישית של העונה במחוז ה-"All-ACC".
בדראפט ה-NBA 2009 נלקח ג'ונסון בבחירה ה-16, על ידי שיקגו בולס.
בעונה וחצי הראשונות שלו בשיקגו שותף ל-11.3 דקות בממוצע למשחק בלבד, בהן קלע כ-3.8 נקודות למשחק.
במהלך עונתו השנייה נשלח לקבוצת הבת של הבולס מליגת הפיתוח, איווה אנרג'י, ובשמונת משחקיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 19.3 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים ו-2.5 חסימות למשחק.
במהלך עונתו השנייה ב-NBA הועבר בטרייד לטורונטו ראפטורס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
מאז הגיעו לקבוצה שימש ג'ונסון כשחקן חמישייה קבוע, ועד סיום עונת הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 9.1 נקודות ו-4.7 ריבאונדים בכ-26 דקות בממוצע למשחק.
לקראת עונת נשלח ג'ונסון בטרייד לסקרמנטו קינגס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
בעונתו היחידה בסקרמנטו שימש כשחקן ספסל וקלע 5.1 נקודות למשחק.
משלא מצא קבוצה בפתיחת עונת , חתם ג'ונסון על חוזה בקבוצת ריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעשרת משחקיו בקבוצה רשם ממוצעים מרשימים של 18.5 נקודות, 9.1 ריבאונדים, 4.8 אסיסטים, 1.9 חטיפות ו-3.4 חסימות למשחק.
בדצמבר 2013 חזר ל-NBA כשחתם על חוזה בממפיס גריזליס, ועד סיום עונת 2013/2014 קלע במדיה 7.4 נקודות למשחק כשחקן ספסל.
לקראת עונת חתם על חוזה לשתי עונות בטורונטו ראפטורס.
בפלייאוף העפיל עם הראפטורס לשלב גמר האזור המזרחי, לראשונה בתולדות הקבוצה.
ביולי 2016 חתם על חוזה לעונה אחת במיאמי היט, עבור כ-4 מיליון דולר.
בסיום אותה עונה, בה קבע שיאי קריירה בממוצעי נקודות (12.8), ריבאונדים (4.9) ואסיסטים (3.6) למשחק, חתם על הארכת חוזה במיאמי ל-4 עונות נוספות עבור כ-60 מיליון דולר.
בפברואר 2020 הועבר למינסוטה טימברוולבס במסגרת טרייד בין 3 קבוצות, בו הייתה מעורבת גם ממפיס גריזליס.
ב-20 בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ושבוע לאחר מכן נשלח בטרייד נוסף לדאלאס מאבריקס.
ב-26 במרץ 2021 הועבר ג'ונסון בטרייד לניו אורלינס פליקנס יחד עם ווס איוונדו, בתמורה לג'יי.
לקראת עונת 2021/2022 חתם ג'ונסון על חוזה לעונה אחת בברוקלין נטס.
ב-16 בספטמבר 2022 חתם באינדיאנה פייסרס.
ג'יימס ברבור היה פוליטיקאי, עורך דין ובעל מטעים אמריקאי.
הוא כיהן כנציג מטעם מחוז אורנג' באספה הכללית של וירג'יניה ויושב ראש בית הנבחרים של המדינה.
הוא היה מושל וירג'יניה ה-18 והראשון שהתגורר במעון המושל הנוכחי.
לאחר מלחמת 1812 נבחר ברבור לסנאט ארצות הברית וכיהן בו בין השנים 1814 – 1825. לאחר מכן ועד 1828 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ג'יימס ברבור נולד באחוזה שנקראה לימים על שמו, ברבורסוויל, שבמחוז אורנג' שבווירג'יניה.
הוא היה בנם של תומאס ברבור (שהיה חבר בבית הנבחרים של המושבה ב-1769) ושל אשתו מרי פנדלטון תומאס.
סבו, שגם נקרא ג'יימס ברבור (1707–1775), רכש אדמות במחוז ספוטסילבניה ב-1731 וב-1733, ודודו, שגם הוא נקרא ג'יימס ברבור, ייצג גם הוא את המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה.
משני הצדדים במשפחתו היה ברבור נצר למתיישבים הראשונים בווירג'ינה ובמיוחד במחוז אורנג' ומערבה ממנו.
בעת לידתו של ג'יימס, החזיקה משפחתו בבעלותה שטח של כ-8 קמ"ר ועבדים רבים.
עם זאת, המשפחה סבלה מתהפוכות פיננסיות במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובתקופה שאחריה.
אף על פי כן, ג'יימס סיים את חינוכו הפורמלי אצל מורים פרטיים ובבית הספר התיכון בעיירה גורדונסוויל שבמחוז.
אחיו, פיליפ פנדלטון ברבור, היה לימים יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1792 נשא ברבור לאישה את לוסי ג'ונסון, בתו של בנג'מין ג'ונסון שייצג את מחוז אורנג' באספה הכללית של וירג'יניה ב-1790. השניים הביאו לעולם שלוש בנות (אחת מהן, פרנסס, מתה ב-1801 כתינוקת) וארבעה בנים, כולל ג'יימס ברבור ובנג'מין ברבור (1821–1894, לימים רקטור אוניברסיטת וירג'יניה).
ברבור שירת כסגן השריף של מחוז אורנג' החל משנת 1792. ב-1794 הוא החל לעסוק בעריכת דין בווירג'יניה.
ממתנות החתונה שקיבל מאביו וכן מעבודתו כעורך דין וניהול החווה שלו, עלה בידו לצבור הון אישי.
ידידו ושכנו מאחוזת מונטיצ'לו הסמוכה, הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון, סייע לו לעצב את המעון שבו חי ברבור במשך רוב חייו הבוגרים ונקרא "ברבורסוויל".
ב-1798 היו בבעלותו כמה עבדים והוא הרחיב את המטע שלו במשך השנים, כפי שעשה שכנו מהצד השני, הנשיא ג'יימס מדיסון באחוזת מונטפלייר.
חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה
ב-1796 נבחר ברבור כנציג מחוז אורנג' לבית הנבחרים של וירג'יניה והוא היה לחבר הצעיר ביותר בבית.
הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1804 ושוב מ-1807 ועד 1812. ברבור נודע בשל רהיטות לשונו והיה חבר בכמה ועדות בבית הנבחרים, כולל כהונה כיושב ראש של כמה מהן, כולל ועדת החסינות והבחירות וועדת הכספים.
במשך שנים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ברבור החזיק בדעות רפובליקניות, בדומה לשכניו ג'פרסון ומדיסון.
הוא התנגד בנחרצות לחוקי הזרים וההסתה של 1798 ועשה שימוש בצחות לשונו כדי לתמוך ב"החלטות וירג'יניה" ברבור האמין שהחוקים ותומכיהם מהווים איום על ארצות הברית וציין ש"הפיכת המתקפה הצפויה מחוץ לארץ לעילה לתקיפת עקרונות החירות, גרמה להסטת הווילון באופן ברור למי שהיה מוכן לראות זאת".
ברבור סירב לתמוך בחקיקה שהרחיבה את סמכויות המשטר, במיוחד סמכויות ללא כל בקרה.
בבית הנבחרים התגאה ברבור בכתיבת החוק שייסד את הקרן הספרותית של וירג'יניה, שעבר ב-2 בפברואר 1810. החוק דאג למימון לחינוך הציבורי בכל מחוזות המדינה.
מאוחר יותר הוא ביקש שהכיתוב היחידי על מצבתו יהיה האזכור של חוק זה, כעדות לאמונתו החזקה שהחברה תתקדם רק באמצעות החינוך.
עם זאת, הוא גם האמין שיכולות אינטלקטואליות מקושרות למגדר, גזע ובעלות על הקרקע.
ב-1811 הכריז ברבור על מועמדתו למשרת מושל וירג'יניה, אך בבחירות הפסיד למושל המכהן, ג'ורג' ויליאם סמית'.
עם זאת, ב-26 בדצמבר אותה שנה נספה סמית' בשריפה בתיאטרון בריצ'מונד.
ב-3 בינואר 1812 התכנס בית המחוקקים של וירג'יניה ובחר בברבור כמושל.
באותה עת הצי המלכותי הבריטי גייס בכפייה מלחים אמריקאים לשירות על אניותיו (כולל תושבי וירג'יניה, בעיקר ליד המפטון רודס ונורפוק).
ברבור תמך במלחמה נגד בריטניה, וראה בכך את הדרך היחידה לשים קץ לפגיעה הבריטית בריבונות ארצות הברית.
אביו של ברבור אימן את המיליציה של מחוז אורנג', כך שהוא היה מודע לאי-כשירותם.
הוא שאף לדאוג למימון מיליציה מדינתית ובאופן אישי סייר באזור הגאות והשפל שהיו בסיכון הגבוה ביותר.
ב-18 ביוני 1812 הכריז הקונגרס של ארצות הברית על מלחמה, מלחמת 1812 פרצה וברבור זכה לכינוי "מושל המלחמה" (The war governor).
ככל הנראה בשל ההכנות שביצע למלחמה לא התמודד מולו איש, ובנובמבר הוא נבחר מחדש למשרת המושל.
ב-1813 היו חופי וירג'יניה נתונים לפשיטות של ספינות בריטיות.
כמה מנציגי בית הנבחרים התנגדו לתמיכתו של ברבור בנשיא מדיסון ובאחדות הלאומית, אף על פי כן הוא נבחר מחדש.
במהלך 1814 עלה לבסוף בידו של ברבור לשכנע את בית הנבחרים לאשר את גיוסם של 10,000 חיילים למיליציה שתהיה תחת שליטת הממשל הפדרלי.
נבזזה ולבסוף תמה המלחמה לאחר חתימת הסכם גנט.
ברבור גם אישר את חקר נהר ג'יימס וקיבל מימון לשיפור הדרכים במדינה.
הוא גם היה המושל הראשון שהתגורר במעון המושל, שבנייתו תוכננה על ידי אלכסנדר פריס.
ברבור זכה למחמאות מתושבי מדינתו על מנהיגותו במהלך המלחמה.
בינואר 1815 נכנס ברבור, אז בן 40, כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ריצ'רד ברנט שמת.
אף על פי שבעבר הוא התנגד לקיומו של בנק לאומי, הנשיא מדיסון תמך בהקמתו, כך שברבור היה לתומך הראשי של החוק להקמת הבנק השני של ארצות הברית שנוסח על ידי מזכיר האוצר, אלכסנדר ג'יימס דאלאס ושאישר לבנק הון של 50 מיליון דולר.
החוק עבר אף על פי שניסיונות קודמים לחקיקתו כשלו.
ברבור שיתף פעולה עם הסנאטורים ג'ון קלהון והנרי קליי ביצירת פשרות בסוגיית העבדות.
אף על פי שאחיו, פיליפ ברבור, כיהן במקביל בבית הנבחרים, עמדותיהם ואופן הצבעתם היו שונים לעיתים.
ג'יימס ברבור הציע את הקמתה של ועדה לענייני דרכים ותעלות, תמך ב"חוק ההטבות" שאפשר הוצאת כספי הרווחים של הבנק הלאומי לטובת הציבור, והציע חקיקת תיקון בחוק שיעניק לקונגרס את הסמכות לייחד כספים למען הציבור.
הוא גם התנגד לצמצום גודלו של הצבא, תמך בחוק לביטול ענשי מאסר בעוון אי תשלום חובות והציע את "חוק הניווט של 1818".
החוק סגר את הכניסה לנמלים אמריקאים בפני ספינות שהגיעו מנמלים בריטים שהיו סגורים בפני ספינות אמריקאיות.
ברבור קיווה שחוק זה יעודד את הבריטים לפתוח את נמליהם.
עם זאת, צעד זה נכשל, וב-1823 חוקק בעקבות פשרה חוק שאפשר סחר הדדי.
ב-1819 נבחר ברבור לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט.
הקונגרס ה-16, שברבור עמד בראשו, אימץ את פשרת מיזורי בנוגע לעבדות בארצות הברית.
למעשה הציע ברבור לשלב את החוק שצירף את מיזורי כמדינה בארצות הברית (לאחר שתמך באפשרות להתיר לתושבי מיזורי להצביע בעד העבדות) עם חוק שצירף את מיין כמדינה, זאת כניסיון למנוע מהסנאטורים מהמדינות הצפונית להשיג את תמיכתם של ארבעה סנאטורים מתנגדי העבדות.
ייתכן שנאומו של ברבור בישר מראש את עמדת הדרום במלחמת האזרחים שפרצה לאחר מותו:
כסנאטור, נתן ברבור את חסותו להחלטה למתן אות כבוד לקולונל ריצ'רד ג'ונסון על מאמציו בקרב על התמז.
ג'ונסון וברבור יהיו עד מהרה ידידים קרובים בעקבות מאמציו של זה האחרון.
מאוחר יותר קידם ג'ונסון את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
עם זאת, אותה שותפות עם אדמס, שאותו בחר הסנאט ברוב קטן מאוד על אנדרו ג'קסון, תמיט מאוחר יותר אסון הן על הקריירה של קליי והן על זאת של ברבור.
בדצמבר 1825 נבחר ג'ון רנדולף רונק, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מסיעת תומכי אנדרו ג'קסון, להחליף את ג'קסון כסנאטור מטעם וירג'יניה.
כמו ברבור, הוא הגן על העבדות, אף על פי שהוא היה חבר תנועת ההתיישבות האמריקאית, בדומה להנרי קליי, ובניגוד לברבור, הוא יצווה לימים בצוואתו לשחרר את עבדיו.
רנדולף רונק התנגד הן לרעיון הבנק הלאומי והן לפשרת מיזורי שברבור סייע לקליי להעביר את חקיקתם.
לאחר השבעתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-4 במרץ 1825, אישר הסנאט את מינויו של ברבור לתפקיד מזכיר המלחמה ושל הנרי קליי לתפקיד מזכיר המדינה.
תפקידיה העיקריים של מחלקת המלחמה היו לנהל את צבא ארצות הברית ולדאוג לענייניהם של האינדיאנים בארצות הברית.
עד מהרה נקלע ברבור לעימות עם מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' טרופ, שביקש לגרש את שבטי המוסקוגי משטח אדמה של כ-20,000 קמ"ר.
שבטי המוסקוגי בצפון סייעו לבריטים במלחמת 1812 וחוואי ג'ורג'יה היו מעורבים במלחמה בניסיון להשיג את קרקעותיהם של שבטי המוסקוגי הדרומיים, אף על פי ששבטים אלו נטמעו בקרב האוכלוסייה האמריקאים וסייעו לה במהלך המלחמה.
ב-1826 ניהל הנשיא אדמס משא ומתן על הסכם וושינגטון שכלל תנאים קצת יותר מועדפים מבחינתם של האינדיאנים.
שני החוזים ביססו את העברתם מערבה מעבר לנהר המיסיסיפי (כפי שמאוחר יותר עשה הנשיא ג'קסון לשבטי הצ'רוקי במסלול הדמעות).
המושל טרופ רגז על כך שההסכם השני אפשר לכמה משבטי המוסקוגי להישאר בג'ורג'יה והחל לבצע סקר לקראת מכירת האדמות שנותרו, ואיים בהקמתה של מיליציה, ובנקודת זמן זו חדלה הממשלה הפדרלית להגן על האינדיאנים.
כל אדמות המוסקוגי נתפסו ועד 1827 הם גורשו מג'ורג'יה.
ב-1826 ירדה האהדה הציבורית כלפי הנשיא אדמס בהשוואה לזו שזכה לה יריבו ב-1824 (ומי שיהיה יריבו ב-1828), אנדרו ג'קסון, זאת בדומה למזכיר המדינה קליי.
אף על פי שהיו כאלו שתמכו בהצבתו של ברבור כמועד לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות ב-1828, הוא ביקש במקום זאת לקבל את המינוי לשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
המבקרים טענו שברבור חיפש מקום מפלט מהבחירות המתקרבות.
עם זאת, האינטלקטואלים האירופאים קיבלו את השגריר החדש.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 היה ברבור חבר ב"מכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" , כפי שהיו אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים נוספים מתחומי הצבא, הרפואה ותחומים נוספים.
ב-1 ביולי 1828 הוענק לברבור תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר תבוסתו של הנשיא אדמס בבחירות 1828, שב ברבור לווירג'יניה, שם הוא הכריז על מועמדותו לבית הנבחרים המדינתי.
אף על פי כן, הקשרים של ברבור עם אדמס ומדיניותו הלאומנית, גרמו לחינו לסור בעיניהם של הרפובליקנים של וירג'יניה.
על אף האנאלפביתיות של יריבו, הבחירות היו צמודות מאוד ואף על פי שברבור הוכרז כמנצח, הוגש ערעור על התוצאות.
לפי שהתקבלה ההחלטה הרשמית פרש ברבור מהמרוץ ב-16 בפברואר 1831, תוך שהוא מציין את העוינות של בית הנבחרים של וירג'יניה כלפיו.
ברבור המשיך להיות פעיל בפוליטיקה הארצית.
בדצמבר 1831 הוא נכח בוועידה הראשונה של "המפלגה הלאומית הרפובליקנית" שהתקיימה בבולטימור ונבחר כיושב הראש שלה.
הוועידה בחרה בהנרי קליי כמועמדה בבחירות לנשיאות ב-1832 ובג'ון סרג'נט כמועמדה לסגן הנשיא.
ברבור גם היה יושב הראש של ועידת המפלגה הוויגית ב-1839 בהאריסברג, פנסילבניה ושבחרה בבן וירג'יניה, ויליאם הנרי הריסון, שניצח בבחירות לנשיאות ב-1840 והיה לנשיאה התשיעי של ארצות הברית.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים נהג ברבור לנאום נאומי תמיכה בפוליטיקאים שהיו ידידיו.
אחד הפרשנים אמר: "המושל ברבור הציג הופעה מרשימה, עם פנים מרשימות, גבות ארוכות ועבות ותלתלים כסופים שופעים.
עם קולו המלכותי הרם, הוא נראה כמו סנאטור רומי בימיה האחרונים של הרפובליקה".
עם זאת, בריאותו החלה להתדרדר ואת חודשי חייו האחרונים הוא בילה באחוזתו, ברבורסוויל.
ג'יימס ברבור נפטר ב-7 ביוני 1842 ונטמן בבית הקברות המשפחתי שבאחוזתו.
קברו של ברבור וחורבות אחוזתו נותרו בתחומי יקבי ברבורסוויל המודרניים.
החורבות רשומות במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית ונכללות בתחומי "המחוז ההיסטורי הכפרי מדיסון-ברבור" .
עם זאת, מצבתו של ברבור היא למעשה העתק מאוחר שסותת ב-1940.
בנוסף לעיירה ברבורסוויל עצמה שבווירג'יניה ולכפר בשם זהה בווירג'יניה המערבית, הונצח שמו של ברבור בשמות מחוזות בווירג'יניה המערבית ובאלבמה.
עם זאת, העיר ברבורוויל שבקנטקי מנציחה ככל הנראה את דודו.
בספריית מדינת וירג'יניה שמורים מסמכיו הרשמיים.
משפחת ברבור המשיכה להיות בעלת השפעה פוליטית בחלק זה של וירג'יניה עד סוף המאה ה-19, אף על פי שעבדיהם שוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בן דודו של ברבור, ג'ון ס.
ברבור (1855-1790) כיהן גם הוא כחבר בבית הנבחרים של המדינה והיה יושב הראש של ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1852. בניו של ג'ון ס.
ברבור, ג'יימס ברבור ואחיו הבכור, ג'ון ס.
ברבור הבן, כיהנו כנציגים בבית הנבחרים של וירג'יניה לפני מלחמת האזרחים.
אותו ג'יימס ברבור השתתף בוועידת החוקה של וירג'יניה ב-1850 ובוועידת הפרישה של מדינות הדרום ושירת בצבא הקונפדרציה, בעוד שאחיו המשיך לנהל את מסילת הברזל של אורנג' ואלכסנדריה.
לאחר המלחמה ארגן ג'ון ס.
ברבור הבן מחדש את המפלגה השמרנית של וירג'יניה כמפלגה הדמוקרטית וכיהן הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט.
ג'יימס בררנדילי הוא מבקר קולנוע אמריקאי הכותב בבלוג "ReelThoughts".
ביקורותיו מופיעות ב-Rotten Tomatoes, והוא פרסם שני אוספים של ביקורות על סרטים ב-DVD ובווידאו.
הוא ידוע גם כמחבר ספרות פנטזיה.