tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשרותו הצבאי שרת סטיינברג בשורות המודיעין של הצי האמריקאי; קודם בתפקיד של "צופה מזג אוויר", בגבול בין הודו וסין והוטס מספר פעמים לקונמינג במשימה להעביר לפרטיזנים מאואיסטיים, בעזרת רישומים, שיעורים על שיטות לפוצץ גשרים יפאניים.
לאחר מכן נשלח על ידי ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים, ויליאם דונובן לצפון אפריקה ואיטליה.
משימתו הייתה לתרום לתעמולה האנטי-נאצית על ידי הפצת קריקטורות מעבר לקווים.
חלקן פורסמו בעיתון "נוייס דויטשלנד".
ב-1946 סיקר סטיינברג, מטעם המגזין "ניו יורקר", את משפטי נירנברג.
מאוחר יותר יצא למסעות ברחבי אירופה, דרום אמריקה, ברית המועצות, אפריקה ואסיה.
לאחר המלחמה הפך סגנונו למופשט, פילוסופי וסימבולי יותר.
בשנים הראשונות לפעילותו האמנותית בניו יורק פקדו סטיינברג ואשתו, את חוגי הבוהמה הניו יורקית שבהם התחכך עם אמנים, עורכי מגזינים, מעצבים ואדריכלים מפורסמים.
ב-1946 נמנה, יחד עם ארשיל גורקי, איסאמו נוגוצ'י ורוברט מאד'רוול, עם "ארבעת-עשר האמריקאים" שיצירותיהם הוצגו בתערוכה שנחשבה ציון דרך במוזיאון לאמנות מודרנית.
סטיינברג עבד בחייו עם שלוש גלריות חשובות בעיר: בתחילה במקביל - בטי פרסונס וסידני ג'ניס ואחרי 1982 - גלריית פייס .
ספר הרישומים הראשון שלו "All in Line", שיצא לאור ב-1945, זכה להצלחה.
בשנים 1947–1961 יצר סטיינברג סדרות של ציורי קיר למען לקוחות שונים.
כשגריר של האמנות האמריקאית שלאחר המלחמה, התבקש סטיינברג ליצור ציור קיר בטריאנלה העשירית לאדריכלות ועיצוב במילאנו ב-1954 שהתפרש על ששת הקירות המתפתלים של מבוך הילדים.
הרישום, ששמו "הקו" מתאפיין, בהתאם למתודולוגיה אופיינית לסטיינברג, בסוג של אסוציאציות חופשיות חזותיות, לפיהן יד האמן הופכת לזרם של נושאים - בניינים, גשרים, שחיינים, מטוס וכו' ומסתיים בגולש סקי בתנועה ההופך לחתימת הצייר.
בגישתו ההומוריסטית - פילוסופית המאפיינת את "הספרות המצוירת" שיצר, מצא סטיינברג מודל ספרותי בכתבי הסופר האמריקאי הנערץ עליו, ס.
פרלמן , שפרסם את רשימותיו ב"ניו יורקר".
בשנת 1955 יצר את סדרת הרישומים "דרכונים" (The Passport) המשלבת טביעות אצבעות.
קולאז' פנורמי תחת הכותרת "האמריקאים" הציג בביתן ארצות הברית בתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958. ב-1966 יצר סטיינברג בגלריה מאג (Maeght) בפריז קולאז'ים על הקירות בשם "מסיכה".
אחד מרישומיו המפורסמים "I Do, I Have, I Am", שהופיעו בשער ה"ניו יורקר" בשנת 1971, העביר לקח מוסרי לגבי מרכיבים שונים של חיי האדם: עולם העשייה, עולם החומר ועולם הזהות - זאת בעזרת המיקום בדף והצבעים.
בסוף שנות השישים הפכו ציוריו על העיר ניו יורק ועל העולם לפסימיים יותר.
הוא הציג את חזיתות הבתים כמבוכים מפחידים ואת מיקי מאוס, למשל כטרוריסט במגפיים.
אימת חוסר היציבות בעולם משתקפת, למשל, ביצירה "מלחמת רחוב" (Street War) (1972–1974).
במהלך השנים יצירותיו של סטיינברג הוצגו בשמונים תערוכות יחיד בגלריות ובמוזיאונים ברחבי אמריקה ואירופה, לרבות אחת רטרוספקטיבית במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בשנת 1978 ושנייה ב-IVAM, המכון לאמנות מודרנית בוולנסיה, בספרד בשנת 2002.
תערוכה מיוחדת בשם "סטיינברג: איורים", שהעניקה מבט מקיף על קריירת האמן, הוצגה ב-2006 בשמונה תחנות בארצות הברית ובאירופה.
1968 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1978 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
סולאר הוא רומן מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן.
פורסם לראשונה ב-18 במרץ 2010 בהוצאת רנדום האוס.
זהו רומן סאטירי על מייקל בירד, פיזיקאי זוכה פרס נובל, כישלונותיו בחייו האישיים, ונסיונותיו השאפתניים והציניים להתמודד מול בעיות שינוי האקלים ויצירת אנרגיה סולארית.
הספר תורגם לעברית על ידי מיכל אלפון ויצא לאור בספטמבר 2011 בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
ב-2010 זכה הספר בפרס "בולינגר אברימן וודהאוס" (Bollinger Everyman Wodehouse Prize), פרס ספרותי בריטי בתחום הספרות הקומית.
מייקל בירד הוא פיזיקאי חתן פרס נובל, ידוע בזכות הגילוי הגדול שלו "מזיגת בירד-איינשטיין".
הספר עובר בשלוש תחנות בחייו של בירד ב-2000, 2005 ו-2009 בשילוב זכרונות מימיו כסטודנט באוקספורד.
בירד עומד בראש מרכז מחקר בעיר רדינג, לחקר חלופות ליצירת אנרגיה זמינה ובלתי מתכלה.
אין לו אמונה רבה בפרויקטים הנחקרים, ומשרתו היא בעיקרה מינוי פוליטי.
הוא בוגד באשתו החמישית, פטריס, כפי שבגד בנשותיו הקודמות.
בניגוד לנשים הקודמות, פטריס אינה מאשימה ומאיימת לעזוב אותו, אלא מנהלת רומן משלה עם השיפוצניק שלהם, רודני טרפין.
כאשר בירד רואה שהוא מאבד את אשתו הוא חש שהיא האישה המושלמת בשבילו ושוקע בדיכאון.
הוא יוצא למסע אל הקוטב הצפוני על מנת לחקור את שינויי האקלים במשלחת שבה הוא המדען היחיד בקרב קבוצה של אמנים.
כשהוא שב לביתו, הוא מגלה שלאשתו יש רומן נוסף עם פוסט דוקטורנט שלו, טום אולדוס.
בהתנגשות ביניהם טום נהרג בתאונה משונה ומחרידה.
בירד מפליל את החבר של פטריס, טרפין, שמואשם ברצח ונדון ל-16 שנות מאסר.
בירד יורש את המחקר הסודי של אולדוס ליצירת אנרגיה על ידי פוטוסינתזה מלאכותית.
בירד זוכה לסיקור תקשורתי משפיל.
בכל זאת הוא מצליח לבנות לעצמו מוניטין של מי "שמציל את העולם" על ידי שימוש באנרגיית השמש.
הוא רושם על שמו פטנטים המבוססים על תגליותיו של טום אולדוס.
הוא מפוטר ממשרתו במכון המחקר ברדינג, אך עובד על תוכניות ליצירת אנרגיה בעזרת פוטוסינתזה מלאכותית.
בירד ממשיך לפטם את עצמו, והנאותיו הגסטרונומיות מתוארות בפירוט רב.
יש לו בת-זוג חדשה ומסורה, מליסה, שמשתוקקת לילד משלה.
בניגוד לרצונו היא נכנסת להריון ממנו.
כעת בירד הוא בן 62 ואב לילדה, בתה של מליסה.
בריאותו לקויה והוא מודאג מכתם חשוד שיש לו על כף היד.
הוא עסוק בשלבים אחרונים של בניית תחנת כוח סולרית בתכנונו בעיירה לורדסברג שבניו מקסיקו.
שם יש לו חברה נוספת, מלצרית בשם דרלין.
דרלין רוצה להתחתן אתו, אך לו נוח להישאר במצבו הנוכחי, עם מליסה וקטריונה, בתו בת השלוש.
כל בעיותיו מגיעות לשיאן בערב טקס הפתיחה של תחנת הכוח.
טרפין שוחרר מהכלא, ומגיע אליו בבקשת עבודה.
מליסה והבת טסות מלונדון להתעמת איתו ועם דרלין.
עורך דין העוסק בפטנטים מאשים אותו שהוא גנב את רעיונותיו מטום אולדוס, ומאיים בתביעה.
הרופא מאשר שהנגע בידו הוא ממאיר.
שותפו לעסקים נוטש אותו עם חובות של מיליוני דולרים.
אז גם נודע לו שמישהו חיבל בקולטי השמש.
בסצנת הסיום יש בו תחושה לא מוכרת של דבר-מה גואה, הוא מפרש את זה כאהבה לבתו, אך בהחלט יכול להיות שהוא חש בסימנים ראשונים של התקף לב.
הספר הוא בראש וראשונה יצירה בדיונית אך מבוססת על המדע וההיסטוריה מודרנית.
מסעו של מייקל בירד לאזור הקוטב הצפוני מבוסס על מסע של מקיואן עצמו לשם ב-2005, עם קבוצה של מדענים ואמנים שנועדה לצפות מקרוב בשינויי האקלים.
סול יורוק היה אמרגן יהודי-אמריקאי בעל שם עולמי.
יורוק נולד בעיירה בשם פוגאר (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז בריאנסק) באימפריה הרוסית, בשנת 1888, והיגר לארצות הברית ב-1906 ובשנת 1914 הפך לאזרח אמריקאי.
בשנת 1935 הציג רובינשטיין את יורוק לפני הזמרת מריאן אנדרסון, ויורוק ניהל את עסקיה מאז ועד תום הקריירה שלה.
כמה שנים לאחר מכן, היה יורוק שותף, יחד עם וולטר וייט מן ה-NAACP והגברת הראשונה של ארצות הברית, אלינור רוזוולט, בארגון קונצרט הפסחא על מדרגות יד לינקולן, שהתקיים ב-9 באפריל 1939, והיה מאז לאגדה.
בשנת 1959, אחרי 35 שנות מאמץ, הצליח סול יורוק להביא את להקת הבלט הרוסית ההיסטורית של תיאטרון הבולשוי לארצות הברית לסיור הופעות בן שמונה שבועות.
ב-1961 הביא את בלט קירוב ואת להקת הבלט של איגור מויסייב לארצות הברית.
ב-1962 הגיע שוב להישג יוצא מגדר הרגיל כשהביא שוב את הבולשוי לארצות הברית בשיאו של משבר הטילים בקובה.
"רביעיית מוג הראשונה", ההרכב הראשון שביצע מוזיקה אלקטרונית בקרנגי הול, נוסדה ב-1970 בתגובה לבקשתו של יורוק לשמוע את הסינתיסייזר של מוג בקונצרט חי.
כאות הוקרה להשפעתו העצומה של יורוק על המוזיקה האמריקאית, ניתן לו ב-4 בדצמבר 1971 אות ההצטיינות היוקרתי מטעם מועדון הזמר של אוניברסיטת פנסילבניה.
פרס זה נקבע ב-1964 "כהצהרת הערכה מדי שנה לאדם, שהרים תרומה משמעותית לעולם המוזיקה ועזר ליצור אקלים, שבו יוכלו הכישרונות שלנו למצוא ביטוי אמיתי."
בשנת 1972 התפוצצה במשרדו של יורוק במנהטן פצצה שנשתלה שם, הרגה את איריס קונס ופצעה אנשים אחדים, בהם יורוק עצמו.
את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית, שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות.
ב-1974, בדרכו לפגישה עם דייוויד רוקפלר לדון במיזם של רודולף נורייב, נפטר סול יורוק מהתקף לב.
קהל של יותר מאלפיים איש מילא כמעט עד אפס מקום את קרנגי הול להלווייתו, ומריאן אנדרסון נשאה את ההספד האחרון.
סוֹלַאפּוּר (בהינדי: सोलापूर) היא העיר הגדולה בדרום מדינת מהאראשטרה בהודו ואחת הערים הגדולות במהאראשטרה כולה.
היא סמוכה לגבול עם מדינת קרנאטקה.
בעיר מתגוררים דוברי השפות מראטהי, קאנדה, טלוגו ואורדו, סולאפור ידועה בזכות תעשיית הטקסטיל, ומכונה בשל כך "המנצ'סטר של הודו".
בעיר נמצאת אוניברסיטת סולאפור, וכן קמפוס של אוניברסיטת שיווג'י, שמרכזה בעיר קולהפור.
בנוסף, נמצאים בעיר עשר מכללות להנדסת חשמל, שתי מכללות לרפואה וארבעים מכללות נוספות.
סולאפור נמצאת בצומת חשוב של רכבות וכבישים, שמחברות את מהרשטרה עם מדינות טאמיל נאדו, אנדרה פרדש וקרנאטקה.
מקדש סידשוור, שנבנה במאה ה-16 מושך תיירים רבים.
כמו כן, נערך בעיר יריד שנתי.
סולאפור מקושרת בכבישים לערים מרכזיות במהאראשטרה ובמדינות הגובלות בה.
העיר מקושרת בקווי רכבת לערים מרכזיות בהודו, כמו ניו דלהי ומומבאי.
בדרום העיר נמצא נמל התעופה סולאפור .
אלון בלוּם (נולד ב-12 בספטמבר 1985), הידוע בשם הבמה סול ג'יי (Soul J), הוא זמר רגאיי ודאנסהול ישראלי ששר בעברית ובאנגלית.
בלום החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהרכב ההיפ הופ "713".
כנער, נהג להופיע עם סאונד סיסטמים ישראלים כמו Rudeboy Sound ו-Unity Sound.
תחת אמתחתו שיתופי פעולה רבים ויוצאי דופן (התארח בלהיט "Warrior" של סקאזי, "נגרום לזה לקרות" עם סאבלימינל, התארח באלבום של ההרכב סוליקו וגם באלבומם של סאבו וקותי, Better Days).
פרויקט שיצא בספטמבר 2012 הוא אלבום הבכורה של ההרכב "Realeyez" (שיתוף פעולה בין בלום לדי ג'יי/מפיק ריג'וייסר) שנקרא "When I Rise" והוא כולו באנגלית.
בדצמבר 2012, הוציא בלום את אלבום הבכורה שלו בעברית, "משהו חייב לקרות" בהפקה משותפת עם צ'ולו (ממייסדי ועמודי התווך של הרגאיי וההיפ-הופ הישראלי).
האלבום משלב סגנונות של רגאיי שורשי, היפ הופ ודאנסהול עם ניחוחות ישראליים.
בספטמבר 2014, הוציא בלום EP שהוקלט בג'מייקה ובארצות הברית ונקרא "Journey Called Life".
שיתף פעולה באלבומו של טונה "גם זה יעבור" שיצא באוגוסט 2015, בשיר "בון וויאג'" ביחד עם שי 360 ואורטגה.
במהלך 2016 הוציא לאור סינגלים מהאלבום "נשמיה" שיצא במרץ 2017.
בספטמבר 2022 הוציא שיר משותף עם רביד פולטניק "תעביר את זה הלאה".
בנובמבר של אותה שנה הוציא את הסינגל "פוליטיקה", ובינואר 2023 סינגל נוסף, "לילית".
סולאר אימפולס הוא פרויקט לפיתוח ובניית מטוס הנע באמצעות מנוע חשמלי המוזן מתאים סולאריים.
הוקם ומנוהל בידי הפסכיאטר ברטראן פיקאר השווייצרי (בנו של ז'אק פיקאר ונכדו של אוגוסט פיקאר) ואיש העסקים והטייס אנדרה בורשברג.
החברה פיתחה עד כה שני מטוסים, הקרויים על שם החברה: סולאר אימפולס 1 ו-2. הסולאר אימפולס 1 שבר שיאים בטיסה למרחק ולזמן באמצעות מנוע חשמלי, כולל טיסה במשך 26 שעות בין ה-7 ל-8 ביולי 2010, בהן 9 שעות חשיכה, אז טס המטוס באמצעות אנרגיה שנצברה במצבריו.
לאחר מכן הפגינה החברה את יכולות המטוס בטיסות שונות, כולל טיסה מקליפורניה לניו יורק ב-2013.
פיתוח המטוס החל ב-2009, לאחר כשש שנות מחקר בשיתוף עם האקול פוליטכניק הפדרלי של לוזאן.
בצוות הפיתוח השתתפו כ-50 מומחים מתחומים שונים ומשש מדינות שונות וכ-100 יועצים חיצוניים.
המימון לפיתוח ניתן על ידי מספר רב של חברות (כולל אומגה, טויוטה וסוכנות החלל האירופית) ואנשים פרטיים.
באוקטובר 2013 הודיע פיטר דיאמנדיס על תמיכתו בתוכנית.
המטוס הראשון שפותח, הסולאר אימפולס 1 (קוד רישום כלי טיס: HB-SIA) הוא בעל מוטת כנפיים של 63.4 מטרים.
לשם השוואה, מטוס ה-איירבוס A340, ממטוסי הנוסעים הגדולים בעולם, בעל מוטות כנפיים דומות.
תא הטייס נבנה מטעמי חיסכון באנרגיה ללא שמירה על לחץ אוויר ונועד לאדם אחד בלבד - הטייס.
למטוס ארבעה מנועים חשמליים, לכל אחד מדחף בעל שני להבים, ועל גבי כנפי המטוס הורכבו 11,628 תאים פוטו-וולטאיים.
התאים מטעינים סט סוללות ליתיום פולימר.
תאורטית, המטוס יכול לשהות באוויר לנצח, כאשר במהלך היום נטענות הסוללות במידה מספקת המאפשרת למטוס להמשיך לטוס במשך כל הלילה עד לבוקר למחרת.
המטוס תוכנן מטעמי חיסכון באנרגיה כך שישקול מעט ככל האפשר, מרבית גופו נבנתה מחומרים מרוכבים קלים במיוחד.
בשל כך, המטוס מסוגל להמריא במהירות נמוכה במיוחד, 35 קמ"ש בלבד.
מהירותו המקסימלית של המטוס נמוכה, כ-70 קמ"ש.
סייג הרום של המטוס הוא 8,500 מטרים.
המטוס המריא לראשונה לטיסה נסיונית קצרה ב-3 בדצמבר 2009, ולטיסה ארוכה יותר, בת 87 דקות ב-7 באפריל 2010. ב-28 במאי באותה שנה, המריא המטוס כאשר סוללותיו ריקות, כדי לבחון את האפשרות שניתן לטעון את הסוללות תוך כדי טיסה, דבר שאכן הצליח.
פיתוח המטוס השני בסדרה (קוד רישום כלי טיס: HB-SIB) החל ב-2011. המטוס המריא לראשונה ב-2 ביוני 2014, לאחר עיכוב משמעותי בפיתוח בעקבות כישלון מבנה המטוס בבדיקות מקדימות ב-2012.
מוטות כנפיו של הסולאר אימפולס 2 גדולות אף יותר משל קודמו: 71.9 מטרים, רק במעט קטנות יותר משל ה-איירבוס A380, הגדול שבמטוסי הנוסעים.
אך בשונה מה-A380 הענק והכבד, הסולאר אימפולס 2 שוקל כמשקלה של מכונית ממוצעת, 2,300 ק"ג בלבד.
על כנפיו מורכבים 17,248 תאים פוטו-וולטאיים, המספקים אנרגיה לארבעה מנועים חשמליים המחוברים לרוטורים בעלי שני להבים.
גם בדגם זה תא הטייס נבנה ללא שמירה על לחץ אוויר, כך שעל הטייס להשתמש במסכת חמצן בעת טיסה בגבהים בהם שיעור החמצן באוויר נמוך.
דגם זה נבנה כך שיוכל לטוס במהירות כפולה משל קודמו, עד לכ-140 קמ"ש ובעל סייג רום גדול יותר, עד ל-12,000 מטר מעל גובה פני הים.
סוליימאנה "סול" במבה היה כדורגלן מחוף השנהב ששיחק בעמדת הבלם.
במבה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן, לאחר שלא זכה לבסס את מעמדו בקבוצה הבוגרת, עזב את המועדון.
ביולי חתם בדאנפרמליין אתלטיק הסקוטית לאחר שמאמן הקבוצה, שביקש לבחון שחקן אחר, החליט לתת הזדמנות לבמבה והתרשם ממנו.
בשנת הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הסקוטי אך גם ירד עימה לליגה השנייה.
בקיץ במבה חתם היברניאן על חוזה לשלוש שנים במועדון.
כבר בהופעת הבכורה שלו נגד דנדי יונייטד הוא הורחק.
בתחילת דרכו בהיברניאן, הוא הוסט לעמדת הקשר האחורי, אך כעבור עונה אחת חזר לתפקידו הטבעי.
ב-22 באוגוסט 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד פלקירק.
ב-9 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד מנצ'סטר סיטי במסגרת הגביע ה-FA ואף הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון כבר בנגיעה הראשונה שלו בכדור, במשחק שנגמר בתיקו 2–2.
ביוני חתם בטרבזונספור הטורקית תמורת 750 אלף פאונד.
ב-26 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד אלזיגספור.
בינואר נפצע בקרסול וחזר לשחק רק בסיום העונה.
ב-26 באוגוסט 2014 לשלוש שנים חתם בפלרמו.
ב-24 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בפאלרמו בתיקו 3-3 נגד נאפולי.
ב-23 בינואר 2015, במבה הושאל ללידס יונייטד עד לסיום העונה, עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן בסיום העונה.
ב-31 בינואר 2015 במבה ערך את הופעת הבכורה שלו בלידס בניצחון 1–2 נגד האדרספילד טאון.
ב-18 במרץ 2015 הבקיע במבה את שער הבכורה שלו במדי לידס יונייטד, בניצחון נגד 0–3 פולהאם.
ב-24 ביוני 2015 מימשה לידס יונייטד את אופציית הרכישה בחוזהו, ובמבה חתם לשנתיים בקבוצה.
באוקטובר חתם לשנתיים בקארדיף סיטי.
ב-14 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקארדיף במשחק בליגה נגד בריסטול סיטי בה גם הבקיע את שער הניצחון.
ב-10 באוגוסט 2021 חתם במידלסברו לעונה אחת.
ב-2021 אובחן במבה עם סרטן הלימפה אך החלים ממנה.
ב-31 באוגוסט 2024 נפטר במבה לאחר שחלה שוב בסרטן הלימפה.
אף על פי שבמבה נולד בצרפת, הוא מימש את האופציה לייצג את חוף השנהב (מולדת הוריו).
הוא השתתף עם הנבחרות הצעירות בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת , בגביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת והגיע עם הנבחרת האולימפית לרבע גמר האולימפיאדה.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
ב-7 בינואר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד במסגרת משחק ידידות.
במבה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010.
סוֹלֵאָה (Soleá, ברבים: Soleáres) היא אחד מענפי הפלמנקו העתיקים והחשובים ביותר.
מקור השם בהגייה האנדלוסית של המילה Soledad, שמשמעה "בדידות" בספרדית, בשל אופיו הנוגה והשקט של ענף מוזיקלי זה.
הסולאה מכונה לעיתים "האמא של שירת הפלמנקו", למרות שהיא אינה הענף העתיק ביותר, בשל הכמות העצומה של שירים בסגנון זה, המבוצעים בגרסאות שונות בהתאם לעיר או לאזור באנדלוסיה בו נוצרו.
המלודיה הבסיסית של הסולאה מבוססת על המודוס הפריגי, שמהלך האקורדים בו מכונה "קדנצה אנדלוסית" – לה מינור (Am), סול מז'ור (G), פה מז'ור (F), מי מז'ור (E), בווריאנטים שונים (כגון E7, Fmaj7 וכדומה).
הסולאה מבוססת כאמור על המודוס הפריגי העתיק, הנפוץ עד ימינו בכל מזרח אירופה ואסיה הקטנה.
עם זאת, כמו רוב ענפי הפלמנקו, גם מקורה של הסולאה בצורתה הקיימת אינו ברור.
התיעוד הראשון של יצירת סולאה (שנקראה אז Soledades) הוא מאמצע המאה ה-19, מאת המשורר והיוצר הספרדי גוסטבו אדולפו בֶּקֶר (Gustavo Adolfo Bécquer), וגרסאות שלה נודעו אז בעיקר בסביליה ובקאדיס.
עם השנים הפכה הסולאה לפופולרית באזורים רבים באנדלוסיה, וכמה גרסאות שלה נקראו על שם ערים ידועות כגון אלקלה (Alcalá), קורדובה, חרס ועוד.
עם צמיחתו של הפלמנקו המודרני, ממחצית המאה ה-20 ואילך, הפכה הסולאה לפופולרית פחות, כיוון שביצועה דרש שמרנות באופי הביצוע דבר שהקשה על שילובה עם סגנונות מוזיקליים אחרים כגון ג'אז ופופ.
עם זאת, אף אמן פלמנקו המכבד את עצמו לא יוציא אלבום או ישתתף במופע ללא יצירת סולאה אחת לפחות כחלק ממנו.
הסולאה מבוצעת תמיד באופן רציני המשלב כאב וכמיהה, בדרך כלל עם זמר\ת וגיטרה בודדת.
הגיטרה פותחת ומגדירה את הטונליות השלטת, הזמר מצטרף בקריאה (Ayyyy) שמטרתה לסייע לו 'להתיישר' עם הטון, ואז הוא שר בית או שניים, ונענה על ידי הגיטרה, וכן הלאה.
לקראת הסוף מתחלף לעיתים הסולם ממינורי למז'ורי למשך מספר תיבות, בהן הקצב מואץ במקביל אל קרשנדו הסיום.
ביצוע הסולאה הוא דרמטי אך מאופק, ודורש מהזמר\ת יכולת טכנית גבוהה מאוד, המשלבת דיוק והיצמדות למשקל ולסולם, יחד עם 'סלסולים' קוליים מורכבים והבעת רגשות עזה.
סולאנז' פיאג'ט נואלס היא זמרת, תמלילנית, שחקנית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
סולאנז' נולדה ביוסטון שבטקסס, למתיו נואלס ולטינה לוסון.
אחותה הגדולה היא הזמרת ביונסה.
אביה, יליד אלבמה, הוא אפרו-אמריקאי.
בתור ילדה, סולאנז' למדה מחול ותיאטרון.
בגיל חמש, היא החלה לשיר בלונה פארק ביוסטון.
היא החלה לכתוב שירים בגיל תשע.
בגיל 13, היא החליטה להתחיל להקליט שירים, אבל ההורים שלה ייעצו לה לחכות.
בגיל 15 סולאנג' החליפה רקדנית והופיעה עם דסטניז צ'ילד בסיבוב ההופעות שלהן.
כאשר הלהקה הייתה מופע הפתיחה של כריסטינה אגילרה, סולאנז' נאלצה להחליף באופן זמני את חברת הלהקה קלי רולנד אחרי שהיא שברה את האצבעות מאחורי הקלעים במהלך שינוי תלבושות.
כאשר סולאנז' הייתה בת 16, הוחתמה על ידי אביה על בחוזה בחברת ההקלטות שלו הבידור, בנוסף גם בחברת ההקלטות קולומביה רקורדס.
סולאנז' נחשפה פעם ראשונה לעסקי המוזיקה בשנת 2001 כאשר ביצעה ביחד עם דסטיניז צ'יילד את שיר הנושא עבור סדרת הטלוויזיה המצוירת ה"משפחה הגאה".
היא גם הייתה בשיר "היי גולדממבר" שהיה חלק מהפסקול לסרט שיצא ב-2002 "אוסטין פאוורס - גולדממבר", כמו כן היא הייתה זמרת ליווי באלבום של דסטניז צ'יילד.
ב-15 במאי 2015 ביצעה סולאנז' בפעם הראשונה באירוע בחסות HBO את השיר Rise, שיר שנוצר בהשראת האלימות המשטרתית בפרגוסון ובולטימור, ובעקבות המחאות.
ביולי 2015, נואלס הודיעה שאלבום האולפן השלישי היה כמעט גמור.
ביום ההולדת השלושים שלה, 24 ביוני 2016, היא הצהירה כי היא סיימה את העבודה על אלבום האולפן השלישי שלה A Seat at The Table.
האלבום הופץ ב-30 בספטמבר 2016, וזכה לשבחי הביקורת.
זה הפך לאלבום הראשון שלה שנוחת במקום הראשון בארצות הברית.
זה גרם לה ולאחותה ביונסה להיות האחיות היחידות שהצליחו להביא אלבום שנחת במקום הראשון באותה שנה.
מאוחר יותר באותה שנה זכתה סולאנז' בפרס גראמי הראשון שלה עבור השיר Cranes In The Sky
שנהכותרתהתפקידהערות 2001 דיוקן אינטימי עצמהפרק 1 2002המשפחה הגאה שאנלטאינה רייצ'לטאףעצמה 2 פרקים 2003 רכבת הנשמה.
פרק 1פרסי המוזיקה האמריקאית ה-30 טקס פרסים תוכנית היום פרק 1 האחים גרסיה 2004 אחד על אחד שרלוט 2005 הקשיבו!
אריקה2008 הלוחשת לרוחות הזמר לינקולן הייטסעצמה2010 יו גאבה גאבה!
סול סנדלר הוא אתלט יהודי-דרום אפריקאי בעבר, אלוף המכביה השלישית (1950) בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר.
אחיו, דייב אף הוא אתלט מצטיין ואלוף המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה סנדלר ב-2 מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.7 שניות, לפני גרוסברגר (50.7 שניות) וד.
שפיצר (51.9 שניות), שניהם מארצות הברית
ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.2 דקות, לפני אומלצ'נקו מארצות הברית (2:01.0 דקות) וד.
סול אסטבנס (בספרדית: Sol Estevanez נולדה ב-31 באוגוסט 1977) היא שחקנית ארגנטינאית.
סול היא הצעירה מבין 3 אחים, כשאחיה הבוגרים הם השחקן סבסטיאן אסטבנס ודייגו.
היא ביתם של התסריטאי אנריקה אסטבנס ומוניקה אסטבנס ובת דודתו של השחקן ארנאן אסטבנס.
היא החלה את הקריירה שלה בגיל 17 היא שיחקה בכמה טלנובלות עד שנישאה לשחקן הטניסאי הארגנטינאי מריאנו פוארטה, בגלל הטיולים של בעלה, לקחה הפסקה בקריירת המשחק לאחר 7 שנים חזרה לקריירת המשחק, בשנת 2009 לסדרה Legacy of Love, ששודרה בערוץ Telefe.
בשנים 2012–2013 החלה לגלם את אנג'י בסדרה Dulce Amor ("אהבה מתוקה") לצד קרינה סמפיני, סבסטיאן אסטבנס וחואן דרטס.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה Camino Al Amor ("דרך לאהבה") וגילמה את דמותה של ג'ינה קולוצ'י/לוין לצד סבסטיאן אסטבנס, חואן דרטס וקרינה סמפיני.
שנהסדרהתפקיד2000היום רופאיםלילי2001PHלא ידוע2002בעלים בביתחיננית2009-2010Legacy of Loveבלן2012-2013אהבה מתוקהאנחלס אנג'י גרין2014דרך לאהבהג'ינה2017Heidi, bienvenida a casaריטה
סול סולאר (בספרדית: Xul Solar; ) הוא שמו הבדוי של אוסקר אגוסטין אלחנדרו שולץ סולארי, שהיה צייר ארגנטינאי, פסל, סופר ויוצר שפות.
סולאר נולד באזור בואנוס איירס.
אביו היה ממוצא בלטי-גרמני ויליד ריגה.
אמו, אגוסטינה סולארי, הייתה ילידת איטליה.
סולאר התחנך בבואנוס איירס כמוזיקאי ולאחר מכן למד ארכיטקטורה.
הוא עבד כמורה בבית ספר וכעובד עירייה.
בשנת 1912 עלה על ספינה שהפליגה להונג קונג, כחלק מהצוות.
בסופו של דבר, ירד לחוף בלונדון ונסע לטורינו.
לאחר מכן פגש את אמו ודודתו ונסע עמן לפריז, לטורינו, לג'נובה ולעיר הולדתה של אמו.
בשנים שלאחר מכן, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נדד בין ערים אלו וכן בין מרסיי לפירנצה.
לקראת סוף המלחמה שירת בקונסוליה הארגנטינאית במילאנו.
במשך שנות המלחמה התיידד עם האמן הארגנטינאי הצעיר אמיליו פטורוטי (Emilio Pettoruti), שהיה מקורב לפוטוריסטים.
באותה תקופה החל סולארי להקדיש יותר ויותר זמן לציור, ובמיוחד לצבעי מים, שהפכו לסוג הצבעים החביב עליו.
כמו כן עבד בטמפרה ומעט בשמן.
בשנת 1916 אימץ את השם סול סולאר, לכאורה כדי להקל על הגיית שמו.
המילה XUL היא היפוכה של המילה LUX בלטינית, שפירושה "אור".
כך הפך פירוש שמו ל"אור השמש".
יתר על כן, המילה XUL ושם אביו של הצייר – שולץ (Schulz) – מבוטאות בספרדית באותו אופן.
תערוכתו הראשונה של סולאר הוצגה בשנת 1920 במילאנו, לצד עבודות של פסל איטלקי.
בשנים שלאחר מכן הרחיק במסעותיו גם למינכן ולהמבורג.
בשנת 1924 הציג בפריז בתערוכה קבוצתית של אמנים לטינו-אמריקאיים.
שם הכיר את המיסטיקן הבריטי אליסטר קראולי, ונראה שנכונה לו קריירה מזהירה באותו תחום.
אך סולאר בחר לשוב לארגנטינה, שם הצטרף ל"חוג פלורידה", אליו היה שייך גם בורחס, איתו התיידד.
סופר אחר מהחבורה הנציח את סולאר באחד מספריו, בדמות אסטרולוג.
אז החל סולאר להציג בבואנוס איירס, בין היתר יחד עם אחותו של בורחס, נורה.
כמו כן הציג הרבה במונטווידאו שבאורוגוואי.
רק שנה לפני מותו הציג שוב באירופה.
סולאר העדיף צבעים בהירים וניגודים עזים, בעיקר בפורמט קטן יחסית.
סגנונו מזכיר את קנדינסקי, קלה ושאגאל.
כמו כן יצר גרסת פסנתר בעל שלוש שורות של קלידים.
על יצירתו כתב משורר ארגנטיני כי כאסטרולוג הוא קרוב לאל ולמקור הכוכבים.
כמו כן התעניין בבודהיזם והאמין בגלגול נשמות.
ציוריו משקפים את אמונתו הדתית וכוללים מדרגות וייצוגים של האל.
אחת מהן שילבה ספרדית עם פורטוגזית ושימשה לו לעיתים קרובות כלשון דיבור.
בנוסף פיתח שפה מקיפה, במטרה שתשמש כשפה עולמית.
היא כללה מתמטיקה, מוזיקה, אסטרולוגיה ואמנות פלסטית.
יצירתה הושפעה כנראה מספרו של הרמן הסה "משחק חרוזי הזכוכית".
סולאר התעניין מאוד במשחקים ופיתח גרסה משלו לשחמט.
הוא גם השתמש במתמטיקה לפי בסיס 12. על עצמו אמר שהוא מאסטרו של סוגת כתיבה שעדיין לא קוראים.
מחוץ לארגנטינה סולאר ידוע בעיקר הודות לקשריו עם בורחס.
דמות משנית באחד מספרי בורחס קרויה על שמו וכמו כן הוא אייר ספר שחיברו בורחס ואדם נוסף ושיצא לאור בשם בדוי.
סולאר ובורחס חלקו עניין משותף בשירה אקספרסיוניסטית גרמנית, ביצירותיהם של ויליאם בלייק ושל יוצרים נוספים, וכן בפילוסופיה מזרחית ובספר הסיני העתיק אי צ'ינג.
סולאר החל לייסד בביתו "מועדון אוניברסלי", במטרה שיהיה סוג של סלון ספרותי לאינטלקטואלים ולבעלי עניין משותף.
ממנו צמח לאחר מותו מוזיאון סול סולאר, בבניין שעיצובו התבסס על עבודותיו של האמן.
מוצגות שם עבודות שסולאר בחר להציג בסלון שהקים, וכן פסלים, חפצי בית וארכיון האמן.
בנוסף, ביתו של האמן עבר שימור.
כעשרים שנה לאחר מות סולאר החל לצאת לאור בארגנטינה כתב עת ספרותי בשם "סול", שנקרא כך כמחווה לאמן והסופר.
קלוב סול דה אמריקה (בספרדית: Club Sol de América) הוא מועדון כדורגל פרגוואי מהעיר וייה אליסה.
המועדון נוסד בשנת 1909 וכיום משחק בליגת העל הפרגוואית.
המועדון זכה בשתי אליפויות הליגה, האחת בשנת 1986 והשנייה בשנת 1991.
שמואל סאלו (סול) קימל היה פיזיקאי כימי ישראלי.
היה פרופסור בטכניון וביצע מחקר על יישומים ביו-רפואיים של לייזרים.
קימל נולד ב-7 באוקטובר 1928 בברלין שבגרמניה.
בילדותו באמסטרדם שבהולנד, הוא ובן-דודו אברהם ריינר (לימים פרופ' אברהם רינת), היו מיודדים עם אנה פרנק.
בתקופת השואה, בשנת 1942 נלקחה אמו על ידי הנאצים.
בהמשך מלחמת העולם השנייה, הסתתר קימל בחווה.
בתחילת 1945 פשטו הנאצים על החווה בה הסתתר, והוא נשלח למחנה המעבר וסטרבורק שם שהה עד לשחרור המחנה ב-12 באפריל 1945.
בשנת 1960 הוא קיבל את הדוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת אמסטרדם בראשותו של פרופסור יאן קטלאר.
קימל נבחר לחבר מקביל באקדמיה המלכותית בהולנד לאמנויות ומדעים בשנת 1989.
נפטר ב-14 באוגוסט 2021, והובא למנוחות בקיבוץ נווה ים.
רעייתו ביאנקה הייתה אחותו של פרופ' אברהם בלאוגרונד.
סול רובין בודנר (7 במרץ 1929 – 29 באוקטובר 2019) היה פרופ' חוקר ומרצה בטכניון.
עסק בחקר של מידול אלסטי-ויסקופלסטי וויסקואלסטי של חומרים, התנהגות חומרים בקצב עיבור גבוה, תגובה דינמית של מבנים ואנליזה של חדירה בליסטית.
כמו כן, תרם בתחומים של חומרים מרוכבים וצוללות.
סול גדל ברובע ברונקס שבעיר ניו יורק.
הייתה לו אחות גדולה ליליאן ושני אחים צעירים יותר, ליאו ונייתן.
אביו, אירווינג, היגר מאוסטריה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אימו, נטי, הייתה עקרת בית.
היא נפטרה כשסול היה בסביבות גיל 20. כשהיה סטודנט עבד כמציל בחופי הים.
בשנת 1952, בעת שלמד לדוקטורט, ביקר משפחה בישראל שגרו בתל אביב, סמוך להתחנה המרכזית הישנה.
אלו היו אברהם ושולמית דיסקין, הם הציעו לו להיפגש עם בת השכנים, נחמה ורדי, בת לישראל ושרה רוזנבוים.
לאחר זמן לא רב, היא נסעה בעקבותיו לארצות הברית ושם הם התחתנו ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1964 עלתה המשפחה לישראל וקבעו את מגוריהם בחיפה.
בודנר התגייס לחיל הים האמריקאי כעתודת מילואים.
לאחר שעלה לישראל, ולאחר הרבה שנות תרומה לחיל הים, הוענקה לו דרגה ייצוגית רב-סרן בחיל הים.
בודנר הירבה לעבוד גם עם חיל החימוש ועזר לפתח מיגון לטנק המרכבה, ולכלים אחרים בחילות השדה, ביניהם נושאי גייסות וג'יפים ממוגנים.
עבודת הדוקטורט של בודנר נכתבה במסגרת המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק בברוקלין ועסקה בקריסת צילינדרים מחוזקים.
המשך מחקר וניסויים בנושא זה הפך אותו למומחה עולמי בתחום.
הוא ייעץ בתחום זה לחילות הים האמריקאי והישראלי, וגם למהנדסי חברת טיסנקרופ שתכננו את צוללות הדולפין.
בשנות החמישים המאוחרות גם היה שותף לפיתוח חומרים מרוכבים שהגנו על החלליות הראשונות, מרקורי ואפולו, בעת חזרתם מהחלל.
בזמן הזה עבד חלקית בחברה בשם: Aviation space Avco.
משנת 1955 ועד 1964 עבד כחוקר באוניברסיטת בראון, והגיע שם לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1964 עלה עם משפחתו ארצה מטעמים ציוניים, והחל בגיל 35 לעבוד הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל כפרופסור מלא.
נכתב עליו בעיתונות (קובץ מצורף) שהוא היה הפרופסור הצעיר ביותר אי פעם בתולדות הטכניון.
מאז ועד צאתו לפנסיה עבד ב.
בודנר היה נשיא האגודה למכניקה תאורטית ומעשית בישראל, וחבר באיגוד העולמי.
פרסם יותר מ-120 מאמרים וספרים.
הוזמן להרצות בכנסים בינלאומיים, חבר בארבע אגודות בינלאומיות, ובחמש מערכות הוצאות לאור של פרסומים מדעיים.
היה מקובל כמומחה גם בצד התאורטי וגם בצד הניסויי והמעשי של בעיות הנדסיות, ברמה הגבוהה ביותר.
בודנר עסק כל חייו במחקר והוראה.
בין השנים 1960 ועד 1994 הונחו על ידו כארבעים משתלמים לתואר שני ושלישי.
בנוסף לפעילותו ב שימש כמרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אילינוי, המכון הטכנולוגי של ציריך, ואוניברסיטת קיוטו ביפן.
בודנר פעל לקידום הידע בחיל הים הישראלי.
הקים וריכז את המגמה להנדסת אוניות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
שם הוכשרו מאות מהנדסים, רובם מחיל הים.
היה יועץ מרכזי בגיבוש מתודולוגיית תכנון חדשנית לגופי הלחץ של צוללות הגל והדולפין, שהייתה שונה מהמקובל עד אז.
הודות למעורבותו נמנעו טעויות שגילה בתכנון הגרמני.
מתודולוגיה זו אומצה על ידי המתכנן הגרמני ביתר הצוללות שתוכננו מאז.
השתתף בצלילות עומק של צוללות גל ודולפין לבדיקת המאמצים המתפתחים בגוף הלחץ.
היה מעורב בחקירת טביעת הדקר.
מצא פתרון לבעיית מדחף מרעיש בצוללת.
ביצע ייעוץ ופיקוח על תיקון גוף לחץ בצוללת גל.
בחן את חוזק ספינות סער 4 לאחר נזק שהתגלה בים האדום.
פרופסור בודנר היה יועץ, מורה וחבר, למספר דורות של מהנדסי מכונות בחיל הים, והטביע את חותמו על תחומי עשייה נרחבים מאוד של החיל.
פעילותו של פרופ' בודנר עבור חיל הים בוצעה בצניעות ובהתנדבות ללא קבלת כל תמורה.
במהלך עבודתו המקצועית זכה בודנר להוקרה ופרסים מגופים שונים.
1960 חברות באיגוד האמריקאי לטילים.
1970 קתדרה ע"ש מרכוס ריינר, שניתן לאיש סגל בטכניון בכיר
1990 הוקרה מעמותת דולפין על הטיפול בצוללות.
1991 מכתב תודה והערכה ממשטרת ישראל
1996 פרס הצטיינות מהאגודה למהנדסי מכונות בישראל
1998 מדליה מאיגוד מדעי ההנדסה.
2007 הוקרה מחיל הים, בפני כנס קציני מספן ציוד.
אורח כבוד באקדמיות בקיימברידג', רייקיויק, יוון, יפן, וסין.
בודנר כתב כ-120 מאמרים מדעיים.
לפרסום רב זכה המחקר בתחום האלסטו פלסטיק שעשה יחד עם דוקטור יהודה פרתום, אשר פתח דרך למחקרים נוספים.
רשימת המאמרים של סול בודנר באתר שער המחקר.
בשנת 1999 השתתף בודנר בוועדה המייעצת לפרס הארווי, בו זכה גרשם שלום ובטקס נשא את ההרצאה "התעניינותו של גרשם שלום במדע ומתמטיקה"
בדצמבר 1953 נולד הבן ניר.
בינואר 1956 נולדו אלון ואורן, ב- ספטמבר 1964 נולדה הבת בטינה.
שניים מבניו שירתו בחיל הים, ניר בצוות בניית צוללות הגל, ואלון כמהנדס בענף הנדסה.
בשנים האחרונות פיתח אלון בודנר אמצעי חדשני לנשימה מתחת למים ללא מכלי אוויר דחוס.
שיטה זו עשויה בעתיד להאריך את יכולת השהות מתחת למים של צוללות ושל לוחמי קומנדו ימי.
מורשת חיל הים המשיכה גם לדור השלישי, עם שני נכדים אשר שירתו אף הם בחיל, כאנשי צוות בספינות.
בודנר נפטר ב-29 באוקטובר 2019 ונקבר בבית העלמין בזכרון יעקב.
בלכתו השאיר אחריו את אלמנתו נחמה בודנר, ארבעת ילדיו: ד"ר ניר בינור, אלון בודנר, אורן בודנר, וד"ר בטינה פישמן, שנים עשר נכדים ושני נינים.
סולומון (סול) טשקישו פלאטייה היה אינטלקטואל, עיתונאי, בלשן, פוליטיקאי, מתרגם וסופר דרום אפריקאי.
פלאטייה היה חבר מייסד והמזכיר הכללי הראשון של מפלגת הקונגרס הלאומי הילידי של דרום אפריקה (SANNC), שהפכה למפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC).
פלאטייה זכה לכבוד והוקרה רבים מאוד בשנים שלאחר מותו.
המועצה המקומית סול פלאטייה, הכוללת את העיר קימברלי, קרויה על שמו, וכך גם אוניברסיטת סול פלאטייה בעיר זו, שפתחה את שעריה ב-2014.
פלאטייה נולד בדורנפונטין ליד בושוף, מדינת אורנג' החופשית (כיום המדינה החופשית, דרום אפריקה), השישי מבין שמונה בנים.
שמו של סבו היה סלוגילווה מוגודי (1836–1881), אך מעסיקו, החוואי הבורי גרונוולד, כינה אותו פלאטייה ('תמונה') בשנת 1856 והמשפחה החלה להשתמש בשם זה כשם משפחה.
הוריו יוהנס ומרתה היו אנשי צוואנה (אנ').
הם היו נוצרים ועבדו עבור מיסיונרים בתחנות שליחות בדרום אפריקה.
כאשר סולומון היה בן ארבע, המשפחה עברה לפניאל ליד קימברלי במושבת הכף על מנת לעבוד אצל מיסיונר גרמני, ארנסט ווסטפל (סבו של הבלשן ארנסט ווסטפל) ואשתו וילהלמינה.
שם הוא קיבל חינוך מסיונרי.
כאשר הוא עלה על תלמידים אחרים הוא קיבל השכלה פרטית נוספת על ידי גברת ווסטפל, שגם לימדה אותו לנגן בפסנתר ובכינור וכן שיעורי שירה.
בפברואר 1892, בגיל 15, הוא הפך לתלמיד-מורה, תפקיד שהוא החזיק במשך שנתיים.
לאחר שעזב את בית הספר, הוא עבר לקימברלי ב-1894, שם הפך לשליח טלגרף של משרד הדואר.
לאחר מכן עבר את הבחינה הפקידותית (הגבוהה במושבה) עם ציונים גבוהים יותר מכל מועמד אחר בהולנדית ובהקלדה (דווח על ידי ניל פרסונס בהקדמה שלו לספר חיי הילידים בדרום אפריקה, לפני ואחרי מלחמת אירופה מרד הבורים).
באותה תקופה, במושבת הכף היה זכות בחירה לכל הגברים בני 21 ומעלה, כאשר התנאי היה שהם יכולים לקרוא ולכתוב אנגלית או הולנדית ולהרוויח מעל 50 פאונד בשנה.
לפיכך, כשמלאו לו 21 ב-1897, הוא יכול היה להצביע, זכות שהוא יאבד מאוחר יותר כאשר מושבת הכף התמזדה עם מושבות דרום אפריקאיות אחרות לאיחוד דרום אפריקה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך למתורגמן של בית המשפט של השלטונות הקולוניאליים הבריטיים במאפקינג כשהיישוב היה במצור וניהל יומן על קורותיו שהתפרסם לאחר מותו.
לאחר סיום מלחמת הבורים השנייה, הוא האמין שממשלת בריטניה תבטיח שכל הגברים בדרום אפריקה ימשיכו לקבל זכות בחירה, אך במקום זאת הם העבירו את רוב הכוח הפוליטי לממשלת דרום אפריקה החדשה, מה שהגביל את ההצבעה לדרום אפריקאים לבנים בלבד.
פלאטייה מתח ביקורת על ממשלת בריטניה על החלטה זו בכתב יד שלא פורסם משנת 1909 בשם Sekgoma - The Black Dreyfus.
כפעיל ופוליטיקאי, הוא בילה חלק ניכר מחייו במאבק לזכויות ולשחרור העם האפריקני.
שפת האם שלו הייתה שפת הצוואנה, אך פלאטייה יהפוך לפוליגלוט השולט בשבע שפות לפחות, הוא עבד כמתורגמן בבית המשפט במהלך המצור על מאפקינג, ותירגם יצירות של ויליאם שייקספיר לצוואנה.
כישרונו לשפות יוביל לקריירה בעיתונות ובכתיבה.
הוא היה עורך ובעלים משותף של העיתון בצוואנה גאזט במייפקנג, ובקימברלי, העיתון צאלה יא בקואנה והעיתון צאלה יא באטו (ידיד העם).
פלאטייה היה הדרום אפריקאי השחור הראשון שכתב רומן באנגלית "מודי".
הוא גם כתב את חיי הילידים בדרום אפריקה, שניל פרסונס מתאר כ"אחד הספרים המדהימים ביותר על אפריקה מאת אחד הסופרים המדהימים ביבשת", ואת יומן מלחמת הבורים שפורסם לראשונה 40 שנה לאחר מותו.
פלאטייה ערך שלושה ביקורים בבריטניה.
שם הוא פגש אנשים רבים בעלי דעות דומות.
אחד מהם היה אמרגן הקולנוע והתיאטרון ג'ורג' לאטימור שב-1923 קידם את הסרט ערש העולם, שהיה "סרט הטיולים המופלא והמרגש ביותר שהוקרן אי פעם".
במכתב אל הפאן-אפריקאי וילאם דו בויז, לאטימור דיווח שהואמציג בהצלחה את הסרט באולם הפילהרמונית בלונדון.
המופע כלל מוזיקה חיה ושירה.
פלאטייה גויס על ידי לאטימור לקחת את התפקיד של בן שבט אפריקאי.
ההקלטה שלו של " Nkosi Sikelel' iAfrika " עם סילביה קולנסו ליד הפסנתר היא ההקלטה המוקדמת ביותר שקיימת של מה שיהפוך להמנון הלאומי של דרום אפריקה.
פלאטייה היה נוצרי מאמין, וארגן קבוצת אחוות בשם האחים הנוצרים בקימברלי.
הוא היה נשוי לאליזבת לילית מ'בל, איחוד שיוליד שישה ילדים - פרדריק יורק סנט לגר, האלי, ריצ'רד, ויולט, אוליב ויוהנס גוטנברג.
הוא מת מדלקת ריאות בפימוויל, יוהנסבורג ב-19 ביוני 1932 בגיל 55, ונקבר בקימברלי.
למעלה מאלף איש השתתפו בהלוויה.
עשרות שנים חלפו עד שפלאטייה החל לקבל את ההכרה הראויה.
"חלק גדול ממה שהוא חתר אליו עלה בתוהו", כותב הביוגרף שלו בריאן ווילן; "הקריירה הפוליטית שלו נשכחה בהדרגה, כתבי היד שלו אבדו או נהרסו, ספריו שיצאו לאור לא נקראו ברובם.
הרומן שלו מודי לא היווה חלק ממסורת ספרותית, והוא נחשב זמן רב כמעט יותר מקוריוז."
שנות ה-70: החל להתעורר עניין במורשת העיתונאית והספרותית של פלאטייה באמצעות עבודתו של ג'ון קומרוף (שערך לפרסום את יומן מלחמת הבורים של סול פלאטייה, וכן על ידי טים קוזנס וסטיבן גריי (שמיקדו את תשומת הלב ברומן של סול פלאטייה, מודי)
1978: מודי פורסם מחדש בעריכת סטיבן גריי
1982: חיי הילידים של פלאטייה בדרום אפריקה: לפני ומאז מלחמת אירופה ומרד הבורים (1916) פורסם מחדש בהוצאת Ravan Press.
1982: אגודת הסופרים האפריקאים הקימה פרס Sol Plaatje Prosa (לצד פרס H.
1991: הקרן החינוכית והמוזיאון של סול פלאטייה, השוכן בבית בקימברלי של פלאטייה ברחוב אנג'ל 32, נפתח, והחל לקדם באופן פעיל את מורשתו הכתובה.
1992: הבית ברחוב אנג'ל 32 בקימברלי, שבו בילה פלאטייה את שנותיו האחרונות, הוכרז כאנדרטה לאומית (כיום אתר מורשת פרובינציאלי).
הוא ממשיך כמוזיאון וספריית סול פלאטייה, המנוהל על ידי קרן סול פלאטייה לחינוך, במימון תורמים.
בשנות ה-2000 פרסמה הקרן ביוגרפיה של פלאטייה מאת מורין ראל וסבתא מופו מוקאה.
1995 : עיריית סול פלאטייה (קימברלי) במחוז הכף הצפוני של דרום אפריקה נקראה על שמו של פלאטייה.
1996: סול פלאטייה: כתבים נבחרים, עורך.
בריאן ווילן, פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת ויטוואטרסנד.
1998: תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לאחר מותו לפלאטייה על ידי אוניברסיטת צפון-מערב, בנוכחות כמה מצאצאיו.
1998: קברו של פלאטייה בבית הקברות ווסט אנד, קימברלי, הוכרז כאנדרטה לאומית (כיום אתר מורשת פרובינציאלי).
היה זה הקבר השני בהיסטוריה של דרום אפריקה שזכה למעמד של אנדרטה לאומית.
2000: בניין משרד החינוך בפרטוריה שונה לבית סול פלאטייה, ב-15 ביוני 2000, "לכבוד הענק הפוליטי והמחנך הענק הזה".
2000: משרד הדואר הדרום אפריקאי הוציא סדרה של בולים עם סופרים מתקופת מלחמת הבורים, כאשר פלאטייה מופיע על הבול 1.30 ראנד.
הסדרה כוללת גם את סר ארתור קונאן דויל, וינסטון צ'רצ'יל, יוהנה ברנדט ומדליית מלחמת אנגלו-בורית.
2000: הקונגרס הלאומי האפריקאי יזם את פרס סול פלאטייה, אחד ממספר פרסי הישג שנתיים.
2002: המכון למנהיגות תקשורתית על שם סול פלאטייה הוקם במסגרת המחלקה לעיתונאות ותקשורת של אוניברסיטת רודוס.
2007: פרס סול פלאטייה לתרגום נוסד על ידי האקדמיה האנגלית של דרום אפריקה, הוענק מדי שנה עבור תרגום פרוזה או שירה לאנגלית מכל השפות הרשמיות האחרות בדרום אפריקה.
2009: תחנת הכוח סול פלאטייה - תחנת כוח הידרו קטנה מסחרית ראשונה שנבנתה בדרום אפריקה מזה 22 שנים.
2009: סול פלאטייה זכה בפרס ספרותי לאחר המוות שניתן על ידי פרסי הספרות של דרום אפריקה.
2010: פסטיבל פלאטייה הראשון, בפסטיבל נפגשו צאצאי פלאטייה, משוררים, עיתונאים, חוקרים, מתרגמים, מורים וסטודנטים, ש"נתנו כבוד לאיש האותיות המבריק הזה של סטסואנה".
2010: פסל של סול פלאטייה, יושב וכותב ליד שולחן העבודה, נחשף בקימברלי על ידי נשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה ב-9 בינואר 2010, יום השנה ה-98 להקמת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
הפסל נוצר על ידי הפסל יוהאן מולמן, הוא הוקם במרכז האזרחי של קימברלי, לשעבר המחנה המלאי, ושוכן בערך במקום שבו היה מכונת הדפוס של פלאטייה בשנים 13–1910.
2011: הוקמה תחרות השירה סול פלאטייה של האיחוד האירופי, המכבדת את "רוחו של הענק האינטלקטואלי האגדי, סול פלאטייה, האקטיביסט, הבלשן והמתרגם, הסופר, העיתונאי והמנהיג".
עבודת הזוכים פורסמה באנתולוגיה שנתית מאז חנוכת התחרות.
2012: פורסמה ביוגרפיה של פלאטיה "אוהב עמו" שנכתבה על ידי Seetsele Modiri Molema.
הביוגרפיה נכתבה בשפת אמו, צוואנה, והייתה הביוגרפיה היחידה שנכתבה על ידי מישהו שהכיר את פלאטייה.
2013: הוכרז על הקמת אוניברסיטת סול פלאטייה בקימברלי על ידי הנשיא ג'ייקוב זומה.
2018: Sol Plaatje: A life of Solomon Tshekisho Plaatje 1876 – 1932 מאת בריאן ווילן יוצא לאור על ידי Jacana Media וזוכה בפרס NIHSS ל'ביוגרפיה העיון הטובה ביותר' לשנת 2020.
סול מינור הוא סולם מינורי שהטוניקה שלו היא סול, והוא מורכב מהצלילים סול, לה, סי במול, דו, רה, מי במול ופה.
ביצירות הכתובות בסול מינור, מופיעים שני במולים ליד המפתח.
הסולם המקביל שלו הוא סי במול מז'ור והסולם היחסי שלו הוא סול מז'ור.
בסולם סול מינור הרמוני התו פה הופך לפה דיאז.
בסולם סול מינור מלודי מופיע מי בקר במקום מי במול, ופה דיאז במקום פה בכיוון העולה.
השימוש של מוצרט בסול מינור
סול מינור נחשב לסולם שבאמצעותו נהג להביע וולפגנג אמדאוס מוצרט עצב וטרגדיה.
רבות מהיצירות שכתב בסולם מינורי כתובות בסול מינור, כמו רביעיית הפסנתר מס' 1 וחמישיית המיתרים מס' 4. על אף שמוצרט כתב חלקים מהסימפוניות שלו בסולמות מינור שונים, סול מינור הוא סולם המינור היחיד שבו השתמש כסולם המרכזי בסימפוניות הממוספרות שלו (סימפוניה מס' 25 וסימפוניה מס' 40 המפורסמת).
בתקופה הקלאסית, בתזמורות שניגנו סימפוניות בסול מינור ישבו כמעט תמיד ארבע קרנות, שתיים בסול ושתיים בסי במול.
קונבנציה נוספת של סימפוניות הכתובות בסול מינור היא הבחירה במי במול מז'ור, הסובדומיננטה של הסולם המקביל סי במול מז'ור, בעבור הפרק האיטי של הסימפוניה.
ניתן לראות זאת הן במס' 25 של מוצרט והן במס' 40 של מוצרט וכן בסימפוניות של מלחינים אחרים כמו מס' 39 של יוזף היידן והסימפוניה בסול מינור של יוהאן בפטיסט וואנהל שנכתבה לפני 1771.
יצירות בולטות שנכתבו בסול מינור
סוויטה אנגלית מס' 3, BWV 808
קונצ'רטו מספר 2 בסול מינור, אופוס 8, RV 315, קיץ ("L'estate") (מתוך ארבע העונות)
נוקטורן אופוס 37 מס' 1
סול מונייר היא מנת דג קלאסית מהמטבח הצרפתי המורכבת מדג סול מקומח ומטוגן.
המנה מוגשת עם חמאה מומסת חמה, מיץ לימון ופטרוזיליה (רוטב מונייר).
מתכונים רבים מציינים דג סול דובר, אך ניתן להשתמש בטכניקה זו עם דגים שטוחים דומים אחרים.
המונח à la meunière מתורגם מילולית כ"בסגנון אשת הטוחן".
פירוש הדבר שאת התבשיל, בדרך כלל דג, מצופים תחילה בקמח ולאחר מכן מבשלים בחמאה.
כל דבר שמבושל א-לה-מונייר מפזרים עליו בדרך כלל מיץ לימון ופטרוזיליה קצוצה.
הגזירה היא מהמילה מולינאריוס-molinarius (טוחן) של הלטינית המאוחרת.
המנה בשם סול מונייר השתנתה במהלך השנים.
בספר הבישול שלו "המחדש הגסטרונומי" משנת 1846, אלקסי סואייה השאיר את העור על הדג ומרח לתוכו מלח ובצל קצוץ, לפני שהוא צלה אותו בשלמותו ולאחר בישולו, הוסיף רוטב של חמאה מומסת עם מיץ לימון ופלפל קאיין.
השיטה הנפוצה ביותר כיום דומה לזו שניתן על ידי אוגוסט אסקופייה ב-1907: העור הכהה מוסר מכל דג הסול, לאחר מכן, הדג מצופה בקמח, מטוגן בחמאה, בוזקים מיץ לימון ופטרוזיליה קצוצה, ומוגש עם חמאה מומסת חמה מאוד שנמזגת מעליו.
יש וריאציות קלות בשיטת הבישול.
חלק מהטבחים, כמו קרייג קלייבורן , מציעים להשרות את הסול בחלב לפני הקמח והבישול.
אחרים, כמו מרסל בולסטין , מתעקשים שיש לייבש את הדג לחלוטין עם מטלית לפני הקימוח.
יש בני סמכא שדורשים רק את הפילה של הסול, אבל הרוב דורשים לבשל את הדג בשלמותו (אם כי יש המציעים להסיר את הראש).
אליזבת דייוויד מציינת חמאה מזוקקת לטיגון הדגים, ואסקופייה מייעץ "לדגים קטנים ניתן להשתמש בחמאה רגילה, אך עבור גדולים יותר יש להעדיף את השימוש בחמאה מזוקקת".
ברי הסמכא חלוקים בשאלה האם להשתמש בחמאה מלוחה או לא מלוחה.
מרקוס ורינג מעדיף לטגן את הסול בשמן, ופול בוקיז ממליץ על תערובת של שמן זית וחמאה.
חריגה בולטת יותר מהנורמה מדווחת על ידי פטרישיה וולס באוסף של מתכוני שפים פריזאים משנת 2003. השף של מסעדת הדגים הידועה קפה Le Dôme משאיר את העור הכהה על הדג (כמו שעושה סוייר) ומשמיט את הקמח.
על אף שהגרסה הקלאסית עשויה עם דג סול דובר, פליסיטי קלוק מעירה בסקר משנת 2021 של מתכוני סול, כי השיטה מתאימה לדגים שטוחים אחרים, כולל סול מגרים וסול לימון .
סול לוויט, באנגלית: Sol LeWitt 9 בספטמבר 1928–8 באפריל 2007) היה אמן אמריקאי הקשור לתנועות שונות, כולל אמנות מושגית ומינימליזם.
לוויט זכה לתהילה בסוף שנות ה-60 עם רישומי הקיר וה"מבנים" שלו, אך היה פורה במגוון רחב של מדיה כולל רישום, הדפס, צילום, ציור ועוד.
הוא ערך מאות תערוכות יחיד במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם מאז 1965.
לוויט נולד בהרטפורד, קונטיקט, למשפחה של מהגרים יהודים מרוסיה.
אביו נפטר כשהיה בן 6. אמו לקחה אותו לשיעורי אמנות בהרטפורד.
לאחר שקיבל תואר BFA מאוניברסיטת סירקיוז ב-1949, נסע לוויט לאירופה שם נחשף לציורי המאסטרים הישנים.
זמן קצר לאחר מכן שירת במלחמת קוריאה, תחילה בקליפורניה, אחר כך ביפן ולבסוף בקוריאה.
לוויט עבר לניו יורק ב-1953 והקים סטודיו בלואר איסט סייד, ברובע היהודי האשכנזי הוותיק ברחוב הסטר.
במהלך תקופה זו הוא למד בבית הספר לאמנויות חזותיות, תוך כדי התעניינותו בעיצוב במגזין Seventeen, שם עשה הדבקות, מכניות ופוטוסטטים.[5] בשנת 1955, הוא היה מעצב גרפי במשרדו של אדריכל במשך שנה.
בערך באותה תקופה, לוויט גילה גם את עבודתו של הצלם מסוף המאה ה-19 אדוורד מיברידג', שמחקריו ברצף ובתנועה השפיעו עליו.
חוויות אלו, בשילוב עם עבודה כפקיד קבלה לילה ופקיד ב-1960 במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק, השפיעו על עבודתו המאוחרת של לוויט.
ב-MoMA, חבריו לעבודה של לוויט כללו את האמנים רוברט רימן, דן פלווין, ג'ין בירי ורוברט מנגולד, ואת מבקרת האמנות והסופרת לעתיד, לוסי ליפארד, שעבדה בספרייה.
תערוכת "Sixteen Americans" המפורסמת של האוצרת דורותי קנינג מילר משנת 1960 עם עבודות של ג'ספר ג'ונס, רוברט ראושנברג ופרנק סטלה יצרה מגוון של התרגשות ודיונים בקרב קהילת האמנים שאליהם התחבר לוויט.
לוויט התיידד גם עם האן דרבובן, אווה הסה ורוברט סמיתסון.
במהלך שנות ה-60 המאוחרות, לימד במספר בתי ספר בניו יורק, כולל אוניברסיטת ניו יורק ובית הספר לאמנויות חזותיות.
ב-1980 עזב לוויט את ניו יורק לספולטו, איטליה.
לאחר שחזר לארצות הברית בסוף שנות ה-80, הפך את צ'סטר, קונטיקט, למקום מגוריו העיקרי.
הוא מת בגיל 78 בניו יורק מסיבוכי סרטן.
לוויט נחשב כמייסד של אמנות מינימלית וקונספטואלית כאחד.
עבודתו הדו והתלת ממדית הפורה נעה בין רישומי קיר (מעל 1200 מהם הוא ביצע) ועד למאות עבודות על נייר של מבנים בצורת מגדלים, פירמידות, צורות גאומטריות ועוד.
העבודות הללו נעות בגודלן מעבודות קטנות על נייר ומיצבים בגודל גלריה ועד יצירות חוצות מונומנטליות.
הפסלים הסדרתיים הראשונים של לוויט נוצרו בשנות ה-60 והתבססו על צורה מודולרית של ריבוע, בסידורים בעלי מורכבות משתנה.
בגיליון 5 של המגזין "0 עד 9", התפרסם מאמר של לוויט 'משפטים על אמנות מושגית'.
יצירה ומאמר זה הפכו לאחד המצוטטים ביותר בשנות ה-60, שחקר את הקשר בין אמנות, פרקטיקה וביקורת אמנות.
בשנת 1968, החל סול לוויט לפתח סדרות של קווים מנחים לעבודותיו הדו-ממדיות ולצייר אותן על הקיר.
הוא צייר על קירות תחילה בגרפיט, אחר כך בעפרון ובעיפרון צבעוני, ולבסוף בדיו, אקריליק וחומרים אחרים.
אלפי רישומים של לוויט הותקנו ישירות על משטחי הקירות.
בין 1969 ל-1970 הוא יצר ארבע "סדרות רישומים", שהציגו שילובים שונים של האלמנט הבסיסי ששלט ברבים מרישומי הקיר המוקדמים שלו.
בציור קיר מס' 122, שהותקן לראשונה בשנת 1972 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בקיימברידג', שולבו "כל השילובים של שני קווים מוצלבים שהונחו באקראי", תוך שימוש בקשתות מהפינות ומהצדדים, קווים ישרים, לא ישרים ושבורים.
כתוצאה מכך, נוצרו כ-150 שילובים ייחודיים הנפרשים על קירות הגלריה.
בהמשך הרחיב לוויט את הנושא עם וריאציות נוספות, למשל ברישום הקיר מספר 260 במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, שבו יצר באופן שיטתי את כל השילובים האפשריים של שני חלקים של קשתות וקווים.
עבודות אלה מדגישות את העניין המוקדם של לוויט בהצטלבויות בין אמנות לאדריכלות.
עבודותיו של לוויט מבוצעות לרוב על ידי צוותים של עוזרים, ולא בהכרח על ידיו.
גם לאחר מותו ב-2007 ממשיכים להפיק רישומים לפי הוראותיו.
ב-1971 כתב: "כל אדם מצייר קו בצורה שונה וכל אדם מבין מילים בצורה שונה".
במהלך חייו יצר לוויט יותר מ-1,270 ציורי קיר.
רישומים אלו מותקנים בדרך כלל למשך תערוכה מסוימת, ולאחריה נהרסים, מה שמקנה להם אופי זמני וארעי.
ניתן להסיר אותם ולהתקין מחדש במקומות אחרים, כל עוד נשמרים פרופורציות הדיאגרמה המקורית.
בשנות ה-80, במיוחד לאחר הנסיעה לאיטליה, לוויט החל להשתמש בגואש, צבע אטום על בסיס מים, כדי לייצר יצירות מופשטות זורמות בחופשיות בצבעים מנוגדים.
אלה ייצגו חריגה משמעותית משאר העיסוק שלו, שכן הוא יצר את העבודות הללו במו ידיו.
הגואש של לוויט נוצר לרוב בסדרות המבוססות על מוטיב ספציפי.
סדרות קודמות כללו צורות לא סדירות, עקומות מקבילות, משיכות מכחול מפותלות ודמויות רשת
אף על פי שייתכן שהקומפוזיציה המעובדת באופן רופף הייתה סטייה מיצירותיו המוקדמות יותר, הבנויות יותר מבחינה גאומטרית ומבחינה ויזואלית, היא בכל זאת נשארה בקנה אחד עם כוונתו האמנותית המקורית.
לויט ביצע בקפידה את ההדפסים שלו מהרכבי הגואש.
בתחילת שנות ה-60, לוויט החל ליצור לראשונה את ה"מבנים" שלו, מונח שבו השתמש לתיאור עבודתו התלת־ממדית.
השימוש התכוף שלו במבנים פתוחים ומודולריים מקורו בקובייה, צורה שהשפיעה על חשיבתו של האמן מהרגע שהפך לאמן לראשונה.
לאחר שיצר גוף עבודה מוקדם המורכב מחפצי עץ בצורה סגורה, מצוירים בעבודת יד, באמצע שנות ה-60 הוא "החליט להסיר את העור לחלוטין ולחשוף את המבנה".
צורת השלד הזו, הקובייה הפתוחה המפושטת בצורה קיצונית, הפכה לאבן בניין בסיסית ביצירתו התלת־ממדית של האמן.
באמצע שנות ה-60, לוויט החל לעבוד עם הקובייה הפתוחה: שנים עשר אלמנטים ליניאריים זהים מחוברים בשמונה פינות ליצירת מבנה שלד.
משנת 1969, הוא הגה רבים מהמבנים המודולריים שלו בקנה מידה גדול, שייבנו מאלומיניום או פלדה על ידי יצרנים תעשייתיים.
בעקבות ניסויים מוקדמים לוויט הסתפק בגרסה סטנדרטית לקוביות המודולריות שלו.
החומר יהיה גם צבוע לבן במקום שחור.
מוזיאונים המחזיקים יצירות של הקוביות המודולריות של לוויט פרסמו הצעות שיעור לחינוך יסודי, שנועדו לעודד ילדים לחקור את התכונות המתמטיות של יצירות האמנות.
סול לוויט היה אחת הדמויות המרכזיות של זמנו; הוא שינה את תהליך יצירת האמנות על ידי ספק ביחס היסודי שבין רעיון, הסובייקטיביות של האמן ויצירת האמנות שרעיון עשוי לייצר.
לויט הכחיש שגישות כמו מינימליזם, ואמנות תהליכית הן רק טכניות או המחשות לפילוסופיה.
בתפיסה שלו על אמנות קונספטואלית, טען לוויט שאמנות קונספטואלית אינה מתמטית ואינה אינטלקטואלית אלא אינטואיטיבית.
האמנות של לוויט אינה עוסקת בידו הייחודית של האמן; הרעיון מאחורי כל עבודה הוא העולה על העבודה עצמה.
בתחילת המאה ה-21, עבודתו של לוויט, במיוחד רישומי הקיר, זכתה לשבחי הביקורת על החדות שלה.
סולאיר אנרגיות מתחדשות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת במיזמים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת, מתקני אגירת אנרגיה והתפלת מים.
החברה פועלת מאז 2009 בישראל ומחוצה לה (ספרד, איטליה, פולין וצ'ילה).
סולאיר החלה את דרכה ב–2009 על ידי בני הזוג פאולה ואלון שגב שהקימו את סולאיר ישראל, שותפה של קבוצה ספרדית בתחום האנרגיה המתחדשת.
החברה פעלה בשותפות עם אפקון החזקות, אנרג'יקס אנרגיות מתחדשות וחברות אחרות, כקבלן ראשי לפיתוח, תכנון והקמה של כ-60 פרויקטים.
בין הפרויקטים: חווה סולארית בשמורת הטבע עין עברונה בהספק של 5 מגה-ואט, פאנלים סולאריים על גגות כגון, בתי ספר, פניציה תעשיות בשטח 45 אלף מ"ר בהספק של 7.8 מגה-ואט, ופרויקטים בדימונה, בערבה, במעגן מיכאל, בתמנע וביוטבתה, בהספק כולל של 400 מגה־ואט.
ב-2014 החברה החלה בהקמת פרויקט קרקעי בנאות חובב בהספק של 37.5 מגה-ואט, שמומן על ידי דויטשה בנק ונמכר לחברת אנרג'יקס.
השותפות של סולאיר ישראל עם הקבוצה הספרדית הסתיימה ב–2015, בתקופה של משבר בשוק הפוטו־וולטאי בישראל, כשהזוג שגב רכש את חלקה של הקבוצה הספרדית תמורת 20 מיליון ש"ח.
לאחר מכן מיקדה החברה את הפעילות ביזום פרויקטים בלבד, בישראל ומחוצה לה.
ב-2017 צברה החברה היקף פעילות סולארית בייזום של כ-71 מגה-ואט, על 185 גגות של מבנים מסחריים, מוניציפליים וחקלאיים.
עיקר הפעילות (90%) נמצאת בבעלות החברה, בשיתוף קרן השקעות ישראלית והקמתה הושלמה בתחילת 2022.
בשנים 2019–2020 הייתה החברה בהליכי הקמה של 140 מערכות סולאריות על גגות מבנים חקלאיים, תעשייתיים ומוניציפליים בישראל, בהיקף של 81 מגה-ואט ולתקופת פעילות של 25 שנים.
ביוני 2019 הוקמה חברת סולאיר אנרגיות מתחדשות, אליה הועברה מרבית פעילות סולאיר ישראל.
בפברואר 2021 הונפקה סולאיר אנרגיות מתחדשות בבורסה לניירות ערך בתל אביב וגייסה כ-120 מיליון ש"ח לפי שווי 600 מיליון ש"ח.
ביוני 2021 ביצעה החברה הנפקה פרטית בהיקף 60 מיליון ש"ח ל, לבית ההשקעות ילין לפידות ולארקין אחזקות.
ב-19 בינואר 2022 הנפיקה החברה איגרות חוב (סדרה א') בהיקף של כ-242 מיליון ש"ח בריבית שנתית של 2.3%.
בסוף אותו חודש השלימה החברה רכישה של 12 פארקים סולאריים בספרד בהיקף ייצור כולל של כ-600 מגה-ואט.
בפברואר 2022 חיברה החברה את פרויקט אליזסראן 1, שבמחוז סרגוסה בספרד, לרשת הולכת החשמל במדינה.
הפרויקט, שעלות הקמתו עמדה על כ-36 מיליון אירו ותקופת הפעלתו עומדת על 25 שנים, כולל חווה סולארית בשטח של כ-1,000 דונם עם כ-123 אלף פאנלים סולאריים ותחנת השנאה לרשת ההולכה בהספק של 50 מגה-ואט (95% מההספק נמכר לחברת מסחר בינלאומית בתחום האנרגיה).
בספטמבר 2022 חתמה החברה על הסכם להשלמת פיתוח פרויקט אנפק במחוז אטקה שבצ'ילה.
פרויקט היברידי המשלב חווה סולארית בהספק של 150 מגה-ואט שיחובר למתקן התפלת מים שהחברה תקים.
המתקן יתפיל עד 70 מיליון מ"ק בשנה ויספק מים למפעלי הכרייה באזור.
הפרויקט יופעל על ידי החברה לתקופה של 20 שנים ויושקעו בהקמתו כ-1.5 מיליארד דולר.
בינואר 2023 התחייבה קרן השקעות אירופאית להשקיע כ-30–40 מיליון דולר בפרויקטי החברה בספרד בהספק של 300 מגה-ואט, בתמורה ל-49% מהפרויקטים.
בפברואר 2023 חתמה החברה עם קרן השקעות גרמנית על הסכם מימון בסך 50 מיליון דולר של הלוואת גישור שתשמש את החברה להשלמת ההון העצמי בפרויקטים בספרד ובאיטליה הכוללים הספק של כ-300 מגה-ואט.
ביוני 2023 חתמה החברה על הסכם ל-10 שנים למכירת חשמל שייוצר בפרויקטי מקיננזה וויינה של החברה בספרד, בהיקף של 70% מהייצור - 144 מגה-ואט.
בספטמבר 2023 התקשרה החברה בהסכם למכירת פרויקט גרבינה בעל הספק של כ-140 מגה וואט שבמחוז פוליה באיטליה, בתמורה לכ-32 מיליון אירו.
בדצמבר 2023 גייסה החברה 80 מיליון ש"ח בהנפקה פרטית, משישה גופי השקעות בישראל, בהם מור בית השקעות והפניקס חברה לביטוח.
נכון לשנת 2023, לחברה 17 פרויקטים מחוברים, בשלבי חיבור, הקמה ולקראת הקמה (כ-1.1 גיגה-ואט), 14 פרויקטים בשלבי פיתוח מתקדם וייזום (כ-2.9 גיגה-ואט) ו-4 פרויקטים משולבי אגירה ורוח (כ-0.3 גיגה-ואט), לצד שותפותיה, בהיקף כולל של למעלה מ-3.5 גיגה-ואט.
עיקר הפעילות וצמיחת החברה מחוץ לישראל (ספרד וצ'ילה) עם הסכמי מכירת חשמל בהיקף של כ-400 מגה-ואט בספרד והיתרים להוספת מערכות אגירה בהיקף של כ-1,180 מגה-ואט בצ'ילה.
בתחילת 2022 תרמה החברה להקמת יחידת סולאיר המלווה 10 צעירים עם צרכים מיוחדים מבית אקשטיין "יד רמב"ם" לתקופה של 5 שנים, במסגרת תוכנית "גדולים במדים".
סול זים הוא מלחין, מעבד, מורה לפיתוח קול, מרצה וחזן אמריקאי, אשר ידוע בשיריו היהודיים הקלאסיים.
זים נולד בארצות הברית למשפחת חזנים.
אביו של זים, סמואל זימלמן, שימש כחזן של בית הכנסת "הוכשול" בלומאזי, פולין, ושל קהילת שערי תפילה בפורטלנד, מיין.
הוא התפרסם כילד פלא אשר ביצע בצורה מופלאה במיוחד, את הרפרטואר של מורו ורבו החזן משה קוסביצקי.
אביו היה אף הוא חזן שאהב לשמוע בביתו בעיקר את החזנים: מרדכי הרשמן, שמואל מלבסקי ואת קוסביצקי.
סול התבגר וסיגל לעצמו סגנון מיוחד משלו, סגנון שמשתלב בד בבד עם אישיותו הכריזמטית והרבגונית.
זים למד בישיבת "תורה ודעת" בברוקלין, בבית הספר התיכון של הישיבה יוניברסיטי, בברוקלין קולג', באוניברסיטת ניו יורק וקיבל את הדוקטורט שלו בסמינר התאולוגי היהודי.
זים סיים את לימודיו במכון לחזנות בסמינר התאולוגי היהודי, והוענק לו דוקטור כבוד למוזיקה.