tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הונדרטוואסר טען שאדריכלות מודרנית אינה יכולה בשום אופן להיחשב כאמנות, ושבתים יש לעצב לפי המנטליות וחוש האסתטיקה של דייריהם העתידיים.
בנייניו אינם רבים והם מפוזרים בכמה ערים בעולם, בעיקר באוסטריה ובגרמניה, והם מכונים כל אחד בנפרד Hunderwasserhaus, "בית הונדרטוואסר".
הבית הידוע ביותר שבנה הוא בית מגורים זול בווינה, אשר מאז השלמתו ב-1986 הפך לאחד ממוקדי התיירות העיקריים בעיר.
הבית, הכולל רצפות עקומות ("רצפה עקומה היא מלודיה לרגליים", הכריז.
"רצפה ישרה היא המצאה של אדריכלים.
היא נועדה לשרת את מכונות הבנייה ולא את הדיירים") ועצים הצומחים בתוך הבית ושענפיהם מבצבצים מהחלונות, עוצב על ידי הונדרטוואסר ללא כל תשלום, זאת כדי ששיקולים כלכליים כלשהם לא ימנעו הקמת הבית שתכנן.
בית נוסף שעיצב הוא בית ספירלת היער בדרמשטאדט שבגרמניה, שצורתו כשל ספירלה ההולכת וגובהת, ועל גגו גן.
המבנה, המשמש כבית מגורים, הושלם כמה חודשים לאחר מותו, בשנת 2000.
בתי הונדרטוואסר ידועים נוספים נמצאים בפרנקפורט שבהסה ובמגדבורג, בירת סקסוניה-אנהלט.
יצירות ארכיטקטוניות שונות שלו נמצאות בתל אביב (מזרקה), מפעל שריפת פסולת שפיטלאו בווינה ומפעל שריפה נוסף היפן, ניו זילנד (שירותים ציבוריים בעיירת מגוריו) וארצות הברית (יצירה אחת בלבד בקליפורניה).
בית האמנות (Kunsthaus) בווינה, אשר נפתח ב-1991, הוא מוזיאון פרטי של הונדרטוואסר.
הבניין נבנה ב-1892 ואכלס במקור מפעל לרהיטים.
הונדרטוואסר עיצב את המוזיאון לפי סגנונו, כולל רצפות גבעתיות.
לצד התערוכה הקבועה היחידה בעולם של ציורי הונדרטוואסר, מארח כיום המוזיאון תערוכות מתחלפות של אמנים שונים.
ב-1972 פרסם מניפסט הקרוי "זכות החלון שלך - חובת העץ שלך", בו הטיף לכך שלכל אדם השוכר דירה צריכה להיות הזכות לצבוע ולקשט את הקיר החיצוני שמסביב לחלונו, ככל שידו משגת, כך שניתן יהיה לראות מרחוק את האינדיבידואליות של הדייר.
"רק מי שחושב באופן יצירתי ישרוד בעולם הזה ובעולם הבא", כתב.
הונדרטוואסר חש חיבה לעובש אשר מופיע על בניינים עתיקים, וראה בו תופעת טבע שאין להילחם בה ואשר מוסיפה חן לבניין.
הונדרטוואסר כתב: "למרבה הצער תהליך הבנייה מסתיים ברגע שהדייר נכנס לדירתו החדשה.
רגע זה צריך למעשה להוות את תחילת הבנייה".
כמה מצורות האדריכלות האהובות על הונדרטוואסר נמצאו בשכונות מצוקה בפרברי הערים, כיוון שהעניים נאלצים לבנות את בתיהם בכל אשר ידם משגת.
"כל אחד צריך ליצור אדריכלות משלו ולבנות מה שהוא רוצה, עם נוצות, עשב או נייר, אפילו אם הבית מתמוטט".
בד בבד עם עיסוקו באדריכלות היה הונדרטוואסר צייר ומעצב נחשב.
דגל אחר שעיצב עוד קודם לכן, ב-1978, היה דגל שלום למזרח תיכון.
על רקע לבן מגן דוד כחול מרחף מעל חצי סהר ירוק.
קנצלר אוסטריה דאז ברונו קרייסקי שלח את ההצעה למנהיגי האזור, ואלה דחו אותה.
שמעון פרס אמר להונדרטוואסר שהוא "רותם את העגלה לפני הסוסים".
הונדרטוואסר החל לאסוף בולים מגיל צעיר, הוקסם מהם וסיפר כי הם היוו את השראתו הראשונית להפוך לצייר.
הוא עיצב בולים עבור סנגל, כף ורדה, אוסטריה והאו"ם.
ציוריו המרהיבים של הונדרטוואסר נראים במבט ראשון ילדותיים למדי.
סגנונו כונה (בנימה בלתי-ביקורתית) "כבד, פרימיטיבי ומיושן".
בציוריו כבבנייניו השתמש בצבעים עזים (בעיקר בשבעת צבעי הקשת) ובקווים עבים ובלתי-ישרים.
הונדרטוואסר היה "קולוריסט"; לצבעים בציוריו חשיבות לא-פחותה מזו של הצורות.
הוא נהג להפוך רבים מציוריו לקולאז'ים ולשלב בהם אבקה מתכתית בצבע זהב או כסף, פיסות בד או נייר, חרס, זכוכית ואדמה.
כגימור סופי מרח את ציוריו בשכבה דקה של שמן.
הונדרטוואסר הביע סלידה מתאוריות אמנותיות, אך ברור כי גילה בהן הבנה עמוקה.
הונדרטוואסר היה אדם פרובוקטיבי ופעיל סביבתי נחרץ; השילוב של השניים גרם לו, למשל, להופיע בעירום בפומבי כדי לקדם אסלת שירותים נטולת מתקן שטיפה, ולפיכך ידידותית לסביבה.
ב-1980 נאם בפני הסנאט האמריקני בעד מדיניות אקולוגית ונגד אנרגיה אטומית.
הונדרטוואסר עיצב כרזה עבור קרן קיימת לישראל שעליה נכתב "בין עצים אתה בבית"; את ההכנסות ממכירותיה תרם לפרויקט ייעור הנגב בישראל.
פרידייש ריס (בהונגרית: Riesz Frigyes; 22 בינואר 1880 – 28 בפברואר 1956) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי.
ריס, יליד גיור שבהונגריה (באותם ימים נמצאה בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית) ריס היה רקטור ופרופסור באוניברסיטת סגד ואחיו הבכור של מרסל ריס.
פעל יחד בסגד עם המתמטיקאי ההונגרי-יהודי אלפרד האר.
ביצע חלק מהעבודה על יסודות האנליזה הפונקציונלית, והיו לעבודותיו מספר השלכות משמעותיות בפיזיקה.
הוא התבסס על עבודותיהם של פרשה, לבג, הילברט ואחרים.
פרִידְל שטֶרן (Friedel Stern; 16 בינואר 1917, לייפציג, גרמניה – 29 באוקטובר 2006, תל אביב-יפו, ישראל) הייתה קריקטוריסטית, מעצבת גרפית, עיתונאית ומורה לאמנות ישראלית ילידת גרמניה, מחלוצות תחום הקריקטורה בישראל.
הקריקטורות שיצרה, שעסקו בחיי היום-יום, הציגו את ישראל מנקודת מבט הומוריסטית וביקורתית.
על יצירתה זכתה בשנת 2004 בפרס דוש לקריקטורה.
פרידל שטרן נולדה בשנת 1917 לפייבל (1879-1930) וללואיזה לבית רוזנפלד (1883-1942) בעיר לייפציג שבגרמניה, הבכורה במשפחה בת ארבעה ילדים (היו לה עוד אח ושתי אחיות).
לאביה הייתה חנות לבדים עם מספר סניפים.
בעקבות המשבר הכלכלי בסוף שנות ה-20 הוא פשט רגל וכל הסניפים נסגרו, למעט חנות אחת, אותה ניהלה האם בעקבות מותו של האב בתאונה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים החלה לימודים בבית הספר הגבוה לאמנות שימושית בלייפציג.
משפחתה לא הייתה בעלת תודעה ציונית, אולם עם התגברות האנטישמיות בגרמניה, עברה הכשרה חקלאית בווסטפליה ב-1935, בעידוד אמה.
הפסיקה את לימודי האמנות והצטרפה לקבוצה יהודית של הצופים.
בזכות ההכשרה זכתה לסרטיפיקט ועלתה לארץ ישראל בשנת 1936 בגפה עם קבוצה זו.
בתחילה נשלחה לקיבוץ כפר המכבי.
לאחר זמן עזבה אותו ועברה להתגורר בחיפה, שם עבדה כמבשלת ועוזרת בית ולמדה רישום בשיעורי ערב אצל פ"ק הֶניך (Hoenich).
בסוף שנות ה-30 למדה עיצוב ואמנות ב"בצלאל החדש" בירושלים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמנתה עם מתנדבי היישוב לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי כאחות.
לאחר שנת 1940 נשלחה לשרת בבית ספר לקצינים בעזה והצטרפה לצבא השחרור באיטליה, שם צורפה ליחידת הסוואה.
בתקופת המלחמה יצרה שטרן רישומים ואיורים המתארים את הווי החיילים הבריטים.
בשנת 1944 הציגה מרישומיה בתערוכת ""אמני כוחות הברית" שהתקיימה במצרים.
על שירותה בצבא זכתה שטרן בצל"ש מטעם מלך בריטניה.
אמה הצליחה לארגן את יציאת ילדיה מגרמניה לפני השואה, אולם גורשה בידי הנאצים ב-1942 מלייפציג ונספתה בשואה.
לאחר שחרורה מהצבא הבריטי ב-1945 חזרה שטרן לארץ ישראל והחלה לעבוד כשרטטת מפות מטעם "מחלקת המדידות של ארץ ישראל (Survey of Palestine, שהייתה לימים למחלקת המדידות).
אחד מחידושיה היה שרטוט של מפות ארץ ישראל המלוות באיורים.
קובץ מפות כזה יצא בשנת 1953 תחת השם "Israel in 14 Pictorial Maps".
בשנת 1946 פרסמה לראשונה קריקטורות בעיתון "במחנה", ביטאון "ההגנה".
אז עוצבה גם החתימה שלה, שהורכבה משמה הפרטי, "פרידל", וציור של כוכב (סמל) (פירוש שם משפחתה בגרמנית, "שטרן"); חתימה זו נועדה להבדיל אותה מיוסי שטרן, שכיהן כעורך הגרפי של העיתון.
בעקבות הצלחת פרסום זה החלה לפרסם את יצירותיה בקביעות בעיתונים כגון "דבר", "דבר השבוע" ו"לאשה".
החל בשנות החמישים פרסמה שטרן כתבות עיתונאיות שדרכן בחנה את החברה הישראלית בצורה ביקורתית.
עבור חלק מכתבות אלו "התחזתה" לטיפוסים שונים, פעמים רבות תוך שימוש בתחפושות.
בשנת 1956, לדוגמה, התחזתה לעולה ממרוקו וטופלה בדי-די-טי.
בכתבות אחרות עבדה ככרטיסנית באוטובוס, כעולה באולפן עברית ועוד.
את חוויותיה תיארה בעיתונות הישראלית בכתבות המלוות בקריקטורות.
בשנת 1958 פרסמה את ספרה "בקיצור: ישראל", שעסק בחוויות התיירות בישראל.
במקביל לעיסוקה בעיתונות, שימשה שטרן כמעצבת גרפית.
בשנות ה-50 וה-60 עיצבה כרזות לשירות הבולאי ולדואר ישראל.
בשנת 1960 יצרה את סדרת "דואר אוויר נוף 2" – סדרה של 10 בולים של דואר ישראל (הסדרה השלישית של בולי דואר אוויר), שעסקו בערים ובאתרים בארץ ישראל.
(בכך הייתה לאישה השנייה שעיצבה בולים בישראל, אחרי מרים קרולי).
בין עבודותיה הנוספות: כרטיסי ברכה לרגל יום העצמאות (הוצאת קרן היסוד, 1958), כרזה למוסד לביטוח לאומי (שנות ה-50), אלבום אוסף "ארצות ועמים בתמונות" (תחילת שנות ה-60), כרזה לתחרות הנבל (שנות ה-60).
סגנון העיצוב שלה התבסס על קו גאומטרי-מינימליסטי, שתאם את רוח התקופה.
במשך שנים רבות הייתה שטרן אישה יחידה בתחום הקריקטורות בישראל.
בשונה מקריקטוריסטים אחרים בני דורה, שטרן מיעטה לעסוק בנושאי פוליטיים או צבאיים.
ייחודה היה בעיסוק בנושאים הלקוחים מחיי היום-יום, שהציגו את החברה הישראלית בצורה גרוטסקית או אבסורדית.
מבחינה אמנותית, יצירותיה של שטרן מאופיינות בשימוש בקו גאומטרי, תוך שימוש מועט יחסית במשטחי צבע.
בין השנים 1962–1992 שימשה שטרן כמרצה לרישום במחלקה לעיצוב גרפי ובמחלקה לקדרות ב"בצלאל".
במשך שנים רבות התנדבה בארגון נכי צה"ל ובבית הלוחם.
על התנדבותה זו זכתה באות הנשיא למתנדב לשנת 1999. בשנת 2004 זכתה בפרס דוש לקריקטורה.
בין פברואר לאפריל 2005 נערכה תערוכה של יצירותיה בעיר לייפציג, שבה אף נכחה, לזכר 70 שנים מאז שנאלצה לעזוב את גרמניה.
שטרן, שלא נישאה מעולם, נפטרה בתל אביב-יפו בשנת 2006, מעט לפני יום הולדתה ה-90. היא נקברה בבית העלמין בקיבוץ עינת.
ספרייתה נתרמה לספריית בית אריאלה בתל אביב, ועזבונה האמנותי נתרם בשנת 2010 למוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
החל ב-2012 מקיים המוזיאון תחרות קריקטורות דו שנתית בשם "התחרות לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן", המנציחה את זכרה.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתה של פרידל שטרן ברחוב יהואש 8 בתל אביב.
1935 – בית ספר לאמנויות, לייפציג, גרמניה
1938–1940 – בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1950 – השתלמות, בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בּוֹז-אר), פריז, צרפת
1963–1992 – רישום, המחלקה לעיצוב גרפי והמחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
רישום, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב-יפו
1961 – פרס שלישי, בורדיגרה, איטליה
1965 – פרס שני, סלון בינלאומי להומור וקריקטורות, מונטריאול, קנדה
1966 – פרס שלישי, סלון בינלאומי להומור וקריקטורות, מונטריאול, קנדה
1996 – חברת כבוד, אגודת המעצבים הגרפיים בישראל
1999 – אות הנשיא למתנדב
1999 – אות הוקרה על מפעל חיים בתחום הקריקטורות והציור מטעם מועצת ארגוני הנשים בישראל
2004 – פרס דוש לקריקטורה
1982 – גלריה לאמל, באד מינסטרייפל, גרמניה
1994 – "רישומי מסע"; אוצרת: דליה לוין, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה
1999 – "פרידל – לא רק הומור"; אוצרת: אירית מלר, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
2000 – "פרידל שטרן בבצלאל: תערוכה רטרוספקטיבית"; אוצרת: נחמה גולן, גלריה מוריס לואיס, בצלאל, ירושלים 2003 – קו של הומור, בית ביאליק, תל אביב-יפו; בית אריאלה, תל אביב-יפו.
2005 – המוזיאון לתולדות העיר לייפציג, לייפציג, גרמניה
2006 – "צרות בגן-עדן", פסטיבל הקריקטורות הבינלאומי, סן-ז'וסט, צרפת
2007 – "צרות בגן-עדן", גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים.
2012 – "פרידל – אישה קטנה גדולה"; אוצרים: גלית גאון וירמי פינקוס, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
2012 – "הייתי תיירת בארץ" (מעזבונה); אוצר: ירמי פינקוס, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
2016 - "עלי תאנה" אוצרת: ורד גנשרוא, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
בקיצור: ישראל, תל אביב: הוד, 1958, (אלבום קריקטורות על התרשמות התיירים מישראל)
עלי-תאנה, תל אביב: מודן, 1983. (אלבום קריקטורות)
גברים גברים, המדריך הקטן לחקר גברים, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון, 2022.
סביב, סביב בתל אביב; ציורים: פ.
שטרן; חרוזים: דוד טוב, תל אביב: ש.
חברים חדשים; חרוזים: בן ישראל הדני (שלמה סקולסקי); ציירה: פ.
שמואל רוזן, '''מי יודע?; ציורים: פרידל שטרן, תל אביב: צבר, תשי"ח.
ישראל: מפות מדברות; הוכנו והודפסו על ידי מחלקת המדידות, משרד העבודה; מצוירות על ידי פרידל שטרן, תל אביב: ליאון המדפיס, תשי"ח.
שמואל רוזן, בסימן שאלה; ציורים: פרידל שטרן, תל אביב: קוץ, 1960.
ארצות ועמים בתמונות, פרסום "צח", [תחילת שנות ה-60].
מעשה בדֻבּוֹן "לא רוצה"; ציירה פ' שטרן; עבד מאנגלית בן ישראל הדני (שלמה סקולסקי), תל אביב: ש' זימזון, 1952. (לילדים) אותו הספר בדיוק אוייר גם זמן רב מאוחר יותר על ידי הילה מעוז.
מרגלית בנאי, פיצפונת, הוצאת מסדה, 1965
מרגלית בנאי, פיצפונת והג'ינג'ים, הוצאת קרני, 1968
רישומי מסע; אוצרת התערוכה: דליה לוין, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות, 1995.
לא רק הומור; צוות התערוכה והקטלוג: אוצרת התערוכה: אירית מלר, עיצוב: נילי אריאלי, חיפה: מוזיאון מאנה-כץ, 1999.
הייתי תיירת בארץ: פרידל שטרן; אוצר: ירמי פינקוס, חולון: המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, 2012.
פרידל קלוסמן הייתה פעילה חברתית בעיר סן פרנסיסקו, ארצות הברית.
היא מזוהה עם המאבק להצלת קרונות הכבל של סן פרנסיסקו בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20, והקמת ארגון "סן פרנסיסקו היפה" ב-1947.
ב-1947 הציע ראש העיר דאז, רוג'ר לפהאם, לסגור את שני הקווים העירוניים של קרונות הכבל ברחוב פאוול, שהיו בבעלות "מוני", החברה העירונית לתחבורה ציבורית.
יומיים לאחר פרסום דברים אלה, יצאו עיתוני העיר בכותרות בנוסח: "קרונות הכבל בדרכם החוצה...ימיהם של הגריפמנים (מפעילי הקרונות) ספורים".
בתגובה יזמה קלוסמן, תוך שיתוף פעולה בין ארגונים חברתיים בעיר, את הקמת הוועדה האזרחית להצלת קרונות הכבל.
הוועדה יצאה בהודעה לעיתונות לפיה:
בהמשך הצליחה לכפות על ראש העיר לקיים משאל בין תושבי העיר.
התוצאה הייתה: 166,989 בעד המשך הפעלת הקרונות ורק 51,457 נגד.
בעקבות המשאל חויבה העירייה להמשיך בתפעול הקווים.
ב-1951 נסגרו שלושת הקווים הפרטיים האחרונים שפעלו בעיר, שהיו בבעלות "חברת קרונות הכבל של רחוב קליפורניה" בשל קשיים כספיים.
בהתערבותה של פרידל קלוסמן נרכשו הקווים על ידי העירייה, שהחלה בהפעלתם מחדש ב-1952. עד מהרה החלה העירייה בתוכנית להחלפתם של קרונות הכבל בקווים אלה באוטובוסים.
קלוסמן שבה לפעולה, אך הפעם בהצלחה חלקית: המערכת אורגנה מחדש, חלק מהקווים אוחדו עם קווים אחרים, וכיום פועלים בעיר שלושה קווים: פאוול-הייד (Powell-Hyde), פאוול- מייסון (Powell-Mason) וקליפורניה (California Street).
עם מותה של קלוסמן ב-1986, כוסו קרונות הכבל במעטה שחור לזכרה.
בנוסף, הקדישה לה העיר את המשטח המסתובב שבטרמינל "פישרמן'ס וורף" בקו פאואל-הייד.
לעומתה לפהאם, שנחשב לראש עיר מוצלח, נשאר בזיכרון הקולקטיבי כאיש שניסה לשים קץ לקרונות הכבל.
פרידל טלר-בלום (10 ביוני 1932 – 30 בינואר 2021) הייתה זמרת סופרן ואופרה ישראלית-אמריקאית, שפעלה בעיקר בשנות ה-60.
פרידל טלר-בלום נולדה בווינה לאמן הקברט אוסקר טלר.
לאחר האנשלוס ומאסרו הקצר של אביה, נמלטה המשפחה לארצות הברית.
טלר למדה במכללת האנטר ובאוניברסיטת קולומביה.
בין השאר הופיעה בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה ובתפקיד הראשי במאדאם באטרפליי.
בין השאר הייתה חברה בסטודיו אופרה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק ובאנסמבל של הפולקסאופר של וינה.
היא הופיעה פעמים רבות בבית האופרה הישראלית בתל אביב, בין השאר בתפקיד בת יפתח ובתפקיד מרגריט באופרה פאוסט.
כמו כן שרה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית, הופיעה בפסטיבל אבו גוש הראשון (1965), השתתפה בקונצרטים שהוקלטו ל"קול ישראל" ולתחנות רדיו נוספות.
בשנת 1968 השתתפה בביצוע הבכורה ליצירתו של המלחין הישראלי יעקב גלבוע "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים".
מאז שנת 1976 ועד למותה לימדה טלר-בלום פיתוח קול וזמרה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנים 1985–1991 עמדה בראש המגמה הווקאלית.
פרידל דיקר ברנדייס הייתה אמנית ממוצא יהודי-גרמני הידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בטיפול באמנות.
דיקר ברנדייס נולדה בווינה למשפחה יהודית ענייה.
מות האם היה אירוע משברי משמעותי בחייה.
ברנדייס ידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בתרפיה באמנות והפכה לדמות נשית משמעותית ביותר עבור הנערות בגטו.
היא פיתחה את השיטות החינוכיות הטיפוליות באמצעות אמנות כמורה בגרמניה.
בגטו, יזמה חוגי ציור, כאשר בד בבד עם לימוד תולדות האמנות עודדה את הנערות לתת לרגשותיהן ביטוי באמצעות ציורים וסייעה להן להתגבר על בעיות נפשיות שחוו בשואה.
היא הסתייעה בעבודתה בגטו בפסיכולוגים על מנת לסייע לנערות שביטאו בציוריהן מצוקות שונות.
דיקר ברנדייס ובעלה הגיעו לגטו טרזין בדצמבר 1942. במהלך שהותה בגטו קיימה שיעורי אמנות והרצאות.
היא סייעה בארגון כיתות לימוד בסתר לילדי הגטו.
בין תלמידותיה הייתה ניצולת השואה דיטה קראוס, "הספרנית מאוושוויץ" שציוריה שרדו.
היא הצטרפה אליו במשלוח הבא.
ברנדייס מצאה את מותה במחנה בירקנאו ב-9 באוקטובר 1944. בעלה פבל שרד את השואה.
לאחר מותה נמצאו מעל חמשת אלפים ציורים שצוירו בשיעורים שהעבירה.
רובם נמצאים כיום במוזיאון היהודי בפראג.
גנרל פרידריך-וילהלם מילר היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה שהוצא להורג כגמול על פשעיו.
מילר נולד ב-29 באוגוסט 1897 בבארמן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-2 (פומרניה ה-1 - פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה).
ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
בהמשך המלחמה הועבר מילר לרגימנט המילואים ה-266, והועלה לדרגת לויטננט.
לאחר המלחמה הצטרף מילר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1936 עבר מילר לוורמאכט, והועלה לדרגת מיור.
ב-10 בנובמבר 1938 מונה מילר למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-105, וב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
במהלך המערכה בבלקן לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ההררי ה-18, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ה-54, וב-22 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט, וב-8 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו בקרב קרץ' תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוגוסט 1942 הועלה מילר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22 שהייתה חלק מהארמייה ה-12 ביוון.
בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לכרתים, ושהתה שם עד ספטמבר 1944. ב-1 באפריל 1943 הועלה מילר לדרגת גנרל לויטננט, וב-18 ביוני 1943 קיבל על פעולותיו את הצלב הגרמני בזהב.
במהלך ספטמבר - נובמבר 1943 פיקד מילר על המערכה לכיבוש איי הדודקאנס, והדף את כוחות בעלות הברית.
ב-15 בפברואר 1944 פרש מילר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובכך חמק מחטיפה על ידי המחתרת.
ב-4 במאי 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-5, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-2 ביוני 1944 מונה למשך שבוע למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה.
ב-1 ביולי 1944 הועלה מילר לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד מבצר כרתים.
כאמצעי תגמול על חטיפתו של היינריך קרייפה הרס מילר את העיר אנוגיה, והרג את הגברים תושבי העיר, ובספטמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-13 בנובמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מקבוצת ארמיות E, וב-1 בדצמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-68, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, והוביל אותה במהלך הנסיגה מהבלקן, וב-27 בינואר 1945 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 בינואר 1945 מונה מילר למפקד הארמייה הרביעית, במקום פרידריך הוסבאך שהודח מתפקידו, ולחם עימה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית.
ב-27 באפריל 1945 נכנע מילר בראש כוחותיו לצבא האדום ונלקח בשבי.
לאחר המלחמה הוסגר מילר על ידי הרוסים ליוון, ונשפט על חלקו בטבח בני ערובה בכרתים, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג באתונה ב-20 במאי 1947.
פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג היה דוכס של סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1780–1826, ודוכס של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1826–1834.
פרידריך נולד ב-29 באפריל 1763 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולארנסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר, בתו של ארנסט אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר.
ב-23 בספטמבר 1780 מת ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ובמקומו עלה פרידריך לשלטון, תוך שדודו יוזף, נסיך סקסוניה-הילדבורגהאוזן משמש כעוצר עד למותו בשנת 1787.
עד לשנת 1806 היה פרידריך משועבד לחובות כספיים שהשאיר אביו אחריו.
בשנת 1806 לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה, הצטרף פרידריך לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרף לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1826 לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, העביר פרידריך את אזור הילדבורגהאוזן לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובתמורה קיבל פרידריך את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
ב-29 בספטמבר 1834 מת פרידריך באלטנבורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
ב-3 בספטמבר 1785 התחתן פרידריך עם שרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
תרזה (8 ביולי 1792 -26 באוקטובר 1854), התחתנה עם לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
גאורג (24 ביולי 1796 - 3 באוגוסט 1853), התחתן עם מריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
אדוארד (3 ביולי 1804 - 16 במאי 1852), התחתן עם אמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואחריה התחתן עם לואיזה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ.
גנרל פרידריך-אוגוסט שק היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שק נולד ב-27 במרץ 1892 בשמידברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס שק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסארים הבווארי ה-1, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הועבר שק לרגימנט הרגלים ה-175 (פרוסיה המערבית ה-8), ובשנת 1918 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1 - גראף קלייסט פון נולנדורף).
לאחר המלחמה הצטרף שק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1923 הועלה שק לדרגת אובר לוטננט, וב-10 באוקטובר 1923 נשא לאישה את מריה אילזה פון קיינקר.
ב-1 באפריל 1934 מונה שק למדריך באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 בפברואר 1935 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד גדוד המקלעים ה-15.
במהלך הפלישה לפולין לחם שק עם גדודו כחלק מהארמייה העשירית, וב-18 בינואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-392. במהלך המערכה על צרפת לחם שק עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-169 במסגרת הקורפוס ה-46, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שק עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-169 במסגרת הקורפוס ההררי ה-36, והשתתף בלחימה נגד הרוסים מכיוון פינלנד.
ב-24 ביולי 1941 קיבל שק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד המכללה הצבאית בפוטסדאם.
ב-7 במאי 1943 מונה שק למפקד הדיוויזיה ה-216, שהייתה חלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
שק הוביל את הדיוויזיה שלו בקרב קורסק, ובעקבות האבדות הכבדות שספגה נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת.
ב-15 בדצמבר 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה ה-272, וב-1 בינואר 1944 הועלה שק לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך הפלישה לנורמנדי לחם שק עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרבות הקשים סביב קן, וב-21 בספטמבר 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-4 בספטמבר 1944 מונה שק למפקד הקורפוס ה-81, שהיה חלק מתחת פיקוד הארמייה השביעית, ופיקד עליו עד ה-20 בספטמבר.
באוקטובר מונה שק לסגן מפקד הקורפוס ה-67, וב-15 בנובמבר מונה למפקד הקורפוס ה-85. ב-16 בדצמבר 1944 הועבר שק לעתודת המילואים, וב-26 במרץ 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-32 בשטטין.
ב-20 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטים.
בשנת 1946 הועבר שק לשבי האמריקני, וב-24 במרץ 1948 שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר שק בגוסלאר, עד למותו ב-24 ביולי 1968.
פרידריך, נסיך הסן-קאסל , היה נסיך גרמני וגנרל דני בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
פרידריך נולד ב-11 בספטמבר 1747 בקאסל לפרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר רוזן הסן-קאסל, ולמרי, נסיכת בריטניה הגדולה, בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
בתקופת לידתו נטש אביו את המשפחה וחזר לנצרות הקתולית, ובשנת 1755 בוטלו נישואי הוריו באופן רשמי.
לאחר פרידתם של הוריו, עברו פרידריך, אמו ואחיו לדנמרק, שם התגוררה אחות אמם לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
פרידריך למד באקדמיה הצבאית בקופנהגן, ובשנת 1769 הועלה לדרגת גנרל בצבא הדני.
בשנת 1781 קנה פרידריך את טירת רומפנהיים מאחיו קרל, נסיך הסן-קאסל, והקים את בית הסן-קאסל-רומפנהיים.
ב-2 בדצמבר 1786 התחתן פרידריך קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתם של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן וקרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג.
בשנת 1793 הצטרף פרידריך לצבא ההולנדי, ומונה למושל מאסטריכט.
פרידריך פיקד על הגנת העיר מפני הצרפתים במהלך המצור על העיר באותה שנה, אך בשנת 1794 לאחר מצור של למעלה מחצי שנה מרר את העיר לידי הצרפתים.
לאחר מכן פרש פרידריך מהחיים הציבוריים, והתגורר באחוזתו - טירת רומפנהיים בקאסל.
ב-20 במאי 1837 מת פרידריך באחוזתו שבקאסל, כשבעת מותו הוא היה הנכד האחרון של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ששרד בחיים.
בשנת 1786 התחתן פרידריך עם קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתם של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן וקרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
וילהלם, נסיך הסן-קאסל (1787–1867), התחתן עם לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, והיה אביה של לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, אשתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק
לואיזה קרולינה מריה פרדריקה (1794–1881), התחתנה עם גנרל חיל הפרשים ההנוברי הרוזן גאורג פון דר דקן
מריה, נסיכת הסן-קאסל (1796–1880), התחתנה עם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
אוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל (1797–1889), התחתנה עם הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג'
פרידריך נולד ב-20 בינואר 1865 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, והיה אחיהם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
בצעירותו למד פרידריך באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת לייפציג, ובשנת 1884 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1893 מת אביו גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
ב-9 באוגוסט 1895 התחתן פרידריך עם בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פרידריך בחזית, והשתתף בלחימה כגנרל חיל הפרשים.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 קיבל פרידריך את טירת ארולזן, שם התגורר עד מותו ב-26 במאי 1946.
ב-9 באוגוסט 1895 התחתן פרידריך עם בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרידריך, נסיך וירטמברג היה גנרל בצבא וירטמברג, ואביו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
פרידריך נולד בקומבורג ב-21 בפברואר 1808, לפאול, נסיך וירטמברג ולשרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1823 התגייס פרידריך לצבא וירטמברג, וקיבל דרגת ריטמייסטר.
בשנת 1832 הועלה פרידריך לדרגת אוברסט, ובשנת 1841 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-20 בנובמבר 1845 התחתן פרידריך עם בת דודתו קתרינה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ופאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולד לו בנו היחיד וילהלם השני, מלך וירטמברג.
בשנת 1865 הועלה פרידריך לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הצבא הפדרלי של וירטמברג.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה שימש פרידריך כקצין קישור במפקדה האוסטרית, אולם הוא נפגע מכך שלא מונה למפקד הקורפוס ה-8.
בשל מעמדו כנסיך, שימש פרידריך כחבר בבית הלורדים הווירטמברגי, וכיועץ בכיר לדודו קרל הראשון, מלך וירטמברג.
ב-9 במאי 1870 מת פרידריך בשטוטגרט, כתוצאה מפגיעה בפנים שספג במהלך מסע ציד.
פרידריך נולד בשנת 1339 לשטפן השני, דוכס בוואריה ואיזבלה מסיציליה, דוכסית בוואריה, בתם של פדריקו השלישי, מלך סיציליה ואלינור מאנז'ו.
בשנת 1375 מת אביו שטפן השני, דוכס בוואריה, ופרידריך ואחיו יוהאן השני, דוכס בוואריה ושטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין יוהאן לאחיו: יוהאן השני, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט.
בשנת 1383 לחם פרידריך בפלנדריה לצד הצרפתים נגד האנגלים, ואף השתתף במצור על בורבורג.
כמו כן ביקר פרידריך בלה קסנואה אצל דודו אלברכט הראשון, דוכס בוואריה-שטראובינג, ולאחר מכן ביקר בפריז בחצרו של שארל השישי, מלך צרפת.
בשנת 1385 ליווה את אחייניתו איזבו מבוואריה לאמיין, לקראת נישואיה עם שארל השישי, מלך צרפת.
בשנת 1387 כלא פרידריך את ארכיבישוף זלצבורג, במטרה לאלצו לפרק את הברית שכרת עם קונפדרציית ערים בשוואביה.
פרידריך שימש כיועצו של ונצל, מלך גרמניה, ואף היה מועמד מטעמו לרשת אחריו את כתר בוהמיה.
ב-4 בדצמבר 1393 מת פרידריך בצ'סקה בודייוביצה בבוהמיה, ובנו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-16 במאי 1360 התחתן פרידריך עם אנה מנופן, בתו של ברטולד השביעי, רוזן נופן, ממנה הייתה לו בת אחת:
אליזבת מבוואריה (1361–1382), התחתנה עם מרקו ויסקונטי
ב-2 בספטמבר 1381 התחתן פרידריך עם מדלאנה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה היו לו 5 ילדים:
אליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג (1383–1442), התחתנה עם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה (1386–1450)
מגדלנה מבוואריה (1388–1410), התחתנה עם יוהאן מיינהארד השביעי, רוזן גוריציה
פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו , היה בנו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, אולם מכיוון שמת קודם אביו לא ירש את השלטון בדוכסות.
פרידריך נולד בדסאו ב-27 בדצמבר 1769, ללאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו ולואיזה הנרייטה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו.
בשנת 1788 התגייס פרידריך לצבא הפרוסי, ובשנת 1794 הועלה לדרגת גנרל, וקיבל את עיטור מסדר העיט השחור.
ב-12 ביוני 1792 התחתן פרידריך עם אמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
ב-27 במאי 1814 מת פרידריך בדסאו, ובשנת 1817 מת אביו לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובנו לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-12 ביוני 1792 התחתן פרידריך עם אמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך , היה אביו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
פרידריך נולד ב-7 באוקטובר 1703 בדורלאך, לקרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך ולמגדלנה וילהלמינה, דוכסית וירטמברג, בתם של וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג ומגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטדט.
בשנת 1712 מת אחיו קרל מגנוס, נסיך הכתר של באדן-דורלאך, ופרידריך מונה לנסיך הכתר במקומו.
פרידריך שירת בצבא הקיסרי, ובשנת 1724 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1728 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1729 שימש כעוצר המדינה במקום אביו שיצא לטיול בהולנד.
ב-26 במרץ 1732 מת פרידריך בקרלסרוהה כתוצאה משחפת, ובשנת 1738 עלה בנו קרל פרידריך לשלטון לאחר מות אביו.
ב-3 ביולי 1727 התחתן פרידריך עם אמליה, נסיכת נסאו-דיאץ, בתם של יאן וילם פריסו, נסיך אורנז' ומריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו שני בנים:
פרידריך, דוכס וירטמברג , היה בנו של קרל, דוכס וירטמברג, והיה מיועד לרשת את ראשות בית וירטמברג לאחר מות אביו, אולם הוא נהרג לפני מות אביו.
פרידריך נולד בפרידריכסהאפן ב-1 ביוני 1961 לקרל, דוכס וירטמברג ולדיאן, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה.
בשנת 1975 מת סבו פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ואביו הפך לראש בית וירטמברג, ובעקבות כך עברה המשפחה לאלטסהאוזן.
פרידריך למד בתיכון בזאולגאו, ולאחר מכן שירת בבונדסוור, שם הגיע לדרגת אוברסט.
בשנת 1992 הצטרף פרידריך לחברה המשפחתית שמנהלת כ-5,500 דונם של יער, 2,000 דונם של כרי דשא ושדות, 50 דונם של כרמים, כ-700 אתרים בגרמניה ומחוצה לה, יערות בקנדה ובאוסטריה, וכן השקעות רבות.
כמו כן החברה מנהלת ומתחזקת 70 אתרים של בית וירטמברג.
פרידריך הוא חבר באוניברסיטת הוהנהיים, אוניברסיטת טיבינגן ויו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת צפלין.
בנוסף, הוא הפטרון של קרן התומכת בילדים החולים בסוכרת, וסגן יו"ר הדירקטוריון של בית החולים אולגה בשטוטגרט.
כמו כן הוא חבר בחברה להיסטוריה ותרבות של שוואביה העילית, חבר האיגוד הלאומי של באדן-וירטמברג, וחבר בוועדת קברי המלחמה הגרמנית.
ב-9 במאי 2018 נהרג פרידריך בתאונת דרכים, בכביש בין אבנוויילר לפרונהאפן.
ב-11 בנובמבר 1993 התחתן פרידריך עם מריה, נסיכת ויד, בתם של אולריך, נסיך ויד ואלקה פישר, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
וילהלם, דוכס וירטמברג (נולד ב-1994)
מארי אמלי, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1996)
סופיה דורותיאה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1997)
פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג , היה אחיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בין השנים 1878–1885.
פרידריך נולד ב-23 באוקטובר 1814 בשלזוויג שבדוכסות שלזוויג, לפרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק וללואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1816 מת סבו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ואביו ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1825 שינה אביו את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בשנת 1831 מת אביו בטירת גוטורפ, ואחיו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
באותה שנה הצטרף פרידריך לצבא המלכותי הדני, ובמהלך מלחמת שלזוויג הראשונה הוא פיקד על רגימנט הדרגונים ה-2. בשנת 1863 עלה אחיו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, ובשנת 1878 מת אחיו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ללא ילדים, ופרידריך ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-27 בנובמבר 1885 מת פרידריך באחוזת לואיזלונד, ובנו פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-16 באוקטובר 1841 התחתן פרידריך עם אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה , היה חתנו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
פרידריך נולד ב-30 בינואר 1868 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לווילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-5 במאי 1896 התחתן פרידריך עם לואיז, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
ב-4 באפריל 1896 מתה לואיז בפתאומיות בארמון ראטייבוריצ'ה מדלקת קרום המוח, וכמה שעות לאחר מכן מת גם אביו וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה.
ב-26 במאי 1909 התחתן פרידריך בשנית בדסאו עם אנטוינטה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט ואליזבת, נסיכת הסן, ממנה נולדו לו 2 ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגורר פרידריך בקודובה זדרוי, פולין, סמוך לגבול עם גרמניה המזרחית, שם הוא מת ב-12 בדצמבר 1945.
ב-5 במאי 1896 התחתן פרידריך עם לואיז, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ב-26 במאי 1909 התחתן פרידריך עם אנטוינטה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט ואליזבת, נסיכת הסן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן היה הנסיך הלפני אחרון של הוהנצולרן-הכינגן.
פרידריך היה הילד היחיד של הרמן, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ומקסימיליאנה, נסיכת גאבר, בתם של פרנסואה הראשון ז'וזף, נסיך גאבר השני ומארי אמור דזירה דה רובראי.
פרידריך התחנך בשטוטגרט, ולאחר מכן למד בכמה אוניברסיטאות גרמניות.
בשנת 1800 הגיע פרידריך לווינה, שם היה בן חסותו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 הוא ניהל את המשא ומתן עם נפוליאון בשם אביו, ובעקבות כך הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין.
בין השנים 1806–1812 לחם פרידריך לצד הצרפתים במלחמות הנפוליאוניות, ואף נפצע קשה בשנת 1812 במהלך המערכה ברוסיה.
בשנת 1810 מת אביו, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1813 בעקבות קרב לייפציג הצטרף פרידריך למחנה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ובשנת 1815 צירף את הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית.
ב-13 בספטמבר 1838 מת פרידריך בהכינגן, ובנו קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן עלה לשלטון במקומו.
ב-26 באפריל 1800 התחתן פרידריך בפראג עם הנסיכה פאולינה מקורלנד, דוכסית זאגאן, בתו של הדוכס האחרון של קורלנד, פטר פון בירון, ממנה היה לו ילד אחד:
פרידריך-גאורג אברהרדט , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
אברהרדט נולד ב-15 בינואר 1892 בשטרסבורג, ובשנת 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-6, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1915 הוא הועבר לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 (הקיסר פרנץ, וב-18 באוגוסט אותה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
באפריל 1918 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-220, וב-20 בספטמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר.
על פעולותיו בקרבות קיבל אברהרדט את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף אברהרדט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בספטמבר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 ביולי 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-44. ב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-26 באוגוסט אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-60.
עם פרוץ המלחמה פיקד אברהרדט על הדיוויזיה הממונעת ה-60, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה.
ב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובמהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת ה־OKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן ובכיבוש רוסטוב על הדון.
ב-31 בדצמבר 1941 קיבל אברהרדט את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-10 ביולי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-38. בתחילה הוצבה הדיוויזיה באזור האג, אולם לאחר מכן הועברה לצפון צרפת.
ב-15 בספטמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-174, וב-5 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית האבטחה ה-286. ב-15 בדצמבר 1944 הוא מונה לשופט צבאי, וב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי בעלות הברית.
בשנת 1947 שוחרר אברהרדט מהשבי, ולאחר שחרורו מהשבי הוא התגורר בוויסבאדן, עד למותו ב-9 בספטמבר 1964.
פרידריך, נסיך הוהנצולרן היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
פרידריך נולד ב-30 באוגוסט 1891 בהייליגנדאם, לוילהלם, נסיך הוהנצולרן ולמריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של הנסיך לואיג'י, רוזן טראני ומתילדה לודוביקה, נסיכת בוואריה, וכמה דקות אחריו נולד אחיו התאום פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן.
ב-2 ביוני 1920 התחתן פרידריך עם מרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שבעה ילדים.
אחיו פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן התחתן עם אחותה, מריה אליקס, נסיכת סקסוניה.
בשנת 1948, זמן קצר לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה נדון סדר הירושה במהלך הפגישה בין מיכאי, דודו ניקולאה בראנה, והנסיך פרידריך.
זמן קצר אחרי הפגישה הזאת, דוברו של קרול השני, מלך רומניה, בריאיון עם העיתון הצרפתי לה פיגארו, הביע תמיכה חזקה בנסיך פרידריך, ובנוסף, קבע כי מיכאי לעולם לא יחזיק שוב את ראשות הבית.
ב-6 בפברואר 1965 מת פרידריך בקראוכנווייס, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
ב-2 ביוני 1920 התחתן פרידריך עם מרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן (1926–1996), התחתן עם דיאנה, נסיכת בורבון-פארמה.
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן (1932–2016), התחתן עם בירגיטה, נסיכת שוודיה
פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט היה ראש בית אסקניה, משפחה אשר שלטה בדוכסות אנהלט עד 1918.
פרידריך נולד ב-11 באפריל 1938 בטירת באלנשטדט, ליואכים ארנסט, דוכס אנהלט ולאדה שרלוטה פון סטפני-מארוויץ.
בשנת 1947 מת אביו במחנה ה-NKVD המיוחד מס' 2 (לשעבר מחנה הריכוז בוכנוואלד), בהיותו בשבי ברית המועצות, ופרידריך ירש את תאריו.
ב-9 באוקטובר 1963 מת פרידריך במינכן, לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים, ואחיו אדוארד, נסיך אנהלט ירש את תאריו.
פרידייש שפיגל (בהונגרית: Spiegel Frigyes; פשט, 24 באפריל 1866 – בודפשט, 26 בפברואר 1933) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת דופן של האר נובו.
הוא היה גם אמן משמעותי בתחום האמנות השימושית ועיצוב רהיטים.
שפיגל נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ שפיגל (1825–1899), פקיד ושל של פאולינה הירשל.
בתם מריה פאולה נולדה בשנת 1896. שפיגל סיים את לימודיו בשנת 1887 באוניברסיטה המלכותית יוז'ף (היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) ואז החל לעבוד במשרד האדריכלים של וילמוש פרוינד.
הוא לקח חלק בתכנון בית הלוויות של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט, ועסק גם באומנויות יישומיות.
בשנת 1895 פתח משרד אדריכלים עם , והם תכננו מספר בנייני דירות בבודפשט, בהם יושמו באומץ אלמנטים דקורטיביים באר נובו.
שפיגל פתח סלון רהיטים בשם "Maison Modern" בבזאר קיראי לשעבר, (בודפשט, רובע 5, רחוב קיראי 3–5 ), ואחר כך ב־1912 חנות בשם "Lady Jewellery Shop" ברחוב ואצי.
גם עיצובי הרהיטים שלו זכו להכרה בינלאומית.
בנוסף לאדריכלות, שפיגל היה פעיל גם בתחומים רבים אחרים: בובות מעוצבות (עבור לוטה פריצל וקטה קרוזה), תפאורות לסרטים (עבור אלכסנדר קורדה), ותפאורה לנשף צדקה על קרח הדנובה בשנת 1914.
בשנת 1902 הוא היה חבר מייסד של "איגוד האדריכלים ההונגרי", ובין השנים 1914–1917 היה מנהלו הראשון (כלומר הנשיא).
בשנת 1918 היה חבר ב"מועצה הספרותית והאמנותית", וב־1919, תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ב"מועצה הלאומית לדיור".
בשנת 1920 נאלץ להגר מסיבה זו והתיישב באוראדיה, שם תכנן כמה בתי מגורים, הוא היה חבר בקבוצת החברים של המהגרים ההונגרים (פרידייס קרינתי, פרנץ מולנאר, הנריק מאיור).
רובע 6 רחוב איזבלה 94 ו-96 (Izabella utca).
בתי לינדנבאום 1896–1897. חזיתות שני הבניינים נהרסו כליל במלחמת העולם השנייה.
חזית בית 94 שופץ לאחר תחילת המילניום.
רובע 6 דרך בייצ'י-ז'לינסקי 63 (Bajcsy-Zsilinszky út ).
בית מגורים, 1897, עם פילפ ויינרב
רובע 6 שדרת אנדראשי 101. וילה שאנצר (Schanzer-villa) 1907–1908. הריהוט והעיצוב כולו גם הוא עבודתו של שפיגל.
רחוב דז'ה סילאדי (כיום רחוב מוסקבה) 6, בית הדפוס זוננפלד, 1911–1912
בית דירות להשכרה של לאיוש וייסוביץ' 1910–1911
בית בנק אשראי כללי בהונגריה להשכרה, 1922–1923
בית בנק האשראי ההונגרי למכירה 1923
סנקט פטרבורג, הואריטה לשעבר של הצאר לשעבר (נהרס)
קלוז'-נאפוקה, תיאטרון הטיילת (כיום מקום מושב התיאטרון והאופרה הממלכתית ההונגרית בקלוז'-נאפוקה), עם גזה מרקוש, 1909-191
אמנות דקורטיבית מודרנית בארכיטקטורה, בתוך: אומנות שימושית הונגרית 1897/98, כרך 1, מספר 2 58-66. דף, זמין באופן מקוון
אדריכלות מודרנית ובנייני מגורים בבודפשט, 1902; זמין באופן מקוון
תחרות עיצוב של התיאטרון הלאומי של בודפשט (אדריכלות הונגרית מספר 1, 1913)
תחרות עיצוב של אולם המסחר ההונגרי (אדריכלות הונגרית מס '5, 1913)
תחרות עיצוב לבניין בית הספר למוזיקה סגד (אדריכלות הונגרית מס '6, 1910)
בתי דירות, וילות (אדריכלות הונגרית מס '9, 1910)
(אדריכלות הונגרית מס '2 משנת 1911)
מכרז תכנון לבניין המטה של לשכת המסחר והתעשייה של דברצן הקשורה לבניין המגורים, (אדריכלות הונגרית מס '7, 1911)
האדריכלות ההונגרית של תחילת המאה ה-20
פרידל דזובאס היה צייר מופשט אמריקאי יליד גרמניה.
פרידל דזובאס למד אמנות בארץ מולדתו לפני שנמלט מגרמניה הנאצית בשנת 1939 והתיישב בעיר ניו יורק.
בתחילת שנות ה-50, הוא חלק סטודיו במנהטן עם הציירת הלן פרנקנטלר.
בשלב זה החל להציג את ציוריו האקספרסיוניסטיים המופשטים.
עבודותיו נכללו במופע רחוב תשיעי בניו יורק בשנת 1951, ובתערוכות קבוצתיות בגלריה ליאו קסטלי, גלריית "האורווה" וגלריית טיבור דה נאגי, בין היתר.
לאחר התערוכה ברחוב תשע נערכו בגלריית "האורווה" לאורך כל שנות החמישים תערוכות שנתיות אשר יועדו למוזמנים בלבד.
בשנות ה-60 הוא התחבר לציור שדות הצבע ולמופשט לירי.
הוא נכלל במופשט פוסט-ציורי, תערוכה משנת 1964 שאצר קלמנט גרינברג.
דזובאס היה חבר של קלמנט גרינברג, אשר הציג בפניו את ג'קסון פולוק ואמנים אחרים.
עבודותיו הגדולות (עד לרוחב) הפכו נזילות יותר.
במהלך שלושת העשורים האחרונים של הקריירה שלו, היו לדזובאס יותר משישים תערוכות יחיד ברחבי העולם.
הוא היה מיוצג על ידי הגלריה אנדרה אמריך ונודלר אמנויות עכשוויות בניו יורק במשך יותר משלושים שנה.
עבודותיו הוצגו בגלריות ובהן גלריית אניטה שפולסקי וגלריית ג'ייקובסון האוורד בניו יורק.
בשנת 1976 התיישב במסצ'וסטס, אך גם צייר והתגורר בעיר ניו יורק, שם הוצגו ציוריו באופן קבוע.
משנת 1966 ואילך השתמש דזובאס בצבעי מגנה, צבע אקרילי שרבים מן הקולגות שלו העדיפו על פני צבע שמן.
האמן היה מורח שכבות צבע עבות על שטיפות, מקרצף את הצבע לתוך קנבס לא מיושר.
דזובאס השתמש בכתמים, צחצוח ודרכי יישום צבע שונות.
ציוריו היו בדרך כלל גדולים בקנה המידה שלהם, אבל הוא עשה גם ציורים קטנים מאוד.
הוא היה מורה ומרצה ב:
1962 – דארטמות' קולג', האנובר, ניו המפשייר;
1965–1966, המכון למחקרים הומניסטיים, אספן (כיום מכון אספן);
שנות ה-1969–1970, אוניברסיטת קורנל, איתקה, ניו יורק;
היה לו קשר ארוך ביותר עם בית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, שם לימד בין השנים 1976–1983.
פרידייש שאנדור (במקור שטרן, בהונגרית: Sándor Frigyes; בודפשט, 24 באפריל 1905 – בודפשט, 1 ביוני 1979) היה כנר, מנצח, פרופסור להוראת מוזיקה יהודי-הונגרי עטור פרסים.
שאנדור הוא אחיהם הצעיר של הפסנתרנים רנה שאנדור ושל ארפאד שאנדור.
אשתו הייתה הכנרית ורה דנש.
בתו, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית ההצ'לו של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
פרידייש שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש שטרן (1864–1915), יצרן נברשות, ושל סידוניה זיידנר (1876–1971).
הוא למד אצל דיולה ממברין ואימרה ואלדבאואר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
משנת 1926 היה אמן הקונצרטים של "אגודת הזמר והתזמורת של בודפשט" ומשנת 1933 מנצח המשנה שלה.
בגלל פציעותיו נאלץ לוותר בהדרגה על הנגינה הכלית הפעילה.
באמצע שנות ה-30, הוא היה כבר מנצח מוכר מאוד, שניצח על כמה הרכבים (למשל התזמורת הקאמרית של הנשים ההונגרית).
הוא ניצח בעיקר בקונצרטים של מוזיקת הבארוק, היידן ומוצרט, ומוזיקה הונגרית מהמאה ה-20. הדיברטימנטו לתזמורת ולכלי מיתר של בלה בארטוק, למשל, שנכתב בקיץ 1939 הוצג לראשונה בהונגריה בניצוחו.
ב-1939 פגש את ורה דנש במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, שהייתה מיועדת ליהודים שלא יכלו להופיע יותר בפני נוצרים בשל החוקים היהודים משנת 1938 ואילך.
עם דנש התחתן ב-1940 ויחד איתה הסתתרו באמצעות ניירות מזויפים בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ עד השחרור בשנת 1945.
לאחר 1945, לימד כינור ומוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר הבירה ובבית הספר הלאומי למוזיקה.
ב-1949 פרסם 5 כרכים בשם "בית הספר לכינור" עם אנדרה סרבנסקי ואחרים, בו הוא היה הראשון לפרסם את שיטת הנגינה של המלודיה הפנטטונית שהתבססה על יצירות זולטאן קודאי ושירי עם.
כמו כן, בשנת 1949 מונה למנהל בית הספר המקצועי למוזיקה בלה בארטוק.
בנוסף, המשיך בפעילותו כמנהל מקהלה.
בין השנים 1958–1975 לימד מוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה בבודפשט.
הוא ארגן ב-1963 את התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט מתוך תלמידיו והיה המנהל האמנותי שלה עד מותו.
בתו, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית הצ'לו של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
שאנדור שם קץ לחייו ב-1979 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
פרידריך-וילהלם האוק היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
האוק נולד ב-10 בינואר 1897 בברסלאו, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, והיה בנם של חבר מועצת המדינה לשעבר וחבר המועצה הממשלתי פאול האוק ואשתו לואיז, לבית וגנר.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא התנדב לרגימנט ארטילריית השדה ה-6 (שלזיה ה-1 "פון פוקר"), ובאביב 1915 נפרס בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה עם רגימנט ארטילריית השדה ה-104 החדש (באדן).
ב-1917 מונה למועמד לקצונה וב-12 ביוני 1917 קיבל דרגת לויטננט במילואים.
על פעולותיו בקרבות קיבל מץ את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף האוק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-13 באוגוסט 1927 נשא לאישה את רות וייביג הצעירה ממנו בשלוש שנים וחצי, בתו של בעל האחוזה וקפטן הלנדווהר וילהלם אוגוסט וייביג בקיריץ.
ב-1 באוגוסט 1931 הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור, עם הוותק שנקבע ל-1 בדצמבר 1935. בסתיו 1936 הוא הוצב בתור קצין מטה בדיוויזיית הרגלים השנייה, וב-10 בנובמבר 1938, הוא הועבר למטה הקורפוס החמישי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא המשיך בתפקידו בקורפוס החמישי, וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
במהלך המערכה על צרפת הוא מונה לראש המטה בפיקוד המיוחד הבכיר ה-37 ב-1 ביוני 1940, וב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-18 בפברואר 1941 הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-11. ב-6 ביולי 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בכסף., וב-27 בנובמבר 1942, הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-386, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-218. ב-5 במרץ 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-305, וב-1 ביוני 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
תחת פיקודו, דיוויזיית הרגלים ה-305 הייתה מעורבת בפשעי מלחמה באיטליה, אך הוא מעולם לא הואשם בכך.
ב-1 במרץ 1944 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-11 ביוני 1944 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-24 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-76, וב-7 בדצמבר 1944 הועבר לעתודת המפקדים.
בינואר 1945 השתתף בקורס למפקדים מפקדים בהרשברג, ובאמצע ינואר 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-64. ב-24 בינואר 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-51, וב-20 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
הוא נלקח בשבי מלחמה במהלך כניעת קבוצת ארמיות C ב-2 במאי 1945 באיטליה.
הוא שוחרר מהשבי האמריקני בתחילת 1948, ועבד עבור ארגון הסיוע האוונגלי, כמנהל משרדו של אויגן גרסטנמייר.
במשך שש שנים, הוא כתב בשם צבא ארצות הברית ובשיתוף פעולה של עוד שישה גנרלים גרמנים לשעבר, את "המבצעים של קבוצות הארמיות הגרמניות בחזית המזרחית 1941–1945, הזירה הדרומית".
עם הערכת גנרל-אוברסט פרנץ האלדר, ומכתב תודה מהמפקד העליון של צבא ארצות הברית בגרמניה, הוא העביר את העבודה (16 כרכים) לארכיון הפדרלי-הצבאי בפרייבורג אים ברייזגאו.
לאחר מכן הוא התגורר באיברלינגן, עד מותו ב-15 באפריל 1979.
פרידריך גאורג וילהלם כריסטופר, נסיך פרוסיה , הידוע גם בשם פרידריך פון פרוסן בבריטניה, היה בנו הרביעי של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
פרידריך נולד ב-19 בדצמבר 1911 בברלין, לוילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ולצציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
פרידריך בילה את השנתיים הראשונות לחייו בסופוט עד ינואר 1914 מכיוון שאביו פיקד על רגימנט ההוסרים הראשון של משמר החיים בדנציג עד שהועבר לברלין.
משנת 1917 התגורר פרידריך עם אמו ואחיו בארמון צציליינהוף בפוטסדאם, שם למד בבית הספר.
פרידריך, שהסנדק שלו היה המלך ג'ורג' החמישי, היה אנגלופיל מאז נעוריו.
בשנת 1934 הוא היה הראשון מבית הוהנצולרן מאז מלחמת העולם הראשונה שהתקבל בארמון בקינגהאם על ידי הזוג המלכותי הבריטי וגם השתתף בשבוע הרגאטה בקווס כאורחם על היאכטה המלכותית ויקטוריה ואלברט.
כנציגו של סבו, פרידריך השתתף בהלוויה הממלכתית של האדמירל הבריטי לורד ג'ליקו בלונדון בסוף 1935. ב-1937 הוא היה נציג משפחת המלוכה הפרוסית בהכתרת ג'ורג' השישי.
כמו אחיו, פרידריך למד משפטים וכלכלה.
הוא עבר את הבחינה הממלכתית הראשונה שלו במשפטים ב-1936 באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
ב-1937 עבר לבריטניה ועבד תחילה בבנק לונדוני, ואחר כך בתפקיד מסחרי בנציג אנגליה של סינדיקט האשלג.
הוא למד בקיימברידג' וחי בסתר כרוזן פון לינגן כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. הוא נעצר ונכלא במאי 1940. הוא הוחזק בבריטניה במשך מספר חודשים ונשלח למחנות המעצר ליד קוויבק סיטי וזמן קצר לאחר מכן בפרנהאם, קוויבק.
בשני המחנות הוא נבחר למנהיג המחנה על ידי עמיתיו השבויים.
הוא ויתר על אזרחותו הגרמנית בשנת 1947. הוא התאזרח כאזרח בריטי באוקטובר 1947 תחת השם פרידריך פון פרוסן (אחרי שנודע גם במהלך שהותו בבריטניה כ"ג'ורג' מנספילד").
התאזרחות זו הייתה שנויה במחלוקת, בין השאר משום שבהיותו צאצא של סופיה מהנובר, ובעל זכויות על פי חוק ההסדר 1701, כפי שתוקן על ידי חוק ההתאזרחות של סופיה 1705, הייתה לו תביעה לאזרחות בריטית מלידה.
מעמדו בהקשר לתביעתו לפיצוי בגין רכוש שנתפס בפולין נדון בפרלמנט ובבתי המשפט עד 1961.
הוא היה הבעלים של Schloss Reinhartshausen בארבך, גרמניה.
כששהה שם ב-1966, הוא נעלם ונמצא שבועיים לאחר מכן לאחר שטבע בריין.
לא ניתן היה לקבוע אם מדובר בהתאבדות או בתאונה.
פרידריך התחתן עם ליידי בריג'יד גינס ב-30 ביולי 1945 בהדהאם הקטנה.
הנסיך פרידריך ניקולאוס (נולד ב-3 במאי 1946) התחתן, עם ויקטוריה לוסינדה מנקרופט (נולדה ב-7 במרץ 1952, בתו של סטורמונט מנקרופט, הברון השני של מנקרופט) ב-27 בפברואר 1980 בלונדון ויש להם ילדים.
הנסיך אנדראס (נולד ב-14 בנובמבר 1947) התחתן עם אלכסנדרה בלאהובה (28 בדצמבר 1947 - 8 בספטמבר 2019) ב-2 בינואר 1979, ויש להם ילדים, כולל טטיאנה פון פרוסן.
הנסיכה ויקטוריה מרינה (נולדה ב-22 בפברואר 1952) נישאה לפיליפ אלפונס אצ'אצ'ה (נולד ב-25 במרץ 1945) ב-3 במאי 1976, ויש להם ילדים.
הנסיך רופרט (נולד ב-28 באפריל 1955) התחתן עם זיבה ראסטגר-ג'ווהרי (נולדה ב-12 בדצמבר 1954, למשפחה של תעשיינים איראנים עשירים) ב-5 בינואר 1982 בלונדון, ויש להם ילדים.
הנסיכה אנטוניה (נולדה ב-28 באפריל 1955) התחתנה עם צ'ארלס ולסלי, הדוכס התשיעי מוולינגטון ב-3 בפברואר 1977 בכנסיית סנט פול, לונדון, ויש להם ילדים.
פרידריך וילהלם לודוויג, נסיך פרוסיה היה נסיך וקצין צבא פרוסי.
פרידריך נולד ב-30 באוקטובר 1794 בברלין ללודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
הנסיכה שארלוט מוויילס התעניינה בפרידריך ב-1814 וקיוותה להינשא לו.
עם זאת, הנסיך התארס לפתע לבתו של אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג, לואיזה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, עימה התחתן ב-21 בנובמבר 1817 בבלנשטדט.
משנת 1815 ועד מותו, שימש הנסיך כמפקד של רגימנט הקירסירים ה-1 "הנסיך הבוחר הגדול" (שלזיה).
הוא התגורר בארמון בוילהלמשטראסה עד 1820, אז הפך למפקד הדיוויזיה ה-14 בדיסלדורף ועבר לטירת יאגרהוף.
היו לו שני אגפים נוספים שנבנו במהלך שהותו בטירה.
הטירה הפכה במהרה למרכז החיים החברתיים והתרבותיים של העיר, שכן הנסיך והנסיכה התעניינו שניהם באמנות ובאמנים מוכשרים בעצמם.
הנסיך פרידריך היה בין המייסדים של מועדון האמנות, המוזיקה והדרמה של דיסלדורף ושימש כפטרונו.
בדומה לבן דודו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, פרידריך גילה עניין בימי הביניים ובטירות של מחוז הריין.
הוא רכש את טירת פאצברג, הפך אותה למעון הקיץ שלו וקרא לה בורג ריינשטיין.
הוא הוחזר לברלין במהלך המהפכות של 1848 במדינות גרמניה.
הפופולריות שלו בדיסלדורף הייתה כזו שהוא מונה לאזרח הכבוד הראשון של העיר ב-1856. פרידריך נפרד מאשתו בשנה הקודמת, עקב מחלת העצבים הכרונית שלה.
היא גרה באלר ליד דיסלדורף, שם הוא ביקר אותה ביום הולדתם המשותף.