tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכולים הונחו מכונות לאיסוף פחיות (רובם עשויות מאלומיניום), ונבנו תחנות איסוף בערים.
כמו כן החלה פעילות איסוף נרחבת בקרב הציבור והתפתחה תופעה של איסוף בידי חסרי אמצעים.
בנוסף לכך הוקמו בארץ מפעלים המשתמשים בפלסטיק PET (פוליאתילן טרפתאלט) שמקורו מבקבוקי שתייה ליצירת רהיטי גן, וכן פליס (או: 'פליז').
מפעל "אביב תעשיות מיחזור", מפעל המיחזור הראשון שעסק בכך, הציב ברחבי הארץ מכלי איסוף, אף הם תוצרת הארץ, שבהם משולב החומר הממוחזר מתוצרתם.
הרשות המקומית הראשונה בה הוצבו מכלים הייתה תל אביב-יפו.
בשנת 2002 אירע אסון ברמת בית שמש וילדה נהרגה מנפילת מכל מסוג זה.
בעקבות האסון שונו התקנים וההוראות לגבי הצבת המכלים והמבנה שלהם.
הטבלה מציגה את דרכי טיפול בפסולת - מיחזור, שרפה, הפקת אנרגיה מפסולת והטמנה - באחוזים נכון לשנת 2017:
מיחזור, יותר מתעשיות אחרות, דורש שיתוף פעולה ותיאום של בעלי עניין רבים, זמן ומאמץ.
ישנם מבקרים הטוענים כי מיחזור הוא למעשה שינמוך (Downcycling) משום, שבהרבה מקרים, שתהליך המיחזור מפחית מאיכות חומר הגלם והאחרון אינו איכותי מספיק לייצור המוצר המקורי ולא מחליף את השימוש בחומר הגלם.
ביקורת נוספת מעלה את השאלה האם יש צורך למוצרים מחומרים ממוחזרים?
על מנת שחברות ייצרו מוצרים מחומרים ממוחזרים צריך לייצר להם שוק.
חסרון משמעותי נוסף של תעשיית המיחזור הוא חשיפת העובדים לרעלים וסכנות.
למרות הפופולריות הרבה שקיבלו פעולות המיחזור בעשורים האחרונים, אלו עדיין פעולות יקרות באנרגיה ומשאבים, בעיקר עצם תהליך המיחזור מייצר גזי חממה ופסולת, בשל הצורך בשינוע ועיבוד הפסולת.
החל מינואר 2018, ערים בארצות הברית החלו להטמין או לשרוף אשפה גם על מנת לייצר אנרגיה, זאת משום שסין הפסיקה לרכוש חומרים למיחזור בגלל העלות הגבוהה של הפרדת הפסולת.
יש להבחין בין מיחזור, כפי שתואר לעיל, לבין שימוש חוזר - שמשמעותו היא שימוש רב פעמי באותו המוצר שוב ושוב - למשל מילוי חוזר של בקבוק משקה, הטענת סוללות רב-פעמיות, מסירת חפצים משומשים שמצבם טוב ותיקון חפצים מקולקלים.
הן המיחזור והן השימוש החוזר הם "פתרונות קצה", כלומר דרכים לטיפול במוצרים ב"סוף חייהם", כאשר הם במצב של "פסולת".
עבור חלק מהמוצרים הללו, ניתן למנוע את הפיכתם לפסולת עוד בראשית חייהם, על ידי עצם ההימנעות מצריכתם.
שיטה זו, המכונה "הפחתה במקור", מכוונת להימנעות מצריכת אותם מוצרים שאפשר להסתדר בלעדיהם, כמו חלק מהאריזות והשקיות שניתנות במרכולים (החלופה: לשים כמה מוצרים באריזה אחת, או אריזת חיסכון, הליכה לחנות עם שקית-בד או עם תיק), וכן הימנעות מקניית מוצרים מיותרים.
מיחזור מתכת היא פעולה שמטרתה הפיכת המתכת חזרה לחומר גלם עבור התעשיות השונות.
נהוג להבחין בין מתכות ברזליות לאל ברזליות:
מתכות ברזליות: בהן נכללות גרוטאות המתכת, מכוניות ישנות ופסולת מתכת לבנה.
מתכות כאלה מועברות להתכה במפעלי פלדה.
מתכות אל-ברזליות: כדוגמת נחושת, נירוסטה, אלומיניום ואחרות, נאספות על ידי גורמים שונים ומועברות למפעלי יצור שונים כחומר גלם ליצירת מוצרים חדשים.
מיחזור פסולת פלדה ומתכות ברזליות נעשה במפעלי התכה בתנורים שעובדים בטמפרטורה של כ-1800 מעלות צלזיוס.
פסולת המתכת שנאספת מוכנסת לתנור, מותכת ומועברת לתבניות ליציקת מוצרים חדשים.
לפי נתוני הלמ"ס, כ-60 אלף רכבים יוצאים משימוש מדי שנה, אלו שווים בהערכה גסה, לכ-40 אלף טון מתכת.
לפי דיווחי מפעלי המיחזור מכוח חוק הפיקדון על מכלי משקה מוחזרו מעל 170 טון מתכת מפחיות בשנה.
לכמויות אלו יש להוסיף פסולת לבנה (מקררים, מכונות כביסה), מכונות, פסולת ברזל מבניין ומתכת מהתעשייה שמשקלן רב וקשה להעריך את כמותן באופן מדויק.
בשנת 2002 דווח למשרד להגנת הסביבה על איסוף של כ-290 אלף טון מתכת ברזל להתכה וגריסה על ידי שני מפעלי המיחזור הגדולים (יהודה פלדות בע"מ אשר ממוקם באשדוד וחוד אסף תעשיות בע"מ אשר ממוקם בעכו), מתוכם כ-70 אלף טון מתכת ברזל יוצאה לחו"ל.
בשנה זו מוחזרו כ-40 אלף טון אל-מתכות.
חיסכון במשאבי טבע - משאבי מכרות הברזל העולמיים מתכלים וצפוי מחסור כבר בעתיד הקרוב.
לדוגמה, טון פלדה ממוחזרת שוות ערך ל-1,140 ק"ג עפרות ברזל, 450 ק"ג פחם ו-50 ק"ג אבן גיר.
בישראל, בה לא קיימים משאבי מתכת מקוריים, מיחזור המתכת חשוב במיוחד.
חיסכון באנרגיה - הפקת טון פלדה מעפרות ברזל צורכת פי 4 יותר אנרגיה מאשר ייצור פלדה ממוחזרת.
בארצות הברית למשל, מיחזור הפלדה במקום הפקתה מעפרה, חוסך אנרגיה השווה לאנרגיה הנצרכת על ידי חמישית מבתי האב בארצות הברית (כ-18 מיליון בתים).
בנוסף לכך, נתוני ארגון מיחזור המתכת בצפון ארצות הברית מצביעים על כך שצריכת האנרגיה למיחזור פלדה ירדה ב-45% משנת 1975 בשל שיפורים טכנולוגיים לשימור אנרגיה.
הפחתת כמות הפסולת המוצקה - תעשיית ההתכה משתמשת בכ-99.9% מהמתכת וכמעט אינה מייצרת פסולת נוספת.
שוק מוצרים עולמי גדול - ברזל ופלדה הם המתכות הנפוצות ביותר בתעשיית המתכת.
הם משמשים למגוון רחב של מוצרים לענף התעשייה והבניין ולכן ניתן למצוא חברות רבות הסוחרות בפסולת מתכת.
בעולם קיימות בורסות מתכת וישנן חברות הדורשות שמוצריהן יכילו אחוז מסוים של מתכת ממוחזרת.
איכות אוויר - צריכת אנרגיה גבוהה, מתכות נדיפות וחומרים כמו צבעים, דבקים וחומרים נלווים אחרים לפסולת מתכת יוצרים זיהום אוויר קשה.
עלות תפעול ואחזקה של מתקנים לטיפול בפליטות לאוויר יקרה, בארצות הברית כ-15% מהוצאות המפעל השנתיות מיועדות לטיפול באיכות האוויר.
תפעול מלכלך - כל מפעל התכה זקוק למצבור מתכת רב על מנת שיהיה לו מספיק חומר לתהליך רציף.
דרוש לכך שטח נרחב עליו יוערמו המתכות.
בנוסף, פסולת שאינה מתכתית המגיעה עם המתכת כמו צמיגים, כיסאות וריפודים מופרדים ויוצאים כפסולת מוצקה הדורשת טיפול והטמנה.
מערך איסוף - דרוש מערך איסוף של פסולת המתכת מהשטח.
האיסוף מייקר את התהליך ודורש היערכות מיוחדת מכיוון שפסולת המתכת כבדה.
מיזרי הוא ספר מאת סטיבן קינג וראה אור ב-1987. הספר מספר על סופר בשם פול, הנשבה בידי מעריצתו המטורפת, לאחר תאונת דרכים.
המעריצה, אנני וילקס, מכריחה אותו לכתוב רומן נוסף בסדרת הספרים פרי עטו, "מיזרי", שעוקבת אחרי מיזרי צ'סטיין, למרות שסדרת הספרים כבר נסתיימה ולפי העלילה, גיבורת הסיפור כבר נהרגה.
הספר עובד לסרט בעל אותו שם, שהופץ מ-1990, ולמחזה שהועלה לראשונה ב-1992 בלונדון.
עיבוד אחר למחזה הועלה בשנת 2015 בברודוויי.
עיבוד זה הועלה בישראל ב-2019 בתיאטרון הקאמרי.
פול שלדון הוא סופר מפורסם של רבי-מכר, שיצירתו הגדולה ביותר היא סדרת מיזרי שבה מיזרי צ'סטיין, אישה בתקופה הוויקטוריאנית, היא הגיבורה הראשית.
זמן לא רב לפני התרחשות הסיפור מאס בסדרה והחליט להרוג את מיזרי בספרו האחרון הנקרא "ילדה של מיזרי".
לאחר שסיים את רומנו האחרון, הוא משתכר ויוצא למסע במכונית שלו בהרי הרוקי, אז הוא נפגע בתאונת דרכים ומרסק את שתי רגליו.
אנני וילקס, שמספרת על עצמה שהיא "המעריצה מספר אחת שלו", מוצאת אותו ולוקחת אותו אל ביתה.
והסיפור מתחיל בהתעוררותו של שלדון מחוסר־ההכרה בה היה שרוי.
כשהזמן עובר, פול שעשה מחקר מקיף על הפרעות נפשיות מתחיל להבין שאנני היא פסיכופתית, ושאין לה כל כוונה לשחררו.
פול שלדון (פרוטגוניסט) הוא סופר בינוני, גרוש, שעיקר פרנסתו בשנים האחרונות באה מסדרת מיזרי, על אף שהוא מתעב את הדמות, הסדרה והמלודרמטיות המוגזמת.
הוא משתוקק לצאת מאזור הרומנים הקלים ולהפוך לסופר מוערך, ולכן בספר האחרון בסדרת מיזרי הוא החליט להרוג את הדמות.
אנני וילקס מכריחה אותו להחזיר את מיזרי לחיים בספר חדש.
אנני וילקס (אנטגוניסט) היא אחות במקצועה.
היא פסיכופתית שרצחה כ-30 איש (מתוך תחושה שכך תגמול אותם מייסורי העולם, כך הסיק פול), בהם זקנים ותינוקות, במחלקה בה היא עבדה.
לבסוף הורשעה, אך הצליחה לצאת זכאית על אף דיבוריה שהיו עלולים להסגירה, ואז ברחה לביתה המבודד שבהרי הרוקי, ליד סיידווינדר, קולורדו.
היא אוהבת רומנים קלילים ומלודרמטיים, במיוחד את סדרת "מיזרי" של פול שלדון, ולעיתים מתקשה להבדיל בין המציאות לסיפור.
אנני מתעבת קללות ויכולה להיכנס למצבים אלימים במיוחד אם משתמשים בהן לידה.
את זעמה היא מביעה במילים ילדותיות ובאלימות.
היא לוקה במחלות נפש רבות, בהן פרנויה, סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית.
דמותה של ווילקס דורגה על ידי דאג ווקר במקום התשיעי מתוך 11 במסגרת רשימת "11 התפקידים המפחידים ביותר", מעל דמות ה-T1000 משליחות קטלנית 2 ומתחת לחניבעל לקטר.
מיחה זופאן (בסלובנית: Miha Zupan; נולד ב-13 בספטמבר 1982 בקראן) הוא כדורסלן סלובני.
זופאן, חרש מלידה, החל לשחק כדורסל רק בגיל 14. עד מהרה הצטרף לנבחרת סלובניה לחרשים, אותה הוביל פעמיים לגמר אליפות אירופה.
בגיל 17 חתם בקבוצת ק.ד.
בתקופה זו צמח לגובה בקצב מהיר (20 ס"מ ב-18 חודשים, עד לגובה של 2.04 מ'), דבר שגם הביא לבעיות בברכיו.
משחקו בסלובאן הביא אותו גם לנבחרתה הצעירה של סלובניה, ובשנים 2004 ו-2006 השתתף במשחקי האול-סטאר של הליגה הסלובנית.
בראשון שבהם נבחר לשחקן המצטיין, ואף זכה בתחרות ההטבעות.
בקיץ 2006 זומן לראשונה לנבחרתה הבוגרת של סלובניה, לקראת אליפות העולם 2006 שנערכה ביפן, אך לבסוף לא נסע עם הנבחרת, והיה השחקן האחרון שנחתך ממנה.
לקראת עונת חתם באולימפיה ליובליאנה, אך מחלוקת משפטית עם ק.ד.
סלובאן מנעה את שיתופו במשחקי הקבוצה.
לקראת עונת מחלוקת זו נפתרה וזופאן הצטרף לסגל הקבוצה.
הוא זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות המדינה ובגביע המדינה, בשנים 2008 ו-2009. ב-2009 עבר לקבוצתו הנוכחית, טריקאלה.
זופאן הוא פאוור פורוורד היכול לשחק גם כסנטר.
הוא ניחן ביכולת קליעה מצוינת מטווח 3 הנקודות.
מיזר (בכתיב לועזי: Mizar מערבית مئزر - מיזַר "אבנט") או ζ בדובה הגדולה הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
הכוכב קיבל את ציון באייר ζ (זטא) שכן יוהאן באייר ציין את שבעת כוכבי הקבוצה הבהירים על פי מיקומם ממערב למזרח ולא על פי בהירותם.
הכוכב נמצא באמצע ה"יצול" של העגלה הגדולה, בין אליות ובין אלקאיד.
במרחק של כחמישית מעלה לכיוון צפון-מזרח ממיזר, נמצא אלקור, שההבחנה בקיומו נחשבה בעת העתיקה למבחן תקינות הראייה.
אלקור הוא אחד הכוכבים העמומים ביותר בעלי שם משלהם וכן אחד המקרים היחידים של כוכב עם שם וללא ציון באייר.
זוג הכוכבים נקרא בעבר על ידי הערבים "סוס ופרש".
עוד בעת העתיקה נחשבו מיזר ואלקור לזוג כוכבים וההבחנה ביניהם היוותה מבחן לכושר ראייה תקין.
בשנת 1617 דיווח אסטרונום איטלקי בשם בנדטו קסטלי למורו וידידו גלילאו גליליי על כך שמיזר הוא כוכב כפול, מעבר לשכנותו עם אלקור.
זהו ככל הנראה הכוכב הכפול הראשון שאינו כפול אופטי שזוהה ככזה באמצעות טלסקופ.
גלילאו צפה גם כן במיזר ותיעד את תצפיותיו על הכוכב הכפול.
בשנת 1889 גילה האסטרונום האמריקאי אדוארד פיקרינג באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות, שהכוכב הבהיר מבין השניים, מיזר A, הוא בעצמו כוכב כפול, ובכך הפך מיזר גם לכוכב הכפול הספקטרוסקופי הראשון שזוהה.
יותר מאוחר התברר שגם מיזר B הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי.
עד היום לא ידוע בוודאות האם אלקור קשור כבידתית למיזר, אבל נראה שהם נעים יחד כחלק מצביר הכוכבים של קבוצת הדובה הגדולה הכולל גם את הכוכבים מראק, מגרז, אליות, ופקדא.
מיזר הוא למעשה מערכת בת ארבעה כוכבי הסדרה הראשית לבנים, הנמצאת במרחק של כ-78 שנות אור, ומורכבת משני זוגות: מיזר A ומיזר B.
שני הזוגות מקיפים זה את זה במרחק של כ-500 יחידות אסטרונומיות (השקולה להפרדה זוויתי של 14 שניות קשת) ובזמן הקפה של כ-5000 שנים.
בשל ההפרדה הגדולה ניתן להבחין בזוג בקלות באמצעות טלסקופ חובבים.
מיזר A מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A2 המקיפים זה את זה במרחק של כ-0.07 יחידות אסטרונומיות (שקול לכ-8 אלפיות של שניית קשת) בזמן הקפה של 20.5 ימים.
בשל הקרבה הרבה לא ניתן להפריד את השניים באמצעות טלסקופ אלא רק באמצעות אינטרפרומטר.
מסתו של כל אחד מבני הזוג היא כ-2.5 מסות שמש ורדיוסו כפעמיים רדיוס השמש.
טמפרטורת פני השטח של בני הזוג היא כ-9,000 קלווין וכל אחד מהם מאיר בעוצמה של פי 30 מעוצמת ההארה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר A מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל סטרונציום.
מיזר B מורכב מזוג כוכבים זהים בעלי סיווג ספקטרלי A7 עם מסות של מעט יותר מ-1.5 מסת שמש לכל אחד ורדיוס של פעמיים רדיוס השמש.
בני הזוג מקיפים זה את זה בזמן הקפה של כחצי שנה.
הטמפרטורה שלהם נמוכה יותר מבני הזוג של מיזר A, כ-7,900 קלווין ובשל כך עוצמת ההארה שלהם נמוכה משמעותית והיא רק פי 15 מעוצמתה של השמש.
ניתוח ספקטרום הבליעה של מיזר B מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של צורן ושל מתכות נדירות ממשפחת הלנתנידים.
לעומת זה יש בו כמות נמוכה מהרגיל של סידן ושל אלומיניום.
אלקור נמצא במרחק של כ-3 שנות אור ממיזר, השקולות לכמעט חמישית של מעלה.
אם הוא קשור אליו כבידתית, אזי זמן ההקפה שלו הוא לפחות 750,000 שנים.
אלקור הוא גם כן כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A5, בעל מסה של כ-1.6 מסות שמש ורדיוס גדול בכ-80% משל השמש.
הטמפרטורה על פניו היא כ-8,100 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 13 מעוצמת השמש.
בהירותו הנראית היא מדרגה 4.0, כך שגם בעלי ראיית לילה טובה יכולים להבחין בו רק במקום חשוך.
למרות שאלקור הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג A בדומה למראק, מגרז, אליות, ופקדא, כל האחרים הם עם מסה כפולה משלו וטמפרטורה גבוהה בכ-1000 קלווין, כך שהם מאירים בעוצמה גדולה לפחות פי 5 ממנו ונראים היטב בעוד שאלקור עמום יחסית אליהם.
מיחזור בישראל הוא מכלול הפעולות, החקיקה והמדיניות שנועדו לקדם את השימוש החוזר בפסולת ולצמצם את השפעותיה הסביבתיות, כחלק ממאמץ לאומי של מדינת ישראל לשמירה על איכות הסביבה וקידום קיימות.
שני החוקים המרכזיים בישראל העוסקים בפסולת ובמיחזורה הם חוק שמירת הניקיון, התשמ"ד-1984 וחוק איסוף ופינוי פסולת למיחזור, התשנ"ג-1993.
חוק שמירת הניקיון אוסר על לכלוך ועל השלכת פסולת ברשות הרבים.
כן מחייב החוק את הרשויות המקומיות להקים אתרים לסילוק פסולת.
מתוקף החוק הוקמה גם קרן לשמירת הניקיון שמטרתה לרכז אמצעים כספיים לשמירה על איכות נאותה של הסביבה ובכלל זה לשמירה על הניקיון, למניעת השלכת פסולת וטיפול בפסולת, למיחזור, למניעת מפגעים ולמניעת שילוט בלתי חוקי.
מקורות המימון העיקריים של הקרן הם כספים שמקורם בקנסות ובהיטלים שנגבים מכוח החוק.
במרוצת השנים נקבע שגם כספי הקנסות וההיטלים שנגבים מכוח חוקים נוספים יועברו לקרן לשמירת הניקיון.
חוק איסוף ופינוי פסולת למיחזור
חוק איסוף ופינוי פסולת למיחזור מסמיך רשויות מקומיות לקבוע בתחומן הסדרים לאיסוף פסולת למיחזור.
החוק גם הסמיך את השר לאיכות הסביבה לחייב רשויות מקומיות לקבוע הסדרים כאלה, ואולם רק ב-1998, חמש שנים לאחר שנחקק החוק, השתמש השר בסמכות זו, והטיל על הרשויות המקומיות חובה להפחית בהדרגה את כמות הפסולת שהן מעבירות לסילוק, ולהמירה במיחזור.
בתקנות שקבע השר נקבעו שיעורים נמוכים יחסית: עד סוף אותה שנה נדרש מהרשויות המקומיות שיעור מיחזור של 10%, עד סוף שנת 2000 - 15%, ועד סוף 2007 - 25%.
כן ניתנה אפשרות לקבל פטור מהוראות אלה.
לאחר ששני החוקים לא הביאו לשינוי משמעותי בשיעורי המיחזור בישראל, תוקן חוק שמירת הניקיון במסגרת חוק ההסדרים של שנת 2000, ונוסף בו היטל על הטמנת פסולת מוצקה.
להיטל זה היו שתי מטרות עיקריות: הפנמת ההשפעות החיצוניות השליליות של הטמנת הפסולת אצל יצרני הפסולת, וכן ייקור ההטמנה כך שיצרני הפסולת יעדיפו לפנות למיחזור.
החוק הסמיך את השר לאיכות הסביבה לקבוע את שיעורי ההיטל בתקנות, ואולם במהלך השנים סיכל מרכז השלטון המקומי את התקנתן, והחוק היה, למעשה, לאות מתה.
התיקון אושר ב-2007 ונכנס לתוקף ביולי אותה שנה.
החל משנה זו, על כל טון פסולת שמועבר להטמנה מתווסף היטל הטמנה שיש לשלם.
במסגרת התיקון, שיעורי ההיטל עלו בהדרגה מדי שנה עד שנת 2011.
כמו כן, על פי מדיניות המשרד להגנת הסביבה תינתן עדיפות לשיטות טיפול בפסולת כדוגמת השבה, מיחזור, שימוש חוזר וצמצום במקור, במטרה להקטין את כמויות הפסולת המועברות להטמנה ב-50%, בהדרגה, עד שנת 2020.
חוקים העוסקים במיחזור סוגי פסולת ספציפיים
בנוסף לחוקים אלה, חוקים שונים מתמודדים עם פסולת מסוג ספציפי (לפי סדר החקיקה), וביניהם:
חוק הפיקדון על מכלי משקה, התשנ"ט–1999
חוק לסילוק ולמיחזור צמיגים, התשס"ז–2007
חוק להסדרת הטיפול באריזות, התשס"א–2011
חוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות, התשע"ב–2012
חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות, התשע"ו–2016
החוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות ("חוק השקיות")
ב-2014 הגיש השר לאיכות הסביבה עמיר פרץ "הצעת חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד–פעמיות", שמטרתה הייתה הפסקת השימוש בשקיות ניילון שעוביין מתחת ל-20 מיקרון וגביית תשלום על כל שקית בעובי בין 20 ל-50 מיקרון.
החוק עבר בקריאה ראשונה אך עקב התפטרותו של השר פרץ, החוק נפל.
בכנסת העשרים הצעת החוק הוגשה על ידי חברת הכנסת מיכל רוזין אך באוקטובר 2015 ההצעה נדחתה.
במרץ 2016 עבר החוק קריאה שנייה ושלישית.
לפי החוק, תיפסק חלוקת שקיות שעוביין פחות מ-20 מיקרון.
בנוסף, רשתות השיווק הגדולות לא יורשו לחלק בחינם שקיות בעובי של למעלה מ-21 מיקרון וידרשו לגבות עבור כל שקית סכום של לפחות עשר אגורות, סכום שיועבר לקרן הניקיון של משרד הסביבה.
ארגונים סביבתיים בירכו על אישור החוק אך הביעו ספק לגבי יעילותו במניעת השימוש בשקיות.
בינואר 2017 נכנס החוק לתוקף.
המפעל העיקרי למיחזור נייר בישראל הוא אינפיניה (לשעבר "נייר חדרה").
מפעל זה אוסף את הנייר באמצעות החברה הבת אינפיניה מיחזור (לשעבר "אמניר").
בישראל, פחים בצבע כתום מהווים מכלי מיחזור ייעודי לפסולת אריזות.
הפחים הכתומים יוצרים זרם נפרד לפסולת אריזות שמועבר בנפרד משאר הפסולת הביתית למרכזי מיון והפרדה ומשם למפעלי מיחזור שונים.
הפחים הכתומים מוצבים בהתאם לחוק להסדרת הטיפול באריזות ("חוק האריזות"), המטיל את האחריות למיחזור אריזות של מוצרים שונים על היצרנים על פי עקרון אחריות יצרן מורחבת.
הרשויות המקומיות אוספות את פסולת האריזות ומעבירות אותה לתחנות מיון ומעבר שבהן ישנו קו למיון אריזות.
התחנות מספקות שירותי מיון וכבישה לתאגיד תמיר: הן ממיינות את האריזות לחומרים מופרדים וכובשות חומרים אלו לבאלות.
באלות אלו נמכרות, על ידי התאגיד, אל מפעלי מיחזור ייעודיים בתוך ישראל ומחוצה לה.
האריזות מופרדות בתחנות המיון לשבעה סוגים שונים: קרטון, מתכת (כמעט תמיד מסוג ברזל בלבד), קרטוני משקה, שקיות פלסטיק (מסוג פוליאתילן בלבד), פלסטיק קשיח (ברובו אריזות מסוג פלסטיק פוליאתילן ומיעוטו מסוג פוליפרופילן), בקבוקי שתייה ופלסטיק מעורב.
תאגיד תמיר מממן את כל התהליך המתואר: לרשויות המקומיות מחזיר את עלות הפחים ועלות הפינוי כפי שהן עלו לרשות, לתחנות משלם ישירות לפי כמות הטון שנכנסה לתחנה ומקבל סכום מסוים ממכירת החומרים המופרדים והכבושים.
כמו כן התאגיד מתחלק באופן שווה ביחד עם הרשויות המקומיות בעלויות תהליכי ההסברה העוסקים בהפרדה במקור של אריזות באמצעות כלי האצירה המוצבים ברשויות המקומיות (מחזוריות, קרטוניות, מתקנים לאיסוף אריזות זכוכית, פחים כתומים ועוד).
על פי ההנחיות תאגיד תמיר, לפח הכתום יש להשליך:
אריזות פלסטיק של מוצרי מזון (למשל אריזות של מוצרי חלב או קופסאות של סלטים)
אריזות של מוצרי היגיינה (כמו שפופרות משחת שיניים או בקבוקי סבון נוזלי)
שקיות מזון (כמו אריזות אורז או עדשים), שקיות של חטיפים
אריזות מתכת – קופסאות שימורים, מכלים של דאודורנטים ושל תרסיסים שונים, אריזות של תחליפי חלב לתינוקות, אריזות של מוצרי טיפוח וכדומה
קרטוני משקה – קרטוני חלב ומיץ
על האריזות להיות ריקות משאריות מזון, כדי לא לפגוע בתהליך המיחזור.
אין להכניס לפח הכתום פסולת אריזות זכוכית (שכן היא צריכה להישלך למתקן ייעודי לאיסוף אריזות זכוכית) וקרטון גלי.
כניסת עולם הפשע לענף המיחזור
פשע במיחזור בקבוקים ובמיחזור פסולת
בשנת 2003 התפרסם סכסוך אלים בין ארגוני הפשע של משפחת אלפרון, איציק אברג'יל ומשפחת גבריאלי, לבין זאב רוזנשטיין, עמיר מולנר והאחים סמי ופרנסואה אבוטבול מנתניה, על רקע שליטה באזורי איסוף הפחיות, וכן על אזורי חסות לבתי הימורים.
סכסוכים אלו עברו עם השנים לתחומים אחרים כמו הימורים וסמים, והתפתחו למסעות רצח לאור היום, ושכירת חוליות רוצחים מקצוענים מחו"ל.
בעקבות ההשתלטות על ענף איסוף הפחיות, וחלוקתו לאזורי חסות על פי משפחות הפשע, החלו ארגוני הפשע לנסות לחדור גם לתחומי תשתיות סביבה נוספים ובעיקר בתחום סילוק פסולת, ואתרי הטמנה ומיחזור.
קריאות לביטול החוק או לשינויו נשמעו במשך כמה שנים.
ב-2003 הצעת חוק לתיקון נדחתה.
בסופו של דבר הוצע תיקון לחוק בשנת 2007 על מנת לגרום לביטול כוחם של ארגוני הפשע.
דוברת תאגיד המיחזור אל"ה טענה שאין זה מעניינה, אם הפעילות נעשית כחוק.
התיקון נלחם בהשתלטות העבריינית על ידי הגבלת מספר השקים שניתן להביא ביום, ביצירת נקודות איסוף ציבוריות ואיסוף מאורגן - באחריות יצרניות הבקבוקים, בתשלום דמי עידוד לבתי עסק, והרחבת יעד התאגיד לתלת שנתי במקום יעד חד-שנתי, דבר שיצמצם את יכולת הסחיטה שלו בידי ארגוני פשע.
תיקון זה נדחה עקב טענת תאגיד המיחזור אל"ה וחברות המשקאות שהחוק החדש יחזק את ידיהם של ארגוני הפשע, שירחיבו את הסחיטה גם על אנשים פרטיים.
כנגדם נטען שהם בעלי עניין: יצרניות המשקאות אינם רוצים בהטלת האחריות על שכמם, ותאגיד המיחזור מרוויח מיעדי מיחזור מוקטנים.
בשנת 2008 בעקבות טענות לניגוד עניינים בתאגידים, היו קריאות לסגירת תאגיד המיחזור אל"ה והעברתו לידיים פרטיות, עם חוק שימנע את ארגוני הפשע אפשרויות סחיטה והלבנת כספים.
באופן דומה החל משנת 2000 החלו ארגוני פשע נכנסים לענף מיחזור המתכת בעקבות עליית המחירים החדה והמחסור העולמי במתכות.
המתכת הממוחזרת היא לעיתים חסרת סממנים לגבי מקורה, ותעשיית מיחזור המתכת בעולם, המגלגלת מיחזור כספי עצום, נתמכת על ידי ממשלות וארגונים בינלאומיים.
פסולת הפלסטיק בישראל עומדת על למעלה ממיליון טון כל שנה, כאשר חלק קטן מתוכה ממוחזר לחומרי גלם (כ-35 אלף טון).
פסולת הפלסטיק בישראל מרכיבה כ-18% משקלי ממשקל הפסולת הביתית ולמעלה מ-40% מהנפח אשר היא תופסת.
מרבית פסולת הפלסטיק בישראל נשלחת להטמנה.
חלק גדול מפסולת הפלסטיק בישראל הופכת במתקני הייצור בפארק המחזור חירייה בתל אביב ובחברת דניאלי בסביבה בע"מ בקרית אתא ל-RDF.
דלק תולד פסולת-RDF משמש כתחליף למזוט ולפטקוק, כחומר בעירה לכבשן הראשי בנפעל נשר רמלה.
RDF אינו נחשב כמיחזור פלסטיק ומדובר בהשבה לאנרגיה ע"פ משרד להגנת הסביבה.
בארץ קיימים שני מתקנים למיחזור בקבוקי פלסטיק (פלסטיק מסוג PET) אחד מהם בנאות חובב והשני באזור תעשייה קדמת גליל של חברת המחזור גרין פט והם אחראים על מחזור של כ-30 אלף טון בשנה.
מיחזור פסולת פלסטיק שמקורו בתעשייה עומד על כ-29% שיעור מיחזור והיקף שנתי של כ-50 אלף טון פסולת פלסטיק ממוחזרת (לשנת 2020).
סך הכל מחזור פסולת הפלסטיק בישראל עומד על 7%, כאשר שיעור מחזור פסולת הפלסטיק הביתית עומד על כ-3.2%.
חברת רותם אנרגיה מחצבים מקדמת מפעל למחזור והשבת אנרגיה מפסולת פלסטיק בהיקף של כ-200,000 טון בשנה.
מתקן מסוג זה באמצעות שיטת פירוליזה הוא מתקן מחזור כימי, כאשר התוצרים העיקריים של תהליך המיחזור הם נפט וחשמל.
באמצעות מתקן זה יגדל שיעור מחזור הפלסטיק בישראל פי 3 ל-22%.
פסולת אלקטרונית היא ציוד או אמצעים אשר אינם יכולים עוד לשרת את המטרה שלשמה יוצרו ועל פי הדירקטיבה האירופאית פועלים על מתח חשמלי עד 1,000 וולט בזרם חילופין או 1,500 וולט בזרם ישר.
החוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות קובע הסדרים לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות ובמצברים, בין השאר באמצעות הטלת אחריות מורחבת על יצרנים ויבואנים למחזר פסולת ציוד וסוללות באחוזים מסוימים.
הם מחויבים לממן את האיסוף והמיחזור של הפסולת שנוצרת מהמוצרים שנמכרים על ידם.
משימה זו מבוצעת באמצעות תאגידי המיחזור, שזכו ברישיון לפעילותם מהמשרד להגנת הסביבה.
לאזרח פרטי יש כמה אופציות למחזור פסולת זו:
לפי חוק פסולת אלקטרונית, בתי עסק שמוכרים ציוד אלקטרוני מחויבים לקלוט מכשירי אלקטרוניקה קטנים למיחזור.
כמו כן, החוק קובע שאם נקנה מקרר חדש (או כל מוצר אלקטרוני גדול), המשווק ממנו נרכש המוצר אחראי לפנות את המקרר הישן ולדאוג למיחזורו - ללא עלות.
באתר המועצה לצרכנות מפורטת רשימת המכשירים שעליהם חל החוק.
הבאת הפסולת למתקן עירוני לאיסוף פסולת.
לפי החוק, כל עיר חייבת להפעיל מתקנים לאיסוף לפסולת אלקטרונית.
הרשות המקומית מפעילה אותם יחד עם אחד משני התאגידים המאושרים היחידים בישראל: מ.א.י ואקומיוניטי.
לכל תאגיד יש מפת מתקני מיחזור ובה מפורטות כל נקודות האיסוף.
המוקדים מחולקים במקרים מסוימים לפי סוגי המוצרים: מוצרי חשמל גדולים (תנור, מקרר וכו'), מוצרי חשמל קטנים (מחשב, מצנם וכו') ומוצרי חשמל זעירים (מטען, טלפון וכו').
בנוסף, באתר העירייה או המועצה האזורית נקודות האיסוף.
חלק מהעיריות והמועצות מקומיות מאפשרות שירות זה, בשיתוף עם אחד מתאגידי המיחזור.
חלק מהעיריות מפנות פסולת גדולה למיחזור במסגרת יום מיוחד.
הן גופים עסקיים והן גופים פרטיים יוזמים פעילויות מיחזור, כתרומה לקהילה או כשירות עסקי.
כך למשל ניתן לציין אמנות סביבתית ואמנות אקולוגית העושות שימוש בפסולת בתור חומר גלם, שירותים עסקיים של איסוף שמני טיגון לטובת הפקת ביו דיזל או פיזור מתקני איסוף לפסולת מתכתית ואלקטרונית בידי גופים לא ממשלתיים והעברת הפסולת לפירוק ומיחזור.
על פי מאמרים בתקשורת, עקב צורת קבלת הפיקדון אשר הונהגה בישראל באמצעות חוק הפיקדון, ארגוני פשע מאורגן השתלטו על חלק ניכר מעסקי איסוף הפחיות ובקבוקי השתייה, על מנת לגבות את דמי הפיקדון שלהם.
המאבק על אזורי האיסוף הוביל לסכסוכים בין משפחות הפשע.
אנשי משפחות הפשע החלו, על פי החשד, לאיים על בעלי מסעדות כדי שימסרו להם את הבקבוקים הריקים.
עסקי מיחזור הבקבוקים משמשים מקור להלבנת כספים שהגיעו מעסקים לא חוקיים אחרים.
מעבר לכך, בעיקר בעקבות התנגדות של הסיעות החרדיות, חוק הפיקדון לא כלל בעבר מיחזור בקבוקים בנפח גדול.
מיום רביעי, 1.12.2021, חל חוק הפיקדון על מכלי משקה בנפח ליטר וחצי עד 5 ליטרים (כולל), אשר מוטבע עליהם: חייב בפיקדון לצד דמי הפיקדון, בדומה למכלים הקטנים.
דוח מבקר המדינה מיולי 2025 מצא פערים משמעותיים בין היעדים האסטרטגיים לביצוע בפועל, במיוחד לאור שיעורי מיחזור נמוכים בהשוואה למדינות ה-OECD.
נכון לשנת 2021 ממוצע המיחזור במדינות ה-OECD עמד על כ-60% ואילו בישראל הוא היה 23.4% בלבד.
נתוני הדוח מצביעים על קיפאון.
בשנים 2014 עד 2023 נרשמה עלייה איטית מאוד של כ-1% בממוצע בשנה בשיעורי המיחזור.
הפער המרכזי שנמצא בדוח הוא הכישלון בהסטת פסולת מהטמנה למיחזור, כאשר ישראל נותרה הרחק מאחור ביחס ליעדיה וביחס למדינות ה-OECD.
השיטה הפופולרית והיעילה ביותר לסביבה היא שיטת הייצור ההפוך (Demanufacturing) בה מופרדים הרכיבים האלקטרונים ברי המיחזור באופן ידני, לאחר מכן נגרסים במספר שלבים מכנים מורכבים, ואז מופרדים בתהליכים כימיים לחומרי היסוד הניתנים לשימוש מחודש.
תהליך מיחזור פסולת אלקטרונית יקר ועל כן מחייב סבסוד או רגולציה ממשלתית בדומה לנהוג באיחוד האירופאי ("Waste Electrical and Electronic Equipment Directive") ותקני ה-EPA האמריקאים.
האתגר במיחזור פסולת אלקטרונית הוא בפעילות האיסוף המאסיבית הנדרשת.
על כן מתחלקים תאגידי המיחזור בתחום לחברות האמונות על נושא האיסוף כדוגמת אקוקל ואקומיוניטי ולמפעלים ייעודיים אזוריים המתמחים בפירוק והפרדה כדוגמת גאיה וזוהר שבא.
החל מחודש ינואר 2014, נכנס לתוקפו חוק מיחזור פסולת אלקטרונית.
בדומה למודל השווייצרי מטיל החוק הישראלי אחריות יצרנים מורחבת (EPR) בה יחויב כל יצרן, משווק, מפיץ או יבואן של ציוד אלקטרוני בקליטת פסולת אלקטרונית מלקוחותיו ועמידה ביעדי מיחזור של עד 80% מהיקף מכירותיו התקופתיות.
תהליך של מיחזור פלסטיק משתנה על פי סוג הפולימר הממוחזר.
ישנם שישה סוגי פולימרים עיקריים הניתנים למיחזור.
פלסטיק ניתן למיחזור 2-3 פעמים, ולאחר מכן איכותו יורדת לרמה שלא ניתן למחזרו יותר.
מחזור של פלסטיק מתחלק לארבעה סוגים:
מיחזור ראשוני, שכולל עיבוד מכני ליצירת מוצר בעל תכונות דומות לחומר שמוחזר.
זה סוג המיחזור היעיל ביותר, אך הצלחתו מותנית בהפרדה ומיון מוקפדים של הפסולת.
מיחזור שניוני, שכולל עיבוד מכני ליצירת מוצר עם תכונות "נמוכות" יותר מהמוצר המקורי.
זהו סוג המיחזור הנפוץ ביותר.
מיחזור שלישוני מפרק את הפלסטיק פירוק כימי למרכיבים בסיסיים כמו נפט, שמהם אפשר לייצר פלסטיק חדש או חומרים סינתטיים אחרים.
מיחזור כזה, בשיטת הפירוליזה למשל, הוא הכלכלי ביותר - שכן עלוית המיון, השטיפה והעירבוב זניחות.
מיחזור רביעוני הוא שריפה של הפלסטיק ליצירת אנרגיה (חשמל, למשל.) פעולה זו הכי פחות יעילה משום שאינה מפחיתה את צריכת הנפט הגולמי לצורך ייצור פלסטיק והיא מלווה בפליטה של פחמן דו-חמצני וחומרים מזהמים.
עיקר מיחזור הפלסטיק בישראל הוא של פלסטיק מסוג פוליאתילן טרפתאלט (P.E.T), המשמש לרוב בייצור בקבוקי שתייה חד פעמיים.
בתהליך המיחזור, הבקבוקים נשטפים, נגרסים ועוברים עיבוד, עד לקבלת פתיתים (Flakes).
מפתיתים אלו מיוצרים מוצרים כגון סלסילות לפירות וירקות, תבניות לביצים, סרטי קשירה ומוצרי טקסטיל שונים, וכן בד פליס המשמש לייצור שטיחים, שמיכות מעילים וכובעים.
מפלסטיק שאינו P.E.T (כגון הפקקים של בקבוקי השתייה, בקבוקי חלב, בקבוקי חומרי ניקוי וכדומה) מפיקים לוחות דמויי-עץ, מהם מייצרים ריהוט גן וריהוט רחוב (ספסלים, פחי אשפה, גדרות, אדניות, שולחנות פיקניק, פרגולות ומתקנים מיוחדים).
יתרון הלוחות בהיותם עמידים מאוד בתנאי מזג אוויר משתנים, וכן שאינם דורשים תחזוקה לאורך זמן.
מיחזור נייר הוא תהליך בו משתמשים בנייר משומש ליצירת נייר הראוי שוב לשימוש.
יצור נייר כרוך בכריתה מסיבית של עצים.
עם עליית המודעות לחשיבותם של העצים במערכות אקולוגיות, התעורר הצורך בפתרון אשר ישמור על היערות, מבלי לוותר על השימוש בנייר.
הפתרון העכשווי, על אף שאיננו חף מבעיות, הוא מיחזור הנייר.
בעיה נוספת עליה היה צורך לתת את הדעת הייתה הפסולת המגיעה לאתרי ההטמנה, בהם היא נקברת בקרקע וגורמת נזק רב לסביבה.
מיחזור הנייר והקרטונים, המהווים כעשרים וחמישה אחוזים מכלל הפסולת, מצמצם באופן ניכר את כמויות הפסולת המגיעות למטמנות.
קיימות בשוק חברות פרטיות העוסקות באיסוף פסולת נייר וקרטונים לצורך מיחזורם.
בנוסף למתקני האיסוף המפוזרים ברחבי הארץ, החברות הללו אוספות את הפסולת ממשרדים, בתי דפוס, מפעלים וכדומה.
התכולה שנאספה בכלל היעדים משונעת באמצעות משאיות אל מפעלי המיחזור.
שם היא עוברת מיון קפדני במהלכו מופרדת פסולת אחרת הדבוקה לנייר או מעורבת עמו.
לאחר מכן שוטפים את הקרטונים והנייר באמצעים כימיקלים במטרה לנקות אותם מסימני הדפוס הטבועים בהם.
לאחר שלבי המיון והניקוי נדחסת פסולת הנייר בתוך מכבש מיוחד והופכת לקוביות (מכונות גם "באלות") שמשקלן למעלה מחצי טון.
הן עוברות בצורה כזאת למפעלי המיחזור.
שם הן מוכנסות לתוך מכל גדול מלא במים ושוהות שם למשך זמן מה עד אשר כל הנייר יהפוך לסיבים.
בסיומו של התהליך (הזרמת המים למכל אינה נפסקת במשך כל הזמן הזה) נוצרת עיסה המכילה מים שבתוכם אחוז קטן של סיבי נייר.
אליה מוסיפים תוספות שונות ליצירת תכונות משופרות יותר וכן חומרי צבע לבן לצורך קבלת נייר בצבע הרצוי.
השלב הבא בייצור הנייר הממוחזר הוא סחיטת המים מהעיסה.
לצורך כך מתיזים אותה על רשת גדולה הנעה במהירות וכך נסחטים כל המים העודפים מהסיבים.
לאחר ה'סחיטה' ברשת עוברים הסיבים חימום על ידי קיטור להוצאת שרידי המים והלחות שעוד נותרו.
כאשר הללו מתאדים לגמרי יוצא ממכונת הייצור נייר ממוחזר חדש.
בשל המורכבות והבעייתיות הכרוכות בניקוי הנייר וסילוק הפסולת העודפת רוב חומרי הגלם הנוצרים לאחר תהליך המיחזור משמשים בעיקר לשם יצירת נייר עיתונים או קרטונים וכדומה.
רק מעט מסוגי הנייר האיכותיים מיוצרים מפסולת ממוחזרת.
אחד משלבי תהליך מיחזור הנייר הוא הלבנה, ומטרתה להשיב לנייר את "הצבע" הלבן ולאפשר לו לשמש כמשטח יעיל לכתיבה ולהדפסה.
תהליך ההלבנה נעשה על ידי חומרים כימיים שונים (כלור במרבית המקרים), המזהמים את האוויר והאדמה, ועלולים לגרום למחלת הסרטן.
מפעל זה אוסף את הנייר באמצעות חברת הבת שלו, אינפיניה מיחזור (לשעבר "אמניר").
מים אפורים הם מים שנעשה בהם שימוש בפעולות ביתיות של מקלחת, מי כיורים ושטיפת כלים, וכביסה, והם מהווים כ-50-80 אחוזים מהשפכים הביתיים.
מערכות מחזור מים אפורים ביתיות יודעות לאסוף מים אפורים מהבית, לבצע בהן תהליך של סינון וטיהור ולהביא אותן לטובת שימוש שני- הדחת אסלות, השקיה ועוד.
ישנן גם מערכות מחזור מים תעשייתיות המובילות מים משימוש ראשוני כמו קירור וקיטור לשימוש חוזר או לשימוש של שטיפה ותחזוקה.
כמו כן, ברמה העירונית מוסדית ישנן מערכות מחזור מים לעיריות, בתי ספר ומתקנים ציבוריים.
מיזררה (בלטינית Miserere mei, Deus, "רחם עלי, אלוהים") היא הלחנה של גרגוריו אלגרי לפרק נ"א בתהלים.
אלגרי הלחין את היצירה בזמן כהונתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, כנראה בשנות השלושים של המאה ה-17. היצירה נועדה לביצוע המקהלה של הקפלה הסיסטינית בתפילות הערב של יום רביעי הקדוש ויום שישי הקדוש בשבוע הקדוש.
המילים הראשונות של הטקסט הן Miserere mei, Deus שמשמעותן בלטינית "רחם עלי, אלוהים" ובמקור המילים הן "חנני אלוהים כחסדך".
היצירה נכתבה לביצוע בשתי מקהלות, אחת של חמישה קולות ואחת של ארבעה והיא דוגמה לפוליפוניה מהרנסאנס ולגרסה פשוטה של פובורדון.
המקהלה הראשונה שרה את הטקסט בגרסה פשוטה והמקהלה השנייה מלווה אותה בקישוטים והן מתחלפות ביניהן בתפקידים.
היצירה היא אחת משתים-עשרה הלחנות של טקסט המיזררה שהולחנו מאז 1514 ושימשו את המקהלה במועדים מיוחדים.
לאחר כתיבתה של היצירה נאסר להפיץ ולהעתיק אותה וביצועה היה מותר רק בקפלה הסיסטינית ובתפילות המיוחדות של השבוע הקדוש.
הפרת האיסור הייתה עשויה לגרור נידוי.
שלושה עותקים של היצירה הוחזקו ברשות מיוחדת מחוץ לותיקן עד 1770: אצל לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אצל אחד ממלכי פורטוגל ואצל ג'ובאני בטיסטה מרטיני.
סיפור פופולרי מספר שמוצרט, בהיותו בן 14 ביקר ברומא ושמע את היצירה בתפילת יום רביעי הקדוש.
לאחר שיצא, רשם את היצירה מהזיכרון ושב לתפילה ביום שישי כדי לבצע תיקונים קטנים במה שכתב.
מאוחר יותר הוא פגש את ההיסטוריון צ'ארלס ברני ומסר לו את העותק הכתוב והוא פרסם אותו בלונדון ב-1771. עם הפרסום, בוטל איסור ההפצה וההעתקה.
עם זאת, הגרסה הזאת לא כללה את הקישוטים של המקהלה השנייה שהעניקו ליצירה את הנופך השמיימי.
רק ב-1840 פרסם כומר קתולי בשם פייטרו אלפיירי (Pietro Alfieri) את הגרסה המוכרת כיום.
עיבודים נוספים ליצירה בוצעו מוקדם יותר על ידי מנדלסון ב-1831 ועל ידי פרנץ ליסט.
בנוסף להלחנה של אלגרי, הלחנה אחת פורסמה מחוץ לוותיקן - יצירה של תומאסו באי (Tommaso Bai) מ-1713.
מיחוב (בפולנית: Michów; ביידיש: מיכעוו) הוא כפר במחוז לוברטוב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,750 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות.
ב-23 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיו, תוך שריפת ספרי תורה בפומבי.
בד בבד נחטפו יהודים מהיישוב לעבודות כפייה.
תוך זמן לא רב רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר בשל הצפיפות הרבה בו, התפשטו בו מגפות.
ב-6 עד 10 במאי 1942 גורשו כ-2,500 יושבי גטו מיחוב לגטו אופולה לובלסקי, ומשם שולחו תוך זמן קצר למחנה ההשמדה סוביבור.
מיחה מבליה (בסלובנית: Miha Mevlja; נולד ב-12 ביוני 1990) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם.
מבליה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גוריצה.
בגיל 19 עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-16 במאי 2010 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2–3 נגד רודאר ולניה.
בעונת הפך מבליה לשחקן הרכב ושיחק 34 משחקים וכבש 3 שערים.
ב-8 ביולי 2013 חתם בלוזאן מליגת העל השווייצרית.
ב-15 ביולי 2014 חתם לעונה בבני סכנין מליגת העל.
באפריל שוחרר מהמועדון עוד בטרם נגמרה העונה לאחר סכסוך עם ההנהלה.
לאחר שאת עונת התחיל בדינמו בוקרשט, ב-31 באוגוסט 2016 חתם בפ.צ.
ב-13 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות בהפסד 0–5 לבאיירן מינכן.
באוגוסט 2017 חתם בזניט סנקט פטרבורג למשך 4 שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה ב-14 בספטמבר 2017, במסגרת משחק בליגה האירופית, בניצחון קבוצתו 5:0 על ורדאר סקופיה.
את שער הבכורה שלו גם עשה במסגרת משחק הליגה האירופית, כשהבקיע שער בדקה ה-89 בניצחון קבוצתו על מולדה בשלב הפלייאוף ב-23 באוגוסט 2018. בפברואר 2019 הושאל לרוסטוב למשך חצי עונה.
את הופעת הבכורה ערך הבכורה בניצחון 2–3 על דינמו מוסקבה במחזור ה-10, ב-22 בספטמבר 2019, שבו גם הבקיע.
ביולי 2020 נודע כי נמצא חיובי לנגיף COVID-19 יחד עם 8 שחקנים נוספים, במה שהביא לביטול משחק במחזור 29 של קבוצתו נגד טמבוב.
ב-19 ביולי 2021, מבליה חתם באלניהספור מליגת העל הטורקית.
ב-8 בספטמבר 2022 חזר מבליה לרוסיה וחתם לעונה אחת בספרטק מוסקבה.
ברם, בינואר 2023 עזב את הקבוצה, לאחר שהופיע במדיה בשבעה משחקי ליגה בלבד.
ב-5 ביוני 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בהפסד 0–1 ל.
"מיזרי" הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 1990 העוסק במעריצה פסיכוטית של סופר, המחזיקה אותו בשבי וכופה עליו לכתוב עבורה ספר.
הסרט בוים על ידי רוב ריינר על בסיס רומן באותו השם מאת סטיבן קינג מ-1987. בסרט מככבים ג'יימס קאן, קתי בייטס, לורן באקול, ריצ'רד פרנסוורת', ופרנסס שטרנהגן.
על גילום המעריצה הפסיכופתית אנני ווילקס, זכתה בייטס בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1990. הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה והרוויח פי שלושה מעלות הפקתו, שעמדה על 20 מיליון דולר.
נכון לשנת 2020 הסרט "מיזרי" הוא העיבוד הקולנועי היחיד לספריו של סטיבן קינג שזכה באוסקר.
פול שלדון, מחבר סדרת הספרים הפופולריים "מיזרי", מסיים לכתוב את הרומן החדש שלו אשר מסמל בעיניו את השינוי שעבר מסופר של רומנים פופולריים לסופר רציני של ספרות איכותית.
בעוזבו את המלון בו סיים את כתיבת ספרו החדש פול נקלע לתאונת דרכים בסופת שלגים, כשבידיו העותק היחיד של הספר החדש שכתב, שעדיין לא יצא לאור.
אלמונית שגרה בקרבת מקום, מצליחה לחלצו ומטפלת בו בביתה.
היא מציגה את עצמה בשם אנני וילקס, ומספרת לו שהייתה אחות בבית חולים, ושהיא ה"מעריצה מספר אחת" שלו.
היא קראה את כל הספרים בסדרת "מיזרי", ואפילו קראה לחזירת המחמד שלה על שם מיזרי, הדמות הראשית.
אנני שמטפלת בפול במסירות, מתרצת את העובדה שפול מטופל בביתה ולא בבית החולים בכך שהדרכים חסומות על ידי השלגים, וטוענת שכל קווי הטלפון מנותקים אף הם.
היא מוצאת את העותק של ספרו החדש ומגיבה בכעס מוגזם על השפה הגסה שדמויות הספר מדברות בה.
סמוך להצלתו של פול יוצא לאור ספרו האחרון בסדרת "מיזרי" (שאף סומן כספר האחרון של הסדרה), ואנני ממהרת לקנות את העותק הראשון שמגיע לחנות המקומית.
לאחר שהיא מסיימת לקרוא את הספר, אנני מגלה שמיזרי מתה בלידה, ונתקפת זעם.
בבוקר היא מכריחה את שלדון לשרוף את העותק של ספרו החדש שכתב, ובמקביל לכתוב ספר חדש בסדרת "מיזרי", במטרה להחזיר את מיזרי לתחייה.
שלדון מבין במהרה שהיא פסיכופתית, ומנסה למצוא הזדמנות להימלט מביתה.
שלדון שוהה אצל אנני שבועות ארוכים.
הוא מחלים ומתחזק ומתקדם בכתיבת הספר האחרון בסדרת "מיזרי".
הוא מנצל את יציאותיה של אנני מהבית לעיירה כדי לגשש בביתה, ומגלה שמכשיר הטלפון שנמצא בבית מנותק ומבין שאין לו דרך ליצור קשר עם העולם שבחוץ.
בהמשך הוא מגלה שבזמן שהותה בבית החולים כאחות, גרמה אנני לרצח תינוקות בבית היולדות, ונידונה למאסר.
הוא מתחיל לחשוש לשלומו וגונב סכין מטבח להגנה.
אנני מגלה ששלדון ברח מחדרו לסלון, והופכת אותו לנכה ברגליו כדי למנוע ממנו לברוח.
לאחר מכן הם שומעים שוטר שמגיע לביתה של אנני, והיא מחביאה את שלדון במרתף.
לאחר שהשוטר מגלה את שלדון במרתף, היא יורה בשוטר למוות ומחזירה את שלדון למיטה, אך שלדון מצליח להגניב מכל של חומר בעירה שמצא במרתף.
באותו לילה שלדון מסיים לכתוב את הספר האחרון בסדרת מיזרי ומבקש מאנני סיגריה, גפרור וכוס שמפניה כדי לקיים את הטקס שהוא נוהג לקיים בסיום כתיבת ספריו.
אנני, בתור "המעריצה מספר אחת" של שלדון, לא חושדת בדבר שכן היא יודעת שזה אכן טקס שהוא נוהג לקיים.
שלדון שורף את הספר שכתב לנגד עיניה של אנני ומטיח בה שהוא למד ממנה לשרוף ספרים.
כאשר אנני מתכופפת על מנת לכבות את האש, שלדון מפיל עליה את מכונת הכתיבה ששימשה לכתיבת הספר, ולאחר קרב מכות ביניהם אנני מתה.
לאחר שנה וחצי, שלדון משתקם והופך לסופר מצליח יותר, ועדיין חש רדוף על ידי דמותה ורואה בדמיונו את אנני בשלל מקומות.
מיחזור משביח לבגדים הוא מיחזור של בגד שכבר לא משתמשים בו מסיבה כלשהי על מנת להשיבו לשימוש וללבישה אחרי שינוי וחידוש צורת הבגד, צבעו, גריעה או הוספה של חלקים בתפירה, הטלאה של שאריות בדים, שינוי כפתורים או תוספת רקמה.
התהליך הופך בגד ישן לבגד שונה ומחודש.
מיחזור משביח נעשה גם כאשר לוקחים בגד שכבר לא ניתן ללבישה ומשתמשים בחומרי הבגד להכנת חפץ שימושי אחר או ליצירת אמנות.
תעשיית הביגוד והבדים היא אחת התעשיות הגדולות בעולם והיא גם מזהמת מאוד את הסביבה.
ב־2015 נמדד שטביעת הרגל הפחמנית של תעשיית הביגוד המהיר עלו על פליטות פחמן של כל הטיסות המסחריות ושייט האוניות.
על פי מאמרים מחקריים שפרסם הניו יורק טיימס, שישים אחוזים מכל כמות הבגדים החדשים שנוצרים מדי שנה מסיימים את השנה במשרפות או במטמנות.
בשנות 1970–1980, התפתחות הייצור ההמוני והגלובליזציה של המסחר בביגוד זול או אופנה מהירה הביאו לשימוש בחומרים ושיטות עבודה מאיכות ירודה, מה שמצריך יותר תחזוקה של הבגדים.
אנשים רבים לא רוצים ולא יכולים לתקן את בגדיהם ומעדיפים לזרוק אותם ולהחליפם בחדשים, כבמוצר חד-פעמי.
מהעשור הראשון של המאה ה-21 נראה שהולכת וגוברת ההתפיסה של אנשים את המיחזור המשביח של בגדים כחשוב לכלכלה ולסביבה.
בתקופות קדומות היו אנשים שיצרו לעצמם את בגדיהם.
רכישת או אריגת בד לתפירת הבגדים דרשה תשומות רבות, אי לכך תיקנו בגדים ושמרו עליהם.
מי שקנה בד לבגד שמר את שאריות הבד לתיקונים ולעיתים אף לשינוי הבגד והתאמתו לשינויים הגופניים של לובש הבגד.
הם השתמשו בכל פיסת אריג עד שהתבלתה וכשהתבלתה שמרו כל פיסת בד או חוט בר שימוש ושבו והשתמשו בהם או לעשיית בגדים חדשים או לשימושים אחרים.
הבגדים הראשונים היו יריעות בד גדולות כמו ההימטיון (Himation) היווני, השנטי (shenti) המצרי או הטוגה הרומאית.
בבדים אלה אפשר היה להתעטף בצורות שונות וגם לארוז בהם משאות שונים.
הבגדים לא היו בעלי גזרות, אלא עטפו את הגוף ונקשרו או חוברו בסיכה במקומות שונים כדי לאפשר תנועה חופשית, כמו בציטון .
במשך הדורות, התפתח הידע כיצד להתאים את הבגדים לצורת הגוף האנושי והתחילו לחתוך את הבדים על פי גזרה ולתפור מהם בגדים.
הרבה שנים תפרו את כל הבגדים ביד בעזרת חוט ומחט.
בגדים היו כה יקרים שרבים לבשו אותם עד שבלו ואז חתכו את הקטעים שנותרו שלמים ועשו מהם משהו אחר - בגדים לתינוקות וילדים, שמיכות וכדומה.
אצילים, עשירים ואנשי כהונה בכירים, לבשו בגדים שלמים, אך גם אצלם היה מיחזור כלשהו.
בתקופת המלכה מארי אנטואנט נתפרו בגדים מבדים שלמים, ששוליהם חוברו בתפירה, נאספו וכווצו על המותניים, ובמקום מתפרת יצרו את הצורה הרצויה לבגד בעזרת הרבה קיפולים קטנים שחוזקו ונתפרו אף הם, גם אימרות השרוולים נוצרו מאיסוף הבד למידה הרצויה.
כל זה נעשה במטרה לשמור כמה שיותר על שלמות הבדים היקרים.
כאשר רצו לשנות את הבגד ולתת לו מראה חדש פרמו והזיזו קפלים על פי הצורך ויצרו לבגד חזות חדשה ואופנתית.
לצורך זה החזיקה המלכה צוות גדול של מעצבות ותופרות.
בתקופה הוויקטוריאנית, נהגו לשנות מעילים מהודרים ושמלות שהאריג שלהן היה יפה ויקר לבגדים אחרים.
חוקרי ביגוד במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון מצאו מקטורן לאשה שנוצר ממעיל של גבר מהמאה ה-18 ששונה ועוצב מחדש על ידי מעצב צרפתי מהמאה ה-19.
במאה ה-18,נשים, גברים ואף ילדים, נשאו עמם גליל בד שבו היה כל מה שנחוץ לתיקון אריגים, כמה מחטים עשויות מעצמות, כמה חוטים מגידים, מספריים או סכין קטנה.
הגליל זכה לשם 'עקרת בית'.
כאשר הקרינולינה התחילה לצאת מהאופנה בין 1870–1860 היה צריך למצוא פתרון לעודפי הבד של החצאיות והשמלות שנשרכו אחרי כל אשה, מישהי הגתה רעיון לאסוף את כל העודף לאחורי הגוף ולסדר שם מעין גוש בד גדול - הבסטל .
עם הזמן סולק הגוש ובמקומו שמו כריות קטנות שמעליהן הלבישו חצאיות.
בתקופה האדוארדית היו נשים בעלות מודעות אפנתית מאוד וגם חסכניות.
נשים אצילות ועשירות מיחזרו את שמלות הערב מסאטן לשמלות למשרתות שלהן וביטנות משי הפכו לתחתוניות.
כמו כן היה בכל רחבי אנגליה איסוף קפדני של סמרטוטים לצורך יצירת נייר, הספרות של אותה תקופה מלאה בתיאורים של סמרטוטרים.
הצורך התמידי בתיקונים ותחזוקה של בגדיםוטקסטיל בדים, במאה ה-18 ובמאה ה-19, גרם לכך שעקרת בית נשאה עמה תמיד את 'כלי המקצוע מחטים, סיכות, מפתחות ומספריים' באותה תקופה לא היו לנשים כיסים בבגדיהן ועל כן הן תפרו לעצמן משאריות קרועות של בגדים מעין שקיות כיסיםשאותן הן קשרו מתחת לשמלות שלהן.
ב-1832 כותבת לידיה מריה ציילד בספר The American Frugal Housewife את העצה הבאה: "אחרי שמעילים ישנים, מכנסיים וכולי נגזרו עבור הבנים, וכבר אי אפשר לתפור מהם בגדים, חתכי אותם לרצועות, ונצלי את שעות הפנאי מהילדים או עבודות הבית, בתפירת וקליעת שטיחים לבית"
בשנת 1884 התפרסמה "האנציקלופדיה הראשונה לעבודות המחט", (The Complete Encyclopedia of Neeedlework) מאת תרז דה דילמונט .
שני הפרקים הראשונים מוקדשים לתפירה, הפרק השלישי מוקדש לתיקונים כל כך טובים שלמעשה לימדו לשחזר את הקטעים הבלויים או הקרועים.
הפרק האחרון מוקדש לניקוי נכון של בדים שונים.
ביפן קיימת מסורת של תיקון בגדים בהטלאה והידוק הטלאי בתפירה דרך כל השכבות.
בצורה זו עברו בגדים מדור לדור.
בגדים שתוקנו כך נקראים בורו (Boro).
מיחזור משביח במאות ה-20 וה-21
ב-1921, הוציאו אתל בולטון (Ethel Bolton) וואווה קו (Eva Coe) לאור את הספר האמריקאי הראשון על דוגמיות הריקמה.
במבוא לספר הן מצרות על כך שכבר בתקופה כה צעירה של אמריקה, החטא הלאומי של ראוותנות גרם לכך שלא חינכו את הצעירים באמנות התיקונים והשימור וכי בארצות אחרות למדו בנות לחקות אריגים ברקמה כך שלאחר התיקון לא רואים שתוקן.
בשלהי המאה ה-19 הפסיקו להוביל בארצות הברית מזון בחביות והתחילו להובילו בשקי בד.
עם תחילת השפל הגדול, כשראו בחברות המזון שאנשים משתמשים בשקים לתפירה, הדפיסו כל מיני ציורים צבעוניים על השקים.
חברות הטבק, הדפיסו תגיות ממשי שנארזו לתוך קופסאות הסיגריות, בהן השתמשו הנשים לקישוטים של שמיכות הטלאים וכריות.
התגיות הללן השפיעו על הנשים לקנות את קופסאות הסיגריות לבעליהן.
תקופה זו הובילה להמצאת חלופות זולות לקישוטי בגדים, כגון "תחרת השפל הגדול".
הזמנים היו קשים, ולא היה כסף למותרות, נשים שרצו בכל זאת לקשט וליחד מעט את בגדיהן התחילו לרקום על הבדים המשובצים הזולים עם חוטי תפירה או רקמה ויצרו את תחרת השפל הגדול.
ספרים להוראת תפירה ומלאכות יד כללו בדרך כלל פרק או שניים העוסקים בתיקון ושימור הבגדים.
למשל בסדרת ספרי הוראה "למד את עצמך"שיצאו בהוצאת האוניברסיטאות הבריטיות בספר "למד את עצמך תפירת בגדים" ("Teach Yourself Dressmaking"), שיצא לאור ב־1939, מוקדשים שלושה פרקים ל"חידוש ועיצוב מחדש" של סריגים, טיפול בהם ותיקון בגדים בכלל.
במלחמת העולם השנייה נשאו עמם חיילים בריטיים ערכת תפירה שכללה מחטים, חוטים, כפתורים ומספריים שזכתה לכינוי 'עקרת בית' (Housewife).
ממשלת בריטניה הכריזה על הקצבת בגדים ובדים וקידמה תיקוני בגדים במבצע 'הסתפק במה שיש ותקן' (Make do and Mend).
הם פרסמו חוברות על שימור, תיקון ושינוי ייעוד חומר הבגד, אך החוברות לא התקבלו באהדה כי לחלק מהנשים לא היה זמן לתיקונים אלו או שכבר עשו זאת.
במחזמר, שהפך גם לסרט, "צלילי המוסיקה", מסופר על משפחת פון טראפ האוסטרית.
האב האלמן מעסיק את הנזירה והמחנכת מריה והיא תופרת לילדים בגדים מהווילונות.
באחת מההופעות של המחזמר בארצות הברית, נשאלה רוזמארי פון טראפ האם אכן מריה תפרה להם בגדים מווילונות והיא אישרה זאת.
בספר "McCall,s Sewing in Colour" שיצא לאור בשנת 1964 מוקדש פרק מיוחד ל"תיקון, שינוי, עיצוב ועשיה מחדש".
את מכנסי הג'ינס הראשונים תפרו הממציאים שלהם כך שיהיו עמידים וחזקים.
אנשי האופנה שמייצרים כעת מכנסיים ובגדים אחרים מג'ינס ממשיכים ליצרם מבד קשה ועמיד, כיוון שלובשיהם הראשונים המשיכו ללבוש אותם גם עם קרעים ושפשופים שקרו תוך כדי עבודתם הקשה, מוכרים כיום מכנסים חדשים עם קרעים וחורים שנעשו בכוונה.
מכנסי הגינס כה עמידים שהם ממוחזרים לאחר השימוש לכל מיני פריטים אופנתיים, חלקם הופכים לבגדים אחרים, חלקם הופכים לתיקים, שמיכות שטיחים אמנות, ועוד.
בספר The Illustrated History of TEXTILES שחלקו כתוב כ'מדריך לאספן' יש פרק העוסק ב'טיפול באוסף' כתוב על בגדים, שטיחים וחפצי בד היסטוריים שונים שנפגמו וכיצד שומרו או תוקנו.
המפורסם מכולם הוא 'תכריך טורינו' (The Turin Shroud).
בספר "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" מאת אסתר קל, ישנו הפרק "השמלה הירוקה", בו היא מתלוננת על כך שירשה שמלה של אמה, שעברה לאחותה הגדולה וכעת היא שלה.
השמלה מכוערת בעיניה, צוארונה גדול ומתחתיו קשור סרט פרפר השרוולים אינם קצרים ואינם שלושת רבעי.
המספרת לוקחת את השמלה לחברתה הטובה.
שמציעה לגזור את השרוולים, הצוארון וסרט הפרפר, אחר הן רוקמות רקמה תימנית סביב פתח הצוואר וסביב פתחי הזרוע השמלה הושבחה והמספרת מרוצה ממנה.
בפרק 'בגדי חורף' מסופר על היום בו מחליפים בארונות את בגדי קיץ בבגדי חורף, וכיצד ומה עושים בבגדים המועברים מילד אחד לאחר.
אם הבגד אינו בר תיקון יש הרבה דרכים לשנות לחדש ואף להשביח אותו, למעשה אין סוף לדמיון היצירתי של משביחי הבגדים.
אתר הצילומים Pinterest גדוש בצילומים של בגדים מושבחים בצורות שונות, ביניהם צילומים שמראים את הבגד לפני השינוי ואחרי השינוי.
ישנן דרכים רבות בהן אנשים משביחים את הבגדים.
בספר לבני העשרה 'בוטיק בבית' שכתבה שולמית הרטל ב-1970, יש פרק 'גם אני באופנה' המעלה רעיונות מיחזור בגדים שקטנים או התבלו למשהו חדש.
חיבור שני בגדים שניזקו לבגד אחד, למשל חולצה ששרווליה הוכתמו עם שרוולים מחולצה שחלק הגוף שבה הוכתם או נקרע.
מיחזור משביח די נפוץ לבגדים הוא הפיכת מכנסיים לחצאית, על ידי פתיחת התפר האמצעי, קיפול החלקים התחתוניים זה על זה ותפירה.
שינוי נפוץ אחר הוא חיבור של חלקים מכמה בגדים.
חלוקים ישנים לרוב חתוכים די ישר וללא מתפרים לכן יש אפשרויות ליצור מהם שמלות, חצאיות וחולצות תואמות ועוד.
יוצרים רבים מנסים להשביח בגדים והופכים אותם ליצירת אמנות על ידי רקמה, הטלאה, כיווצים, גזירות ועוד.
בניו יורק הוקם ב־2014 מערך מיוחד שמטפל בכל החומרים שחברות האופנה זורקות ולא מוכרות כגון בדים שצבעם לא ענה על דרישות המעצבים, קצוות בדים שנחתכו מהם דוגמיות, דוגמיות שניסו עליהן תכים, כפתורים או קטעי רקמה וכדומה.
המערך הזה מטפל במיון ופירוק הדוגמיות.
ממיין לחומרים שונים ומעמידם לרשות אופנאים ותלמידי אופנה, במקום שיקנו בדים חדשים.
המיון לחומרי הבסיס מאפשר להפוך חלק מה'פסולת' הזו לחמרי בידוד או מילוי לבגדים ושמיכות, חלק מועבר לחנויות שמוכרות חומרים לבעלי מלאכה שונים או לחוגי יצירה.
לכל חומר מנסים למצוא שימוש.
באוניברסיטאות ומכללות לעיצוב ולאופנה, מתחילים ללמד מיחזור בגדים.
בקנדה הוקמה השנה תוכנית מחקר פדרלית שחוקרת כיצד להפחית את הנזקים הסביבתיים של תעשיית הטקסטיל.
במסגרת זו הקימו הפרופסוריות ג'ניפר רייט (Jennifer Wright) ומרדית ג'ונס (Meredith Jones) של מכללת פנשאו (Fanshawe College) בלונדון אונטריו, בית מלאכה-מעבדת מחקר למיחזור משביח לבגדים.
הם נתנו לו שם מותג בשם WORTH שמשמעותו באנגלית היא ערכי, שווה, ראוי וכדאי ועיצבו תגית עם הסבר על מהות המוצר ותכליתו.
הן מעצבות בגדים, תיקים, צעצועים, שטיחי בית ועוד מוצרים.
הן השתדלו לפתח שיטות עבודה שבהן אף חלקיק בד, כפתור או רוכסן לא ייזרקו.
לדבריהן הן הצליחו להפחית את מחיר הייצור מחדש באופן ניכר וכדאי לתעשייה.
יש נשים יוצרות שמשתמשות במיחזור משביח לבגדים גם כבמה לדעות על דיכוי אתני או על רצונן לשוב ולהתלבש בצורה המסורתית שלהן, כיוון שתעשיית הביגוד, גרמה לאנשים לוותר על תלבושותיהם ולהתלבש בצורה 'מערבית'.
היוצרת ג'סטין וודס (Justin Woods) מקנדה משתמשת במיחזור בגדים מערביים לריקמה משולבת בחרוזים על בגד 'מערבי' כד להראות ולבטא דגמים וצבעוניות שבטית.
הביקורת על התעשייה המזהמת ועל אי הקיימות של האופנה המהירה, מושכת יותר ויתר אנשים צעירים לשוב ולתפור בבית.
גם בגדים חדשים וגם למחזר את בגדיהם ואת מה שהם מוצאים בחנויות יד שנייה.
בישראל יש כיום חברות כגון חברת 'Twine' שמפתחות פתרונות סביבתיים כגון צביעה והדפסה דיגיטלית של חוטים רק לפי הצורך של המזמין, בלי עודפים שייזרקו ללא שימוש, עם חסכון במים ובהובלה.
בעוד יותר ויותר אנשים מבינים את חשיבות תיקון מה שיש, מתפתחת גאווה של המתקנות.
כסימן של אכפתיות סביבתית וכלכלית.
המונח החדש שמופיע במאמרים בשנת 2020 הוא 'תיקון גלוי' visible repairing אליו נלוית גם התענינות גוברת והולכת בבורו,שיטת התיקונים המסורתית של היפנים.
יש אנשים שרוצים לשמר זכר אדם יקר להם על ידי שמירת בגדיו ועשיית משהו אחר מהם.
באוסטרליה החייט פיט טרימבל [Pete timble] מתמחה במיחזור משביח למזכרות מבד, למשל לאדם שכל מה שנשאר לו מאביו היה כובע השוטר שלו, יצר ממנו משהו חדש.
המעצבת הפיליפינית Lenora Buenviaje התחילה להשתמש בחומרים כגון שאריות פלסטיק, עיתונים ממוחזרים ושקי אורז אותם היא הופכת באריגה תפירה וקליעה לבגדים אופנתיים במחירים סבירים לכל אחת.
היא יוצרת בגדים לחתונות, למסיבות סיום של בתי ספר וכדומה.
סריג אפשר לפרום, לרחוץ את החוטים, ללפף את החוטים הרטובים על קולב או לוח פלסטי, כדי שהם ישובו להתישר, ואז לסרוג משהו חדש מהם בלבד או ביחד עם חוטים נוספים.
חורים בבגדים סרוגים ניתן לאחות או עם שארית מחוט הסריגה המקורי או עם חוט איחוי מיוחד, איחוי גרביים היה נפוץ בעבר.
אפשר גם לחתוך בגדים סרוגים ביד כדי לשנות את מידותיהם וצורתםאו ליצור מהם בגד או פריט אחר.
סריג מצמר טבעי אפשר להפוך ללבד ואז להשתמש בו למשהו שונה.
אנשים רבים קונים סריגים מתועשים, שחלקם עשוי מחוטים סינתטיים שאותם אי אפשר ללבד, אבל אפשר לגזור מהם חלקים ולתפור אותם במכונה תפירה.
צמרים מלובדים אפשר לחבר בעבודת טלאים לאפודות, שמיכות ועוד.
מאז המצאת הגרביים הסרוגות באיטליה של המאה ה-16 ועד שלהי המאה ה-20, אנשים ובעיקר נשים איחו גרביים.
התעשייה ייצרה חוטים מיוחדים לאיחוי הגרביים, גרבי ניילון נלקחו לאשה שמקצועה היה איחוי הגרביים הללו בצורה שנקראה 'תיקון אמנותי'.
המצאת הגרביונים ביטלה את נוהג התיקון, בדרך כלל הם נזרקים לאשפה, אבל יש המשתמשים בהם למילוי בובות, כיסוי חפצים שונים ועוד.
הייצור ההמוני והזול של גרביים, הביא להפסקת איחוי הגרביים, אך המודעות לאיכות הסביבה גרמה לכך שיש עניין מחודש באיחוי הגרביים.
בעוד איחוי גרביים אפילו בצורה גלויה, היה מובן ומקובל, תיקון סריגים נלבשים בצורה נראית לעין היה פחות מקובל עד לסוף שנות ה-1990, לכל היותר קיבלו בהבנה תיקון מרפקים בפיסת בד או עור.
אך כעת עם התגברות תודעת החשיבות בשימור בגדים, עצם התיקון נראה מכובד וגם מעניק מגע אישי לבגד קנוי.
האמנית סיליה פים (Celia Pym) הופכת בתיקוניה כל סריג ליצירת אמנות.
המילה מיחזור משמשת לרוב עבור פסולת, ולכן התפתחו אצל מדעני סביבה, מוסדות מחקר, אנשי אופנה המודעים לבעיה האקולוגית ואנשים שיוצרים בגדים מחודשים לעצמם או למכירה, ביטויים חדשים ידידותיים, נעימים ואופנתיים בנושא.
Altered - ביטוי שאומר בפשטות שׁוּנָה, מופיע הרבה פעמים בצירוף הביטויים קוטור (אופנה עילית), אופנה או וינטג'.
יש גם מקרים ש - Altered נכתב ליד הביטוי used sweaters כלומר סוודרים משומשים, בדרך כלל לא מפורט מהו השינוי.
American old clothes - לרוב הכוונה בגדים המכילים גינס ובדים משובצים, בעיקר ביטוי פרסומי.
Antique - אמני סיבים משתמשים בקטעי תחרה, רקמה, פיסות בד, כפתורים אבזמים עתיקים.
הביטוי משמש גם במקרים שכל הבגד עתיק וגם כשרק חלקים ממנו עתיקים והמחירים בשמיים.
Artistic - הוספת המילה 'אמנותי/אמנותית', היה נהוג לדבר על תיקון אמנותי כמילת קוד לתיקון בלתי נראה לעין, כך שלא ידעו שגרב הניילון או הבגד תוקנו.
כעת זה מופיע בפרסומות למכירת בגדים ממוחזרים בתוספת הביטויים patched clothes בגדים מוטלאים, tattered בלוי מרופט, וכדומה.
Artsy - אמנותי, כל קישוט, רקמה צביעה, מילה כללית.
Avant-Garde - אוונגרד מושג לקבוצה או יחידים שהחשיבו עצמם כמקדמי רעיונות או העומדים בראש הקידמה, מהפכנים, כניגוד לממשיכי המושגים הישנים, למעשה זה הפך למושג טעון פוליטית וחברתית.
המצמידים מונח זה לתיאור ביגוד מתכוונים "בגד חדשני ועכשווי שתלבשו אותו לפני כל השאר".
Bohemian - במקורו מונח זה תיאר אדם שבא מחבל הארץ בוהמיה, זו הייתה מילה אחרת לנווד או צועני שחי חיי חופשיים מחוץ למקובל, פעם חשבו שכל הצוענים באים מבוהמיה ואי לכך אמנים או סטודנטים שחיו באופן שונה מהאנשים האחרים כונו בוהמיים.
בגדים קצת מטולאים או מתוקנים אולי עם קצת כתמי צבע נקראו בגדים בוהמיים או צועניים.
Boho - תערובת של סגנון בוהמי והיפי.
תוספות של עבודת יד כמו רקמה או סריגה וקרושה.
Boro - בורו, שיטת הטלאה ותיפור יפנית, שמדגישה את יופיו של התיקון.
Born Again Creations - מושג שהגיע מתוך תנועות נוצריות, מעין חזרה בתשובה, אך בהקשר לשינוי ועיצוב מחדש של בגדים הוא פשוט ביטוי מכובס למיחזור של בגד ישן.