tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוג זה של התסמונת מדגים דפוס תורשה אוטוזומלי דומיננטי, כלומר אם אחד ההורים הוא נשא של המוטציה, קיים סיכוי של 50% להעביר אותה לצאצאיהם, ללא תלות במין הצאצא.
תסמונת קבוקי מסוג 2 נגרמת על ידי מוטציות פתוגניות בגן KDM6A, הממוקם על כרומוזום X.
סוג זה של התסמונת מדגים דפוס תורשה דומיננטי בתאחיזה לכרומוזום X, ולכן הוא בא לידי ביטוי בעיקר בזכרים (המיזיגוטים, שלהם כרומוזום X אחד בלבד), בעוד שבנקבות (הטרוזיגוטיות, שלהן שני כרומוזומי X), כרומוזום X תקין יכול לפצות על פגם בגן זה.
נכון לשנת 2022, מוכרות יותר מ-1,260 מוטציות שונות המקושרות לתסמונת קבוקי.
מוטציות בגן KMT2D מקושרות לכ-70-80% מהמקרים, בעוד שמוטציות בגן KDM6A מקושרות ל-5-15% מהמקרים.
בשאר המקרים, הגורם הגנטי אינו ידוע, וייתכן שמעורבים גנים נוספים שטרם התגלו.
ברוב המקרים מדובר במוטציות דה נובו, כלומר שינויים בגנים שלא עוברים מההורה לצאצא אלא מתרחשים באופן ספונטני.
הגנים KMT2D ו-KDM6A שייכים לקבוצת גנים הנקראים אנזימים משני כרומטין.
כרומטין הוא החומר ממנו עשויים הכרומוזומים, והוא מכיל את ה-DNA וחלבונים הנקראים היסטונים, אשר סביבם מתלפף ה-DNA.
במצב תקין, האנזימים משני הכרומטין מוסיפים או מסירים קבוצות כימיות (מתיל) להיסטונים.
התוספות וההסרות הללו משפיעות על אילו גנים יהיו פעילים ואילו לא, בתהליך הנקרא ויסות התבטאות גנים.
כאשר יש מוטציה או וריאנט בגנים KMT2D או KDM6A, הדבר משפיע על הביטוי של גנים מסוימים הקשורים להתפתחות, מה שגורם לחלק מהמאפיינים של תסמונת קבוקי.
הגנים ההתפתחותיים הספציפיים המושפעים מהמנגנונים הפגועים הללו בתסמונת קבוקי עדיין אינם ידועים במלואם.
תסמונת קבוקי מאובחנת בבדיקה גנטית או קלינית באמצעות זיהוי תסמינים, בדיקה גופנית ובדיקות מעבדה.
על פי הקונצנזוס המקובל לקריטריונים לאבחון קליני של תסמונת קבוקי, כפי שהוגדר בשנת 2018 על ידי קבוצת מומחים בינלאומית, ניתן לבצע אבחנה סופית באדם בכל גיל עם היסטוריה של היפוטוניה בילדות, עיכוב התפתחותי ו/או מוגבלות שכלית, ולפחות אחד מהקריטריונים העיקריים הבאים:
וריאנט פתוגני או שסביר שהוא פתוגני בגנים KMT2D או KDM6A.
מאפיינים גופניים טיפוסיים בשלב כלשהו של חייהם.
מאפיינים אלה כוללים עפעפיים ארוכים עם היפוך השליש הצידי של העפעף התחתון, וכן שניים או יותר מהמאפיינים: גבות מקושתות ורחבות עם פער או דלילות בשליש הצידי; אף קצר עם קצה שטוח; אוזניים גדולות, בולטות או קעורות; פדים רכים בקצות האצבעות.
ניתן לחשוד בקיומה של תסמונת קבוקי כאשר ישנו שילוב של 5 מאפיינים עיקריים כפי שהוגדרו על ידי ניאיקאווה (Niikawa) ועמיתיו בשנת 1988 יחד עם חריגות מבניות ו/או שינויים תפקודיים.
5 המאפיינים העיקריים הללו, הידועים גם כביטויים הקרדינליים, כוללים מבנה פנים טיפוסי של העפעפיים, הגבות, האף והאוזניים; חריגות שלדיות מסוימות בעמוד השדרה ובאצבעות; חריגות דרמטוגליפיות של פדים רכים בקצות האצבעות; מוגבלות שכלית קלה עד בינונית; חוסר גדילה לאחר הלידה.
חריגות מבניות בתסמונת קבוקי יכולות להשפיע על העיניים, האוזניים, השפתיים והחך, השיניים, הלב, מערכת העיכול ומערכת השתן והרבייה.
שינויים תפקודיים יכוליים להופיע כירידה בשמיעה, בעיות אכילה, חריגות אנדוקריניות, רגישות מוגברת לזיהומים ולהפרעות אוטואימוניות, פרכוסים.
האבחנה יכולה להיות קשה בהתחשב בספקטרום הרחב של התסמונת ובעובדה שחלק מהחולים אינם נושאים אחת מהמוטציות הידועות.
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, אין תרופה לתסמונת קבוקי.
הטיפול הוא בעיקרו טיפול תומך מותאם אישית לכל חולה בהתאם לתסמינים.
הטיפול הוא רב-תחומי, ובהתאם לצורך ניתן להתייעץ עם מומחים מתחומי הקרדיולוגיה, גסטרואנטרולוגיה, גנטיקה, נוירולוגיה, אורתופדיה, אנדוקרינולוגיה, רפואת עיניים, רפואת שיניים, אודיולוגיה ועוד.
בגיל הילדות, ישנה חשיבות להערכה מקיפה והתערבות מוקדמת.
שירותים מיוחדים שעשויים להועיל לילדים עם תסמונת קבוקי כוללים חינוך מיוחד, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, ובמקרים מסוימים גם טיפול באינטגרציה סנסורית .
התאמת הטיפול תיעשה לפי הצרכים ההתפתחותיים, התקשורתיים וההתנהגותיים.
במקרים של קשיי אכילה חמורים, ייתכן שיהיה צורך בהחדרת צינור הזנה (גסטרוסטום).
במקרים של חוסר חלקי בהורמון גדילה או קומה נמוכה, נמצא שישנה תועלת לטיפול בהורמון גדילה.
התמיכה במיומנויות דיבור ושפה ממשיכה גם לגיל הנעורים, מכיוון שמיומנויות אלה לעיתים קרובות אינן מבשילות בקצב נורמלי.
בגילאים אלה מומלץ מעקב אחר גדילה, משקל והתפתחות מינית אצל המומחים הרלוונטיים, וייעוץ לגבי תזונה ופעילות גופנית מתאימה.
לימודי מיומנויות חברתיות, טיפול עצמי בסיסי, תעסוקה ומיומנויות חיים עצמאיות, יכולים להועיל גם אצל מבוגרים.
על פי ההנחיות הקליניות הרשמיות, מומלץ בכל הגילאים לערוך מעקב לב, לחץ דם ומשקל.
טיפולים נוספים כגון תרופות, טכנולוגיה מסייעת, הליכים רפואיים וניתוחים, ניתנים בהתאם לצורך.
כן מומלץ ייעוץ גנטי לאנשים עם התסמונת ולמשפחותיהם.
תוחלת החיים אינה מתקצרת ברוב המקרים של תסמונת קבוקי.
לחלק מהחולים יש מצבים רפואיים נוספים שעלולים לקצר את תוחלת החיים, כמו תסמונת לב שמאלי היפופלסטי או תפקוד לקוי של הכליות.
תסמונת קבוקי מתרחשת בערך אחת ל-32,000 לידות.
נראה כי התסמונת משפיעה באופן שווה על כל קבוצות האוכלוסייה, ללא הבדלי מין, גזע או סביבה.
בסדרת הטלוויזיה הרופא הטוב, דרמה רפואית המשודרת ברשת ABC, מוצג בפרק התשיעי של העונה החמישית מת'יו הורנר, שחקן עם תסמונת קבוקי.
תספיג DNA היא שיטה בביולוגיה מולקולרית לקביעת גודלו ונוכחותו של רצף DNA ייחודי.
השיטה פותחה ב-1975 על ידי הביולוג הבריטי אדווין סאת'רן (Edwin Southern), והיא נקראת על שמו.
פירוש שם המשפחה של הממציא הוא "דרומי"; שיטות נוספות, המבוססות על סאת'רן בלוט ואשר פותחו מאוחר יותר, זכו לשמות רשמיים חצי-היתוליים, אשר מהווים משחק מילים על השם המקורי: תספיג RNA מכונה "Northern blot" (תספיג "צפוני") ותספיג חלבון נקרא "Western blot" (תספיג "מערבי").
במעבדות בישראל מרבים להשתמש במונחים הלועזיים המקוריים ולא במונחים העבריים התקניים.
לאורך גדיל ה-DNA מצויים רצפים קצרים (בגודל 15-4 נוקלאוטידים) המכונים אתרי הגבלה, ולכל אחד מהם אנזים הגבלה ייחודי, המזהה אותו ומבצע על-ידו חיתוך של הגדיל.
תוחלת מספר אתרי ההגבלה בגדיל נתון המתאימים לאנזים הגבלה מסוים, גדל ביחס ישר לפי מספר הנוקלאוטידים בגדיל, וביחס הפוך-מעריכי למספרם באתר ההגבלה.
את המקטעים המתקבלים מהחיתוך ניתן להפריד ולאפיין על-פי גודלם, על ידי הרצתם באלקטרופורזה בג'ל (בדרך-כלל של אגרוז).
הג'ל מכיל מעברים מיקרוסקופיים, המאפשרים מעבר מוגבל של מולקולות דרכם, כאשר גודל המולקולה משפיע על יכולתה לעבור דרכו ועל מהירות המעבר (מולקולה קטנה תעבור מהר יותר).
ניתן להכין ג'לים בריכוזים שונים עבור מקטעים בגדלים שונים.
כדי לאפשר את התנועה, מופעל שדה חשמלי ומולקולות ה-DNA הטעונות שלילית נודדות מהקוטב השלילי אל החיובי.
לאחר סיום ההפרדה החשמלית מניחים את הג'ל על גבי ממברנת ניטרוצלולוזה או ממברנת ניילון ובעזרת לחץ או דיפוזיה של נוזלים מעבירים את הדנ"א לממברנה.
ה-DNA מקובע לניטרוצלולוזה על ידי חימום או לניילון על ידי קרינת UV.
את המקטעים בעלי הרצף המבוקש ניתן לאתר בעזרת מולקולת "גלאי"- מולקולת דנ"א בעלת רצף משלים לרצף הנבדק.
הגלאי מסומן באופן רדיואקטיבי או פלואורסצנטי.
ממברנת ה-DNA, הגלאי ובופר ההיברידיזציה מוכנסים לתא חימום כדי לגרום לדנטורציה (פירוק) של ה-DNA, וכך להפוך אותו מדו-גדילי לחד-גדילי.
הגלאי מזהה את הרצף המשלים לו ומתאחד עמו.
בהמשך, הממברנה נחשפת לסרט צילום; במקום שבו נמצא הגן המבוקש נוצרים פסים (בנדים) על גבי סרט הצילום.
ניתן לדעת את אורכה של מולקולת ה-DNA בהתאם למיקומה היחסי בג'ל (המולקולה רצה בהתאם לאורכה).
לרוב משתמשים בבסיס לצורך הפרדת ה-DNA הדו-גדילי, ולא בחימום כנהוג בשיטת ה-PCR (המגבירה מקטע DNA מסוים).
הבסיס מנתק את קשרי המימן המשולשים והכפולים בין הגדילים ומאפשרים הצמדות גלאי רדיואקטיבי\פלואורסצנטי המשלים לאותו גדיל שאנו רוצים לבדוק את נוכחותו.
תסמונת רט היא תסמונת המאופיינת בניוון התפתחותי פרוגרסיבי.
תסמיני המחלה באים לידי ביטוי בפעילות לקויה של מערכת העצבים ושל המערכת האורתופדית ובמערכת העיכול.
התסמונת באה לידי ביטוי בצורה מלאה בעיקר בקרב נשים, ומתבטאת בקשיים בתקשורת מילולית ולא מילולית.
בהשוואה לאוטיזם, הקושי בתקשורת המילולית של הלוקים בתסמונת יהיה חמור לעומת אוטיזם קלאסי, בעוד הקושי בתקשורת הבלתי מילולית יהיה קל לעומת זאת, מבנה גוף קטן, תנועות ידיים סטראוטיפיות (בדומה לאוטיזם קלאסי) וקושי רב בשליטה על תנועות הידיים לצרכים תפקודיים (בשונה מאוטיזם קלאסי), הפרעות נשימה ובמקרים רבים אפילפסיה ומוגבלות שכלית התפתחותית.
26% ממקרי המוות של החולות בתסמונת הם פתאומיים ומסיבה לא ברורה.
זכרים הנושאים את המטען הגנטי המקביל לזה של נקבות בעלות התסמונת המלאה נולדים, לרוב, עם נפח ראש קטן באופן פתולוגי ומתים בינקותם.
קיימות גם תצורות חלקיות של התסמונת.
עד לשנת 2013 הייתה התסמונת מוגדרת בספר האבחנות הפסיכיאטרי DSM-IV-TR כחלק מתסמונות הקשת האוטיסטית.
הגדרה זו הפכה עם השנים לשנויה במחלוקת, בשל הבדלים רבים בין רט לשאר התסמונות בקשת זו.
בעקבות שינוי הקריטריונים והסיווג של כלל הקשת במהדורה DSM-5 שיצאה ב-2013, והמעבר לחלוקה כללית לשלוש רמות אוטיזם - הוסרה התסמונת מהמהדורה החדשה; הלוקים בה עשויים להיות מאובחנים בנוסף גם ברמה מסוימת של אוטיזם או לא, בהתאם להופעת תסמיני אוטיזם אצלם.
לעומת זאת, במדריך האבחנות הפסיכיאטרי ICD-10, התסמונת עדיין מופיעה כחלק מתסמונות הקשת האוטיסטית.
נכון לשנת 2012, לא מוצע מענה רפואי לתסמונת והמענה הפרא-רפואי לתסמונות דומות מתאים ללוקים בה באופן חלקי.
אולם, ניסויים בחיות מודל הניבו תוצאות מעודדות לגבי האפשרות לטפל בה היטב בעתיד הקרוב.
תסמונת זו נגרמת כמעט תמיד על ידי מוטציה באלל דומיננטי בשם MECP2, המצוי בקצה כרומוזום X במיקום Xq28, גן המקודד לחלבון MeCP2. בין שנת 1999 לשנת 2011 נתגלו כ-200 מוטציות אפשריות בגן זה.
חלק מהמוטציות בגן זה גורמות למופע המלא של התסמונת, חלק למופע חלקי שלה וחלק חסרות השפעה פתולוגית.
מיקומו של MECP2 על כרומוזום X הופך את התסמונת לבת תאחיזה בזוויג.
החלבון MeCP2 הוא חלבון רגולטיבי דהיינו, חלבון המהווה חלק ממנגנון שליטה במידת ביטויים של גנים המקודדים לחלבונים אחרים.
לכן, פגיעה בו עשויה להתבטא בפגיעה בתפקודם של חלבונים רבים ולגרימה לתסמונת בעלת תסמינים מתחומי תפקוד מגוונים.
כאשר החלבון תקין הוא נקשר ל-DNA שעבר מתילציה - בעיקר לאלמנטים מסוג CpG.
בלמעלה מ-95% מהמקרים של התסמונת המלאה, הגורם לתסמונת הוא מוטציה בגן MeCP2. כ-80% מהלוקות בתסמונת רט הן בעלות מוטציה מסוג מחיקה (deletion), באזור של הגן המקודד לאתר הקושר של החלבון.
חלק גדול מן המוטציות גורמות להפרעה בשחבור (splicing) הגן, דהיינו בהסרה של מקטעי RNA מיותרים לפני תרגום ה־RNA לחלבון.
מאחר שהמחלה היא דומיננטית, מקרה בו נשא של המחלה אינו חולה בה הוא נדיר מאוד.
בנוסף לכך, היות שהמחלה גורמת כמעט תמיד לתפקוד נמוך מאוד אצל הלוקות בה, ולמוות בגיל צעיר אצל הזכרים הלוקים בה - ללוקים בתסמונת רט כמעט שלעולם אין צאצאים.
ב-99.5% אחוז מן המקרים המחלה נוצרת כתוצאה ממוטציה אקראית בתאי המין של ההורים.
מתוך מקרים אלה, בכ-70% מן המקרים המוטציה היא בתא הזרע המגיע מהאב.
0.5% מן החולות יורשות מחלה זו דווקא מאימותיהן - זאת כאשר המחלה אינה באה לידי ביטוי פנוטיפי קשה אצל האם או כאשר האם החולה נאנסת ונכנסת להיריון.
מסיבה זו ניתן לומר שתסמונת רט היא מקרה נדיר שבו מחלה גנטית היא כמעט ואינה מחלה תורשתית.
ההשפעה הפתולוגית של המוטציות אלה היא כה חמורה, עד שזכרים הלוקים בתסמונת זו נוטים למות כעוברים או כתינוקות, אלא אם כן יש להם תסמונת נוספת שמאפשרת להם להיות זכרים בעלי שני כרומוזומי X (לדוגמה תסמונת קליינפלטר).
לכן, כמעט רק נשים לוקות בתסמונת.
חומרתה של התסמונת תלויה בפעולת מנגנון השתקת כרומוזום X; בנשים שבאחוז גבוה יותר מתאי גופן מושתק דווקא כרומוזום ה-X הנושא את הגן הפגום, התסמונת פחות חמורה.
תסמונת רט מלאה בזכרים היא תסמונת נדירה ביותר.
המחלה מופיעה בעיקר אצל נשים וזאת משתי סיבות:
האחת היא שהמחלה נובעת ממוטציה שמתרחשת על פי רוב בכרומוזום ה-X שבתא הזרע, שבדרכו אל הביצית.
תא זרע המכיל כרומוזום X ולא כרומוזום Y מביא ללידת בת ולא בן.
הסיבה השנייה היא שזכרים הלוקים במחלה מתים בעודם עוברים או תינוקות.
הזכרים מתים מן המחלה משום שלזכרים יש רק כרומוזום X אחד, ולכן אין לזכרים כל הגנה של כרומוזום X תקין; כך זכר בעל גן MeCP2 בדרך כלל מת בשלב העוברי מתת התפתחות של המוח (encephalopathy).
עם זאת, יש עדויות מתועדות למקרים נדירים בהם תינוקות זכרים עם תסמונת רט חיו למשך שנה ומקרים נדירים עוד יותר כמו זה של הילד בן ה-11 שהייתה לו תסמונת רט.
האלל למחלה יכול להגיע לזכרים רק במקרים נדירים כמו המקרים הבאים:
המוטציה לא התחוללה בתא הזרע אלא בתא הביצית, בביצית המופרת או בתא סומטי.
אם שהיא בעלת תסמונת רט הגיעה לזיווג וללידה:
לאחר אונס של בעלת תסמונת רט.
במקרה שהאם בעלת תסמונת רט לא סימפטומטית - הסימפטומים של המחלה לא מופיעים בשל פגם גנטי נוסף שיש לאם (מוטציה סופרסורית).
מנגנון השתקת ה-X מונע, ככל הנראה, רק את הסימפטומים של חלק מהמופעים החלקיים של התסמונת ולא של המלאה.
בספרות ישנם דיווחים מעטים מאוד על זכרים שבהם התפתחה התסמונת המלאה.
בכל המקרים האלו, לבעל התסמונת הייתה תסמונת נדירה נוספת לצד תסמונת הרט.
התסמונת הנדירה הנוספת אפשרה להסביר את הישרדותו של הזכר למרות תסמונת הרט המלאה.
על פי Laurent Villard (2007, ראו הערות שוליים), במרבית המקרים האלו, הזכר היה כימרה - אדם שהתפתח מתאים שהיו אמורים ליצור תאומים לא זהים.
בחלק נוסף מהמקרים, לזכר הייתה תסמונת קליינפלטר.
דהיינו, הוא היה זכר בעל גנוטיפ כרומוזומלי של XXY.
לזכרים אלו שני כרומוזומי X ולכן כאשר כרומוזום נושא את הגן המוטנטי, הכרומוזום השני מאפשר להם לחיות זמן ארוך ביחס לזכרים בעלי תסמונת רט ללא תסמונת קליינפלטר.
דיווח נוסף היה על זכר שלצד התסמונת המלאה היו לו שתי התופעות האלה; 76% מתאי גופו היו גם עם רט וגם עם קליינפלטר והנותרים היו חסרי אנומליה.
עוד דיווח היה על זכר בעל שני כרומוזומי X, שלאחד מהם דבק גן קובע מין שמיקומו הנורמלי הוא על כרומוזום X.
לא כל מוטציה בגן MeCP2 גורמת לתסמונת המלאה.
חלק מהמוטציות בגן זה הן מוטציות קלות, שגורמות למוגבלות שכלית התפתחותית בינונית עד קשה או להופעה חלקית של התסמונת בגברים ואצל נשים הן גורמות למוגבלות שכלית התפתחותית קלה, או שהן חסרות השפעה פתולוגית.
כאשר מוטציות אלו חסרות השפעה פתולוגית בנשים, זה בשל השתקה מוחלטת של כרומוזום ה-X המכיל אותן, בעזרת הפעלה בלתי מקרית של מנגנון השתקת כרומוזומי ה-X.
גברים יכולים ללקות במוגבלות שכלית התפתחותית בינונית עד קשה ובחלק מתסמיני התסמונת גם במקרה בו הם נושאים יותר מעותק אחד של MECP2 בכרומוזום ה-X שלהם.
מלבד המוטציות הגורמות לתסמונת המלאה ולתסמונת החלקית, קיימות בגן גם מוטציות שהן חסרות השפעה, הן בגברים והן בנשים ומוטציות שטרם הובהרה השפעתן.
מוטציות שטרם הובהרה השפעתן הן כאלו שנמצאו באנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית שאין לה הסבר פתולוגי, אך טרם התקבלו נתונים סטטיסטיים מספקים כדי לקבוע מתאם מובהק בין הופעת המוגבלות השכלית לבין קיומן של המוטציות.
סוגים אלה של תסמונת רט לא אופיינית מתבטאים במאפיינים כגון שימור השפה שנרכשה בשנה וחצי הראשונה בחיים, הקדמה או איחור בשלב הנסיגה ותסמונת רט בזכרים.
סוגי רט אלו עשויים להיות תורשתיים מאם נשאית חסרת סימפטומים או בעלת מוגבלות שכלית התפתחותית קלה.
תסמונת רט בשל פגיעה בגנים אחרים
מרבית בעלי המוטציה בשני גנים אלה הם בעלי הווריאציה המולדת לחלוטין של התסמונת.
מוטציות בשני גנים אלה, שנוצרו בתאי המין, שיצרו את העובר, אינן שכיחות כמו בקבוצת המוטציות ב־MECP2, הגורמות למופע המלא של התסמונת.
אולם, הן גם אינן נדירות.
הגן FOXG1, בניגוד לשני הגנים האחרים, נמצא על כרומוזום 14.
תינוקת חולת תסמונת רט נולדת אחת ל-10,000-15,000 לידות של בנות.
עם זאת, לנשים הנושאות את הגן לתסמונת רט שאינן חולות במחלה, יש סיכוי של 50% להוריש את המחלה לבנותיהן ובניהן.
אך מכיוון שרוב הזכרים הנגועים במחלה מתים לפני הלידה, גדול יותר הסיכוי להולדת בת חולה מבן חולה.
מוטציות בגן MECP2, בין אם הן מלוות בתסמונת רט ובין אם לא, הן אחד הגורמים המאובחנים השכיחים ביותר להופעת מוגבלות שכלית התפתחותית.
אולם, שכיחות המוגבלות בין הלוקים במוטציות אלו ובין הלוקים בתסמונת רט בפרט, אינו ברור.
חלק מהמחקרים שחיפשו מוטציות כאלה, חיפשו אותן מראש רק אצל אנשים עם מוגבלות שכלית.
מעבר לזאת, ייתכן מאוד שבנות רבות עם תסמונת רט מאובחנות בטעות גם כבנות עם מוגבלות שכלית התפתחותית, משום שהתסמונת עצמה מקשה על בדיקת המשכל וייתכן שבשל העובדה שהטיפול בתסמונת אינו מגובש, רבות מהן פיתחו פיגור סביבתי, שלא היה מן ההכרח לפתח.
שלבי ההתפתחות התפקודית של הלוקים בתסמונת
מקובל לחלק התפתחות התסמונת המלאה לארבעה שלבים:
התחלה מוקדמת (early onset) – מתרחשת בגיל 6–18 חודשים.
בחודשים הראשונים לחיים לא ניכרת בעייתיות אצל התינוק, אך במהלך תקופת הינקות ניתן להבחין כי ראש התינוק גדל בקצב איטי יותר יחסית לשאר הגוף.
התינוק מפסיק בהדרגה לגלות עניין בסביבתו, ביצירת קשר עין ובמשחק.
גם בפעילות המוטורית הגסה חלה ירידה - התינוק נמנע מזחילה, ישיבה והתפתלות.
נסיגה מהירה (rapid destructive) – בין גיל שנה לארבע שנים, נוצרת נסיגה של הפעוטות, בתוך מספר שבועות או חודשים, מהתנהגויות שלמדו עד כה.
הנסיגה באה לידי ביטוי בתחומים הבאים:
הפרעה בהתייחסות אל הזולת ובתקשורת עמו שנראית כמו אפתיה אל הזולת, בדומה למאפייני האוטיזם הקלאסי.
איבוד יכולת הדיבור: הפעוטות מפסיקים את תהליך המשך למידת השפה וחלה נסיגה ואובדן משמעותי של כישורי השפה שכבר רכשו.
איבוד מיומנויות מוטוריקה עדינה: תנועות הידיים נעשות שרירותיות וללא מטרה מותאמת, כגון תפיסה ושחרור, הכנסת ידיים לפה ומחיאת כפיים.
איבוד מיומנויות מוטוריקה גסה: קושי בהליכה וקושי במעבר ממצב למצב (לדוגמה עמידה וישיבה).
הפרעות נשימה – נשימת יתר או דום נשימה, בייחוד בזמן השינה.
עיכוב בגדילת הראש ביחס לשאר האיברים, שיוצר חוסר פרופורציונליות בולט.
פסאודו נייחות (pseudo-stationary) – שלב ארוך המתחיל עם סיום שלב הנסיגה המהירה וממשיך עד גיל 10 לערך, ולעיתים ממשיך לאורך כל החיים.
השלב מאופיין בהתאוששות מסוימת לעומת הנסיגה ובלמידה של מיומנויות בסיסיות:
למידה מחדש של מוטוריקה גסה.
הפחתה בקשיי התקשורת המאפיינים אוטיזם: הילד מתחיל לגלות שוב עניין מסוים בסביבתו.
התנהגות: הפסקה של התקפי היסטריה ובכי.
הידרדרות מוטורית מאוחרת (late motor deterioration) – שלב נסיגה איטית המאופיין בירידת חיוניות: ירידה ביכולת המוטורית כתוצאה מחולשה, עיוותים בשרירים, עקמת בעמוד השדרה, ירידה בפעילות ידיים סימפטומטית.
בשלב זה לא נפגעת בדרך כלל ההכרה והקשר שנרכש עם הסביבה.
קיימות שיטות נוספות לסיווג שלבי המחלה.
במופע החלקי של התסמונת או במופעים האלטרנטיביים שלה, יכולות להיות, למשל, הווריאציות הבאות:
גיל הנסיגה ההתפתחותית יכול להשתנות - התינוקת יכולה להיוולד עם התסמינים המלאים של התסמונת או לפתח אותה בגיל מאוחר בהרבה מהמקובל,
הנסיגה ההתפתחותית עשויה להיות בקורלציה עם התקפים אפילפטיים,
הנסיגה עשויה שלא לכלול אובדן כישורי שפה,
התסמונת עשויה לכלול גם לקות ראייה,
"forme fruste" – עיכוב בגדילת הראש, המלווה בתסמינים מוטוריים קלים מאוד של תסמונת רט ובתסמינים קוגניטיביים פחות חריפים מהרגיל, בשטיון ובדיספרקסיה.
בסוג זה של רט, הנסיגה היא לרוב בגיל 20 חודשים.
סיבה מרכזית להצלחה בצמצום הסימפטומים אצל חיות המודל היא תפקידם הפתולוגי של תאי הגלייה בתסמונת זו.
תאים אלה, בניגוד לתאי העצב, הם תאים מתחדשים וייתכן שהשתלת מח עצם תשקם את הלוקים בתסמונת.
תפקידם של תאים אלה הוא לשרת את תאי העצב ולסייע להם בשמירת ההומאוסטזיס בתא.
חוטי השדרה של עכברי המודל התגלו כבעלי רקמה דלילה יותר.
תאי העצב של עכברי מודל לתסמונת רט התבררו כבעלי דנדריטים קצרים מהנורמה.
אורך הדנדריטים של אוכלוסיות תאי עצב שונות התקצר מהנורמה במידה שונה.
באחת האוכלוסיות היה קיצור של למעלה משבעים אחוז.
לבד מקיצור הנדנריטים, הסינפסות המאיצות של תאי העצב זוכות לתחזוקה לקויה ולהתפתחות לקויה.
התסמונת לא כוללת מוות מוקדם של תאי עצב או חוסר של תאי עצב אלא רק צורה ותחזוקה אבנורמלית שלהם.
מצב הדנדריטים של עכברי המודל לתסמונת רט שונה ממצב הדנדריטים של אנשים בעלי תסמונות אוטיסטיות שאינן רט.
בתסמונות האחרות קיים עודף דנדריטים.
בתסמונת זו, באונות שונות של המוח יש ירידת נפח בפרופורציה שונה, כשהנפח של אונת המצח יורד באופן הדרסטי ביותר.
נכון לשנת 2022, אין תרופה לתסמונת רט, למרות שבניסויים בעכברי מעבדה טרנסגניים יש תוצאות מעודדות.
מקובל לתת ללוקות בתסמונת טיפולים פרא רפואיים שמקובלים בתסמונות ולקויות דומות:
פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק בעיקר לשיפור השימוש התפקודי בידיים ומניעת ניוון כושר התנועה הכללי.
תקשורת תומכת וחלופית כדי לשפר את יכולת הביטוי למרות קושי ההגייה.
עיצוב התנהגות במקרה של הכאה עצמית או פציעה עצמית ובמקרה שבו התנועות הסטראוטיפיות חריפות דיין כדי להפריע לתפקוד.
שיטות הוראה ושיקום בחינוך המבוססות על למידה בחיקוי, כולל לומדות מחשב.
משחק מודרך במטרה לעודד שימוש בידיים.
תרפיה במוזיקה לעידוד תנועה ותקשורת.
במקרים של עיוותים גופניים, ניתן לערוך ניתוחים או להצמיד מיישרים (טכנולוגיה מסייעת הקשורה מסביב לאיבר ומסייעת בתנועתו התקינה).
בחלק נכבד מהמקרים, התערבויות קליניות שגובשו עבור מצבים רפואיים אחרים הן בעלות יעילות חלקית עבור בעלות תסמונת רט.
התסמונת אובחנה לראשונה על ידי ד"ר אנדריאס רט בשנת 1966, אך קיבלה את הכרתה הבינלאומית בשנת 1983 בעקבות מאמר מאת הרופא השוודי ד"ר בנגט הגברג, בכתב העת "Annals of Neurology".
בשנת 1999 בודד הגן העיקרי, שמוטציות בו גורמות למחלה ובכך נפתח צוהר להבנת דרך פעולתה, כמו גם תקווה להבנת תופעות אחרות מהקשת האוטיסטית בעזרתה.
פותח גם זן של עכברי מעבדה המשמש כאורגניזם מודל ללוקים בתסמונת.
על זן עכברים זה נעשים ניסויים המציעים דרכים לפתח טיפולים רפואיים לשיפור תפקודם של אנשים עם תסמונת זו.
למרות ההתקדמות הניכרת שחלה בהבנת המחלה, טרם נמצא לה מרפא.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נתגלו, בזכות ההתקדמות הגנטית, גם וריאציות קלות של התסמונת, שבהן המוטציה בגן היא מינימלית.
אולם, המסקנות המחקריות מאז גילוי הגן לא היו ישימות על שאר הקשת האוטיסטית והמסקנות המחקריות והטיפוליות על שאר הקשת האוטיסטית התגלו כלא ישימות על נושאי תסמונת רט.
המומחים מתלבטים אם להמשיך ולהגדיר את התסמונת כסוג של אוטיזם.
במהדורה החמישית של מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM שיצאה ב-2013, עבר האבחון של תסמונות הקשת האוטיסטית לחלוקה כללית לשלוש רמות אוטיזם; תסמונת רט הוסרה ממהדורה זו.
לפי DSM-5, הלוקים ברט עשויים להיות מאובחנים בנוסף גם כבעלי רמה מסוימת של אוטיזם, אם מופיעים אצלם תסמינים של אוטיזם (כגון פגיעה ברמות שונות בתקשורת החברתית, התנהגות חזרתית וכו'), אך הם לא מאובחנים באוטיזם אם לא מופיעים תסמינים כאלו במידה המספיקה עבור הקריטריון.
תסמין (בלועזית: Symptom) הוא תופעה המאפיינת מחלה.
המונח הלועזי סימפטום מורכב מהמילים Sym ("ביחד") ו-Piptein ("ליפול"), ומשמעותו המקורית ביוונית היא "תאונה".
מטרת תהליך האבחנה היא לאתר את הגורמים המובילים לתסמין המדווח ולגבש החלטה על זהות התופעה הרפואית, או הפסיכולוגית שממנה סובל המטופל.
ייתכן מצב של חולי ללא סימפטומים, מצב שנקרא אסימפטומטיות.
המונח העברי הוא נגזרת של המילה סימן (שורש סמ"נ), אולם בניגוד לסימן, שהוא ממצא אובייקטיבי בבדיקה הגופנית של החולה, התסמין הוא תלונתו הסובייקטיבית של החולה והוא מתייחס לרוב לתופעה בה יכול החולה לחוש.
לדוגמה: החולה מתלונן על כאב גרון (תסמין) והרופא מוצא אודם ותפליט בגרון (סימנים).
תופעה יכולה להיות תסמין וגם סימן, תלוי במי שזיהה אותה.
למשל, פריחה שזוהתה על ידי חולה - היא תסמין, ואילו פריחה שגילה אותה רופא היא סימן.
מחלות מתאפיינות לעיתים קרובות בתופעות פיזיולוגיות, אותן ניתן לזהות רק בבדיקה רפואית, כגון: שינוי בהרכב הדם, שינוי בריכוז המלחים בגוף, שינוי בקצב פעימות הלב או בלחץ הדם.
עם זאת, סימנים אלה יכולים פעמים רבות להתבטא על פני השטח בתסמינים.
לדוגמה: שינוי בהרכב הדם ובריכוז המלחים עלול לגרום להפחתה או הגברה בתחושות הצמא או הרעב; ריכוז מלחים גבוה עלול לגרום לזיעה מלוחה.
מקור ישיר, כתוצאה מפעולה ישירה של גורמי המחלה: בסרטן העור, למשל, מופיעים גידולים נראים לעין על פני העור כתוצאה ישירה של פעולת גורם המחלה - במקרה זה, לעיתים קרובות, קרינת השמש, הגורמת למוטציות בחומר התורשתי של תאי העור ולהתפתחות גידולים.
מקור עקיף, כתוצר מתופעות הנגרמות מפעולתם של גורמי המחלה: בדיזנטריה מתיישבים חיידקים (מהסוג Shigella) או פרוטיסטים (ממין Entamoeba histolytica) במעי הגס ומפרישים רעלנים הגורמים להרס תאים.
פעולתם העיקרית של תאי המעי הגס - ספיגת מים מהמזון - נפגמת, דבר הגורם להפרשת מים בצואה - שלשול, התסמין העיקרי של דיזנטריה.
מקור עקיף, עקב פעולתו של הגוף במלחמתו בגורמי המחלה: אחד התסמינים השכיחים ביותר, אשר מופיעים במחלות רבות בהן מיקרואורגניזמים פתוגניים תוקפים את הגוף, הוא עלייה בטמפרטורת הגוף ("חום גבוה").
לאחר שתאי הדם הלבנים של מערכת החיסון מזהים את הפתוגן, הם מפרישים, בין השאר, חומרים הנודדים אל המוח והמורים לו להעלות את טמפרטורת הגוף.
הדבר גורם לחולה לנוח ולהמעיט בתנועה, דבר המאפשר הקצאת אנרגיה רבה יותר למלחמה בפתוגן.
בנוסף, חיידקים רבים חיים בצורה אידיאלית בטמפרטורת הגוף (זאת הסיבה שהגוף מהווה עבורם סביבה נוחה להתרבות), והעלייה בטמפרטורה מביאה להאטה במחזור חייהם ואף למותם.
תסמונת (בלועזית: סינדרום, Syndrome) הוא כינוי למחלה בעלת תסמינים רבים, המופיעים במערכות ובאיברים שונים בגוף, ואשר לכאורה אינם קשורים האחד לשני.
תסמונת אינה מהווה מושג מדעי נוקשה, ומחלות רבות אשר עונות לקריטריון שלעיל אינן מכונות "תסמונת".
לרוב, נובע הדבר מסיבות היסטוריות.
טיפול תסמיני (סימפטומטי) הוא טיפול עקיף במחלה, אשר נועד להקל על התסמינים אך לא לרפא את המחלה.
התסמין העיקרי של טרשת נפוצה, למשל, הוא ניוון שרירים.
פיזיותרפיה מהווה טיפול תסמיני הבא להאט את הניוון ולשפר את היכולת המוטורית.
עם זאת, גם עם טיפול פיזיותרפי אינטנסיבי נשארים גורמי המחלה בגוף, ועם הפסקת הטיפול, חוזרים התסמינים ומופיעים שוב.
תֶּסְפִּיס היה שחקן יווני בן המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס, הנחשב לאבי אמנות הדרמה, ולאחד ממייסדי אמנות הטרגדיה.
תספיס היה יליד אטיקה, אביו היה הדמוס איקאריה; באטיקה התנהלו חגיגות דיוניסיות כבר בראשית המאה ה-6 לפנה"ס וכן היה בה תיאטרון.
על-פי המסורת היה תספיס ראש מקהלה, שהופיעה בחגיגות הדיוניסיה וסיפרה בזמר עלילות גיבורים מהמיתולוגיה היוונית.
במהלך הדיוניסיה של שנת 534 לפנה"ס בקירוב החליט תספיס לנסות צורה חדשה של הופעה: במקום לספר את העלילה בשירה, כאשר גם הדיאלוגים מוצגים בשירה - "אכסארכוס", הציג את דמות הגיבור בגוף ראשון, והשיב לדברי המקהלה בדיבור במקום בזמרה.
מכאן התפתחה לראשונה אמנות המשחק, ועל שום כך מכונים שחקנים לעיתים בשם "תספיאנים", בעיקר בקרב דוברי אנגלית..
על המפנה הזה מספר אריסטו במקורות מהמאה ה-4 לפנה"ס.
מלבד השיפור הזה, מיוחס לתספיס גם קידום אמנות המסכות.
דור אחד מאוחר יותר הכניס אייסכילוס להצגה גם שחקן שני, שגילם תפקידים מתחלפים, ולאחר מכן הוסיף סופוקלס גם שחקן שלישי.
אין בידינו טרגדיות שלמות של תספיס, אף כי ידועים לנו שמותיהן של חלקן, וקטעים מועטים מהן.
גם לגבי אלו ישנה סברה הגורסת כי זויפו.
תסמופוריה (ביוונית עתיקה: θεσμοφόρια) היה שמו של חג דתי שנחוג ביוון העתיקה.
התסמופוריה נחוג רק על ידי נשים לכבוד דמטר ובתה קורה/פרספונה.
חג זה נועד להגברת הפוריות, וכמו כן היה לו קשר לחקלאות.
החג היה נפוץ ביוון כולה, נחוג בעונת הזריעה, כלומר בסתיו, ובמהלך החגיגות הוקרבו קורבנות.
באתונה החג נחוג במקום בשם תסמופוריון וכלל שלושה ימים של מגורים משותפים ופולחן משותף של נשים נשואות או אלמנות בלבד.
חג זה, בהיותו חגן של הנשים, אפשר מפגש בין אימהות לבין בנותיהן הנשואות.
על פי המקובל באותה תקופה, נשים היו נישאות לבית בעליהן ובכך התנתקו מביתן.
היו בעלים שהתנגדו לביקור החותנת ו/או התנגדו לביקור נשותיהן בבית בו גדלו, וכך נותר החג כשסתום ביטחון חברתי ממוסד למפגשים אלו.
תספיג חלבון היא שיטה לזיהוי חלבון מסוים בתערובת חלבונים על ידי הפרדתם על גבי ג'ל לפי משקל מולקולרי או לפי מטען חשמלי ומבנה מרחבי.
גילוי החלבון נעשה על ידי נוגדן ייחודי לחלבון המטרה על גבי קרום ניטרוצלולוזה.
תספיג חלבון (בישראל נפוץ הכינוי "וסטרן בלוט") היא שיטה המשמשת בתחומים שונים של המחקר ביולוגי: ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה.
השיטה הומצאה במעבדתו של ג'ורג' סטרק מאוניברסיטת סטנפורד וקיבלה את שמה מניל בורנט כמשחק מילים לשיטת "סאת'רן בלוט" (תספיג DNA, שנקרא על שם ממציאו Edwin Southern) ו-"נורת'ן בלוט" (תספיג RNA).
תספיג חלבון הוא שיטה לזיהוי חלבון מטרה בדוגמת חלבונים המופקת ממקורות מומסים שונים כגון נוזלים מן החי (סרום, פלזמה, שתן וכדומה) או ממבנים מן החי שעברו הומוגניזציה לשחרור הנוזלים הכלואים בהם (איברים בבעלי חיים, תאים מתרבית רקמה או מנוזלים ביולוגים וחיידקים).
לפי שיטה זו החלבונים מופרדים על גבי ג'ל באלקטרופורזה בהתאם למשקלם המולקולרי (בג'ל מצמית) או בהתאם למטענם החשמלי והמבנה המרחבי שלהם (בג'ל לא מצמית או תם).
לאחר מכן מועברים החלבונים לקרום ניטרוצלולוזה או (PVDF (polyvinylidene difluoride על ידי הפעלת כוח חשמלי.
גלוי החלבון נעשה על ידי נוגדן ייחודי לחלבון המטרה.
הנוגדן מאפשר את גילוי החלבון על ידי תגובה כימית.
הטרחה הכרוכה בשיטה זו מונעת שימש בה בבדיקות רפואיות שגרתיות והיא משמשת בעיקר במחקרים רפואיים.
גילוי חלבונים למטרות רפואיות קליניות נעשה בעיקר בשיטת ELISA.
דוגמאות חלבונים הנבדקות בתספיג חלבון חייבות להיות מומסות בנוזל מימי.
נוזל המכיל חלקיקים בלתי מסיסים ייצור עיוותים בתוצאה.
יש מספר שיטות להכנת הדוגמה המסיסה בהתאם למקור הדוגמה:
אין צורך למצות חלבונים הנמצאים בנוזלים ביולוגים כך שהם זמינים לשימוש, עם זאת נוזלים ביולוגים מכילים לעיתים קרובות מרכיבים בלתי מסיסים, כך סרום או פלזמה מכילים תאי דם, שתן מכיל חיידקים ומדיום גידול מתרבית רקמה מכיל שברי תאים.
כדי להיפטר מחלקיקים אלו ניתן לסרכז את הדוגמה, לרוב סרכוז בעצמה של 12,000g למשך 10 דקות מאפשר את השקעת רוב החלקיקים הבלתי מסיסים.
אפשרות נוספת להוצאת חלקיקים בלתי מסיסים היא על ידי סינון עם מסנן בעל פתחים של 0.45 או 0.2 מיקרון.
סינון מאפשר גם הוצאת חלקיקים קטנים כמו וירוסים שאינם שוקעים בסרכוז בתנאים רגילים או חלקיקים המכילים אלמנטים שומניים ולכן אינם שוקעים בסרכוז כלל.
לעיתים דוגמאות חלבונים המופקות מנוזלים ביולוגים הן דלילות מדי לגילוי בווסטרן בלוט.
על מנת להתגבר על בעיה זאת ניתן לרכז הנוזל בצנטריקון או בהשקעה על ידי מלחים קלי תמס כגון אמוניום סולפט.
כדי לבחון חלבונים מתאים יש למצות את החלבונים מן התאים.
בכל השיטות, ראשית, יש להוציא את הנוזל בו גדלו התאים: בתאים הגדלים בתרבית ניתן לשטוף את מדיום הגידול בתמיסה פיזיולוגית, תאי דם, מח עצם או תרבית ברקמה של תאים שאינם נדבקים למצע ניתן לבודד בסרכוז ואז לשטוף בתמיסה פיזיולוגית (לדם חשוב להוסיף נוגדי קרישה כדי למנוע את קרישת התאים).
בדם ניתן להפריד את אוכלוסיות התאים השונות מן הסרום ואחת מן השנייה על ידי פיקול, (Ficoll) וכך לבודד את האוכלוסייה הרצויה.
לאחר בידוד וניקוי התאים הרצויים ניתן לפוצץ אותם במספר שיטות:
בופר המכיל דטרגנט (כגון TWEEN 20).
מספר מחזורים של הקפאה מהירה (בחנקן נוזלי) והפשרה.
בשיטה זאת אין צורך להקיף את התאים בבופר ולכן הריכוז הסופי של הדוגמה גבוה יותר.
הומוגנייזר (homogenizer) ידני לתאים- מכשיר דמוי מכתש ועלי שבו הרווח בין המכתש לעלי קטן מעביו של תא.
גלי אולטרה סאונד- יכולים לשבור את ממברנת התאים, בשיטה זאת נוצר חום לכן יש לעשותה בקרח כדי שלא לפגוע בחלבונים, השיטה יעילה מאוד לשבירת ממברנות של חיידקים.
לאחר קריעת ממברנת התא יש לסרכז את הליזט הנוצר על מנת להפריד את הפזה המסיסה מן הפזה הבלתי מסיסה.
רק הפזה המסיסה משמשת לווסטרן בלוט.
ניתן להשתמש בצירוף של מספר שיטות שונות על מנת לבודד חלבונים מאברונים שונים בתא, לדוגמה בידוד חלבונים ציטופלזמטיים נעשה על ידי שימוש בדטרגנט בריכוז נמוך ותמיסה איזוטונית.
לבידוד חלבונים מגרעין התא יש לבודד תחילה את החלבונים הציטוזמטיים ולאחר מכן לקרוע את ממברנת הגרעין על ידי תמיסה היפוטונית וגלי אולטרה סאונד או הקפאה-הפשרה.
על מנת לבודד חלבונים מאיבר או מצמחים יש לכתוש את הרקמה בהומוגנייזר חשמלי או בעזרת מכתש ועלי (לרוב בנוכחות בופר וגרגרים קשיחים, כגון חול מעוקר).
את הדוגמה יש לסרכז כדי לבודד את הפזה המסיסה.
ניתן להפריד חלבונים על פי גודל, מבנה, נקודה איזואלקטרית ושילוב של הגורמים השונים.
אופי ההפרדה תלוי בטיפול בחלבונים לפני הפרדה ובמרכיבי הג'ל.
לדוגמת החלבונים מוסיפים בופר המכיל יונים לשמירה על חומציות ומלחיות מתאימה, גליצרול המקל על שקיעת החלבונים על הג'ל, וצבע (לרוב ברומופנול בלו) המאפשר מעקב אחרי קצב התקדמות ההפרדה בג'ל.
לרוב, למטרות אלו נעשה שימוש ב-SDS (סודיום דודציל סולפט).
כדי לפרק את הקשרים הדי-סולפידים שבחלבונים מוסיפים לדוגמה גם חומר מחזר.
תהליך החיזור נחוץ לשם הפרדת חלבונים פולימרים לשרשראות החלבוניות (תת-היחידות) המרכיבות אותם, וכן לפירוק הקשרים הדי-סולפידיים המייצבים את המבנה השלישוני של החלבון.
החומר המחזר הוא לרוב בטא מרקפטו אתנול, , או שילוב של שניהם.
יש להרתיח את הדוגמה למספר דקות ולצננה במהירות מייד לאחר מכן, כדי להבטיח את יעילות הדנטורציה והחיזור.
הג'לים המקובלים ביותר מבוססים הפולימר פולי-אקריל אמיד.
ג'לים אלו מורכבים ממים ומבופר (לרוב בופר Tris ב-pH 8.8, תערובת של אקרילאמיד וביס-אקריל אמיד (ביס אקריל אמיד גורם להסתעפות הפולימר ובכך מחזק את הג'ל).
אחוז האקרילאמיד בג'ל קובע את צמיגותו ולכן קובע אלו חלבונים ניתן יהיה להפריד בעזרתו - חלבונים קטנים (בגודל 5 עד 30 אלף דלטון) מומלץ להפריד בג'לים בריכוז 12% אקרילאמיד, בעוד חלבונים גדולים (מעל 200 אלף דלתון) מופרדים טוב ביותר בג'ל בריכוז 7% אקרילאמיד.
כדי שהאקרילאמיד ייקרש לפולימר פולי-אקריל אמיד, יש להוסיף אמוניום פר-סולפט (APS) ו-Tetramethylethylenediamine, המכונה לרוב TEMED.
שני חומרים אלו גורמים ליצירת רדיקלים חופשיים ובעקבות זאת לתגובת הפולימריזציה.
כדי ליצור ג'ל דנטורטיבי יש להוסיף לג'ל את הדטרגנט SDS, המשחק תפקיד דומה כמו בטיפול בחלבונים לפני ההפרדה: הוא הנקשר לפפטידים למניעת יצירת קשרים בין מולקולארים ביניהם, ומקנה לחלבונים מעטפת של מטען חשמלי שלילי, המאפשרת לו לנוע בהתאם למתח החשמלי המושרה משני צידי הג'ל.
דוגמאות החלבונים מוטענות לתוך בארות שנמצאות בג'ל, הבארות בג'ל דנטורטיבי נמצאות האזור המכיל ג'ל הטענה: ג'ל בצפיפות נמוכה (בסביבות 4% אקריל אמיד) המאפשר לכל החלבונים להגיע לאותה נקודת התחלה.
לאחר שהחלבונים יוצאים מג'ל ההטענה עם נכנסים לג'ל ההפרדה (הג'ל התחתון) שם הם מופרדים לפי משקל.
לרוב, פרט לדוגמאות החלבונים הנבדקות, באחת הבארות נעשה גם שימוש מרקר (סמן).
המרקר מורכב מתערובת של חלבונים צבועים שמשקלם ידוע, על פי המרקר ניתן לקבוע את גודלו של החלבון שהתגלה.
הג'ל מוכנס לתמיסה המעבירה מתח חשמלי (לרוב תמיסה המכילה Tris ו-SDS), כאשר מופעל מתח חשמלי על דוגמת החלבונים, החלבונים נעים לכיוון האלקטרודה החיובית כאשר החלבונים הקטנים נעים בג'ל מהר יותר מן גדולים והכבדים.
שיטה מקובלת פחות להפרדת חלבונים היא על ידי ג'ל דו-ממדי.
בשיטה זו, דוגמאות החלבונים מוטענות תחילה על ג'ל לא דנטורטיבי, בהפרדה זאת מופרדים החלבונים לפי מטענם החשמלי.
לאחר מכן מונחים החלבונים המופרדים על גבי ג'ל דנטורטיבי בזווית של 90 מעלות ומופרדים בהתאם למשקלם המולקולרי.
לאחר הפרדת החלבונים יש להעבירם למשטח דק על מנת להפוך אותם לזמינים לנוגדנים, לרוב המשטח הוא ממברנת ניטרוצלולוזה.
הג'ל מוצמד בחוזקה לממברנת הניטרוצלולוזה בעזרת מתקן הצמדה המכיל ספוגים ונייר ספיגה.
המתקן מונח בתא המכיל תמיסה מוליכת זרם, ומיתקן צימוד מונח באופן שהממברנה מוצבת ליד האלקטרודה החיובית.
כאשר מופעל מתח חשמלי, החלבונים, הטעונים שלילית כתוצאה מן התגובה עם ה-SDS, נעים לכיוון האלקטרודה החיובית ונספגים בממברנת הניטרוצלולוזה.
החלבונים הניספגים בממברנה שומרים על ההפרדה שנוצרה בג'ל, המבנה הכימי של הממברנה מאפשר לה לספוג את חלבונים באופן לא ספציפי.
כדי לבדוק את איכות העברת החלבונים ניתן לצבוע את הממברנה באופן זמני בצבע בפונסו.
אינדיקטור נוסף לאיכות העברת החלבונים הוא העברת המרקר- מאחר שהמרקר מכיל חלבונים צבועים בגדלים שונים יש לוודא שהחלבונים הללו יצאו מן בג'ל ונספגו בממברנה.
כאמור הממברנה סופגת חלבונים באופן לא ספציפי, כדי להשתמש בנוגדנים (שגם הם כמובן חלבונים) לגילוי החלבון הספציפי יש למנוע קישור של נוגדנים אלו לממברנה באופן לא ספציפי.
הדרך למניעת קישור הנוגדנים לממברנה היא על ידי חסימתה בחלבונים שאינם מגיבים עם הנוגדנים.
לרוב משתמשים כנוזל חסימה בתמיסת באלבומין בקר (BSA) בריכוז 3% או בחלב דל שומן.
מומלץ להוסיף דטרגנט כגון Tween20 לנוזל החסימה.
לאחר החסימה ניתן לחשוף את החלבונים לנוגדנים, הנוגדנים יקשרו רק לחלבונים אותם הם מזהים ולא לממברנה באופן ישיר.
בעת תהליך גילוי החלבון, נחשפת הממברנה לנוגדן הנקשר באופן ספציפי לחלבון.
לנוגדן זה נקשר נוגדן שניוני המצומד לאנזים, לאחר חשיפה של הנוגדן לסובסטרט נוצרת תגובה כימית פולטת אור או תגובה שמשנה את צבע התוצר הכימי.
תגובת הגילוי היא לרוב דו- שלבית אך לעיתים נעשה הגילוי באופן חד שלבי.
ראשית מודגרת הממברנה עם נוגדן ראשוני, נוגדן נקשר באופן ספציפי לחלבון הנבדק בממברנה.
לרוב הנוגדן מומס בתמיסת PBS או TBS המכילה דטרגנט.
על מנת למנוע קישור לא ספציפי של נוגדן לממברנה ניתן להוסיף לתמיסה חלבונים שאינם נוגדנים כגון אבקת חלב או אלבומין בקר.
ריכוז הנוגדן בתמיסה הוא בין 0.5 ל 50 מיקרו גרם למיליליטר, תלוי בתכונות הנוגדן.
הנוגדן מודגר בין 30 דקות לבין מספר ימים בטלטול קל.
אם הנוגדן מודגר למשך יותר ממספר שעות מומלץ להוסיף לתמיסה חומר רעיל כגון נתרן אזיד בריכוז 0.05% כדי למנוע גדילה של חיידקים.
יש להתאים את טמפרטורת ההדגרה, לרוב בין 4 מעלות ל 37 מעלות צלזיוס, ככל שטמפרטורת ההדגרה עולה, עולה קישור הנוגדן, הן הקישור הספציפי והן הלא ספציפי.
לאחר ההגדרה עם הנוגדן הראשוני יש לשטוף את הנוגדן על ידי טלטול בתמיסת PBS או TBS המכילה דטרגנט למשך מספר דקות עד שעה, יש להחליף את תמיסת השטיפה 2–4 פעמים.
הנוגדן מצומד באופן כימי לאלמנט מדווח, לרוב אנזים הגורם לריאקצית אור או צבע כגון פרוקסידאז של לפת HRP או אלקלאין פוספטאז AP.
לעיתים האלמנט המדווח הוא מולקולה פלואורסצנטית או רדיואקטיבית.
גם הנוגדן השניוני כמו הנוגדן הראשוני מומס ב-PBS או TBS בצירוף דטרגנט וחלבון לחסימה.
הנוגדן השניוני מודגר עם הממברנה למשך חצי שעה עד מספר שעות ולאחר מכם נשטף כמו הנוגדן הראשוני.
אם הנוגדן השניוני מכיל את האנזים HRP לא ניתן להוסיף אזיד כיוון שהוא מוריד את פעילות האנזים.
בגילוי חד שלבי הנוגדן הראשוני - הנוגדן הנקשר באופן ספציפי לחלבון הנבדק בממברנה, מכיל אלמנט מדווח כגון האנזים HRP.
שיטה זאת פשוטה יותר מן השיטה הדו שלבית אך מחייבת צימוד כימי של הנוגדן לאלמנט המדווח, צימוד שלרוב אינו נעשה במעבדות ביולוגיות אלא במעבדות כימיות או במפעלים ביולוגים.
בשיטה החד שלבית משתמשים לרוב במעבדות העוסקות בבדיקות חוזרניות של חלבון ספציפי במספר רב של דוגמאות.
בגלל יוקר הנוגדן המצומד וחוסר הגמישות שבשימוש בנוגדן זה, השיטה משמשת בעיקר במעבדות קליניות רוטיניות ולא מעבדות מחקר.
חלבונים שנבדקים בשיטה זאת כוללים חלבונים לאבחון נגיף האידס או ונוגדנים בנוזלי גוף שונים (כלומר כאשר הנוגדנים עצמם מוטענים על הג'ל).
ישנן מספר שיטות לגילוי אופטי של החלבון הנחקר, השיטה נבחרת בהתאם לנוגדן השניוני בו נעשה שימוש:
פוטולומינציה- כאשר הנוגדן השניוני מצומד לאנזים יש להוסיף סובסטרט מתאים (enhanced chemiluminescent או ECL) ליצירת תגובה כימית הגורמת לפלטת פוטונים.
הממברנה נחשפת לסרט צילום (הסרט רגיש לאור) למשך מספר שניות עד שעה.
במקום בו נמצא החלבון הנחקר נוצרים פוטונים ובעקבות זאת כתם על גבי סרט הצילום.
שימוש בסובסטרט היוצר תגובת צבע- בסובסטרט יוצר פסי צבע במקום בו כגון TMB/E.
פלואורסצנציה- הארת הממברנה באור בעל אורך גל קבוע וצילום אור באורך גל שונה.
האור החוזר מצולם על ידי מצלמה המצוידת בפילטר חדיר רק לאורך הגל המוחזר.
גילוי רדיואקטיבי- חשיפת הממברנה אליה מצומד נוגדן שניוני רדיואקטיבי לסרט צילום, שיטה זאת אינה נמצאת בשימוש נרחב בגלל הסכנות שבשימוש בחומרים אלו והחלופות הפשוטות יותר.
תסמונת ראיית מחשב או CVS היא מאמץ עיניים (eyestrain) הנובע משימוש ממושך ורציף במחשב.
מנתוני ארגון האופטומטריסטים האמריקאי עולה כי עד 90% ממשתמשי המחשב חווים תופעות CVS.
על פי הידוע כיום, CVS אינה מחלה, ליקוי או הפרעת ראייה בעלת נזק ישיר לטווח ארוך.
אין מחקרים המוכיחים נזק לעיניים מצפייה ממושכת במסך.
עם זאת, כאשר מקור הבעיה הוא התייבשות העין, לא מן הנמנע כי צפייה מוגזמת והתעלמות מן הכאב תגרום נזק, שכן יובש ממושך בעיניים עלול לגרום לניקוב הקרנית ולפגיעה באיכות החיים.
תסמונות CVS נעלמות בטווח זמן קצר כאשר מנוטרל הגורם להיווצרותן.
התסמונת נובעת מכך שהעין והמוח מגיבים באופן שונה לעבודה מול מסך או מול מסמך מודפס.
לעיניים אין כל בעיה להתמקד במסמך מודפס, בו גבולות האות או התמונה ברורים ומוגדרים היטב.
מול המחשב המצב שונה: תמונת המסך מוקרנת באמצעות פיקסלים ולא על ידי תמונה רציפה ולכן העין לא מוצאת נקודת מיקוד ברורה.
כתוצאה מכך, שריר העין מנסה שוב ושוב להתמקד (פוקוס דינאמי) והעומס עליו הולך וגדל ככל שנמצאים זמן רב יותר מול המחשב.
מאמץ המיקוד גורם בנוסף למצמץ הרבה פחות מהנדרש, מה שגורם לייבוש שכבת הדמעות המגנה על העיניים.
עם כל מצמוץ נדרשת העין למקד את עצמה מחדש.
גורמים נוספים הם סביבת עבודה יבשה, מיזוג אוויר ותאורה מלאכותית.
הסימנים המרכזיים של התסמונת נחלקים לשלוש קטגוריות מרכזיות: אי נוחות כללית, בעיות ראייה ובעיות עיניים:
בעיות העיניים: תחושות צריבה ויובש בעיניים, דמעת, רגישות לאור ועיניים אדומות, דקירות ועייפות עיניים.
בעיות הראייה: טשטוש ראייה, איבוד מיקוד, ראייה כפולה, בוהק, רגישות לריצוד ועוד.
אי נוחות כללית: כאבי ראש, כאבי צוואר, גב וחגורת הכתפיים.
בדיקת ראייה רגילה למרחק עבודה מול מחשב אינה מספקת מאחר שאינה מביאה בחשבון את מאמץ הפוקוס הדינאמי בעבודה מול מחשב.
רק סימולציה מלאה של עבודת העיניים מול המחשב יכולה לספק אבחנה נכונה ומדויקת לגבי CVS.
הפתרון הנכון להקלה על התסמינים או מניעתם מותאם פרטנית לכל אדם, בהתאם לממצאי בדיקה, סביבת העבודה ופרמטרים נוספים.
תוכנות להפחתת קרינת הספקטרום הכחול במסכי מחשב וסמארטפונים
סידור נכון של עמדת המחשב ותנוחת הישיבה
הדרכה אישית לעבודה בסביבת מחשב
תנועות קטנות כל חצי שעה בערך
תספיג RNA או הספג צפוני הוא שיטה בביולוגיה מולקולרית לקביעת גודלה ונוכחותה של מולקולת RNA ייחודית.
השלבים דומים מאוד לאלה של תספיג DNA.
בשלב הראשון, מריצים על גבי ג'ל את מולקולות ה-RNA, וכך מפרידים אותן לפי גודלן.
כדי לאפשר את התנועה מופעל שדה חשמלי ומולקולות ה-RNA, אשר טעונות שלילית, נודדות מהקוטב השלילי אל החיובי.
מידת התקדמות המקטעים נמצאת ביחס הפוך לאורך המקטע (כלומר, מקטעים קטנים יותר יגיעו רחוק יותר).
הסיבה לכך היא הגודל - חתיכה ארוכה יותר תתעכב זמן רב יותר בג'ל ותרוץ פחות.
לאחר סיום ההפרדה החשמלית מניחים את הג'ל על גבי ממברנת ניטרוצלולוזה או ממברנת ניילון ובעזרת לחץ או דיפוזיה של נוזלים מעבירים את מולקולות ה-RNA לממברנה.
ה-RNA מקובע לניטרוצלולוזה על ידי חימום או לניילון על ידי קרינת UV.
בשלב השלישי, על מנת לאתר את מולקולות ה-RNA הרצויות, מוכנסת הממברנה עם מולקולות ה-RNA לתמיסה המכילה סמנים (probe), אשר מסומנים רדיואקטיבית.
הסמנים הם מולקולות רנ"א משלימות למולקולת ה-RNA אותה מחפשים.
לאחר כמה דקות, נשטפת הממברנה מכל הסמנים שלא נקשרו למולקולות RNA.
כעת ניתן לזהות את המולקולות הרצויות לנו, בעזרת חשיפה לסרט צילום: הממברנה נחשפת לסרט צילום, ובמקום שבו נמצאת המולקולה המבוקשת נוצרים פסים (בנדים) על גבי סרט הצילום (אלו בעצם הסמנים הרדיואקטיבים).
ניתן לדעת את אורכה של מולקולת ה-RNA בהתאם למיקומה היחסי בג'ל (המולקולה רצה בהתאם לאורכה).
תסמונת שֶגרֶן (נפוץ גם הכתיב תסמונת סיוגרן; באנגלית: Sjögren's syndrome; קרויה גם תסמונות סיקה או מחלת מיקוליץ) היא מחלה אוטואימונית הפוגעת בבלוטות רוק ודמעות בעיקר ומאופיינת בתחושות של יובש בפה ובעיניים וכן תלונות נוספות הקשורות למעורבות איברים אחרים בגוף (כשליש מהחולים הם בעלי הסתמנויות סיסטמיות).
סיבוך משמעותי של המחלה הוא התפתחות בלשון האחורי.
שם מצטבר כמות של חיידקים ומתנפח בצורה עיגולית, התופעה הזו היא לימפומה.
המחלה היא כרונית, מתפתחת באיטיות, כשיכולות לחלוף מספר שנים מהסימפטומים ההתחלתיים ועד הסתמנות קלינית מלאה של המחלה.
המחלה תוקפת בשכיחות גבוהה יותר נשים בגיל העמידה, למרות שניתן למצוא את המחלה בכל שכבות הגיל.
המחלה יכולה להיות ראשונית (primary) או שניונית, כלומר מתפתחת באופן שניוני למחלות אחרות.
למשל, עד 30% מן החולים במחלות ראומטיות שונות, חולים בשגרן שניוני.
המחלה קרויה על שם רופא העיניים השוודי הנריק שגרן (1899–1986), שהיה הראשון שתיאר אותה.
המחלה מאופיינת בחדירה והסננה של לימפוציטים רבים לבלוטות אקסוקריניות (בלוטות הפרשה) וכן פעילות מוגברת של לימפוציטים מסוג B.
סרום של חולים מכיל לרוב נוגדנים הקרויים anti-Ro ו-anti-La, ונוגדנים נוספים כגון ראומטואיד פקטור, נוגדנים לחלבונים המצויים בבלוטות (אלפא פודרין) ועוד.
נמצא כי תאים אפיתליאליים מסוימים, (ductal ,acinar) משחקים תפקיד מרכזי בהתפתחות הנזק האוטואימוני.
הם מבטאים מולקולות מסוימות וסיגנלים החיוניים לשפעול של לימפוציטים, וכן מייצרים ציטוקינים דלקתיים וכימוקינים המשהים את פעולת הנגעים הנגרמים בבלוטות וכן מבטאים רצפטורים מסוימים המביאים לתגובה האוטואימונית.
הסיבה לשפעול של אותם תאי אפיתל היא כנראה זיהום עיקש של וירוסי מעיים (ככל הנראה זנים של קוקסקי-וירוס).
מבחינה גנטית נמצא ביטוי לאלל מסוים הקשור למחלה - HLA DQA1*0501.
שתי התלונות העיקריות קשורות למחלה.
האחת, יובש בפה (קסרוסטומיה) המתבטא בקושי לבלוע אוכל יבש, תחושת שרפה, קושי בהרכבת תותבות ובדיבור לאורך זמן.
השנייה, יובש בעיניים, קרי תחושת חול בעיניים, ירידה בדמעת, עקצוץ ואודם וכן כיבים בקרנית ובלחמית העין.
הגדלה של בלוטות הרוק (כגון בלוטת הפרוטיד) מתרחשת אצל כשני שלישים מהחולים במחלה הראשונית, אולם אינה נפוצה אצל חולים בשגרן שניוני.
לעיתים יש מעורבות של בלוטות הפרשה נוספות במורד קנה הנשימה.
זה בא לידי ביטוי למשל ביובש באף, בגרון ובקנה הנשימה, וכן הפחתת הפרשה בבלוטות שונות לאורך מערכת העיכול (ולעיתים גם יובש בנרתיק וכתוצאה מכך כאב בזמן קיום יחסי מין).
אצל שליש מהחולים יש תופעות סיסטמיות:
תיתכן פגיעה בריאות (אם כי ללא חשיבות קלינית)
פגיעה בכליות עלולה להביא ליצירה של אבנים בדרכי השתן כתוצאה מחומציות יתר
אצל מחצית מן החולים יש אובדן שמיעה סנסו-נוירונלי (מקושר לנוכחות של נוגדנים לקרדיוליפין)
פגיעות נוספות, כגון וסקוליטיס, מעורבות כבדית והגדלה של הטחול
לימפומה - לרוב, מופיעה מאוחר יותר במהלך המחלה.
גורמי המנבאים התפתחות של לימפומה כוללים הגדלה של בלוטת הפרוטיד, ירידה ברמות המשלים C4, ירידה במספר תאי הדם הלבנים (לויקופניה) פריחה מסוג פורפורה, וקריוגלובולינמיה.
מרבית הלימפומות הן של תאי B והן מערבות איברים אקסטרה-נודליים (כלומר, לא את קשריות הלימפה).
הטיפול בלימפומה כאמור כולל טיפול במשלב כימותרפי CHOP יחד עם anti CD 20.
אבחנת המחלה מתבצעת בהתאם לקריטריונים המחודשים שהתפרסמו על ידי ה-European American study group.
קריטריונים אלו כוללים הן מאפיינים קליניים והן מאפיינים סרולוגיים והיסטופתולוגיים.
תסמינים אלו צריכים לכלול לפחות אחד מהבאים: עיניים יבשות מעל 3 חודשים, תחושת חול בעיניים ויובש, שימוש בטיפות עיניים מעל 3 פעמים ביום.
תסמינים הקשורים בפה, ולפחות אחד מהבאים: תחושה של פה יבש מעל 3 חודשים, בלוטות רוק נפוחות במבוגרים, שתייה מרובה של נוזלים כדי להקל על יובש בפה.
עדות למעורבות של העיניים הבאה לידי ביטוי בבדיקת עיניים כגון צביעת עיניים, מבחן שירמר I ועוד.
עדות בהיסטולוגיה למעורבות של בלוטות רוק עם לימפוציטים וסיאלואדניטיס.
עדות למעורבות של בלוטות רוק על ידי ביצוע מבחנים אובייקטיביים, כגון סיאלוגרפיה או סינטיגרפיה.
יש צורך בלפחות 4 מתוך 6 הקריטריונים הללו (כשאחד מהם כולל את הקריטריון השישי או החמישי), או שלושה קריטריונים חיוביים מתוך 4 הקריטריונים המסווגים כ-3, 4, 5, 6) על מנת לאבחן את מחלת שגרן כמחלה ראשונית.
במידה וחושדים במחלה זו כמחלה שניונית יש צורך במספר מופחת של קריטריונים (למשל, קריטריון 1 או 2 יחד עם שני קריטריונים מ-3, 4, 5).
קריטריונים אלו אינם חלים על חולים שיש להם במקביל הפטיטיס C, איידס, לימפומה, סרקואידוזיס ומחלות מסוימות אחרות, מאחר שאלו דומות בהסתמנות הקלינית שלהן למחלת שגרן.
הטיפול מתחלק בין טיפול בבעיה הקיימת בבלוטות עצמן (רוק, דמעות, הגדלת בלוטת הרוק), כאשר במידה וקיימות בעיות נוספות (כליה, ווסקוליטיס, כאבי מפרקים), אזי יתקיים טיפול בהן בנוסף.
טיפול בעיניים יבשות כולל הימנעות מאזורים יבשים, הימנעות משימוש בתרופות שעלולות לגרום ליובש בעין כגון תרופות אנטי-כולינרגיות, תרופות אנטי-דיכאוניות מסוימות, משתנים ועוד.
כמו כן שימוש בטיפות שגורמות ללחות בעין, הגברת הפרשת דמעות על ידי מתן תרופות כגון פילוקרפין.
טיפול ביובש בפה דומה לטיפול בעיניים יבשות, וכולל יצירת לחות קבועה על ידי שימוש במים, טיפול בפטרת הפה במידה וקיימת לאור היובש ושימוש בתרופות המגבירות את ההפרשה מבלוטות הרוק.
טיפול בהגדלת בלוטות הרוק (הפרוטיד) כולל טיפול מקומי להקלה, שימוש באנטיביוטיקה במקרי זיהום ומשככי כאבים, ושלילת לימפומה.
תסמונת קרפנטר , המכונה גם אקרוצפלופוליסינדקטיליה (Acrocephalosyndactylia), היא הפרעה אוטוזומלית, מולדת, בהורשה רצסיבית.
מחלה המאופיינת במומים פניים-גולגולתיים, השמנת יתר, גובה מצומצם וסינדקטיליה (אצבעות דבוקות).
תסמונת קרפנטר אובחנה לראשונה בשנת 1901 על ידי ג'י.
עיוותים גולגולתיים; קרניוסינוסטוזיס סגיטלי ודו-עטרתי
תסמונת קרפנטר קשורה למוטציה בגן RAB23, שמצוי בכרומוזום מספר 6 אצל האדם.
פיגור שכלי נפוץ עם ההפרעה, אם כי ייתכן ולחלק מהחולים תהיה יכולת אינטלקטואלית ממוצעת.
תסמונת קרפנטר שייכת לקבוצת מחלות גנטיות נדירות המכונה אקרוצפלופוליסנדקטיליה (מקוצר ל-ACPS).
הביטוי הגופני השכיח ביותר של תסמונת קרפנטר הוא פיוזינג מוקדם של תפרי הגולגולת הסיביים שתוצאתו ראש המעוקל באופן חריג.
השילוב של עצמות הגולגולת בולט עוד מהלידה.
עצמותיהם הגולגולתיות-ניידות של תינוקות יוצרות צורת חרוט וזמן קצר לאחר מכן חוזרות לצורה הרגילה; אולם, תינוק הנגוע בתסמונת קרפנטר נשאר עם ראש בצורת חרוט.
התינוק אשר נגוע בתסמונת קרפנטר יציג גם מומים על פניו, כגון גשר אף משוטח, לחיים רחבות ואף מהופך לו פתחים גדולים ואבנורמליים.
האוזניים הן נמוכות ולא אחידות.
בנוסף לפגמים אלו, לאינדיבידואלים המושפעים תהיה מקסילה אי-מפותחת ולסת תחתונה מקומרת לצד חך צר שעושה את כישורי השפה קשים להישג.
השיניים צומחות מאוחר ולרוב הן גוציות עם מרווחים אחת בין השנייה.
ליקויים פיזיים אחרים הקשורים לקרפנטר כוללים ספרות נוספות.
מספר גדול מהנורמלי של בהונות הוא שכיח יותר ממספר גדול של אצבעות.
לעיתים קרובות האצבעות טוויות, פרוצס המתרחש כלאחר שישה שבועות בתוך התקופה ההריונית.
לעיתים קרובות הספרות הן קצרות באופן חריג, ולאצבעות חסר חיבור אינטר-גלילי.
סמוך למחצית מהתינוקות להם תסמונת קרפנטר ישנו מום לב, וכ-75% סובלים מעיכובים בהתפתחות עקב פיגור שכלי מתון.
בארצות הברית ישנם כ-300 מקרים ידועים של תסמונת קרפנטר.
כלומר, 1 מתוך מיליון לידות תביא תינוק נגוע בתסמונת קרפנטר.
תסמונת קרפנטר היא מחלה רצסיבית.
כלומר, שני ההורים חייבים להיות בעלי גנים פגומים על מנת להעביר את המחלה לילדיהם.
גם אם שני ההורים הם בעלי הגן הפגום עדיין יש רק 25% סיכוי שהם ייצרו ילד מושפע מהתסמונת.
הילדים שלהם, שאין להם את המחלה, עדיין יהיו נשאים יורשים להם היכולת להעביר את המחלה לצאצאיהם במידה ובני זוגם גם הם נשאים של הגן הפרטיקולארי.
תסמונת שארל בונה (Charles Bonnet syndrom או בקיצור CBS) היא תסמונת נוירולוגית בה אנשים בעלי לקות ראייה או עיוורון מלא או חלקי, עשויים לחוות הזיות של מראות מגוונים ומורכבים, המחליפות את הקלט הראייתי.
התסמונת נקראת על שם המדען השווייצרי שארל בונה (1720–1793), אשר גילה אותה בשנת 1760, כאשר תיעד הזיות אלו אצל סבו, שהיה בריא בנפשו וכמעט עיוור; הוא דיווח על הזיות מלאות חיים כמו אנשים, בניינים, בעלי חיים ואובייקטים שהופיעו ונעלמו ללא התראה, התרחבו והתכווצו.
הלוקים בתסמונת, שהם לרוב אנשים בריאים בנפשם בעלי לקות ראייה מלאה או חלקית, חווים הזיות של מראות שונים; בעיקר מדווחים מראות כגון דפוסי צבעים מורכבים, פנים של אנשים, חיות, צמחים וחפצים, לעיתים קרובות ייצוגים של מראות המאפיינים את סביבתו הטבעית של הפרט.
עם זאת, אנשים שחווים הזיות אלו מודעים לכך שהן אינן אמיתיות אלא מתרחשות רק בשדה הראייה, מכיוון שהן לא באות לידי ביטוי גם בשאר החושים של הפרט שחווה אותן.
קיימת מחלוקת בקרב החוקרים לגבי שכיחות התופעה.
מחקרים שונים שבדקו לאורך השנים קשישים (מעל גיל 65) בעלי לקות ראייה, העלו ממצאים של בין 1-40% מהם החווים הזיות אלו; במחקר אוסטרלי עדכני מ-2008 מצא כי 17.5% מקשישים בעלי לקות ראייה חווים הזיות ראייה.
יש קושי בקביעת אפידמיולוגיה ברורה יותר של התסמונת, מכיוון שקשישים רבים בעלי לקות ראייה נמנעים מלדווח על הזיות גם אם הן מופיעות, לעיתים מתוך חשש שייתפסו בעיני קרוביהם כלוקים בנפשם.
הלוקים בתסמונת הם לרוב אנשים בריאים אשר ראייתם לקויה כתוצאה מזקנה, ברקית (גלאוקומה), ירוד (קטרקט), ניוון מקולרי או מחלת רשתית סוכרתית.
תאורה פגומה ושעת דמדומים תורמים ליצירת ההזיות.
ככל הנראה, הלוקים ממלאים את החלל החסר בשדה הראייה שלהם באמצעות שימוש בזכרונות המאוחסנים ברמה גבוהה.
כתוצאה מכך ההזיות מבוססות על מעין "השלמה מושגית" יותר מאשר על השלמה תפיסתית של שדה הראייה.
התמונות המשלימות מגיעות מהזיכרון ("מלמעלה למטה") ולא מן החוץ ("מלמטה למעלה").
ההזיות הן שמאכלסות את האזור העיוור ולאו דווקא מידע הנמצא בסביבה המיידית של הסקוטומה (מעין "כתם עיוור"), כמו קווים ואיקסים קטנים.
כיום לא ידוע על טיפול יעיל לתסמונת.
נקודתית, ההזיות יכולות להיעלם כאשר החולים ממצמצים בעיניהם, מדליקים אור, מנידים בראשם או כאשר אדם אחר מעיר להם.
לאורך זמן, הן עשויות להימשך כשנה עד שנה וחצי, אך הדבר משתנה בין אדם לאדם.
לרוב הלוקים בתסמונת מגיבים באדישות ואף בשעשוע להזיות, אך לעיתים הן עלולות להפריע לתפקוד היומיומי.
מכיוון שאין טיפול תרופתי לתסמונת, עצם הידיעה של הפרט כי אינו לוקה בנפשו עשויה להקל עליו במידה רבה.
במידה ומאובחן דיכאון קליני אצל הלוקה בתסמונת, עשויות תרופות אנטי-דיכאוניות מסוג SSRI להקל גם על ההזיות.
תסמונת שאיפת מקוניום הוא מצב רפואי שבו נגרמת מצוקה נשימתית משמעותית ליילוד בעקבות שאיפת מי שפיר המכילים מקוניום.
מקוניום היא הצואה הראשונה של יילוד, צבעה ירוק כהה.
הצואה מורכבת ברובה ממים ומכילה גם תאי רירית מעי שנשרו, מלחי מרה ורכיבים נוספים המופרשים מגוף העובר לתוך מי השפיר ובהמשך נבלעים על ידו.
באופן תקין המקוניום מופרש ביומיים שלאחר הלידה, אך הפרשתו יכולה להתרחש גם לפני הלידה, כתגובה למצוקה עוברית עקב מחסור באספקת חמצן לעובר.
במקרה של מצוקה מתמשכת העובר שואף את המקוניום לריאותיו, דבר הגורם לחסימת דרכי האוויר ולקשיי נשימה אחרי הלידה.
מים מקוניאליים מופיעים בכ-10-15% מלידות החי.
תסמונת שאיפת המקוניום תתפתח בכ-2-6% מהמקרים הללו.
יילוד שנולד לאחר שאיפת מקוניום יפתח מצוקה נשימתית, שבאה לידי ביטוי בנשימה מהירה, שימוש בכנפי אף, שרירים בין-צלעיים ושרירי הבטן, חזה חביתי בעקבות כליאת אוויר בתוך הריאות.
כמו כן, עלול להופיע כיחלון סביב הפה ובריריות עקב מחסור באספקת דם מחומצן לרקמות.
מי השפיר יהיו צבועים בירוק-צהוב בגלל הימצאות מקוניום בתוכם.
שאריות מקוניום ניתן לזהות גם על עור היילוד וציפורניו, ועל חבל הטבור.
ייתכן שמיד לאחר הלידה היילוד יהיה רפה, ללא בכי או נשימה ועם דופק איטי.
המצב נגרם עקב חסימה מכנית של דרכי הנשימה ומצריך התערבות מיידית הכוללת צנרור של קנה הנשימה ושאיבת מקוניום מתוכו.
שאיפת מקוניום מתרחשת כאשר העובר שואף לריאותיו מי שפיר המכילים מקוניום, שהופרש כתגובה למחסור בחמצן לפני הלידה או במהלכה.
המצב נפוץ בעיקר בהיריון עודף (הריון לאחר 40 שבועות), אך ישנם גורמים נוספים שיכולים להגביר את הסיכון לכך.
גורמי הסיכון העיקריים לתסמונת שאיפת מקוניום הם: