tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חינוך ערבי, המתבצע בשפה הערבית והעברית נלמדת כשפה שנייה.
הפיצול על בסיס הזדהות אתנית שקיים בין בתי הספר בישראל הוביל להבדלים בין זרמי החינוך בתחום לימודי הדת.
בבתי ספר יהודיים ישראלים, היהדות נתפסת כחלק מרכזי מהמורשת והתרבות של ישראל, והוראת חגי ישראל ומנהגים דתיים נתפסת כבעלת חשיבות מכרעת בחיי המדינה בכל ההיבטים.
התורה וטקסטים קאנוניים אחרים נלמדים מסיבות שונות, כל זרם על פי השקפתו:
"עומקא דליבא היא תוכנית חינוכית של המחוז החרדי במשרד החינוך.
התוכנית עוסקת בחינוך ליראת שמיים ולאהבת התורה, לדקדוק הלכה ולזהות ערכית ותורנית.
במסגרתה מפתחים מתודות וכלים חדשניים, בונים תוכניות חינוך בדגש על חוויית תוכן ומכשירים צוותי הוראה לעיסוק מיטבי בנושא." "עומקא דליבא מפתחת תוכניות הכשרה ייעודיות לצוותי הוראה לעיסוק מעמיק ופורה בנושאי ליבה ערכיים כגון אמונה, קדושה, זהות וחוויה רוחנית.
כמו כן היא מלווה תהליך בירור ועיצוב של זהות חינוכית מתמשכת."
"בחוק החינוך הממלכתי נקבע כי אחת ממטרות החינוך הממלכתי היא להשתית את החינוך במדינת ישראל על ערכי תרבות ישראל.
תוכנית הלימודים במקרא לבית הספר הממלכתי מבוססת על ההכרה, כי המקרא על ריבוי הפנים שבו הוא מרכיב מרכזי במכנה המשותף התרבותי לכל עם ישראל לדורותיו.
מטרות התכנית, עקרונותיה ותוכני הלימוד שבה נקבעו על בסיס הכרה זו."
"המטרות נוסחו בצורה אחידה לכל שכבות הגיל ומוטל על המורים להתאים וליישם אותן על פי שכבות הגיל, הכישורים והיכולת של הלומדים."
"המטרות נוסחו במושגים קוגניטיביים, כדי ליצור מפגש אינטלקטואלי משמעותי של הלומדים עם הכתובים.
ההנחה היא שכתוצאה מכך ייווצר גם קשר רגשי בין הלומדים לבין המקרא ורעיונותיו וכך יתחבב ספר התנ"ך על לומדיו."
"התנ"ך הוא ספר היסוד של עם ישראל – דבר האלוקים לעמו.
התנ"ך מספר את סיפורן של דמויות מופת לאורן צועד העם היהודי מזה אלפי שנים, ותכניו מעצבים את חיי האומה – אמונותיה, שאיפותיה, תקוותיה והנהגותיה ביום חול ובמועד."
המקצוע מורשת דרוזית נלמד בבתי הספר במגזר הדרוזי כתחום דעת שהוא חובה מכיתה א' ועד לקבלת תעודת הבגרות.
בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים המקצוע נלמד מדי שנה כשעה עד שעתיים שבועיות, ובחטיבה העליונה הוא נלמד כמקצוע חובה ליחידת לימוד אחת בתעודת הבגרות.
הוראה זו מציגה את חשיבות המקצוע לשימור המורשת הדרוזית ולטיפוח תחושת הזהות והשייכות של כל תלמידי העדה.
"מקצוע לימודי "מורשת ודת האסלאם" נחשב בבתי הספר הערביים כאחד המקצועות העיקריים אשר מפתח את אישיות התלמיד ומכין אותו לחיות חיים של כבוד מבוססים על סובלנות, שיתופיות והסתגלות למהלך העניינים במאה ה-21. התכנים הלימודיים (הטקסטים) והיסודות הדתיים הם קבועים ואינם משתנים.
אבל אין זה מונע בעדנו מלהגיש את החומר לתלמידים בשיטות חדישות המתאימות יותר לרוח התקופה ולוקחת בחשבון את התמורות המתחוללות בה." תכנים ופעילויות
ההקשר הדתי במסמך על השגי מערכת החינוך בישראל
מסמך הישגי מערכת החינוך בישראל – מבט-על שפרסם בשנת 2022 מרכז מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל''' מציין כי למרות הפיצול האתני בין בתי הספר הצטמצמו הפערים בין בתי ספר יהודים לבתי ספר ערבים ובין בתי ספר במרכז לפריפריה.
הדיון על מקומה ואופייה של הדת במערכת החינוך בישראל נמשך מימיה הראשונים של המדינה.
בשנת 1951, התנגד ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לניכוס הדת בבתי הספר על ידי המפלגות הדתיות.
הדיון התקיים בהקשר של העולים החדשים שהגיעו לארץ, שהיו ברובם דתיים.
ההסתדרות הביעה כוונה לפתוח בתי ספר דתיים והמפלגות הדתיות התנגדו לכך.
במדע הדתות, דת אתנית היא דת או אמונה הקשורה בקבוצה אתנית או אתנו-דתית מסוימת.
דתות אתניות נבדלות לעיתים קרובות מדתות אוניברסליות כמו הנצרות והאסלאם, שבהן הפצת הדת היא מטרה עיקרית, ולפיכך אינן מוגבלות בהיקף האתני, הלאומי או הגזעי.
דתות אתניות מוגדרות כדתות הקשורות לקבוצה אתנית מסוימת, ולעיתים קרובות נתפסות כחלק מגדיר מהתרבות, השפה והמנהגים של אותה קבוצה.
קבוצות פזורה מקיימות לעיתים קרובות דתות אתניות כאמצעי לשמירה על זהות אתנית נפרדת, כגון תפקידה של הדת המסורתית האפריקאית ודתות הפזורה האפריקאית בקרב הפזורה האפריקאית ביבשת אמריקה.
דתות שאינן אתניות מיסודן, כמו הנצרות, תפקדו במספר מקרים גם כסמן זהות אתנית משמעותי, דוגמה בולטת לכך היא ה"קדוש-סביאניזם" הסרבי של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, והמורשת הדתית והתרבותית של ענף הנצרות הסורית של האשורים.
מונח קרוב למונח "דת אתנית" הוא "דת עממית".
על אף ששני המונחים משמשים לעיתים כמילים נרדפות, יש הבדל ביניהם, שכן המונח "דת עממית" מתייחס ל"ביטוי של אמונות ומנהגים דתיים ברמה עממית".
מכאן, במקביל לשימוש במונח "דת עממית" כדי לתאר דתות אתניות סיניות ואפריקניות מסוימות, מונח זה מתייחס גם לאופן הביטוי העממי של דתות רב-לאומיות וממוסדות יותר כמו נצרות עממית או אסלאם עממי.
כמה דתות אתניות עתיקות, ובהן דתות שהתקיימו באירופה הקדם-מודרנית, זכו לאחרונה לעדנה מחודשת במסגרת פעילותן של תנועות נאו-פגניות.
תנועות ניאופגניות אחדות, בעיקר באירופה, אימצו את המונח "דת אתנית" כמונח המועדף עליהן, תוך התיישרות עם עולם האתנולוגיה.
דוגמה לשימוש כזה ניתן למצוא בשמו של "הקונגרס האירופי לדתות אתניות", ארגון המקדם שיתוף פעולה בין תנועות נאו-פגניות באירופה.
הארגון בחר את שמו לאחר דיון בן-יום שנערך ב-1998, במהלכו מרבית המשתתפים טענו כי המילה "פגני" היא בעלת קונוטציה שלילית, ואילו המילה "אתנית" מתארת טוב יותר את העובדה שמסורות אלו מקורן בעמים קדומים.
בשיח הפופולרי והאקדמי בשפה האנגלית הפכה המילה "פגניות", Paganism, למונח מקובל.
בהקשרים מערביים משתמשים גם במגוון מונחים קשורים.
בארצות הברית ובקנדה, נעשה שימוש במונח "דת טבע" כמונח חלופי.
הדת בארצות הברית נפוצה ומגוונת מבחינת מספר הזרמים והדתות שיש בה.
כמו כן, המדינה נחשבת דתית הרבה יותר ממדינות מערביות עשירות אחרות.
רוב מכריע של האמריקאים מאמינים באלוהים ורואים את עצמם כדתיים או רוחניים.
הנצרות היא הדת הנפוצה ביותר, אך יש מספר זרמים דומיננטיים בקרב האמריקאים.
רוב האמריקנים הם אוונגליסטים, פרוטסטנטים או קתולים.
חופש הדת מובטח בארצות הברית על-פי תיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בהיעדר כנסיית רשמית, ובעוד המדינה מקיימת הפרדת דת ומדינה, ארצות הברית לא חוותה מאז הקמתה את מלחמות הדת שאפיינו את המודרניזציה האירופית.
כמו כן, ההיסטוריה הדתית שלה התאפיינה לרוב בפלורליזם דתי וגיוון.
הדת ומידת הדתיות במדינה השתנו עם הזמן.
מידת המעורבות הדתית בקרב אזרחים אמריקאים גדלה בהדרגה מ-17% בשנת 1776 ל-62% בשנת 2000. שלוש עשרה המושבות התאפיינו בתחילה ברמות נמוכות יחסית של דתיות.
שתי ההתעוררויות הגדולות - הראשונה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-18, השנייה בין 1790 ל-1840 הובילו לעלייה עצומה בביצוע פרקטיקות דתיות בקרב האמריקאיים.
כששתי ההתעוררויות הגדולות החלו, אחד מכל עשרה אמריקאים היה חבר בקהילה דתית; עד שהם הסתיימו, שמונה מתוך עשרה היו חברים בקהילה כזו.
התוצאות הובילו למה שההיסטוריון מרטין מרטי מכנה "האימפריה האוונגליסטית", תקופה שבה אוונגליסטים שלטו במוסדות התרבות של ארצות הברית.
הם תמכו בצעדים לביטול העבדות, קידום זכויות נשים, חקיקת איסור ייצור ומכירת וצריכת אלכוהול ורפורמות בחינוך ובמשפט הפלילי.
הכנסייה האפיסקופלית, שהתפצלה מהכנסייה האנגלית, נוצרה במהפכה האמריקאית.
ענפים פרוטסטנטיים חדשים כמו האדוונטיזם צצו; בקרב המעמדות הגבוהים בארצות הברית ובקרב אינטלקטואלים רבים, הדאיזם מצא תמיכה רבה.
במהלך גלי המהגרים של אמצע עד סוף המאה ה-19 וה-20, הגיע מספר חסר תקדים של מהגרים קתולים ויהודים לארצות הברית.
בארצות הברית יש את האוכלוסייה הנוצרית והפרוטסטנטית הגדולה ביותר בעולם.
היהדות, על אף היותה דת קטנה מבחינה מספרית בעולם, היא הדת השנייה בגודלה בארצות הברית.
בערך כ-2% מהאוכלוסייה מוגדרת כיהודית.
הדתות הינדואיזם, בודהיזם ואסלאם, מונות כל אחת מהן כ-1% מהאוכלוסייה.
מיסיסיפי היא המדינה הדתית ביותר במדינה, כאשר 63% מאוכלוסייתה הבוגרת מגדירים את עצמם כדתיים מאוד.
לשם השוואה, המדינה הכי פחות דתית בארצות הברית היא ניו המפשייר, בה כ-20% מהאוכלוסייה הבוגרת שלה מגדירים את עצמם כדתיים מאוד.
הקונגרס מזוהה באופן גורף כדתי ונוצרי; הן המפלגות הרפובליקניות והן המפלגות הדמוקרטיות בדרך כלל ממנות את המועמדים המאמינים.
לשמאל הנוצרי במדינה, המשתקף בדמויות כגון מרטין לותר קינג ג'וניור, ג'ימי קרטר וויליאם ג'נינגס ברייאן, יחד עם דמויות רבות בימין הנוצרי, היה תפקיד משמעותי בפוליטיקה של המדינה.
סקרים של מרכז המחקר פיו מסיקים כי על אף היותה של ארצות הברית מדינה דתית בהשוואה למדינות מערביות אחרות, שיעור האנשים המתארים את זהותם הדתית כאתאיסטית, אגנוסטית או 'שום דבר מיוחד' עולה בהדרגה, וביתר שאת בשנים האחרונות.
בהקשר זה, גם הפרוטסטנטים וגם הקתולים מאבדים נתח מאוכלוסיית המאמינים שלהם.
דת הילד הוא ספר שנכתב על ידי המחנך והרופא היהודי-פולני יאנוש קורצ'אק (הנריק גולדשמיט) שנספה בשואה, ופורסם לראשונה בשנת 1929. הספר מתאר את התפיסות והגישות של קורצ'אק לחינוך ילדים, ונחשב לאחד מהספרים המרכזיים בתיאוריה החינוכית שלו.
הספר "דת הילד" תורגם לעברית על ידי דב סדן.
התרגום לעברית כולל מבוא שמציג את גישתו של קורצ'אק לחינוך, ואת ההקשר ההיסטורי שבו נכתב הספר.
הספר "דת הילד" מתאר את עולמו הפנימי של הילד, את רגשותיו, מחשבותיו וצרכיו.
קורצ'אק מדגיש את החשיבות של הכבוד לילד, הקשבה לצרכיו והבנת עולמו הפנימי.
הוא מציג את הילדים לא כישות פסיבית אלא כאנשים בעלי זכויות וחובות משלהם.
אחד מהקטעים המופיעים בספר מתאר את סיפורו של אב שמבקר את בנו בארץ-ישראל.
הסיפור מתאר את היחסים המורכבים בין האב לבנו ואת הניסיון להבין את בחירותיו של הבן, שעזב את פולין ועבר לארץ-ישראל.
האב מבין שלמרות המרחק הפיזי והתרבותי, עדיין קיימת אהבה וקשר עמוק בין השניים.
קורצ'אק מציג מספר הנחות יסוד מרכזיות:
כבוד לילד: הצורך להתייחס לילד בכבוד, להקשיב לו ולהבין את עולמו הפנימי.
שוויון בין ילדים למבוגרים: קורצ'אק טוען שאין הבדל ערכי בין ילדים למבוגרים, ושיש להתייחס לילדים בכבוד ובשוויון.
חינוך לעתיד: החינוך צריך להכין את הילד לחיים הבוגרים, אך גם להיות מותאם לצרכיו העכשוויים.
דת ומדע (Religion and Science) הוא ספר עיון מאת הפילוסוף והלוגיקן ברטראנד ראסל שהתפרסם בשנת 1935. הספר עוסק בקונפליקט בין מדע ודת במשך כ-400 שנה, החל מזמן המהפכה הקופרניקאית ועד לתחילת המאה ה-20. כמו כן הספר מנסה להעריך את ההשפעה של מדע בזמן פרסום הספר על התאולוגיה.
פרק 1 - סיבות לעימות
ראסל מאבחן כי דת ומדע הם שני היבטים של החים החברתיים.
הדת הייתה חשובה בכל ההיסטוריה הידועה של האדם, ואילו המדע לאחר שהבליח בקצרה בתרבות היוונית העתיקה ותרבות הערבית, זכה לפתע לחשיבות היסטורית במאה ה-16. מאז המדע משפיע, אולי באופן מתגבר, הן על הרעיונות והן על המוסדות שביניהם אנו חיים.
ראסל מציין כי בין הדת למדע היה עימות ממושך, וכי עד לתקופת כתיבת הספר, המדע תמיד ניצח.
עם זאת עליית "דתות" חדשות ברוסיה ובגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20, המצוידות גם באמצעים חדשים לפעילות מסיונרית, באמצעות אמצעים שהמדע עצמו סיפק, מעמידות את ניצחון המדע בספק, ומעלות בעניו את הצורך לבחון את העילות לעימות בין הדת המסורתית לבין הידע המדעי.
ראסל מתאר את העימות הראשון ואולי המפורסם ביותר בין תאולוגיה למדע, סביב המהפכה הקופרניקאית.
הייתה זו היה המחלוקת האסטרונומית בשאלה האם כדור הארץ או השמש היו המרכז של מה שאנו מכנים כיום מערכת השמש.
התיאוריה האורתודוקסית נוסחה על ידי תלמי, וגרסה כי כדור הארץ נמצא במנוחה במרכז היקום, בעוד שהשמש, הירח, כוכבי הלכת, כן הכוכבים הקבועים (מה שכונה אז כיפת הרקיע) מסתובבים סביבו, כל אחד בספירה שלו.
לפי התיאוריה החדשה, של קופרניקוס, כדור הארץ רחוק מלהיות במנוחה - יש לו תנועה כפולה: הוא מסתובב על צירו פעם ביממה, והוא מסתובב סביב השמש פעם בשנה.
לניקולאוס קופרניקוס יש את הכבוד, שעל שמו נקראת המערכת הקופרניקאית, אם כי אחרים תרמו רבות לעבודה זו.
לאחר שלמד באוניברסיטת קרקוב, הוא נסע לאיטליה כאדם צעיר, ועד שנת 1500 הפך לפרופסור למתמטיקה ברומא.
שלוש שנים לאחר מכן חזר לפולין, שם הועסק ברפורמת מטבע ובמלחמה באבירים הטבטונים.
בזמנו הפנוי, במהלך עשרים ושלוש השנים מ-1507 עד 1530, בילה ביצירת יצירתו הגדולה "על הקפות כיפות השמיים", שיצאה לאור ב-1543, זמן קצר לפני מותו.
קופרניקוס היה מודע לכך שעיקר התאוריה שלו כבר נאמרה על ידי אריסטרכוס מסאמוס.
באותם ימים הייתה הערצה רבה לידע מהעת העתיקה, וראסל סבור שבלי התקדים של אריסטרכוס אולי לא היה לו את האומץ לפרסם את התיאוריה.
בכל מקרה, הוא עיכב זמן רב את הפרסום כי חשש מביקורת הכנסייה הקתולית (הוא פרסם בכתב יד, באופן מצומצם את החוברת קומנטריולוס, ב-1514) קופרניקוס עצמו היה איש כנסייה, והקדיש את ספרו לאפיפיור.
המוציא לאור שלו, אוסיאנדר, הוסיף הקדמה (שייתכן שלא אושרה על ידי קופרניקוס) שטענה כי התיאוריה של סיבוב כדור הארץ על צירו הועלתה אך ורק כהשערה, והיא לא נטענת כאמת מחייבת.
לזמן מה הספיקו טקטיקות אלו.
עם זאת ההתרסה הנועזת יותר של גלילאו גליליי, גרמה לכנסייה לגנות גינוי רשמי, בדיעבד, את עבודותיו של קופרניקוס..
בתחילה, הביקורת הפרוטסטנטית נגד קופרניקוס הייתה מרה כמעט יותר מהקתולית.
ראסל טוען כי המדע פיתח את התאוריות בסדר הפוך ממה שניתן היה לצפות.
מה שהיה מרוחק מעצמנו הובא תחילה תחת תחום חוקי המדע, ואחר כך, בהדרגה, מה שהיה קרוב יותר: קודם השמים, אחר כך הארץ, אחר כך חיי בעלי חיים וצמחים, אחר כך גוף האדם, ואחרון מכולם (אם עדיין בצורה מאוד לא מושלמת) הנפש האנושית.
ראסל מציין כי היכרות עם פרטים מקשה לראות דפוסים רחבים; את קווי המתאר של הדרכים הרומיות ניתן לאתר בקלות רבה יותר ממטוס מאשר מהקרקע.
חברים של אדם עשויים לדעת מה הוא צפוי לעשות טוב יותר מממנו עצמו; בתפנית מסוימת בשיחה, הם צופים את השימוש באחת האנקדוטות האהובות עליו, בעוד שלו נראה שהוא פועל על פי דחף ספונטני ובשום אופן לא כפוף לחוקיות כלשהי.
ההיכרות המפורטת, שמקורה בחוויה אינטימית אינה המקור הקל ביותר לסוג הידע המוכלל שהמדע מחפש.
לפי ראסל האסטרונומיה החלה בשינוי חברתי שגרר לא רק את גילוי חוקי הטבע הפשוטים, אלא גם בתורת ההתפתחות ההדרגתית של העולם כפי שאנו מכירים אותו; תורה זו מצאה את היישום הבולט ביותר שלה בקשר עם צמיחת החיים על הפלנטה.
תורת האבולוציה שהיא נושא הפרק השלישי, אף על פי שהחלה באסטרונומיה, הייתה בעלת חשיבות מדעית יותר בגאולוגיה ובביולוגיה.
בתחומים אלה המדע נאלץ להתמודד עם דעות קדומות תאולוגיות עקשניות יותר מכפי שהובאו נגד האסטרונומיה בתהליך ניצחון של המערכת הקופרניקאית.
ראסל מצביע על כך שקשה למוח מודרני להבין עד כמה מאוחרת היא התפיסה הדוגלת בהתפתחות ובצמיחה הדרגתית של החיים.
בתפיסה האורתודוקסית, העולם נברא בשישה ימים, והכיל, מאותו זמן ואילך, את כל הגופים השמימיים שהוא מכיל כעת, ואת כל מיני בעלי החיים והצמחים, כמו גם כמה אחרים שנספו במבול.
תמה זו כה שונה מהתמה התאולוגית המודרנית לפיה הקידמה היא חוק היקום.
כל הנוצרים האמינו כי בזמן נפילת האדם מגן עדן היה שילוב נורא של אסונות - עונש משמיים.
אלוהים אמר לאדם וחוה לא לאכול מפרי עץ מסוים, אבל הם בכל זאת אכלו ממנו.
כתוצאה מחטא זה, אלוהים קבע שהם וכל צאצאיהם יהיו בני תמותה, ושאחרי המוות אפילו צאצאיהם הנידחים ביותר יסבלו עונש נצחי בגיהנום.
זאת למעט חריגים מסוימים, שנבחרו על פי תוכנית שיש עליה מחלוקת רבה.
מרגע חטאו של אדם, החיות החלו לטרוף זו את זו, הופיעו דרדרים וקוצים, החלו הבדלי עונות, והאדמה עצמה הפכה מקוללת כך שלא הניבה עוד פרנסה לאדם אלא כתוצאה מעבודה קשה.
לאחר מכן אנשים הפכו כה רשעים עד שכולם טבעו במבול מלבד נח ושלושת בניו ונשותיהם.
התאולוגים לא חשבו שהאדם השתפר מאז, אבל האל הבטיח לא לשלוח מבול עולמי נוסף, והסתפק מאז בהתפרצויות הרי געש ורעידות אדמה מדי פעם.
כל האמונות האלה נתפסו בעבר כהיסטוריה עובדתית, המוצגת בתנ"ך בצורה מדויקת ומילולית או שניתן להסיק מהטקסט שלו את כל מה שחשוב.
את תאריך בריאת העולם ניתן להסיק מהאילן היוחסין בבראשית, המספר בן כמה היה כל אב כשנולד בנו הבכור.
היו שולי מחלוקת מסוימים, בשל אי בהירות מסוימות ובשל הבדלים בין תרגום השבעים לטקסט העברי; אך רוב הנצרות הפרוטסטנטית קיבלה בדרך כלל את התאריך 4004 לפני הספירה, שנקבע על ידי הארכיבישוף ג'יימס אשר.
אולם זו לא הייתה אמונה מרכזית; היית יכול להאמין, ללא סיכון לכפירה, שאדם וחוה נוצרו ב-16 באוקטובר או ב-30 באוקטובר, בתנאי שהסיבות שלך נגזרו מקריאה בספר בראשית.
היה "ידוע" כי היום בשבוע בו נוצר האדם היה יום שישי, שכן אלוהים נח בשבת.
בתוך מסגרת צרה זו של שנים, הייתה ציפייה כי המדע צריך להגביל את עצמו.
מי שחשבu ש-6,000 שנה הוא זמן קצר מדי לקיומו של היקום הגלוי סבלו מנידוי.
בתקופה זו כבר לא ניתן היה לשרוף אותם או לכלוא אותם, אבל תאולוגים עשו הכל כדי לאמלל את חייהם ולמנוע את הפצת תורתם.
תורתו של ניוטון לא עשתה דבר כדי לזעזע את האורתודוקסיה הדתית.
הוא עצמו היה אדם דתי מאד והאמין בפרוש מילולי של התנ"ך.
היקום שלו לא הכיל התפתחות.
כדי להסביר את המהירויות המשיקיות של כוכבי הלכת, המונעות מהם ליפול אל השמש, הוא הניח שבתחילה הם הושלכו ביד אלוהים; מה שקרה מאז הובא בחשבון על ידי חוק הכבידה.
במכתב פרטי לבנטלי, גילה ניוטון דרך שבה מערכת השמש הייתה יכולה להתפתח מפיזור קדום כמעט אחיד של החומר; אך בכל הנוגע להתבטאויותיו הפומביות, נראה היה שהוא בעד יצירה פתאומית של השמש וכוכבי הלכת כפי שאנו מכירים אותם, ולא משאיר מקום לאבולוציה קוסמית.
מתוך התאוריות של ניוטון החברה המערבית במאה השמונה עשרה פיתחה זן מיוחד של אדיקות דתית, שבו אלוהים הופיע בעיקרו כמחוקק, שברא תחילה את העולם, ולאחר מכן קבע כללים שקבעו את כל האירועים הנוספים ללא צורך בהתערבות מיוחדת שלו.
האורתודוקסים התירו חריגים בצורת ניסים הקשורים לדת.
אבל עבור הדאיסטים הכל, ללא יוצא מן הכלל, היה מוסדר בחוקי הטבע..
לפי ראסל, הניסיון הרציני הראשון לבנות תאוריה מדעית של התפתחות השמש, כוכבי הלכת והכוכבים, נעשה על ידי קאנט בשנת 1755, בספרו General Natural History and Theory of the Heaven .
בו או מנסה לתאר את מקור כל מבנה היקום על פי עקרונות ניוטונים.
זוהי עבודה יוצאת דופן שבמובנים מסוימים, צופה את תוצאות האסטרונומיה המודרנית.
קאנט מתחיל בקביעה שכל הכוכבים הנראים לעין בלתי מזוינת שייכים למערכת אחת, זו של שביל החלב.
כוכבים אלה נמצאים כמעט במישור אחד, וקאנט מציע שיש ביניהם אחדות - מערכת.
הוא מתייחס לערפיליות כאל קבוצות אחרות דומות אך מרוחקות להפליא של כוכבים, השקפה שמקובלת כיום במדע.
הייתה לו גם תאוריה לפיה הערפיליות, הגלקסיו, הכוכבים, כוכבי הלכת והלוויינים, כולם נבעו מהתעבות של חומר שהתפזר במקרה והיו לו אזורי צפיפות גבוהים בחלק מהמקומות.
הוא האמין שהיקום החומרי הוא אינסופי, וכי יש מעבר הדרגתי מכאוס לארגון, שמתחיל במרכז הכובד של היקום, ומתפשט לאט החוצה מנקודה זו לעבר האזורים המרוחקים ביותר.
תהליך הכולל מרחב אינסופי ודורש זמן אינסופי.
בופון, חוקר הטבע הגדול, תיאר בספרו Natural History (1749), ארבע עשרה הצעות.
הפקולטה התאולוגית של הסורבון בפריז הכריזה עליהן כ"ניתנות לגינוי, ומנוגדות לאמונה של הכנסייה".
אחד מאלה, שעניינו גאולוגיה, טען כי "ההרים והעמקים הנוכחיים של כדור הארץ נובעים מסיבות משניות, ושאותן סיבות יהרסו עם הזמן את כל היבשות, הגבעות והעמקים, וייחזרו אחרים כמותם.
" בהקשר זה "סיבות משניות" משמעו כל הסיבות מלבד יצירתו של אלוהים; לפיכך בשנת 1749 האורתודוקסים האמינו שהעולם נברא עם אותן גבעות ועמקים, ואותה תפוצה של יבשה וים, כפי שיש כיום, למעט לדוגמה המקרה של ים המלח, שינוי שנעשה בנס.
האדם הראשון שהציג השקפה מדעית מודרנית בגאולוגיה היה האטון, שתאוריית כדור הארץ שלו פורסמה לראשונה בשנת 1788, ובצורה מורחבת בשנת 1795. הוא הניח שהשינויים שחלו בזמנים קודמים על פני השטח של כדור הארץ נבעו מסיבות שפועלות גם כיום, ושאין סיבה להניח שהן פעילות יותר בעבר מאשר בהווה.
האטון טעה לגבי מספר דברים אבל כל הגאולוגים המדעיים מאז ימיו קיבלו את השיטה הכללית שלו לפרש את העבר באמצעות ההווה, ומייחסים את השינויים העצומים שהתרחשו בזמן הגאולוגי לאותם גורמים שנצפו כיום כמשנים באיטיות את קווי החוף, מעלים או מורידים את גובה ההרים, או משנים את קרקעית האוקיינוסים..
ההתקדמות בחקר הגאולוגיה מעורבת בחקר הביולוגיה, בשל שלל צורות החיים שנכחדו מזמן אך השתמרו בזכות מאובנים.
בכל הנוגע לעולם העתיק, גאולוגיה ותאולוגיה יכלו להגיע להסכמה על כך שששת ה"ימים" יתפרשו כ"עידנים".
אבל בנושא חיי בעלי חיים היו לתאולוגיה מספר דעות מוגדרות מאוד, שהיה קשה יותר ויותר ליישב אותן עם המדע.
שום חיות לא טרפו זו את זו עד לאחר נפילת האדם; כל בעלי החיים הקיימים כעת שייכים למינים המיוצגים בתיבת נוח .
ההסבר הדתי לכך שנצפו מאובנים של מינים שנכחדו היה שרובם טבעו בזמן המבול.
המינים אינם ניתנים לשינוי, וכל אחד מהם נבע ממעשה יצירה נפרד.
להטיל ספק בכל אחת מהאמונות האלה גרם עוינות מצד התאולוגים.
הקשיים בדעות התאולגיות על עולם החי החלו עם גילוי העולם החדש.
אמריקה הייתה רחוקה מהר אררט, אך היא הכילה בעלי חיים רבים שלא ניתן למצוא במקומות ביניים.
איך זה שבעלי החיים האלה הלכו כל כך רחוק, ולא השאירו אף אחד מסוגם בדרך?
בעיות כאלה הובילו את התאולוגים להאמין ש"אסיאס המטונף", וחיות מביכות אחרות כאלה, נוצרו באופן ספונטני מתוך רפש על ידי פעולת השמש; ראסל תוהה גם איך יכלו העצלנים, שתנועתם איטית מאד, הגיעו לדרום אמריקה אם החלו את מסעם מהר אררט?.
המחקר המדעי של גוף האדם ומחלותיו נאלץ להתמודד בעבר ובהווה עם שפע אמונות טפלות.
מקורן של רובן בחברה הטרום-נוצרית, אך הן נתמכו עד לזמנים מודרניים, על ידי מלוא משקל הסמכות הכנסייתית.
מחלה נתפסה לפעמים כעונש אלוהי על חטא, ולעיתים קרובות יותר כעבודתם של שדים.
אפשר היה לרפא מחלות באמצעות התערבות של קדושים, בין אם באופן אישי ובין אם באמצעות השרידים הקדושים שלהם; על ידי תפילה ועלייה לרגל; כאשר מקור המחלה היה בשדים הטיפול היה על ידי גירוש שדים, ועל ידי טיפול שהשדים (והמטופל) מצאו כמגעיל.
חלק גדול מאמונות אלה, נתמכו בידי פסוקים בבשורות הנוצרים; שאר התיאוריה פותחה על ידי אבות הכנסייה, או שצמחה באופן טבעי מתוך הדוקטרינות שלהם.
אוגוסטינוס טען ש"כל המחלות של הנוצרים צריכות להיות מיוחסות לשדים האלה; בעיקר הם מייסרים נוצרים שהוטבלו טריים, כן, אפילו את התינוקות הנולדים חסרי אשמה".
בכתבי אבות הכנסייה, המילה "שדים" מכוונת לאלילים פגאנים, שכביכול כעסו על התקדמות הנצרות.
הנוצרים המוקדמים לא הכחישו את קיומם של האלים האולימפיים, אלא הניחו שהם משרתים של השטן - השקפה אותה אימץ מילטון ביצרתו "גן העדן האבוד".
גרגוריוס מנזיאנזוס טען שרפואה היא חסרת תועלת, אבל נטילת הידיים המקודשות היא לעיתים קרובות יעילה; ודעות דומות הובעו על ידי אבות כנסייה אחרים.
בפרק זה מותח ראסל ביקורת על התפיסה של דואליזם של נשמה וגוף כמו רדוקציוניזם.
הוא טוען שיום אחד המדע יתגבר על התנגדות זו בצורה של מוניזם נייטרלי.
ראסל מראה שמאז מכניקת הקוונטים, חוקים סטטיסטיים אינם נובעים עוד מחוקים השולטים במקרים בודדים, אלא הופכים לחוקים יסודיים יותר.
אם האטום המבודד הוא חסר חוק, הקושי הוא לחלץ סדירות במקרה של מספרים גדולים.
מכיוון שסדירות אינה יכולה לנבוע מגחמה טהורה ופשוטה, ראסל מסיק כי החוקים הסטטיסטיים של התנהגות אטומים נובעים מחוקים שעדיין לא ידועים ואשר שולטים בהתנהגותם האינדיבידואלית.
הוא טוען להצלת הדטרמיניזם על ידי הסתרתו מאחורי הבורות שלנו לגבי הסיבות הבסיסיות להסתברות.
ראסל מבקר פחות את המיסטיקה שלטענתו היא חלק מהחיים, וככזו, מכובדת ומוערכת, מאשר את הפילוסופיה הנובעת ממנה לפעמים: זו שמפרמנידס ועד הגל שוללת זמן, מראית עין, רוע.
המדע נותר אפוא השיטה היחידה להגיע לאמת.
ראסל מבקר את תאוריית העיצוב הקוסמי בצורתה התיאיסטית המשולשת, הפנתיאיסטית וה"מתהווה", בסיוע חוש הומור ואירוניה וולטיירית.
הוא חריף במיוחד כנגד העיצוב המ"מתהווה", שקידמו אותו סמואל אלכסנדר או אנרי ברגסון, הוא מסכם בנוסחה חריפה זו: "התומכים באבולוציה המתהווה, לאחר ששכנעו את עצמם שאלוהים לא ברא את העולם, מסתפקים באמירה שהעולם בורא את אלוהים.
ראסל חושב, שהמראה של החיים הוא ייחודי, שאי אפשר לשחזר בשום אופן, ובדרך כלשהי, מקרית.
בנוסף האדרת האדם נראית לו כיומרה שלא במקומה: יהיו לנו סיבות רבות להניח שמקור להתנהגות אנושית הוא שטני באותה מידה שיש להניח סיבה אלוהית.
למעשה, "התערובת של מידות רעות ומידות טובות היא אכן מה שאפשר לצפות ממוצא מקרי".
האדם אינו מהווה אינדיקציה חותכת לתכנון קוסמי כלשהו , וראסל קובע במסקנתו את המשפט המפורסם שלו: "אילו ניתנו לי אומניפוטנטיות עם מיליוני שנים להתנסות, לא הייתי חושב להתפאר באדם כעל תוצאה של המאמצים שלי".
דת השלום והאור האחמדית היא תנועה דתית חדשה משיחית בעלת אופי סינקרטי, שמקורה בתוך המסורת של השיעה התריסרית.
התנועה מתוארת במחקר כתופעה חדשה בעולם הדתות המילנריות ומושכת אליה חסידים במדינות שונות.
בראשה עומד עבדאללה האשם, יליד מצרי-אמריקאי, הטוען כי הוא "קאא'ם אל-מוחמד" – דמות משיחית המבוססת על פרשנות מסוימת למסורת השיעית.
לפי התנועה, האשם ממשיך את דרכו הרוחנית של אחמד אל-חסן, מנהיג עיראקי שטען בשנות ה־2000 כי הוא הימאני הנבואי.
אחמד אל-חסן, מוסלמי שיעי מבצרה, טען בתחילת שנות ה־2000 כי הוא הימאני על פי מסורות שיעיות.
בעקבות קרב נג'ף בשנת 2007 ירד למחתרת, וחסידיו כונו "הדגלים הלבנים".
קבוצה אחרת שהתארגנה סביב עבדאללה האשם כונתה "הדגלים השחורים".
מאז 2015 מציג האשם את עצמו כיורשו של אל-חסן וכמי שקיבל את הסמכתו בצוואה רוחנית.
התנועה התגבשה לקהילה בינלאומית קטנה, הפועלת בעיקר באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
התנועה משלבת יסודות מהתאולוגיה השיעית התריסרית, לצד השפעות ממיסטיקה אסלאמית, זרמים גנוסטיים ואלמנטים של מיסטיקה מערבית.
על פי כתבי התנועה ומחקרה האקדמי, עיקרי האמונה כוללים:
שבע בריתות היסטוריות בין האל לאנושות – מאדם ועד מוחמד – וברית עכשווית המיוחסת לאחמד אל-חסן.
קביעה כי חודש רמדאן חל בחודש דצמבר.
טענה שהכעבה המקורית נמצאת בפטרה ולא במכה.
גישה סובלנית כלפי קהילת הלהט"ב, לפי הצהרות התנועה.
התפיסות הללו אינן מקובלות במסגרת האסלאם המסורתי, ולעיתים נתפסות כסטייה דתית על ידי מוסדות דת מוסלמיים.
לפי ארגוני זכויות אדם, תומכי התנועה נתקלים ברדיפות במדינות שונות, לעיתים בשל תפיסותיה הדתיות השנויות במחלוקת.
ארגון אמנסטי דיווח על מעצרים של חברי התנועה במצרים ועל האשמות בעלות מניע דתי.
דיווחים נוספים על הפרות זכויות נמסרו מתומכים באלג'יריה, איראן, טורקיה, מלזיה ושוודיה.
חוקרי דתות מציינים כי חלק מהטענות המשיחיות של התנועה, כגון זהות הימאני או מקומה "האמיתי" של הכעבה, אינן מקובלות במחקר ההיסטורי של האסלאם.
מספר מחקרים מציינים גם דמיון בין מבנה הסמכות בתנועה לבין תנועות משיחיות אחרות שהתפתחו בשולי האסלאם.
בשנת 2022 פרסמה התנועה את ספרה המרכזי "תכלית החכמים" , הכולל את עיקרי הדוקטרינה שלה.
הספר תורגם לשפות שונות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית וטורקית.
דתיים־לאומיים הוא שם כולל לקבוצה חברתית ודתית בישראל וזרם ביהדות האורתודוקסית עם אידאולוגיית הציונות הדתית ובכלל זה ניהול אורח חיים שומר מצוות לצד השתלבות פעילה בחברה הישראלית ופתיחות כלפי התרבות הכללית המודרנית.
עם זאת, חלק מהדתיים הלאומיים מגלים אדיקות דתית רבה יותר ורואים את המודרנה כסכנה, ואלה מכונים חרדים לאומיים.
בעגה הישראלית קרויים לעיתים הדתיים־לאומיים בשם "סרוגים" או "בני הכיפות הסרוגות", בשל סוג הכיפה שחובשים רוב הגברים בקבוצה.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בספטמבר 2020 הגדירו עצמם כ-11% מתושבי ישראל היהודים כ"דתיים".
עם זאת, במחקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2014 הגדירו עצמם 22% מהנשאלים היהודים כ"שייכים למגזר הדתי-לאומי הן מבחינת ההשקפה והן מבחינת אורח החיים".
לפני הקמת מדינת ישראל, המונח דתיים לאומיים סימן יהודים אורתודוקסים שתמכו במופגן בציונות, ואף ראו בהקמת מדינה ליהודים כחובה הנובעת מתורת ישראל, ואוגדו תחת השם הציונות הדתית, שגם היוותה סיעה וזרם אידאולוגי בתנועה הציונית.
כיום, המונחים "ציונים דתיים" (או "בני הציונות הדתית") ודתיים לאומיים מחליפים זה את זה.
יש המאמינים כי קיימת עדיין אידאולוגיה מרכזית המאחדת את כלל הציונים הדתיים, אחרים טוענים שכבר לא ניתן לדבר על ציונות דתית אחת, שכן יש בה הטרוגניות רבה וזרמים רבים.
החלק השמרני יותר בציבור הדתי לאומי, מכונה "חרד"לים" – חרדים לאומיים (או "תורניים").
תת-מגזר זה מאופיין בהקפדה יתרה על ההלכה ולימוד תורה, ביחס מסויג כלפי תרבות חילונית ולעיתים בתפיסת עולם לאומית וימנית יותר.
מן הצד השני, חלקים ליברליים בציבור הדתי לאומי דוגלים בגישה מתירנית יותר כלפי התרבות החילונית, לרבות השתלבות יחד עם הזרם החילוני בחברה הכללית.
ב-2014 הוערך שאוכלוסיית הליבה של הציבור הדתי-לאומי מנתה כ-10% מהאוכלוסייה היהודית בישראל, וחפפה במידה רבה לאלו שהצהירו על עצמם כ"דתיים" – הקטגוריה הממוקמת בין החרדים לבין המסורתיים והחילונים, במדד העצימות הדתית הרווח – בסקרי הלמ"ס.
12% נוספים, בעיקר מסורתיים, הזדהו אף הם כדתיים-לאומיים אף על פי שאינם נמנים במובהק על הקבוצה.
המחנה הדתי לאומי בישראל מחולק לזרמים רבים, הן דתית והן פוליטית.
מחקר שהתבצע באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2008, מתוך הדתיים לאומיים, המונים כ־700,000 עד מיליון איש (כ־13%-18% מהיהודים בישראל, כ־10% מכלל האוכלוסייה), 28% מזהים עצמם כ'חרדים לאומיים' ותורניים־לאומיים, 45% כדתיים לאומיים, וכ־27% כדתיים לאומיים־ליברלים או דתיים מודרניים.
כ־80% מהדתיים לאומיים מגדירים עצמם מבחינה פוליטית כאנשי ימין, בעוד כ־5% בלבד מזהים עצמם כאנשי שמאל.
בשנותיה הראשונות של המדינה, התגוררו רוב הדתיים לאומיים בשכונות מעורבות עם חילונים.
עם זאת הוקמו גם שכונות ייעודיות למגזר, בהן: כפר אברהם בפתח תקווה, שיכון המזרחי בבני ברק וקריית שמואל בחיפה.
בנוסף, התגוררו חלקים של הציונות הדתית במושבים המשתייכים לאיגוד המושבים של הפועל המזרחי וקיבוצי הקיבוץ הדתי, בעיקר באזור עמק בית שאן, אשקלון וירושלים.
החל מסוף שנות ה־70 של המאה ה-20 החלה להתגבר המגמה של בניית שכונות ייחודיות לבני הציונות הדתית בעיקר על ידי חברת משה"ב.
בנוסף, רבים עברו להתנחלויות החדשות ביש"ע.
כך הפכו אזורים שלמים למעוזים של הציונות הדתית, תופעה שגרמה לדלדול האוכלוסייה הדתית לאומית בחלקים גדולים בגוש דן ובחיפה.
ב־2005 ביצעה ישראל את תוכנית ההתנתקות בה פונו כל יישובי מועצה אזורית חוף עזה ובפרט כל היישובים הקהילתיים בגוש קטיף, ומספר התנחלויות בצפון השומרון.
אזורים אלה היו דתיים ברובם.
שיקום המפונים היה מורכב וארך זמן רב.
מאז ההתנתקות התפתחה מגמה של גרעינים תורניים בערים שאין בהן רוב דתי.
בשלהי שנות ה־90 של המאה ה-20 החלה בנייה מסיבית של מתחמי מגורים לדתיים לאומיים בגבעת שמואל וברעננה לצד המשך הבנייה בפתח תקווה ובירושלים.
במקביל החלה מגמה מסוימת של מעבר דתיים לאומיים לערים שבהן רוב חילוני ולעיירות הפיתוח.
ישנם דתיים לאומיים שגרים בערים או יישובים בעלי רוב שאינו דתי, חלקם במסגרת גרעינים תורניים.
גרעינים אלה מתרכזים בדרך כלל סביב ישיבה מסוימת, או סביב מרכז אחר.
גרעינים אלה קמו במספר רב של ערים ויישובים בארץ, והגדול שבהם הוא גרעין אלישיב שבלוד.
שורשי הזרם הדתי-לאומי מצויים כבר במאה ה-19 אז בראשית תנועת ההשכלה, הובילו רבנים כגון הרש"ר הירש תפיסה של "תורה עם דרך ארץ" ויחס חיובי ולא מתבדל כלפי הסביבה והמודרנה.
בהמשך, התחזקות התנועת הציונית חידדה את ההבדלים שבין הדתיים שתמכו בעליה אקטיבית לארץ ישראל, לבין היהדות החרדית שברובה התנגדה לה.
אחת מהופעותיה הפוליטיות הראשונות של התארגנות דתית־לאומית מאורגנת היא תנועת הציונות הדתית, שנתארגנה כסיעה בתוך התנועה הציונית מיסודו של הרצל, ועוד קודם לכן בשמות אחרים במסגרת חובבי ציון.
בהמשך שינתה התנועה את שמה לתנועת "המזרחי", שנוסדה ב־1902 על ידי הרב יצחק יעקב ריינס בצפון-מזרח אירופה.
בראש המנהיגים הרוחניים הידועים ביותר של היהדות הדתית־לאומית לדורותיה נמצא הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מייסד הרבנות הראשית לישראל וישיבת מרכז הרב הנחשבת לספינת הדגל המובילה במרכז הציבור הדתי לאומי.
להגותו של הרב קוק השפעה מכרעת על עיצוב השקפת העולם של הזרם.
לאחר קום המדינה הובילו את הציבור הדתי־לאומי בנו־תלמידו, הרב צבי יהודה הכהן קוק, והרב משה צבי נריה, ממקימי תנועת הנוער "בני עקיבא", אשר חרתה על דגלה שילוב תורה ועבודה והשתלבות במערכות המדינה.
ב־1955 התאחדה מפלגת "המזרחי" עם "הפועל המזרחי" למפלגה חדשה בשם מפד"ל - מפלגה דתית לאומית.
ראשיה הבולטים במהלך השנים היו ד"ר יוסף בורג, זרח ורהפטיג, חיים משה שפירא, זבולון המר, הרב יצחק לוי, תא"ל אפי איתם וזבולון אורלב.
לאחר מלחמת ששת הימים הפך המחנה הדתי לאומי ליותר אקטיביסטי.
בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, ישיבת מרכז הרב ותנועת גוש אמונים, פעלו דתיים לאומיים רבים למען הקמת התנחלויות בגולן וביהודה שומרון ועזה.
לאחר המהפך בבחירות 1977 הסתיימה השותפות ההיסטורית רבת השנים בין המפד"ל לבין מפא"י ומפלגת העבודה, והחלה ברית חדשה בין הדתיים הלאומיים ומחנה הימין בישראל.
המפד"ל והמפלגות שהמשיכו את דרכה תמכו ביישום הרעיון של התיישבות בארץ ישראל השלמה.
תלמידיו של הרב צבי יהודה קוק הפכו לגורם מוביל גם בחינוך ובהובלת הציבור הציוני־דתי.
הם הצטרפו כרבנים וכמורים במוסדות החינוך של הציונות הדתית, הקימו ישיבות ואף תפסו את מקומם כרבני ערים.
תהליך זה אופיין בהקמה נרחבת של ישיבות תיכוניות וישיבות קטנות, אולפנות, ישיבות ההסדר, ישיבות גבוהות, מכינות קדם צבאיות וגרעינים תורניים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה ישיבת הר עציון, בראשות הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין.
הם הובילו קו מתון יותר מבחינה מדינית ופתיחות רבה יותר בנושאים כמו אקדמיה ומעמד האישה.
גם בוגרי ישיבה זו והמוסדות שהוקמו ברוחה נטלו מקום מרכזי בציונות הדתית.
ארגונים רבים מקדמים את ערכי היהדות הדתית־לאומית לגווניה.
תנועת הנוער הדתית־לאומית העיקרית היא בני עקיבא, שנתמכה היסטורית על ידי המפד"ל.
מלבדה קיימות גם התנועות עזרא, אריאל והצופים הדתיים.
קיימים גם מעט גופים דתיים לאומיים להחזרה בתשובה: ישיבת מכון מאיר ומכון אורה, וישיבת אש קודש, תנועת מעייני הישועה הפועלת בעיקר בהפצת מידע וראש יהודי הפועלת על ידי מרכזים ברחבי הארץ.
מוסדות החינוך המאפיינים את הציבור הדתי לאומי הם ישיבה תיכונית, ישיבה קטנה לאומית, אולפנה, ישיבת הסדר, ישיבה גבוהה ציונית, מכינה קדם צבאית, מדרשה תורנית לנשים וגרעין תורני.
רשתות חינוך מרכזיות הן מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא ורשת צביה.
לאחר מיזוג מפלגת המזרחי עם הפועל המזרחי והקמת המפד"ל, המפלגה הדתית לאומית העיקרית הייתה המפד"ל שהייתה בשיא כוחה (כ־12 מנדטים) מהקמתה בשנת 1955 ועד שנת 1981. בשנת 1981, בעקבות ייסוד מפלגת תמ"י, ירד ייצוגה ל־6 מנדטים, ומאז המשיך כוחה לרדת עקב התפצלות קולות הציבור הדתי־לאומי בין המפלגות השונות.
החל משנות ה־70 מיצבה את עצמה המפד"ל כמפלגת ימין מובהקת, כשלצידה נוצרו גופים בעלי זיקה דתית־לאומית, כגון תקומה והאיחוד הלאומי, ומפלגת עוצמה יהודית - מפלגות ימין דתיות שאף פנו לכיוון יותר נִצי.
עם זאת קיים גם מיעוט דתי־לאומי, אשר מסתייג מעמדה פוליטית זו ומההדגשה של ההתיישבות בארץ ישראל, כמו גם מחוסר הליברליות והשמרנות הדתית - גופים מעין אלו הם מפלגת מימד שהקים הרב יהודה עמיטל, תנועת ציונות דתית ריאלית ועוד.
עם זאת, לא כל הציבור הדתי לאומי מצביע למפלגות מגזריות, וישנן מפלגות נוספות שבהן נציגים דתיים לאומיים.
בדצמבר 2008 שינתה המפד"ל את שמה למפלגת הבית היהודי.
ב־2012 נבחר נפתלי בנט לראשות מפלגת הבית היהודי.
בבחירות לכנסת ה־19 התאחדו מפלגות הבית היהודי והאיחוד הלאומי - תקומה לרשימה משותפת שזכתה להישג של 12 מנדטים, המשחזר את ימי השיא של מפד"ל ההיסטורית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרשו חברי הכנסת נפתלי בנט ואיילת שקד למפלגת הימין החדש, מפלגה משותפת לחילוניים ודתיים.
'הבית היהודי' בראשות הרב רפי פרץ התאחדה עם האיחוד הלאומי בראשות בצלאל סמוטריץ' ועוצמה יהודית בראשות איתמר בן גביר לרשימה בשם 'איחוד מפלגות הימין'.
בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 התאחדו האיחוד הלאומי והבית היהודי עם הימין החדש תחת השם 'ימינה'.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוקמה מפלגת נעם, מפלגה המזוהה עם ישיבת הר המור, ופרשה יומיים לפני הבחירות.
בבחירות לכנסת ה-24 רצה רשימת הציונות הדתית בראשות בצלאל סמוטריץ' ובתוכה בין היתר מפלגת נעם.
"הבית היהודי" פרשה מהתמודדות בבחירות אלה.
החל מבחירות אלה מפלגת האיחוד הלאומי - תקומה מיתגה את עצמה בשם "הציונות הדתית".
בראש ממשלת ישראל השלושים ושש שהושבעה ב-13 ביוני 2021 עמד נפתלי בנט ממפלגת ימינה, והוא ראש הממשלה הראשון שהוא דתי-לאומי ובן הציונות הדתית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 קיימה מפלגת הציונות הדתית פריימריז, שמטרתו הייתה לתת את השליטה במפלגה בידי הציבור.
המפלגה התאחדה עם עצמה יהודית ונעם, והרשימה קיבלה מספר שיא של 14 מנדטים.
באוגוסט 2023 הבית היהודי בראשות חגית משה התמזגה עם מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה (הידועה בשם "הציונות הדתית"), ונקבע כי שם המפלגה ישונה ברשם המפלגות והיא תקרא מעתה 'מפלגה דתית לאומית – הציונות הדתית'.
לאחר המיזוג נותרו שתי מפלגות עיקריות במגזר הסרוג: מפלגת עוצמה יהודית בראשות איתמר בן גביר, ומפלגת הציונות הדתית - מפד"ל בראשות בצלאל סמוטריץ'.
יש המסבירים את החילוק בין המפלגות ביצירת מפלגה מזרחית לצד מפלגה בעלת אופי אשכנזי, כעין ש"ס ויהדות התורה בציבור החרדי.
סוגיות במחלוקת בחברה הדתית לאומית
החברה הדתית לאומית חלוקה גם בשאלות מוסריות, פוליטיות, חברתיות והלכתיות עקרוניות.
נהוג לתלות את הסיבה להיווצרות מחלוקות אלו בדואליות הנורמטיבית המאפיינת את השקפת העולם הדתית־לאומית, הדוגלת בדת מחד ובערכים כלליים מאידך; ולא רק, אלא רואה בהם ערכים שמשלימים אחד את השני; אך גם רואה צורך ליצור ביניהם שילוב ראוי, כל אחד על פי שיטתו.
מאז הקמת ההתנחלויות בשנות ה־70 של המאה ה־20 אירעו גם מספר מקרים של עימותים של דתיים לאומיים עם מדיניות השלטון על רקע ויכוחים אידאולוגיים־פוליטיים כדוגמת תוכנית ההתנתקות ופינוי מאחזים, שהגיעו לעימותים מילוליים קשים ואף פיזיים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים החל זרם מוגבר של דתיים לאומיים להתגייס ליחידות קרביות בצה"ל.
לצורך עידוד ההתנדבות וחיזוק הזהות הדתית של המתגייסים לשירות מלא הוקמו מכינות קדם־צבאיות תורניות מכשירות מבחינה רוחנית דתיים לאומיים לשירות מלא בצה"ל ומעודדות אותם לתרום ככל האפשר.
לאבי המכינות נחשב הרב אלי סדן, שהקים את המכינה הראשונה, מכינת בני דוד ביישוב עלי.
במקביל, נפתחו ישיבות הסדר רבות, המשלבות שירות קרבי מקוצר עם לימוד תורני.
עקב צעדים אלה, גדל אחוז החיילים הדתיים לאומיים המשרתים ביחידות הקרביות של צה"ל.
השירות הצבאי הפך לרכיב מכונן בדמותו הרוחנית והחברתית של הצעיר הציוני הדתי.
מנתונים שפורסמו על המחזור שסיים את לימודיו ב-2019, עולה ש-62% מבוגרי החינוך הממלכתי-דתי התגייסו לשירות קרבי.
בקרב תלמידי ישיבות ההסדר אחוזי ההתגייסות לשירות קרבי עומדים על כ-80%,
כיפות סרוגות הם חלק ניכר בשדרת הפיקוד הזוטרה והבינונית של היחידות הקרביות בצה"ל, ויש להם נוכחות מוגברת ביחידות המובחרות.
מנתונים שפורסמו בתחילת המאה ה־21 עולה כי מספרם של חובשי הכיפות בוגרי קורס קצינים עומד בין 20–31 אחוזים.
בשנת 2015 כ-37.6% ממסיימי קורס קציני חי"ר היו בוגרי החינוך הממלכתי-דתי.
המכינה קדם-צבאית בני דוד ביישוב עלי בהרי בנימין, נחשבת לסמל למכינות הקדם-צבאיות ולציונות הדתית.
26 מבוגרי המכינה נהרגו בשירותם בצה"ל ובפעולות איבה, בהם רועי קליין בעל עיטור העוז, עמנואל מורנו - סא"ל מסיירת מטכ"ל, אלירז פרץ והדר גולדין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרגו 20 בוגרים מהמכינה.
סמל נוסף לתרומה משמעותית לביטחון המדינה הוא ישיבת ההסדר ירוחם, שבמהלך מלחמת חרבות ברזל, נהרגו עשרה מתלמידיה ובוגריה.
רס"ל במיל' בן זוסמן בוגר החינוך הציוני־דתי – תיכון הימלפרב בירושלים, שנפל במלחמת חרבות ברזל כתב צוואה ברוח דבריו של טרומפלדור:
גם סוגיית השירות המשותף והשילוב הראוי, וכניסתן של נשים לתפקידים קרביים יצרו מתח בין חלק מהמשרתים הדתיים, בעיקר אלו השמרנים יותר, לבין צה"ל.
מנתוני אגף כח אדם בצה"ל עולה, כי מקרב תלמידי החינוך הממלכתי-דתי שנולדו בשנת 2001 התגייסו 83% מהתלמידים, בעוד שיעור תלמידי החינוך הממלכתי שהתגייסו לצה"ל עמד על 88%.
ה' היא האות החמישית באלפבית העברי, ושמה ה"א (הֵא).
ה' היא אחת מארבע אותיות אהו"י, שהן אמות הקריאה.
ה' משמשת אם קריאה במרבית המקרים שבהם היא מופיעה בסוף מילה.
כאשר מופיע מפיק בהּ' בסוף מילה, וכאשר היא מופיעה שלא בסוף מילה, היא נהגית כמו האות H במילה האנגלית לדוגמה hot.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ה' נמנית עם ארבע האותיות הגרוניות: אהח"ע.
מבחינה פונולוגית היא מייצגת עיצור סדקי, חוכך, אטום (/h/ :IPA).
רבים מדוברי העברית החדשה אינם מבטאים את האות ומבטאים רק את התנועה שבה האות מנוקדת ובסוף מילה היא תמיד לא נהגית (גם ה"א מופקת).
יש לשים שהה"א במילים כמו "אַחֲרֶיהָ" היא מנוקדת ויש להגות אותה.
בניגוד למה שחושבים השמטת ה"א היא לא תופעה חדשה או נובעת מעצלנות או מדיבור מהיר ולא מוקפד והיא כנראה מעולם לא נהגתה בעקביות בעברית הישראלית והיא לא באמת חלק מהפונולוגיה שלה.
אפשר לשמוע זאת בסרטים ישנים.
כבר בספרו "המבטא העברי" מ-1930 מזהיר זאב ז'בוטינסקי את הקוראים מבליעת הה"א ומפנה את האזהרה לדוברי הרוסית ולדוברי יידיש מפודוליה ומבסרביה.
הוא גם טוען שאין כמעט אחד בארץ שמבטא פתח גנובה לפני ה"א כהלכה.
יצחק אבינרי בספרו "יד הלשון" שיצא לאור ב-1964 כתב על דוברים שהוגים "זעיר" ו"זהיר", "נהם" ו"נאם" אותו דבר.
גם על סוגיית "אפעלה" או "הפעלה" כתב ב-1946 "ובכלל, מה הרוחנו על ידי חלוף הא באלף, מלבד קצת בלבול-מח.
אין בזה אלא מעין מתן הכשר למבטא המשובש, שהרי בדבור בין כה וכה אין אנו מבחינים, "ברוך השם", בין הא לאלף, ונמצא שכל אותה התגלית וה"אמצאה"- אינה אלא יגיעת שוא: בדבור אין מעשה "המהפכה" הזאת מורגש כלל...".
גם אבא בנדויד דרש מאורחים ב"קול ישראל" הגיית ה"א, מה שלא היה נדרש אילו הייתה נהגית בציבור.
ראובן סיוון הגדיר את ההשמטה כמכת מדינה ודוד ילין חשב שהיא נובעת משמיעה לא מפותחת.
בישיבה על שיבושי לשון בכנסת מ-1976 נאמר: "באספת הייסוד של הסתדרות המורים בשנת תרס"ג הוחלט לאמץ את המבטא הספרדי מפאת צילצולו הנעים לאוזן.
אנו זנחנוהו לחלוטין ואיננו מבחינים כבר בין ע' לא'.
אבל בזה לא נעצר הדבר.
הגיעו הדברים עד כדי כך שדוברים מעל הבמות ומעל הדוכנים אינם מבחינים בין ה' לא'." ציטוט זה מעיד שגם השכבה המשכילה לא ביטאה ה"א.
חלק מהאשכנזים לא הגו ה"א (המילה "מוהל" לדוגמה נהגית [ˈmɔɪ.əl]) וגם ספרדי הבלקן לא הגו אותה בהשפעת הלדינו וייתכן שבגלל זה האות מושמטת בעברית ישראלית.
כיום ניתן לשמוע אותה בעיקר אצל ערבים ויהודים עולים מצפון אמריקה וגם אצלם לא בעקביות.
ראיה לכך שהעיצור זר לעברית כיום, היא ההשתהות שניתן לשמוע אצל דוברים כאשר נדרש מהם לבטא ה"א במילים הומופוניות ובמילים לועזיות.
בכך הם כאילו מכינים את השומע לה"א שעומדת להישמע כדי שלא להישמע מוזרים לאוזן הישראלית.
ה' ("הַוְ"/"הְלּ"=הילול) באלפבית הפרוטו-כנעניה' באלפבית הפיניקיה' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ה' בערך E4, ובקוד יוניקוד היא מיוצגת בערך 05D4.
בקוד מורס מיוצגת האות ה' באמצעות הרצף: --- (קו קו קו).
הוא ייצוגה של האות ה' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ה' באמצעות המילה "הגר".
באיתות בדגלי סמפור ה' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה צפון-מזרחה.
בגימטריה ערכה 5, ובהתאם לכך יום ה' הוא יום חמישי וכיתה ה' היא הכיתה החמישית בבית הספר.
כאשר האות ה' מופיעה בראש תאריך עברי, פירושה 5,000, למשל: שנת ה'תשס"ה היא השנה ה-5765 בלוח העברי.
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ה' היא כ־8.18% מכלל אותיות האלפבית העברי.
האות ה' משמשת כקיצור של השם המפורש של אלוהים, ומבוטאת השם כתחליף למילה אדונָי או יהוה, בקרב אלו המעדיפים לא להגותה בשיחת חולין מטעמים דתיים.
היא משמשת גם כקיצור של המילה "האדון".
בקבלה מסמלת האות ה' את העולם הזה ואת הניסויים והפיתויים שבו.
האות ה' היא אחת מאותיות השימוש, והיא מצטרפת למילה במשמעויות שונות, התלויות בהקשר:
ה"א הידיעה: מציינת שמדובר בעצם מסוים, ידוע, למשל "הילד" לעומת "ילד".
ה"א השאלה: מופיעה בראש משפט שאלה, למשל במשפט הידוע: "הרצחת וגם ירשת?"
ה' המצטרפת בסוף שמו של מקום קרויה "ה"א המגמה", והיא מציינת תנועה בכיוון זה, למשל: ירושלימה = אל ירושלים.
דַּתְיָה בן דור (נולדה ב-27 ביולי 1944) היא סופרת, תסריטאית, מחזאית, משוררת, מלחינה וצלמת ישראלית.
יצירותיה ראו אור בספרים, תקליטורים, קלטות וידאו, תוכניות טלוויזיה, על במת התיאטרון ובמשחקי מחשב ונלמדות במערכת החינוך ובאקדמיה.
דתיה בן דור נולדה באלכסנדריה שבמצרים ועלתה לישראל עם הוריה בגיל שנה וחצי.
היא גדלה בשכונת יד אליהו בתל אביב ואחר כך ברמת גן, והייתה חניכה ומדריכה בצופי רמת גן.
למדה במדרשה למחנכים למוזיקה ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עסקה בחינוך מוזיקלי במשך 11 שנים.
בשנת 1976 החלה בן דור לכתוב תסריטים, שירים ולחנים לתוכניות הגיל הרך של הטלוויזיה החינוכית.
בין השנים 1983–1987 כתבה לתוכנית "רחוב סומסום", ובשנת 2000 לתוכנית "עץ הפטפוזים".
בשנת 2009 כתבה 43 פינות שטוזים קצרצרות באנימציה לערוץ "ילדות ישראלית" (מבית ערוץ "הופ!").
ב-1986 עלה המחזה שכתבה "עיגול ועוד משולש בריבוע" שביים אבישי גרינפילד, בהפקת מוזיאון תל אביב.
ב-1993 הוצג המחזה שכתבה, "נפילתו ועלייתו של המלך אַרְכִיסְפֶּקְטְרוּם היפּוֹטֵטוּס הראשון ובקיצור ססגוניה", בהפקת תיאטרון הספרייה ובבימויו של אבי מלכה.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2006 עלה המחזה שוב, בבימויו של רפי ניב, בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער.
ב-2000 עלה המחזה על בימת התיאטרון הלאומי של טאלין, בירת אסטוניה, וב-2005 בתיאטרון היהודי "קשת" בסופיה, בירת בולגריה.
ב-1994 עלה המחזה שכתבה "מחסן השטוזים של דתיה" בבימויו של יאקי מחרז, בהפקת נאווה הפקות.
ההצגה אומצה על ידי תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-1995 עלה מופע תיאטרון-מחול שכתבה "סיפור יוצא במחול", בבימויה, בהפקת נאווה הפקות.
ב-1996 עלו המחזות שכתבה "תווים שובבים" שביים רפי ניב ו"ילדה זה לא עציץ", שמחזהו זכה בציון לשבח בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, בבימויו של אבישי גרינפילד, בהפקת "נאווה הפקות".
בשנת 1997 עלה המחזה הקונצרטנטי שכתבה וביימה "חלום ליל קיץ" - גרסה לילדים למחזהו של ויליאם שייקספיר, המתלווה ליצירה המוזיקלית "חלום ליל קיץ" מאת פליקס מנדלסון, בביצוע התזמורת הקאמרית הישראלית, בהשתתפות המקהלה הקאמרית רמת גן והשחקן גדי פור.
בשנת 2001 השתתפה בפיתוחה של תוכנית הלימודים "תפור עלי - ממלכה של בריאות בגן הילדים" ובכתיבת תכניה.
משירי הילדים שכתבה והלחינה: "מי שטוב לו ושמח", "אני תמיד נשאר אני", "ארץ ישראל שלי יפה וגם פורחת", "שיר לחודש תשרי", "איך זה להיות עץ", "קיפוד על הזקן", "כך נולד הצבע".
כמו כן כתבה גרסאות עבריות לשירי הפתיחה לסדרות "בזיק ויויו", "הקטקטים", "פינוקיו" ועוד.
קלטות הווידאו/DVD, להן כתבה את התסריטים, השירים והלחנים: "מחסן השטוזים של דתיה", "גינת השטוזים של דתיה", "מי שטוב לו ושמח כף ימחא - שירי משחק של דתיה בן-דור", "אותיות מצחיקות", "דגדוגים", "הגוגונים ודתיה גם".
בפברואר 2011 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי חלקים ניכרים מהספר "חכמים בדרך" שהוציאה בן דור הועתקו על ידה מהספר "בצעד שקול" שהוציאה אסתי עצמוני, וכי בן דור התעלמה מזכויות יוצרים והפרה הסכם כתוב.
היא חויבה לשלם לעצמוני פיצויים בסך 150 אלף ש"ח.
בשנת 2014 יצרה את המשחק הדיגיטלי (אפליקציית משחק לאייפון ולאייפד) "שְׁטוּזִכָּרוֹן", המבוסס על המצאתה הספרותית - "שְׁטוּזִים" (שטויות בחרוזים).
בן דור אלמנה, אם לבן ובת וסבתא לשלושה נכדים.
הספר "ככה זה בעברית" נבחר כספר האהוב על תלמידי כיתות א'- ג' ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט.
הספר "סבתא מינה מבנימינה" נבחר כספר האהוב ביותר על ילדי הגן ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תש"ע.
הספר "זבוב זבוב מה אתה יכול?" נכלל בתוכנית "מדף הספרים הביתי שלי" לילדי הגנים.
הספר "יום ששי של יויו" נכלל בתוכנית "ספריית פיג'מה" וחולק בגני ילדים בתשע"ד.
הספר "ארץ ישראל שלי יפה וגם פורחת" נכלל במצעד הספרים ע"ש מרים רות תשע"ה.
בשנת 2013 הנפיק השירות הבולאי הישראלי בול המוקדש לשירה "אני תמיד נשאר אני", במסגרת סדרת הבולים "מוזיקה ישראלית שירי ילדים".
פרס יפן - "הוזו בונקה" 1985: התוכנית "קופסאות" שכתבה לצד אילנה לופט לסדרה "פרפר נחמד" זכה בפרס ראשון לתוכניות טלוויזיה חינוכיות לגיל הרך.
פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1993 להצגה "נפילתו ועלייתו של המלך אַרְכִיסְפֶּקְטְרוּם היפּוֹטֵטוּס הראשון ובקיצור ססגוניה".
מתוך נימוקי השופטים לפרס: .
ציון לשבח למחזה "ילדה זה לא עציץ" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1996.
פרס הבמה לילדים ונוער להצגת השנה לשנת 2006–2007 להצגה "נפילתו ועלייתו של המלך אַרְכִיסְפֶּקְטְרוּם היפוֹטֵטוּס הראשון" ("ססגוניה").
פרס "ספר זהב" לשנת 1996 לספר "דגדוגים".
בשנת 2010 זכתה בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומתה רבת-השנים לתחום היצירה לילדים.
פרס ביאליק למפעל חיים בספרות ילדים, 2012 - .
תחרות כתיבה של אגודת הסופרים באוקלהומה 2013 - ציון לשבח למחזה "נפילתו ועליתו של המלך ארכיספקטרום היפוטטוס הראשון".
פרס "ספר זהב" לשנת 2016 לספר "ספר השטוזים של דתיה".
פרס "ספר זהב" לשנת 2016 לספר "אותיות מצחיקות".
פרס "ספר זהב" לשנת 2016 לספר "בית משותף".
פרס "ספר פלטינה" לשנת 2016 לספר "חרוזים טעימימים".
בשנת 2017 החלה לעסוק באמנות הצילום תוך למידה עצמית.
את יסודות הצילום למדה בסדנת צילום למתחילים של אדמה יוצרת, בהנחיית יואל שתרוג.
2018 - "שערי שמים" - גלריית פרג' לאמנות, היכל התרבות נתניה, קריית הממשלה תל אביב.
2019 - "שערי שמיים", קריית הממשלה תל אביב
2021 - "כי גרים הייתם", פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-9 - PHOTOIS:RAEL
2022 - "כי גרים הייתם", תיאטרון ירושלים.
2022 - "הנני", פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-10 - PHOTOIS:RAEL
2024 - "אימפרוביזציות", פסטיבל הצילום הבינלאומי ה-11 - PHOTOIS:RAEL
בדקדוק של השפה העברית, ה"א הידיעה או ה"א היידוע היא האות ה' כאשר היא משמשת כתווית יידוע לשם עצם או לשם תואר.
הוספת המורפמה התחילית הַ־ לפני שם עצם היא הדרך העיקרית לציין ששם העצם הוא מיודע, כלומר, שבהקשר שבו מדברים הוא מובחן מעצמים אחרים הדומים לו.
למשל, במשפט "השולחן שלפנינו איננו סתם שולחן" מיודעת המילה הראשונה "השולחן" בה"א הידיעה, ומבחינה את השולחן שבו מדובר משאר השולחנות (הצורה "סתם שולחן" מציגה שימוש בתווית אי־יידוע, או תווית סיתום, שהיא היפוכה של תווית היידוע).
דרכים נוספות ליידוע בעברית הן שימוש בשם עצם פרטי ("משה איננו ככל הילדים"), שימוש בכינוי קניין ("ביתי הוא היפה שבבתים") או שימוש בכינוי רומז ("ילד זה").
חלק מן הדרכים הללו מוציאות זו את זו, במובן זה שאי אפשר להשתמש בשתיים מהן בו־זמנית, למשל אי אפשר לצרף ה"א הידיעה לשם עם כינוי קניין ("הביתי") או לשם עצם פרטי ("המשה", למעט חלק משמות המקומות: "הירקון", "האוורסט").
משערים שהשימוש בתווית יידוע הוא חדש יחסית בתולדות השפות השמיות.
הראיה העיקרית לכך היא שתווית היידוע שונה משפה לשפה: למשל, בעברית מושג היידוע באמצעות התחילית הַ־, בערבית באמצעות התחילית ال־, בארמית באמצעות הסופית ־ָא, ואילו באכדית לא קיים כלל יידוע.
לפיכך סבורים שבפרוטו-שמית לא היה קיים כלל יידוע.
בתוך תולדות העברית המקראית עצמה מתברר שבלשון השירה המקראית, המשמרת סימנים רבים של קדמות, מועט מאוד השימוש בה"א היידוע לעומת לשון הפרוזה הרגילה (למשל, בשירת הים "אמר אויב...
אחלק שלל" - ולא "אמר האויב...
אחלק השלל"), ועל פי זה משייכים החוקרים את הופעתה של ה"א הידיעה בעברית לתקופת בית ראשון.
על פי הדגש החזק המופיע בדרך כלל בעיצור שאחרי ה"א הידיעה היו ששיערו שצורתה הקדומה היא הַלְ־ או הַנְ־, בדומה לערבית, אך כיום הנטייה היא שלא לקבל השערה זו ומייחסים את הדגש לצורך בשמירת התנועה מפני היחטפות.
הביטוי "בה"א הידיעה" משמש בעברית של ימינו כהמחשה להצטיינות מיוחדת, למשל "מילון זה הוא המילון בה"א הידיעה לשפה העברית".
העצם הספציפי שאליו רומזת ה"א הידיעה תלוי לעיתים בסביבה שבה נמצא הדובר.
הכינוי "הרב", ללא ציון של שם לאחריו, מרמז לרבו המובהק של הציבור שאליו משתייך הדובר.
בציבורים מסוימים של הזרם הדתי לאומי "הרב" הוא הרב קוק, ובציבורים מסוימים של הזרם החרדי זהו הרב סולובייצ'יק.
באופן דומה, כאשר חייל בפיקוד הצפון מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הצפון, וכאשר חייל בפיקוד הדרום מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הדרום.
ה"א הידיעה שימשה בתחילה לשימוש דאיקטי – ככינוי רומז.
שימוש זה נשתמר בצורות זמן אחדות כמו "היום", "השבוע" וכדומה שמשמעם היום הזה, השבוע הזה.
מאוחר יותר קיבלה ה"א הידיעה גם תפקיד אנאפורי כמצביע לאחור.
למשל במשפט "אכלתי תפוח, התפוח היה טעים".
ה"א הידיעה ממלאת תפקיד של הביטוי "הזה" או "ההוא".
רק בשלב האחרון של ההתפתחות הפכה ה"א הידיעה לתווית שמציאותה במשפט מחויבת: למשל במשפט הקודם, לא ניתן לומר "אכלתי תפוח, תפוח היה טעים" ללא ה"א הידיעה.
(תהליך דומה אירע גם בשפות הרומאניות, שבהן היידוע התפתח ממילות רמז בלטינית, שפה שלא היה בה יידוע).
משום שה"א הידיעה היא אות שימוש המצטרפת לתחילתה של מילה שלמה, הסרתה תשאיר מילה שלמה באותה משמעות ורק לא מיודעת.
אך אם האות ה' הייתה חלק מהמילה עצמה ולא מוספית לא תישאר מילה שלמה לאחר הסרתה.
לדוגמה - הסרת האות ה' במילה "הבלון" תשאיר מילה שלמה "בלון" ולכן מדובר בה"א הידיעה.
לדגש החזק שאחרי ה"א הידיעה יש נטייה להישמט כשהוא בא באות שוואית, בעיקר באותיות י', מ', ל' ואחרות (הַיְלָדִים, הַמְדַבְּרִים, הַלְוִיִּם).
כאשר באה לפני ה"א הידיעה אחת מאותיות השימוש בכ"ל, נבלעת ה"א הידיעה: בַּבַּיִת.
היבלעות זו אינה מתרחשת ליד ו"ו החיבור: וְהַבַּיִת, מ"ם השימוש: מֵהַבַּיִת ושי"ן הזיקה: שֶהַבַּיִת.
טבלת סיכום לניקוד ה"א הידיעה:
כל הכללים האלה נכונים בדרך כלל בעברית מקראית, אף כי גם בה יש להם חריגים.
בעברית הישראלית המדוברת מוּבעת בדרך כלל ה"א הידיעה בתנועת a גם כאשר לפי הכללים היא מנוקדת בסגול.
הכלל בעברית הקלאסית הוא שבצירוף שם שאיננו סמיכות הבא ביידוע, מצורפת ה"א הידיעה לשני חלקי הצירוף, למשל "הבית הגדול", ולעומת זאת בצירוף סמיכות באה ה"א הידיעה בסומך ולא בנסמך, למשל "בית האיש".
אולם לשני חלקיו של כלל זה יש חריגים: בעיקר בלשון חז"ל מצויים צירופי שם שאינם סמיכות המיודעים רק ברכיב השני, כמו "שער העליון" או "כנסת הגדולה", וכן מצויים במקרא צירופי סמיכות שבהם מיודע גם הנסמך, כמו "הָעֲבֹתֹת הַזָּהָב" (שמות ל"ט), "הַסֵּפֶר הַמִּקְנָה" (ירמיהו ל"ב).
בעברית הישראלית המדוברת יש נטייה ליידע את הסמיכות כולה בבת אחת, כגון "הבית־ספר".
האקדמיה ללשון העברית מכירה במקרים מסוימים בכשרותה של צורה זו, והיא מתירה ליידע צירוף של פועל בצורת בינוני עם תיאור פועל בתחילת הצירוף: היושב־ראש, העורך־דין.
דתות דְהַרמיות או דתות הודיות הן משפחה של דתות שמקורן בתת-היבשת ההודית.
משפחה זו כוללת את ההינדואיזם
ואת שלוש הדתות שצמחו ממנה: בודהיזם, ג'ייניזם וסיקהיזם.
דתות הדהרמה הן אחת מתוך שתי האסכולות העיקריות של דת בעולם כיום, לצד דתות אברהמיות.
התאולוגיה והפילוסופיה של הדתות הדהרמיות מתמקדות במושג הדהרמה (Dharma), מונח בסנסקריט המציין "צו קבוע, חובה, חוק", במיוחד במובן הרוחני של "חוק טבע, מציאות".
רוב השפעתן של דתות אלו הוא בתת-היבשת ההודית, מזרח אסיה ודרום מזרח אסיה, והן בעלות השפעה גם בחלקים אחרים בעולם.
דתות דהרמיות אלו קשורות זו בזו באופן הדוק.
מקורן של הדתות הדהרמיות, ובעיקר ההינדואיזם, הוא בדת הוודית של ההינדו-איראנים, שייסדו את הציוויליזציה הוודית – אחת התרבויות העתיקות בהודו ובעולם.
הציוויליזציה נקראת וודית על שם ארבע הוודות — רִיג ודה, יָאג'וּר ודה, סָאמָה ודה, ואַתְהַרְוָה ודה — שמרכיבות את הטקסט הקדוש להינדואיזם.
שורשי המנהגים של הדת הוודית הם בדת ההינדו-איראנית אריאן, שממנה צמחה גם האמונה הזורואסטרית.
המייסדים של כל הדתות הדהרמיות היו הינדים רבי השפעה שחקרו והתמקדו בהיבטים מסוימים של ההינדואיזם כדי ליצור מערך אמונות מובחן.
ה"א השאלה (גם: ה"א הַתֵּמַהּ), בדקדוק עברי, באה בראש מילת שאלה במשפט שאלה ומשמשת לציון שאלה או תמיהה.
לרוב, מצטרפת ה"א השאלה לפועל או לשם עצם.
השימוש בה"א השאלה אינו רווח בעברית מודרנית וכדי לשאול מסתפקים בשינוי הטון.
במשלב גבוה אומרים "האם", "כלום" ו"וכי".
עם זאת, השימוש נפוץ מאוד בעברית מקראית.
ב־1930 כתב על כך הלשונאי יצחק אבינרי:
ניקודה היסודי של ה"א השאלה הוא בחטף פתח, למשל: "הֲראית איזה יופי?".
לפני האותיות אהח"ע בלתי קמוצות ולפני שווא או חטף, ניקודהּ פתח, למשל: "הַעולים אתם?", "הַשְמעתם?".
לפני אהח"ע קמוצות ובלתי מוטעמות, ניקודהּ סגול, למשל: "הֶהָיתה כזאת?".