tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלחתו של סאנצ'ס הביאה לו אהדה רבה בעיר הולדתו, אוביידו, ונבנה לכבודו פסל בעיר.
סאנצ'ס נולד ב-5 בפברואר 1978 באוביידו.
סאנצ'ס הפך למקצוען ב-2000, עם הצטרפותו לקבוצת אוסקלטל–אוסקדי.
ב-2002, פתח סאנצ'ס בפורטוגל כשהתחרה בוואלטה או אלגארבה וסיים שני.
בחודש מרץ, התחרה בפריז - ניס וסיים במקום ה-12 ובאפריל סיים במקום ה-10 בוואלטה אל פאייס ואסקו.
ביולי, השתתף לראשונה בגרנד טור כאשר נבחר לטור דה פראנס, אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-12.
את 2003, פתח עם מקום 12 בוואלטה אה אנדלוסיה.
לאחר מכן סיים שני בטור דו האו ואר.
במרץ סיים במקום התשיעי בפריז - ניס.
בוואלטה אל פאייס ואסקו, סיים לראשונה על הפודיום כשסיים במקום השלישי, 23 שניות מאיבן מאיו המנצח.
לאחר מכן התחרה במרוץ החד יומי "קלאסיקה פרימאוורה" וסיים שני.
בהמשך אפריל התחרה לראשונה במונומנט, כשהתחרה בלייז'–בסטון–לייז' וסיים במקום השישי.
לאחר מכן התחרה ב"סובידה אל נאראנקו" וסיים חמישי ביולי נבחר שנית לטור דה פראנס ופרש לפני הקטע השמיני.
ב-2004, פתח את העונה שוב בוואלטה אה אנדלוסיה והפעם סיים במקום השלישי, 19 שניות אחרי חואן קרלוס דומינגז.
הוא סיים במקום השמיני בוואלטה אל פאייס ואסקו ובמקום הרביעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז' ובסובידה אל נאראנקו.
בספטמבר, השתתף לראשונה בוואלטה אספנייה וסיים במקום ה-15 הכללי.
אסקלדה אה מונז'ואיק, כשהוא מנצח שני קטעים במרוץ.
ב-2005, ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה כשסיים במקום ה-17. לאחר מכן סיים שני בוואלטה אסטוריאס ובמקום ה-11 בוואלטה אה בורגוס.
באוגוסט הוא סיים תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן ולאחר מכן השתתף שוב בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע ה-15 לאחר בריחת יחיד.
את המרוץ הכללי סיים במקום ה-11, 20:12 דקות אחרי רוברטו הראס.
באוקטובר, סיים חמישי בצירי–מצטגה וניצח בפעם השנייה את אסקלדה אה מונז'ואיק, כשגם ניצח את הקטע הראשון במרוץ.
ב-2006, סיים רביעי בפריז - ניס וניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ.
בוואלטה אל פאייס ואסקו, הוא ניצח את הקטע השני והשלישי וסיים במקום השישי הכללי.
באפריל, סיים שני בלה פלש ואלון, אחרי אלחנדרו ולוורדה.
ביוני, ניצח את הקטע השני בוואלטה אסטוריאס.
באוגוסט, התחרה בפעם השלישית ברצף בוואלטה אספנייה ואף ניצח את הקטע ה-13 במרוץ.
סאנצ'ס גם סיים שני בקטע 20 (נגד השעון), אחרי אלכסנדר וינוקורוב.
בדירוג הכללי, רשם את התוצאה הטובה ביותר שלו עד כה במירוץ, 8:26 דקות אחרי אותו וינוקורוב.
סאנצ'ס המשיך בכושר הטוב גם בספטמבר, כאשר סיים רביעי באליפות העולם, אחרי פאולו בטיני המנצח, אריק צאבל ואלחנדרו ולוורדה.
באוקטובר, ניצח את מרוץ צירי–מצטגה.
בג'ירו די לומברדיה, סיים סאנצ'ס שני, אחרי פאולו בטיני.
ב-2007, רשם סאנצ'ס עוד עונה טובה.
היא התחילה כשסיים תשיעי בפריז - ניס ולאחר מכן שלישי בוואלטה אל פאייס ואסקו, כשהוא מנצח בקטע השישי.
הוא ניצח גם בקטע השביעי בוולטה אה קטלוניה.
בוואלטה אספנייה, סאנצ'ס ניצח את קטעים 15, 19 ו-20 (נגד השעון).
בעקבות כך סיים את המרוץ במקום השלישי, התוצאה הכללית הטובה ביותר שלו עד כה, במרחק של 3:46 דקות מדניס מנצ'וב המנצח.
באליפות העולם, סיים במקום השביעי.
הוא סיים שוב על הפודיום בג'ירו די לומברדיה אך הפעם ירד למקום השלישי, 10 שניות אחרי דמיאנו קונגו וריקרדו ריקו.
לאחר מכן, סיים שני באסקלדה אה מונז'ואיק.
מדליית זהב במשחקים האולימפיים 2008
ב-2008, הניצחון הראשון שלו בעונה הגיע בקטע השלישי בוואלטה אסטוריאס, שהיה נגד השעון.
ביולי נבחר לטור דה פראנס אחרי חמש שנים של היעדרות מהמרוץ, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 2 בקטע ה-17 שהסתיים באלפ' דואז', 2:03 דקות אחרי קרלוס ססטרה המנצח.
סאנצ'ס סיים את הטור במקום השישי, 6:25 דקות אחרי אותו ססטרה.
באוגוסט, סיים שביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן.
הוא נכלל בסגל ספרד לאולימפיאדת בייג'ינג.
המרוץ התפתח באולימפיאדה ככה שסאנצ'ס, פביאן קנצ'לרה, אנדי שלק, דווידה רבלין, אלכסנדר קולובנב ומייקל רוג'רס הובילו בקדמת המרוץ כשנשארו 20 קילומטרים לסיום, הקבוצה שרדה עד הסיום ובספרינט הסיום סאנצ'ס גבר על רבלין וזכה במדליית הזהב, כשקנצ'לרה זוכה בארד.
סאנצ'ס השתתף גם במקצה נגד השעון באולימפיאדה וסיים שישי.
שני בוואלטה אספנייה ובטור דה פראנס
ב-2009, ניצח את גראן פרמיו אוידו.
הוא סיים שלישי ב, רביעי בלה פלש ואלון ועשירי בלייז'–בסטון–לייז' ובוואלטה אסטוריאס.
לאחר מכן, סיים רביעי בסובידה אל נאראנקו ותשיעי בוולטה אה קטלוניה.
בוואלטה אספניה, רשם סאנצ'ס מרוץ דומיננטי, כשסיים 3 בקטע ה-14, 2 בקטע ה-20 ו-4 בקטע ה-19. ובעקבות כך סיים את המרוץ במקום השני, 55 שניות אחרי אלחנדרו ולוורדה המנצח.
לאחר מכן סיים רביעי באליפות העולם, 30 שניות אחרי קאדל אוונס.
לקראת סוף אוקטובר, סיים שני במונומנט ג'ירו די לומברדיה, לאחר שהפסיד לפיליפ ז'ילבר בספרינט הסיום.
את 2010, פתח שוב סאנצ'ס בוולטה או אלגארבה, כשסיים במקום החמישי.
הוא החליט להתמקד בעונה זו בטור דה פראנס ולוותר על הוואלטה אספנייה.
שניים ממרוצי הכנה שלו לטור היו פריז–ניס וקריטריום אינטרנשיונל, כשבשניהם סיים רביעי.
ב, ניצח סאנצ'ס את הקטע הרביעי וסיים שביעי.
לאחר מכן ניצח את קלאסיקה פרימאוורה.
בטור דה פראנס, סיים במקום השני בקטע ה-8 וה-14 וסיים את המרוץ במקום השני הכללי, אחרי אנדי שלק.
לאחר הטור סיים סאנצ'ס תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן וניצח את וואלטה אה בורגוס, כשהוא גם מנצח את הקטע השני והחמישי במרוץ.
לקראת סיום העונה, סיים שישי בגרנד פרי מונטריאול ובג'ירו די לומברדיה.
מלך ההרים בטור דה פראנס
את 2011 פתח סאנצ'ס בספרד, כשסיים תשיעי בוואלטה אה אנדלוסיה.
לאחר מכן הוא סיים חמישי בפריז - ניס וניצח את גראן פרמיו מיגל אינדוראין.
סאנצ'ס ניצח את הקטע הרביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו וסיים שישי את המרוץ.
באפריל, סיים סאנצ'ס שלישי בלה פלש ואלון, אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח ויואקים רודריגז.
לאחר מכן סיים עשירי בלייז'–בסטון–לייז'.
בטור דה פראנס, הוא ניצח את הקטע ה-12 לאחר בריחת יחיד.
סאנצ'ס סיים את המרוץ במקום החמישי הכללי, 4:55 דקות לאחר קאדל אוונס.
אך סאנצ'ס ניצח את קטגוריית ההרים במרוץ, עם 108 כאלו.
לאחר מכן סיים שלישי ב"Welser Innenstadtkriterium" ושביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן.
הוא ניצח את הקטע הראשון בוואלטה אה בורגוס וסיים רביעי כללי.
ב-2012, ניצח את הקטע השישי בוולטה אה קטלוניה וסיים שני את המרוץ, 1:30 אחרי מייקל אלבזיני.
באפריל ניצח לראשונה את וואלטה אל פאייס ואסקו, וגם ניצח את הקטע השלישי במרוץ.
הוא סיים שביעי גם במרוץ אמסטל גולד וגם בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא התחרה בטור דה פראנס אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע השמיני.
ב-29 בספטמבר, סיים בפעם השלישית במקום השני בג'ירו די לומברדיה, 9 שניות אחרי ז'ואקים רודריגז.
ב-2013, התחרה בפעם השנייה בג'ירו ד'איטליה.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 2 בקטע ה-18, 58 שניות אחרי וינצ'נצו ניבאלי בקטע שהיה נגד השעון.
הוא סיים את המרוץ במקום ה-11. לאחר מכן התחרה בדופינה ליברה וניצח את הקטע השביעי במרוץ, כשהוא מסיים תשיעי כללי.
הוא סיים שמיני בוואלטה אה בורגוס.
סאנצ'ס סיים שמיני גם בוואלטה אספנייה, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 4 בקטע ה-17. בדירוג הכללי, סיים בפער של 9:51 מכריס הורנר המנצח.
ב-2014, הצטרף סאנצ'ס ל-BMC Team Racing לאחר 13 שנים במדי אוסקלטל–אוסקדי.
הוא השתתף בפעם השנייה ברציפות והשלישית בסך הכל בג'ירו ד'איטליה, וסייע לקאדל אוונס לסיים שמיני.
בהמשך העונה התחרה גם בוואלטה אספנייה ושימש כמוביל קבוצתו, הוא סיים את המרוץ במקום ה-6, 9:30 אחרי אלברטו קונטדור המנצח.
לאחר המרוץ, סיים חמישי בג'ירו די לומברדיה, שנייה אחת אחרי דן מרטין המנצח.
ב-2015, סיים סאנצ'ס שני בטור דה יורקשייר.
הוא התחרה בטור דה פראנס וניצח ביחד עם קבוצתו את נגד השעון הקבוצתי בטור, שהיה הקטע ה-9. סאנצ'ס סיים את המרוץ בקטע ה-12, שהיה הראשון מתוך בני קבוצתו.
לאחר מכן התחרה גם בוואלטה אספנייה וניצח ביחד עם קבוצתו את הקטע הראשון, שהיה נגד השעון הקבוצתי, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-14.
ב-2016, סאנצ'ס השיג את הניצחון השמיני שלו בקטע בוואלטה אל פאייס ואסקו כאשר ניצח את הקטע הרביעי וסיים במקום השישי הכללי.
סאנצ'ס סיים שישי גם בלה פלש ואלון וסיים רביעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז', 4 שניות אחרי ווט פולס המנצח.
לאחר מכן סיים שישי ב.
הוא התחרה בוואלטה אספנייה בפעם התשיעית אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-20.
ב-2017, הוא תוכנן להתחרות בפעם העשירית בוואלטה אספנייה אך בשל בדיקת הסמים שלו, שחזרה חיובית, לא הורשה להתחרות.
סאנצ'ס הושעה לשנתיים החל מאוגוסט 2017 על ידי ה-UCI לאחר שבדיקת הסמים שלו חזרה חיובית לתוסף כלשהו, הוא היה יכול לחזור באוגוסט 2019 אך בשל גילו המבוגר, בחר לפרוש.
סמואל לידל מקגרגור מת'רס היה מיסטיקן וסופר בריטי, אשר היה ידוע בעיקר כאחד המייסדים של מסדר השחר המוזהב.
מת'רס נולד ב-8 או ב-11 בינואר 1854, בהאקני שבלונדון.
אביו, ויליאם מת'רס, נפטר כשהוא היה עוד ילד.
אמו, קולינס, נפטרה בשנת 1885. הוא היה לומד בבית הספר בבדפורד, והיה עובד בבורנמות', זאת לפני שהוא עבר ללונדון לאחר פטירתה של אמו.
אשתו של מת'רס הייתה מוינה מת'רס, אחותו של הפילוסוף אנרי ברגסון.
מת'רס התוודע אל מסדר הבונים החופשיים דרך שכנו אשר עסק באלכימיה, ונחנך באופן רשמי אל המסדר ב-4 באוקטובר 1877. ב-30 בינואר 1878, הגיע מת'רס לדרגת "רב-בונה חופשי".
בשנת 1882, התקבל לאגודת צלב הוורד של אנגליה , אותו הוא עזב בשנת 1903.
מת'רס שלט במספר שפות, בין השאר הוא שלט באנגלית, צרפתית, לטינית, יוונית, עברית וקופטית.
בזכות שליטתו במספר רב של שפות, ולאור עניינו הרב בתורת הנסתר, תרגם מת'רס מספר טקסטים חשובים מאוד בנושאים מגוונים, בין השאר בנושאי קבלה וכישוף.
נסיבות מותו אינן ברורות עד עצם היום הזה, ובתעודת הפטירה שלו אף לא צוינה סיבת המוות.
אחת הטענות שעלו במהלך השנים היא שהוא נפטר כתוצאה מהשפעת הספרדית.
סמואל מרסדן ברוקס היה צייר אמריקני יליד אנגליה.
הוא התמחה בטבע דומם של דגים וצייד, אך החל כצייר דיוקנאות והפיק גם כמה ציורי נופים.
הוא נולד למשפחה עשירה ממוצא הולנדי.
אביו, בוטנאי, ניהל משתלה גדולה לצמחים אקזוטיים, בלונדון.
בשנת 1833 היגרה משפחתו לארצות הברית, וביקשה לבסס את עצמה והתיישבה בסמוך למה שהיה אז העיר החדשה של שיקגו.
הוא העתיק יצירות של אמני פורטרטים והפיק מיניאטורות משלו.
למרות הכישרון, אביו לא הסכים שהאמנות תהווה לו מקצוע לחיים.
עם זאת, ברוק לקח שיעורי רישום מג'יימס באומן ובשנת 1841 הפך לצייר נודד.
זמן קצר לאחר מכן התחתן עם ג'וליה ג'ונס (1825–1898), אותה הכיר במילווקי.
עד 1845 הוא חסך מספיק כסף כדי לנסוע חזרה לאנגליה, שם העתיק את ציורי המאסטרים הישנים בכל הגלריות בלונדון.
הוא תכנן להישאר שלוש שנים ולבקר באיטליה, אך אשתו וילדיו הפצירו בו לחזור הביתה אחרי שנה אחת בלבד.
כשהוא חזר לאמריקה, הוא התפרסם דיו כדי למשוך לקוחות עם הכנסה גבוהה יותר והתבסס בוויסקונסין, בסמוך למשפחת אשתו.
כשהיה שם, עשה כמה עבודות בהזמנה של החברה ההיסטורית של ויסקונסין.
הוא גם קנה משק קטן.
בשנת 1851 שמע גדעון דאני, אמן ימי מסן פרנסיסקו, על ברוקס מגיסתו של ברוקס שעברה לשם בשנת 1850 ויצא ללמוד איתו.
הוא היה איתו שש שנים ושכנע את ברוקס כי סן פרנסיסקו תהיה מקום טוב יותר עבורו.
לכן בהזדמנות הראשונה, בשנת 1862, ברוק נסע לשם, אהב את מה שראה והחליט להישאר.
ברגע שג'וליה אשתו יכלה להסדיר את מכירת הנכסים שלהם, היא והילדים באו בעקביו והתיישבו במחוז סן פרנסיסקו.
הוא ודאני חלקו סטודיו במשך שנים רבות.
מאוחר יותר הוא שיתף אולפן עם אדווין דיקין.
הוא גם לקח תלמידים ביניהם היה גם ויליאם קית.
בשנת 1865 הוא סייע בארגון איחוד האמנות בקליפורניה.
מאוחר יותר הוא נבחר לסגן נשיא התאחדות האמנות בסן פרנסיסקו והיה מייסד המועדון הבוהמי.
בשלב מסוים זמן לא רב לאחר בואו, הוא ויתר על ציור דיוקנאות לטובת ציור טבע דומם, שעבורם הוא נודע הרבה יותר.
דגים היו הנושא האהוב עליו והוא תפס את רובם באופן אישי.
חלק מיצירותיו הוזמן על ידי אדווין ב.
קרוקר ומרי הופקינס סירלס, אלמנתו של מארק הופקינס.
רבים מציוריו אבדו כשמכון מארק הופקינס לאמנות נשרף בעקבות רעידת האדמה בשנת 1906.
סמואל סקוט היה צייר נוף בריטי, הידוע בנופי גדות הנהר ובנופי הים שלו.
סקוט נולד בלונדון והחל לצייר בסביבות 1720, לא ידוע על הכשרתו האמנותית.
הוא התחיל כאמן ימי, וצייר ספינות מלחמה וספינות אחרות בים רגוע בסגנון וילם ואן דה פלדה הצעיר , שרבים מציוריו היו בבעלותו.
הוא צייר גם סט של שש תמונות של יישובים שבבעלות חברת מזרח הודו בשיתוף ג'ורג' למברט.
סקוט צייר את הספינות, ולמברט את הבניינים והנוף.
במכתב משנת 1733, ג'ורג' ורטה כלל את סקוט בין "הציירים הטובים ביותר באמנותם".
בין התאריכים 27–31 במאי 1732 הוא ערך "מסע של חמישה ימים" בחברה עם ויליאם הוגארת ואחרים.
סיפור המסע שלהם נכתב על ידי אבנעזר פורסט ופורסם בשנת 1782, מאויר בציורים של הוגארת וסקוט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים.
תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר ווסטמינסטר.
בין השנים 1761–1771 הציג שלוש עבודות באגודת האמנים, אחת באגודת האמנים החופשית, ואחת, נוף למגדל לונדון, באקדמיה המלכותית בשנת 1771. הוא היה אחד הציירים המוקדמים בצבעי מים, ונקרא "אבי ציור צבעי המים באנגליה", אך עבודותיו העיקריות היו בשמן.
כמה מהציורים המפורסמים ביותר של סקוט היו תיאורי הסצנות שלו במהלך המלחמה עם ספרד בקריבים (הסתיימה 1742).
סקוט זכה למוניטין רב בזכות סצנות החוף והנהר שלו, שהיו מצוירות וצבועות היטב, ומכילות דמויות.
הוראס וולפול, שהיה לו אוסף גדול מיצירותיו, אמר כי "הם יקסימו בכל עידן".
סקוט התגורר בקובנט גארדן, משקיף על הפיאצה הגדולה שם, בין השנים 1747 ל־1758. הוא עבר לטוויקנהאם בשנת 1758, ולאחר מכן ללודלו, שם התגוררה בתו, לפני שפרש.
הוא נפטר בבאת' באוקטובר 1772 והותיר בת יחידה.
סמואל נלסון היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבתי המשפט של מדינת ניו יורק.
בשנים 1845–1872 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הוא כתב חוות דעת משלימה והסכים עם דעת הרוב, אך מנימוקים שונים מאלו של נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני.
סמואל נלסון נולד בהיברון שבמדינת ניו יורק לג'ון רודג'רס וג'ין מקארתור, שניהם מהגרים סקוטים-אירים.
משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני העליון והחזיקה בבעלותה חווה משגשגת.
נלסון התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולמד שלוש שנים נוספות אצל מורים פרטיים כהכנה ללימודיו במידלברי קולג' שבוורמונט.
לאחר סיום לימודיו ב-1813, החליט נלסון לפנות לקריירה משפטית.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתם של ג'ון סאבאג' ודייוויד וודס מסיילם שבניו יורק.
שנתיים לאחר מכן סגרו סאבאג' ווודס את משרד עורכי הדין שלהם ונלסון עבר למחוז מדיסון שבניו יורק ונכנס לשותפות עם וודס.
ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות בעיר קורטלנד.
הוא ניהל משרד מצליח והתמחה בדיני מקרקעין ובדיני מסחר.
בבחירות לנשיאות של 1820 היה נלסון אלקטור והצביע עבור ג'יימס מונרו ודניאל תומפקינס.
בשנים 1820–1823 הוא שימש כמנהל הדואר של קורטלנד.
ב-1821 היה נלסון נציג לוועידה החוקתית של ניו יורק, כאחד מאנשי סיעת ה"באקטיילס" בהנהגתו של מרטין ואן ביורן.
נלסון תמך בהרחבת זכות הבחירה ובארגון מחדש של מערכת המשפט במדינה.
בעקבות אימוץ החוקה החדשה נוצרו שמונה סבבי שיפוט חדשים במדינת ניו יורק.
ב-1823 מינה מושל ניו יורק ג'וזף ייטס את נלסון כשופט בסבב השישי של בית המשפט לעתירות של ניו יורק.
הוא בלט בעבודתו בתחום המשפט הימי ולעיתים רחוקות הוגשו ערעורים על פסיקותיו.
לאחר שמונה שנים על כס השיפוט מונה נלסון ב-1831 על ידי המושל אנוס ת'רופ כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
שש שנים מאוחר יותר, ב-1837 מינה אותו המושל ויליאם מרסי כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק, במקומו של ג'ון סאבאג'.
כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק קיבל נלסון את החלטותיו החשובות ביותר בסוגיות מסחריות.
פסיקתו בפסק הדין ג'ק נגד מרטין (Jack v.
Martin) ב-1834, שנגעה לחוקי מדינת ניו יורק שהתייחסו לחוק העבד הנמלט של 1793 ולסעיף העבד הנמלט בחוקת ארצות הברית, בישרה ככל הנראה את חוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
נלסון טען שרק לממשלה הפדרלית עומדת הזכות לחוקק חוקים הנוגעים לעבדים נמלטים.
ב-1845 התמודד נלסון ללא הצלחה בבחירות ביניים לאיוש מושבו של סילאס רייט בסנאט המדינתי, שנבחר כמושל ניו יורק.
באותה תקופה היו הדמוקרטים בניו יורק מפוצלים לשתי סיעות שנודעו בכינויים ה"מנפצים" (Hunkers) ו"שורפי האסם" (Barnburners, ונלסון היה מזוהה עם המנפצים.
יריבו מטעם סיעת שורפי האסם, ג'ון אדמס דיקס, זכה במועמדות המפלגה ונבחר לאייש את המושב בסנאט.
ב-4 בפברואר 1845 מונה נלסון על ידי הנשיא ג'ון טיילר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמית' תומפסון שנפטר שנה קודם לכן.
טיילר, שהיה נשיא לא פופולרי, כשל מספר פעמים בניסיונותיו להציג מועמד במקופו של תומפסון, שכן הסנאט של ארצות הברית, שנשלט על ידי הוויגים, דחה את מועמדויותיהם של ג'ון קנפילד ספנסר, ראובן וולוורת', אדוארד קינג וג'ון ריד.
מועמדותו של נלסון היוותה הפתעה לרבים, אך היא הוכחה כבחירה פופולרית.
נלסון זכה לכבוד רב כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק והוא צבר מוניטין כמשפטן קפדן שפסיקותיו לא היו שנויות במחלוקת.
ב-14 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, עשרה ימים בלבד לאחר הגשתו ונלסון הושבע לתפקיד ב-27 בפברואר.
נלסון היה השופט העליון היחידי שמונה על ידי טיילר.
נלסון כיהן על כס השיפוט 27 שנים עד לפרישתו בנובמבר 1872. גישתו לחוקה הייתה דמוקרטית-שמרנית.
ניתן גם לתארו כמינימליסט שיפוטי, כלומר, לעיתים קרובות הוא נקט בגישה מתונה בתיקים והציע פירוש לחוק מצומצם ספציפי לתיק, ונתן דגש חזק על קביעת תקדימים.
בעוד שהוא היה תומך חזק של האיחוד, לעיתים קרובות הוא מתח ביקורת על צעדי המדיניות של הנשיא אברהם לינקולן ולא האמין שניתן יהיה לשמור על קיומו של האיחוד באמצעות שימוש בכוח.
בה בשעה שהוא באופן יחסי נטה להימנע מהזדהות עם אחת מהסיעות בהרכב השופטים, הוא צידד לעיתים קרובות בנשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני ובשופט ג'ון קמפבל וחלק במידת מה על השופט בנג'מין רובינס קרטיס.
נלסון וטוני נותרו ידידים טובים במשך כל ימי חייהם.
פסק הדין פנסילבניה נגד וילינג
אחד מפסקי הדין החשובים שכתב נלסון היה פסק הדין "פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג" (Pennsylvania v.
Wheeling and Belmont Bridge Company) ב-1855. מדינת פנסילבניה תבעה את בוני הגשר התלוי שחצה את נהר אוהיו ליד וילינג שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), שקיבלו את הזיכיון מווירג'יניה.
בתביעה נטען שהגשר חסם את מעברן של אוניות קיטור, הפריע לסחר הבין-מדינתי ולפיכך היווה מטרד לציבור.
התביעה נדונה במשך שש שנים לפני שבית המשפט העליון דן בה שלוש פעמים עד אשר פסיקתו של נלסון הביא אותה לידי סיום.
בית המשפט מצא שאכן ניתן היה להגדיר את הגשר כמטרד לציבור.
הקונגרס העביר חוק שאישר להשאיר את הגשר בגובהו כפי שנבנה.
בפסיקה הסופית בתיק, שנכתבה על ידי נלסון, חלק בית המשפט על החלטת הרשות המחוקקת, וביטל את החלטתו הקודמת.
הוא הכריז שהגשר לא היה הפרעה לסחר הבין-מדינתי.
נלסון ציין בהחלטתו, "עד כה, כאשר הגשר יצר הפרעה לשיט החופשי בנהר, לאור הצעדים הקודמים של הקונגרס, יש להתייחס אליהם ככאלה ששונו על ידי החקיקה שבאה אחריהם, ואף על פי שהוא למעשה אכן עלול להוות הפרעה, מנקודת המבט של החוק הוא לא מהווה הפרעה".
נלסון גם כתב את פסק הדין המפורסם "הוטצ'קינס נגד גרינווד" שעסק בחוקי הפטנטים.
פסק הדין יצר את העיקרון שחידושים פשוטים לא צריכים להירשם כפטנטים, החלטה שהייתה מאז לגרעין הדוקטרינה של הפטנטים הבינלאומיים של ארצות הברית.
השקפותיו על העבדות וזכויות המדינות
נלסון היה אחד מכותבי פסקי הדין הפוריים ביותר בתקופת נשיאותו של טוני בבית המשפט העליון, אך כמה מפסקי הדין שלו נגעו לשאלות החוקתיות הבוערות ביותר באותה תקופה: העבדות וזכויות המדינות.
ב-1834 טענה מרי מרטין שג'ק "מרטין", אדם שחור מניו יורק, היה העבד שלה בלואיזיאנה.
היא הגישה תביעה להשבתו ללואיזיאנה.
ג'ק התנגד, בטענה שהן הוא והן מרי מרטין היו באותה עת תושבי ניו יורק, ושהוא היה אדם חופשי על פי חוקי מדינת ניו יורק, שביטלה את העבדות בתחומיה.
מדינת ניו יורק חוקקה בנפרד חוק בנוגע לנוהל להחזרת עבדים נמלטים.
הרשם של העיר ניו יורק הוציא מסמך להחזרתו של ג'ק מרטין, אך בה בשעה גם הוציא צו הביאס קורפוס לאור עתירתו.
בית המשפט המחוזי פסק לטובתה של מרי מרטין, אך התיק הועבר לבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
פסיקתו של בית המשפט הזה, שנכתבה על ידי נלסון, קבעה שהסמכות לחוקק חוקים הנוגעים לעבדים נמלטים הייתה אך ורק בידי הקונגרס, ולפיכך החוק של מדינת ניו יורק בטל מעיקרו.
פסיקה זו אושרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" .
בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הוטלה מלכתחילה על נלסון משימת כתיבת פסק הדין של הרוב.
חוות דעת זו אישרה את החלטת בית המשפט של מדינת מיזורי נגד סקוט (בפסק הדין סקוט נגד אמרסון), אך בשאלה הצרה אם סקוט הפך לאדם חופשי בשל מגוריו הזמניים במדינת חירות.
נלסון, שכהרגלו נמנע ממחלוקות ומהזדהות עם מחנה מסוים בהרכב השופטים, לא התייחס לאף אחת מהשאלות שעלו בתיק, כמו שאלת אזרחותם של השחורים ותאימותה לחוקה של פשרת מיזורי.
בעת שנלסון עסק בהכנת פסק הדין, החליטו השופטים ג'ון מקלין ובנג'מין רובינס קרטיס לכתוב חוות דעת מיעוט תקיפות.
כשנודע לו על כך, החליט הנשיא טוני, בתמיכתם של השופטים הדרומיים האחרים, לכתוב את חוות דעת הרוב שבה הוכנסה ההשקפה הדרומית בסוגיות אלו: ששחורים לא יכולים להיות אזרחים ושהמגבלות של הפשרה על העבדות נגדו לחוקה.
על אף שינוי מהלך הדברים בבית המשפט, נלסון לא שינה את דעותיו.
ב-6 במרץ 1857 פסק בית המשפט ברוב של שבעה מול שניים שדרד סקוט ומשפחתו נותרו עבדים.
נלסון הגיש חוות דעת משלימה לפסק הדין.
בחוות דעת זו הוא הסביר את נימוקיו הנפרדים.
במילים אחרות, למעט במקרים בהם הסמכות מוגבלת על ידי חוקת ארצות הברית, בסוגיית העבדות חוקי המדינה גוברים בתחום שיפוטה".
כתוצאה מכך, לבתי המשפט הפדרליים אין שום סמכות שיפוטית ויש לדחות את הדיון בעתירה ללא דיון נוסף.
בעוד שנימוקיו של נלסון היו שונים מאלו של טוני, הוא פסק שמעמדו של דרד סקוט כעבד היה עדיין תקף.
נלסון היה דמוקרט צפוני ותומך האיחוד, ונאמר עליו שהוא נטה להשקפות נגד העבדות.
ערב מלחמת האזרחים פעל נלסון להשגת פשרה כדי למנוע את פרוץ המלחמה.
בחורף 1861 הצטרף נלסון לשופט קמפבל כמגשרים בין תומכי הפרישה במדינות הדרום לבין הנשיא הנבחר אברהם לינקולן.
גם לאחר פרוץ הקרבות, הוא ניסה למצוא פשרה.
נלסון חש מצוקה בשל כישלונו.
אף על פי שהוא התנגד בתוקף לקיום המלחמה, ומתח ביקורת על רבים מצעדיו של הנשיא לינקולן, הוא נותר נאמן לאיחוד.
אחד מפסקי הדין הבולטים ביותר שנכתבו על ידי נלסון הייתה חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "תיקי הפרס" .
הנשיא לינקולן הכריז על סגר על נמלים במדינות הפורשות שייאכף על ידי צי ארצות הברית.
ספינות הצי לכדו את הספינות שניסו לשבור את המצור והן נחשבו לפרס על פי המשפט הימי.
בעלי הספינות עתרו להשבת ספינותיהם, בטענה שהמצור היה בלתי חוקי בשל העובדה שלנשיא לא הייתה הסמכות החוקתית להטיל אותו.
ב-1863 קבע בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה שהמצור הוטל בהתאם לחוקה.
נלסון כתב חוות דעת מיעוט, שאליה הצטרפו הנשיא טוני והשופטים ג'ון קאטרון ונתן קליפורד.
הוא טען שהטלת סגר על נמלים ותפיסת רכוש של האויב היו פעולות מלחמתיות, ועל פי החוק הבינלאומי יכלו להיות מבוצעות רק לאחר הכרזה רשמית על מצב מלחמה.
נלסון כתב ש"מלחמה לא יכולה להיות מוכרזת באופן חוקי על חלק של ארצות הברית ללא חקיקת חוק של הקונגרס, ושחוק כזה, כמובן, הוא הודעה רשמית לכל העולם, ושווה ערך להכרזה הפורמלית ביותר".
לפיכך, הטלת הסגר על נמלי הדרום על ידי הנשיא לינקולן נגדה את החוקה.
על נלסון נמתחה ביקורת רחבה על חוות דעתו זו.
לאחר המלחמה דחק נלסון בממשלה לצמצם את הענישה על הדרום המובס.
נאמנותו של נלסון לאיחוד הוטלה בספק בשל עמדותיו.
גרנט את נלסון לשמש כחבר בוועדה משותפת עליונה לגישור בסוגיית .
באותה עת הוא נעדר באופן זמני מכס השיפוט.
זמן קצר לאחר מכן התדרדרה בריאותו וב-1872, זמן קצר לפני מותו, הוא התפטר מחברותו בוועדה.
ב-1819 נשא נלסון לאישה את פמלה וודס, בתו של ג'ון וודס.
ב-1825, לאחר פטירתה של אשתו הראשונה, נשא נלסון לאישה את קתרין אן ראסל, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ראסל.
השניים גידלו את שני ילדיו מנישואיו הראשונים והביאו לעולם שישה ילדים נוספים.
הבן הרביעי שילדה לו קתרין, רנסלר ראסל נלסון, היה לעורך דין ומונה כשופט הראשון בבית המשפט הפדרלי של מחוז מינסוטה.
סמואל נלסון נפטר ב-13 בדצמבר 1873 בקופרסטאון שבמדינת ניו יורק.
הוא נטמן בבית הקברות לייקווד המקומי.
סמואל פרימן מילר היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שכיהן בשנים 1862–1890. במקצועו הוא היה עורך דין ורופא.
סמואל מילר נולד בריצ'מונד, קנטקי כבנם של פרדריק מילר, חוואי, ושל רעייתו פטסי.
ב-1838 הוא סיים לימודי תואר ברפואה באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון.
בעת שעסק ברפואה במשך עשור בברבורוויל, הוא למד משפטים באופן עצמאי וב-1847 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
כמתנגד לעבדות, שהייתה שכיחה בקנטקי, הוא היה לתומך בוויגים בקנטקי.
ב-1850 עבר מילר לקיאקק, איווה, שהייתה מדינת חירות בהתאם להשקפותיו, ומיד עם מעברו לשם הוא שחרר לחופשי את מעט העבדים שהגיעו עם משפחתו מקנטקי.
כפעיל בפוליטיקה של איווה, הוא תמך באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. ב-16 ביולי 1862, לאחר תחילת מלחמת האזרחים, מינה הנשיא לינקולן את מילר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
המוניטין שלו גרם לסנאט של ארצות הברית לאשר את מינויו חצי שעה לאחר שהוא הוגש.
מילר הושבע לתפקיד ב-21 ביולי.
בפסקי הדין שכתב מילר הוא תמך בעמדותיו של לינקולן, ואישר את תאימותם לחוקה של צעדיו של לינקולן, כמו השעיית חוק הביאס קורפוס בתקופת המלחמה ועריכת המשפטים הצבאיים.
לאחר המלחמה, במסגרת הפירוש הצר שלו של התיקון ה-14 לחוקה, הוא כתב את חוות דעתו בפסק הדין "תיקי בית המטבחיים" , שהגביל את יעילותו של התיקון.
מילר כתב את פסק דין הרוב בתיק "בראדוול נגד אילינוי" , שבו נקבע שהזכות לעסוק בעריכת דין מוגנת על ידי החוקה על פי סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14.
מאוחר יותר הצטרף מילר לדעת הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד קרויקשנק" וב"תיקי זכויות האזרח" , שבהם נקבע שהתיקון לא העניק לממשלת ארצות הברית את הסמכות לבלום אפליה נגד האפרו-אמריקאים במגזר הפרטי.
עם זאת, בפסק הדין "אקס פארטה ירבורו" (Ex Parte Yarbrough) מ-1884, פסק מילר שלממשלה הפדרלית סמכות רחבה לפעול כדי להגן על המצביעים השחורים מפני האלימות של הקו קלוקס קלאן ושל קבוצות אחרות.
מילר גם תמך בשימוש הרחב בסמכות הפדרלית על פי סעיף המסחר כדי לעקוף את תקנות המדינות, כפי שעשה בפסק הדין "ואבאש, סנט לואיס וחברת הרכבות פסיפיק נגד מדינת אילינוי" .
ב-1873, כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס, ניסו עורכי דין וכתבי עת משפטיים בכל רחבי ארצות הברית לקדם את בחירתו של מילר כמחליפו, אך הנשיא יוליסס ס.
גרנט היה נחוש למנות לתפקיד אישיות מחוץ לבית המשפט, ובסופו של דבר הוא בחר במוריסון וייט.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, בהן התמודדו רתרפורד הייז וסמואל טילדן, שימש מילר חבר ב"וועדה האלקטורלית" , שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות לטובתו של הייז.
בשנות ה-80 עלה שמו של מילר כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בחורף 1889 ובאביב 1890 נשא מילר סדרה של עשר הרצאות על המשפט החוקתי באוניברסיטה הלאומית למשפטים שבוושינגטון הבירה.
הרצאות אלו פורסמו לאחר מותו של מילר, יחד עם שתי הרצאות מוקדמות יותר שהוא נשא ב-1887.
ב-1842 נשא מילר לאישה את לוסי לאב ברלינגר, עמה הוא הביא לעולם שלוש בנות.
רעייתו נפטרה ב-1854 וב-1856 הוא נישא בשנית לאלייזה וינטר ריבס, שממנה נולדו לו בן ובת.
מילר היה אוניטריאני באמונתו הדתית ושימש כנשיא הוועידה האוניטריאנית הלאומית וכאחד ממייסדי הכנסייה האוניטריאנית הראשונה של קיאקק.
סמואל מילר נפטר ב-13 באוקטובר 1890 בוושינגטון הבירה בעודו מכהן בבית המשפט העליון.
סמואל דיאס לינו (בפורטוגזית: Samuel Dias Lino; נולד ב-23 בדצמבר 1999 בסנטו אנדרה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר כנף בפלמנגו מליגת העל הברזילאית.
לינו החל את הקריירה המקצוענית שלו בסן ברנרדו הברזילאית.
ב-30 ביוני 2019 חתם בז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על אווש.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–3 למוריירנסה.
ב-2 בפברואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1–5 למוריירנסה.
בשתי עונותיו הראשונות במועדון ערך 53 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-8 בינואר 2022 חתם באתלטיקו מדריד, וב-28 ביולי 2022 הושאל לוולנסיה.
ב-4 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–5 על חטאפה.
סמואל מריל היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השביעי בשנים 1868–1872.
סמואל מריל נולד בעיירה טרנר שבמיין.
הוא היה השני בצעירותו מבין ילדיהם של אייבל מריל הבן ושל רעייתו אביגיל.
כבר בצעירותו הוא היה חסיד המפלגה הוויגית, כנוצרי פרוטסטנטי הקפיד לפקוד את הכנסייה, והיה תומך נלהב בחוק היובש ומתנגד נמרץ להרחבת העבדות בארצות הברית.
לאחר שגמלה בליבו ההחלטה להיות מורה, עבר מריל לדרום ארצות הברית, אך הבין שהוא לא היה אהוד שם בשל השקפותיו הנחרצות נגד העבדות.
הוא שב לניו אינגלנד, ניסה לשלוח את ידו בחוואות, ולאחר מכן נכנס לעסקי המסחר.
ב-1854 הוא נבחר כמועמד של מתנגדי העבדות לבית המחוקקים של ניו המפשייר.
ב-1856 החליט מריל לעזוב את ניו אינגלנד ועבר למקגרגור שבאיווה.
בתחילה הוא היה מעורב במסחר במקגרגור.
ב-1861 הוא מכר את העסק שלו וארגן את הסניף המקומי של הבנק המדינתי.
זמן לא רב לאחר מכן, נבחר מריל לבית הנבחרים של איווה.
בקיץ 1862 הוא גויס כקולונל לרגימנט הרגלים המתנדבים ה-21 של איווה, ושירת בו עד שנפצע קשה בירכו בקרב גשר נהר ביג בלאק במאי 1863. קרב זה היה חלק ממערכת ויקסבורג, בה כוחות צבא האיחוד שבו 1,700 אנשי צבא הקונפדרציה שנסוגו.
בקרב נלכדו כוחות הקונפדרציה בויקסבורג, מיסיסיפי, שהייתה חיונית מבחינה אסטרטגית.
גרנט, שהוביל את המערכה, התייחס לחוסר המורא של מריל כ"מבריק ונועז במיוחד", ואמר שלולא היה מריל אז קצין בדרגת גנרל, הוא היה ממליץ להעניק לו את מדליית הכבוד.
מריל הצטרף שוב לרגימנט בינואר 1864 אך השפעות הפציעה בירכו אילצו אותו לסיים את שירותו הצבאי ביוני אותה שנה.
מריל שב למקגרגור כדי להחלים.
הוא שב לעסוק בבנקאות בעיר, ונבחר כנשיא הבנק הלאומי הראשון.
ב-1867 הוא נבחר כמושל איווה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
העיתון North Iowa Times דיווח, תושבי מקגרגור היו מרוצים מאוד מבחירתו של מריל והפגינו את רצונם הטוב כאשר שרו בביתו".
מריל כיהן כמושל במשך שתי תקופות כהונה בשנים 1868–1872. עברו המרשים כמחוקק בעל מודעות אזרחית מופגנת וכקצין פטריוטי הקנו לו בסיס פוליטי משמעותי בעידן שלאחר המלחמה.
ב-1867 בחרה בו המפלגה הרפובליקנית באיווה כמועמדה לתפקיד המושל בעדיפות על פני חבר בית נבחרים הרדיקלי, ג'וזייה ב.
מריל זכה בקלות בבחירות הכלליות על בסיס המצע שבו הוא הביע תמיכה בתוכנית השיקום של הקונגרס., בפיתוח הכלכלי המקומי, ובהענקת זכות ההצבעה לאוכלוסייה הקטנה של האפרו-אמריקאים באיווה.
מריל הוכיח את עצמו כמושל מוכשר במהלך שתי תקופות הכהונה שלו.
הוא פעל במרץ לדחיפת השגשוג הכלכלי של המדינה באמצעות טיפוח סלילת מסילות הברזל בה וההגירה אליה.
הוא פעל למען הגנת נתיבי השיט בין נהר המיסיסיפי והימות הגדולות.
הא תמך במוסדות הציבור, כמו בתי הספר, אך גם שאף לשפר את השיטות העסקיות לצמצום האפשרויות לשחיתות וכדי לקדם מתן של שירותים יעילים נוספים.
מריל גם הבין את הדאגה של אנשי המגזר החקלאי בנוגע למונופוליזם כאשר התנגד בגלוי לתעריפי התובלה המפלים.
בנוגע למערכת הכליאה של המדינה, הוא אסר על הלקאה ודחף לקיום לימודים לאסירים.
בתקופת ממשלו, קודם תהליך הקמת בניין הקפיטול המדינתי החדש.
בנאום הפרידה שלו ב-1872 אמר מריל, "בעת שמילאתי את חובתי, לשקוד על פיתוח המדינה שלו, לפעול להצלחת בתי הספר ומוסדות הצדקה שלנו...
הייתה לי הזכות להבין את האינטליגנציה, הצדק והאנושיות של אנשינו...
כשאני עובר מתחנה אחת של חיי לתחנה אחרת, הרשו לי יחד עמכם להקדיש את עצמנו, את הקהילה שלנו, ואת ארצנו מחדש לחירות".
ב-1897 נפצע מריל בתאונת דרכים בלוס אנג'לס, פציעה שממנה הוא לא החלים.
סמואל מריל נפטר בלוס אנג'לס ב-31 באוגוסט 1899, בגיל 77. הוא נטמן בדה מוין לאחר מסע הלוויה מרשים שבו נכחו רוב חברי הממסד הפוליטי של איווה.
הוא נטמן לצד אשתו השלישית אליזבת בקבר שיש בבית הקברות וודלנד שבדה מוין.
אשתו הראשונה של מריל הייתה קתרין תומאס, שנפטרה ב-1847, 14 חודשים לאחר נישואיהם.
בינואר 1851 הוא נישא בשנית לאליזבת ד.
היל, שהייתה אם ארבעת ילדיו, שאף אחד מהם לא העריך ימים מעבר לגיל שנתיים וחצי.
סמואל נתנסון, גם סיליג נתנסון, זליג נתנסון או נתנסון ללא אזכור שם פרטי (בפולנית: Samuel Natanson; נולד ב-1795 בלשנו, נפטר ב-14 ביולי 1879 בוורשה) היה סוחר ומממן יהודי-פולני, חלוץ תעשיית הסוכר בפולין.
היה בנם של נתן מלשנו, הנקרא לסקי בפולנית, ואשתו פרנצישקה יזרעאלוביץ' שניהלו חנות בדים.
ב-1866 פתח בנק בשם סמואל נתנסון ובניו, שהיה קיים עד 1932 והיה לבסיס העושר של משפחת נתנסון.
בשנת 1852 ייסד את בית הכנסת הפרוגרסיבי ברחוב נלבקי.
נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה (קטע 20, רחוב 4).
מור היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה השישי ממרץ ועד נובמבר 1831. כאשר נבחר המושל הקודם, גבריאל מור לסנאט של ארצות הברית, והתפטר מכהונתו כמושל, הושבע סמואל מור במקומו.
סמואל מור נולד בעיירה ביץ' היל שבמחוז פרנקלין שבטנסי.
כשהיה בן 10 עברה משפחתו למחוז ג'קסון שבאלבמה.
הקריירה הפוליטית שלו החלה ב-1823, כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה, ולאחר מכן, ב-1828 הוא נבחר לסנאט של אלבמה.
ב-1831 הוא שימש כנשיא הסנאט, ואז ירש את גבריאל מור כמושל אלבמה.
כמו קודמו בתפקיד, המשיך סמואל מור לסרוק את נהר קוזה באמצעות מועצת העבודות הציבוריות, בנה תשתיות והתנגד לזכות הביטול .
מור תמך מאוד בהקמתו של בנק המדינה של אלבמה.
בבחירות של 1831 התמודד מור מול ג'ון גייל, שבסופו של דבר ניצח אותו.
לאחר תבוסתו, הוא נבחר מחדש ב-1834 למושבו בסנאט המדינתי ונבחר שוב כנשיאו ב-1835. בשנים 1835–1841 הוא כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז פיקנס.
סמואל מור נפטר ב-7 בנובמבר 1846, בגיל 67, בעיר קרולטון, אלבמה.
הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
סמואל ז'ומפה סוארש (בפורטוגזית: Samuel Jumpe Soares; נולד ב-15 ביוני 2002 באמדורה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
סוארש גדל במחלקות הנוער של טירס ובנפיקה ליסבון.
ב-27 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של בנפיקה ליסבון, בניצחון 3-0 על ק.ד.
סנטה קלרה במסגרת המחזור ה-34 בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
סוארש נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
סמואל ליטל היה רוצח סדרתי אמריקאי שהודה ברצח 93 נשים בין 1970 ל-2005. ה-FBI אישר את מעורבותו של ליטל בלפחות 60 מתוך 93 מקרי הרצח שבהם הוא הודה, המהווה את מספר הגדול ביותר של קורבנות מאומתים לרוצח סדרתי בהיסטוריה של ארצות הברית.
סמואל ליטל נולד בשם סמואל מקדואל ב-7 ביוני 1940, בריינולדס, ג'ורג'יה.
ליטל טען שאמו, בסי מיי ליטל, הייתה אישה מתבגרת שעסקה בזנות ונטשה אותו, השלטונות מאמינים שייתכן שהיא ילדה אותו בזמן שהייתה בכלא.
זמן קצר לאחר לידתו, משפחתו של ליטל עברה ללוריין, אוהיו, שם הוא גודל בעיקר על ידי סבתו.
הוא למד בתיכון הות'ורן, שם היו לו בעיות עם משמעת וציונים.
לפי עדותו, כבר בילדותו החלו אצלו פנטזיות מיניות על חנק נשים.
כנער, הוא אסף מגזיני פשע אמיתי המתארים חניקת נשים.
בשנת 1956, לאחר שהורשע בעברות רכוש, ליטל נכלא במוסד לעבריינים צעירים.
ליטל עבר לפלורידה כדי לגור עם אמו בסוף שנות ה-60, ולפי עדותו הוא עבד בזמנים שונים בבית הקברות ובאמבולנס.
לדבריו, באותה תקופה הוא "החל לנסוע בצורה רחבה יותר והיו לו יותר התנגשויות עם החוק".
הוא נעצר בשמונה מדינות בגין פשעים שכללו נהיגה תחת השפעה, הונאה, גניבה מחנות, שוד מזוין, תקיפה בנסיבות מחמירות ואונס.
ליטל טען שהוא עסק באגרוף במהלך שהותו בכלא, והתייחס לעצמו כלוחם עטור פרסים.
ליטל נשפט על רציחתם של אלפורד, נלסון ואפודקה בספטמבר 2014. התביעה הציגה את ראיות ה-DNA וכן עדויות של עדים שהותקפו על ידי הנאשם בזמנים שונים במהלך הקריירה הפלילית שלו.
ב-25 בספטמבר 2014, ליטל נמצא אשם ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
ביום מתן פסק הדין המשיך ליטל להתעקש על חפותו.
ב-9 בנובמבר 2018, הודה ליטל בחנק הקטלני של מליסה תומאס ב-1996. ב-13 בנובמבר 2018, ליטל הואשם ברצח של דניס כריסטי ברות'רס ב-1994 באודסה, טקסס, לאחר שהודה בפשע בפני שוטר מטקסס במאי 2018. ליטל הודה רשמית ברצח ברות'רס ב-13 בדצמבר וקיבל מאסר עולם נוסף.
ב-13 בנובמבר של אותה שנה, הודיעו הרשויות שליטל הודה בעשרות מקרי רצח, ושייתכן כי הוא ביצע יותר מ-90 מקרי רצח ב-14 מדינות שונות בין 1970 ל-2005.
ב-15 בנובמבר 2018, הרשויות הודיעו כי ליטל הודה מוקדם יותר באותו חודש ברצח של ברנדה אלכסנדר בת ה-23 ב-1979, שגופתה נמצאה בפיניקס סיטי, אלבמה.
בדצמבר 2018, הוגש כתב אישום נגד ליטל בגין חניקתה למוות של לינדה סו בורדס, בת ה-23, במאי 1981 במחוז וורן, קנטקי.
בנובמבר 2020, ליטל הודה בשני מקרי רצח בפלורידה, שבאחד מהם הורשע אדם אחר שהיה חף מהפשע.
רבים מגופות הקורבנות של ליטל מעולם לא נמצאו, ולא ניתן היה להתאים את ההודאות שסיפק לנעדר ידוע.
כך למשל, ליטל הודה בכך שחנק אישה בת 18 או 19 ב-1971 או 1972. ליטל זכר את שמה כמריאן או מרי אן.
ליטל הודה ביותר מ-93 מקרי רצח, ו-60 מקרי מוות נקשרו אליו רשמית על ידי המשטרה.
רוב הקורבנות של ליטל היו נשים שעסקו בזנות, מכורים לסמים או חסרי בית.
עם זאת, למרות היקף העבירות שלו, הוא הואשם והורשע רק בשמונה מעשי רצח:
אני לי סטיוארט, בת 32, נרצחה ב-11 באוקטובר 1981 בסינסינטי, אוהיו.
מרי ג'ו פייטון, בת 21, נרצחה ב-1984 לאחר שפגשה את ליטל בבר בקליבלנד, אוהיו.
קרול לינדה אלפורד, בת 41, נרצחה על ידי ליטל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
גואדלופה אפודקה, בת 46, נמצאה ב-3 בספטמבר 1989 במוסך נטוש בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר שילד שבעט בכדור כדורגל לתוך הבניין הציץ לתוך החלונות וראה את גופתה.
הרשויות קבעו שליטל כרע על החזה שלה וחנק אותה בידיו.
בדיקת DNA קשרה את ליטל לפשע, והוא הורשע בו ב-25 בספטמבר 2014.
אודרי נלסון אוורט, 35, נמצאה בפח אשפה מאחורי מועדון לילה ומסעדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-14 באוגוסט 1989. DNA מתחת לציפורניה קשר את ליטל לפשע, והוא הורשע בו ב-25 בספטמבר 2014.
זינה מארי ג'ונס, בת 30, הייתה אישה שנמצאה מתה בווסט ממפיס, ארקנסו ב-28 ביולי 1990, לאחר שנעלמה ב-6 ביולי מממפיס, טנסי.
ב-23 באוגוסט 2019, ליטל נמצא אשם ברציחתה.
רוז אוונס, בת 32, נרצחה בקליבלנד, אוהיו באוגוסט 1991.
דניס כריסטי ברות'רס, בת 32, הייתה אם לשניים שנמצאה מתה באודסה, טקסס ב-2 בפברואר 1994.
ליטל מת ב-30 בדצמבר 2020, בבית חולים באזור מחוז לוס אנג'לס.
אף על פי שמקורות רשמיים לא הצביעו על סיבת מוות ברורה, ליטל סבל מסוכרת, בעיות לב ובעיות בריאותיות אחרות.
סמואל סמית' היה סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד, ראש עיריית בולטימור, וגנרל במיליציה של מרילנד.
הוא היה אחיו הבכור של מזכיר המדינה רוברט סמית'.
סמית' כיהן פעמיים בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, תחילה מ-1805 עד 1808 ומאוחר יותר מ-1828 עד 1831.
סמית' נולד ב-27 ביולי 1752 בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה.
סבו, שנקרא גם סמואל סמית' (1698–1784), נולד באירלנד והתיישב בפרובינציית מרילנד.
בשנת 1759 עבר סמית' עם משפחתו לבולטימור.
הוא למד באקדמיה פרטית, ועסק במסחר עד מלחמת העצמאות האמריקאית, אז שירת כקפטן, מייג'ור ולוטננט קולונל בצבא הקונטיננטלי.
לפני מלחמת העצמאות האמריקאית, כקפטן צעיר, נשלח לאנאפוליס כדי לעצור את המושל אדן ולהחרים את מסמכיו.
ב־23 בספטמבר 1776, כשפילדלפיה – בירת המהפכה – עמדה בפני נפילה לידי הבריטים, שלח ג'ורג' וושינגטון את סמית', שכיהן אז כלוטננט קולונל ברגימנט מרילנד ה־4, בראש יחידה של הצבא הקונטיננטלי אל המבצר באי מאד שעל נהר דלאוור.
כוחו מנה 200 חיילים, בתוספת מייג'ור רוברט באלארד מווירג'יניה, מייג'ור סיימון ת'אייר מרוד איילנד, וקפטן סמואל טריט מחיל התותחנים הקונטיננטלי.
עם זאת, לפי מקור אחר, ת'אייר כלל לא הגיע למבצר מיפלין עד 19 באוקטובר.
הכוח הקטן נאלץ להגיע למבצר במסלול עוקף, ובשלב האחרון של הדרך הועברו תגבורות מהעיירה רד בנק שבניו ג'רזי במעבר ימי תחת הגנת שייטת חיל הים של פנסילבניה בפיקודו של ג'ון הייזלווד.
לבסוף נכנע המבצר לאחר שבועות של הפגזה בריטית כבדה ונטש את עמדתו.
בתום שירותו במלחמה פנה סמית' לעסקי הספנות.
ב־1783 התקבל קולונל סמית' כחבר מייסד בחברת "סינסינטי של מרילנד".
במלחמת 1812 שירת סמית' כמייג'ור גנרל במיליציה של מרילנד, ועמד בראש מערך ההגנה של בולטימור בקרב בולטימור בספטמבר 1814. הניצחון האמריקאי בקרב יוחס בחלקו להכנותיו לקראת הפלישה הבריטית.
בין 1790 ל־1792 היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד.
בשנת 1794, בתקופת איום המלחמה עם צרפת, מונה לבריגדיר גנרל במיליציה של מרילנד ופקד על הכוח שגויס מטעם המדינה בדיכוי "מרד הוויסקי".
סמית' נכנס לפוליטיקה הארצית כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השלישי, בו כיהן מ־4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1803. בתקופה זו כיהן כיו"ר ועדת המסחר והתעשייה של בית הנבחרים (בקונגרסים החמישי עד השביעי).
הוא היה אחד המתווכים המרכזיים בין המנהיג הפדרליסטי הצעיר ג'יימס אשטון בייארד השני מדלאוור ובין הנשיא הנבחר תומאס ג'פרסון, וסייע בהשגת ההצבעה המכריעה בבית הנבחרים שהבטיחה את בחירתו של ג'פרסון לנשיאות בשנת 1800.
בשנת 1802 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, נבחר מחדש ב־1808, וכיהן בו מ־4 במרץ 1803 עד 3 במרץ 1815. בתקופת כהונתו החזיק בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט בקונגרסים התשיעי והעשירי.
ב־31 בינואר 1816 נבחר שוב לבית הנבחרים לקונגרס ה־14 כדי למלא את מקומו של ניקולס ר.
מור שהתפטר, ובהמשך נבחר שוב לקונגרסים ה־15, ה־16 וה־17. בתפקידו שם היה יו"ר ועדת ההוצאות במחלקת האוצר (הקונגרס ה-14), וחבר בוועדת הדרכים והאמצעים (הקונגרסים 15–17).
ב־17 בדצמבר 1822 התפטר מבית הנבחרים לאחר שנבחר שוב לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כדי למלא את מקומו של ויליאם פינקני שנפטר.
באביב 1824 אף זכה בקול אחד בוועידה של המפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית כמועמד אפשרי לתפקיד סגן הנשיא.
ב־1828 כיהן כסגן הנשיא של "החברה הקולוניזציונית של מרילנד", בה שימש כנשיא צ'ארלס קארול מקרולטון, אחד מחותמי הכרזת העצמאות.
הארגון היה שלוחה של החברה הקולוניזציונית האמריקאית, שפעלה להשיב אפרו-אמריקאים לחיים חופשיים באפריקה, בעיקר בליבריה.
סמית' כיהן שוב כנשיא הזמני של הסנאט בקונגרסים ה־20 וה־21, ועמד בראש ועדת הכספים (בקונגרס ה־18 ובקונגרסים 20–22).
הוא נבחר מחדש לסנאט ב־1826 וכיהן בו עד 3 במרץ 1833. שנתיים אחר כך, ב־1835, נבחר לראש עיריית בולטימור, תפקיד בו החזיק עד 1838, אז פרש מהחיים הציבוריים.
סמית' מת בבולטימור ב-22 באפריל 1839, ונקבר בבית הקברות של וסטמינסטר העתיקה בבולטימור.
סמואל סטרט היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד.
סטרט, שנולד בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה ב-1758, עבר עם הוריו לבולטימור, ב-1761. לאחר שסיים לימודי הכנה, הלך וסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
לאחר מכן כיהן בכמה משרדים מקומיים, היה חבר בפלוגה העצמאית (צבאית) של סוחרי בולטימור ב-1777, ובנובמבר 1782 מונה למזכיר פרטי של נשיא הקונגרס.
ב-1789 נבחר סטרט לסנאט של מדינת מרילנד.
לאחר שירותו בסנאט המדינה נבחר לקונגרס השני, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1791 עד 3 במרץ 1793, במהלכו שימש גם כמזכיר האגודה של מרילנד לקידום ביטול העבדות ב-1791.
בשנת 1812 הפך סטרט לחבר בוועדת הבטיחות של בולטימור.
הוא גם שירת כקפטן של פלוגה עצמאית בקרב על נורת' פוינט, שהתרחש ב-12 בספטמבר 1814. סטרט היה מרשל בכיר בבולטימור בעת הנחת אבן היסוד של מסילת הרכבת של בולטימור ואוהיו ב-4 ביולי 1828.
סטרט מת בבולטימור שבמרילנד, ב-12 ביולי 1833 ונקבר בבית הקברות של כנסיית וסטמינסטר.
סמואל ליברמור היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר בין השנים 1793 ל-1801 וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ב-1796 ושוב ב-1799.
ליברמור נולד ב-14 במאי 1732 בוולת'ם שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה בנם של האנה (בראון) וסמואל ליברמור, ולמד בבתי ספר של וולת'ם.
הוא סיים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1752, לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1756, והחל לעסוק בוולת'ם.
הוא עבר לפורטסמות', ב-1758 ומאוחר יותר ללונדונדרי.
הוא היה חבר באספה הכללית של ניו המפשייר בשנים 1768–1769. הוא היה שופט-עורך דין בבית המשפט של האדמירליות והתובע הכללי מ-1769 עד 1774. הוא עבר להולדרנס ב-1775 והיה פרקליט המדינה במשך שלוש שנים.
ליברמור היה אחד משבעת הנציגים שהצביעו נגד חוק העבדים הנמלטים משנת 1793.
ליברמור היה נשיא הוועידה החוקתית של המדינה ב-1791 וב-1792 נבחר כפדרליסט לסנאט של ארצות הברית ונבחר מחדש ב-1798 וכיהן מ-4 במרץ 1793, עד להתפטרותו החל מה-12 ביוני 1801, עקב בריאות לקויה.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט במהלך הקונגרסים הרביעי והשישי.
על שמו נקראה העיירה ליברמור, ניו המפשייר, שנחרבה.
ליברמור מת ב-18 במאי 1803 בהולדרנס, ניו המפשייר, ונקבר שם בחצר הכנסייה טריניטי.
סמואל לאת'ם מיצ'יל היה רופא, חוקר טבע ופוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
סמואל מיצ'יל נולד ב-20 באוגוסט 1764 בהמפסטד שבפרובינציית ניו יורק, והיה בנם של רוברט מיצ'יל ואשתו, מרי לאת'ם, שהיו שניהם קווייקרים.
הוא נשלח לסקוטלנד וב-1786 השלים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו עם תואר MD, כאשר על השכלתו שילם דוד עשיר.
כשחזר לארצות הברית לאחר לימודי הרפואה, השלים מיצ'יל גם לימודי משפטים.
כעורך דין, הוא פיקח על רכישת אדמות במערב ניו יורק מהאינדיאנים משבט האירוקוי ב-1788.
מיצ'יל לימד כימיה, בוטניקה והיסטוריה של הטבע במכללת קולומביה מ-1792 עד 1801 והיה עורך מייסד של The Medical Repository, כתב העת הרפואי הראשון בארצות הברית.
בשנת 1793 נבחר לעמית זר של החברה המלכותית של אדינבורו.
בנוסף להרצאותיו בקולומביה על בוטניקה, זואולוגיה ומינרלוגיה, מיצ'יל אסף, זיהה וסיווג צמחים ובעלי חיים רבים, במיוחד אורגניזמים מימיים.
בשנת 1797 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מ-1807 עד 1826 לימד בקולג' לרופאים ומנתחים בניו יורק ולאחר מכן עזר לארגן את הקולג' לרפואה של רוטגרס בניו ג'רזי, שם כיהן כסגן נשיא עד 1830. בהיותו בקולומביה פיתח מיצ'יל תיאוריה מופרכת של מחלות; עם זאת, זה הביא לקידום ההיגיינה האישית שלו ולשיפור התברואה.
מיצ'יל כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק ב-1791 ושוב ב-1798 ולאחר מכן נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ-1801 ועד להתפטרותו ב-22 בנובמבר 1804. כחבר קונגרס, היה אחד מהשופטים במשפט ההדחה נגד השופט ג'ון פיקרינג.
בנובמבר 1804 נבחר מיצ'יל כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'ון ארמסטרונג, וכיהן מ-23 בנובמבר 1804 עד 3 במרץ 1809. לאחר מכן כיהן שוב כחבר בית הנבחרים מ-4 בדצמבר 1810 עד 3 במרץ 1813.
מיצ'יל נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1814. ב-29 בינואר 1817, כינס מיצ'יל את הישיבה הראשונה של האקדמיה למדעים של ניו יורק, שנקראה במקור ה-Liceum of Natural History, ולימים נבחר לנשיא האקדמיה.
מיצ'יל תמך בתוקף בבניית תעלת אירי, בחסות ידידו ובעל בריתו הפוליטי, דוויט קלינטון.
מיצ'יל הציע לשנות את שמה של ארצות הברית של אמריקה ל-Fredonia, ולשלב את ה"חופש" האנגלי עם סוף לטיני.
למרות שההצעה לא נשקלה ברצינות, כמה עיירות אימצו את השם, כולל פרדוניה שבניו יורק.
כמה רודפי חירות הקימו רפובליקה קצרת מועד בשם זה בטקסס בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19.
מיצ'יל מת בניו יורק ב-7 בספטמבר 1831.
סמואל מקרוברטס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אילינוי.
מקרוברטס נולד ב-12 באפריל 1799 ליד מייסטאון, הטריטוריה הצפון-מערבית, התחנך על ידי מורים פרטיים והשלים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון שבקנטקי.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1821 והחל לעסוק בכך במחוז מונרו.
הוא כיהן בתפקיד פקיד בית המשפט המחוזי של מחוז מונרו מ-1819 עד 1821. הוא כיהן כשופט מחוזי במדינה בין השנים 1824 עד 1827 וכחבר הסנאט של אילינוי מ-1828 עד 1830.
ב-1830 מונה מקרוברטס לתובע פדרלי מחוזי על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון וכיהן בתפקיד עד 1832, כאשר התפטר, אז מונה על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן לכונס נכסים של משרד הקרקעות בדנוויל.
הוא מונה ליועץ המשפטי של משרד הקרקעות הכללי בוושינגטון די.
ב-1839 וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-1841. לאחר מכן נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1841, עד מותו.
בסנאט כיהן כיושב ראש הוועדה להצעות חוק (הקונגרס ה-27).
הוא מת ב-27 במרץ 1843 בסינסינטי, אוהיו ונקבר בבית הקברות מור, ווטרלו.
סמואל ג'יימס רנוויק מקמילן היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי של מינסוטה ובבית המשפט העליון של מינסוטה וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה.
מקמילן נולד בבראוניסוויל שבפנסילבניה ב-22 בפברואר 1826. הוריו תומאס לונג וג'יין מקמילן (לבית גורמלי) היו ממוצא סקוטי ואירי.
הוא למד באוניברסיטת פיטסבורג (שנודעה אז בתור האוניברסיטה המערבית של פנסילבניה) בפיטסבורג ולאחר מכן למד משפטים אצל אדווין סטנטון, והשלים את לימודיו ב-1846. בשנת 1850 התחתן עם הרייט באטלר.
ב-1852 מקמילן ואשתו עברו לטריטוריית מינסוטה, בתחילה התיישבו בסטילווטר ואחר כך עברו לסיינט פול.
כאשר מינסוטה הפכה למדינה ב-1858, מונה מקמילן לשופט הראשון של בית המשפט המחוזי החדש שהוקם במינסוטה.
במהלך מלחמת דקוטה ב-1862, שירת מקמילן כלוטננט משנה ביחידת מיליציה שנקראה "משמר הגבול של סטילווטר", שהייתה פעילה לפרק זמן קצר בלבד.
בשנת 1864 מונה לשופט בבית המשפט העליון של מינסוטה כאחד משני שופטים חדשים, שהחליפו את השופטים צ'ארלס יוג'ין פלנדרו ואייזק אטווטר שהתפטרו באותה העת.
בשנת 1874 קודם לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, במקום כריסטופר ג'.
בשנת 1875, בחר בו בית המחוקקים של מינסוטה לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
מקמילן לא עמד לבחירה מחדש ב-1886 וחזר לעסוק בעריכת דין לאחר תום כהונתו.
הוא מת בסיינט פול שבמינסוטה ב-3 באוקטובר 1897 ונקבר בבית הקברות אוקלנד בסיינט פול, מינסוטה.
סמואל דנפורד ניקולסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
ניקולסון נולד ב-22 בפברואר 1859 באי הנסיך אדוארד, צפון אמריקה הבריטית, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
הוא עבר למישיגן ומשם לנברסקה עד שב-1881 עבר לקולורדו.
ניקולסון החל להתעניין בכרייה ומאוחר יותר היה נשיא חברת הכרייה המערבית.
הוא גילה עפרת אבץ הנושאת את שמו, "ניקולסוניט".
מ-1893 עד 1897 היה ראש עיריית מטעם המפלגה הפופוליסטית; ב-1902 עבר לדנוור.
ב-1914 וב-1916 היה מועמד לתפקיד מושל קולורדו אך נכשל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חבר ב.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן בו מ-4 במרץ 1921 עד למותו ב-24 במרץ 1923. הוא מת ונקבר בדנוור.
סמואל מכטיי היה מרגל סובייטי בישראל.
עלה לארץ בשנת 1972 לאחר שקיבל הכשרה בק.ג.ב..
הוא נעצר ב-1992 לאחר שהוסגר על ידי אלכסנדר לומוב.
הוא הודה, הגיע לעסקת טיעון ונידון ל-7 שנות מאסר.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 ברית המועצות אפשרה ליהודים לצאת מרוסיה.
סמואל מכטיי נולד בשנת 1948 ולמד הנדסה בברית המועצות.
הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1972 והתיישבו ביד אליהו.
הוא התקבל לעבודה לתעשייה האווירית לאחר שעבר את כל התחקירים הביטחוניים.
בשנת 1982 מכטיי ורעייתו החליטו לחזור לברית המועצות לאחר שהתאכזבו מתנאי קליטתם בארץ.
בשלהי 1990 החליטו לחזור לישראל.
עוד בשנת 1967 כדי לעקוב אחר יהודים שנחשדו בפעילות לאומית.
בתעשייה האווירית בישראל הוא מונה לתפקיד מסווג בחטיבת ההנדסה שעסקה בתכנון פרויקט הלביא.
על פי מסמכי מיטרוחין הוא העביר מידע רב על הפרויקט ועל נושאים סודיים נוספים.
מכטיי נעצר בתחילת 1992. הוא שיתף פעולה עם חוקריו והגיע עמם לעסקת טיעון.
בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו 7 שנות מאסר.
סמואל דאגלס מקאנרי היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל לואיזיאנה ה-16 בשנים 1880–1881, ומתוקף תפקידו זה, לאחר שהמושל לואיס וילץ נפטר בעת כהונתו, הוא כיהן כמושל לואיזיאנה ה-30 עד 1888. מ-1897 ועד מותו כיהן מקאנרי כסנאטור.
אחיו היה ג'ון מקאנרי שהתמודד גם הוא על תפקיד מושל לואיזיאנה ב-1872 וכיהן בתקופת כהונה שנויה במחלוקת במשך כארבעה חודשים.
סמואל מקאנרי נולד במונרו שבלואיזיאנה, כבנם של הנרי אוניל מקאנרי ושל קרוליין הסקינס (לבית דאגלס) מקאנרי.
הוא למד בספרינג היל קולג' שבמוביל, אלבמה, באקדמיה הימית של ארצות הברית שבאנאפוליס, ובאוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל.
ב-1859 סיים מקאנרי את לימודיו בבית הספר למשפטים המדינתי והלאומי שבפוקיפסי שבמדינת ניו יורק.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כלוטננט בצבא הקונפדרציה.
ב-1866 החל מקאנרי לעסוק בעריכת דין במונרו.
הוא החל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית, ושימש כיושב הראש שלה במחוז אוצ'יטה.
ב-1879 הוא נבחר כסגן מושל לואיזיאנה, וב-1881, בעקבות מותו בעת כהונתו של המושל לואיס וילץ, הושבע מקאנרי כמושל לואיזיאנה ה-30. ב-1884 הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה כמושל בזכות עצמו, אך ב-1888 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
ממשלו של מקאנרי היה חלש בשל הכוח שהוחזק על ידי גזבר המדינה אדוארד א.
ברק וחברת הלוטו של לואיזיאנה המושחתת.
על אף הרוב הקתולי בלואיזיאנה, היה מקאנרי הקתולי האחרון שכיהן כמושל לואיזיאנה עד לבחירתו של אדווין אדוארדס ב-1972.
לאחר הפסדו בבחירות של 1888, מונה מקאנרי כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
ב-1896 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן עד מותו.
בעת כהונתו בסנאט, שירת מקאנרי כחבר בוועדת התאגידים ובוועדת התובלה והמכירה של מוצרי בשר.
סמואל מקאנרי נפטר בניו אורלינס ב-28 ביוני 1910. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבעיר.
סמואל מריט סטיבנסון היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מישיגן.
סטיבנסון נולד ב-23 בדצמבר 1831 בהארטלנד, ניו ברנזוויק, ועבר עם הוריו למיין, ולאחר מכן, בשנת 1846, למחוז דלתה, מישיגן.
הוא עסק בענף העצים, ובשנת 1858 עבר להתגורר במנומיני שבמישיגן.
הוא התעניין בנדל"ן, בענף העצים, במסחר כללי ובחקלאות.
בשנת 1881 בנה את מלון מנומיני כדי לארח קוני עצים שבאו לעיר; המבנה נשרף בשנת 1977.
אחיו הבכור אייזק סטיבנסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (מחוז הקונגרס התשיעי של ויסקונסין) בין השנים 1883–1889 וחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1907–1915 מטעם מדינת ויסקונסין.
סטיבנסון כיהן כחבר בית הנבחרים של מישיגן בשנים 1877 ו־1878. הוא כיהן גם כחבר הסנאט של מישיגן בשנים 1879, 1880, 1885 ו־1886. בנוסף כיהן כציר בוועידות המפלגה הרפובליקנית הארציות בשנים 1884 ו־1888.
בשנת 1888 נבחר סטיבנסון מטעם המפלגה הרפובליקנית לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במושב הקונגרס ה-51, כנציג מחוז הקונגרס ה־11 של מישיגן, ונבחר מחדש ב־1890 לקונגרס ה־52. לאחר חלוקת המחוזות מחדש בעקבות מפקד האוכלוסין של 1890, נבחר בשנת 1892 (ושוב ב־1894) לכהן במחוז הקונגרס ה־12 החדש של מישיגן.
בסך הכול כיהן בבית הנבחרים מה־4 במרץ 1889 ועד ה־3 במרץ 1897.
לאחר שעזב את הקונגרס, חזר סטיבנסון לעסוק בענף העצים.
הוא נפטר ב-31 ביולי 1907 במנומיני ונקבר שם בבית העלמין ריברסייד.
בשנת 1876 שונה שמו של היישוב הקטן ווסדה (Wacedah), צפונית למנומיני, לסטיבנסון על שמו.
בנוסף, כיהן כיו"ר מועצת המפקחים של מחוז מנומיני במשך מספר שנים.
סמואל סוויאן הוא שחמטאי אמריקאי בדרגת רב-אמן ולשעבר ילד פלא בשחמט.
הוא הגיע לדרגת רב-אמן בגיל 13 שנים, 10 חודשים ו-27 ימים, ובכך הפך לרב האמן האמריקאי הצעיר ביותר אי פעם באותה תקופה.
הוא גם שבר את שיאי הגיל של ארצות הברית בהשגת דרגת רב-אמן.
סוויאן החל לשחק שחמט בגיל 5 ובשנת 2009 הפך לצעיר ביותר שקיבל דרגת מומחה הצעיר בתולדות USCF.
זה קרה בגיל 8 שנים וחודשיים, ובכך הוא שבר את שיאו של בריאן לואו בלמעלה מ-10 חודשים.
ב-9 בדצמבר 2010 הפך סוויאן לאמן לאומי הצעיר ביותר בתולדות USCF בגיל 9 שנים, 11 חודשים ו-23 ימים, ושבר את שיאו של ניקולס ניפ ב-3 ימים.