tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר "Anyone Who Had a Heart" היה הלהיט הראשון של וורוויק שהגיע ל-10 הראשונים בבילבורד הוט 100 (מקום שמיני) והיה גם להיט בינלאומי.
היה זה בדצמבר 1963 ובאפריל 1964 הגיע להיטה הבא, "Walk On By" למעמד של להיט בינלאומי גדול (מקום שישי בארצות הברית ושמיני בבריטניה) ולמכירות של מיליון עותקים וביסס את מעמדה כזמרת מצליחה.
במשך שנות ה-60 המשיכה וורוויק להוציא תקליטים רבים, 13 אריכי נגן בשנים 1963–1970, רובם בהפקתם של בכרך ודייוויד.
שניים מהתקליטים הללו זכו למעמד של תקליט זהב.
הראשון היה "Here Where There Is Love" (1966) שכלל את הלהיטים "What the World Needs Now Is Love", "I Just Don't Know What to Do with Myself" ואת שיר הנושא מהסרט "אלפי", אותו ביצעה וורוויק בטקס האוסקר בשנה שלפני כן.
השני היה "Dionne Warwick in Valley of the Dolls" (1968) שכלל את הלהיטים "Do You Know the Way to San Jose" (זכה בפרס גראמי לביצוע הנשי הטוב ביותר במוזיקה הפופולרית ב-1969) ושיר הנושא לסרט "עמק הבובות" (מילים ולחן של דורי ואנדרה פרווין).
תקליט זה הגיע למקום השישי במצעד מכירות האלבומים של בילבורד; דירוג שיא לאלבום של וורוויק בכל הקריירה שלה.
בספטמבר 1969 הופיעה וורוויק ברשת הטלוויזיה CBS בתוכנית אישית מיוחדת (ספיישל) בה אירחה את ברט בכרך, ג'ורג' קירבי, גלן קמפבל וקרידנס קלירווטר רבייבל.
ב-1971 עזבה וורוויק את תקליטי ספטר, בעלת האופי המשפחתי וחתמה על חוזה עם שלוחת התקליטים של חברת הענק, "האחים וורנר".
היא קיבלה תמורת החתימה על החוזה סכום של 5 מיליון דולר, על פי מגזין הבידור וראייטי, היה זה החוזה היקר ביותר לזמרת עד אותה עת.
התקופה בחברת התקליטים של האחים וורנר נחשבת כאחת הפחות מוצלחות בקריירה של וורוויק.
עם זאת, ב-1974 היא הוציאה את הלהיט "Then Came You" בדואט עם להקת הרית'ם אנד בלוז, "The Spinners" והשיר הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. הייתה זו הפעם הראשונה בה וורוויק הגיעה לצמרת המצעד.
בתקופה זו הוציאה וורוויק חמישה אלבומים אולם הם לא זכו להצלחה משמעותית.
עם המעבר לתקליטי אריסטה ב-1979 ולהיטה "I'll Never Love This Way Again" (מקום 5 בבילבורד הוט 100) נהנתה וורוויק מהצלחה מחודשת.
מיד אחריו יצא האלבום, "Dionne" וזכה גם הוא להצלחה רבה (מקום 12 במצעד האלבומים של בילבורד ואלבום פלטינה).
את התקליט ואת הלהיטים שבו הפיק בארי מנילו (Barry Manilow) שהיה חתום באותה עת באריסטה גם כאמן מבצע.
להיט נוסף באלבום זה היה "Deja Vu" ששותף לכתיבתו היה אייזק הייז.
שני השירים הללו זכו גם בפרסי גראמי ב-1980, "I'll Never Love This Way Again" זכה פרס לביצוע הנשי לשיר פופ ו"Deja Vu" זכה בפרס לביצוע הנשי לשיר רית'ם אנד בלוז.
גם האלבום הבא שהוציאה וורוויק, ב-1980, "No Night So Long", ושיר הנושא שלו שצעד כלהיט, זכו להצלחה יחסית.
בינואר 1980 אירחה וורוויק תוכנית ספיישל בת שעתיים בטלוויזיה שנקראה "Solid Gold '79".
מתכונת זו אומצה לתוכנית שבועית של שעה אחת בה אירחה וורוויק אמנים שונים וביצעה עימם דואטים של שיריה ושל שיריהם.
וורוויק התייחסה לכך במילים: "בכיתי כל הדרך אל הבנק".
ב-1985 השתתפה וורוויק, יחד עם אמנים רבים נוספים, בהקלטת שני להיטים שנוצרו עבור צדקה; " We Are the World", למען קורבנות הבצורת באתיופיה, ו"That's What Friends Are For" למען המלחמה באיידס.
במשך כל שנות ה-80 היא המשיכה להקליט, בהצלחה חלקית.
חלק מהשירים באלבומיה שזכו להצלחה היו הקלטות דואטים עם אמנים ידועים כמו: לותר ואנדרוס (Luther Vandross), גלן ג'ונס (Glenn Jones), בארי מנילו, ג'פרי אוסבורן (Jeffrey Osborne), קאשיף (Kashif) והווארד יואיט (Howard Hewett).
ב-1991 הקליטה את השיר, "It's All Over", בדואט עם דיטר בוהלן מהצמד הגרמני מודרן טוקינג.
השיר זכה להצלחה חלקית בגרמניה.
החל משנות ה-90 זכתה וורוויק להצלחה מסחרית מועטה והיא הפחיתה את הקלטותיה והופעותיה.
בשנות ה-90 היא הפנתה את רוב פעילותה לנושאים הקשורים בעל-טבעי והנחתה תוכנית טלוויזיה פופולרית שאירחה מדיומים.
באוקטובר 2002 היא נבחרה להיות שגרירה של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות.
ב-2006 הופיעה בהופעת אורח בתוכנית הבידור הטלוויזיונית הפופולרית אמריקן איידול, כשהיא מלווה בפסנתר על ידי דייוויד בכרך.
באותה שנה חתמה על חוזה הקלטה עם "תקליטי קונקורד", חברה המתמחה באמני ג'אז.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה וורוויק מספר פעמים בקונצרטים למטרות צדקה וכאורחת בתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2011 השתתפה בעונת הVIP הרביעית של תוכנית המציאות "המתמחה", שם הודחה בשבוע הרביעי.
ב-19 במאי 2015 הופיעה בישראל בהיכל מנורה מבטחים.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפעולה "חמוש" לצד לאז אלונזו.
בשנת 2024 השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות הבריטית "הזמר במסכה" והייתה למודחת הראשונה.
ב-1966 נישאה וורוויק לשחקן והמתופף ויליאם דייוויד אליוט (1934–1983).
הם התגרשו לאחר כשנה אך נישאו בשנית לאחר שלושה חודשים נוספים.
נולדו להם שני בנים; דייוויד (1969) ודיימון (1973, כיום, מפיק מוזיקלי).
מאז, נקשר שמה בנושא זוגיות עם הידוענים: טימי בראון (כוכב פוטבול), סשה דיסטל (זמר צרפתי), פיליפ מייקל תומאס (שחקן טלוויזיה וקולנוע), אדגר ברונפמן (הבן) (איש עסקים) וג'יאני רוסו (שחקן אמריקאי).
וורוויק שהתה בברזיל תקופות ארוכות החל משנות ה-60, עת ביקרה שם לראשונה, ועד 2005, אז שבה לארצות הברית לסעוד את אמה ואת אחותה במחלתן.
היא מחזיקה גם באזרחות ברזילאית, דוברת פורטוגזית ואף הצהירה בראיון כי רצונה לחיות בברזיל בשנים שנותרו לה.
דיון וייטרס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע.
וייטרס נולד וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה.
עם סיום לימודיו התיכוניים, החל וייטרס ללמוד באוניברסיטת סירקיוז ולשחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המתמודדת בחטיבת החוף האטלנטית של ליגת המכללות (נקראת גם ה-ACC).
בסירקיוז שיחק וייטרס לצידו של בן דודו סקופ ג'רדיין.
כ לא הצליח וייטרס להפוך לבורג מרכזי ברוטצית השחקנים ותרם 6.6 נקודות ב-16.3 דקות ב, וקלע שיא אישי של 18 נקודות מול אוניברסיטת מרקט בסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות בכדורסל, אך לא הצליח למנוע את הפסדה של סירקיוז והדחתה מהטורניר.
כ החל וייטרס לקבל קרדיט רב יותר מג'ים בוהיים, מאמנה של הקבוצה.
הוא שותף ב-24.1 דקות ותרם 12.4 נקודות למשחק, שני בקבוצה רק לכריס ג'וזף, וסייע לקבוצתו להעפיל עד לשלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות, לראשונה מאז 2003.
לאחר שנתיים בליגת המכללות, העמיד עצמו וייטרס לבחירה בדראפט ה-NBA.
הוא נבחר במקום הרביעי על ידי קליבלנד קאבלירס וכבר בעונתו הראשונה הפך לשחקן חמישייה במקומו של אנתוני פארקר שפרש.
הוא תרם לאורך עונת הרוקי שלו 14.7 נקודות, כולל שיא קריירה של 33 נקודות מול סקרמנטו קינגס, ואף נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, אולם קליבלנד סיימה את העונה עם 24 ניצחונות בלבד מול 58 הפסדים ולא העפילה למשחקי הפלייאוף.
לקראת עונת פוטר ביירון סקוט, מאמן הקבוצה, ותחתיו מונה מייק בראון.
וייטרס רשם 15.9 נקודות לאורך העונה, אך קליבלנד נכשלה שנית במאמצה להעפיל למשחקי הפלייאוף, ואף נודע במהלך העונה על סכסוך שהתגלע בין וייטרס לקיירי אירווינג.
בינואר 2015, לאחר כשנתיים וחצי בקליבלנד, נשלח וייטרס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר כחלק מטרייד משולש עם ניו יורק ניקס.
בפלייאוף העפיל עם הת'אנדר לגמר האזור המערבי, בו הודחה הקבוצה על ידי גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 3–4.
לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט, ושנה לאחר מכן חתם בקבוצה על חוזה נוסף ל-4 עונות.
בפברואר 2020 הועבר יחד עם ג'סטיס וינסלו לממפיס גריזליס, כחלק מטרייד משולש עם מינסוטה טימברוולבס.
מיד לאחר הטרייד שוחרר וייטרס מהגריזליס.
ב-6 במרץ 2020 חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס עד לסיום עונת .
באותה עונה זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על מיאמי היט בסדרת הגמר; וייטרס עצמו שותף ב-5 בלבד מתוך 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף, וקלע 2.0 נקודות בממוצע למשחק.
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות אחוזים מהשדה אחוזים משלוש אחוזים מהקו ריבאונדים אסיסטים חטיפות חסימות נקודות אוקלהומה סיטי 18 0 27.3 0.417 0.375 0.667 2.6 2.3 0.6 0.2 8.4 ל.א.
דיומדס הוא גיבור אכאי במיתולוגיה היוונית ובנו של טידאוס מלך אטוליה ושל דאיפילה בתו של אדרסטוס מלך ארגוס.
דיומדס נחלץ לעזרת סבו מצד אביו, אנאוס מלך קלידון, כאשר בניו של אגריוס אחיו של אנאוס (ובראשם תרסיטס) הדיחו אותו והמליכו במקומו את אגריוס.
דיומדס הרג את כל בניו של אגריוס מלבד אונכסטוס ותרסיטס שלאחר מכן התנקשו בחייו של אנאוס הזקן.
למרות זאת, שושלתו לא נקטעה ובתו גורגה המשיכה אותה.
יחד עם אביו טידאוס, דיומדס היה אחד מהשבעה נגד תבי שנכשלו בניסיונם להביס את הממלכה הבויאוטית.
דיומדס השתתף כאחד מן האפיגונים אשר בהנהגת אלקמאון הרסו את חומתה של תבאי במלחמה השנייה שנועדה לנקום את מותם של אבותיהם במלחמה הראשונה.
מלחמת טרויה היא שהפכה את דיומדס לגיבור מלחמה עטור תהילה, שני בגבורה אולי רק לאכילס ובכל אופן בלתי מנוצח בקרב.
כאחד ממחזריה של הלנה, הוא יצא לטרויה בראש צי של שמונים ספינות ומתחילת העלילה הוא פועל כאחד מן הגיבורים הראשיים בקרבות המרכזיים שעליהם מספר לנו הומרוס.
עם חברו אודיסיאוס הוא נסע לסקירון מלך ליקומדס כדי למצוא את אכילס אשר הוחבא שם על ידי אמו כאשר הוא מחופש לאישה כדי שלא יצטרך לחזור לטרויה שם חזה האורקל את מותו.
כאשר ארטמיס כעסה על אגממנון בעוד הצי האכאי חונה במפרץ אאוליס, כדי לפייס אותה, דיומדס היה מאלה שלחצו על אגממנון להקריב את בתו איפיגינאה לאלה בתור כפרה וכך להחזיר את הרוח כדי שיוכלו להמשיך.
דיומדס גם נבחר להיות אחד מן המנהיגים האכאים שנשלחו במשלחת לפריאמוס שניסתה, ללא הצלחה, לשים קץ למלחמה בהשבתה של הלנה למנלאוס.
הוא גם לא הצליח לשכנע את אגממנון להחזיר לאכילס את בְּריסֵאיס וכך לפייסו כדי שיעזור להם במלחמה.
לפי גרסאות מסוימות, הוא נסע ללמנוס כדי לקבל מפילוקטטס את נשקו של הרקולס שעל פי נבואה היה הכרחי כדי לכבוש את טרויה.
פילוקטטס שמר על קשתו של הרקולס מאז מותו.
דיומדס לוקח חלק באירועים נוספים במהלך המלחמה כמו למשל לכידתו והריגתו של דולון, הפשיטה הלילית על המחנה התראקי וגנבת סוסיו של המלך רזוס יחד עם אודיסאוס.
דיון או דיו הוא כפר שנמצא למרגלות הר אולימפוס.
הכפר ידוע בשל ההיסטוריה העשירה שלו והמקדש המוקדוני העתיק לזאוס.
התיעוד ההיסטורי הראשון לדיון מגיע מתוקידידס שתיאר את התמרונים של המצביא הספרטני ברסידאס במלחמה הפלופונסית.
על פי דיודורוס סיקולוס ארכלאוס, מלך מוקדון ביסס את מעמדה של העיר בשלהי המאה ה-5 לפנה"ס.
נראה שדיון הפכה לעיר בעלת חשיבות דתית ותרבותית רבה למוקדונים העתיקים.
במקום זה הקריבו מלכי מוקדון זבחים מפוארים לאלים לציון ראש השנה המוקדוני שחל בשלהי ספטמבר.
באביב נערכו במקום טקסי הטהרות של הצבא המוקדוני ונערכו משתאות.
העיר הייתה ידועה בשל המזבח הגדול לזאוס ולמוזות שנבנה בה לזכר אירועים מיתולוגיים שהתרחשו בסביבותיה.
האזור שפע צמחייה גבוהה ונמוכה, יובלים שהובילו לנהר שהיה רחב דיו לשיט בסירות.
פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול המשיכו את המסורת ופיארו את העיר.
אלכסנדר אף הגדיל לעשות והורה לליסיפוס, אחד הפסלים המפורסמים ביותר של יוון ליצור פסלים רבים עשויים ברונזה בעיר לזכר ניצחונו בקרב גרניקוס (334 לפנה"ס).
העיר המשיכה לשגשג בתקופה ההלניסטית.
קסנדרוס הקיף את העיר בחומות חזקות ובנה בנייני ציבור רבים.
העיר ומקדשיה נהרסו בשנת 219 לפנה"ס על ידי הליגה האיטולית במהלך מלחמת בעלות הברית, אך שוקמה במהרה.
העיר נפלה בידי הרומאים בשנת 169 לפנה"ס במהלך המלחמה המוקדונית השלישית ובשנת בשנת 32 לפנה"ס או בשנת 31 לפנה"ס הקים בה אוגוסטוס מושבה רומאית.
העיר המשיכה לשגשג תחת הקיסרים הרומאים שהעריצו את אלכסנדר.
התערערות השלטון הרומי לא פגעה בשגשוג העיר.
במאה ה-4 וה-5 לספירה ישבו בה בישופים נוצרים של האימפריה הרומית המזרחית.
סופה של העיר היה ברעידות אדמה והצפות.
היא ננטשה על ידי תושביה ולא שוקמה.
דיומרסי נדונגלה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אפואל ניקוסיה ובקונגו הדמוקרטית.
נדונגלה החל לשחק כדורגל בשנת 2000, בעודו בן 9, במחלקת הנוער של סטנדרד לייז' בה שיחק כ-11 שנים.
בשנת 2011 עבר השחקן לג'אוניס אש מלוקסמבורג בה רשם 33 הופעות ליגה ו-7 שערים.
לאחר כשנתיים נמכר נדונגלה למועדון לה לובייר מהליגה השלישית בבלגיה בה שיחק 26 משחקי ליגה וכבש 9 שערים.
ב-2014 הצטרף השחקן לשורות שרלרואה מהליגה הבלגית הראשונה.
ב-8 בפברואר 2014 רשם נדונגלה הופעת בכורה במדי הקבוצה בליגה, בהפסד 1–3 ללוקרן.
ב-3 במאי 2014 כבש נדונגלה את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לקורטרייק.
בקיץ 2015 היה שותף לניצחון הענק 2–9 בסיכום שני המשחקים על בית"ר ירושלים במוקדמות הליגה האירופית ואף כבש ובישל שער.
בעונת 2015/2016 נבחר לשחקן העונה בקבוצה.
בקיץ 2016 נמכר נדונגלה לגנט הבלגית.
לאחר עונה חלשה בגנט, חתם נדונגלה לשנתיים במועדון נעוריו סטנדרד לייז'.
לאחר תקופה בראסינג גנק יצא לראשונה נדונגלה להשאלה בליגה שאינה הבלגית.
הוא הושאל לחצי עונה לקסימפאשה הטורקית.
בקיץ 2020 חתם על חוזה חדש באפואל ניקוסיה הקפריסאית ביחד עם החלוץ הישראלי בן סהר ועם הקשר הישראלי עומר אצילי נגדו שיחק במוקדמות הליגה האירופית בקיץ 2015.
בשנת 2015 זומן נדונגלה לנבחרת קונגו, שם שיחקו חבריו לקבוצת שרלרואה, ניסקנס קבאנו ופראפיט מנדנדה.
דיון לואיס הוא שחקן פוטבול אמריקאי ששיחק בעמדת הרץ אחורי בליגת ה-NFL.
לואיס נולד באולבני שבניו יורק בנם של לירוי ולינדה.
לאחר לימודי התיכון למד במשך שנתיים באקדמיית בלייר שבניו ג'רזי והצטיין בנבחרת הפוטבול שלה ובנבחרת האתלטיקה.
ב-2009 החל ללמוד תקשורת באוניברסיטת פיטסבורג.
בעונתו הראשונה בנבחרת הפוטבול של פיטסבורג השיג 1,799 יארדים ו-17 טאצ'דאונים בריצה, הוא זכה בתואר שחקן ההתקפה של העונה ושחקן השנה הראשונה של העונה בליגת ביג איסט, והיה הראשון להשיג תואר כפול זה מאז מייקל ויק.
בעונתו השנייה השיג 1,061 יארד ו-13 טאצ'דאונים בריצה.
לאחר שתי עונות החליט לפרוש מהלימודים ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NFL.
לואיס נבחר בסיבוב החמישי של דראפט ה-NFL על ידי פילדלפיה איגלס.
הוא שימש רץ מחליף בשתי עונותיו הראשונות בליגה ולא בלט.
באפריל 2013 עבר לקליבלנד בראונס אך החמיץ את כל העונה עקב שבר בעצם השוקית.
הוא צורף לאינדיאנפוליס קולטס אך לא נכלל בהרכב הקבוצה ושוחרר לאחר שבוע.
בדצמבר 2014 חתם בניו אינגלנד פטריוטס על חוזה עתידי לקראת העונה הבאה.
הוא נכלל בהרכב הקבוצה לעונת 2015, ושימש הרץ הפותח במחזור הראשון לאור השעייתו של לגארט בלאנט.
לואיס הצטיין במשחק עם 69 יארד בריצה ו-51 יארד בתפיסה.
הוא המשיך ביכולת טובה גם במחזורים הבאים, והיה אופציית מסירה מועדפת לקוורטרבק טום בריידי.
הצטיינותו הביאה להארכת חוזהו בפטריוטס לשנתיים נוספות.
במחזור השמיני נפצע וקרע את רצועת ה-ACL בברכו והושבת למשך שאר העונה.
בעונת 2016 שב לשחק רק במחזור העשירי לאחר התאוששות מניתוח ושיקום של מספר חודשים.
במשחק הפלייאוף הראשון של הקבוצה מול יוסטון טקסאנס היה לשחקן הראשון בתולדות הליגה שהשיג באותו משחק טאצ'דאונים בריצה, תפיסה ובהחזרת בעיטה.
יחד עם הקבוצה זכה בסופרבול LI.
בכל 17 המשחקים (עונה סדירה ופלייאוף) בהם שותף לואיס בעונות 2015 ו-2016 ניצחה הקבוצה.
בעונת 2017 היה לרץ הבולט של הקבוצה וסיים את העונה עם 896 יארד בריצה, 214 בתפיסה ותשעה טאצ'דאונים סך הכל.
הוא סייע לניו אינגלנד לסיים עם המאזן הטוב בליגה, ולהעפיל לסופרבול LII בו הפסידה לפילדלפיה איגלס.
לקראת עונת 2018 חתם בקבוצת טנסי טייטאנס.
בעונת 2020 הצטרף לניו יורק ג'איינטס.
באוגוסט 2021 הודיע על פרישה.
ללואיס עוד טאצ'דאון אחד בהחזרת בעיטה בעונת 2017.
ללואיס עוד טאצ'דאון אחד בהחזרת בעיטה בפלייאוף של עונת 2016.
דיון היה מדינאי יווני בן העיר סירקוסאי שבסיציליה.
הוא היה אחד מאנשי סודם של הטיראנים דיוניסיוס הראשון ודיוניסיוס השני, אולם בהמשך הסתכסך עם דיוניסיוס השני ויצא לגלות באתונה.
בשנת 357 לפנה"ס הוא הוביל הפיכה בסירקוסאי והדיח את דיוניסיוס.
הוא עצמו נרצח בשנת 354 לפנה"ס, רצח שהוביל ללמעלה מ-20 שנה של אנרכיה בסירקוסאי ובסיציליה כולה עד בואו של טימוליאון.
דיון נולד בעיר סירקוסאי שבסיציליה בסביבות שנת 408 לפנה"ס.
אביו, היפרינוס, היה מקורב מאוד לטיראן של העיר דיוניסיוס הראשון ("דיוניסיוס הזקן").
הייתה לו אחות בשם אריסטומאכי שנישאה לדיוניסיוס, ואח נוסף בשם מגקלס.
אריסטומאכי נישאה לדיוניסיוס, אולם הוא נישא בו זמנית לאישה נוספת מלוקרי בשם דוריס, ודווקא היא זו שילדה לו את בנו הבכור דיוניסיוס השני ("דיוניסיוס הצעיר").
אריסטומאכי ילדה לו שני בנים: היפרינוס וניסאוס, ושתי בנות: סופורסיני ואריטי.
סופורסיני נישאה לדיוניסיוס הצעיר, ואריטי נישאה לאחיו תיארידיס.
דיון התברג היטב בחצרו של הטיראן.
תחילה בזכות אחותו, ולאחר מכן בזכות עצמו.
הוא הפך לאחד מיועציו הקרובים של דיוניסיוס, ובד בבד גם לאדם עשיר מאוד תודות לירושה נכבדת מאבותיו, ומענקים שקיבל מהטיראן.
הוא אף הצליח לקשור קשרי ידידו עם הקרתגים.
בשנת 387 לפנה"ס, נתן דיוניסיוס אשור לדיון להפליג לטאראנטום כדי לפגוש את הפילוסוף הנודע אפלטון.
דיון כל כך התרשם מאפלטון, עד ששכנע את דיוניסיוס להביא את אפלטון לסירקוסאי שנה לאחר מכן.
דיון הפך לאחד מהנלהבים והקרובים בתלמידי אפלטון, כפי שמעיד אפלטון עצמו באיגרת השביעית שלו.
דיון הפגיש בין אפלטון לדיוניסיוס, אולם רעיונותיו של אפלטון לא תאמו את שלטונו הרודני של דיוניסיוס, שהורה לגרש את אפלטון מסיציליה.
התקרית לא המעיטה את כבודו של דיון בעיני דיוניסיוס, והוא שמר על מעמד גבוה בחצר הטיראן.
ב-367 לפנה"ס נפטר דיוניסיוס, והוריש את השלטון לבנו, דיוניסיוס השני.
חרף מאמציו של דיון, נשלט הטיראן החדש בידי חבורת יועצים מושחתים.
על פי טענת פלוטרכוס, כדי לשלוט בדיוניסיוס, אותם יועצים סיפקו לו משתאות, תענוגות ובילויים, וכך צמצמו את מעורבותו בענייני המדינה.
עובדה זו גרמה לכך שהשלטון בסירקוסאי היה רשלני ורפה ידיים, אך גם הפכה אותו לפופולרי יותר בעיני התושבים, אשר מאסו במדיניות "כבלי הפלדה" של דיוניסיוס הראשון.
דיון, היה מוטרד מאוד מהמצב שנוצר, והוא פנה לאפלטון בבקשה לחזור לסיציליה ולנסות להשפיע על דיוניסיוס ועל המדינה כולה.
אפלטון פקפק ביכולתו לעזור, ועל פי עדותו נענה לבקשה בעיקר כדי שלא יראה כאדם שרק מטיף לתיקונים אולם בפועל חושש לנסות לבצע אותם.
אפלטון התקבל בכבוד גדול בידי דיוניסיוס, והחל לפעול להפצת תורותיו בסירקוסאי.
עם זאת, היחסים בין דיוניסיוס לבין דיון עצמו התערערו במידה ניכרת בשל אויביו הפוליטיים של דיון (ביניהם ההיסטוריון פיליסטוס), אשר לא חדלו מלהשמיץ אותו בפני דיוניסיוס.
בסופו של דבר, בשנת 366 לפנה"ס הצליח דיוניסיוס להניח את ידיו על איגרת חשאית ששיגר דיון לקרתגים.
באיגרת זו הורה דיון לקרתגים לא לבוא לשום משא ומתן עם דיוניסיוס בלעדיו.
דיוניסיוס החליט לנצל את ההזדמנות כדי להיפטר מדיון, וגרש אותו ליוון.
בעקבות הגירוש, התעוררה סערה בסירקוסאי, והתמיכה בדיוניסיוס פחתה.
דיוניסיוס נבהל, ומיהר להודיע שדיון למעשה לא גורש אלא יצא למסע.
כדי לחזק טענה זו, היא שלח ליוון שתי ספינות עמוסות ברכושו של דיון, וכן שלח לו מדי שנה את ההכנסה מעסקיו.
דיון השתקע באתונה, ולמד באקדמיה האפלטונית.
מאוחר יותר הוא נסע ברחבי יוון, והיה פופולרי מאוד בערים שונות.
הוא אף היה לאזרח כבוד של ספרטה, חרף העובדה שעיר זו הייתה בברית עם דיוניסיוס.
באותה שנה דיוניסיוס החזיר גם את אפלטון לאתונה, אך ב-361 לפנה"ס הזמין אותו מחדש לסירקוסאי.
אולם כאשר ניסה אפלטון לשוחח עמו על החזרת דיון מגלותו, כעס דיוניסיוס, מכר את נכסיו של דיון, הכריח את אשתו להינשא לאחד מנאמניו, טמוקראטיס שמו, וכלא את אפלטון בשנית.
ידידי אפלטון הצליחו להביא לשחרורו, אולם דיון הזועם החל לתכנן הפיכה להפלת שלטונו של דיוניסיוס.
הוא גייס כוח קטן יחסית, כמה מאות שכירי חרב ומתנדבים (חלקם מהאקדמיה האפלטונית).
הוא בנה על תמיכה מתושבי סיציליה - רבים מאוד באי אהדו את דיון והתנגדו לדיוניסיוס.
דיון קיבץ את הכוח בזקינתוס, ועד הרגע האחרון לא סיפר לאנשיו לאן מועדות פניהם.
בקיץ 357 לפנה"ס הועמס הכוח על שתי ספינות סוחר, בדרכו אל סיציליה.
המשט כלל גם ספינת סוחר נוספת, ושתי תלת-חתריות.
לאחר שנים עשר יום של מסע ימי, הם הגיעו לסיציליה, אלם בשל סערה נהדפו אל חופי לוב.
כעבור חמישה ימים נוספים הם הגיעו לחלק המערבי של סיציליה ונחתו בעיר הראקליה מינואה אשר נשלטה בידי הקרתגים.
כאמור לעיל, דיון היה ביחסים מעולים עם הקרתגים, אולם המושל הקרתגי של האי לא זיהה את אנשיו, ופרץ קרב קצר בין שכיריו של דיון לקרתגים.
היוונים ניצחו, אולם איש לא נהרג, ומהר מאוד זיהו הצדדים אלו את אלו והקרתגים אף דאגו לאכסן את היוונים ולספק להם את צורכיהם.
באותו הזמן, לא היה דיוניסיוס בעיר כיוון שהוא שהה במסע באיטליה.
הוא הפקיד על העיר את טימוקראטיס.
זה האחרון, כאשר שמע על המתקפה של דיון, ניסה לשלוח לדיוניסיוס מכתב כדי שיחזור, אולם לא הצליח ליצור עמו קשר.
דיון החל בהתקדמות לכיוון סירקוסאי, ואליו הצטרפו כמעט 5,000 איש בדרכו.
כאשר התקרב אל העיר, התקומם העם כנגד טימוקראטיס, אשר מיהר להימלט.
רבים מנאמניו של דיוניסיוס נתפסו והוכו עד מוות, והשאר נמלטו אל המצודה של העיר והתבצרו בתוכה.
דיון נכנס אל העיר בתהלוכת ניצחון מפוארת, והכריז שהוא משקם את הדמוקרטיה בסירקוסאי.
על פי בקשתו של דיון, הוקמה מועצה שליטה בעיר, אשר בה היו חברים כעשרים אנשים, כולל דיון ואחיו מגקלס.
כחצי מחברי המועצה היו אנשים שהוגלו בזמנו מהעיר בידי דיוניסיוס.
בפועל, דיון היה השליט בעיר וסמכויותיו היו כמעט בלתי מוגבלות.
דיוניסיוס חזר לסיציליה עם צבא שכירים וציוד רב, ונכנס למצודה שנותרה בידי תומכיו.
אזרחי סירקוסאי צרו על המצודה בתמיכת שכיריו של דיון.
הוא הציע לדיון להחזיר אותו לשלטון בתמורה לריכוך משטרו.
דיון טען שמכיוון שסירוקסאי היא עיר דמוקרטית ואזרחיה הם אנשים חופשיים, החלטה זו תלויה בידיהם.
אזרחי העיר דחו את ההצעה מכל וכל, ודיון הציע במקום זאת שדיוניסיוס יוותר על כל זכויותיו לשלטון, ולאחר מכן יוכל לחיות בעיר כבן-חורין רגיל.
דיוניסיוס העמיד פנים שהוא מסכים להצעות, ודרש מדיון לשלוח אליו נציגים כדי לדון בכך.
דיון הסכים, אולם דיוניסיוס כלא את השליחים שלו ופתח בהתקפת פתע על מערכות המצור.
האזרחים הסירקוסים המופתעים נהדפו, אולם שכיריו של דיון הופיעו והכריחו את התוקפים לסגת.
בעקבות כך, דיוניסיוס שלח אל דיון איגרות מנשי משפחתו אשר היו כלואות במצודה יחד עם בניו.
האיגרות הוקראו בפומבי, וכללו בקשות מהנשים להגיע להסכם עם דיוניסיוס.
איגרת נוספת הייתה רשומה מבחוץ כאיגרת מבנו של דיון, היפרינוס, לאביו, אך בפועל הייתה איגרת מדיוניסיוס אל העם בסירקוסאי.
גם איגרת זו הוקראה בפומבי, פלוטרכוס כותב כי: "לפי צורתה הכילה האיגרת בקשות והתנצלויות אך כוונתה הייתה להלעיז על דיון.
כי נזכרו בה כל המעשים שעשה הלה למען הרודנות, ונוספו בה איומים על שלום יקיריו, אחותו וילדו ואשתו, ופקודות מחרידות רצופות קינות".
התחבולה הצליחה מעל למצופה, ובקרב ההמונים החלה לשרור חשדנות מסוימת.
רגשות אלו התעצמו כאשר הופיע בעיר מנהיג חדש פופוליסטי בהרבה, הרקלידס, אשר בזמנו היה קצין צבא בשירותו של דיוניסיוס, ונאלץ לגלות מהעיר יחד עם דיון.
הרקלידס ניסה בצורה נפרדת להפיל את שלטונו של דיוניסיוס, אולם דיון השיגו במירוץ זה.
על כן ניסה הרקלידס לרכוש את אהדת ההמונים ולצבור כוח בעיר על חשבון דיון.
הרקלידס הצליח להביא לידי כך שהמועצה תורה על מינויו למפקד הצי.
דיון ראה במהלך זה איום על מעמדו, והשתמש בהשפעתו כדי לבטלו.
מיד לאחר מכן הוא מינה בעצמו את הרקלידס למפקד הצי, ואף הורה לספק לו משמר אישי.
הרקלידס החל להתסיס את ההמונים כנגד דיון וכנגד שכירי החרב שלו.
קרנו של הרקלידס עלתה לאחר שהצי, תחת פיקודו, הביס בקרב צי בפיקודו של פיליסטוס אשר הגיע לסייע לדיוניסיוס הנצור.
בעקבות כך, פנה דיוניסיוס אל דיון והציע לו למסור לידיו את המצודה בתנאי שיותר לו לעזוב את האי ללא פגע.
הסירקוסים שיכורי הניצחון, אשר קיוו לתפוס את דיוניסיוס חי, סירבו להצעה.
דיוניסיוס הצליח בכל זאת להתחמק מהמצודה דרך הים ולהגיע ללוקרי, והשאיר חיל מצב קטן במצודה בפיקודו של בנו אפולוקראטיס.
ההמונים בסירקוסאי זעמו, והרקלידס נתפס כאשם מכיוון שכאמור הצי היה תחת פיקודו.
הרקלידס חשש מאובדן הפופולריות שלו, ועל כן כאשר מדינאי בשם היפון הציע הצעה לחלק מחדש את הנכסים בעיר ודיון התנגד לה, מיהר הרקלידס לתמוך בהצעה ואף הצליח להעביר אותה נגד התנגדותו של דיון.
קרנו של דיון ירדה, והסירקוסים סירבו לשלם את שכרם של שכירי החרב שלו.
דיון סולק מכל משרותיו, ונבחרו במקומו עשרים וחמישה סטרטגוי חדשים, אשר הרקלידס היה ביניהם.
אף נשלחו שליחים אל השכירים, וביקשו מהם למרוד בדיון.
השכירים נותרו נאמנים למפקדם, וכאשר הבינו שכלתה אליו הרעה, הקיפו אותו ומיהרו להבריח אותו מחוץ לעיר.
הם הותקפו בדרך בידי התושבים, אולם הדפו אותם בלי שנגרמו לאי מי אבדות רבות.
דיון ושכיריו נמלט ללאונטיני, אשר קיבלה אותם בזרועות פתוחות ואף העניקה להם זכויות אזרח.
הסתלקותו של דיון גרמה לאובדן ההנהגה הברורה בעיר, והנצורים במצודה פתחו במתקפת נגד עזה, פרצו את המצור והחלו לכבוש את העיר עצמה.
הסירקוסים התקשו להשיב מלחמה, ושיגרו שליחים אל לאונטיני לבקש מדיון לסלוח להם ולבוא לעזרתם עם שכיריו.
דיון הסכים, אולם בינתיים איבדה מתקפת הנגד של אנשי דיוניסיוס את עוצמתה, והם חזרו למצודה בשל כך.
חלק ממנהיגי ההמון הודיעו לדיון שאסור לו להמשיך הלאה לכיוון סירקוסאי.
אולם אחרים עודדו אותו למהר ולבוא.
בשל כך, דיון היה מבולבל, והתקדם באיטיות.
כאשר הגיע אל סירקוסאי, נעלו מתנגדיו את השערים בפניו, אולם אז חידשו אנשי דיוניסיוס את המתקפה, רצחו אזרחים רבים והחלו להעלות את העיר באש.
בשל כך ניתן לדיון להמשיך להתקדם, והרקלידס עצמו שלח שליחים וביקש ממנו להמשיך את התקדמותו.
דיון פרץ אל תוך העיר, ולמראו נסק המורל בקרב החיילים הסירקוסים.
נאמני דיוניסיוס הובסו ונסוגו אל המצודה שוב, ואך בקושי, באמצעות השכירים, הצליחו האזרחים לכבות את האש שהציתו.
לאות תודה, מתנגדיו של דיון חייבו את עצמם גלות ועזבו את העיר.
פרט להרקלידס, שבא אליו בעצמו וביקש רחמים.
דיון חנן אותו, ולאות תודה המליץ הרקלידס להפוך את דיון למצביא העיר בים וביבשה.
אלא שאנשי הצי התנגדו לצעד, ודרשו שהרקלידס יישאר מפקד הצי.
דיון ויתר להם בעניין זה, אולם ביטל את חלוקת הנכסים שנעשתה נגד הסכמתו.
אנשי דיוניסיוס במצודה, התייאשו בינתיים מלשרוד, והגיעו להסכם עם דיון.
הם עזבו את העיר, ופנו לאיטליה לחבור שם אל דיוניסיוס.
הם שחררו את כל בני הערובה שתפסו, וביניהם גם אשתו, אחותו ובנו של דיון.
דיון החליט להפוך את המשטר בעיר מדמוקרטיה לאוליגרכיה, ואף הזמין מדינאים מקורינתוס שיסייעו לו בכך.
צעד זה עורר עליו את זעם ההמונים, והרקלידס בייחוד חזר להתנגד לו.
דיון החליט להורות על הרג הרקלידס.
בשנת 354 לפנה"ס, דיוניסיוס שיחד את אחד מאנשיו של דיון, קליפוס, אשר היה תלמידו של אפלטון, כדי שיתנקש בחייו של דיון.
דיון סמך מאוד על קליפוס, וזה האחרון שימש עבורו כמרגל בין השכירים כדי לוודא את נאמנותם.
לכן כאשר הגיעו אנשים אל דיון וסיפרו לו דקליפוס ניסה לשכנע אותם להתנקש בחייו, דיון סבר שקליפוס רק עושה את מלאכתו.
אחותו ואשתו של דיון אמנם ניסו חשדו בקליפוס לאחר שידיעות על הקשר הגיעו לאוזניהן מכל הכיוונים, אולם קליפוס נשבע בפניהן שהוא חף מפשע.
דיון עצמו היה מדוכא למדי באותה תקופה, כיוון שבנו נהרג בתאונה, וגם היו לו ייסורי מצפון על רצח הרקלידס.
במהלך חג דתי, הקיפו קליפוס וחלק מהשכירים את דיון, ולאחר שנכשלו בניסיון לחנוק אותו למוות, שיספו את גרונו.
אחותו הושלכה לכלא יחד עם אשתו, אשר הייתה מעוברת וילדה בן זכר בכלא.
קליפוס עצמו ניסה לתפוס את השלטון בעיר, אולם נכשל בכך ונרצח בעצמו.
בעקבות כך באה תקופה של אנרכיה וחילופי שליטים מהירים בסירקוסאי, עד שבשנת 346 לפנה"ס חזר דיוניסיוס ותפס את השלטון.
גם הוא לא החזיק בו זמן רב, שכן סירקוסאי נכבשה בידי היקיטאס שליט לאונטיני, אשר שחרר את משפחתו של דיון רק כדי להורות על רציחתה מאוחר יותר.
רק בשנת 345 לפנה"ס הצליח טימוליאון להחזיר את השקט לסיציליה.
דיולה צילצר (גם: גיולה צילצר או ג'ולה צילצר; בהונגרית: Zilzer Gyula; 3 בפברואר 1898 בבודפשט – 21 בנובמבר 1969 בניו יורק) היה מאייר וצייר סוציאליסט יהודי-הונגרי, מאמני המאה העשרים באירופה ובארצות הברית שהשתייך לזרם האקספרסיוניסטי המודרני.
ב-1933 עבר לארצות הברית ועבד בהוליווד כמעצב בסרטים.
רבים מן האיורים שלו מתחילת שנות השלושים מתארים את הזוועות והטרור שליוו את עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
דיולה צילצר נולד בבודפשט למשפחה יהודית שאחדים מבניה עסקו באמנות, כגון אנטל צילצר, היינלקה צילצר, פרידייש פרנק ואחרים.
ב-1919 עבר לגור בטריאסטה שבאיטליה, שם ניהל בית חרושת שפתח עם שותפים.
הוא החל לצייר, המיר את דתו לנצרות ב-1920 ובין השנים 1922–1923 למד בבית הספר לאמנות של הנס הופמן במינכן, שם התמחה בהכנת תחריטים וליתוגרפיות (הדפסי אבן).
בשנת 1924 חזר להונגריה, התקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאומנויות בבודפשט, אך הודח ממנה בשל "חוסר כישרון".
למרות זאת התפרסם כגרפיקאי, כאשר הוציא ב-1924 סדרת ליתוגרפיות בשם "קלידוסקופ" שהודפסה בתשע מהדורות.
בעקבות ההצלחה עבר צילצר לצרפת, עבד בעיתון L'humanité ובכתב העת Clarté הקומוניסטיים והתיידד עם יוצרים ואמנים, בהם אנרי ברביוס והנרי מילר.
בפריז אייר את יצירותיו של אדגר אלן פו, בהן "החתול השחור" (Chat noir), שיצא לאור ב-1927. ב-1932 הציג בתערוכה באמסטרדם את אוסף הליתוגרפיות שלו בשם 'גז' (GAZ), שבעקבות ההצלחה הוצג גם בתערוכה בארצות הברית.
העבודות בתערוכה זו יצאו כאלבום עם ההקדמה של רומן רולן בשלוש שפות (אנגלית, גרמנית וצרפתית), אותו שלח צילצר כמתנה לאלברט איינשטיין כאות הוקרה.
מתקופה זו ואילך יצירותיו נושאים אופי אנטי-פשיסטי ומביעים ביקורת על חברה טעונת אלימות ומתחים פוליטיים.
ב-1933 הגיע צילצר לארצות הברית ותוך שנה זכה לאזרחות אמריקאית.
בתקופה זו נטל חלק בפרויקט WPA של הממשל האמריקני לאמנים.
ב-1939 דיולה צילצר התיישב בהוליווד שם עבד בתעשיית הקולנוע כמתכנן בימות וכמעצב סטים של סרטים עד תחילת שנות ה-50. בנוסף, תכנן והוציא עם שותפים פטנטים שונים, בין השאר ספר-צעצוע לילדים, מכשיר משרדי בשם Visi-Recorder וחניון תת-קרקעי מצויד במקלט.
אחרי מלחמת העולם השנייה, צילצר חזר בשל עיסוקיו לאירופה וחי בצרפת ובהונגריה.
ב-1950 חזר לארצות הברית וכעבור ארבע שנים השתקע בניו יורק, שם התמחה בחריטה צבעונית בעץ ובשיטות חדשות להדפסת סטנסיל.
ב-1956 נשא לאשה את מרי לבית פוקס ובשנת 1969 נפטר בביתו.
יצירותיו נכללות באוספים הקבועים של מוזיאונים בצרפת, גרמניה, הונגריה, ארצות הברית וברוסיה.
חלק מארכיונו האישי נמצא בארכיון האמנות האמריקאית, שנתרמה על ידי אלמנתו, מרי צילצר ב-1970. חלק אחר של ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית של ישראל ב-2002 על ידי שופט בית המשפט העליון יעקב בזק, מנהל עיזבונה של מרי צילצר.
תערוכה לזכר גולה ומרי צילצר, גלריה נורה, ירושלים.
תערוכה מוזיקלית מיצירות צילצר ברשות לוין אמנות, היכל באומגרטן קזינו, וינה.
דיון המינגס היא אתלטית עבר ג'מייקנית, אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) וסגנית אלופת עולם (אתונה 1997) בריצת 400 מטר משוכות.
המינגס הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב אולימפית.
המינגס נולדה וגדלה בסנט אן, ג'מייקה.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה המינגס במקום שישי, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.99 שניות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה המינגס במדליית ארד, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.48 שניות, אחרי קים באטן שקבעה שאי עולם חדש של 52.61 שניות וטניה בופורד-ביילי (52.62 שניות), שתיהן מארצות הברית.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה המינגס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 52.82 שניות, לפני קים באטן (53.08 שניות וטוניה ביופורד-ביילי (53.22 שניות) ובכך הייתה לאישה הג'מייקנית הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה המינגס בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.09 שניות, אחרי נזיאה בידואן ממרוקו (52.97 שניות) ולפני קים באטן (53.52 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:21.30 דקות, אחרי גרמניה (3:20.92 דקות) וארצות הברית (3:21.03 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה המינגס במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.16 שניות, אחרי דיימי פרניה מקובה (52.89 שניות) ונזיאה בידואן (52.90 שניות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה המינגס בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.45 שניות, אחרי אירינה פריבלובה מרוסיה (53.02 שניות) ולפני נזיאה בידואן (53.57 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.25 דקות, אחרי ארצות הברית (3:22.62 דקות) ולפני רוסיה (3:23.46 דקות) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה המינגס במקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.83 שניות.
דְיוּלָה קאַבוֹשֹ (במקור קַאן - Kann, בהונגרית: Kabos Gyula; 1887, בודפשט – 1941, ניו יורק) היה שחקן והומוריסטן הונגרי-יהודי.
דיולה קאבוש נולד בשנת 1887 למשפחה יהודית בבודפשט, כבנם של ז'יגמונד קאן ורוזה מייסטר.
בין השנים 1905-1901 למד בבית הספר למסחר ברחוב וושלני ולצד לימודים כלליים אלה למד גם בבית ספר למשחק.
הוא החל את הקריירה בהופעה ב-17 באפריל 1902 כסטטיסט ב"תיאטרון העם".
באופרטה שהוצגה שיחק כסטטיסט ונשא פנס בסצנת חתונה סינית.
מתוך התרגשות, דרך במקום הלא נכון ונפל אל תוך אזור ישיבת נגני התזמורת.
כיוון שנפל על נגן הוויולה, המוזיקה נעצרה מיד.
הוא זכר את האירוע בתיאור כדלקמן: "...הייתי רק בתחילת הקריירה שלי, אך כבר שיחקתי את התפקיד שהמשכתי בו כל חיי.
דמות טרגית שהייתה תמיד גם דמות קומית.
הקהל כבר אז, בפעם הראשונה, צחק, ואני נפגעתי ושכבתי במיטה במשך שבועיים...".
ערים אלה היו אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
הקריירה שלו המשיכה באוראדיה (1913-1910), ולאחר מכן בתיאטרון קיראי (1914-1913) בבודפשט.
במלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914 לבין 1916 הוא גויס לשירותי עזר במטה הצבא בבודפשט.
משנת 1919 הופיע על במות תיאטראות רבים ונחל הצלחה גדולה בכל מקום.
בין שנת 1920 ו-1924, הוא שיחק ב-44 מחזות של מערכה אחת בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בין השנים 1926 ו-1929 היה חבר בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
בנוסף לעבודתו האמנותית כשחקן, הוא היה גם מנהל תיאטרון בבודפשט בין השנים 1929–1930. סרטו הבלתי נשכח, סרטו המדבר הראשון, היה "רב המשרתים, היפוליט", בשנת 1931.
מ-8 באפריל 1938 לא הורשה לעלות על הבמה, אחרי פרסום "החוק היהודי הראשון" (שלאחריו באו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) בגלל האנטישמיות הגוברת במדינה.
אז החליט להגר עם משפחתו לארצות הברית.
תחילה שלח את בנו ללימודי הנדסה באוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן יצא לדרך עם אשתו.
הם עברו מבודפשט לאוסטנד ומשם לדובר.
ב-1 בפברואר 1939 הפליגו מסאות'המפטון על סיפון אוניית הנוסעים "פריז" והגיעו לניו יורק ב-11 בפברואר 1939.
בארצות הברית שיחק קאבוש בפני קהל דובר הונגרית בהופעות מזדמנות.
אף אחת מחברות הסרטים לא הציעה לו חוזה, ולמעשה התעלמו ממנו לחלוטין.
שנות חייו האחרונות היו קשות ומלאי מרירות.
בסתיו 1941 שיחק בתיאטרון קטן בברוקלין והרגיש רע במהלך הופעה.
רופאו אסר עליו להופיע שוב על במת תיאטרון, אך קאבוש המשיך לשחק.
אחרי שחלה שוב קיבל דלקת ריאות.
את השבועיים האחרונים של חייו בילה בבית חולים באוהל חמצן.
הוא מת ב-6 באוקטובר 1941 בניו יורק ונקבר בבית העלמין של פארק סידר באמרסון שבניו ג'רזי בשם קובאס.
בשנת 1996 הועבר ארונו לבודפשט ושם הובא לבסוף למנוחת עולמים.
מאורר (בהונגרית: Maurer I.Gyula; 18 בינואר 1927 טרנבן (דיצ'הסנטמארטון), טרנסילבניה, רומניה – 8 בינואר 2012 מאגלוד, הונגריה) היה מתמטיקאי הונגרי, שפעל ברומניה ובהונגריה.
כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נפוקה ברומניה וכפרופסור ומנהל המכון למתמטיקה באוניברסיטת הטכנית לתעשייה כבדה במישקולץ - כיום אוניברסיטת מישקולץ, בהונגריה.
דיולה או גיולה (יוליוס) מאורר נולד בשנת 1927 בעיר טרנבן (בהונגרית - דיצ'הסנטמארטון) בטרנסילבניה כבן ליוז'ף מאורר (1955-1883) וללנקה מאורר לבית דמטר (1980-1894).
משפחתו הייתה ממוצא הונגרי - מצד האב בעלת שורשים גרמנים (סקסוניים של טרנסילבניה).
הוא למד בתיכון בקלוז', אחר כך בקריסטורו סקוייסק (בהונגרית - סייקייקרסטור) במזרח טרנסילבניה, ואחר כך במכללת בתלן בעיר איוד (בהונגרית - נאג'אנייד) בה סיים את מבחני הבגרות בשנת 1945.
ב-1946 נרשם ללימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה ההונגרית בויאי בקלוז'.
הצטיין בלימודיו ובמהרה התחיל להיות מעורב בהוראה.
אחרי שסיים את התואר השני ב-1949 התמנה כמדריך באוניברסיטת בויאי.
מאורר התחיל לפרסם מחקרים בשנת 1955 כשחיבר בשפה הרומנית 5 מאמרים שכותרותיהם באנגלית הם:
(על הטור הנורמלי של קבוצת התמורות האינסופיות המוכללות),
מאמריו על קבוצות התמורות האינסופיות הנהיגו טופולוגיה בקבוצות אלה.
במאמרים שפרסם בהמשך חקר, בין היתר, תכונות של קבוצות וחוגים טופולוגיים.
ב-1956 איבד את משרתו באוניברסיטה בגלל עמדתו בימי המרד האנטיקומוניסטי בהונגריה בשנת 1956.
אחרי מיזוג האוניברסיטאות ההונגרית והרומנית לאוניברסיטת באבש-בויאי הוחזר לסגל שלה כמרצה בכיר לאלגברה בשנים 1960–1983.
ב-1967 תחת הדרכתו של גריגורה מויסיל, סיים את עבודת הדוקטור שלו על האלגברה הטופולגית באוניברסיטת בוקרשט.
בימי החרפת ההדיכוי של משטר צ'אושסקו ברומניה בשנת 1984 בניו, דיולה ואדם יוז'ף עברו לגור בהונגריה.
מאורר, שפרש לפנסיה בשנת 1985, הצטרף גם הוא לבניו בהונגריה.
הוא התמנה לפרופסור במכון למתמטיקה של אוניברסיטת מישקולץ ולמנהל שלו (1988-1985).
מאורר היה מייסד ועורך שותף של כתב העת ההונגרי-אוסטרי למתמטיקה "Mathematica Pannonica".
הוא נודע, בין היתר, בספרו "קומבינטוריקה ויישומיה", שפורסם בהונגרית, לרבות בבודפשט, ותורגם לרומנית.
בשנים 1953–1956 היה העורך של כתב העת למתמטיקה של קלוז'.
כתב גם סיפורי מדע בדיוני שפורסמו במגזינים Korunk, A Hét וב-Matematikai és Fizikai Lapok.
תרגם להונגרית ספרי לימוד רומניים.
הוא עסק בעיקר בתורת הקבוצות, בקבוצות טופולוגיות, ובקבוצות לי.
פרסם מאמרים על אלגברות אוניברסליות, אלגברות אוניברסליות טופולוגיות, קבוצות עמומות, חוגים עם זהויות פולינומיות וכו'.
מאמריו וספריו תורגמו לשפות רומנית, גרמנית, הונגרית, צרפתית, איטלקית, אנגלית ורוסית.
גופתו נשרפה, והאפר הובא לקבורה בבית הקברות המרכזי האז'ונגארד בקלוז', קרוב לקבר הוריו.
מאורר היה נשוי לאווה לבית נילאש.
לזוג נולדו שני ילדים - דיולה מאורר הבן (יליד 1951) ואדם יוז'ף מאורר (יליד 1954).
Algebra (ספר לימוד לסטודנטים, קלוז', 1957)
A relációelmélet elemei, Dacia Könyvkiadó, 1972. (יסודות התאוריה הרלציונית) יחד עם אימרה ויראג
(הספרות המתמטית והאסטרונומית ההונגרית ברומניה- הדפסה מיוחדת בהוצאה לאור של האוניברסיטה הטכנית במישקולץ)
דיולה פּיקלר (בהונגרית: Pikler Gyula; טימישוארה, 21 במאי 1864 – אצ'ד, 28 בנובמבר 1937) היה עורך דין הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, חבר "האגודה למדעי החברה", פסיכולוג, סוציולוג, אחד הנציגים המקומיים הבולטים והמשפיעים ביותר בהונגריה על הפילוסופיה הממלכתית והמשפטית הפוזיטיביסטית ומן הידועים ביותר מחוץ להונגריה.
תחת השפעתו וסביב אישיותו הוקם חוג גלילאו בבודפשט בשנת 1908 ואליו הצטרפו בעיקר אנשי רוח צעירים.
דיולה פיקלר היה בנם של ליפוט פיקלר ויוזפין זינגר.
הוא סיים תיכון באוז'הורוד ומשפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בין השנים 1884 לבין 1891 היה ספרן ובינתיים בשנת 1886 השיג הסמכה כמרצה באוניברסיטת בודפשט.
משנת 1903 עד 1920 הוא היה מרצה מן המנין וחבר סגל האוניברסיטה בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה.
הוא שיתף פעולה עם אנשי מקצוע מעולים בתחומו כמו אוסקר יאסי, אגושט פולסקי, רוסטם ואמברי, בודוג שומלו והזניק את כתב העת הבורגני רדיקלי "המאה העשרים" (Huszadik Század) בתחום מדעי החברה.
שנה לאחר מכן הוא היה ממקימי האגודה למדעי החברה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא הוצא לגמלאות.
פיקלר נפטר בשנת 1937 בגיל 73 מהסתיידות העורקים הכליליים.
ביתו בעיירה אצ'ד משמש כיום כגן ילדים.
הפילוסופיה של המשפט הפלילי A büntetőjog bölcselete – 1908
חוקי היסוד של החיים הרוחניים A lelki élet alaptörvényei – 1910
דיון כריסוסטומוס , דיון איש פרוסה או דיו קוקיאנוס (Dio Cocceianus), היה נואם, סופר, פילוסוף והיסטוריון יווני של האימפריה הרומית במאה ה-1 לספירה.
שמונים מה"הרצאות" (או "נאומים"; Λόγοι) שלו שרדו, כמו גם כמה מכתבים וחיבור לעג מצחיק "בשבח שיער", כמו גם כמה קטעים אחרים.
פירושו המילולי של השם היווני "כריסוסטומוס": "בעל פה של זהב".
הוא נולד בפרוסה (כיום בורסה) בפרובינקיה הרומאית ביתיניה (כיום חלק מצפון-מערב טורקיה).
נראה כי אביו, פסיקראטס, הקדיש תשומת לב רבה לחינוך של בנו דיו והכשרתה המוקדמת של חשיבתו.
בהתחלה הוא העסיק את עצמו במקום הולדתו, שם החזיק במשרות חשובות, בחיבור נאומים ומסות רטוריות וסופיסטיות אחרות, אך מאוחר יותר הוא התמסר בהתלהבות רבה לחקר הפילוסופיה.
עם זאת, הוא לא הגביל את עצמו לאף פלג או אסכולה מסוימת, ואף לא נכנע להרהורים עמוקים כלשהם, באשר מטרתו הייתה ליישם את תורות הפילוסופיה למטרות החיים המעשיים, ובמיוחד לניהול ענייני ציבור, וכך להביא למצב טוב יותר של דברים.
עם זאת, נראה כי הפילוסופיות הסטואית והאפלטונית קסמו לו יותר מכל.
הוא נסע לרומא בתקופת שלטונו של אספסיאנוס (69–79 לספירה), ונראה שבתקופה זו גם התחתן ונולד לו ילד.
הוא הפך למבקר של הקיסר דומיטיאנוס, שגירש אותו מרומא, מאיטליה ומביתניה בשנת 82, על כך שייעץ לאחד מקרובי משפחתו הקושרים של הקיסר.
על פי עצת האורקל מדלפי, הוא לבש בגדים של קבצן, וללא דבר בכיסו מלבד עותק של "פיידון" מאת אפלטון ונאומו של דמוסתנס על "המשלחת" , הוא חי חיים של פילוסוף ציניקן, ויצא למסע לארצות בצפון ובמזרח האימפריה הרומית.
כך הוא ביקר בתראקיה, מיסיה , סקיתיה , ובארצם של הגטים, ובזכות כוחם וחוכמתם של נאומיו, הוא נתקבל בכל מקום בחביבות.
הוא היה חברו של נרווה, וכאשר דומיטיאנוס נרצח בשנת 96 לספירה, דיו ניצל את השפעתו עם הצבא הרומי המוצב בספר לטובת נרווה.
תחת שלטונו של הקיסר נרווה, נסתיימה גלותו, והוא יכול היה לחזור לביתו בפרוסה.
מאוחר יותר בחייו הוא אימץ את שם המשפחה "קוקיאנוס", כדי לכבד את התמיכה שניתנה לו על ידי הקיסר, ששמו המלא היה מרקוס קוקיוס נרווה.
יורשו של נרווה, טראיאנוס, רחש הערכה גבוהה ביותר כלפי דיו, והפגין כלפיו חסד ניכר ביותר.
מזגו האדיב זיכה אותו בידידים בולטים רבים, כמו אפולוניוס איש טיאנה ואופראטס איש צור , וכישרון נאומיו זיכה אותו בהערצת הכל.
בחייו המאוחרים דיו היה בעל מעמד לא מבוטל בפרוסה, וישנן עדויות על כך שהיה מעורב בתביעה בנושא התחדשות עירונית בערך בשנת 111. ככל הנראה הוא נפטר כמה שנים אחר כך.
דיון כריסוסטומוס היה חלק מהאסכולה הסופיסטית השנייה של פילוסופים יוונים שהגיעה לשיאה בראשית המאה ה-2 לספירה.
הוא נחשב כאחד הבולטים מבין הרטוריקנים והסופיסטים היוונים, על ידי הסופרים העתיקים שכתבו עליו, כגון פילוסטרטוס (Vitae sophistorum i.7), סינסיוס, ופוטיוס (ביבליותקה, קודקס 209).
זה מאושר על ידי שמונים הנאומים שלו שעדיין קיימים, ושהיו היחידים שהיו ידועים בתקופתו של פוטיוס.
נדמה כי נאומים אלה הם גרסאות כתובות להוראתו בעל פה, והן דומים למסות בנושאים פוליטיים, מוסריים ופילוסופיים.
הוא טען בתוקף נגד התרת זנות.
הוא גם טען כי האפוסים של הומרוס תורגמו והושרו בהודו; סביר להניח שזה לא נכון, וייתכן שהיה בלבול עם המהאבהארטה והראמאיאנה, שלהן יש כמה הקבלות בנושאיהן.
שני נאומים שלו (37 ו-64) מיוחסים כעת לפבורינוס .
מלבד שמונים הנאומים יש בידינו קטעים של 15 אחרים, וקיימים גם חמישה מכתבים תחת שמו של דיו.
הוא כתב חיבורים פילוסופיים והיסטוריים רבים אחרים, אולם אף אחד מהם לא שרד.
אחד החיבורים הללו, גטיקה , עסק בגטים, והסודא ייחס אותו באופן שגוי לדיו קסיוס.
דיו האמין כי הטרויאנים לא נוצחו במלחמת טרויה, וישנם גם חוקרים מודרניים הטוענים כי היו אלה הטרויאנים שניצחו.
בחיבורו על חייו של דיון כריסוסטומוס, סינסיוס מספר כי דיו תיאר את האיסיים: "הוא משבח את האיסיים, עיר מבורכת מאוד הממוקמת בקרבת 'המים המתים' בחלקה הפנימי של פלשתינה, באותה הסביבה של סדום".
נראה כי דיון כריסוסטומוס לא כתב חיבור מיוחד עליהם, אלא רק הזכיר אותם באחד מנאומיו האבודים.
הוא הסופר הפגני היחיד שהתייחס אל האיסיים, מלבד פליניוס הזקן ומחברים שהסתמכו עליו, כמו סולינוס.
בניגוד לסופרים היהודים בשפה היוונית, פילון ויוספוס, שאינם מזכירים קשר כלשהו בין ים המלח והאיסיים, פליניוס ודיו מדגישים אותו, ודיו אף מקנה לאיסיים עיר נפרדת.
דיו משתמש בשם הבלתי רשמי אז, "פלשתינה", אם כי ייתכן שהיא הוכנסה על ידי סינסיוס.
דיולה סיגטי (במקור שפיצר עד 1898, בהונגרית: Szigeti Gyula; אסוד, 8 בפברואר 1879 – אויפשט, 18 ביולי 1929) היה פילולוג קלאסי הונגרי-יהודי, מורה בבית ספר ריאלי, מילונאי.
סיגטי נולד בעיירה אסוד בת כ-6,500 תושבים שבצפון הונגריה, כחמישים ק"מ מזרחית לבודפשט, כבן למשפחה יהודית של ליפוט שפיצר ומריה ליכטנשטיין.
הוא למד תחילה במכללת יוז'ף אטווש, והמשיך באוניברסיטת בודפשט בין השנים 1896 עד 1900, ואז נסע להמשיך את לימודיו במינכן.
את תעודת ההוראה בשפות העתיקות יוונית ולטינית קיבל בשנת 1901, אך משנת 1900 היה כבר מורה בבית ספר תיכון בבודפשט.
בשנים 1901–1902 המשיך את לימודיו באוניברסיטת קניגסברג, משנת 1902 היה מורה בבית הספר התיכון בעיר סנטש ומשנת 1908 בתיכון הראשי אויפשט (כיום מהווה אויפשט את רובע 4 בצפון בודפשט).
במקביל הוא לימד גם בבית הספר התיכון היהודי לבנות בבודפשט.
ב־10 באפריל 1904 נשא לאישה את אילונה הוּת, בתם של יאקאב הות ופאני בלוך.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בשנת 1919, התמנה כחבר בוועד המנהל של בית הספר התיכון הראשי של אויפשט ולכן קיבל מאוחר יותר (לאחר נפילת הרפובליקה ועליית שלטון ימני אנטישמי של העוצר האדמירל מיקלוש הורטי) עונש משמעתי.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (חלקה א / 1, קו 6, אתר קבר 3).
דיולה סיגטי היה מבוגר אך בשלוש שנים מאדה קלוש, בשמו הקודם קוהן, פילולוג הונגרי-יהודי אף הוא ומילונאי ויוז'ף באלוג (1893-1944), בשמו הקודם בלום, שנספה בשואה.
שלושתם ועוד רבים נוספים עסקו במקצוע שהיה באותה תקופה מן החשובים ומן המכובדים בתחומי האקדמיה של הונגריה.
דיולה קניג (בהונגרית: Kőnig Gyula; גיור, 16 בדצמבר 1849 – בודפשט, 8 באפריל 1913) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי מומר, שהתנצר בגיל 40, פרופסור באוניברסיטה, שעסק באנליזה מתמטית, באלגברה, בתורת הקבוצות ובלוגיקה מתמטית.
קניג היה חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
גם בנו דנש קניג היה מתמטיקאי.
בין 1859 לבין 1867, דיולה קניג היה תלמיד של בית הספר התיכון בגיור בגימנסיה של מסדר בנדיקטוס הקדוש.
הוא סיים את בחינות הבגרות ב "Eximio modo maturis" בשנת 1867, כלומר בהצטיינות יתרה, שכן הוא קיבל את הציון הטוב מכולם, ואפילו צוין לשבח בבחינותיו בשפה הלטינית.
בצעירותו כתב גם שירים שיצאו לאור.
הוא נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
לאחר השנה הראשונה המשיך בלימודיו בברלין.
שם היו מוריו שנים ממיטב המתמטיקאים בתקופתו, ליאופולד קרונקר וקארל וויירשטראס.
הוא המשיך את המחצית השנייה של שנת הלימודים בהיידלברג.
כאן היה בין היתר תלמידו של הרמן לודוויג פון הלמהולץ.
בעידודו של הלמהולץ, הוא כתב את עבודתו המדעית הראשונה (הרפואית) המודדת את קצב תפקוד העצבים בעת השפעות חיצוניות (למשל צריכת אלכוהול).
פרסום זה הופיע בשנת 1870. באותה שנה קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת היידלברג.
לצד המתמטיקה, ולבקשת פרופסור ליאו קניגסברגר התחייב להישאר בהיידלברג.
קניגסברגר הפך לפרופסור באוניברסיטת היידלברג בשנת 1869, והרצאותיו במכון למתמטיקה השפיעו רבות על קניג.
תחת פיקוחו של קוניגסברגר הוא כתב את המאמר הראשון שלו במתמטיקה בשנת 1871. לאחר מכן בילה חצי שנה נוספת בברלין, שם האזין שוב לוויירשטראס ולקרונקר.
לא רק שהוא זכה למוניטין בחו"ל, אלא שהבחינו בו גם בהונגריה.
בגיל עשרים ושלוש, בשנת 1872, מונה למרצה ללא שכר באוניברסיטה הטכנולוגית ההונגרית של בודפשט.
בשנה שלאחר מכן מונה למכון להכשרת מורים.
בשנת 1874 (בגיל 24!) הפך לפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה באוניברסיטה הטכנולוגית ההונגרית המלכותית, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן.
הוא הקים את סדנת המתמטיקה שלו עם ינה הונאדי ויוז'ף קירשאק, שזכתה גם להכרה בינלאומית.
הוא היה גם רקטור האוניברסיטה בין 1891 ל-1894, ודקאן הפקולטה להנדסה שלוש פעמים.
בשנת 1880 הפך לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בשנת 1889 הוא הפך לחבר מן המניין.
הוא פרש מתפקידו באוניברסיטה בשנת 1905 כשמערכת כלי הדם שלו הידרדרה ופעילותו הרב-גונית מנעה ממנו לשקוע במחקר המקורי שלו.
הוא נפטר ב-8 באפריל 1913 בבודפשט.
הוא סיפק הוכחה חדשה למשפט ההדדיות הריבועית.
הוא הוכיח שאם הוא מספר ראשוני אי-זוגי, פולינום מעל , כאשר , אז השוויון שקול לקיום פתרון :
הרחבה של המשפט ניתנה על ידי המתמטיקאי גוסטב ראדוש: מספר הפתרונות של הוא , כאשר שווה לדרגת המטריצה לעיל.
הוא הוכיח את אי שוויון קניג: לכל קבוצה , אם לכל נתונות זוג עוצמות ו-, כך שמתקיים , אז: .
הפרס נוסד על ידי שני בניו, דיינש ו-ג'רג', לזכר אביהם, והיה הפרס המתמטי היוקרתי ביותר בהונגריה בין שתי מלחמות העולם.
הראשון שקיבל את הפרס בשנת 1922 היה תלמידו המתמטיקאי ההונגרי-יהודי מיהאי באואר.
מבוא לאלגברה גבוהה יותר, בודפשט, 1876
תאוריה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות המכילות סדר שני ושני משתנים עצמאיים, בודפשט, 1885.
מבוא למערכת המתמטיקה בודפשט, 1887.
היסודות של התאוריה הכללית של הכמויות האלגבריות, בודפשט, 1903, בגרמנית: Einleitung in die allgemeine Theorie der algebraischen Grössen, לייפציג, 1903
דיומיד או ינאליק (; אינופיאט Iñupiat) היא העיירה היחידה על האי דיומיד הקטן, שבמצר ברינג, בחלק השייך לאלסקה, ארצות הברית.
ממערב לדיומיד הקטן, במרחק של 3.8 ק"מ, נמצא דיומיד הגדול, השייך כבר לרוסיה.
בין שני האיים עובר קו התאריך הבינלאומי.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית נכון לשנת 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-83 תושבים.
שמה של העיירה, בשפת האינופיאק, הוא - אינאליק Inaliq, שפירושו 'האחר' או 'זה שם'.
על פי מחקרים ארכאולוגיים שימש המקום אתר לציד בימי האביב כבר לפני 3,000 שנה ועם הזמן הפך ליישוב קבע.
בשנת 1881 ביקר באזור ג'וֹן מְיוּר (John Muir), חוקר טבע, בוטנאי, שומר טבע וסביבה ואקולוג אמריקני ממוצא סקוטי, על ספינת הקיטור קורווין.
הוא מספר שבני המקום נאלצו לבנות את בקתותיהם על הצוקים התלולים ולגרור את סירותיהם אל הים מהצוקים.
הבקתות שלהם עשויות אבן עם גגות עור, עליהם מונחים עמודי עצם לוויתן שעליהם מניחים את סירות הקאנו שלהם.
העיירה נראית קודרת כשענני סערה מכסים אותה כמעט כל ימות השנה.
בניין האבן הראשון שנבנה שם היה מבנה הכנסייה הקתולית, שתוכננה על ידי האב להפורטון ונבנתה על ידי תומאס קונינגהאם בשנת 1935. הבניין השני שנבנה היה כיתת חדר אחד ששימשה כבית למשפחת המורים.
לאחר מכן הוקמה כנסייה גדולה יותר ב-3 במרץ 1979.
בעבר נשלטה העיר בידי האימפריה הרוסית עד לרכישת אלסקה, בשנת 1867, על ידי ארצות הברית.
תנאי הרכישה קבעו את הגבול בין שתי המדינות בדיוק באמצע הדרך בין שני האיים הללו.
גבול זה בין ארצות הברית ל ברית המועצות לשעבר כונה "מסך הקרח" במהלך המלחמה הקרה.
עד מכירת אלסקה ואיתו האי דיומיד הקטן ארצות הברית היו הקהילות של האינופיאט בשני האיים שזורות אלו באלו באופן עמוק.
בחורף היה הים בין האיים קופא והופך לגשר של קרח והתושבים יכלו לעבור בין אי לאי באופן חופשי.
"סבא שלי נהג לעבור הלוך ושוב בין האיים כל הזמן", אמרה פרנסס אוזנה, מתאמת השבט בדיומד.
תושבי שני האיים נישאו ביניהם, היו להם מסורות, תרבות ומנהגים משותפים.
מאז נקטע הקשר בין האיים והקשר בין המשפחות נותק ונאסר.
נכון ל-2021 היו קיימים בעיירה כ-30 בתים, כולל הבניינים הישנים משנות ה-70 וה-80. הבתים בנויים על כלונסאות במדרון התחתון של הצוק הכמעט אנכי של האי.
בשנים האחרונות, בשל האדמה הקפואה, יסודות הבתים שוקעים ומחליקים ולעיתים גם מתמוטטים.
בעיר קיים בית מרחץ שמספק לתושבי העיירה מקלחות, בית אוכל ומרפאה.
בבית הספר נמצאת גם הספרייה המקומית ובקצה היישוב ישנו מנחת מסוקים ומשרד תקשורת עם טלוויזיה, טלפון, פקס ואינטרנט.
בעיירה אין בנק ומסעדות והחנות היחידה היא חנות לאוכל, שתייה, בגדים, נשק, תחמושת ודלק.
חטיפים, בגדים, חיתולים וחפצים אחרים נשלחים בדואר מערים אחרות באלסקה.
כמו ברוב הערים של האסקימואים מכירה וייבוא של אלכוהול אסורה.
החיים באיי דיומד מציבים אתגרים רבים בשל מיקומם המבודד והאקלים הקשה.
תנאי מזג אוויר קיצוניים, גישה מוגבלת למשאבים והזדמנויות כלכליות מינימליות הופכים את חיי היומיום לתובעניים עבור תושבי האי.
עם זאת, הם מפגינים חוסן ותושייה יוצאי דופן, ומשמרים את הקהילות והמסורות שלהם.
קהילת האינופיאט באי התמודדה באומץ עם התנאים הבוגדניים באי הזעיר דיומדה הקטנה במשך יותר מ-3,000 שנה.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 היו בעיירה 146 איש, 43 משקי בית ו-31 משפחות שמתגוררות ביישוב.
צפיפות האוכלוסין בעיירה הייתה 51.4 נפש לכל מייל רבוע.
היו 47 יחידות דיור בממוצע 16.5 לכל מייל רבוע.
אוכלוסיית האי הורכבה מ-92.47% ילידי אלסקה, האינואיטים בני שבט אינופיאט Inupiat, 6.16% לבנים ו-1.37% מגזעים אחרים.
על פי מפקד האוכלוסין של אזור נום, אלסקה, אליו משתייך האי בשנת 2025 מונה אוכלוסיית העיר 78 תושבים.
ירידה בקצב של 1.27% בשנה.
כל תושבי האי הם אזרחי ארצות הברית.
השיעור הגבוה ביותר בארצות הברית.
כיום משתייכים כל תושבי העיירה לכנסייה הקתולית.
בשנת 1913 הגיע לאי המיסיונר הקתולי הראשון, האב בלרמין לפורצ'ן.
הוא שהה אמנם זמן קצר באי אבל הספיק להפוך רבים מבני המקום לקתוליים, אחרי שלקח איתו ילדים רבים לעיר נום שביבשת.
ב-1935 הניח האב לפורצ'ן תוכניות לבניית הכנסייה הראשונה באי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הקימו 'האחיות הקטנות של ישו' קהילה בכפר.
הן חיו באי למעלה מ-40 שנה וזכורות היטב לתושבים.
כיום מבקר בדיומד פעמיים בשנה כומר מנום.
נכון לשנת 2025 מיוצגת דיומד בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי ניק בגיץ' השלישי.
בהיותו של האי חלק מאלסקה, ארצות הברית, הוא מיוצג על ידי הסנאטורים, וליסה מורקובסקי ודן סאליבן .
רוב העבודות בעיירה קשורות לבית הדואר ולבית הספר.
יש גם כמה עבודות עונתיות כמו חציבה ובניה אבל הן נדירות יחסית.
פיסול בשנהב היא עבודה די נפוצה באי והתושבים מוכרים את יצירותיהם בערים אחרות כמו אנקורג'.
גובה המיסים באי הוא כ-3%.
ההכנסה הממוצעת למשק בית בדיומדה היא 15,517 דולר עם שיעור עוני של 92%.
תושבי ליטל דיומד חיים בעיקר מהאדמה, ומתקיימים על בעלי חיים כמו לווייתנים, סוסי ים, כלבי ים ודובי קוטב.
רוב מזונם של תושבי האי מגיע מציד.
צייד סוסי ים מספק גם שנהב ממנו מגלפים אמני המקום פסלים ומוכרים אותם ביבשת.
עורות ופרוות מהציד מספקים חומר לבגדים ולמלאכות תפירה.
הכנסה ממכירת גילופים ותפירה חיונית בקהילה שבה כמעט ואין תעשייה.
המשרות המעטות הן דרך הממשל המקומי ובית הספר.
בעיר ביומד יש בית ספר ציבורי אחד ובו 27 תלמידים.
הוא משרת ילדים מגילאי גן ועד כיתה י"ב ומלמדים בו כיום שלושה מורים במשרה מלאה.
ההגעה לאי מסובכת מאוד וכרוכה בסיכון רב בשל המרחק הגדול מהיבשה ומזג האוויר המקפיא והבעייתי.
כיום הדרך הנפוצה להגיע לאי הוא במסוק מהישוב המערבי באלסקה - נום, אלא שהטיסה תלוי בכמה גורמים: מהירות הרוח הממוצעת שנעה בין 12 ל-15 קשר ויכולה להגיע ל-48 עד 68 קשר במשבי רוח חזקים, תופעת הערפל הנפוצה באי והשמים המעוננים.
בתחילת שנות ה-50, כתב מתיישב בעיירה: "אין מטוסים שטסים לאי בחורף למעט מקרים חריגים".
מאז שנת 1982, מגיע לאי כל הציוד הכרחי, סחורה, חומרי לימוד ומצרכי מזון והדואר במסוק שנוחת שם פעם בשבוע.
חוזה הדואר לאי הוא היחיד שיש בו שימוש במסוק למטרת העברת דואר, היקר ביותר במדינת אלסקה (מעל 300 אלף דולר בשנה) והעתיק ביותר באומה.
גם הפינוי הרפואי מהאי כרוך בקשיים רבים.
תחבורה מהים: בחורף הים קפוא וספינות לא יכולות להתקרב לאי.
בחודשי הקיץ, כשהים נמס, אפשר להשתמש בסירות אבל הגישה מוגבלת עקב תנאי מזג האוויר הקשים, הרוחות העזות והעדר נמל.
בעבר היה מסלול המראה למטוסים קלים שהיה נחרש על קרח הים, אבל שיטה זו אינה אמינה ומסוכנת בשל שינויי מזג האוויר ותנאי קרח משתנים.
רוסיה נמצאת במרחק של פחות מ-5 ק"מ מהאי דיומיד - על האי דיומיד הגדול, למרות זאת, הנסיעה בין שני האיים אסורה.
בעיירה אין כבישים, רכבות או שבילים, יש רק דרכים סלעיות בין הבניינים.
כדי לעבור ממקום למקום באי עצמו צריך להשתמש בגלשני סקי, מזחלות שלג, מכוניות מותאמות לנסיעה בשלג או ברגל.
מכיוון שרוב האי אינו מיושב לא נסללו בו דרכים כלשהן.
דיומיד הגדול, ראטמנוב, אי המחר או ימאקליק (; ; ) הוא האי הגדול מבין שני איי דיומיד והוא נמצא ממערב לקו התאריך הבינלאומי, בשטח המחוז האוטונומי צ'וקוטקה שברוסיה.