tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל יום שהוחזרקטעים מיומנים משנות השישים המתארים את החיים בישראל וטקסטים שונים משנים מאוחרות יותר, המייצגים חוויות שונות ונקודות מבט שונות בדיאלוג על העבר וההווה.Znak 1998Wołanie o pamięć
קריאה לזיכרוןאוסף סיפורים על גורלם של 22 אנשים בזמן השואהAuschwitz-Birkenau Muzeum 1999Nawet gdy się śmieję
הדים קרובים ורחוקים - מפגשים עם נוערקובץ שירים בנושא השואה לצד תרגום מכתבים מנוער גרמניZnak, POM Kraków 2001Życie każdemu drogie
החיים יקרים לכולםסיפורים ושירים על כלבים וחתולים לצד פורטרטים צבעוניים מאת הצלם אדם בויאק.ההוצאה יעדה 5 זלוטי ממכירה של כל עותק לטיפול בבעלי חיים מחוסרי ביתPod osłoną nocy
בחסות הלילהתרגמה והביאה לדפוס את סיפור השרדותם בשואה של חבריה, סוניה ואברהם הורמן.State Museum in Oświęcim, Foundation Institute for Strategic Studies 2006Moje życie zaczęło się od końca / חיי התחילו מן הסוףאוסף שירים המציג בפעם הראשונה את מלא הישגה הפואטי בפולנית.Auschwitz-Birkenau Muzeum 2010Ludzie wciąż pytają
אנשים שואליםתשובות לשאלות שכיחות על אירועי השואהOswiecim 2011Szukam życia u umarłych
מחפשת חיים אצל המתיםספר ראיונות על חיים בזמן השואה ואחריהAuschwitz-Birkenau Muzeum 2013To nie deszcz, to ludzie
זה לא הגשם, זה האנשיםראיון על רקע ביוגרפיAgora 2019
הלימוד היומי באמונה הוא סדרת חוברות של כתבי ראשונים ואחרונים בנושאי אמונה ומחשבת ישראל, המחולקות ללימוד קצר בכל יום.
החוברות נערכות ויוצאות לאור על ידי עמותת בשביל הנשמה.
במסגרת המיזם יצאו לאור עד כה 18 חוברות בתפוצה של אלפי עותקים לכל חוברת, ואלפי מנויי דואר אלקטרוני.
במקביל להוצאת החוברות מתקיים הלימוד באופן מקוון במספר אתרי אינטרנט.
את המיזם מלווים הרב אלישע אבינר והרב יצחק שילת.
אמונות ודעות - 189 עמ', יצא לאור באדר א' תשע"ו
חובות הלבבות - 301 עמ', יצא לאור בתמוז תשע"ד
אגרות הרמב"ם - 159 עמ', יצא לאור בכסלו תשע"ו
פרקי אמונה במשנה תורה להרמב"ם
תפארת ישראל - 173 עמ', יצא לאור בטבת תשע"ד
לקט מכתבי הראי"ה - 111 עמ', יצא לאור באייר תשע"ד
אורות התשובה - 205 עמ', יצא לאור בתמוז תשע"ג
הלילה השנים-עשר או: מה שתרצו הוא סרט טלוויזיה משנת 1988, עיבוד להפקה הבימתית של המחזה "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של קנת בראנה עבור להקת התיאטרון רנסאנס.
הסרט שודר לראשונה בבריטניה ברשת ITV ב-30 בדצמבר 1988. הוא נוצר על ידי תיימז טלוויז'ן בשיתוף להקת התיאטרון רנסאנס.
פרנסס בארבר מככבת בתפקיד ויולה וריצ'רד בריירס מופיע בתפקיד מלווליו.
הצילומים נערכו על סט אחד בתוספת של גן חורפי.
התלבושות הם מהתקופה הוויקטוריאנית והסיפור מתרחש בתקופת חג המולד.
מייקל ברוק כתב על ההפקה באתר screenonline של מכון הסרטים הבריטי (BFI) ושיבח במיוחד את הופעתו של בריירס.
"מלווליו שלו הוא תענוג, עובר בצורה חלקה מצדקנות יהירה על התהוללות שאינה במקום לאשליה עצמית מגוחכת כשהוא מצהיר על אהבתו בעודו לבוש בגרביים צהובים".
ג'יימס סקסון – סר טובי בלץ'
ג'יימס סימונס – סר אנדרו אגיצ'יק
כריסטופר הוליס – סבסטיאן וקוריו
טים ברקר – רב חובל ואנטוניו
הלילה השנים עשר הוא סרט בריטי משנת 1996 עיבוד למחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של טרוור נאן ובהשתתפות צוות שחקנים מהשורה הראשונה.
תקופת ההתרחשות היא בסוף המאה ה-19. אתרי הצילומים היו בקורנוול, וסצנות צולמו בעיר פדסטו ובבית לנהידרוק קרוב לבודמין .
אורסינו ואנשיו לובשים מדים המזכירים את הסגנון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ויולה (אימוג'ן סטאבס) וסבסטיאן (סטיבן מקינטוש) הם אח ואחות תאומים.
בחג הלילה ה-12 הם מופיעים בפני קהל בספינה, ומנצלים את הדמיון שביניהם כדי להקניט את קהל הצופים.
במהלך מסעם הם נקלעים לסערה, הספינה נטרפת, והשניים מופרדים זה מזו.
ויולה וניצולים נוספים מגיעים בסופו של דבר לחוף איליריה.
ויולה מאמינה שאחיה טבע בים.
אחר כך היא מתחפשת לבחור כדי להצטרף לחצרו של הדוכס אורסינו (טובי סטיבנס).
אחד המלחים גוזז את שערה הארוך של האישה הצעירה, היא מסתירה את שדיה, ומתלבשת בבגדי גבר.
ויולה מתחילה לשרת את אורסינו כמשרת אישי (page) וקוראת לעצמה סזריו.
אורסינו מאוהב ברוזנת אוליביה (הלנה בונהם קרטר) שמתאבלת על מותו של אחיה.
היא מנצלת את הטרגדיה כדי לתרץ את סירובה לראות את הדוכס, שהיא אינה אוהבת.
הוא שולח אליה את סזריו כדי שיחזר אחריה בשמו, ואוליביה מתאהבת בשליח, כשהיא אינה מודעת למגדר האמיתי שלה.
ויולה שמזהה את רגשותיה של אוליביה לאלטר אגו שלה, היא בדילמה קשה כי היא עצמה התאהבה באורסינו.
בינתיים מתרקמת מזימה בביתה של אוליביה נגד סוכן הבית מלווליו השחצן (נייג'ל הות'ורן) כשהמשרתים גורמים לו להאמין שאוליביה אוהבת אותו.
בין השאר מלווליו לובש בגדים שייראה בהם צעיר מכפי גילו.
חיזוריו אחרי אוליביה מביכים אותה והיא מכניסה אותו לבידוד.
שם הוא נתון להשפלות נוספות שנגרמות על ידי מריה (אימלדה סטונטון), פסטה (בן קינגסלי) וסר טובי בלץ' (מל סמית').
סר טובי, שהוא דוד של אוליביה ושתיין ידוע לשמצה, מעודד את ידידו סר אנדרו אגיצ'יק (ריצ'רד אי.
גרנט) לחזר אחרי אוליביה, אבל היא מתעלמת ממנו במופגן.
סר טובי מדרבן את סר אנדרו להזמין את סזריו לדו-קרב, שמסתיים בכי רע.
מסתבר שסבסטיאן, אחיה התאום של ויולה, שרד את טביעת הספינה וגם הוא הגיע לאיליריה.
מלווה אותו אנטוניו (ניקולס פארל) שהציל אותו מטביעה.
אנטוניו, שלו אויבים רבים בחצרו של אורסינו, נמלט כשהוא מבין שזיהו אותו.
הוא נתקל בסזריו, ובטעות חושב אותו לסבסטיאן, ולכן הוא זועם כשסזריו אינו יכול לעזור לו להחלץ ממצבו.
סבסטיאן בינתיים מגיע לאחוזתה של אוליביה, וכשהם נפגשים, אוליביה מדמה שהוא סזריו, ומשכנעת אותו לשאת אותה לאישה.
כשמגלה זאת אורסינו הוא רותח מזעם, משלח את המשרת האישי, שהפך להיות ידיד ואיש סודו.
עד מהרה כל העניין מתבהר כאשר "סזריו" וסבסטיאן נפגשים פנים אל פנים, ו"סזריו" מגלה את זהותו האמיתית.
כשאורסינו מבין שהמשרת שלו הייתה ויולה הוא נושא אותה לאישה.
הסרט מסתיים כששני הזוגות חוגגים את נישואיהם, ושאר שחקני השנה עוזבים את האחוזה, בהם סר אנדרו ומלווליו.
פסטה יוצא לדרכו כשהוא מזמר את השיר "The Wind and the Rain".
הלנה בונהם קרטר – אוליביה
מל סמית' – סר טובי בלץ'
גרנט – סר אנדרו אגיצ'יק
בגלל אורכו של המחזה, הטקסט השייקספירי קוצץ מאוד.
בתחילת הסרט נוספו דיאלוגים, ופסטה מתאר את מעשה הספינה הטרופה והיפרדותם של התאומים, כמו גם הסכסוך שקיים בין ארץ מולדתה של ויולה לבין הדוכסות של אורסינו.
ויולה והניצולים האחרים מגיעים ממסלינה, וכשהם מוצאים את עצמם באיליריה הם מסתתרים וחיים במנוסה מכיוון ש"שוררת מלחמה בין מסלינה וארץ זו" בגלל מחלוקת בקשר למסחר.
הקפטן מזכיר את "המלחמה בין הסוחרים שכאן ושלנו", כשהם מסתתרים במערה מפני אנשיו של אורסינו.
הסכסוך אינו מוזכר שוב בסרט, אם כי ייתכן שיש קשר לעברו של אנטוניו שהוא "אויב של אורסינו".
בסצנת הסרט מופיע הקפטן שוב בחתונתו של אורסינו ומחבק את ויולה.
הסרט "הלילה השנים עשר" זכה בתגובות חיוביות ממבקרי הקולנוע.
באתר Rotten Tomatoes, הוענק לו ציון של 74% המבוססים על 31 ביקורות, ובניקוד ממוצע של 6.8 מתוך 10.
הלין ג' קנטור הייתה ארכאולוגית והיסטוריונית של האמנות שעסקה בתרבויות המזרח הקרוב מהעת העתיקה.
היא הייתה חברה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
היא ידועה בעיקר מחפירותיה באתר צ'וגה מיש באיראן בין השנים 1961–1978.
קנטור נולדה בשיקגו ב-1919, אביה היה ג'ייקוב רוברט קנטור , שהיה פסיכולוג, ואמה, הלן ריץ' (Helen Rich).
היא נולדה עם מיופתיה, מחלת שרירים נדירה שהגבילה את פעילותה ולבסוף גם הביאה לסיום הקריירה שלה.
היא למדה באוניברסיטת אינדיאנה וקיבלה בגיל 19 תואר ראשון בזואולוגיה וביולוגיה.
את הדוקטורט שלה היא סיימה ב-1945 באוניברסיטת שיקגו.
ב-1944, בעודה סטודנטית, היא פרסמה את המאמר "The Final Phase of Predynastic Culture, Gerzean or Semainean", העוסק בשלב האחרון של התרבות הפרה שושלתית במצרים העתיקה שלבים 2 ו-3 בתרבות נקאדה, 3500–3000 לפנה"ס).
המאמר פורסם בכתב העת "Journal of Near Eastern Studies", כתב עת אקדמי של אוניברסיטת שיקגו.
מאמרה המפורסם היה ".The Aegean and the Orient in the Second Millennium B.C" (ההאגאים והמזרח באלף השני לפנה"ס), שפורסם ב-1947. המאמר עסק בהשוואות בין האמנות של התרבויות השונות ובקשרים התרבותיים ביניהן.
בין השנים 1963–1964, היא חפרה ביחד עם פנחס דלוגץ באתר הארכאולוגי תל בית ירח ליד הכנרת.
בין השנים 1961–1978 היא חפרה יחד עם דלוגץ באתר צ'וגה מיש באיראן.
דלוגץ נפטר באתר ב-1975 והיא המשיכה לנהל את החפירה עד 1978. בנוסף, ערכה חפירות הצלה באתר סמוך, צ'וגה בונוט (Chogha Bonut), שנמצא תחת פיתוח מודרני.
היא ערכה שם שתי עונות חפירה בין השנים 1976–1978.
ב-1984 קיבלה קנטור ממוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל שניתן לה עבור הישג חיים.
ב-2004 ייסד המכון הארכאולוגי של אמריקה (Archaeological Institute of America) את ההרצאה לזכר הלין ג' קנטור.
הלינה קונופצקה Halina Konopacka; 26 בפברואר 1900 – 28 בינואר 1989) הייתה אתלטית פולנייה, האלופה האולימפית הראשונה (אמסטרדם 1928), פעמיים ברציפות אלופת העולם (גטבורג 1926 ופראג 1930) ושיאנית העולם בזריקת דיסקוס.
הייתה לאתלטית הפולנייה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
קונופצקה נולדה ברווה מזובייצקה וגדלה בוורשה למשפחה ממוצא טטרי.
היא הייתה בעלת עוד כהה ועיניים חומות.
בילדותה היא רכבה על סוסים, שחתה והחליקה על קרח.
כל בני משפחתה הקרובים עסקו בטניס.
בהמשך היא למדה פילולוגיה באוניברסיטת ורשה.
היא תמיד לבשה כובע בארט אדום בתחרויות בהן השתתפה.
מספר חודשים לאחר שהתאמנה בזריקת דיסקוס, בתחרות שנערכה בורשה במאי 1926 קבעה קונופצקה בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 34.15 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-8 חודשים של מריה וידלקובה מצ'כוסלובקיה (31.15 מטר).
שיא זה החזיק מעמד שלושה חודשים ונשבר על ידי מילי רויטר מגרמניה (38.34 מטר).
בתחרות שנערכה בוורשה בספטמבר 1927 היא החזירה לעצמה את שיא העולם והעמידה אותו על תוצאה של 39.18 מטר.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בגטבורג, שוודיה בשנת 1926 זכתה קונופצקה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.71 מטר, לפני קינואה היטומי מיפן (33.62 מטר) ואלסה סוונסון משוודיה (31.78 מטר).
מדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים בתוצאה 19.25 מטר, אחרי מריה וידלקובה (19.54 מטר) ואלסה סוונסון (19.42 מטר).
תחרויות אתלטיקה לנשים נערכו לראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
קונופצקה זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 39.62 מטר, לפני ליליאן קופלנד מארצות הברית (37.08 מטר) ורות סוודברג משוודיה (35.92 מטר) ובכך הייתה לאתלטית הפולנייה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
שיאה העולמי זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי יאדביגה וייס-מרצינקייביץ' מפולין (40.345 מטר).
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1930 זכתה קונופצקה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.80 מטר, לפני טילי פליישר מגרמניה (35.82 מיטר) וויטורינה ויוינצה מאיטליה (35.23 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
בשנת 1928 נישאה קונופצקה לאיגנצי מטושבסקי שר האוצר הפולני.
בשנת 1931 פרשה מספורט תחרותי.
אך המשיכה לעסוק בפעילויות ספורטיביות כולל מרוצי מכוניות.
עד שנת 1937 נחשבה לאחת הטניסאיות המובילות בפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבה קונופצקה את פולין והיגרה לצרפת.
היא עזרה לבעלה להוציא כ-75 טון זהב מהבנק הפולני ולהעביר אותו דרך רומניה טורקיה וסוריה לממשלה הפולנית הגולה בצרפת.
לאחר כניעת צרפת ביוני 1940 היגרה לארצות הברית עם בעלה דרך ספרד, פורטוגל וברזיל.
מסע זה הסתיים בספטמבר 1941. בשנת 1946 נפטר בעלה באופן פתאומי.
בשנת 1949 היא נישאה לג'ורג' שרבינסקי שייסד בית ספר לסקי ליד ניו יורק, עיצב בגדים וניהל חנות בוטיק.
לאחר פטירתו בשנת 1959 עברה מניו יורק לפלורידה.
הלילה של ניק ונורה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה רומנטית בבימויו של פיטר סולט ובכיכובם של מייקל סרה וקאט דנינגס אשר יצא לאקרנים בשנת 2008. התסריט אשר נכתב על ידי לורן סקפריה מבוסס על רומן בעל אותו השם מאת רייצ'ל כהן ודייוויד לוית'ן.
העלילה מגוללת את סיפורם של בני הנוער ניק (סרה) ונורה (דנינגס), אשר נפגשים כאשר נורה מבקשת מניק להעמיד פנים שהוא החבר שלה למשך חמש דקות.
במהלך הלילה, הם מנסים למצוא את המופע הסודי של הלהקה האהובה עליהם ולחפש את החברה הכי טובה של נורה אשר השתכרה.
הסרט הגיע לפיתוח בשנת 2003, כאשר המפיק קרי קוהנסקי רוברטס מצא את הרומן של כהן ולוית'ן והחליט להתאימו לסרט.
בשנת 2005 סקפריה נשכרה לצורך כתיבת התסריט וב-2006 סולט נבחר לביימו.
הצילומים המרכזיים התקיימו במשך 29 ימים, מאוקטובר ועד דצמבר 2007, בעיקר במנהטן ובברוקלין, ניו יורק.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2008 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2008 והופץ ב-3 באוקטובר 2008. הוא שילש את תקציבו בסך 10 מיליון דולר, עם סך הכנסות כולל של 33.5 מיליון דולר.
פסקול מלווה הופץ ב-23 בספטמבר 2008, והסרט הופץ ב-DVD ו-Blu-ray ב-3 בפברואר 2009. הסרט זכה לרוב לביקורות חיוביות מהמבקרים, וקיבל מועמדות לשלושה פרסים בלוויין, פרסי GLAAD מדיה, פרסי הסרטים של MTV ופרס סליל הזהב.
בישראל הסרט לא הופץ בבתי הקולנוע.
ניק או'לירי (מייקל סרה) הוא נער מהובוקן, ניו ג'רזי המשמש כנגן גיטרת בס סטרייט בלהקת "The Jerk-Offs" שיתר חבריה הומוסקסואלים.
ניק שבור לב לאחר שחברתו טריס (אלקסיס דזינה) נפרדה ממנו, לפני שלושה שבועות, יומיים ו-23 שעות, והוא ממשיך להכין לה תקליטי מיקסים בעקבות הפרידה.
תום (אהרון יו) ודב (רפי גברון), חבריו ללהקה אשר שונאים את טריס, משכנעים את ניק להופיע איתם במועדון בניו יורק, כי הלהקה האהובה עליו - להקת האינדי המסתורית "איפה פלאפי?" מופיעה איפשהו בניו יורק באותו לילה.
נורה סילברברג (קאט דנינגס) לומדת עם טריס באותו התיכון, "המנזר של הלב הקדוש", ולמרות שנורה וטריס לא מחבבות זו את זו, יש להן חברה משותפת בשם קרוליין (ארי גריינור).
נורה לא פגשה את ניק, אבל היא חולקת את אותו הטעם במוזיקה, בהתבסס על דיסקים שהכין לטריס, אותם אספה מהאשפה לאחר שטריס זרקה אותם.
באותו לילה, שלוש הבנות נפגשות בסופו של דבר במועדון "המכולת של ארלן" בלואר איסט סייד שבמנהטן, שם The Jerk-Offs מופיעים.
קרוליין משתכרת ונורה רוצה לקחת אותה הביתה, אבל חברי הלהקה של ניק, אשר רואים את נורה כבת זוג פוטנציאלית עבורו, מציעים לקחת את קרוליין הביתה.
כך, נורה וניק יכולו לבלות יחד בניסיון לאתר את ההופעה המסתורית של "איפה פלאפי?".
כאשר תום ודב עוצרים בדוכן הנקניקיות "גארי'ס פאפאיה", קרוליין המבולבלת בורחת מהוואן של תום.
ניק ונורה נפגשים עם תום ודב בניסיון למצוא את קרוליין.
שיחת טלפון מבלבלת מקרוליין מובילה אותם לחפש אותה במועדון שבו על פי השמועה "איפה פלאפי?" אמורים להופיע, אבל ללא הצלחה.
טריס, אשר להוטה לזכות בחזרה בניק, מעדכנת אותם שהיא מקבלת שיחת טלפון מקרוליין, שעכשיו מספרת לנורה כי היא "מצאה את ישו" ואיתו "נער מזבח ללא מכנסיים".
לפיכך, הבינו החבורה כי קרוליין נמצאת בקברט הומוסקסואלי מוכר, שם אכן היא נמצאה על הבמה, שיכורה ולבושה כמו עץ חג המולד.
כאשר הם מגיעים למכונית של ניק, טריס יושבת על מכסה המנוע ומחכה לו.
נורה מספרת לו כמה נחמד היה להכיר אותו, אבל הוא עוזב כדי לדבר עם טריס מבלי להגיב לנורה.
"הלילה טוב לרקוד" הוא שיר מתוך המחזמר "גבירתי הנאווה" שהתפרסם בשנת 1956. השיר נכתב על ידי אלן ג'יי לרנר והולחן על ידי פרדריק לאו.
במחזמר מבוצע השיר על ידי גיבורת הסיפור, אלייזה דוליטל, והוא מביע את ההתרגשות שהיא חשה לאחר שרקדה עם מורהּ, הנרי היגינס, בשעות הבוקר המוקדמות.
בבית השני של השיר מצטרפות אליה סוכנת הבית, הגברת פירס, ושתי משרתות, אשר מנסות לשכנע אותה ללכת לישון, אך אלייזה מתעלמת מהן.
השיר בוצע לראשונה על ידי ג'ולי אנדרוז בהפקה המקורית בברודוויי של "גבירתי הנאווה".
בשנת 1964, בעיבוד הקולנועי למחזמר, בוצע השיר על ידי מארני ניקסון אשר דיבבה את אודרי הפבורן, השחקנית שגילמה את אלייזה דוליטל.
בשנת 2004 הגיעה גרסתה של ניקסון למקום ה־17 במצעד השירים של ארגון AFI.
בארץ בוצע השיר על בימות התיאטרון על-ידי חמש שחקניות-זמרות.
הראשונה הייתה רבקה רז בהפקה העברית המקורית משנת 1964 בתיאטרון גיורא גודיק ובהפקה משנת 1969. בשנת 1986 שרה את השיר הזמרת האלמונית לאותם ימים - ריטה.
בשנת 1999, במסגרת הפקה של "בית צבי", שרה את השיר קרן הדר, בשנת 2001 שרה אותו מירה עוואד, ובשנת 2013 שני כהן.
כאשר יצאה כהן לחופשת לידה, החליפה אותה ריטה אשר חזרה לתפקיד של אלייזה דוליטל, 30 שנה אחרי ההפקה שבה הופיעה לראשונה בתפקיד זה.
בכל ההפקות בעברית, נעשה שימוש בתרגומם של דן אלמגור ושרגא פרידמן משנת 1964. בתרגום נעשו במהלך השנים מספר קטן של שינויים מינוריים:
בגרסה מ־1986 בביצועה של ריטה, מתחיל הבית הראשון של השיר במשפט "אני רוצה לרקוד" במקום "הלילה טוב לרקוד" (אשר מופיע רק בבית השני) וחוזר על עצמו בבית השלישי.
שורה נוספת שהשתנתה הייתה "כשהוא אותי חבק, בזרועותיו חזק" (I only know when he began to dance with me) שהפכה בהפקה הזו ל"כשהוא הושיט לי יד, כשהוא איתי רקד".
תרגום זה בוצע גם בעיבוד משנת 2001.
בגרסה משנת 2013 בכיכובה של שני כהן, חזרה השורה המקורית "כשהוא אותי חבק, בזרועותיו חזק", בעוד שאר השינויים נותרו.
הלינה אולומוצקי (; בפולנית: Halina Ołomucka – הלינה אולומוצקה) הייתה אמנית ישראלית, ניצולת שואה, ילידת פולין.
ציוריה, המהווים תיעוד ייחודי של החיים בגטו ובמחנה הריכוז, מוצגים במוזיאונים רבים בעולם.
הלינה אולומצקי נולדה לבית אולשבסקי, משפחה יהודית חילונית בוורשה, שם למדה בבית ספר דובר יידיש.
בגיל 18, עם הכיבוש הגרמני ב-1939, הלינה גורשה עם אמה, אחיה ואחותה לגטו ורשה, שם הצטרפה לפלוגת מחתרת שהבריחה אוכל לתוך הגטו.
זה התאפשר לה כיוון שעבדה מחוץ לגטו, וכך גם הצליחה להבריח את העבודות שלה לחבר של המשפחה ששמר עליהן.
מגטו ורשה גורשו אולומוצקי ואמה, מרגריטה, למחנה מיידנק במאי 1943. שם, אמה של אולומצקי נספתה בתאי הגזים, מיד לאחר הגעתם.
שבוע לאחר מכן, אולומצקי ניצלה ברגע האחרון כאשר הצליחה לברוח מהסלקציות.
בצריף הנשים אליו הגיעה, התבקשה על ידי ה"בלוקאלטסטה" לרשום ססמאות על הקירות, ומשמצאה עבודתה חן בעיניה, התבקשה גם לעטר את קירות הצריף בציורים צבעוניים.
חומרי ציור ניתנו לה מטעם הנהלת המחנה.
בחלקם השתמשה לרישומים וציורים שעשתה במחתרת, בהם תיארה אסירות שהיו עמה.
אולומוצקי הועברה למחנה אושוויץ בירקנאו (Birkenau) ביולי של 1943, שם ניתן לה מספר האסיר 48652, והיא עבדה בכפייה בבית החרושת "אוניון".
בזכות כישרון הציור שלה הצליחה לקבל מזון משופר מעט יותר ולשרוד.
היא ציירה עבור גרמנים מסגל המחנה.
היא התנדבה לצבוע מחדש את השלט המוכר של אושוויץ שאומר "העבודה משחררת" וכך הצליחה להמשיך לחיות ואף לצייר.
על כך אמרה: "שלט הנושא את האמרה 'העבודה משחררת' (Arbeit macht frei), שנשטף בגשם, היה שעון על קיר.
התנדבתי לצבוע מחדש את השלט.
עשיתי כך על מנת לשרוד.
רציתי להגן על מה שהיה בתוכי." גם במחתרת הלינה השתמשה בציוד שלה לצייר דיוקנאות של האסירות שהיו איתה בבירקנאו.
היא הגיעה למחנה רוונסבריק שבגרמניה.
משם הועברה למחנה נוישטאדט-גלווה (Neustadt-Glewe) ושוחררה במאי 1945 במֶקְלֶמְבּוּרג.
לאחר שחרורה ב-2 במאי 1945, הלינה הלכה לוורשה לחפש את בני משפחתה אך גילתה שאף אחד לא שרד.
בוורשה, נישאה לבולסלאב אולומוצקי (Bolesław Olomucki), ועברה איתו לגור בלודז'.
בין השנים 1947–1951 למדה באקדמיה לאמנויות החזותיות בלודז' ( the Higher School of Plastic Arts in Łódź).
אחד המורים שלה היה הצייר ותאורטיקאי האמנות ולדיסלב סצ'מינסקי (Władysław Strzemiński).
ב-1951, נולדה לה בת בשם מירוסלווה, או מרים.
ב-1957 עברה משפחתה לפריז, ושם היא לימדה ילדים ומבוגרים ציור.
בשנת 1967 קיבלה אותות הצטיינות וכבוד מטעם ממשלות צרפת ופולין.
היא ביקרה בישראל לראשונה ב - 1968 וארבע שנים לאחר מכן, ב -1972, עלתה עם משפחתה וגרה בחולון.
הלינה התחילה לתעד את חיי היהודים סביבה עוד לפני שהייתה בגטו, וגם בגטו, אמה דאגה שתמיד יהיו לה צבעי פסטל לצייר איתם.
באושוויץ היא המשיכה לצייר ולתעד.
היא ציירה רעב, כאב, שיגעון ויאוש.
על שהותה באושוויץ סיפרה: "בזמן ששהיתי באושוויץ-בירקנאו, מישהו אמר לי: אם תזכי לעזוב את הגיהנום הזה, ציירי את הציורים שלך וספרי לעולם עלינו.
אנו רוצים להישאר בין החיים, לפחות על הנייר."
אחרי המלחמה אולומוצקי קיבלה את יצירותיה בחזרה מחבר המשפחה ששמר עליהן לכל אורך המלחמה.
בשנים 1945 - 1947 ציירה אולומוצקי יצירות רבות המתעדות את חוויותיה משנות השואה.
בשנות השישים הציגה בתערוכות רבות בפריז ובלונדון.
יצירותיה מתקופת השואה וכאלה שנעשו בעקבותיה נתרמו על ידיה לאוסף האמנות של "בית לוחמי הגטאות", ולאוסף של יד ושם בו נמצאות 36 מיצירותיה.
הלילה השנים עשר הוא סרט טלוויזיה בריטי עיבוד למחזה "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר.
את הסרט ביים ג'ון סישל, והוא שודר במסגרת סדרת התוכניות Sunday Night Theatre של רשת ITV.
רלף ריצ'רדסון – סר טובי ולץ'
ג'ואן פלורייט – ויולה / סבסטיאן
ג'ון מופאט – סר אנדרו אגיצ'יק
הלילה השנים עשר הוא סרט אוסטרלי משנת 1986 המבוסס על המחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של ניל ארמפילד, ובכיכובם של ג'יליאן ג'ונס, איבר קאנס ופיטר קאמינס.
ג'יליאן ג'ונס – ויולה וסבסטיאן
ג'קי פיליפס – הרוזנת אוליביה
ג'פרי ראש – סר אנדרו אגיצ'יק
ג'ון ווד – סר טובי בלץ'
ניל ארמפילד ביים הפקה בימתית של המחזה עבור להקת התיאטרון לייטהאוס בדרום אוסטרליה.
חלק מהשחקנים שהשתתפו בהצגה גילמו שוב את תפקידיהם בסרט בהם ג'קי פיליפס, פיטר קאמינגס, ג'ון ווד וג'פרי ראש.
שחקנים נוספים בסרט היו איבר קאנטס וטרייסי הארווי.
הצילומים החלו ב-5 באוגוסט 1985 בתיאטרון באלמיין ביז'ו.
הלילה השנים עשר הוא סרט אילם קצר משנת 1910 שביימו יוג'ין מולין וצ'ארלס קנט.
הסרט מבוסס על המחזה "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר.
ג'וליה סוויין גורדון – אוליביה
האמפרי – סר טובי בלץ'
ג'יימס יאנג – סר אנדרו אגיצ'יק
עותקים של הסרט נמצאים בארכיון הלאומי של מכון הסרטים הבריטי ובספריית הקונגרס.
הלילה השנים עשר הוא סרט טלוויזיה אוסטרלי משנת 1966, עיבוד למחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר.
את הסרט ביים קן האנאם, ומככבים בו רוג'ר קלימפסון והלן מורס.
הסרט שודר כחלק מתוכנית הטלוויזיה "תיאטרון של יום רביעי".
ג'ון גרג – סר טובי בלץ'
העיתון The Bulletin כינה את הסרט "מלא חיים" עם "סטנדרט גבוה של משחק, סגנון ואינטליגנציה".
הלימבה (בהונגרית: Halimba) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בהלימבה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
הלילה עם לוסי וגורי היא תוכנית אירוח לילית סאטירית בהנחיית לוסי איוב וגורי אלפי ששודרה בכאן 11 החל ממרץ 2020, בתקופת הקורונה.
בתוכנית השתתפו אורחים שונים, בעיקר מתחום הבידור והמוזיקה.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה הוא קטע בן 550 קילומטרים מהגבול החיצוני לשעבר של האימפריה הרומית בין הריין לדנובה.
הוא משתרע מריינברוהל (Rheinbrohl) בצפון למצודת איינינג (Kastell Eining) שעל הדנובה בדרום-מזרח.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה הוא מונומנט ארכאולוגי, ומאז 2005 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המונח הלטיני לימס (Limes, במקור: דרך צבאית) מתייחס למערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית.
היו אלו חומות, מצודות, דרכים, ביצורים ומכשולים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים.
בגרמניה, המונח לימס מתייחס בדרך כלל ללימס הרייטיאני (Raetische Limes) וללימס של גרמאניה סופריור (Obergermanische Limes), המכונים יחד הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
שני חלקי הלימס נקראים על שם הפרובינקיות הרומיות השכנות רייטיה וגרמאניה סופריור (גרמניה עילית).
לראשונה בהיסטוריה הוגדרו ה-Limites (בלטינית - לימס ברבים) הרומיים באופן ברור במרחב והיו גבולות חיצוניים מזוהים של תחום השליטה הרומי עבור ידידים ואויבים כאחד.
הוא מקיף את הגבול היבשתי הארוך ביותר בחלק האירופי של הלימס, שנקטע רק כמה קילומטרים ברצועה העוקבת אחרי הנהר מיין בין העיירות ו.
יתרת הלימס באירופה, היא לאורך הנהרות ריין (הלימס של גרמאניה אינפריור) והדנובה (לימס הדנובה).
מטרת הגבולות הצבאיים הרומיים הייתה נושא לדיון ער בין החוקרים.
המחקר העדכני ביותר מניח שלפחות הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, בניגוד לרעיונות ישנים יותר, לא היה בעיקר תיחום צבאי וקו הגנתי, אלא גבול שנועד לפקח על הסחר עם האזור הלא-רומי.
הוא אפשר פיקוח על תנועה חוצת גבולות ידידותית וגביית חובות ומיסים.
הלימס לא התאים להדיפת התקפות חיצוניות מרוכזות, במיוחד מכיוון שהכוחות שהוצבו שם לא הספיקו להגנה.
האימפריה הרומית הרחיבה את אזור השפעתה מעבר לגבול הרחק צפונה-מזרחה באמצעות מדיניות כלכלית מיומנת.
מעברי הגבול הרבים, היו מפוקחים על ידי חיילים רומאים, אך בכל זאת אפשרו סחר חליפין ער, והממצאים הרומיים הרבים גם ב"גרמאניה החופשית" (עד יוטלנד וסקנדינביה) מעידים על כך.
נעשו ניסיונות גם ליישב לגיונרים רומאים בצד השני של הלימס או, לעיתים קרובות יותר, לגייס חיילי עזר.
הרומניזציה של האוכלוסייה התרחבה אם כן מעבר ללימס.
העניין בלימס כשריד למתחם מהתקופה הרומית התעורר לחיים בגרמניה בתקופת הרנסאנס וההומניזם.
הוא התעורר כשהתגלו בספריות המנזר במאות ה-15 ותחילת המאה ה-16 הספרים "גרמאניה" וה"אנלים" שכתב ההיסטוריון הרומי טקיטוס.
חוקרים כמו (1543–1605) חקרו כתובות וגילו מבצרים.
כך למשל הוביל שטודיון חפירות ארכאולוגיות במצודת בנינגן (Benningen Fort) בקו הנקאר של הלימס נקאר-אודנוואלד (Neckar-Odenwald-Limes).
הוקמו ועדות לימס (Limes-Kommissionen) אזוריות, אך הן נותרו מוגבלות לאזורים קטנים בגלל המצב הפוליטי, למשל בדוכסות הגדולה של הסן או בדוכסות הגדולה של באדן.
ההיסטוריון (1675–1745) היה הראשון שדיווח על מסלול הלימס באזור העיירה .
בשנת 1723 הוא היה הראשון שפירש נכון את משמעות המילה לימס, ובשנת 1731 פרסם עליה מאמר מדעי ראשון.
רק לאחר הקמת האימפריה במחצית השנייה של המאה ה-19 הצליחו ארכאולוגים לתעד את המסלול, שעד אז תואר בקווים בסיסיים בלבד, ולבצע את החפירות השיטתיות הראשונות.
בשנת 1892 הוקמה לשם כך "ועדת הלימס הקיסרית" (Reichs-Limeskommission בראשי תיבות RLK) בהנחיית ההיסטוריון של העת העתיקה תאודור מומזן, שבסיסה בברלין.
עבודתה של ועדה זו נחשבת כמאמץ חלוצי להשלים את ההיסטוריה של הפרובינקיות הרומיות.
עשר השנים הראשונות של המחקר היו פרודוקטיביות במיוחד, בהן נקבע מסלול הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, והמצודות לאורך הגבול קיבלו שמות.
דוחות המחקר על החפירות הופיעו משנת 1894 ועד לפיזור הוועדה בשנת 1937. הדוחות קובצו תחת הכותרת "הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה של האימפריה הרומית" (Der Obergermanisch-Raetische Limes des Roemerreiches (ORL)) בחמישה עשר כרכים, שבעה מהם עוסקים במסלול, ושמונה דנים במבצרים בודדים.
מסמכי ועדת הלימס הקיסרית נמצאים כעת ברשותה של הוועדה הרומית-גרמנית (Römisch-Germanische Kommission) של .
בנוסף למסלולים, ספררה ה-RLK את המבצרים ברציפות, וכן את מגדלי השמירה (Wp) של המקטעים הבודדים.
במהלך עבודה זו נקבע מסלול הלימס באורך 550 קילומטרים, חולק למקטעים ותואר.
חלוקה זו עקבה אחר הגבולות המנהליים שהיו בגרמניה של המאה ה-19, ולא אחר הגדרות קדומות:
מקטע 1: ריינברוהל – באד אמס
מקטע 2: באד אמס – אדולפזק (Adolfseck) בסמוך ל
מקטע 3: אדולפזק – רכס – עמק קופרן (Köpperner Tal)
מקטע 4: עמק קופרן – שפלת – מצודת מרקובל (Kastell Marköbel)
מקטע 5: מצודת מרקובל – מצודת גרוסקרוצנבורג (Kastell Großkrotzenburg)
מקטע 6a: מצודת האינשטדט (Kastell Hainstadt) – וורת אם מיין (Wörth am Main), הלימס העתיק של המיין (Mainlimes)
מקטע 6b: מצודת טרננפורט (Kastell Trennfurt) -
מקטע 7: מילטנברג – – בוכן-הטינגן
מקטע 8: בוכן-הטינגן – – (קו אודנוואלד החדש)
מקטע 10: וורת אם מיין – מצודת וימפּפן (Kastell Wimpfen im Tal), קו אודנוואלד הישן, על הלימס נקאר-אודנוואלד
מקטע 11: מצודת וימפּפן – מצודת קונגן (Kastell Köngen) על קו נקאר
מקטע 12: אלטדורף – – רוטנבכטל (Rotenbachtal) סמוך ל (קצה הלימס של גרמאניה סופריור, תחילת הלימס של רייטיה) – אאלן
מקטע 14: גוצנהאוזן – מצודת וייסנבורג (Kastell Weißenburg) –
מקטע 15: קיפּפנברג – מצודת איינינג (Kastell Eining)
תחילת ההיסטוריה של הלימס בשנת 9 לספירה, כאשר הרומאים בפיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס ספגו תבוסה מוחצת מהטבטונים תחת מנהיגם ארמיניוס בקרב יער טויטובורג.
בסך הכל שלושה לגיונות רומאים נספו בניסיון זה של הרומאים להרחיב את הגבול האימפריה לכיוון האלבה.
לאחר אסון זה נסוגו הרומאים לגדה השמאלית של הריין, ולגדה הימנית של החלק העליון של הדנובה.
אולם כעבור מאה שנה, רומא החליטה לקצר את קו הגבול בין הריין לדנובה וגם לספח בתהליך שטחים בעלי ערך כלכלי, כמו .
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה התפתח בכמה שלבים ממסלול שירות דואר בלבד תוך נתיב שנפרץ ביערות הגרמניים.
באודנוואלד נבנו מגדלי שמירה מעץ בשנים 107–110 ו-115 בהתאמה.
מגדלי שמירה מעץ אלה, שגובהם כעשרה מטרים, הוקפו בחומות מאדמה והיה ביניהם קו ראייה.
המרחק הממוצע ביניהם היה סביב 800 מטר.
התרחבות הלימס לא הייתה אחידה.
הלימס בגרמניה סופריור הורחב כ-40 שנה מוקדם יותר מאשר ברייטיה.
הממצאים הדנדרוכרונולוגיים העתיקים ביותר, המגיעים משלב ההקמה של המחנה הצבאי הרומי, מצודת בוך (Kastell Buch) ברייטיה, מוערכים למאי / יוני 161 לספירה.
ייתכן כי הצבא הרומי הוזמן לבנות את הביצורים הראשונים ברייטיה וב"לימס פורדרן" (Vorderen Limes) בערך בתקופה זו.
באתר הארכאולוגי הסמוך עם קשת הניצחון המכונה "לימסטור דלקינגן" (Limestor Dalkingen), נבנתה בשלב ראשון זה של הרחבה גדר סבכה פשוטה הבנויה מעמודים בודדים.
באותו מקום נמצאה ריבוע מוקף חפיר שנועד למגדל עץ.
הארכאולוג דיטר פלאנק (Dieter Planck) שחפר במקום תיארך את הגדר והמגדל לאותו זמן.
מבחינת המדענים נשאלת כעת השאלה האם לא התעלמו לעיתים קרובות ממכשול פשוט זה בתצפיות הקודמות, בעיקר בתקופת ועדת הלימס הקיסרית (RLK).
עם זאת, כמה מדענים תיארכו גדר זו לתקופה אחרת לגמרי.
לדעתם, היא נבנתה רק לאחר שגדר בולי העץ נפגעה.
עם זאת, זה סותר את הממצאים בלימסטור.
לדברי פלנק, החפיר של הגדר חופף חלקית את בורות העמודים שם.
מצד שני בווטראו, הגדר של מצודת מרקובל היא משנת 120.
הטבלה הבאה מציגה תאריכים דנדרוכרונולוגיים חשובים לפעילויות הבנייה בין השנים 120 עד 169 לספירה:
רייטייהגונצנהאוזן (Gunzenhausen)162גדר המצודה, עץ אלון שהתגלה בשנים 1895 ו-1898 באלטמילוויזן (Altmühlwiesen).
רייטייהגונצנהאוזן (Gunzenhausen)166 ± 10גדר המצודה, עץ אלון שהתגלה ב-1975 מכיכר השוק העליונה רייטייהמצודת תילנהופן (Kastell Theilenhofen)126בית מרחץ צבאי ראשון; נדגם ב-27 בנובמבר 2002 על ידי הדנדרוכרונולוג פרנץ הרציג
מאוחר יותר הוחלפו מגדלי העץ המקוריים הפגיעים למזג האוויר במבני אבן.
הלימס עצמו עבר גם מספר תקופות התרחבות.
רק שם, בתקופת שלטונו של הקיסר ספטימיוס סוורוס, הוקמה חומה מסיבית רצופה שגובהה עד שלושה מטרים במקום גדר העץ, מבצר וחפיר.
בהתבסס על תחקירים דנדרוכרונולוגיים זהים על שלוש מקבצים של גזעי עץ אלון שנשמרו היטב שעליהם ששימשו יסודות לחומה הרייטיאנית ליד מצודת דמבך (Kastell Dambach), כי העץ ששימש יסודות נכרת בחודשי החורף 206–207 לספירה.
ייתכן שהגזעים הוחדרו לקרקע כבר באביב 207. נראה אם כן ברור כי שגדרות העץ ברייטיה התקיימו בערך 45 שנה.
מההבדל המבני בין ביצורי הגבול, המחקר מסיק כי תחזוקת הבנייה שלהם הייתה ככל הנראה באחריות הממשל של הפרובינקיה.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה עבר שינויים גדולים וקטנים של קו הגבול ונבנה בהתאם בכמה מקומות.
הסיבות לתזוזות הגבול הללו אינן ידועות.
למשל, הגבול של "לימס אודנוואלד", ששימש כביצור גבול רומי במשך כ-60 שנה, הועבר לאחר מכן כמה קילומטרים מזרחה.
בלימס של גרמאניה סופריור ישנם כמה קטעים הבולטים עקב היותם מסלול ישר מדויק ונראים כאילו שורטטו בנוף עם סרגל.
הדיוק יוצא הדופן הנדרש לכך מיוחס לשימוש ב (מכשיר מדידה) על ידי מודדים רומאים.
הארוך ביותר מבין קטעים אלה משתרע, עם סטייה קצרה בלבד עקב תבליט בשטח, ב – גליכן (Gleichen), ממגדל שמירה לא משמעותי ליד ולדירן (Walldürn, מקטע 8) ועד הגהוף (Haghof) מדרום לוולצהיים שאורכו 81.259 קילומטרים.
זהו המסלול הישר הארוך ביותר בימי קדם.
מאפיין מיוחד באזור זה הוא המגדל המשושה (WP 9/51) בפדלבאך-גליכן.
זהו המגדל היחיד כזה במקטע לימס זה.
היסודות ברוחב מטר אחד, ולכן הם חזקים באופן יוצא דופן, בסיסם בולט 0.5 מטר מבחוץ כחיזוק נוסף.
הצורה המשושה וקירות היסוד מצביעים על כך שהמגדל היה גבוה מהרגיל.
תכנון המגדל ומיקומו מרמזים שהוא היה נקודה עיקרית למדידה האופטית של הקו הישר.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה נתמך ברשת בסיסים צבאיים ומתקני אספקה אזרחיים בעורף הרומי והיה מחובר ברשת דרכים ונתיבים.
במרחק של כעשרה קילומטרים מהלימס נבנו מבצרים קטנים יותר עבור כוחות העזר שתספקו את צוותי המגדלים והיו יכולים לקבל הודעה מהם במקרה של תקריות בגבול.
המבצרים הראשונים נבנו על הנהר נקאר וברכס טאונוס, תחילה כמבני עץ ואדמה, ואחר כך, משנת 150 ואילך, גם כמבני אבן.
דוגמאות בולטות למבצרים כאלה הם מצודת זאלבורג (Kastell Saalburg), מצודת קליינר פלדברג (Kastell Kleiner Feldberg) ומצודת קפרסבורג (Kastell Kapersburg), ששלושתם ממוקמים ברכס הטאונוס.
מבצר גדול במיוחד ליחידת פרשים נמצא באזור העירוני של אאלן של ימינו.
הכוחות במצודות אלה היו יכולים לבקש תגבורת ממחנות הלגיונות, בבירות הפרובינקיה, במידת הצורך.
ככלל, התנחלויות אזרחיות גדולות וקטנות יותר (בלטינית ברבים ויקי, Vici) נוצרו סביב המצודות.
באלה התגוררו, בין היתר, קרובי המשפחה של חיילי העזר המוצבים.
סוחרים, בעלי מלאכה ופונדקים סיפקו גם הזדמנויות לתספק את הכוחות.
חלק מהוויקי המוקדמים הפכו לערים (civitas) גדולות ומשגשגות יותר גם לאחר שהצבא נסוג, כמו העיר הרומית, כיום בפרוורים הצפון-מערביים של פרנקפורט.
יסודה של העיר הרומית באזור ולדגירמס (Waldgirmes) של ימינו בעמק הנהר מעבר ללימס הוא מקרה מיוחד.
לעיר היה פורום מייצג והיא נועדה כנראה להיות מרכז מנהלי מקומי, כבירת הערים האחרות המתוכננות, אולי אפילו כבירתה העתידית של הפרובינקיה הגדולה גרמאניה מאגנה לפי החזון המקורי של הקיסר אוגוסטוס.
היא הייתה אמורה להתרחב מהריין עד לאלבה.
לאחר קרב יער טויטובורג (9 לספירה), או לכל המאוחר עם נטישת מדיניות ההרחבה של אוגוסטוס בתקופת טיבריוס (17 לספירה), כל התוכניות הרלוונטיות בוטלו והעיר ננטשה.
רק מקורות כתובים מעטים הגיעו אלינו על תקופת הדעיכה של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
היסטוריונים הניחו אפוא זמן רב כי הלימס הותקף והתמוטט בהתקפה יחידה של הטבטונים בשנים 259 וב-260 לספירה.
חקירות וממצאים ארכאולוגיים מאוחרים יותר מראים, עם זאת, שהדעיכה במאה ה-3 לספירה התרחשה לאט ובכמה שלבים וכי היו גם הבדלים בין המקטעים בגרמאניה סופריור למקטעים ברייטיה.
צירוף המקרים של מספר גורמים פנימיים וחיצוניים הוביל לתהליך של התדרדרות מתמשכת.
הלחץ על הגבול הצפוני של רומא גבר כבר בסוף המאה השנייה; מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך שהדבר יכול היה לנבוע בין השאר מקבוצות אתניות שהיגרו מפנים גרמאניה, שלא עברו רומאניזציה והיו תוקפניות יותר כלפי האימפריה.
הקיסר קומודוס חידש והרחיב כמה ביצורי גבול בסביבות שנת 185. בשנת 213 ביצע הקיסר קרקלה מסע עונשין מעבר ללימס.
הסיבה העיקרית לשקיעתו או לנטישתו של הלימס היא, מצד אחד, בשימוש הגובר בכוחות צבאיים עקב עימותים במחוזות המזרחיים.
האימפריה הרומית ראתה עצמה ניצבת בפני אתגר הולך וגובר מצד שכנתה המזרחית, האימפריה הסאסאנית הפרסית, שנוסדה בשנת 224 לספירה.
בתגובה, יותר ויותר כוחות צבא, במיוחד פרשים, הוצאו מהלימס.
הקיסר הצעיר אלכסנדר סוורוס ניהל מערכה נגד הסאסאנים יחד עם אימו יוליה בשנת 232 לספירה.
הכוחות שהוצבו על הגבולות במזרח הוכיחו את עצמם כלא אמינים בגלל מרד, כך שהקיסר נאלץ להקצות יותר כוחות מהלימס.
בקרבות עם הסאסנים לאחר מכן, שלוו באבדות כבדות, אף אחד משני הצדדים לא הצליח להשיג ניצחון, והם הסתיימו בלא שנחתם הסכם שלום.
מצד שני, השבטים הגרמאניים, כלומר הקונפדרציה של האלמאנים, ניצלו את היחלשות קווי ההגנה הרומיים כדי לבזוז ולהשמיד בשנת 233 לספירה.
באותה תקופה היו כנראה רק כוחות רגלים של חיל העזר לאורך הלימס, שלא היה בכוחם לעמוד מול התקפת השבטים הגרמנים, שכעת היו מאורגנים בקבוצות שבטיות גדולות באופן שונה מבעבר, ולכן ידעו ביתר קלות כיצד לגייס יחידות חזקות יותר.
פשיטות הביזה הובילו את הטבטונים אל הריין ולמורדות הרי האלפים.
כמה מחנות, כולל מצודת זאלבורג, נהרסו.
ניתן לזהות ארכאולוגית שכבות הרס מתקופה זו, למשל במצודת אוסטרבורקן.
שרידי שלושה אנשים לפחות שמתו באלימות נמצאו באזור החפיר של חיל המצב באוסטרבורקן.
נאמר כי הכוחות הרומיים שלחמו בפרסים במזרח דאגו לקרוביהם בגאליה.
כל זה הניע את אלכסנדר סוורוס ואימו להגיע ללימס של גרמאניה סופריור-רייטיה בשנת 235. הם הקימו את המטה בעיר הלגיון מוגונטיאקום.
הלגיונרים קיוו לשלל, תגמול וניצחון קל על הטבטונים.
עם זאת, אם הקיסר רבת ההשפעה שרצתה לחסוך בעלויות החלה לנהל משא ומתן עם הטבטונים על מנת להימנע ממערכה יקרה.
לכן, הכוחות הרומיים מרדו והעלו את הקצין שהיה אחראי על הכשרת הכוחות שזה עתה גויסו, מקסימינוס תראקס, לקיסר.
ככל הנראה נרצחו אלכסנדר סוורוס ואימו בברצנהיים (פרוור של מיינץ) במרץ 235.
מקסימינוס הבטיח הגדלת שכר, קצבאות מיוחדות וחנינה לכל העונשים המשמעתיים.
בקיץ 235 לספירה הוא הוביל מערכה עמוק לתוך אזורי ההתיישבות הגרמניים .
הסכנה נמנעה למשך זמן מה, ביצורים נבנו מחדש וחוזקו חלקית.
הביצורים חודשו לאחר חוויית הביזה של שנת 233, וככל הנראה הותאמו לתנאים החדשים.
סביר להניח כי מערכת החומות והחפירים ששימשו כמחסום כנגד צבאות הפרשים הורחבה רק אז בביצורי הלימס של גרמאניה סופריור, בנוסף או כתחליף לגדר בולי העץ.
עם זאת, רבים מהיישובים האזרחיים שהושמדו כבר לא נבנו מחדש.
ממצאים ארכאולוגיים מאשרים את הצורך בתיקונים במהירות של מבני המשק.
לא רק בנייני מגורים ובתי מרחץ כבר לא נבנו מחדש בגודלם הקודם, אלא שנראה כי גם מבצרים בודדים הצטמצמו באותה תקופה.
חפירות בתוך המבצרים קפרסבורג ומילטנברג-אוסט הראו צמצום של פנים המבצר.
הסיבה לשיקום המהוסס הייתה אולי העברות הכספים המופחתות לאזור הגבול.
בעוד שהקיסר קרקלה הצליח לרכוש את תמיכת חייליו במערכה נגד האלאמנים ועמים גרמאנים אחרים על נהר המיין בשנת 213 לספירה באמצעות שכר מוגדל מאוד ובבונוסים נדיבים תכופים, עמדתו כלפי יציבות ערך הכסף והמדיניות הכלכלית של יורשיו היו הרת אסון.
אפילו אלכסנדר סוורוס כבר לא יכול היה לספק את הציפיות המוגזמות של החיילים.
התוצאה הייתה מלחמות אזרחים והתחלפות קיסרים מהירה.
שוב ושוב הוצאו כוחות מהלימס להסדרת סכסוכים פוליטיים פנימיים.
הקיסר מקסימינוס תראקס, הלך בעקבותיו עם חייליו כבר בשנת 236 לספירה בפאנוניה, וב, 238 לספירה, הוא נרצח על ידי בני עמו בדרך לרומא במהלך המצור על העיר אקוויליה.
התרחבות הלימס וכוח הקנייה הגבוה של כוחות הצבא היו הגורמים לתנופה הכלכלית למלאכות יד, סחר ושירותים באזור הגבול.
כעת גרמו גם הכוחות ההולכים ומתמעטים להתמעטות האוכלוסייה.
המחסור בכסף ועבודה פגם בשיקום הלימס.
מצד שני, נראה כי הלחץ של מעבר אוכלוסייה מאזור אירו-אסיה לגבולות הריין והדנובה גבר.
שלישית, גם סכסוכים רומיים פנימיים מילאו תפקיד חשוב.
אולם מעל לכל, ככל הנראה מעולם לא הייתה כוונתם של הרומאים להשתמש בלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה כמתקן הגנה צבאי - ייתכן שהיו יוזמות כאלו לאחר 235, אך הלימס היה ונשאר גבול של שלום.
מחקרים נומיסמטיים ודנדרוכרונולוגיים מצביעים על כך שהחלק של רייטיה בלימס ננטש זמן קצר לאחר שנת 254 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר ולריאנוס (253–260).
כך למשל, בתחילת הקיץ של שנת 254 לספירה הפך הכפר-מחנה של מצודת בוך ברייטיה לעיי חורבות.
בניגוד לכך, החלק הדרומי של המקטע של גרמאניה סופריור של הלימס של פורדרן (Vorderen Limes) התקיים עוד מספר שנים אחר כך.
עובדה זו קיבלה אישוש באמצעות ממצאים מאוחרים של מטבעות עד זמנו של הקיסר גליאנוס, שהתגלו במצודה הקטנה של הסלבורג (Kleinkastell Haselburg) ובמצודה הקטנה רוטלזה (Kleinkastell Rötelsee).
הארכאולוג מרקוס שולץ מניח כי הלימס על הטאונוס והלימס בווטראו נפלו מוקדם יותר מאשר בדרום.
ממצאי מטמון רבים מוכיחים אז את הפלישות הגרמאניות בשנים 259 ו-260 לספירה, מה שהוביל בסופו של דבר לנטישת כל הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
פלישות אלה התרחשו בזמן המשבר באימפריה הרומית.
בין הממצאים "המטמון של נאופוץ" (Hortfund von Neupotz) שנחשף בשנים 1967–1997 במהלך דליית חצץ מיובל קדום של הריין ליד נאופוץ.
הוא שייך לאותה תקופה כמו ממצא המטמון מהגנבאך (Hortfund von Hagenbach) או לממצא המטמון מאוטרשטאדט (Hortfund von Otterstadt).
בסך הכל ידועים כיום 18 אתרי ממצאים מהמאה ה-3 מהריין בין סלץ למנהיים.
התקדמות אדירה של השבט הגרמאני של ה לאיטליה בשנים 259–260 ידועה באמצעות .
עם זאת, עקבות לחימה והשמדה אלימה נמצאו במצודות מעטות ביותר של הלימס, ולכן חוקרים רבים מניחים כיום כי חומת הגבול עצמה לא נכבשה, אלא פונתה פחות או יותר על פי התוכנית: המצב הצבאי שהשתנה באופן דרסטי הפך את המתקן למיותר.
לכן סביר להניח שמצודות רבות נשרפו על ידי הכוחות הרומיים עצמם כדי שלא יפלו לידי האויב.
זמן קצר לאחר ההתקפות הגרמאניות הכבדות סביב שנת 260, הוחלט לסגת לגדה המערבית של הריין ולגדה הדרומית של הדנובה עם קו ההגנה החדש של הלימס דנובה-אילר-ריין (Donau-Iller-Rhein-Limes).
גבולות הנהר היו הרבה יותר נוחים להגנה.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה ננטש למעשה, גם אם החיים נמשכו בחלק מכפרי המחנה על הלימס לשעבר.
לדוגמה, לאחר ההרס בסביבות 254 לספירה, יושרה הקרקע במצודת בוך ההרוסה והחל השיקום בקנה מידה מצומצם.
חלק מהכוחות הרומאים הנסוגים קברו ציוד וכלי עבודה ליד מצודותיהם, כנראה התכוונו לחזור במועד מאוחר יותר ברגע שהאזור יירגע שוב.
קיים חשד לקשר עם הקרבות בין המורד פוסטומוס, שייסד את האימפריה הגאלית, שהתנתקה מהאימפריה הרומית בשנת 260, לבין הקיסר הלגיטימי גליאנוס.
הכוחות נדרשו במקום אחר ולכן הגבול היה חשוף.
לא ניתן להוכיח שכל האזור בגדה הימנית של הריין פונה על ידי הרומאים יחד עם הלימס, כלומר שהאוכלוסייה האזרחית גורשה.
נסיגה שיטתית של החיילים הרומיים האחרונים שנותרו הייתה אפשרית ככל הנראה רק בסביבות שנת 275, כאשר מצבה של האימפריה הרומית התייצב שוב.
לפחות חלק מהאוכלוסייה הרומית נשארה במקומה והתערבבה עם השבטים הגרמאנים המהגרים.
בסביבות שנת 300, מקורות רומאיים כבר לא מכנים את האזור של גרמאניה סופריור-רייטיה , אלא אלאמניה (Alamannia).
עם זאת, הקיסרים הרומאים שמרו על תביעותיהם לאזורים אלה לפחות עד סוף המאה הרביעית (הקיסר הרומי גרטיאנוס ניהל את המערכה האחרונה באזור בשנת 377), ואולי בסביבות 360 הקיסר יוליאנוס הכופר אף תיקן חלק מהלימס הישן לתקופה קצרה.
ההתפוררות של מבני הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה נמשכה מאות שנים.
על פי דברי כרוניקן מבוואריה, חלקים מהחומות עדיין נראו לאורך שטחים ארוכים בשנת 1780. עם זאת, מכיוון שיותר ויותר בניינים נבנו מאבן במקום מעץ, "התושבים לקחו הרבה אבנים" משרידי החומה.
בקלן היו עדיין מגדלים של חומת העיר הרומית בתחילת המאה ה-19. השער הצפוני של חומת העיר הרומית של קלן נהרס רק באמצע המאה ה-19 מכיוון שהפך צר מדי לתנועה הגוברת.
עם זאת, תפקידם של רוב הבניינים לאורך הלימס לשעבר נשכח.
האוכלוסייה פירשה את אמת המים הרומית של העיר קלן, שרובה נבנתה על פני השטח והגיעה מדרום-מערב, כ"מעבר מקשר סודי" בין הערים קלן וטריר.
לעומת זאת, הביצורים הרעועים של הלימס של רייטיה, שאיש לא יכול היה כבר להסביר תפקידם, נקראו בפי העם "חומת השטן" (Teufelsmauer).
באופן משמעותי שימש מסלול המתחם גם כגבולות רכוש במשך מאות שנים (לרוב במקביל לגבולות של העיירה או לגבול המנהלי).
האחדת הקרקעות ביטלה חלקית גבולות אלו במאה ה-20, אך בחלקם הם קיימים עד היום.
הלימס הוא מונומנט ארכאולוגי בעל חשיבות בינלאומית בגרמניה.
מבנים מסוימים על הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה שוחזרו.
דוגמאות לכך הן זאלבורג ליד באד הומבורג ומבצר אאלן, שבין הכתלים של כל אחד מהם נמצאים מוזיאונים רומיים חשובים, כמו גם מגדלי שמירה רבים.
החומות והתעלות של ביצורי הגבול האמיתיים נשמרים בצורה הטובה ביותר על הלימס של גרמאניה סופריור.
הדבר נכון במיוחד עבור אזורי היער של הרכסים של וטאונוס.
לעומת זאת, בלימס של רייטיה, רצועה רחבה של הריסות, הנראית לעיתים קרובות בשדות, מסמנת את מסלול הביצור.
ניתן למצוא תלוליות אדמה קטנות והריסות לאורך שני הקטעים של הלימס בהם עמד בעבר מגדל שמירה.
השם לימס מילא תפקיד בבניית קו זיגפריד: התוכנית הגדולה ביותר להקמת מבצר זה לקראת מלחמת העולם השנייה נקראה תוכנית לימס (Limesprogramm).
מדי כמה שנים מתקיים קונגרס הלימס (Limes Congress) הבינלאומי, בו נפגשים מדענים המתמסרים לחקר הלימס ומחליפים תוצאות מחקר (ב-1967 הקונגרס נערך בתל אביב).
הכביש לאורך הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, מכונה "כביש הלימס הגרמני" (Deutsche Limes-Straße) וכמו כן יש דרך מיוחדים לרכיבה על אופניים ושבילי הליכה שונים המכוונים ספציפית לאתרים השונים לאורך הלימס.
הנציבות האירופית (המנהל הכללי לענף ותעשייה) מימן את פיתוח השירותים הדיגיטליים לתיירות תרבות לאורך הלימס בעשר מדינות אירופה שכנות בין השנים 2011–2013. אזורי המודל נמצאים בריינלנד-פפאלץ (גרמניה), אוסטריה תחתית (אוסטריה) והעיר רוסה (בולגריה).
ב-15 ביולי 2005 נכלל הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה ברשימת אתרי מורשת התרבות העולמית של אונסק"ו, וב-5 ביולי 2006 נמסרו באאלן, מסמכי אונסק"ו הרלוונטיים לנציגי ארבע המדינות הפדרליות שבהן עובר הלימס: ריינלנד-פפאלץ, הסן, באדן-וירטמברג ובוואריה.
המדינות הפדרליות המעורבות ייסדו את ועדת הלימס הגרמנית (DLK) לתיאום.
רק הקו הראשי של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה במצב הפיתוח הנרחב שלו הוא חלק מהמורשת העולמית.
הוא כולל חלק מהתשתית הבסיסית.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה הוא לא אתר מורשת תרבותית עולמית עצמאי, אלא האתר השני של אתר המורשת העולמית "גבולות האימפריה הרומית" (Frontiers of the Roman Empire).
האתר הראשון הוא חומת אדריאנוס באנגליה, שהוכרזה כאתר מורשת תרבותית עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1987. מטרת פרויקט "גבולות האימפריה הרומית" הייתה - בהתחלה - לשלב את כל המדינות האירופאיות שדרכן עבר הלימס עם המתקנים בשטחן במורשת העולמית.
בשנת 2008 נוספה חומת אנטונינוס בסקוטלנד.
בתמיכת ועדת הלימס הגרמנית והמשרד הממלכתי לשימור מונומנטים של באדן-וירטמברג, הוקמה בפברואר 2005 אגודת לימס-ציצרונס (Limes-Cicerones), שחבריה עובדים כמדריכי טיולים מוסמכים על הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
ובכך ממלאים תפקיד במסגרת תוכנית הפיתוח של הלימס.
הלימת מילה הוא ספר שירה פלינדרומית שכתב מחבר הפלינדרומים והמשורר נעם דובב.
זהו ספר השירה הפלינדרומית הראשון בעברית.
כל השירים, הכותרות, שמות השערים והפרקים בו הם פלינדרומיים, וכן מספרי הפרקים, העמודים והשירים.
הספר כולל את הפלינדרום הארוך ביותר בעברית נכון לאותה עת - הסיפור הקצר "מות תום", בן 1,111 מילים ו-4,224 אותיות.
"הלימת מילה" נערך ספרותית על ידי ערן הדס, ולשונית על ידי דניאל עוז.
הספר יצא לאור בינואר 2020, בהוצאת "ברחש".
הספר יצא לאור בינואר 2020, והוא עוסק בנושאים הבאים: ארס פואטיקה ("הכתיבה בי תכה"), תחושות אישיות ובין-אישיות ("בלב", "שוב יש בלב שיבוש"), אבהות ("ילד לוּ נולד לי"), מיניות ותשוקה ("פוגש אש גוף"), אמונה ואובדנה ("לא, היה אל"), שואה ("תודעת עדות"), הכיבוש הישראלי ("שוב יכה הכיבוש") וטבע ("זרע בטבע רז", "ליל").
דובב קרא שירים מספרו, בין היתר, בפסטיבל השירה השנתי "מטר על מטר" של מקום לשירה.
שירים מהספר הוקראו גם בטלוויזיה וברדיו, ופורסמו ב"הארץ" וב-"ynet", בכתבי עת מודפסים ומקוונים לשירה, ולילדים ונוער ("עיניים" ו"אדם צעיר") וכן באנתולוגיית שירה.
הספר הבא אחריו בסדרת ספרי השירה הפלינדרומית שפרסם דובב, "הִפּוכופֹּה", הוא "כְּשֶׁחָשַׁךְ" שיצא לאור ב-2022, אף הוא בעריכת ערן הדס ובהוצאת "ברחש" וגם בו כל השירים, הכותרות ומספר השירים פלינדרומיים, וכן תאריך ההשקה של הספר.
הספר עוסק בפרידתו של המשורר מאחיו, עוז קרת-דובב, שנפטר ממחלת הסרטן בגיל צעיר.
שמות הספר בעברית, באנגלית ("WORD ROW") ובערבית ("كلمة ملك") הם פלינדרומיים כמו גם כל השירים, הכותרות, שמות השערים והפרקים.
נוסף על כך, מספרי הפרקים (11), העמודים (111) והשירים (77) הם פלינדרומיים.
בנספח הספר נכלל הסיפור הפלינדרומי הקצר "מות תום", שהיה הפלינדרום הארוך ביותר בעברית באותה עת.
הפלינדרום, שעוסק בשואה, כולל 1,111 מילים ו-4,224 אותיות ומכיל 767 שמות ואלמנטים פלינדרומיים נוספים.
על בסיסו נכתב השיר המחורז "תום שמות" שבספר, בן ה-666 מילים.
הספר הושק בתאריך הפלינדרומי 02.02.2020 (2 בפברואר 2020) (שהוא היום ה-33 בשנה הלועזית ואחריו 333 יום), בשעה 20:02. המחיר הקטלוגי שנקבע לספר אף הוא מספר פלינדרומי.
להלן רשימת השירים מחולקים לפי שערים ופרקים:
אנא (רגש למען נעם לשגר)
כל שתרצי ויצרת – שלך
ינבא בני מין של שנים
התמימות, לתומי, מתה מות התום
הרג שבשגרה רגע בטבע גר
הרי שָׁמַיִם והם הומים שירה
מול חדרי הלילה ירד חלום
זהו השיר הפותח של הספר, הטומן בחובו כפל משמעות, וממנו נלקח הכותר של הספר.
מבקר השירה ד"ר אילן ברקוביץ' כתב עליו ב"הארץ": .
מוטי גרנר, על נועם דובב ועל פלינדרומים ועוד בשיחה השבועית, ברדיו ירושלים, 4 בדצמבר 2018
המלצתה של ירדן מרציאנו על הספר "הלימת מילה" בפינה "סל תרבות", בתוכנית חדשות הלילה עם רומי נוימרק בכאן 11, 20 בפברואר 2020
נעם דובב: "מצאתי בעברית שדה שלא נחרש", שיחה עם שלומי חתוכה בתוכניתו, "ברית מילה", בכאן תרבות, 16 בנובמבר 2020
הלימס של גרמאניה אינפריור הוא הגבול לשעבר בין הפרובינקיה הרומית גרמאניה אינפריור לבין אזור גרמאניה.
הלימס של גרמאניה אינפריור חילק את חבל הריין בין האזורים ממערב לגדה המערביית של הריין והולנד, שהיו חלק מהאימפריה הרומית, מהאזורים ממזרח לגדה המזרחית של הריין, שנשלטו באופן חלקי בלבד.
הלימס של גרמאניה אינפריור הוא מונומנט ארכאולוגי, ומאז 2021 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בניית קטע לימס התחילה בתקופת הקיסר אוגוסטוס ובנו החורג המצביא נירון קלאודיוס דרוסוס, שהגדירו את הגבול הטבעי של הריין משנת 15 לפנה"ס.
ויתור על כיבושים בגדה הימנית של הריין בשנת 16 לספירה הפך את הריין לגבול הקבוע של האימפריה הרומית.
מספר רב של אחוזות כפריות (וילה רוסטיקה) ויישובים () נבנו תחת הגנתם.
שמותיהם ומיקומם של כמה מקומות הועברו דרך מפת פויטינגר ובאיטינראריום אנטונינוס בפרט.
הטופוגרפיה של הלימס של גרמאניה אינפריור
הלימס של גרמאניה אינפריור לא היה לימס מבוצר עם סוללות, חפירים, גדרות כלונסאות או חומות ומגדלי שמירה, אלא גבול נהר , בדומה לגבולות על הדנובה והפרת.
קו הריין היה מאובטח באמצעות שרשרת מבצרים לחילות עזר.
מסלול הלימס החל בשפך של לים הצפוני, בעיר קטווייק מערבית לאוטרכט בהולנד.
הלימס היה צמוד לריין והסתיים בשפך הנחל לריין בעיירה , הגבול עם הפרובינקיה הרומית גרמאניה סופריור.
על הגדה המזרחית הנגדית של הריין, התחיל הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה במבצר הקטן ריינברוהל (Rheinbrohl).
במסלול לאורך הריין עובר הלימס של גרמאניה אינפריור ארבעה סוגי נופים בעלי טופוגרפיה ומאפיינים טבעיים שונים.
הקטע הדרומי והקטן ביותר, בין הנחל וינקסטבאך לאזור שסביב בון, שייך עדיין להרים של , בהם הנהר יוצר עמק צר יחסית בין רכסי ההרים הנמוכים של והרי האייפל.
מבון, נפתח עמק הריין ל, שבגדה הימנית של הריין גובל קרוב יחסית לנהר ברכס הנמוך של ובדרום -מזרח ובמזרח עם הרי האייפל ורמות .
בשפלת קלן יש קרקע לס פורייה והיא מתאפיינת באקלים מתון מאוד.
לכן אין זה מפתיע כי בתקופה הרומית רוב העיירות הכפריות והווילות הכפריות (אחוזות) של גרמאניה התחתונה היו באזור זה.
באזור מחנה הלגיון מתרחבת שפלת קלן ל, נוף של .
רק מעט מערבית לגבול גרמניה-הולנד של ימינו, למשל באזור המחנה הלגיון , מתמזג מישור הריין התחתון עם אזור הביצות העשיר במים שנוצרו על ידי הנהרות ריין ומז ומסתיים עם דלתת הריין-מז-סכלדה שעל הים הצפוני.
התחלה ומערכות צבאיות התקפיות (50 לפנה"ס–16 לספירה)
הצבא הרומי הגיע לראשונה אל הריין, שהפך אחר כך לגבול הצבאי והפוליטי של האימפריה הרומית, תחת פיקודו של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה.
בתוך אזור זה של גרמאניה התחתונה נוצר חלל מדיני, והוא היה כמעט ריק מאוכלוסייה בשל העובדה ששבט האבורונים שישב שם במקור הושמד על ידי קיסר בתגובה למרד האבורונים, והוא אוכלס מחדש על ידי התיישבותם של שבטי ה והאובים.
מדיניות יישוב מחדש מוצלחת התבצעה תחת מרקוס ויפסניוס אגריפה, מושל גאליה פעמיים (39–38 ו-20–19 לפנה"ס).
תחת אגריפה קודם פיתוח התשתית באופן אינטנסיבי, במיוחד באמצעות הרחבת רשת הדרכים.
לא ידוע האם כבר נשקלה בנקודת זמן זו מדיניות של התרחבות מזרחה, אך על רקע חציית גבולות מתמשכות באמצעות מעברי הריין הגרמניים, ייתכן מאוד שזה היה אפשרי.
המצב השתנה מהותית לכל המאוחר עם התבוסה שנחל המצביא הרומי מרקוס לוליוס (17–16 לפנה"ס) מידי כוח משותף של שבטים גרמאנים (הטנקטרים, הסיקמברים והאוסיפים), שחצו את הריין וחדרו עמוק לתוך גאליה.
כתוצאה מתבוסה זו המכונה "" הגיע אוגוסטוס באופן אישי לגאליה בשנת 16 לפני הספירה במטרה ליישב סוף סוף את "השאלה הגרמנית".
הוא שהה באזור שלוש שנים, ולאחר שהביס את הרייטים והשקיט את האזור שבין הרי האלפים לדנובה, ופרס מחדש משנת 15 לפני הספירה את הצבא בגאליה.
קו הריין איבד את אופיו ההגנתי למדי לשעבר והפך לבסיס פריסה התקפי נגד האזורים הגרמאניים ממזרח לנהר.
הכוחות ששוחררו לאחר המערכה האלפינית הועברו לריין, ומחנות הלגיונרים הוקמו בניימכן (Ulpia Noviomagus Batavorum) וב (Vetera).
ההשערה, שהועלתה על ידי היסטוריונים בעבר, שהאוריינטציה ההתקפית יותר של המדיניות כלפי גרמניה בנקודת זמן זו הייתה מכוונת למעשה לכיבוש שטח גרמניה מהגדה המזרחית של הריין עד לאלבה, מוטלת בספק בספרות העכשווית.
כאשר אוגוסטוס חזר לרומא בשנת 13 לפני הספירה, הוא מסר את הפיקוד העליון לבנו החורג דרוסוס, שהתפרסם בשל מתקפה רחבת היקף נגד הטווטונים בשנים 12–9 לפני הספירה.
דרוסוס הוביל בסך הכל ארבע מערכות צבאיות, כאשר הפעילויות העיקריות עברו לאזור שבט ה במהלך העימות.
לאחר מותו המוקדם מנפילה מסוסו, נערכו מערכות צבאיות על ידי טיבריוס (9–6 לפני הספירה), לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בסביבות שנת 3 לפני הספירה), (סביב תחילת הספירה הנוצרית) ומשנת 4 לספירה שוב על ידי טיבריוס.
אולם באביב שנת 6 לספירה היה צריך לעצור את המבצעים מכיוון שמרד בפרובינקיה פאנוניה המכונה "מלחמת באטו" הפך את נוכחות המצביא וחלק מהלגיונות להכרחיים שם.
יורשו כמושל, פובליוס קווינקטיליוס וארוס (7–9) היה מצביא מוכשר פחות, ובשנת 9 הוא הוביל לתבוסת קרב יער טויטובורג שבו חוסלו לחלוטין שלושה לגיונות.
בתקופה שלאחר מכן פינו הרומאים את כל חיל המצב מהגדה המזרחית של הריין והפחיתו משמעותית את שאיפותיהם הטריטוריאליות כלפי גרמניה.
תחת טיבריוס, שחזר בחזרה אל הריין, הייתה המטרה כעת הרחבה וגיבוש גבול הנהר.
מספר הלגיונות בריין הוגדל משישה לשמונה.
לאחר שטיבריוס חזר לרומא בשנת 12, קיבל גרמאניקוס את הפיקוד על הריין בשנה שלאחר מכן.
הוא הכין התקפות נוספות בגרמניה על הגדה המזרחית של הריין, אך תחילה נאלץ לדכא מרד של הלגיונות בשנת 14, כנגד טיבריוס יורשו של אוגוסטוס.
אז החלו הגיחות המורכבות בקנה מידה גדול לתוך גרמאניה מגנה (החלק שממזרח לריין).
כאן הוביל גרמאניקוס את האגף הדרומי של הצבא הרומי שפעל ממוגונטיאקום, בעוד ש פיקד על קבוצת הצבא הצפוני שפעלה מווטרה.
לאחר שהמערכות הצבאיות היקרות לא הניבו את ההצלחה המיוחלת עד השנה 16, עצר טיבריוס את המתקפה והורה לגרמאניקוס לחזור לרומא.
מסיום ההתקפות ועד מותו של נירון (16–68)
בתקופה שלאחר מכן התפתח הריין התחתון לגבול הגנתי.
הוא נשאר שליו יחסית כגבול זה במשך למעלה מחצי מאה.
יוצאי דופן היו המרידות של האיידואים והטרוורים, שהתקוממו בגלל מיסים גבוהים, בשנת 21 לספירה והתקוממות של הפריזים מסיבות דומות בשנת 28 לספירה, שהסתיימה באובדן השטח הפריזי לרומא.
עם זאת, היו גם עימותים עם השבטים הגרמאניים, כולל פלישה של שבט ה בשנת 47, אשר נהדפה על ידי .
שלטונו של הקיסר נירון בחבל הריין כמעט ואינו מוחשי מבחינה ארכאולוגית, וכך היה גם מבחינה היסטורית.
למעט ניסיונות ההתיישבות של הפריזים וה בשנים 57–58, שנבלמו על ידי המושל לוקיוס דוביוס אביטוס, כמעט ולא היו אירועים ראויים לציון.
שנת ארבעת הקיסרים והמרד הבטאווי (69–70)
מצב עניינים רגוע יחסית זה השתנה רק עם אירועי 69–70, שטלטלו את האימפריה כולה, שנת ארבעת הקיסרים, ו.
בתקופה בעייתית זו, היה הריין אזור של האימפריה שהיה המעורב ביותר באירועים לצד המולדת האיטלקית.
בתחילת שנת 68 התמרד , מושל הפרובינקיה גאליה לוגדוננסיס, נגד נירון.
אף על פי שהוא הובס על ידי , הלגאטוס בגרמניה העליונה, כרת וינדקס בינתיים ברית עם גלבה, מושל הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.