tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטרה להנגיש מידע רפואי ערבליך ורופאי הארגון מפרסמים מדי שנה עשרות טורים ומאמרים בעיתונות הכתובה וברשת.
ב-2021 במגפת הקורונה הקים הארגון מערך הסברה לציבור החרדי ועודד את הציבור להתחסן.
ערבליך קיבל על כך תעודת הוקרה ממשרד הבריאות.
בפברואר 2021 יסד את מרכז שיקום ילדים למענכם בני-ברק.
עם פרוץ הפלישה הרוסית לאוקראינה הקים הארגון מוקד סיוע לחולים שהגיעו לישראל.
בתחילת 2023 נפגש ערבליך עם ראש העדה הדרוזית בישראל שייח' מוואפק טריף.
השניים דנו בהתנדבות של רופאים ומתמחים דרוזים ל"למענכם" ועל תמיכת הארגון בחולים במדינות ערביות שאינן בעלות קשרים דיפלומטיים עם ישראל.
בדצמבר 2022 ערך ערבליך ערב חדשנות בנושאים רפואיים שונים באוניברסיטת תל אביב.
בדיון השתתפו חוקרים רבים, ביניהם רונית סצ'י-פאינרו, לינה באסל-שלמון, יאיר בר ורן בליצר.
בין הנושאים שנדונו בערב היו מניעת מחלת גנטיות, מתקפות סייבר על בתי חולים ובניית מודלים סרטניים אנושיים בטכנולוגיית תלת-ממד.
החל מה-7 באוקטובר 2023 מתנהל הארגון במסגרת חירום: העובדים והמתנדבים של הארגון התפרסו בבתי חולים למתן סיוע רגשי וייעוץ לחולים, המוקד הטלפוני תוגבר, הוקם קו חם לסיוע נפשי והארגון הוביל פרויקט מתנדבים בבתי חולים למטלות סיוע קלות מחמת המחסור ברופאים שהתגייסו ומוצבים בחזית.
בדצמבר 2023 ארגן ערבליך ערב הוקרה לחיילים במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
באירוע הכריז על הקמת אגף בארגון למענכם שיעסוק בסיוע רפואי לפצועי צה"ל ומשפחותיהם.
במרץ 2024 קיים ועדה בנושא חדשנות רפואית במכון ויצמן למדע, באירוע השתתפו מאות רופאים ומומחי טכנולוגיה שדנו בחידושי ה-AI בשירות הרפואה, יעל בר זוהר המתנדבת בארגון שימשה כמנחת הערב.
בין הנואמים והמשתתפים הבולטים: יוסי מטיאס מנכ"ל גוגל ישראל, פרופסור אמנון שעשוע, פרופסור רן בליצר סמנכ"ל חדשנות בכללית, פרופסור ערן סגל, אלון חן נשיא מכון ויצמן ועוד.
במהלך הוועדה התקיים טקס הוקרה לצוותי רפואה על פועלם במלחמת חרבות ברזל.
בינואר 2025 השיק הארגון יחד עם אוניברסיטת רייכמן את קרן ברוך שיינברג - קרן מלגות ללימודי רפואה, הקרן מיועדת ללוחמי ונכי צה"ל, היוזמה נועדה לעודד לוחמים ונכי צה"ל להוביל שינוי במערכת הבריאות הישראלית.
ערבליך נמנה עם חברי הוועדה לצד דיקן בית הספר לרפואה פרפסור ארנון אפק, המנהלת ד"ר מירי מזרחי ואחרים.
במרץ 2025 פרסם מכתב לשר הבריאות המתריע על הסכנות הקיימות בשימוש בצ'אט-בוטים מבוססי בינה מלאכותית במערכת הבריאות.
במכתב הציע לגבש כללי אתיקה לשימוש נאות בבינה מלאכותית והקמת מנגנון פיקוח.
בעקבות המכתב פנו חברי הכנסת יעקב אשר ומתן כהנא ליו"ר ועדת הבריאות בדרישה לקיים דיון בנושא.
בהמשך פרסם מכתב הקורא לעידוד חיסון לחצבת בחברה החרדית בשל חשש למגפה.
מה שאכן קרה בהמשך השנה.
עם ההתפרצות ביקר את התנהלות משרד הבריאות על אי פעילותם בנושא זה.
בנובמבר 2025 קיים ועדה בסימן רפואת תאי הגזע והבינה המלאכותית באוניברסיטת רייכמן, באירוע השתתפו מאות רופאים ומומחי טכנולוגיה שדנו בשאלת האיזון בין בינה מלאכותית למול ערכים אנושיים, גיא זוארץ המתנדב בארגון שימש כמנחה הערב.
בין הנואמים והמשתתפים הבולטים: גיל שויד מייסד צ'ק פוינט, יוחנן לוקר יו"ר כללית, פרופסור רן בליצר מנכ"ל חדשנות בכללית, פרופסור עירית אביבי, פרופסור יעקב חונא, אוריאל רייכמן נשיא אוניברסיטת רייכמן ועוד.
הועידה נחתמה בטקס הערכה לצוותי רפואה מצטיינים במלחמת חרבות ברזל.
ב־2019 עלה שמו של ערבליך לכותרות בעקבות פוסטים של ידוענים כמו גל גדות ומלי לוי, שהודו לערבליך על עזרתו בהכוונה וייעוץ רפואי.
בדצמבר 2021, באירוע שהתקיים ברוסיה, קיבל תעודת הוקרה מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין ומארגון "We Are Together" על פועלו בתקופת הקורונה.
ביוני 2022 קיבל מנשיא המדינה יצחק הרצוג את אות הנשיא למתנדב על פועלו בארגון "למענכם".
לאחר קבלת האות נערך לכבודו ערב הוקרה.
באוגוסט 2023 נפגש ערבליך עם אריק אדמס ראש עיריית ניו יורק אשר הביע את הערכתו מהעובדה ש"למענכם" מעניק סיוע והכוונה רפואית לאנשים, ללא הבדלי דת, גזע ומין.
בספטמבר 2022 נבחר להיות מגיבורי השנה של מפעל הפיס.
במאי 2024 נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
בסוף השנה נכנס לרשימת 50 היהודים המשפיעים של ג'רוזלם פוסט.
בינואר 2025 נכנס לרשימת 100 האנשים המעצבים את ישראל של מעריב.
ערבליך נשוי לרייצ'ל (מנהלת מרכז שיקום ילדים למענכם בני-ברק) ואב לשישה.
אחותו נשואה ליוסי דייטש, סגן ראש עיריית ירושלים.
יוסי (יוסף) פוקס (נולד ב-20 באוגוסט 1971) הוא עורך דין ישראלי המשמש מזכיר הממשלה בממשלת ישראל השלושים ושבע.
עלה לישראל בגיל 3 בשנת 1974. גדל ברחובות ולאחר מכן בירושלים.
למד בישיבות נתיב מאיר, הכותל והיכל אליהו.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני, ושירת במילואים כקצין בדרגת סרן באוגדה הצפונית.
בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
מאז שנת 1998 עבד כעורך דין המתמחה במשפט חוקתי ובמשפט מנהלי.
החל משנת 2002 ועד שנת 2023 היה בעלים ומייסד של משרד עורכי הדין י.
פוקס שימש יו"ר הפורום המשפטי למען ישראל.
במשך תקופה ליווה את חבר הכנסת אפי איתם בהתנדבות, היה חבר הנהלת מועצת יש"ע וייצג את משה זר במאבקו נגד פינוי רמת גלעד.
בהמשך היה מראשי המאבק המשפטי בתוכנית ההתנתקות והיה שותף לשלל עתירות והליכים משפטיים.
לאחר ביצוע התוכנית טיפל במפוני גוש קטיף.
בין השאר, נמנה עם מייסדי ההתיישבות החדשה במזרח חבל לכיש, שנועדה למפונים.
בשנת 2022 הוציא לאור את ספרו "גירוש בהכשר הבג"צ", המתאר מנקודת מבטו פעילות בניסיון למנוע את ביצוע תוכנית ההתנתקות, וכן את הסיוע שהעניקו עורכי הדין של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל בראשותו של פוקס לתושבי גוש קטיף לשעבר.
בשנת 2009 היה נציג הרשויות ביהודה ושומרון בוועדת המשנה של ועדת חוץ וביטחון לצמצום הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
במשך 22 שנה היה חבר מרכז הליכוד.
בשנת 2015 התמודד בפריימריז במפלגת הבית היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שוריין על ידי בנימין נתניהו במקום ה-43 ברשימת הליכוד לכנסת, אך לא נבחר לכנסת.
פוקס שימש במשך תקופה כפרשן משפטי בערוץ "עכשיו 14".
נטל חלק פעיל בהתנדבות במאבק הציבורי להגנת בנימין נתניהו במסגרת משפט נתניהו.
ב-29 בדצמבר 2022 הודיע ראש הממשלה נתניהו שבכוונתו למנות את פוקס למזכיר הממשלה בממשלת ישראל ה-37. המינוי אושר ב-8 בינואר 2023 ולמחרת הגיש פוקס את התפטרותו מרשימת הליכוד לכנסת.
בתחילת מאי 2024 טען מבקר המדינה שפוקס ניצל עתירה לבג"ץ על מנת לעכב העברת מסמכים על טבח שבעה באוקטובר לצורך הביקורת שניהל.
פוקס שלל העברה של חלק מהמסמכים מנימוקי ביטחון המדינה.
מדובר היה במסמכים העוסקים בהעברת הכסף מקטר לחמאס.
פוקס טען שהעברת מסמכים אלה מנוגדת לסיכום ולכן יש להמתין להכרעת בג"ץ בעתירה.
בשנת 2007 עתר פוקס לבג"ץ בדרישה להורות לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר מתפקידו על רקע מסקנות ועדת וינוגרד.
עתר לבג"ץ נגד פיטורי השרים אביגדור ליברמן ובני אלון, שהתנגדו לתוכנית ההתנתקות, ופיטוריהם נועדו להשיג רוב בממשלה לאישור התוכנית.
בינואר 2005 עתר לבג"ץ בדרישה שיורה לבטל את ההסכם הקואליציוני למינויו של ח"כ שמעון פרס למשנה לראש הממשלה, בנימוק שאין לכך בסיס בחוק יסוד: הממשלה.
בתחילת 2018 עתר לבג"ץ כנגד פרסום המלצות המשטרה בתיק 1000 ובתיק 2000. העתירה נדחתה.
בדצמבר 2019, בעקבות הודעתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על החלטתו להגיש כתב אישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, עתר פוקס לבג"ץ בדרישה לבטל החלטה זו.
ביוני 2021, בעקבות הודעתו של חבר הכנסת יאיר לפיד שעלה בידו להרכיב ממשלה, עתר פוקס לבג"ץ בדרישה לראות הודעה זו כבטלה, בנימוק שלפי חוק יסוד: הממשלה חבר הכנסת שהרכיב ממשלה הוא זה שיעמוד בראשה, ותנאי זה אינו מתקיים.
פוקס נשוי לרחלי, אב לשישה ילדים, סב לנכדים ומתגורר בנווה דניאל.
יוסף חיים (יוסי) קקון (נולד ב־18 בנובמבר 1984) הוא ראש עיריית צפת.
בעבר כיהן בתפקיד מנכ"ל מועצת רכסים.
קקון נולד במגדל העמק לאברהם ורינה קקון.
אביו היה מחנך, רב בית כנסת וחבר מועצת העיר בעבר, ואמו הייתה מורה, ואם בית בפנימייה.
גדל במגדל העמק ולמד במוסדות מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן ובישיבת פורת יוסף.
בשנת 2006 התגייס לצה"ל, ושרת כרל"ש בפיקוד צפון.
ב-2006 הקים בצפת את תנועת הנוער "ילדי אריאל" ע"ש חברו אריאל יוחאי חדד שנספה בתאונת דרכים, והיה אחראי ומנהל קבוצת "מחוברים לחיים" באזור הצפון והעמקים.
העמותה הקימה והפעילה מועדונית לנוער.
בשנת 2008 הוענק לו אות "יקיר העיר צפת" מראש העיר ישי מימון על פעילות רווחה לנוער וילדים בעיר.
קקון הוא בעל תואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בטיפול בנוער בסיכון, ותואר שני M.A במנהל עסקים וניהול, עם התמחות בניהול מערכות חינוך, שניהם מטעם הקריה האקדמית אונו.
בנוסף, עבר הכשרה בהנחיית הורים.
שימש כסמנכ"ל ואחראי בינוי ופיתוח במוסדות מגדל אור של הרב גרוסמן במגדל העמק, וכמנהל קשרי קהילה של קופת חולים כללית בעיר.
כמו כן, בין השנים 2010–2020 כיהן כראש סניף גלבוע של איחוד הצלה.
קקון שימש כמנכ"ל מועצה מקומית רכסים עד שהתפטר באוגוסט 2023 לטובת חזרתו לצפת והתמודדותו לראשות העיר מטעם מפלגת ש"ס ובתמיכת דגל התורה ואגודת ישראל.
הבחירות נדחו מאוקטובר 2023 לפברואר 2024 בשל מלחמת חרבות ברזל.
קקון זכה ב-52% מהקולות וגבר על ראש העיר המכהן שוקי אוחנה.
נשוי למוריה, ילידת צפת, ולהם ארבעה ילדים.
יוסי רחמים (נולד ב-22 באוגוסט 1977) הוא שופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
מרצה וחוקר בתחום דיני העבודה, דיני תאגידים ואחריות חברתית של עסקים וחבר סגל לשעבר בפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
רחמים שימש בעבר רחמים כנציג ציבור (עובדים) בבית הדין הארצי לעבודה.
בוגר תואר ראשון במשפטים (LL.B) בהצטיינות מהמסלול האקדמי של המכללה למנהל משנת 2005. בשנים 2003–2004 עבר גם הכשרה כמגשר ב-Center for Conflict Transformation במסצ'וסטס, ארצות הברית ובמרכז ליישוב סכסוכים וניהול משא ומתן בנווה צדק.
בשנת 2009 קיבל תואר מוסמך במשפטים (במסלול מחקרי .LL.M) מאוניברסיטת תל אביב.
על עבודת התזה שלו שעסקה בזכויות העובדים בעת חילופי מעסיקים (בהנחיית פרופ' נילי כהן) זכה בפרס גולדברג מטעם האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי בשנת 2010.
ב-2016 קיבל תואר שלישי במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלו (בהנחיית פרופ' ידידיה שטרן ופרופ' עדי אייל) עסק בדיני החברות ככלי לשמירה על האינטרסים של בעלי העניין (Stakeholders) בחברה העסקית.
החל משנת 2017 חבר הסגל הקבוע בפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
מאז שנת 2004 מרצה בפקולטה למשפטים במסלול האקדמי של מכללה למינהל, והחל משנת 2015 מרצה גם בבית הספר למדעי ההתנהגות במסלול האקדמי במכללה למינהל.
בנוסף, בשנת 2017 הרצה במחלקה לניהול משאבי אנוש במכללת ספיר, וב-2017 עד 2019 הרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וב-2022 באוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2018 מונה לנציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
בדעת המיעוט טענו כי ראוי היה להרחיב את ההגנה על העובדת מכוח חוק הגנת נשים גם למקרים של "פיטורים בדרך של התנהגות".
ביוני 2024 התמנה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
רחמים פרסם שלושה ספרים בתחום דיני ויחסי העבודה בבורסי הוצאה לאור של ספרי משפט.
סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה (בדימוס) השופטת אלישבע ברק כתבה את ההקדמה לספר.
ספרו השני, אחריות תאגידים כלפי ציבור העובדים (2019) עוסק בממשק שבין דיני חברות לדיני עבודה תוך שימת דגש על האחריות של חברות ודירקטוריונים כלפי בעלי העניין המגוונים של החברות (Stakeholders) ולא רק על בעלי המניות (Stockholders).
הספר מדגיש את חובתם של דירקטורים להתחשב גם באינטרסים של ציבור העובדים בחברה בעת קבלת החלטות ומדגיש כי ללא שימוש בחוק החברות - לא ניתן לממש את תכליות משפט העבודה בשוק העבודה המודרני.
את ההקדמה לספר כתב שופט בית המשפט העליון (בדימוס) פרופ' יורם דנציגר.
את ההקדמה לספרו זה כתבה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה השופטת ורדה וירט לבנה.
מלבד ספריו פרסם רחמים גם שורה של פרסומים אקדמיים.
כך למשל פרסם בירחון הפרקליט יחד עם עו"ד צלאח אבו עמאשה מאמר ובו קרא להחיל את עקרונות פסק דין הטיפים על ענפים נוספים מלבד ענף המסעדנות, בדגש על ענף התיירות, בהם הטיפ מהווה 'נוהג מושרש היטב העולה כדי נורמה משפטית מחייבת, שהפרתה גוררת סנקציה חברתית'.
כמו כן פרסם בכתב העת המשפט מאמר בו ניתח את מאפייני שוק העבודה המודרני בעידן הגלובליזציה ואת השפעתו על משפט העבודה.
רחמים היה גם עורך המשנה של קובץ המאמרים זכויות הילד והמשפט הישראלי בעריכת תמר מורג ובהוצאת 'רמות אוניברסיטת תל אביב' (2010).
יוסי קרן (נולד ב-25 באפריל 1968) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ממלא מקום ראש המועצה אזורית שער הנגב מאז 7 באוקטובר 2023.
במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 נהרג ראש המועצה האזורית שער הנגב אופיר ליבשטיין בחילופי אש עם מחבלים בכפר עזה.
קרן שכיהן כסגן ראש המועצה, החל למלא את מקומו בתפקיד.
בבחירות לראשות מועצה אזורית שער הנגב התמודד מול נירה שפק ואורי אפשטיין.
בסיבוב ראשון זכה ב-33.26% מהקולות והעפיל לסיבוב השני.
בסיבוב זה נתמך על ידי שפק שהפסידה בסיבוב ראשון אך הפסיד לאורי אפשטיין לאחר שקיבל 46.88% מהקולות לעומת 53.12% לאפשטיין.
קרן נשוי לאביבה ואב לשניים.
יוסי קאופמן הוא עיתונאי, שדרן רדיו, קריין, עורך ומנהל בתאגיד השידור הישראלי.
שימש בתפקידים בכירים בחטיבת הרדיו של קול ישראל ולאחר מכן בתאגיד "כאן", ביניהם מנהל רשת "קול המוסיקה", משנה לעורך הראשי של רשות השידור, ומנהל מחלקת הקריינים.
יוסי קאופמן נולד וגדל בירושלים.
הוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ומדעי החברה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1985).
עם סיום לימודיו השתלב בקורס קריינים ומגישים של רשות השידור, והחל בקריירה ארוכה בשידור הציבורי.
קאופמן שימש קריין, מגיש, עורך ומפיק תוכניות ברשת א', רשת ב', רשת ג', קול המוסיקה וברשת מורשת.
בנוסף, השתתף בשידורי חוץ, שידורים חיים ופרשנויות בערוץ 33 וערוץ הכנסת.
בתקופה זו שימש בתפקידים ניהוליים מגוונים, בהם:
מנהל רשת "קול המוסיקה" (2013–2017), שבתקופתו נרשמה עלייה משמעותית בהאזנה (עד 7% במדד TGI)
משנה לעורך הראשי של רשות השידור לענייני רדיו (2015–2017)
במהלך השנים יזם והוביל מהלכים לשיפור ולהסדרת תחום ההגשה, ביניהם הקמת "ועדת ההגשה", מחשוב מערכות השיבוץ, והובלת קורסים וסדנאות לשדרים צעירים.
במקביל לעבודתו העיתונאית, היה חבר בשלישיית הזמר "גרמ"י" בין השנים 2004–2016.
בשנים הראשונות לאחר הקמת התאגיד שימש סגן מנהל תחנת "קול המוסיקה", ויזם את התוכנית "כאן מזרח" עם יאיר דלאל, שזכתה בפרס הראשון בתוכניות מוזיקה בכנס אילת.
לאחר מכן כיהן כמנהל טכנאי חטיבת הרדיו, מנהל אולפנים, מנהל טראפיק רדיו, ואחראי על קשר עם גופי רגולציה.
שימש כחבר סגל חטיבת הרדיו עד לשנת 2025.
קאופמן ידוע בין השאר בזכות סיסמאות שיצר כקופירייטר, בהן:
"רשת גימל – הבית של המוזיקה הישראלית"
"קול המוסיקה – זה קלאסי!"
יוסף נפתלי (יוסי) פרשקר (26 ביולי 1942 – 6 באוגוסט 2019) היה פרופסור בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון, מומחה בינלאומי בתחום תכנון תחבורה ובטיחות בדרכים.
פרשקר כיהן כראש המכון לחקר התחבורה בטכניון וכמדען הראשי של משרד התחבורה והבטיחות בדרכים בישראל בשנים 2007–2009.
פרשקר נולד ב-26 ביולי 1942 בגטו לודז' שבפולין, בתקופת השואה.
אביו, ברוך פרשקר, היה מראשי היודנראט בגטו לודז' וניהל את המחלקה לתפקידים מיוחדים ואת מחלקת הדיור.
פרשקר והוריו שרדו את השואה ועלו לארץ ב-1949 כפליטים.
שירת ביחידת ממר"ם בצה"ל, ובסיום שירותו הצבאי, פנה ללימודים אקדמיים והשלים תואר ראשון ותואר שני בהנדסה אזרחית בטכניון.
בסיום לימודי המוסמך בישראל, המשיך את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם התמחה בתכנון תחבורה ובמחקר תחבורה כמותי.
לאחר השלמת תואר דוקטור ביצע פרשקר פוסט-דוקטורט, ואחריו הצטרף כחבר סגל לפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון ב-1977, תפקיד בו שימש במשך למעלה מ-40 שנה, עד לפטירתו ב-2019.
במאי 2007 מונה פרופ' פרשקר למדען הראשי של משרד התחבורה והבטיחות בדרכים על ידי שר התחבורה שאול מופז.
המינוי בא לאחר עשר שנים שבהן התפקיד לא אויש, והיה אמור להחזיר למשרד את הממד המדעי והמחקרי שנעדר ממנו.
בתקופת כהונתו כמדען ראשי עסק פרשקר בנושאים רבים ומגוונים.
הוא דגל בפיתוח מערכת תחבורה ציבורית יעילה כאלטרנטיבה אמיתית לרכב הפרטי, תמך ביישום אגרת גודש באזור גוש דן כאמצעי לצמצום גודשי התנועה, דחף לשיפור תשתיות הכבישים בכדי להפחית נזקי תאונות דרכים, וקידם שימוש בטכנולוגיות חדשניות כדי לשפר את איכות השירות והבטיחות.
במהלך תקופה זו היה מעורב גם בהערכת פרויקטים תחבורתיים גדולים והיה חבר בוועדות היגוי שונות, כולל ועדת ההיגוי לפיתוח התחבורה בתל אביב והמכון הישראלי לתכנון וחקר התחבורה.
במהלך שנות עבודתו בטכניון, התמנה פרשקר לראש המכון לחקר התחבורה (Transportation Research Institute – TRI), מוסד מחקר ישראלי בתחום תכנון וניהול התחבורה.
פרשקר פרסם עשרות מאמרים מדעיים בכתבי עת בתחום התחבורה.
מחקריו התמקדו בנושאים מגוונים כגון בחירת יעדי נסיעה, הקצאת תנועה ברשתות תחבורה, השפעות חברתיות של מדיניות תחבורה, בטיחות בדרכים, ושילוב טכנולוגיות חכמות במערכות תחבורה.
עבודותיו זכו להכרה בינלאומית והוא שימש כיועץ ומרצה בכנסים מקצועיים ברחבי העולם.
לאחר פטירתו של פרשקר, הקימו האגודה הישראלית למחקר תחבורה ומשפחת פרשקר קרן מלגות מחקר לזכרו.
הקרן נועדה לעודד מחקר ופיתוח בתחום התחבורה בישראל ולהנציח את תרומתו למדע התחבורה הישראלי והבינלאומי.
במרץ 2021 התקיים ערב עיון של האגודה הישראלית למחקר תחבורה לזכרו.
כמו כן, המרכז הישראלי למחקר בתחבורה חכמה, שהוקם ב-2019, נתמך על ידי משפחת פרשקר לזכרו של פרופ' יוסי פרשקר.
הכנסים השנתיים של המרכז מוקדשים לזכרו ומציגים מחקרים בתחומים שבהם עסק לאורך חייו: תחבורה חכמה, טכנולוגיות מתקדמות בתחבורה, בטיחות בדרכים, ושילוב מערכות תחבורה.
היה נשוי עד לפטירתו לדליה פרשקר (לבית כצמן), יזמית הייטק.
יוסי רשף הוא פסנתרן ישראלי-גרמני, ד"ר לאמנויות המוזיקה, מורה ומנצח.
הוא המייסד והמנהל האמנותי של פסטיבל הפסנתר בברלין (Berliner Klavierfesttage).
רשף, יליד יפו, למד אצל פנינה זלצמן באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין, כיום בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
לאחר מכן השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, בהנחיית פרופסור נורמן קריגר, ובאותה תקופה שימש כעוזרו האישי בתחום ההוראה.
בנוסף ללימודי הפסנתר שלו, למד ניצוח על תזמורת אצל ג'ון בארנט, הנס ביר וקנת קיזלר.
רשף מופיע כפסנתרן סולן, מנצח ומוזיקאי קאמרי ברחבי העולם.
הוא המייסד והמנהל האמנותי של "פסטיבל הפסנתר על הריין", ושל "פסטיבל הפסנתר של ברלין", המתקיימים באולמות הקונצרטים היוקרתיים ביותר של ברלין, כגון אולם הפילהרמונית של ברלין, הקונצרטהאוס של ברלין והאוניברסיטה לאמנויות בברלין.
פסטיבלים אלו מזמינים מדי שנה אמנים ידועי שם מכל רחבי העולם להופיע בכיתות אמן וקונצרטים מפוארים.
רשף הופיע בכמה מאולמות הקונצרטים היוקרתיים ביותר כמו קרנגי הול בניו יורק ועבד עם תזמורות רבות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הפיליפינית , הפילהרמוניה של באת' , התזמורת הסימפונית של הודו והתזמורת הסימפונית של מדינת אזרבייג'ן .
לאחר הדוקטורט שלו, כיהן רשף כפרופסור למוזיקה קאמרית במרכז אפל היל למוזיקה קאמרית ומונה כמרצה אורח לפסנתר באוניברסיטת פוג'ט סאונד בטקומה, וושינגטון.
בשנת 2010 עבר להתגורר בברלין ופתח את הסטודיו שלו.
הוא עבד עם פסנתרנים צעירים רבים בשנים האחרונות והכין אותם לתחרויות בינלאומיות.
בנוסף, הוא חבר סגל בכיתות האמן הבינלאומיות תל-חי, במכון יבלונסקי למוזיקה, בפסטיבל המוזיקה פרוג'ה ובמוסדות נוספים.
רשף משמש חבר סגל השופטים של תחרויות פסנתר ידועות, ובעבר העביר כיתות אמן במוסדות בולטים כמו הקונסרבטוריון גנסין במוסקבה , האקדמיה למוזיקה בלודז' , בזאגרב , באקו , טאיוואן, ובדרום אפריקה.
רשף מייחס חשיבות רבה לכל פרט בפרטיטורה על מנת לפתח הבנה מעמיקה של המבנה, הדקויות הטכניות, עולם הצליל הרב-גוני והביטוי האופייני של יצירה.
עיקר עיסוקו בשנים האחרונות הוא ניתוח ופירוש יצירות של שומאן, דבוז'אק, ברהמס, שופן, מוצרט, ליסט ובטהובן, כמו גם למוזיקה מודרנית.
הוא משוכנע בתוקף כי הבנה מקיפה של רבות מיצירותיו של מלחין היא המפתח לפרשנות המוזיקה שלו.
בפרסומים ובמאמרים שלו, כגון "Teaching piano and how we perceive the instrument ", רשף מספק תובנות לגבי השקפותיו וגישתו למוזיקה ופדגוגיה.
חלק חדש בעבודתו של רשף הוא בחינת הבינה המלאכותית במוזיקה, לה יוקדש יום נושא מיוחד במהדורת 2026 של פסטיבל המופעים Berliner Klavierfesttage.
רשף זכה בפרסים בינלאומיים ומלגות רבות, ביניהם:
אלבום: ארבעה ציורים מאת ליסטהמייקר, שלוש סצנות ילדות (וינסנט הו, הוצאת סקיילרק)
סינגל: יוסי רשף מנגן את דבוז'אק: תמונות גוון פואטיות אופוס 85 I - דרך הדמדומים
סינגל: יוסי רשף מנגן את ליסט: אטיוד מס' 2 של פגניני
מאמר: "הוראת פסנתר וכיצד אנו תופסים את הכלי"
סרט: "יוסי" (סרט תעודה של אנדרו וו.
יוסי רופא (נולד ב-1970) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כראש אגף תכנון וארגון.
יוסי רופא התגייס למשטרת ישראל בשנת 1996. בין התפקידים שמילא במהלך שירותו: סגן ראש אגף תמיכה לוגיסטית, ראש חטיבת התקשוב, קצין טכנולוגיות של מחוז ירושלים, קצין טכנולוגיות של מחוז דרום, וראש אגף תמיכה לוגיסטית.
ביולי 2023 מונה לראש אגף תכנון.
בוגר תואר ראשון בתעשייה וניהול ותואר שני במנהל עסקים.
יוסף (יוסי) שריד (23 באוקטובר 1940 – 4 בדצמבר 2015) היה פוליטיקאי, עיתונאי, פובליציסט, סופר ומשורר ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך, רצ ומרצ, ושר בממשלות ישראל.
במסגרת פעילותו הפוליטית עסק רבות בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובמאבק נגד כפייה דתית והיה ממנהיגיו של מחנה השמאל בישראל.
יוסי שריד נולד בשם יוסף שניידר ברחובות ליעקב שריד (שניידר), שהיה חבר מפא"י וכיהן כמנכ"ל משרד החינוך, ולדוֹבה לבית גרובר שהייתה מורה.
לאחר שנודע לאביו כי כל בני משפחתו נספו בשואה שינה את שם משפחתו לשריד (אך מאוחר יותר התברר שלא כל בני משפחתו נספו ועדיין נשארו בני משפחה עם השם שניידר).
אח להדסה הגדולה ממנו בעשר שנים שעסקה כל חייה בהוראה.
בשנת 1934 עלו הוריו לישראל מעיירה במערב אוקראינה (אז בשליטת פולין), שבאזור גליציה, והתגוררו ברחובות.
בשנת 1951 עברה משפחתו לגור ברחוב דיזנגוף בתל אביב ובשנת 1954 עברה לגור בירושלים.
כשהיה בן 21, התאבדה אמו לאחר שסבלה מדיכאון.
בשנת 1958 התגייס לצה"ל, שירת בחיל התותחנים ובהמשך היה כתב צבאי בביטאון "במחנה גדנ"ע".
בשירות המילואים קיבל דרגות ייצוג ושימש כקצין קישור לאו"ם בסיני.
במהלך שהות צה"ל בלבנון התנדב לשרת כנהג.
בתחילת שנות ה-60 עבד שריד ככתב ב"דבר", בו כתב טור שבועי, וכקריין בקול ישראל.
בנוסף שימש מבקר תיאטרון בגלי צה"ל ובירחון "מוניטין".
בשנת 1961 הוציא את ספר הביכורים שלו "פגישה במקום אחר: שירים", בהוצאת מחברות לספרות.
בשנת 1974 נבחר לראשונה לכנסת השמינית מטעם המערך, וכיהן בכנסת תשע קדנציות עד שנת 2006. לאחר הפיגוע במעלות ב-1974 עבר עם משפחתו לקריית שמונה ושימש במקביל לכהונתו כחבר הכנסת כמורה לאזרחות בעיר עד 1977 ולאחר מכן חזר לתל אביב.
ב-1976 הוקמה על פי הצעתו ישיבת ההסדר במעלות.
ב-1999, לפני הנסיגה מלבנון, עבר למספר חודשים עם רעייתו ליישוב מרגליות על גבול הצפון.
ב-2005 עבר למספר חודשים לשדרות, שם לימד אזרחות בתיכון.
היה בעל תואר ראשון בספרות ובפילוסופיה ובעל תואר שני במדע המדינה ובסוציולוגיה מבית הספר החדש (ניו סקול) למחקר חברתי שבארצות הברית.
באוגוסט 2004 עבר ניתוח להסרת גידול שפיר מראשו, שהסתיים בהחלמה מהירה ובחזרה לתפקוד מלא.
את החודש שלאחר הניתוח הקדיש לכתיבת ספר אוטוביוגרפי חושפני, "זה הניתוח שלי".
בריאיון לרדיו גלי צה"ל משנת 2013 חשף שריד שעבר אירוע שמוגדר כמוות קליני, במהלכו תיאר שנשמתו יצאה מגופו וריחפה באוויר.
היה נשוי לדורית, בתו של פרופסור בן ציון ורבין, שעבדה כעורכת בעיתון "ידיעות אחרונות".
לזוג שלושה ילדים והם התגוררו בשכונת למד תל אביב-יפו.
בנם, ישי שריד, הנשוי לרחל, בתה של יעל דיין, הוא עורך דין וסופר.
בתם, נועה שריד-הראל, היא מנהלת בית ספר, מורה ועורכת דין.
בנם, ד"ר נדב שריד, הוא רופא ומנהל המערך ההמטולוגי בבית החולים "וולפסון".
בשנת 2011 אימץ אורח חיים צמחוני.
ב-4 בדצמבר 2015 נפטר בביתו ממחלת לב שממנה סבל שנים רבות.
בהרצליה נקרא על שמו רחוב בשכונת גליל ים החדשה.
שריד היה יועצו של פנחס ספיר והעריץ אותו בזכות אישיותו, פועלו ודעותיו ואותו כינה "גדול בנאי הציונות".
כיהן כדובר מפא"י בשנים 1964–1967. בגיל 24 מונה לדובר ולמזכיר העיתונות של ראש הממשלה לוי אשכול.
בתפקיד זה עבד כחמישה חודשים עד שהתפטר.
בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 עמד בראש מטה ההסברה במערך.
בתחילת 1970 נתמנה למנהל לשכת האקדמאים במשרד העבודה, ושימש בתפקיד זה עד לבחירות הבאות.
שימש כראש מטה ההסברה של המערך במחוז תל אביב וכראש מטה ההסברה של יהושע רבינוביץ בבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו ב-1974, בהן נוצח על ידי שלמה להט.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית, קיבל שריד את תמיכת החוג "לשילוב" במפלגת העבודה, תא הסטודנטים של המפלגה במחוז תל אביב והמשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בתל אביב כמועמדם הרצוי לכנסת, הוצב על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה במקום ה-36 ברשימת המערך לכנסת, ונבחר לראשונה מטעמה לכנסת.
כל תקופת הכנסת השמינית גר בקריית שמונה והקדיש חלק ניכר מזמנו לטובת קידום ערי הפיתוח בצפון.
בין השאר ביקש להקים רשות פיתוח לערי הצפון שתרכז בידה סמכויות ותקציבים.
שריד התנגד להפניית תקציבים להקמת התנחלויות, והביע מחאה על ההחלטה להקים את העיר מעלה אדומים, בטענה שההשקעה בהקמתה תבוא על חשבון ערי הפיתוח.
בסוף 1976 פנה לשריד אריאל שרון, והציע לו להצטרף למפלגה שהקים באותה עת - שלומציון.
שריד שימש חבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת ברציפות מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-16 (למעט הכנסת ה-15, שבה שימש כמשקיף בוועדה).
במסגרת זו, היה בדרך כלל חבר בתת-הוועדה לענייני השירותים החשאיים, ונחשב לשותף סוד לראשי השירותים.
בשנים 1977–1984, כאשר המערך ובתוכו מפ"ם ומפלגת העבודה היו באופוזיציה לממשלות הליכוד של מנחם בגין ושל יצחק שמיר, היה שריד בין הבולטים שבדוברי המפלגה, והוביל קו מדיני שדגל במשא ומתן לפשרה טריטוריאלית וקרא להקמת מדינה פלסטינית.
זאת בניגוד לדעתם של רוב חברי הכנסת של המפלגה, והמדיניות הרשמית של המפלגה באותן שנים.
עקב כך עלתה תביעה שיסולק מ"צוות התגובות" הרשמי של המפלגה.
שריד בלט בייחוד בכך שהיה בין ראשוני המתנגדים למלחמת לבנון הראשונה, וזאת בשעה שרבים ממפלגתו (ובהם יצחק רבין) סברו כי כל עוד הכוחות נמצאים בשטח, אין מקום לביקורת על המלחמה, ושיש לשמור את הביקורת הזו לאחר הקרבות.
שריד היה היחיד מבין חברי הכנסת של המערך שבהצבעה בכנסת לא תמך במלחמת לבנון, אלא נמנע מהצבעה.
למרות דעותיו על מלחמת לבנון התנדב שריד למילואים לליווי שיירות בלבנון, בין השאר כדי להיאבק באמצעות דוגמה אישית בתנועות הסרבנות לשירות.
כעבור שנים באינתיפאדה השנייה, דעותיו נגד הסרבנות התרככו.
בכנסת ה-11 (1984) פרש שריד מהמערך למפלגת רצ בראשות שולמית אלוני בעקבות הצטרפותה של מפלגת העבודה לממשלת אחדות לאומית עם הליכוד ועם החרדים בראשות שמעון פרס, מהלך אליו התנגד בחריפות.
במקביל פרשה מפ"ם מהמערך מאותן סיבות.
ברצ שריד היה מעין סמן ימני: הוא התנגד לסרבנות, להכנסת תמיכה בחלוקת ירושלים למצע ולקריאה לפירוז מנשק גרעיני.
בין שריד לאלוני היו לא מעט חיכוכים.
שריד פעל במסגרת תנועת רצ בכנסת ה-12, ויחסיו האישיים הטובים עם מנהיג מפ"ם, יאיר צבן, ומנהיג שינוי, אמנון רובינשטיין, תרמו לאיחוד התנועות ולהקמת מרצ.
בבחירות לכנסת ה-13 שנערכו ב-1992 מוקם שריד כחלק מהסכם בין המפלגות במקום הרביעי, והיה יושב ראש הסיעה בכנסת ה-13.
עם הקמת ממשלת רבין השנייה לא מונה שריד לתפקיד שר בממשלה, שכן שלושת המקומות שהוקצו למרצ בממשלה במסגרת ההסכם הקואליציוני הובטחו למנהיגי שלוש מפלגות האיחוד - שולמית אלוני, מקימת רצ ומנהיגתה ההיסטורית, יאיר צבן ממפ"ם ואמנון רובינשטיין משינוי.
אף על פי כן, ב-27 בדצמבר 1992, כחצי שנה לאחר הקמת הממשלה, מונה שריד להשר לאיכות הסביבה בממשלת יצחק רבין והמשיך בתפקידו גם בממשלה בראשות שמעון פרס שהוקמה אחרי רצח רבין.
בתפקיד זה פעל להרחבת סמכויות המשרד, הגדיל את תקציבו, יזם חקיקת חוקים רבים, הגדיל את האכיפה על מזהמים, יצר קשרי עבודה עם משלחות בינלאומיות בתחום, וטיפל יחד עם משרד החינוך ב"שנת איכות הסביבה" במערכת החינוך הממלכתית.
בשנת 1994, בשעה שהיה השר לאיכות הסביבה, עמד בראש "מבצע ניצני תקווה", משלחת סיוע ישראלית לרואנדה בעקבות רצח העם שבוצע בה.
בממשלת רבין היה בין התומכים בהסכמי אוסלו ובקידום נושאים חברתיים.
במסגרת חברותו בממשלה חלה התקרבות גדולה בינו לבין יצחק רבין, לאחר תקופה רווית מתחים בין השניים.
בעת הפולמוס עם חתימת הסכמי אוסלו קבע כי ההסכם הוא "הישג מרשים לביטחון" וחזה "מזרח תיכון חדש".
באוגוסט 1995 ניסה אוהד ברט, מדריך בבני עקיבא, לדרדר לתהום את מכוניתו של יוסי שריד במהלך נסיעה על כביש 1. ברט הואשם בסיכון חיי אדם במזיד, אך קיבל עונש קל של מאסר על-תנאי, שלילת רישיונו לחודשיים וקנס כספי.
לאחר רצח רבין התבטא בחריפות יוצאת דופן נגד מנהיגי הימין ופעילות הימין הקיצוני, בין השאר טען כי הדמעות שהם מזילים הן "דמעות תנין" וקרא להוציא מחוץ לחוק ארגוני ימין קיצוני.
בעת המשבר בקואליציה, כאשר שולמית אלוני נאלצה לפרוש ממשרד החינוך בלחץ ש"ס, התגלע עימות חריף בינה לבין שריד והיא האשימה אותו כי הוא חותר תחתיה.
בתחילת 1996 החליף שריד את אלוני בהנהגת מרצ, שאיבדה שלושה מנדטים בבחירות שבאו לאחר מכן וירדה ל-9 מנדטים.
הוא כיהן כיושב ראש המפלגה עד ינואר 2003. בתפקיד זה איחד את רצ עם מפ"ם ועם חלק משינוי בראשות אמנון רובינשטיין למפלגה אחת שהחליפה את המסגרת הפרלמנטרית המשותפת.
בבחירות לכנסת ה-15 זכתה מרצ ב-10 מנדטים, ובמסגרת ההסכם הקואליציוני מונה שריד לשר החינוך בממשלת ברק.
בזמן כהונתו כשר החינוך החליט על הקמת ועדת וינוגרד לבחינת שכר הלימודים בהשכלה הגבוהה.
הוועדה לבסוף קבעה כי יש להפחית את שכר הלימוד ב-50%.
במרץ 2000 הודיע שריד במסיבת עיתונאים על כוונת משרדו להכניס שני שירים של מחמוד דרוויש לתוכנית הלימודים בספרות עברית במסגרת בחירת המורה.
על הסכמתו לשבת בממשלה עם ש"ס, בניגוד להבטחתו (שאמנם הושמעה לאחר תום מערכת הבחירות) 'read my lips - מרצ לא תשב עם ש"ס', חטף קיתונות של רותחין הן מתוך המפלגה, מציבור בוחריו וגם ממנהיג מפלגת שינוי, יוסף לפיד.
שריד היה בין הבולטים מהפוליטיקאים החילוניים במאבק נגד כפייה דתית, הזרמת כספים לישיבות ואי גיוס חרדים לצה"ל.
עם השנים פעילותו בתחום דעכה במידת מה.
משהועלה רעיון הנסיגה החד-צדדית מרצועת הביטחון בדרום לבנון הביע ממנו שריד הסתייגות בתחילה.
במקומה הוא שאף להסכם שלום עם סוריה שיכלול את החזרת רמת הגולן.
לאחר כשנה בממשלת ברק פרשה מרצ בהנהגת שריד מהממשלה, בעקבות סכסוך ממושך בין שריד לבין סגנו מטעם ש"ס במשרד החינוך, משולם נהרי, אשר היה הד לעימות המתמשך בין מרצ וש"ס, במסגרתו כינה הרב עובדיה יוסף את שריד "המן הרשע".
הסכסוך נסב סביב כספים מחוץ למסגרת התקצוב הרגיל שהובטחו למערכת החינוך של ש"ס במסגרת הסכמים קואליציוניים.
אף על פי שמרצ לא נהגה כאופוזיציה לממשלתו של אהוד ברק, והוסיפה לתמוך בה ולהעניק רשת ביטחון מחוץ לממשלה, פרישתה מן הממשלה סימנה אבן דרך בדרכה של ממשלה זו אל הקריסה המהירה שהייתה מנת חלקה.
אנשי שמאל רבים ביקרו את שריד על שהעדיף את העיקרון הצר שהוביל אותו בסכסוך עם נהרי על קידום השלום.
לדעתם מהלכי השלום הנועזים של ממשלת ברק הצדיקו תמיכה רצינית של מרצ וויתורים משמעותיים לחרדים.
מספר ראשי ערי פיתוח, חלקם מהליכוד, הפצירו בשריד שלא לפרוש.
בפגישה עמו הודו לו על תשומת הלב המיוחדת ועל התקציבים שהעניק כשר החינוך למערכות החינוך בערי הפיתוח ובשכונות המצוקה, וטענו כי בתקופתו התקדמה מאוד מערכת החינוך ביישובם.
ב-24 באפריל 2000, בהיותו שר החינוך, השתתף שריד ביום הזיכרון לרצח העם הארמני בכנסייה הארמנית בירושלים, ובכך היה לשר הישראלי השני (אחרי יאיר צבן) שנכח בטקס הזיכרון השנתי.
בשלהי ממשלת ברק היה שריד שותף לשיחות בוועידת טאבה ב-2001, שהסתיימו בלא הסכם, ולא מנעו את התמשכות האינתיפאדה השנייה.
בשיחות תמך שריד בוויתור על ריבונות ישראל על הר הבית בתמורה לוויתור פלסטיני על זכות השיבה.
בשנת 2001, לאחר ניצחון אריאל שרון בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה והצטרפות מפלגת העבודה לממשלת אחדות, הפך שריד לראש האופוזיציה.
בכנסת זו תקף שריד בחריפות רבה את ממשלת שרון ואת נכונותה של מפלגת העבודה, שאותה כינה הליכוד ב', לשבת בממשלה אחת עם הימין והחרדים.
הוא התנגד למדיניות החיסולים, לקיצוצים בתקציבי הבריאות, החינוך והרווחה ולמבצע חומת מגן, גם אחרי 130 ההרוגים בפיגועי הטרור של חודש "מרץ השחור" ב-2002. שריד טען שהמבצע רק יעצים את הפיגועים.
תחילה תמך בצורה מאופקת בהקמת גדר הפרדה על הקו הירוק, אך משהתחילה הממשלה להקים את גדר ההפרדה בתוך שטחי הגדה המערבית התנגד לה בחריפות.
במהלך כהונתו כיו"ר המפלגה יזם שריד את הצטרפותה של הבחירה הדמוקרטית בראשות ח"כ רומן ברונפמן אל מרצ, מתוך רצון למשוך עולים חדשים למפלגה.
הוא גם יזם את שיבוצם של יוסי ביילין ושל יעל דיין חברי תנועת שח"ר במקומות ה-11 וה-12 ברשימה מאוחדת, לאחר שלא הצליחו להיבחר למקום ריאלי בבחירות המקדימות במפלגת העבודה, בטענה כי "אין אנו יכולים לתת יד לחיסול הפוליטי של ביילין ודיין".
לאחר קבלת תוצאות מדגם הבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003, בהן איבדה מרצ 40% מגודלה וירדה ל-6 מנדטים, התפטר שריד מתפקידו כיו"ר המפלגה אך נשאר כחבר הכנסת.
את האשמה העיקרית למפלת השמאל בבחירות תלה יוסי שריד ביאסר ערפאת, שהתנהגותו גרמה לישראלים לאובדן האמונה בסיכוי לשלום.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
בשנת 2004 זכה באות אביר איכות השלטון, מטעם התנועה לאיכות השלטון, בקטגוריית הרשות המחוקקת.
מפלגת יחד ופרישתו מהחיים הפוליטיים
לאחר ההפסד הצורב בבחירות בשנת 2003, התאחדה מרצ עם תנועת שח"ר בראשות יוסי ביילין ויעל דיין, על מנת להקים את מפלגת יחד.
מלבד ביילין ויעל דיין, אף אחד מיוני העבודה לא הצטרף למפלגה.
למרות שמועות רבות והצעות משני המועמדים, שריד נשאר נייטרלי בבחירות לראשות יח"ד בין ח"כ רן כהן לד"ר יוסי ביילין, אך השאיר לעצמו פתח להשתתף בבחירות שיערכו ב-2006 (לפני הבחירות לכנסת).
ב-2 בדצמבר 2005 הודיע שריד על פרישה מהחיים הפוליטיים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובץ כמועמד אחרון במקום ה-60 ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 שובץ כמועמד אחרון במקום ה-120 ברשימת מרצ לכנסת.
עם פרישתו מהנהגת מרצ, החל להקדיש חלק מזמנו לכתיבת שירה וסיפורת.
הוא פרסם קובצי שירים, ופרסם שירים מפרי עטו בעיתונים ובכתבי-עת.
בשנים 2007–2009 כיהן כיו"ר חבר השופטים של פרס ספיר.
בשנה השלישית לכהונתו, בעקבות הענקת הפרס לספר "אחוזת דג'אני" מאת אלון חילו, הואשם שריד בניגוד עניינים, משום שהספר יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים", שבה יצאו לאור גם מרבית ספריו של שריד, והוא דודהּ של עורכת הספר, רנה ורבין (בת אחיה של אשתו).
בעקבות טענות אלה החליטה הנהלת מפעל הפיס לבטל את הליך בחירת הפרס, החלטה שספגה ביקורת אף היא.
שריד תקף את המאשימים בכך שהעובדה שפרסם ספריו ב"ידיעות ספרים" ותפקיד אחייניתו היה ידוע לכל, וציין: "עכשיו, בעין הסערה ובמחשבה לאחור, אני כבר יודע בבירור מה היה לי לרועץ: ביטחוני העצמי הוא שהיה.
כל כך הייתי בטוח בניקיון דעתי, עד שלא ראיתי את תור הממתינים להזדמנות, שנים רבות הם חיכו לה.
סוף סוף מצאנו משהו בגנותו של הצדיק הידוע, שמטיף מוסר לכל העולם.
לתומי הנחתי מבלי דעת ומשים, ש-40 שנה בחיים הציבוריים מעניקות אשראי כלשהו בבנק האמינות והאמון".
לאחר פרישתו מהכנסת, החל לפרסם טור פובליציסטיקה ב"הארץ", שבו מתח ביקורת על אירועים ואישים בחברה הישראלית, בין השאר במפלגת שינוי ובמנהיגה לפיד, ובראש הממשלה שרון על הסתבכויותיו בחשדות לשחיתות.
את עיקר הביקורת הפנה כלפי המתנחלים ומדיניות ישראל בשטחים.
לאחר בחירתו של משה פייגלין לרשימת הליכוד לכנסת, כתב שריד בטורו: "הגיע הזמן להשתחרר מכבלי הפוליטיקלי-קורקט, ולקרוא לאנשים האלה - פייגלין וגרוריו - בשמם המפורש.
הם לא "קיצונים", הם פשיסטים לפי כל הגדרה מקובלת, ואלמלא נולדו שלא באשמתם לאם יהודייה, הם היו גם אנטישמים ארורים".
ב-15 בפברואר 2013 כתב שריד מאמר התוקף את ההתערבות לכאורה של קבוצות לחץ יהודיות במינויו של צ'אק הייגל:
בעקבות המאמר, האשים בן-דרור ימיני את שריד בהצדקת האנטישמיות ובהצגת מסולפת של העובדות.
בשנת 2015 השתתף בתוכנית הרדיו הפופולרית "המילה האחרונה" בגלי צה"ל, לצד העיתונאי מנחם הורוביץ ומנחה התוכנית, דניאל זילברשטיין.
הוא היה קריין של סדרת הטלווזיה האנושות: הסיפור של כולנו.
ארכיונו האישי מופקד במכון גנזים - ארכיון אגודת הסופרות והסופרים העבריים.
פגישה במקום אחר: שירים; מחברות לספרות, 1961
זה הניתוח שלי, ידיעות ספרים, 2004
פפיצ'ק: הוא לא ידע את שמו, עריכה: אילנה דנון, ידיעות ספרים, 2006 (מבוסס על קורות חייו של פיטר גרינפלד)
לפיכך נתכנסנו, ידיעות ספרים, 2008
שירים אחרי, הוצאת אבן חושן, 2010
שריד נודע בכושרו הרטורי, שהתבטא בנאומיו בכנסת ובראיונותיו הרבים בכלי התקשורת.
בהקשר זה העיד על עצמו:
בעקבות התבטאויותיו על הסכסוך הישראלי-ערבי והפולמוס החילוני-דתי, קיבל שריד איומים על חייו מצד אנשי ימין קיצוני ומצד גורמים במגזר החרדי משלב מוקדם מאוד של הקריירה הפוליטית שלו.
כתוצאה מכך קיבל אבטחה צמודה משב"כ גם כאשר לא כיהן בתפקידים מינסטריאליים.
שריד נקלע לשורה של עימותים עם חברים לדרך במהלך הקריירה הפוליטית שלו: פרישה מהמערך, עימות מתוקשר עם מייסדת ומנהיגת מרצ שולמית אלוני, וסכסוך בנוגע לסמכויותיו של סגן שר החינוך מטעם ש"ס משולם נהרי, שהוביל את מרצ לפרישה מממשלת ברק.
יוסי שריד נקלע גם לסכסוך עם העיתונאי יאיר קוטלר.
באחד מפרקי הספר "שיחות עם יוסי שריד", שבו רואיין שריד על ידי העיתונאי ישעיהו בן-פורת, טען שריד שקוטלר פוטר ב-1982 מהעיתון "מעריב", לאחר שפרסם בטורו האישי דברי שקר בגנות שריד.
קוטלר תבע את שריד, את בן פורת ואת הוצאת ספרית פועלים, ובאוקטובר 1998 קבע בית המשפט שקוטלר יזכה בפיצויים בסך של 50,000 ש"ח, וחייב את הנתבעים בעוד 20,000 ש"ח למימון מודעות התנצלות בעיתוני הערב.
יוסיף איסר (Iosif Iser בשמו בלידה "יוסיף איזידור רובינזון" Iosif Isidor Rubinsohn ; 21 במאי 1881 – 25 באפריל 1958), צייר, קריקטוריסט וגרפיקאי יהודי-רומני, חבר באקדמיה הרומנית.
איסר נולד בבוקרשט ולמד במינכן שבגרמניה (אצל אנטון אז'בה ויוהאן הרטריך) ובפריז שבצרפת.
בתחילה הוא הושפע מהזרם האקספרסיוניסטי וצייר בקווים עבים, בזוויות חדות ובצבעים בהם התבלטו צבעי האדמה.
לאחר סיום לימודיו עבד איסר עבור העיתונות הסוציאליסטית בכתבי העת "פקלה" (Facla, הלפיד) ואדברול (Adevărul, האמת) שם פרסם כמות גדולה של קריקטורות שעסקו במאבק בין המעמדות תוך הפניית חצים חדים כלפי הבורגנות ובית המלוכה.
בשנת 1907 יצא לפריז להמשיך את לימודיו באקדמיה רנסון.
שם הצטרף לציירי האוונגרד והכיר את קונסטנטין ברנקושי ואנדרה דרן.
חזר לבוקרשט, שם הכין את התערוכה הראשונה שלו בארמון ה"אתנאום הרומני".
בתקופה מאוחרת יותר הציור של איסר הנציח מצבים מהחיים כשנושאיו לקוחים מחבל דוברוג'ה והטטרים שחיו שם.
לאחר נסיעה לספרד ולארצות המזרח, סיגל לעצמו נטייה אקזוטית.
הקומפוזיציה שלו מצאה את שיווי המשקל והפכה למומנומנטלית.
הוא המשיך לטפח את נושא הטטרים ביצירותיו הידועות "טאטארית בכחול" ו"משפחת טאטארים".
בהמשך הכין סדרת ציורים על ליצנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לנושאים סוציאליסטיים, בעיקר דיוקנאות של פועלים.
בשנת 1955 נבחר לאקדמיה הרומנית ובשנת 1958 נפטר בבוקרשט.
1945 "פילגש בהרמון בצבעי אפור וכחול"
יוסי שקל (נולד ב-24 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
את דרכו החל שקל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, ולאחר איחוד הקבוצות בעיר המשיך במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד.
בקבוצת הנערים היה בין השוערים הטובים בגילו ונחשב להבטחה גדולה, ועם קבוצת הנוער זכה בגביע המדינה לנוער.
לזכותו 8 הופעות בנבחרת הנוער של ישראל ו-9 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, עמה העפיל לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21.
לאחר שעזב את אשדוד שיחק שקל בקבוצות רבות, ובשנת 2007 זכה עם מכבי הרצליה בגביע הטוטו.
בשנת 2011 הפך לכדורגלן הישראלי הראשון בליגת העל הקזחית, כשחתם בקבוצת קאיראט אלמטי.
כעבור שנה חזר לישראל, וחתם בקבוצת מכבי יבנה.
בפברואר 2013 חתם בהפועל ראשון לציון.
בקיץ 2015 פרש ממשחק פעיל והחל לעבוד ככבאי בתחנת כיבוי האש באשדוד.
בינואר 2017 מונה למאמן השוערים של בקבוצת הפועל אדומים אשדוד מליגה ג', ובמקביל גם נרשם כשחקן בקבוצה.
בתום העונה עלה עם הקבוצה לליגה ב', ובעונה שלאחר מכן העפיל עמה לליגה א'.
בינואר 2019 חתם שקל בהפועל אזור מליגה א', ובתום העונה חתם במכבי קריית מלאכי אך לא שיחק במדי הקבוצה.
בספטמבר 2019 הצטרף לקבוצת בית"ר אשדוד מליגה ג'.
בחודש פברואר 2020 חתם בקבוצת נעוריו מכבי עירוני אשדוד.
יוסי שׂפּנְייר (נולד בירושלים ב-1955) הוא מרצה בכיר במכללות להכשרת מורים במסגרת החברה להגנת הטבע ומחבר פרסומים בתחום ידיעת ארץ ישראל.
שפנייר עוסק בהעמקת הידע, בהקשרים של הוראה בשדה, ככלי חינוכי בהכשרת עובדי הוראה.
מחקריו מתרכזים בספר המדבר המזרחי של ארץ ישראל, בהקשרים בין היהדות לבין הטבע ודרכי לימוד מקצוע ידיעת הארץ.
הדריך במסגרת החברה להגנת הטבע בבית ספר שדה: "שער הגיא" במושב בית מאיר, ובהר גילה.
ניהל את בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע בעפרה.
השלים לימודי התואר השני, בלימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וחקר את אזור מזרח השומרון.
בשנת 1999 הוענק לו תואר שלישי במחלקה ללימודי ארץ-ישראל באוניברסיטת בר-אילן על מחקרו 'המדבר המזרחי של ארץ-ישראל' .
מרכז חוג ללימודי ארץ ישראל ומלמד במכללות להכשרת מורים –
מרכז את מכון ארץ חפץ העוסק בהפקת משאבי למידה המשלב לימודי ארץ-ישראל ומקורות יהודיים בשדה.
ב"מכללת ליפשיץ" ומכון מופ"ת, בית ספר למחקר ופיתוח תוכניות בהכשרת עובדי חינוך והוראה במכללות.
כן פועל במסגרת המרכז מידע חלמי"ש – (חקר ולימוד מקורות ישראל בשדה) וחבר במערכת כתב העת 'על אתר', ביטאון לענייני ארץ ישראל במקורות.
בורות ומערות ברכס הר גילה נקרות צורים 13, החברה להגנת הטבע, תל אביב, עמ' 149–157.
אחרוני יצרני הקרח בירושלים, לוברבוים א', רון צ', (עורכים), ירושלים, לקט מאמרים, החברה להגנת הטבע, תל אביב, ע' 57–61.
הר יהודה: לקט מסלולים, החברה להגנת הטבע, תל אביב, 119 ע'.
נמל התעופה עטרות – אז והיום, ארליך ז"ח, (עורך), שומרון ובנימין כרך שני, ירושלים, ע' 133–137.
חוות כבשני סיד בהר כביר, ארליך ז"ח, (עורך), שומרון ובנימין כרך שני, ירושלים, ע' 288–295.
ערכו החינוכי של הטיול, דסברג א', פישרמן ש', (עורכים), טללי אורות, ג, שנתון מכללת אורות, אלקנה, ע' 165–177.
מזרח שומרון – היבטים גאוגרפים היסטוריים, ארליך ז"ח, אשל י', (עורכים), מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס הראשון, תשנ"א–1991, מכללת יהודה ושומרון, קדומים ואריאל, ע' 122–136.
מזרח השומרון בתקופה ההלניסטית הרומית והביזאנטית חיבור לשם קבלת תואר מוסמך, המחלקה ללימודי ארץ-ישראל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן.
יחסי נוודים ויושבי קבע במזרח השומרון בעבר וכיום, ארליך ז"ח, אשל י', (עורכים), מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס השלישי, תשנ"ג–1993, קדומים, אריאל תשנ"ד, ע' 379–387.
ארץ בנימין במקרא – קובץ מחקרים, מעלה לבונה, תשנ"ו.
"המדבר המזרחי של ארץ ישראל – מקום מפלט בתקופות ההלניסטית והרומית, י' אשל (עורך), מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס השישי, תשנ"ו קדומים – אריאל, תשנ"ז, עמ' 97–109.
ספנות, גידול יונים ומחצבים – ענפים בכלכלת המדבר המזרחי בתקופות ההלניסטית והרומית, אשל, י., (עורך), מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס השביעי, תשנ"ז, קדומים – אריאל, תשנ"ח, עמ' 253–264.
סיור סביב ים המלח בעקבות המקורות, י' רוזנסון, ים קדמוני, אלקנה, תש"ס, עמ' 147–154.
המדבר המזרחי והמדבר הדרומי בעת העתיקה – קווי דמיון ושוני, י' אשל (עורך), מחקרי יהודה ושומרון, קובץ עשירי, אריאל, תשס"א, עמ' 181–194
האופי היישובי של דרום מזרח השומרון בתקופת המשנה והתלמוד, א' זלקין (עורך), מים מדליו, 13 (תשס"ב), עמ' 233–263.
היישוב היהודי הקדום בדרום בקעת הירדן, ליבנה, מ', יחזקאלי, ר', (עורכים), יד ליאיר, תל אביב, תשנ"ט, עמ' 92–98.
מלחמת גדעון במדיינים – מלחמת יושבי הקבע בנוודים, א' דסברג, ש' פישרמן (עורכים), טללי אורות, ט' (תש"ס), עמ' 89–96.
יוסיין סנט ליאו בולט הוא אצן עבר ג'מייקני, הנחשב לגדול האצנים למרחקים קצרים בכל הזמנים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר בולט את שלושת שיאי העולם הללו, ובכך הפך לאצן הראשון בהיסטוריה ששבר את שיא העולם בכל אחד משלושת המקצועות האלו באולימפיאדה אחת.
בולט הוא האתלט היחיד בהיסטוריה שזכה 3 פעמים באליפות העולם ב-3 מדליות זהב בריצות היוקרתיות ל-100 ול-200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר (ברלין 2009, מוסקבה 2013 ובייג'ינג 2015).
בולט מדורג במקום השלישי בכל הזמנים במספר מדליות הזהב שצבר (8) מבין כל הספורטאים באתלטיקה במשחקים האולימפיים, ובמקום הראשון מבין הספורטאים של ג'מייקה במספר מדליות הזהב.
בולט מדורג במקום הראשון בכל הזמנים באליפויות העולם באתלטיקה במספר המדליות שצבר (14) ובמספר מדליות הזהב שצבר (11).
בולט נולד וגדל למשפחה נוצרית קתולית בעיירה קטנה שבצפון-מערב ג'מייקה, בשם שרווד קונטנט שבמחוז טרלוני, ביחד עם הוריו, ג'ניפר וולסלי בולט, ואחותו שרינה.
בילדותו היה בולט חובב ריקוד.
ענף הספורט הראשון שעניין אותו היה קריקט, והוא אף הביע את רצונו להיות שחקן קריקט.
באליפות העולם לנוער בשנת 2002 שנערכה בקינגסטון בירת ג'מייקה, בגיל 15, זכה בולט במדליית הזהב בריצת 200 מטר עם תוצאה של 20.61 שניות, והפך למדליסט הזהב הצעיר ביותר בתולדות תחרות זו.
בנוסף, בולט זכה באליפות זו במדליות כסף גם במרוצי השליחים 100X4 מטר ו-400X4 מטר, באליפות העולם לנוער ב-2003 זכה שוב במדליית הזהב ל-200 מטר, תוך שהוא קובע שיא תחרות נוסף של 20.40 שניות.
מייקל ג'ונסון, שיאן העולם ב-200 מטר דאז, התרשם מיכולתו ומהפוטנציאל שלו.
בולט זכה בפרס "הכוכב העולה של השנה" של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית לשנת 2002.
בולט התמקד בשנים אלו בריצת ה-200 מטר, בניסיון לשבור את שיא העולם לצעירים של רוי מרטין, שעמד על 20.13 שניות.
הופעותיו גררו עניין רב האם יצליח לשבור את שיא העולם בריצה זו של מייקל ג'ונסון, שכן תוצאותיו של בולט בגיל 16 היו טובות יותר מתוצאותיו של ג'ונסון בגיל זה.
באליפות המכללה שלו בג'מייקה שבר את שיאי המכללה ב-200 ו-400 מטר, עם תוצאות של 20.25 שניות ו-45.30 שניות בהתאמה.
תחת הדרכת מאמנו החדש פיץ קולמן, בולט הפך למקצוען בשנת 2004. בתחילת דרכו כמקצוען הוא השתתף במשחקי קרפיטה שהתקיימו בברמודה, ובריצת ה-200 מטר קבע תוצאה של 19.93, והפך לצעיר הראשון שרץ את המרחק בפחות מ-20 שניות ושבר בכך את שיאו של רוי מרטין.
פציעה קשה במאי 2004 מנעה ממנו להשתתף באליפות העולם לנוער ב-2004, אך למרות זאת הוא נכלל במשלחת האתלטיקה הג'מייקנית לאולימפיאדת אתונה.
באולימפיאדה זו נפצע בולט פעם נוספת, ולכן הודח כבר בסיבוב הראשון בריצת 200 מטר, עם תוצאה של 21.05 שניות.
בשנת 2005 בולט התחיל לעבוד עם מאמן חדש, גלן מילס, שיחד איתו שיפר מאוד את יכולת הזינוק.
העונה התחילה טוב מבחינתו, ובחודש יולי באותה שנה זכה במקום הראשון ב-200 מטר באליפות ה-CAC שהתקיימה בבהמאס.
מאוחר יותר קבע שיא אישי במהלך תחרות שנערכה בלונדון.
לקראת תחרות הגמר ב-200 מטר באליפות העולם באתלטיקה ב-2005 שנערכה בהלסינקי, סבל בולט מפציעה נוספת, שגרמה לו לסיים במקום האחרון בלבד עם תוצאה של 26.27 שניות.
בנובמבר 2005 היה בולט מעורב בתאונת דרכים שפגעה בהכנותיו לתחרויות.
עם זאת, הוא התאושש וחזר להתחרות במהירות.
המפקח עליו, נורמן פירט, הציב לו אימונים יותר אינטנסיביים, ובעקבות זאת השתפר בולט וסיים בין חמשת הראשונים בדירוג העולמי ב-2005 ו-2006. בולט החל לעבוד על התחרות במקצים ארוכים יותר לקראת עונות 2007 ו-2008, תוך שהוא שם דגש על ריצת ה-400 מטר.
בולט החל להיות פחות נרגש לפני התחרויות ויותר מרוכז, אך פציעה נוספת במרץ 2006 מנעה ממנו להשתתף במשחקי חבר העמים שהתקיימו במלבורן, והשביתה אותו עד לחודש מאי של אותה שנה.
אך מאוחר יותר, התאושש בולט מהפציעה וקבע שיא אישי חדש של 19.88 שניות בתחרות הגראן פרי, תוך שהוא מסיים שלישי אחרי חבייר קרטר וטייסון גיי וזוכה במדליית הארד.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה 2006 שהתקיימה באתונה שביוון, זכה בולט במדליית הכסף הראשונה שלו בקריירת הבוגרים, עם זמן של 19.96 שניות.
בשנת 2007 שבר בולט את השיא הג'מייקני בריצת 200 מטרים, שהיה שייך קודם לכן לדון קווארי, ב-0.11 שניות.
מאוחר יותר הוא אף זכה במדליית הזהב בתחרות שנערכה ברת'ימנו, יוון.
באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה שביפן, זכה במדליית הכסף בריצת 200 המטרים, לאחר שסיים שני אחרי טייסון גיי.
בריצת השליחים 100X4 באליפות זו קבע זמן 37.89 שניות יחד עם חבריו לנבחרת הג'מייקנית אסאפה פאוול, מרווין אנדרסון ונסטה קרטר, זמן שלא הספיק להם כדי לזכות במדליית הזהב בה זכו האמריקאים עם זמן של 37.78 שניות.
ב-31 במאי 2008 בולט שבר את שיא העולם בריצת 100 מטרים בתחרות שנערכה בניו יורק, שקודם לכן היה שייך לאסאפה פאוול, והציב אותו על 9.72 שניות.
זאת רק מספר חודשים לאחר שפאוול שבר את שיא העולם בריצה זו וקבע אותו על 9.74 שניות.
שיאו של בולט היה מפתיע במיוחד, לאור העובדה שעד אז התרכז בעיקר בריצות ה-200 ו-400 מטר.
בריצת הגמר ב-100 מטר של אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ב-16 באוגוסט 2008 שבר בולט שוב את שיא העולם ואת השיא האולימפי, והעמידו על 9.69 שניות.
בולט, שסיים את המקצה ביתרון גדול של 2 עשיריות השנייה ומעלה על מתחריו, האט מעט את ריצתו בכ-20 המטרים האחרונים של המסלול, הביט לצדדיו והניף את ידיו בתנועת ניצחון, מה שהבליט עוד יותר את השיא.
בולט זכה במדליית הזהב בריצת 200 מטר, כששבר את שיא העולם גם בריצה זו, שהיה שייך עד לאותה עת למייקל ג'ונסון, והעמידו על 19.30 שניות, כשהוא מקדים את המקום השני ביותר מחצי שנייה.
גם במרוץ השליחים 4X100 הצליח בולט לזכות במדליית הזהב כאשר יחד עם נבחרת ג'מייקה קבעו שיא עולם חדש נוסף, 37.10 שניות.
בכך הפך בולט לאצן הראשון ששובר את שיא העולם בכל אחד מהמקצים האלו באולימפיאדה אחת, ואף לאצן הראשון שזוכה במדליית הזהב בכל אחד מהם באולימפיאדה אחת מאז עשה זאת קרל לואיס ב-2017 נשללה ממנו מדליית הזהב בה זכה במירוץ השליחים, לאחר שחברו לנבחרת, נסטה קרטר, הורשע באמרוץ.
לאחר האולימפיאדה האתלט הגרמני טוביאס אונגר האשים את בולט בכך שהוא השתמש בסמים ממריצים כדי לשפר את ביצועיו, ושהם למעשה סייעו לו לשבור את שיא העולם.
אונגר לא הציג ראיות להאשמותיו והן לא אומתו.
לאחר מכן, התחרה בולט בליגת הזהב.
בהתחלה, בציריך באצטדיון לציגרונד, בולט ניצח בריצת ה-100 מטר עם זמן של 9.83 שניות, על אף פתיחה איטית של הריצה ביחס למתחריו.
בבריסל, הוא התחרה בקרב מרתק כנגד אסאפה פאוול, ולבסוף ניצח עם זמן של 9.77 שניות; הפרש של 0.06 שניות לעומת פאוול בריצה זו.
בנובמבר 2008, פורסם בולט כמועמד סופי לזכייה בתואר אתלט השנה בעולם מטעם התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
בטקס שנערך ב-23 בנובמבר במונקו, הוא זכה בפרס לאחר שהקדים את קנניסה בקלה ודאירון רובלס.
באליפות העולם באתלטיקה 2009 שנערכה בברלין שבגרמניה, זכה בולט פעם נוספת במדליית הזהב בריצת 100 מטר, והדהים כאשר שיפר ב-11 מאיות את שיא העולם שלו מאולימפיאדת בייג'ינג (השיפור הגדול ביותר מתחילת המדידה האלקטרונית) והעמיד אותו על 9.58 שניות.
הוא הקדים במקצה הגמר ב-13 מאיות את טייסון גיי שסיים במקום השני.
שיא זה נקבע בדיוק שנה לאחר ששבר את שיא העולם באולימפיאדת בייג'ינג, ב-16 באוגוסט.
בניתוח ממוחשב שנעשה לאחר הריצה הסתבר שמהירותו הממוצעת לאורך הריצה עמדה על 37.58 קמ"ש ומהירות השיא הרגעית הושגה בין המטר ה-60 למטר ה-80 ועמדה על 44.72 קמ"ש.
מאוחר יותר באותה אליפות זכה במדליית הזהב בריצת 200 מטר, תוך שהוא משפר פעם נוספת את שיא העולם ב-11 מאיות, לתוצאה של 19.19 שניות.
הוא הקדים בזמן רב את זוכי המדליות האחרות – אלונסו אדוארד עם 19.81 שניות, ווולאס ספירמון עם 19.85 שניות.
יחד עם נבחרת ג'מייקה הוא זכה במדליית זהב נוספת בריצת השליחים 4X100 עם תוצאה של 37.31 שניות, לאחר שארצות הברית, שגברה על ג'מייקה באליפות העולם הקודמת, נעדרה מהמרוץ בשל פסילה בחצי הגמר.
בכך השלים בולט "טרבל" שני ברציפות בתחרות גדולה.
באליפות העולם באתלטיקה 2011 שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית העפיל בולט לגמר ריצת 100 מטרים, לאחר שניצח בחצי הגמר בתוצאה של 10.05 שניות.
אולם במירוץ הגמר נפסל לאחר שזינק מוקדם מדי, ולכן דורג במקום האחרון.
בולט ניצח בגמר ריצת 200 מטרים, עם תוצאה של 19.40 שניות, שהיא הרביעית בטיבה בהיסטוריה.
בתחרות זו שוב קבע בולט, יחד עם הנבחרת הג'מייקנית, שיא עולם בריצת שליחים 100X4 בזמן של 37.04 שניות.
כשבועיים לאחר שפסל בזינוק במקצה הגמר של 100 מטר, קבע בולט את שיא העונה בתחרות בבריסל עם זמן של 9.76 שניות.
באולימפיאדת לונדון היה בולט לאתלט המעוטר ביותר ביחד עם אליסון פליקס מארצות הברית לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב, בפעם שנייה ברציפות ולראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים, בריצות בהן השתתף.
מדליות זהב בריצת 100 מטר שיא אולימפי חדש של 9.63 שניות, לפני יוהאן בלייק (9.75 שניות) וג'סטין גטלין מארצות הברית (9.79 שניות) ובכך קבע בולט את התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה בולט ב-3 מדליות זהב, ובכך הפך למדורג במקום הראשון בהיסטוריה במספר המדליות שצבר (11) ובמספר מדליות הזהב שצבר (9) באליפויות העולם.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכה בולט ב-3 מדליות זהב בפעם השלישית בקריירה שלו.
בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.79 שניות, לפני ג'סטין גטלין (9.80 שניות) ואנדרה דה גראס מקנדה וטרייבון ברומל מארצות הברית (9.92 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 19.55 שניות, לפני גטלין (19.74 שניות) ואנסו ג'בודוואנה מדרום אפריקה (19.87 שניות).
לאחר הריצה צלם שנסע על סגוויי איבד את שיווי משקלו ופגע בבולט בטעות ברגלו השמאלית והפיל אותו על הרצפה, אבל בולט התאושש מיד, ובהמשך זכה בזהב גם בריצת השליחים 100x4 מטר בתוצאה של 37.36 שניות, לפני סין (38.01 שניות) וקנדה (38.13 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בולט במדליית זהב בריצת 100 מטר בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 9.81 שניות, לפני ג'סטין גטלין (9.89 שניות), ואנדרה דה גראס (9.91 שניות).
בולט זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית הזהב גם בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.78 שניות, וגם בריצת שליחים 100X4 מטר 37.27 שניות.
בכך הפך בולט להיות האתלט הראשון שזוכה בטריפל טרבל – מדליית זהב בשלוש התחרויות הגדולות בשלוש אולימפיאדות שונות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכה בולט במדליית ארד בריצת 100 מטר האחרונה בקריירה שלו עם תוצאה של 9.95 שניות, אחרי ג'סטין גטלין (9.92 שניות) וכריסטיאן קולמן מארצות הברית (9.94 שניות).
לאחר שזכה במדליית הזהב בריצת ה-200 מטר באליפות העולם לנוער ב-2002, חתם בולט על הסכם חסות עם חברת פומה.
כדי לקדם את המרדף של בולט אחר תואר אולימפי באולימפיאדת בייג'ינג, חברת פומה הפיצה סדרה של סרטוני וידאו המתארים אותו רץ באצטדיון האולימפי ומתכונן לאולימפיאדה ולקראת שבירת שיא עולם.
לאחר ששבר את שיא העולם בריצת 100 מטר בתחרות בניו יורק, קיבל בולט שבחים בעיתונות, שאף המציאה כינויים על שמו באמצעות משחק מילים.
בריצת ה-100 מטר באולימפיאדת בייג'ינג, בולט נעל את נעלי הריצה המוזהבות מתוצרת החברה, ועליהן הכיתוב: "בייג'ינג 100 מטר זהב".
ב-14 בנובמבר 2016 בולט הודיע שיתאמן עם קבוצת הכדורגל בורוסיה דורטמונד.
ב-21 באוגוסט 2018 החל בולט להתאמן בקבוצת סנטרל קוסט מארינרס מליגת העל האוסטרלית בכדורגל.
ב-12 באוקטובר 2018 כבש בולט צמד שערים במשחקו הראשון בתור כדורגלן מקצועי, במשחק ידידות של קבוצתו.
לאחר שישה שבועות פרש מכדורגל.
יוסיף יואן איוונוביץ' (ברומנית: Iosif Ioan Ivanovici; 1845 - 28 בספטמבר 1902) היה מלחין ומנצח רומני.
נולד בקרבת העיר טימישוארה, בחבל באנאט, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה, במשפחה של איכרים, ככל הנראה בעלי שורשים סלביים.
בהיותו יתום, עבר לשטח ממלכת רומניה והצטרף כילד לתזמורת כלי הנשיפה של גדוד הרגלים ("דורובאנץ") 6 הרומני בגאלאץ, שדאג גם להשכלתו הכללית.
למד נגינה בקלרינט ממורה בשם אלויס רנדל והשתלם בהמשך ביאשי אצל המוזיקאי אמיל להר.
הגיע לדרגת קצין והתמנה למפקד תזמורת כלי הנשיפה של גדודו.
שמו הלך לפניו כמנצח מבוקש לתזמורות כלי נשיפה.
בין השנים 1879–1894 ניצח תזמורות כלי נשיפה בעיקר בעיר טולצ'ה ובעיר פוקשאן ובשיא הקריירה מונה ב-26 במאי 1895
כמפקח הכללי של התזמורות הצבאיות במדינה.
כיהן בתפקיד זה עד מותו המוקדם בבוקרשט בשנת 1902.
הלחין מעל 350 קטעים אינסטרומנטליים - בעיקר ריקודים
ושירי-לכת, אבל התפרסם בכל העולם תודות לוואלס "גלי הדנובה" "Valurile Dunării" שבוצע בבכורה בתערוכה העולמית של פריז (1889) וזכה להצלחה בלתי רגילה בעיבודו לתזמורת של