tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתה של הסופרת היהודייה, ילידת מצרים, בת יאור מצוטטת לעיתים קרובות והסופר הנאו-פגני קונראד אלסט (Koenraad Elst), הבלוגרית פמלה גלר, והסופר הניאו קונסרבטיבי דניאל פייפס מוזכרים כמקורות השראה.
החוברת מצטטת מתוך כתבי תומאס ג'פרסון וג'ורג' אורוול, כמו גם את כותב הטור של הסאנדיי טיימס ג'רמי קלארקסון, וכותבת הטור של הדיילי מייל מלאני פיליפס.
כמו כן, מוזכרים בה בהערצה אייאן חירסי עלי, ברוס באואר, סרדה טריפקוביץ, הנריק מ.
ברודר, חרט וילדרס ואחרים, ובריוויק עצמו הצהיר על הערצתו לווינסטון צ'רצ'יל וטארו אסו.
במניפסט, בריוויק מחשיב עצמו כ"גיבור אירופי אמיתי", "מושיע הנצרות" ו"המגן הגדול ביותר של שמרנות תרבותית באירופה מאז 1950".
בריוויק משתוקק לראות באירופה מדיניות לגבי רב תרבותיות הדומה יותר למדיניותן של יפן וקוריאה הדרומית, שלדבריו הם "שמרנות לאומיות תרבותית במיטבה".
הוא הביע הערכה ל"חד-תרבותיות" של שתי מדינות אלה המתבטאת בין השאר בסירובן לקבל אליהן פליטים ממדינות זרות.
אנדרס סורן הולמרץ (בשוודית: Anders Sören Holmertz; נולד ב-1 בדצמבר 1968) הוא שחיין שוודי בעבר.
הוא אחיו של אלוף שוודיה בשחייה בעבר, מייקל הולמרץ.
לאחר קריירת השחייה החל מייקל לאמן גם את אנדרס.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1985 זכה הולמרץ במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:25.69 דקות, אחרי מערב גרמניה (7:19.23 דקות) ולפני הולנד (7:32.82 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.60 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה מדריד, ספרד בשנת 1986 סיים הולמרץ במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:23.01 דקות ובמקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.83 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987 זכה הולמרץ בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.44 דקות, לפני ג'ורג'ו למברטי מאיטליה (1:48.68 דקות) ומיכאל גרוס ממערב גרמניה, אלוף ושיאן העולם (1:49.02 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:21.31 דקות, אחרי מערב גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 7:13.10 דקות ומזרח גרמניה (7:14.27 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:21.17 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה הולמרץ במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.89 דקות, אחרי דאנקן ארמסטרונג מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של 1:47.25 דקות ולפני כוכב התחרות מאט ביונדי מארצות הברית (1:47.99 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.04 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:50.06 דקות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:19.10 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.58 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:20.76 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה ברומא, איטליה ב-11 באוגוסט 1990 קבע הולמרץ במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 49.94 שניות וירד מתחת ל-50 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.22 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה זכה הולמרץ במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.42 דקות, אחרי ברית המועצות (3:17.11 דקות) וגרמניה (3:18.31 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.02 דקות, במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.08 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה הולמרץ ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא שוודיה חדש נוסף של 3:46.77 דקות, אחרי סאדוביי שקבע שיא עולם חדש של 3:45.00 דקות וקירן פרקינס מאוסטרליה (3:45.16 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.10 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, בריטניה באוגוסט 1993 זכה הולמרץ ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
נוסף לכך, הרביעייה השוודית פסלה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בדצמבר אותה שנה זכה הולמרץ במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:05.92 דקות, לפני גרמניה (7:08.63 דקות) וברזיל (7:09.97 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.63 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.82 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 1994 זכה הולמרץ בשתי מדליות, זהב וכסף.
הוא הוביל את הרביעייה השוודית, ביחד עם ואלין, ורנר ופרולאנדר לזכייה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 7:17.74 דקות, לפני רוסיה (7:18.13 דקות) וגרמניה (7:19.10 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.24 דקות, אחרי קאסביו (1:47.32 דקות) ולפני דניון לואדר מניו זילנד (1:48.49 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:19.77 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט 1995 זכה הולמרץ ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה הולמרץ במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ואלין, אנדרס לירברינג ופרולאנדר בתוצאה של 7:17.56 דקות, אחרי ארצות הברית (7:14.84 דקות) ולפני גרמניה (7:17.71 דקות).
כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.03 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.42 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.68 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.16 דקות.
אנדרס גוסטב אקברג (שוודית: Anders Gustaf Ekeberg); 16 בינואר 1767 – 11 בפברואר 1813).
אנדרס גוסטב אקברג נולד בסטוקהולם ב-16 בינואר 1767.(לפי אחד המקורותנולד בקרלסקרונה (Karlskrona) שבדרום-מזרח שוודיה).
אביו יוזף אריק אקברג היה בונה אניות, אמו הדויג אולריק קילברג.
מגלה הארצות השוודי קרל גוסטב אקברג היה דודו.
ב-1784 החל את למודיו באוניברסיטת אופסלה.
סיים דוקטורט בהצטיינות ב-1788. מ-1794 היה חבר סגל אוניברסיטת אופסלה.
ובמקביל שימש מורה בקולגיום המכרות השוודי (Bergskollegium).
באותה שנה מונה לדוצנט (דרגה מקבילה לפרופסור חבר בימינו) לכימיה.
ב-1799 הועלה בדרגה כאשר מונה ל- experimentator של המעבדה לכימיה.
נפטר באופסלה ב-8 בדצמבר 1818.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשמנים צמחיים.
בהמשך, תחום המחקר העיקרי שלו היה אנליזה של מינרלים.
היה המנחה בעבודת הדוקטורט של ברצליוס הנחשב לאחד מאבות הכימיה המודרנית.
רוב מאמריו הופיעו בפרסומי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ב-1802 גילה את תגליתו המדעית החשובה.
גילוי יסוד מתכתי חדש שהוא נתן לו את השם טנטלום.
בנוסף לפעילותו המדעית עסק אקברג גם בכתיבת שירה.
ב-1799 נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
אנדרס חוסה טונייס ארסאו (בספרדית: Andrés José Túñez Arceo; נולד ב-15 במרץ 1987) הוא כדורגלן עבר ונצואלי-ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
טונייס נולד קראקס שבוונצואלה למשפחת מהגרים ספרדים מגליסיה.
כשהיה בן 7 חזרה המשפחה לספרד, וטונייס החל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים שונות.
כשהיה בן 17 עבר למחלקת הנוער של סלטה ויגו.
בשנת 2006 החל טונייס לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובפברואר 2010 צורף לסגל הקבוצה הבכירה ששיחקה אז בליגת המשנה, עמה עלה לליגה הבכירה בשנת 2012. בעונת ערך 29 הופעות עם סלטה בליגה הבכירה.
ב-16 בספטמבר 2013 הגיע טונייס לישראל, והושאל לעונה אחת לבית"ר ירושלים (בהמשך של אותה עונה ג'ונתן וילה גם הוא מסלטה ויגה הושאל לביתר).
ב-24 באפריל 2014, סיים טונייס את דרכו בבית"ר וחתם בקבוצת בוריראם יונייטד התאילנדית.
טונייס הוא שחקנה של נבחרת ונצואלה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2011.
חוסה אנדרס גוארדאדו הרננדס (בספרדית: José Andrés Guardado Hernández; נולד ב-28 בספטמבר 1986 בגוודלחרה שבמקסיקו) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר.
הוא מוכר בכינויו "Principito" (ספרדית: הנסיך הקטן), הוא שיחק בילדותו בקבוצת הנוער של אטלס ולאחר מכן בקבוצת הבוגרים של המועדון.
לאחר מכן שיחק עם המועדון הספרדי דפורטיבו לה קורוניה מספר עונות בלה ליגה.
גוארדאדו יצג את מדינתו בחמישה מונדיאלים, שלוש פעמים בגביע הזהב של CONCACAF ובקופה אמריקה 2007.
גוארדאדו החל לשחק באטלס מגיל 7 במחלקת הילדים והנוער של המועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם הקבוצה בליגת העל המקסיקנית באוגוסט 2005, בניצחון ביתי 2–3 על פצ'וקה.
בקיץ 2006, ספקולציות בתקשורת המקסיקנית דיווחו על מספר קבוצות מהסרייה א' שמעוניינות בגוארדאדו.
אף ריאל מדריד מהליגה הספרדית הייתה מעוניינת אך דפורטיבו לה קורוניה היו זריזים יותר והציעו מיד סכום של 7 מיליון אירו עבור 75% מכרטיס השחקן שלו.
אטלס קיבלו את ההצעה וההעברה התבצעה ב-7 ביולי 2007, המחיר הפך אותו לשחקן הכדורגל המקסיקני היקר ביותר בהיסטוריה.
גוארדאדו הוצג רשמית ב-24 ביולי 2007, עם חולצה מספר 18. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-26 באוגוסט בהפסד 0–3 ביתי נגד אלמריה וסיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 26 הופעות ו-5 שערים.
מאמן דפורטיבו ציין שגוארדאדו היה לשחקן מפתח בקבוצה והעריץ את כישרונו ואת אופיו.
בעונת 11–2010 גוארדאדו הופיע ב-20 משחקים במדי דפורטיבו והקבוצה ירדה לליגה השנייה בספרד אחרי 20 שנים.
ב-27 במרץ 2012, הוא אישר שעונת 12–2011 תהיה עונתו האחרונה במועדון, בעונה זו הוא קבע שיא קריירה וכבש 11 שערים שעזרו לקבוצתו לחזור לליגה הראשונה לאחר עונה אחת בלבד.
ב-28 במאי 2012, גוארדאדו חתם על חוזה לארבע שנים במועדון ולנסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו ב-19 באוגוסט, הוא שיחק 66 דקות בתיקו חוץ 1-1 נגד ריאל מדריד.
במהלך עונתו הראשונה במועדון, הוא שיחק כמגן כנף שמאלי, בעיקר עקב פציעתו של ז'רמי מתייה.
גוארדאדו כבש את שערו הראשון עבור ולנסיה ב-12 במאי 2013 כשתרם לניצחון החוץ 0–4 נגד ראיו ואיקאנו.
ב-30 בינואר 2014, המועדון הגרמני מהבונדסליגה, באייר לברקוזן הודיע שהחתים אותו בהשאלה עד סוף העונה, עם אפשרות קניה בסוף העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הגרמנית ב-2 בפברואר בהפסד 0–1 ל-פ.צ.
קייזרסלאוטרן בגביע הגרמני כששיחק כמגן כנף ימיני.
הוא ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על ויטסה ארנהם.
ב-7 במרץ 2015 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–3 על גו אהד איגלס.
ב-7 ביולי 2017 חתם לשנתיים בריאל בטיס.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-0 לברצלונה.
ב-18 בינואר 2024 חזר לאחר 16 וחצי שנה למקסיקו וחתם בקלוב לאון.
משחקו הראשון של גוארדאדו בנבחרת הלאומית של מקסיקו היה במשחק ידידות נגד נבחרת הונגריה ב-14 בדצמבר 2005, 4 חודשים בלבד לאחר הופעת הבכורה שלו באטלס.
לאחר מכן הוא זומן לייצג את נבחרתו במונדיאל 2006 בגרמניה, שם הופיע בשלב 16 האחרונות בהפסד 1–2 נגד נבחרת ארגנטינה.
לאחר סיום החוזה של מאמן מקסיקו, ריקארדו לאבולפ, הגיע הוגו סאנצ'ס לאמן את הנבחרת והשאיר את גוארדאדו בסגל.
ב-28 בפברואר 2007, במשחק ידידות נגד נבחרת ונצואלה, הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת.
בגמר גביע הזהב של CONCACAF, גוארדאדו כבש את שער הפתיחה של המשחק נגד ארצות הברית; במהלך המחצית השנייה הוא התנגש ראש בראש עם שחקן ארצות הברית, ג'ונתן ספקטור כאשר שניהם התרוממו כדי לנגוח את הכדור.
גוארדאדו התאושש והמשיך לשחק עד סוף המשחק, שנגמר בהפסד 1–2 למקסיקו.
באותה שנה הוא גם השתתף במשחקי נבחרתו בטורניר קופה אמריקה 2007 וכבש שער נגד אורוגוואי במשחק על המקום השלישי.
ב-12 ביוני 2011, גוארדאדו כבש שני שערים בניצחון 1–4 על קוסטה ריקה בגביע הזהב 2011. ב-5 במרץ 2014 הוא ערך את הופעתו ה-100 בנבחרת מקסיקו במשחק ידידות נגד ניגריה.
הקשר הטוב ביותר בליגה הספרדית השנייה (1): 2011-12
אנדרס דה אורדאנטה (בספרדית: Andrés de Urdaneta; ׁ30 בנובמבר 1498 – 3 ביוני 1568) היה נווט, מגלה ארצות ואח במסדר האוגוסטינים.
בשל יחסו האוהד כלפי ילידי איי הפיליפינים נחשב דה אורדאנטה כ"מגינם של האינדיאנים" והוא שימש גם כאיש הכמורה הבכיר הראשון של האי סבו.
דה אורדאנטה נולד בעיירה אורדיסיה (Ordizia) שבחבל הבסקים, ספרד להורים בני המעמד הבינוני.
אביו שימש כראש העיר של אורדיסיה ולמשפחתה של אמו היו קשרים בתעשיית עיבוד המתכות המקומית.
אין פרטים רבים לגבי החינוך שקיבל, אם כי ניתן להניח על סמך פעולותיו העתידיות שהצטיין בכתיבה ובמתמטיקה.
כאשר הפליג דה אורדאנטה לראשונה בגיל 17 נחשב לבעל כתב יד משובח, כושר אבחנה וזיכרון מעולים, שבאו לידי ביטוי במהלך מסעותיו.
דה אורדאנטה השתתף במשלחת לואאיסה והפליג בספינה בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו ללא תפקיד או אחריות מוגדרים.
ב-5 באפריל 1529 נחתם בסרגוסה הסכם שלום בין ספרד לפורטוגל שבדומה לחוזה טורדסיאס קבע מחדש את אזורי השליטה בין שתי האימפריות, ולפיו נותר אזור איי התבלינים בחזקת פורטוגל.
הספרדים החלו לעזוב בפברואר 1534 ולאחר ששהה באיים ובסביבותיהם במשך כשמונה וחצי שנים במהלכם רכש ניסיון במסחר, בימאות, בזרמים וברוחות, חזר גם דה אורדאנטה לאירופה בארמדה הפורטוגזית של הודו ותחת משמר.
מסעו של דה אורדאנטה סביב העולם נמשך מעט פחות מ-11 שנים.
בליסבון החרימו הפורטוגזים את מפותיו ורישומיו.
דה אורדאנטה נמלט לאחר מכן לספרד, שם הצליח לשחזר את מרבית כתביו ולהציגם בפני חצר המלך קרלוס הראשון.
בקבלת הפנים של המלך לא זכה להתייחסות מיוחדת, ומותש ממסעותיו היגר לגואטמלה שבספרד החדשה ומשם עבר לנואבה גליסיה (אזור מערב מקסיקו) יחד עם פדרו דה אלוואראדו וקיבל תפקיד מנהלתי.
ב-1542 דחה הצעה להצטרף כמפקד למשלחת בראשות רוי לופס דה וייאלובוס ועשר שנים מאוחר יותר עזב את תפקידו והפך לאח במסדר האוגוסטינים.
המסע לפיליפינים וגילוי נתיב החזרה
עם מותו של המשנה למלך, דון לואיס דה ולאסקו ב-1564, עבר ניהולה הזמני של מלכות המשנה של ספרד החדשה לידי מועצת האאודיינסיה (Audiencia), אשר אחת ממטרותיה הראשונות היו לגבש משלחת שתכבוש ותיישב את הפיליפינים, זאת על פי הוראת פליפה השני, מלך ספרד.
לפני מותו, תכנן המשנה למלך למנות את דה אורדאנטה למפקד המשלחת, היות שנחשב לנווט מעולה המתמחה באזור איי הודו המזרחית.
המלך פליפה כתב לדה אורדאנטה והאיץ בו לקבל את הפיקוד, והאחרון ניאות להצטרף למשלחת אך סירב לעמוד בראשה והאדלאנטאדו (Adelantado), דון מיגל לופס דה לגאספי מונה כמפקד.
דה אורדאנטה הסכים להצטרף ולשמש כנווט מייעץ.
המשלחת, המורכבת מהגליאונים סן פאבלו וסן פדרו וספינות העזר סן חואן וסן לוקאס, הפליגה ב-21 בנובמבר 1564 ונשאה עמה 380 איש, 200 מהם חיילים.
יעדה של המשלחת נשמר בסוד, כדי להטעות את הפורטוגזים, ולכאורה הייתה מטרת ההפלגה הקמת מושבה בגינאה החדשה של ימינו ויצירת קשרים עם סין.
מתכנני המשלחת שמו דגש על מציאת נתיב חזרה למקסיקו מהר ככל הניתן, כאשר דה אורדאנטה ייצא על הספינה הראשונה.
בנוסף, הוחלט כי מכתבים יישלחו למלך ספרד רק לאחר שתקבל האאודיינסיה דיווח מלא על המסע בחזרה שנתיבו יישמר סודי ואמצעי זהירות יינקטו כדי למנוע דליפות מידע.
ב-30 בנובמבר אבד הקשר עם הסן לוקאס, ספינת העזר אשר נועדה לסיור קרוב לחופי האיים בשל השוקע הנמוך שלה.
בין ה-9 ל-12 בינואר 1565 התגלו בסביבות קו הרוחב 10 צפון חמישה איים קטנים, חלק מאיי מרשל.
ב-17 בחודש זה סברו הנווטים האחרים שהמשלחת חצתה כברת דרך שנתיבה יביא אותם אל האי מינדנאו ואל הרוחות הנושבות ממנו כפי שקרה למשלחתו של וייאלובוס.
דה אורדאנטה חלק על דעתם ולאחר התייעצות הוסכם לעלות לסביבות קו הרוחב 13 צפון.
חמישה ימים לאחר מכן התברר כי דה אורדאנטה העריך טוב יותר את המרחק שעברה המשלחת, כאשר הגיעו לחופי האי גואם.
דה לגאספי הכריז על בעלות ספרד על איי מריאנה, צעד שחזר על עצמו במספר מקרים נוספים כאשר הגיעה המשלחת לאיי הפיליפינים מ-13 בפברואר ואילך.
פעולות סיור הביאו את הספרדים למסקנה שהאי סבו ראוי להקמת המושבה הראשונה וב-27 באפריל עגן הצי במקום.
ניסיונות למשא ומתן עם המנהיגות הילידית המקומית בסבו נכשלו ורק הפגזה קצרה מצד ספינות הצי אפשרה את נחיתת הספרדים.
ב-8 במאי הניח דה לגאספי את אבן הפינה לעיירה סן מיגל (שהפכה מאוחר יותר לעיר סבו סיטי) והכריז בעלות על המקום בשם ספרד, אשר נמשכה 333 שנים.
עם נחיתת הספרדים באי סבו, ייסד דה אורדאנטה את הכנסייה הראשונה בפיליפינים, אשר הוקדשה לוויטאלה ממילאנו, ואת בזיליקת דל סנטו ניניו ושירת כאיש הכמורה הבכיר הראשון של האי.
שלושה שבועות לאחר הקמתה של סן מיגל החליט דה לגאספי לשלוח את דה אורדאנטה בחזרה במטרה למצוא נתיב מזרחה למקסיקו ולהשיג עזרה עבור המושבה החדשה בפיליפינים.
דה אורדאנטה עזב את סן מיגל על גבי הסן פדרו, הספינה המהירה ביותר, ב-1 ביוני 1565 והפליג צפונה עד לסביבות קו הרוחב 38 כדי למצוא רוחות מתאימות שייקחו אותו מזרחה.
ארבעה-עשר אנשי צוות מתו במהלך המסע, ועם הגעתם לנמל, נותרו רק דה אורדאנטה ופליפה דה סלסדו (Felipe de Salcedo), אחיינו של דה לגאספי שמונה כמפקד הספינה, כשירים כדי להטיל את העוגנים.
עם הגיעו לאקפולקו נודע לדה אורדאנטה כי הסן לוקאס בפיקודו של אלונסו דה ארייאנו, עמה אבד הקשר במהלך המסע מערבה, הגיעה למעשה לפניו ועגנה בנמל בארה דה נבידאד ב-9 באוגוסט של אותה שנה.
הרישום ותיעוד המסע שביצע דה ארייאנו לא היה מדויק או מקצועי לעומת התיעוד של דה אורדאנטה, והנתיב שהתווה האחרון הפך למפורסם והבטוח לשימוש.
לאחר הופעתו בפני האאודיינסיה, הפליג דה אורדאנטה ממקסיקו לספרד שם הופיע בפני פליפה השני והעלה את רשמיו מהמסע על הכתב ב-8 באוקטובר 1566. הוא שב לאחר מכן למקסיקו במטרה להמשיך משם לפיליפינים, אך שוכנע להישאר על ידי חבריו.
דה אורדאנטה תיעד את מסעותיו בשני מסמכים: הראשון, המתאר את רשמיו ממשלחת לואאיסה, פורסם.
כתב היד של המסמך השני, המתאר את המסע בחזרה מהפיליפינים למקסיקו, שמור בארכיון איי הודו.
דה אורדאנטה נהנה מרמה גבוהה ביותר של דו לשוניות והיה מסוגל לחשוב בבסקית בעודו כותב בספרדית.
כתביו בשפה הספרדית מאופיינים בהשפעת שפות רומאניות ממדינות שכנות ובשאילת ביטויים ותחבירים מהשפה הבסקית.
במשך שארית המאה ה-16 ובמהלך כל המאה ה-17 הפליגו ספינות ספרדיות (ובמיוחד ספינות הגליאון של מנילה) בנתיב אותו התווה דה אורדאנטה.
אנדרס דה אורדאנטה נפטר במנזר אוגוסטיני במקסיקו סיטי ב-3 ביוני 1568.
אַנְדְרֶס מוּסְטוֹנֶן (באסטונית: Andres Mustonen; נולד ב-1 בספטמבר 1953) הוא כנר ומנצח אסטוני שעבר להתגורר חלקית בתל אביב, בעקבות רעייתו, מאלה טאלבט מוסטונן, שכיהנה מ-2012 עד 2016 כשגרירת אסטוניה בישראל.
הוא סיים את בית הספר הגבוה למוזיקה בטאלין בשנת 1972 וחמש שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טאלין.
הוא השתלם במוזיקה ובכינור באוסטריה ובהולנד ועשה לו שם של מומחה למוזיקה הן באסטוניה והן מחוצה לה.
במהלך הקריירה שלו כמנצח הופיע מוסטונן עם תזמורות רבות, בהן הסינפונייטה הקאמרית של ריגה, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
מוסטונן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועבד בשיתוף פעולה עם תזמורות פילהרמוניות בליטא ולטביה.
באסטוניה ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של אסטוניה ועל התזמורת הקאמרית של טאלין.
מחוץ לברית המועצות הופיע עם תזמורת רדיו פינלנד ועם מקהלות רבות בגרמניה, שוודיה והולנד.
מוסטונן עשה לו שם בניצוח על יצירות מאת באך, מוצרט, ברוקנר, מנואל קרדוסו, שוסטקוביץ', טלמן, שיץ, סופיה גוביידולינה ואחרים.
סקרנותו של מוסטונן עוררה אותו לחיפוש מקורות השראה למוזיקה חדישה במוזיקה ליטורגית עתיקה, כך שבשנת 1972 הוא ייסד את הורטוס מוזיקוס (הגן המוזיקלי), שהוא ההרכב הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה הפעיל באירופה, ומאז הקמתו הוא מכהן בו כמנהל מוזיקלי, כסולן וכמנצח.
ייסד גם את התזמורת האקדמית של הורטוס מוזיקוס, שהוציאה הקלטות רבות לחברות הקלטה שונות.
מאז 2011 מרבה מוסטונן להופיע בישראל, בין השאר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית ירושלים.
אנדרס הלסברג (בדנית: Anders Hejlsberg, נולד ב-2 בדצמבר 1960) הוא מהנדס תוכנה דני בולט אשר תכנן מספר שפות תוכנה וכלי פיתוח מצליחים.
הוא המחבר המקורי של טורבו פסקל והארכיטקט הראשי של דלפי.
עובד בחברת מיקרוסופט כארכיטקט מוביל של שפת #C והמפתח המרכזי של TypeScript.
הוא קיבל את פרס "Dr.
אנדרס לונדין (בשוודית: Anders Lundin; נולד ב-1958) הוא מנחה טלוויזיה וקומיקאי שוודי, ממוצא יהודי, נכד לניצול השואה, ששרד את מחנה הריכוז הנאצי בטרזיינשטאדט
לונדין נולד בסטוקהולם, הוא עבד כמורה להיסטוריה וגאוגרפיה לפני שהחל ללמוד באקדמיה לדרמה.
ב-1987 הופיע לראשונה בסרט בקולנוע ולאחר מכן הנחה תוכנית לילדים בטלוויזיה.
ב-1997 החל להנחות את תוכנית המציאות Expedition: Robinson שעליה מבוססת התוכנית הישרדות.
ב-1999 הנחה את תחרות המלודיפסטיבלן ובשנה לאחר מכן הנחה את תחרות האירוויזיון שנערכה בשוודיה.
מ-2004 ועד 2010 הגיש את תוכנית המוזיקה "Allsång på Skansen".
אנדרס גומס (בספרדית: Andrés Gómez; נולד ב-27 באוקטובר 1960) הוא טניסאי עבר אקוודורי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-80. הוא זכה פעמיים בתואר גראנד סלאם לזוגות ופעם אחת ביחידים.
בסך הכל זכה ב-54 תארים, מהם 21 תוארי יחידים והיתר בזוגות.
אנדרס גומס התאמן אצל מאמנים אמריקאים ובשנת 1978 הוזמן לנבחרת גביע דייוויס של אקוודור.
בשנת 1979 הוא שקל לעזוב את תחרויות הטניס לטובת לימודי ביולוגיה, אך בסוף החליט לעבור לטניס מקצועי.
עד מהרה הוא הפך לטניסאי בולט, במיוחד בתחום הזוגות.
לגמר תחרות יחידים הוא הגיע בשנת 1990 וזכה תוך ניצחון על אנדרה אגסי הצעיר בארבע מערכות.
גמרים של תחרויות גראנד סלאם לזוגות
תוצאה שנה טורניר יריב בגמר תוצאהזכייה||1986||אליפות ארצות הברית הפתוחה || סלובודן ז'יבוינוביץ'|| יואכים ניסטרום מאטס וילאנדר||4–6, 6–3, 6–3, 4–6, 6–3
|bgcolor=98FB98|זכייה1988אליפות צרפת הפתוחה אמיליו סאנצ'ס ג'ון פיצג'רלד אנדרס יאריד6–3, 6–7, 6–4, 6–3
אנדרס מנואל לופס אוברדור (בספרדית: Andrés Manuel López Obrador, נודע גם בכינוי AMLO; נולד ב-13 בנובמבר 1953) הוא מדינאי מקסיקני.
כיהן כנשיא מקסיקו בשנים 2018–2024. אוברדור עומד בראש מפלגת השמאל מורנה , וכיהן כראש עיריית מקסיקו סיטי בשנים 2000–2005.
אוברדור נולד בכפר טפיטיטאן (Tepetitán) שבמועצה האזורית מקוספאנה במדינת טבסקו שבמקסיקו.
את דרכו הפוליטית החל ב-1976 כתומך בקמפיין של המשורר קרלוס פייסר בהתמודדותו לנציג מדינת טבסקו בסנאט של מקסיקו.
ב-1977 מונה לראש המכון העממי של טבסקו ופעל למען זכויות בני המאיה במדינה.
ב-1984 עבר למקסיקו סיטי ועבד בסוכנות ממשלתית.
ב-1988 הצטרף למפלגת המהפכה הדמוקרטית וב-1994 היה מועמד מטעמה לתפקיד מושל טבסקו אך לא נבחר.
בשנים 1996–1999 עמד בראש המפלגה שבתקופתו הייתה לשנייה בגודלה בבית הנבחרים של מקסיקו ומועמדיה זכו בבחירות לתפקידי מושל מדינת סקטקס, מושל מדינת טלקסקלה ומושל מדינת באחה קליפורניה.
ב-2000 נבחר לראש המחוז הפדרלי וראש עיריית מקסיקו סיטי ונכנס לתפקידו בדצמבר באותה שנה.
הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2005.
בבחירות הכלליות ב-2006 עמד בראש מפלגת המהפכה הדמוקרטית והפסיד לראש מפלגת הפעולה הלאומית פליפה קלדרון בפער זעום של פחות מ-1%.
אוברדור ערער על תוצאות הבחירות בטענה לזיופים ואי סדרים, אך אלו אושרו בבית המשפט וקלדרון הושבע לנשיא מקסיקו.
אוברדור סירב לקבל את התוצאות, תומכיו ניסו למנוע באלימות את השבעת קלדרון והכריזו על אוברדור כנשיא הלגיטימי, והוא הקים ממשלת צללים בראשותו.
בבחירות ב-2012 התמודד בשנית לנשיאות והפסיד לאנריקה פניה נייטו לאחר שזכה ב-31.59% מהקולות לעומת 38.21% לפניה נייטו.
גם הפעם סירב אוברדור להכיר בתוצאות וטען כי נפלו אי סדרים בהליך ההצבעה.
בבחירות לנשיאות ב-2018 עמד אוברדור בראש קואליציית מפלגות השמאל.
הוא זכה בסיבוב הראשון בכ-53% מקולות המצביעים ונכנס לתפקידו בתחילת דצמבר 2018. במהלך נשיאותו פירק את המשטרה הפדרלית והקים תחתיה את המשמר הלאומי במטרה להילחם בפשיעה.
בשנת 2022 בוצע ביוזמתו משאל עם בו האזרחים נשאלו אם יש להם אמון בו והם נותנים לו מנדט להמשיך בתפקיד עד תום כהונתו, ב-2024. הוא זכה ביותר מ-90% מהקולות והצביעו 18.2-17%, פחות מהרף אשר היה מחייב חוקית את הנשיא.
אנדרס וומברגר (בספרדית: Andrés Vombergar; נולד ב-20 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן ארגנטינאי-סלובני שמשחק כחלוץ עבור סן לורנסו.
הוא נולד בויז'ה לוסוריאגה שבארגנטינה ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת ריבר פלייט.
לאחר תחילת הקריירה שלו בארגנטינה עם קבוצת איטוסיינגו שבבואנוס איירס, בשנת 2014. וומברגר עבר לפניקס בתחילת 2015, שם הוא שיחק במשך שתי עונות.
בשנת 2016, הוא הושאל למועדון לוס אנדס.
ב-28 ביולי 2017, חתם על חוזה עם המועדון הסלובני אולימפיה לובליאנה.
בחודש פברואר 2019, חתם וומברגר על חוזה לשלוש וחצי שנים עם המועדון הרוסי אופה מבשקיריה.
אנדרס בוניפסיו היה מנהיג מהפכני פיליפיני ונשיא הרפובליקה הטאגאלוגית.
הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי המהפכה הפיליפינית".
הוא היה אחד המייסדים ולאחר מכן המנהיג העליון של תנועת "Katipunan", תנועה שדרשה עצמאות של הפיליפינים משלטון קולוניאלי ספרדי וחוללה את המהפכה הפיליפינית.
אמו של בוניפסיו, קטלינה דה קסטרו, היא מסטיזה ספרדית.
אביו, סנטיאגו בוניפסיו, היה ראש עיריית טננטה של טונדו.
הוא למד בבית הספר פרטי לטינית ומתמטיקה.
עם זאת, החינוך הרגיל שלו היה קצר כי נשר ממערכת החינוך, כשהיה כבן 14 כדי לתמוך באחיו לאחר ששני הוריהם מתו ממחלות.
בוניפסיו היה מבורך בידיים טובות עם חוש לאמנות חזותית, והכין עבודות יד ומכר אותן כמקור פרנסה.
הוא גם הכין כרזות לחברות עסקיות.
למעשה הקים עסק משפחתי משגשג שלו ושל אחיו, והם התקשרו עם חברות פרטיות וממשלתיות והיו להם תנאי תנאי מחיה נאותים.
בשנות העשרה המאוחרות שלו, הוא עבד כסוכן עבור חברת המסחר הבריטית פלמינג, שם הוא הפך לסוכן של זפת, קש וסחורות אחרות.
מאוחר יותר עבר לחברת פרסל אנד קומפני, חברת סחר גרמנית, שם עבד כאחראי על מלאי המחסן.
הוא היה גם שחקן תיאטרון ולעיתים קרובות מילא את תפקיד ברנרדו קרפיו, דמות בדיונית בפולקלור של טגאלוג.
בוניפסיו העשיר את האינטליגנציה הטבעית שלו בחינוך עצמי.
הוא קרא ספרים על המהפכה הצרפתית, ביוגרפיות של נשיאי ארצות הברית, ספרים על אירועים עכשוויים בפיליפינים וגם רומנים כמו "עלובי החיים" של ויקטור הוגו, מלבד טאגאלוג וספרדית, הוא דיבר אנגלית, שאותה למד בעת שעבד בחברת ג'יי.אם פלמינג ושות'
אנדרס בוניפסיו היה נשוי פעמיים: תחילה למוניקה פאלומאר.
מוניקה מתה מצרעת ולא היו להם ילדים משותפים.
ב-1882 כאלמן בן 29, פגש את גרגוריה דה-ז'סוס בת ה-18, באמצעות בן דודו.
גרגוריה, המכונה גם אוריאנג, הייתה בתו של אזרח מכובד ובעל קרקעות מקאלוקאן.
ההורים של גרגוריה לא הסכימו בהתחלה ליחסים ביניהם, כי אנדרס היה שייך ל"בונים החופשיים" שנחשבו אז אויבי הכנסייה הקתולית.
הוריה בסופו של דבר נכנעו והם נישאו בטקס קתולי במרץ 1893 או 1894.
נולד להם בן בתחילת 1896, אך הוא נפטר מאבעבועות שחורות בינקות.
ב-1882 היה בוניפסיו אחד החברים המייסדים של "לה ליגה פיליפינה", ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים.
עם זאת, לה ליגה התפרקה לאחר מפגש אחד כי אחד האנשים המרכזיים בארגון ריזאל נעצר.
בוניפסיו, ואנשים אחרים החיו את "לה ליגה" בהיעדרו של ריזאל, ובוניפסיו היה פעיל בארגון תאים מקומיים במנילה, והפך לדובר הראשי של הארגון.
ב-7 ביולי 1892, יום לאחר פרסום הגירוש של ריזאל, הקימו את הקטיפונאן - ארגון מחתרת שדרש עצמאות מספרד באמצעות מרידה מזוינת.
הארגון הושפע מהבונים החופשיים באמצעות חיקוי טקסים וצורת הארגון של המחתרת.
בתוך המחתרת בוניפסיו השתמש בשם בדוי.
מסמכים שנמצאו מציינים כי קטיפונאן הייתה קיימת כבר בינואר 1892.
במשך זמן מה, בונפסיו עבד עם שני הארגונים במקביל - קטיפונאן ולה ליגה.
בסופו של דבר חל פיצול ברור בדרכם - לאחר שהתייאשו מדרך השלום של לה ליגה, והתמקדו בארגון הקטיפונאן.
חברים שמרנים יותר, רובם עשירים, שעדיין האמינו ברפורמות בדרכי שלום, הקימו ארגון נפרד, שהתחייב להמשיך ולתמוך ברפורמיסטים בספרד.
רוב חברי הארגון, הנקראים קטיפונרוס, הגיעו מהמעמדות הנמוכים והמעמד הבינוני, ורבים מהמנהיגים המקומיים היו דמויות בולטות בעיריות.
בהתחלה התקבלו לארגון רק גברים, אבל מאוחר יותר איפשרו לנשים להצטרף אליהם ואשתו של בוניפסיו שימשה כדוגמה לנשים.
מלכתחילה, בוניפסיו היה אחד הקצינים הראשיים של קטיפונאן, אם כי הוא לא הפך למנהיג עליון או הנשיא עד 1895. הוא היה השלישי בהיררכיה של הארגון.
לפני כן הוא שימש כמבקר הארגון וכאיש הכספים.
לארגון היו חוקים משלו, מבנה ביורוקרטי ומנהיגות נבחרת.
בכל מחוז המועצה העליונה של קטיפונאן תיאמה פעולותיה עם מועצת המחוז וכך גם במועצות המקומיות.
בתוך הארגון בוניפסיו פיתח ידידות חזקה עם אמיליו חסינטו, ששימש כיועצו ואיש סודו, וכן היה חבר המועצה העליונה.
בוניפסיו אימץ את רעיונותיו של חסינטו כתורה הרשמית של הארגון.
בוניפסיו כתב כמה מאמרים בשם הבדוי Agapito Bagumbayan.
הארגון התרחב וגדל גם לאיים אחרים - מתוך פחות מ-300 חברים בינואר 1896, היו בו 30,000 עד 40,000 באוגוסט באותה שנה.
הגידול המהיר בפעילות הקטיפונאן עורר את חשדם של השלטונות הספרדים.
בתחילת 1896, המודיעין הספרדי היה מודע לקיומו של הארגון המחתרתי, והחשודים היו תחת מעקב וחלקם נעצר.
ב־3 במאי ערך בוניפסיו אספה כללית של ראשי קטיפונאן בפסיג, שם התלבטו מתי להתחיל במהפכה.
בעוד כמה אישים, ובמיוחד בוניפסיו, האמינו כי מהפכה היא בלתי נמנעת, אחרים, במיוחד סנטיאגו אלווארז ואמיליו אגינלדו, שניהם מקוויט, הביעו הסתייגות - חילוקי הדעות בנוגע למרד המתוכנן היו בשל היעדר נשק חם.
הקונצנזוס היה להתייעץ עם חוזה ריזאל לפני התחלת פעולה מזוינת.
התברר שריזאל התנגד למהפכה, מתוך אמונה שעדיין מוקדם מדי.
הוא המליץ על הכנה נוספת, אך הציע, שאם אכן תתרחש המהפכה, עליהם לקבל את הנהגתו של אנטוניו לונה, שנחשב למנהיג צבאי מבריק.
השלטונות הספרדים חשפו את קיומו של הקטיפונאן ב-19 באוגוסט 1896. מאות חשודים פיליפינים, חלקם חפים מפשע, נעצרו ונאסרו על בגידה.
חוסה ריזאל היה אז בדרכו לקובה כדי לשמש כרופא בצבא הקולוניאלי הספרדי בתמורה לשחרורו מדפיטן.
שנחשף הארגון ניסה בוניפסיו לשכנע את ריזאל, שהיה על ספינה במפרץ מנילה, לברוח ולהצטרף למרד.
ריזאל דחה את הצעת ההצלה שלהם.
ריזאל עצמו נעצר על ידי הספרדים לאחר מכן, נשפט והוצא להורג.
בוניפסיו אסף אלפי חברי הארגון בקלוקאן, שם החליטו להתחיל את ההתקוממות.
המועצה העליונה של קטיפונאן הכריזה על מהפכה ארצית חמושה נגד ספרד וקראה להתקפה מתואמת בו זמנית על הבירה מנילה ב-29 באוגוסט.
בוניפסיו מינה מפקדים כדי להוביל את כוחות המורדים למנילה.
מועצות קטיפונאניות אחרות הודיעו גם הן על תוכניותיהן.
לפני פרוץ מעשי האיבה, ארגן בוניפסיו מחדש את הקטיפונאן כממשלה מהפכנית פתוחה דה פקטו, והם קראו למדינה "רפובליקה טאגלוג".
הוא היה הנשיא והמפקד העליון של צבא המורדים.
ב-28 באוגוסט פרסם בוניפסיו ההצהרה כללית על גיוס המונים למהפיכה הפיליפינית.
ב-30 באוגוסט 1896, בוניפסיו הוביל אישית התקפה על סן חואן דל מונטה כדי ללכוד את מחסן התחמושת של העיר ותחנת שאיבת מים (אשר סיפקה למנילה).
כוחות המגן הספרדים נלחמו במאבק עיקש, עיכבו את כוחות המורדים, עד שהגיעו התגבורות.
כוחותיו של בוניפסיו נסוגו עם נפגעים רבים.
בוניפסיו וחבריו התארגנו מחדש ליד מאריקינה, סן מאטאו ומונטלבן.
וכן התרחשו קרבות נוספים במקומות אחרים.
ההשקפה המקובלת טענה שהמתקפה הכללית המתוכננת של קטיפונאן על מנילה בוטלה לטובת ההתקפה של בוניפסיו על סן חואן דל מונטה, שהציתה מרד כללי באזור.
[39] עם זאת, מחקרים מאוחרים מראים כי הקרב על סן חואן דל מונטה של בוניפסיו היה רק חלק מקרב גדול יותר - "קרב על מנילה".
למרות התהפוכות בשדה הקרב, בוניפסיו לא הובס לחלוטין והוא עדיין נחשב איום על הספרדים.
יתר על כן, המרד התפשט למחוזות הסמוכים עד סוף אוגוסט.
בדצמבר 1896 הכירה ממשלת ספרד בשלושה מרכזים עיקריים של מרד: קוויט (בפיקוד מריאנו אלווארז, אמיליו אגינלדו ואחרים), בבולקאן (בפיקוד מריאנו ליאנרה) ומורונג (בפיקוד בוניפסיו).
המרד היה מוצלח ביותר בקוויט, אשר נכבשה על ידי המורדים בספטמבר-אוקטובר 1896.
בעוד שמנילה נחשבת באופן מסורתי ל"מראה של המהפכה הפיליפינית", קוויט והעיריות הסובבות אותה נשאו את עיקר עול המערכה הצבאית הספרדית.
המורדים באזור היו מעורבים בדרך כלל בלוחמת גרילה של פגע וברח נגד עמדות ספרדיות באזור מורונג, בוניפסיו שימש כטקטיקן של לוחמי הגרילה והוציא פקודות לאזורים אחרים בנוסף לגזרה שלו, אם כי המוניטין שלו נפגע כאשר הפסיד בקרבות שניהל בעצמו.
ב-7 בנובמבר 1896 הוביל בוניפסיו התקפה על סן מאטאו, מאריקינה ומונטלבן.
הספרדים אולצו לסגת, והותירו את השטחים האלה למורדים, למעט מקום אחד בסן מאטאו, שבו התבצרו חיילים ספרדים.
בעוד כוחותיו של בוניפסיו הטילו מצור על המקום, כוחות מורדים אחרים הקימו קווי הגנה לאורך הנהר נגנקה הסמוך, מפני תגבורות ספרדיות שהגיעו מכיוון מאריקינה.
לאחר שלושה ימים התבצעו התקפות-הנגד הספרדיות דרך קווי ההגנה שעל נהר נאנגקה.
הכוחות הספרדים כבשו מחדש את עמדות המורדים והפתיעו את בוניפסיו בסן מטאו, שהורה על נסיגה כללית לבלרה.
המורדים הפכו לנרדפים, ובונפסיו כמעט נהרג מכדור בצווארו.
לאחר התבוסה הקשה של בוניפסיו במנילה, הוא חיפש מקלט בקוויט, שם ניצחו המהפכנים.
היו שם שני פלגים של הארגון במחוז קוויט, שהפכו ליריבים: ה"מגדלו", בראשותו של דודו של אמיליו אגינלדו, באלדומרו אגינלדו, ופלג ה"מגדיוונג", בראשותו של מריאנו אלוארז, דוד של אשתו של בוניפסיו.
מנהיגי שני הפלגים באו מהמעמד העליון, בניגוד לבוניפסיו, שבא מן המעמד הבינוני הנמוך.
לאחר ההצלחות הראשונות, הוציא אמיליו אגינלדו מנשר בשם מועצת השלטון של פלג המגדלו, שהכריזה על ממשלה זמנית ומהפכנית - למרות קיומה של ממשלת הקטיפונאן.
אמיליו אגינלדו זכה במיוחד לתהילה על ניצחונות במחוז.
פלג המגדלו ופלג המגדיוונג התעמתו על סמכות ועל סמכות שיפוטית ולא סייעו זה לזה בקרב.
בוניפסיו, כמנהיג הכללי המוכר של המהפכה, הוזמן על ידי מנהיגי קוויט לנסות לאחד בין הפלגים.
בדצמבר 1896 הוא נסע לקוויט בליווי אשתו, אחיו פרוקופיו וקריאקו, וכמה חיילים, ביניהם אמיליו ג'סינטו, מזכירו של בוניפסיו ויד ימינו.
בקוויט, גדל החיכוך בין בוניפסיו לבין מנהיגי המגדלו.
אפולינריו מאביני, ששימש מאוחר יותר כיועץ של אמיליו אגינלדו, כתב כי בשלב זה מנהיגי המגדלדו "כבר לא כיבדו את סמכותו ואת צוויו של בונפסיו".
הם ראו את התנהגותו השחצנית "כמלך", ואת קרבתו לפלג השני המגדיווג.
לאגינלדו היו חילוקי דעות עם בוניפסיו בעניינים אסטרטגיים והאשים אותו בכיבוש העיר סילנג.
הספרדים, כתבו לאגינלדו על האפשרות של משא ומתן לשלום.
כאשר גילה בוניפסיו את התכתובת הזאת, הוא ומועצת מאגדיוונג דחו את שיחות השלום המוצעות האלה.
בוניפסיו כעס על כך שהספרדים ראו באגינלדו את "מפקד המרד" במקומו.
עם זאת, אגינלדו המשיך לארגן משא ומתן שבפועל לא התקיים.
בוניפסיו האמין שאגינלדו מוכן להיכנע לספרדים.
על בוניפסיו נפוצו שמועות שונות: שהוא גנב כספים של הקטיפונאן; שאחותו הייתה פילגשו של כומר, והוא היה פרובוקטור ששילם לנזירים כדי שיגרמו לתסיסה.
כמו כן הופצו מכתבים אנונימיים שאמרו לאנשי קוויט לא להלל את בוניפסיו משום שהוא היה אתאיסט, ולא משכיל.
על פי מכתבים אלה, בוניפסיו לא היה ראוי לתואר סופרימו כי רק אלוהים היה בתואר "העליון".
טענה אחרונה זו נעשתה על אף העובדה כי סופרימו נועד לשמש כתואר עם התפקיד נשיא המדינה, כדי להבדיל בין נשיא המועצה העליונה של קטיפונאן לבין נשיאי הפלגים השונים כמו המגדלו והמגדיוונג.
בוניפסיו חשד כי השמועות מקורן במנהיג "מגדלדו", דניאל טירונה, והוא התעמת עמו.
ב-31 בדצמבר קיימו בוניפסיו וראשי ה"מגדלו" וה"מגדיוונג" מפגש באימוס, לכאורה כדי לקבוע את השליטה על קוויט על מנת לשים קץ ליריבות בין שני הפלגים.
השאלה האם הקטיפונאן צריך להיות מוחלף על ידי ממשלה מהפכנית הועלה על ידי המגדלו, והנושא האפיל על סוגיית היריבות.
המגדלו טען כי הקטיפונאן, כארגון סודי, היה צריך להפסיק להתקיים לאחר שהמהפכה החלה.
הם גם טענו כי השליטה בקוויט לא צריכה להיות מחולקת.
בוניפסיו והמגדיוונג טענו כי הקטיפונאן שימשה כממשלתם המהפכנית, שכן הייתה לה חוקה משלה, נהלים וממשלות פרובינציאליות ועיריות.
עם ארגון מחדש, בוניפסיו קיבל יד חופשית למנות ועדה להקמת הממשלה החדשה.
הוא הטיל על אמיליו אגינלדו לתעד את הפרוטוקולים של הפגישה אך אלה מעולם לא נעשו.
בוניפסיו, אף על פי שהיה מודע לחלוטין למתקפה הספרדית בפרז דסמריאנה, לא הציע שום עזרה לפלג מגדלו.
ב־22 במרץ 1897 קיימו המנהיגים המהפכניים מפגש חשוב במעוז של הנזירים בטיחרוס כדי לחדש את הדיונים על המתח המתגבר בין המגדלו למגדיוונג.
וגם ליישב אחת ולתמיד את נושא הממשל בתוך קטיפונאן באמצעות בחירות.
וכן לדון בעניין האם על הנהגת "קטיפונאן" להקים מדינה מלוכנית או רפובליקה.
בוניפסיו הגן על כך שיש לשמור עליה כעל רפובליקה.
לדבריו, כל חבריה ישרתו לפי עקרונות החירות, השוויון והאחווה, שעליהם הוקמה הרפובליקה.
למרות החששות של בוניפסיו על היעדר נציגים ממחוזות אחרים, הוא היה חייב להמשיך בבחירות.
לפני הבחירות, הוא ביקש שהתוצאות תכובדנה על ידי כולם.
פלג המגדלו הצביע בעד אמיליו אגינלדו למרות העדרו, כי היה מעורב בקרב פרז דסמריאס המתמשך.
הממשלה המהפכנית, הידועה כיום בשם הרפובליקה של ביאק- בטו נאן, הגדירה עצמה כרפובליקה הפיליפינית.
מצב זה נמשך יותר מחודש.
לאחר מכן הוקמה ממשלה מהפכנית נוספת, הידועה כיום כ"רפובליקה הפיליפינית הראשונה", עם אגינלדו כנשיא, נוסדה ב-23 בינואר 1899.
בוניפסיו קיבל את המקום השני בבחירה לנשיאות.
הוצע לו לקבל את תפקיד סגן הנשיא באופן אוטומטי, הוא דחה את ההצעה והבחירות נמשכו.
מריאנו טריאס מהמגדיוונג נבחר לסגן הנשיא.
בוניפסיו היה האחרון שנבחר, כשר הפנים.
מזועזע ונרגז מתוצאות הבחירות, לא קיבל בוניפסיו את התוצאות, והכריז כמי שכינס את הבחירות, וכמי שהוא יושב המועצה - הוא מבטל את הבחירות.
למרות זאת, ב־23 במרץ 1897, למחרת ועידת טיחרוס, הושבע אגינלדו את שבועת הנשיא בקפלה בהנהגתו של הכומר הקתולי קנון וילפרנקה, שהיה נתון לסמכותו של האפיפיור ברומא.
שומרים הוצבו מחוץ לכנסייה עם הוראות קפדניות שלא לתת להיכנס למורדים לא רצויים מסיעת מאגדיוונג, בעוד שהשבעת הממשלה התקיימה.
בינתיים, בוניפסיו נפגש עם תומכיו הנותרים וטען כי הבחירות היו הונאה והאשים אגינלדו בבגידה משום שניהל משא ומתן עם ספרד.
היו להם עדויות כי פתקי הצבעה הגיעו כבר מסומנים, והיו עוד שיטות זיוף נוספות בבחירות.
העימות בין שני האישים נמשך והתעצם וכל צד מגייס תומכים, וחותם הסכמים עם קבוצות ומנהיגים מקומיים.
באפריל 1897 הורה אגינלדו לעצור את בוניפסיו לאחר שקיבל מכתב ובו שנאמר בו כי בוניפסיו שרף כפר והורה על שריפת כנסייה, ושדד בהמות עבודה לאחר שאנשי העיירה סירבו לשמוע להוראותיו.
ב-25 באפריל, קבוצה של אנשיו של אגונילדו בראשות קולונל בונזון ומייג'ור חוסה פאו תפסו את בוניפסיו במחנה שלו.
בוניפסיו קיבל אותם בלבביות, אבל למחרת, תקפו את המחנה, בוניפסיו הופתע וסירב להיאבק נגד חיילים פילפינים, וציווה לאנשיו לנצור את האש.
בוניפסיו נורה בזרועו על ידי בונזון, ופאו דקר אותו בצוואר.
אחיו של אנדריס, סיריאקו, נורה למוות, בעוד אחיו השני רוקופיו הוכה, ואשתו גרגוריה נאנסה על ידי בונזון.
מהמחנה שלו באינדאנג נילקח בוניפסיו מורעב למחצה ופצוע לנאייק, שהפכה למפקדה של הנשיא אגינלדו.
בנאייק, בונאפסיו ואחיו פרוקופיו הועמדו לדין באשמת המרדה ובגידה נגד ממשלתו של אגינלדו וקנוניה לרצוח את הנשיא.
חבר המושבעים היה מורכב כולו מאנשיו של אגינלדו ואפילו סנגורו של בוניפסיו עצמו הכריז על אשמתו של מרשו.
בוניפסיו נמנע מלהתעמת עם עד המדינה באשמת הקנוניה לרצח בטענה כי האחרון נהרג בקרב.
עם זאת, לאחר המשפט העד נראה בחיים יחד עם התובעים.
האחים בוניפסיו נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש מוות.
אגינלדו שינה את גזר-הדין לגירוש ב־8 במאי 1897, אבל פיו דל פילאר ומריאנו נוריאל שכנעו אותו לחזור בו, כדי לשמור על אחדות.
האחים בוניפסיו הוצאו להורג ב-10 במאי 1897 בהרי מרגונדון.
אפולינריו מאביני כתב כי מותו של בוניפסיו גרם למורדים רבים ממנילה, שבאו לעזור ללוחמים בקוויט לפרוש משדה המלחמה.
באזורים אחרים, עמיתיו הקרובים של בוניפסיו, כמו אמיליו ג'סינטו ומאקריו סקאי, המשיכו את ארגון הקטיפונאן ולא הכירו מעולם בסמכותו של אגינלדו.
ההערכה ההיסטורית של בונאפסיו כוללת כמה נקודות במחלוקת.
מותו נתפס כהוצאה להורג מוצדקת עקב בגידה ורצח פוליטי.
לעומת זאת כמה היסטוריונים רואים בו את הנשיא הראשון של הפיליפינים במקום את אגינלדו.
כמה היסטוריונים גם סברו כי בונפסיו תפס את מקומו של חוסה ריזאל כגיבור הלאומי הפיליפיני.
תיאודורו אגונצ'ילו כתב כי ערעור הסמכות של בוניפסיו באגינלדו היווה סכנה למהפכה, שכן פיצול בכוחות המורדים היה מביא לתבוסה כמעט מוחלטת לאויב הספרדי המאוחד והמזוין .
לעומת זאת, רנטו קונסטנטינו טוען כי בוניפסיו לא היווה סכנה למהפכה בכלל כי הוא עדיין תכנן להילחם בספרד, אבל היה בהחלט איום על מנהיגי הקאוויטים שרצו לשלוט במהפכה, ולכן הוא חוסל.
קונסטנטינו התנגד לבוניפסיו משום שלא הייתה לו שום תוכנית לפשרה עם הספרדים, בניגוד לקבוצה של מנהיגי קוויט שרצו לעשות פשרה מה שהביא לחתימת הסכם ביאק-נא-באטו.
זהו הסכם בין הספרדים והמורדים, שהביא להפסקת רוב הקרבות והמרד, והגליית המנהיגים.
אגינלדו, שהוגלה להונג קונג, ובסופו של דבר היה בן ברית לא רשמי של ארצות הברית במלחמתה עם ספרד, וחזר להנהיג את המהפכה.
היסטוריונים דנו גם במניעים של ממשלת קוויט להחליף את בוניפסיו, והאם הייתה לה הזכות לעשות זאת.
מועצת מחוז מג'דלו, שסייעה בהקמת הממשלה הרפובליקנית בראשות אחד משלהם, הייתה רק אחת מאותן מועצות רבות שהתכנסו תחת ממשלת קטיפונאן הקיימת.
לכן, אגינלדו וסיעתו עשויים להחשב כמתנגדי הממשלה הקיימת, והפרת סמכותו של בוניפסיו שהיה ראש הממשלה המכהן.
סמכותו של אגינלדו לא הוכרה מיד על ידי כל המורדים.
אם בוניפסיו היה נמלט מקוויט, הייתה לו הזכות כמנהיג קטיפונאן להעמיד לדין את אגינלדו באשמת בגידה במקום המצב ההפוך.
קונסטנטינו ווילאנובה טוען כי המאבק בין שני המנהיגים קשור להבדלים המעמדיים: אגינלדו היה שייך למעמד העליון שביקש לצבור כוח פוליטי על חשבון כוחו של בונפסיו שנתמך על ידי המעמד הבינוני והנמוך.
ישנה טענה כי המאבק היה גם מאבק אתני-אזורי - בוניפסיו היה שייך לאזור אחר, ונתמך על ידי אזורים אחרים בפילפינים, ואילו מוקד הכוח של אגינלדו היה באזור קוויט, שם הוא תפס את בוניפסיו ואחיו.
ישנם תיאורים שונים על אופן ביצוע ההוצאות להורג של בוניפסיו.
מפקד יחידת ההוצאה להורג, אמר כי בוניפסיו נורה למוות, ונקבר בקבר שטחי שסומן על ידי ענפים.
גם לגבי דרך מותו ישנם חילוקי דעות, חלקן טוענות כי הוא ניסה לברוח ונורה, חלקן טוענות כי לאחר פציעתו הוא למעשה היה חלש לעמוד ומת מפצעיו.
אין הסכמה על דרך מותו, ומטילים ספק אם אמנם התגלו עצמותיו לאחר שנים.
כמה היסטוריונים כמו מילאגרוס גררו, עמנואל אנקרנסיון, רמון וילגאס ומייקל צ'ארלסטון צ'ואה, מעלים את הטענה של ההכרה בבוניפסיו כנשיא הראשון של הפיליפינים, במקום אגינלדו, שהוכר רשמית.
השקפה זו מבוססת על מעמדו כנשיא/סופרימו של הממשלה הקטיפונאנית בשנים 1896–1897. דעה זו גם מדגישה כי בונפסיו הקים ממשלה באמצעות ארגון הקטיפונאן לפני הממשלה שהוקמה בראשות אגינלדו שהוקמה בטיחורס.
חוסה ריזאל נחשב לגיבור הלאומי, גם בוניפסיו נחשב כמועמד ראוי לתואר על בסיס חלקו בבניית המהפכה הפיליפינית.
תיאודורו אגונצ'ילו מציין, כי הגיבור הלאומי הפיליפיני, בניגוד למדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור".
רנטו קונסטנטינו כותב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" שקודם כגיבור פיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקנית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
ארצות הברית קידמה את דמותו של ריזאל, כמייצג את הרעיון של מתינות, במקום דמויות רדיקליות יותר שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקאי.
באופן ספציפי, ריזאל נבחר על פני בוניפסיו אשר נתפס "רדיקלי מדי" בעיני האמריקאים.
מתקיים ויכוח בין ההיסטוריונים האם שני האישים האלה - ריזאל ובניפסיו ראויים לתואר גיבורים לאומיים.
הם דמויות מוכרות על ידי המוני הפיליפינים, וישנם ימים בשנה שבהם הם נזכרים, בהכרזה רשמית עליהם כגיבורי הפיליפינים - כל אחד מציין דרך שונה שהמהפיכה הייתה צריכה ללכת - בונפסיו דגל במרד גלוי, וריזאל דגל בהמתנה ובאיסוף כוח צבאי גדול יותר.
שניהם הוצאו להורג על דעותיהם הפוליטיות בהקשר לעתיד הפיליפינים.
אנדרס סנדו ארסטד (בדנית: Anders Sandøe Ørsted; 21 בדצמבר 1778 – 1 במאי 1860) היה פוליטיקאי, עורך דין ומשפטן דני שכיהן כראש ממשלת דנמרק בין השנים 1853–1854.
ארסטד למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת קופנהגן והחל לעסוק בעריכת דין ב-1799. הוא נודע כמשפטן בולט.
ב-1802 אחד התיקים הראשונים שהוא עסק בהן היה מקרהו של האנס יונתן, עבד נמלט, שהיה (לכל הפחות נחשב כך בדיעבד) כמקרה בוחן בחוק הדני בנוגע לעבדות.
ארסטד התנגד לכך שיונתן יוחזר אל איי הודו המערבית הדנים, שם הוא נרכש.
בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו הוא הועסק בשירות הציבורי ובין השנים 1825–1848 הוא שימש בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה (generalprokurør).
הוא ניסח את החוקה שכוננה ב-1831. בין השנים 1842–1848 הוא כיהן כשר בממשלה ומאוקטובר 1853 ועד דצמבר 1854 כיהן בתפקיד ראש ממשלת דנמרק.
הוא אולץ להתפטר מתפקידו על רקע הפרת כללי החוקה ואף על פי שבמשפט הדחה נמצא שהוא זכאי, הוא פרש לחיים פרטיים.
ארסטד נחשב לאחד האישים החשובים ביותר בהיסטוריה המשפטים של דנמרק במאה ה-19. הוא היה חלוץ בחיבור מדע המשפט לבין המשפט המעשי והן כשופט והן כחוקר, הוא עבד בהצלחה על ביסוס יסודות החקיקה.
הקריירה הפוליטית שלו הייתה פרדוקסלית.
כחבר במועצה המלכותית במשטר האבסולוטי שהיה נהוג אז, הוא היה ליברלי וסובלני ולפיכך היה בלתי אהוד על ידי הגורמים השמרניים בדנמרק.
כשההתנגדות אליו הפכה חזקה יותר ויותר הוא הפך לשמרני וכראש הממשלה הוא היה לריאקציונרי במלוא מובן המילה.
ניסיונו לכונן חוקה שמרנית הובילה לשיתוף פעולה בין המלך לבין הליברלים שאילץ את ארסטד להתפטר.
לכל אורך הקריירה שלו היה ארסטד כותב פורה.
בין שאר הדברים הוא כתב על הפילוסופיה של קאנט ושל הגל, על החוק הדני והנורווגי, על הפוליטיקה הסקנדינבית וכן כתב אוטוביוגרפיה שיצאה לאור ב-1856. הוא גם עסק בעריכתם של כמה כתבי עת בתחומי המשפט והממשל.
ארסטד היה אחיו של הפיזיקאי המפורסם הנס כריסטיאן ארסטד.
הוא גם היה דודו של הבוטנאי אנדרס סנדו ארסטד.
נילס אנדרס טגנל (בשוודית: Anders Tegnell, מבוטא אָנְדֶש טֶיְינֶל; נולד ב-17 באפריל 1956) הוא רופא שוודי, מומחה לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות, המשמש כאפידמיולוג הראשי של הסוכנות לבריאות הציבור השוודית.
התפרסם במהלך מגפת הקורונה כשהיה בעל תפקיד מרכזי בגיבושה של המדיניות השוודית לטיפול בנגיף שלא כללה הטלת סגר.
טגנל נולד בשנת 1956 בעיר אופסלה.
בצעירותו גדל והתחנך בעיר לינשפין , למעט פרק זמן קצר בו עברה משפחתו לאתיופיה לצורך עבודתו של אביו, אינגמר טגנל שעסק באגרונומיה.
בשנת 1985 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת לונד והחל לעבוד בבית החולים המחוזי בעיר אסטרסונד.
בהמשך סיים התמחות במחלות זיהומיות באוניברסיטת לינשפין ומונה לתפקיד רופא המחלות הזיהומיות של המחוז, במסגרתו טיפל באדם שסבל מקדחת דימומית נגיפית, שככל הנראה נדבק בנגיף מרבורג או בנגיף האבולה.
בין השנים 1990–1993 עבד במשלחת של ארגון הבריאות העולמי ללאוס ליצירת חיסונים.
בשנת 1995, תחת התפרצות נגיף האבולה בעיר קיקוויט בזאיר, היה חלק מקבוצת רופאים מומחים של סוכנות שירותי ההצלה השוודית וארגון רופאים ללא גבולות שנשלחו לסייע למניעת התפשטות הנגיף.
בהמשך עבד בצוות של הנציבות האירופית להיערכות להתמודדות עם איומים על בריאות הציבור, כגון תרחישים של שימוש בלוחמה ביולוגית למטרות טרור או התפרצות פנדמית של מחלות זיהומיות.
ב-2003 קיבל טגנל תואר דוקטור בכיר לרפואה מטעם אוניברסיטת לינשפין וב-2004 סיים תואר שני באפידמיולוגיה בבית הספר להיגיינה ומחלות טרופיות של אוניברסיטת לונדון.
ב-1 במרץ 2013 מונה לתפקיד האפידמיולוג הראשי של הסוכנות לבריאות הציבור השוודית.
כחלק מתפקידו כאפידמיולוג הראשי של שוודיה, היה טגנל אמון על ניהול שירותי בריאות הציבור במהלך התפרצות נגיף הקורונה במדינה.
במסגרת זו, הנהיג מדיניות חצי-וולנטרית שכללה הטלת מגבלות חלקיות בלבד וללא הטלת סגר כללי על שוודיה, בשונה ממדיניות הסגר שהונהגה ביתר מדינות המערב.
כך למשל בתי הספר היסודיים במדינה נותרו פתוחים לאורך כל התקופה.
כן, בתי הספר העל-יסודיים והאוניברסיטאות הועברו ללמידה מרחוק ונאסרה כל התקהלות של מעל ל-50 איש.
במרץ 2022 עזב טגנל את תפקידו כאפדמיולוג הראשי לטובת משרה בתחום הנגשת חיסוני הקורונה בארגון הבריאות העולמי.
עם זאת, לבסוף לא התמנה לתפקיד וחזר לעבוד תחת הסוכנות לבריאות הציבור השוודית.
טגנל נשוי למרגיט ולהן שלוש בנות: אמילי, ססקיה ואנמיק.
בני הזוג מתגוררים בוורטה קלוסטר (Vreta klosters distrikt) בסמיכות ללינשפין.
אנדרס טורגיר אנדרסן (בנורווגית: Anders Torgeir Andersen; נולד ב-7 באוקטובר 1966) הוא שחקן ובמאי נורווגי.
היה חלק מהניהול האמנותי בטורשובטרט מאז 2007. בעבר זכה להכרה כבמאי סדרת הטלוויזיה Berlinerpoplene.
לאנדרסן יש השכלה בתחום התיאטרון מבריטניה, והחל כניצב בתיאטרון הלאומי בשנת 2000. ואז שיחק ב"הגברת מהים".
שנתיים לאחר מכן הוא היה חלק מהפקת "מה שאתה רוצה".
שימש כבמאי תיאטרון כעבור כמה שנים, שיחק גם בפאוסט בתיאטרון Torshovteatret בשנת 2007.
בשנת 2008 ביים את ההצגה "גברים חסרי ערך" של ג'וקה, שנכתב על ידי כריסטופר נילסן.
אנדרסן השתתף גם בסדרת האנימציה "שני סוגים עייפים" של נילסן ובסרט האנימציה "לשחרר את ג'ימי".
אנדרס אנדרסן השתתף גם בסרט "חידת קנוט המסון" (1996), בו גילם את ארילד המסון.
היו לו גם מספר תפקידי משנה בסרטים נורווגיים שונים.
בשנת 2021 הופיע כקארל בסדרת הטלוויזיה הישראלית "אזהרת מסע" שהופקה על ידי נטפליקס, ועלתה לשידור ב-11 באפריל 2021, ב-HOT וב-TV 2 נורווגיה.
אנדרס ולנקוסו סגורה (בספרדית: Andrés Velencoso Segura; נולד ב-11 במרץ 1978) הוא דוגמן ושחקן ספרדי.
הוא נודע בעיקר בקמפיינים של חברות כמו שאנל, ניחוחות ובשמי ספורט וקמפיין לואי ויטון בו השתתף לצד הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'ניפר לופז, בשנת 2003. בהמשך, קיבל תפקיד ראשי בסדרת הפופולרית "אליטה".
ביוני 2009 הוא דורג במקום השישי ברשימת ה-"Top Icons Men" של MODELS.com, לצד הדוגמנים מתיאס לאורידסן, טייסון בלו ומארק ונדרלו.
בהמשך הקריירה שלו, דורג במקום ה-16 ברשימת "The Money Guys".
לצד קריירת הדוגמנות שלו, פיתח ולנקוסו קריירת משחק, כאשר השתתף בסרטים וסדרות כדוגמת, "מחנה הקיץ".
אנדרס ולנקוסו נולד ב-11 במרץ 1978, בטוסה דה מאר (ז'ירונה), בקטלוניה, ספרד.
ולנקוסו החל את קריירת הדוגמנות שלו לאחר שסיים את התיכון, וחתם על חוזה עם Group Model Management, סוכנות דוגמנות ספרדית.
עם זאת, תחילת הקריירה שלו לוותה בדחיות רבות שנאלץ לקבל.
כאשר ולנקוסו נסע למילאנו, כמעט כל סוכן מצא אותו בלתי שמיש.
מצבו השתנה כאשר נטלי קייטס, סוכנת מ-Q Model Management בעיר ניו יורק, פתחה בפניו את הדלת בשנת 2001, אף על פי חוסר יכולתו לדבר אנגלית.
קייטס ביצעה לו צילומים במצלמת פיתוח מיידי וסידרה לו פגישות עם אנשים שונים.
אחד מהם היה הצלם מאט אלביאני, שחיבב את אנדרס על מאמר מערכת עליו עבד.
למחרת, מצא את עצמו אנדרס בסט צילומים באיסט המפטון, ניו יורק.
לאחר מספר ימים, הוא משך את עיניהם של כמה מהצלמים המפורסמים ביותר בתעשייה, בהם מייקל תומפסון ופרנסואה נארס.
בשנת 2002 הוזמן להשתתף בקמפיין ה-Chanel Allure Homme Sport, של שאנל ושנה לאחר מכן כיכב בקמפיין של לואי ויטון, לצד ג'ניפר לופז.
בהמשך, חתם על חוזה עם Chanel Allure Homme Sport והפך לפרזנטור של Loewe בשנת 2004. ולנקוסו הופיע על שעריהם של מגזיני אופנה מובילים רבים, כולל L'Officiel Hommes, הרקולס, , ושערים בינלאומיים של אל, ואניטי פייר ו-L'Officiel Hommes.
מאז פריצתו, הוא השתתף בקמפיינים פרסומיים רבים, ביניהם של בננה ריפבליק, לואי ויטון, H&M, טרוסרדי, שאנל, ארמנגילדו זגנה, Loewe, ז'אן-פול גוטייה, אלי טהרי ואתרו.
מלבד תומפסון ונארס, הוא עבד עם צלמים כמו טרי ריצ'רדסון, קרל לגרפלד, וינודה מטדין ואינז ואן למסוורדה.
כמו כן, חתום ולנקוסו על חוזים עם שלל סוכנויות שונות.
ולנקוסו היה הפרזנטור של הבושם 'Inverse' של הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג.
בהמשך, קיבל את פרס 'טוסנק ד'אונור' בעיר הולדתו, טוסה דה מאר, ב-14 במאי 2010.
לצד קריירת הדוגמנות שלו, ולנקוסו הוא גם שחקן, שהופיע בסרטים כולל "מחנה הקיץ", וגילם את רובן בראונה בסדרת הטלוויזיה הספרדית B&b, de boca en boca.
בשנת 2018 כיכב בסדרת המותחן "אדה" (אנ'), הסדרה הראשונה של נטפליקס שהופקה בארגנטינה, אותה ביים דניאל בורמן.
בשנת 2021, גילם את ארמנדו בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אליטה".
ולנקוסו יצא עם הזמרת-יוצרת קיילי מינוג בין השנים 2008 ל-2013. בין השנים 2013 ל-2015 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית הספרדייה אורסולה קורברו.
הוא דובר חמש שפות: אנגלית, ספרדית, קטלאנית, צרפתית ואיטלקית.
אנדראס באידה (בספרדית: Andrés Baida; נולד ב-28 בפברואר 1995) הוא שחקן אמריקאי-מקסיקני, הידוע בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה מי הרג את שרה?
באידה נולד באל פאסו, טקסס, ארצות הברית למשפחה מקסיקנית במקור מהעיר סיודאד חוארס.
הוא החל ללמוד לימודי כלכלה בארצות הברית אך עזב את הלימודים במהלך שנתו השנייה על מנת ללמוד בבית הספר למשחק המרכז לחינוך אמנותי (CEA) (ספ') במקסיקו סיטי, מקסיקו המופעלת על ידי תאגיד התקשורת טלוויסה.
עם סיום לימודיו ב-CEA ב-2018, הוא הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה המקסיקנית "Como dice el dicho", ובהמשך אותה שנה הוא שיחק בתפקיד משני בטלנובלה "Like, la leyenda" בדמותו של פפה טולדו.
בשנת 2019, הוא קיבל תפקיד משנה בטלנובלה "Los elegidos".
בשנים 2020–2022 הוא היה חלק מהקאסט הראשי של סדרת המסתורין של נטפליקס, "Control Z".
בסדרה הוא גילם את פבלו גרסיה.
בשנים 2021–2022 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "מי הרג את שרה?" שם הוא גילם את רודולפו לאסקאנו הצעיר.
בשנת 2022 הוא שיחק לצדו של סבסטיאן רולי בטלנובלה "העשירים גם בוכים" בדמותו של אלברטו סלבטיירה ויאריאל.
הסדרה היא גרסה מחודשת לטלנובלה מקסיקנית באותו שם מ-1979.
שנהסדרה תפקידהערות 2018Like, la leyenda פפה טולדו66 פרקיםComo dice el dicho אוקטביופרק: "Cada gallina a su gallinero" 2019Los elegidos הקטור34 פרקים 2020–2022Control Z פבלו גרסיהתפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים 2021–2022 מי הרג את שרה?
רודולפו לאסקאנו הצעירתפקיד ראשי (3 עונות); 23 פרקים2022העשירים גם בוכיםאלברטו סלבטיירה ויאריאל12 פרקים2022–2023Mi secretoרודריגו קרבחאל ריביירותפקיד ראשי; 120 פרקים2025חטאים דמומיםאיווןתפקיד ראשי; 18 פרקים
אנדרס כרטיסטיאנסן (בדנית: Anders Bleg Christiansen; נולד ב-8 ביוני 1990) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר במאלמה.
כריסטיאנסן התחיל את הקריירה שלו בלינגבי ובשנת , כריסטיאנסן הצטרף לקבוצה הבוגרת ורשם שלוש הופעות בעונתו הראשונה.
בעונה שלאחר מכן, כריסטיאנסן הפך לשחקן הרכב בקבוצה הבוגרת ועזר לקבוצה לעלות לליגת העל הדנית.
ב-25 ביולי 2012 כריסטיאנסן חתם לארבע שנים בנורשלן.
כריסטיאנסן שיחק בקבוצה שנתיים וחצי והשתתף עמה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-15 בינואר 2015 כריסטיאנסן חתם בקייבו ורונה מהסרייה א'.
בקייבו, כריסטיאנסן רשם רק 4 הופעות בקבוצה.
ב-26 בינואר 2016, כריסטיאנסן חתם במאלמה מליגת העל השוודית.
ב-2 באפריל כריסטיאנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד נורשפין, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-4 בינואר 2018 כריסטיאנסן חתם בגנט מליגת העל הבלגית, בה שיחק עד לסיום העונה.
בקיץ כריסטיאנסן חתם במאלמה וכעבור שנתיים מונה לקפטן המועדון.
ב-30 בינואר 2013 כריסטיאנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק בתיקו 1-1 נגד .
כריסטיאנסן נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
ליגת העל השוודית: , ,
קשר העונה בליגת העל השוודית: , ,
שחקן העונה בליגת העל השוודית: ,
אנדרס יוהאן לקסל (בשוודית: Anders Johan Lexell; 24 בדצמבר 1740, טורקו – 11 בדצמבר 1784, סנקט פטרבורג) היה מתמטיקאי שוודי שפעל ברוסיה.
אנדרס יוהאן לקסל נולד בטורקו שאז הייתה תחת שליטה של שוודיה למשפחה שוודית.
בגיל 14 הוא החל ללמוד באקדמיה המלכותית בעיר ובגיל 19 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1763 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1768 לקסל הגיע לסנקט פטרבורג והחל לעבוד ליד לאונרד אוילר.
הוא עסק בעיקר בתחום טריגונומטריה ספירית וחקר תנועת גרמי שמיים.
לקסל חקר תנועת שביט "1770 I" והוכיח שהמסלול שלה מושפע מצדק.
בעקבות מחקרים אלו השביט קיבל שם "שביט לקסל".
אנדרס יוהאן לקסל חקר את המסלול של אורנוס ופרסם השערה שלפיה מסלולו משופע מגרם שמיים שטרם התגלה.
לצורך העבודות שלו לקסל פיתח מספר שיטות חדישות בין היתר משפט לקסל.
בשנת 1775 לקסל קיבל מינוי של פרופסור באוניברסיטת טורקו (באותה תקופה השטח היה בשליטה שוודית), אך מלך שוודיה נתן לו אישור להישאר ברוסיה עוד מספר שנים.
בשנת 1780 לקסל נסע לגרמניה, צרפת ואנגליה.