tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עינב שיף מאתר "ynet" שיבח את ליהוק המשתתפים: .
ניר וולף מעיתון "ישראל היום" ביקר את העיסוק ב בתוכנית: .
"בוא שיר עברי" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי דודו אלהרר, שיצא לאור כסינגל ב־1984, והיה לשיר הנושא של אלבום האוסף של שירים עבריים "בוא שיר עברי", שיצא לאור ב־1985. קובי לוריא כתב והלחין את השיר.
יפה ירקוני וצמד "הדודאים" ביצעו גרסת כיסוי מפורסמת לשיר, שנכללה באלבומה של ירקוני "בסלון בינתיים", שיצא לאור ב־1989.
בגלי צה"ל משודרת תוכנית רדיו בהגשת יורם רותם שנקראת על שם השיר.
קובי לוריא שמע על דיון שנערך בתחנת הרדיו גלי צה"ל, בהשתתפות יוצרים ועורכי מוזיקה, על החלוקה הרצויה בין מינון השירים העבריים והשירים בין לאומיים שמושמעים בתחנה.
תוך כדי הדיון, וכדי להפרות אותו, שאל עורך מוזיקה בתחנה האם צריך בכלל לשדר זמר עברי בתחנה.
השאלה גרמה ללוריא לכתוב ולהלחין את השיר, "שמתייחס לכל השורשים שלנו, מן אידיליה ציונית כמו שהייתה פעם".
לוריא התייחס לשיר כמעין מתאר את "קורות הזמר העברי בשלושה בתים".
מבחינה מוזיקלית שימשו ללוריא השראה שירים כמו "היו לילות" ו"הרועה הקטנה מן הגיא".
לוריא שר את השיר בעצמו במסיבה שנכח בה דודו אלהרר, שהיה מפיק מוזיקלי דומיננטי באותה התקופה.
אלהרר הציע ללוריא להיפגש, ובפגישה ביניהם נוצרה גרסה ראשונית "פשוטה" לשיר.
בהמשך ביקר לוריא את אלהרר בביתו ושאל פעם נוספת על השיר, ואלהרר הביע רצון להקליט אותו בעצמו.
באותו מעמד הציע אלהרר ללוריא לכתוב מילים לאלבומו של מתי כספי "מתתיהו ואלכסנדר", אלבום שבו שר כספי מלחני סשה ארגוב, ואלהרר היה אחד ממפיקיו.
לוריא, שהעריך מאוד את שני היוצרים, כתב את מילותיהם של ארבעה שירים באלבום.
"בוא שיר עברי" כלל במקור בית נוסף שהוסר ממנו כדי שהשיר לא יהיה ארוך מדי.
לוריא שילב את הבית שהוסר בבית הראשון של השיר "הם בזמר הזה", אחד השירים שתרם ל"מתתיהו ואלכסנדר".
"בוא שיר עברי" בביצוע דודו אלהרר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של "מקום בצמרת", המצעד השבועי של רשת ג', ב־14 במאי 1984 וצעד 10 שבועות עד 8 במאי 1984, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השביעי ב־24 באפריל 1984.
בואו לאכול איתי: ספיישל פסח 2025 היא עונת ספיישל פסח השנייה, עונת היחידים השמינית והעונה העשירית במצטבר של תוכנית המציאות הישראלית "בואו לאכול איתי".
העונה כללה 5 פרקים והיא שודרה החל מ-13 באפריל עד 17 באפריל 2025 בכאן 11.
עונה זאת היא עונת ספיישל פסח השנייה של התוכנית, העונה השמינית שמתקיימת בפורמט היחידים (הרביעית בכאן 11), והעונה השמינית במצטבר שתשודר בכאן 11.
בנובמבר 2024 פורסם שתצולם עונת ספיישל פסח נוספת יחד העונה התשיעית של התוכנית.
צילומי הספיישל נערכו במהלך חודש דצמבר 2024.
במרץ 2025 פורסם שמשתתפי הספיישל הנוכחי יהיו אנשים מוכרים מעולם האוכל והבישול, ולא משתתפי עבר של התוכנית בדומה לעונת הספיישל הקודמת.
סמדר וקנין (סמדי בומבה) – בת 60, נשואה+3, באר שבע.
משתתפת עבר בתוכנית "מאסטר שף".
נועה (דואה) לוי - בת 44, נשואה, מתל אביב.
שחף שבתאי – בן 49, בזוגיות.
שף בעל מסעדות בארץ ובעולם.
יוצר תוכן ואושיית רשת בתחום הפודי.
סדרהאירוחהמשתתף/תנקודותסה"כנקודותסמדרניסןנועהשחףגל1סמדר וקניןהמארחת7877292ניסן שור6המארח878293נועה לוי99המארחת88 344שחף שבתאי868המארח7295גל זהבילא ידוע788המארחמקום שני
ניר וולף מעיתון "ישראל היום" טען שהבחירה המשתתפים בעלי ידע קולינרי .
השיר "בוא לים" (ידוע גם כ"בוא אלינו לים") הוא המנון של להקת חיל הים, שנכתב על ידי דן אלמגור והולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
השיר נכתב בשנת 1971 לתוכנית העשירית של הלהקה בשם "שירת הים".
השיר מתאר את החופש והיופי של הים, ולא מוזכר בו אף סממן צבאי.
למרות הקלילות הנובעת מהשיר, הוא זכה לביקורת על כך שהוא נכתב בתקופה של מתיחות ביטחונית, וניסה להציג את צה"ל ככזה שאינו מוטרד יותר מאיומים ביטחוניים, כשהוא נישא על גבי אופוריית הניצחון של מלחמת ששת הימים.
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב־15 בנובמבר 1971, וצעד שישה שבועות, עד 27 בדצמבר.
חברת בואינג היא חברה אמריקנית רב-לאומית, אשר עוסקת בתעופה ובמערכות חלל.
היא נוסדה בידי ויליאם בואינג בשנת 1916, התרחבה במהלך השנים ובשנת 1997 התמזגה עם מקדונל דאגלס.
שתי החטיבות העיקריות שלה הן החטיבה הצבאית (מוצרי צבא וחלל) והחטיבה למטוסי נוסעים.
בואינג היא היצואנית הגדולה ביותר של ארצות הברית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק ונכללות במדד דאו ג'ונס.
החברה הוקמה בסיאטל שבמדינת וושינגטון, ובשנת 2001 העבירה את משרדיה לשיקגו, אילינוי.
בשנת 2022 העבירה החברה את מטה משרדיה אל , וירג'יניה.
החברה הוקמה ב-15 ביולי 1916 בסיאטל, על ידי ויליאם בואינג (סוחר עצים) וג'ורג' וסטרוולט (מהנדס בחיל הים האמריקני) כחברה להובלת דואר אוויר עבור שרות הדואר של ארצות הברית.
השם "בואינג" ניתן לחברה בשנת 1917.
בשנת 1927 הקימה בואינג חברת תעופה.
בשנת 1929 רכשה מספר חברות תעופה, לרבות יצרנית המנועים "פראט אנד ויטני".
חברת תעופה נוספת נרכשה בשנת 1930.
בשנת 1934 פוצלה הקבוצה לשלוש חברות נפרדות, בעקבות דרישת הממשל האמריקני להפרדה בין יצרניות מטוסים לחברות תעופה: בואינג (יצרנית תעופה), יונייטד איירליינס (חברת תעופה) ויונייטד איירקראפט (יצרנית רכיבים).
בעקבות הפיצול הכפוי, עזב המייסד ויליאם בואינג את החברה.
בעקבות דרישה של חברת התעופה "פאן-אמריקן" פותח מטוס נוסעים ימי, בשם בואינג 314 ("קליפר").
המטוס טס לראשונה ביוני 1938, והיה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בתקופתו (נשא 90 נוסעים).
משנת 1939 הוא טס ליעדים רבים בכל העולם, לרבות בריטניה.
בשנת 1938 הציגה בואינג את דגם – מטוס הנוסעים מדוחס האוויר הראשון בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה החברה בעיקר מפציצים עבור חיל האוויר האמריקני.
החל ממרץ 1944 החברה הרכיבה מעל 350 מטוסים בכל חודש.
במסגרת המאמץ המלחמתי, שיתפו יצרניות התעופה האמריקניות פעולה: חברת לוקהיד השתתפה בבניית ה-B-17, וחברות בל הליקופטר ומרטין השתתפו בבניית ה-B-29.
אחרי המלחמה בוטלו ההזמנות למפציצים, וכ-70 אלף מעובדי החברה פוטרו.
החברה פיתחה מטוס נוסעים גדול שפותח ממטוס צבאי (סטרטוקרוזר – שירת בחיל האוויר הישראלי בשם "ענק"), אך הוא לא נמכר בהצלחה.
המוצרים המוצלחים של החברה היו מטוסי תובלה צבאיים ומטוסי תדלוק.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, עם היווצרות המלחמה הקרה מול ברית המועצות, פיתחה החברה טילי נ"מ (נגד מטוסים) מונחים וטילים בליסטיים.
ב-1956 החליטה החברה להיכנס לשוק מטוסי הנוסעים הסילוניים והסבה את ה המוצלח למטוס נוסעים שנקרא "מודל 700".
בתוך בואינג, כוּנה אב הטיפוס בפשטות Dash 80 או "".
מחלקת השיווק שינתה את השם לבואינג 707 ומאז מספרי הדגם של מטוסי הנוסעים שייצרה בואינג הם פלינדרומים תלת ספרתיים המתחילים ומסתיימים בספרה 7 .
דגם המטוס בואינג 367-80, פותח ב-1956, גם לדגם תדלוק אווירי צבאי, שקיבל את הסימול KC-135.
בואינג 707, שהוצג ב-1958, היה מטוס הנוסעים הסילוני האמריקני הראשון.
הוא הונע בארבעה מנועים, ונשא 156 נוסעים לטווחים ארוכים (נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי, בשם "ראם").
הוא התחרה בהצלחה מול מטוס ה"דה הבילנד קומט" הבריטי, והפך את בואינג ליצרנית מטוסי הנוסעים המובילה בעולם.
בהמשך הוצג הבואינג 727 – מטוס נוסעים תלת-מנועי לטווחים בינוניים, שנמכר בהצלחה רבה ויוצר עד שנת 1984.
בשנת 1960 רכשה בואינג יצרנית מסוקים, ובשנת 1961 הציגה מסוק תובלה כבד בשם CH-47 צ'ינוק ומסוקים נוספים.
בשנת 1967 הוצג הבואינג 737, מטוס נוסעים דו-מנועי לטווחים קצרים ובינוניים.
המטוס הפך לאחד מכלי הטיס הנמכרים ביותר בהיסטוריה של התעופה, ומיוצר עד היום בגרסאות שונות.
מהנדס התעופה הראשי של החברה, ג'ו סאטר נחשב ל"אבי הג'מבו".
המטוס טס לראשונה בשנת 1969, נמכר בהצלחה משנת 1970, ונחשב למטוס הנוסעים הבולט ביותר של המחצית השנייה של המאה ה-20. הוא היה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם (נשא כ-450 נוסעים בשתי קומות), עד להופעתו של האיירבוס A380.
בתחילת העשור החברה נקלעה למשבר בעקבות צמצום תוכנית אפולו, עיכובים בפיתוח וייצור הבואינג 747, החלטת הממשל האמריקאי מיום 20 במאי 1971 על ביטול סיבסוד התכנון של מטוס נוסעים על-קולי מדגם בואינג 2707 שהיה אמור להתחרות בקונקורד האירופי ובעקבות כך החלטת הנהלת החברה לבטל את הפרויקט, ומיתון בתעשיית התעופה (הזמנות מעטות).
בעקבות המשבר, החברה נאלצה לפטר מחצית מעובדיה.
הצלחתו של הבואינג 747 הוציאה את החברה מהמשבר, והוא יוצר בגרסאות שונות.
החברה מכרה 1,418 מטוסים מדגם זה, נכון לספטמבר 2010.
במהלך שנות השמונים החברה מכרה בהצלחה מטוסי נוסעים לחברות תעופה ולצבאות, ונאלצה להתמודד עם יצרנית התעופה האירופית שהוקמה במטרה להתחרות בה – איירבוס.
בואינג הציגה מטוס נוסעים צר-גוף (מעבר אחד בין המושבים) בשם בואינג 757, מטוס נוסעים רחב גוף (שני מעברים) בשם בואינג 767 וגרסאות חדשות של הבואינג 737. שלושת הדגמים נמכרו בהצלחה רבה (אל על היא החברה הראשונה שקיבלה את מטוס הבואינג 767-200ER).
החברה השתתפה בפרויקט מעבורת החלל, ותרמה מניסיונה כשותפה בתוכנית החלל אפולו לפרויקטים נוספים בתחום החלל, לרבות פרויקט תחנת החלל הבינלאומית.
בתחום הצבאי, החברה עסקה בפיתוח מסוק הקרב RAH-66 Comanche (קומאנצ'י, מסוק חמקן יקר שפיתוחו בוטל בסופו של דבר), טילים מתקדמים ומערכות נוספות.
בשנת 1994 הוצג הבואינג 777, מטוס דו-מנועי, ארוך טווח הנושא עד 400 נוסעים.
הוא היה המטוס הראשון בעולם שתוכנן באמצעות תוכנות מחשב בלבד (ללא ניסויים בדגמים גדולים), ונמכר בהצלחה רבה.
בשנת 1996 רכשה בואינג את יצרנית התעופה רוקוול ובשנת 1997 הושלם המיזוג עם יצרנית התעופה מקדונל-דאגלס.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 התקשתה בואינג להתחרות באיירבוס, שהציעה מגוון רחב של מטוסים מתקדמים.
בשנת 2003 היא איבדה את נתח השוק הגדול ביותר לאיירבוס, אך חזרה וזכתה בו ב-2006.
בשנת 2000 הוצג הבואינג 717, על בסיס דגם MD-95 של מקדונל דאגלס.
מטוס זה יכול להטיס 106 אנשים במחלקת תיירות.
המטוס לא זכה להצלחה רבה, ויצורו הופסק בשנת 2006, אך בואינג הודיעה שתספק שירותים למטוס למרות הפסקת ייצורו.
בשנת 2004 הופסק ייצור הבואינג 757 (מעל 1,000 מטוסים נבנו), וייצורו של הבואינג 767 יימשך רק אם יזכה במכרז של חיל האוויר האמריקני למטוס תדלוק.
בשנת 2001 בואינג הפסידה במכרז הענק לפיתוח מטוס קרב חמקן רב-משימתי (JSF).
בדגם של בואינג (X-32) נתגלו פגמים בסיסיים, והוא הפסיד לדגם של לוקהיד מרטין (F-35).
בשנת 2006 הוצגה גרסה משופרת של מטוס הבואינג 747 הוותיק, בשם 747-8, שהוסיפה למטוס עוד 35 מושבים.
המטוס יועד להתחרות באיירבוס A380.
בשנת 2007 נחשף מטוס הבואינג 787, כמטוס המתקדם ביותר בעולם, בעל הטווח הארוך ביותר, שמצטיין בצריכת דלק נמוכה וביעילות כלכלית מרבית.
הוא החל לטוס באופן מסחרי בשנת 2011. יעילות הדלק יוצאת הדופן (כ-20% חסכון) מושגת הודות לעיצוב האווירודינמי שלו, המנועים המתקדמים והשימוש בחומרים מרוכבים קלים.
ב-2011 הציגה החברה גרסאות משופרות של מטוסי הבואינג 737-700, 737-800 ו-737-900. הגרסה נקראה 737MAX, וצריכת הדלק שלה הייתה נמוכה בכ-10%–12% ממטוסי ה-Next Generation הקיימים.
בספטמבר 2018 ובמרץ 2019 אירעו שתי תאונות קטלניות, במלזיה ואתיופיה, בהן התרסקו מטוסי 737MAX 8, וכל הנוסעים נספו - 346 איש בסך הכל.
שתי התאונות אירעו דקות ספורות לאחר המראת המטוס, ובעקבותיהן קורקעו מטוסים מדגם זה בכל רחבי העולם.
דוחות ראשוניים העלו שפגם מהותי בתוכנת הטייס האוטומטי גרם להתרסקויות.
משקלם הגדול של מנועי המטוס הפר את האיזון וגרם להזדקרות.
על מנת לפצות על כך תוּכנת הטייס האוטומטי להנמיך את החרטום, ובשתי התאונות תכנוּת זה הביא להתרסקות: הטייס האוטומטי הופעל וגרם לצלילת המטוס ולהתרסקות.
ככל הנראה בתאונה השנייה הטייסים ניסו לבטל את הטייס האוטומטי, אך זה הופעל מיד שוב בפקודת התוכנה, ייתכן ששוב ושוב.
הטייסים הודיעו למגדל הפיקוח שאינם מצליחים לשלוט במטוס והחלו לחזור לנחיתת חרום, אך המטוס התרסק לפני שהצליחו להגיע לשדה התעופה.
הפרשה גררה ביקורת חריפה על בואינג, שככל הנראה פיתחה את המטוס באופן בהול ללא בחינה יסודית והתכחשה בתחילה לאחריות לתאונה במלזיה.
בעקבות המשבר שגרמו תאונות אלה, בדצמבר 2019 פוטר מנכ"ל החברה, דניס מילנברג.
ביולי 2024 הגיעה בואינג להסדר עם משרד המשפטים האמריקאי.
במסגרת ההסכם בואינג תודה באשמה פלילית ובהונאה בפרשת ההתרסקויות הקטלניות של מטוסי 737 מקס בשנים 2018–2019. על פי ההסכם בואינג תשלם קנס של 243.6 מיליון דולר, ותשקיע לפחות 455 מיליון דולר בשלוש השנים הבאות בחיזוק תוכניות בטיחות בחברה.
סדרת מטוסי הנוסעים הסילוניים בעלת השם בתבנית 7-7 היא אולי סימן ההיכר של בואינג בקרב הציבור הרחב.
בתחילה קראה בואינג למטוסים שלה לפי המספר הסידורי של הדגם "מודל 40", "מודל 247", "מודל 377" וכן הלאה.
בעקבות הצלחת הדגם, החליטה בואינג להסב אותו למטוס נוסעים, שייקרא "מודל 700".
במחלקת השיווק חשבו שהשם לא מספיק קליט ושינו לבואינג 707. בעקבות ההצלחה העצומה של ה-707, הוחלט שכל מטוסי הנוסעים הסילוניים של בואינג יקבלו שם של מספר פלינדרומי מהצורה "7-7".
למעט מספר מטוסים חריגים, כלל זה נשמר גם במאה ה-21.
המטוס נחשב לאחד המצליחים והנמכרים בתקופתו.
משמש גם לתובלה ויישומים מיוחדים (כגון כיבוי שריפות, צבא וחלל, מחקר וניסויים וכן כמטוס אייר פורס 1).
מטוסי קרב ומפציצים: B-1 לנסר, B-52 סטרטופורטרס, F-15 איגל, F/A-18 הורנט, F-22 ראפטור (מיוצר במשותף עם לוקהיד מרטין).
חיל האוויר הישראלי מפעיל מטוסים מדגמי F-15 ("בז", "בז משופר" ו"רעם"), בואינג 707 ("ראם") ומסוקים מדגם AH-64 אפאצ'י ("פתן" ו"שרף").
בואי הרוח הוא ספר הפרוזה הרביעי מפרי עטו של הרב חיים סבתו, ראש ישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים.
הספר יצא לאור בשנת 2008. לכאורה זהו סיפורה של משפחה אך למעשה הוא מיקרוקוסמוס של תולדות העם היהודי במאה השנים האחרונות.
"בואי הרוח" מגולל את קורותיהן של שתי דמויות עיקריות: פרקש, שעלה לארץ מהונגריה והנו דמות מוכרת, משמעותית ואהודה בשכונת בית מזמיל היא קריית היובל, בירושלים, והמספר חיים, גם הוא עולה חדש, בן להורים יוצאי מצרים, ילד ההולך והופך לבוגר במהלך הסיפור.
העלילה המרכזית ברומן הנה סיפורה של משפחת פרקש על ארבעת דורותיה ממלחמת העולם הראשונה בה נלחם אביו של פרקש, סיפור ילדותו "השדודה" של פרקש, מוראות מלחמת העולם השנייה, זוועות השואה, ההעפלה לארץ והפעילות בה.
בתוך כך מתוארים העשורים הראשונים של מדינת ישראל דרך שכונה אחת בירושלים מעיניו של המספר- חיים.
הסיפור מושתת ברובו המכריע על אירועים שהתרחשו ועל דמויות חיות, כפי שהעיד הסופר סבתו עצמו, מבוסס על חוויותיו האישיות וכולל פרטים אוטוביוגרפיים רבים.
הרומן מורכב משני סיפורים עיקריים השלובים זה בזה.
סיפור המסגרת מתרחש בארץ ישראל בעיקר בשנות החמישים, בשכונה ירושלמית.
המספר הוא ילד המתבגר והולך במהלך הסיפור והאירועים מתוארים מנקודת מבטו.
באותו זמן חי בשכונה גם יהודי בשנות הארבעים לחייו, פרקש, עולה ותיק יותר מהונגריה, ודרכיהם מצטלבות.
הסיפור מתקדם באמצעות המפגשים ביניהם תוך שהוא הולך ומתמקד בפרקש שסיפורו הופך לעלילה המרכזית ההולכת ונרקמת ומתפענחת רק סמוך לסוף הספר.
במחצית השנייה של הרומן מתווך המספר את סיפור חייו המטלטל של פרקש מילדותו ועד עלייתו ארצה.
לעומת המחצית הראשונה בסיפור המתרחשת על אדמת ישראל הצעירה, המחצית השנייה מתרחשת על אדמת אירופה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 והדברים מסופרים לחיים מפי פרקש.
הווי החיים בבית מזמיל, ההיכרות עם פרקש, מסופר מפי חיים.
בתחילת הסיפור אנו מתוודעים לילד המספר, עולה חדש ממצרים הגדל בשכונת בית מזמיל בה מתגוררים עולים חדשים וותיקים ממזרח ומערב.
הוא בא מבית דל אמצעים חומריים אך עשיר ברוח, לומד בתלמוד תורה ושמח בחלקו.
אנחנו למדים על השכונה, מוסדותיה, אנשיה ובתיה.
הדסה הקטנה, הספרייה, בתי הכנסת, אוטובוס קו 18, המכולת וגם על חברת הילדים.
אנו קוראים על תלמוד התורה בו למד בשכונת בית וגן ועל שכונת עין כרם הסמוכה.
דגש רב מושם בסיפור על הפסיפס האנושי המגוון שהרכיב את השכונה.
ילד הרואה הכל, לא תמיד מבין ולא שואל שאלות.
חלק מהעולים ממצרים ומהונגריה נפגשו כבר באניה ששמה "ארצה" שהובילה אותם מאיטליה לישראל.
העולים ממצרים אינם מבינים מדוע "היהודים מהונגריה שותקים ודואגים הרבה".
בעוד הם שמחים שנחלצו מארצם ועלו לארץ הקודש, היהודים ההונגרים מסתגרים בחדרם באונייה ובהמשך, בשכונה.
הבית סגור ביום ובלילה, ותמיד "הם מבקשים שקט" בעוד אצל המצרים הבתים פתוחים, שכנים נכנסים ויוצאים בלי לבקש רשות, החלונות קרועים לרווחה, וצהלת הילדים נשמעת ברחוב.
העולים החדשים "פועלים קשי יום עמדו בפנים יגעות מבוססים בשלוליות בתחנה המוצפת" הם "סוף סוף זכו לכמה ימי עבודה בקרן הקיימת לישראל [...]מייערים את הר הרצל".
"אותם ימים היה הר הרצל קרח, לא עץ ולא בית".
וברקע "ברדיו שידרו באותם ימים את משפט אייכמן".
הפרק השני בספר פותח בתיאור התעללויות הילדים ב"זקנה אחת גרה בשכנותנו" ואשר הילדים רדפו אחריה וכינוה "מכשיפה" בעוד הם משליכים עליה רגבי עפר ואבנים.
כל האנשים שעברו שם לא התערבו "עד שבא איש אחד נמרץ, פניו סמוקות ועיניו טובות.
קראו כל הילדים, עמדו בצד, הטמינו את האבנים בכפות ידיהם והשפילו את עיניהם" ואילו פרקש "דיבר איתה רכות בשפה מתנגנת".
בשלב זה מתחילה להתגבש דמותו הכריזמתית של פרקש אשר דואג לכולם, מוכר ומקובל על כולם.
בהתחלה הילד חיים רק מתבונן בו "בעיקר התפלאתי על פרקש.
הוא נראה באמצע שנותיו, זריז, מלא חיים וכוח ופניו פני ילד תמים".
אבל רמזים קטנים טורדים את מנוחתו של הילד: "בדרך הילוכו הבחין (פרקש) בחצי פרוסת לחם שחור מונחת על הריצפה והרים אותה בעדינות, נשק אותה והניח אותה על האצטבא".
גם עיניו של פרקש אינן נותנות לו מנוח, אמנם יש בהן "ניצוץ של שובבות" אך "מאוד התמיה אותי המבט שבעיניו.
מוזר היה, פניו היו סמוקות ונראות כשוחקות אבל עיניו נוגות.
לא ידעתי לפרש אותן [...] מבט אחר היה בהן, כואב, נראה כאילו הן מביטות למרחקים.
אז ידעתי שצדקתי במה שראיתי לראשונה בעיניו, שנראו כשוחקות אבל כל הזמן התרוצצו כמסתירות משהו או כמסתתרות ממישהו.
ידעתי, משהו עבר על פרקש.
מה הסיפור שלו שאלתי את עצמי שוב ושוב.
אבל ידעתי, הכל צריך שיתברר מעצמו."
תיאור זה בא ברקע העלילה המרכזית: סיפורו של פרקש.
סבתו אורג סיפור המתאר את העולים מהונגריה וממצרים ומגלויות נוספות, את המורים - הרב קופטייל, מגרמניה והרב רווח ממקנס שבמרוקו וגם פותח צוהר לתיאור משפחתו שלו: האב, האם, הדוד ז'אקו ואחרים משמעותיים ולאורך כל הספר מצטט פסוקים ופיוטים הזכורים לו מביתו, מבית הכנסת וממוריו ואשר נגעו בעמקי נשמתו.
מסופר לחיים מפי פרקש, מתרחש בגולה ומסתיים בישראל.
אחד הדברים שמתבררים לילד המספר הוא שגם פרקש וגם המורה מתלמוד התורה, הרב לויכטר שהו יחד "לא בעולם הזה, בעולם האחר" וחיים מבין ששניהם ניצולי שואה.
לאחר הרמזים המטרימים בחלק הראשון של הספר, בחלקו השני (פרק ז' ואילך) מתגלה משה פרקש האחר.
מתבהרת הסיבה לעיניו הנוגות, לעצב המרומז, ל"כאב הניכר על פניו".
חיים מתוודע בהדרגה לייתמותו כילד ולתוצאות הרות האסון של מות האב בדמי ימיו על עתיד משפחתו ובעיקר על חייו הוא.
חיים שומע על ירידת המשפחה מנכסיה הדלים, מכירת הש"ס הסמלית, עבודתו או שמא עבדותו של פרקש הנער כשוליית אופה אכזר ומותה הטראומטי של אמו האהובה.
הוא מבין ששואת יהודי הונגריה לא פסחה גם על פרקש הצעיר וסבתו מתאר את אכזריותו של חייל נאצי שמול עיניו של פרקש שרף את מכתביה היקרים מכל של אמו, כשאינו שועה לתחנוניו להשיבם לו.
כשפרקש סיפר לו על "מה שאירע עם אביו במלחמה העולמית הראשונה בגבול סרביה "עמדה מול עיני שורה אחת של רבי יהודה הלוי 'כוס היגונים לאט, הרפי מעט'".
חולפות השנים, חיים כבר בחור ישיבה המלמד שיעור בבית הכנסת של פרקש.
פעם לאחר כמה שנים של לימוד תורה בצוותא לא הופיע פרקש לשיעור.
פרקש חולה אמרו לו והוא שתק.
שתיקה של דאגה וחשש לגורלו של האיש שכה קשור היה אליו.
לאחר ששה שבועות אמר לו ראובן גבאי מוועד בית הכנסת שפרקש רוצה לראותו יחד עם הרב גוטהולד.
שלושה פיקדונות מפקיד פרקש בידיו של המספר הצעיר: בן, חבילה עטופה ובה סידור וגמרא קטנה, וסיפור.
שלושת הפיקדונות הללו הם דרכו של המחבר להציג בפנינו את חומרי היסוד של החיים, ושל הקיום היהודי בעיניו.
שלושה פיקדונות יקרים ורבי משמעות: את בנו יוסי- בקשתו שחיים ידאג שילמד תורה ומידות ויראת שמים בישיבתו, את הסידור והגמרא שהיו של אביו, עברו עם אביו את המלחמה העולמית הראשונה ועם פרקש את המלחמה העולמית השנייה ולבסוף את הסיפור על המעשה הנורא שאירע לאביו.
הוא מפקיד את הפיקדונות בידי חיים על מנת שזה יחזיר אותם לילדיו של פרקש לכשיגדלו.
הפיקדון האחרון נמסר ערב פטירתו.
הפיקדון הראשון הוא בנו של פרקש, יוסי.
פרקש מבקש כי בנו יהיה תלמיד חכם, כמו אבותיו, ושילמד בישיבה גם מידות טובות, עדינות ואהבת ישראל.
לאחר שפרקש נפטר, בנו יוסי אכן מגיע לישיבה בה מלמד המספר.
המספר חש שקיבל להשגחתו את ה'פיקדון', בעוד הנער לא יודע על כך דבר.
יוסי סיים את לימודיו בישיבה וקיבל תעודת הסמכה לרבנות.
המספר מסכם: "את הפיקדון הראשון החזרתי".
הפיקדון השני הוא חבילה ובה סידור וגמרא קטנה.
את הסידור ובו כתמי רטיבות ומלח ים יחזיר בבוא העת לבנו, יוסי פרקש.
בזמן שאוניות מלחמה בריטיות הקיפו אותה, פרקש קפץ מאוניית המעפילים בה הגיע לארץ ורק הסידור בידיו.
הגמרא הייתה השריד היחידי מארון הספרים בבית אביו.
על כריכתו כתב אביו של פרקש מה עבר עליו באותו יום מר ונמהר - סיפור שיימסר כפיקדון השלישי.
הגמרא הוחזרה לפרקש על ידי גבאי בית הכנסת של העיירה בה גר, אותו פגש במקרה ברחובות תל אביב.
הגמרא, מסתבר, הייתה בידיו באושוויץ ושמרה עליו.
שנים רבות אחרי שהספרים נמסרו למספר הוא פוגש את יוסי בנו של משה פרקש, שמשמש כעת כמנהל בית ספר, ומחזיר לו את הפיקדון השני: הסידור והגמרא.
הפיקדון השלישי הוא וידויו של אביו של פרקש, בשעותיו האחרונות לפני מותו כשהוא אומר לבנו "יום יבוא ותספר אותו לכולם, למען ידעו בני, ובני בני, וכל יושבי הארץ הזאת את קללת הגלות".
את הסיפור נשא בליבו כל השנים אביו של פרקש, יוסף, מאז מלחמת העולם הראשונה, בה השתתף כחייל בצבא ההונגרי.
במהלך הקרב תקע האב כידון בליבו של חייל מצבא האויב וכשהחייל שמט את חרבו וקרא באימה "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד" הבין יוסף פרקש האב כי החייל הגוסס הקורא "שמע ישראל", הוא יהודי.
ידיעה זו לא נתנה לו מנוח וכל חייו חש צער ואשמה עד אשר חלה ומת בעודו באיבו.
לפני מותו סיפר האב את הסיפור המחריד באוזני בנו ואז השיב את נשמתו לבורא עולם.
"פרקש עצם את עיניו וסיפר.
שנים רבות אצר את המעשה הזה בנפשו, איש לא ידע עליו.
לא אשתו ולא בניו [...] שעותיו האחרונות של אבא[...] אני ילד בן 6 [...]אבא ביקש שאשמע את דבריו עד תומם[...] עתה אומר לך את דבריו ואתה תספרם בבוא היום".
חיים מסיים בדבריו של פרקש: "בליבי נצרתי את המעשה.
כל ימי הוא נצור בנפשי.
שום אדם עדיין לא שמע אותו.
בידך אני מפקיד אותו, יום יבוא ותספר אותו.
בכתיבת הספר "בואי הרוח" השלים סבתו גם את הפיקדון השלישי, והעמיד גל עד לרוח הגדולה שירש פרקש מהוריו, לחלומו, לתקוותיו לאמונתו ולצוואתו שידעו אנשי הארץ הזאת את קללת הגלות.
בפרק ט"ו המסיים את הספר מספר סבתו שלפני מותו מבקש פרקש מביתו לקרוא לו את שירו של המשורר יעקב כהן "פני ה'".
כך, מבינה הבת, בחר פרקש לומר לה מילים אחרונות, להגיד שאלו הם ימיו האחרונים על פני האדמה ופניו אל פני ה'.
עם חתימת הספר הוזמן סבתו כראש ישיבה לחידון תנ"ך בו הוא פוגש באקראי את יוסי, בנו של פרקש.
בנו של יוסי הקרוי על שם משה פרקש, זוכה במקום השני בחידון וסבתו חותם את הספר: "משה פרקש זכה" ויוסי מתקן: "משה אביעד.
זה שמו, משה אבי עד".
הספר נכתב בגוף ראשון מפיו של חיים המספר המתעד כמבוגר את חוויות ילדותו.
המספר הוא מספר גיבור ומספר עד: עד שמיעה ועד ראייה למתרחש בשכונה ובעיקר לסיפורו של פרקש.
בחלק מהספר הדובר הוא הילד המשתאה וככל שהעלילה מתקדמת הילד נעשה נער, מתבגר וכבר הוא בחור ואז אדם מבוגר, עד לתמונה החותמת את הספר.
זו נמסרת מפיו ומעיניו של הרב חיים סבתו, מראשי ישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים, בשנות החמישים לחייו, בעת אירוע שהתרחש בסיוון תשס"ז.
"חורף תשי"ט קר וסוער היה" כך נפתח הספר "בואי הרוח", בחג פורים אחד, בלתי נשכח.
חיים סבתו הסופר והרב, נזכר במעשה שאירע בהיותו ילד בכיתה ב' בתלמוד תורה בשכונת בית וגן בירושלים.
הרב לויכטר הודיע ש"לקראת פורים יבואו כל הילדים מחופשים".
הילד שומע בפעם הראשונה את המושג "להתחפש".
האב שבכל יום, לאחר שעות עבודה ארוכות רץ לתפילה, משתהה ימים ארוכים ומתעכב בקניית הכובע לתחפושת ה"קובוי" כפי שהוא מכנה זאת.
לילד אין ספק שהאבא ירכוש את הנדרש לתחפושת כי "במצרים עושים כל מה שאומר המורה".
הילד הנרגש ממתין וממתין בסבלנות לא אופיינית לילד עד ליום המסיבה, הבוקר האחרון שבו סוף סוף אבא רוכש, לאחר שהילד מזכיר לו, כובע קאובוי פשוט מנייר.
לא חשבתי אותה שעה שאין לי יריעה על הכתפיים ולא פסי קישוט על המכנסיים וגם אין לי אקדח".
היה זה יום סוער במיוחד והילד חיים הגיע אמנם גאה ושמח לכיתה אך על ראשו שאריות עלובות מ"כובע הקאובוי": עיסת גוש נייר.
אחרי הדרך הארוכה מהר הרצל שעשה לבדו תוך קרב מר נגד הרוח וגשם הזלעפות ותוך ניסיון "לשמור על הכובע שלא יעוף" ועל "שקית הבד עם המחברות" ביד האחרת, הגיע הילד לכיתה.
לעומת תחפושות ילדי בית מזמיל שבה "היו כל הילדים או קאובוי או אינדיאני וכל הבנות או אסתר המלכה או מלכת הלילה", ילדי בית וגן מחופשים לדמויות כגון אדמו"ר, חכם ספרדי וכהן גדול.
האירוע מסתיים בכך שלאחר התשבחות שהרעיף הרב לויכטר על ה"תחפושת" של חיים שבזכותה אי אפשר היה לזהות מי הוא (לכאורה) "מקצה הכיתה התרומם הילד שהתחפש לשופט ומחה בקול, מי לא ידע מי זה?
הרי אין לו בכלל תחפושת".
כך מסתיים הפרק הראשון בסיפור וכך מתוודעים הקוראים לילד חיים.
כאן גם עולה לראשונה מוטיב שיחזור בסיפור: מוטיב התחפושת.
חיים הוא ילד מתבונן, עדין ורגיש ובעל נפש פיוטית.
לא מתלונן על קשיים אלא מקבלם ללא טרוניה.
הוא מתאפיין בעולם פנימי עשיר, נמשך לטבע ולספרות ושירה.
הנו סקרן, נמשך לדמויות חריגות ושם לב לפרטים שאחרים אולי מתעלמים מהם.
אין בידו עדיין כלים להבין את העולם, הוא מלא שאלות שאינו שואל כי "הכל צריך להתברר מעצמו".
פרקש הוא היחיד שחיים שואל אותו את שאלותיו ואצלו הוא מקבל מענה לחלקים בעולמו הרוחני והנפשי ואולי גם הרגשי.
הוא מדבר עם חיים על הצורך לשמוח "שמח ילד בילדותך".
הוא חש שונה ומרוחק מהילדים סביבו ונראה שנותר זר הן בחברת ילדי בית מזמיל והן בקרב ילדי תלמוד התורה בית וגן השונים מילדי השכונה.
הוא מתאר את משחקי הילדים מבחוץ- לא כשותף פעיל.
אין תיאור של חברים או אחים קרובים ויחסי הגומלין שלו מתנהלים רק עם דמויות מבוגרים.
את משחקי הילדים בשכונה הוא אינו מבין ואינו מיומן בהם.
גם כאן פרקש מתגלה כ"גואל" כאשר באחד המפגשים האקראיים בשכונה הוא בונה לו טיארה.
הוא חוזר ואומר על עצמו שהוא "בעל דמיונות".
יש לו מבט והבנה של ילד.
מספר על האוטובוס הצהוב של בית היתומים דיסקין שהטיל עליו מורא וחושש שילעגו לו על התעניינותו במשוררים.
תיאורו החיצוני מבליט את שונותו לעומת הסביבה בה הוא חי ולומד ואת הדלות אף שהוא כלל לא חש בה: הוא לבוש כובע מצחייה ירוק שנקנה באיטליה על ידי שליחת הסוכנות ובידו שקית בד שאמו תפרה לו משאריות של בדים מפוספסים שציפו את מזרני הקש שלהם עודפים מן הצבא האנגלי.
בשקית יש חומש, משנה ושני חצאי מחברות.
על ביתו הוא מספר שהיה זה בית שהחשיבו בו מאוד השכלה, משוררים, כולל משוררים צרפתיים שאמו הכירה.
הוא מכבד את ביתו והוריו וגאה במשפחתו המורחבת ובייחוסו כנכדו של חכם שוויקה ממצרים.
יש בו יראת כבוד כלפי האב למרות שכמעט ואינו רואה אותו כיוון שהאב עובד מבוקר עד לילה ודיבור קצר, ענייני ותמציתי.
הוריו שהם אנשי עמל ומלומדים עסוקים בפרנסה ובטיפול במשפחה הגדולה, אמו לא הספיקה לסרוג לו צעיף ולאביו לא נמצאה העת לקנות לו תחפושת.
הוא מוצא עניין ונחמה בדמויות המבוגרים: דודיו, הרב לויכטר שעוטף את צווארו במגבת ומחמיא לו על תחפושתו, ולוקח את ילדי הכיתה לשאוף אויר צח בטבע.
עניין מיוחד הוא מוצא בפרקש, אצלו הוא מוצא אוזן קשבת ומענה ואולי גם דמות אב חם, אוהב, מבין ומקשיב.
דוגמאות רבות ניתן למצוא לדמותו של חיים.
דמות המצטיירת כילד רגיש, תמים, סקרן, אוהב אדם, בוגר, חכם ובעל חוש צדק.
משורר ואוהב שירה, תלמיד חכם, רגיש לסביבה המתבונן במה שלפניו בלי לשפוט.
הוא גם אוהב טבע - שם לב לנחליאלי, ענף רטוב, ועץ החרוב הזקן.
הוא חש את הקשיים אך נותר אופטימי - ילד שגם כאשר הוא חווה אכזבה אינו מתייחס אליה במרירות.
כבוגר הוא למדן ותלמיד חכם מוערך.
הוא כרוך אחרי פרקש ואף פרקש שמח בחברתו וקשריהם נמשכים עד הסוף, עד מותו של פרקש.
חיים גדל ולומד בישיבה תיכונית.
במהלך שנים אלו הוא נענה לבקשת פרקש ללמד שיעור בגמרא מידי שבת בבית הכנסת בהדסה הקטנה.
במשך שנים הוא מלמד את השיעור, דרך שנות בחרותו ובגרותו.
בהמשך הוא נלחם במלחמת יום הכיפורים (על חוויותיו במלחמה זו כתב את הספר תיאום כוונות), מתמנה לר"מ (רב מחנך) בישיבה ואף לראש הישיבה.
חיים מתוודע לסיפורו של פרקש לאחר שפרקש בוחר בו להיות האיש שיעביר את הסיפור הלאה.
הוא מקבל לידיו את שלושת הפיקדונות שפרקש מפקיד בידיו ואף מחזיר אותם ליעדם בבוא העת.
בסוף הסיפור מתגלה שכתיבת הסיפור היא היא החזרת הפיקדון השלישי שהפקיד פרקש בידי חיים.
לאורך כל הרומן מלוות אותו תכונות שמאפיינות אותו כילד, אהבת האדם והרגישות הרבה "עיני דמעו" הוא מספר, כאשר פרקש מספר על ימי ילדותו הקשים.
פרקש איתר אותו וזיהה את ייעודו - להיות מספר.
פרקש מתגלה בסיפור כדמות מרכזית, רבת פנים ומורכבת.
אישיות יוצאת דופן; איש ציבור ואיש משפחה הנמצא בלב החיים החברתיים בקהילה בשכונת בית מזמיל בירושלים, אם בבית הכנסת ואם בצרכניה השכונתית, הוא מכיר את כולם ואהוד עליהם.
בעל חזות של אדם נמרץ, שמח וחברותי אך מתברר שקיימת בדמותו דואליות בין השמחה החיצונית לכאב הפנימי.
הוא נראה באמצע שנותיו, זריז, מלא חיים וכוח ופניו פני ילד תמים.
מאוד התמיה אותי המבט שבעיניו.
פניו היו סמוקות ונראות כשוחקות אבל עיניו נוגות".
הוא מגלם בדמותו גם שמחה ושעשועים.
בילדותו כונה "קוקץ" (KUKAC)) כינוי עממי בהונגרית לילדים שובבים וזריזים.
הוא העיד על עצמו בספרו "ילדות שדודה" שלא פעם השתתף במעשי שובבות ואף הנהיג אותם בעיירת ילדותו.
בפורים הוא מתחפש אך בד בבד הוא מספר לחיים שרק שני ימים בשנה אינו מתחפש, ביום כיפור וביום פטירתה של אמו.
או אז פורצת ילדותו השדודה ובוקעת אל חייו.
מקור הדואליות מתברר במהלך הסיפור: ילדות קשה- יתמות בגיל צעיר, עבודה אצל אופה אכזר ועל כל זאת השואה.
חוויות חייו כללו שבר, אובדנים וחוויות המותירות צלקותיהן בחייו, אך למרות הכל הוא בחר לחיות חיים משמעותיים ולהיות מקור אור לאחרים.
בולטת במיוחד נתינתו הבלתי תלויה בדבר לקהילה כקהל וכיחידים.
תמיד מופיע בזמן ובמקום הנכון, אין יודעים מאין בא ולאן הולך אך הוא תמיד בדרכו לעזור ולפעול למען הזולת בזריזות ובענווה.
מקבילה מעניינת בסיפור היא העיסוק בחנות מזון.
אמו ניהלה "חנות מכולת זעירה" בעיירת הולדתו והוא בחייו המקצועיים מנהל צרכניה שכונתית.
אמו לא יכלה להמשיך לתפעל את החנות מפאת חוליה והפכה עניה מרודה ונזקקת ואילו הוא מנצל את משלח ידו- ניהול צרכניה - לספק מזון לכל נצרך אם בהנהגת חלוקה "קמחא דפסחא" ואם בשימת לב לכלל צורכי הציבור, הפרט והקהילה.
הוא הדמות המרכזית בבית הכנסת שייסד ודואג ללימוד תורה ולהכנת ילדים לבר מצווה ומסמל בכך את הרוח האנושית הדוחפת לקום מחדש אחרי קשיים נוראיים.
הוא לא רק שורד אלא הופך למקור כוח ועוצמה עבור אחרים.
פרקש מהווה במידה מסוימת דמות אב ומנטור לחיים כאשר הוא מרעיף עליו תשומת לב חמה "שאל אותי בחיבה", פועל למען רווחתו החברתית והתפתחותו, לוקח אותו לסיור משלוח מנות ביחד עם ילדיו, מקשיב לו, משוחח איתו, מתפעל מהישגיו ומספר לו דברים שלא סיפר אפילו לילדיו.
הוא מזהה בחיים את הסקרנות והחכמה שאפיינו גם אותו בילדותו ופועל לתיקון באמרו לחיים "שמח בילדותך" ו"לך לא תהיה ילדות שדודה".
בהמשך הוא מאתגר את חיים במנותו אותו למלמד שיעור גמרא שבועי ומעודדו להתגבר על היסוסיו נוכח האתגר "שנים הרבה ומסכתות הרבה למדנו בשיעור זה.
שבת אחרי שבת, יותר מעשרים שנה ותמיד פרקש לימיני".
פרקש מייצג את הזיכרון החי של הגלות והשואה אך גם זאת באופן לא גלוי.
כרבים מניצולי השואה הוא לא מספר על עברו לילדיו מתוך שאיפתו שילדותם תהיה שונה וטובה ונפשם הרכה לא תחווה כאב.
פרקש מייצג גם גשר בין עולמות.
הוא מייצג דור הולך ונעלם, שריד של העולם הישן היהודי ולמוד הסבל.
הוא גשר בין שתיקה לזיכרון, בין חורבן ותקוה.
הוא העולה מהונגריה נשוי לאישה ממקנס שבמרוקו ופועל לשידוכים בין עולים מהונגריה וממצרים, הוא מחבר בין הדורות - הצעיר והמבוגר, המתחברים לשורשים.
הוא מתחבר ודואג לכל אוכלוסיית השכונה על תולדותיהם ומוצאותיהם השונים, חילונים ודתיים ועולים מהארצות השונות.
פרקש מתואר כבעל עוצמה רוחנית.
הוא יורש ממשפחתו ומוריש לדורות הבאים פיקדונות רבי משמעות.
הוא מתעלה על כאבו וזכרונותיו ומוחל לאופה שהתעלל בו.
בהתנהלותו הוא מהווה סמל להתמדה ולאמונה בחיותו חיים יהודים מלאים ועשירים.
בכך הוא מלמד שיעור - שניתן לחיות חיים משמעותיים גם אחרי טראומות קשות.
הוא מדגים איך להפוך כאב אישי לכוח חיובי שמשפיע על אחרים ומייצג את היכולת האנושית לחיות בגדלות רוח גם בתנאים קשים, יכולת האומרת שבידו של האדם הבחירה.
פרקש הוא איש מעש ובמקביל איש חסד, איש תורה ומשורר, יסודות שינק בבית הוריו- מאביו הרבני ומאמו המשוררת הרגישה.
"פרקש היה מומחה גדול בלשון ובדקדוק.
מילדותו אהב לגלגל מילים, היה משתעשע במילים חדשות אומר וחורז אותן, כשעלה לארץ התאהב בעברית ועד מהרה שלט בה על בוריה".
הוא אוהב שירה ומילים וזהו אחד המכנים המשותפים בינו לבין חיים.
מכנה משותף נוסף הוא שגם פרקש אינו ממורמר ואינו מחפש נקם על החסכים שהיו לו.
מפי שניהם מצוטטים שירים ופיוטים במהלך הרומן והם שואבים מהם כוח ועידוד.
על רקע זה ניתן להבין את בקשתו האחרונה של פרקש מביתו לפני מותו – לקרוא באזניו את שירו של יעקב כהן "פני ה'".
סבתו מתאר דמויות רבות מהן ממשפחתו ומהן מהשכונה ומירושלים.
ברקע מוזכר סבו הרב אהרון שוויקה, המהווה עבורו מקור לגאווה וכן הוריו ובני משפחה נוספים.
כן מוזכרות דמויות רבות שהמספר זוכר לפרטי פרטים משכונת ילדותו- בית מזמיל: מורים, בעלי מקצוע שונים ודמויות שונות שהרכיבו את פסיפס ילדותו ובחרותו.
שתי דמויות משנה משמעותיות שמוזכרות בספר הנן הרב לויכטר והדוד ז'אקו וזאת למרות שאינן מתוארות בהרחבה ומקומן בסיפור העלילה מצומצם.
עם זאת ניכר שהשפעתן על הילד המספר הייתה רבה.
הרב לויכטר היה מורו ורבו של סבתו בתלמוד תורה בית וגן בילדותו והמספר נושא את זכרונו באהבה וכבוד.
הוא היה כנראה ניצול שואה, כיבד ואהב את תלמידיו והווה דמות מיטיבה עבור חיים כילד.
הסיפור המובא בתחילת הרומן מתאר את אופיו וגישתו החינוכית המרשימים.
דמות משמעותית נוספת היא הדוד ז'אקו למרות שהוא נזכר בחטף.
הוא היה אחד מסמלי ההשכלה - ולא רק התורנית- במשפחתו, הוא היה זה שהכיר לו את הסופר ש"י עגנון.
מדובר בפרופסור יעקב שויקה, תלמיד חכמים ומומחה עולמי בתחום הבלשנות החישובית, מאבות פרויקט השו"ת של אוניברסיטת בר-אילן, מחבר ועורך המילון "רב-מילים" וראש צוות המחשוב של מפעל פרידברג לחקר הגניזה המפעל הגדול והמורכב ביותר כיום במדעי היהדות.
הדמויות הראשיות ודמויות המשנה בספר רובן ככולן הן דמויות מציאותיות שהסופר פגש והכיר בעיקר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים בירושלים ונצר אותן בליבו ובזכרונו.
מקורו של הסיפור, מציאות ובדיון
הסיפור מושתת ברובו המכריע על הרקע ההיסטורי המציאותי ועל אירועים שהתרחשו ודמויות חיות, כעדותו של סבתו עצמו וכולל פרטים אוטוביוגרפיים רבים.
הסיפור מבוסס על חוויותיו האישיות של הסופר שגדל בשכונה ועל היכרותו האישית עם משה פרקש.
הדמויות הראשיות ודמויות המשנה בספר רובן ככולן הן אנשים שהסופר פגש והכיר בעיקר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים בירושלים ונצר אותם בליבו ובזכרונו, כפי שאמר הסופר "הספר נוגע לאנשים שחיים היום בקרבנו" .
המספר מתבונן כמבוגר בתקופת ילדותו במצרים, ומעלה בזיכרונו את המעט שידעו שם על גורל היהודים באירופה.
היו שמועות רחוקות וקטועות, בבתי הכנסת אמרו תהילים ונודע להם כי המקובלים בירושלים הכריזו על תענית והתפללו על קברי צדיקים והגיעו אף למצרים להשתטח על קברו של הצדיק הרב אבוחצירה.
בעלילה משולבים מציאות ודמיון שבחלקו ידוע אל נכון רק לסופר, אירועים שחלקם קרו כך או אחרת והסופר ארג אותם בהתאם לחופש היצירה בין דפי הספר.
קולות התקופה - רקע היסטורי
הרקע ההיסטורי לרומן כולל את השואה באירופה ובעיקר שואת יהודי הונגריה, חיי היהודים בגלות- בעיקר אירופה ומצריים, ההעפלה והעליה ארצה מרחבי תבל.
ישנם אזכורים לתקופת מלחמת העולם הראשונה ולמלחמת יום כיפור.
כחלק מאפיון התקופה של ראשית המדינה מתאר המחבר את שכונת קריית יובל בשמה הקודם- בית מזמיל בה גרים זה לצד זה עולים חדשים יוצאי גלויות מצרים, מרוקו, הונגריה ואחרים, שסיפורם מובא ברקע.
המספר מתאר את הווי החיים בשכונה הירושלמית - ב"שיכון עולים" שבבית מזמיל בעשורים הראשונים למדינת ישראל בעיקר בפרקים הראשונים; מתוארות סיטואציות שונות האופייניות לתקופה ולשכונה כגון ההמתנה והנסיעה באוטובוס בכל בוקר.
ילד נוסע לבית ספר בתחבורה ציבורית, ממתין ליד קיוסק לאוטובוס בתחנה "שהייתה מלאה".
האוטובוס "או הגיע או לא הגיע, אם הגיע היה עמוס ודחוק, או עצר או לא עצר".
מתואר הווי החיים סביב הדסה הקטנה, משחקי הילדים בשכונה, היחסים בין העולים, מערכת הבחירות, מכירת הסודה בסיפונים ועוד.
העולים החדשים "פועלים קשי יום עמדו בפנים יגעות מבוססים בשלוליות בתחנה המוצפת" הם "סוף סוף זכו לכמה ימי עבודה בקק"ל [...]מייערים את הר הרצל".
דרך סצנות אלו אנו מקבלים באופן עקיף את האווירה.
קשיים רבים היו נחלת משפחתו של המספר והעולים ששוכנו במעברת אזבסטונים הצמודה לשכונה או ב"שיכון עולים"; קשיי פרנסה ואי ידיעת השפה בתוספת אקלים קר וחורף גשום שלא היו מורגלים אליו שהקשו על העולים מארצות המזרח ומהונגריה ששוכנו יחד.
ביום הכיפורים תשל"ד פרצה מלחמת יום הכיפורים.
כמה מצעירי השכונה שהתגייסו למלחמה לא שבו ואחד מהם, אבי בלום, בן של ידידו של פרקש, אף הוא ניצול שואה, נהרג ביום הלחימה האחרון.
פרקש לקח על עצמו לעטוף את ההורים השכולים זאב וקלרה בלום שבנם היחיד אבי נפל במלחמה והוא היה זה שהחליט לקרוא לבית הכנסת שנבנה למתפללי הדסה הקטנה "יד אבי".
בהציגו נושאים אלו מהווה הספר חלק מתהליך בו עם השנים נכתבות יצירות ספרות העוסקות בשני העשורים הראשונים של מדינת ישראל, בתהליכים המורכבים של קליטת גלי העולים, במפגש הטעון בין בני הארץ לעולים ובמחיריו של "כור ההיתוך".
פרקש: ילדות שדודה - השנים הקשות
החלקים המביאים את סיפורו של פרקש בהונגריה בשנות ילדותו ובנעוריו מבוססים בעיקרם על סיפרו של פרקש "ילדות שדודה" ויש בספר הד גם לחוברת שירים שכתב "לאורך כל הדרך" והנם תיאור ביוגרפי מהימן.
פרקש- הוא ישראל משה פרקש או כפי שכונה בילדותו "שרול מוישה" ובשמו ההונגרי "זולי".
על פרקש ידועים פרטים ביוגרפיים מספרו "ילדות שדודה", ממואר שכתב על ילדותו.
הוא נולד בעיירה היידובסרמן בהונגריה והתייתם מאביו בהיותו כבן שש.
אמו החולנית לא יכלה לגדל את ארבעת ילדיה והם פוזרו בין בני משפחה בכפרים הסמוכים בהונגריה.
על פי תיאוריו, למרות תנאי חייו ורגישותו הרבה היה הילד "שרול מוישה" כפי שנקרא אז, נער שובב ומלא חיים שלא משך ידיו מתעלולים שונים עם חבריו בכפר.
כאשר למד בישיבה סעד בלית ברירה על שולחנם של יהודים טובים וקרובי משפחה.
בשבתות סעד על שולחנו של ר' מוישה אריה המר שהיה ידידו הטוב ביותר של אביו.
שם ידע שעות יפות במיוחד ושם גם למד את זמירות השבת אותם המשיך לשיר כל חייו, תוך הכרת תודה למיטיביו.
תקופה טובה זו בחייו הסתיימה עם החלטת בני משפחתו שעליו ללמוד מקצוע כשהמוטו היה "אתה אפילו אם יחטבו עצים על גבך לא תעזוב מקום עבודה".
בעל מאפיה בשם פטמן מור, בן 65, בכפר ביהרנאג'באיום (Biharnagybajom) חיפש שוליה ושרול מוישה הצעיר, כבן 14 שנים, החל לעבוד אצלו לאחר שנחתם חוזה השולל ממנו כמעט כל זכות.
בימיו שם ידע סבל, מרורים ורעב.
הוא מעיד כי היו אלו "שלוש וחצי שנים הקשות בחיי"(עמ' 39).
היתום בן הארבע עשרה אולץ לשאוב מים ולחטוב עצים, בלא שהתאפשרה לו שנת לילה סבירה.
בקיץ ישן הילד שעות ספורות במחסן עצים וקמח ובחורף מעל תנור האפייה.
מרוב עייפות נרדם באחד הימים על קרש מלא חלות וכתוצאה "עף ללא רישיון תעופה מכוחה של סטירת לחי מתנת ידי הברזל של הזקן שאותה לא אשכח"(עמ' 45).
כך הפליאו בו פטמן, האופה הזקן וחתנו מכותיהם מלוות בקללות והאופה אף גרם לו במכוון כווייה דרגה שלישית באמצעות מחתה מלובנת.
כאשר באחד הימים חזר משליחותו עם רגל שבורה בגלל התנכלויות נערי הסביבה הגויים, אילץ אותו האופה להמשיך לעבוד (עמ' 54).
את המכה האחרונה הנחית האופה כאשר הילד, מגובה באשת האופה מתחנן לנסוע לראות את אמו הגוועת.
בביטוי גס בהונגרית מסכם האופה את הנושא ומוסיף "מהר מדי נמאס לך לעבוד".
ובפעם האחרונה והטראגית- האופה הניח למברק חשוב ולא נתן אותו לילד, זאת כדי שימשיך בעבודתו.
במברק נכתב "ישראל מוישלה בוא הביתה מיד, אמא חולה מאוד והיא רוצה לראותך".
בכך מנע ממנו לראות את אמו בפעם האחרונה בחייו, דבר שיעיק עליו כל ימיו.
גם לאחר עשרות שנים זכר משה פרקש לפרטי פרטים את הסבל, העוול והעינוי הממושך תחת ידו של האופה שהתאכזר אליו, ליתום הכחוש ונמוך הקומה.
הוא זכר היטב גם את מראהו- "שתי עיניים חדות מביעות זעף ואכזריות" (עמ' 40).בניגוד לדמות האופה היהודי מתוארת דמות של גויה טובת לב, מאקרה נייני השכנה, שעמדה לצידו של השוליה היהודי והגנה עליו בחירוף נפש לאורך כל התקופה.
סבתו מתאר בספר "בואי הרוח" שפרקש מחל לאופה, ואכן בספרו (עמ' 39) כותב משה פרקש "מוחל אני למר פטמן מור מחילה גמורה על כל עוול, סבל ועינוי שהיו מנת חלקי במשך הזמן".
סבתו נמנע מציון שמו של האופה וזה אינו מוזכר בספר.
כארבע שנים לאחר מכן, ב-5 ביוני 1943 נלקח פרקש הצעיר למחנה עבודה על ידי הגרמנים.
בבודפשט, במחנה ליד קצין העיר, ערכו הגרמנים מיון מי לחיים ומי למוות.
רב"ט גרמני מצא את מכתביה של האם לבנה, מכתבים עליהם שמר מכל משמר, אך כל תחנוניו שלא לפגוע בהם לא עזרו.
"חטפתי שתי סטירות לחי מצלצלות.
יהודי מסריח שכמוך, התיק הזה כולו מכיל חומר ריגול בשביל ה-טומים (הבריטים) אתה מרגל כמו כל היהודים הארורים.
גם תיאור שריפת המכתבים על ידי הקלגס הנאצי מופיע בספר "בואי הרוח".
"בואי הרוח" מביא תיאור נאמן של קורות פרקש הילד והנער וקורות משפחתו בהונגריה, הסבל, המפגש עם הקלגס הנאצי, ושריפת מכתבי האם כמו גם של האירוע הנורא - הרג היהודי בשוגג על ידי האב במלחמת העולם הראשונה.
כל אלו אירועים שיש להם סימוכין בספרו של פרקש "ילדות שדודה".
תיאור אישיותו, רוחו ועשייתו הציבורית של פרקש ב"בואי הרוח" עולים בקנה אחד עם תיאורים שנכתבו בהקדמה ובסיכום הספר "ילדות שדודה" על ידי דר' אשר וילכר, הרב זאב גוטהולד והרב הסופר חיים סבתו.
עפרה לקס שוחחה עם הסופר וכך היא כותבת:
ב'בואי הרוח' מתבררים ערכים רבים, כגון מוטיב המחילה וחשיבותה: אביו של פרקש זקוק למחילה ואילו בנו נדרש למחול לאחרים.
פרקש מחל לאופה האכזר במשך השנים אך על כך שהאופה מנע ממנו לראות את אימו בפעם האחרונה לא יכול היה למחול.
ערב מותו הוא מבקש למחול לו גם על כך במעמד חיים והרב גוטהולד.
זהו טקס מחילה נוסף לבקשת המחילה של האב מהחייל היהודי: "בְּרִידֶר זִיסְעָאר מִיר מוֹחֵל, אֵיךְ הָאָב נִישְׁט גֶּעוְסְט אָז דּוּ בִּיסְט א יִיד" (אחי היקר מחל לי, לא ידעתי שהנך עברי).
שני החיילים היהודים שנלחמו זה מול זה בצבאות יריבים נפלו בוכים על האדמה והחייל הגוסס מחל לאב המיוסר אשר לא מצא מנוח לנפשו לאחר שהרג יהודי בקרב.
יש הרואים בנושא המחילה הקבלה לסיפורו של ש"י עגנון "תהילה" (תהלה).
גם בסיפורה של תהילה וגם בסיפוריו של פרקש, לכאב הגדול לא אחראים גורמים מן החוץ אלא אנו עצמנו, בני העם היהודי, גורמים אותו לעצמנו במחלוקות ובשנאת אחים.
מחילתו של החייל ומחילתו של פרקש לאופה הזקן הם ביטוי לרוח האדם המסוגלת לסלוח על טעויות ואף על עוולות שנעשו במזיד.
יכולת זו היא חותמו של בורא עולם שכל מהותו סלחן וארך אפיים רב חסד ואמת.
נושא התחפושת בו נפתח הרומן הנו מוטיב בעל משמעות.
ברומן בולט הפער בין התחפושת, מראית העין לבין ההוויה האמיתית.
ככל שהעלילה מתפתחת המסכות נופלות והאמת הכואבת נחשפת.
חיים, המספר שרוצה להתחפש בתחילת הסיפור ולהיות כמו כולם, בעצם לא מצליח בכך ונשאר הוא ומקבל זאת ושמח בכך.
מוטיב התחפושת גם מבליט את הפער התרבותי בין ילדי בית וגן לבין ילדי בית מזמיל ובין ילדי המקום לילד העולה החדש ממצרים.
כשחיים מספר לפרקש אודות תחפושתו לקאבוי "ניצוץ של שובבות עלה בעיניו" והוא מזמין את חיים אליו לפורים בשנה הבאה.
מוטיב התחפושת הוא רמז מטרים להתפתחות בהמשך הרומן, כאשר הקורא נחשף לדמויות כמו "ההונגרים השתקנים" שמכאובם שתוק ומוסתר.
המספר ובעקבותיו הקורא מגלה בדמויות פנים שלא הכיר במבט ראשון וסודות נחשפים בהדרגה.
כך למשל פרקש, בעל החזות של אדם נמרץ, שמח וחברותי מתגלה לחיים המספר כאדם שאוצר בתוכו סודות עבר מייסרים.
הוא מעיד על עצמו ש "אף אחד לא מכיר אותי, כמעט אף אחד", משפט בעל משמעות עמוקה וגם "רק שני ימים בשנה אני לא מתחפש", רק ביום הכיפורים ובי"ב כסליו (יום פטירת אמו) הוא שוב שרול מוישה הילד ההונגרי הקטן.
פרקש מוסר את מורשת אבותיו לצאצאיו שידעו כל העם את קללת הגלות.
בהקדמה לשירו "וידויו של אבי" כתב פרקש "אם שיר זה יגיע לידי יהודי כלשהו יזכור או ילמד מכאן מה גדולה הייתה קללת הגלות שבמקרים רבים במלחמות, יהודי שפך דם אחיו מבלי לדעת שתוקע הוא את חרבו או כידונו ללבו של אחיו היהודי".
נחם אילן מסביר שזו אינה קללה מטפיזית אלא היא מתבטאת בהיעדר היכולת לממש את הערבות ההדדית היהודית ובתוצאות הנוראיות של היעדר ריבונות יהודית.
סבתו מעז להציע כתיקון אפשרי לקללת הגלות את מדינת ישראל מבלי לכרוך אותה במשיחיות אפוקליפטית, אלא בראש ובראשונה בחיים ארציים, בממד הקיומי.
נושא הילדות ומקומה בחיי אדם נוכח אף הוא בספר.
אצל שני הילדים- חיים ופרקש כילד ישנם תיאורי ילדות שונים ביותר אמנם, אך ילדותם הותירה את חותמה באישיותם.
רוחו של האדם נבנית בילדותו, מתעצבת מתחושותיו בבית הוריו, מאמרותיהם, מכוונותיהם וממעשיהם היום יומיים.
כל אלה הם הפסיפס שממנו נבנית הרוח הפנימית, האמונית והערכית של האדם בבגרותו.
סבתו מתאר את סיפורו הבלתי אפשרי של פרקש תוך שהוא מתאר בסלחנות כובשת גם חלקים מילדותו שלו ומראה כי בתוך ילדות באשר היא נובטים ניצנים לחיים עשירים ומלאי אושר.
כל אלו יוצרים סיפור נוגע ללב על חייהם של בני אדם.
בראיון שנתן סירב סבתו להסביר את שם הספר, ומבקרים ניסו כוחם בסברות שונות.
השם מאזכר ביטוי מחזון העצמות היבשות של יחזקאל:
דר' דינה לוין מביאה מספר רעיונות למשמעות שם הספר:
הרוח כלייט מוטיב: "הרוח" הכתובה בהא הידיעה מצביעה על רוח מיוחדת, מוטיב דומיננטי ששזור בספר ומוטען מהרבדים השונים של התרבות היהודית.
הרוח האנושית והרוח האלוקית: "בואי הרוח" מנוסח כפועל בזמן עתיד.
מצביע על הצורך להביא את הרוח האנושית לידי ביטוי מעשי בחיי היום יום, לשמור על הרוח האלוקית.
לאורך הספר "הרוח" היהודית הצליחה להפיח חיים ותקווה ברגעי ההשפלות הן אלו שנעשו על ידי בני עמנו, והן על ידי בני עוולה בשואה הנוראה.
רוח זו היא שעודדה את העולים לארץ שחוו חבלי קליטה קשים ולמרות זאת הצליחו להתערות בה.
רוחות ריאליסטיות ועיצוב רוחו של הנער חיים: מוטיב ה"רוח" מתקשר בספר לרוחות ריאליסטיות שנשבו בהר הרצל בחורף אך בעיקר לעיצוב רוחו של הנער חיים, הילד הרגיש מבית מזמיל, שהפנים לנשמתו העדינה מראות, מעשים, הארת פניהם של מוריו האהובים, תגובות וסיפורים של הסובבים אותו.
רוח שהתעצבה בבית אוהב שערך לימוד התורה היה חשוב בו לעין ערוך.
הרוח כתוהו ובוהו או כדרגה רוחנית גבוהה: בלשון העברית קיימים צירופי מילים רבים בהקשר למילה "רוח", והם חושפים את שתי המגמות הסותרות של נפש האדם.
דרגה רוחנית גבוהה מקרבת למשמעות החיובית והאידיאלית של רוח אלוקים, ומאידך תיתכן הורדת רוחו לדרגת תוהו.
התנהגותו האכזרית של האופה מחד והשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה מאידך הפכו את הרוח האלוקית לתוהו ובוהו.
רוח האדם ירדה לשפל מדרגתה.
רוחו של פרקש וידו המכוונת: הייתה זו רוחו העקבית והיד המכוונת של פרקש שהתוותה את הדרך והאירה אותה במגדלורים רבי עוצמה.
הרוח היהודית אותה ספג גם פרקש בביתו חישלה את אישיותו וכפי שסיפר לחיים "רוחי לא נשברה" למרות המכות מיד האופה.
הוא התחשל למקרא מכתבי האם שהדריכה את רוחו.
הרוח היהודית: הגשמת הרוח היהודית של בית הוריו של פרקש שהקדיש את חייו ללימוד תורה, לחינוך ילדיו לתורה יחד עם עזרה לזולת תוך הארת פנים ומבט חם ואוהב לכל נזקק.
הרוח היהודית המפעמת בספר מתגלה בכל התשתיות היהודיות בכל הרבדים השונים של היהדות, משנה, גמרא, תפילה, חז"ל ופיוט המחזקים את עוצמת הרוח היהודית.
פרופ' נחם אילן: מאז ראה אור, סמוך לחנוכה תשס"ח, זכה ספרו של חיים סבתו לכמה וכמה התייחסויות בעיתונות הכתובה, באתרי אינטרנט ובהתכנסויות שהתקיימו לכבודו.
"בואי הרוח" מרים תרומה ייחודית, מפרספקטיבה שעד פרסומו טרם מצאה את רישומה בספרות העברית, להארת מגוון תהליכים חברתיים ופוליטיים בישראל תוך הצעת דרך חדשה להתבוננות רפלקטיבית בהם.
סבתו ייחד את ספריו הקודמים לסיפורי היחיד (ב"אמת מארץ תצמח" וב"כעפעפי שחר") ולעולמו של היחיד (ב"תיאום כוונות").
בספרו "בואי הרוח" העז סבתו לצאת מרשות היחיד, התייצב ברשות הרבים וקרא קריאת תיגר גדולה ונוקבת על הטעם ועל התכלית שבמעשה הציוני, לא מתוך ביטול היש אלא מתוך אי הסתפקות בו.
לשיטתו, יש ערך רב, קיומי, בקוממיות הלאומית ובהצלת הנפשות הפיזית.
דומה שלדעתו הקריאה "בואי הרוח" עודנה ממתינה למימוש.
בואי הרוח" הוא ספר המציע לקורא עלילה מרתקת, המובעת בלשון עשירה וכתובה בקצב אשר כמעט מכריח את הקורא להרהר בעלילה ובמשמעותה תוך כדי הקריאה..
פרופ' חיים וייס: כוחו של הספר נובע מהסיפור הרב-מוקדי שאותו הוא מציע.
הסיפור הוא סיפורו של הילד, אך הוא מסופר על ידי מספר מבוגר המתבונן במבט נוסטלגי על ילדותו ועל החוויות המעצבות שעברו עליו במעברה.
בנוסף לכך, הציר הבין-תרבותי משמש כאן ככלי ספרותי חשוב.
מוצאו המצרי של הילד יוצר נקודת מבט ייחודית על התרבות העומדת במרכז הרומן - זו האשכנזית.
כאן אולי ניתן לראות את ייחודו של הספר, המעמיד רומן מעברה מהופך שבו מוצגים על ידי מספר מזרחי דווקא תושבי המעברה האשכנזים, ניצולי מחנות ההשמדה.
הספר נמצא בתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכוניים (חמ"ד) בספרות עברית ונכלל במיקוד לספרות לשנה"ל 2021–2022 תשפ"ב בקטגוריית המעבר בין השואה להקמת מדינת ישראל והעשור הראשון.
הוענק לבוגרי קורס מפקדים בצה"ל על ידי מפקד זרוע היבשה בשנת 2008/2009.
הספר תורגם לאנגלית בשם Come, O Spirit.
בואינג 2707 תוכנן להיות מטוס נוסעים על קולי.
הוא פותח בארצות הברית כתגובה למטוס הקונקורד האירופי.
טיסת המבחן תוכננה לשנת 1970, ומסירת המטוסים הראשונים לשנת 1974. העלייה בעלויות הפרויקט והתנגדות של קבוצות לאיכות הסביבה הביאו לביטול הפרויקט כבר בשנת 1971, עוד בטרם נבנה אב הטיפוס הראשון.
ראשיתו של הפרויקט ביוזמה משותפת של בריטניה, צרפת, ארצות הברית, וברית המועצות, בשנות ה-50 המאוחרות, לבנות מטוס נוסעים על קולי לטיסות מסחריות.
בהמשך עזבו את הפרויקט ארצות הברית וברית המועצות; צרפת ובריטניה פיתחו את מטוס הקונקורד לבדן.
בשנות ה-60, כשטס הקונקורד לראשונה, חשש הממשל האמריקאי שהמטוס יביא לעידן חדש בתחום התעופה.
ביוני 1963 הודיע הנשיא ג'ון קנדי כי תוכנית לבניית מטוס דומה אושרה; הממשלה מימנה 75% מעלויות הפיתוח.
רשות התעופה הפדרלית האמריקאית הוציאה מכרז לפיתוח המטוס.
החברות לוקהיד, נורת' אמריקן אוויאיישן, בואינג, פראט אנד ויטני, ג'נרל אלקטריק, וקרטיס רייט התמודדו במכרז, בו זכתה בשנת 1966 חברת בואינג.
הדגם אותו הציגה בואינג היה מטוס רחב גוף שיטוס במהירות שבין 2.7 ל-3 מאך, כנפיים בעלות משיכה משתנה, בין 277 ל-300 מושבים (פי שלושה מכמות המושבים בקונקורד), סידור מושבים 2-3-2, מערכת בידור מרכזית, וחלונות 12 אינץ'.
במהלך הפיתוח נזנח העיצוב המקורי של המטוס, הכנפיים בעלות משיכה משתנה בוטלו משום שהצירים הענקיים הפריעו למהלך הטיסה, המנועים מוקמו באחורי הכנפיים, קיבולת הנוסעים ירדה ל-220, והמטוס איבד את צורתו הייחודית.
עם התקדמות הפרויקט, גברה ההתנגדות מצד ארגוני איכות הסביבה ובשנת 1965 יצא לאור ספר שמנה את הבעיות שיגרום המטוס, ביניהן פגיעה בשכבת האוזון בעקבות טיסות בגובה רב, וכן "בומים" על-קוליים בקרבת שדות תעופה שילחיצו ויסכנו אנשים עם בעיות לב ונשים בהריון.
בטיסות מבחן של מטוס על קולי אחר, XB-70, ליד אוקלהומה סיטי, תבעו תושבים באזור את חברת נורת' אמריקן אוויאיישן על סך של 1,284,532 דולר על נזקים ישירים למבנים וחלונות זכוכית.
מספר פוליטיקאים הובילו קמפיין נגד הממשל שמסבסד פיתוח של מטוס מסחרי במפעל פרטי.
במרץ 1971, למרות תמיכתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בפרויקט, דחה הסנאט האמריקאי את המימון הממשלתי.
התומכים בפרויקט חששו שביטול הפרויקט יחד עם מלחמת וייטנאם יובילו לאבטלה המונית.
באותה תקופה היו לבואינג 115 הזמנות למטוס, בעוד שלקונקורד היו 74 הזמנות.
הפרויקט בוטל עוד לפני שהושלמו שני אבות הטיפוס שלו.
בעקבות ביטול הפרויקט, בואינג פיטרה יותר מ-60,000 עובדים, ובשלט חוצות בסיאטל (העיר בה היו ממוקמים משרדיה הראשיים של בואינג) נכתב: "האחרון שיעזוב את סיאטל - שיכבה את האור".
בואינג 247 היה מטוס נוסעים מתוצרת בואינג.
המטוס טס לראשונה בפברואר 1933, ונכנס לשירות במאי אותה שנה.
המטוס היה מטוס הנוסעים הראשון שכל חלקיו היו ממתכת, והוא התחרה בעיקר בדאגלס DC-2.
פיתוח המטוס החל לאחר שבשנת 1931 התרסקה בקנזס טיסה של TWA, הסיבה לתאונה היה חלק עץ במטוס שהתפרק, לאחר התאונה החלה דרישה מצד חברות התעופה למטוסים עשויים מתכת בלבד.
המטוס היה מהיר יותר ממטוסי הקרב שהיו באותה תקופה, בנוסף יכול היה לנחות עם מנוע אחד בלבד.
המטוס הופעל על ידי שני מנועי כוכב R-1340 תוצרת פראט אנד וויטני, והוצג לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1933.
247A גרסה מיוחדת עבור לופטהנזה, נבנו ארבעה מטוסים.
247D ו-247E גרסאות משופרות עם מנועים חזקים יותר.
247Y גרסת ניסיון, נבנו שני מטוסים.
C-73 גרסה צבאית, שיפור של גרסה 247D, נבנו 27 מטוסים.
ב-10 באוקטובר 1933 התרסק מטוס בשירות יונייטד איירליינס באינדיאנה.
ארבעת הנוסעים ושלושת אנשי הצוות נהרגו.
חקירת ההתרסקות העלתה שסיבתה הייתה פצצה שהוטמנה במטוס, אך זהות מניחי הפצצה לא התגלתה מעולם.
זה היה המקרה הראשון של תאונה אווירית שנגרמה עקב חבלה.
ב-7 באוקטובר 1935 התרסקה טיסה של יונייטד איירליינס, תשעת הנוסעים ושלושת אנשי הצוות נהרגו.
ב-15 בדצמבר 1936 התרסקה טיסה של וסטרן אייר אקספרס סמוך לסולט לייק סיטי שביוטה, שבעה נהרגו.
ב-12 בינואר 1937 התרסקה טיסה 7 של וסטרן אייר אקספרס בקליפורניה, 5 נהרגו ו-8 ניצלו.
בואו נדבר על זה הוא סרט קולנוע אמריקאי-אוסטרלי מסוגת קומדיית הפשע משנת 1999. הרולד ראמיס ביים את הסרט, ומככבים בו ליסה קודרו, רוברט דה נירו ובילי קריסטל.
הסרט זכה להצלחה בקופות והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, בהם הסרט הקומי או המוזיקלי הטוב ביותר.
ב-2002 יצא סרט המשך בשם "בואו נדבר על זה פעם שנייה".
עלילת הסרט עוקבת אחר פול ויטי (דה-נירו), מאפיונר הנתקף התקפי חרדה ודיכאון על רקע ההתנקשות באביו לנגד עיניו, כשעוד היה ילד.
ויטי מבין כי החולשה מסכנת את חייו ועסקיו הנפשעים ופונה בסתר לעזרת פסיכיאטר – בן סובּל (קריסטל).
סובל מוצא עצמו נגרר לעולמו של ויטי, הרגיל שבקשותיו ודרישותיו מתבצעות באופן מיידי – ומתקשה לקבל הרעיון של טיפול פסיכיאטרי מתמשך או קביעת פגישות שבועיות.
מאחר שבעולמו של ויטי פגישות עם פסיכולוג עלולות להתפרש כחולשה הוא נאלץ להסתיר את הטיפול מעיני חבריו לארגון הפשע ויריביו.
כתוצאה מדרישותיו לטיפול מיידי בכל עת שיחפוץ מוצא עצמו בן נקלע מספר פעמים לסיטואציות בהן עליו להתנהג כחבר משפחת הפשע של ויטי.
במקביל, אנשי ה-FBI משכנעים את בן לשמש מודיע בעזרת קלטת מזויפת, בה נשמע ויטי מתכנן לרוצחו.
בשיא העלילה מוצא עצמו בן מייצג את ויטי בפגישת פסגה של משפחות הפשע כקונסיליירי, בעוד שזה מגיע לפריצת דרך בניתוח תחושת האשם שהרגיש על מות אביו.
ויטי מגיע לפגישה ומודיע כי הוא מבקש לעזוב את חיי הפשע.
אנשי אחת ממשפחות הפשע היריבות מסרבים לקבל זאת וחוששים שוויטי יהפוך למלשן ובין שני המחנות מתפתח קרב יריות.
במהלך הקרב בן מגן בגופו על ויטי מכדור ונפצע בכתף.
לאחר שאנשי ה-FBI נכנסים לזירה ועוצרים את כל המעורבים בן נשלח לבית חולים וחוזר לחיות את חייו כבשגרה.
באפילוג בן מבקר את ויטי בכלא סינג סינג, ומברך אותו על החלמתו מהתקפי החרדה והדיכאון.
רוברט דה נירו – פול ויטי
בילי קריסטל – בן סובל
ליסה קודרו – לורה מקנמארה, ארוסתו של בן
צ'אז פלמינטרי – פרימו סינדרוני, יריבו של ויטי
ג'ו ויטרלי – ג'לי, סגנו של ויטי
הסרט יצא ב-5 במרץ 1999, ובסוף השבוע הראשון באקרנים גרף כ-18 מיליון דולר וניצב במקום הראשון.
בשבועות שלאחר מכן הכנסותיו של הסרט ירדו בהדרגה ובאופן מתון, עד אשר ירד מהאקרנים בארצות הברית כעבור 22 שבועות, לאחר שגרף הכנסות בנות כ-106 מיליון דולר.
מהכנסותיו ברחבי העולם הסרט גרף 70 מיליון דולר נוספים, ובסה"כ כ-176 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, עם נטייה לאהדה בקרב מבקרי הקולנוע.