tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך פעילותה, הוועדה קידמה ותמכה ביוזמות רבות שמטרתן לשפר את איכות החיים ולצמצם את הפערים החברתיים בפריפריה.
דוגמאות לפעולות אלו כוללות קידום תוכניות להכשרת עובדים, פיתוח תשתיות חינוכיות ורפואיות, ועידוד יזמות מקומית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל קראה הוועדה לממשלה לפעול אקטיבית למיצוי זכויות האזרחים על מנת לספק להם כסף מפיצויים שמגיע להם בנוסף קיימה דיון מיוחד על מצב אופקים שלאחר מתקפת הפתע של חמאס רוב התושבים אינם זכאים לפיצויים
בדיון אחר דיברה הוועדה על בעיות קליטה סלולרית ביהודה ושומרון
ועדת החקירה – מלחמת יום הכִפורים, הידועה בכינויה ועדת אַגְרָנָט, הייתה ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב־21 בנובמבר 1973 כדי לחקור את נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
הוועדה הוקמה פחות מחודש לאחר הפסקת האש ובטרם שבו החיים למסלולם.
בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון ד"ר שמעון אגרנט וחבריה היו השופט משה לנדוי, מבקר המדינה ד"ר יצחק נבנצל והרמטכ"לים לשעבר פרופ' יגאל ידין וחיים לסקוב.
הוועדה הוקמה מכוח "חוק ועדות חקירה תשכ"ט–1969".
בהחלטת הממשלה הוגדר כי הוועדה תחקור את הכנות צה"ל למלחמה, את המידע שהתקבל בימים שקדמו למלחמה, ואת מהלכי המלחמה בימים שקדמו לבלימת האויב.
בהתאם לכך, הוועדה הגבילה את חקירתה לימים שקדמו למלחמה ולשלושת ימי המלחמה הראשונים, עד לכישלון מתקפת הנגד בחזית הדרום ב־8 באוקטובר.
הוועדה שמעה 90 עדים במשך 156 ישיבות.
כמו כן נגבו עדויות של 188 אנשים לפני אוספי החומר של הוועדה.
הוועדה אספה 424 מסמכים, ונוסף על כך אוספי החומר אספו 131 מסמכים בשביל הוועדה.
אוספי החומר, שהופקדו על ריכוז החומר וארגונו, היו אלוף (מיל') יוסף אבידור, אלוף (מיל') משה גורן, תת־אלוף (מיל') שמעון גלבוע, אלוף-משנה (מיל') ישראל כרמי, אלוף-משנה (מיל') יהושע נבו, אלוף-משנה (מיל') משה תמיר, אלוף-משנה (מיל') יעקב חסדאי ורב־סרן (מיל') יואב גלבר.
מזכיר הוועדה היה השופט דוד ברטוב, וסגן מזכיר הוועדה – עורך הדין אהרן אמינוף.
בזמן דיוני הוועדה קמו כמה תנועות מחאה, הידועה בהן של מוטי אשכנזי, שדרשו פעולה בעקבות הכשלים שנתגלו במלחמה.
ב־1 באפריל 1974 הגישה הוועדה דו"ח ביניים, שפורסם בתקשורת למחרת ועורר סערה.
היא קבעה כי היו בידי אגף המודיעין (אמ"ן) ידיעות מתריעות רבות על המלחמה הקרבה, אולם הוא העריך אותן לא נכון עקב שימוש כושל במה שהוועדה קראה לו הקונספציה (כנראה בעקבות עדותו של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא).
הוועדה המליצה להעביר את זעירא מתפקידו ולא להעסיק עוד בתפקידי מודיעין את ראש מחלקת מחקר באמ"ן, תא"ל אריה שלו, קצין המודיעין של פיקוד הדרום, סא"ל דוד גדליה, וראש ענף מצרים במחלקת מחקר, סא"ל יונה בנדמן.
על אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש) הטילה הוועדה את האחריות לכך שלאחר קבלת ההתרעה על המלחמה בבוקר יום הכיפורים, הוא לא פרס כהלכה את הכוחות שעמדו לרשותו בחזית תעלת סואץ.
הוועדה הטילה על כתפי הרמטכ"ל דוד אלעזר את האחריות לכשלים המבצעיים והמודיעיניים שאירעו עד לפריצת המלחמה, ואשר גרמו לתוצאותיה הקשות.
הוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, ולעומת זאת לא מצאה דופי בהתנהגותו של שר הביטחון משה דיין, ושיבחה את התנהגותה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
בעקבות פרסומו של דו"ח הביניים התפטר אלעזר מתפקידו, זעירא וגונן הודחו משירות פעיל בצה"ל, וגולדה מאיר התפטרה כשבוע לאחר מכן, בעקבות לחץ ציבורי כבד, חרף מסקנות הוועדה, שלא מצאה כי היא אחראית למחדל.
בממשלה שהוקמה אחר כך, בראשות יצחק רבין, לא שובץ דיין לתפקיד כלשהו.
בעדותו סיפר רב-אלוף אלעזר בין השאר כי אריאל שרון, מפקד אוגדה 143, רצה להגיע לקהיר גם אחרי המלחמה.
הרמטכ"ל גם תקף את דיין, שלטענתו פסל על הסף מתקפת מנע וגיוס מילואים מחשש ש"יגידו שאנחנו התחלנו".
ב־10 ביולי 1974 הוגש דו"ח נוסף, וב־30 בינואר 1975 הוגש הדו"ח הסופי, שלאחריו התפזרה הוועדה.
להבדיל מדו"ח הביניים הראשון, פרסום שני הדו"חות הללו כמעט לא עורר הד ציבורי.
רוב עמודי הדו"חות נקבעו כחסויים למשך 30 שנה, אולם בשנת 1995, בעקבות עתירה לבג"ץ, הותרו לפרסום כל הדו"חות, למעט כ־48 עמודים שנותרו חסויים.
ב־7 באוקטובר 2008, 35 שנה לאחר המלחמה, שחררה הצנזורה לפרסום כמה מהעדויות שנותרו חסויות: בין השאר כ־130 עמודים מעדותו של הרמטכ"ל אלעזר, ועוד חלק נכבד מעדויותיהם של דיין, שרון, גורודיש וראש לשכתו של ראש אמ"ן, גדי וינר.
בחלוף כמעט חמש שנים, ב־12 בספטמבר 2013, שחררה הצנזורה גם חלקים נכבדים מעדותה של ראש הממשלה ומעדותו של ראש אמ"ן.
מעבר למסקנות האישיות (שזכו למרב תשומת הלב הציבורית), כללו שלושת דו"חות הוועדה המלצות מפורטות בנושאים רבים, בהם דרכי קבלת ההחלטות בצבא ובממשלה, הדרכה, משמעת, היערכות למלחמה, ומבנה המודיעין וחלוקת העבודה בין אמ"ן, המוסד, מחלקת המחקר של משרד החוץ ואגף התכנון.
מינוי יועץ לענייני מודיעין לראש הממשלה, שלא יהיה איש צבא סדיר, והפעלת צוות קטן לידו, כדי לאפשר לראש הממשלה להעריך בצורה עצמאית.
בזאת חזרה על המלצת ועדת ידין-שרף לבחינתה של חלוקת האחריות והכפיפות של שירותי המודיעין מ־1963.
חיזוק מחלקת המחקר של משרד החוץ וארגונה כמסגרת עצמאית מהמשרד, ומינויה אחראית למחקר המדיני.
גם בכך חזרה על מסקנותיה של ועדת ידין-שרף.
שינויים במבנה אמ"ן כדי שעיקר המחקר וההערכה יהיה בעניינים צבאיים; מציאת דרכים לביטוי דעות שונות בקרב אנשי מחלקת המחקר.
הקמת יחידה פנימית להערכת החומר הנאסף בידי המוסד.
הקמה של ועדת שרים מצומצמת לענייני ביטחון.
ראש הממשלה יצחק רבין הביא בחשבון את המלצות הוועדה (אף שהוא מתח ביקורת על המלצותיה האישיות בספרו "פנקס שירות").
הוא מינה את רחבעם זאבי ליועץ לענייני מודיעין ולאחריו את יהושפט הרכבי.
ראשי הממשלה אחריו, ובכללם הוא עצמו בקדנציה השנייה שלו, לא מינו עוד יועצים לענייני מודיעין.
ההמלצה להעביר את עיקר המחקר המדיני מאמ"ן למשרד החוץ לא יצאה לפועל, אם כי מחלקת החקר הפכה ל"מרכז למחקר ולתכנון מדיני", אך השפעתו נותרה מוגבלת.
במוסד, לעומת זאת, התפתח גוף מחקר בעל השפעה.
נוסף לכך הוקמה באמ"ן מחלקת הבקרה ("איפכא מסתברא") וחוזקו גופי המודיעין של יחידות השדה והפיקודים.
בכך הוגשמה במידת מה מטרת הוועדה ליצור פלורליזם בקהילת המודיעין.
ועדות חקירה מאוחרות יותר, כדוגמת הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, נדרשו לסוגיות אלה.
עד היום דו"ח הוועדה הוא מקור לחילוקי דעות במישור המהותי, במישור האישי ובמישור הפרסונלי.
ביקורת נמתחה על ההחלטה שהוועדה תחקור את האירועים שאירעו עד 8 באוקטובר 1973 ולא עד סיום המלחמה (24 באוקטובר).
כך זכה לביקורת גם יחסה המקל של הוועדה לאחריותו המיניסטריאלית של הדרג המדיני, ובפרט זו של שר הביטחון משה דיין, שעליו אמרה הוועדה: "כל עוד הוא מקבל את דעת יועציו אין הוא נושא באחריות אישית".
ההיסטוריון הצבאי ד"ר צבי לניר כתב ב-1983 את הספר "ההפתעה הבסיסית: מודיעין במשבר".
לטענת לניר, בניגוד לתפיסת הוועדה, ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, דבר שיכול להוביל ל"הפתעה מצבית", אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית הגורמת ל"הפתעה בסיסית".
הפתעה בסיסית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה.
לניר ניתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, וטען כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחוו צה"ל והחברה הישראלית.
במצב זה, גם לאחר שהאירוע התרחש, המערכת אינה יודעת כיצד להגיב.
לפי לניר, ההפתעה הבסיסית לא נבעה מקריאה לא נכונה של הידיעות, אלא מהיבטים זהותיים בסיסיים כגון מתפיסת הישראלים את עצמם למול צבאות ערב, וחוסר התייחסו לנושאים מערכתיים.
ביקורת נמתחה אף על המלצתה של הוועדה, שבאה כלקח מהכישלון המודיעיני טרם המלחמה, שאין לסמוך על ניתוח הכוונות של האויב, אלא על צה"ל להיערך על סמך הערכת יכולותיו של האויב.
שלושים שנה מאוחר יותר כתב על כך גיורא איילנד, ראש המועצה לביטחון לאומי: "הן האיסור להביא בחשבון כוונות והן ההתמקדות בסיכול האיומים – שני מסרים מרכזיים של ועדת אגרנט – שיבשו ועיכבו לאורך שנים תהליכים של בנייה והיערכות בצה"ל".
אחת השאלות שהתעוררו היא האם ידעו הוועדה או העומד בראשה על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב־25 בספטמבר 1973. בפגישה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה.
אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו, אך ראש המוסד צבי זמיר טען שאין הדבר נכון.
ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה הוא גוף ממשלתי-ציבורי המשמש כגוף תכנוני, במסגרת הסדרתם של תכנון ובנייה בישראל, ביקורתי ושיפוטי בתחומי התכנון והבנייה בשבעת המחוזות של מדינת ישראל, ופועל תחת סמכות משרד הפנים.
מבנה הוועדות המחוזיות והתפרסותם בישראל
משרד הפנים האחראי על יישום חוק התכנון והבנייה, מחלק את מדינת ישראל לשישה מחוזות מבחינה מנהלתית: מחוז הצפון, מחוז חיפה, מחוז המרכז, מחוז תל אביב, מחוז ירושלים ומחוז הדרום.
בכל אחד מהמחוזות פועלת ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה שהוקמה מתוקף סעיף 7 לחוק התכנון והבנייה התשכ"ה-1965. בנוסף ליו"ר המחוז ומתכנן המחוז בוועדה חברים 9 נציגי משרדי ממשלה שיש להם זיקה לתכנון, 5 נציגים של הרשויות המקומיות שבמחוז, נציג מינהל מקרקעי ישראל, נציג הארגונים הסביבתיים ונציג המהנדסים והאדריכלים.
בדומה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה, כך גם הוועדה המחוזית פועלת כגוף תכנוני ושיפוטי.
ביהודה ושומרון מתפקדות ועדות מקבילות מתוקף צווים צבאיים: מועצת תכנון עליונה (מת"ע) מקבילה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה; ועדות משנה למת"ע משמשות כוועדות מחוזיות והמועצות המקומיות יושבות תחת הכובע של הוועדות המקומיות.
להעיר את הערותיה על תוכניות מתאר ארציות, ולהכין ולהגיש למועצה הארצית תוכנית מתאר מחוזית (תמ"מ).
תוכנית זו היא חוליית ביניים בין התכנון הארצי כפי שמתבטא בתוכניות הארציות (תמ"א) השונות, לבין התכנון המקומי, ובה נקבעים העקרונות לתכנון המחוז כולו.
הוועדה גם מגישה הצעות למועצה הארצית לאישור שינויים שהיא עורכת בתוכנית המחוזית.
לדון בתוכניות מתאר מקומיות ותוכניות מפורטות המוגשות לה על ידי ועדות המועצות המקומיות ולהחליט בדבר הפקדה (עם או ללא תנאים) או דחייה שלהן.
לאחר תום תקופת ההפקדה להתנגדויות, דנה הוועדה בהתנגדויות שהוגשו לתוכניות שהופקדו, ומחליטה על קבלה או דחייה שלהן.
לבקר ולפקח על הוועדות המקומיות כדי שאלה תמלאנה את התפקידים המוטלים עליהן בחוק ותקפדנה על ביצוע הוראותיו.
אישור הוועדות המחוזיות דרוש לכל סטייה מהוראות תוכנית מתאר מקומית מאושרת, למעט תוכניות שבסמכות ועדה מקומית - שאינן מוסיפות זכויות בנייה.
תפקידן של הוועדות המחוזיות זה גם ליישם את הוראותיה של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה בתחום המחוז וגם להנחות את הפעולות של הרשויות המקומיות.
הוועדה המחוזית רשאית למנות לעצמה ועדות של חמישה חברים ועדות ספציפיות או ועדות קבועות, כאשר על ההחלטות של המועצה המחוזית ניתן להגיש ערר למועצה הארצית.
לוועדה המחוזית יש תוכנית מתאר מחוזית והמועצה הארצית היא זאת שמאשרת אותה.
תפקידם של הוועדות המחוזיות זה גם ליישם את הוראותיה של המועצה הארצית בתחום המחוז וגם להנחות את הפעולות של הרשויות המקומיות.
ועדה מיוחדת לתכנון ולבנייה היא ועדה למרחב תכנון מיוחד.
המאפיינים של מרחב זה הוא אזור שעדיין לא מיושב (שעומד לקום בו יישוב) או שטח שלפחות 75% מכלל יחידות הדיור בו הוקמו על ידי המדינה או מטעמה.
מינוי של ועדה זאת הוא לחמש שנים וחברים בה שני נציגים של משרד הפנים ושני נציגים של משרד השיכון, חמישה נציגי ממשלה ועוד ארבעה נציגים של הרשות המקומית שבה נמצא השטח.
בסמכויותיה להקים לעצמה ועדות למתחמי פינוי בינוי.
ועדה משותפת לתכנון ולבנייה: ועדה שמשותפת ליותר ממחוז אחד או ליותר מועדת תכנון אחת, שר הפנים מקים את הוועדה הזאת בצו וקובע את ההרכב שלה (בדרך כלל מדובר ביישובים קטנים ומפוזרים), סמכויותיה הם כסמכויות או של ועדה מקומית או של ועדה מחוזית (תלוי בגודל השטח או בכמות הרשויות).
ועדת ערר: לכל מחוז מוקמת ועדת ערר המורכבת מחמישה חברים - יו"ר הוועדה [עורך דין], נציג של מתכנן המחוז, אדריכל ושני נציגי ציבור.
תפקידה של הוועדה הוא לדון ולהחליט על עררים והחלטות של הוועדות המקומיות.
ועדה מחוזית-מקומית לכל מחוז ועדה האחראית על התכנון והבניה בסמכות מקומית לשטחים הגליליים במחוז.
בראש הוועדה יו"ר המחוז ומתכנן המחוז.
ועדת אור, או בשמה המלא, ועדת החקירה הממלכתית לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000, היא כינויה של ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה לשם בירור אירועי אוקטובר 2000, גל מחאות של ערביי ישראל .
בתחילה סירבה ממשלת ישראל להקים ועדה כלשהי לבירור האירועים.
בעקבות לחץ של מנהיגי ערביי ישראל החליטה הממשלה על הקמת ועדת בירור ב-23 באוקטובר 2000. לאחר לחץ חזק של מנהיגי הציבור הערבי החליטה הממשלה להקים במקום ועדת הבירור ועדת חקירה ממלכתית שלה סמכויות נרחבות בהרבה.
ועדת החקירה הוקמה לבסוף ב־8 בנובמבר 2000 וחבריה שמונו על ידי אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון, היו השופטים תיאודור אור (יו"ר), האשם חטיב (שהחליף את סהל ג'ראח שמונה בתחילה) וכן פרופ' שמעון שמיר.
במהלך הדיונים שימשו נציגי ארגון עדאלה כנציגים בפועל של ערביי ישראל, נכחו בכל הדיונים שהיו פתוחים לקהל (כלומר פרט לאלו שבהם נתנו עדות אנשי שב"כ) ואף גבו עדויות מחלק מהעדים הערביים במקום תחקירני הוועדה.
לעומת זאת, דרישתם של נציגי הציבור הערבי לקבלת מעמד רשמי בוועדה (בדומה לוועדה שהוקמה בצפון אירלנד לאחר אירועי "יום ראשון העקוב מדם" בדרי ב־30 בינואר 1972) לא נענתה.
עבודת הוועדה התחלקה כמו ברוב ועדות החקירה לשלושה חלקים:
סבב נוסף של חקירות ועדויות עם עורכי הדין של המוזהרים לאחר משלוח מכתבי אזהרה ב־27 בפברואר 2002.
במהלך הדיונים (ב־23 במרץ 2003) הותקף גיא רייף על ידי אביו של וליד אבו סאלח ובעקבות כך הופסקה עבודת הוועדה למשך שבועיים ולאחר מכן חודשו הדיונים עם קהל מועט בהרבה ועם מחיצה של זכוכית משוריינת בין העדים לבין הקהל.
במהלך דיוני הוועדה נפלה ממשלת ברק והוקמה ממשלת שרון הראשונה, אשר גילתה עוינות מסוימת לוועדה.
עוזי לנדאו שכיהן כשר לביטחון פנים בתקופה זו קידם את משה ולדמן ואת בנצי סאו לדרגת תת-ניצב.
הוועדה הגישה את הדו"ח שלה שהכיל אלפי עמודי פרוטוקול ומאות רבות של עמודי סיכום ב־1 בספטמבר 2003.
בתחילת החקירה, ועדת אור הזהירה 14 אישים (להלן) במערכת הממשלתית והציבורית כמועמדים לאישומים שונים על פי תפקודם לפני, בזמן ואחרי האירועים הנידונים.
בסופו של דבר הוועדה בחרה שלא להתייחס למספר אישים במסקנותיה הסופיות עקב היותם נבחרי ציבור או עקב סיבות אחרות, חלק מן האישים מצאה כאשמים ונתנה עליהם את המלצותיה וחלק זיכתה מאשמה על פי חקירתה.
ראש הממשלה אהוד ברק – הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים:
באי התייחסות מספקת לתהליכים שהתרחשו אצל ערביי ישראל לפני האירועים, באי קיום דיון בעניינם שנדרש שוב ושוב על ידי מערכת הביטחון.
בסעיף זה נמצא אשם על ידי הוועדה.
בהוראה שניתנה ב־1 באוקטובר (ונסתרה למחרת) לפתוח כבישים ובמיוחד את ואדי עארה בכל מחיר.
למרות קשיים שנבעו מאי תיעוד מלא של הישיבה שנערכה ב־1 באוקטובר זיכתה הוועדה את ברק מהאשמה זו וקבעה כי ההוראה הייתה להתאמץ לשמור את הכביש פתוח אולם לא בכל מחיר (כלומר, ניתן אור ירוק להפעלת אמצעים חמורים אולם לא להפעלת כוחות במצב לחימה מלא).
באי התייחסות מספקת לאירועי אוקטובר במהלך הימים הראשונים.
באי מתן הוראה למתן את תגובת המשטרה במהלך הימים הראשונים של האירועים ובאי מתן הנחיה לתחקר את פעולות המשטרה במהלך ימים אלו.
הוועדה מצאה את אהוד ברק אשם בעניינים אלו.
בהתעלמות ביומיים הראשונים מהמלצת גורמי הביטחון להיפגש עם ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל.
הוועדה הגיעה לבסוף למסקנה כי בהתחשב באירועים האחרים אין מוטלת אשמה על ברק בעניין זה.
באי תיעוד מסודר של ישיבות קריטיות.
בדו"ח הסופי הגיע הוועדה למסקנה כי אין זה מאחריותו של ראש הממשלה לדאוג לכך.
מסקנתה הסופית של הוועדה הייתה כי למרות שינוי חוק הבחירות (ביטול הבחירה הישירה), הרי תפקיד ראש הממשלה הוא תפקיד נבחר ולכן אין מאחריותה של הוועדה לעסוק באפשרות בחירתו מחדש לתפקיד זה.
השר לביטחון פנים, פרופ' שלמה בן עמי – הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים:
באי פעולה מספקת לסגירת הפערים במוכנות כוח האדם והציוד של המשטרה לטיפול בהפרות סדר נרחבות.
הוועדה מצאה אותו אחראי בעניין זה.
באי מניעת שימוש בכדורי גומי על ידי המשטרה ביומיים הראשונים של האירועים וכן באי דיון ממשי בעניין בתקופה שקדמה להם.
הוועדה מצאה אותו אשם בנושא זה.
בהתעלמות מהצפי לאירועים ב-1 באוקטובר ובאי טיפול במוכנות המשטרה לקראת הצפוי בו.
במתן הוראה לפתיחת ואדי עארה בכל מחיר.
הוועדה מצאה שאין הוכחות לכך.
באי דרישת דיווח אמין ומלא מהמשטרה.
הוועדה מצאה כי לא דרש דיווח שכזה.
עם זאת מצאה הוועדה כי השר השקיע מאמץ ממשי לשיפור היחסים עם ערביי ישראל לפני האירועים וניסה להגדיל את מעורבותה של המשטרה בנושא.
הוועדה גם ציינה את העובדה שבמהלך התקופה שממש לפני האירועים השקיע בן עמי את מרב מאמציו בתפקידו כשר חוץ.
המלצת הוועדה הייתה למנוע מבן עמי לשמש שנית בתפקיד השר לביטחון פנים.
תגובת בן עמי להאשמות הוועדה הייתה כי הן לא נובעות מהמסקנות שלה והוא כבר נענש פוליטית על מעשיו.
שייח ראאד סלאח – ראש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
הואשם על ידי הוועדה בדברים הבאים:
בעידוד התעמתות עם השלטון תוך שימוש באלימות על מנת להשיג את מטרות המגזר הערבי.
בהאשמות כלפי ישראל כאילו יש כוונה להרוס את מסגדי הר הבית, בקריאה לציבור הערבי להגן בגופו על אל-אקצא.
בהאשמת ישראל באחריות לטבח בהר הבית וכן בפריצת אירועי אוקטובר.
בליבוי של האש במגזר הערבי.
בכל הסעיפים נמצא אשם על ידי הוועדה אולם בשל העובדה שלא היה בעל תפקיד רשמי לאחר שפרש מראשות עירית אום אל-פחם, לא ניתנו המלצות לגביו.
ח"כ עזמי בשארה – הואשם על ידי הוועדה בהבעת תמיכה באסירים הביטחוניים, בשימוש בביטוי "אינתיפאדה עממית", בעידוד החזבאללה ובעיקר בעידוד האלימות באירועי אוקטובר ולפניהם, וכל זאת בסיוע מפלגתו בל"ד.
בשל העובדה שתפקידו הוא נבחר ציבור ובשל האישור של מועמדתו לכנסת זמן קצר לפני הגשת הדו"ח, הוועדה לא המליצה על נקיטת צעדים כלשהם נגדו אף על פי שהיא מצאה את ההאשמות נכונות.
בשל העובדה שתפקידו הוא נבחר ציבור הוועדה לא המליצה על נקיטת צעדים כלשהם נגדו אף כי הטענות נגדו נמצאו נכונות על ידה.
מפכ"ל המשטרה, רב ניצב יהודה וילק – הואשם על ידי הוועדה כי:
לא דאג לציוד מתאים לטיפול בהפרות סדר ואף עודד את השימוש בכדורי גומי בשל סיבות תקציביות, אף על פי שלא דאג לבדיקתם והיה מודע לבעייתיות שלהם.
לא ויסת כראוי את הציוד הנ"ל שהיה קיים.
לא קיים אימונים מספיקים בנושאי הפרות סדר.
בעניין זה נמצא אשם על ידי הוועדה.
התעלם מהנתונים לגבי המאורעות הצפויים ב-1 באוקטובר, לא העלה את רמת הכוננות ולא תגבר את כוחות המשטרה.
לא ויסת וגייס כוחות לקראת ההחמרה הצפויה ב-2 באוקטובר.
בעניין זה החליטה הוועדה כי פעל כשורה.
הפר הוראה של הדרג המדיני להפסקת השימוש בכדורי גומי בתחומי מדינת ישראל.
התעלם מהמסקנות של אירועי אום אל-פחם בשנת 1998, בנוסף על הכתוב בסעיפים הקודמים מדובר ביכולת השליטה על כוחות המשטרה.
נתן הוראה לפתוח את ואדי עארה בכל האמצעים ב־2 באוקטובר.
בעניין זה נמצא שאיננו אחראי וגם אילו ניתנה הוראה כזו היא ניתנה על ידי הממשלה.
לא תרם להרגעת השטח בתחילת המהומות על ידי מתן הוראות מרסנות לשוטרים.
בעניין זה מצאה אותו הוועדה אחראי.
לא אימת ביצוע תחקירים וכתיבת דו"חות פעולה על פעילות השוטרים.
בתחילה אמנם נתן הוראה לבצע תחקירים, אולם לא הקפיד על יישומה ואף ביטל אותה ב־23 באוקטובר (לאחר הקמת ועדת הבירור), כמו כן התעלם מהאפשרות לבצע תחקירים במקביל לחקירת המחלקה לחקירות שוטרים ובכך גרם למניעתם של תחקירים רבים.
בנושאים אלו נמצא אשם על ידי הוועדה.
העלים את ירי הצלפים מידיעת הממשלה אף על פי שידע עליו לאחר מעשה, לא דאג להסקת מסקנות מן השימוש בהם וכן הביע הסכמה בדיעבד לשימוש זה.
בסה"כ מצאה הוועדה את וילק כנכשל כישלון מקצועי מהותי וכן כמפר חובת אמון כלפי הדרג המדיני.
ההמלצה הייתה למנוע ממנו למלא תפקידים בתחום ביטחון הפנים.
ניצב אלכסנדר (אליק) רון היה מפקד המחוז הצפוני של המשטרה בעת האירועים.
הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים:
התדרדרות היחסים בינו לבין המגזר הערבי במחוז, עד כדי נתק שהחמיר את האירועים.
ההתדרדרות באה במיוחד בעקבות דבריו בעקבות האירועים האלימים במגזר הערבי.
הימנעות מהכנת תוכנית מגירה לאירועים מהסוג של אירועי אוקטובר.
אי יישום לקחי האירועים באום אל-פחם (אותם סעיפים כמו יהודה וילק).
אי הכנה של המחוז הצפוני לקראת ה-1 באוקטובר, אמנם אליק רון הצליח למנוע העברת כוחות למחוז ירושלים אולם לא ביצע פעולות מעבר לכך.
בסעיף זה נמצא אחראי על ידי הוועדה.
אי קיום שליטה מספקת על הכוחות בשטח ועל האירועים, בעיה שהחמירה עקב אי הפעלת חפ"ק.
אי תגובה מספקת להרוגים בימים הראשונים של האירועים, כולל אי בירור של נסיבות מותם.
על פי הוועדה אשמה זו הוכחה.
אי הזרמת כוחות מספיקים לגזרת משגב ב-2 באוקטובר.
בעניין זה זוכה על ידי הוועדה.
מתן הוראה לירי צלפים מיותר (הן באום אל-פחם והן בנצרת) וכן בביצוע פעולות נוספות שהחמירו את האפקט של פעולה זו.
פרט להגדרה הטכנית של גודל הכדורים, נמצא אשם על ידי הוועדה.
אי דיווח על ירי הצלפים למפקדו ולדרג המדיני.
שימוש באמצעים חריפים, בעיקר כדורי גומי, אף על פי שניתן היה להשתמש באמצעים חריפים פחות ופיקוח מספיק על הפעלתם.
אי ביצוע תחקירים במחוזו ואי תיעוד של האירועים על ידי השוטרים.
מסקנתה של הוועדה הייתה כי אליק רון נכשל בתפקידו ואי לכך המליצה על כך שלא ימלא יותר תפקידים בתחום ביטחון הפנים.
ניצב משנה משה ולדמן היה מפקד מרחב העמקים בעת האירועים.
הוא הואשם על ידי הוועדה על כך ש:
היה אחראי לירי הצלפים בנצרת ב-2 באוקטובר בלא שהייתה הצדקה לכך מכיוון שמדובר היה על פיזור הפרות סדר.
לא תיעד את ירי הצלפים.
לא דיווח על ירי הצלפים.
בעניין זה זוכה אחרי שהתברר כי דיווח לאליק רון שהיה מפקדו.
לא פיקח על ירי כדורי הגומי וככלל לא דאג לשימוש באמצעים חמורים פחות.
נתן פקודה למטח האש בנצרת ב-8 באוקטובר בו נהרג כנראה עומר עכּאווי.
פיקח וליווה את החקירה בנושא מטח האש באופן אישי למרות ניגוד האינטרסים האישי שלו.
לא ערך תחקירים ולא וידא כתיבת דו"חות פעולה על ידי השוטרים.
בסה"כ מצאה הוועדה את ולדמן אחראי לכשל תפקודי חמור ואף לחריגה אתית קשה בנושא התחקירים.
אי לכך המליצה הוועדה, למרות קידומו של ולדמן במהלך דיוניה, לשחרורו מהמשטרה.
ניצב משנה בנצי סאו היה מפקד מג"ב צפון בעת האירועים.
ניהל קרב ארוך ומתמשך באום אל-פחם ב-1 באוקטובר, בניגוד למדיניות המשטרה.
בעניין זה נמצא אשם באופן כללי אולם לא בפעולות ספציפיות (חלק מאירועי "הבית האדום").
פקד לתפוס את "הבית האדום" באום אל-פחם, פעולה שהייתה בעלת תוצאות קטלניות.
בעניין זה נמצא אשם ברמה הפיקודית אבל לא בפעולות הישירות שגרמו למותם של שני אזרחים.
היה אחראי לירי הצלפים באום אל-פחם (ההאשמה זהה לזו של אליק רון).
בעניין זה נמצא אחראי בדומה לאליק רון אולם ברמה פחותה מכיוון שלא הוא נתן את ההוראה.
בסה"כ מצאה הוועדה את סאו אחראי לכשל תפקודי מהותי, כתוצאה מכך המליצה, למרות קידומו של סאו במהלך דיוניה, למנוע את קידומו במשטרה למשך ארבע השנים מפרסום הדו"ח.
סגן ניצב ירון מאיר היה מפקד גזרת משגב בעת האירועים.
הוא הואשם על ידי הוועדה באחריות לתוצאות האירוע באזור התעשייה תרדיון בו נהרגו שני אזרחים, משום שלא דאג לכוח משטרתי מספיק במקום, למרות ההוראות שחייבו זאת.
הוועדה מצאה כי אינו אחראי אישית למחדל ולכן לא נתנה המלצות כנגדו.
סגן ניצב שמואל מרמלשטיין היה המפקד בפועל של תחנת נצרת ב-3 באוקטובר.
הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים בנושא ירי הצלפים שהיה בעיר באותו יום:
במתן אישור לשימוש בצלפים ללא סמכות.
בסעיף זה זוכה לאחר שהתברר כי הוראות המשטרה מאפשרות זאת.
בנתינת אישור ירי מראש וללא פיקוח.
בסעיף זה זוכה לאחר שהתברר כי הצלפים הפרו את הוראותיו.
בנתינת אישור ירי במצב ללא סכנת חיים.
באי קבלת דיווח מסודר על הירי.
ככלל, נמצא מרמלשטיין אשם בכשל תפקודי באירוע זה אולם מכיוון שבאירועים אחרים במהלך המהומות תיפקד כראוי המליצה הוועדה על עיכוב קידומו במשך שנה אחת.
רב פקד גיא רייף היה מפקד תחנת משגב בפועל בעת אירועי אוקטובר.
הוא הואשם על ידי הוועדה בסעיפים הבאים:
ביצירת האירוע בצומת מסלחית ב-1 באוקטובר שבו ירה באוויר, בכך שנכנס לעימות ללא גיבוי משמעותי.
בירי באוויר לא מוצדק בצומת לוטם ב-2 באוקטובר, בעקבות עימות בין שוטרים ומתפרעים במקום וזאת מבלי לדווח למפקדיו על האירוע.
בהחמרה משמעותי של המצב בצומת פטרוס (ליד אזור התעשייה תרדיון) ב-2 באוקטובר על ידי הגעה למקום בליווי שוטר אחד בלבד, באירוע זה נהרגו שני אזרחים כתוצאה מהירי שלו.
בביצוע של ירי אש חיה באוויר בכפר מנדא ב-3 באוקטובר בעת ניסיונות הידברות עם ההנהגה המקומית.
מסקנת הוועדה הייתה שרייף נהג להגיע ללא גיבוי לאירועים שונים, דבר שהצביע על חוסר שיקול דעת וגרם ליצירת סיכון משמעותי (שאף התממש).
מסקנת הוועדה כי אין הוא ראוי להיות קצין משטרה ויש לשחררו ממנה.
במהלך דיוני ועדת אור התגלה כי גיא רייף ירה על תחנת המשטרה משגב שהייתה בפיקודו והוא הושעה מהמשטרה.
לאחר סיום הדיונים, הודח מהמשטרה תוך שהוא מאשים את הוועדה ואת המשטרה בכך שזרקו אותו לכלבים.
למרות העדויות החמורות נגד רייף הוא לא הועמד לדין בסופו של דבר.
רס"ר נ"י היה מפקד צוות ימ"מ שהיה בנצרת ב-2 באוקטובר.
במסגרת תפקידו זה הואשם בשני אירועים:
ירי מיותר לעבר זורק בקבוק תבערה.
בהימנעות מזיהוי כוח חסימה ככוח משטרתי, דבר שהביא לירי על מכונית אזרחית ולפציעת הזוג שישב בה.
הוועדה קבעה כי פעל לא כשורה אולם בשל שחרורו מהמשטרה לא המליצה דבר בעניינו.
ראשד מורשד היה שוטר משמר הגבול במהלך האירועים והוא הואשם בירי של כדורי גומי מטווח קצר מהמותר בג'ת המשולש ב-1 באוקטובר שגרם למותו של האזרח ראמי גרה.
בשל שחרורו לא המליצה הוועדה לנקוט באמצעים משמעתיים נגדו אבל כן המליצה לפתוח נגדו בחקירה פלילית.
"ניתן לסכם ולומר: באירועי אוקטובר 2000 רעדה הארץ.
המהומות שהתרחשו בחודש זה היו חסרות תקדים.
האירועים היו חריגים ויוצאי דופן מכמה בחינות.
נטלו בהם חלק אלפים, במקומות רבים בעת ובעונה אחת.
עוצמת האלימות והתוקפנות שבאה לידי ביטוי באירועים הייתה גבוהה ביותר.
נגד אזרחים ואנשי כוחות הביטחון נעשה שימוש באמצעי תקיפה מגוונים, אשר כללו יידוי בקבוקי תבערה, שימוש בגולות מתכת שיודו בקלע במהירות גבוהה, יידוי אבנים באמצעים שונים, גלגול צמיגים בוערים ובמקרים בודדים גם ירי של אש חיה.
יהודים הותקפו בדרכים בשל היותם יהודים, ורכושם הושחת.
במספר מקרים אך כפסע היה בינם לבין מוות מיד המון מתפרע, ואכן במקרה אחד נהרג אזרח יהודי עובר אורח.
נעשו ניסיונות לעלות לעבר יישובים יהודיים ולאיים עליהם.
צירי תנועה ראשיים נחסמו לפרקי זמן ממושכים, והתנועה ליישובים יהודיים שונים שובשה קשות, ולעיתים אף נותקה לפרקי זמן ארוכים.
התוקפנות והאלימות אופיינו בנחישות רבה, נמשכו פרקי זמן ארוכים, והתמידו גם כאשר נעשו ניסיונות לבלמם תוך שימוש באמצעים שונים לפיזור המון."
ירי כדורי גומי שימש כאמצעי שגרתי לפיזור הפגנות אף על פי שהוא היה אמור על פי פקודות המשטרה לשמש תחליף לירי אש חיה.
הירי נעשה מטווחים קרובים מדי (פחות מ-40 מטר) ומבלי שהשוטרים עברו אימון משמעותי לפני כן בנושא וללא היכרות שלהם עם הבעיות הרבות שיש בשימוש בהם.
בנוסף כל נושא כדורי הגומי ובמיוחד גלילוני הגומי לא נבדק במידה הראויה לפני שהוכנס לשימוש, והם היו פגומים בצורה מסוכנת, וכבר לא היו אמצעי אל-הרג.
ירי הצלפים בוצע בכל המקרים תוך עבירה על החוק ובניגוד להוראות המשטרה.
ירי זה היה אחד המקרים הראשונים שבהם נעשה שימוש בצלפים לאירועים בתוך שטח מדינת ישראל ובכל המקרים הקודמים (אחד מהם היה בהתבצרותו של עוזי משולם) נעשה הירי לאחר שהאזרחים ירו קודם לכן.
עם זאת נעשה שימוש בצלפים גם באירועי ה-29 בספטמבר בהר הבית ממש לפני הפגיעה בניצב יצחקי שהיה במקום.
לגבי אום אל-פחם, הירי הוצדק כירי כלפי מתפרעים החמושים בקלע בלבד, הירי בוצע גם כלפי אחרים, ללא הודעה מראש ותוך ביצוע ירי מרובה מיותר.
בנצרת ב-2 נעשה הירי באישור פורמלי של מפקד מרחב העמקים (נצ"מ משה ולדמן) אולם ללא פיקוח ממשי שלו.
ב-3 נעשה שימוש בצלפים לעבר מתפרע לאחר שהצלפים שימשו קודם לכן כצופים, הפעלת הצלפים נעשתה ללא פיקוח ממשי של סגן ניצב שמואל מרמלשטיין שהיה מפקד תחנת נצרת ביום זה.
הצלפים הוצבו ביום זה בעקבות מידע על רצונו של אחיו של איאד לואבּנה לנקום את מותו ופגיעה בנשק חם בשוטר ב-1 באוקטובר.
הירי בוצע מבלי שהדבר דווח לדרג המדיני (ובתחילה גם למפכ"ל) או תועד במקומות הראויים (הוא תועד רק בתיעוד פנימי של מג"ב).
למרות הוראות קבע של המשטרה בנושא עריכת תחקירים, לא נערכו כאלו במידה הראויה.
דבר זה אירע למרות הוראה של המפכ"ל לעריכתם שניתנה ב-4 באוקטובר ובוטלה לאחר מכן.
למעשה יחידות המשטרה השונות ניצלו את העובדה כי יש לקבל את אישורה הרשמי של המחלקה לחקירות שוטרים על מנת לתחקר אירוע שיש בו חשד לאלימות של השוטרים על מנת להתחמק מביצוע ההוראה שלא נאכפה ברצינות.
למידע נוסף, ראו פסקת ההשלכות של הוועדה.
למרות הוראת קבע של המשטרה, כמעט לא נרשמו דו"חות פעולה על ידי השוטרים, תוך טענות בלתי מוצדקות על חוסר זמן.
חוסר הקיום של דו"חות אלו הקשה על פיקוד המשטרה להעריך את האירועים.
ועדת המעקב הייתה בעלת השפעה משמעותית אולם לא מוחלטת על האירועים והוראותיה במהלכם (שביתה כללית, יום אבל, חזרה לשגרה וכו') בוצעו ברובם.
ועדת המעקב שיבחה שוב ושוב את המפגינים והאשימה את המשטרה בהתגרות בהם.
עם זאת, חברי ועדת המעקב ברובם לא שימשו בעצמם כגורם מתסיס, הופתעו מרמת האלימות, ניסו בחלק מהמקרים לעצור את ההתפרעויות ואף נפגעו בעצמם עקב כך.
העובדה כי המדינה איננה נותנת במקומות רבים אפשרות לערבים לבנות בנייה חוקית גורמת להפרת החוק.
כתוצאה מכך, כשהמדינה הורסת את הבתים הבלתי חוקיים היא מעוררת התמרמרות בשל מצב זה.
המסרים אותם העבירו מנהיגים של ערביי ישראל ובראשם שלושת המוזהרים מביניהם תרמו תרומה ממשית להתפתחות האירועים.
גם התחזקותה של הפוליטיקה האיסלאמית לפני האירועים ודברי השבח שהשמיעו אנשיה לארגונים שהם עוינים לישראל תרמו לכך.
האירועים הובנו על ידי מערכת הביטחון (תוך תמיכה הצהרתית של מנהיגי ערביי ישראל בכך) כחלק מהאינתיפדה השנייה.
דבר זה גרם להחמרת התגובות של הממשלה.
במהלך האירועים החמורים שקדמו לאירועי אוקטובר, שיבחו מנהיגי הציבור הערבי את ההתנגשויות עם המשטרה שאירעו ולא פעלו לריסונן.
האירועים נגרמו גם בעקבות קיפוח ארוך ומתמשך של ערביי ישראל בו כשלו כל ממשלות ישראל.
הן המשטרה והן הדרג המדיני היו מודעים למצב הנפיץ לפני אירועי אוקטובר אולם לא נערכו כראוי לאירועים בסדר גודל שכזה.
בחלק מהמקרים לא דיווחה המשטרה על ביצוע פעולות שנעשו לדרג המדיני (למשל בנושא הפעלת הצלפים).
בחלק מהמקרים התעלמה המשטרה מהוראות מחייבות (למשל בנושא החזרה של שוטרים מחופשה לפני האירועים) של הדרג המדיני.
המשטרה עברה במקרים רבים (ובמיוחד בתחילת האירועים) לשימוש באמצעים חמורים כגון ירי כדורי גומי, ירי אש חיה ואף שימוש בצלפים, מבלי ששקלה להשתמש באמצעים פחות קטלניים.
האירועים החמירו בצורה ממשית את המצב ביחסי יהודים-ערבים והגבירו את החשדנות והעוינות בין שתי הקהילות.
ההמלצות האישיות מופיעות בפסקת המוזהרים.
יש לחקור את כל האירועים בהם נהרגו אזרחים, על ידי המחלקה לחקירות שוטרים.
יש לחקור את כל מקרי ירי הצלפים.
יש לחקור את האירוע ביאנוח ג'ת בו נטען כי שוטרים הפעילו כוח כלפי אזרח, וכן את אירוע הירי כלפי מכונית אזרחית בנצרת.
כל החקירות הללו הסתיימו בלא כלום, ונסגרו סופית במהלך 2006.
יש לטפל בדחיפות בקיפוח המגזר הערבי, כולל מעורבות אישית של ראש הממשלה.
יש לטפל בקיפוח המגזר הערבי בנושא הקרקע והבינוי.
יש לדאוג לפריסת שיטור קהילתי במגזר הערבי.
על המנהיגות הערבית להימנע ממסרים מסיתים ובשעת הפגנות למנוע את גלישתן להפרת חוק.
על המנהיגות הערבית להימנע מטשטוש הנאמנות למדינה וכן להימנע מזיהוי מוחלט עם ערביי השטחים.
על השר לביטחון פנים לגלות מעורבות בהחלטות האסטרטגיות של המשטרה (אבל לא באופרטיביות) וכן לעקוב אחר ביצוע החלטות אלו, במיוחד במצבים חמורים.
תפקידו של המטה המבצעי של המשרד לביטחון פנים הוא לפקח על המשטרה ולסייע בעצה מקצועית לשר ולכן עליו להימנע משימוש באנשי משטרה פעילים.
יש להטמיע במשטרה גישה הרואה בערביי ישראל אזרחים שווי זכויות.
יש לקיים הידברות בין המשטרה ובין מנהיגות הציבור הערבי.
אין להימנע מאכיפת החוק במגזר הערבי שעתיד לסייע גם לו.
על המשטרה לארגן ולתאם את נושא הנהלים והפקודות, ולהימנע מפקודות כפולות וסותרות (כמו שהיו בנושא כדורי הגומי).
כמו כן עליה להטמיע את הנהלים המעודכנים בכל השוטרים ולהשתמש בהם ובפקודות המגירה כאשר מתעוררים מצבים רלוונטיים.
על המשטרה לתעד את פעולותיה, לערוך תחקירים ולכתוב דו"חות פעולה.
יש לשקול מתן חיסיון לתחקירים של המשטרה בצורה דומה לתחקירים הנערכים בצה"ל.
על המשטרה להיערך בצורה טובה יותר לקראת הפרות סדר למרות המגבלות התקציביות.
יש להימנע בשימוש באמצעים לפיזור הפגנות ללא בדיקה מוקדמת.
יש להוציא את כדורי הגומי משימוש המשטרה בשל היותם חסרי שימוש למעשה לפי שאר ההמלצות.
יש לירות אש חיה וכן כדורי גומי רק בעת סכנת חיים; אין להשתמש בצלפים.
יש להכין פסיכולוגית את השוטרים שיטפלו בהפרות סדר.
חובה על המשטרה להשתמש תחילה באמצעים פחות חריפים ורק לאחר מכן לעבור לאמצעים העלולים להיות קטלניים.
יש להפסיק את השימוש בגלילוני גומי ולעבור לאמצעים אחרים לפיזור הפגנות; הוועדה לא המליצה על אמצעי מסוים, אלא לבחון את הנושא.
אין להשתמש באנשי ימ"מ לטיפול בהפרות סדר, משום שמומחיותם אינה קשורה לעניין, וצורת הפעלתם (פעולה עצמאית למחצה) איננה מתאימה לכך.
אם בכל זאת יש צורך בכך, יש להכפיפם למפקד המקומי.
על המשטרה לבחון את התאמתם של השוטרים לטיפול בהפרות סדר ולגבש תורת פעולה בהתאם.
חסימת צירים איננה מצב תקין ואין להשלים איתה.
במקרים הפוגעים באינטרסים ביטחוניים, יש להגיב בצורה נחושה וכוחניות.
עם זאת יש להעדיף, במידת האפשר, שימוש בהידברות על מנת להימנע מפעולה כוחנית.
שכן מניעת פגיעות נפש הינה ערך עליון ושיקול המחייב איפוק.
על המדינה לפעול לקירוב יהודים וערבים ולנקוט בכל האמצעים על מנת להביא למצב של דו קיום בשלום.
המשטרה: מרבית הליקויים שהתגלו בדו"ח תוקנו במהלך דיוני הוועדה, הוקמו צוותים לבדיקת הנושאים שלא טופלו.
הממשלה: ראו על ועדת לפיד.
משפחות ההרוגים: טענו שהוועדה התעלמה מכאבן ודרשו להעניש את האחראים.
ראשי הציבור הערבי: טענו כי הדו"ח מאכזב ולא יתרום דבר ליחסים בין יהודים וערבים.
שמאל: הוועדה תרמה לעידוד היחסים בין יהודים וערבים.
ימין: הוועדה חקרה את הנושא הלא נכון, היה צורך לבדוק את הסיבה להזדהות של ערביי ישראל עם הפלסטינים.
לאחר הגשת דו"ח ועדת אור החליטה ממשלת ישראל (ב־14 בספטמבר 2003) לקבל (למרות התנגדות של חלק מחברי הממשלה) מיידית את ההמלצות האישיות של הוועדה ולהקים ועדת שרים (בראשות טומי לפיד ובהשתתפות: אפי איתם, בני אלון, צחי הנגבי, ציפי לבני, גדעון עזרא ואברהם פורז).
שתבדוק את הדרך ליישום שאר המסקנות.
המלצות אלו מומשו ברובן המכריע עוד במהלך דיוניה של ועדת לפיד.
למרות חששות שהדיונים בוועדה זו נועדו "לקבור" את מסקנות ועדת אור, כפי שקרה עם ועדות חקירה קודמות (כמו ועדת שמגר לחקר הטבח במערת המכפלה שגם לאחר עשר שנים ועדת השרים טרם סיימה את עבודתה), הגיעה הוועדה למסקנות עד ה־31 במאי 2004 והן הפכו להחלטת ממשלה.
במהלך הדיונים סירבו, כמעט לחלוטין, נציגי הציבור הערבי לשתף פעולה עם הוועדה וזאת מכיוון שלטענתם היא בלתי מאוזנת ונוטה לרעתם.
ככלל המלצות ועדת לפיד היו מעטות יחסית וברוב המקרים, ההחלטה שהתקבלה הייתה אחת מהשתיים:
קבלת החלטת ממשלה שהתקבלה כבר בתור מימוש ההמלצה של ועדת אור.
קבלת התהליך שהמשטרה ביצעה בזמן הגשת הדו"ח או לפני כן בתור מימוש המלצת ועדת אור.
מצב זה נבע מהעובדה שמרבית המלצות ועדת אור יושמו (לפחות על הנייר) עוד במהלך דיוניה.
נוסף על ההמלצות של ועדת אור התקבלו ההחלטות הבאות:
הקמת אגף אסטרטגי במשרד לביטחון פנים.
חלוקת עבודה בין השב"כ לבין המשטרה בנושא המודיעין על הפרות סדר במגזר הערבי.
הקמת מערך מודיעין ומחקר של המשטרה בנושא הפרות סדר.
הקמת פורום ציבורי מלווה למשטרה (לא הוקם).
הקמת ועדת שרים קבועה לענייני המגזר הערבי (במקום ועדה זמנית).
ניסיון לשלב את הציבור הערבי בשירות אזרחי (למרות התנגדות ראשיו).
האצת הכנת תוכניות אב ליישובים הערביים.
יצירת שבוע "הכרת האחר" ויום הסובלנות לטיפוח ערכים של שיתוף פעולה יהודי-ערבי.
עוד במהלך דיוני ועדת אור הוציאה המשטרה סדרת נהלים מחמירים יותר ויותר על השימוש בכדורי גומי, בין השאר נקבע דיווח מיידי על ירי גומי, ניסיון להשתמש בכדורי גומי ללא ליבת מתכת לפני השימוש בכדורים בעלי ליבה כזאת, הארכת המרחק המינימלי ל-50 מטר (במקום 40), דרישה לאישור מפקד מחוז לירי ועוד.
משמעותן המעשית של ההוראות הללו הייתה הוצאתם משימוש מעשי במשטרה למעט במזרח ירושלים (וגם שם מדובר בכדורים ללא ליבת מתכת).
במהלך דיוני ועדת אור יצרה המשטרה תורת הפעלה ספציפית לאירועים של הפרת סדר שתואמת את מרבית ההמלצות בנושא.
כל ההחלטות האישיות בוצעו במהירות יחסית.
לאחר סיום הדיונים, נפתחה חקירת מח"ש בכל הנושאים עליהם המליצה הוועדה, חקירות אלו נסגרו ב־18 בספטמבר 2005 בעיקר עקב אי יכולת להשיג ראיות מספיקות
בכל הנושאים האחרים לא חלה התקדמות משמעותית בזמן שחלף מאז הוועדה וזאת עקב סיבות שונות ובעיקר חוסר תקציב.
גם לאחר ועדת אור אירעו התנגשויות אלימות בין המשטרה לבין ערביי ישראל.
בין השנים 2001–2009 נהרגו עוד 30 ערבים אזרחי ישראל בהתנגשויות עם המשטרה.
ועדות חקירה לארץ ישראל הן מספר ועדות שנשלחו על ידי ממשלת בריטניה לארץ ישראל כדי לבחון את הבעיה היהודית ערבית באזור ולהגיש המלצות לביצוע לממשלת בריטניה.
הראשונה בהן הייתה ועדת פיילין שנשלחה לארץ ב-1920 על מנת לחקור את אירועי ירושלים במאורעות תר"פ.
השנייה הייתה ועדת הייקראפט ב-1921 לאחר מאורעות תרפ"א, אחריה ועדת שו, אשר הגיעה ארצה בעקבות מאורעות תרפ"ט.
המלצותיה הביאו לפרסום הספר הלבן השני ב-1930. לאחר מאורעות 1936 נשלחה לארץ ישראל ועדת פיל אשר עליה הוטל תפקיד רחב יותר של מציאת פתרון לבעיית הסכסוך והמנדט בארץ.
הוועדה הייתה הראשונה להעלות את רעיון חלוקת הארץ לשתי מדינות.
בעקבות הסערה וההתנגדות הערבית למסקנות הוועדה, שלחה בריטניה את ועדת וודהד ב-1938, גם ועדה זו לא נחלה הצלחה.
הממשלה הבריטית זימנה ללונדון את נציגי היהודים והערבים תחת ועידת השולחן העגול, אולם זו נכשלה חרוצות.
בעקבות מסקנותיה של ועדת וודהד, בעיקר על הגבלות העלייה וההתיישבות היהודית, פרסמה בריטניה את הספר הלבן השלישי.
ב-1946, בעקבות לחץ למציאת פתרון לבעיית העקורים מצד ארצות הברית, הגיעה ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
בריטניה לא שבעה נחת מהמלצות הוועדה, ובעקבותיה הועלתה תוכנית מוריסון גריידי.
לאחר דחייתה מצד היהודים והערבים, הועברה שאלת ארץ ישראל אל האו"ם.
ב-1947 ביקרה בארץ ועדת אונסקו"פ (הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל) מטעם האו"ם אשר רוב חבריה הציע חלוקה לשתי מדינות תוך שיתוף פעולה כלכלי ביניהן.
המלצות הוועדה היוו בסיס לתוכנית החלוקה שאישר האו"ם בנובמבר 1947.
ועדת חקירה לאירועי ירושלים בראשותו של מייג'ור גנרל סיר פיליפ פיילין שהגיש את ממצאיו, דו"ח פיילין, לנציב העליון הרברט סמואל באוגוסט 1920.
ועדה בראשות השופט הבריטי תומאס הייקראפט שנתמנתה לאחר מאורעות תרפ"א.
מסקנותיה היו שאמנם הערבים הם שחוללו את המאורעות, אך האחריות על כך מוטלת על הציונים בשל מדיניותם, עליית היהודים לארץ והתיישבותם בה.
ועדה בראשות השופט הבריטי סר וולטר שו שנתמנתה לאחר מאורעות תרפ"ט.
מסקנותיה היו שאמנם הערבים הם שפתחו במאורעות, אך זאת בשל חששם, המוצדק לדעת הוועדה, מהשתלטות יהודית על שטחי ארץ ישראל ונישולם מאדמותיהם.
את הממשלה פטרה הוועדה מאחריות לפרעות.
המלצות הוועדה היו להגביל את עליית היהודים ולהפסיק את רכישת הקרקעות על ידם.
הוועדה המליצה להקים גוף מחוקק בעל רוב ערבי ולבטל את סמכויות ההסתדרות הציונית.
החלטות הוועדה הושלמו על ידי דו"ח הופ-סימפסון, שהוציא בשנת 1930 מומחה להתיישבות בשם ג'ון הופ סימפסון שקבע כי כושר הקליטה הכלכלית של הארץ מוגבל.
בעקבות דו"ח ועדת שו והשלמת סימפסון, פורסם הספר הלבן השני.
ועדת חקירה בראשות הלורד ויליאם רוברט פיל, שנתמנתה בשנת 1936 להגיש המלצות לסיום מאורעות תרצ"ו- תרצ"ט לאחר תחילתן.
המליצה על חלוקת הארץ לשתי מדינות, יהודית וערבית.
לבריטים יהיה מנדט על ירושלים, יפו, חיפה בית לחם וחוף ים סוף (אילת).
ערביי ארץ ישראל ומדינות ערב התכנסו בוועידת בלודאן (1937) דחו מכל וכל את הציונות, הצהרת בלפור, הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל וממילא, את תוכנית החלוקה.
היהודים היו חלוקים בדעתם, אחדים ובהם דוד בן-גוריון סברו שיש לקבל את הצעת החלוקה בבחינת "מוטב מעט מאשר לא כלום", ואחרים, ובהם יצחק טבנקין דחו אותה.
הקונגרס הציוני העשרים שנתכנס באוגוסט 1937 החליט לדחות את גבולות הצעת החלוקה המסוימת של הוועדה אולם לראות בעקרון החלוקה של ארץ ישראל המערבית בסיס למשא ומתן להקמת מדינה יהודית.
ועדת חקירה בראשות סר ג'ון וודהד שהוקמה לאחר שנתברר כי הצדדים אינם מקבלים את המלצות ועדת פיל, ולאור התמשכות המאורעות.
הוועדה המליצה על חלוקת הארץ: המדינה היהודית תהיה בשטח הצר ומצומצם שבין רחובות לזכרון יעקב, ואילו המדינה הערבית תשתרע על פני יתר שטחי ארץ ישראל ועבר הירדן.
היהודים וההנהגה הציונית דחו את ההמלצות מכל וכל, דבר שגרם שגרם להורדתן מסדר היום ולכינוסה של ועידת השולחן העגול בלונדון בשנת 1939.
ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל (1945 -1946).
ועדה שהוקמה על ידי ארצות הברית ובריטניה בניסיון למצוא פתרון לבעיית ארץ ישראל, שהחמירה עם חידוש המאבק בבריטים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ולבעיית היהודים העקורים באירופה שלאחר השואה, שהנהגת היישוב והתנועה הציונית דרשו את עלייתם ארצה.
הוועדה הורכבה מ-6 חברים בריטיים ו-6 חברים אמריקאיים, עליהם נמנה ג'יימס מקדונלד, לימים השגריר הראשון של ארצות הברית במדינת ישראל.
הוועדה החליטה כי בשל הקונפליקט היהודי - ערבי לא תוקמנה בארץ שתי מדינות לשני העמים וכי השלטון יישאר בידי ממשלת המנדט, עד שיעבור לנאמנות של האו"ם.
הוועדה החליטה כי הפתרון לבעיית העקורים הוא במדינות אירופה, אך אישרה עליית 100,000 עקורים בשנת 1946. הוועדה המלצה לבטל את חוק הקרקעות שהגביל את רכישת קרקעות הארץ על ידי היהודים, תוך שמירה על זכויותיהם של הפאלחים והאריסים הערבים.
ועדת הקאבינט בראשות הנרי גריידי (יולי 1946).
ועדה אמריקאית בראשותו של איש מחלקת המדינה הנרי גריידי שיצאה לאנגליה לדון עם הרברט מוריסון, סגן ראש ממשלת בריטניה ויושב ראש הפרלמנט, על עתיד ארץ ישראל.
ב-30 ביולי 1946 פורסמו הסכמות המשא ומתן, תוכנית מוריסון גריידי, שלפיהן תחולק הארץ לאזור יהודי שיהווה 17% משטחה, אזור ערבי שיהווה 40% משטחה ואזור שליטה בריטית שיכלול את ירושלים והנגב שיהווה 43% משטחה.
א"י עצמה תישאר תחת שליטתה של בריטניה, אך ליהודים ולערבים תינתן אוטונומיה תרבותית באזוריהם.
בלחץ חוגים יהודיים בארצות הברית לא אישר הנשיא הארי טרומן את התוכנית בהיותה נוגדת את תוכנית הוועדה האנגלו-אמריקאית ואת כל הרעיון הציוני.
ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (1947)
לאחר שנדחו כל התוכניות הקודמות ומאחר שמאבקו של היישוב נמשך, החליטה בריטניה להביא את עניין ארץ ישראל להכרעת עצרת האו"ם.
האו"ם מינה ועדה בת 11 חברים ממדינות שונות, שהגיעה לארץ, תרה בה ונפגשה עם ההנהגות היהודית והערבית.
ב-31 באוגוסט 1947 הגישה הוועדה את תוכניתה לאו"ם, לפיה יסתיים המנדט הבריטי והארץ תחולק לשתי מדינות, יהודית וערבית, שתקיימנה שתוף פעולה כלכלי ביניהן ואילו ירושלים תהיה לאזור בינלאומי.
ב-29 בנובמבר 1947 הכריעה העצרת הכללית של האומות המאוחדות, בהצבעה ברוב של 33 מדינות נגד 13 ו-10 נמנעות, על קבלת תוכנית החלוקה וסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-15 במאי 1948. בזאת הונח היסוד להקמתה של מדינת ישראל.
ועדת אוּנְסְקוֹ"פּ – הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשתינה (א"י) הייתה ועדת חקירה בין-לאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, במאי 1947, כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, בעקבות בקשתה של ממשלת בריטניה לחוות דעת של האו"ם, לאחר שלא הושגה הסכמה על הפתרון העדיף.
בארץ ישראל שררה אווירה קשה של מתח ואלימות בין היישוב העברי לממשלת המנדט הבריטי ובין היישוב העברי לבין הקהילה הערבית.
באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש, בעוד התנועה הציונית עושה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה.
בריטניה לא הייתה מרוצה מהמצב ששרר באותה עת בארץ ישראל.
לבקשת שר החוץ הבריטי ארנסט בווין מונתה ב-1946 ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, אך מסקנותיה לא תאמו את ציפיות הבריטים ובתגובה להן בריטניה הציעה את תוכנית מוריסון גריידי, שנדחתה הן על ידי הצד היהודי, הן על ידי הצד הערבי והן על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
לאחר דחיית התוכנית, בריטניה ביקשה מהאו"ם ליעץ לה כיצד לנהוג, כהצהרת שר המושבות הבריטי קריץ ג'ונס:
חלק מההיסטוריונים סבורים שמטרת בריטניה בפנייתה לאו"ם הייתה לקבל לגיטימציה להפעלת כוחות דיכוי גדולים כנגד ניסיונות ההתמרדות של הארגונים היהודים.
ב-14 במאי 1947 התכנסה העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית.
החלטת העצרת הכללית לבחון מחדש את שאלת ארץ ישראל, ועבודת הוועדה שמונתה לשם כך, התרחשו על רקע התפתחויות ואירועים בארץ ישראל עצמה ובזירה הבין-לאומית.
יוקרתה של בריטניה נפגעה מאוד בעקבות הפרשות השונות שבהן הסתבכו השלטונות הבריטיים בארץ, אשר גרמו לסערה בעולם כולו והשפיעו על עבודת הוועדה.
בזמן דיוני הוועדה, לאחר מאבק מר שזכה לפרסום עולמי, בין הבריטים שיישמו את ההגבלות על העלייה על פי תקנות הספר הלבן (1939), לאלפי הפליטים שעל סיפונה, גורשה מחופי הארץ האוניה "יציאת אירופה תש"ז" ("אקסודוס"), בחזרה לגרמניה, אירוע שהגביר את המתח בין היישוב העברי לבין ממשלת המנדט.
בנוסף נחלשה בריטניה בעקבות מלחמת העולם השנייה והחלה להשתחרר בהדרגה ממושבותיה ברחבי העולם.
המעצמות החדשות ארצות הברית וברית המועצות גילו עניין בהקמת מדינה יהודית בארץ, מתוך רצון לפתור את בעיית הפליטים היהודים, בעיה שאיימה על היציבות באירופה במידה מסוימת, ומתוך תקווה לזכות בהשפעה במזרח התיכון באמצעות המדינה היהודית.
לא נסע לארץ ישראל ולבסוף לא הצביע.קרל ליסיצקיחבר הוועדהמשפטן, דיפלומטריכרד פךסגן חבר ועדהדיפלומטאיוון רנדחבר הוועדהשופטלאון מיירנדסגן חבר ועדהדיפלומטאדמונדו סיסטומזכיר הוועדהמהנדס
חברי הוועדה הגיעו לארץ ישראל ב-16 ביוני 1947 והתגוררו בבית קדימה מלון דירות בשכונת רחביה בירושלים.
הדיונים וחדרי העבודה היו בבניין ימק"א, מול מלון המלך דוד.
לצורך עבודת הוועדה הוקם סניף דואר וקווי טלפון מיוחדים.
כ-30 מכוניות עליהן הוצמד מספר רישוי לבן עם הכיתוב "האומות המאוחדות" עמדו לרשות חברי אונסקו"פ והפמליה המלווה.
הוועדה נפגשה בארץ ישראל עם נציגי היישוב היהודי, על פלגיו השונים.
את הקשר היהודי עם הוועדה ריכז ולטר איתן.
את הסוכנות היהודית ייצג משה שרת יחד עם אבא אבן, דוד הורוביץ ומשה טוב והיא הסתייעה במומחים שונים דוגמת שמחה בלאס אשר טענו בפני הוועדה בזכות יכולת היהודים לפתח את הארץ.
בתחילת יולי 1947 הופיע בפניה דוד בן-גוריון, ששאל את חבריה: "מי מוכן ומסוגל לערוב לנו, שמה שקרה אותנו באירופה לא יקרה שוב?...
ישנה אך ערובת־ביטחון אחת: מולדת ומדינה".
ב-8 ביולי 1947 העיד בפניה חיים ויצמן.
הוא דרש שהחלוקה הטריטוריאלית תיעשה על פי המלצות ועדת פיל מ-1937, בתוספת הנגב, כשטח המינימלי הדרוש לקיומה של המדינה היהודית.
ויצמן גם אירח את חברי הוועדה בביתו ברחובות.
הוועדה נפגשה גם עם נציגי האצ"ל, מנחם בגין, שמואל כץ וחיים לנדאו שהיו אז במחתרת ואף עם נציג הקומוניסטים העבריים, אליעזר פרמינגר.
הכומר ג'ון סטנלי גראוול העיד בפני חברי הוועדה על שקרה באוניית המעפילים אקסודוס.
הוועדה נפגשה גם עם נציגי "אגודת ישראל" החרדים אשר הגישו מסמך לוועדה המבקש להשאיר על כנו את המנדט הבריטי אך לבטל את "הספר הלבן" של 1939 ולאפשר עליה פתוחה לישראל.
הוועדה שמעה עדויות גם במדינות האזור הערביות, בניו יורק וגם במחנות העקורים באירופה.
הנהגת ערביי ארץ ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה ונציגיה לא הסכימו להעיד בפני הוועדה או להיפגש עם חבריה באופן רשמי.
לפיכך יצאה הוועדה לסבב פגישות בעבר הירדן, בסוריה ובלבנון.
הוועד הערבי העליון בראשות חאג' אמין אל חוסייני החרים רשמית את הוועדה, אולם מוסא אל-עלמי, ראש "המשרד הערבי" (סוכנות התעמולה הערבית הפלסטינית), יחד עם ססיל חוראני, מזכיר "המשרד הערבי" בוושינגטון, הגישו לה "באופן עצמאי" תזכיר שהציג את העמדה הערבית.
הוועדה חתמה על מסקנותיה ב-31 באוגוסט 1947 בבית קדימה בירושלים והעבירה אותן כהמלצות לדיון בעצרת הכללית של האו"ם.
חלק מההמלצות התקבלו בוועדה פה אחד, בהן ההמלצות לסיים את המנדט בארץ ישראל בהקדם האפשרי, ולהעניק לארץ עצמאות לאחר תקופת מעבר שבה תופקד האחריות לשלטון בידי האו"ם.
כמו כן, כל הנציגים הסכימו לכך שהארץ כולה צריכה להישאר אזור כלכלי אחד (כלומר, גם לאחר הענקת העצמאות יישאר שטח המנדט אזור מכס אחד, ישמש בו מטבע אחד וכדומה).
חברי הוועדה התפלגו בשאלת אופי השלטון בארץ לאחר מתן העצמאות, לדעת רוב ולדעת מיעוט.
המלצת הרוב הייתה כי הארץ תחולק בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם (corpus separatum).
היישוב היהודי רשם לעצמו הישג בהכללת הנגב בשטח המדינה היהודית, וזאת לאחר התרשמות הוועדה מן ההתיישבות בנגב ובכלל זה קו המים (שהוקם בעקבות עלייתן לקרקע של 11 הנקודות במוצאי יום הכיפורים תש"ז), אשר שימש הן את היהודים והן את הבדואים.
ההצעה השנייה הייתה הקמת מדינה דו-לאומית פדרלית.
שלושה נציגים (של הודו, איראן ויוגוסלביה) תמכו בהצעה להקמת מדינה אחת פדרלית, נציג אוסטרליה נמנע, ונציגי שאר המדינות בוועדה תמכו בהצעת החלוקה לשתי מדינות עצמאיות עם מערכת כלכלית משותפת.
היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ.
הערבים סירבו לכל פשרה ודרשו את ארץ ישראל כולה.
הם שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
ההמלצות הסופיות התקבלו ברוב קולות כהחלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. יום קבלת תוכנית החלוקה ידוע בישראל כיום כ"ט בנובמבר.
ועדות ההתנגדות העממית הוא ארגון טרור פלסטיני הפעיל בעיקר ברצועת עזה.
לפי דובר צה"ל מדובר בארגון חסות של חמאס שנתמך וממומן בידי איראן, ומשמש את חמאס כ"קבלני פיגועים" כדי להמשיך בפעילות הטרור כנגד ישראל אך ללא נטילת אחריות מצד חמאס.
הארגון פועל בהשראת חזבאללה וככל הנראה גם במימונו.
למרות זאת, בניגוד לחזבאללה הלבנוני, הארגון אינו מהווה מפלגה או תנועה חברתית, אלא פועל כארגון טרור, העוסק בביצוע פיגועים בלבד, ואינו נוהג לזהות את עצמו עם אידאולוגיה לאומית או דתית ברורה בזירה הפוליטית הפנימית.
הארגון הוקם על ידי ג'מאל אבו סמהדאנה, שנחשב לאחד המבוקשים הבכירים ביותר ברצועת עזה עד שנהרג ב-8 ביוני 2006. חלק מנטילות האחריות של הארגון נעשות תחת שם הקוד "חטיבות סלאח א-דין", בהתייחסות ל"זרוע הצבאית" של הארגון.
ב-2006 התפצל הארגון, כאשר שני פלגים, האחד מכונה ועדות ההתנגדות העממית והשני תנועת ההתנגדות העממית פועלים תחת חסות חמאס, בעוד פלג שלישי הפך לארגון נפרד בשם צבא האסלאם ומזוהה עם הג'יהאד הסלפי.
הארגון נחשב להתארגנות החמושה השלישית בחוזקה ברצועת עזה, אחרי חמאס והג'יהאד האסלאמי.
ועדות ההתנגדות הוקמו בשלהי 2001, על רקע המתיחות הגוברת בין ישראל לבין הפלסטינים, שהובילה לפרוץ האינתיפאדה השנייה.
ג'מאל אבו סמהדאנה, מקים הארגון ומנהיגו עד שנהרג, היה פעיל מבצעי בכיר בפת"ח.
הוא בחר לנצל את השפעתו ומעמדו בקרב בכירי הרשות הפלסטינית וחמולת אבו סמהדאנה כדי להתפלג מהפת"ח ולהקים ארגון טרור עצמאי ביחד עם פורשים נוספים מהפת"ח, מחמאס, מהחזית העממית לשחרור פלסטין ומארגונים נוספים.
ב-15 באוקטובר 2003, משך הארגון את תשומת לבם של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש והממשל האמריקאי כאשר הפך לחשוד העיקרי בפיגוע מטען נגד שיירת כלי רכב דיפלומטיים, שגבה את חייהם של שלושה מאבטחים אמריקאים.
על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, קיימים ממצאים הקושרים את המטען שבו השתמשו בפיגוע לבכיר הארגון עבד יוסף קוקא (שהוגדר על ידי דובר הארגון כ"מפקד הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממית, חטיבות סלאח א-דין"; נהרג מאוחר יותר על ידי ישראל).
לפי פרסומים אלה, נמנעה הרשות הפלסטינית מלמצות את חקירת האירוע, ככל הנראה עקב קשריהם האישיים של בכירי הארגון לבכירים ברשות ובמנגנוני הביטחון שלה.
"הרגיעה" שהוכרזה בתחילת 2005 על ידי מרבית ארגוני הטרור לאחר מותו של יאסר ערפאת, העלתה פעם נוספת את "ועדות ההתנגדות" למוקד תשומת הלב, כאשר הארגון נמנע בהפגנתיות מהשתתפות ברגיעה הכללית, והמשיך – לסירוגין – בירי פצצות מרגמה ורקטות לעבר יישובים ישראליים.
בשבועות שלאחר יישום תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בקיץ 2005, המשיך הארגון להפגין מעורבות גוברת באנרכיה הפנימית ברצועת עזה, כאשר שמו הוזכר פעמים רבות כמעורב בחטיפות ובהתנקשויות בבכירי הרשות ברצועה.
כך לדוגמה עלה שם הארגון – או ארגון הקשור אליו הנושא את השם "גדודי חללי ג'נין" – כחשוד במעורבות בהתנקשות בחייו של מוסא ערפאת.
ב-20 באפריל 2006, לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והקמת ממשלה בראשות חמאס, מונה ראש הארגון, אבו סמהדאנה, לתפקיד בכיר במשרד הפנים של הרשות הפלסטינית, כמפקח הכללי של המשרד (האחראי בפועל על פעילות חלק ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים).
במקביל, המשיך הארגון לבצע פיגועים רבים, בהם ירי רקטות קסאם לעבר יישובי הנגב המערבי.
זאת, לפי חשדות מערכת הביטחון הישראלית, בתיאום עם פעילי חמאס, שנעזרו בפעילי "ועדות ההתנגדות" בתקופה שבה הם עצמם נמנעו מביצוע פיגועים מסיבות פוליטיות.
ב-9 ביוני 2006 נהרג מקים הארגון ומפקדו עד אז, ג'מאל אבו סמהדאנה, בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה אימונים של "ועדות ההתנגדות".
ב-25 ביוני 2006 ביצעו "ועדות ההתנגדות" (בשיתוף עם צבא האסלאם וחמאס, שכנראה היה הארגון שהוביל את הפעולה) מתקפה מתוכננת היטב על מוצב צה"ל בכרם שלום, במהלכה נחטף החייל גלעד שליט.
במקביל, נטלו "ועדות ההתנגדות" אחריות גם על חטיפתו (וכפי שהתברר ב-29 ביוני, רציחתו) של האזרח אליהו אשרי ביהודה ושומרון ובכך סימנו גם כי הצליחו לבסס לארגון אחיזה, גם אם קטנה יחסית, מחוץ לרצועת עזה.
רצף אירועים זה הוביל במישרין למבצע גשמי קיץ של צה"ל ברצועת עזה.
ב-18 באוגוסט 2011, ערכה קבוצת מחבלים שלטענת גורמים ישראלים השתייכו ל"ועדות ההתנגדות" (הארגון הכחיש זאת) את מתקפת הטרור בכביש 12 הסמוך לאילת, שבה נהרגו 8 ישראלים.
7 מהמחבלים נהרגו באירועים, ובערב תקף חיל האוויר הישראלי מבנה שבו שהו אנשי הארגון, וגרם ל-6 הרוגים, בהם כמאל א-נֵירַבּ (אבו עווד), מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וח'אלד שעת', בכיר בארגון.
בהתלקחות שהחלה סביב רצועת עזה בעקבות המתקפה לקחו ועדות ההתנגדות חלק בירי עשרות רקטות גראד לעבר הערים אשקלון, אשדוד, קריית גת, אופקים ובאר שבע, בהם נמנו הרוג אחד ועשרות פצועים.
אלכס פישמן כתב בידיעות אחרונות כי על פי תחקיר צה"ל המחבלים היו אנשי הג'יהאד העולמי תושבי סיני.
ב-9 במרץ 2012 נהרג מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, זוהיר אל-קייסי, בסיכול ממוקד שביצע כלי טיס של צה"ל.
הריגתו הובילה לעימות בין ישראל לרצועת עזה ב"מבצע הד חוזר" שבמהלכו שיגרו ארגוני הטרור ברצועה למעלה מ-200 רקטות לעבר ערי הדרום, ובתקיפות חיל האוויר הישראלי נהרגו ברצועה 22 מחבלים ו-4 אזרחים.
ב-13 בנובמבר 2018 לאחר פעולת צה"ל בח'אן יונס ב"מבצע פירות טרופיים" במסגרת סבב ההסלמה שהתפתח בדרום ישראל, נטל הארגון אחריות על ירי רקטי לעבר ישראל ופעיל הארגון חוסל בסיכול ממוקד על ידי מסוק קרב.
באוקטובר 2023 השתתפו מחבלי הארגון במעשי הטבח בעוטף עזה ובחטיפתם של אוהד יהלומי, ארבל יהוד ואריאל קוניו בטבח ניר עוז.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חוסל ב-18 באוקטובר 2023 ראש הזרוע הצבאית של הארגון ברפיח, ראפת אבו הלאל.
לנוכח העובדה שהארגון משלב בתוכו מספר רב של פעילים המזוהים עם ארגונים מרחבי הקשת הפוליטית הפלסטינית (החל מהחזית העממית הסוציאליסטית-חילונית וכלה בחמאס האסלאמיסטי), אין הוא מציג קו אידאולוגי או השקפה פוליטית רחבה הנוגעת לפוליטיקה הפנים-פלסטינית.
המאפיין האידאולוגי העיקרי של הארגון הוא הקו המיליטנטי התקיף שהוא מנהיג נגד ישראל (מדיניות של "פיגועים בכל מחיר"), הכולל בעיקר פיגועים נגד חיילים או מתנחלים בתוך הרצועה (לפחות עד יישום ההתנתקות), וירי מתוך הרצועה לעבר ישראל.
עם זאת, אין הארגון נמנע משימוש בהסברה אסלאמית, בדומה לארגונים פלסטיניים חילוניים אחרים, אך בהתייחסות ברורה לאביו הרוחני, חזבאללה.
כך למשל מצטט לוגו הארגון חלק מפסוק מהקוראן – "הרגום באשר תמצאום" ().
קשרים עם ארגוני טרור אחרים והרשות הפלסטינית
לטענת מערכת הביטחון הישראלית, הארגון נהנה מאז הקמתו מסיוע טכני וכספי מצד חזבאללה, ומהווה סוכן השפעה שלו ברצועה.