tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית הוחלט לטפל בשומר שבמכונית, שני לוחמים התקרבו למכונית, האחד היה מחופש לאישה שנושאת בידה בונבוניירה שהסתירה את האקדח שבידו השנייה והרגו את השומר הראשון.
חוליה אחרת פרצה את דלת העץ המשוריינת בביתו של אבו ג'יהאד והלוחמים חדרו לביתו.
חוליה אחת ירדה למרתף והרגה שם את שומר הראש השני ואת הגנן שבמקרה ישן שם, וחוליה אחרת רצה במעלה המדרגות היישר לחדר השינה של אבו ג'יהאד ואשתו.
אבו ג'יהאד לא ישן, הוא התיישב ליד שולחנו וכתב איגרת לראשי האינתיפאדה בישראל.
לפתע שמע רעש עמום מבחוץ, נטל את אקדחו ופתח את הדלת, מולו ניצב קצין שירה עליו מחסנית שלמה.
לדברי אשתו של אבו ג'יהאד - אום ג'יהאד, שאר חברי החוליה ביצעו בו וידוא הריגה, כשעל פי דבריה, אחד מהם היה לא אחר מאשר מפקד הסיירת יעלון.
אנשי אש"ף טענו שהלוחמים ירו כשבעים כדורים ו-52 מהם פגעו באבו ג'יהאד.
במקום שהו אשתו - אנתסאר אל-וזיר (אום ג'יהאד), בתו חנאן, והתינוק נידאל בן השנתיים.
שני בניו הגדולים שהו בחו"ל בזמן הפעולה.
הלוחמים אספו מסמכים, ואת הכספת שהייתה בקיר עקרו ולקחו אותה עמם.
הפעולה בתוך הבניין הסתיימה בפחות מחמש דקות.
לאחר ההתנקשות באבו ג'יהאד, חזרו לוחמי סיירת מטכ"ל למכוניותיהם ונסעו לכיוון החוף.
נשיא תוניסיה הזניק כוחות קרקע ומסוקים, שמצאו את המכוניות הנטושות שהותיר הכוח הישראלי על חוף הים בעת נסיגתו.
הלוחמים הושטו בסירות הגומי של שייטת 13 בחזרה לספינות הסער, ושטו בחזרה לישראל.
יום לאחר המבצע פרצו מהומות ברחבי הגדה ורצועת עזה, בהן נהרגו 14 אזרחים פלסטינים, מספר ההרוגים הגבוה ביותר עד אז במהלך האינתיפאדה הראשונה.
באפריל 1988 בהחלטה 611 של מועצת הביטחון של האו"ם גינתה המועצה את הפעולה.
במאי 1988 נכשל פיגוע התאבדות שנועד לפוצץ את שגרירות ישראל בניקוסיה.
ארגון אבו נידאל לקח אחריות לפיגוע, ואמר כי הוא נעשה כנקמה על ההתנקשות באבו ג'יהאד.
במשך שנים נמנעה ישראל מלאשר או להכחיש שכוחותיה הם שביצעו את ההתנקשות, ולמעשה לא התייחסה אליו כלל.
רק בשנת 2012 אישר מנכ"ל משרד ראש הממשלה בזמן המבצע, יוסי בן אהרון, כי סיירת מטכ"ל אחראית להתנקשות.
לנחום לב הוענק צל"ש הרמטכ"ל על פועלו במבצע.
ב-2010 פורסם כי לוחם הסיירת, חגי פלג, עוטר בזמנו בצל"ש אלוף על תפקידו בפעולה.
מבצע דמיאנסק היה אחד משורה של מתקפות נגד סובייטיות, שנערכו בחורף 1941–1942, בעקבות כישלון הניסיון הגרמני לכבוש את מוסקבה.
מטרת המתקפה הייתה לכתר ולהשמיד חלק מכוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית.
המבצע הצליח אמנם, בשלבים הראשונים שלו, להביא לכיתור כ-100 אלף חיילים גרמנים באזור העיר דמיאנסק במחוז נובגורוד, אך הגרמנים הצליחו לתספק את הכוח המכותר באמצעות רכבת אווירית ולאפשר לו להחזיק מעמד, עד שכוח חילוץ קרקעי פרץ את טבעת הכיתור הסובייטית במאי 1942, והחזיר את המצב בחזית לקדמותו.
התוכנית לערוך מתקפת נגד של החזית הצפון-מערבית באזור מחוז נובגורוד הוכנה כבר בספטמבר 1941. המתקפה נועדה להיפתח ב-24 בספטמבר, אך המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון), שנפתחה בסוף ספטמבר, גרמה להעברת חלק מהכוחות שנועדו לבצע את המתקפה לאזור מוסקבה ולדחיית המתקפה המתוכננת.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על מוסקבה והמעבר של כוחות הצבא האדום למתקפת נגד רחבת היקף במרחב מוסקבה בראשית דצמבר 1941, נבחנו התוכניות למתקפה מחדש והוחלט לבצע מתקפה נגד כוחות קבוצת ארמיות צפון הגרמנית במטרה לכתר ולהשמיד את הארמייה ה-16 של הוורמאכט ולשחרר את מחוז נובגורוד.
מפקד החזית הצפון-מערבית, פאבל קורוצ'קין, תכנן שהמאמץ ההתקפי הסובייטי העיקרי יערך על ידי כוחות הארמייה-34 בסיוע הארמייה-11 וארמיית ההלם השלישית.
מפקד קבוצת ארמיות צפון, וילהלם פון לאב, ביקש מאדולף היטלר אישור להסיג את כוחותיו מהאזור עוד לפני פתיחת המתקפה הסובייטית.
אולם האחרון דחה את בקשתו ופון לאב ביקש להשתחרר מתפקידו, והוחלף בינואר 1942.
המתקפה הסובייטית נפתחה ב-11 בינואר מדרום לאגם אילמן, על ידי יחידות הארמייה ה-11, שתקפו לכיוון העיר סטריה רוסה.
לאחר מספר ימים של קרבות הצליחו כוחות הצבא האדום להתקדם כ-50 ק"מ מערבה אך המתקפה נבלמה לאחר שהכוחות הסובייטיים לא הצליחו לכבוש את העיר.
במקביל נפתחה מתקפה של הארמייה ה-34, שהיוותה את הזרוע הדרומית של המתקפה הסובייטית.
ב-19 בינואר החליטה הסטבקה לצרף למאמץ ההתקפי גם יחידות של חזית קלינין.
ב-29 בינואר החל להסתמן כיתור הכוחות של הוורמאכט.
המפקדים הנאצים ביקשו מאדולף היטלר אישור לסגת אך לא קיבלו אותו.
ב-8 בפברואר נסגרה טבעת הכיתור, ובתוכה 6 דיוויזיות גרמניות שכללו כ-100 אלף חיילים.
בראש הכוחות המכותרים הועמד מפקד הקורפוס ה-2 גנרל ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט.
בשלב זה כוחות הצבא האדום לא יכלו להמשיך בהתקדמותם מערבה, והתרכזו במאמץ למנוע את פריצת טבעת הכיתור סביב הכיס הגרמני ובהשמדת הכוחות שכותרו בתוכו.
החל מפברואר הייתה אספקת המצרכים לכוחות דרך האוויר בלבד.
בתוך השטח נבנו שני שדות תעופה זמניים שקלטו בכל יום עד כ-150 מטוסים שסיפקו כ-265 טון מטען ו-22 חיילי תגבור בכל מטוס.
פעילות חיל האוויר הסובייטי באזור הייתה דלה ולא הייתה יכולה לעצור את הרכבת האווירית הגרמנית.
במשך כל תקופת המצור ביצע לופטוואפה 24,303 טיסות, הביא כ-15,446 טון מטענים שונים ופינה כ-23 אלף פצועים.
לטובת המבצע הוקצו כ-500 מטוסים, בעיקר מדגם יונקרס Ju 52. הבסיס האווירי העיקרי היה באזור פסקוב עם תמיכה משדות תעופה נוספים באזור ריגה ודאוגבפילס.
לאור הצורך להחזיק כוחות גדולות סביב השטח המכותר, לא היו לחזית הצפון-מערבית די כוחות להמשיך במתקפה.
מנגד, הגרמנים העבירו לאזור כוחות ורמאכט חדשים שפעלו לשחרור המצור.
לצורך כך נבנתה קבוצת מחץ שכללה שלוש דיוויזיות בפיקוד גנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך.
המתקפה הגרמנית החלה ב-21 במרץ 1942 ובמקביל החלה מתקפה של היחידות המכותרות.
הכוח המרכזי שפעל בתוך הכיס המכותר היה דיוויזיית האס אס השלישית בפיקוד של תאודור אייקה שבמהלך הקרבות איבדה את רוב הסגל.
לאחר חודש של קרבות נוצר פרוזדור צר ברוחב של כ-6–8 ק"מ שאפשר קשר יבשתי עם היחידות המכותרות.
ב-5 במאי הכיתור הופסק סופית.
במשך כל שנת 1942 המשיך הצבא האדום בניסיונות מתקפה באזור אך ללא הצלחה של ממש.
לכוחות הגרמנים הלוחמים באזור הוענק עיטור מגן דמיאנסק.
אף על פי שהמטרה העיקרית של המתקפה לא הושגה למבצע היו מספר מטרות משניות שהושגו:
חלק משמעותי מכוחות קבוצת ארמיות צפון רותק ללחימה באזור דמיאנסק, ולא היה יכול לעסוק בהידוק המצור הגרמני סביב העיר לנינגרד.
לא היה ניתן להעביר כוחות מקבוצת ארמיות צפון לסייע לכוחות הגרמניים בדרום ברית המועצות.
במהלך כל שנת 1942 לא יכול היה הוורמאכט לבצע מתקפה מתוכננת באזור חזית קלינין ודחה אותה פעם אחרי פעם.
לאור הניסיון החיובי שנצבר בהפעלת הרכבת האווירית לכיס דמיאנסק, האמין אדולף היטלר שניתן לחזור על ההצלחה לאחר כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד בנובמבר 1942, מה שהיה גורם משמעותי בהחלטתו לא לאשר ניסיון פריצה מן הכיתור.
מבצע דנייפר-קרפטי הוא שם כולל, שההיסטוריוגרפיה הסובייטית נתנה לשורת מתקפות גדולות, שביצעו כוחות הצבא האדום במהלך המחצית הראשונה של שנת 1944 בשטח אוקראינה, בהן השתתפו ארבע חזיתות סובייטיות.
במהלך המבצע שחרר הצבא הסובייטי כמעט את כל שטח אוקראינה המערבית, הגיע עד לגבולות ברית המועצות ערב פתיחת מבצע ברברוסה ואף חדר לשטח רומניה.
במהלך המבצע, בו השתתפו שלוש חזיתות סובייטיות, ביצע הצבא האדום מספר מתקפות עיקריות :
מבצע ברדיצ'ב-ז'יטומיר שבוצע על ידי החזית האוקראינית הראשונה (24 בדצמבר 1943 - 14 בינואר 1944)
מבצע קירובוגרד שבוצע על ידי החזית האוקראינית השנייה (5 בינואר - 16 בפברואר 1944)
מבצע קורסון-שבצ'נקובסק שבוצע על ידי החזית האוקראינית הראשונה והחזית האוקראינית השנייה (24 בינואר - 17 בפברואר 1944)
מבצע רובנו-לוצק שבוצע על ידי החזית האוקראינית הראשונה (27 בינואר - 11 בפברואר 1944)
מבצע ניקופול-קריבוי רוג שבוצע על ידי החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית הרביעית (30 בינואר - 29 בפברואר 1944)
מבצע פרוסקורוב-צ'נוביץ שבוצע על ידי החזית האוקראינית הראשונה (4 במרץ - 17 באפריל 1944)
מבצע אומן-בוטושן שבוצע על ידי החזית האוקראינית השנייה (5 במרץ - 17 באפריל 1944)
מבצע ברזובטו-סנגיריוב שבוצע על ידי החזית האוקראינית השלישית (6 במרץ - 18 במרץ 1944)
מבצע לשחרור אודסה שבוצע על ידי החזית האוקראינית השלישית (26 במרץ - 14 באפריל 1944)
בחודשים האחרונים של שנת 1943, במסגרת קרב דנייפר, הצליחו כוחות הצבא האדום לחצות את נהר הדנייפר, לפרוץ את קו ההגנה שהקימו הגרמנים לאורכו, להשתלט על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, ולשחרר את בירת אוקראינה, קייב.
בהתאם לתוכנית שגיבשה הסטבקה (הפיקוד העליון הסובייטי) לקראת דצמבר 1943, כוחות החזית האוקראינית הראשונה נועדו לתקוף את האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, בעוד החזיתות האוקראיניות השנייה, השלישית והרביעית תוקפות בחלק הדרומי של מערב אוקראינה.
בסוף דצמבר סוכם שהחזית האוקראינית השנייה תועבר לתמוך במתקפה החדשה של החזית האוקראינית הראשונה, ואילו החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית הרביעית ינחיתו מתקפה בחלק הדרומי של החזית במטרה להגיע לגבולות ברית המועצות ערב פרוץ המלחמה.
עם סיום משימה זו, החזית האוקראינית הרביעית נועדה להפנות את כוחותיה לשחרור חצי האי קרים, שנותר עדיין בשליטת כוחות הציר.
החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד ניקולאי ואטוטין
החזית האוקראינית השנייה בפיקוד איבן קונייב
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד רודיון מלינובסקי
החזית האוקראינית הרביעית בפיקוד פיודור טולבוחין
בסך הכול ריכז הפיקוד הסובייטי לצורך המבצע המתוכנן מעל 2 מיליון חיילים, 31 אלף תותחים, 1908 טנקים וכ-2370 מטוסים.
קבוצת ארמיות דרום בפיקוד אריך פון מנשטיין
חלק מקבוצת ארמיות A בפיקוד אוואלד פון קלייסט
צי האוויר הרביעי של הלופטוואפה וחיל האוויר הרומני.
הסובייטים העריכו, שכוחות הציר, אשר עמדו מול כוחות הצבא האדום בגזרת המתקפה המיועדת, כללו כ-1,800,000 חיילים, 21,800 תותחים, 2200 טנקים וכ-1560 מטוסים, אולם לפי הנתונים הגרמניים מדובר במספרים נמוכים בהרבה.
ב-24 בדצמבר 1943 פתחה החזית האוקראינית הראשונה במתקפה ממערב ומדרום-מערב לקייב במטרה להסיר את האיום הגרמני לכבוש מחדש את העיר.
הכוחות התוקפים השיגו התקדמות טובה, וארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית, שהגנה על האזור, נאלצה לסגת תחת לחצם.
ב-31 בדצמבר שחרר הצבא האדום את העיר ז'יטומיר, ב-5 בינואר את ברדיצ'ב וב-10 בינואר הגיעו כוחות החלוץ הסובייטיים למרחק קצר מהערים ויניצה ואומן, ויצרו פער ברוחב כ-70 ק"מ בין כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית וכוחות ארמיית הפאנצר הראשונה מדרום לה.
החזית האוקראינית הראשונה התקדמה למרחק 80–200 ק"מ לרוחב חזית של כ-300 ק"מ.
בלחימה באזור בילה צרקווה השתתפו יחידות צ'כיות בפיקוד לודביק סבובודה, שלחמו לצד כוחות הצבא האדום.
אריך פון מנשטיין העביר תגבורות כדי לייצב את החזית הגרמנית באזור.
כוחותיו ביצעו שורה של התקפות נגד, שהצליחו להדוף את כוחות החלוץ הסובייטיים למרחק 35–50 ק"מ, והחזית התייצבה ב-14 בינואר.
ב-5 בינואר החלה החזית האוקראינית השנייה במתקפה לכיוון קירובוגרד.
לאחר יומיים של לחימה, הצליח הצבא האדום להתקדם לעומק כ-20 ק"מ וב-8 בינואר שחרר את קירובוגרד.
המתקפה הסובייטית החדשה ריתקה את כוחות ארמיית הפאנצר הראשונה, ולא איפשרה למאנשטיין להעביר כוחות גדולים צפונה, כדי לסייע לארמיית הפאנצר הרביעית הלחוצה.
לאחר כיבוש קירובוגרד המשיכה החזית האוקראינית השנייה במתקפה לכיוון צפון-מערב, במטרה לחבור לכוחות החזית האוקראינית הראשונה, שהתקדמו לכיוון דרום-מערב, ולהביא לכיתור הכוחות הגרמניים, שילכדו ביניהם.
היא הצליחה להתקדם לעומק 40-20 ק"מ נוספים, אך לא הצליחה לבצע את החבירה המתוכננת.
ב-16 בינואר התייצבה החזית לאחר שהכוחות הסובייטיים התקדמו 40–50 ק"מ מערבה במהלך המבצע.
באמצע ינואר 1944 עברו יחידות החזית האוקראינית הראשונה והחזית האוקראינית השנייה למגננה.
הם קיבלו תגבורות והקימו יחידות מחץ מבצעיות, כדי להתכונן לעריכת מתקפה חדשה.
התקדמות הצבא האדום לכיוון דרום-מערב במסגרת מבצע זיטומיר-ברדיצ'ב יצרה מובלעת גרמנית גדולה ממערב לצ'רקסי סביב העיר קורסון, שהוחזקה על ידי שני קורפוסים גרמניים מהארמייה השמינית.
גאורגי ז'וקוב, ששימש כמתאם המבצעים הצבאיים בחזית הדרומית מטעם הסטבקה, זיהה את ההזדמנות ללכוד כוחות גרמניים גדולים בכיתור נוסח סטלינגרד, והכין תוכנית לכיתור ולהשמדת הכוחות הגרמניים במובלעת קורסון.
ב-24 בינואר פתחו החזית האוקראינית הראשונה והחזית האוקראינית השנייה במתקפה מתמקדת על שני האגפים של המובלעת הגרמנית.
הכוחות הניידים של שתי החזיתות הבקיעו את החזית הגרמנית, וב-28 בינואר חברו יחדיו והשלימו את כיתור הכוחות הגרמניים במובלעת קורסון, שהפכה לכיס.
לפי הנתונים הסובייטיים מעל ל-10 דיוויזיות גרמניות כותרו בתוך הכיס, אך הגרמנים טוענים, שהכוח שכותר כלל רק 6 דיוויזיות מתחת לתקן, שרובן השתייכו לקורפוס ה-11 בפיקוד וילהלם שטמרמן.
עד 3 בפברואר 1944 השלימו הכוחות הסובייטיים את הקמתן של טבעת כיתור פנימית וחיצונית סביב הכוחות הגרמניים הלכודים בכיס.
אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, הגיב במהירות למצב שנוצר, והחל בתכנון מבצע לחילוץ היחידות המכותרות בכיס קורסון, תוך הזרמת תגבורות חזקות לאזור.
ב-11 בפברואר החלו כוחות משני קורפוסי פאנצר במתקפה שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית, ובמקביל החלו הכוחות הגרמנים המכותרים בתוך הכיס להתקדם מערבה, במגמה לחבור עם כוח החילוץ של מאנשטיין.
לאחר קרבות עזים, שנמשכו עד ל-17 בפברואר, הצליחו חלק מכוחותיו של שטמרמן לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ, לאחר שהותירו מאחור את כל ציודם הכבד.
לפי המקורות הגרמניים, רוב הכוח המכותר (30–35 אלף חיילים) הצליח להיחלץ מהכיתור הסובייטי, לאחר שספג כ-30 אלף אבדות (הרוגים, פצועים ונעדרים).
המקורות הסובייטיים מעריכים את אבדות הצד הגרמני במהלך המערכה סביב כיס קורסון בכ-80 אלף איש (כולל כ-18 אלף שבויים), כולל כוח החילוץ של מאנשטיין, שספג אבדות כבדות במהלך הניסיונות לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית.
הם מודים, שהצבא האדום ספג אף הוא אבדות כבדות (כ-80 אלף נפגעים) במהלך המבצע.
בעקבות התקדמות החזית האוקראינית הראשונה בינואר 1944 נפתח פער בין קבוצת ארמיות מרכז לבין קבוצת ארמיות דרום.
אריך פון מנשטיין ביקש מאדולף היטלר לפנות את חצי האי קרים ולהעביר את הארמייה ה-17 משם לצורך תגבור כוחותיו, אך היטלר דחה את בקשתו.
כתוצאה מכך התקשתה קבוצת ארמיות דרום להחזיק חזית רצופה.
היא נאלצה להסתמך על מגננה ניידת והחזיקה רק בעמדות מפתח ובצמתי דרכים חיוניים.
במקביל למערכה סביב כיס קורסון, פתחה החזית האוקראינית הראשונה ב-27 בינואר במתקפה לכיוון רובנו תוך ניצול חולשת הכוחות הגרמניים בגזרה זו.
כבר ביום הראשון למתקפה חדרו כוחות הצבא האדום לעומק 35–50 ק"מ.
ב-2 בפברואר שוחררו הערים רובנו ולוצק.
הקרבות סביב שפטובקה היו קשים בהרבה והסתיימו רק ב-11 בפברואר.
בסך הכול, התקדמו יחידות החזית כ-120 ק"מ ב-16 ימים, והשלימו את המשימות שהוטלו עליהן.
המבצע החל ב-30 בינואר 1944 על ידי החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית הרביעית.
מטרת המבצע הייתה לבטל מובלעת גרמנית על שפת הדנייפר, לשחרר את הערים ניקופול וקריבוי רוג ומכרות עשירים במנגן באזור.
הפיקוד הגרמני היה מעוניין לפנות את המובלעת עוד לפני תחילת המתקפה אך אדולף היטלר דרש להחזיק אותה לאור חשיבות מכרות המנגן לתעשייה הביטחונית הגרמנית.
כמו כן המובלעת הייתה מאפשרת לגרמנית לרכז כוחות לטובת פריצה אפשרית לחצי האי קרים לחידוש קשר יבשתי עם הארמייה ה-17.
המתקפה החלה ב-30 בינואר על ידי החזית האוקראינית השלישית והצבא האדום הצליח להתקדם ב-3–4 ק"מ.
הגרמנים החליטו שהמטרה העיקרית של המתקפה היא העיר קריבוי רוג והעבירו את העתודות להגנתה.
ב-31 בינואר הצבא האדום החל במתקפה ראשית והיא לא הייתה לכיוון קריבוי רוג.
כאשר הגרמנים הבינו את הטעות הם ניסו פעם נוספת להעביר כוחות אך היה כבר מאוחר.
לקראת 6 בינואר הסובייטים הצליחו לחצות את הארמייה השישית הגרמנית לשתיים.
תוך שישה ימים הסובייטים התקדמו בכ-45–60 ק"מ.
ב-31 בינואר החזית האוקראינית הרביעית החל מתקפה נגד מובלעת ניקופול.
ב-2 בפברואר הורמאכט החליט על העברת כוחותיו לגדה המערבית של הדנייפר.
חיל האוויר הסובייטי פעל לפיצוץ גשרים אך למרות זאת הגרמנים הצליחו להעביר את מרב כוחותיהם לגדה המערבית.
ב-8 בפברואר העיר ניקופול שוחררה.
ב-11 בפברואר הגרמנים החלו במתקפת נגד ואף התקדמו מזרחה בכ-8–10 ק"מ.
לאחר מתקפה זו החזית התייצבה.
לאחר סיום מוצלח של מבצע רובנו-לוצק, סטבקה החליטה על המשך המתקפה לכיוון פאתי הרי הקרפטים.
המתקפה של החזית האוקראינית הראשונה החלה ב-4 במרץ.
ב-10 במרץ הצבא האדום הגיע לפרברי טרנופול וחצה מסילת ברזל חשובה לבוב-אודסה.
הגרמנים החלו במתקפת נגד מסיבית והמתקפה הסובייטית נעצרה.
לאור המצב סטבקה שינתה את היעדים של המתקפה.
סוכם שהחזית האוקראינית הראשונה צריכה לחצות את נהר דנייסטר ולשחרר את צ'רנוביץ.
האגף השמאלי של החזית ימשיך במתקפה לכיוון קמניץ-פודולסקי והאגף הימני לכיוון לבוב.
לקראת 21 במרץ העיר ויניצה שוחררה והגרמנים נסוגו לפרברי קמניץ-פודולסקי.
ב-24 במרץ הצבא האדום חצה את הדנייסטר ב-29 במרץ את נהר פרוט ושחרר את העיר צ'רנוביץ.
בעקבות המתקפה המהירה הייתה סכנה שיחידות ורמאכט באזור יכותרו.
אומנם חוסר יחידות שריון בחזית האוקראינית הראשונה לא איפשר להגיע לכיתור.
הגרמנים הביאו לאזור תגבורות משמעותיות וב-17 באפריל החזית התייצבה ברובה לאורך הגבול המדיני.
המבצע בוצע על ידי החזית האוקראינית השנייה.
מטרת המבצע הייתה להביא לקריסה של הארמייה הגרמנית השמינית.
הכיוון הכללי של המתקפה היה אומן.
המתקפה החלה ב-5 במרץ וכבר בסוף היום ההתקדמות הייתה כ-30 ק"מ.
המתקפה הייתה מתואמת עם מבצע פרוסקורוב-צ'רנוביץ' שבוצע על ידי החזית האוקראינית הראשונה קצת צפונית מהאזור.
ב-10 במרץ העיר אומן שוחררה והיחידות הקדמיות של הצבא האדום שעברו כ-100 ק"מ במהלך 4 ימים הגיעו לגדות נהר הבוג הדרומי.
הוורמאכט לא הצליח לעצור את המתקפה על גדות הנהר והצבא האדום המשיך בהתקדמות מהירה לכיוון הדנייסטר.
ב-17 במרץ החלה חציית הדנייסטר וב-19 במרץ שוחררה העיר מוגילב-פודולסקי.
כתוצאה מכך, קבוצת ארמיות דרום נחלקה לשתיים והארמייה הגרמנית השמינית הועברה תחת פיקוד של קבוצת ארמיות A.
הצבא האדום ניסה לכתר את ארמיית הפאנצר הראשונה תוך קבלת עזרה מהחזית האוקראינית השלישית אך למרות התקדמות מהירה הדבר לא הצליח.
ב-26 במרץ יחידות הצבא האדום הגיעו לגדות נהר פרוט ובאותו יום שחררו את העיר בלץ.
באותו לילה הם הצליחו לחצות את הנהר ולהעביר את הלחימה לשטח רומניה.
לדבר היה היבט פוליטי חשוב.
במטרה להציל את המצב הורמאכט העביר לאזור עתודות בהיקף של 18 דיוויזיות.
הגעת תגבורת זו וריחוק ממרכזי האספקה הביא לכך שלא היה ניתן להמשיך במתקפה.
במחצית אפריל סטבקה נתנה פקודה לעצור את המתקפה.
בעקבות התבוסה אריך פון מנשטיין פוטר מתפקידו.
הצבא האדום התקדם 250–300 ק"מ מערבה והעביר את הלחימה לשטח רומניה.
למרות קיום מספר נהרות באזור, הגרמנים לא הצליחו לעצור את המתקפה הסובייטית על גדות הנהרות.
בסוף פברואר 1944 במסגרת מבצע ניקופול-קריבוי רוב הגרמנים נסוגו מהמובלעת על גדת הדנייפר.
הם קיוו שהעדר כבישים באזור וגשמי האביב לא יאפשרו לצבא האדום להמשיך במתקפה ויהיה ניתן לבסס את קו ההגנה החדש.
סטבקה הבינה שכל עצירה במתקפה תביא להתבססות גרמנית בקווי ההגנה החדשים שתקשה על המשך המתקפה במאי.
בהתאם לכך הוחלט לא לעצור ולהמשיך במתקפות.
מבצע ברזנגובטו-סנגיריוב בוצע על ידי החזית האוקראינית השלישית נגד חלק מקבוצת ארמיות A והארמייה הרומנית השלישית.
המטרה הייתה לפרוץ את קווי האויב כאשר בחוד החנית של המתקפה הוצבה יחידה שריון-פרשים בפיקוד של איסה פלייב.
המתקפה החלה ב-6 במרץ תוך הפגזת תותחים כבדה.
במהלך 8 במרץ החזית הגרמנית נחלקה לשתיים.
הגרמנים חששו מכיתור והחלו בנסיגה מהירה.
לצבא האדום לא היו מספיק כוחות להמשך המתקפה וכיתור הכוחות ולכן יחידת מחץ של פלייב תוגברה.
במהלך 13 במרץ בתוך טבעת הכיתור היו 13 דיוויזיות גרמניות.
תוך קרבות קשים הגרמנים הצליחו לפרוץ את הכיתור אך השאירו רוב הציוד הכבד.
בחלק הדרומי של המתקפה, לאורך חוף הים השחור ב-13 במרץ הצבא האדום שחרר את העיר חרסון וב-18 במרץ הגיע לפרברי ניקולייב.
במהלך המתקפה הצבא האדום התקדם כ-140 ק"מ מערבה.
ב-31 במרץ אוואלד פון קלייסט פוטר מתפקידו.
לאחר השלמת האבדות ותגבור הכוחות החזית האוקראינית השלישית קיבלה הנחיה לתקוף לכיוון העיר אודסה.
לגרמנים ורומנים, למרות האבדות הקשות במסגרת מבצע ברזנגובטו-סנגיריוב היה באזור כוח לחימה משמעותי.
המתקפה החלה בתחילת מרץ ולקראת מחצית החודש הצבא האדום הגיע לשפת נהר הבוג הדרומי.
חציית הנהר הייתה מלווה בקרבות קשים ובכל זאת במהלך 27–28 במרץ המבצע הסתיים והצבא האדום המשיך להתקדם מערבה.
באותו יום שוחררה העיר ניקולייב ולאור הנסיבות מפקדת הארמייה הגרמנית השישית החליטה על נסיגה כוללת.
ב-9 באפריל הצבא האדום הגיע לפרברי אודסה ותוך זמן קצר העיר שוחררה מהנאצים.
לאחר שחרור העיר הצבא האדום המשיך להתקדם מערבה במטרה לחצות את נהר הדנייסטר.
מבצע דרך נץ היה פשיטה שבוצעה על ידי שייטת ספינות הטילים ושייטת 13 של חיל הים הישראלי בו טיבעו כוחות שייטת 13 בנמל ענאבה שבאלג'יריה את הספינה "מון לייט", ב-15 באפריל 1985, אחת משתי האוניות שנועדו לשמש את ארגון אש"ף כדי לבצע פיגוע מיקוח בישראל.
התקופה היא לאחר סילוק המחבלים הפלסטינים מלבנון ולפני מעברם לישראל במסגרת הסכמי אוסלו.
מידע מודיעיני שנאסף בקהילת המודיעין הישראלית הצביע על כוונת אש"ף לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
הפיגוע תוכנן על ידי אבו ג'יהאד ובמסגרתו היו אמורים להפליג מאלג'יריה לישראל מחבלים כנוסעים סמויים, החבויים במכולה שעל סיפון ספינת משא.
תוכנן כי המחבלים ירדו מהספינה במרחק 60 מייל מחופי תל אביב על גבי שלוש סירות גומי כשהם מצוידים ברובים, מטולי RPG-7 וחומר נפץ.
עם הגעתם לחוף בת ים תוכנן כי המחבלים יטביעו או יקברו את סירות הגומי, ולאחר מכן ישתלטו על אוטובוס מלא בנוסעים.
המחבלים תכננו לחדור עם האוטובוס לבסיס הקריה, שם היו אמורים לתפוס קצינים בכירים כבני ערובה, בנוסף לנוסעי האוטובוס.
תמורת בני הערובה תכננו המחבלים לדרוש שחרור של כ-150 אסירים ערביים הכלואים בישראל.
אם המבצע ישתבש תוכנן כי המחבלים יבצעו ירי לשם הרג המוני.
לצורך המבצע רכש אש"ף שתי ספינות משא בינוניות, "מון לייט" ו"אטבירוס", שעגנו בעיר ענאבה שבמזרח אלג'יריה סמוך לגבול תוניסיה, מרחק 2,900 קילומטרים מחופי ישראל.
הכוח כלל כלי שיט של שייטת 13 וארבע ספינות טילים:
ספינת הפיקוד אח"י רומח (סער 4.5) בפיקוד רס"ן עודד ברייר, אח"י קשת (סער 4.5), בפיקוד רס"ן חזי משיטה, נושאות כוח שייטת 13. אח"י גאולה בפיקוד רס"ן ישראל אברהם ואח"י עצמאות בפיקוד רס"ן עופר דובנוב, ספינות אבטחה בפיקוד סא"ל רוני איכר.
לאחר הפלגה ארוכה בת כשבועיים בים סוער הגיעו ספינות חיל הים לקרבת נמל ענאבה.
בליל 14/15 אפריל 1985 חדר כוח השייטת על ספינות גומי, בפיקוד ידידיה יערי, לפתח נמל ענאבה.
שני זוגות של צוללים חדרו לתוך הנמל בצלילה חשאית, זוג אחד נשלח לטבע את הספינה "מון לייט", הטמין שלושה מטעני חבלה ימים לדופן הספינה, וזוג שני נשלח לסרוק בין האוניות הרבות אחר "אטבירוס", על אף מודיעין שהתקבל כי כבר עזבה את הנמל.
הצוללים נסוגו חזרה לסירות השייטת ומהם חברו לספינות חיל הים שהמתינו בקרבת הנמל.
העמסת כלי השיט של שייטת 13 אל ספינות הטילים הייתה קשה, עקב הרוח החזקה והגלים הגבוהים, ונמשכה עד אור ראשון.
דקות אחדות לאחר העמסת כוח השייטת לספינה בבטחה, התפוצץ מטען החבלה והספינה "מון לייט" טבעה.
בעקבות אי המצאות ספינת אש"ף השנייה, ה"אטבירוס", בנמל ענאבה, הוגברו סיורי הבט"ש לאורך חופי ישראל.
ואכן, ה"אטבירוס" הייתה כבר בדרכה לישראל כשעל סיפונה כעשרים מחבלים ושמונה אנשי צוות.
מפקד הכח הימי שמעון מאיר הודיע שהוא מתארגן לסריקת הגזרה.
אך מפקד חיל הים אברהם בן שושן הורה להחזיר את ספינות המבצע שהיו כבר זמן רב בים לחיפה.
ב-20 באפריל בשעה 22:00 זיהתה ספינת הטילים אח"י מולדת בפיקוד סא"ל דני הלוי קבוצה גדולה של אוניות מפליגות צפונה מאזור פורט סעיד.
בשעה 23:15 בחר מפקד אח"י מולדת להתמקד במטרה שנעה לכיוון צפון מזרח.
בעת ההתקרבות הצליח לזהות באור זרקור את שם האנייה.
בשלב זה סבה ה"אטבירוס" לאחור לכיוון המים הטריטוריאליים המצריים.
אח"י מולדת המשיכה לעקוב אחריה ובשעה 23:37 זוהתה הספינה בוודאות לפי פרטים חיצוניים במבנה הספינה.
קריאות להזדהות ולעצור בערוץ הקשר הבינלאומי שקראו אליה לוחמי אח"י מולדת לא נענו.
בשעה 00:09 בוצע ירי אזהרה לעבר הספינה.
בשעה 00:30 בוצע ירי לעבר חרטום הספינה.
בשעה 00:47 בוצע ירי לעבר גשר הספינה.
בשלב זה כבה האור בגשר הספינה ונורתה ממנה רקטת אר פי ג'י לעבר הסטי"ל הישראלי.
בתגובה פתח הסטי"ל באש תותח על הספינה שהביא להתפוצצות התחמושת שעליה ולטביעתה המיידית.
אח"י מולדת אספה מהמים שמונה ניצולים.
חקירתם החלה מיד עם העלאתם לאוניות חיל הים.
בחקירה התברר שאוניית המחבלים תוכננה להוריד את סירות המחבלים כשעתיים מאוחר יותר לשעה בה נתפסה.
משהתברר שהמחבלים לא הספיקו לפרוק סירות מהאוניה, הורדה רמת הכוננות הגבוהה בישראל.
מבצע הוריקן היה הכינוי שניתן לניסוי הגרעיני הראשון של בריטניה.
הניסוי נערך ב-3 באוקטובר 1952 באיי מונטבלו (Montebello) האוסטרליים שבאוקיינוס ההודי, כ-130 קילומטרים ממערב לחופי מדינת אוסטרליה המערבית.
בניסוי פוצצה פצצת פלוטוניום, שעוצמת ההתפוצצות שחוללה הייתה שקולה ל-25 קילוטון TNT.
הניסוי החל סדרה של 88 ניסויים גרעיניים בריטים, שנערכו עד לשנת 1991. 55 מהם התקיימו באוסטרליה.
חלק מהמדענים אשר הקימו את תוכנית הגרעין הבריטית השתתפו קודם לכן בפרויקט מנהטן האמריקאי.
על כן שלא במפתיע המתקן הגרעיני אשר הופעל בניסוי דמה לפצצת הפלוטוניום איש שמן, אשר החריבה את נגסאקי - הגם שחוק האנרגיה האטומית האמריקאי מ-1946 מנע מבריטניה גישה לנתוני פרויקט הגרעין האמריקאי.
בניסוי פוצץ מתקן שהכיל שבעה קילוגרם של פלוטוניום, אשר הופקו בעיקר במתקן וינדסקייל (Windscale) שבקאמבריה, אך נעשה שימוש גם בפלוטוניום שהופק במפעל צ'וק ריוור (Chalk River) שבקנדה.
השייטת הבריטית לניסוי כללה את נושאת המטוסים לליווי קמפניה (Campania), הפריגטה פלים (Plym), שנשאה את הפצצה ושלוש נחתות, ובהן 1,500 איש.
התברר שכוח זה היה קטן מדי והוא בקושי הספיק לשם ניהול הניסוי.
בריטניה הייתה מוטרדת מאוד בזמנו מתרחיש של התקפה גרעינית עליה על ידי פצצה שתוסתר בבטנה של אונייה.
כדי לבחון את התוצאות של פיצוץ שכזה הונח המתקן בבטנה של הפריגטה, אשר עגנה באחת הלגונות שבארכיפלג, במים בעומק של 12 מטרים.
המתקן הגרעיני בבטן האונייה נמצא בעומק של 2.7 מטרים מתחת לקו המים.
הניסוי נערך בשעה 08:00 לפי השעון המקומי.
הענן שחוללה ההתפוצצות התנשא עד לגובה של 4.5 קילומטרים בלבד, זאת בשל האוויר היבש במקום שהביא להתאדות של המים שהכיל הענן ורוחות עזות שנשבו.
גוף הפריגטה התאדה ונותרו ממנו רק פיסות מתכת קטנות.
ההתפוצצות שחולל המתקן הותירה בקרקעית הלגונה מכתש בעומק של שישה מטרים ובקוטר של 300 מטרים.
תוצאות הניסוי תרמו לייצור הנשק הגרעיני הבריטי הראשון, פצצת הפלוטוניום דנובה כחולה, שנועדה לנשיאה במפציצים והפכה למבצעית בנובמבר 1953.
בשנת 1956 נערכו באיי מונטבלו שני ניסויים גרעיניים בריטים נוספים.
השני שבהם היה הגדול בניסויים הגרעיניים שנערכו באוסטרליה, כאשר המתקן שהופעל בו הפיק עוצמת התפוצצות של 98 קילוטון.
מבצע הר געש הידוע גם בשם פעולת הסבחה או קרב לילי היה מבצע צבאי של צה"ל בליל 2–3 בנובמבר 1955, נגד עמדות הצבא המצרי בתוך ומסביב לאזור המפורז פתחת ניצנה.
הקרב היה קצר, והסתיים בגירוש המצרים מהשטח, לביטולו דה פקטו של הסכם האזור המפורז ולסיפוח ניצנה לישראל.
על פי תוכנית החלוקה שהתקבלה כהחלטה 181 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, וחילקה את ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית ולמדינה ערבית, הייתה פתחת ניצנה או בשמה הערבי עוג'ה אל חפיר, חלק מהנגב שהיה אמור להיות במדינה הערבית, כהמשך של רצועת עזה.
האזור נמצא במיקום אסטרטגי לאורך גבול ישראל-מצרים, משום שבתוכו עוברת רשת של ארבע דרכים עיקריות: אחת מהן מובילה ישירות לתוך ישראל באזור באר שבע ושלוש אחרות מובילות לסיני שבמצרים.
במהלך מלחמת העצמאות מצרים פלשה לאזור, אולם בדצמבר 1948, במסגרת "מבצע חורב", גירשה ישראל משם את הכוחות המצריים.
במסגרת הסכם שביתת הנשק הישראלי-מצרי, שנחתם בשנת 1949, נקבע כי אזור ניצנה יהיה מפורז ולא תותר הכנסת כוחות צבא אליו.
עם זאת, ההסכם הופר בהדרגה הן על ידי ישראל והן על ידי מצרים, ושני הצדדים הכניסו כוחות צבא לאזור.
כמו כן נקבע כי לא תהיינה עמדות מצריות שיהיו קרובות לניצנה יותר מאבו עגילה ואל-קוסימה.
בספטמבר 1953 הקימה ישראל באזור את היאחזות הנח"ל קציעות, שנודעה גם בשם "גבעת רחל".
היאחזות נוספת, שנודעה כ"גבעת רות", התפצלה ממנה למשך כחודשיים.
שתי האחזויות אלו היו הבסיסים הישראליים היחידים בשטח המפורז.
סימון מסודר של הגבולות החל ביוני 1955, בתיאום עם גורמים מצריים.
עם זאת, עדיין אירעו תקריות בהן היו נפגעים משני הצדדים.
ב-13 ביוני פתחו כוחות מצריים באש מרגמות על אזרחים ישראלים.
נטען גם שהחיילים המצריים במוצבים הסמוכים קיבלו הוראה לירות ללא הבחנה, אפילו במשקיפי או"ם.
ב-15 ביוני חצה ג'יפ צבאי מצרי את הגבול.
הג'יפ נצפה בידי אזרחים ישראלים, שלקחו את הג'יפ ושחררו את הקצין המצרי שבתוכו.
בהודעה רשמית מטעם האו"ם גונתה הגנבה.
התקריות המשיכו לאורך כל החודש, נמשכו גם אל חודש יולי.
סימון הגבולות הושלם ב-5 באוגוסט, וישראל ראתה גבולות אלו כקבועים.
אלא שאז התברר ששתי עמדות מצריות עדיין נמצאות בשטח ישראלי.
בספטמבר חיילים מצריים עקרו במזיד את סימני הגבול.
בשל כך, הפרה גם ישראל את ההסכם בגלוי, ויחידות צה"ל נכנסו לניצנה בהודעה שלא ייסוגו עד שיתפנו המוצבים המצריים.
במהלך הפלישה נפצעו שני חיילים מצריים.
בהמשך החודש נכנעה ישראל ללחץ הבינלאומי והוציאה את הכוחות מניצנה.
המצרים בנו כשבעה מוצבים מחופרים על מצוקי הסבחה וראס-סירם, ושיכנו בהם גדוד חיילים סדירים אשר תוגבר בתותחים.
המקום זכה לחיפוי מצד חיל האוויר המצרי.
כדי להשלים את מערך ההגנה, פלשה מצרים לשטח הישראלי ממש, ובנתה את מוצב ההגנה "לילי" בתוך שטח ישראל (כיום גבעת סלעית).
לפיכך, החליטה ממשלת ישראל להורות לרמטכ"ל משה דיין להגיב במהירות האפשרית על הפרת הסכם שביתת הנשק.
התקפה על המוצבים המצריים באזור חייבה הכנות מדוקדקות וריכוז כוחות גדול, לפיכך הורה הרמטכ"ל על ביצוע פעולת הסחה שזכתה לכינוי "מבצע אגד".
במסגרת המבצע פשטו כוחות צה"ל על מחנה מצרי בכונתילה.
המבצע אפשר להמשיך ולרכז ללא הפרעה את הכוחות בניצנה, ופעולת ההסחה תרמה רבות להפתעת מבצע הר געש.
מפקד פיקוד הדרום, מאיר עמית, הטיל את ביצוע המשימה על מפקד חטיבת גולני חיים בן-דוד.
לצורך המשימה, הוכפף תחת פיקודו של בן-דוד גם גדוד 890 של הצנחנים בפיקוד אריאל שרון.
עם זאת, בזמן המבצע עצמו, הקשר בין שרון לבין בן-דוד היה מועט, ובפועל כל יחידה פעלה באופן עצמאי.
מטרתם העיקרית של כוחות הצנחנים הייתה כיבוש שלושת "מוצבי הסבחה".
סדר הכוחות של הצנחנים בעת הקרב היה כדלהלן:
כוחות גולני שהשתתפו במבצע היו תחת פיקודם של חיים בן-דוד ואורי בר-רצון.
המטרה העיקרית של גולני הייתה כיבוש שלושת מוצבי ראס-סירם.
סד"כ גולני במבצע הר געש שם הכוח הרכב מטרותכוח א'פלוגה ב' (קלמן מגן)פלוגה ה' (אליהו אורן)כיבוש המוצבים "רבקה" 1 ו-2 ומוצב "תמר"כוח ב'גדוד מרגמות כבדות 120 מ"מהפגזה ארטילרית לצורך ריכוך המוצבים.כוח ג'סיירת גולניכוח עתודה למקרי חירום.כוח ד'גדוד נגמ"שים מחטיבה 7כוח עתודה למקרי חירום.
הרכב הכוח המצרי כלל את הגדוד ה-11, אשר כלל ציוד מגוון תוצרת שלל מדינות וכן תותחים, ג'יפים ומרגמות.
הגדוד חולק ל-5 פלוגות, 3 מהן בסבחה ו-2 בראס-סירם.
הגדוד היה מחופר היטב, ועל פי חלק מהמקורות הסביבה גם הייתה ממוקשת.
בבוקר 2 בנובמבר יצאו יחידות הצנחנים ממחנה נתן, והתכנסו באזור נחל עזוז.
יחידות גולני יצאו משבטה והגיעו לניצנה בערך ב-17:45. בשעה 19:00 החלו הכוחות לנוע אל עבר עמדות האויב.
בשעה 22:00 פתח צה"ל בהפגזה ארטילרית לריכוך מוצבי האויב.
לאחר ההפגזה פתחו יחידות הצנחנים בהתקפה על מוצבי הסבחה ועל המוצבים "לילי" ו"טובה", בעוד גולני תקפו את "רבקה 1", "רבקה 2" ו"תמר".
המוצבים נכבשו עם מעט נפגעים יחסית, תוך 25 דקות נשברה ההתנגדות המצרית, אולם סריקת השטח ואבטחתו ארכו שעתיים.
בשעה 23:00 שיירת טנקים מצריים נעה מקוסיימה לכיוון ניצנה במטרה לעזור לכוחות המכותרים.
האזור אובטח בידי "פלוגה ד'" של הצנחנים בפיקודו של טוביה שפירא, והם כבר הספיקו להיערך בכביש המוביל מקוסיימה לניצנה.
כאשר הגיעו הטנקים פתחו הצנחנים באש ממטולי רקטות בזוקה וממקלעים.
שני טנקים מדגם M4 שרמן נהרסו, והשאר נסוגו חזרה לקוסיימה.
עם סיום המשימה נפרשו הכוחות בעמדות מגננה, ובשעה 03:30 לפנות בוקר נתקבלה הוראה לפנות את השטח.
בקרב נהרגו לכל הפחות 70 חיילים מצריים, ונשבו לפחות 48, בכללם שני קצינים.
כמויות גדולות של אמצעי לחימה מצריים נפלו לידיים ישראליות כולל 22 כלי רכב צבאיים מסוגים שונים (רובם תוצרת ברית המועצות), נשק נגד מטוסים ותותחים נגד טנקים, מקלעים כבדים, ארבעה תותחים, שש מרגמות, נשק קל וציוד קשר.
במחנה נתן ליד באר שבע נערכה תצוגה של השלל, ובה נכחו מרבית קציני המטכ"ל והפיקוד.
לצה"ל היו 6 הרוגים ו-37 פצועים.
4 לוחמים קיבלו את עיטור העוז על גבורתם במהלך המבצע: קלמן מגן, ישי צימרמן, דן שלף ו.
בהודעה מצרית רשמית נאמר שבהתקפה הישראלית השתתפו למעלה מ-3,000 איש, וכי הכוח המצרי מנה רק 100 איש.
לטענת המקורות המצריים, הקרב נמשך כל הלילה ובסופו כבשו הישראלים את המוצבים לאחר שאיבדו 200 איש לעומת 70 הרוגים מצריים.
כמו כן, לטענת אותם מקורות, בהמשך חזרו המצרים וכבשו את מוצבי הסבחה.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, אף טס לאזור הקרב, וניסה, ללא הצלחה, לשכנע כתבים זרים כי הגופות המצריות הפזורות הן למעשה גופות של ישראלים.
מצרים וסוריה הגישו תלונה משותפת על המבצע.
ראש ממשלת סוריה סעיד אל-גזי הודיע כי בשל "התוקפנות הישראלית" ממשלתו אינה רואה עצמה יותר ככפופה להסכם שביתת הנשק.
דובר משרד החוץ הבריטי הודיע כי ממשלת בריטניה מצטערת על כך "שישראל נטלה את העניינים לידיה".
אך הוסיף כי לעת עתה אין בכוונת ממשלתו לעשות דבר בנושא.
מבצע הר געש היה המבצע הנרחב ביותר שערך צה"ל מאז מלחמת העצמאות.
בפעם הראשונה הופעלו כוחות ברמה חטיבתית הכוללת סיוע ארטילרי נרחב ופלוגות צנחני מילואים.
פרשנים שונים שהתרשמו מהמבצע המהיר, העריכו אז שישראל מסוגלת כעת להביס כל מדינה ערבית.
תרחיש שהתגשם רק 12 שנה מאוחר יותר במלחמת ששת הימים.
לאחר הקרב סופחה פיתחת ניצנה, דה פקטו, לישראל, והיא מוכרת כשטח בריבונות ישראל על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים.
גבעת שריונים, גבעת רגלים וגבעת קשרים הן גבעות הסמוכות למקום הקרב וככל הנראה מנציחות בשמן את היחידות שלחמו באזור.
אבן זיכרון לחללים הוצבה בגבעת סלעית במקום בו עמד מוצב לילי.
מבצע היפופוטם היה השם שנתנו שלטונות המנדט הבריטי להטלתו של מצב צבאי על הערים המרכזיות של היישוב היהודי בארץ ישראל בחודש מרץ 1947.
שנת 1947 החלה בארץ ישראל בסימן של הגברת פעולות האצ"ל והלח"י נגד יעדים בריטיים ברחבי הארץ - מחנות צבא, מתחמים, צירים וכלי רכב.
ב-3 בינואר תקף האצ"ל מבני שלטון בתל אביב, בירושלים, בחיפה, בחדרה ובטבריה.
קצין בריטי נהרג ועשרות נפצעו.
ב-12 בינואר החדיר הלח"י מכונית תופת טעונה 400 ק"ג חומר נפץ לחצר בניין משטרת המנדט בחיפה.
חמישה שוטרים נהרגו ועשרות נפצעו.
ב-26 בינואר חטפו אנשי האצ"ל בירושלים את קצין האינטליג'נס הבריטי בגמלאות, קולינס, למחרת ב-27 בינואר פרצו אנשי האצ"ל לבית משפט בתל אביב וחטפו את נשיא בית המשפט המחוזי השופט ראלף ווינדהאם.
התקפה בולטת הייתה ב-1 במרץ כאשר האצ"ל פוצץ את בית גולדשמיד, מועדון הקצינים הבריטיים בירושלים, אשר שכן באזור הביטחון המוגן ברחוב המלך ג'ורג'.
כתוצאה מהריסת הבניין נהרגו 17 איש, בהם קצינים בכירים בבולשת הבריטית.
הממשלה נימקה בהודעתה את הטלת המצב הצבאי בכך שהמוסדות הלאומיים סירבו לסייע בביעור פעולות הטרור של האצ"ל והלח"י.
" לפני חודש ימים פנתה הממשלה בבקשה לסוכנות היהודית ולוועד הלאומי לפנות בקריאה ליישוב שיסייע לשלטונות הביטחון בהעמדתם לדין של הרוצחים מהארגונים הטרוריסטים.
ניתנה התראה חדשה בה הודגשו כל התוצאות העלולות לנבוע כתוצאה מסירוב זה.
מחמת חוסר שיתוף פעולה זה בוצעו התפרצויות דמים נוספות ומאז ניתנה לראשונה ההתראה לסוכנות ולוועד הלאומי אירעו בסך הכל 48 התפרצויות טרור בהן נהרגו 20 איש ו-31 נפצעו.
במאורעות יום אתמול בלבד נהרגו 18 אנשים מהם 13 אזרחים.
יש עדויות ברורות לכך שהארגונים הפורשים פועלים מת"א וכן שהמכוניות שבהן השתמשו לביצוע ההתנקשויות בירושלים ובחיפה נגנבו ויצאו מת"א.
לאור כל אלה התקנות להפעלת המשטר הצבאי מקבלות תוקף היום החל משעה 1:00 אחר הצהריים באזורי ת"א, רמת גן, בני ברק ופתח תקווה".
ההודעה באה לאחר ששעות אחדות קודם לכן פרסמו השלטונות הודעה מקדימה המפרטת את הבסיס החוקי להטלת המצב הצבאי:
"לאחר מעשי רצח בקנה מידה רחב שבוצעו ב-1 במרץ 1947, הנציב העליון הבריטי הפעיל את התקנות לשעת חירום משנת 1937, המקנות לו ייפוי כוח להטיל משטר צבאי על אותם אזורים שימצאו לנחוץ.
תקנות אלו נראות לנציב העליון כדרושות לשמירת הביטחון, ומטרתן היא ליטול מן האזורים שעליהם יוטל משטר צבאי את השירותים האזרחיים.
משרדי ממשלה ובתי משפט ייסגרו.
בנקים עלולים להיסגר בפקודת המפקד הצבאי.
טלפון ושירותי דואר עלולים להיפסק.
תנועת אנשים ומכוניות עלולה להיאסר.
כוח השיפוט על עבירות פטליות באזור המשטר הצבאי יימסר לבתי דין צבאיים."
הבריטים החילו את המצב הצבאי, שניתן לו השם "מבצע היפופוטם", על מרחב תל אביב רבתי הכולל את העיר תל אביב ואת רמת גן, גבעתיים ובני ברק, שבהן חיו כ-213,000 תושבים.
כן הוטל המצב הצבאי על שכונות צפון ירושלים, שכונת הבוכרים, סנהדריה, גאולה, בית ישראל, מאה שערים ושמואל הנביא שבהן חיו כ-25,000 תושבים.
את המצב הצבאי שהוטל בירושלים כינו הבריטים בשם "מבצע אלפנט".
המבצע תוכנן בקפידה עוד מספר חודשים לפני כן והנציב העליון אלן גורדון קנינגהם קיבל אישור להפעילו לפי שיקול דעתו.
בראש מבצע היפופוטם עמד מייג'ור ג'נרל ריצ'רד גייל שמקום מפקדתו היה בבסיס בתל ליטוינסקי (לימים מחנה דורי בתל השומר).
במבצע השתתפו למעלה מ-20,000 חיילים.
האזורים עליהם הוטל המצב הצבאי נותקו משאר חלקי הארץ, הוטל עליהם עוצר לילה, ונאסרה כניסה של תושבים מאזורים אחרים.
תנועת האוטובוסים נפסקה, הופסקה פעילות בתי המשפט האזרחיים והושבתו שירותי הדואר והטלפון.
עם זאת בתי הספר לא נסגרו, העיתונים יצאו לאור וגם מקומות הבידור המשיכו לפעול.
במסגרת המשטר הצבאי הוקנו סמכויות השלטון האזרחי לצבא.
במקום בתי המשפט האזרחיים שבוטלו הוקמו בתי-משפט צבאיים עם סמכויות לשיפוט מהיר.
לחיילים שהשתתפו במבצע הוענקו סמכויות של שוטרים וניתנה להם הרשות לעצור כל אדם חשוד וכן לירות בכל אדם שלא יציית להוראותיהם.
המצב הצבאי לא השיג את מטרותיו.
היישוב הסתגל למצב ושגרת החיים נמשכה פחות או יותר.
פעולות העזרה ההדדית בקרב תושבי האזורים שנכללו במסגרת המבצע גברו והתושבים גילו קור רוח.
עם הכרזת המצב נורו למוות מירי אקראי שני תושבים מירושלים, אחת מהן ילדה, אך במהלכו לא נפלו קורבנות נוספים.
פעולת ההתיישבות גם היא לא נפסקה.
ב-11 במרץ עלו על הקרקע שני קיבוצים - מעיין ברוך בצפון עמק החולה ויקום בשרון.
גם ההעפלה נמשכה וב-12 במרץ פרצה אוניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי את המצור והעלתה על חוף הארץ 823 מעפילים.
גם הפעילות הבריטית נגד האצ"ל והלח"י בזמן המצב הצבאי לא צלחה.
אמנם נעצרו 78 חשודים בהשתייכות לארגונים אלה, אך פעולות הארגונים נמשכו.
הבריטים עצמם הודו כי בתקופת המצב הצבאי בוצעו 68 פעולות של הארגונים אשר החשובה בהן הייתה ההתקפה על בית היתומים שנלר שארעה ב-12 במרץ, כאשר האצ"ל תקף את המחנה הצבאי הבריטי ששכן במתחם.
אנשי האצל חדרו למחנה והניחו מוקשים שתפוצצו.
בהתפוצצות נהרס אחד ממבני המחנה, חיל בריטי אחד נהרג ושמונה נפצעו.
ימים אחדים לאחר מכן, ב-17 במרץ הודיעו הבריטים על ביטולו של המצב הצבאי.
את תגובת היישוב למצב הצבאי תיאר באורח סאטירי ב-14 במרץ, שלושה ימים לפני ביטולו, המשורר נתן אלתרמן במדורו הטור השביעי בעיתון "דבר".
כותרת השיר הייתה "הודעות אישיות דחופות".
בין ההודעות נכללו ההודעות הבאות:לבוין ארנסט, לונדון, עכשו במוסקוה.
דואגים שלומך – מביאים אניות.
להזכיר את שמך, בייחוד הילדים.
לרבונו של עולם באשר הוא שם.
הציבור בארץ גם הוא הכיר בכך כי הוא עומד בפני הכרעה גורלית לעתידו.
מבצע דרייפוס היה מבצע צבאי של שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה, שמטרתו הייתה לאתר ולזהות ספינות אויב באמצעות צוללות.
ביוני 1982, במהלך המבצע, פגעה צוללת של חיל הים בספינה אזרחית שעליה פליטים, בשל חשד שמדובר במחבלים.
בתקרית נהרגו 25 בני אדם.
התקרית נאסרה לפרסום עד לשנת 2018 שאז התיר בג"ץ לפרסם את פרטיה.
במהלך המלחמה הטיל חיל הים הסגר ימי על לבנון.
בתחילה לא הייתה שום תנועה ימית של ספינות ששימשו את המחבלים.
עם ההכרזה על הפסקת האש החלה תנועת אניות שהפליגו לאירופה, ועליהן פליטי מלחמה - נשים, גברים, ילדים, עובדים זרים, ועוד.
מאוחר יותר עזבו מפקדות אש"ף לתוניס.
בהסגר השתתפה גם צוללת מסדרת גל - השם שניתן בחיל הים הישראלי לסדרת צוללות מדגם 540 של חברת ויקרס (Vickers) הבריטית.
שלוש צוללות מדגם זה, אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב, שירתו בחיל הים הישראלי משנות השבעים עד לסוף שנות התשעים.
ירי הטורפדו על אניית סוחר
בצהרי 15 יוני 1982, לאחר הכרזה על הפסקת אש, זיהה צוות הצוללת מסדרת גל, ארבע ספינות שיצאו מטריפולי.
על כמה מהן היו סימנים שהעידו שייתכן ומדובר בספינות מחבלים שברחו מלבנון.
בהתאם לפקודת המבצע, דיווח צוות הצוללת על כך למפקדת חיל הים ולספינות טילים שסיירו בסביבה, כדי שאלה יזהו אותן.
יום למחרת זיהתה הצוללת שוב כמה ספינות אזרחיות.
מפקד הצוללת עקב אחרי אחת הספינות, ראה סירות מכוסות על הסיפון והעריך שמדובר בספינת מחבלים, בעוד סגנו הביע בכך ספק.
מפקד הצוללת, סגנו ועוד קצינים צפו בספינה בפריסקופ.
הצוללת שיגרה טורפדו לעבר האנייה שפגע בירכתיה.
האנייה החלה לבעור ונוסעים קפצו למים הבוערים.
הספינה שטובעה שידרה קריאות מצוקה SOS שנקלטו במטה חיל הים, בספינות הטילים ובצוללת.
האירוע התרחש קרוב לנמל טריפולי בטווח תותחי המחבלים מהחוף.
מטה הים הורה לא להתקרב.
צוות הצוללת צפה בנעשה ומפקדה הסיק שלא ניתן לסייע והתרחק מהשטח.
מאוחר יותר התברר כי על סיפון הספינה היו גם פליטים ועובדים זרים, שמטרתם הייתה לברוח מאזורי הקרבות בלבנון.
כ-10 שנים לאחר האירוע בוצע תחקיר של האירוע בחיל הים לאחר שמפקד שייטת הצוללות שקודם בתפקיד פנה למפקד חיל הים.
מפקד הצוללת סיפר כי על הספינה היו בין שלושים לארבעים גברים לבושים בבגדים זהים, שנראים כצבאיים.
"ראיתי את האונייה לכל אורכה, ראיתי שאין נשים וילדים.
זה הקשה על הירי בטורפדו אבל היה חשוב לבצע זאת".
מנגד, סגן מפקד הצוללת העיד בתחקיר של חיל הים: "האווירה בצוללת הייתה של רצון עז לתקוף וירי בכל מחיר.
אני סברתי שאין לירות כי הזיהוי לא ודאי" .
מפקד הצוללת העיד בתחקיר כי גם לאחר הירי ושידור אותות המצוקה הוא לא זיהה עליה נשים וילדים, אלא רק אנשים לבושים בלבוש זהה.
"המשכתי לעקוב אחרי הספינה במשך שעתיים, עד לחשכה מוחלטת".
בסיומו של התחקיר סיכם מפקד החיל, האלוף עמי אילון: "המסקנה שמפקד הצוללת פעל בהתאם להנחיות מתחזקת לאור התנהלותו ביום שקדם לתקרית, כאשר החליט שלא לירות לעבר אונייה שהתקרבה מתוך חשש לפגיעה בחפים מפשע, זאת אף על פי שלתפיסתו הנוסעים שבספינה היו מחבלים.
מדובר היה בהפעלת שיקול דעת מוטעה בזמן המבצע".
"זה לא פשע מלחמה ולא בוצעו עבירות.
סיכמו בחיל הים את האירוע.
"נמנעה פעילות של מחבלים מהנמל של טריפולי".
רק כ-35 שנה לאחר מכן, ב-22 בנובמבר 2018, נחשפו פרטי האירוע על ידי אור הלר, הכתב הצבאי של חדשות עשר.
החשיפה אושרה בעקבות עתירה של עמותת הצלחה וערוץ עשר לבג"ץ, שנעשו ביזמת אלדר, אשר התיר את הפרסום.
אל"ם בדימוס מייק אלדר, מפקד שייטת הנחתות של חיל הים, ניסה לפרסם את פרטי האירוע במשך כ-25 שנה.
לפי דיווחים עיתונאיים לבנוניים, הגילוי הישראלי התקבל בהפתעה בלבנון.
זאת מפני שנסיבות טביעת הספינה "עבד א-רחמן" ("טרנזיט") לא היו ידועות, ושיערו כי טבעה עקב תקלה טכנית, פיצוץ במנוע או מטען חבלה.
ב-28 בנובמבר 2018, כתב רן אדליסט מאמר במעריב תחת הכותרת: "הדבר הנכון בנוגע ל"מבצע דרייפוס" הוא להודות באחריות ולשלם פיצויים".
המבצע תוכנן בימים בהם ארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית היה מוגבל בהיקפו, מוקם בעיקר בארצות הברית והסתמך על מפציצים שישמשו להתקפה.
המבצע קבע פעולות שדרשו שימוש ב-300 פצצות גרעיניות וכן ב-29 אלף פצצות נוספות נגד 200 מטרות שהיו פרוסות ב-100 ערים ועיירות בברית המועצות, במטרה להשמיד 85% מהפוטנציאל התעשייתי של ברית המועצות.
כמו כן, בין 75 ל-100 פצצות גרעיניות יועדו לשמש להשמדת מטוסי קרב סובייטים.
המבצע תוכנן לפני פיתוח הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים וכלל הערה כי התוכנית תבוטל אם טילים יהפכו לאמצעי זול ויעיל לנשיאת נשק גרעיני.
מסמכים אלו פורסמו מאוחר יותר תחת השם "מבצע הטלה: התוכנית של ארצות הברית למלחמת עולם שלישית נגד רוסיה בשנת 1957".
מבצע הים האדום (במנדרינית: 红海行动) הוא סרט מלחמה ופעולה סיני-הונג קונגי בבימויו של דנטה לאם משנת 2018 בכיכובם של ג'אנג יי, הואנג ג'ינגיו, חי צ'ינג, דו ג'יאנג ופרינס מק.
הסרט מבוסס באופן רופף על אירוע פינוי 225 אזרחים זרים וכמעט 600 אזרחים סינים מנמל עדן הדרומי בתימן בסוף מרץ 2015, במהלך מלחמת האזרחים בתימן.
על פי Chinaculture.org הסרט הוא בסגנון דומה לזה של מבצע מקונג ומהווה חלק מסדרת הסרטים של דנטה לאם אודות אנשי החירום וההצלה של סין (בשנת 2021 יצא גם הסרט החילוץ).
הסרט הוצג בפני הקהל כמתנה לרגל יום השנה ה-90 להקמת צבא השחרור העממי הסיני, כמו גם הקונגרס הלאומי ה-19 של המפלגה.
נאמר כי סרט זה הוא "הסרט הימי המודרני הראשון של סין".
הסרט גרף 579 מיליון דולר וקבל ביקורות אוהדות מצד מבקרים.
גודל ההכנסות הפכו אותו לסרט הרביעי המכניס ביותר אי פעם בסין והסרט הסיני הרווחי ביותר בשנת 2018. הוא נבחר לייצג את הונג קונג בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא נכלל ברשימת המועמדים הסופית.
תוך כדי תורנות וטיולים במי הים האדום, צי הסיור של חיל הים הסיני מקבל קריאת מצוקה לפיה פיראטים סומלים עולים על אוניית משא שנקראת גואנגדונג ומסכנים נוסעים וימאים סינים על סיפונה.
הם מיד פורסים את צוות התקיפה ג'יאנלונג, כוח המשימה בן 8 האנשים של חיל הנחתים נשלח לנסות להאט את התקדמותם של הפיראטים עד אשר ספינות חיל הים הכבדות יגיעו למקום.
בעזרת מסוק תקיפה וצלף שנשלח כחלק מהיחידה הם מתקדמים משמעותית לנטרול המצב ומצליחים לחסל את כל הפיראטים הסומלים שעל סיפון האונייה, בעודם ממתינים לצי הסיני.
במהלך המבצע, מנהיג הפיראטים מנסה להימלט, ולמרות שבסופו של דבר הוא נלכד, הצלף העיקרי של היחידה נפצע בעמוד השדרה מירי משתק במהלך המרדף ויש להחליפו.
צוות התקיפה זוכה לשבחים על הצלחתם ברגע שהצי הראשי מגיע.
מאוחר יותר, כשמצב מלחמת האזרחים במדינת יואיר בחצי האי ערב הופך להיות לא יציב, ניתנות פקודות לפנות אנשים ועובדים סיניים מקומיים מהארץ.
לנוכח התסיסה והאיומים מצד מורדים וקבוצות טרור מקומיות, צוות היחידה נשלח לאבטח את פינוי אזרחי סין לספינות בטוחות של הצי הסיני בנמל זמני באזור.
בינתיים, עיתונאית סינית-צרפתייה העובדת באזור מקבלת ידיעות שארגון הטרור המקומי, זאקה, מוכן לעכב את שיתוף הפעולה המקומי עם הסינים בכל האמצעים הצבאיים הקיימים.
יחידית ג'יאולונג מצליחה להציל את האזרחים הסינים שנתפסו באזור המלחמה וכוחות הז'נדרמריה של הצבא השומרים על השגריר, תוך זמן קצר תוך כדי הצלת גבר ערבי שאולץ להפעיל מכוניות תופת.
המחבלים נחשפים גם כמתכננים להשתמש כנשק בחומרי עוגה צהובה לצורך פצצה מלוכלכת.
צוות התקיפה מקבל תמיכה גרועה מאוד מהשלטון המקומי.
עליהם גם להעביר אזרחים מקומיים העובדים שם, לאזור פריסה בטוח שנמצא 75 ק"מ משם תוך שימוש בשיירת ג'יפים בלבד לצורך תחבורה.
השיירה נופלת למארב מחבלים, וסופגת הפסדים משמעותיים מירי צלפים ומרגמות.
כל האזרחים המרוקאים וכוחות השלטון המקומי נהרגים, למעט העיתונאי.
זאקה משתמש באזרח סיני שנחטף כקלף מיקוח, כך שהצי הסיני ישחרר את נשיא המדינה וייערף ראשו.
לוחם ג'יאולונג והעיתונאי מתחקים אחר בני הערובה למעוז הטרוריסטים עם 150 חמושים, המנהיג המקומי סייד, חמוש בתותחנים וטנקים.
צוות התקיפה עובר לתוכנית מסוכנת הכוללת החלפה סמויה של בני הערובה הסינים והעיתונאית.
למרות שהתוכנית הראשונית עוברת היטב בהתחלה, התוכנית מתחילה ליפול כאשר הג'יפ בו הצוות משתמש מושך תשומת לב, בלית ברירה נאלצים הלוחמים הסינים לחשוף את עצמם ולהילחם בהמוני המחבלים במתחם.
בסופו של המבצע מצליח בסופו של דבר כאשר הלוחמים מפנים את כל בני הערובה, אך שני לוחמי ג'יאולונג נהרגים בפעולה במהלך הכאוס ושניים נוספים נפצעים קשה.
ארבעת החברים הנותרים מאוחר יותר לובשים חליפת כנפיים באתר חילופי העוגות הצהובות בין המחבלים לבין קבוצת המורדים.
זאקה עוקפת את המורדים בחזרה, ובתוהו ובוהו מצליחים הלוחמים הסיניים לפנות את מנהיג הטרור שמתאבד.
לוחמי הג'יאולונג מוצאים את מתכון הפצצה המלוכלכת ומחרימים את מטוס המטען הנושא את העוגה הצהובה.
חזרה לסיפון הצי הסיני, החיילים שנפלו מקבלים את עיטור אומץ הלב.
ג'אנג יי בתפקיד יאנג רוי, ראש הצוות
הואנג ג'ינגיו בתפקיד גו שון, צלף מחליף
דו ג'יאנג בתפקיד שו הונג, סגן ראש הצוות, מומחה להריסה
חי צ'ינג בתפקיד שיאה נאן, עיתונאית סינית-צרפתית
וואנג יוטיאן בתפקיד ג'אנג טיאנדה ("רוקי"), מקלען
ג'יאנג לוקסיה כטונג לי, תותחנית
יין פאנג בתפקיד לי דונג
הנרי פרינס מק בתפקיד ג'ואנג יו
גואו ג'יהאו בתפקיד לו צ'ן, חובש
הואנג פנפן בתפקיד דנג מיי כעובד בתאגיד Greenville Energy ובן ערובה
מישל באי כעובדת בתאגיד אנרגיה ובת ערובה
ג'אנג האניו בתפקיד גאו יון, מפקד הצי
וואנג צ'יאנג כמו זאו האיקוויאנג, קומיסר צי של הספינה הסינית
סיימון ים כאלברט, העורך ראשי של עיתון מרוקאי מקומי והבוס של שיאה נאן
וואנג ינלין בתפקיד לואו שינג, צלף
חסן גואנוני בתפקיד סייד, מנהיג הקבוצה הקיצונית בזאקה
מזוארי הוסאם בתור טהא, צלף ערבי צעיר אך קטלני בזאקה
הצילומים העיקריים החלו באמצע פברואר 2017 במרוקו ובמהלכם הועסקו 400 מרוקאים ו-300 סינים כחלק מקבוצת הצוותים הטכניים.
אליוט לונג חיבר את שיר הנושא לסרט ואלבום דיגיטלי המורכב מ-22 רצועות יצא שבועיים לפני הקרנת הבכורה הסינית ב-2 בפברואר.
מהדורה מוגבלת, בחתימתם של אליוט לונג ודנטה לאם, הוענקה רק למי שהוזמן לבכורה של הסרט.
הסרט נחשב לשובר קופות, אחרי שהוביל את שוק הסרטים הסיני בשבוע השלישי להקרנתו והרוויח 868 מיליון יואן.
הסרט הרוויח בסך הכל יותר מ-3.4 מיליארד יואן והפך לסרט המשתלם ביותר של פסטיבל האביב בכל הזמנים בסין, שעבר את הכנסה הקודמת, בת הים .
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הכניס 510,000 דולר ב-45 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון שלו.
מבצע הפשיטה בסנקט פטרבורג היה פשיטה משטרתית בתאריכים 13–14 בדצמבר 2017 בה עצרו רשויות הביטחון הרוסיות שבעה מחברי חוליית טרור של דאעש בסנקט פטרבורג.
על פי החשד, החשודים תכננו פיגועי התאבדות בפטרבורג בסוף השבוע שבין התאריכים 16–17 בדצמבר 2017, כאשר קתדרלת קאזאן הייתה בין היעדים.
הן סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) והן שירות הביטחון הפדרלי הרוסי היו מעורבים במבצע.
רוסיה הפכה לאחד היעדים העיקריים של הג'יהאדיסטים מאז שהחלה במבצע צבאי נגד קבוצות איסלאמיסטיות שונות בסוריה.
באוקטובר 2015, פוצץ מטוס עם תיירים רוסים מעל מצרים בדרכו לפטרבורג.
באוגוסט 2016, שני גברים עם כלי ירייה וגרזנים תקפו תחנת משטרה בכביש המהיר שצ'לקובסקי ליד מוסקבה.
באפריל 2017, מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בקרון ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
באוגוסט 2017 ארגן מחבל יחיד סדרת פיגועים, כולל הרג המוני והצתה, במרכז סורגוט.
שלושה ימים קודם לכן עצר שירות הביטחון הפדרלי שלושה חשודים בקבוצה דומה במוסקבה, שם הם לכאורה תכננו פיגועים בחופשות השנה החדשה ובמהלך הקמפיין לנשיאות.
על פי ההצהרה, "נתפס מספר רב של חומרי נפץ ששימשו לייצור פצצות תוצרת בית, רובים אוטומטיים, אמצעי לחימה וספרות קיצונית" במהלך פשיטה של שוטרי משטרת הפדרציה הרוסית וקציני משטרת סנקט פטרבורג ב-13 וב-14 בדצמבר.
במהלך המבצע השוטרים השמידו גם מעבדה שלפי הדיווחים החשודים השתמשו בה לייצור מטעני חבלה.
שירות הביטחון הפדרלי פרסם סרטון וידאו של אחד העצורים שנחקר.
"הייתי אמור להכין את חומרי הנפץ ו...
לארוז אותם בבקבוקים עם נפצים מחוברים", אמר.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הודה רשמית לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וראש ה-CIA על הסיוע במניעת מתקפת טרור פוטנציאלית על סנקט פטרבורג.
שרה סנדרס, דוברת הבית הלבן, אישרה ב-17 בדצמבר שטראמפ שוחח עם פוטין בנושא.
טראמפ שוחח עם מנהל ה-CIA מייק פומפאו "כדי לברך אותו, את אנשיו המוכשרים מאוד ואת כל קהילת המודיעין על עבודה שנעשתה היטב!" בהצגת אסטרטגיה חדשה לביטחון לאומי אמריקני אמר טראמפ כי "אנשים רבים, אולי באלפים, היו יכולים להיהרג" בהתקפה זו.
בתורו, תיאר פומפאו את האירוע כדוגמה לשותפות חיובית בין רוסיה לארצות הברית.
מבצע הלם היה מבצע סיכול ריגול של לשכת החקירות הפדרלית האמריקאית נגד ברית המועצות שנמשך 23 שנים.
המבצע כלל עריקה מזויפת של סמל בצבא ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., ובתמורה למאות אלפי דולרים במשך שני עשורים, מסר מידע למינהל הביון הצבאי הסובייטי בהסכמת המטות המשולבים.
המבצע כלל למעלה מ-4,000 מסמכים על גז עצבים חדש שארצות הברית האמינה שלא ניתן יהיה להשיג, כאשר ארצות הברית התכוונה לבזבז בכך משאבים סובייטים.
המבצע החל בשנת 1959 כאשר סרג'נט ג'וזף אדוארד קאסידי (1920–2011), שהוקצה למשרד כוח הגרעין של הצבא ליד וושינגטון די.
סי., כשסוכני FBI יצרו עמו קשר (באישור הצבא).
קאסידי, למרות שלא הייתה לו הכשרה קודמת, הצליח ליצור קשר עם נספח הצי הסובייטי שהאמין שהוא מרגל והקים הסדר שבו הוא יספק מידע לסובייטים תמורת כסף.
בקשות מידע סובייטיות הועברו למטות המשולבים ובעקבות כך נמסר חזרה מידע מסווג אחר.
האינטרס הרוסי העיקרי היה במידע על תוכנית גז העצבים האמריקנית וקאסידי ביסס בתחילה את תעודותיו על ידי מסירת נתונים אמיתיים מהתוכנית האמריקאית.
עד 1964 הוא היה מסוגל להתחיל להפנות את המחקר הסובייטי לגז עצבים מסדרת G, GJ, שארצות הברית חשבה שאי אפשר לייצר בצורה יציבה וניתנת לחימוש.
קאסידי סיפק למעלה מ-4,000 מסמכים על תערובת של מחקר אמיתי ולא קיים לגבי הגז החדש, כשארצות הברית התכוונה לבזבז משאבים סובייטים בניסיון לשכפל את העבודה.
דייוויד ווייז, בספרו Cassidy's Run, רומז כי התוכנית הסובייטית לפיתוח גז נוביצ'וק עשויה להיות תוצאה לא מכוונת של המידע המטעה.
המבצע היה מסווג מאוד, וכששני סוכני ה-FBI מתו בתאונת מטוס בזמן שעקבו אחר מרגל סובייטי, הוטעתה העיתונות והציבור לגבי הנסיבות ואף למשפחות הסוכנים לא נאמר דבר במשך שנים.
פעולת דיסאינפורמציה דומה ומשמעותית יותר, ניהל ה-FBI באמצעות הסוכן הכפול דמיטרי פוליאקוב, שהזין את ברית המועצות במידע כוזב לפיו ארצות הברית ממשיכה באופן סמוי בתוכנית הנשק הביולוגי שלה למרות הודעות פומביות הפוכות.
דיסאינפורמציה יכולה להיות אחת הסיבות שהביאו את ברית המועצות להרחיב את תוכנית הנשק הביולוגי שלה, ואמונה כמעט אוניברסלית בשנות התשעים בקרב המדענים שלה שהם משקפים את מאמצי האמריקאים.
מבצע המאמץ הפעיל הוא מבצע של נאט"ו בים התיכון שרוסיה נטלה בו חלק מאז פברואר 2006. מטרתו העיקרית של המבצע הייתה למנוע הברחת חומרים היכולים לשמש מחבלים (כולל חומרי נפץ ונשק להשמדה המונית).
בנוסף נועד המבצע להבטיח את בטיחות מעברם של משאבי האנרגיה דרך הים התיכון.
בשנת 2006 תכננה נאט"ו להרחיב את מנדט הפעולות גם לים השחור.
המבצע, שהחל ב-26 באוקטובר 2001, היה מהפעולות הראשונות שביצעה נאט"ו בעקבות הפעלתו ההיסטורית של סעיף 5 לאמנה הצפון-אטלנטית – אשר הופעל לראשונה לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 – שלפיו, יש להעניק סיוע קולקטיבי למדינת נאט"ו שהותקפה.
קדם לו מבצע עיט מסייע, שהחל ב-9 באוקטובר.
המבצע כלל אוניות שטח, מטוסי סיור ימיים, צוללות וסירות מהירות.
בשיתוף פעולה זה נעשה מעקב תצפית אחר ספינות חשודות ובדיקתן.
במקרה של סירוב לחיפוש, מידע אודות הספינה החשודה מועבר לנמל היעד, מכיוון שנאט"ו אינה רשאית לעצור ספינות.
בסוף שנת 2005 נבחנו כ-59 אלף אוניות ונערך חיפוש על סיפונן של 80 אוניות.
ב-5 בפברואר 2006, שייטת של ספינות רוסיות מצי הים השחור של הפדרציה הרוסית שטו ב כדי להשתתף במבצע.
רוסיה ונאט"ו מאמינים שהמבצע הימי מציין את תחילתו של שלב חדש של שיתוף פעולה צבאי בין הצדדים.
המבצע בוטל ב-9 באוקטובר 2016, ובמקומו הושק מבצע "Sea Guardian" , שאינו קשור ליישום סעיף 5 להגנה קולקטיבית.
מבצע הסכמה היה פשיטה קרקעית ואמפיבית של כוחות צבא, צי ויחידות מיוחדות ממדינות חבר העמים הבריטי על נמל טוברוק שבלוב.
הפשיטה נערכה בין 13 ל־14 בספטמבר 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
כמה יחידות עילית, שפעלו בעורף כוחות הציר בצפון אפריקה, כולל קבוצת החקירה המיוחדת, מילאו תפקיד חשוב במסגרת המבצע.