tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוטל השדים: רכבת האינסוף (ביפנית: 劇場版 鬼滅の刃 無限列車編, בכתב : Gekijō-ban Kimetsu no Yaiba Mugen Ressha-hen) הוא סרט אנימה יפני משנת 2020, המבוסס על סדרת המאנגה קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה.
עלילה הסרט מהווה המשך ישיר לעלילת העונה הראשונה של העיבוד הטלוויזיוני של סדרת סדרת המאנגה.
הסרט יצא לאקרנים במהלך התפרצות מגפת הקורונה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 באוקטובר 2020 ביפן.
הוא גרף מעל ל-507 מיליון דולרים ברחבי העולם, ובעקבות כך הוא הפך לסרט הרווחי ביותר בעולם בשנת 2020. זו גם הייתה הפעם הראשונה אי פעם בה הפקה שאינה הוליוודית הגיעה לצמרת רשימת הסרטים הרווחיים ביותר בעולם של אותה השנה.
שיא נוסף שהסרט שבר היה שהוא הפך לסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים (לפני כן הסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים היה המסע המופלא).
הסרט זכה גם בפרסים רבים, כולל פרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר וכן בסרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי הוצ'י.
ב-3 בפברואר 2023 יצא לאקרנים ביפן סרט המשך לסרט זה בשם "קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב".
עלילת הסרט מהווה ישיר לעלילת סדרת האנימה הפופולרית "קוטל השדים".
העלילה מתמקדת בקוטל השדים הצעיר טנג'ירו קמאדו אשר יחד עם חבריו אינוסוקה האשיברה וזניטסו אגצומה יוצאים למשימה על סיפון רכבת מסתורית.
קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב (ביפנית: 鬼滅の刃 刀鍛冶の里編, בכתב : Kimetsu no Yaiba Katanakaji no Sato-hen) הוא סרט אנימה יפני משנת 2023, המבוסס על סדרת המאנגה קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה.
עלילה הסרט מהווה המשך ישיר לעלילת העונה השנייה של העיבוד הטלוויזיוני של סדרת המאנגה.
הסרט בוים על ידי הרואו סוטוזאקי והוא הופק על ידי חברת Ufotable בשיתוף עם אניפלקס ושואישה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-3 בפברואר 2023. הסרט גרף מעל ל-56 מיליון דולרים ברחבי העולם.
לאחר שמשפחתו נרצחת באכזריות הנער טנג'ירו קמאדו מחליט להצטרף לארגון "חיל קוטלי שדים", המחויב למגר את האיומים העל-טבעיים הפוקדים את האנושות, בתקווה להפוך את אחותו הצעירה נזוקו שוב לבת אנוש.
יחד עם חבריו, זניצו ואינוסוקה, ועם קוטל השדים טנגן אוזוי, טנג'ירו יוצא למשימה ברובע הבילויים המסוכן בה הקבוצה מתעמתת בשדים האימתניים דאקי וגיוטארו.
(בון) קוטל הדרקונים הוא ספר קומיקס מאת המחבר והמאייר ג'ף סמית'.
הספר יצא באנגלית בשנת 1997 ובעברית בשנת 2009. הספר בעל 168 עמודים, ותורגם בידי אורנה כץ.
לוציוס מכניס את האכלן מקל, וונדל כועס עליו, והוא מחליט לקנות רק אצל סמיילי ובלופר.
לוציוס מתעצבן על בלופר על דיבורי הדרקונים, ובלופר מנצח.
לפי מה שנראה, סמיילי ובלופר ינצחו בהתערבות.
בינתיים, ת'ורן, בון וסבתא-בן עדיין באמצע מסעם לכפר, עד שלסבתא-בן יש את "תחושת הפיכסית" (לפי הסדרה, זהו דבר רב עוצמה המבשר על שמשהו רע עומד לקרות.
הפיכסית אף פעם לא טועה) ואז מגיעים העכבראשים.
סבתא-בן עדיין עם הפיכסית אך "מרסקת" את העכבראשים, מה שמוביל את קינגדוק, מנהיג העכבראשים, לאותו המקום.
הוא דוחף את סבתא-בן ואת בון, שמלאים בדם, ות'ורן, שנשארת על האדמה.
בון קורא לדרקון שיבוא לעזור לו, מה שמעיר את סמיילי בפונדק "כף הקלע" ששמע את הצרחות.
בלופר מרגיע אותו וסמיילי בטעות פולט על פיקניק-יום-אמצע-הקיץ.
למרות שבלופר מגלה, אז עוד צרחות של בון נשמעות, מה שמשתיק אותו.
סמיילי, בלופר ולוציוס יוצאים לחפש אחר בון, ת'ורן וסבתא-בן, ואז ונדל מוצא רק דם.
קינגדוק כמעט הורג את סבתא-בן, וסבתא-בן ות'ורן נלחמות בו, עד שת'ורן כורתת לו את היד.
קינגדוק נופל על הריצפה, מאבד דם בכמויות.
בון מגיע וסבתא-בן מספרת לת'ורן ששר הארבה מחפש אותה.
העכבראשים מגיעים לראות מה עם קינגדוק, ואז חוזרים להתחבא.
סבתא-בן מספרת שנית על האמת על ת'ורן, עם עוד סודות, ואז ת'ורן בורחת.
לפני שגם בון בורח אחריה, סבתא בן מביאה לו חרב וגם מדליון חשוב, שהיא אומרת שיספר ללוציוס על שר הארבה ושהוא יביא לו את המדליון.
בון בורח וסבתא-בן בורחת לצד השני.
בון ות'ורן מגיעים לפונדק "כך הקלע", ואז פוגשים את ג'ונתן אלוני שאומר להם כי יש בוס חדש לפונדק, ואז בלופר נכנס מולם.
שר הארבה מדבר עם מנהיגו, שאומר לו שהוא סומך עליו והם לעולם לא יפרדו.
הוא סומך עליו להביא את ת'ורן ולהציל את קינגדוק, וכך עושה שר הארבה.
באותה השיחה שר הארבה אומר למנהיגו שצבאות ממלכת פאווה, הצבאות הנגדיות של ממלכת את'יה, הצטרפו אליהם והם יעזרו לעכבראשים במשימות ששר הארבה נותן להם.
בינתיים, ב"כף הקלע", בלופר מכניס את ת'ורן ובון.
ת'ורן הולכת לאחד החדרים, וישנה.
בון הולך לחדר אחר, יפה ועשיר (במובן המילה) במוצרים נפלאים, שם סמיילי, בלופר ובון אוכלים ארוחת ערב.
בלופר אומר שיש לו תוכנית איך לצאת לבונוויל חזרה, ובון אומר שהוא רוצה להישאר ולעזור לת'ורן בעמק, ויוצא מהחדר.
שבון יוצא מהחדר ויורד למטה, גור עכבראשים קטן ולא מזיק (כמו העכבראשים הרגילים) בכלל דוחף אותו לעץ סמוך.
ת'ורן חולמת עוד חלום מוזר, הפעם שהיא מלכה גדולה ומכוסה הראש מגיע, מוריד את המכסה, ורואים את הגרסה של סבתא-בן בצעירותה.
בון מעיר אותה במהירות ומראה לה את גור העכבראש.
ת'ורן מתחרפנת לגמרי ומאיימת להרוג את הגור, בגלל שהעכבראשים הרגו את הוריה.
בינתיים, לוציוס, אחרי ימים שהוא לא נראה בכפר, מגיע, ומעירים את בלופר במהרה.
בלופר מצווה על סמיילי להביא את חיל המשמר.
בלופר יורד ומספר ללוציוס הכל, ושלוציוס מאיים על בלופר במוות, כולם מאיימים על לוציוס, ואז לוציוס משתחחר והולך לישון באסם.
בון קורא לסמיילי לאסם, שם גור העכבראש מתחבא.
סמיילי מאוד אוהב את הגור ומטפל בו, עד שלוציוס מגיע.
העכבראש מתחבא, ובון מראה ללוציוס את כל הדברים של סבתא-בן.
בינתיים, שיחה בין אנשי הצוות של הפונדק מתמשכת בכך שיש דרקונים באמת בחוץ, והם שכרו קוטל דרקונים (בלופר) והוא לא עושה כלום, ואם הוא לא עושה, הם יכריחו אותו או שיפסיקו הכל.
לוציוס פוגש את ת'ורן והיא מספרת לו הכל.
בינתיים, בקצה השני של העמק: צבאות ממלכת פוואה והעכבראשים מקשיבים לחוקים החדשים של שר הארבה, ועושים אחד לאחד.
כולם מתארגנים לקראתו, כולל בלופר, שיש לו תוכנית מסודרת שהוא קורא לה: "תוכנית-יום-אמצע-הקיץ".
בון מביא אוכל לגור העכבראש, ואז, שת'ורן נכנסת, הגור וסמיילי מתחבאים.
ת'ורן מתנצלת על התנהגותה, ואז אומרת שהיא חוזרת לחווה, וזורקת את חרבה של סבתא-בן על ריצפת האסם.
סמיילי בורח אחרי בון, שמנסה לראות איפה ת'ורן.
בינתיים, בלופר עושה את תוכניתו בקדמת הבמה הגדולה המסורתית של הפיקניק, שם הוא אומר שהוא מגן עליהם במיוחד ושהדרקונים (שוב פעם) רעים מאוד.
לוציוס מוציא את כל העצבים שלו על בלופר ומאיים שוב עליו, עד שבכמה ממילותיו הוא מודה שדרקונים כן קיימים (הוא תמיד אמר שדרקונים רק בדמיון והם לא אמייתיים, מלאי סיפורי-ילדים).
בון, סמיילי וגור העכבראש מבריחים את הגור להרים, ובכך, בורחים מהכפר.
בלופר פוגש את טד החרק שאומר לו שבון וסמיילי באסם (בגלל שבלופר רוצה לברוח לבונוויל, הוא רוצה לברוח עם בון וסמיילי והוא לא מוצא אותם אז הוא מחפש אותם ואז הוא מצא את טד ושאל אותו).
בלופר הולך לאסם ורואה רק את החרב, אשר משאיר אותה שם, וסוגר את הדלת.
מה שבלופר לא ידע שקורה זה שיד של מישהו זר נראה: והוא גונב את החרב.
ת'ורן בורחת ליער ונשכבת שם.
כמה אנשים זרים עם כיסויי ראש מסורתיים, (לאחד מהם יש את החרב בידו) עומדים מסביב לת'ורן.
החרב נוחת מול ת'ורן, שם היא נכנסת למעגל-רוחות, אשר אז שוב חולמת על הדרקון האדום הגדול ועל המערה המסיתורית (לפי הסדרה, לתופעה זו, שנכנסים למעגל רוחות ואז חולמים, קוראים "השלב" ולכל בן או בת מלוכה בעמק זה קורה בשלב מסוים).
ת'ורן מתעוררת בחיים האמייתיים, ויוצאת, עם החרב, לדרן-גארד - מדרגת הדרקון, המקום שממנו כל דרקון יוצא ונכנס.
בינתיים, ב"כף הקלע", כולם מתארגנים ליציאת קטילת הדרקון של בלופר.
תוכניתו של בלופר הייתה שבזמן שכולם מסתבכים בתפיסת דרקון, הוא יברח לבונוויל.
שכבר הם מגיעים לדרן-גארד, שהכל חושך (כבר הגיע הלילה) בלופר אומר לכולם שיעשו בינתיים את קשר-החבלים, ובורח, עד שטד החרק עוצר אותו.
בלופר אומר לו את כל תוכניתו, וטד אומר לדרקון האדום הגדול את התוכנית.
הדרקון נתפס בחבלים וכולם אומרים זאת לבלופר.
הזריחה מתחילה להגיע (בלופר אמר שצריך לקטול דרקון בזריחה) ומביאים לבלופר סכין.
רגע לפני שהמעשה הגרוע קורה, ת'ורן עוצרת את בלופר.
היא אומרת שהדרקונים הם הטובים בכל הסיפור והאויבים בכל הסיפור הם העכבראשים, וכך מגלה לכל העמק את האמת.
הדרקון השתחרר מהחבלים וברח משם, וכל העמק ידע שהם התחילו מלחמה, היום זה כבר לא פעם.
בן דודם של סמיילי ובלופר בון.
בספר הזה בוגר יותר ויודע להבין כל דבר.
מגדל עם סמיילי גור עכבראש.
אוהב את גור העכבראש שבני בון מצא ומגדל אותו מהספר הזה.
בון - בן דודם התחמן של בני וסמיילי בון.
בספר זה הצליח לעבוד על תושבי פונדק "כף הקלע" פעם שנייה.
מגלה בספר זה הרבה יותר דברים וגם מגיעה ל"שלב".
רוז הרוואסטר (סבתא-בן) - סבתה של ת'ורן.
נעלמת מתחילת הספר הזה ולא רואים אותה עד הספר השישי.
חבר טוב של סבתא-בן, וגם מאוהב בה.
מתעצבן על בלופר הרבה יותר מהספר הזה ומעלה.
ת'ורן חולמת עליו עוד פעם חלומות מוזרים.
גור העכבראש - גור עכבראש קטן שסמיילי ובון גידלו מהספר הזה.
בסוף הספר בורחים איתו כדי להשיב אותו להרים המזרחיים.
בתחילת הספר נלחם נגד ת'ורן וסבתא-בן, יצא מקרב בלי יד.
העכבראשים - שעירים שרודפים אחרי העמק.
רודפים אחרי שלושת הבונים בעיקר ועל ת'ורן וסבתא-בן.
שר הארבה - הרשע של הסיפור.
מופיע בחלומותיה המוזרים של ת'ורן.
מונהג בידי ישות רעה ובלתי נראית.
קוטל דרקונים הוא דמות, לרוב של אדם, שנלחמת בדרקונים ומביסה אותם, בדרך כלל באמצעות הריגתם.
דרקונים וקוטלי דרקונים היו פופולריים בסיפורי עם ברחבי העולם: מזוהים כסוג 300 בסיווג ארנה-תומפסון.
סוגת קוטלי הדרקונים פופולרית גם בתקופה המודרנית, בספרות, סרטים, משחקי וידאו וצורות בידור אחרות.
סיפורים בנושא קוטל הדרקונים נתפסים לפעמים כבעלי נושא כאוסקמפף - שבו דמות הגיבור נאבקת במפלצת המייצגת כאוס.
קוטל דרקונים הוא לעיתים קרובות הגיבור העיקרי בסיפורים מסוג "הנסיכה והדרקון".
בסוג זה של סיפור, קוטל הדרקונים הורג את הדרקון על מנת להציל דמות נשית ממעמד גבוה, לרוב נסיכה, מלהיטרף על ידי הדרקון.
הדמות הנשית הזו הופכת לעיתים קרובות למושא האהבה של הגיבור בסיפור.
אחת הדוגמאות הבולטות לסיפור ממין זה היא סיפורו של רגנאר לודברוק, שהרג נחש ענקי ובכך הציל את העלמה, Þóra borgarhjörtr, עמה הוא מתחתן בהמשך.
עם זאת, ישנם מספר חריגים בולטים למוטיב נפוץ זה.
באגדה על ג'ורג' הקדוש והדרקון, למשל, לאחר שג'ורג' הקדוש מתגבר על הדרקון הוא אינו מתחתן עם הנסיכה שהציל; במקום זאת, הקורבנות שנושעו מתנצרים.
באגדה נורדית מסאגת Völsunga, קוטל הדרקונים, סיגורד, הורג את פאפניר - גמד שהפך לדרקון לאחר ששמר על הבעת מקוללת שהייתה שייכת פעם לגמד,Andvari .
לאחר שהרג את הדרקון, סיגורד שותה מעט מדם הדרקון ובכך זוכה ליכולת להבין את דיבור הציפורים.
הוא גם רוחץ בדמו של הדרקון, מה שגורם לעורו להיות בלתי פגיע.
סיגורד שומע שתי ציפורים סמוכות דנות בבגידה המתוכננת על ידי בן לווייתו, רג'ין.
בתגובה למזימה, סיגורד הורג את רג'ין, ובכך מנע את הבגידה.
חוקרי מיתוס דוגמת ג'וזף קמפבל טענו שניתן לראות במיתוסים של קוטל הדרקונים מטאפורה פסיכולוגית.
קוטולטה (באיטלקית: Cotoletta) היא צורה איטלקית של "נתח בשר מצופה בפירורי לחם" (דומה לשניצל) העשוי מבשר עגל.
מקור המנה בצרפת בשם côtelette de veau frite, והוא נוצר על ידי השף ז'וזף מנון בשנת 1735. המילה Côtelette בצרפתית פירושו 'צלע קטנה', הכוונה לצלע שנשארת מחוברת לבשר במהלך ואחרי הבישול.
הצרפתים הביאו את המנה לאיטליה ולאוסטריה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
המנה הפכה פופולרית באיטליה וקיבלה את השם של "קוטלט המהפיכה הצרפתית" (côtelette révolution française) ולאחר מכן הפכה באיטלקית ל-cotoletta.
ישנן מספר וריאציות, באיטליה כמו גם במדינות אחרות, בשל הפזורה האיטלקית.
Cotoletta alla milanese (קוטולטה נוסח מילאנו) נקרא אחר מקום מוצאו, מילאנו הוא נתח בשר מטוגן בפירורי לחם.
נתח הבשר הוא עגל הדומה לשניצל וינאי, אך מטוגנת עם העצם בפנים.
הנתח מטוגן באופן מסורתי בחמאה מזוקקת.
בשל צורתו, הוא מכונה לעיתים קרובות "אורֵג'ה ד'אלפנט "במילנזית או "אורקיה ד'אלפנטה" באיטלקית, כלומר "אוזן פיל".
Cotoletta alla bolognese (קוטולטה נוסח בולוניה) נקרא אחר מקום מוצאו, בולוניה דומה למנה בנוסח מילנו, אבל גבינת פרמזן מומסת וחתיכות פרושוטו מונחות מעל נתח העגל המטוגן.
Cotoletta alla palermitana (קוטולטה נוסח פאלרמו) נקרא אחר מקום מוצאו, פאלרמו, דומה לנוסח מילאנו, אבל את בשר העגל מברישים בשמן זית, ואז אופים או צולים אותו במקום לטגן.
לעיתים קרובות מערבבים את פירורי הלחם עם פטרוזיליה וגבינת פקורינו, ובשונה מהנתח בנוסח מילאנו, הנתח נוסח פאלרמו לא נטבל בבלילת ביצים, אלא רק בפירורי לחם.
מנות בשר שונות בפירורי לחם שהוכנו בארגנטינה נוצרו בהשראת ה-cotoletta alla milanese והן ידועות בשם מילנסָה.
בארגנטינה ובאורוגוואי מכינים milanesa a la napolitana (מילנסה נוסח נאפולי) בדומה לקוטולטה עם הכנה של גבינה ועגבנייה.
Veal Parmigiana (עגל פרמיג'אנה) הוא הכלאה איטלקית-אמריקאית של קוטולטה והמאכל האיטלקי המסורתי parmigiana di melanzane (חצילים בפרמזן), המורכב מנתח עגל מטוגן, אך מוכן באופן דומה ל-parmigiana di melanzane ונתח העגל מחליף את החציל במנה.
קוטולטה נוסח מילנו (באיטלקי: Cotoletta alla milanese; או Co[s]toleta a la milanesa בשפה האיטלקית-לומברדית, מהמילה קוטלט (côtelette) בשפה הצרפתית) היא אחד המאכלים האופייניים והידועים ביותר של מילאנו.
באופן מסורתי, הקוטולטה מורכבת מפרוסת סינטה עגל על העצם, מצופה בפירורי לחם ומטוגנת בחמאה, אותה יוצקים בסוף על הקוטולטה.
גרסאות מודרניות נוטות להימנע מהשלב האחרון הזה ולהחליף את מזיגת החמאה בפלחי לימון שסוחט הסועד לאחר הגשת המנה.
לגרסה המסורתית, הגבוהה יותר, בה הבשר נשאר רך וחייב לשמור על צבע ורוד יפה ליד העצם, הצטרפה בשנים האחרונות גרסה דקה יותר, ללא העצם, שבה משטחים את הבשר עד שהוא דק מאוד לפני ציפויו בפירורי לחם.
גרסה זו נקראת oregia d'elefant בלומברדית ("אוזן הפיל") ובאיטלקית (orecchia d'elefante), בשל הצורה האופיינית לה.
כדי להשיג את ניחוח פירורי הלחם וגם את רכות בבשר, יש חשיבות לבחירת המרכיבים (למשל, פירורי לחם מיושן אך לא ישן) והטמפרטורה הנכונה של הלהבה לטיגון.
גרסה עדכנית של הקוטולטה, שמכינים במיוחד בעונת הקיץ, כוללת הגשה קרה כשהקוטולטה מכוסה בעגבניות, שחתוכות ללקוביות קטנות בתוספת עלי רוקט (בן-חרדל מצוי).
על פי כמה היסטוריונים, האינדיקציה הראשונה של הקוטולטה במטבח המילאנזי מתוארכת למנת lombolos cum panitio (מלטינית: "מותנית עם לחם") הכלול ברשימת מנות הצהריים של הקאנונים של אמברוזיוס הקדוש במהלך החגיגות בתקופת החגים במאה השתים עשרה, תיאור שדווח על ידי פייטרו ורי.
על בסיס הציטוט מוורי, ב-17 במרץ 2008 החליטה עיריית מילאנו להעניק "כינוי עירוני" (.De.Co) ל"קוסטולטה נוסח מילאנו".
עם זאת, מקור זה אינו מקובל פה אחד: לפי חוקר המטבח הלומברדי פייראנג'לו פריג'ריו, הביטוי "cum panitio" יכול לרמוז לתוספת ולא ללחם או לפירורי לחם, שעבורו המונח "panitio" יכול להצביע על פולנטה של פאניקו, שהוזכר במסמך אחר מהמאה השלוש עשרה מהעיק וארזה.
הקוטולטה עומדת במרכזה של מחלוקת אקדמית בין המטבח האיטלקי, הרואה בה מאכל מילאנזי, לבין המטבח האוסטרי, לפיו היא רק גרסה של השניצל הווינאי.
אולי גרסאות של שניצל לפני זה המילאנזי כבר היו קיימות באוסטריה, אבל מקומחות ולא מצופות בפירורי לחם.
כך מציעות ההערות בשולי הדיווח של הגנרל-פלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ, שדיווח על קוטולטה שבושלה במילאנו, שתחילה נטבלה בביצה ולאחר מכן טוגנה בחמאה, ושלא כמו אצל הווינאים, הייתה מצופה בפירורי לחם.
Ermanno Sagliani, המסורת הגסטרונומית האיטלקית, לומברדיה, Edizioni Sipiel מילאנו, מילאנו, 1991
קריסטברג קריסטברגסון, חורחה אוליביירה, מזון מסורתי: היבטים כלליים וצרכניים, ספרינגר, 2016
קוטולטה נוסח בולוניה (באיטלקית: Cotoletta alla Bolognese) הוא מאכל מסורתי של בולוניה.
המאכל ידוע גם בשם "פטרוניאנה", על שם פטרוניוס, בישוף מהמאה החמישית הקדוש המגן של העיר בולוניה.
המאכל מורכב מקוטולטה בשר עגל סינטה תחתונה או (באיטלקית: scannello או sottonoce) מצופה בקמח, ביצים, ופירורי לחם.
המנה מטוגנת תחילה בשומן חזיר או בחמאה, לאחר מכן מכוסה בפרוסת שינקן (פרושוטו) וחופן גבינת פרמזן.
בשלב הבא יוצקים למחבת מעט ציר בשר כדי להחדיר טעמים ולהרטיב את המנה.
לבסוף אופים בתנור עד שהגבינה נמסה.
המנה מוגשת לעיתים קרובות עם כמהין, במיוחד "טריפולה", כמהין לבן קטן וריחני מהרי האפנינים ליד בולוניה.
מדי פעם מוסיפים קצת רסק עגבניות לתבנית האפייה.
המתכון הופקד באקדמיה האיטלקית לבישול בלשכת המסחר של בולוניה ב-14 באוקטובר 2004. (זוהי עמותה תרבות שמטרתה "לשמור, יחד עם מסורות המטבח האיטלקי, את תרבות הציוויליזציה של השולחן, ביטוי חי ופעיל של המדינה כולה", כפי שאמר נשיא העמותה אוריו ורגאן).
קוטל השדים: אימוני ההאשירה (ביפנית: 鬼滅の刃 柱稽古編, בכתב : Kimetsu no Yaiba Hashira Geiko-hen) הוא סרט אנימה יפני משנת 2024, המבוסס על סדרת המאנגה קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה.
עלילה הסרט מהווה המשך ישיר לעלילת העונה השלישית של העיבוד הטלוויזיוני לסדרת המאנגה.
הסרט בוים על ידי הרואו סוטוזאקי והוא הופק על ידי חברת Ufotable.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-2 בפברואר 2024. הסרט גרף מעל ל-44 מיליון דולרים ברחבי העולם.
בעקבות אירועי "קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב", טנג'ירו קמאדו עובר הכשרה אינטנסיבית תחת הדרכתו של החבר החזק ביותר בקרב קוטלי השדים, האשירה גיומיי הימאג'ימה, במטרה להתחזק ולהפוך להאשירה.
במקביל, מלך השדים, מוזאן קיבוצוג'י, שלושת הקיזוקי הנותרים – אקאזה, דומא וקוקושיבו – יוצאים בעקבות נזוקו ומשפחת אוביאשיקי.
פסקול הסרט הולחן על ידי יוקי קג'יורה וגו שיינה.
קוטל השדים: מבצר האינסוף (ביפנית: 劇場版 鬼滅の刃 無限城編; בכתב : Gekijō-ban Kimetsu no Yaiba: Mugen-jō-hen) הוא סרט אנימה יפני מסוגת פעולה ופנטזיה אפלה, המבוסס על קשת העלילה "מבצר האינסוף" מתוך סדרת המאנגה "קוטל השדים" (2016–2020) מאת .
סרט זה מהווה המשך ישיר לאירועי העונה הרביעית של סדרת האנימה באותו שם.
עלילת הסרט עוקבת אחר קורותיהם של קוטל השדים, טנג'ירו קמאדו, וחבריו כשהם מתעמתים מול מלך השדים, מוזאן קיבוצוג'י, במטרה להרוג אותו סופית אחת ולתמיד.
הסרט עלה לאקרנים ביפן ב-18 ביולי 2025 בהפצת "Aniplex" ו"טוהו".
בישראל, עלה הסרט לאקרנים ב-11 בספטמבר 2025; ובארצות הברית, ב-12 בספטמבר 2025.
לאחר שנפצע קשות במלכודת שטמן לו קאגאיה אובויאשיקי ולכד את טאמאיו, השד העליון מוזאן קיבוצוג'י נסוג אל מעוזו הממדִי – מבצר האינסוף, ולוכד בתוכה את חברי יחידת קוטלי השדים.
חברי היחידה מפוזרים ברחבי הטירה, ונאלצים להילחם בשדים רבי-עוצמה בדרכם אל מוזאן.
בנו ובנותיו של קאגאיה – קיריה, קווינה וקאנאטה – מנהלים את המבצע מחוץ לטירה, ממפים את המבוך בסיוע עורבי הקסוגאי, בעוד ההאשירות לשעבר טנגן אוזוי ושינג'ורו רנגוקו עומדים על המשמר.
שינובו קוצ'ו נתקלת בדומה, השד שמחזיק בתואר "שד ירח עליון שני" ואחראי למות אחותה קאנאה.
אף שהיא מצליחה להחדיר לגופו רעלים, דומה מפתח חסינות כלפיהם, והורג את שינובו באכזריות.
קאנאו צויורי, אחותה המאומצת של שינובו, מגיעה באיחור וממשיכה את הקרב במקומה.
עורבי הקסוגאי מודיעים לשאר הלוחמים על מותה של שינובו.
במקביל, זניצו אגאצומה מתמודד מול קאיגאקו – אחיו לשעבר, שהפך לשד בתואר "הדרגה העליונה השישית" לאחר מפגש עם קוקושיבו (הדרגה העליונה הראשונה).
כאשר קאיגאקו מפגין חוסר חרטה על בגידתו שהובילה להתאבדות סבם, זניצו פורץ בגרסה חדשה שהוא עצמו פיתח – הצורה השביעית של סגנון נשימת הרעם – ומביס את יריבו.
לאחר הקרב, זניצו מתעלף, פוגש את נשמת סבו בעולם הבא, וזה מבטא את גאוותו בו.
יושירו, המחופש לאדם, מחלץ את זניצו ומטפל בו.
במקביל לאירועים אלו, נזוקו קמאדו נוטלת תרופה שפיתחו שינובו וטאמאיו על מנת להשיב את צלם האנוש שלה, ומועברת להשגחתו של סאקונג'י אורוקודאקי.
בחלק אחר של המבצר, טנג'ירו קמאדו משתף פעולה עם גייו טומיוקה בקרב מול אקאזה, הדרגה העליונה השלישית.
על אף שגייו משחרר את "הסימן" המיוחד שלו כדי להעצים את כוחו, אקאזה גובר עליהם.
טנג'ירו מבין כי אקאזה מתמקד ברצון הלוחם לשרוד, ולכן משחזר בזכרונו את תנועות הקרב של אביו המנוח ואת כושר החישה של אינוסוקה.
הוא נכנס לעולם השקוף ולמצב של חוסר-אגו, מה שמחדד את חושיו ומסווה את רגשותיו – ובאמצעות כך מצליח לערוף את ראשו של אקאזה.
הפציעה גורמת לאקאזה להיזכר בעברו כפושע צעיר בשם האקוג'י, שגנב על מנת לממן את תרופות אביו החולה.
לאחר שאביו התאבד מתוך בושה, האקוג'י אומץ בידי מאמן דוג'ו בשם קייזו, וטיפל בבתו החולה, קויוקי.
השניים התארסו, אך אנשי דוג'ו יריב, ששאפו להשתלט על הקרקע, הרעילו את קויוקי ואביה.
האקוג'י טבח באנשי הדוג'ו מתוך נקמה, ובמפגש עם מוזאן הפך לשד.
גם לאחר שראשו נערף, גופו של אקאזה מנסה להתחדש מתוך רצון לנצח, אך הוא נזכר באהוביו ומחליט לכפר על מעשיו.
הוא מחסל את עצמו בידיו ומחייך חיוך אחרון אל טנג'ירו, לפני שמתאחד עם קויוקי בעולם הבא ונשמתו שוקעת בגיהנום.
טנג'ירו וגייו מתעלפים במקום, כשעורבי הקסוגאי מודיעים על ניצחונם.
בעקבות מותו של אקאזה, מוזאן שולח את נאקימה לשנות את מבנה מבצר האינסוף כדי לבלבל את משפחת אובויאשיקי.
הוא כולא את טאמאיו בתוך גולם בשרי ומפגין ביטחון מוחלט בניצחונו הקרב.
רשימת המדבבים היפניים שאושרו, נכון למרץ 2025:
נאצוקי האנה – טנג'ירו קמאדו
אקארי קיטו – נזוקו קמאדו
הירו שימונו – זניצו אגאצומה
יושיצוגו מאצואוקה – אינוסוקה האשיברה
ריינה אודה – קאנאו צויורי
נובוהיקו אוקמוטו – גניה שינזוגאווה
טאקהירו סאקורי – גייו טומיוקה
קאצויוקי קונישי – טנגן אוזוי
קנגו קוואנישי – מויצ'ירו טוקיטו
סאורי הייאמי – שינובו קוצ'ו
קניצ'י סוזמורה – אובנאי איגורו
טומוקאזו סקי – סאנמי פושיגאווה
קאנה האנאזאווה – מיצורי קנרוג'י
טומוקאזו סוגיטה – גיומיי הימיג'ימה
הסרט עלה לאקרנים ביפן בהפצת "טוהו" ו-"Aniplex" ב-18 ביולי 2025. ברחבי העולם, בהם בארצות הברית ובישראל, עלה הסרט לאקרנים בספטמבר 2025, בהפצתה של קראנצ'ירול, תחת החותם של "סרטי סוני".
עם עלייתו לאקרנים ביפן, עלה הסרט לאקרנים ב-443 בתי קולנוע.
סרט זה הוא הראשון בטרילוגיית סרטים מתוכננת שתכסה את קשת עלילת "מבצר האינסוף".
נוסף לכך, הפיצה "טוהו" גרסה ערוכה של הסדרה כולה ב-4 באפריל 2025 בבתי הקולנוע היפניים.
בגאומטריה, קוטר של מעגל הוא כל מיתר העובר דרך מרכזו של המעגל; באמצעות הקוטר ניתן למדוד את רוחבו של המעגל.
אורך הקוטר של מעגל תמיד שווה (בדיוק) לפעמיים אורך רדיוס המעגל.
בתורת הגרפים הקוטר של גרף קשיר הוא המרחק הגדול ביותר בין שני צמתים בגרף, כלומר אורך המסלול הקצר ביותר בין שני הצמתים המרוחקים ביותר.
הגדרות אלו הן מקרים פרטיים של מושג הקוטר במרחב מטרי: קוטר (נקרא גם "קוטר רימן") של קבוצה במרחב מטרי הוא החסם העליון של המרחקים בין הנקודות שבתוכה.
בצורה פורמלית, אם היא קבוצה במרחב שהמטריקה שלו היא , אז הקוטר של הקבוצה הוא, לפי ההגדרה, .
הקוטר של קבוצה שווה לזה של הסגור שלה.
הקוטר של מעגל לפי ההגדרה הכללית שווה לאורכו לפי ההגדרה הרגילה, הגאומטרית, משום שהקוטר הוא הקטע הארוך ביותר בין שתי נקודות במעגל.
קויאבה (בפורטוגזית: Cuiabá) היא עיר הבירה של מדינת מאטו גרוסו הברזילאית.
היא נמצאת בדיוק במרכז דרום אמריקה וחברה באגד ערים יחד עם העיירה השכנה ורזאה גרנדי.
מקור שמה של העיר הוא ממקורות אינדיאנים לא ברורים ופירושו "חִצֵי-דיג", דבר המזכיר את מנהג שבטי הבורורו להשתמש בחצים על מנת לדוג.
קויאבה הוקמה ב-1 בינואר 1727 על ידי רודריגו סזאר דה מנזס, שהיה אז ה"קפיטן" של קפיטנית סאו פאולו כתוצאה מגילוי מכרות הזהב.
היא קיבלה מעמד של עיירה ב-1818 והפכה לעיר הבירה ב-1835.
מן תקופת המאה ה-18 המאוחרת עד לתקופת מלחמת פרגוואי העיירה נשארה קטנה ונידחת.
אך המלחמה הביאה עימה מספר תשתיות חדשות ותקופה קצרה של שגשוג כלכלי, ייצור סוכר, מצרכי מזון וקורות עץ לכוחות הברזילאים.
לאחר המלחמה, העיירה נשכחה שוב על ידי שאר המדינה בשיעור כזה שאפילו האימפריה הברזילאית ומאוחר יותר הממשלות הרפובליקניות של ברזיל נהגו להשתמש במקום להגליית פוליטיקאים מטרידים.
הבידוד אפשר לקויאבה לשמר רבות מדרכי החיים הברזילאיות הישנות עד המאה ה-20.
החל מ-1930 הבידוד נשבר כשנסלל בקויאבה כביש ופסי רכבת הונחו, ולאחר מכן הוקם גם שדה תעופה.
העיירה הופכת עיר, וגדלה במהירות מ-1960 ואילך, לאחר ההכרזה על ברזיליה כבירת ברזיל.
בשנות ה-70 וה-80 קצב הגידול ממשיך לעלות כאשר החקלאות הופכת מסחרית, על ידי שימוש ברכבת ובכבישים כדי למכור את פולי הסויה ואת הקרח המיוצר שם בחו"ל.
קצב הגידול משמעותי כל כך, כך שמשנת 1960 עד 1980 העיירה הקטנה שאכלסה 50,000 תושבים הופכת לעיר גדולה המאכלסת יותר מרבע מיליון תושבים (כולל את העיירות הסובבות).
לאחר 1990 שיעור גידול האוכלוסין יורד, כאשר עיירות אחרות במדינה מתחילות למשוך מהגרים יותר מאשר הבירה.
התיירות מתגלה כמקור להכנסה והעיסוק סביבתי מוצב בראש סדר העדיפויות בפעם הראשונה.
ישנה בעיה עצומה בעיר של חוסר בתברואה בסיסית, התנועה פקוקה לעיתים קרובות, האלימות נפוצה והעוני שורר בכל מקום.
אזור קויאבה כולל את העיירות שאפאדה דוס גימאראייס, קמפו ורדה, סנטו אנטוניו דו לוורגר, ורזאה גרנדה, ז'נגדה ואקוריזאל.
המקום משמש כצומת להרבה כבישים ראשיים, מסילות רכבת וערוצי מים.
נמל התעופה השני בחשיבותו באזור מרכז-מערב ברזיל נמצא שם, כמו גם לב הייצור החקלאי באזור.
כמו כן, זהו המרכז הגאוגרפי של דרום אמריקה והוא מפורסם ברחבי ברזיל כאזור העירוני החם ביותר במדינה, כאשר הטמפרטורות במקום מטפסות לעיתים קרובות מעל 40°C.
העיר משמשת כתחום מעבר בין שלוש מערכות אקולוגיות מהחשובות והנדירות ביותר בברזיל: אמזוניה, סראדו ופנטנל.
היא גם קרובה לרכס ההרים הידוע כשאפאדה דוס גימאראייס (אשר חוסם קרחוני ענק וגורם למזג האוויר החם בצורה קיצונית).
קויאבה ידועה גם כשער הדרומי אל האמאזונאס.
בקויאבה זורם נהר בשם זהה, השייך לאגן נהר פרגוואי (אגן שני הקשור לאגן נהר פלייט).
קויאבה היא הנקודה המדויקת בה מי הנהרות זורמים לכיוון צפון (לאגן האמאזונאס) כמו גם לכיוון דרום (לאגן נהר הפלייט).
נהרות ונחלים רבים אחרים זורמים סביב או קרוב לקויאבה.
האקלים בקויאבה הוא אקלים טרופי, חם ויבש.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בערך 1750 מ"מ, המרוכזים בדצמבר, ינואר ופברואר.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר, בחודשים החמים ביותר היא בדרך כלל בסביבות 43°C, בעוד הטמפרטורות הנמוכות ביותר, בחודשים הקרירים יותר, היא כ-13°C.
קויאבה היא אזור מעבר בין הרמה הברזילאית לבין אגן האמאזונאס.
השטח הוא גבישי ונמוך, בגובה של 146 עד 250 מטר.
כלכלת קויאבה כוללת בעיקר מסחר ותעשייה, המשרתים את העושר המרשים שמפיקה החקלאות בכל מקום במדינה.
כיום רוב רובה של החקלאות הנמצאת סביב קויאבה מכילה חקלאות למחיה או גינות מאכל.
לפי ההערכה האחרונה של IBGE בקויאבה שכנה אוכלוסייה של 533,800 תושבים בשנת 2005. בורזאה גרנדי, העיירה השכנה החברה באגד ערים יחד עם קויאבה עצמה, מתגוררים 248,728 תושבים, אך היא גדלה מהר יותר אף מקויאבה עצמה.
קויאבה נהגה להיות די קטנה ושלווה עד 1960, כאשר מאטו גרוסו התחילה לקבל מספר גדול של מהגרים, רובם מסאו פאולו, מינאס ז'ראיס וריו גראנדה דו סול.
התרבות המקומית עשירה ביותר, וזאת בזכות ההשפעות של עמים רבים, כמו הפורטוגזים, השחורים וילידי ברזיל.
שתי תקופות ארוכות של בידוד גם הן תרמו לשוני התרבותי השורר בה, שקטן מעט בעקבות התקופה שבה אירע "בום" דמוגרפי.
קויאבה קיבלה השפעה אינדיאנית מעניינת - קוזיני, ריקודים טיפוסיים, עבודת אמנות ומוזיקה.
באופן מסורתי, ריקוד ומוזיקה קשורים לפולחן הקדושים הנוצרים כמו הקדוש בנדיקט (הקדוש הראשי של העיר) אך מנהג זה ננטש וכעת המנהגים מבוצעים באופן חובבני.
מוקד המשיכה העיקרי הוא הטבע, שאפאדה דוס גוימאיירס ופנטנל הם אתרי צפייה, סנפלינג, צניחה חופשית, הפרחת בלונים, טיפוס הרים, דיג ספורטיבי ובמיוחד, צילום אקזוטי.
בקויאבה ישנם אתרי דיג, הר הנמצא במרכז העסקים הראשי בעיר, גן חיות, מספר מבני דת, כנסיות ישנות, מוזיאונים מעטים - כמו למשל מוזיאון אבני החן ומוזיאון הקנדידו רונדון.
העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שיתקיים בברזיל.
לצורך הטורניר נבנה בעיר אצטדיון ארנה פנטנל בתכולה של 38,859 מקומות ישיבה.
"קוטלי הטיראנים" או "הארמודיוס ואריסטוגיטון" הוא פסל של הפסל היווני אנטנור , אתונאי בן המאה השישית לפנה"ס.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי, איטליה.
הפסל מציג את דמותם של הארמודיוס (Ἁρμόδιος) ואריסטוגיטון (Ἀριστογείτων), זוג נאהבים אשר נחשבו לגיבורי אתונה כיוון שהחזירו את הדמוקרטיה בעיר בעקבות רציחתו של הטיראן היפרכוס בשנת 514 לפנה"ס ונודעו בשם "קוטלי הטיראנים".
הדמויות מופרדות האחת מן השנייה אך הוצבו זו לצד זו.
הארמודיוס, הצעיר יותר, עומד מימינו של אריסטוגיטון.
הם ניצבים בתנוחה של צעידה קדימה, גופם נוטה לסיבוב עדין, ידיהם מונפות קדימה, אוחזות בחרב.
עיצוב הגוף מדגיש את השרירים יתר על המידה ביחס לפיסול הקלאסי, אך הוא מדויק מבחינה אנטומית.
פניו של הארמודיוס מעט קפואות וחסרות הבעה ותלתלי שיערו מעוצבים ברוח הפיסול הארכאי.
ראשו של אריסטוגיטון אינו מקורי ומשוחזר על פי פסל אחר.
הפסל, אשר הוצג באגורה באתונה, נגנב על ידי הפרסים אשר כבשו את העיר בשנת 480 לפנה"ס.
היוונים הזמינו אנדרטה חדשה לכבוד הזוג מאת הפסלים קריטיוס ונסיוטס.
אנדרטה זו הוצבה באגורה בשנת 447. הפסל המקורי הוחזר ליוון על ידי אלכסנדר הגדול.
באנליזה מתמטית של מרחבים מטריים, הקוטר העלסופי של קבוצה קומפקטית הוא מספר המודד את גודל הקבוצה באופן שמדמה פיזור של מטען חשמלי, בדומה לקיבול אלקטרוסטטי.
את המושג פיתח מיכאל פקטה, שעסק רבות בנושא.
את הקוטר הרגיל של קבוצה קומפקטית מגדירים כמרחק הגדול ביותר האפשרי בין זוגות של איברים בקבוצה, דהיינו , כאשר היא פונקציית המרחק בקבוצה.
כהכללה של מושג זה, ניתן להגדיר קוטר מסדר n, המודד את המכפלה הגדולה ביותר של מרחקים בין זוגות נקודות, שאותה אפשר להשיג מפיזור n נקודות בקבוצה.
הקוטר מסדר n מוגדר לפי הנוסחה , כאשר המקסימום נלקח מבין כל הבחירות האפשריות של נקודות (הנקודות שבהן המקסימום מתקבל נקראות נקודות פקטה).
הגורם בחזקה נבחר כך ש- הוא הממוצע ההנדסי של המרחקים.
סדרת הערכים היא סדרה יורדת, כלומר , והגבול נקרא הקוטר העלסופי של .
תחת הגדרה זו, הקוטר העלסופי של קבוצה סופית הוא אפס, הקוטר העלסופי של מעגל שווה לרדיוס שלו, והקוטר העלסופי של קטע שווה לרבע אורכו של הקטע.
תכונות נוספות של הקוטר העלסופי, כאשר קבוצה במרחב אוקלידי:
אם קבוצת הנקודות שמרחקן מ-A לכל היותר s, אז הקוטר העלסופי "רציף" במובן הבא: הגבול של , כאשר s שואף לאפס, הוא
כאשר קבוצה במישור המרוכב ו- העתקה פולינומית ממעלה m, אז
הערך "Transfinite diameter" ב"אנציקלופדיה של המתמטיקה"
קוטלין הוא אי רוסי במפרץ הפיני.
באי נמצאת עיר הנמל הרוסית קרונשטאדט.
האי בעל צורה מאורכת, מצפון־מערב אל דרום־מזרח ונוכחותו מחלקת את מי המפרץ הפיני לשתי תעלות ימיות, התעלה הצפונית והתעלה הדרומית.
האימפריה הרוסית, שהונהגה על ידי פטר הגדול, כבשה את האי מידי שוודיה בשנת 1703. בנמל של קרונשטאדט נמצא בסיס צי רוסי חשוב מאוד.
הימצאותה של סנקט פטרבורג, העיר השנייה בגודלה ובחשיבותה ברוסיה, במרחק של 32 ק"מ בלבד, מוסיפה לחשיבות האסטרטגית של האי.
שפת התכנות Kotlin נקראת על שם האי.
קוטראג היה מנהיג בולגריה של הוולגה לאחר מות אביו, קובראט, בשנת 643 ואח של בטבאיאן, של קובר, של אלצק ושל אספרוך.
קוטראג הנהיג את השבטים הבולגרים שתפסו את הטריטוריות מהן נוצרה בולגריה של הוולגה והמשיך להנהיגה לאחר מות אביו וחלוקת הבולגרים לחמש חטיבות נפרדות המונהגות על ידי חמשת בני קובראט.
ממשיכיו של קוטראג התאסלמו ואיתם תושבי בולגריה של הוולגה.
קוי או "נישיקיגוי" (ביפנית: 錦鯉 – מילולית: "קרפיון רקום רקמת זהב"; "קוי" – 鯉 – ביפנית הוא "קרפיון מצוי") הוא תת-מין מבוית של קרפיון אמור (Cyprinus rubrofuscus) ממשפחת הקרפיוניים, הנפוץ באקווריום ובבריכות נוי וידוע בגוֹני זהוב, לבן ועוד.
בעבר היה תת-מין של קרפיון מצוי.
מוצאו של הקוי מסין, אך רוב הזנים פותחו ביפן.
זהו דג מאוד חזק ועמיד ומסוגל לשרוד בטמפרטורות נמוכות (כמו שיש בחורף בסין שמשם מוצאם).
בתנאים אופטימליים הקוי יכול להגיע אפילו לאורך מטר ולחיות יותר ממאה שנים (יש דיווחים על דגים שעברו את גיל מאתיים, ופרט אחד שמת בגיל 226).
מרבית הגדילה של הקוי מתרחשת בשנתיים הראשונות של חייו, עם זאת הקוי גדל עד יום מותו כסנטימטר עד שניים בשנה.
קיימים עשרות זנים של קוי.
Koi Herpes Virus – KHV היא מחלה שפגעה קשות בקוי.
המחלה פוגעת בזימי הדג ומביאה למותו המהיר (10–12 יום).
בבריכה שנגועה בנגיף ימותו תוך שבועיים כ-90% מהדגים.
הדגים המגודלים בישראל מקבלים חיסון למחלה.
את החיסון פיתחה חברת קו-וקס הישראלית.
פרט לזה הקוי הוא דג חסין מאוד.
בישראל יש כמה מכונים מתקדמים לגידול קוי, ובהם בקיבוצים הזורע, מעגן מיכאל, גן שמואל, כפר רופין ומעברות ובמושב תרום.
מרבית ההכנסות מגידול דגי נוי בישראל
זאת בזכות העובדה שלקוחות בארצות היעד – בעיקר באירופה – מוכנים לשלם אפילו עשרות אלפי ש"ח לדג יוקרה יחיד.
קוטמאקו הוא אזור במחוז קארה בצפון־מזרח טוגו, לאורך גבולה עם בנין.
האזור, הררי למחצה באופיו, תחום מצפון בהרי אטאקורה ומדרום בנהר קרן, ובמזרחו הוא חודר ללא קו גבול גאוגרפי ברור אל תחומי בנין השכנה.
אזור הקוטמאקו מיושב על ידי בני הבטמרימבה שתרבותם סובבת סביב בתי בוץ המכונים טקיינטה (Takienta).
לבתים אלה ערך אדריכלי ותרבותי והם היו לאחד מסמליה של טוגו.
בשנת 2004 הוכרז שטח של כ-500 קמ"ר בקוטמאקו כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2023 הורחב שטח האתר ליותר מ-2,700 קמ"ר בתוך בנין הסמוכה .
מקורם של בני הבטמרימבה אינו ידוע במדויק, ולפי ממצאים ארכאולוגיים ומידע שעבר מדור לדור, הם הגיעו בין המאה ה-16 למאה ה-18 מאזור הנמצא כיום בשטחה של בורקינה פאסו מצפון ומצפון מערב לטוגו.
בתי בוץ נפוצים במערב אפריקה בצורות רבות המושפעות מהתרבות המקומית ומחומרי הבנייה הזמינים, אך בתי הטקיינטה בקוטמאקו נודעים בשל יופיים ובשל המבנה האדריכלי הייחודי שלהם.
בתים אלה עשויים כחדרים בודדים הערוכים בצורת מעגל והם מוקפים בחומת בוץ המחברת ביניהם.
החדרים, בדרך כלל עד שמונה בכל צבר, עגולים או אליפטיים, והחומה עצמה בנויה משכבות שיוצרות מבנה של פסים אופקיים.
בדרך כלל ניצב חדר עגול נוסף במרכז המתחם.
לחלק מהחדרים גג שטוח ולאחרים גג מחודד הבולט מעל לחומה החיצונית של המתחם, ובחדרים רבים יש שתי קומות.
לחדרים הנפרדים תפקידים שונים, כמו מטבח, חדרי שינה, חדרי אחסון או מחסני תבואה, והם מספקים מקלט גם לבעלי החיים של משק הבית.
תמונות שצולמו בסוף המאה ה-19 מראות שבעבר נבנו מצבורי טקיינטה שבהם חדרים רבים מאלה שיש בטקיינטה כיום, ומספרם הגיע לעיתים ל-20.
מבני הטקיינטה מבטאים את הקרבה השבטית בקרב בני הבטמרימבה, והם מפוזרים בכפרים על שטח גדול יחסית.
לפי המסורת המרחק בין המתחמים נקבע לפי מרחק מעופו של חץ.
הבתים הם בני חלוף ומוקמים לפי הצרכים.
כפר שלם עשוי לקום בשל הצורך או בשל מריבה בין שבטים.
לפי המסורת נבנה הכפר החדש לפי דוגמת הכפר הראשון "קוייה" (Kuye) שהוקם בידי האלים.
כדי להבטיח שהכפר החדש מוקם בהרמוניה עם הסביבה, נבנה תחילה מקדש ל"דיבו" (Dibo), הכוחות הטבעיים בסביבה אליהם קשורים הכפריים.
לאחר הקמת הכפר נבנה גם מבנה לצורכי פולחן הכולל מזבח ובית קברות.
השיתוף בין הכפריים מסתיים לאחר הקמת הכפר וכל משפחה מתפקדת כיחידה חקלאית עצמאית.
אין שיתוף פעולה בין המשפחות בעיבוד השדות ובשטחי המרעה, אך משאבי הטבע משותפים לכל.
הבתים ממוקמים למרגלות גבעות כדי לחוס על קרקע חקלאית, וחלק מהשדות אף שוכנים בטרסות על מורדות הגבעות.
התושבים עוסקים בגידול דגנים ובגידול בעלי חיים, בעיקר פרות.
קוטר הידראולי הוא מושג תאורטי המשמש לחישובי זרימה ומפלי לחץ בצינורות ששטח החתך בו מתבצעת הזרימה אינו עגול.
הנוסחאות לחישוב מפלי לחץ פותחו ונוסו בצינורות עגולים והשימוש במושג קוטר הידראולי מאפשר קבלת תוצאות סבירות בשימוש במשוואות ובנוסחאות מוכרות ללא צורך בעריכת ניסוי מיוחד לכל צורה של שטח חתך בה מתקיימת זרימה של זורם.
- שטח החתך של הזורם
- ההיקף הרטוב של חתך הזורם
1. בצינור עגול, הקוטר ההידראולי הוא קוטר הצינור:
- קוטר (פנימי) של הצינור
2. כאשר שטח החתך של הזורם הוא טבעת, הקוטר ההידראולי הוא ההפרש בקטרים:
- קוטר פנימי של הטבעת
- קוטר חיצוני של הטבעת
3. כאשר שטח החתך של הזורם הוא תעלה מלבנית:
4. כאשר שטח חתך התעלה הוא ריבוע, הקוטר ההידראולי הוא כגודל צלע הריבוע:
5. בתעלה מאוד צרה, כאשר האורך גדול מאוד ביחס לרוחב, הקוטר ההדראולי הוא פעמיים רוחב התעלה:
הרדיוס ההידראולי בו נעשה שימוש במשוואת מנינג הוא מושג אחר, בלתי תלוי, והוא איננו מחצית הקוטר ההידראולי המוצג כאן.
קוּיַאווֵֵה (בפולנית: Kujawy; בגרמנית: Kujawien) הוא מחוז היסטורי בפולין, השונה באופיו משאר פולין לאור השפעת הכובשים.
המחוז השתרע בין נהר הוויסלה ממזרח, נהר נוטק ממערב ומצפון ונהר קרובקה מדרום.
המחוז שוכן מערבית למזוביה ומזרחית לפומרניה, ומהווה את חלקו הצפוני של גליל "פולין הגדולה".
מיקומו האסטרטגי בין פולין לגרמניה הפך אותו לכר פורה לכיבושים צבאיים, שאירעו בו בתדירות גבוהה במיוחד.
במאה ה-13 הפך קויאוויה לדוכסות עצמאית, לאחר שנים של החלפת ריבוניות בין שליטים זרים משני עברי הגבול, אך נכבש שוב במאה ה-14.
במהלך המאה ה-17 החלו מתיישבים באזור קולוניסטים מאזור הולנד: הן הולנדים והן פריזים (אנשי פריזלנד).
בחלוקת פולין ב-1772 חלקו הצפוני של המחוז סופח לממלכת פרוסיה, ויתרת השטח סופחה גם היא לפרוסיה לאחר 20 שנה.
ב-1918 הפך קויאווה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, ובמלחמת העולם השנייה נכבש השטח על ידי גרמניה הנאצית, והוחזר לפולנים בסוף המלחמה.
מאז 1999 הפך השטח לחלק ממחוז קויאוויה-פומרניה של פולין.
בירת המחוז ההיסטורי הייתה אינוורצלאב.
קוטנה הורה (בצ'כית: Kutná Hora) היא עיירה השוכנת בחבל הארץ בוהמיה שבצ'כיה.
העיירה משתרעת על פני כ-33 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתה מונה נכון לשנת 2012 כ-20,600 תושבים.
האזור שבו שוכנת כיום קוטנה הורה ידוע בשל מרבצי הכסף הממוקמים בו, וקיימות עדויות לכך שכבר במאה ה-10 פעל באזור זה מכרה כסף שלימים הפך למרכז ההיסטורי של קוטנה הורה.
מתאר הרחובות בחלק העתיק של העיירה נוצר ככל הנראה בהשפעת צורכיהם של הכורים הקדומים, ובלבו של האזור שוכן אזור עתיק עוד יותר שבעבר היה כפר רגיל שהיה מחובר בדרכים אל היישובים הסמוכים מאלין וטאסלאב.
העדויות ששרדו עד ימינו ליישובי הכורים העתיקים הן כנסיות שנבנו בסגנון רומנסקי והיו פעילות עד פירוקן בשלהי המאה ה-18.
המנזר הראשון הוקם בסדלץ בשנת 1142 על ידי מירוסלב מצימבורק, ממקורביו של הנסיך ולדיסלב השני.
צורת ההתיישבות הספורדית הזאת התקיימה במשך כמאתיים שנים, אך במהלך המאה ה-13 החלו שינויים בדפוס ההתיישבות עם הקמתן של הערים המבוצרות טאסלאב וקולין.
האזור כולו נכנס לתנופת תיעוש, ותעשיית כריית הכסף החלה להתפתח במהירות.
בשנת 1260 התגלו בשטחי מנזר סדלץ מרבצי כסף, וזאת כשלושים שנים לאחר תחילת פעילותו של מכרה הכסף בז'יהלאווה.
על פי אגדה מקומית נזיר בשם אנטון נרדם בכרם של המנזר, וכאשר התעורר הבחין בשלוש דרכים עשויות מכסף בסמוך לראשו.
על פי האגדה אנטון הותיר את גלימתו (קוטנה בצ'כית) במקום שבו הבחין בדרכים העשויות מכסף, והודיע על תגליתו במנזר.
כפר הכורים כבר היה ידוע בשם קוטנה אנטיגווה (קוטנה הישנה) בתקופת שלטונו של אוטאקאר השני, מלך בוהמיה.
ב-1290 החלה בהלה מקומית לזהב ולכסף, והעיירה כולה נכנסה לתנופת בנייה בלתי נשלטת.
ב-1300 קבע ונצל השני, מלך בוהמיה, את חוק הכרייה המלכותי.
בחוק זה הוגדרו ההליכים המנהליים והטכניים הדרושים להפעלת מכרה, ועל פיו ניתנה למלך זכות שימוש בלתי מוגבלת בחומרים שנכרו מהמכרות ואת הסמכות לשלוט על פעילותם של המכרות ולגבות מהם מס כרייה.
חוק הכרייה המלכותי נחקק במקביל לרפורמה הכלכלית של ונצל השני, במסגרתה הורה המלך על ביטול כל המטבעות האזוריים ועל קביעת הילך חוקי אחיד בכל הממלכה.
המטבעות האזוריות בבוהמיה נסגרו, והיחידה שנותרה פעילה הייתה זו ששכנה בחצר האיטלקית שבקוטנה הורה.
העיירה הפכה למרכז הכלכלי הראשי של מלכי בוהמיה, ומבחינת חשיבותה הייתה שנייה רק לפראג, בירת בוהמיה.
בתחילת המאה ה-14 הוקמו חומות מסביב לכפר על מנת להתמודד עם פלישותיו של אלברט השני, מלך הונגריה, שב-1304 וב-1307 ניסה לכבוש את מכרות הכסף שבאזור.
תוך כדי התפתחות העיירה הוקמו בה כנסיות רבות וכן אחוזות עבור האצולה הגרמנית, ותושבי קוטנה הורה זכו בעושר רב בשל הצלחת תעשיית הכרייה המקומית.
תעשיית הכרייה הצטמצמה בתחילת המאה ה-15, אך קוטנה הורה שמרה על חשיבותה הודות למעמדה הפוליטי הבכיר.
בעת הקרע המערבי הקהילה ("אומה") הבוהמית באוניברסיטת קארל בפראג תמכה במלך ונצל הרביעי ובמועצת פיזה.
יחד עם זאת, יאן הוס והבוהמים ניצלו את יריבותו של ונצל עם האפיפיור גרגוריוס.
החצר האיטלקית הייתה המקום שבו ניתן הצו המלכותי שהורה לתושבי הממלכה לא לציית עוד לאפיפיור גרגוריוס השנים עשר.
בתקופה זו נבזזה העיירה על ידי זיגמונד, מלך הונגריה ואחיו של המלך ונצל הרביעי.
קוטנה הורה נטלה חלק פעיל במלחמות ההוסיטיות שהתחוללו בתחילת המאה ה-15, והייתה זירת מאבק בין הקתולים לבין ההוסיטים שגרם להרוגים רבים.
כאלפיים הוסיטים נכלאו במכרות העיירה, ופעמיים היא נחרבה בשרפה: ב-1422 על ידי הקיסר זיגמונד מנימוקי אדמה חרוכה, ושנתיים לאחר מכן על ידי צבאו ההוסיטי של יאן ז'יז'קה.
פעילות המכרות נפסקה ברובה, ומרבית האוכלוסייה האמידה הגרמנית ברחה מהמקום והוחלפה בהדרגה על ידי צ'כים.
הפעילות הפוליטית בקוטנה הורה התחדשה, ובשוליה התגלו מרבצי כסף חדשים.
תעשיית הכרייה החלה להשתקם בהדרגה.
ב-1448 נערכו בחצר האיטלקית שבקוטנה ההורה הבחירות שבעקבותיהן מונה גאורגה מפודבראדי לשליט האזורי.
לימים נבחר גאורגה למלך של בוהמיה כולה.
ב-1471 נערכה בקוטנה ההורה מערכת הבחירות שבסיומה מונה למלך בוהמיה ולדיסלב השני, בנו הבכור של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
בין 1471 ל-1526 שלטה בבוהמיה שושלת יגלון, ובתקופה זו החלה פריחתה המחודשת של התרבות הצ'כית לאחר דיכויה במלחמות ההוסיטיות.
ברחבי קוטנה הורה הוקמו מבנים גותיים מפוארים, ובניית כנסיית סנט ברברה התחדשה לאחר שנים רבות של חוסר פעילות.
תקופת הרנסאנס החלה להשפיע באיטיות על קוטנה הורה, אך כל הדברים הללו היו תלויים ברווחה כלכלית.
במשך מאות השנים נוצלו החלקים העליונים של מכרות הכסף, ונוצר צורך לשכלל את טכנולוגיית הכרייה על מנת לחדור לאזורים עמוקים יותר.
תעשיית הכרייה המקומית נכנסה לתהליך האטה נרחב באמצע המאה ה-16, וקוטנה הורה החלה לאבד בהדרגה את מעמדה כעיירה חשובה.
תעשיית הכסף הגרמנית החלה לצמוח בשלהי המאה ה-16, במקביל לייבוא כסף מאמריקה הדרומית.
המשבר הכלכלי הגיע לשיאו עם פריצתה של מלחמת שלושים השנים במחצית הראשונה של המאה ה-17. ב-1626, תוך כדי המלחמה, הגיעו ראשוני אנשי המסדר הישועי לקוטנה הורה.
הישועים המירו את דתם של תושבי העיירה לקתולית, והקימו מבנים רבים בסגנון הבארוק.
מאז תקופה זו נערכו מספר ניסיונות לשיקום תעשיית המכרות של קוטנה הורה, אך כולם נכשלו.
קוטנה הורה הפכה לחלק מהאימפריה האוסטרית ב-1806, ולחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1866. בתקופה זו היא נודעה בשמה הגרמני קוטנברג.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ונפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית הפכה קוטנה הורה לחלק מצ'כוסלובקיה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, וקוטנה הורה נכללה בשטחי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הנאצים הפעילו במקום מכרות עופרת ואבץ במהלך המלחמה, ואחרון המכרות מסוג זה חדל מפעילותו ב-1991. כעבור שנתיים עברה העיירה לשלטונה של צ'כיה במסגרת תהליך פירוק צ'כוסלובקיה.
כעבור שנתיים הוכרז המרכז ההיסטורי של קוטנה הורה, ביחד עם כנסיית סנט ברברה וקתדרלת גבירתנו מסדלץ, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בפברואר 2021צולם שם הסרט "ציפור לבנה: סיפור פלא", אשר עלה לאקרנים שנה לאחר מכן.
כנסיית סנט ברברה: בניית הכנסייה החלה ב-1388 כהוקרה על העושר שפקד את קוטנה הורה, אך הופסקה מספר פעמים והושלמה רק ב-1905. הכנסייה הוקדשה לברברה הקדושה, פטרוניתם של הכורים.
העבודה הופסקה בגלל מלחמות ההוסיטים ונמשכה רק ב-1482 תחת האדריכלים מאטיאס רייסק ובנדיקט רייט, שני אדריכלים מפראג.
ההפסקה השנייה התרחשה בשנים 1588–1884. בעבר היו בכנסייה 8 קפלות רדיאליות במבנה טרפזי.
מלבד התמיכות יש בכנסייה גם ויטראז'ים, מזבח, דוכן מטיף, ספספלי מקהלה, ופרסקאות מימי הביניים המתארים את החיים בקוטנה הורה.
כנסיית הארכידיאקון סנט ג'יימס: כנסייה זו הוקמה בין 1330 ל-1420 לאחר שתושבי קוטנה הורה רצו בכנסייה גדולה משל עצמם ולא בקפלות העץ שהיו בה עד אז, וזאת בהמשך למגמה של הקמת כנסיות אזוריות ומפוארות בערים אחרות באזור.
המשפחות העשירות של קוטנה הורה סיפקו את רוב התקציב, והוחלט על הקמת כנסייה גדולה מאבן שהושפעה מהמנזר הציסטרציאני בסדלץ.
בתוכנית המקורית של הכנסייה נקבע כי ייבנו בה שני מגדלים, אך לאחר בניית המגדל הראשון שגובהו 86 מטרים לא הושלמה בניית המגדל השני.
הכנסייה נבנתה על גבעה מרובת מערות, ובשל כך היא אינה יציבה דיה.
בכנסייה קיימים רהיטים וקישוטים בסגנון הגותי המאוחר, הרנסאנס והבארוק, וכן ציורים עתיקים שהישן ביותר מביניהם הוא ציור הסעודה האחרונה מ-1515.
כנסיית גבירתנו נא נאמטי: כנסייה זו הוקמה בשלהי המאה ה-14 באתר שבו שכן שוק לעפרות כסף, ונחרבה בשרפה שהתחוללה בה ב-1470. לאחר השרפה נבנו מחדש מגדל הכנסייה והתקרה המקומרנת.
דוכן המטיף המקושט שבכנסייה מתואר למחצית הראשונה של המאה ה-16. באגף הכמורה של הכנסייה נמצא דגם של המשכן מהמאה ה-15, שנוצר על ידי מאטיאס רייסק.
כנסיית יאן מנפומוק: כנסייה בארוקית זו נבנתה בין 1734 ל-1754, ומבחינת המבנה שלה היא יוצאת דופן בהשוואה למבנים הסמוכים אליה.
הכנסייה ידועה בשל סגנונה האחיד הן מבחינת מבנה והן מבחינת הקישוטים שבה, וכן בשל ציור הקיר הנמצא בה שמתאר את סיפור חייו של הקדוש יאן מנפומוק.
הכנסייה היא כנסיית הבארוק היחידה שקיימת כיום בקוטנה הורה.
הכנסייה שימשה את הקהילה הרומית-קתולית, אך ב-1951 נאלצו רשויות הכנסייה לתת את זכויות השימוש בה לעיירה ללא תשלום.
במשך השנים הבאות נפגעה הכנסייה כתוצאה משימוש לא הולם כגון אתר אחסון לפסולת בניין, ובשל גנבות והשחתות של התכולה שלה שלא ניתן היה להעביר למקומות אחרים.
ב-1980 החל תהליך שיפוץ הכנסייה, ובין 1997 ל-2000 הושקעו בשיפוץ פנים הכנסייה כ-13 מיליון קורונות צ'כיות.
הכנסייה קודשה מחדש ב-2 ביוני 2000, והיא משמשת בעיקר לאירועי תרבות ולעיתים לאירועי דת.
כנסיית כל הקדושים עם הגלוסקמה (קתדרלת גבירתנו מסדלץ): כנסייה זו שוכנת במרכזו של בית קברות הממוקם ברובע סדלץ.
בית הקברות לא הכיל מספיק מקום עבור קורבנות המגפות והמלחמות שפקדו את האזור, וכתוצאה מכך נטמנו שרידי עצמות בקפלה התחתונה.
אגדה מקומית טוענת כי אחד מאבות המנזר במאה ה-13, יינדז'יך, הביא אדמה מקודשת מכנסיית הקבר שבירושלים, ופיזר אותה ברחבי בית הקברות כך שהוא הפך לכאורה לחלק מארץ הקודש.
בזמן המלחמות ההוסיטיות נחרב המנזר בשרפה, ורבים מהרוגי המלחמה באזור נטמנו בבית הקברות.
לאחר המלחמות צומצם שטחו של בית הקברות, ובמאה ה-14 נבנתה קפלה במרכזו של בית הקברות הקטן שנותר בסמוך לכנסייה.
הקפלה נבנתה כמבנה בעל ספינה עם שני מעברים מעל מרתף, ובמאה ה-18 היא נבנתה מחדש בסגנון בארוק.
פנים הקפלה מקושט כמעט כולו בערימות של עצמות אדם שעברו תהליך חיטוי.
עצמות אלה עוצבו ליצירת נברשת, צלב, ושלט האצולה של משפחת שוורצנברג המקומית שמימנה את הכנת הקישוטים.
ככל הנראה נעשה שימוש בתהליך זה בעצמותיהם של כ-40,000 אנשים.
קתדרלת עלייתה לשמים של גבירתנו: כנסייה זו נבנתה בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14, והיא המבנה הגדול ביותר בצ'כיה ששרד בשלמותו מתקופה זו.
סגנון הבנייה של הכנסייה הוא אדריכלות גותית צ'כית מהמאה ה-13, והיא נבנתה במקום כנסייה רומנסקית ששכנה באותו אתר.
המימון לבניית הקתדרלה הגיע מהקהילה העשירה של מנזר סדלץ.
לקתדרלה יש ספינה אחת וארבעה מעברים, ושבע קפלות המקיפות את אגף הכמורה.
בתחילת המאה ה-18 הוסף לכנסייה אגף בסגנון הבארוק, ופנים הקתדרלה מקושט בעיקר בסגנון הבארוק.
המנזר האורסוליני: מנזר זה נבנה בין 1738 ל-1743 בתכנונו של האדריכל קיליאן איגנץ דינצהופר, שהיה אדריכל ובנאי בארוקי.
המנזר הוקם על חלקת קרקע מרובעת, ועל פי התוכנית המקורית הייתה אמורה להיבנות כנסייה על הציר האלכסוני של החלקה, ובצמוד לה מגדל בהיקף של 19 מטרים.
על פי התוכנית דינצהופר היה אמור לבנות כיפה גדולת ממדים על גג הכנסייה.
עם זאת, בעקבות קשיי מימון שפקדו את בנאי המנזר הם הצליחו להשלים רק שניים מהאגפים של המנזר, ובמקום הכנסייה המקורית נבנתה קפלה בקצה האגף הדרום-מערבי בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הנזירות האורסוליניות גורשו מהמנזר ב-950, וב-1989 הוא הוחזר לחזקתן.
כיום משמש חלק מהמנזר את הנזירות, וחלק משמש כארכיון.
המכללה הישועית: מכללה זו נבנתה בחצר כנסיית סנט ברברה בין 1667 ל-1700, בעיצובו של האדריכל האיטלקי דומניקו אורצ'י.
קומת הקרקע שלה מעוצבת בצורת האות האנגלית F כהוקרה לקיסר פרדיננד השני.
בחזית המכללה נמצא משטח מוגבה המוחזק על ידי פסלי קדושים, בדומה לגשר קארל בפראג.
הישועים עצמם הגיעו לקוטנה הורה ב-1626 על מנת להמיר את דתם של התושבים המקומיים לנצרות קתולית, והם שמו דגש מיוחד על חינוך של ילדים צעירים.
קפלת גוף המשיח: הקפלה נבנתה ככל הנראה כחלק מתוכניתם של סוחרי וכורי קוטנה הורה להפסיק את התלות במנזר סדלץ, שהיה אחראי על כל הנושאים הרוחניים באזור קוטנה הורה.
בניית הקפלה החלה באמצע העשור השמיני של המאה ה-14, והיא בוצעה על חלקת אדמה שנרכשה שנוהלה על ידי קפלת ונצל הקדוש מהכפר הסמוך פנוביץ.
הקירות ההיקפיים של הקפלה חוברו לקיר תומך צמוד, כהכנה לבניית הקתדרלה הסמוכה שהקמתה החלה מיד לאחר סיום בניית הקפלה.
בית הכנסת: המבנה משמש כיום את הכנסייה ההוסיטית הצ'כוסלובקית .
מאז יוני 2015 מוצבת בבניין תערוכת קבע לתולדות הקהילה היהודית מימי הביניים ועד להשמדת הקהילה במלחמת העולם השנייה.
החצר האיטלקית (צ'כית: Vlašský Dvůr), שנודעה בעבר כמטבעה המרכזית, קרויה על שם המומחים מאיטליה שהיו פעילים בתעשיית הכרייה המקומית.
החלק העיקרי של המטבעה היה מאוכלס בסדנאות עבודה של יצרני מטבעות שהקיפו חצר מרכזית אחד, ומאולם שכונה "Preghaus" ובו יוצרו הגרושנים של פראג.
בתקופה זו אף שימש המבנה כמחסן לעפרות הכסף מהמכרות וכחלק ממערכת הביצורים של העיירה, ממנה הוא הופרד באמצעות מערכת של חפירים.
בשלהי המאה ה-14 נערך במקום שיפוץ כללי, ולאחר מכן הוא שימש לפרקים כבית מגורים מלכותי.
במשך מאות שנים מאז בנייתו שימש המבנה כמרכז הכוח הכלכלי של המדינה.
ב-1770 פקדה את המקום שרפה שהחריבה אותו כמעט לחלוטין, ופעילותם של המטבעה המלכותית והמטביע הראשי נפסקה.
עם זאת, בית העירייה הועבר אל החצר האיטלקית.
כמו כן, במשך השנים הייתה החצר האיטלקית מוקד לפעילות פוליטית חשובה כגון צו הסירוב לסמכותו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר.
כיום משמש המקום כמוזיאון העוסק בהטבעת מטבעות.
בית הארכידיאקון: בניין זה נבנה בין 1594 ל-1595. בתחילה שימש כמכינה לקראת לימודים אקדמיים באוניברסיטה, וכיום הוא משמש את הארכידיאקון של הכנסייה הקתולית המקומית.
על דלת השיש של הבית חקוק ציטוט מדבריו של קיקרו, המדגיש את חשיבות הלימודים והידע.
הריצוף בין הכנסייה לבין בית הארכידיאקון לא השתנה מאז שנוצר ב-1680.
מזרקת האבן: המזרקה נבנתה בין 1493 ל-1495 על ידי מטיאס רייסק או אחד מעוזריו, על גבי מכל מים בכיכר הראשית של קוטנה הורה.
מכלי המים שהוצבו בעיירה היו כלי קיבול עבור מים שהוזרמו לעיירה דרך מערכת צינורות עץ, וזאת בשל בעיות באספקת מי שתייה שנבעו מתעשיית הכרייה הפעילה של העיירה.
המזרקה מקושטת בעיטורים ובצריחים רבים, והיא מעוצבת בסגנון הגותי המאוחר.
המוזיאון הצ'כי לכסף - הראדק: מבנה גותי זה הוקם בתחילת המאה ה-13, ובעבר היה ארמון עם חצר מרכזית ומגדל.
בית האבן: בית זה הוקם במאה ה-15 באזור שבו שכן שוק בשר, והחל מהמלחמות ההוסיטיות הוא היה בבעלותם של קצבים עשירים.
ב-1489 שופץ הבניין עבור עסקן המכרות פרוקופ קרופה.
האדריכל בריציוס גוסקה, שביצע את השיפוצים, התמקד בתבליטי אבן ובקישוטים בחזית הבניין.
הקישוטים והגמלונים בחזית הבניין מדגימים את עושרו הרב של קרופה.
על אחד מהגמלונים שבחזית הבניין ניתן להבחין בשלט האצולה של גילדת הקדרים, הכולל תבליט של אדם וחוה מתחת לעץ הדעת.
בקומת הקרקע של הבניין יש אולם מרכזי עם תקרה בצורת קמרון, ומקומת הקרקע ניתן להגיע אל החדרים הפרטיים שבשתי הקומות העליונות.
במאה ה-19 עבר הבית לבעלותה של העיירה, ולאחר השיפוץ שבוצע בו בין 1901 ל-1902 הוא החל לשמש כמוזיאון.
בית טיל: בבניין זה יש תצוגה קבועה העוסקת בחייו של יוזף קאיטאן טיל, מחבר המנון צ'כיה "היכן ביתי?".
שמו המקורי של הבית היה "בית המסרק המוזהב".
הבניין נבנה בסגנון גותי, ועבר שיפוץ נרחב לאחר נזקים כבדים שספג בשרפה הגדולה שהחריבה חלקים נרחבים מקוטנה הורה ב-1823. בחזית הבניין ניתן להבחין בתבליט ראשו של יוזף טיל, ומתחתיו בכתובת המציינת כי הוא נולד בבית זה ב-4 בפברואר 1808.
קוטלי המכשפות הוא סרט המשך למעשייה של האחים גרים "עמי ותמי" (שנודע כ"הנזל וגרטל").
הסרט עוקב אחר עלילותיהם של הנזל וגרטל, שנים רבות לאחר הסיפור המקורי, אשר הפכו בינתיים לקוטלי מכשפות.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-25 בינואר 2013. הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-21 בפברואר 2013.
אחרי שננטשו על ידי אביהם ביער העמוק, הנזל וגרטל נכנסים לבית הממתקים ומעירים את המכשפה המתגוררת בו.
המכשפה מכשפת את הנזל לאכול ממתקים ואת גרטל להכין את התנור, אבל האחים מערימים עליה דוחפים אותה לתוך האש.
במהלך שנים שלאחר האירוע, הנזל וגרטל הפכו לציידי ראשים אכזריים שמקדישים את כוחותיהם להשמדת מכשפות.
העבודה שלהם היא קלה יחסית, כי מסיבה לא ידועה, הם חסינים לכישופים וקללות.
הנזל, לעומת זאת, הוא סוכרתי כתוצאה מהסבל שעבר בבית הממתקים וצריך להזריק לעצמו תרופה בכל כמה שעות.
יום אחד, בעיר אוגסבורג, הנזל וגרטל מונעים מהשריף ברינגר להעלות על המוקד את מינה, אישה צעירה שהואשמה בכישוף.
ראש העירייה אנגלמן שכר את האחים כדי למצוא ולהציל כמה ילדים שנחטפו על ידי מכשפות.
ברינגר שוכר אדם שיעקוב אחרי האחים במשימתם, בתקווה להחזיר לעצמו את הכבוד של ראש העיר.
למרות זאת, כולם מלבד אחד שמשויך למפלגה נהרגים באותו לילה על ידי מכשפה בשם מיוריאל, ששולחת את השרידים בחזרה לפונדק העיירה להתפוצץ כאזהרה למקומיים.
הנזל וגרטל, בסיועו של סגנו של ראש העיר ג'קסון, לוכדים מכשפה וחוקרים אותה.
הם מגלים שהמכשפות מתכוננות לטקס של ירח דם, שמחייב להקריב שישה בנים ושש בנות, שכל אחד נולד בחודש נפרד.
לפתע, מיוריאל, מכשפה אחרת וטרול בשם אדוארד, תוקפים את העיר וחוטפים את הנערה שהם מתמקדים בה.
גרטל מאבדת את ההכרה, אבל מובאת למקום בטוח על ידי נער מקומי בשם בן, המעריץ שלהם וצייד מכשפות שאפתן.
הנזל תופס מכשפה שנמלטה על ידי המטאטא שלה, אבל אובד ביער.
למחרת בבוקר, הנזל נמצא על ידי מינה, שלוקחת אותו למעיין על מנת לרפא את פצעיו.
בינתיים, גרטל נכנסת ליער לחפש אותו, אבל היא מותקפת על ידי ברינגר ואנשיו.
היא ניצלת כאשר אדוארד מגיע, הורג את האנשים וחובש את פצעיה.
כאשר גרטל שואלת אותו למה הוא הציל אותה, אדוארד עונה לה שטרולים משרתים מכשפות ולאחר מכן מתים.
הנזל וגרטל מתאחדים בבקתה נטושה, הם מגלים שהבית שבו הם נפגשו, הוא לא רק הבית שבו התגוררו בילדותם, אלא גם המאורה של מיוריאל.
מיוריאל מופיעה לפניהם, ומגלה להם את האמת על העבר שלהם.
היא מספרת שאמם של הנזל וגרטל הייתה מכשפה לבנה גדולה בשם אדריאנה, שנישאה לאיכר.
בליל ירח הדם, ושיש צורך בלב של מכשפה לבנה על מנת לייצר שיקוי שגורם למכשפות להיות חסינות לאש.
כשאדריאנה הייתה חזקה מדי, מיוריאל התמקדה בגרטל, שמתגלה כמכשפה לבנה בעצמה.
מיוריאל הפיצה את השמועה ברחבי הכפר על אדריאנה.
אביהם נטש את האחים ביער לפני שנתלה כדי לשמור עליהם מתושבי הכפר הזועמים, ואמא שלהם הועלתה על המוקד.
בעקבות הגילוי הזה, מיוריאל מקרבת את האחים לפני שהיא דוקרת את הנזל וחוטפת את גרטל לטקס.
הנזל מתעורר למראה של מינה, שחושפת את עצם היותה מכשפה לבנה.
אחרי שמינה משתמשת בכישוף לברך את הארסנל של האחים, הנזל, מינה ובן מחליטים לשבש את ליל הירח דם שיתרחש בשבת.
בעוד שמינה הורגת עשרות מכשפות עם אקדח גאטלינג, הנזל נלחם נגד כוחותיה של מיוריאל ומשחרר את הילדים, ואילו ההזמנות וההודעות של אדוארד מתריסות את מיוריאל לפני שהיא מורידה את גרטל מהצוק, מה שגורם לה בסוף להרוג אותו.
מיוריאל מנסה לברוח, אבל בן מיירט לה את המטאטא.
בדרכה לפגוש את הנזל, גרטל מוצאת את אדוארד ומשתמשת באקדח ההלם להחזיר אותו בחזרה לחיים.
הנזל, גרטל ומינה עוקבים אחרי עקבותיה של מיוריאל לבית הממתקים הישן.
במהלך העימות, מיוריאל, שפצועה אנושות, דוקרת את מינה.
האחים נלחמים במאבק מתיש נגד מיוריאל בתוך בית הממתקים, עד שהם מצליחים לערוף את ראשה בעזרת את חפירה.
בסוף, הנזל וגרטל אוספים את השכר שלהם להצלת הילדים לפני היציאה לציד הבא שלהם, עם בן ואדוארד שמצטרפים אליהם.
ג'רמי רנר – בתפקיד הנזל
ג'מה ארטרטון – בתפקיד גרטל