tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שבתה אובחנה בסכיזופרניה, חיפשה רודני מענה עבור בתה, עבור מי שחלו במחלות נפש ועבור בני משפחותיהם.
היא למדה את הנושא וגייסה הורים במצבה.
יחד הקימו ב-1978 את עמותת אנוש, לתמיכה בפגועי נפש ומשפחותיהם.
הפעילות קיבלה חסות ממשרד הבריאות, וכיום פעילים בארץ עשרות סניפים, בתים מוגנים, מועדוניות, מרכזי תעסוקה ומסגרות אחרות.
רודני ניהלה את העמותה עד 2017.
על הקמת הארגון ופעילותה בארץ ובעולם זכתה במשך השנים בפרסים ותארים בהיותה אישה מחוללת שינוי, ביניהם אות הנשיא למתנדב ו"הישראלית היפה" המסמל יופי חיצוני ופנימי.
רודני, כמייסדת וכחברה בפדרציה העולמית לבריאות הנפש, ייצגה את ישראל בקונגרסים בינלאומיים לבריאות הנפש.
ב-1983 ארגנה קונגרס מקצועי בהר הצופים, ירושלים, וזכתה לתמיכה ולהכרה מאנשי האקדמיה בארץ ובחו"ל.
בל"ג בעומר, 15 במאי 1949, התחתנו חניתה ובוב בכפר הנשיא.
זו הייתה החתונה הראשונה שנערכה בקיבוץ מאחר שחתונות קודמות התקיימו במטולה.
ב, רודני מתגוררת בכפר סבא.
פרסים ואותות הוקרה בהם זכתה
פרס רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית
חברת כבוד של מועדון רוטרי בשנים 2002–2007
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2013)
תעודת יקירת הארגון והקהילה של ארגון יוצאי מרכז אירופה (2017)
חניתה רודני, החיים הם מתנה, ספר אוטוביוגרפי בהוצאה עצמית.
חניתה הלוי (נולדה ב-2 באפריל 1938) היא תסריטאית, עיתונאית, סופרת ומשוררת ישראלית.
כתבת ועורכת בעיתונים "צומת השרון", "מעריב", "עולם האישה", "עולם האופנה", "אינדקס השרון", "שרון שלי".
אחראית על מרפאות באגף השיקום של משרד הביטחון.
חברה בהנהלת האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וחברה באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה.
ערכה והוציאה לאור ספרי עיון, שנתונים ואנתולוגיות.
משיריה הולחנו על ידי רוברט ניסנסון.
שירה "כאשר אהיה גדולה" הופק כסרט באורך 7 דקות.
נולדה בשכונת ברנר לפין בתל אביב, למשפחה שעלתה ארצה ב-1920 מוולין, אוקראינה.
היא נקראה על שם הקיבוץ חניתה שהוקם בגליל בשבוע בו נולדה.
לימים נישאה ליעקב הלוי, צבר מנווה צדק, ממקימי קיבוץ חוקוק שהיה ממנהלי חברת 'קרסו', ובעלים של חברה לחלקי חילוף למכוניות.
לאחר נישואיהם התגוררו ברמת גן, בגבעתיים, ברמת השרון ולאחר 32 שנה חזרה חניתה להתגורר בגבעתיים.
היא בוגרת בית הספר לעיתונות, קורס תקשורת המונים של האוניברסיטה הפתוחה, וכן בוגרת קורסים לתסריטאות, ספרות עולמית ויהודית.
הייתה מורה לפקידות בבית הספר תיכון "פיטמן".
ועובדת שיקום בבית ספר לחינוך מיוחד "אחיקם".
כתסריטאית הוענקו לחניתה הלוי ולבנה הקולנוען מענקי קרן הקולנוע הישראלי ופרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל מנצ'סטר.
עץ תפוחים וזאב (תל אביב: עקד, תשנ"ד 1996)
לו הייתי יושבת במרפסת בקיץ בירושלים (תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1999)
נקודת ה-'G של קרן בירד: רומן אינטרנטי (תל אביב: 'תמונה' תקשורת, תש"ס 2000)
דרקוניאריה ואנשי החלל (תל אביב: 'תמונה' תקשורת, תשס"ה 2005)
(תל אביב: תמונה תקשורת, תשס"ט 2009)
בת אדם, אשה: 66 יוצרות / עריכה, הפקה והבאה לדפוס: ה.
חניתה הלוי (ישראל: הוצאת אנ"י, 2009)
טאהרה: תסריט הסרט / יואב הלוי, ה.
חניתה הלוי (תל אביב: תמונה תקשורת, 2002) לפי הספר סירוס: רומן / דורית זילברמן
חנית היא מערכת מרגמה 120 מ"מ, המבוססת על מרגמת קרדום של סולתם מערכות.
ה"חנית" הושקה על ידי אלביט במאי 2014, ובשנת 2017 השיקה החברה את חנית סימן 2, גרסה משופרת של הדגם הראשון.
המערכת נמצאת בצה"ל בשימוש יחידות חי"ר מובחרות, כגון מגלן ועוד.
חנית קרקעית (מכונה גם: סלינג, באנגלית: Sling).
במערכת זו המרגמה מקופלת מעל הרכב, ובעת הצורך היא נשלפת ומוצמדת לקרקע ובכך מעבירה את הרתע לקרקע במקום לרכב.
המרגמה מוכנה לתפעול תוך 30 עד 60 שניות.
מערכת זו נכנסה לשימוש בצה"ל בשנת 2021.
בגרסה זו המרגמה מצוידת בקנה ארוך של 2 מטרים ומסוגלת לשגר פצצות לטווח של עד 10 קילומטרים.
בשל אורך הקנה ועל מנת לצמצם את חשיפת הצוות לאויב, מצוידת המרגמה במערכת טעינה חצי אוטומטית שבה הלוחם מכניס את הפצצה למכל בקצה ידית הטעינה והידית מניפה את הפצצה אל תוך הלוע.
: בשימוש צה"ל נמצאת החנית משנת 2018 והחנית קרקעית משנת 2021.
: החנית נמצאת בשימוש צבא ארצות הברית, בינואר 2023 פורסם כי כוח מיוחד בחן את השימוש בחנית קרקעית.
: במאי 2023 רכשה את המרגמה על גבי רכבי JLTV.
: חשפה כי ברשותה המרגמה לצד ארטילריה וכטב"מים ישראליים במהלך מצעד צבאי ב-2021.
: רכשה את המערכת בשנת 2017, מורכבת על גבי משאית.
: רכשה את המערכת בשנת 2018, מורכבת על גבי נגמ"ש קל, בשירות משמר הגבולות.
תועדה בשימוש מבצעי במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בשנת 2022.
: מפעילה את הגרסה לטווח ארוך (מכונה בדנמרק, Cardom 10).
המרגמה מותקנת על גבי Piranha 5.
חנן אייזנשטדט (נולד בשם הנס אייזנשטדט; 6 באפריל 1905, קאמן, גרמניה – 9 במרץ 1985, רחובות, ישראל) היה נגן חלילית, פסנתרן ומנצח ישראלי.
נחשב לרוח החיה באירועי המוזיקה בכפר הנוער בן שמן במשך 40 שנה.
היה מורם של רבים, ביניהם מורים חשובים לחליליות כמו שושנה חצור (1925–2010), דמות מרכזית בהוראת החלילית בשנות ה-60 עד ה 90 בהוד השרון או אורי שוהם (חלילן) (1931–2021) שהיה החלילן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית מראשית שנות ה־60 עד לפרישתו ב-1997 לאחר 40 שנה.
הוריו היו מקס אייזנשטדט וזלמה אייזנשטדט (סימון).
משפחה אמידה ובעלי חנות כלבו.
בעת שהיה נער צעיר, הוא נפצע בידו הימנית.
לאחר שהתפתח נמק ביד הפצועה, היא נכרתה מעל המרפק.
ככל הנראה את הניתוח ביצעו רופאים יהודים שהיו שבויי מלחמה רוסיים בגרמניה.
בתקופת לימודי המוזיקה בפרנקפורט הכיר את בת זוגו, אגנס אייזנשטדט (אופנהיים).
בתם של לוי וגרטרוד אופנהיים.
נולדה ב-29 באוגוסט 1906 בקאסל, גרמניה.
נפטרה ב-7 באוגוסט 1993 בתל אביב.
למרות היותו גידם, ולמורת רוחם של הוריו, בחר חנן ללמוד מוזיקה ולהתמחות בניצוח.
לשם כך עבר במחצית השנייה של שנות ה-20 לפרנקפורט והתקבל ללמודים בקונסרבטוריון של ד"ר הוך תחום התמחותו היה ניצוח תזמורות ומקהלות וזאת בהדרכתו של .
אגנס, אשתו לעתיד, הגיעה לפני היכרותם לפרנקפורט מקאסל מיד עם סיום לימודיה בתיכון ונשלחה לביתו של הפילוסוף פרנץ רוזנצווייג, בן דודה מצד אמה, במטרה לטפל בבנו הקטן רפאל,
וזאת בזמן שאשתו סעדה את רוזנצווייג החולה, שהיה מרותק למיטתו, וקיבלה ביחד איתו את מבקריו הרבים.
בתקופה זו הכירה גם את חנן אייזנשטדט (1926 לערך).
כנראה שבזכות "חיי החברה" שהתנהלו בבית פרנץ רוזנצווייג בפרנקפורט, הכיר בשנת 1932 ד"ר אליהו אוייגן מאיר, מראשי הקהילה היהודית בעיר בין חנן אייזנשטדט
לבין תלמה ילין (צ'לנית), בעת שזו ביקרה בפרנקפורט כדי למצוא מורים עבור הקונסבטוריון שייסדה בירושלים בארץ ישראל המנדטורית דאז.
תלמה ילין הזמינה את חנן ללמד בירושלים.
בפרק הזמן האמור חנן עוד חלם על קריירה של מנצח בגרמניה ולכן דחה את ההצעה.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד באופן עצמאי.
הוא הקים תזמורת קאמרית ומקהלה קטנה.
הוא עבד עם סטודנטים מהאוניברסיטה על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש.
לאחר מכן הוזמן עם תזמורתו על ידי "התיאטרון החדש" להשתתף כמנצח בהצגה "פר גינט" (מאת איבסן עם מוזיקה מאת אדוורד גריג).
הוא הוזמן על ידי המנצח הרמן פון שמיידל (שאתו שמר על קשרי ידידות חמים לאחר סיום הלימודים), להיות עוזרו בהפקה גדולה שהועלתה בפרנקפורט של "משיח (אורטוריה)" מאת גאורג פרידריך הנדל.
הוא ניצח על מקהלות פועלים מהסביבה, ניגן בבתי קפה, ולימד ילדים של מכרים חלילית ופסנתר.
בתקופה זו עלה הנאציזם לשלטון בגרמניה, ובעת החזרות על "פר גינט", יום לפני הופעת הבכורה, הוא הוזמן על ידי הנהלת התיאטרון על מנת לברר כמה יהודים מנגנים בתזמורת.
לכן ההנהלה דרשה ממנו להתפטר.
הוא עדכן את חברי התזמורת בפרטי השיחה.
הנגנים הודיעו שאם חנן יפוטר הם יעזבו.
בסופו של דבר ההצגה הועלתה כמתוכנן.
אולם בעקבות אירוע זה, הוא שלח מברק לתלמה ילין כדי לברר האם ההזמנה לעבוד בירושלים עדיין רלוונטית.
תלמה ילין דאגה לכך ותוך זמן קצר הגיעה הזמנת עבודה וסרטיפיקטים להגירה.
חנן ואגנס נישאו זמן קצר לפני העלייה לארץ, כדי לממש את הסרטיפיקט כנשואים.
ב 15 ביוני 1933 עלה עם אגנס לארץ ישראל.
במסע לישראל הם הביאו איתם מזוודה מלאה בחליליות וצ'לו עבור תלמה ילין.
בהגיעם לירושלים התברר כי המשרה שאליה הוזמן חנן כבר הייתה מאוישת.
בזכות קשרים חברתיים הם הופנו לכפר הנוער בן שמן.
חנן הגיע לכפר הנוער בן שמן והפך לאחראי על תחום המוזיקה במקום.
ניצח על תזמורות, הרכבים קאמריים ומקהלות וערך והוביל אירועי שירה בציבור.
לימד חלילית, מנדולינה, אקורדיון ופסנתר.
ארגן והוביל שחריות מוזיקליות בימי שבת בחדר האוכל בכפר הנוער.
הרכבים בהדרכתו הופיעו ב פסטיבל עין גב ובמקומות נוספים.
ב 1937 היה מיוזמי הקמת מפעל לייצור החליליות "זמיר" שהיה ברחוב הרצל בתל אביב.
בתקופה זו נפסק ייבוא החליליות מגרמניה ומפעל זה, בדומה למפעל "חלילית" (היום רשת חנויות כלי נגינה) של פואה גרינשפון שנוסד ב 1941 מילאו את החסר.
אירוע בהשתתפותו של חנן אייזנשטדט צולם לסרט בהשתתפות המנצח לאונרד ברנשטיין אשר ערך ביקור בארץ בשנת 1957. ברנשטיין הגיע לישראל לחנוך את היכל התרבות בת"א
והוזמן לפעילויות מוזיקליות שונות ברחבי הארץ.
סרט זה נמצא בארכיון שפילברג.
ב 1973-1974 ייסד תזמורת חובבים שלימים הפכה לתזמורת העיר רחובות.
ב-1944 הוציא בבן שמן חוברת תווים ראשונה "מוזיקה קאמרית לנעורים" שכללה עיבודים לשתיים ושלוש חליליות למוזיקה מתקופות הרנסאנס, הבארוק והתקופה הקלאסית.
שריקת העגלון / ויליאם בירד -- בורי / ז'אק דה לוק -- בורי / לוגי -- נעימה / סמואל הוברד -- ריגודון / סמואל הוברד -- שיר לכת / סמואל הוברד -- מנואט / י.פ.
קריגר -- בורי / יוהאן קריגר -- מנואט / מישל קורט -- מנואט / ג.פ.
טלמן -- נעימה לקרן / לאופולד מוצרט -- פולונז / לאופולד מוצרט -- רקוד כפרי / לאופולד מוצרט -- מנואט / י.ס.
ב-1946 הוציא חוברת שנייה "מוזיקה קאמרית לנעורים : 14 פרקי נגינה ארצישראליים לחליליות וכלי מיתר".
סטרומינסקי -- שיר ערש / א.ו.
שטרנברג -- נעימה / א.
שטרנברג -- משחק / מ.
מהלר-קלקשטין -- שיר / ה.
איזנשטט -- סלינו על כתפינו / י.
גורוכוב --עלי באר / ש.
נסימוב -- צלילי ערב / נ.
נסימוב -- סויטה / ח.
לדנדורף -- קנון / ח.
לדנדורף -- עננים אפורים / א.
חלק מהמלחינים בחוברת נקראו עדיין בשמותיהם המקוריים.
מארק סטרומינסקי שעברת למרדכי סתר, מנחם מהלר-קלקשטיין שעברת למנחם אבידום, ידידיה גורוכוב שעברת לידידיה אדמון, הורסט לדנדורף שעברת לחנן אבדורי והיינריך יעקובי שעברת לחנוך יעקובי.
בן שמן : להיות ולחזור / כתב וצייר משה בן שאול, מעריב, 1985
חניתה צימרין (17 במרץ 1945 – 4 במאי 2021) הייתה מייסדת ונשיאת אל"י – האגודה להגנת הילד ב-1979, הארגון ההתנדבותי הראשון בישראל המתמקד במאבק בהתעללות בילדים.
צימרין החדירה בישראל את הידע המקצועי וישומו בנושא המאבק בתעללות בילדים.
חניתה צימרין נולדה בירושלים בשם חניתה גולדשמיד, לצד שתי אחיות גדולות ואח קטן וגדלה בין השכונות גאולה ומאה שערים.
אביה, דוד גולדשמיד, יליד ירושלים, ניהל את חברת האוטובוסים יונייטד טורס, שנמכרה לחברת דן.
לפני כן היה נהג מונית על קו ירושלים – ביירות.
אמה, ציפורה (פלה) גולדשמיד לבית ציטרין, ילידת פולין.
התייתמה בצעירותה וגדלה בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק עד שעלתה לישראל.
חניתה למדה בגן אצל חסיה סוקניק, בבית הספר היסודי למל ובגימנסיה העברית רחביה במגמה הספרותית.
בתיכון ובתקופת שירותה הצבאי למדה בלט אצל רינה ניקובה ונסעה עם הלהקה להופעות בחו"ל.
בצה"ל עברה קורס חובשים ושירתה במרפאת שנלר.
למדה לימודים גבוהים בבית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית בירושלים ב-1969 סיימה תואר ראשון.
עבודת המוסמך שלה, בהדרכת פרופ' יונה רוזנפלד, הייתה בנושא "פגיעה בילדים על ידי אמהות מוגבלות ולא מוגבלות".
היה זה המחקר הראשון בישראל על התעללות בילדים.
ב-1974 יזמה ביחד עם פרופ' אלכסנדר ראסל והביאה לתיקון סעיף 2א' של חוק הנוער (טיפול והשגחה), שחייב אנשי מקצוע וקציני רווחה לדווח על מקרי התעללות בילדים.
ב-1978 הגישה את עבודת הדוקטור באוניברסיטת העברית בנושא "התערבות המכוונת למניעת פגיעה בילדים על ידי אמותיהם" והיא נעשתה בהדרכת פרופ' יונה רוזנפלד.
לפי מחקרה רוב ההורים המכים היו ילדים מוכים.
כן גילתה שרוב ההכאות מתרחשות במשפחות המבודדות בקהילה, הממעטות בקשרים חברתיים.
ההורה המכה סובל מנישואים מעורערים ומכה את ילדו כדי לנקום בבן הזוג.
רבים מההורים הם אלכוהוליסטים, מכורים לסמים, ונכים.
רוב המכים הם אמהות, בניגוד לערבים, שם רוב המכים הם האבות.
רוב הנפגעים הם ילדים בני פחות משנתיים.
ב-1979 הקימה צימרין את אל"י – האגודה להגנת הילד, הארגון ההתנדבותי הראשון בישראל המתמקד בהתעללות בילדים והחדירה בישראל את הידע המקצועי וישומו בנושא התעללות בילדים.
ב-1984 הגישה סדרת שיחות ברשת א' בנושא יחסי הורים-ילדים.
ב-1996 הרצתה במסגרת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בנושא קידום זכויותיהם של ילדים והגנה עליהם.
לפי מחקריה של צימרין בכל רמות ההכנסה והמעמדות החברתיים ניתן למצוא הורים המכים את ילדיהם.
המחקרים מתארים קשר לקוי בין הורה לילד ומערך רגשי ובעיות הסתגלות המובילות למצב זה.
במאמרה "דיוקן של שרידות", שפורסם בכתב העת Child Abuse & Neglect, חקרה כיצד הבנת תגובת האדם למצבי לחץ קשים, ותבניות התנהגות, יכולים לסייע בהבנת הגורמים האישיים והנסיבתיים החיוניים להתמודדות מוצלחת ושרידותם של ילדים שעברו התעללות.
המחקר עקב במשך 14 שנים אחרי ילדים שעברו התעללות ושרדו את הטראומה וגדלו למתבגרים בריאים, תוך השוואה לקבוצת ילדים אחרת, שסבלו מרמה גבוהה של פתולוגיה פסיכולוגית.
המחקר הראה שהשוני בין הקבוצות היה בפטאליזם, הערכה-עצמית, יכולות קוגניטיביות והרס-עצמי.
צימרין שימשה במשך עשרים שנה כמרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת תל אביב.
הייתה חברת דירקטוריון קופת חולים כללית, מאמנת מטעם משרד החוץ בבניית שירותים בארצות העולם השלישי ונשיאת מועדון רוטרי תל אביב יפו.
בשנים 2009–2012 ישבה בצוות ההיגוי של תוכנית מצוף להגברת איתור ודיווח על ילדים, צעירים ובוגרים עם מוגבלות נפגעי התעללות, אותה אל"י פיתחה והפעילה, בשיתוף הג'וינט ומשרדי הרווחה, הבריאות והחינוך.
כתבה שני ספרים על ילדים מוכים, האחד בהוצאת פפירוס, השייכת לאוניברסיטת תל אביב ופרסומי מועצת בתי-הספר לעבודה סוציאלית בישראל, השני בספרית פועלים, בשיתוף הפסיכולוגית ד"ר עפרה אילון.
בנוסף לכך, ערכה יחד עם פרופסור אמנון כרמי ספר על ניצול ילדים, בהוצאת שפרינגר.
חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע 1989 (תיקון מספר 26 לחוק העונשין) - מקושר לפרשת ההתעללות בילדה מורן ז"ל
חניתה צימרין התגוררה בהרצליה, הייתה נשואה לישראל צימרין, אדריכל, להם שלושה ילדים.
בנה, ערן צימרין, הוא נשיא אל"י.
ב-2024 החליטה עיריית הרצליה לקרוא רחוב על שמה.
הלכה לעולמה במאי 2021 לאחר מאבק מממושך במחלה קשה
1980 – פרס הנרייטה סאלד מטעם איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים.
1990 – אות הנשיא להתנדבות, "על פעילותה הנחשונית החשובה למען ילדים מוכים בישראל".
1996 - פרס הקריירה מהאגודה הבינלאומית למניעת התעללות והזנחה בילדים.
2000 - פרס אדלר לשלום הילד, מוענק מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2008 - פרס ראש הממשלה עבור חיים של פעילות למען ילדים בישראל.
2009 - אות הוקרה על מפעל חיים מטעם לשכת רואי חשבון בישראל.
ילדים מוכים: בעיה רבת פנים, תל – אביב, פפירוס, פרסומי מועצת בתי-הספר לעבודה סוציאלית בישראל, 1985.
ילדות כואבת: מבט שני על ילדים מוכים, תל אביב, ספרית פועלים, 1990.
חֲנִיתִית (שם מדעי: Pseudagrion) היא הסוג הגדול ביותר של שפריריות במשפחת הרומחיתיים, הכולל למעלה מ-140 מינים.
תחום התפוצה שלה כולל את רוב אפריקה, רוב אסיה ואוסטרליה.
באפריקה מחזיקה המגוון הרחב ביותר עם כמעט 100 מינים.
החניתיות מצויות ברוב בתי הגידול של מים מתוקים בתפוצתן, והן המין השולט באוכלוסיות שפריריות בבתי גידול שונים כמו בריכות מדבריות, יערות גשם משווני ונחלים הרריים.
בישראל שלוש נציגות מהסוג: חניתית אדומת-מצח, חניתית ארץ-ישראלית וחניתית היאור.
באפריקה היבשתית, הסוג מורכב משתי קבוצות עיקריות: "קבוצה A", הכוללת כ-45 מינים - הם בעיקר מיני אזורים גבוהים ולזכרים אין זיזים בפרק S10 של הבטן; ו-"קבוצת B", הכוללת כ-25 מינים - בעיקר מיני שפלה ולזכרים יש זיזים בפרק S10 של הבטן.
קבוצה אפרוטרופית שלישית הכוללת 31 מינים החובבים נחלי יערות המדגסקר ואיי קומורו.
חֲנִיתִית הַיְּאוֹר (שם מדעי: Pseudagrion torridum) היא שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
תת-המין שתואר מאזור אגמון החולה נבדל מהמופע הטיפוסי של המין בכמה מאפיינים ברורים:
הוא מתאפיין בכמות קטנה משמעותית בסימנים השחורים על הראש וכתמי העיניים האחוריים (post-ocular spots) פתוחים וברורים.
הפסים שלאורך בית החזה (הפס הקרינלי והפס ההומרלי) צרים יותר מהרגיל, והסימן השחור על פרק הבטן האחרון מופיע בצורת כתם שבור או מקוטע.
האוכלוסייה שתועדה בנחל הירקון תוארה כך: הזכרים הציגו שונות ניכרת ברמת המלניזם באזור הראש, ללא קשר לרמת בגרותם.
אצל זכרים בוגרים, כתמי העיניים האחוריים נעו בין מצב שבו הם מוקפים לחלוטין בשחור, כפי שנצפה אצל תת־המין הטיפוסי, לבין מצב שבו ההקפה עדינה או פתוחה בחלקה האחורי, בדומה למאפיינים שתוארו אצל תת־המין מאגמון החולה (Pseudagrion torridum hulae).
בניגוד לזכרים, הנקבות היו בהירות משמעותית, עם תבנית שחורה מצומצמת באופן ניכר על הראש ובית החזה.
כל כתמי העיניים האחוריים היו פתוחים לגמרי בשוליים האחוריים, או הופיעו כליווי של קו שחור צר וקצר בלבד, מאפיין שתואם את תת־המין מאגמון החולה.
הפסים השחורים הקרינליים וההומרליים בבית החזה נעו בין צרים מאוד לכמעט בלתי נראים, ולעיתים אף פחות מפותחים מאלה שתוארו אצל תת־המין מאגמון החולה.
היא נפוצה במדינות רבות באפריקה בהן בורקינה פאסו, חוף השנהב, מצרים, אתיופיה, גאנה, גינאה, קניה, מאלי, ניגריה, סנגל, סודאן, טנזניה, אוגנדה וזמביה ודרום-מערב סיני.
בנוסף לתפוצתו הכללית, המין מבוסס היטב במזרח אפריקה לאורך רצועה המשתרעת מעמק הנילוס ועד לדלתה, מדרום לצפון.
מזרחה משם, הוא תועד גם בדרום-מערב חצי האי סיני.
אף על פי שבאתיופיה נצפו כבר בעבר פריטים לבנים יחד עם פריטים שחורים, אוכלוסייה בהירה באופן קבוע נצפתה באזור מבודד באגמון החולה ותוארה כתת-מין נפרד, Pseudagrion torridum hulae.
אוכלוסייה מבודדת זו נחשבת לשארית של גל הגירה קדום, שהתרחש ככל הנראה בתקופה גשומה במהלך שלהי עידן הפלייסטוקן.
תת-מין זה נחשב לנכחד, ונצפה לאחרונה ב-1982.
המרחק בין אוכלוסיית השפרירית באגמון החולה לבין האוכלוסייה הקרובה ביותר שבחצי האי סיני, באזור ואדי גרנדל, הוא כ־480 קילומטרים.
בשנים 2007 ו-2008, וכן בין השנים 2012 ל-2016, תועדה חניתית היאור במספר מוקדים באזור אגן ניקוז נחל הירקון, צפונית וצפון-מזרחית לתל אביב.
אוכלוסייה זו הציגה מגוון רחב של דפוסי מלניזם, והיא הייתה שונה מתבנית תת-המין מאגמון החולה, ההומוגנית יותר.
ניתוחים גנטיים נמצאים עדיין בעיצומם, ולא התקבלה בשלב זה הכרעה בנוגע לסיווג האוכלוסייה כתת-מין עצמאי.
בתי הגידול הטבעיים שלה כוללים אגמים וביצות מים מתוקים.
היא שוכנת בעיקר בסביבות מים עומדים או זורמים באיטיות, כמו אגמים, בריכות ונחלים רגועים, לצד גדות מכוסות בצמחייה צפופה.
חֲנִיתִית אֶרֶץ-יִשְׂרְאֵלִית (שם מדעי: Pseudagrion syriacum) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
היא אנדמית לאזור גאוגרפי מצומצם יחסית בלבנט.
בישראל היא נפוצה מאוד, במיוחד בצפון הארץ; אך נצפית גם בסביבות ירושלים וים-המלח.
♂: הפנים בצבע ירוק-כחלחל חיוור או צהבהב.
מעל העיניים ישנם שני כתמים כחולים או ירוקים גדולים וברורים (Postocular spots), המחוברים ביניהם בדרך כלל בקו דק העובר דרך העורף.
החזה בגוון שחור מתכתי, עם פסי כתף (Antehumeral stripes) צרים בצבע תכלת או ירוק.
צדי החזה בצבע תכלת עד ירוק.
פרקי הבטן S1-S7 שחורים ברובם בחלקם העליון, עם צדדים בצבע כחול או ירוק בהיר.
סימן זיהוי בולא הוא פרקים S8–S9 שלהם צבע כחול אחיד, נקי מסימונים שחורים (בניגוד למינים אחרים).
פרק S10 הוא כחול אך לרוב נושא כתם שחור עליון.
כפי שהדגיש דומון (1973), איברי המין בקצה הבטן הם סימן הזיהוי העיקרי.
התוספתנים העליונים (Cerci) קצרים יחסית, ובעלי "שן" פנימית או ענף פנימי שזוויתו וצורתו שונות מאלו של חניתית היאור.
♀: הנקבות בעלות מופעי צבע משתנים, אך לרוב צבען עמום יותר משל הזכרים, ונע בין ירוק בהיר לחום-חולי.
לאורך כל גב הבטן (מפרק S1 ועד S10) עובר פס שחור רציף, בניגוד לזכרים שלהם קצה הבטן כחול.
ההבחנה בין נקבות של חניתית ארץ-ישראלית לבין נקבות של חניתית היאור קשה מאוד ומסתמכת על בדיקה מיקרוסקופית של ה-stylets (זיזים קטנים) בלוחית החזה הקדמי (prothorax).
בחניתית ארץ-ישראלית זיזים אלו לרוב קצרים יותר ובעלי צורה שונה מאשר אלו של חניתית היאור.
עונת התעופה של הבוגרים היא ממרץ עד נובמבר.
המין אנדמי ללבנט, כלומר תפוצתו העולמית מוגבלת לאזור מצומצם במזרח הים התיכון.
ישראל: נפוץ בבקעת הירדן, בשמורת החולה ובמקורות מים בצפון הארץ (במישור החוף עד קו נתניה) ובמזרח הארץ עד אזור ירושלים וים המלח.
ירדן: מצוי בבקעת הירדן ובמעיינות פזורים באזור ההר.
סוריה ולבנון: תועד לאורך נהרות הליטני והאורונטס.
טורקיה: נמצא במחוז האטיי (למשל, ליד איסכנדרון), המהווה את הגבול הצפוני של תפוצתו.
בניגוד למינים קרובים המגלים סבילות לזרימה חזקה יותר, חניתית ארץ-ישראלית מעדיפה לרוב מקווי מים בעלי זרימה איטית עם צמחיית גדות עשירה ומוצלת, כגון סבך של קנה מצוי (Phragmites), וקשורה במיוחד לצמחים מהסוג נענע (Mentha).
היא נצפית תדיר ליד מעיינות, פלגים ונחלים איטיים.
המין מסווג כרגע במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של ה-IUCN לאזור הים התיכון, הודות לאוכלוסיות יציבות יחסית באזורים מוגנים כמו שמורת החולה.
עם זאת, אוכלוסיות בקצה גבול התפוצה, במיוחד בטורקיה, נחשבות נדירות ומאוימות בשל אובדן בתי גידול ושינויים במשטר המים (ייבוש נחלים והקמת סכרים).
חֲנִיתִית אֲדֻמַּת-מֵצַח (שם מדעי: Pseudagrion sublacteum) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
היא מצויה באפריקה שמדרום לסהרה עם כיסים נוספים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
בישראל היא נפוצה לאורך השבר הסורי-אפריקני ובעמקים.
sublacteum - תת-המין הטיפוסי, המצוי ברוב תחום התפוצה על פני מרבית האזור האפרוטרופי, עם כיס נוסף במרוקו
sublacteum - תת-מין אנדמי לאזור מצומצם בלבנט, זהה במבנה לתת-מין הטיפוסי, אך בעל צבעים מעט שונים
♂: אצל זכרים בוגרים החצי הקדמי של הראש, כולל העיניים, בצבע אדום-דובדבן עד כתום בולט.
על החזה והחצי האחורי של הראש פסים דקים בצבע שחור, וביניהם גוון חום.
צידי החזה כחלחלים, ולחלקים העליונים של פרקי הבטן ב-S3–S7 דוגמת "טילים" שחורה.
פרקים S8–S9 כחולים עם טבעות שחורות בקצה.
♀: הנקבות בצבע חום בהיר, עם מעט סימנים שחורים.
היקף וצורת הסימנים הללו אינם דומים לנקבות אחרות ממיני המשפחה באזורנו.
גם לזכרים של דקרית אדומת-עין יש עיניים אדומות, אך אצלם הצבע השחור בחלקים העליונים חלק ללא דוגמה, ורק S9–S10 כחולים.
בנוסף, גם כמות הצבע האדום על הראש שונה.
עונת התעופה של הבוגרים היא בעיקר מאפריל עד נובמבר, אך הם יכולים גם להקדים.
המין נפוץ באפריקה שמדרום לסהרה דרומה עד לצפון דרום אפריקה, עם כיסים נוספים מצפון ומצפון-מזרח לתחום התפוצה העיקרי בצפון מרוקו ובלבנט (סוריה, ישראל, וירדן) בהתאמה.
אוכלוסיות מנותקות אלו נחשבות כנובעות מאזור רציף לשעבר בתקופה הלחה באפריקה בתקופת ההולוקן המוקדם, והתפצלו בעקבות המידבור של חגורת ערב והסהרה בסיום תקופה זו.
בית הגידול המועדף עליה הוא פלגים ונהרות זורמים, נדירה יותר במים עומדים.
חנן בן חנן (מת בשנת 67 או 68) היה כהן גדול ממשפחת הכהנים בית חנן, וממנהיגי העם היהודי בעת המרד הגדול.
המעט הידוע לנו על חנן בן חנן מגיע מכתבי יוסף בן מתתיהו ומן המסורת הנוצרית.
אביו של חנן, אף הוא שמו חנן - חנן בן שת, היה ממשפחת כוהנים השייכת לכת הצדוקים והיה בעצמו כהן גדול בין השנים 6–15 לספירה.
חנן היה הצעיר בחמישה בניו, אשר שימשו כולם ככהנים גדולים: אלעזר (שירת בשנת 15 לספירה), יונתן (36–37 לספירה, נרצח על ידי הסיקריים בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי), תאופילוס (37–41 לספירה) ומתתיהו (43 לספירה).
אחותו של חנן הייתה אשתו של הכהן הגדול יוסף קיפא (19–36 לספירה).
שהם כהנים גדולים, ובניהן גיזברין, וחתניהם אמרכלין, ועבדיהן חובטין את העם במקלות".
אירוע זה מוזכר בספר "קדמוניות היהודים", וגם בספרות נוצרית קדומה, אך זו כנראה מהווה אך חזרה (בשינויים מסוימים) על סיפורו של יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים.
מעשה זה של הריגתו של יעקב הביא לביקורת רבה על חנן, המתואר כחצוף ויהיר.
אגריפס השני שעל אף שלא היה מלך יהודה כאביו, נותר בידו הכח למנות ולפטר את הכהנים הגדולים, פיטר את חנן לאחר אירועים אלו.
בשנת 65 מינה המלך אגריפס השני לכהונה הגדולה את בן-אחיו של חנן, מתתיהו בן תאופילוס במקום יהושע בן גמלא.
בשנת 66, לאחר פרוץ המרד הגדול מונה חנן לאחד משני מפקדי העיר ירושלים, כאשר השני היה יוסף בן גוריון.
חנן לא נמנה עם הקנאים כי אם על המתונים, ותפקידו היה קשה במיוחד.
בעיר היו אלמנטים קנאים, אשר חנן היה צריך להשביע את רצונם, ולתמרן מבחינה פוליטית מול דרישות סותרות ואינטרסים מנוגדים, כל זאת בעודו שייך מבחינה מעמדית ופוליטית למעמד הכוהנים והצדוקים אשר התנגדו מראש למרידה וראו בה סיכון מיותר למעמדם.
אחת מן הפעולות הסמליות שנקטה בהן הממשלה החדשה הייתה הטבעת מטבעות, ובהן מצוין "שנה א'", וכן "ירושלים הקדושה".
חנן חיזק את חומות ירושלים, והכין אותה למצור, אך בה בעת תכנן כיצד לסכל את תוכניות הקנאים, ולנסות להגיע להסדר עם הרומאים.
את הקנאי הקיצוני שמעון בר גיורא האשים בביזת בתי העשירים, וגירש אותו אל מצדה.
עוד בטרם הגיע אספסיאנוס אל הגליל, הפציר יוחנן מגוש חלב בממשלת המרד בירושלים להדיח את יוסף בן מתתיהו מתפקיד המפקד הצבאי של הגליל.
המנהיג הרוחני רבן שמעון בן גמליאל הזקן שמע בעצת יוחנן, שכן היה ידידו הוותיק, ולטענת יוסף בן מתתיהו חנן שוחד להענות לדרישה.
מכל מקום, כשהגיעה המשלחת לגליל, לא היה בידה להביא לסילוקו של יוסף, והיא חזרה כלעומת שבאה.
לאחר נפילת הגליל בידי אספסיאנוס הגיעו לירושלים פליטים מן הערים החרבות בגליל, ובראשם יוחנן מגוש חלב.
פליטים אלו היו מרי נפש על כך שממשלתם, לדעתם, לא עשתה די כדי למנוע את נפילת הגליל, והיו בין הקיצוניים שבקנאים.
בואם של הפליטים שינה את המאזן הפנימי בעיר בין המתונים לקנאים.
הקנאים הדיחו את הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס, ומינו במקומו כהן אלמוני בשם פינחס בן שמואל מכפר חבתא.
הצעד הכעיס מאוד את משפחות הכהנים הוותיקות (מזה שנים הייתה הכהונה הגדולה נתונה ביד חמש משפחות כהנים), את האצולה ואת העשירים.
חנן בן חנן והכהן הגדול לשעבר יהושע בן גמלא "הרבו להוכיח את העם על רפיון ידיו ועוררו אותו בעצרותיו לקום על הקנאים".
חנן בן חנן התייצב אל מול העם, ביחד עם יוסף בן גוריון, רבן שמעון בן גמליאל הזקן ואחרים, ודרש את סילוק הקנאים מבית המקדש.
יוסף בן מתתיהו מספר שבזמן שאיש לא רצה "להתגרות מלחמה בעושי הרשע...
התייצב חנן בן חנן בקרב העם והביט כפעם בפעם אל עבר ההיכל ודיבר אל העם בדמעות על עיניים":
בתגרת הדמים שפרצה הסתגרו הקנאים בהר הבית ובבית המקדש, ומשם קראו לאדומים כי יסייעו להם.
עשרים אלף אדומים הגיעו אל שערי ירושלים, והקנאים פתחו להם את שערי העיר.
שנים עשר אלף אנשים ממפלגת המתונים נרצחו בידי האדומים.
הם חיפשו את הכהנים הגדולים עד שמצאו ושחטו את חנן בן חנן ויהושע בן גמלא ולא נתנו לקבור אותם.
יוסף בן מתתיהו סבור כי "במות חנן החלה מפלת העיר".
לטענתו, חנן ידע שלא ניתן לנצח את הרומאים, אך "בכל זאת הכין בעל-כרחו את כל צורכי המלחמה, למען יוכלו היהודים להצליח בה", אם לא יכרתו ברית-שלום עם הרומאים.
לדעת יוסף, לו הייתה נותרת ההנהגה בידי חנן היה יכול להביא לסיום המרד בדרכי שלום.
יוסף בן מתתיהו מספיד בספרו את חנן:
חנן גולדבלט (נולד ב-10 באוקטובר 1941) הוא שחקן, קומיקאי וזמר ישראלי.
הופיע בהצגות, בסרטים ובתוכניות טלוויזיה, המפורסמת שבהן היא התוכנית "בלי סודות".
בשנת 2008 הורשע גולדבלט בביצוע אונס ובעבירות מין נוספות, שהתרחשו לאורך שנים רבות בנשים ובנערות שאותן לימד משחק.
הוא נדון לשש שנות מאסר, והשתחרר לאחר שריצה ארבע מתוכן.
בנעוריו נשלח חנן גולדבלט בידי הוריו לכפר הירוק, כדי ללמוד חקלאות.
שם הכיר יום אחד את ישראל ("פולי") פוליאקוב.
בין שני הצעירים נרקמה ידידות אמיצה, שהביאה להקמת צמד בידור, ששימח את לב חניכי הכפר בכל ערב שבת ובכל חג ומסיבה שהתקיימו בכפר.
השניים הכינו מערכונים ושירים היתולים והתוודעו כבר בשלב מוקדם זה של חייהם לכישרון הבמה והבידור שלהם.
חוץ מהופעות מבדרות לחניכים היו השניים נערים צעירים שובבים וחסרי רסן, שנקלעו לא פעם למצבים מביכים ולתקריות משעשעות שהקימו עליהם את זעם הנהלת הכפר הירוק.
(במיוחד התפרסמה תקרית השלכת העוגות).
השניים יצאו ממצבים אלה בשלום, בתושייה ובפקחות שובבית.
בהגיע זמנם להתגייס לצה"ל ניגשו השניים לבחינה בלהקת הנח"ל, שהייתה כבר אז להקה צבאית פופולרית ומבוקשת.
צוות הבוחנים של השניים כלל את: יהורם גאון, אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, נעמי פולני ואורי זוהר.
יוסי בנאי היה במאי התוכנית ובוחן הלהקה.
השניים התקבלו ללהקת הנח"ל בו במקום.
חנן גולדבלט שירת בלהקה בין נובמבר 1959 לבין יוני 1961 וישראל (פולי) פוליאקוב שירת בלהקה בין נובמבר 1959 לבין אוקטובר 1962. השניים שירתו בהמשך הדרך גם כמפקדי להקת הנח"ל.
לימים שימש חנן גולדבלט גם כבמאי של להקת הנח"ל וכמעמיד שיריה במופע הטלוויזיוני היוקרתי "30 שנות זמר בצה"ל.
לאחר שהתגייס התקבל ללהקת הנח"ל היה שותף לתוכניתה "בדרך כלל" שהוצגה החל מנובמבר 1959 יחד עם יהורם גאון, גברי בנאי, ישראל פוליאקוב, יורם ארבל, תובל פטר, עליזה רוזן, דבורה דותן, עמירם ספקטור, יוסי פרוסט, ויצחק שאולי.
בשנת 1960, עם שחרורו של מפקד הלהקה יהורם גאון, הפך חנן למפקד הלהקה בלהקת הנח"ל ביחד עם ישראל פוליאקוב, (שאיתו גם למד 4 שנים בפנימיית הכפר הירוק) במקביל.
בתוכנית האחרונה של חנן בלהקת הנח"ל, "היאחזות בחלל" (שהופקה ביוני 1961) היה חנן מפקד הלהקה בשירות קבע.
בתפקיד זה שירת כשנתיים וחצי.
שותפיו בלהקה היו, בין השאר, ישראל פוליאקוב, מרדכי ארנון, גאולה נוני, גבי אלדור, אמנון ברנזון, אהר'לה קמינסקי, יוסף וולך, דוד כהן, דבורה יובל, נעמה חנוך ואחרים.
ההדרכה המוזיקלית הייתה של נעמי פולני.
בין היתר, השתתף גולדבלט בשיר ונצואלה ועשה את ההעמדה ללהקת "התרנגולות" בהשתתפות חברות הלהקה חני נחמיאס, דינה גולן, נירה רבינוביץ', שולה חן, רחלי חיים ואסנת וישינסקי.
לאחר שחרורו מצה"ל, נמנה גולדבלט עם יוצאי הלהקות הצבאיות שהקימו את להקת התרנגולים והשתתף בתוכנית הראשונה שלה במאי 1961. לקראת התוכנית השנייה, בשנת 1962 עזב גולדבלט את הלהקה לטובת משחק בתיאטרון.
ב-1962 השתתף במופע "שורש כל רע", על פי "מנדרגולה" של ניקולו מקיאוולי, שהועלה במועדון החמאם ביפו.
בשנת 1963 החליף חנן את שמעון בר ב"רביעיית מועדון התיאטרון", והופיע בהצגה ובתוכנית של הרביעייה "רק בכוח".
חנן הופיע ברביעייה ברביעיית מועדון התיאטרון כחבר הרביעי ונמנו בין היתר גם יעקב בן סירא, גדעון זינגר, וראובן שפר.
ובתחילת 1965 נסע עם הרביעייה להופיע בארצות הברית.
כשהרביעייה חזרה הם הופיעו בהצגה "ימים של זהב".
במקביל לעבודתו בתיאטרון הופיע גולדבלט גם בסרטים.
ב-1964 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט משפחת שמחון ובהמשך אותה שנה הופיע בדליה והמלחים
ב-1966 שיחק בסרט שני קוני למל.
עם מרדכי ארנון ואושיק לוי משלישיית התאומים באמצע שנות ה-60, לאחר שסירב להצטרף לגשש החיוור כגשש הרביעי, הקים ביחד עם פופיק ארנון, ואושיק לוי, את שלישיית התאומים, שפעלה עד 1970, והעלתה שתי תוכניות בידור בהן שילבו שירים ומערכונים.
ב-1968 גילם את התפקיד הראשי בסרט הישראלי הקצר והקומי "הצד השני", בבימויו של אורי זוהר.
ב-1971 הוציא תקליט משירי ז'ילבר בקו בחברת הד ארצי.
בתחילת שנות ה-70 נסע גולדבלט לארצות הברית ובסופן חזר לישראל והצטרף לצוות סדרת הטלוויזיה "קרוסלה", שם גילם את דמותו של "חנן ענן" מוכר הבלונים.
ב-1984 השתתף בסדרת הטלוויזיה ללימוד קריאה, ב "בלי סודות", בתפקיד "גשש בלש".
בעקבות הסדרה, העלו משתתפיה מופע לילדים.
בשנת 1976 השתתף בסדרת הטלוויזיה הלימודית "הילדים משכונת חיים".
בין השנים 1976–1981 השתתף בסדרת הטלוויזיה הלימודית "מה פתאום?" ("קישקשתא").
ב-1978 היה חנן אחראי להעמדה של משתתפי מופע הטלוויזיה החגיגי "30 שנות זמר בצה"ל" ששודר בערוץ הראשון ביום העצמאות ה-30 למדינת ישראל.
חנן היה המעמיד של כל הלהקות הצבאיות במופע בתוכנית הטלוויזיה "30 שנות זמר בצה"ל" ביום העצמאות (שהופק במאי 1978) בערוץ הראשון ביחד עם להקת הנח"ל, צפון, דרום, גייסות השריון, המרכז.
ובין המשתתפים במופע היו חני נחמיאס, נתן נתנזון, נתן דטנר, אבי דור, רחלי חיים, חדוה מלר, דורון מזר, יורם צדוק, מילי מירן, ברק גליל, עופר שפריר, ורדה נוגה, ועוד.
זמן קצר לפני שרפאל איתן, ביטל את כל הלהקות הצבאיות ואחר כך הצטרפו עוד חברים מהלהקות הצבאיות כאלה שלא הופיעו במופע במחזור 78. כמו אבי קושניר, אבי סינגולדה, אהרון פררה, עירית ענבי, חנוך רוזן, משה דץ, ריטה, רמי קליינשטיין, ירון חדד, וענת טופול.
וביצע את השיר "סרנדה לעדה".
חנן היה במאי שחקנים והכוריאוגרף של המופע הטלוויזיוני.
בשנות ה-80, כתב את הצגת הילדים "רגע מדהים בקרוסלה", והופיע בה.
באותן שנים הפיק אלבום סולו, שאת כל שיריו כתב בעצמו.
הוא החל לכתוב עבור ולביים להקות צבאיות, שהתכנסו בכפר הירוק.
אחת מהן הייתה "להקת המשטרה הצבאית", אותה ביים גולדבלט עם ניהול מוזיקלי של דני רובס.
כמו כן הדריך בני נוער בבית הנוער "עלומים" ברחוב בלקינד בראשון לציון .
ב-1983 הופיע גולדבלט בתפקידים שונים בגרסה הישראלית ובתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום", בהטלוויזיה הלימודית.
בין השאר הופיע כדוור, שרגא, טוני מר ג'ונסון וחבובות אורחות.
בשנות ה-80 הופיע בסרטים "מלך ליום אחד", "עם ישראל חי", "כח משיכה", "אירית עירית", "מניו יורק באהבה", "אהבה ראשונה" (סרט מ-1982 בהשתתפות חני נחמיאס), "פעם אחת" (סרט מ-1984 בהשתתפות יעקב בן-סירא) ועוד.
ב-1985 השתתף בתוכנית הטלוויזיה בערוץ הראשון, "כל העולם במה", עם ששי קשת, יוסף שילוח, ניסן נתיב, יעקב בנאי, אילי גורליצקי, גילה אלמגור ורפי גינת.
בשנות ה-90, השתתף בתוכנית לימוד הקריאה "בסוד העניינים" עם חבריו לתוכנית האם "בלי סודות", והנחה את תוכנית הקיץ "דגי דיגיטלי".
השתתף ב"זהו זה" בטלוויזיה החינוכית, דיבב את הפנתר הוורוד במשחקי המחשב "הפנתר הוורוד - הוקוס פוקוס" ו"הפנתר הוורוד - משימה בינלאומית", דיבב גם את הרוזן פאנגולה ב"ביטלבורגס", ואף דיבב את איצ'י ב"גן עדן לכלבים".
כמו כן שימש קריין ב"מרוץ החלל של יוגי הדב".
ושיחק בהצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" לצידו של אדם.
במקביל להופעותיו, לימד תיאטרון במספר בתי ספר למשחק.
ב-1999 השתתף חנן בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ הילדים "כל העולם במה", ושם חנן גילם בדמותם של ספטיגיו ולאונטו.
השתתף בשתי תוכניות הילדים בערוץ הראשון בשנות ה-90: "ציפי בלי הפסקה" עם ציפי שביט, נתן דטנר ונתן נתנזון, ו"חמישייה על הגג" עם אורי פפר.
שיחק בסרט המתיחות "ניפגש בסיבוב", עם דנוטה לאטו ומשה טימור.
ב-2001 דיבב את הקולונל בסרט "טוויטי מסביב לעולם" (אחד מסרטי לוני טונס).
ב-2002 גילם שוב את גשש בלש ב"פרפר נחמד" ושיחק את ד"ר ארבלי בסדרה "החיים זה לא הכל".
באותה שנה השתתף גולדבלט במופע הטלוויזיה החי בערוץ הראשון "זה מכבר" עם אושיק לוי וששי קשת.
ב-2003 שיחק את מר שמלו הסבא בקלטת הילדים השנייה של ינקל'ה קליין סוד השוקולד.
ב-2004 החל בהגשת התוכנית "אדם ומלואו" בערוץ 33 (לאחר מותו הפתאומי של המגיש הקודם, עוזי חיטמן), וכן הופיע באותה שנה בתוכניתו של יהורם גאון שישי בגאון בשתי תוכניות בנוסף שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "הפיג'מות" בתור מיכה - דודה של אלונה טל.
ב-2005 דיבב את תפקיד רובוט דואר בסרט "רובוטס".
ביולי 2005 פורסמה בידיעות אחרונות כתבה של נעמה לנסקי בה הובאו עדויות של מספר נערות על כך שגולדבלט שידל אותן לקיים עמו סצנות מיניות תוך הבטחה שיסייע להן בעולם המשחק.
כתבתה של נעמה לנסקי נולדה מפרסומים ברשת האינטרנט אליהן היא נחשפה.
באוגוסט 2005 נעצר גולדבלט בחשד לביצוע מעשי אונס ומעשי סדום בשחקניות מתחילות, בהן קטינות, שהגיעו לדירתו לשם לימוד משחק.
גולדבלט כפר בהאשמות נגדו, וטען שמעולם לא כפה עצמו על אף אחת מהמתלוננות.
במסגרת הטיעונים לעונש ציין גולדבלט כי במקרים מסוימים הוא היה קל דעת, וכי כמה מהמתלוננות "בצורה זו או אחרת" נפגעו על ידיו.
על גולדבלט נגזר עונש של שבע שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי, ומתן פיצוי בסך 25,000 ש"ח לכל אחת משתי הנשים שהורשע באינוסן.
גולדבלט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת העונש שהוטל עליו.
בפברואר 2011 קיבל בית המשפט העליון באופן חלקי, ברב דעות כנגד דעתה החולקת של עדנה ארבל, את ערעורו של גולדבלט, והחליף את אחת מעבירות האונס, עבירה של אונס בהסכמה שהושגה במרמה, בעבירה של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, והפחית את עונשו לשש שנות מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי.
ב-25 בנובמבר 2012 שוחרר לאחר ארבע שנות מאסר, בעקבות קיצור שליש מעונשו.
בצאתו מן הכלא הצהיר: "אני מצטער ומתנצל על מה שעשיתי ועל דברים שאמרתי בעבר".
לאחר שחרורו מהכלא הוטלו עליו מגבלות כאסיר משוחרר בהן איסור שהות מחוץ לבית בשעות הערב.
גולדבלט החל לעבוד בחברת ליסינג, וניסה תוך זמן קצר גם לחזור לעולם המשחק.
ביקורת רבה הובעה לאחר שהודיע על רצונו לחזור ולשחק.
כך, במהלך מופע הטיש הגדול של משה להב הועלה גולדבלט לבמה תוך כדי המופע- אך נאלץ לרדת עקב מחאה של חלק מהקהל שעזב את האולם.
ערב מחווה לנעמי פולני בקריית טבעון בוטל, לאחר ביקורת שהובעה כנגד הנחיית האירוע בידי גולדבלט.
בפברואר 2023 בוטלה הופעתו המתוכננת של גולדבלט, "חנן גולדבלט מדבר על הכל" בעקבות מחאה לאחר פרסום קיום ההופעה.
במסגרת מפגש הלהקות הצבאיות ב"כפר הירוק" שאותה אף ביים, הכיר גולדבלט את רבקה וילנר, והם נישאו בשנת 1984, ולהם בן ובת.
ביוני 2021 התחתן גולדבלט ברביעית עם בת זוגו מאז 2014, שולמית לוגסי.
התגורר בתל אביב החל משלהי שנות ה-50. כיום הוא מתגורר באזור.
כלבים לא נובחים בירוק (1996)
חנן יוֹבֵל (בּוּלַיֵבְסְקִי; נולד ב-3 באוקטובר 1946) הוא זמר ומלחין ישראלי.
יובל נולד בקיבוץ משמרות כחנן בוליבסקי לבלה ויצחק, ממייסדי הקיבוץ, שעלו לארץ ישראל מלטביה ומאוקראינה, כבן זקונים ולו שתי אחיות גדולות.
יובל נולד חודש אחרי שלום חנוך (אביו של חנוך ואמו של יובל הם קרובי משפחה).
בעודו תינוק, באוגוסט 1947, נהרגה אחותו הבכורה יעל בהיותה בת 11, מכדור תועה שירה חייל אנגלי שיכור.
יובל התחיל ללמוד לנגן בגיטרה לאחר בר המצווה שלו, ומאוחר יותר המשיך בלימודי גיטרה קלאסית אצל חיים אסולין בתל אביב.
הוא למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה והופיע עם בן כתתו שלום חנוך, מאיר אריאל ואחרים, במסגרת להקת הקיבוץ שנקראה "המשמרון".
יובל השתתף בחוג הדרמטי בבית ספרו וכישוריו הובילו אותו ב-1965 לשירות הצבאי בלהקת הנח"ל יחד עם שלום חנוך ושולה חן.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד פילוסופיה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1967 הצטרף להרכב "יואל דן ושלישייתו", עמו נסע למסע הופעות לארצות הברית למשך שנה.
עם חזרתו לישראל, הצטרף לבני אמדורסקי ושלום חנוך בהקמת "השלושרים", שלישיית זמר מצליחה שפעלה בשנים 1969–1970. הוא שימש כחבר בהרכב ולעיתים היה סולן בחלק מהשירים.
השיר המפורסם ביותר אותו ביצע יובל במסגרת השלישייה כסולן ראשי הוא "צרות טובות".
לאחר תקופת "השלושרים", הקים את להקת "כיף התקווה הטובה", שכללה את ג'וזי כץ, שלמה מזרחי, אלי מגן וזהר לוי.
הלהקה הקליטה מספר שירים, כ"בלדה לעוזב קיבוץ", "שני צבים" ו"ד"ר יארינג", אך לא סיימה את הקלטת אלבומה והתפרקה.
חלק משיריה ("בלדה לעוזב קיבוץ", "דוקטור יארינג" ו"שני צבים") הופיעו באלבום האוסף של שמוליק קראוס "שבעים שמונים".
לאחר הפירוק, יובל הצטרף להרכב "שובבי ציון", שכלל גם את קובי רכט ואת קובי אשרת.
במשך מספר שנים בתחילת שנות ה-70, במקביל לתחילת קריירת הסולו שלו, שיתף יובל פעולה עם אמנים רבים, בהם שלמה ארצי, איתו הופיע וגם הקליט את "ציונות בלי מירכאות" ועם ג'וזי כץ, איתה הקליט את השיר "אֵרְאֶלֳה".
בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ג (1973) ביצע ביחד עם ירדנה ארזי ואפרים שמיר בליווי שלישיית אף אוזן גרון את השיר "ליל חניה", מהשירים המזוהים ביותר עם התחרות.
ב-1972 החל יובל את ניסיונותיו הראשונים כזמר סולן בהופעות במועדון "עומר כ'יאם" ביפו.
בתקופה זו, החלו גם ניסיונות ההלחנה שלו ושני שיריו הראשונים "בטרם" ו"שנינו ביחד וכל אחד לחוד" שניהם למילים של יהודה עמיחי יצאו לרדיו וזכו לחשיפה רבתי ולהצלחה גדולה.
ב-1974 הוציא יובל את אלבומו הראשון כסולן, "חנן יובל", בו הלחין ועיבד את רוב השירים.
המוכר מבין שירי האלבום הוא "אתם זוכרים את השירים", שאותו כתב יהונתן גפן בטורו האישי ב"מעריב" במהלך מלחמת יום הכיפורים, שהפך לאחר מכן לשיר הנוסטלגיה המזוהה עם יובל.
שירים נוספים מהאלבום שהצליחו היו "בטרם", "שנינו ביחד וכל אחד לחוד", "טוב שלא הלכת" (שנכתב לסרט "הזמנה לרצח" של אסי דיין), "אני רואה אותנו כבר זקנים" (בו נכללה ציטטה משיר של להקת האבנים המתגלגלות: "I Can Get No Satisfaction") ו"שיר אל על" (שהולחן למילותיו של זאב ז'בוטינסקי).
באלבום ניכר סגנונו של יובל המשלב מוזיקת פולק בשילוב רוק ישראלי רך מאוד, עם השפעות ג'אזיות ואקוסטיות.
בסוף 1974 העלה יובל עם דורית ראובני ודני כץ את המופע "ערב שירי המשוררת רחל", שהורכב כולו משירים שהלחין יובל למילים של רחל המשוררת.
הלהיט הגדול של המופע היה "פגישה, חצי פגישה".
שיריו תועדו על גבי אלבום בשם המופע.
ב-1976 הוציא יובל אלבום שני, "עוצם עיניים ושר", שסגנונו היה דומה לסגנון האלבום הראשון.
השיר היחיד המוכר של האלבום היה "סלואו תחילת שנות השישים".
האלבום הבא, "אתם זוכרים את השירים", יצא ב-1977 וכלל ביצועים מחודשים לשירים קודמים שביצע יובל במסגרת ההרכבים שבהם השתתף בעבר כגון "צרות טובות", "פגישה חצי פגישה", ו"נוגה", לצד שירים חדשים כמו "שיר אהבה פוליטי" (אותו הלחין למילותיו של יהונתן גפן).
ב-1978 העלה יובל את המופע "קרוב יותר", שתיעודיו היחידים הם תקליטי השדרים "כשצלצלת רעד קולך" שהלחין יובל למילים של נתן זך (ומוכר יותר בביצועה של נורית גלרון עבור אלבומה "שירים באמצע הלילה" מ-1981) ו"פטמה" שכתב איציק ויינגרטן וכן שירים נוספים שתועדו בקליפים בתוכנית "זהו זה!" ב-1979 ובהם "מותר לומר".
אלבום המופע שהיה אמור לצאת באותה שנה נגנז עקב הפסקתה של חברת CBS את החוזה עם יובל.
במסגרת המופע "ימי בנימינה" בשנת 1983, החל שיתוף הפעולה הפורה שנמשך שנים בין יובל לבין אהוד מנור.
ב-1985 הוציא יובל את האלבום "דור" שנקרא על שם בנו הבכור וכלל שירים שנכתבו על ידי מנור והולחנו על ידי יובל.
האלבום הניב את הלהיטים "ואם השיר הזה נשמע לכם מוכר" ו"ים תיכוני".
שיר נוסף באלבום הוא "מה נשמע בבית", אשר הולחן לראשונה על ידי ירוסלב יעקובוביץ' ובוצע לראשונה על ידי ירדנה ארזי בשנת 1984. בעקבות האלבום, יצא יובל במופע בעל אותו השם "דור", אותו חנך לראשונה בפסטיבל ערד באותה שנה.
האלבום "אמצע החיים" שיצא ב-1987, תוך ציון שנתו ה-40 של יובל, הניב את הלהיטים "אחרת לא הייתי שר" ו"אני אהיה הליצן שלך".
ב-1991 חזר יובל לשיתוף פעולה עם בני אמדורסקי וישראל גוריון, שהיו צמד הדודאים, והפיק את מופע הטלוויזיה "שלושרים על גשר הירקון".
אלבום המופע שיצא באותה שנה ונקרא גם הוא "שלושרים על גשר הירקון" זכה להצלחה.
באותה שנה, הקליט יובל בדואט עם מרגלית צנעני את השיר "ימי הרדיו", אותו הלחין יובל למילים של יואב גינאי שנכתבו בעקבות מלחמת המפרץ שפרצה בשנה זו.
שנה מאוחר יותר, ב-1992, יצא האלבום "באורות גבוהים", שבו הלחין יובל את כל השירים פרט לשיר "קו אדום", שכתב והלחין דני רובס.
האלבום, שהיה רוקיסטי (סגנון שיובל ממעט להשתמש בו), היה הצלחה, אם כי כלל רק מעט להיטים כמו "שיר ישראלי חדש", "לפנות בוקר" ו"מחר אל עוד מחר" בעל המילים הדיכאוניות מעט.
באותה שנה הוציא יובל גם דיסק אוסף שבו סיכם עשרים שנות פעילות, "עשרים", עם 20 מלהיטיו הבולטים.
בשנה שאחרי הוציא גם ספר שירים ראשון, "ואם השיר הזה נשמע לכם מֻכָּר".
ב-1993 השתתף בתוכנית טלוויזיה שהוקדשה לאמדורסקי חודשים ספורים לפני מותו, ובה התאחדו "השלושרים" לשירים אחדים.
אחרי מותו של אמדורסקי, הצטרף יובל אל גוריון וצמד "הפרברים" (יוסי חורי ואורי הרפז), להרכב שנקרא "החברים של בני".
הרכב זה העלה מופע לזכרו של אמדורסקי בפסטיבל ערד 1994, וב-1997 הוציא אלבום שכלל שירים של הרכבים שבהם השתתף אמדורסקי ("הדודאים", "שלישיית גשר הירקון" ו"השלושרים").
ההרכב המשיך להופיע במשך 21 שנה ברציפות.
עם תום פרק "החברים של בני" ופרישת אורי הרפז מ"צמד הפרברים", יזמו והפיקו יובל והרפז, יחד עם חברתם, הזמרת דורית ראובני, הרכב מוזיקלי חדש, שנקרא "שלושתנו".
באוגוסט 2017 יצא לאור האלבום "שלושתנו" שהוקלט בהופעה חיה במועדון "זאפה" בחיפה.
במאי 2022 יצא יובל במסע הופעות בליווית נגנים ואורחים, בשם "יובל וחצי".
ב-1996 הלחין לזהבה בן את השיר "הפיג'מה", למילים של יואב גינאי.
השיר הופיע באלבומה של בן "זהבה בן שרה שירי ילדים", שיצא באותה שנה.
ב-1998 יצא האלבום "זה אתה", שאת כל שיריו כתב אהוד מנור ואת רובם עיבדה קורין אלאל, שהפיקה את האלבום.
שיר הנושא של האלבום הוא שיר געגועים לאביו של יובל, שממנו התייתם בגיל תשע.
בעקבות האלבום, יצא יובל במופע באותו שם, בליווי לימור עובד, יאיר סתווי וגדי בן אלישע.
בהמשך החליפה שירה יובל, בתו של חנן, את עובד ומאז מופיעה לצדו לסירוגין.
ב-2000 הפיק יובל מופע מיוחד לכפר בלום ללימודי יהדות בשם "מסע אישי יהודי".
ב-2005 הוזמן יובל לסמינר "קרן עדי", גוף העוסק בקשר בין אמנות ליהדות, שבעקבותיו החל בהקלטת אלבומו "סידור אישי" לאורך כמה שנים.
ב-2007 הפיק יובל מפגש עם האמן ג'קי לוי, שוב במסגרת פסטיבל כפר בלום, במטרה לחבר בין דתיים לחילונים.
מפגש זה צמח למופע "גשר ההלכה" שבו שולבו מוזיקה חילונית ודתית.
ב-2009 יצא לאור הפרויקט "סידור אישי" בהוצאת "עם עובד".
הפרויקט כולל ספר ודיסק, שעניינם הוא הקו המשיק בין התרבות היהודית ובין הישראליות העכשווית שצמחה מתוכה.
גם פרויקט זה הוליד מופע בימתי באותו שם, "סידור אישי", שעלה ב-2010. ב-2009, בעקבות ביצועו של הזמר החסידי אברהם פריד לשירו של יובל "שהשמש תעבור עלי", נוצר קשר בין שני הזמרים ונפתחה סדרת הופעות משותפת שתחילתה בשתי הופעות בבריכת הסולטן והמשכה ברחבי הארץ.
באותה שנה שבה עלה המופע "סידור אישי", ב-2010, עלה גם המופע "דורות" יחד עם בתו שירה ועם אורי הרפז ובתו שני.
במופע ביצעו הרביעייה שירים ממהלך הקריירה של יובל ושל הרפז בעיבודים מקוריים.
ההרכב הקליט גרסת כיסוי לשיר של "השלושרים" "לו הייתי פיראט" ושיר חדש בשם "על המים", שהלחין יובל למילים של עדית פאנק.
הקשר עם המוזיקה של קרליבך
כבר בתחילת דרכו האמנותית, ביצע יובל יחד עם שותפיו ללהקת השלושרים במסגרת פסטיבל הזמר החסידי הראשון ב-1969, את שירו של שלמה קרליבך "והאר עינינו" שהגיע למקום השלישי.
ב-1971 ביצע באותו פסטיבל, יחד עם שותפיו לשובבי ציון את "חמדת ימים" ובהמשך הקליטה השלישייה את "ישראל ישראל בטח בשם".
שלושת השירים זכו להצלחה ותהודה רבה ותרמו רבות להחדרת המוזיקה של קרליבך לתודעה התרבותית הישראלית.
ב-1995, כשהיה מנהל אמנותי בפסטיבל ערד ולאחר פטירתו של קרליבך בשלהי 1994, יזם והפיק יובל ערב משיריו בשם "עוד אבינו חי".
בערב זה אף השתתף לצדם של עוזי חיטמן, שלמה בר, אלעזר שטורם, צמד רעים, חבורת "הרעננים" ובתו של קרליבך נשמה, שהובאה על ידי הפסטיבל במיוחד מצפון אמריקה.
בהמשך להפקה זו הוליך יובל הופעה של שירי קרליבך עם עוזי חיטמן, שלמה בר ואלעזר שטורם.
הופעה זו רצה ברחבי ישראל עד 2004. ההופעה האחרונה התקיימה בפסטיבל הכליזמרים בצפת, ופחות מחודשיים לאחריה נפטר חיטמן.
ב-2010 הוזמן יובל להיות אורחם של חברי תנועת המקויה ביפן לסדרת הופעות אשר היו מבוססות, רובן ככולן, על המוזיקה של קרליבך שאותה אימצה התנועה לצד אהבתה למדינת ישראל ולתנ"ך.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, נטה יובל מספר פעמים לכיוון המוזיקה המזרחית-ישראלית.
בתחילת שנות השמונים היה שותף כמפיק ומלחין באלבומו של האסיר שושי מאגף 7 בכלא באר שבע, "האסיר המזמר", הידוע בעיקר בלהיט "פסוליה".
באותה תקופה יצא גם האלבום "הקוסקוס והסרפן" עם דודו אלהרר ובעקבותיו מופע בשם זה, שהיה בעל גוון מחאתי נגד קיפוח תרבות עדות המזרח.
באלבום נכללו גם שירים ישנים ובעיקר חדשים שהלחין יובל, בהם "הימים שעוד נכונו לנו".
ב-1990 הוציא יובל את האלבום "הכל דיבורים", בעל הניחוח המזרחי (אם כי ישנה נטייה יותר לכיוון הפופ הקליל).
במשך השנים שימש יובל כמפיק באלבומים שלו, של הרכבים שבהם השתתף, ושל אמנים אחרים, בהם שושי מאגף 7 ("האסיר המזמר"), ושייקה לוי.
יובל גם שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל ערד בשנים 1995–1996. ב-1996 ייסד יובל את פסטיבל "ימי זמר בחולון" והיה מנהלו האמנותי עד 1999. יובל הפיק מופע לזכרו של מאיר אריאל במסגרת פסטיבל זה, לאחר שהשתתף במופע לזכרו בשם "פתאום בלעדיו" (בשיר "אגדת דשא", שסוגר מעגל סביב שלושת יוצאי קיבוץ משמרות).
בשנת 2000 היה יובל בין מפיקי המופע לזכרו של אריאל "עם הגב לים", ואף שר בו את השיר "שלל שרב".
בספטמבר 2001, לאחר מותו הפתאומי של דודו דותן, נבחר יובל לעמוד בראש אמ"י (איגוד אמני ישראל).
ב-2002, כעבור חודשים ספורים מבחירתו, פרש יובל מהתפקיד באמ"י.
בשנים 2005–2002 שימש כחבר מליאת רשות השידור, חבר הנהלת פסטיבל ישראל בשנים 2004–2002 ובין השנים 2009–2018, שימש חנן יובל יו"ר העמותה לחינוך המוזיקלי בקריית אונו.
מינואר 2021 משמש יובל דירקטור בחברת "אשכולות" הדואגת לזכויות המבצעים.
יובל, המתגורר בקריית אונו, נשוי ליאירה, ולהם שני ילדים: דור (עורך וידאו; עליו נכתב שירו של יובל, "דור") ושירה, אשר הפכה לזמרת בזכות עצמה והתפרסמה בזכות המופע המשותף לה ולאביה שזכה להצלחה, שנקרא בפשטות "שירה וחנן יובל".
השניים הוציאו לרדיו סינגל שנקרא "אמא מחכה בבית", אותו הלחין יובל למילים של אהוד מנור, והשתתפו בפסטיבל הזמר והפזמון ב-2001 עם השיר "לא הכל לא תמיד", שהגיע למקום השני וזכה בהמשך להצלחה.
יובל, שיש לו רישיון נשק מזה שנים, חשף בראיון בגלי צה"ל שבמהלך אימון שגרתי לחידוש הרישיון הוא שכח להרכיב אוזניות מגן ושמיעתו נפגעה.
יובל ידוע באהדתו לקבוצות הכדורגל והכדורסל הפועל תל אביב, ובשנת 1981 אף ביצע יחד עם יצחק קלפטר ויגאל בשן את שיר האליפות של קבוצת הכדורגל.
באוקטובר 2016 הפיק היכל התרבות בפתח תקווה אירוע מחווה לציון יום הולדתו ה-70 של יובל.
בשנת 2018, קיבל את פרס אקו"ם על מפעל חיים, "פרס מפעל חיים ליוצר".
מדברי השופטים בוועדת הפרס: "נדמה כאילו בכל צומת חשובה של המוזיקה הישראלית נמצא תמיד חנן יובל.
שיריו של חנן הפכו לחלק מההוויה הישראלית ומלווים את ישראל בשמחה, בכאב, בגעגוע ותמיד ביופי רב".
פרס שר התרבות לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2021, בתחום הזמר העברי, על תרומה משמעותית לתרבות בארץ ועל השארת חותם וסיוע להתפתחות התרבות בארץ לאורך השנים
במאי 2022 קיבל יובל אות הוקרה על מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן, "על תרומתו החשובה לתרבות הישראלית, בהיותו מלחין ומבצע של שירים שהפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי".
2023 ערב מחווה לכבודו - הקאמרי
במרץ 2024 הכריז אמ"י על חנן יובל כ"חתן פרס מפעל חיים של האיגוד".
באותו החודש, הוכרז חנן יובל בעירו, קריית אונו, כ"איש השנה", באירוע שאורגן על ידי ארגון "ליונס".
ביוני 2024 קיבל חנן יובל מידיו של פרופסור שמעון שיטרית את "אות החלוצים החדשים".
"חנן יובל", 1974 - אלבומו הראשון של יובל, בו הלחין את רוב השירים, וביניהם נמצא השיר המזוהה איתו "אתם זוכרים את השירים"
"אתם זוכרים את השירים", 1977 - גרסאות חדשות ללהיטים קודמים לצד שירים חדשים
"הקוסקוס והסרפן", 1982 - אלבום משותף ליובל ולדודו אלהרר בעקבות הופעה בשם האלבום, שהיה בעל גוון מחאתי נגד קיפוח עדות המזרח
"כשהיונים חוזרות", 1989 - אלבום עם גרסאות חדשות לשירים ישנים של יובל שהוקלטו, חלקם דואטים
"שלושרים על גשר הירקון", 1991 - אלבום מופע הטלוויזיה "שלושרים על גשר הירקון", בהשתתפות יובל והדודאים האלבום מורכב משיריהם של שלישיית גשר הירקון, בנוסף לשירים חדשים אחדים שנכתבו במיוחד למופע
"עשרים", 1992 - האוסף הראשון, שכולל 20 מלהיטיו הגדולים והבולטים של יובל
"האוסף המשולש", 1998 - האוסף עם מרבית שיריו עד שנות התשעים, וכן שירים שהקליט עם אחרים ושירים שכתב או הלחין עבור אחרים וביצועיו לשירים אלה רואים אור לראשונה על גבי דיסק
"המיטב", 2006 - אוסף כפול עם 40 להיטים מוכרים של יובל מכל הזמנים
"ואם השיר הזה נשמע לכם מוכר" - בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך, 1993 - ספר השירים הראשון של יובל
"סידור אישי", 2009 - ספר בעקבות מסע בן עשר שנים הנקרא בשם זה זהו הספר הראשון של יובל שמצורף אליו דיסק, שבו 16 שירים מהספר בביצוע יובל
חנן מלצר (נולד ב-12 באפריל 1951) הוא משפטן ישראלי, כיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 2007—2021, וכמשנה לנשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות.
שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של הבחירות לכנסת ה-21 וה-22.
באוקטובר 2021 נבחר לנשיא מועצת העיתונות ובינואר 2022 מונה ליו"ר חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
מלצר נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה ממוצא פולני.
הוא למד בגימנסיה העברית הרצליה, בה היה פעיל במועצת התלמידים, במסגרתה היה סגן ראש עיר הנוער בקיץ 1966. בסיום התיכון פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, במסגרת מסלול העתודה האקדמית.
במהלך לימודיו היה פעיל בענייני הסטודנטים ובשנת 1971 פנה לבית המשפט והביא לדחייה בחודשיים של הצבעה על שינויים בתקנון הסתדרות הסטודנטים.
בתחילת 1972 הוא שוב פנה לבית המשפט בדרישה למנוע את הבחירות לאגודת הסטודנטים.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון בהצטיינות, ואף עבד באוניברסיטה כמתרגל ואחר כך כמרצה למשפט מנהלי ולדיני מכרזים.
בצה"ל שירת כאיש הפרקליטות הצבאית בדרגת סגן-אלוף, והקים בה את המחלקה לטיפול בעתירות לבג"ץ.
בשנת 1977 הצטרף מלצר למפלגת ד"ש, אך כשל בבחירות הפנימיות להרכבת הרשימה לכנסת, במסגרת הכישלון של מקורבי אמנון רובינשטיין.
בעקבות תלונתו לפני הבחירות לכנסת התשיעית, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, לרשות השידור, שלא לכנות את שמעון פרס "ממלא מקום ראש הממשלה".
מלצר נמנה עם המתנגדים להצטרפות המפלגה לממשלת בגין הראשונה, בעקבות המהפך של שנת 1977, והיה פעיל במפלגת שינוי.
בשנת 1979 הופיע בכמה תוכניות רדיו של "משפט ציבורי" כתובע המבקש להביא לשינויים בסטטוס קוו: הנהגת תחבורה ציבורית בשבת ונישואים אזרחיים.
בד בבד היה היועץ המשפטי של התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
בשנת 1980 היה היועץ המשפטי של מחנה רבין במפלגת העבודה.
בתקופת כהונתו של יצחק רבין כראש הממשלה ויו"ר מפלגת העבודה היה מלצר פעיל בעבודה והתמודד בבחירות המקדימות לקביעת רשימתה לכנסת ב-1996. מלצר שימש בתפקיד רב-ההשפעה של יו"ר ועדת החוקה של מפלגת העבודה והתפטר ממנו ב-2004, משעלתה מועמדותו לכהונה בבית המשפט העליון.
בשנת 1977 הקים מלצר משרד עורכי דין עצמאי העוסק בדיני תשתיות ותקשורת, משפט עסקי, דיני בנקאות, דיני הגבלים עסקיים וניירות ערך, משפט מנהלי ובעתירות לבג"ץ.
בין השאר ייצג את העותרים נגד מינוי עדנה פאר לראש חטיבת התוכניות בגלי צה"ל.
כן ייצג את שוטרי משטרת ישראל כשהביא בתובענה ייצוגית בבית הדין הארצי לעבודה לקבלת תוספת שכר שניתנה למשרתי הקבע בצה"ל.
את ההתמחות במשפטים עשה במשרדו של עורך-הדין והשר לשעבר אברהם פורז.
בהמשך שימש מלצר יועץ משפטי חיצוני לחברת החדשות של ערוץ 2. נוסף לכך הוא עסק בייעוץ משפטי להקמת הרכבת הקלה בתל אביב, כביש חוצה ישראל, נתב"ג 2000 ופרויקט לווין התקשורת עמוס, ולמקורות.
בשנת 2005 ייצג בעלי עסקים במעבר ארז בעתירה לבג"ץ כנגד תוכנית ההתנתקות וטען כי החלטת הממשלה אינה חוקית.
בפרשת ויסות מניות הבנקים ייצג מלצר את אחד הנאשמים בתיק והעלה לראשונה בישראל את טענת "הגנה מן הצדק", הטענה לא התקבלה, אך נכנסה למשפט הישראלי ובהמשך נקבעה בחוק.
ב-24 ביוני 2007 בחרה הוועדה לבחירת שופטים במלצר לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה מונה עורך-דין מהשוק הפרטי לבית המשפט העליון מאז העשור הראשון לקיומו.
אומנם גם מישאל חשין התמנה לאחר שעבד בשוק הפרטי, ואולם את מרבית הקריירה המשפטית שלו עשה במגזר הציבורי.
ב-27 באוגוסט 2007 הושבע מלצר לתפקיד שופט בית המשפט העליון בפני נשיא המדינה שמעון פרס.
באפריל 2017 מונה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-21. הוא כיהן בתפקיד זה גם בבחירות לכנסת ה-22.
באוגוסט 2017 עד אוגוסט 2020 היה חבר הוועדה לבחירת שופטים.
ב-5 בספטמבר 2017 נבחר מלצר למשנה לנשיאת בית המשפט העליון, וב-30 באוקטובר 2017 מונה לתפקיד.
ב-12 באפריל 2021, לאחר 14 שנים בתפקידו כשופט בבית המשפט העליון, פרש לגמלאות.
באוקטובר 2021, בעקבות פרישתה של שופטת העליון בדימוס דליה דורנר, נבחר מלצר לנשיא מועצת העיתונות בישראל.
למינויו התנגד תאגיד השידור הישראלי.
בינואר 2022 מונה ליו"ר חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים, במקומו של בעל השליטה בחברה, שלמה אליהו.
מינויו גרר ביקורת בחשש לניגוד עניינים ושיטת "הדלת המסתובבת", לאחר שדן בנושאי ביטוח כחצי שנה קודם למינוי ופסק לטובת חברות הביטוח, כשחברת מגדל הייתה בין הצדדים בהליך.