tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1909 יצר אביו מקדחת נפט בעלת 166 ראשי חיתוך שהצליחה, לראשונה, לחדור סלעים קשים.
מקדחה זו, שנרשמה כפטנט על שמו, יצרה מהפכה בתחום קידוח הנפט ברחבי העולם.
אביו של יוז נפטר כאשר יוז היה בגיל 18, והווארד יוז ירש את כל הונו ואת חברת הנפט.
בשנת 1925, בגיל 20, עבר ללוס אנג'לס בכוונה להפיק סרטים.
ב-1927 מימן והפיק את הסרט "Two Arabian Knights", שזכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לבמאי לואיס מיילסטון.
גם סרטיו "The Racket" (1928) ו-"The Front Page" (1931) היו מועמדים לפרס האוסקר.
ב-1930 החל במימון, הפקה ובימוי של סרט המלחמה האפי השאפתני מלאכי הגיהנום .
הוצאות הסרט היו גבוהות ביותר יחסית לאותה תקופה.
לאחר הוצאות של קרוב ל-2 מיליון דולר, נאלץ הווארד יוז לצלם חלקים גדולים מהסרט בשנית, כדי להוסיף סאונד, מאחר שרצה להצטרף לקולנוע המדבר שהחל באותה תקופה.
את השחקנית הראשית, שהייתה בעלת מבטא נורווגי כבד, החליף בג'ין הארלו, אותה בחר מבין שחקניות רבות להן ערך אודישנים.
הארלו נחשבה לאחת השחקניות הבלונדיניות ההוליוודיות הראשונות.
הוצאות הסרט הסתכמו ב-3.8 מיליון דולר, והוא הצליח בקופות, עם הכנסות של 8 מיליון דולר ונחשב כיום לקלאסיקה קולנועית.
עם זאת, יוז המשיך במימון סרטים שאפתניים: ב-1932 הפיק את הסרט פני צלקת, שעורר עניין ומחלוקת בנושא האלימות הרבה שהוצגה בו; וב-1943 הפיק יוז את האקדוחנים, שהיה סרט הפריצה הגדולה של ג'יין ראסל, ועורר מחלוקת בשל לבושה החושפני.
במקביל לתעשיית הקולנוע, עסק יוז בהטסת מטוסים ובמימון ייצור מטוסים מהמתקדמים בתקופתו והקים את חברת יוז איירקראפט.
ב-2 בנובמבר 1947 הטיס הווארד יוז את המטוס הימי הגדול ביותר שנבנה אי פעם, "יוז H-4 הרקולס", בטיסתו היחידה.
ב-1939 הוענקה ליוז מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר באותה עת לאזרחים אמריקאים.
יוז נודע כסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית, אשר הלכה והחמירה לאורך חייו הבוגרים ובערוב ימיו.
ריצ'רד פליישר, במאי הסרט "His Kind of Woman", שיוז שימש בו כמפיק, תיאר בספרו את התעקשותו האובססיבית של יוז על פרטים שוליים בהפקה, ואת התנודות הבלתי צפויות במצבי הרוח שלו.
במהלך חייו הבוגרים "נעלם" יוז מהחיים הציבוריים למשך תקופות ארוכות, בהן נטען כי הוא היה חולה ולא יציב נפשית, ספון בביתו, נמנע ממגע עם אנשים וחפצים בידיים חשופות כדי לא לגעת בחיידקים, והיה מכור לקודאין, ואליום ותרופות נוספות.
יוז מת ב-1976 במהלך טיסה ליוסטון, בשל אי ספיקת כליות.
גופתו הייתה קשה לזיהוי בשל ציפורניו המגודלות, שערו וזקנו העבות, שלא נגזזו מזה זמן רב, וה-FBI נדרש לטביעת אצבעות שלו על מנת לזהותו.
דמותו של יוז שימשה השראה למספר סרטים.
בסרט "The Amazing Howard Hughes" משנת 1977, גילם את דמותו של יוז השחקן טומי לי ג'ונס, ובסרט "מלווין והווארד" משנת 1980, גילם ג'ייסון רוברדס את דמותו.
אחד החשובים בסרטים על חייו, "הטייס" בבימוי מרטין סקורסזה מ-2004, היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-5. סרט זה התמקד בהישגים הראשונים בתעופה ובסרטים שיצר יוז, אותו גילם השחקן לאונרדו דיקפריו, וכן התמקד הסרט בהתנהגותו האובססיבית הקשה.
בשנת 2016 יצא סרט נוסף בשם "Rules Don't Apply" ואת יוז גילם השחקן וורן בייטי, הסרט עוסק בסיפור אהבה שנרקם בין שחקנית צעירה ושאפתנית לבין נהגה האישי, העובדים תחת יוז.
דמותו של טוני סטארק בגילומו של רוברט דאוני ג'וניור בסרטי איירון מן מבוססת עליו.
הווארד סטונטון היה שחמטאי ומלומד אנגלי, מומחה לכתביו של שייקספיר, ובעל טור בעיתון.
שמו מוזכר כיום בעיקר בשל צורה נפוצה לעיצוב כלי השחמט הנקראת על שמו.
לשיא יכולתו הגיע בשנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר היה ממוקם ראשון בעולם.
סטונטון החזיק במקום הראשון במשך חמש שנים (לא ברציפות) ובמקום השני במשך חמש שנים (האחרונה שבהן 1856).
דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1840 ל-1858. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
מעט ידוע על חייו של סטונטון לפני הופעתו בתחום השחמט.
לדבריו נולד בווסטמורלנד, אנגליה, ושם אביו - ויליאם.
בצעירותו סבל מעוני ולא קיבל השכלה כלשהי.
כשהיה צעיר, לעדותו, עבד כשחקן ושיחק פעם בתפקיד לורנצו במחזה הסוחר מוונציה ואף לצד השחקן האנגלי המפורסם אדמונד קין.
יש תיעוד לכך שב־1836 היה סטונטון בלונדון.
הוא היה מנוי לספרי השחמט של ויליאם ווקר "Games at Chess" .
סטונטון התחיל כנראה לשחק באורח אינטנסיבי בגיל 26. הוא היה אז, לדבריו, "שחקן צריח".
ב־1838 שיחק סטונטון רבות עם קפטן ויליאם אבנס, יוצרו של גמביט אבנס.
סטונטון ניהל דו-קרב נגד סופר השחמט הגרמני אהרון אלכסנדר שבו הפסיד.
ב-1840 התחיל סטונטון לעסוק בכתיבה שחמטאית, וכתב טור בנושא זה עבור העיתון "New Court Gazette" במשך שבעה חודשים.
בשנה זו השתפר במידה שאפשרה לו לנצח (בנקודה אחת בלבד) בדו-קרב את האמן הגרמני פופרט.
סטונטון ערך את המגזין עד 1854, אז הוחלף ברוברט בארנט בריאן.
בשנת 1842 שיחק סטונטון מאות משחקים נגד ג'ון קוקרן (John Cochrane).
קוקרן היה שחקן חזק ושימש כיריב טוב לקראת הישגו השחמטאי הגדול ביותר של סטונטון בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1843 ניהל סטונטון דו-קרב קצר נגד שחקנה החזק ביותר של צרפת פייר סט.
סטונטון הפסיד בשיעור של 3.5-2.5, ונעשו הסדרים לדו-קרב שני בפריז.
סטונטון נסע לפריז, שם ניהל דו-קרב מול פייר סט.
אמאנד בין התאריכים 14 בנובמבר ל-20 בדצמבר 1843. המשחקים התקיימו בבית הקפה המפורסם קפה דה לה רגנס (Cafe de la Regence), וסטונטון ניצח בתוצאה 8–13 (לא כולל תוצאות תיקו).
לאחר תבוסה זו לא המשיך שחקן צרפתי אחר את המסורת שהחלה עם פילידור, ולונדון הפכה לבירת השחמט העולמי.
סטונטון הוכר כשחמטאי הטוב בעולם בין השנים 1843 ועד 1851. בשנת 1844 הוא נסע לפריז במטרה לשחק נגד פייר סט.
אמאנד, אך דלקת ריאות חריפה שתקפה אותו גרמה לביטול הדו-קרב.
השניים לא שיחקו עוד זה מול זה.
בשנת 1845 החל סטונטון בכתיבת טור שחמטאי עבור העיתון Illustrated London News.
הוא המשיך בכתיבתו עד סוף ימיו.
על פי הספר "The Oxford Companion to Chess", הטור של סטונטון היה הטור בעל ההשפעה הגדולה ביותר בעולם.
ב-9 באפריל 1845 זכה סטונטון, כנציג לונדון, במשחק שחמט שהתקיים דרך הטלגרף.
במשחק זה שיחק סטונטון מול שישה שחקנים, ללא ראיית הלוח והכלים (שחמט עיוור).
בשנה זו שיחק סטונטון נגד שחקנים חלשים יותר, ונתן להם יתרון של רגלי ומסע.
כמו כן שיחק בדו-קרבות מול ברנרד הורביץ ודניאל הארוויץ בשנת 1846, ובשני המקרים - ניצח.
מול הורביץ 15.5-8.5. (www.worldchesslinks.net/ezc02.html תיאור הדו-קרב מול הורביץ]
מול הארוויץ היה המשחק בלתי שקול וסטונטון ניצח 0–7. אותו הארוויץ ניצח את פול מורפי שנים אחדות לאחר מכן, ומכאן ניתן להסיק כי היה שחקן חזק.
(בקישור זה נמצא תיאור המשחקים).
בשנת 1847 כתב סטונטון את ספרו המפורסם ביותר The Chess-Player's Handbook (ניתן לרכשו עד היום באמצעות האינטרנט).
(בקישור זה ניתן לראות את צילומי הכריכה המפוארת וכן מספר עמודים מהמהדורה של שנת 1848).
בשנת 1849 עוצבו על ידי נתנאל קוק כלי שחמט כמוצג בתמונה מעלה.
סטונטון פרסם את העיצוב החדש בטור שכתב בעיתון Illustrated London News.
לכל סט כלים שנמכר צורפה חוברת שנכתבה על ידי סטונטון, והוא קיבל אחוזים מרווחי המכירות.
העיצוב היה מצודד עין והפך לפופולרי מאוד.
כלי "סטונטון" הפכו לכלים התקניים שבהם משחקים עד היום בכל התחרויות הרשמיות.
בחודש מאי 1851 אירחה לונדון את התערוכה הגדולה וקהילת השחמט התוססת בלונדון חשה חובה לפעול כך גם עבור השחמט.
סטונטון לקח על עצמו לארגן תחרות עולמית ראשונה בלונדון במקביל לתערוכה התעשייתית העולמית.
הרעיון היה להביא את מיטב האמנים בעולם לתחרות ולחשוף לראווה את השחמט בדרך דומה להצגתן של המצאות התעשייה החשובות.
סטונטון שכנע את שחקניה החובבים של לונדון ואסף קרן פרסים בסך 500 לירות שטרלינג - סכום גבוה מאוד באותם ימים - כדי לסייע באירוח התחרות.
אף שמועדון השחמט של לונדון סירב לשלוח מתחרה מטעמו לתחרות, היא נחלה הצלחה גדולה, ועד היום היא נחשבת לאחת מ-50 התחרויות המובילות בכל הזמנים.
(לעיון: אוסף טבלאות ומשחקי התחרות)
סטונטון חש אכזבה משום שלאחר מאבק שנמשך חודש - מול 16 מטובי השחמטאים בעולם - איבד את המקום הראשון בתחרות לאדולף אנדרסן, ולבסוף איבד את המקום השני לתלמידו לשעבר אליהו ויליאמס.
בשלב זה היה ברור לכל כי ימי זוהרו חלפו, אולם המוניטין שלו כשחמטאי בעל שם עולמי וכסמכות עליונה נותרו בעינם בזכות ספריו ובשל טורי השחמט שכתב.
למרות הכול המשיך סטונטון להוכיח את יכולתו, ומאוחר יותר באותה שנה גבר על ויליאמס בתוצאה 4–6. לאחר מכן הביס גם את קארל יאניש בתוצאה 2–7.
בשנת 1852 כתב סטונטון ספר על התחרות בשם : The Chess Tournament.
קריאת ההערות שצירף סטונטון למקצת המשחקים מציגה עמדה חד-צדדית שלא הייתה עומדת במבחן הביקורת המודרנית, אך הציבור באותם הימים חיבב סגנון זה.
עמודים 2–3 דנים בספר ומביאים ציטוטים ממנו.
בין השנים 1851 ל-1874 היה סטונטון מפורסם בעיקר בזכות תרומתו להפוך את אנגליה לבירת השחמט העולמי.
מורפי העריך כי בשנת 1874 תרומתו העיקרית של סטונטון לא ניכרה במשחקי השחמט שלו אלא בהיותו תאורטיקן ומנתח משחקים.
במובנים מסוימים הקדים סגנון השחמט של סטונטון את זמנו.
לדוגמה, הפתיחה האנגלית 1. ג4 שנקראה כך משום שהשתמש בה לעיתים קרובות בין השנים 1840 ל-1850.
אלוף העולם האמריקאי פישר, שכתב על סטונטון למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, החזיק בדעה מחמיאה יותר: "בעברי על משחקיו", אמר פישר, "אני מוצא שהם מודרניים לגמרי.
בעוד שמורפי ושטייניץ דחו את הפיאנקטו, סטונטון אימץ אותו.
בנוסף הוא הבין את כל העקרונות העמדתיים ששחקנים מודרניים כל כך מוקירים.
לכן, ביחד עם שטייניץ, צריך להכיר בו כשחקן המודרני הראשון." סטונטון שיחק בסגנון שנודע לימים כסגנון ההיפרמודרני של שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1853 נסע סטונטון לבריסל לפגישה עם הברון טאסילו פון דר לאסה.
הם דנו בתקינה של חוקי השחמט ושיחקו דו-קרב קצר שבו זכה הברון 4–5.
בשנת 1856 החל סטונטון בתהליך פרישה ממשחק השחמט והפך את הכתיבה על שייקספיר לעיקר עיסוקו.
הוא ערך חוזה עם מוציא לאור לצורך כתיבת הוצאה מוערת של יצירות הספרות המפורסמות.
דחפי האגו של סטונטון לא נתנו לו כנראה מנוח, ולא עלה בידו להינתק לחלוטין מהשאיפה להישאר בצמרת השחמט.
רמתם של אמני הצמרת השתפרה במהירות, והוא היה ודאי ער לכך שרמתו שלו נופלת מזו שלהם.
סטונטון נרשם לתחרות ברמינגהאם בשנת 1858 בחסות התאחדות השחמט הבריטית שאך נוסדה אז.
סטונטון לא עלה לשלב גבוה בתחרות והורחק בסיבוב הראשון של התחרות על ידי יוהאן לבנטל 2-0.
תחרות ברמינגהאם בשנת 1858 הייתה ההתמודדות הפומבית האחרונה של סטונטון.
במהלך ביקור של מורפי באנגליה באותה שנה סירב סטונטון לשחק מולו בתואנה שהוא עסוק מדי בעבודתו על שייקספיר.
סטונטון העריך כי יריבו הצעיר (מורפי היה אז בן 27) והמוכשר לא ישאיר לו כל סיכוי ולכן לא ראה טעם בהתמודדות מולו.
מורפי חש נפגע מאוד מהסירוב, וראה בכך עוול שנגרם לו בידי מי שאמור היה לנהוג כג'נטלמן אנגלי.
סטונטון אכן הקדיש את מרב מרצו לכתיבה על שייקספיר, ובשנת 1860 יצאה המהדורה המוערת לאור.
להערכתו של סטונטון הייתה זו עבודה חשובה, אך מבקרים מודרניים לא סברו כך.
במחקר שייקספיר שמו של סטונטון אינו מוכר.
בנוסף פרסם סטונטון בשנת 1860 ספר שנקרא Chess Praxis, בספר רחב יריעה זה (622 עמודים) הקדיש למעלה מ-168 עמודים לניתוחים של מבחר משחקים של פול מורפי, ביודעו כי הציבור משתוקק לקרוא ספר על אודות הגאון האמריקאי.
סטונטון פרסם מאמרים רבים על שייקספיר בשנים 1864 ו-1865. ספרו האחרון בנושא פורסם בשנת 1865 ונקרא Great Schools of England.
בעודו עובד בספריית ביתו על ספר שחמט נוסף הכריעו התקף לב.
הספר פורסם לאחר מותו, בשנת 1876, בעריכת וורמלד ונקרא: Chess: Theory and Practice.
במקום מגוריו בלונדון, ברחוב Lansdowne מספר 117, ניצב לוח לזכרו.
בשנת 1997 הוקמה מצבת אבן סמוך לקברו שעליה חקוק פרש שחמט.
עד למועד זה קברו לא סומן.
ניתן להוריד או לקרוא בצורה מקוונת את ספרו של סטונטון The Blue Book of Chess
הווארד הוקס היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
הוקס נולד במדינת אינדיאנה שבארצות הברית.
בצעירותו התחרה הוקס כנהג מרוצי מכוניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כטייס בצבא ארצות הברית, ועם סיום המלחמה החל הוקס לעבוד בהוליווד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1926 הוא מכר את התסריט הראשון שלו, "הדרך לתהילה", לאולפני פוקס.
הוקס גם ביים את הסרט ובכך התחיל את הקריירה שלו כבמאי.
הוקס עבד כשנתיים בפוקס, עד לפרישתו בשנת 1929. משנה זו הוא הפך לבמאי עצמאי, ללא חוזה מחייב עם שום אולפן, סידור שבו המשיך לדבוק עד סוף ימיו.
בהמשך הקריירה שלו ביים הוקס מספר רב של סרטים רבים, שרבים מהם הוא גם כתב והפיק בעצמו.
סרטו של הוקס זכו להצלחה רבה בתקופתם, ולרוב הוא נהנה מביקורת נלהבת.
סוד הצלחתו של הוקס היה כנראה טמון בשימוש שעשה בתסריטאים מיומנים כגון בן הכט וויליאם פוקנר, יחד עם החופש האמנותי שנהנה ממנו בדרך כלל כבמאי עצמאי, שני יתרונות שהעניקו לרוב סרטיו איכות גבוהה לדעת מבקרי וצופי התקופה.
בשנת 1975 זכה הוקס בפרס אוסקר לשם כבוד.
הוקס מת בשנת 1977 בפאלם ספרינגס שבקליפורניה.
את הרעיון להפקת הסרט "להחזיק ולאבד" קיבל הוקס מהתערבות עם הסופר ארנסט המינגוויי.
הוקס התרברב בפני המינגוויי שהוא יוכל ליצור סרט טוב מהספר הגרוע ביותר שהמינגווי כתב.
המינגוויי התערב איתו על כך שלא יוכל להפיק סרט מיצירתו "להחזיק ולאבד".
הווארד ויליאם קוסל, שנולד בשם הווארד ויליאם כהן היה עיתונאי ספורט יהודי-אמריקאי מוכר ומשפיע בטלוויזיה בארצות הברית.
קוסל נולד בוינסטון-סיילם שבקרוליינה הצפונית.
הוריו רצו שיהפוך לעורך דין.
לאחר שקיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו יורק, הצטרף קוסל לפקולטה למשפטים של המוסד וקיבל תואר במשפטים.
במהלך תקופה זו, בעקבות בקשתו של אביו שרצה לשחזר את שם המשפחה המקורי "קוזל", שינה הווארד את שם משפחתו באופן רשמי ל"קוסל" ב-1940.
קוסל התקבל למחלקת המשפטים של מדינת ניו יורק בשנת 1941, אך לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לחיל התובלה של צבא ארצות הברית, שם הגיע לדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן).
במהלך תקופת שירותו, התחתן קוסל עם מרי אברמס ב-1944.
לאחר המלחמה החל קוסל בעבודתו כעורך דין במנהטן.
חלק מלקוחותיו היו שחקני במה וחלקם היו אתלטים, כולל וילי מייז.
כוכב הספורט של קוסל היה שחקן הבייסבול, ג'קי רובינסון, שהיה לקוסל השראה אישית ומקצועית במהלך הקריירה.
קוסל ייצג גם את ליגת הילדים של ניו יורק, מוסד ללא כוונות רווח שמארגן תחרויות בייסבול לילדים, עד שבשנת 1953 פנה אליו מנהל תחנת הרדיו של ABC וביקש ממנו לשדר תוכנית רדיו בתחנה המפורסמת של הרשת, WABC, בהשתתפות שחקני הליגה הקטנה.
קוסל שידר את התוכנית למשך שלוש שנים ללא תשלום, ולאחר מכן החליט לעזוב את תחום המשפטים כדי להפוך לשדר במשרה מלאה.
התוכנית סימנה את תחילת העבודה של קוסל עם רשת ABC, בה שידר בכל הקריירה שלו.
ברדיו, קוסל אירח תוכנית משלו, "מדברים על ספורט", כמו גם דיווחי ספורט ועדכונים לתחנות רדיו אחרות של הרשת ברחבי המדינה.
התוכנית של קוסל הפכה לפופולרית מאוד בעקבות קשריו הקרובים עם המתאבק הגדול בעולם בזמנו מוחמד עלי.
השניים נראו כניגודים מוחלטים, אך הכבוד ההדדי והכריזמה של השניים גרמה להם להשלים זה את זה באופן מבדר ויחודי.
גם לאחר שהצטרף קוסל לערוץ הטלוויזיה של ABC (שגם בה נהג להתארח מוחמד עלי), הוא עדיין המשיך בעבודתו ברדיו.
קוסל נהיה עוגן מרכזי בטלוויזיית WABC בניו יורק, והוא שירת בתפקיד משנת 1961 עד 1974. בדצמבר 1980 היה קוסל לשדר הראשון שדיווח על הירצחו של ג'ון לנון, בעת ששידר משחק פוטבול.
בשנת 1986 הסבה האוניברסיטה העברית בירושלים את שמו של גוף ניהול מתקני-הספורט שלה ל"מרכז הווארד ומרי אדית קוסל לחינוך גופני, לתרבות הפנאי ולקידום הבריאות".
שמו צוין ביד לאיש הספורט היהודי.
הווארד קוץ' היה תסריטאי ומחזאי אמריקני, אשר לאחר הצלחה גדולה בברודוויי ברדיו ובקולנוע הוחרם על ידי "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית" בעת ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, ונאלץ לגלות לבריטניה.
קוץ' נולד בשנת 1902, והחל בקריירת כתיבה בגיל צעיר.
כבר בשנת 1929 עלה מחזה ראשון שלו על הבמה בברודוויי.
בשנות ה-30 השתלב במסגרת "פרויקט התיאטרון הפדרלי" – פרויקט שהקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת ה"ניו דיל", והניסיונות למצוא עבודה לאנשי תיאטרון מובטלים.
במסגרת זו עבד גם אורסון וולס.
וולס הקים את "תיאטרון מרקיורי" במסגרתו העלה תסכיתי רדיו והזמין את קוץ' לכתוב עבור התיאטרון.
ב-30 באוקטובר 1938 העלה התיאטרון את התסכית "מלחמת העולמות" על פי ספרו של ה.
על פי הנחיות שקיבל קוץ' מאורסון וולס, העביר קוץ' את זירת העלילה מבריטניה של סוף המאה ה-19 אל ארצות הברית של שנות ה-30, והנחית את החייזרים ממאדים בניו ג'רזי.
לתסכית ניתן אופי של שידור חדשות אמיתי, וזאת לראשונה בתולדות הרדיו.
לחדשנות זו של קוץ' וולס תפקיד באירועים שבאו בעקבות שידור התשדיר.
מששודר התשדיר ברדיו, החלה פאניקה המונית ברחבי ארצות הברית.
המאזינים ששמעו את התסכית, וחלקם הפסידו את הפתיחה שבישרה כי מדובר באירוע דמיוני, סברו כי הם אכן עדים לפלישה אמיתית ממאדים.
העיירה גרובר'ס מיל בניו ג'רזי, בה, כביכול, נחתו החייזרים, ננטשה מתושביה, אך אלפי שוטרים, חיילים וסקרנים נהרו אליה.
אירועים אלו הפכו למיתוס בתולדות תקשורת ההמונים.
בשנת 1940 עבר קוץ' לתחום הקולנוע, והחל לכתוב עבור אולפני האחים וורנר.
בין היתר היה אחראי לתסריטם של סרטים כדרמת המלחמה "סרג'נט יורק", נץ הים" ו"המכתב".
בשנת 1942 היה בין צוות כותבי הסרט "קזבלנקה".
התסריט עובד ממחזה שנכתב על ידי צמד כותבים אלמונים בשם מורי ברנט וג'ואן אליסון.
צמד כותבים בשם האחים פיליפ וג'וליוס אפשטיין נשכר לעבד את המחזה לסרט, ובשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם קוץ'.
קוץ' הוסיף נופך פוליטי לתסריט, והוסיף את הסצנות המתרחשות בפריז בעת הכיבוש הנאצי, תוך שהוא מעבה את אופיו של ריק בליין (המפרי בוגרט), והופך אותו ללוחם למען מטרות אבודות (כמו הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד).
הסרט זכה בהצלחה, וקוץ' בצוותא עם האחים אפשטיין זכו לפרס האוסקר על תסריטם.
בשנת 1943 פנה הנשיא רוזוולט אל אולפני וורנר, וביקש יצירת סרט שיסייע בקשרים הנרקמים עם ברית המועצות שעתה הייתה שותפה עם ארצות הברית במאבק כנגד הנאציזם.
קוץ' נרתם למאמץ, וביחד עם הבמאי מייקל קורטיז, עמו עבד על "קזלבנקה", עיבד את ספרו של שגריר ארצות הברית לברית המועצות לכלל סרט שנקרא "שליחות למוסקבה".
הסרט תואר על ידי הביקורת כ"עירוב של ניו דיליזם עם סטליניזם קערת בורשט מקופסה בשווי של שני מיליון דולר", אך לימים יעלה ליוצריו ביוקר רב.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בקריירה התסריטאית, ובשנת 1948 עיבד את יצירת המופת של שטפן צווייג "מכתב מאישה אלמונית" לתסריט שבויים על ידי הבמאי מקס אופולס.
סרט זה נחשב כיום ליצירת מופת.
בשנת 1952 בעת ציד המכשפות של הסנטור ג'וזף מקארתי, צץ ועלה נושא ה"שליחות למוסקבה".
הסיוע התעמולתי שנתנו אנשים כקוץ' לברית המועצות לא נראה עתה כמאבק כנגד אויב משותף, אלא כתמיכה באויב החדש – הקומוניזם הבינלאומי.
קוץ' סומן כקומוניסט, ונאסר עליו לעבוד בהוליווד.
כרבים אחרים גלה לבריטניה שם המשיך בעבודתו, תחת השם הבדוי "פיטר הווארד".
בשנת 1956 שיתף פעולה עם הבמאי ג'וזף לוסי ליצירת המותחן "זר אינטימי" (ידוע גם כ"אצבע האשמה"), בו מפיק אמריקני באנגליה נרדף על ידי נערה מסתורית הטוענת כי היא מאהבתו מן העבר.
הסרט הוקרן אף בארצות הברית, כאשר קוץ' מסתתר תחת השם פיטר הווארד, ולוסי, הקומוניסט המוצהר נקרא "ג'וזף וולטון".
קוץ' המשיך בעשיית סרטים לאורך שנות השישים ומעט לאחריהן.ב-1964 השתתף בכתיבת התסריט לסרט טייסת 633. ב־1967 כתב את התסריט לסרט "", עיבוד קולנועי לספרו של ד.
לורנס אשר כלל סצנות מיניות מפורשות.
באחרית ימיו שב קוץ' והשתקע בוודסטוק, ניו יורק, והיה מעורב בהפקות תיאטרון מקומיות.
בשנת 1995 מת מדלקת ריאות.
לאחר מותו נמכר פרס האוסקר שקיבל עבור "קזבלנקה" במאה שמונים וארבעה אלף דולר.
נינו הוא השחקן קופר קוץ'.
הווארד נֶמֶרוֹב (Howard Nemerov; 29 בפברואר 1920 – 5 ביולי 1991), משורר יהודי-אמריקאי.
נמרוב היה אחיה של הצלמת בעלת המוניטין דיאן ארבוס.
בעת מלחמת העולם השנייה שירת נמרוב כטייס, תחילה בחיל האוויר הקנדי, ואחר כך בחיל האוויר האמריקאי.
רבים משיריו מביאים ציורים, מילים וביטויים משירותו כטייס.
ניסיונו זה שימש אותו גם בעת שהתייצב בין ראשי המתנגדים למלחמה בווייטנאם.
הווארד נמרוב התמנה במהלך חייו פעמיים למשרת "משורר המדינה" האמריקאי (Poet Laureate), כבוד שרק טובי המשוררים זכו בו.
הוא פרסם למעלה מעשרה כרכים של שירה, מסות ופרוזה.
טרם תורגם לעברית ספר מספריו.
שירים בודדים משלו, שתרגמו גיורא לשם, משה דור ואחרים, נדפסו בכתבי העת העבריים.
הווארד מרטין טמין היה גנטיקאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975, יחד עם דייוויד בולטימור ורנאטו דולבקו, על גילוי האנזים רוורס טרנסקריפטאז (האנזים המשעתק לאחור) בשנות השבעים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
טמין נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנת 1934 השני מבין שלושת ילדיהם של אנט והנרי טמין.
אביו היה עורך דין ואימו פעילה חברתית.
לאחר שסיים את לימודי התיכון פנה ללימודי ביולוגיה.
בשנת 1955 סיים תואר ראשון בביולוגיה במכללת סווארת'מור.
טמין החל לימודיו לתואר דוקטור בתחום האמבריולוגיה הניסויית, אולם לאחר שנה ומחצה שינה את תוכנית לימודיו והתמקד במחקר בתחום הווירולוגיה של בעלי חיים.
הוא היה תלמיד מחקר במעבדתו של פרופסור רנאטו דולבקו שברבות השנים חלק עמו פרס נובל.
בשנת 1959 קיבל דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1960 החל ללמד ולחקור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם ניהל את מחקריו פורצי הדרך.
בשנת 1992 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים.
בשנת 1975 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בין הנימוקים למתן הפרס מצוינת תרומתו של טמין לתיאור האופן שבו אונקווירוסים (וירוסים שיכולים לגרום לגידולים) פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור.
תגליתו זו של טמין עמדה בניגוד לדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, ולפיה קיימת העברת מידע גנטי חד-כיוונית מה-DNA אל ה-RNA אל החלבון, תפיסה שדוברה הבולט היה פרנסיס קריק, אחד ממגלי מבנה ה-DNA וחתן פרס נובל.
טמין הדגים כי Rous sarcoma virus נושא את היכולות האנזימטית להפוך את כיוון זרימת המידע מן ה-RNA בחזרה אל ה-DNA על ידי שעתוק לאחור.
תופעה זו נחקרה באופן עצמאי על ידי דייוויד בולטימור, שעימו חלק טמין את הפרס.
שעתוק לאחור היא מן התגליות החשובות ביותר בביולוגיה וברפואה בעת המודרנית, מכיוון שהיא מהווה תהליך מרכזי בכמה מן המחלות האנושיות הנפוצות ביותר, כגון איידס וצהבת נגיפית מסוג B.
שעתוק לאחור הוא אף מרכיב חשוב של מספר טכנולוגיות בולטות בביולוגיה מולקולרית וברפואה אבחנתית, כגון RT-PCR.
טמין היה מן הדוברים הבולטים נגד עישון.
נפטר בגיל 59 מסרטן ריאות, על אף שמעולם לא עישן.
שביל להולכי רגל ורוכבי אופניים בקמפוס של אוניברסיטת ויסקונסין במדיסון נקרא על שמו.
הווארד אלן סטרן הוא מנחה רדיו וטלוויזיה, סאטיריקן, שחקן וסופר יהודי-אמריקאי.
בשנת 2025 הוערך סך הונו בכ-650 מיליון דולר.
סטרן נולד למשפחה יהודית ברובע קווינס שבניו יורק, וגדל ברוזוולט, לונג איילנד.
אביו, בן סטרן, היה בעליו של אולפן הקלטות, מה שגרם להווארד הצעיר לגלות עניין ברדיו.
אף על פי ששני הוריו הם יהודים, סטרן מציג את עצמו כחצי יהודי, חצי איטלקי.
טענה זו הייתה לבדיחה, שכן סטרן מרבה לתבל את שידוריו בביטויים יידישאים, בתואנה שאלו ביטויים באיטלקית.
הוריו של אביו, פרוים ואנה (גלר) סטרן, והוריה של אמו, סול ואסתר (רייך) שיפמן, היו יהודים שמשפחותיהם הגיעו מפולין ואוסטרו-הונגריה והיגרו לארצות הברית בעיתוי מקביל.
סטרן מרבה לטעון כי כילד, הוריו התעללו בו מילולית.
סטרן אישש את טענתו זו כאשר השמיע באחת מתוכניותיו הקלטות משפחתיות מתקופת ילדותו, בהן הדהדו צווחות דוגמת "אמרתי לך לא להיות טיפש, אידיוט שכמותך" ו"שתוק!
בהקלטות אלו נעשה שימוש בפרסומת פרודית ל"בית הספר לשדרים של בן סטרן", שהצמיח "אנשי תקשורת מעורערים בנפשם, מכורים לעבודה וחדורי תיעוב עצמי".
סטרן מעיד כי אמו ניהלה את הבית ב"אינטנסיביות של היטלר" וכי אביו הרבה לכנות אותו "אידיוט".
חרף זאת, סטרן טען כי הגזים בטענותיו לשם הפיקנטריה, ושהוריו היו למעשה אוהבים, חמים ותומכים.
סטרן למד ב"חטיבת הביניים רוזוולט", ונמנה עם התלמידים הספורים שהיו לבנים, בבית ספר שרוב תלמידיו היו אפרו-אמריקאים.
במשדר משנת 1992, המורה לחינוך גופני של סטרן אישש את דבריו וטען כי תלמידים שחורים היוו רק 60% ממועצת התלמידים הבית ספרית.
בשנת 1969, העתיקה משפחת סטרן את מקום מגוריה, והאוורד נרשם לתיכון "סאות' סייד", בו סיים את חוק לימודיו ב-1972. בשנת 1976 השלים תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת בוסטון.
סטרן שימש גם כמתנדב בתחנת הרדיו של האוניברסיטה, והחל מממן בה מלגה לאחר שהתעשר.
הווארד סטרן משמש כמגיש התוכנית "המופע של הווארד סטרן", המשודרת 4–5 פעמים בשבוע, בתחנת הרדיו "הווארד 100".
בימי שישי משודרות תוכניותיו מימים עברו.
לצידו בתוכנית מגישה את החדשות רובין קוויברס ואחראי על האפקטים הקוליים פרד נוריס.
מפיק התוכנית גרי דל אבטה המוכר יותר בכינויו "בבה בואי" (Baba Booey).
שלושתם מלווים את סטרן משנות השמונים לצד כותבים שונים אחרים כגון ג'קי מרטלינג, בילי וסט וארטי לאנג.
סטרן, או כפי שהוא מכונה "מלך כל המדיה" (King of all Media), נודע כמי שעושה שימוש שערורייתי בהומור הכולל תכנים מיניים, גזעניים וגסים ולועג לשימוש המוגזם בפוליטקלי קורקט.
לטענתו, מטרת התוכנית אינה לזעזע את המאזינים, אלא להוות במה לביטוי דעותיו במגוון נושאים רחב, החל במתרחש בעולם וכלה בפוליטיקה הפנימית של התחנה.
על אף היותו שנוי במחלוקת, סטרן נמנה עם שיאני השכר ברדיו האמריקני, כמו כן הוא נושא בתואר המפוקפק "אלוף הקנסות" בהיסטוריה של הרדיו בארצות הברית.
בשנת 1994 הודיע סטרן על מועמדותו למושל מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הליברטריאנית.
מצע הבחירות שלו כלל החזרת עונש מוות למדינת ניו יורק, טיפול בכבישי אגרה, ואיסור עבודות בכבישים הראשיים במשך שעות העומס.
סטרן הסיר את מועמדותו לאחר שנדרש לחשוף את מצבו הפיננסי ורכושו כפי שדורש חוק הממשל התקין בארצות הברית.
סטרן קנה את פרסומו הודות לתוכנית הרדיו שלו, אשר שודרה בסינדיקציה בתחנות רבות ברחבי ארצות הברית.
באוקטובר 2004 הודיע כי הוא עוזב את חברת הרדיו "אינפיניטי", מפעילת תחנות הרדיו השנייה בגודלה בארצות הברית ששידרה את תוכניתו במשך 20 שנה, לטובת חברת "סיריוס", המפעילה שירות רדיו לווייני.
סטרן חתם על חוזה בגובה 500 מיליון דולר ל-5 שנים ליצירת שני ערוצים חדשים ל"סיריוס"; לאחר שהודיע סטרן על המעבר זינק מספר המנויים של "סיריוס" ליותר מ-2.2 מיליון.
ב-9 בינואר 2006 החל בשידור תוכניתו ברדיו הלווייני, המשודר למנויים בלבד ומעניק לתוכנית הרבה יותר חופש יצירתי כיוון שאין עליו פיקוח של ה-FCC, ועדת התקשורת הפדרלית.
בינואר 2007 סטרן וסוכנו קיבלו 82.9 מיליון דולר בצורה של מניות בסיריוס ביום השנה הראשון לבואם לחברה זו, כהוקרה על כך שבזכותם הצליחה תחנת הרדיו לעבור את יעדי גיוס המנויים שלה - 5 מיליון.
בשנת 2020 חתם על חוזה חדש, הוא דרש 120 מיליון דולר לשנה אך קיבל לבסוף רק 100 מיליון.
בנוסף לעבודתו כשדרן רדיו, התנסה סטרן בהוצאה לאור, בטלוויזיה, בקולנוע ובמוזיקה.
הוא פרסם שלושה ספרים פרי עטו - "פרטים אינטימיים" (שעובד לסרט בעל שם זהה), "מיס אמריקה" ולאחרונה גם "האווארד סטרן בא פעם נוספת".
בשנת 2006 התברג לרשימת "100 האנשים שמעצבים את עולמנו" של השבועון "טיים", ודורג במקום השביעי ברשימת הסלבריטאים העשירים של כתב העת "פורבס".
בשנת 2014 תקף סטרן מאזין בתוכניתו שניסה למתוח ביקורת על ישראל.
ב-6 באוקטובר 2015 תקף בחריפות את רוג'ר ווטרס על כך שהוא נטפל לישראל וליהודים והאשים אותו באנטישמיות,
ב-4 ביוני 1978 נישא סטרן לאליסון ברנס, אהובתו מימי הקולג', בבית הכנסת "אוהבי שלום" שבברוקלין מסצ'וסטס.
לזוג שלוש בנות: אמילי בת' (נולדה ב-1983, תסריטאית וכותבת מחזות, מ-2007 החלה בהתקרבות ליהדות האורתודוקסית), דברה ג'ניפר (נולדה ב-1986) ואשלי ג'ייד (נולדה ב-1993).
הזוג התגרש בשנת 1999, ובאותה שנה פגש סטרן את הדוגמנית והשחקנית בת' אוסטרובסקי.
ב-14 בפברואר 2007 הווארד סטרן הודיע בתוכניתו שהוא ואוסטרובסקי התארסו.
הם נישאו ב-3 באוקטובר 2008 במסעדה Le Cirque בניו יורק.
הווארד הרולד הנסון היה מלחין ומנצח אמריקאי, מחנך, תאורטיקאי מוזיקה ותומך נלהב במוזיקה אמריקאית קלאסית.
הנסון נולד בוואהו, נברסקה להורים שוודים, הנס והילמה (ארקסטרום) הנסון.
בשחר ילדותו למד מוזיקה אצל אמו.
בהמשך למד במכללת לותר בוואהו, שם סיים את לימודיו ב-1911 ובמכון לאמנות המוזיקה בניו יורק, אצל המלחין ותאורטיקאי המוזיקה פרסי גטשיוס, בשנת 1914. הנסון המשיך את לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו והשתלם בקומפוזיציה אצל המומחה למוזיקה כנסייתית, פיטר לאטקין ואצל ארנה אולדברג.
לכל אורך שנות לימודיו למד הנסון פסנתר, צ'לו וטרומבון.
הנסון קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1916, ושם החל בקריירת ההוראה שלו כמורה מסייע.
באותה שנה קיבל הנסון את המשרה המלאה הראשונה שלו כמורה לתאוריה של המוזיקה ולקומפוזיציה במכללת פאסיפיק בקליפורניה, וכעבור שלוש שנים בסך הכול מינתה אותו המכללה לדיקן הקונסרבטוריון לאמנויות בשנת 1919.
בשנת 1920 חיבר את "מחזה יער קליפורניה", יצירתו הראשונה שקיבלה תשומת לב לאומית.
הנסון כתב גם מספר יצירות תזמורתיות וקאמריות במהלך שנותיו בקליפורניה, ביניהן "קונצ'רטו דה קאמרה", "אגדה סימפונית", "רפסודיה סימפונית", יצירות שונות לפסנתר סולו, כמו "שני קטעים לחג המולד" ו"הסוויטה הסקנדינבית", לכבוד מורשתו הלותרנית והסקנדינבית.
הנסון היה הראשון שקיבל, בשנת 1921, את פרס רומא של האקדמיה האמריקאית, מטעם האקדמיה האמריקאית ברומא, על "מחזה יער קליפורניה" ועל הפואמה הסימפונית "לפני עלות השחר".
בכספי המענק חי הנסון באיטליה במשך שלוש שנים.
בתקופת שהותו באיטליה כתב הנסון "רביעייה בפרק אחד", "לוקס אטרנה", "הקינה לבאוולף" והסימפוניה
מס' 1, "הנורדית", שבביצוע הבכורה שלה ניצח על תזמורת אוגוסטאו ב-30 במאי 1923. קביעה מוטעית ייחסה להנסון לימודי קומפוזיציה ו/או תזמור אצל אוטורינו רספיגי, שלמד תזמור אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, האוטוביוגרפיה שלא התפרסמה של הנסון מזימה את הקביעה, המיוחסת לרות ואטאנייב, לפיה למד אצל רספיגי.
עם שובו מרומא יצאה הקריירה של הנסון לדרך.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של ניו יורק בביצוע הפואמה הסימפונית שלו, "צפון ומערב".
בשנת 1924 ניצח ברוצ'סטר, ניו יורק, על הסימפוניה הראשונה שלו, וקונצרט זה משך אליו את תשומת לבו של ג'ורג' איסטמן, ממציא המצלמה וסרט הצילום של קודאק, שבחר בהנסון כמנהל בית הספר איסטמן למוזיקה.
הנסון כיהן במשרה זו במשך ארבעים שנה וקידם את המוסד לאחד מבתי הספר למוזיקה היוקרתיים ביותר באמריקה.
זאת השיג בשיפור תוכנית הלימודים, בהבאת מורים טובים יותר ובהעלאת רמתן של תזמורות בית הספר.
ביוזמתו הושג איזון בין מורים אירופאים לאמריקאים בסגל ההוראה, גם כשהדבר הצריך ויתור על בלה בארטוק.
הנסון הציע לברטוק משרה בהוראת קומפוזיציה באיסטמן, הצעה שברטוק דחה משום שלא סבר, שאפשר ללמד קומפוזיציה.
ברטוק העמיד את הנסון במצב לא נוח, משום שביקש ללמד פסנתר באיסטמן, בשעה שתקן מורי הפסנתר היה מלא וטכניקת הפסנתר של ברטוק לא ענתה על דרישות האיכות של תלמידי איסטמן.
בשנת 1925 יזם הנסון מפעל של "קונצרטים תזמורתיים של מלחינים אמריקאים" בהמשך ייסד את התזמורת הסימפונית של איסטמן-רוצ'סטר, שכללה נגנים ראשונים מן הפילהרמונית של ריצ'סטר וסטודנטים נבחרים מאיסטמן.
"פסטיבלים למוזיקה אמריקאית" היו הפרויקט הבא.
הנסון הרבה להקליט עם תזמורת איסטמן-רוצסטר, לא רק מיצירותיו הוא, אלא גם משל מלחינים אמריקאים אחרים, כמו ג'ון אולדן קרפנטר, צ'ארלס טומלינסון גריפס, ג'ון נואולס פיין, וולטר פיסטון, ויליאם גרנט סטיל ואחרים.
הנסון העריך, שיותר מ-2,000 יצירות של מעל 500 מלחינים אמריקאים נוגנו בביצועי בכורה בתקופת כהונתו באיסטמן.
לחגיגות היובל של התזמורת הסימפונית של בוסטון הזמין סרגיי קוסביצקי אצל הנסון את הסימפוניה השנייה שלו, ה"רומנטית", והשמיע אותה בביצוע בכורה ב-28 בנובמבר 1930. יצירה זו הייתה לנודעת ביותר ביצירותיו של הנסון.
בשנת 1944 קיבל הנסון פרס פוליצר על הסימפוניה הרביעית שלו, שכותרת המשנה שלה היא "רקויאם".
בשנת 1945 היה לראשון שקיבל את פרס דיטסון לניצוח על מחויבות למוזיקה אמריקאית.
בין השנים 1946 ל-1962 היה הנסון פעיל באונסק"ו.
הארגון הזמין אצלו את ה"פסטורלה לאבוב ופסנתר" וה"פסטורלה לאבוב, כלי מיתר ונבל" לוועידה העולמית של 1949 בפריז.
הנסון המשיך לנצח, להלחין ולכתוב גם בשנות השמונים לחייו, עד למותו ברוצ'סטר, ניו יורק.
הווארד מלווין פאסט היה סופר יהודי אמריקני ותסריטאי לטלוויזיה.
כתב גם תחת שמות העט א.ו קנינגהם וווֹלטר אריקסון עם ספריו המפורסמים ביותר נמנים, בין השאר, "אחי גיבורי התהילה" ו"ספרטקוס".
הווארד נולד בניו יורק, לאידה, הייתה מהגרת בריטית יהודייה, ובארני, בנם של מהגרים יהודים מאזור אוקראינה של ימינו.
כשאמו נפטרה ב-1923 ואביו הפך למובטל, אחיו הצעיר של הווארד, ג'וליוס, עבר להתגורר עם קרובי משפחה בעוד שהווארד ואחיו הגדול ג'רום עבדו בחלוקת עיתונים.
פאסט טען מאוחר יותר כי רכש את הסקרנות לספרות כבר בגיל צעיר בזכות עבודתו במשרה חלקית בספרייה העירונית של ניו יורק.
הווארד הצעיר החל לכתוב בגיל מוקדם.
הוא כתב תוך כדי שנסע בטרמפים וברכבות ברחבי ארצות הברית כדי למצוא עבודות משונות.
הרומן הראשון שכתב, שני עמקים, פורסם כשהיה בן 18 בשנת 1933. פאסט התעניין מאוד בהיסטוריה אמריקנית ועבודתו הפופולרית הראשונה הייתה 'האזרח תום פיין', סיפור בדיוני אודות חייו של אידאולוג מלחמת העצמאות האמריקנית.
הוא המשיך עם הרומנים ההיסטוריים: "הגבול האחרון", המבוסס על אירוע אמיתי בו ברחה קבוצה משבט השאיין מהשמורה שיועדה להם בטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה על מנת לחזור לאדמותיהם בדקוטה הדרומית, ו"נתיב החופש", על חייהם של עבדים משוחררים אחרי מלחמת האזרחים.
יצירותיו שחזרו ברגש ובדמיון רב תקופות קשות בהיסטוריה האמריקנית ורמזו לא אחת לתחלואים מקבילים בחברה האמריקנית העכשווית כגון עוני, דיכוי, גזענות וחוסר סובלנות.
במלחמת העולם השנייה שירת פאסט ככתב במשרד לענייני מידע מלחמתי האמריקני.
אמנם, בשנת 1944 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ובעקבות כך הוזמן לחקירה בפני ועדת הסנטור מקארתי.
בחקירתו הוא סירב לחשוף שמות של תורמים לקרן עבור ותיקי מלחמת האזרחים בספרד (שאחת מהם הייתה אלינור רוזוולט), ובשנת 1950 הוא נשפט ונכלא לתקופה של שלושה חודשים באשמת ביזיון הקונגרס.
כשישב בבית הסוהר הפדרלי החל פאסט לכתוב את יצירתו המפורסמת ביותר, "ספרטקוס", נובלה על עבד רומאי (ספרטקוס) המנהיג מרד באדוניו.
פאסט, שצורף לרשימה שחורה בגלל הפרשה הקומוניסטית, לא מצא הוצאה שתסכים לפרסם את הספר ולכן פרסם את הספר בכוחות עצמו בהוצאה פרטית שהקים בשם Blue Heron Press.
כמו כן הוא השתמש בשמות עט שונים, בהם א.ו קוניגהם, שתחתיו פרסם סדרה של ספרי בלשים פופולריים על בלש בבוורלי הילס.
גם אחרי שחרורו נאסר על פאסט לצאת לחו"ל ודרכונו נשלל ממנו כדי שלא יברח לברית המועצות.
איסור זה היה בתוקף עד אמצע שנות השישים.
ב-1953 פאסט קיבל מהסובייטים את פרס סטלין לשלום בזכות יצירותיו שתורגמו לשפות שונות והופצו בעותקים רבים גם ברחבי ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה.
"אחי גיבורי התהילה" היה יוצא דופן מבין יצירותיו של פאסט באותה תקופה.
הוא פורסם באוקטובר של שנת 1948, אחרי מסע אווירי בו עבר פאסט מעל שטחי מדינת ישראל החדשה.
הספר, בניגוד לקודמיו, לא התקבל היטב אצל חברי המפלגה הקומוניסטית ובמיוחד אצל היהודים שבה, שפחדו כי הוא עלול להצית רגשות ציוניים לאומיים.
פאסט נקרא להופיע בפני מזכירות המפלגה, הואשם ב"לאומיות יהודית בורגנית" והועמד לגירוש מהמפלגה.
בסוף שנות ה-50, לאחר שהתגלו מעשי הרדיפה והדיכוי של שלטונו של סטלין, פאסט החליט לעזוב סופית את המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1957 כתב את הספר "האל הערום", (ביחד עם מחברים נודעים אחרים כאנדרה ז'יד וריצ'רד רייט) על חוויותיו במפלגה הקומוניסטית.
לקראת סוף חייו כתב לו גם ספר המשך, "להיות אדום", בו תיאר את הרדיפה הכפולה שעבר, הן מצד השלטונות האמריקנים כחבר מפלגה קומוניסטית והן מאת הקומוניסטים עצמם עקב דעותיו הציוניות.
בשנת 1952, כתב פאסט את הספר "בוקר באפריל", סיפורו של קרב לקסינגטון וקונקורד מנקודת מבטו של מתבגר בדיוני.
אף על פי שלא התכוון שיתויג כספר למתבגרים, הספר הפך למטלת קריאה נפוצה בשיעורי ספרות בתיכונים אמריקנים עד היום.
גרסה טלוויזיונית של הסיפור הופקה ב-1988.
בשנת 1974 עברו פאסט ומשפחתו לגור בקליפורניה, שם כתב תסריטים לתוכניות טלוויזיה.
ב-1977 פרסם את הספר "המהגרים", חלק ראשון מסדרה בת שישה חלקים.
הוא נישא לאשתו הראשונה, בטי כהן, ב-6 ביוני 1937. ילדיהם הם ג'ונתן ורייצ'ל.
בטי נפטרה ב-1994. בשנת 1999 נישא למרצדס או'קונר, שהייתה כבר אם לשלושה.
פאסט נפטר ב-2003 באולד גריניץ', קונטיקט.
בנו של פאסט, ג'ונתן, שהיה אף הוא לסופר, היה בעלה של הסופרת אריקה ג'ונג.
בתם היא הסופרת מולי יאנג-פאסט.
הבלתי מנצח: סיפור / הווארד פאסט; עברית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט.
נתיב החירות: רומן / הווארד פאסט; מאנגלית: אהרן אמיר, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949.
האזרח תום פיין / הוברד פסט; תרגם: א' אמיר, תל אביב: עם עובד, תש"י.
אחי, גיבורי התהילה / הווארד פאסט; עברית - רות ליבנית, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950. (יצא בהמשך במהדורות רבות נוספות.)
אחי גבורי התהלה: המחזה (תקציר) ב-3 מערכות (7 תמונות) על פי ספרו של הוברד פאסט / מאת שולמית בתדורי ומרדכי אמיתי, [תל אביב]: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הוועד הפועל - מרכז לתרבות ולחינוך - המחלקה לאמנות ולספרות - המדור לבמאות, [תשי"ב?].
חיים סלומון: בן החורין / הוארד פאסט; תרגם: צ' רין; צייר נ' פרנק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ב.
הגבול האחרון: רומאן / הווארד פאסט ; מאנגלית: אברהם בירמן, מרחביה: ספרית פועלים, 1952.
ספארטאקוס: רומאן / הווארד פאסט; עברית: רות ליבנית; העיטור: שרגא ווייל), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1953. (יצא בהמשך במהדורות נוספות.)
אגדת ניו-אינגלנד: דרך הייסורים של סאקו וואנצטי / הווארד פאסט; עברית: רות ליבנית, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1955.
סילס טימברמן / הווארד פאסט; עברית: רות לבנית, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1956.
האל הערום: הסופר והמפלגה הקומוניסטית / הוארד פאסט (תרגם מאנגלית: ש' אורי [=זנדבנק]), תל אביב: עם עובד, תשי"ט.
משה, נסיך מצרים: רומן / הווארד פאסט; עברית: ב' גילאי, תל אביב: עידית, תשי"ט.
פרשת וינסטון / הווארד פאסט; מאנגלית: אדיר כהן, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"א.
ברניקה החשמונאית / הוארד פאסט; מאנגלית: אוריאל שלח [=יונתן רטוש], תל אביב: הוצאת הדר, תשכ"ו.
(יצא שוב בתשמ"ח-1988 בשם "ברניקה: בתו של אגריפס".)
טורקמדה: ראש האינקויזיציה / הווארד פאסט; מאנגלית: יונתן רטוש, תל אביב: הדר, תשכ"ז.
המהגרים / הוארד פאסט; מאנגלית: עמיהוד ארבל, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תש"ם-1979.
הדור השני / הוארד פאסט; מאנגלית: עמיהוד ארבל, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תש"ם-1980.
המימסד / הוארד פאסט, מאנגלית: עמיהוד ארבל, תל אביב: ספרית מעריב, זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א-1981.
המורשה / הוארד פאסט; מאנגלית: מיכאל אביב, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ו-1985.
מקס / הוארד פאסט; מאנגלית: מיכאל אביב, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ח-1988.
הווארד לורנס ברמן הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-28 של קליפורניה משנת 1983 עד 2013.
ברמן הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) והיה עורך דין וחבר באספה המדינתית של קליפורניה מ-1973 ועד 1982, לפני כניסתו לתפקיד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ברמן מגדיר את עצמו כליברל.
ותומך בקו של אגף הפרוגרסיבים של המפלגה הדמוקרטית.
ברמן הגן על עבודות בתעשיית הסרטים ממיקור חוץ ב"הפקות עריקה" (runaway production), שהם סרטים ותוכניות טלוויזיה שמיועדים לשידור בתוך ארצות הברית אבל מופקים מחוץ למדינה.
בצד הלא פרוגרסיבי שלו, הוא הציע חקיקה אשר תחתה בעלי זכויות יוצרים יהיו יכולים להשתמש בכלים טכנולוגיים כגון חסימת קבצים, הפנייה מחדש של כתובות אינטרנט, יצירת כתובת IP חסומה (Spoofing) ואמצעי הסחה מהסגרת בסיס נתונים (Decoys).
בין שאר הדברים האחרים, פיקוח על פרטיות בחוק הפיראטיות של רשתות עמית לעמית (כגון קאזה).
הוא הצביע בעד הסכם NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) והסכמי סחר שונים אחרים עם מדינות ספציפיות, ומתנגד להסרת התמיכה של ארצות הברית מארגון הסחר העולמי, אך הוא הצביע נגד החוק העדכני יותר, CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה).
באותה שנה, הוא הצביע להפסיק בשלבים רבות מתוכניות הסובסידיות למשקים, אשר כוננו במקור על ידי הממשל של פרנקלין דלאנו רוזוולט כחלק מהניו דיל.
ברמן הצביע בעד פעילות צבאית בעיראק בשנים 1991 ו-2003, עמדה שפגעה בעמידתו מול ליברלים רבים במחוז שלו.
ברמן ידוע בהגנה שלו על אינטרסים של זכויות יוצרים והברית שלו עם תעשיית הבידור; עקב כך לפעמים מתייחסים אליו כ"הנבחר מהוליווד".
בנוסף להוליווד, מחוז הבחירה שלו גם מכסה בקירוב את החצי המזרחי של מחוזות עמק פרננדו של לוס אנג'לס והעיר סן פרננדו.
ב-2000 ברמן קיבל את הפרס השנתי הראשון ליושר של עובדי החקלאות.
הוא תומך רשמי של הארגון ללא מטרת רווח בשם רשת ההתערבות ברצח עם, כשהוא לוחץ לפעילות רבה יותר מצד ארצות הברית ברצח העם בדארפור.
ב-5 באוקטובר 2006 ברמן מונה להיות החבר הבכיר בוועדת האתיקה של בית הנבחרים בחקירת השערורייה של מרק פולי.
הוועדה ליחסי חוץ (יושב ראש בפועל)
תת-הוועדה לבתי משפט, האינטרנט וקניין רוחני (יושב ראש)
הווארד זִין היה היסטוריון יהודי-אמריקאי, פרופסור להיסטוריה ולמדע המדינה, אקטיביסט ומחזאי.
הוא ידוע בעיקר כמחבר של רב המכר "היסטוריה עממית של ארצות הברית" (1980).
זין היה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובתנועה האנטי-מלחמתית בארצות הברית.
זין כתב עשרים ספרים, וכיהן כפרופסור מן המניין ופרופסור אמריטוס בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת בוסטון.
הוא התגורר במסצ'וסטס עם אשתו, האמנית רוזלין זין.
אשתו שימשה כעורכת של ספרים ומאמרים רבים של זין.
הווארד זין נולד ברובע ברוקלין בניו יורק במשפחה יהודית.
אביו, אדי זין, היגר לארצות הברית מאוסטרו-הונגריה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אמו, ג'ני רבינוביץ', היגרה לארצות הברית מעיר אירקוצק שברוסיה.
הווארד סיים בית ספר תיכון בברוקלין בשנת 1940 והחל לעבוד במספנה של ניו יורק.
בתחילת 1942 הוא התנדב לשירות בצבא ארצות הברית, בעקבות התקיפה היפנית בפרל הארבור.
הוא עבר קורס טיס בחילות האוויר של צבא ארצות הברית והוצב כמטילן בקבוצת ההפצצה מס' 490 של חיל האוויר השמיני.
הווארד זין נטל חלק במבצעי הפצצה בגרמניה, צרפת, הונגריה וצ'כוסלובקיה.
בשנת 1956, זין מונה ליושב ראש המחלקה להיסטוריה ומדעי החברה במכללת ספלמן, שם לקח חלק בתנועה לזכויות האזרח.
אחד ממאבקיו היה נגד המנהג של ארגוני היסטוריה מדרום ארצות הברית לערוך מפגשים בבתי מלון בהם מתקיימת הפרדה גזעית.
הוא שימש גם כיועץ לארגון "הוועדה הסטודנטיאלית המתאמת הלא-אלימה", ולאחר מכן כתב ספר על הארגון.
אף על פי שלזין הייתה קביעות במכללה, הוא פוטר ביוני, 1963, לאחר שעמד לצד סטודנטים שנאבקו בגזענות.
זין תיאר את שנותיו במכללת ספלמן כמשמעותיות ביותר עבורו.
בעת שהותו בספלמן צפה זין – וכתב על – כ-30 הפרות של התיקון הראשון והתיקון ה-14 של חוקת ארצות הברית בעיר אולבני שבמדינת ג'ורג'יה.
מבין ההפרות אפשר למנות את הפרת הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתארגנות והגנה שווה על ידי החוקים.
במאמר שכתב על התנועה לזכויות האזרח באולבני, זין מתאר את האנשים שהשתתפו בנסיעות לחירות למען ביטול ההפרדה הגזעית, ועל ההימנעות של הנשיא, ג'ון פיצג'רלד קנדי מאכיפת החוק.
זין ציין גם שמשרד המשפטים בראשות רוברט קנדי, וה-FBI בראשות ג'יי אדגר הובר לא מנעו מתומכי ההפרדה הגזעית לנהוג באלימות כלפי המתנגדים אליה.
בשנת 1979 ביחד עם פרנסס פוקס פיבן הוא תמך בשביתת עובדי אוניברסיטת בוסטון בה עבד.
זין כתב לעיתים קרובות על המאבק למען זכויות האזרח, הן כמשתתף, והן כהיסטוריון, ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא לקח חופש מהוראה וכתב שני ספרים בנושא.
בספריו, זין מתאר כיצד ההתבצרויות כנגד ההפרדה הגזעית היו ביוזמת הסטודנטים, ובמובן זה היו עצמאיות ונבדלות מההתארגנויות הוותיקות הממוסדות יותר למען זכויות האזרח.
הוא חזר למכללת ספלמן בשנת 2005 על מנת לשאת את הנאום לסטודנטים שסיימו את לימודיהם.
נאומו "נגד הרתעה" (Against Discouragement) זמין באינטרנט.
בשנת 2008, הצטרף לקמפיין תמיכה בסרבני המצפון לשרות בצה"ל.
היסטוריה עממית של ארצות הברית: מ-1492 ועד ימינו (תרגם מאנגלית: מתן קמינר; ערכו: ורד בן-ימי ואייל דותן), תל אביב: בבל, 2007.
הפצצה, (תרגם מאנגלית: ארן ליביו), ספרית פועלים/ הקיבוץ המאוחד, 2012.
ההיסטוריון האמריקאי טוען נגד ההצדקה המוסרית של הפצצות מן האוויר, תוך ניתוח שני מקרים: הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסקי והפצצת העיר רויאן בסוף מלחמת העולם השנייה, שבה השתתף הוא עצמו כאיש חיל האוויר.
בספרו "היסטוריה עממית של ארצות הברית" ההיסטוריון מבקר את השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וטוען כי ההשתתפות במלחמה נעשתה בשל צורך של ארצות הברית למצוא שווקים לתוצרת העודפת שלה, כמו כן ההיסטוריון מטיל ספק במניעים של ארצות הברית בהשתתפות במלחמת העולם השנייה ורומז לכך שהשיקולים היו מסחריים וכלכליים.
הווארד מלקולם בולדרייג' הבן היה תעשיין אמריקני וכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא רונלד רייגן.
בולדרייג' נולד באומהה שבנברסקה להווארד בולדרייג' האב, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אחותו, לטישיה, החזיקה בתפקידים שונים בשירות מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה ראש הסגל של ג'קלין קנדי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת באוקיינוס השקט באוגדה 27 והשתחרר בדרגת קפטן.
בשנת 1944 סיים לימודים גבוהים באוניברסיטת ייל ובשנת 1947 היה בין מייסדי מפעל ברזל בקונטיקט.
בשנת 1960 מונה לנשיא המפעל, ובשנת 1962 מונה ליו"ר ולמנכ"ל חברת Scovill ועמד בראשה בשנות צמיחתה.
עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיא ארצות הברית, בדצמבר 1980 הוצגה מועמדותו למשרת מזכיר המסחר.
בראשית 1981 הוא נכנס לתפקיד ובו שימש שש שנים, עד מותו.
בשנת 1982 היווה גורם מרכזי בהכנת חוק הסחר בייבוא ובשנות כהונתו לקח חלק בניסוח חוק אבטחת איכות שאושר בשנת 1987. בולדרייג' היה בעל מעמד בקרב מנהיגי העולם, פתר בעיות בסחר עם מדינות במזרח הרחוק, והיה הראשון מקרב הממשל האמריקני בדרג הקבינט לנהל דיונים עם ברית המועצות.
בתחום משרדו קיצץ בולדרייג' את תקציב ההוצאות באחוזים ניכרים.
מנעוריו השתתף בולדרייג' בתחרויות רודאו וזכה בפרסים.
במהלך השתתפותו בתחרות ב-1987, נפגע פגיעה קשה שגרמה למותו.
בשנת 1988 העניק לו הנשיא רייגן לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
הווארד ג'ואל וולוויץ הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "המפץ הגדול" (CBS), בגילומו של השחקן סיימון הלברג.
הוא אחת הדמויות הגבריות הראשיות בסדרה והחבר הקרוב ביותר של ראג'ש קוטרפאלי.
הווארד הוא מהנדס (ולימים גם אסטרונאוט) ממוצא יהודי.
מאפיין בולט בדמותו הוא היעדר תואר דוקטור, עניין הגורר הקנטות מצד שלדון קופר.
לאורך רוב הסדרה הוא מתגורר עם אמו.
הדמות מבוססת על מתכנת מחשבים שביל פארדי, אחד מיוצרי הסדרה, מכיר אישית.
הווארד מחזיק בתואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא עובד במחלקה להנדסה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם הוא בונה רכיבים עבור נאס"א.
חלק ניכר מזמנו החופשי הוא מבלה עם חבריו הקרובים לאונרד הופסטטר (ג'וני גאלקי), שלדון קופר (ג'ים פרסונס) וראג'ש קוטרפאלי (קונאל נייאר) בדירתם של לאונרד ושלדון; לעיתים קרובות מצטרפת אליהם גם פני).
שנת לידתו היא 1981, על פי הפרק The Pancake Batter Anomaly בעונה הראשונה.
מאפיין חיצוני בולט של הדמות הוא תספורת פטריה.
הווארד נוהג להתלבש בסגנון צבעוני המושפע מאופנת שנות ה-60, הכולל חולצות V או חולצות טי עם דיקי או צווארון גולף, וג'ינסים צמודים.
הוא מרבה לחגור חגורות עם אבזמים בצורות מיוחדות, בהן סמל באטמן, תקליט, מקלדת עם כתב קלינגוני (השפה המתוכננת ממסע בין כוכבים) ואבזם בדמות גיבור העל פלאש.
כמו חבריו, הווארד מעריץ גדול של חוברות קומיקס וגיבורי-על.
כלי התחבורה המועדף עליו הוא קטנוע הווספה שברשותו.
הווארד איבד את בתוליו עם בת דודתו מדרגה שנייה, ג'יני.
לפני ששכב איתה הסתכל הווארד על הרינג כבוש, ומאז כל פעם שהוא רואה הרינג כבוש הדבר מעורר בו חשק מיני.
מלבד אנגלית, הווארד שולט בצרפתית, מנדרינית, רוסית, ערבית, פרסית, שפת הסימנים האמריקנית וקלינגונית.
בנוסף, הוא מכיר מספר מילים ביידיש ובעברית.
בפרק The Precious Fragmentation הוא אף הראה הראה שליטה מסוימת בסינדארין – אחת מהשפות הבדיוניות שיצר טולקין עבור שר הטבעות.
הווארד רואה עצמו כ"מתת האל לנשים" ומרבה להשתמש במשפטי פתיחה שערורייתיים בכל פעם שאישה מושכת נמצאת בקרבתו.
הוא מתאר את עצמו כרומנטיקן, אך רוב מחוותיו מצטיירות כמיניות ואף דוחות, כפי שפני מרבה לציין.
עם זאת, עוינותה כלפיו מתרככת מעט לאחר שהווארד מתחיל לצאת עם ברנדט, חברתה לעבודה, שלימים נישאת לו בסוף העונה החמישית.
הווארד אלרגי לבוטנים ברמה מסכנת חיים, וסובל גם מהפרעת קצב לבבית.
הוא מתגאה בעובדה ששיעור השומן בגופו הוא 3% בלבד, מה שגורם לו, לדבריו של ראג', להיראות כמו "כנף עוף אנושית".
הווארד מתואר כיהודי שאינו אדוק ואינו שומר כשרות; הוא אוכל חזיר ואף העיר ש"זה מתחיל להיות קשה יותר ויותר להיות יהודי רע" כאשר מחיר בשר החזיר עלה במסעדה הסינית החביבה על הקבוצה.
במסגרת ניסיון חיזור אחר מיסי, אחותו של שלדון, ציין שיהרוג את הרב שלו באמצעות צלעות חזיר אם דתו תהווה מכשול.
עבור הווארד, אחת הסיבות להמשך הקשר שלו עם ברנדט, קתולית במוצאה, היא שזו הזדמנות טובה להכעיס את אמו.
במקביל, להווארד יש גם רגעים של חיבור למסורת: הוא חוגג חנוכה ונמנע מקעקועים אמיתיים כדי שיוכל להיקבר בבית קברות יהודי.
הוא גם כנראה לומד בימים הנוראים, מכיוון ששלדון פעם ציין בביקורתיות שהוא לא היה זמין לשחק Halo בזמנים אלו.
בפרק "The Herb Garden Germination", הוא התארס לברנדט לאחר שהסכימה להצעת נישואיו.
בניגוד ללאונרד, שלדון וראג' אין להווארד דוקטורט (כי לא היה לו צורך בכך) ולעיתים קרובות חבריו לועגים לו על כך ובמיוחד שלדון, שכן הוא היחיד מבין חבריו הקרובים מלבד פני שהיא חסרת ההשכלה אקדמאית בלי תואר זה.
הווארד מגן על עצמו ומציין שיש לו תואר שני מ-MIT.
מכיוון שאינו בעל תואר דוקטור, ד"ר גייבלהאוזר מתייחס אליו כאל "מר", תוך התייחסות לחבריו כדוקטורים.
שלדון לעיתים קרובות אומר שהוא הכי פחות חכם בין ארבע הדמויות "החנוניות".
לדוגמה, בפרק "The Bus Pants Utilization", הם מפתחים אפליקציה לאייפון ושלדון מתייחס אליהם כמו "שלושה גאונים וחברם הווארד".
הווארד נראה בדרך כלל כשהוא עובד על ציוד שישמש במשימות נאס"א בתחנת החלל הבינלאומית.
בפרק הראשון, הזכיר הווארד שהוא עובד על העיצוב של לוויין שיצלם ברזולוציה גבוהה תמונות מסלולי הירח של צדק.
בזמן עבודתו על פרויקט רכב מאדים, הוא הזמין את הדייט שלו, ד"ר סטפני ברנט, לנהוג ברכב במתקן הסודי.
הרכב נתקע בתעלה במאדים והווארד בילה את שארית הלילה עם שלדון וראג' בניסיון לתקן את הנזק.
כאשר כשלו בכך, הווארד החליט למחוק את הכוננים הקשיחים של המתקן כדי לחפות על התערבותו, רק כדי לגלות מאוחר יותר שהרכב גילה סימנים ברורים, בפעם הראשונה אי פעם, לחיים על מאדים.
כאשר הווארד היה מועמד להיות בצוות של משרד ההגנה על לוויין מעקב מצויד בלייזר, הווארד לא קיבל סיווג ביטחוני אחרי ששלדון גילה בטעות את מקרה רכב המאדים לסוכנת ה-FBI בחקירה.
בהזדמנות אחרת, הווארד עבד על מערכת לסילוק פסולת אנושית מוצקה באפס כבידה, לתחנת החלל הבינלאומית.
מאוחר יותר הבין שבציוד הייתה חולשה מבנית ושוב ביקש את עזרת חבריו לתקנה.
הפתרונות השונים שהציעו נכשלו ונתרחשה תקלה בתחנת החלל (ראג' התייחס לכך כאל "מערכת ההפצה של פסולת אדם").
כיון שהווארד הוא המהנדס היחיד בין חבריו הפיזיקאים, הוא אשר מבצע את תפקיד מנהיג עבודת היד על פרויקטים קטנים.
הוא היה הכוח העיקרי מאחורי "מונטי", רובוט רוצח שתוכנן להיכנס לתחרות לחימת רובוטים.
הרובוט נהרס על ידי רובוטו של בארי קריפקי "Kripke Krippler", במשחק לא רשמי לפני תחילת התחרות.
בפרק הבכורה לעונה הרביעית, פיתח הווארד זרוע רובוטית עבור תחנת החלל הבינלאומית.
כשהבין עד כמה הזרוע הרובוטית דומה לזרוע אנושית רגילה, הוא השתמש בה לאוננות, וכתוצאה מכך הזרוע נתקעה על פינו.
הוא קרא ללאונרד וראג' אך הם לא היו מוכנים להניח את ידיהם על איבר מינו כדי לעזור לשחררו מאחיזת הזרוע.
הווארד פחד להשתמש בשליטת המחשב על הזרוע כדי לשחררה מחשש שהיא תזהה בטעות החזקת מברג ותתחיל לסובבו.
סופו של דבר, הם לקחו את הווארד לבית החולים, שם האחות הלכה נגד פחדיו וכיבתה את המחשב, והזרוע רפתה.
מהפסקול בסוף הפרק משתמע שהווארד ניסה להשתמש שוב בזרוע לאונן, ושוב נתקע באותה צרה.
הווארד חי במשך כמה עונות עם אמו, המתעלמת מהישגיו כמבוגר בדרך-כלל ומתייחסת אליו כילד.
דמותה היא הסטיגמה לאם יהודייה.
גברת װלוויץ (מדובבת: קרול אן סוזי) לא נראתה מעולם על המסך, אך קולה נשמע כאשר הוא בביתו או כשמשוחח עמה בטלפון.
היא מתקשרת עם הווארד רק בצעקות.
טבעה החטטן הגורם למטח שאלות להווארד הופך את חייו בבית למתוחים, דבר הגורם לו לקרוא לה "גברת זקנה מטורפת".
בפרק "The Cohabitation Formulation", לעומת זאת, כאשר הווארד עובר לגור עם ברנדט לזמן קצר, נראה שהוא אוהב להיות בחום "אימהי" במידה מסוימת.
בפרק "The Apology Insufficiency", שלדון מציין כי להווארד ישנו כנראה "תסביך אדיפוס לא פתור".
בפרק "The Precious Fragmentation", הווארד מגלה לפני שאביו עזב את משפחתו כאשר היה בן 11. באותו הזמן, אמו קנתה לו בובת אלף כדי לעזור לו לנסות להתגבר על כך.
כאשר הווארד מוצא בובה דומה במכירה במוסך, הוא מתחיל לדבר אליה כמו היה בן 11 שוב, ומבקש ממנה למצוא את אביו ולהשיבו הביתה.
גילוי זה גורם לכך שפני (שבדרך-כלל נמנעת מהווארד עקב התנהגותו המגעילה אותה) נהײת נחמדה יותר כלפיו.
טראומת נטישתו של אביו וחוסר דמות אב במהלך גיל ההתבגרות עשוי להיות המקור להרבה מהתנהגותו של הווארד.
לאחר שהווארד וברנדט מתארסים, הווארד רצה שברנדט תישן אצלו לסוף שבוע כיוון שברנדט לא כל כך אהבה את אימו של הווארד, אך למרות העליות והמורדות ביחסיהן, ברנדט מתגלה כמוצאת חן בעיניה של אימו של הווארד.
בפרק "The Countdown Reflection", פרק הסיום של העונה ה-5, מתקיימת חתונתם המצומצמת של הווארד וברנדט, רגע לפני יציאתו של הווארד לחלל.
במהלך העונה ה-6 הווארד עוזב את בית אימו ועובר להתגורר בדירה חדשה יחד עם אשתו הטרייה, מה שגרם לשברון לב אצל אמו, המתקשה לחיות לבדה.
בסוף עונה 7, סטיוארט עובר לגור עימה מאחר שהשניים הסתדרו מצוין ביחד, במיוחד כשהוא קורא לה בשמה הפרטי דבי (פרט המתגלה בפרק האחרון).
במהלך עונה 8, אמו נפטרה במהלך ביקורה בביתה של דודתו גלדיס בפלורידה כשמתברר שלא התעוררה משנתה (ההחלטה להמית את דמותה של אמו הייתה בעקבות מותה של קרול אן סוזי שדיבבה אותה).
מספר פרקים לאחר מכן, הווארד מגלה שיש לו אח חורג בשם ג'וש.
הווארד מתואר באופן עקבי כבעל אובססיה למין.
האוורד עדכן את הנוסחה למפגע עם חייזרים כדי לחשב בצורה מתמטית את הסבירות שאישה תקיים איתו יחסי מין על ידי שימוש בנוסחת דרייק.
אל המשוואה הוא הוסיף את "מקדם וולוויץ" המוגדר כ- "מידת ההזדקקות כפול מידת השמלה בריבוע".
הוא הצהיר, "אני מהנדס חרמן ...אני אף פעם לא מתלוצץ על מתמטיקה או מין".
הטכניקות של הווארד כדי להתחיל עם נשים הן מגוונות וכולל קסמים, קסמי קלפים, פיתומות וטכניקות של "פיק-אפ".
יחד עם לאונרד וראג', הווארד גם ניסה להזמין לדייט ללא הצלחה את מיסי, אחותו התאומה של שלדון.
קייטי סאקהוף הופיעה בתור עצמה בפרק "The Vengeance Formulation" שם היא הייתה פנטזיה של הווארד.
היא הופיעה שוב בעונה הרביעית, בתפקיד זהה לצד ג'ורג' טאקיי.
מאז תחילת הסדרה, הווארד גילה עניין בפני, אבל העניין הוא בעיקר מיני והיא תמיד השיבה את פניו ריקם.
לאחר משפט פתיחה נוסף של הווארד, פני לבסוף מתעמתת איתו על איך שהוא מתייחס לנשים.
העימות השפיע מאוד על הווארד והוא שקע בדיכאון, לא הלך לעבודה ונישאר בבית.
כאשר פני הלכה אליו כדי להתנצל, הווארד סיפר לה על מערכות היחסים הקודמות שלו ופני הראתה אהדה כלפיו, אחרי מילות הניחומים שלה, הווארד ניסה לנשק אותה, אבל היא כעסה עליו ושברה לו את האף.
אחרי שהמקרה נפתר, פני האמינה שהם באו לידי "הבנה", אבל הווארד חשב שהוא רק ב"חצי הדרך לסקס רחמים" איתה.
הווארד היה במערכת יחסים של "חברים עם הטבות" עם לזלי וינקל, דבר שהביא לו כמה יתרונות מלבד המין.
עם זאת, הוא עדיין היה מדוכא כאשר לזלי זרקה אותו כעבור זמן מסוים.
כדי לעודד אותו, לאונרד וראג' לקחו אותו ללאס וגאס ושכרו יצאנית עבורו.
כאשר החבר'ה נסעו ברכבת לכנס בסן פרנסיסקו, היה להווארד הזדמנות לדבר עם סאמר גלו (המגלמת את עצמה).