tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלק השני נפתח עם הזמנת לויד ג'ורג' ב־16 ביולי 1917 לצ'רצ'יל לשוב לממשלה, כשר החימוש (תפקיד שבחר) או כשר האוויר החדש.
צ'רצ'יל טוען כי עד סוף 1915, משאבי בריטניה עלו על יכולתה לנצלם, ולכן "מגלומניה הייתה מעלה", והיה מקובל "להוסיף אפס או שניים להזמנה".
כעת, לאחר שלוש שנות מלחמה (ועשרים חודשים מאז פרישתו), בריטניה הפכה לארסנל תעשייתי, אך כל הייצור הוקדש לחזיתות.
הצי לא סבל ממשבר התחמושת של 1915, וצרכיו קיבלו עדיפות; צרפת ואיטליה גם הן דרשו אספקה.
הפרקים הצבאיים כוללים את ניצחון על הצוללות, מאמצי ההצלה של איטליה לאחר קרב קפורטו, וקרבות החזית המערבית – פשנדל, מתקפת מיכאל, "מפנה הגאות", "התמוטטות הטווטונים" ו"הניצחון".
"האם דור חדש יוקרב שוב כדי לאזן את החשבון השחור של הטווטונים והגאלים?
האם ילדינו ישובו לדמם ולחרחר באדמות חרבות?
או שמא תצמח מן הלהבות עצמן הפיוס בין שלושת ענקי הקרב, פיוס שיאחד את גאונותם, ותבטיח לכל אחד מהם – בביטחון ובחירות – חלק בשיקומה של תהילת אירופה?"
הכרך פורסם תחילה בשני חלקים, ובהוצאות הבאות חולק לשני כרכים נפרדים (כרכים ג–ד), כך שמבנה הסדרה הפך לחמישה כרכים בשישה ספרים.
בהקדמה צוין שהכרך עוסק בעיקר בתגובות שמחוץ לוועידת השלום, מחוץ ל"אולמות פריז וורסאי", אם כי מופיעים בו פרקים על הוועידה, חבר הלאומים והסכמי השלום.
צ'רצ'יל תוקף את חוזה ורסאי כקשוח מדי, ומנבא שיזרע בעיות בעתיד.
צ'רצ'יל מדגיש כי הגיע לפריז כדי לדון בענייני רוסיה ולא כדי להשתתף בוועידת השלום, אם כי פנה לווילסון בבקשה להחלטה בעניינה של רוסיה כאשר נושא זה נדון.
הוא ביקש למנוע "שפיכות דמים חסרת מטרה וארגון" עד שובו של וילסון.
הכרך כולל פרקים על רוסיה, פולין, אירלנד, יוון וטורקיה, וכן נספח על ועידת קהיר, עיראק ו"הרגעת המזרח התיכון".
הוא דוחה את דברי עוזרו של וילסון, ריי סטנרד בייקר, שטען כי צ'רצ'יל היה "המיליטריסטי ביותר במנהיגי בריטניה" ו"מתנגד לחבר הלאומים".
רודס מציין כי ההשלכות מכיל את "הגינויים העזים ביותר לרוסיה הבולשביקית: ...
כרך V: החזית המזרחית (פורסם ב-1931)
זהו הכרך האחרון שפורסם, ובמבוא נכתב כי הוא עוסק בעימות בין רוסיה לשתי האימפריות הטבטוניות ובייסורי מרכז אירופה שמקורם בווינה.
המאבק מתחיל בבוסניה, ברצח הארכידוכס ובשקיעת בית הבסבורג, ומסתיים בקריסת שלושת בתי המלוכה: רומנוב, הבסבורג והוהנצולרן.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, רוסיה פורשת מן המלחמה.
מהדורה מקוצרת ומתוקנת, אשר נוספה לה הקדמה מאת צ'רצ'יל (מתוארכת ל־1 ביולי 1930) ופרק נוסף על קרב המארן, פורסמה בשנת 1931 בהוצאת תורנטון באטרוורת'.
במהלך מסע שערכה קלמנטין צ'רצ'יל, סיפר לה מוכר בחנות ספרים בסינגפור כי מכירות המהדורה המקוצרת "היו מוצלחות מאוד".
העיתון "דיילי הרלד" הפיץ מהדורה מוזלת בת שני כרכים, שפורסמה על ידי הוצאת "Odhams" במחיר 3 שילינג ו־9 פני – "נס של ייצור המוני", אשר לדבריו של צ'רצ'יל יאפשר "לראשונה לבני מעמד הפועלים לשמוע את גרסתי לסיפור גליפולי".
אף על פי כן, המהדורה לא נמכרה בהצלחה.
הציפייה למכירת 150,000 עותקים, אשר הייתה מניבה תמלוגים של מעל 1,000 ליש"ט, לא התממשה.
בשנת 2005 יצאה לאור מהדורה מקוצרת נוספת, עם הקדמה מאת ההיסטוריון מרטין גילברט, בהוצאת "Free Press", ניו יורק.
התגובות ליצירה היו ברובן חיוביות.
לורנס (לורנס איש ערב) אמר על הכרך השני כי הוא "בהפרש ניכר ספר המלחמה הטוב ביותר שקראתי עד כה", וג'ון מיינרד קיינס, לאחר קריאת הכרך הרביעי, כתב על תחושותיו: הכרת תודה, הערצה ואף קנאה.
לעומתם, מאלקום מאגרידג' וליטון סטרייצ'י ביקרו את הדגש ששם צ'רצ'יל על חייהם הציבוריים של הדמויות – בניגוד למוקדו של סטרייצ'י עצמו, שהתעניין במניעים אישיים ובחיים הפרטיים.
עם זאת, כמה כותבים צבאיים מתחו ביקורת במאמרי מגזין על הכרך השלישי, בטענה לחוסר דיוק בנתונים ובחלק מן הדעות האסטרטגיות והטקטיות.
מאמרים אלו, אשר "התנצחו עם חלק מהסטטיסטיקות ונקודות משנה באסטרטגיה ובטקטיקה", נדפסו מחדש בספר בשנת 1927. בהקדמה לספר זה נכתב כי מאמרים אלו "פוגעים באופן מהותי בכל טענה שלכרך השלישי של המשבר העולמי יש ערך היסטורי", אם כי לדברי מנסצ'סטר, הם "לא היו משמעותיים במיוחד".
עד 1930, גרסתו של צ'רצ'יל כפי שהובאה בשלושת הכרכים הראשונים (1923–1929), "ספגה ביקורת עזה, אך יצירה מבריקה ומרשימה זו מילאה תפקיד חשוב בהערכת פעולותיו מחדש" – במיוחד נוכח הגילוי על תפקידו ביוזמת פיתוח הטנק, וכן בשל ההבנה המחודשת עד כמה דקה הייתה ההבחנה בין ניצחון לכישלון במסע הדרדנלים.
"המשבר העולמי" החל בתור תגובה להתקפה שמתח לורד אשר (Lord Esher) על פעולותיו של צ'רצ'יל בשנת 1914, בספרו "הטרגדיה של לורד קיצ'נר" (The Tragedy of Lord Kitchener), שבו טען כי "צ'רצ'יל ברח לבדו לבלגיה בשעה שקיצ'נר ישן".
עם זאת, היצירה התרחבה במהרה והפכה להיסטוריה כללית מרובת כרכים.
הכרכים משלבים היסטוריה צבאית – שנכתבה בכשרון הסיפורי האופייני לצ'רצ'יל – עם תיעוד דיפלומטי ופוליטי, פורטרטים של דמויות מדיניות וצבאיות, וכן ממד זיכרוני־אישי בכתיבה ססגונית ורבת הבעה.
צ'רצ'יל היה כותב פורה, ובפרט כאשר לא כיהן בפרלמנט (1922–1924) או לא החזיק במשרה ממשלתית, מצב שחייב אותו להתפרנס מכתיבה, שכן לא היה לו הכנסה פרטית.
משפחת צ'רצ'יל "חייתה למעשה מספר לספר, וממאמר למאמר".
המהדורות הבריטיות של המשבר העולמי נמכרו ב־80,551 עותקים, והניבו לו תמלוגים בסך 58,846 ליש"ט – שיעור תמלוגים חריג של 30%–33%.
בכספים אלה, ובירושה קטנה מדודו, הלורד הרברט ויין־טמפֶּסט, רכש בשנת 1922 את ביתו צ'רטוול (Chartwell) בסכום של 5,000 ליש"ט – אך בשל ריקבון חמור בעצים עלות שיפוצו עלתה ל־18,000 ליש"ט.
המהדורה האמריקנית של הספר הניבה לו הכנסה נטו של 20,633.10 דולר לאחר ניכוי עמלות סוכנות הספרים Curtis Brown.
הביוגרף ויליאם מנסצ'סטר כתב שצ'רצ'יל היה כותב "חומר מצוין באופן מזהיר", ולכן היה לאחד הסופרים המתוגמלים ביותר בעולם.
The Times פרסם סדרתית ארבעה מתוך חמשת כרכי המשבר העולמי, וקטעים נוספים הופיעו ב-Sunday Chronicle.
בשנת 1923 כתב צ'רצ'יל לרעייתו קלמנטין: "יש לי שמונה מאמרים לכתוב ברגע שאסיים את הספר – 500 ליש"ט, 400 ליש"ט ו־200 ליש"ט.
לא נרעב." ואולם, חלפו עוד שמונה שנים עד שסיים את הפרויקט, שצמח לחמישה כרכים עבים (עם כרך שלישי שפורסם בשני חלקים), ובסך הכול 2,517 עמודים.
שלושת הכרכים האחרונים נכתבו בשעה שכיהן כשר בכיר בממשלה.
תחילה, תכנן לכתוב ספר בן שני כרכים שיתמקד בשנותיו באדמירליות, וכבר ב־1915 כתב לקלמנטין: "יום יבוא ואשמח שהאמת תיוודע".
כבר אז החל לאסוף תזכירים, מכתבים ומסמכים רשמיים, ובשנת 1920 מסר אותם ללורד פרדריק מקמילן, שהעלה אותם לדפוס מוקדם – פעולה שאפשרה לצ'רצ'יל להדביקם על גיליונות נייר, להוסיף הערות ביניים וקטעי חיבור.
האדמירל הנרי ג'קסון סייע לו בבדיקת עובדות, ואדי מארש ערך את התחביר והאיות.
משנת 1929 ואילך סייע גם דזמונד מורטון, ובשנות ה־30 הצטרפו אליו גם עוזרים כג'ון וולדן, מוריס אשלי וּויליאם דיקין.
למרות עבודת הבדיקה של האדמירל ג'קסון, העדויות מצביעות על כך שצ'רצ'יל יזם את מבצע הדרדנלים, ודחף אותו קדימה בנחרצות – תוך שהוא מתעלם או מבטל את הסתייגויות יועציו הצבאיים.
ייתכן שצעד זה היה מוצדק, אך הוא שונה בתכלית מהדרך בה תיאר את הדברים ב-המשבר העולמי.
צ'רצ'יל במלחמת העולם הראשונה והשלכותיה
צ'רצ'יל כיהן כלורד הראשון של האדמירליות מאוקטובר 1911 ועד מאי 1915. החל ממאי 1915 מונה לתפקיד סמלי של צ'נסלור של דוכסות לנקסטר, דבר שהשאיר אותו חבר בקבינט ובוועדת הדרדנלים.
עד יוני 1916 שירת בשירות פעיל בחזית המערבית בדרגת מייג'ור ובהמשך כסגן-אלוף.
לאחר מכן חזר לפעילות פוליטית בבית הנבחרים, אך לא צורף בתחילה לממשלת הקואליציה של לויד ג'ורג' בדצמבר 1916. מיוני 1917 ועד דצמבר 1918 כיהן כשר החימוש, אך לא היה חבר בקבינט המלחמה המצומצם.
מינואר 1919 ועד פברואר 1921 (לאחר חידוש פעולתו של קבינט ממשלתי רגיל) שימש כשר המלחמה והאוויר.
בתקופה זו היה מעורב בשחרור הצבא משירות (1919), בהתערבות הצבאית ברוסיה (1919), ובמשבר האירי (1919).
בשאר כהונת ממשלת הקואליציה של לויד ג'ורג', עד אוקטובר 1922, כיהן כשר המושבות.
הוא היה חלק מהממשלה במשך כל התקופה, למעט השנים 1915 עד 1917, ובמהלך שירותו שמר לעצמו רשימות ומסמכים לצורך כתיבתו.
שלוש הפעולות שעוררו נגדו את עיקר הביקורת היו הגנת אנטוורפן בשנת 1914, מסע הדרדנלים בשנת 1915, וההתערבות ברוסיה בשנים 1919 ו־1920.
צ'רצ'יל הגיע לאנטוורפן ב־3 באוקטובר 1914 כשהוא לובש מדים בלתי-רשמיים של Trinity House.
הממשלה שלחה את חטיבת הנחתים המלכותיים לאנטוורפן, וזו הגיעה ב־4 באוקטובר.
צ'רצ'יל הורה לשלוח לשם גם את החטיבות הימיות הראשונה והשנייה של הדיוויזיה הימית המלכותית, שהוא עצמו ייסד.
מרבית הכוח כלל מגויסים ימיים בלתי-מאומנים, והוא ספג ביקורת כאשר מעל 2,500 מהם נפלו בשבי או נהרגו.
עם זאת, נחשב כי הם הצליחו להאריך את הגנת העיר בכמה ימים, אולי שבוע, וכמעט בוודאות אפשרו את הבטחת דנקרק וקאלה.
מסע הדרדנלים, שיועד במקור כמתקפה ימית בלבד, וההתערבות נגד הבולשביקים ברוסיה, זכו שניהם לתמיכה מסויגת מצד הקבינט וראש ממשלה שנעדר לעיתים קרובות (לויד ג'ורג' במקרה של רוסיה).
הקבינט היסס לקבל הכרעה ברורה, וסיפק רק אמצעי שיט מצומצמים לשם משלוח אספקה לרוסיה, אף על פי שעמדו לרשותו משאבים נוספים.
בשני המקרים הצליח "אדם נחוש בדעתו" לקדם את עמדותיו מעבר למה שהיה אפשרי בתנאים רגילים.
המשבר הפוליטי ברומניה ב-2021 היה משבר ממשלתי חמור שהתרחש ברומניה בין ספטמבר לנובמבר 2021, בעקבות התפרקות הקואליציה, הצבעת אי-אמון בממשלה וכישלונות חוזרים בהרכבת ממשלה חדשה.
המשבר נבע ממחלוקות חריפות בתוך קואליציית הימין-מרכז שהוקמה לאחר הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2020, והתעצם בעקבות הדחת שר המשפטים מ-USR PLUS על ידי ראש הממשלה פלורין קיצו מהמפלגה הלאומית-ליברלית (PNL).
התפטרות שרי USR PLUS והצטרפותם להצעת אי-אמון שהגישה האופוזיציה הובילו להפלת הממשלה, ולתקופה ממושכת ללא הנהגה ביצועית יציבה בעיצומו של גל רביעי של מגפת הקורונה.
המשבר הסתיים רק לאחר הקמת קואליציה רחבה ובלתי שגרתית בין המפלגה הלאומית-ליברלית (PNL), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) והאיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (UDMR), שבמסגרתה מונה הגנרל בדימוס ניקולאיה צ'וקה לראש הממשלה.
המשבר חשף את השבריריות של המערכת הפוליטית ברומניה, והוביל לביקורת נרחבת מצד החברה האזרחית וכלי תקשורת מקומיים ובינלאומיים, אשר הצביעו על פגיעה ביציבות הדמוקרטית ובאמון הציבור במוסדות המדינה.
המשבר הפוליטי החל להתגבש בתחילת 2021 על רקע חילוקי דעות בין ה-PNL ל-USR PLUS.
ה-PNL, מפלגת מרכז-ימין מסורתית, התמקדה בהמשך מדיניות כלכלית שמרנית, בעוד USR PLUS, מפלגה פרוגרסיבית-ליברלית, דחפה לרפורמות מהירות יותר, כולל במערכת המשפט והמלחמה בשחיתות.
המתחים התגברו סביב מספר סוגיות מרכזיות:
מינוי שרים ופיטוריהם: בראשית ספטמבר 2021, ראש הממשלה קיצו פיטר את שר המשפטים סטליאן יון מ-USR PLUS, בטענה שהוא לא קידם רפורמות מספיק מהר.
המהלך עורר זעם בקרב USR PLUS, שראתה בו הפרה של הסכם הקואליציה.
בתגובה, USR PLUS הודיעה על פרישה מהקואליציה, מה שהוביל לפירוק הברית המשולשת עם ה-PNL וה-UDMR.
תוכנית ההשקעות הלאומית "אנגל": תוכנית זו, שנועדה להקצות כספים לפיתוח תשתיות מקומיות, הפכה למקור מחלוקת.
USR PLUS טענה כי התוכנית אינה שקופה ומשמשת את ה-PNL לקידום אינטרסים פוליטיים של ראשי ערים ממפלגתם.
המחלוקת סביב התוכנית העמיקה את הקרע בין המפלגות.
חוסר היכולת של הממשלה להתמודד ביעילות עם המשבר הבריאותי הוסיף ללחץ הציבורי והפוליטי.
מתחים פנימיים ב-PNL: פלורין קיצו התמודד גם עם מתחים בתוך מפלגתו שלו, כאשר יו"ר ה-PNL, לודוביק אורבן, שהיה ראש ממשלה לפני קיצו, התנגד למדיניותו והאשים אותו בניהול לקוי.
המאבק הפנימי החליש את מעמדו של קיצו והקשה עליו לייצב את הקואליציה.
בבחירות לפרלמנט בדצמבר 2020, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) זכתה במספר המושבים הרב ביותר, אך לא השיגה רוב.
המפלגה הלאומית-ליברלית (PNL), שהייתה בשלטון, הגיעה למקום השני.
בעקבות כך, ראש הממשלה לודוביק אורבן התפטר.
ניקולאיה צ'וקה מונה לראש ממשלה זמני, ובסופו של דבר, פלורין קיצו מונה לראש הממשלה החדש.
קואליציה חדשה הוקמה, וכללה את PNL, USR-PLUS והאיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (UDMR).
הצבעת אי-אמון והפלת ממשלת קיצו
ב-5 באוקטובר 2021 הוגשה הצעת אי-אמון על ידי PSD, תחת הכותרת "די לעוני, לעליות המחירים ולפשעים!
ההצעה עברה ברוב של 281 קולות, מספר שיא מאז המהפכה הרומנית, וממשלת קיצו נפלה.
הנשיא קלאוס יוהאניס התייחס למצב כ"משבר", והדגיש את הצורך בממשלה מתפקדת לנוכח האתגרים הבריאותיים והכלכליים.
לאחר הפלת ממשלתו של פלורין קיצו בהצבעת אי-אמון ב-5 באוקטובר 2021, רומניה נכנסה לתקופה של חוסר יציבות פוליטית, שהתאפיינה בניסיונות כושלים להרכבת ממשלה חדשה.
בתקופה זו, שלושה מועמדים שונים ניסו להרכיב ממשלה, אך רק לאחר כישלונות חוזרים ונשנים, הוקמה קואליציה רחבה בסוף נובמבר 2021.
ב-11 באוקטובר 2021, הנשיא קלאוס יוהאניס מינה את דצ'יאן צ'ולוש, מנהיג מפלגת USR, לראש ממשלה.
צ'ולוש הציע ממשלת מיעוט של USR בלבד, אך לא הצליח להשיג תמיכה בפרלמנט.
ב-20 באוקטובר, ממשלתו נדחתה ברוב של 184 מתנגדים מול 88 תומכים, מה שהוביל לכישלון הניסיון הראשון להרכבת ממשלה חדשה.
לאחר כישלון צ'ולוש, ב-21 באוקטובר, מינה הנשיא יוהאניס את ניקולאיה צ'וקה, גנרל בדימוס ושר ההגנה, לראש ממשלה.
צ'יוקה ניסה להרכיב ממשלת מיעוט של PNL ו-UDMR, אך גם הוא לא הצליח להשיג רוב בפרלמנט.
ב-1 בנובמבר, צ'יוקה ויתר על המנדט להרכבת הממשלה, ובכך נכשל גם הניסיון השני להרכבת ממשלה.
לאחר שני כישלונות, החלו מגעים בין המפלגות המרכזיות להקמת קואליציה רחבה.
ב-22 בנובמבר, הנשיא יוהאניס מינה שוב את צ'יוקה לראש ממשלה, והפעם הצליח להרכיב קואליציה שכללה את PNL, PSD ו-UDMR.
ב-25 בנובמבר, הממשלה החדשה קיבלה את אמון הפרלמנט, עם 318 קולות בעד.
הקואליציה החדשה כללה הסכם רוטציה על ראשות הממשלה, כאשר צ'יוקה יכהן ראשון, ולאחר מכן יוחלף על ידי נציג PSD.
הקמת הקואליציה הרחבה סימנה את סיום המשבר הפוליטי, אך עוררה ביקורת ציבורית על שיתוף פעולה בין מפלגות יריבות, במיוחד בין PNL ל-PSD, שנחשבו עד אז ליריבות פוליטיות מובהקות.
המשבר הפוליטי האיר זרקור על סוגיית הרפורמה החוקתית, כאשר הממשלה שהושבעה לאחרונה הביעה את כוונתה לערוך תיקון שני לחוקת רומניה מ-1991, במטרה "לשקף מודל מדיני התואם את צורכי החברה העכשווית".
השינויים הצפויים כוללים הבהרה של סמכויותיו של נשיא רומניה, וכן הסדרה של מערכת הצעת אי-אמון בונה, בדומה לזו הקיימת במדינות כמו גרמניה או ספרד, בין היתר.
ב-8 בדצמבר 2021, המנהלת הלאומית למלחמה בשחיתות (DNA) פתחה בחקירה בנוגע לאופן שבו אורגן הקונגרס של המפלגה הליברלית הלאומית (PNL) בספטמבר 2021, בחשד לעבירות של שיבוש המאבק במחלות (בפרט מגפת הקורונה) וניצול לרעה של סמכויות.
ב-14 בדצמבר 2021, נשיא ה-PNL לשעבר, לודוביק אורבן, הודיע על הקמתה הרשמית של מפלגתו החדשה, כוח הימין (FD), לאחר חודשיים של ספקולציות.
לעומת זאת, פלורין קיצו התפטר מתפקידו כנשיא ה-PNL ב-2 באפריל 2022.
מאז השבעת ממשלת קואליציה הלאומית למען רומניה (CNR) בראשות צ'וקה, חוותה רומניה מגמה של מעבר לעבר אוטוריטריות ואיליברליות.
ב-1 בנובמבר 2021, הברית למען איחוד הרומנים (AUR) הודיעה על פתיחת הליכים להדחתו של הנשיא קלאוס יוהאניס, בנימוק של "הפרות חוזרות ונשנות של חוקת רומניה" מאז תחילת כהונתו הנשיאותית.
זאת, זמן קצר לאחר שלודוביק אורבן הביע ספקנות בנוגע לסיכוי שיוהאניס יסיים את כהונתו השנייה כנשיא מבלי שיושעה על ידי הפרלמנט.
לאחר מכן, אורבן אף הצהיר כי יתמוך באופן נחרץ וישתתף באופן פעיל בתהליך הדחתו של יוהאניס.
בסקר דעת קהל של CURS שנערך באותו חודש, 35% מהמשיבים ראו בנשיא יוהאניס את האחראי העיקרי למשבר הפוליטי.
בסוף פברואר 2022, ג'ורג'ה סימיון הודיע כי מפלגתו (AUR) אספה למעלה ממיליון חתימות לצורך ייזום תהליך הדחתו של יוהאניס.
הרפובליקה הצרפתית החמישית נכנסה לתקופה של חוסר יציבות פוליטית לאחר הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-2024 שאורגנו על ידי הנשיא עמנואל מקרון ביוני 2024, והסתיימו בפרלמנט תלוי ובו מפלגת השמאל החזית העממית החדשה (NFP) היא המפלגה הגדולה.
ממשלת צרפת הגישה את התפטרותה ב-15 ביולי 2024, אך הנשיא הותיר אותה בתפקידה עד לסיום המשא ומתן למינוי ראש ממשלה חדש והרכבת ממשלה חדשה.
ב-26 באוגוסט הודיע מקרון על סירובו למנות את מועמד ה-NFP לראשות הממשלה, על אף היותו מנהיג המפלגה הגדולה באספה הלאומית.
מקרון רצה להקים קואליציית מרכז וקרא לסבב התייעצויות נוסף עם המפלגות.
מפלגת האקולוגים ופלג של המפלגה הסוציאליסטית (PS), שניהם קבוצות מיעוט מתוך ה-NFP, הודיעו על סירובם להשתתף בדיונים נוספים.
החלטה זו הכניסה את צרפת למשבר פוליטי ובעקבותיה צרפת בלתי כנועה, המפלגה המרכזית ב-NFP, פתחה בהליכי הדחה נגד הנשיא ב-31 באוגוסט.
הממשלה הזמנית נותרה בתפקידה במשך 51 יום, משך זמן חסר תקדים מאז נפילת ממשלת פומפידו ב-1962. אם לא הייתה ממונה ממשלה עד 16 בספטמבר, זו הייתה התקופה הארוכה ביותר תחת ממשלת מעבר בהיסטוריה המודרנית של צרפת.
ב-5 בספטמבר, מינה מקרון את מישל ברנייה לכהן כראש הממשלה.
ברנייה הציג את ממשלת המיעוט שלו שהורכבה מ, הרפובליקנים, ו.
ב-2025, לאחר הקמתה של ממשלה בראשות פרנסואה ביירו, האספה הלאומית דחתה שוב ושוב הצעות אי-אמון בממשלתו בהפרש גדול, ובכך הביאה לסיומו של המשבר הפוליטי, אך ב-8 בספטמבר 2025 הודח ביירו בהצבעת אי-אמון באספה הלאומית.
מקרון בחר בסבסטיאן לקורני והניסיון להקמת ממשלה בראשותו הסתיים בהתפטרותו.
ב השיגה מפלגת הימין האיחוד הלאומי את המקום הראשון עם שלושים מושבים מתוך 81. בתגובה, מקרון פיזר את האספה הלאומית והכריז על עריכת בחירות בזק לפרלמנט ב-30 ביוני וב-7 ביולי.
הבחירות הסתיימו בפרלמנט תלוי, כאשר קואליציית מפלגות השמאל החזית העממית החדשה (NFP) ומפלגות נספחות השיגה 193 חברי פרלמנט, קואליציית מפלגות המרכז אנסמבל בהובלת מפלגת רנסאנס של מקרון סיימה במקום השני עם 166 חברי פרלמנט, וקואליציית הימין בהובלת האיחוד הלאומי (RN) סיימה במקום השלישי עם 142 חברים.
ממשלתו של גבריאל אטאל הגישה את התפטרותה ב-15 ביולי 2024. במקביל, היא התמודדה עם הפרות הסדר בקלדוניה החדשה, בעקבות הניסיון ליישם רפורמה שנויה במחלוקת בזכויות ההצבעה באי במאי 2024.
מקרון עיכב את מינויו של ראש ממשלה חדש עד לאחר אולימפיאדת פריז (2024), והודיע כי יש לכבד את "הפסקת האש האולימפית".
באמצע אוגוסט הוא עדיין לא מינה ראש ממשלה, ורק הודיע על כוונתו להתייעץ עם המפלגות השונות, מה שנעשה ב-23 באוגוסט.
ב-26 באוגוסט, לאחר שנפגש עם מנהיגי המפלגה הלאומית, מארין לה פן וז'ורדן ברדלה, הודיע מקרון כי בניגוד לנוהג המקובל הוא לא ימנה את , המועמדת שנבחרה על ידי ה-NFP לראשות הממשלה.
החלטה זו החריפה את המשבר, ו-LFI, המפלגה המרכזית ב-NFP, הודיעה על כוונתה לפתוח בהליכי הדחה נגדו.
בעוד מקרון ניסה שוב לגבש קואליציית מרכז וקרא לסבב התייעצויות נוסף, הירוקים וסיעה של המפלגה הסוציאליסטית (PS), שתי קבוצות מיעוט ב-NFP, הודיעו על סירובם להשתתף בדיונים נוספים.
ארגונים שונים קראו לקיים הפגנות ושביתות ב-7 בספטמבר.
ב-28 באוגוסט כינה הנשיא לשעבר פרנסואה הולנד, בעצמו חבר ב-NFP, את המשבר "תקלה מוסדית".
באותו יום הודיע מקרון כי ייפגש עם נציגי ראשי המחוזות הצרפתיים.
באוגוסט פתחה המפלגה הסוציאליסטית את כנס הקיץ שלה, שם היו צפויים להתנגש שני פלגים מנוגדים: אלה המזוהים עם עמדתו הפוליטית של נשיא המפלגה, , ותומכים במועמדותה של לוסי קסטה, מול המתנגדים, כמו וברנאר קזנב שתמכו בברית עם מפלגתו של מקרון.
מקרון שוחח במיוחד עם דלגה בבוקר ה-29 בחודש.
בינתיים, (CGT), האיגוד המקצועי הגדול ביותר בצרפת, גינתה את התנהלותו ה"כוחנית" של מקרון וקראה ליום של שביתות ומחאות ב-1 באוקטובר נגד התקציב שעליו הכריזה ממשלת המעבר, תוך שהיא מסרבת להשתתף בהפגנות המתוכננות ב-7 בספטמבר, והודיעה כי היא מעדיפה להתמקד בנושאים חברתיים וכלכליים ולא בנושאים פוליטיים.
באותו ערב הודיעה סגולן רויאל, מועמדת המפלגה הסוציאליסטית לשעבר בבחירות לנשיאות ב-2007, שעזבה את המפלגה ב-2017 כשמונתה לשגרירה על ידי מקרון, כי היא "זמינה" לתפקיד.
ב-30 באוגוסט קרא הנשיא לשעבר ניקולא סרקוזי למנות ראש ממשלה ימני.
ב-31 באוגוסט פתחה מפלגת NFP באופן רשמי בהליכים להדחתו של עמנואל מקרון, תוך שימוש בסעיף 68 לחוקה הצרפתית, הקובע כי הנשיא "יכול להיות מועבר מתפקידו רק במקרה של הפרת חובות שאינה עולה בקנה אחד עם מימוש המנדט שלו".
ב-5 בספטמבר מינה מקרון את מישל ברנייה כראש הממשלה.
ברנייה הרכיב את ממשלת המיעוט שלו, בעיקר ממפלגות האנסמבל והרפובליקנים.
ה-NFP הכריזה על התנגדותה לממשלה החדשה וקראה להצבעת אי אמון, שנכשלה עקב הימנעותה של ה-RN.
ב-4 בדצמבר הודח ברנייה בהצבעת אי אמון מוצלחת ראשונה מאז 1962, בעקבות מחלוקות תקציביות.
גם ה-NFP וגם ה-RN הצביעו בעד הדחתו.
ברנייה התפטר רשמית מתפקידו ב-5 בדצמבר, מה שהפך אותו לראש הממשלה שכיהן הכי מעט זמן ברפובליקה החמישית, 91 יום.
ב-13 בדצמבר מינה מקרון את מנהיג פרנסואה ביירו לתפקיד ראש הממשלה.
לפי לה מונד, מינויו של ביירו הוחלט ברגע האחרון, לאחר שמקרון אמר לביירו בתחילה שהוא לא ימונה לראשות הממשלה, רק כדי למנות אותו זמן קצר לאחר מכן, כאשר ביירו איים למשוך את תמיכתו ממקרון.
בעקבות מינוי ביירו, מודי'ס הורידה את דירוג האשראי של צרפת.
ב-8 בספטמבר 2025 קרסה ממשלת ביירו בהצבעת אי-אמון באספה הלאומית.
המשבר הפוליטי בפרו הוא תקופה מתמשכת של חוסר יציבות שלטונית, עימותים חוזרים בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת, התפטרויות נשיאים, הדחות, הפגנות אזרחיות, האשמות בשחיתות וניסיונות הפיכה.
המשבר החל בסוף שנת 2017, ונמשך עד היום.
מאז ראשית שנות ה-2000, הפוליטיקה בפרו מתאפיינת באי-יציבות, חוסר אמון כלפי המערכת הפוליטית, ורמות גבוהות של שחיתות בצמרת השלטון.
שערוריית אודברכט, פרשת שוחד נרחבת בה הודתה החברה הברזילאית בתשלום כספים בלתי חוקיים לנשיאים ואישי ציבור ברחבי אמריקה הלטינית, הכתה גם בפרו והובילה לגל חקירות, מעצרים וניסיונות הדחה של בכירים.
בבחירות הכלליות של 2016 בלטו שלושה גושים פוליטיים עיקריים: "כוח עממי" בהובלת קייקו פוג'ימורי, "החזית הרחבה" בראשות ורוניקה מנדוסה, ו"פרואנים למען השינוי" בראשות פדרו פבלו קוצ'ינסקי.
על פי ההערכות המוקדמות, סברה כי פוג'ימורי תזכה הן בנשיאות והן ברוב בפרלמנט.
מנדוסה, שסיימה במקום השלישי, קראה לתומכיה לתמוך בקוצ'ינסקי בסיבוב השני במטרה לבלום את השתלטות "כוח עממי" על המוסדות המרכזיים.
המהלך הצליח חלקית: קוצ'ינסקי נבחר לנשיא בהפרש קטן, אך "כוח עממי" שמרה על רוב מובהק בקונגרס.
המשבר הפוליטי בפרו החריף בשל פרשנות מרחיבה של סעיף 113 בחוקה, המתיר להדיח נשיא בגין "חוסר כשירות מוסרית".
סעיף זה קיים מאז חוקת 1839, אך עד 2004 לא נקבע מנגנון ברור למימושו.
פסיקה של בית המשפט החוקתי המליצה על קביעת נוהל, אך ניסוח הסעיף נותר עמום, דבר המאפשר לקונגרס להדיח נשיא גם משיקולים פוליטיים גרידא.
מצב זה הפך את הרשות המחוקקת לבעלת כוח עודף על פני הרשות המבצעת, והוביל לשורת עימותים, איומים בהדחה, ואף הדחות בפועל של נשיאים בפרו בשנים האחרונות.
מאז שנת 2016, סובלת פרו ממשבר פוליטי מתמשך המאופיין באי־יציבות, קיטוב עמוק, ועימותים תכופים בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת.
המשבר החל במהלך כהונת הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי, על רקע שליטה דה-פקטו של קייקו פוג'ימורי, מנהיגת מפלגת "כוח עממי" בקונגרס.
השליטה הפרלמנטרית נוצלה לחסימת יוזמות חקיקה של הרשות המבצעת ולניסיונות תכופים לערער על סמכותה.
הניסיון הראשון להדיח את קוצ'ינסקי ב-2017 כשל, אך לאחר פרסום ראיות לקניית קולות הקשורות לחנינה שהעניק לאביה של קייקו, הנשיא לשעבר אלברטו פוג'ימורי, הוא נאלץ להתפטר במרץ 2018.
מחליפו, מרטין ויסקרה, ניסה לקדם רפורמות נגד שחיתות, אך ניהל מערכת יחסים עוינת עם הקונגרס, שהובילה לפיזורו בספטמבר 2019 ולקיום בחירות חדשות בינואר 2020, בהן איבדה "כוח עממי" את הרוב.
סגנו, מרטין ויסקרה, הפך לנשיא עם מטרה מוצהרת להילחם בשחיתות.
אך הקונגרס המשיך להתנגד למהלכיו.
ב-30 בספטמבר 2019, ויסקרה פיזר את הקונגרס לאחר שזה מינה שופטים לבית המשפט החוקתי בניגוד לדעתו.
הקונגרס מצידו הכריז כי ויסקרה מושעה, וניסה למנות את מרסדס אראוס לנשיאה זמנית אך המהלך שלא קיבל לגיטימציה מהכוחות החברתיים או מהצבא.
בחירות חדשות התקיימו בינואר 2020, אולם גם לאחריהן לא נרגעו הסכסוכים.
ב-9 בנובמבר 2020, ויסקרה הודח בהליך בזק של הקונגרס, שוב על בסיס "חוסר כשירות מוסרית", דבר שעורר הפגנות נרחבות במדינה.
במהלך ההפגנות נהרגו שני מפגינים.
הנשיא הזמני שמונה, מנואל מרינו, התפטר כעבור חמישה ימים.
לבסוף מונה פרנסיסקו סגסטי לנשיא זמני.
באוקטובר 2020 הודח ויסקארה בנימוק של "חוסר כשירות מוסרית", צעד שנתפס בעיני רבים כהפיכה פרלמנטרית.
מחליפו, מנואל מרינו, כיהן חמישה ימים בלבד לפני שהתפטר בעקבות מחאות המוניות.
הנשיא הזמני הבא, פרנסיסקו סגסטי, הצליח לייצב את המדינה באופן חלקי לקראת הבחירות הבאות.
בבחירות 2021 ניצח מועמד השמאל פדרו קסטיו את קייקו פוג'ימורי בהפרש זעום.
קסטיו, מורה ויו"ר איגוד מורים חסר ניסיון פוליטי, ניצב מול קונגרס עוין מהיום הראשון.
ממשלו סבל מתחלופה תכופה של שרים, לחצים מצד הקונגרס, וניסיונות הדחה חוזרים.
לאחר כישלון שני ניסיונות להדיחו, ניסה קסטיו ב־7 בדצמבר 2022 לפזר את הקונגרס בצעד שנתפס כניסיון הפיכה.
הוא נעצר מיד והודח באותו היום.
סגניתו, דינה בולוארטה, נכנסה לתפקיד במקומו.
בולוארטה, שנבחרה יחד עם קסטיו, התנתקה ממנו לאחר ההדחה וקיבלה את תמיכת האליטה השלטונית והצבאית.
התגובה הקשה של ממשלהּ למחאות נגד הדחת קסטיו כללה שימוש בכוח צבאי, שבמהלכו התרחשו אירועים קטלניים – ובהם הטבח באייקוצ'ו ובג'וליאקה – אשר עוררו ביקורת בינלאומית קשה וחשדות להפרות זכויות אדם.
במקביל, פוג'ימוריסטים ושותפיהם חיזקו את שליטתם באמצעות מינוי מקורבים לבית המשפט החוקתי ולמוסדות נוספים, והרחיבו את שליטתם על המערכת הפוליטית.
לאורך התקופה, מספר נשיאים – ובכללם אויאנטה הומאלה, קוצ'ינסקי, ויסקארה, וקסטיו – הודחו, נחקרו או נחשדו בפלילים.
מצב זה הביא לשחיקה חמורה באמון הציבור במוסדות המדינה, ירידה בתמיכה במפלגות הפוליטיות, ועלייה באקלים של חוסר ודאות ואדישות פוליטית.
המשבר הפוליטי נמשך לאורך שנים, כשהנשיאים מתחלפים לעיתים קרובות, והקונגרס שומר על כוח עצום.
פרו איבדה את היציבות הפוליטית שאפיינה אותה בתחילת שנות האלפיים.
ארגונים בינלאומיים קבעו כי הדמוקרטיה במדינה נמצאת תחת איום ממשי ומשקיפים בינלאומיים תיארו את המצב בפרו כמשבר דמוקרטי חמור, כאשר חלקם אף הגדירו את המדינה כ"פוסט-דמוקרטית" או "דמוקרטיה כושלת".
המשבר מלוּוה גם בקשיים כלכליים, עלייה באבטלה, ושחיתות שלטונית מתמשכת.
במרץ 1968 התרחשה בפולין סדרת מחאות נרחבות מצד סטודנטים, אינטלקטואלים וקבוצות נוספות, אשר הופנו נגד שלטונה של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (PZPR) ברפובליקה העממית הפולנית.
המשבר הוביל לדיכוי נרחב של שביתות סטודנטים על ידי כוחות שירות הביטחון, בכלל מוסדות ההשכלה הגבוהה במדינה, ולפגיעה מתמשכת בפעילותה של התנועה הדיסידנטית הפולנית.
אחד ההיבטים המרכזיים של המשבר היה גל אנטישמי חריף, שהוצג בתעמולה הרשמית כקמפיין "אנטי-ציוני".
הקמפיין נוהל בידי שר הפנים הגנרל מייצ'יסלאב מוצ'אר, בתמיכתו של המזכיר הראשון של המפלגה, ולדיסלב גומולקה.
המחאות בפולין התרחשו במקביל לגלי תסיסה במדינות הגוש המזרחי, ובמיוחד בצ'כוסלובקיה, שם התעורר ב-1968 האביב של פראג – ניסיון לרפורמות ליברליות שנסתיים בפלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה באוגוסט של אותה שנה.
הקמפיין האנטי-ציוני, שהחל ב-1967 בעקבות מלחמת ששת הימים וניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל, שימש גם ככלי במאבקי כוח פנימיים בתוך ה-PZPR.
אף על פי שממשלת גומולקה נותרה על כנה, הובילו האירועים לטיהורים רחבים בשורות המפלגה, ולגירושם או עזיבתם של אלפי יהודים – רבים מהם פקידים, אנשי ביטחון, אקדמאים וחברי מפלגה שמונו לאחר מלחמת העולם השנייה בידי יוסיף סטלין.
במסגרת מסע תעמולה מתוזמר, הובלו עובדי מפעלים ברחבי פולין להשתתף בעצרות נגד הציונות, תוך שימוש בסיסמאות אנטי-יהודיות.
בין השנים 1968–1972 עזבו את פולין לפחות 13,000 יהודים, לאחר שפוטרו ממשרותיהם, הוטרדו, או חוו אפליה ממוסדת על רקע אתני או פוליטי.
בסוף שנות ה-60 התפשטה תסיסה פוליטית וחברתית ברחבי העולם.
במערב התבטאה תסיסה זו בעיקר במחאות נגד מלחמת וייטנאם, חלקן אלימות, וכן בגל מחאות סטודנטים ששטף את אירופה במהלך שנת 1968. בגבולות הגוש המזרחי לבשו המחאות אופי שונה, ובאו לידי ביטוי במיוחד בהאביב של פראג, שהחל ב-5 בינואר 1968 בצ'כוסלובקיה כניסיון לערוך רפורמות ליברליות במסגרת שלטון קומוניסטי.
גל המחאות בצ'כוסלובקיה שיקף את שיאה של תנועה דיסידנטית רחבה יותר במדינות מזרח אירופה.
על פי הפרשן הפוליטי איוואן קרסטב, בעוד שתנועות המחאה במערב הדגישו ריבונות אישית וחירויות פרט, הרי שבמדינות מזרח אירופה הן התמקדו בדרישה לריבונות לאומית ולרפורמה בשלטון הסוציאליסטי.
בפולין, התסיסה הלכה וגברה כבר מאמצע העשור, על רקע שליטתה הגוברת של המפלגה הקומוניסטית במרחב הציבורי, ובפרט במוסדות ההשכלה הגבוהה, בתחומי הספרות ובקרב אינטלקטואלים.
בין אלו שנרדפו על רקע פעילות פוליטית באוניברסיטאות נמנו יאצק קורון, קרול מודז'לבסקי, אדם מיכניק וברברה טורונצ'יק, אשר נעצרו או הושעו ממוסדות אקדמיים ונחשפו לרדיפה מצד השלטונות.
האירועים התרחשו על רקע זיכרון מחאות קודמות: פחות מעשור קודם לכן ידעה פולין גלי תסיסה כגון מחאות פוזנן (1956) ואוקטובר הפולני, שהצביעו על עומק המתח שבין הציבור לשלטון הקומוניסטי.
תגובת פולין למלחמת ששת הימים
בשנת 1967, על רקע המתיחות הבינלאומית ומחויבותה של הרפובליקה העממית הפולנית ליישר קו עם מדיניות ברית המועצות, חלה החרפה ביחסה של פולין כלפי ישראל.
עד לאותה עת נקטה ממשלת פולין גישה מתונה יחסית, אך בעקבות מלחמת ששת הימים החלה הסלמה ביחסיה עם ישראל ונפתח קמפיין ממוסד שכוון כלפי יהודים בפולין, תוך הצגתם כגורם עוין מבפנים.
ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ המלחמה, גיבשה הנהגת הפוליטביורו הפולני עמדה התומכת במדינות ערב וגינתה את ישראל.
זמן קצר לאחר מכן השתתפו המזכיר הראשון ולדיסלב גומולקה וראש הממשלה יוזף צירנקביץ' בוועידת חירום במוסקבה בהשתתפות מדינות הגוש המזרחי, אשר קראה לתמיכה צבאית וכלכלית במדינות ערב ולהפסקת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
מבין מדינות הגוש, רק רומניה סירבה לנתק את יחסיה עם ישראל.
בפולין החלה מתקפה תקשורתית נרחבת, כולל הפגנות נגד ישראל ותעמולה אנטי-ישראלית במוסדות העבודה והחינוך.
ב-19 ביוני נשא גומולקה נאום בקונגרס האיגודים המקצועיים, בו טען כי יהודים פולנים הביעו תמיכה בישראל, וקרא למי שחש שייכות לקבוצה זו לעזוב את פולין.
אף שהצהרה זו לא נכללה בפרסום הרשמי של הנאום, היא סימנה את תחילתו של מסע דה-לגיטימציה כלפי יהודים, שהוצג כתנועת "אנטי-ציונות" וזכה לעידוד מצד גורמים בהנהגה הפוליטית, בהם זנון קלישקו ואיגנצי לוגה-סובינסקי.
שר הפנים, הגנרל מיצ'יסלב מוצ'אר, הוביל את הקמפיין, שנתמך גם על ידי בכירים בצבא ובמנגנון הממשלתי.
ב-28 ביוני 1967 הועברה לרשויות רשימה של מאות אישומים כ"ציונים", ובשל כך פוטרו כ-150 קצינים ממוצא יהודי, בהם ראש מערך ההגנה האווירית, צ'סלב מנקייביץ'.
שר הביטחון מריאן שפיכאלסקי שניסה להתערב לטובתו, ניזוק פוליטית.
במקביל, החלה מגמה של הגבלת פעולתם של ארגונים יהודיים, כולל איסור קבלת תרומות מהג'וינט.
ההנהגה הפוליטית תמכה בצעדים אלו, שפגעו בפעילות החברתית והתרבותית של הקהילה היהודית במדינה.
כ-200 חברי מפלגה הודחו מתפקידיהם במהלך שנת 1967, ביניהם לאון קסמן, עורך העיתון הרשמי טריבונה לודו, שזוהה עם מחנה "היהודים" במפלגה ונחשב ליריבו של מוצ'אר.
בהוצאת PWN פוטרו כ-40 עובדים, בשל טענות לנטייה להדגיש את סבל היהודים בתקופת השואה במסגרת עריכת האנציקלופדיה האוניברסלית הגדולה PWN.
לדברי החוקר ולדז'ימייז' רוזנבאום, הנהגת המפלגה ניצלה את המשבר עם ישראל כדי לחזק את מעמדה הפנימי, להחליש גורמים ליברליים ולגייס תמיכה בסקטורים הלאומניים.
ב-19 ביוני 1967 הצהיר גומולקה: "איננו רוצים הקמת גיס חמישי במדינתנו", משפט שהושמט מהגרסה הרשמית של נאומו.
הצהרות דומות חזרו בנאומיו בהמשך, ובמיוחד ב-19 במרץ 1968.
ב-27 ביוני 1967 הביע גומולקה ביקורת כלפי רומניה, הזהיר מפני התחמשות גרעינית של ישראל, וטען כי ישנם אזרחים בעלי "שתי נשמות ושתי מולדות".
בעקבות כך, החלו רשויות הביטחון לחפש "ציונים נסתרים" בשורות הממשל ולבצע סינון עובדים על בסיס אתני.
גל ההפגנות שפרץ במרץ 1968, תחילה בעיר ורשה, היווה שיא של תסיסה חברתית ופוליטית שהתגבשה במהלך שנות ה-60. במהלך תקופה זו הורע המצב הכלכלי, וב-1967 הונהגה עלייה משמעותית במחירי מוצרי יסוד, בעיקר בשר.
במקביל, הופצו שמועות על רפורמה מוניטרית קרובה, שגרמה לחשש ציבורי נרחב.
המדיניות הכלכלית, שהתאפיינה בהחמרת הדרישות במקומות העבודה ובקיצוצי שכר, העמיקה את תחושת הקיפאון.
בנוסף, הגבלות הצנזורה והיעדר אופק מקצועי הובילו לתסכול גובר בקרב צעירים, במיוחד על רקע התקוות שהתעוררו לאחר אוקטובר הפולני של 1956 והתפוגגו בהמשך תחת שלטון סוציאליזם ממשי.
בסוף ינואר 1968 החליטה הנהגת מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית להסיר מרפרטואר התיאטרון הלאומי בוורשה את המחזה הרומנטי "דז'אדי" מאת אדם מיצקביץ', שבוים על ידי קז'ימייז' דיימק.
ביטול ההצגה נומק בכך שהיא כללה מסרים הנתפסים כאנטי-סובייטיים וכבעלי אופי דתי, בניגוד לעמדות השלטון הקומוניסטי.
המחזה הוצג 11 פעמים בלבד, והצגת הסיום ב-30 בינואר הסתיימה בהפגנה נגד הביטול ובמעצרים נרחבים של מפגינים.
בעקבות זאת פוטר דיימק מתפקידו, הושעה מהמפלגה ועזב את פולין.
הוא שב אליה רק בשנת 1973.
באמצע פברואר הגישה הסטודנטית אירנה לסוטה עצומה לפרלמנט הפולני, שכללה כ-3,000 חתימות (ובחלק מהמקורות נמסר על יותר מ-4,200), בדרישה לשים קץ לצנזורה התרבותית ולביטול ההצגה.
ב-29 בפברואר התקיימה ישיבה מיוחדת של סניף ורשה באיגוד הסופרים הפולני, שבה השתתפו למעלה מ-400 איש.
הדוברים גינו את הפגיעה בחופש הביטוי, וחלקם האשימו את סיעתו של מיצ'יסלב מוצ'אר בקידום קמפיין אנטישמי.
ב-4 במרץ הודיעה הנהלת אוניברסיטת ורשה על סילוקם של הסטודנטים אדם מיכניק והנריק שלייפר, חברי קבוצת "הקומנדוסי", שפעלה באופוזיציה לשלטון.
ב-8 במרץ התאספו בין 500 ל-1,000 סטודנטים לקיום הפגנת מחאה בקמפוס, שנדחקה באלימות על ידי כוחות משטרה ו"פעילי עובדים", שהיו ככל הנראה סוכנים מטעם השלטון.
בהמשך הצטרפו מוסדות אקדמיים נוספים למחאה, אשר התפשטה בהדרגה לערים נוספות בפולין.
היסטוריונים מציינים כי גל ההפגנות במרץ 1968, שהונהג על ידי סטודנטים ואינטלקטואלים, הפך במרוצת השנים למיתוס פוליטי וחברתי, חרף מטרותיו המקוריות הצנועות.
על פי דריוש גאווין מהאקדמיה הפולנית למדעים, השפעתה של קבוצת "קומנדוסי" – חוג סטודנטיאלי בעל נטייה שמאלית – ניכרה לאורך זמן בתודעה הציבורית ובזיכרון הקולקטיבי של התקופה.
במהלך האירועים, חוגים אקדמיים מתנגדי המשטר כמעט שלא יצרו תיעוד כתוב, וסבלו מזעזוע מוסרי ואידאולוגי בעקבות דיכוי המחאה ועיוות מסרי המפגינים בתעמולת השלטון.
רבים מהם האמינו כי ניסיונם להביא לרפורמות במסגרת סוציאליסטית נענה באלימות שלטונית ואדישות חברתית.
הסטודנטים היו חסרי ניסיון פוליטי, אך המנהיגות שלהם הביעה עמדות מרקסיסטיות ברוח הרוויזיוניזם של קרול מודז'לבסקי ויאצק קורון, שדרשו ליישם עקרונות של דיקטטורת הפרולטריון וצדק חברתי.
רבים מהמפגינים שרו את "האינטרנציונל" כסמל לזהותם הרעיונית.
ב-8 במרץ 1968, הפגנה באוניברסיטת ורשה נהדפה באלימות על ידי כוחות ORMO (מיליציה אזרחית) ויחידות ZOMO (כוחות לדיכוי מהומות), אשר תקפו את המפגינים בעת שעמדו להתפזר.
פעולתם של כוחות הביטחון, שנתפסה בעיני רבים כתגובה לא מידתית, פורשה כניסיון מתוכנן להסלים את המצב ולהצדיק סבבים נוספים של דיכוי.
הפגנות נוספות התקיימו ב-9 במרץ באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה והובילו לעימותים נוספים ולמעצרי פעילים.
בין העצורים היו גם קורון, מודז'לבסקי, מיכניק ורוב חברי קבוצת "קומנדוסי".
המחאה התפשטה במהירות לערים נוספות: קרקוב, לובלין, גליביצה, קטוביץ, לודז' (מ-11 במרץ), ורוצלב, גדנסק ופוזנן (12 במרץ).
ההפגנות דוכאו בכוח על ידי כוחות הביטחון, והובילו לשביתות סטודנטים בוורוצלב (14–16 במרץ), בקרקוב (14–20 במרץ) ובאופולה.
נציגויות סטודנטים הוקמו בוורשה (11 במרץ) ובקרקוב (13 במרץ), ונעשו ניסיונות דומים גם בלודז' ובוורוצלב.
המאמצים לצרף למחאה את העובדים התעשייתיים, לרבות במפעלי מדינה בערים גדנסק, ורוצלב ונובה חוטה, לא נשאו פרי.
עם זאת, ב-15 במרץ התקיימה בגדנסק צעדה של כ-20,000 איש, שכללה סטודנטים ועובדים שהתעמתו עם 3,700 אנשי ביטחון עד שעות הלילה המאוחרות.
למרות מרכזיות הסטודנטים במחאה, על פי ההיסטוריון לוקאש קמינסקי, הם היוו פחות מרבע מהעצורים באירועים.
חלק מרכזי בפעילות האופוזיציונית ברחובות מילאו גם צעירים ממעמד הפועלים ותלמידי תיכון.
ב-11 במרץ 1968 נפתח קמפיין תקשורתי ממשלתי, אשר כוון נגד קבוצות ויחידים שנחשדו בתמיכה במחאות.
הקמפיין התמקד ברקע היהודי והסטליניסטי של המפגינים, ותיאר אותם כ"לא-פולנים".
רוב כלי התקשורת המודפסת שיתפו פעולה בהפצת ההשמצות, למעט עיתונים בודדים כגון פוליטיקה וטיגודניק פובשכני.
התקיימו עצרות "ספונטניות" במקומות עבודה ובכיכרות ערים, שבהן קראו המשתתפים לסיום המחאות תוך שימוש בסיסמאות בעלות גוון לאומני ואלים.
ב-14 במרץ נשא אדוורד גרק, מזכיר המפלגה המחוזי בקטוביץ, נאום חריף נגד דמויות ציבוריות יהודיות, בהן רומן זמברובסקי, סטפן סטשבסקי, אנטוני סלונימסקי, סטפן קיסילבסקי ופאוול יאסייניצה.
הוא הציג אותם כ"רוויזיוניסטים" ו"ציונים", והצהיר כי "המים השלזיים ירסקו את עצמותיהם".
באותו נאום גיבש גיירק תמיכה גלויה בולדיסלב גומולקה, אשר עד לאותה עת שמר על שתיקה בנוגע למחאות.
ב-19 במרץ נשא גומולקה נאום פומבי שבו דחה את האפשרות למשא ומתן עם הסטודנטים וקבע קו נוקשה נגד ההפגנות.
נאומו, שנישא בפני כ-3,000 פעילי מפלגה, כלל האשמות נגד האינטליגנציה הביקורתית.
עם זאת, גומולקה ניסה גם להרגיע את גל האנטישמיות הגובר, וטען כי רוב אזרחי פולין ממוצא יהודי נאמנים למדינה, וקרא להבחין בין נאמנות פוליטית למוצא אתני.
אף על פי כן, דבריו ספגו ביקורת מתוך המפלגה והקמפיין האנטי-ציוני נמשך בעוצמה.
במהלך מרץ ואפריל בוצעו טיהורים נרחבים באקדמיה ובשירות המדינה.
אלפי סטודנטים וחברי סגל, בהם זיגמונט באומן, לשק קולקובסקי וסטפן ז'ולקייבסקי, סולקו ממשרותיהם.
ניסיונות לתאם פעולה בין מוסדות אקדמיים התקיימו, אך נבלמו באמצעות גיוסים לצבא, מעצרים וחיסול מחלקות באוניברסיטאות.
בין 7 במרץ ל-6 באפריל נעצרו לפחות 2,725 איש.
הדיכוי זכה לדיווחים חיוביים בדוחות ממשלתיים פנימיים, שציינו את הצלחתו בבלימת המחאה.
אף על פי כן, סטודנטים הצליחו לשבש את חגיגות יום מאי בורוצלב.
המחאה התפשטה גם לעיירות קטנות, והפצת כרוזים נמשכה לאורך חודשים, חרף המעצרים.
בערים מסוימות, כמו גדנסק, נרשמו שיעורי ענישה גבוהים, ורבים מהעצורים היו פועלים ולא סטודנטים בלבד.
מעטים בלבד, בהם סופרים, אנשי כנסייה וחברי תנועת זנאק, יצאו בפומבי להגנת הסטודנטים.
זנאק אף הגישה שאילתה בפרלמנט ב-11 במרץ, שהובילה לתגובה שלילית מצד ההנהגה.
ירזי זווייסקי, יו"ר זנאק, הודח מחברותו במועצת המדינה הפולנית ונאסר עליו לכהן בתפקידים פוליטיים בעתיד.
הצלחת פעולות הדיכוי האקדמי, והתגובות הנוקשות למחאות, עודדו את משרד הביטחון הציבורי להרחיב את כוח ה-ORMO, שב-1979 הגיע לשיא של למעלה מ-450,000 חברים.
המשבר הפוליטי של מרץ 1968 הביא להיחלשות מעמדו של ולדיסלב גומולקה, המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, והעמיק את תחושת חוסר האמון הציבורי כלפי השלטון הקומוניסטי.
דיכוי ההפגנות המחיש את גבולות חופש הביטוי תחת המשטר, וגרם לרבים מקרב האינטלקטואלים הפולנים לפרוש מהחיים הציבוריים והפוליטיים.
ברמה הבינלאומית, לאירועים הייתה השפעה שלילית על יחסיה של פולין עם מדינות המערב.
בנוסף, גברה תחושת הניכור בין הקהילה היהודית המקומית לבין השלטון, על רקע הקמפיין האנטי-ציוני והאווירה האנטישמית ששררה באותה תקופה.
המשבר העולמי במחירי המזון (2007–2008) היה עלייה חדה במחירי המזון ברחבי העולם, שהחלה בשנת 2007 והגיעה לשיאה במהלך המחצית הראשונה של 2008. המשבר עורר חוסר יציבות כלכלית ופוליטית, והוביל למהומות חברתיות במדינות רבות – הן עניות והן מפותחות.
אף שהסיקור התקשורתי התמקד בהפגנות שנגרמו מהמחירים הגבוהים, המשבר היה תוצאה של תהליכים ארוכי טווח של אי-ביטחון תזונתי, שהצטברו לאורך שנים.
הסיבות לעליית המחירים נתונות במחלוקת ונותרו נושא לדיון.
העלייה הראשונית במחירים בסוף 2006 יוחסה לבצורות במדינות מפתח בייצור דגנים ולזינוק במחירי הנפט.
מחיר הנפט הגבוה גרם לעלייה בעלויות דשנים, תחבורה וייצור חקלאי.
בין הגורמים המבניים שתרמו למשבר ניתן למנות את השימוש הגובר בדלקים ביולוגיים במדינות מפותחות, ואת הביקוש ההולך וגדל למזון מגוון בקרב מעמד הביניים המתפתח באסיה.
בנוסף, FAO התריע מפני השפעתן של ספקולציות בשוק הסחורות מצד קרנות גידור, שגרמו לתנודתיות חדה במחירים.
ירידה במלאי המזון העולמי הוסיפה ללחץ, והובילה יחד עם שאר הגורמים לעלייה החדה במחירים.
עליות מחירים דרמטיות וגורמים אפשריים
בסוף אפריל 2008, מחירי האורז הגיעו ל-24 סנט לקילו, יותר מכפליים ממחירם בתוך שבעה חודשים בלבד.
אחד ההסברים שהועלו למשבר מחירי המזון היה גידול אוכלוסייה עולמי מהיר ובלתי מבוקר, שיצר לחצים גוברים על מערכות ייצור המזון בעולם.
עם זאת, חוקרים אחרים מציינים כי שיעורי גידול האוכלוסייה נמצאים בירידה מתמשכת מאז שנות ה־80 של המאה ה־20, וכי זמינות הדגנים העולמית נותרה גבוהה ביחס לגידול באוכלוסייה.
כדי למנוע עליות חדות במחירי המזון, נדרש שייצור המזון יעלה בקצב מהיר מזה של גידול האוכלוסייה, אשר עמד באותן שנים על כ־1.2% לשנה.
אף על פי כן, במהלך השנים שקדמו למשבר נרשמה האטה זמנית בקצב גידול הייצור.
אוכלוסיית העולם גדלה מכ־1.6 מיליארד נפש בשנת 1900 ליותר מ־7.5 מיליארד בשנות ה־2010.
ביקוש מוגבר למזון עתיר משאבים
ב־2008 ציין ראש המכון הבינלאומי לחקר מדיניות המזון כי השינוי בתזונה בקרב אוכלוסיות שהתעשרו לאחרונה מהווה את אחד הגורמים המרכזיים לעליית מחירי המזון העולמיים.
העלייה בצריכת מזונות מעובדים, בעיקר במדינות מתפתחות, הובילה לדרישה גבוהה יותר למוצרי מזון עתירי משאבים ולשימוש מוגבר בדגנים כמספוא וכמקור לדלקים ביולוגיים, ולא למזון ישיר.
בין השנים 2006–2008, נרשמה עלייה של 3% בשימוש העולמי בדגנים – שיעור הגבוה מהממוצע בשנים הקודמות – בעיקר למטרות שאינן מזון.
ייצור של קילוגרם אחד של בשר בקר דורש בממוצע כ־7 קילוגרמים של דגנים המשמשים כמספוא, וצריכת בשר מוגברת תורמת גם לעלייה ניכרת בצריכת אנרגיה – פי 19 בהשוואה למזונות כמו תפוחים, למשל.
התפתחות זו לוותה בשינויים בהרגלי הצריכה – כולל מעבר לתפריטים מגוונים יותר ותחרות מוגברת עם מדינות מפותחות על משאבים חקלאיים מוגבלים.
צמיחה כלכלית זו גם צמצמה את גמישותם של משקי בית עניים להקטין את צריכתם כאשר מחירי המזון עולים, תופעה שהביאה לעליות מחירים חדות יותר בעת מחסור.
אף שסין לעיתים מואשמת בתקשורת כגורם לעליית מחירים עולמית, בפועל הצליחה המדינה לעמוד ברוב הביקוש הפנימי ואף ייצאה עודפי תוצרת חקלאית לשווקים הבין־לאומיים.
השפעות עליית מחירי הנפט והדשנים
מאז שנת 2007 חלה עלייה חדה במחירי הדשנים החקלאיים, שהגיעה לשיאה בקיץ 2008. מחירי חומרים כגון אמוניה, אוריאה, דיאמוניום פוספט, אשלגן כלורי וחומצה גופרתית – רכיב מרכזי בייצור דשני פוספט – כמעט שולשו בתקופה זו, ולאחר מכן צנחו בסוף אותה שנה.
בחלק מהמקרים, מחירי הדשנים הוכפלו בתוך שישה חודשים בלבד.
אחת הסיבות העיקריות לעליות הייתה העלייה המתמשכת במחירי הנפט מאז 2003, שכן תהליך ייצור הדשנים, ובעיקר תהליך הבר-בוש, תלוי בגז טבעי להפקת מימן.
מאחר שגז טבעי משמש גם כתחליף לנפט במגוון שימושים – כגון הפקת חשמל וייצור נוזלי גז טבעי – עליית מחירי הנפט גררה עלייה מקבילה במחירי הגז הטבעי, ודרכם גם במחירי הדשנים.
בנוסף, חומרי גלם שאינם מבוססי נפט, דוגמת אשלג, התייקרו גם הם עקב עלייה בביקוש שנבעה מהגברת הייצור החקלאי.
מצב זה יצר תנודתיות בשוקי ההון, והוביל לפריחה במחירי מניות בתחום החקלאות.
IFPRI הזהיר כי זעזועים מסוג זה צפויים לחזור בעתיד, והם מוחרפים בשל שנים רבות של השקעה חסרה במערכות החקלאות העולמיות.
בעבר, מדינות נטו לשמור על מלאי מזון גדולים יותר, אך לאחרונה, בשל קצב מהיר יותר של גידול מזון וקלות היבוא, הושם דגש פחות על מלאים גדולים.
לדוגמה, בפברואר 2008, מלאי החיטה בארצות הברית הגיע לשפל של 60 שנה.
המלאים מחושבים לעיתים כשארית בין ייצור לצריכה, אך קשה להבחין בין בחירות מדיניות של הפחתת מלאים של מדינות בודדות לבין גירעון בין ייצור לצריכה.
בין הגורמים שתרמו למשבר מחירי המזון נכללו גם גורמים פיננסיים, בהם מדיניות אשראי רופפת וספקולציות בנכסים כמו נדל"ן, שהובילו למשבר עולמי בתחילת 2008 והשפיעו על ההשקעות בתחום הסחורות החקלאיות.
השקעות זרות בענפי החקלאות נחשבות במקרים רבים כמנוף לשיפור פריון ולקידום החקלאים המקומיים.
מנגד, דוח של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), שהתבסס על נתוני הוועדה למסחר בחוזים עתידיים של סחורות בארצות הברית, טען כי אין עדות לכך שקרנות מסוג זה יצרו בועת מחירים.
הדוח הצביע על כך שגם סחורות שאינן נסחרות בחוזים עתידיים חוו עליות מחירים באותה תקופה.
לפי תנועת הפיתוח העולמי (WDM, כיום צדק עולמי), קיים קשר בין עליית מחירי סחורות מסוימות כמו חיטה לעלייה עוקבת במחירי סחורות אחרות, כגון אורז, מה שמעיד על השפעה עקיפה של שווקים ספקולטיביים גם מעבר לגבולות חוזים עתידיים רשמיים.
חלק מהתאורטיקנים, כמו מרטין חור של רשת העולם השלישי, מציינים כי מדינות מתפתחות רבות הפכו ממדינות עצמאיות מבחינת מזון למדינות המייבאות מזון נטו מאז שנות ה-70 וה-80, בעקבות הנחיות כלכליות של קרן המטבע הבין-לאומית (ולאחר מכן של הסכם הסחר על חקלאות של ארגון הסחר העולמי) לשווקים חופשיים עבור מדינות חייבות.
בפתיחת מדינות מתפתחות ליבוא מזון מסובסד ממדינות המערב, מדינות מתפתחות עלולות להפוך תלויות יותר ביבוא מזון אם החקלאות המקומית לא משתפרת.
בעוד שמדינות מפותחות לחצו על העולם המתפתח לבטל סובסידיות בשם ליברליזציה של הסחר, מדינות עשירות שמרו במידה רבה על סובסידיות לחקלאים שלהן.
סובסידיות ממשלת ארצות הברית ב-2008 דחפו את הייצור לעבר דלק ביולוגי במקום מזון.
אחת הסיבות המבניות לעלייה במחירי המזון בשנים 2007–2008 הייתה הסטת חלק מגידולי המזון, ובייחוד תירס, לצורך ייצור דלקים ביולוגיים מהדור הראשון.
לפי הערכות, כ־100 מיליון טון דגנים בשנה הוקצו לייצור דלק, במקום למזון, מתוך סך ייצור עולמי של מעט מעל 2 מיליארד טון ב־2007. מגמה זו הקטינה את היצע המזון הזמין, במיוחד במדינות מתפתחות, שבהן ההוצאה על מזון מהווה חלק ניכר מההכנסה המשפחתית.
המשבר הבליט את הפערים הגלובליים: לדוגמה, מילוי מכל רכב אחד בדלק ביולוגי עשוי לדרוש כמות תירס השווה לצריכה שנתית של אדם ממוצע באפריקה.
ברזיל, היצרנית השנייה בגודלה של אתנול לאחר ארצות הברית, טוענת כי תעשיית האתנול מבוססת קני הסוכר שלה לא תרמה למשבר המזון.
מסמכים של הבנק העולמי לעומת זאת, נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ו.
בוש, העריך כי 15% מהעלייה נבעה משימוש באתנול.
פרסום שהודלף מהבנק העולמי העריך כי עד 75% מהעלייה במחירי המזון נגרמה מדלקים ביולוגיים, וממצאיו פורסמו רשמית באותו חודש.
לאחר שיא המחירים ביוני 2008, נרשמה ירידה חדה של כ־50% במחירי התירס עד אוקטובר אותה שנה, מה שגרר ספק לגבי תרומתו הישירה של הביקוש לאתנול לעליית המחירים.
יש המעריכים כי הביקוש לאתנול הוסיף בין 20% ל־33% למחיר התירס, אך אחרים טוענים כי בועת סחורות הייתה הגורם המרכזי לעלייה במחירים.
סובסידיות לדלקים ביולוגיים בארצות הברית ובאיחוד האירופי
הבנק העולמי מציין את ההשפעה של דלקים ביולוגיים כתורם חשוב למחירי המזון הגבוהים.
ה־FAO/ECMB דיווח כי השימוש בקרקע חקלאית בעולם ירד מאז שנות ה-80, וסובסידיות מחוץ לארצות הברית ולאיחוד האירופי ירדו מאז 2004, והותירו את ההיצע, אף שהיה מספיק כדי לעמוד בדרישות של 2004, פגיע כאשר ארצות הברית החלה להמיר סחורות חקלאיות לדלקים ביולוגיים.
על פי מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA), יבוא החיטה העולמי ומלאי החיטה ירדו, הצריכה המקומית התייצבה, וייצור החיטה העולמי ירד מ-2006 ל-2008.
בארצות הברית, סובסידיות ממשלתיות לייצור אתנול הניעו חקלאים רבים לעבור לייצור לדלק ביולוגי.
תירס הוא הגידול העיקרי המשמש לייצור אתנול, כאשר ארצות הברית היא היצרנית הגדולה ביותר של אתנול מתירס.
כתוצאה מכך, 23 אחוז מגידולי התירס בארצות הברית שימשו לאתנול ב-2006–2007 (עלייה מ-6 אחוזים ב-2005–2006), וה-USDA צופה כי ארצות הברית תשתמש ב-81 מיליון טונות של תירס לייצור אתנול בעונת 2007–2008, עלייה של 37 אחוז.
זה לא רק מסיט דגנים ממזון, אלא גם מסיט קרקע חקלאית מייצור מזון.
עם זאת, מסמך מחקר מדיניות של הבנק העולמי שפורסם ביולי 2008 קובע כי דלקים ביולוגיים העלו את מחירי המזון בין 70 ל-75 אחוז.
המחקר מצא כי מחירי נפט גבוהים ודולר חלש מסבירים 25–30% מהעלייה הכוללת במחירים.
הניתוח החודשי לחמש שנים מפריך כי עליות בצריכת דגנים עולמית ובצורות היו אחראיות לעליות המחירים, וטוען כי להן הייתה השפעה שולית בלבד, ובמקום זאת טוען כי הדחיפה של האיחוד האירופי וארצות הברית לדלקים ביולוגיים הייתה בעלת ההשפעה הגדולה ביותר על אספקת המזון ומחיריו.
המסמך מסיק כי ייצור מוגבר של דלקים ביולוגיים בארצות הברית ובאיחוד האירופי נתמך על ידי סובסידיות ומכסי יבוא, ומחשיב כי ללא מדיניות זו, עליות המחירים היו קטנות יותר.
איגוד הדלקים המתחדשים (RFA) פרסם תגובה המבוססת על הגרסה שהודלפה לפני הפרסום הרשמי של מסמך הבנק העולמי.
הביקורת של ה-RFA מחשיבה כי הניתוח הוא סובייקטיבי ביותר וכי המחבר "מעריך את ההשפעה של מחירי המזון העולמיים מהדולר החלש ומההשפעה הישירה והעקיפה של מחירי נפט גבוהים ומייחס את כל השאר לדלקים ביולוגיים".
דוח הערכה כלכלית שפורסם גם ביולי 2008 על ידי הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי מסכים עם דוח הבנק העולמי בנוגע להשפעות השליליות של סובסידיות והגבלות סחר, אך מצא כי ההשפעה של דלקים ביולוגיים על מחירי המזון היא קטנה בהרבה.
ההערכה קוראת לממשלות לפתוח שווקים בדלקים ביולוגיים ובחומרי גלם לשיפור היעילות והורדת עלויות.
לפי דיווח של הניו יורק טיימס מאפריל 2008, ממשלת ארצות הברית שילמה לחקלאים כדי שיותירו חלק מאדמותיהם חקלאיות ללא עיבוד, כחלק מתוכנית שימור סביבתית.
בשנת 2007 הגיע היקף הקרקע המושבתת לשיא של כ־36.8 מיליון דונם – כ־8% מהשטח החקלאי במדינה – שטח הגדול משטחה של מדינת ניו יורק.
תוכניות מסוג זה נועדו לעיתים לקדם שימור של מיני בר, אך הביאו גם להפחתת זמינות המזון בשוק.
תמיכה ממשלתית ישירה בחקלאים במדינות ה־OECD הסתכמה בכ־280 מיליארד דולר בשנת 2004, והשפיעה משמעותית על השווקים הגלובליים.
סובסידיות אלו – הכוללות תשלומים ישירים, תמיכות מחירים והטבות מס – תרמו לעיוות מחירי המזון הבין־לאומיים, תוך דיכוי מחירים במדינות מפותחות והקשה על תחרות מצד מדינות מתפתחות.
כך למשל, סובסידיות כותנה בארצות הברית הובילו לירידת מחירים בשוק העולמי, מה שפגע בפרנסתם של חקלאים במערב אפריקה, אשר תלויים בייצוא כותנה.
הסכם החקלאות של ארגון הסחר העולמי (WTO) נועד לצמצם את עיוותי השוק הנובעים מסובסידיות, אך יישומו הוגבל בשל מחלוקות מתמשכות בין מדינות מפותחות למתפתחות.
במהלך משבר המזון העולמי של 2007–2008 עלו קריאות להגבלת סובסידיות חקלאיות, שנתפסו כמחוללות תנודתיות בשוק.
למרות זאת, מדינות רבות – כולל ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי – המשיכו להפעיל מדיניות תמיכה רחבת היקף, בטענה כי היא משרתת יעדים של ביטחון תזונתי ושימור משאבים.
תנאי אקלים קשים, ובפרט בצורות ממושכות, היו גורם משמעותי בתנודת מחירי המזון בין השנים 2006 ל־2008. בצורות חמורות באוסטרליה – מהיצואניות המרכזיות של חיטה בעולם – הובילו לירידה ניכרת בתפוקה החקלאית בשנים 2006 ו־2007, וכתוצאה מכך לירידה בהיצע העולמי של חיטה.
גם אזורים אחרים, בהם אירופה ואוקראינה, חוו תנאי מזג אוויר לא יציבים שפגעו ביבולי הדגנים.
בהקשר רחב יותר, שינויי האקלים תורמים לעלייה בשכיחות ובעוצמה של אירועי אקלים קיצוניים, לרבות בצורות, שיטפונות וסופות, תופעות המעמיקות את אי-היציבות בשוקי המזון ומגבירות את הסיכון למחסורי מזון בעתיד.
השפעות האקלים אינן מסתכמות ביבולים בלבד.
הן משפיעות גם על זמינות מים להשקיה, עלויות האנרגיה הנדרשת להפעלת מערכות חקלאיות, ועל מדיניות הסחר של מדינות.
כך לדוגמה, בצורות באסיה צמצמו את תפוקת האורז, מה שהוביל להטלת מגבלות יצוא מצד מדינות מפתח כמו וייטנאם והודו – צעד שהחמיר את המחסור בשוק העולמי והאיץ את עליית המחירים.
במהלך המשבר, מספר מדינות יצרניות מזון, כולל הודו, וייטנאם וארגנטינה, הטילו הגבלות יצוא כדי להבטיח אספקה מקומית, מה שהפחית את ההיצע בשווקים העולמיים והעלה את המחירים.
מדינות אחרות, כמו סין, הגבירו את הצטברות המלאים האסטרטגיים שלהן, מה שצמצם עוד יותר את זמינות הדגנים לשוק העולמי.
פעולות אלו יצרו אפקט דומינו, כאשר מחירי המזון זינקו במדינות התלויות ביבוא.
הגבלות היצוא היו לעיתים תגובה ללחץ פוליטי פנימי, שכן ממשלות ניסו למנוע מהומות על רקע מחירי מזון גבוהים.
עם זאת, הן החמירו את חוסר היציבות בשווקים העולמיים, והדגישו את הצורך בתיאום בינלאומי טוב יותר במצבי משבר.
משבר מחירי המזון של 2007–2008 הוביל למהומות מזון ביותר מ-30 מדינות, כולל מצרים, האיטי, בנגלדש וקמרון.
במדינות עניות, שבהן משקי בית מוציאים עד 70% מהכנסתם על מזון, עליית המחירים הובילה לחוסר ביטחון תזונתי חמור, תת-תזונה ואף רעב.
במדינות מפותחות, ההשפעה הייתה פחות חמורה, אך עליית מחירי המזון תרמה ללחץ אינפלציוני ולהפגנות ציבוריות.
המשבר חשף את הפגיעות של מערכות המזון העולמיות ואת חוסר השוויון בהקצאת משאבים.
הוא גם עורר דיון על הצורך ברפורמות במדיניות חקלאית, כולל השקעה מוגברת בחקלאות בת קיימא במדינות מתפתחות, שיפור תשתיות אחסון והפצה, ופיתוח זני יבולים עמידים יותר לשינויי אקלים.
משבר מחירי המזון של השנים 2007–2008 הביא להכרה רחבה בצורך לשפר את מערכות המזון העולמיות.
מהמשבר עלו מספר לקחים עיקריים:
הקפדה על מלאי מזון אסטרטגיים: רמות מלאי נמוכות החריפו את הפגיעות לזעזועים בהיצע.
מדינות נקראו לשמור על מלאים לאומיים יציבים שיאפשרו תגובה מהירה במצבי חירום.
הפחתת התלות בדלקים ביולוגיים ממקורות מזון: הסטת יבולים חקלאיים, בעיקר תירס, לשימוש כדלק ביולוגי מהדור הראשון הובילה להחרפת מחסורי המזון.
הומלץ להשקיע בפיתוח דלקים מהדור השני והשלישי, שאינם מתחרים בייצור מזון.
השקעה בחקלאות בת קיימא במדינות מתפתחות: נדרש סיוע טכנולוגי ומבני לחקלאים, לרבות גישה להשקיה, זרעים משופרים ושיטות גידול חדשניות, כדי לשפר את פריון הקרקע והיציבות הכלכלית.
חיזוק שיתופי פעולה בינלאומיים: רגולציה משופרת על הגבלות ייצוא וספקולציה פיננסית, לצד תיאום בין מדינות, נחשבת הכרחית לשם ייצוב שוקי המזון העולמיים.
היערכות לשינויי אקלים: מערכות המזון צריכות להיות עמידות יותר לאירועי אקלים קיצוניים.
מומלץ להשקיע במחקר ופיתוח של זנים חסוני אקלים, תשתיות מים וגידול חכם יותר.
המלצות אלה ממשיכות להנחות את הגורמים הבינלאומיים, ובהם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO), הבנק העולמי והמכון הבינלאומי לחקר מדיניות המזון (IFPRI), בגיבוש מדיניות להגברת עמידות וביטחון תזונתי עולמי.
המשבר הפיננסי במקסיקו בשנת 1994 היה משבר מטבעות שפרץ בעקבות פיחות חד של הפסו מקסיקני מול הדולר אמריקאי בדצמבר 1994, ונחשב לאחד מהמשברים הכלכליים הראשונים בעידן הגלובליזציה שנגרמו על ידי בריחת הון.
במהלך הבחירות הכלליות במקסיקו (1994), יישם הממשל מדיניות פיסקלית ומוניטרית מרחיבה.
מזכירות האוצר והאשראי הציבורי (מקסיקו) הנפיקה איגרות חוב לטווח קצר במטבע מקומי עם התחייבות להחזר בדולרים, מה שמשך הון זר למדינה.
החתימה על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה הגבירה את אמון המשקיעים.
עם זאת, התפתחויות ביטחוניות ופוליטיות, כגון המרד בצ'יאפס ורצח המועמד לנשיאות לואיס דונלדו קולוסיו, יצרו אי יציבות ופגעו באמון השוק.
הבנק המרכזי של מקסיקו ניסה לשמור על שער חליפין קבוע מול הדולר באמצעות רכישת פסו במטבע זר.
פעולה זו גרמה להתחזקות הפסו, גידול בייבוא, וגירעון במאזן המסחרי.
משקיעים זיהו כי הפסו מוערך יתר על המידה, והחלו להעביר הון מחוץ למקסיקו.
ממשלת מקסיקו ניסתה לבלום את ההשפעות באמצעות שמירה על היצע הכסף, אך פעולה זו צמצמה את יתרות המט"ח.
בדצמבר 1994 התרוקנו יתרות המט"ח של המדינה.
ב-20 בדצמבר 1994 פיחתה מקסיקו את הפסו, אך המשקיעים דרשו תשואות גבוהות יותר בשל הסיכון.
הריבית הועלתה בניסיון לבלום את בריחת ההון, אך המהלך פגע בפעילות הכלכלית.
לאחר כישלון בגיוס הון נוסף, הותר לשער החליפין לצוף באופן חופשי, והפסו המשיך להיחלש.
שיעור האינפלציה הגיע לכ-52%, וקרנות נאמנות זרות מכרו נכסים מקסיקניים, כולל באזורים נוספים בשווקים המתפתחים.