tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמב"ם פוסק שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' תשרי.
פירות שחנטו לפני א' תשרי של השנה השביעית - הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' תשרי של השנה השביעית לבין כ"ט אלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:
בהלכות ערלה, יש להפריד בין ראש השנה לעניין נטיעה, לבין ראש השנה לעניין פירות ערלה ונטע רבעי.
היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי.
לעניין הפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט.
ראש השנה לאילן בהלכה הוא תחילת השנה לעניין מצוות התלויות בארץ החלות על פירות האילן.
המשנה בראש השנה מביאה מחלוקת בין בית הלל לבין בית שמאי מהו זמנו של ראש השנה לאילן - באחד בשבט או בחמשה עשר בו.
להלכה נפסק שראש השנה לאילן חל בחמישה עשר בשבט, כדעת בית הלל.
בעניין שביעית, בניגוד לרמב"ם פוסק רבנו חננאל בפירושו למסכת ראש השנה שהתאריך הקובע הוא ט"ו בשבט:
רב סעדיה גאון בסידור שלו מחשיב את כ"ד בתשרי כ-'ראש השנה של פרשות' משום שבו מתחיל מחזור חדש של קריאת התורה בפרשת השבוע.
בגניזת קהיר נמצאו חיבורים שמתחילים את השנים של המניין לחורבן הבית בתשעה באב, כך גם פירשו הקראים את .
בחסידות חב"ד מכונה חג הגאולה בי"ט כסליו בו השתחרר בעל התניא מהכלא הרוסי: ראש השנה לחסידות
ראשטריה סוויאמסווק סאנג (תרגום: "ארגון פטריוטי לאומי", באנגלית: Rashtriya Swayamsevak Sangh או RSS)
הוא ארגון פוליטי ימני, הינדי לאומני, התנדבותי, המפעיל כוח צבאי למחצה.
ה-RSS הוא רשת ארגונים, סנג פריוואר, שרבים שיקבלו בולטות והשפעה רבה בהודו והחשוב מביניהם הוא מפלגת העם ההודית שבראשה עומד היום נרנדרה מודי, ראש ממשלת הודו.
הראשטריה הוקמה ב-1925 כקבוצה חינוכית לאימון גברים הינדים לבניית "משמעת הינדית" על מנת לאחד את הקהילה ההינדית ולהקים מדינה לאומית הינדית המבוססת על רעיון ההינדוטבה.
התנועה שאבה השראה מתנועות פשיסטיות אירופאיות.
מתנדבי RSS הגבירו את מעורבותם בפוליטיקה בהדרגה והיו לכח לאומי משמעותי בפוליטיקה ההודית.
עד 1990 הקימה הקבוצה רשת בתי ספר, מוסדות צדקה ומועדונים אשר פועלים גם להפצת האידאולוגיה של התנועה.
נכון לשנת 2020, חברים בראשטריה סוויאמסווק סאנג, כ-585,000 חברים הפעילים ב-57,000 סניפים.
הוא מפעילי איגוד מקצועי, ארגוני נשים, נוער וסטודנטים.
ראשטריה סוויאמסווק סאנג נוסדה ב-1925 על ידי קשב בלירם הדג'וואר , רופא, מאזור מהראראשטרה, כחלק מהתנועה נגד השלטון הבריטי וכתגובה למתחים בין הינדים למוסלמים.
הוא הושפע מהוגה הדעות ההינדי Vinayak Damodar Savarkar שקרא להקים אומה הינדית.
בשנות הארבעים של המאה הקודמת, נאסר על חברי RSS, לקחת חלק בתנועת צאו מהודו שהנהיג גנדי.
הראשטריה הייתה קשורה למספר מפלגות פוליטיות.
הראשונה שבהם, הינדו מהסבהה, הוקם ב-1907, והתפצל ב-1950, כאשר סגן נשיא המפלגה סיאמה פרסד מוקהרג'י פרש ממנו והקים את בהרטיה ג'אנה סנג, שהפכה למזוהה עם הארגון.
לאחר מצב החירום בהודו התאחדה בהברטיה ג'אנה סנג עם מפלגת ג'נטה וב-1980 התפצלה ממנה והקימה את בהרטיה ג'נטה סנג, שהפכה למפלגה המזוהה עם הארגון.
הקבוצה גונתה והייתה נתונה לביקורת עזה הן מהראג' הבריטי בתקופת שלטונו והן מארגוני שמאל בהודו ואף 3 פעמים על ידי ממשלות שהטילו עליה סנקציות.
בפעם הראשונה, ב-1948 כאשר נאטורם גודסה, חבר לשעבר בקבוצה, רצח את מהטמה גנדי, לאחר מכן בתקופת החירום בהודו בפעם השלישית לאחר הריסת מסגד באברי ב-1992. כן הסנקציות הוסרו לבסוף והתנועה המשיכה לצבור פופולריות בקרב האוכלוסייה ההינדית.
ראשונשאפברנץ' (בהונגרית: Rásonysápberencs) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון־מזרח הונגריה.
נכון לתחילת שנת 2021, בכפר מתגוררים 525 תושבים.
ובמקום היו ככל הנראה קברים יהודיים
להלן רשימה של ראשי מדינות וראשי ממשלה יהודים מבחינה אתנית, להם לפחות הורה יהודי אחד.
הרשימה לא כוללת ראשי מדינות ושושלות יהודיות.
ראשי המדינה הוא סרט קומדיית פעולה בבימויו של איליה ניישולר.
אידריס אלבה - ראש ממשלת בריטניה.
ג'ון סינה - נשיא ארצות הברית.
פריאנקה צ'ופרה ג'ונאס - סוכנת MI6
פאדי קונסידיין - סוחר נשק והאנטגוניסט הראשי.
סטיבן רוט - מדען נתונים ומשתף פעולה של פאדי.
קארלה גוג'ינו - סגנית נשיא ארצות הברית.
ג'ק קווייד - סוכן CIA בורשה.
באוקטובר 2020 הוכרז כי אולפני אמזון "קטפו" את הפרויקט, שבו יראו את אידריס אלבה וג'ון סינה מככבים, השניים כיכבו יחד בסרט "יחידת המתאבדים" משנת 2021. באוקטובר 2022 הוחתם איליה ניישולר לביים את הסרט.
באפריל 2023, פריאנקה צ'ופרה הצטרפה לצוות השחקנים.
ג'ק קווייד, פאדי קונסידיין, סטיבן רוט, קארלה גוג'ינו הצטרפו לצוות השחקנים בתחילת חודש מאי של אותה שנה.
רַאשַׁ֫יַּא אל-פַחַּ֫'אר הוא כפר לבנוני נוצרי בנפת חאצביא שבמחוז א-נבטיה שבדרום לבנון.
הכפר ממוקם במורדות המערביים של החרמון, אזור וואדי א-תים, בגובה שמתחיל ב-750 מ' כשהפסגה הגבוהה ביותר היא ב-1,250 מ'.
האוכלוסייה היא בעיקרה נוצרית יוונית אורתודוקסית.
לפי החוקר אניס פריחה מקור המילה הראשונה ראשיא (راشيا) הוא מהמלה הארמית או הסורית "ראשאנה" שפירושו אדונים, כלומר האדונים שאכלסו את המקום.
להערכת פריחה, עם הזמן, התושבים החלו להשתמש במילה רשאיה, משום שהיא קלה יותר להיגוי.
משמעות המילה השנייה: אל-פַחַּ֫'אר (الفخار) הוא: חרס, כלי חרס וכן קַדָּר.
תושבי המקום עסקו בקדרות (במאה העשרים ואחת נותרו מעט בעלי מלאכה העוסקים בקדרות.
התוספת באה כדי להבדיל את הכפר, מכפר אחר בשם ראשיא אל-וַאד.
במחקרו בשנת 1838, במהלך התקופה העות'מאנית, ציין עלי סמית שתושבי ראשיא אל-פח'אר הם נוצרים "יוונים".
בשנת 1852 ציין אדוארד רובינסון שהכפר מפורסם בזכות כלי החרס שמייצרים בו ואפשר לראות שם תנורים גדולים בצורת כיפה לשריפת החימר.
ברחבי הכפר אפשר לראות תצוגה של מגוון כלי חרס והם מוכרים אותם ברחבי לבנון וכן בסוריה.
בשנת 1875, ויקטור גרן כתב שבכפר חיים כ־700 תושבים, רובם "יוונית סכיזמטית".
גם הוא ציין את ייצור כלי החרס.
הגידולים הבולטים של העיירה: כרמי זיתים, כרמי ענבים, תאנים וכן גידולי שדה כמו דגנים, עדשים וחומוס.
הגידולים החקלאיים מושקים (מלבד הגשמים) במימי כמה מעיינות.
נמצאים שרידי ארמון עתיק, חלקי סרקופגים מהתקופה הפיניקית והרומית, וכן מעיין עתיק שבדפנותיו אבנים מגולפות.
ליד הכפר, על ראש הר, נמצא בניין עתיק המכונה "קבר עות'מאן" (אין פרטים).
בעידן המודרני פחת השימוש בכלי חרס, ולכן נשארו רק מעטים העוסקים במלאכת הקדרות.
בשנת 2003 הוקם קואופרטיב לייצור ושיווק כלי חרס במטרה לשמר את האומנות והעברתה לדורות הבאים.
לצד כלי הייצור המסורתיים, הקואופרטיב מצויד במכונות חדישות ובהן תנורים, מערבלים וארונות אחסון לייבוש, לפני השריפה.
ראשיד ברודבל הוא אתלט ג'מייקני, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) ואלוף חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בריצת 110 מטר משוכות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום תשיעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.27 שניות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת באוגוסט זכה מדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.08 שניות.
באליפות ג'מייקה באתלטיקה שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 12.94 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט נפסל בשלב המוקדמות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.09 שניות, אחרי גרנט הולוואי (12.99 שניות) ודניאל רוברטס (13.09 שניות), שניהם מארצות הברית.
ראשי הממשלה: החלוצים הוא סרט דוקומנטרי משנת 2013 בבימויו של ריצ'רד טרנק.
הסרט מבוסס על ספרו של יהודה אבנר ומגולל את סיפורם של ראשי ממשלת ישראל הראשונים, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
הסרט מציג את האירועים המרכזיים בתקופה זו דרך עיניו של אבנר, ששימש כיועץ פוליטי, ומביא עדות אישית על ההחלטות הדרמטיות שהשפיעו על עתידה של מדינת ישראל.
הסרט משלב צילומים היסטוריים וראיונות עם דמויות מפתח.
יהודה אבנר מספר את התקריות בסרט התיעודי.
שנותיה הראשונות של ישראל מוצגות בפירוט קטן יותר.
אבנר ביקר בביתו את הארי ס.
טרומן כדי להודות לו על תמיכתו בישראל.
מוצגת גם מלחמת ששת הימים של 1967. סצנה מציגה את לוי אשכול ולינדון ב' ג'ונסון בחווה של האחרון בטקסס בינואר 1968. שניהם נוטים לעגל שזה עתה נולד חולה.
כמו כן תוארו התקפות טרור על ישראל בתקופת כהונתה של גולדה מאיר כראש הממשלה ומלחמת יום הכיפורים ב-1973.
סנדרה בולוק - גולדה מאיר (קול)
מייקל דאגלס - יצחק רבין (קול)
לאונרד נימוי - לוי אשכול (קול)
כריסטוף וולץ - מנחם בגין (קול)
באתר הביקורות Rotten Tomatoes דירג אותו ב-38% על סמך 13 ביקורות, עם ציון ממוצע של 88/10. דאגלס זכה בפרס בראשית בינואר 2015 על מעורבותו בקולנוע היהודי ופועלו למען שלום עולמי.
ג'ו ליידון כתב בוראייטי שהסרט התאים לצופי מסך הבית.
הוא מתח ביקורת על טרנק ואמר כי "מאמציו לייפות את הנרטיב של אבנר" היו "מתנשאים ומסיחים את הדעת".
ליידון כינה את הקריינות ברכה מעורבת והייתה ביקורתית כלפי בולוק שדובבה את קולה של גולדה מאיר.
הוא ציין את ההבדל בין הקולות שלהם.
הוא סבר שסצנת העגל בחווה של לינדון בי ג'ונסון הייתה כמו "פרק מדע בדיוני".
ראשיד טאהא היה זמר-יוצר ואקטיביסט אלג'יראי-צרפתי שהשפיע רבות על הרוק הצרפתי בשנות ה-80.
ראשיד טאהא נולד ב-18 בספטמבר 1958 ליד העיר אוראן שבאלג'יריה והיגר עם משפחתו לצרפת כשהיה בן עשר.
אביו, עלי טאהא, היה פועל במפעל טקסטיל.
בגיל 17 החל ראשיד לעבוד כדי־ג'יי בליון, וניגן בעיקר מוזיקה ערבית, סלסה ופאנק.
בסוף שנות ה–70 הקים בליון מועדון בשם "Les Refoulés" ("הדחויים"), בו שילב מוזיקה ערבית עם שירי להקות אירופאיות כמו לד זפלין וקרפטוורק.
בשנת 1981 הקים טאהא עם שלושה מהגרים אלג'יראים נוספים את להקת Carte de Séjour ("אישור שהייה"), ששילבה מוזיקה אלג'יראית בערבית עם פאנק-רוק מערבי, בהשראת להקות פאנק כמו הקלאש.
טאהא היה הסולן, הפזמונאי והמנהל של הלהקה.
הלהקה פרסמה ארבעה אלבומי אולפן, ומשכה תשומת לב בשנת 1986, כשפרסמה גרסה פרובוקטיבית של השיר הצרפתי הפטריוטי "Douce France" .
שירי הלהקה הפנו ביקורת כלפי ממשלת צרפת, שלטענתם הפגינה גזענות כלפי מהגרים מוסלמים.
בשנת 1989 התפרקה Carte de Séjour, וטאהא פתח בקריירת סולו בפריז.
ב-1991 פרסם את אלבום הבכורה שלו, Barbès, שזכה לביקורות טובות אך נכשל מסחרית בארצות הברית.
הוא עבד עם דון ואס ו, ופרסם שני אלבומים נוספים ב-1993 וב-1995. במאי 1998 פרסם את האלבום Diwân, אוסף גרסאות כיסוי לשירים אלג'יראיים עממיים.
האלבום, ובפרט השיר "יא ראייח", זכה להצלחה בין-לאומית.
באותה שנה הופיע טאהא עם זמרי הראיי שאב חאלד ופאודל בקונצרט ראיי באקור הוטל ארנה, שעובד לאלבום הופעה מצליח.
בשנת 2000 פרסם טאהא את האלבום Made in Medina, אותו הקליט בניו אורלינס עם מוזיקאים מקומיים.
האלבום Tekitoi, שפורסם ב-2005, כלל גרסה ערבית של השיר "Rock the Casbah" מאת להקת הקלאש, וזכה להערכה ביקורתית.
באלבומו האחרון של טאהא, Zoom, התארח , גיטריסט הקלאש.
בשנת 2015 העניק משרד התרבות הצרפתי לטאהא את פרס על מפעל חיים.
טאהא מת מהתקף לב בפריז ב-12 בספטמבר 2018. לבקשתו, הוא נקבר באלג'יריה.
בספטמבר 2019 פורסם האלבום Je suis Africain, אותו הקליט לפני מותו.
טאהא שר בערבית, בצרפתית ובאנגלית, ושילב רוק, פאנק, מוזיקה אלקטרונית וראיי.
הוא תיאר את המוזיקה שלו כ"מוזיקה מערבית שקוראים מימין לשמאל".
הוא התנסה בז'אנרים מגוונים, אך התמקד ברוקנרול ובמוזיקה צפון-אפריקאית.
אלבומי הסולו שיצר משנות ה-90 ואילך שילבו סינתסייזרים, גיטרות רוק ואלמנטים אלקטרוניים לצד עוד, כלי מיתר וחלילים, מקצבים צפון-אפריקאיים ולעיתים אף ראפ.
לאורך הקריירה שלו שיתף פעולה עם מגוון רחב של מוזיקאים, כמו סטיב הילאג', דיימון אלברן, בריאן אינו וחברי להקת הקלאש ג'ו סטראמר ומיק ג'ונס.
טאהא תואר כבעל קול "צרוד" ו"מחוספס", ו"נוכחות בימתית סוערת".
רבים משיריו של טאהא היו טעונים פוליטית, פרובוקטיביים ושנויים במחלוקת; הם גינו, בין השאר, משטרים דיקטטוריים בעולם הערבי, חוסר הבנה של התרבות הערבית מצד המערב, דעות קדומות, גזענות וקיצוניות פוליטית.
שירו "Voilà, Voilà", למשל, תואר ב"אינדפנדנט" כ"מונולוג טכנו לוחמני נגד עליית הימין הקיצוני בצרפת", והשיר "Jamila" מאלבומו האחרון תואר ב"רולינג סטון" כ"מתקפה פרו-נשית על נישואים מאורגנים".
על עטיפת האלבום Olé, Olé משנת 2005 הופיע טאהא במראה אנדרוגיני עם שיער בלונדיני ועיניים תכולות, כמחאה על גזענות כלפי ערבים ועל הומופוביה בקרב צפון-אפריקאים.
טאהא לקח חלק במיזם "אפריקה אקספרס" לקידום מוזיקאים אפריקאים והשתתף בהופעת מחאה נגד מלחמה של בריאן אינו בלונדון.
ראשית ישראל הוא ספר מאת הארכאולוג פרופסור ישראל פינקלשטיין, מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וחוקר ההיסטוריה והמורשת ניל אשר סילברמן.
הספר יצא לאור בשנת 2001 באנגלית בכותרת "The Bible Unearthed" ובשנת 2003 בעברית בכותרת: "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
הספר יצא לאור גם בצרפתית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית.
הספר הציג לראשונה לציבור הרחב בישראל ובעולם את כלל ממצאי המחקר המדעי בנושא בדור שקדם להופעתו, סינתזה מקיפה שלהם, ופרשנותם של המחברים.
חלק גדול ממסקנותיו שיקפו ועדיין משקפות את הקונצנזוס המדעי הקיים, אולם יש גם מסקנות שהיו ועודן נתונות במחלוקת מדעית.
פתח דבר ומבוא לספר: ארכאולוגיה ומקרא
לדעת המחברים, הגרעין ההיסטורי של התנ"ך נכתב כחלק מהרפורמה הפולחנית שהוביל יאשיהו, ועבר עריכות והרחבות לאחר חורבן בית ראשון ובימי שיבת ציון.
מטרתם לחלוק את התובנות הארכאולוגיות החדשות, שאינן ידועות מחוץ לחוגי החוקרים, בשאלות כיצד צמח עם ישראל ומתי ומדוע נכתבה ההיסטוריה המקראית, וכיצד שמר הטקסט הזה על עוצמה כה אדירה עד ימינו.
בספר גם תובנות רבות בחקר המקרא וההיסטוריה המקראית, חלקן לא חדשות, שאף הן כמעט שאינן ידועות מחוץ לחוגי המחקר.
המתודולוגיה של הספר נשענת על הניתוח הביקורתי של המקורות המקראיים (J, E, D, P, על מורכבותם), מקורות היסטוריים חוץ מקראיים, והמחקר הארכאולוגי המודרני כמקור ידע עצמאי, שאינו תלוי בפרשנות מקראית או היסטורית זו או אחרת.
סינתזה של שלוש מתודות עצמאיות אלה מאפשרת הבנה טובה יותר של ההיסטוריה המקראית ושל ראשית ישראל.
בכל פרקי הספר המחברים מנסים להראות כי הזמן המתאים ביותר לחיבור או עריכת עיקר המקורות הנדונים הוא סביב ימי יאשיהו, במאה ה-7 לפסה"נ.
פרק 1: החיפוש אחר האבות
סיפורי האבות במקרא משקפים הדים לתקופות היסטוריות וארכאולוגיות שונות המשתרעות לאורך יותר מ-1,000 שנים, ולכן "תקופת האבות" הוא מונח מקראי, אך לא היסטורי.
אנכרוניזמים רבים כגון ביות הגמל, הסחר לערב, הופעת הפלשתים ועוד מראים כי הסיפורים הועלו על הכתב בתקופה מאוחרת.
נראה שאפיזודות שונות מקורן במסורות נפרדות מאזורים שונים בישראל ויהודה הקדומות, אבל שילובן למסורת אחת נעשה ביהודה תוך הדגשת עליונותה.
מסקנות אלה היו בעיקרן בקונצנזוס מדעי רחב, עוד טרם נכתב הספר.
הגם שמקובל כי מועד העריכה והכתיבה של מסורות האבות היה מאוחר, אין הסכמה במחקר על התקופה והנסיבות המדויקות של התהליך, אותו מתארכים המחברים בעיקרו לימי יאשיהו.
פרק 2: האם יצאו בני ישראל ממצרים?
שושלת החיקסוס היא דוגמה להתיישבות הדרגתית של אוכלוסייה שמית באזור הדלתא של הנילוס, השתלטותה בדרכי שלום על מצרים, וגירושה בידי השושלת הבאה.
גירוש החיקסוס מתוארך לשנת 1570 לפסה"נ בערך, ולמרות שהיסטוריונים קדומים קשרו אותו ליציאת מצרים, הוא קודם ביותר מ-300 שנה לתקופה בה נבנתה העיר רעמסס הנזכרת במסורות יציאת מצרים, לאזכור הראשון של השם "ישראל" במקורות (בכתובת פרעה מרנפתח) ולתקופה המשוערת של ראשית ההתנחלות בכנען.
מהתקופה המתאימה הנדונה אין שום עדות היסטורית או ארכאולוגית ליציאת מצרים כמתואר במקרא, ולו בקירוב, וזאת מפרק זמן בו יש תיעוד היסטורי וארכאולוגי עשיר.
המחברים מסכמים כי הסאגה של יציאת בני ישראל היא ביטוי רב עוצמה של זיכרון פרשת החיקסוס, אך איננה אמת היסטורית.
למרות שבראשית המחקר הארכאולוגי נטען כי ממצאי החפירות מוכיחים את פרשת כיבוש הארץ, הרי במהלך הדור שלפני פרסום הספר הוכיח המחקר החדש שלא הייתה זו אלא הנחת המבוקש.
ערים מרכזיות בסיפורי הכיבוש כלל לא התקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת, ערב תקופת הברזל ותקופת ההתנחלות, ומדובר דווקא בערים שסיפורי כיבושיהן הם מהמפורטים ביותר: יריחו, העי, גבעון, ועליהן יש להוסיף גם את חברון.
לפיכך מסע כיבושי יהושע, כמתואר במקרא ובתוך דור אחד, לא יכול היה להתקיים.
לעומת זאת הערים הכנעניות נחלשו וחרבו בהדרגה מסיבות שונות וכתוצאה מזעזועים גלובליים במזרח הקדום של סוף תקופת הברונזה, ולכך השלכות על הבנת ההתנחלות בשלב הבא.
פרק 4: מי היו בני ישראל?
בשורה של סקרים אריכולוגים ביהודה ושומרון בשנות ה-80 של המאה ה-20 התגלה דגם יישובי של התיישבות חדשה בתחילת תקופת הברזל, של רועים וחקלאים.
מערכת זו התפתחה למערכת יישובית מתקדמת בתקופת הברזל 2, ולכן ברור שיש ליחס אותה לעם ישראל הקדום.
תהליכים יישוביים דומים אירעו בהר גם בראשית תקופת הברונזה הקדומה, ובראשית תקופת הברונזה התיכונה.
מחקרים אנתרופולוגיים הראו שבמזרח הקדום התקיימה חברה דימורפית ("דו-פנית") של איכרים ביישובי קבע ובערים, ושל רועים-נוודים, שחיו בתלות הדדית כלכלית.
הרועים הנוודים זקוקים למחייתם לדגנים, ואם החברה יושבת הקבע נחלשת ולא מסוגלת לספק להם זאת, הם עוברים להתיישבות.
המסקנה היא שעל רקע היחלשות החברה העירונית יושבת הקבע, רועים-נוודים שכבר חיו בהר נאלצו לעבור להתיישבות קבע; היחלשות וחורבן הערים הכנעניות היו הסיבה להתיישבות זו, ולא התוצאה שלה, וההתיישבות היא של אוכלוסייה פסטורלית מקומית, כלומר כנענית.
האוכלוסייה שהתיישבה בהר המרכזי גיבשה לעצמה זהות מובחנת, שביטויה החומרי הייחודי העיקרי והיחיד, אך החשוב, הוא הימנעות מאכילת חזיר, שהתקיימה רק באזור זה.
למרות שאין כמעט עוררין על התהליך שמתארים המחברים, יש והיו השגות במחקר על הצגתו כבלעדי, גם טרם פרסום הספר, וגם מחוגים מחקריים הקרובים למחברים.
מחקרים מקראיים מראים שלצד משפחות מקומיות, התיישבו בהר גם משפחות ובתי אב רבים שהגיעו מחוץ לכנען, מכל רחבי הסהר הפורה, כולל מצרים.
זה אולי הנושא השנוי ביותר במחלוקת מחקרית מבין נושאי הספר, מחלוקת שהחלה עוד קודם לפרסום הספר עם פרסום מאמרים מדעיים בנושא, ונמשכת מאז.
המחברים חזרו ועסקו בנושא זה בהרחבה יתרה בספרם על דוד ושלמה, שהתפרסם חמש שנים לאחר פרסום ספר זה.
האסכולה המינימליסטית בחקר המקרא בשני העשורים שקדמו להופעת הספר גרסה כי לסיפורי דוד ושלמה גוון ספרותי-אגדתי מובהק, וכי בהיעדר עדות ארכאולוגית ממשית ואזכור חיצוני כלשהו של מלכים אלו, יש להסיק כי עצם קיומם אינו אלא פיקציה שנכתבה בימי שיבת ציון או לאחריה; אולם טענה זו הופרכה לחלוטין.
בתל דן התגלתה בשנת 1993 כתובת ארמית המתארת ככל הנראה את ניצחונו של חזאל על יורם בן אחאב מלך ישראל, ועל אחזיהו בן יהורם מלך "בית דוד".
כינוי ממלכה על שם מייסדה נפוץ בתקופות אלה ומכאן עדות חיצונית מוצקה להיותו של דוד דמות היסטורית, מייסד ממלכת יהודה.
בעקבות זאת שוחזרה הקריאה "בית דוד" גם בקריאה חדשה של מצבת מישע.
למעשה, בניגוד לתדמית שהתקבלה ביחס לספר, המחברים דווקא מפריכים את טענות האסכולה המינימליסטית ביחס לדוד ושלמה, אם כי דוחים גם את הטענות המקסימליסטיות לגביהם (להלן).
האסכולה המתונה מול האסכולה המקסימליסטית
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים ביהודה הראו כי היישוב בה התפתח בהדרגה מראשית ההתנחלות עד למאה ה-10 לפסה"נ.
מכאן שהתפתחות יישובית זו אינה המצאה מאוחרת, אך דגם היישוב רחוק מלהיות צפוף ומאורגן כפי שצפוי מיישוביה של ממלכה גדולה וחזקה, והקיף כ-5,000 תושבים בלבד, נתון העולה בבירור מן הסקרים המקיפים שנערכו.
אולם הטיעון הארכאולוגי המרכזי של המחברים התמקד בפעולות בנייה גדולות שיוחסו לשלמה בפסוק יחיד במקרא, ואשר יגאל ידין קישר לממצאים הארכאולוגיים באתרים אלו ותיארכם למאה ה-10 לפסה"נ, זמנו המשוער של שלמה.
מחקריו של דוד אוסישקין, ולאחר מכן חפירת מגידו בידי פינקלשטיין ואוסישקין, טענו לתיארוך אותו ממצא עצמו למאה ה-9 לפסה"נ, לימי ממלכת שומרון של עמרי ואחאב שנוסדה אז.
האוריינות ביהודה וישראל הקדומות, תאריכיה ומשמעותה
אשר למועד חיבורם של הסיפורים על דוד ושלמה, טיעון מרכזי ביחס למועד כתיבתם המאוחר הוא הופעתה המאוחרת של האוריינות בישראל וביהודה, על סמך ממצאים ארכאולוגיים-פליאוגרפיים (כתובים).
מהמאות ה-10 וה-9 לפסה"נ אין כמעט בכלל ממצאים כאלו, לא ביהודה ולא בישראל, עובדה שאינה שנויה במחלוקת (בניגוד למחלוקת על תיארוך כלי החרס).
מכל הדוגמאות ההיסטוריות-ארכאולוגיות המוכרות, עניין זה הוא סימן לאוריינות מצומצמת ביותר באותה תקופה גם מבחינת הכתיבה על חומרים מתכלים.
ברמת אוריינות מצומצמת כזו לא יכול להיות שנכתבו סיפורים נרחבים, מתוחכמים ובאיכות ספרותית גבוהה כמו מסורות דוד ושלמה.
אוריינות נרחבת מתחילה להופיע במהלך המאה ה-9 לפסה"נ ובעיקר לאחריה, תקופות מהן התגלה שפע ממצא אפיגרפי בישראל ולאחר מכן גם ביהודה, כך שהכתובים הם לכל המוקדם מן המאות 8–7 לפסה"נ.
סיכום גישת המחברים לממלכת דוד ושלמה
לפי המחברים הרי בתקופה שמיוחסת לזמן הממלכה המאוחדת (המאה ה-10 לפסה"נ) לא הייתה ירושלים יותר מכפר גדול, ואילו יהודה, כממלכה, הייתה זניחה בהשוואה לעוצמתה ולחשיבותה של ממלכת ישראל.
עלייתה של האימפריה האשורית החדשה שמה קץ לממלכת ישראל המפוארת, וממלכת יהודה המדולדלת ששרדה תחת שלטון יאשיהו, ביקשה להטעים את זכותה לנחלות שהיו תחת שליטת ישראל.
זו הייתה מטרתה העיקרית של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, המיוחסת על ידי הכותבים לימיו של יאשיהו, שהציגה את תקופת מלוכתם של דוד ושלמה - תקופה בה שלטו בפועל ביהודה בלבד - כתור זהב בו היו ממלכת יהודה וממלכת ישראל מאוחדות תחת שלטון שליט אחד.
גם כלל הממצאים הארכאולוגיים, לדעת פינקלשטיין וסילברמן, אינם תומכים בטענה לקיומה של ממלכה מאוחדת.
כך, לדוגמה, אין ראיה ארכאולוגית כלשהי לכיבושיו של דוד, ואילו ערי הפלך המרשימות שבנייתן יוחסה על ידי יגאל ידין לתקופת שלמה, כמו בגזר, במגידו ובחצור, נבנו לדעתם בתקופה מאוחרת יותר.
בתקופת שלטון דוד ושלמה נמשכה תרבות תקופת הברזל I ביהודה ואילו בצפון ניכר המשך התרבות החומרית הכנענית.
בשתי התקופות אין חיזוק בממצא החומרי לקיום בנייה מונומנטלית, כמו זו המיוחסת לשלמה.
מפעלי הבנייה החשובים ביותר, לפי פינקלשטיין וסילברמן, צריכים להיות מתוארכים לתור הזהב של ממלכת ישראל, לתפישתם - תקופת שלטון בית עמרי בממלכת ישראל.
ביקורת על מסקנות הספר ביחס לתקופה זו
חלק מן החוקרים, במיוחד אלו הקשורים ל"אסכולה הירושלמית" של האוניברסיטה העברית, אינם מקבלים את מסקנות המחברים.
הן לא התקבעו כקונצנזוס מדעי, שנויות במחלוקת עזה ורבים טענו לכשלים בהן.
מיעוט הממצאים לקיום הממלכה המאוחדת בוקר כראיה חלשה, בפרט עקב הבעייתיות של עיר דוד, אתר שנחשף לסחף, הרס ובנייה-מחדש נרחבים במהלך השנים; מאידך, השוללים לא נתנו מענה לטענה, המבוססת על הסקרים הארכאולוגיים הפרטניים שנערכו ביהודה, לפיה כלל היישוב בחבל ארץ זה היה דל יחסית.
תגליות ארכאולוגיות נקודתיות שנערכו מאז הפרסום, הוצגו כאילו הן מפריכות את השקפת המחברים בדבר הממלכה המאוחדת.
אחת מהן היא גילויו של מבנה האבן הגדול בעיר דוד, שלדעת החופרת הוא ארמונו המונומנטלי של המלך דוד, אלא שדעה זו לא התקבלה במחקר.
העיר הקדומה שנחשפה בחורבת קייאפה שבשפלה הוצגה כמצודה שהשתייכה לממלכת דוד, וכהוכחה לכך שהתקיימה ממלכה מאוחדת חזקה עם מערכת שלטונית מפותחת.
אולם בנושא זה התפתחה מחלוקת ארכאולוגית הן לגבי תיארוך החרסים באתר, והן לגבי שייכותו האפשרית לממלכת דוד, כך שגם כאן לא נמצא טיעון מכריע לאחד הצדדים.
אפשר לסכם ולומר כי הדיון בחלק מההיבטים הארכאולוגיים וההיסטוריים המפריכים או מוכיחים את קיומה של הממלכה המאוחדת, נותר פתוח וללא הכרעה במחקר.
חלק שני: עלייתה ונפילתה של הממלכה הצפונית (פרקים 6 עד 8)
בחלק זה של ספרם מתארים המחברים את עלייתה של ממלכת הצפון החזקה, ממלכת ישראל, אותה ייסד עמרי.
מממלכה זו ישנן עדויות ארכאולוגיות שאינן נתונות במחלוקת, בראש וראשונה מבירתה שומרון אותה ייסד עמרי כמתואר במקרא.
ממלכה זו ומלכיה נזכרים גם במקורות האשוריים בני הזמן, וניתן לשחזר את תולדותיה במידה רבה של ודאות.
בימי עמרי ואחאב הגיעה ממלכה זו לעוצמה רבה, ואחאב נזכר כאחד היריבים המרכזיים של אשור בתיאור קרב קרקר.
אחרי ימי אחאב מצליחה ממלכת ארם דמשק החזקה, שמצפון לממלכת ישראל, להחליש את הממלכה ולהביא לנפילת בית עמרי ולעליית בית יהוא.
הממלכה המוחלשת של יהוא נכנעה לאשורים, אך בזכות כך שושלתו הצליחה לשרוד ואף לחזור בהמשך לדומיננטיות אזורית, משום שממלכת ארם דמשק דוכאה קשות תחת האימפריה האשורית.
התמתנות תנופת הכיבושים של אשור איפשרה תקופת זוהר של ממלכת ישראל בימי ירבעם השני, אשר באה לביטוי גם בממצאים הארכאולוגיים בערי ישראל לרבות חצור, מגידו וגזר, ועל כך אין חולקים.
לשיטתם של מחברי הספר וחוקרים נוספים, ימי הזוהר של ישראל תחת ירבעם השני הם הרקע לתיאור הדמיוני של ממלכת שלמה; לדעת החוקרים המקבלים את תיאורי המקרא ביחס לממלכת שלמה, ירבעם השני פשוט חידש את ימיה כקדם מבחינה טריטוריאלית.
לאחר מות ירבעם השני נקלעה ישראל לתקופה של אי שקט פוליטי, רציחות וחילופי מלכים תכופים.
במקביל עלה באשור תגלת פלאסר השלישי, שהנהיג מדיניות חדשה של כיבוש הממלכות הוואסאליות והגליות נרחבות.
תגלת פלאסר צימצם את תחומי ממלכת ישראל לגרעינה המקורי בהרי השומרון.
בעקבות מרידה נוספת, גם ממלכה קטנה זו נכבשה בידי יורשיו, שלמנאסר החמישי וסרגון השני.
שומרון, והטריטוריות הישראליות האחרות בצפון, הפכו לפחוות אשוריות מאורגנות היטב, ששרידיהן ניכרים בממצאים הארכאולוגיים.
חלק שלישי: יהודה והולדת ההיסטוריה המקראית (פרקים 9 עד 12)
ראשיתה של ממלכת יהודה, לפי המחברים, הייתה כאמור בהתפתחות הדרגתית ואיטית של ממלכת שוליים קטנה ולא חשובה במיוחד, מבחינת העולם הגאופוליטי שתואר בפרק הקודם.
אולם עם החלטתו האסטרטגית של אחז להיעשות לוואסאל של תגלת פלאסר מלך אשור, וחורבן ממלכת ישראל, השתנה מעמדה של יהודה והיא הפכה למעצמה אזורית בשטח שאותו אשור לא סיפחה.
גידול עצום באוכלוסיית ירושלים ויהודה כולה באותה עת, מוסבר על ידי הגעת פליטים רבים מממלכת הצפון.
מתקופה זו ואילך ניכר ביהודה מבנה יישובי ההולם ממלכה מאורגנת כהלכה, ועושר עצום של ממצא אפיגראפי מעיד על פריצה ברמת האוריינות בממלכה.
בעוד שבממלכת יהודה הכפרית של המאות הקודמות רווחו פולחנות מקומיים שונים ומגוונים (כפי שמעיד גם המקרא עצמו, אמנם מתוך ביקורת על כך), הרי בממלכה המתחדשת של תקופה זו עלתה השקפה הדורשת סגידה לה' לבדו.
מקובל להניח כי השקפה זו הגיעה הן דרך פליטים מהצפון ששימרו את מסורות אליהו, אלישע ונביאים נוספים, והן מחוגי המקדש בירושלים.
המקרא מתאר רפורמה פולחנית של חזקיהו ברוח זו, אולם נחלקו הדעות עד כמה תיאור זה עצמאי, או מושפע מרפורמת יאשיהו מאה שנים אחר כך, ועד כמה הממצא הארכאולוגי מחזק אותו באתרים מאותה תקופה שנחשפו כגון מקדשי ומזבחות ערד, באר שבע ולכיש.
בשנת 705 לפסה"נ, על רקע אי יציבות זמנית באשור בעת המעבר מימי סרגון השני לימי סנחריב, מרד חזקיהו באשור.
מסע סנחריב בשנת 701 לפסה"נ דיכא מרד זה וגרם לחורבן עצום ביהודה, הניכר בשרידים הארכאולוגיים בכל רחביה.
רק ירושלים ניצלה, וגם זאת במחיר של מס כבד.
למזלה של יהודה, המדיניות האשורית השתנתה זמן קצר אחר כך, מאסטרטגיה של כיבושים דורסניים וחורבנות, למה שמכונה "השלום האשורי".
השלום האשורי איפשר יציבות ושגשוג כלכלי לאימפריה עצמה אך גם לחלקיה השונים ולסביבתה, ובנסיבות אלה החלה יהודה להשתקם כוואסאלית אשורית.
מבחינה ארכאולוגית ההשתקמות ההדרגתית בולטת לעין.
מבחינה היסטורית אין בידינו כמעט ידיעות עליה, שכן על מלכותו הממושכת של מנשה, הארוכה ממלכויות כל מלכי יהודה לרבות דוד ושלמה – 55 שנים, המקרא עובר כמעט בשתיקה למעט תיאור חטאיו הנוראים, בעיני הכותבים, שהביאו לדעתם לחורבן בית ראשון.
מכל מקום עיקר משמעותו ההיסטורית של מנשה, כנראה אחד החשובים במלכי יהודה, היא בשיקום ממלכת יהודה והבאתה למצב הפריחה בו קיבל אותה לידיו יאשיהו.
באותה עת גם החלה נסיגתה של אשור מהאזור, ויהודה חדלה להיות כפופה לה.
בימי יאשיהו נתגלה בבית המקדש ספר התורה, אשר לדעת כל החוקרים הוא נוסח קדום של ספר דברים, שכן התנהלות המלך והממלכה לאחר הגילוי תואמת בפרטים רבים למצוות של ספר זה.
מקובל להניח כי הספר נכתב בסמוך לזמן "גילויו", אך יש המשערים ששורשיו מוקדמים יותר במאה ה-7 או אף ה-8 לפסה"נ.
יאשיהו ביצע רפורמה פולחנית, חלקה עקוב מדם, בה רוכז כל הפולחן בירושלים לבדה, ולה' לבדו.
מקובל במחקר, וגם על המחברים, כי בערך באותה תקופה נכתב גם הנוסח הראשון של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית, שהיא הבסיס הטקסטואלי וההיסטוריוגרפי של הספרים דברים, יהושע, שופטים, שמואל ומלכים.
נוסח זה הסתיים כמשוער בתיאור הרפורמה של יאשיהו ובשיא הישגיו.
כאמור, לאורך כל ספרם מנסים המחברים להראות כי כל מסורות המקרא המרכזיות מתקופת האבות ואילך, משקפות בפרטיהן במידה רבה מציאות מתקופה זו, בה הועלתה ההיסטוריה הדויטרונומיסטית על הכתב, אף אם יש להן גם מקורות קדומים יותר.
מבחינה פוליטית, היו במחקר הערכות סותרות לגבי היקפה וחוזקה של ממלכת יאשיהו.
בראשית המחקר הייתה בכורה לעמדתם של המרחיבים, שמצאו סימוכין במקרא לטענתם שהוא הרחיב מאוד את גבולות ממלכתו, אולי עד כדי גודלה של ממלכת ישראל בשיאה, והיווה כוח אזורי משמעותי.
לפי הנחה זו, כאשר פרעה נכו יצא בשנת 609 לפסה"נ למסע מלחמה כדי לסייע לאשורים, אויביו לשעבר, נגד הכוח הבבלי העולה, התייצב נגדו יאשיהו במגידו על מנת לעצור אותו, אלא שנפל בקרב, כמתואר בספר דברי הימים.
לפי דעה אחרת, שקנתה אחיזה במחקר המאוחר יותר וגם המחברים שותפים לה, ליאשיהו לא יכול היה להיות הכוח שיוחס לו.
את מקומה של אשור תפסה מצרים של השושלת ה-26 בהנהגת פסמתיך הראשון, ששלט בכל אזור החוף עד ערי פניקיה, ולכן התפשטותו של יאשיהו יכלה להיות בעיקר בהר הצפוני, וכן דרומה בנגב.
הסיבות לכך אינן ברורות: אולי אכן חשד בו ששאיפותיו גדולות ומסכנות את מצרים, או שפעולותיו בדרום סיכנו את הסחר העשיר עם ערב, שלמצרים היה בו אינטרס מובהק.
חורבן ממלכת יהודה ושיבת ציון
לאחר מות יאשיהו נקלעה יהודה למערבולת המתוארת היטב במקרא ובמהלכה הוגלה יהויכין, ולאחר מכן חרבה הממלכה בימי צדקיהו.
לפי שחזור מקראי אותו מקבלים המחברים, בגלות ואולי בחצר יהויכין נכתבה הגרסה השנייה להיסטוריה הדויטרונומיסטית, לפיה בא החורבן עקב חטאות מנשה, אולם נוספת בה הבטחה לדוד ולזרעו, וגרסה זו מסתיימת בשחרורו של המלך יהויכין מכלאו (560 לפסה"נ).
באותה עת, ביהודה, המשיך להתקיים יישוב יהודאי רב שלא הוגלה.
בשנת 539 לפסה"נ הביס כורש מלך פרס את האימפריה הנאו-בבלית.
בשנת מלכותו הראשונה, כחלק ממדיניותו בכל רחבי ממלכתו ולא רק ביחס ליהודה, פרסם כורש צו המאשר לגולים לחזור לירושלים ולבנות מחדש את בית המקדש ("הכרזת כורש").
נראה כי בראשית שיבת ציון ההנהגה נותרה בידי צאצאים לבית דוד, אלא שהללו ירדו מבמת ההיסטוריה ואת מקומם תפסה מנהיגות כפולה של מושלים מטעם הפרסים שמונו על פי נאמנותם ובלי קשר לבית דוד, ושל כהונת המקדש.
בקרב כהונה זו נכתב המקור הכוהני של התורה (P), אם כי שורשיו עשויים להיות נטועים בכהונה של ימי הבית הראשון.
ככל הנראה כהונת המקדש היא שביצעה גם את העריכה העיקרית של המקרא כפי שהגיע לידינו.
המציאות בתקופה הפרסית השפיעה על תיאור מאורעות כגון נדודיו ומוצאו של אברהם, מקומם של קברי האבות בחברון (שמחוץ לגבולות פחוות יהודה), ומסורות יציאת מצרים, שאת כולם קראו גם לאור אירועי הדור ומצוקותיו.
בעריכה שבוצעה בתקופה הפרסית השתלבו הדי תקופה זאת (המאות הששית עד הרביעית לפנה"ס) לצד הדי תקופת יאשיהו (המאה ה-7 לפסה"נ) שהתבטאו בנוסח המקורי של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית.
באחרית הדבר לספר מציגים המחברים את ייחודו יוצא הדופן של המקרא ביחס לכתובים אחרים מהעת העתיקה: לא רק אפוס ומיתוס, או מפתח לסודות קוסמיים, אלא היסטוריה משפחתית ולאומית, מניפסט לאומי, דתי וחברתי ראשון מסוגו בעולם, החל על קהילה שלמה כולל כל מרכיביה.
רק כשהחלו במאה ה-18 לנתח את התנ"ך במנותק מתפקידיו הקהילתיים והדתיים, ניסו חכמי ההשכלה וממשיכיהם להוכיח או להסביר את האירועים המתוארים בתנ"ך כאירועים היסטוריים ממשיים; זאת בשעה שרבים מאותם אירועים לא היו כאלה, לפי ניתוחם של המחברים.
לדעתם, תרומתן הגדולה של הארכאולוגיה וההיסטוריה המקראיות להבנת המקרא אינה בהוכחה או הפרכה של אירועים ספציפיים הנזכרים במקרא, אלא דווקא בהכרת הרקע הממשי שבו הוא צמח: בקרב חברות קטנות, עניות יחסית ונידחות, שבכל זאת הצליחו להוציא מתוכן, בתהליך שתואר בספר, יצירה שלא הייתה כמוה להשפעה על תולדות האנושות.
הספר כולל גם שבעה נספחים ובהם דיון נוסף במספר סוגיות מרכזיות שנדונו בפרקים השונים:
תיאוריות חלופיות על כיבוש כנען והתנחלות בני-ישראל
מדוע זיהוי הארכאולוגיה של ימי דוד ושלמה שגוי מיסודו
זיהוי ימי מנשה בממצא הארכאולוגי
כמה גדולה הייתה ממלכתו של יאשיהו?
למרות שהספר הוא סיכום מצב המחקר והשקפות המחברים אשר מיועד לקהל הרחב, הספר כולל ביבליוגרפיה מפורטת ביותר לכל אחת מהסוגיות הנדונות בו, באופן המציג את ההשקפות השונות לרבות אלה המנוגדות לדעת המחברים.
הדבר מאפשר לקוראים להיחשף לטיעונים השונים שהועלו במחקר.
פרט לסוגיית תקופת הממלכה המאוחדת, שהוויכוח לגביה נמשך מאז פרסום הספר וטרם הוכרע, הרי באופן כללי הספר אכן מציג תמונה מאוזנת של מצב המחקר וההשערות שהיו מקובלות על רוב החוקרים בעת כתיבתו.
רבות מהשקפות אלה לא השתנו משמעותית מאז פרסום הספר, שכן המחקר פנה לעסוק בהיבטים אחרים ודגשים אחרים.
זהו עדיין ספר יסוד להכרת המחקר המודרני בנושאי הספר, גם אם לא בהכרח מקבלים את כל מסקנותיו.
ראשית ימי הביניים או ימי הביניים המוקדמים הוא מונח המציין תארוך תקופה באירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, שנמשכה בערך מסוף המאה החמישית ועד תחילת הפיאודליזם באירופה, דהיינו המאה העשירית.
השנה המקובלת בקרב רוב ההיסטוריונים באשר לתאריך תחילת התקופה היא שנת 476 לספירה, בה הודח הקיסר הרומי המערבי רומולוס אוגוסטולוס מכיסאו, והקיסרות הרומית המערבית חדלה מלהתקיים.
התקופה מאופיינת בפלישות רבות של עמים שונים, המסחר היה כמעט אפסי וחלק ניכר מהאירופאים לא היו נוצרים, אלא עובדי אלילים.
עם הזמן החלה התנצרות הדרגתית.
במערב אגן הים התיכון ואירופה, ננטשה האדריכלות הקלאסית וחל צימצום בבנייה באבן.
היו סגנונות מקומיים כמו אדריכלות אנגלו-סקסונית.
שרדו מבנים מעטים עם סגנונות אלה.
החלו להופיע לראשונה כתבי יד מאוירים במערב ובמזרח.
במזרח, התפתחה אדריכלות ביזנטית מהאדריכלות הקלאסית והחלה המסורת של אדריכלות הכנסיות.
אמנות ביזנטית נוצרה לאחר אמנות נוצרית מוקדמת והייתה נפוצה באירופה עד המאה ה-9, אז סטתה האמנות באירופה מאומנות זו.
למשל נוצרה אמנות קרולינגית (שגם הושפעה מהביזנטית).
במקומות שנכבשו על ידי המוסלמים, התפתחה אמנות מוסלמית.
בתקופה זו התחזק מאוד מעמדה של הכנסייה הקתולית, שהמשיכה להחזיק בכוחה עד לשלהי המאה ה-15, ובמדינות רבות אף לאחר מכן.
כמו כן, בתקופה זו החלה להתפתח מערכת קשרי התלות, שיצרה מאוחר יותר את הפיאודליזם.
הרקע לנפילת האימפריה הרומית המערבית
החל מתחילת המאה החמישית החלה האימפריה הרומית המערבית (ובמידה מסוימת, גם המזרחית) להתפרק מנכסיה.
מוסדות פוליטיים-חברתיים בעלי מסורת של שנים רבות איבדו מחשיבותם, התחזק ה"מעמד" (Ordo) ומעמדות מסוימים יכלו לזכות את החברים בהם בהנחות ממס או פטור ממסים מסוימים.
הקיסרים המערביים התעלמו מהסנאט והוא הפך למוסד עירוני במקום מוסד של האימפריה.
רומא הקיסרית לא יצאה יותר למלחמות כיבוש ולכן לא יכלה להעניק לחיילים שלל.
הפחתת הסיכוי לזכות בשלל גרמה לאזרחי רומי ובעיקר לחקלאים שבהם, שהיו רוב המגויסים, להשתמט משירות צבאי.
לכן השתלבו יותר ויותר ברברים בצבא.
הצבא הרומי היה מורכב משני חלקים, שומרי הגבול (חיל הספר, ה-Limitanei) והפרשים (הצבא הנייד, ה-Comitatenses).
הפרשים היו כוח סער שהועבר ממקום למקום לפי צורכי הביטחון של האימפריה בעוד שומרי הגבול ישבו במקום אחד.
חלק ניכר משומרי הגבול היו גם איכרים זעירים ובינם לבין השוכנים בצדו השני של הגבול (לימס) היו קשרי סחר ולעיתים אף קשרי משפחה.
הסחר היה לרוב של כלי נשק, שרשראות, בשמים, ותכשיטים אל ארצות הברברים וסוסים, עורות, ענבר ועבדים אל שטחי איטליה.
השבטים הגרמאנים שהוזמנו על-ידי הקיסרים ואלנס ותאודוסיוס הראשון להתיישב בתוך שטחי האימפריה מעבר לדנובה ולריין בעקבות לחצם של ההונים, זכו באימפריה למעמד של פואדרטי, נאמני רומא החייבים בשירות צבאי, ותמורתו זכאים למזון וקרקע.
מבחינת האימפריה הרומית, הייתה הכוונה לעשות בפואדרטי שימוש כחיל ספר כנגד ההונים.
עבור השבטים שעקרו או נמלטו מאימת ההונים מאדמתם המקורית, היה זה קרש זינוק למציאת אדמה חדשה לשבטיהם בתוך האימפריה.
האלאנים, הוונדלים, הבורגונדים, ובמיוחד ה יצאו למסעות ביזה ממושכים שכוונו להזין את שבטיהם ולמצוא להם אדמה חדשה.
חולשתה המתגברת של רומא אילצה אותה להכיר בכיבוש בפועל של רוב שטחי גאליה וספרד על-ידי שבטים גרמאנים.
בתחילה, היו מלכויות השבטים כפופות לשלטון רומי, כפרובינקיות פואדרטי.
עם הזמן, לבשו הפרובינקיות צביון של ממלכות עצמאיות כמעט לחלוטין.
ברומא עצמה, היה השלטון במהלך המאה החמישית נתון בפועל משך רוב הזמן בידיהם של גנרלים גרמאנים שונים.
בסופו של דבר, כאשר נפלה האימפריה הרומית, היה זה רק אישור סופי להפיכתה הלכה למעשה לממלכה גרמאנית נוספת.
לאחר נפילת האימפריה הרומית נותרו שרידיה בשליטת הגרמאני אודואקר, שזכה לאישורו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית ולתואר העוצר או דוּקס להלכה, אך "מלך איטליה" (Rex Italiae) בעיני עצמו.
זנון היה טרוד באותה תקופה במתקפות חוזרות ונשנות מצד האוסטרוגותים תחת הנהגתו של מלכם תיאודריך הגדול.
האוסטרוגותים, במעמדם כ"פואדרטי," שרתו את הקיסרים לאון הראשון ולאון השני היטב במאבקים במורדים כמו הגנרלים אילוס ותאודוריק סטרבוניוס.
עתה, עם זאת, סבבו האוסטרוגותים בשנות השמונים של המאה החמישית ברחבי הבלקן כשהם שודדים, פושטים ובוזזים חליפות את שטחי האימפריה.
זנון, שמאס בכך, הציע בשנת 488 לתאודוריך את תפקיד המגיסטר מיליטום באיטליה במקום אודואקר, שהפך עז פנים מדי לטעמו של הקיסר.
אודואקר שמע על כך והחליט להנחית מהלומה מקדימה ופלש לפאנוניה במערב הבלקן, כשהוא מכה שם ברוגיאנים.
תיאודריך יצא מולו לפאנוניה, שם נהנה מתוספת של כוחות רוגיאנים וגפידים ובשנת 489 הגיע לצפון איטליה.
הוא פיתה שבטים גרמאנים אחרים, בורגונדים וויזיגותים לחבור אליו והביס את צבאות אודואקר בקרב איסונצו וקרב מילנו בשנת 489 ובאדה בשנת 490. הוא שם מצור על רוונה, העיר בה ישב אודואקר, עד כניעת העיר בשנת 493. אחרי כניעתה, ערך תיאודריך משתה התפייסות עם אודואקר, ובסיומו רצח את השליט הקודם.
למרות האקט הרצחני, סימנה עלייתו של תיאודריך הגדול את ראשיתה של תקופת שלווה ופריחה בת למעלה משלושים שנה, תקופת השלום הארוכה ביותר שידעה איטליה מאז ראשית המאה החמישית.
על חורבותיה של האימפריה הרומית, קמו מספר ממלכות חדשות: הקיסרות הביזנטית באסיה הקטנה, המזרח התיכון ומצרים, הממלכה הוויזיגותית ברוב חצי האי האיברי ודרום גאליה, הממלכה הוונדלית בצפונה של אפריקה ובאיים קורסיקה וסרדיניה, הממלכה האוסטרוגותית בחצי האי האיטלקי, והממלכה הפרנקית בצפון גאליה וארצות השפלה.
השושלת המרובינגית קיבלה את שמה ממייסדה האגדי, מֶרוֹבֵך, שהנהיג את הפרנקים הסאלים בתחילת המאה ה-5. פרנקים סאלים אימצו את הזהות הפרנקית והפסיקו להופיע בשם "סאלי" החל מן המאה ה-5. לעליית השושלת תרמו גם ניצחונותיו של בנו, כילדריך הראשון, במלחמותיו נגד הויזיגותים, הסקסונים והאלמאנים.
בנו, כלוביס הראשון, כבש הישות הרומית שנקראה ממלכת סואסון.
בנוסף כבש את שטחי האלמאנים וסילק את הויזיגותים מגאליה.
בשנת 493 נישא כלוביס לנסיכה הבורגונדית קלותילדה, בתו של המלך כילפריך השני, מלך בורגונדיה, כחלק מהברית בין העמים נגד הויזיגותים בראשית המאה ה-6. מאוחר יותר הכניע כלוביס גם את הבורגונדים וכבש את הממלכה הבורגונדית.
כך, לאחר מות כלוביס בשנת 511, ארבעת בניו חילקו את הממלכה שלו ביניהם.
במאה האחרונה לשלטונם החלו בני השושלת המרובינגית לאבד את עוצמתם הממשית, שעברה בהדרגה למאיורדומוס, בני השושלת הקרולינגית.
הם לקחו על עצמם את כל סמכויות המלך, שתפקידו הפך לטקסי בלבד וריק מתוכן, והשתלטו על הכס הפרנקי באופן סופי בשנת 751, עם הדחתו של המלך כילדריך השלישי בידי פפין הגוץ.
השושלת הקרולינגית הייתה משפחת מלוכה פרנקית ששמה בא מהשם של קרל מרטל.
המשפחה גיבשה את כוחה בסוף המאה ה-7 והפכה למחזיקת התפקיד מאיור דומוס, התפקיד החשוב ביותר בחצר המלך שתחת הנהגת המשפחה הפך מתפקיד ממונה לתפקיד העובר בירושה לבני המשפחה, ובכך לשליטים למעשה של הפרנקים.
השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה בנו של פפין, קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור.
בתקופה האימפריה הייתה פריחה תרבותית, בעיקר סביבה חצר המלך.
פותח כתב קרולינגי וקודמה הנצרות בדרכים שונות.
לאחר מותו של לואי החסיד, האימפריה חולקה סופית (פרט לשנים בודדות בימי קרל השמן).
עם התפוררות האימפריה הקרולינגית במאה ה-10, נוצר מוסד הצמיתות של ימי הביניים, כאשר אזורים רבים באירופה התפוררו לשרשרת ארוכה של אחוזות קטנות יחסית, ללא שליט מרכזי חשוב, ללא סחר וקשרים בין האזורים השונים באירופה.
הקרולינגים נושלו מרוב ממלכותיהם עד שנת 888. הם המשיכו לשלוט בפרנקיה המזרחית עד שנת 911 ובפרנקיה המערבית לסירוגין עד 987. שלא כמו אחיותיה המערבית והמזרחית שיצרו את ממלכת צרפת (תחת שלטון בית קאפה) והאימפריה הרומית הקדושה ארוכות השנים, בהתאמה, נותרה פרנקיה התיכונה על תילה למשך תקופה קצרה מאוד ופוצלה במהרה.
האימפריה הרומית הקדושה (לטינית: Sacrum Romanum Imperium, אנגלית: Holy Roman Empire) מוכרת גם בשם "הרייך הראשון" הייתה קיסרות בשטח מערב גרמניה של היום, שנוסדה בשנת 843 בעקבות חוזה ורדן והתקיימה קרוב לאלף שנים, עד להתפרקותה לאחר קרב אוסטרליץ בשנת 1805.
על אף שמה המרשים, הקיסרות הייתה, כדברי הפילוסוף הצרפתי וולטייר: "לא קיסרות, לא רומית, ולא קדושה".
סיבת הקמתה של הקיסרות, נעוצה בעובדה שגם שנים רבות (כמעט 400 שנה) לאחר היעלמותה של האימפריה הרומית, תושביה הנוצרים של אירופה לא רצו לקבל את העובדה כי האימפריה איננה עוד.
לאחר שקרל הגדול מלך הפרנקים כבש את איטליה וגרמניה, הוא הוכתר על ידי האפיפיור ב-25 בדצמבר 800 לקיסר של האימפריה שכבש.
עם זאת, הוא המשיך להשתמש בתואר מלך הפרנקים ועל כן יש מחלוקת האם ניתן לראות בהכתרה זאת את ייסודה של האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר חלוקת הממלכה הפרנקית בהסכם ורדן (843) בין שלושה מנכדיו של קרל הגדול, שליט הנחלה המזרחית נחשב כיורש התואר של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לדעת ההיסטוריונים הגורסים שהאימפריה אכן התקיימה אז.
היינריך הראשון (שלט בשנים 919-936), סקסוני שנבחר ברייכסטאג של פריצלאר בשנת 919, נבחר כיורשו של קונראד.
בתחילת ימי הביניים, שלטה האימפריה לאורך החצי המזרחי של ארצות הים התיכון.
פלישות הברברים, שפגעו באימפריה הרומית המערבית ותרמו לסופה, לא גרמו נזק דומה לחלק המזרחי, המכונה הקיסרות הביזנטית.
מספר שבטים, ובראשם הויזיגותים, האוסטרוגותים וההונים הצליחו אמנם לחדור ולזרוע הרס בבלקן, אך נבלמו בידי צבאותיה של ביזנטיון, או שוחדו בידי אוצרה, ופנו מערבה.
היא השתלטה אזורים במערב אגן הים התיכון: איטליה, דלמטיה, רוב צפון אפריקה ואת ספניה (חלק מספרד בימינו).
בימי יורשיו של יוסטיניאנוס, אבדו ספניה לויזיגותים כן חלק מאיטליה בעקבות הגעת הלומברדים.
החל מימי הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אבדו שטחי האימפריה בצפון אפריקה ובמזרח התיכון (פרט לאנטוליה) לערבים.
נדידת העמים השנייה החלה באותה העת וחלק מהעמים הגיעו לשטחי הקיסרות.
במאה ה-9 כבש קרל הגדול את שאריות השטחים הנתונים לשליטה ביזנטית בצפון איטליה.
חלק מדרום איטליה נשאר בשליטה ביזנטית עד המאה ה-11. במקביל התמודדה האימפריה עם מאבקים פנימיים, כגון היחס למונופיזיטיזם והיחס לאיקונוקלאזם.
חוסר היציבות תם בימי השושלת המקדונית.
דתה הרשמית של הקיסרות הייתה הנצרות ובירתה קונסטנטינופול.
היא הייתה העיר הגדולה והעשירה ביותר באירופה.
בלטו באותם ימים חמש הדיוקסיות הראשיות: קונסטנטינופול, רומא, אנטיוכיה, קיסריה (אחר כך ירושלים) ואלכסנדריה.
תהליך זה הוביל בסופו של דבר להתרחקות של הכנסייה במערב, הכנסייה הקתולית, מזו שבמזרח, הכנסייה האורתודוקסית.
הנתק המכריע בין שתי הכנסיות התחולל במאה ה-11. ניסיונות לאחדן כשלו.
הלטינית ובמיוחד ניביה היו דומיננטיים בשטחי הקיסרות הרומית המערבית לשעבר.
היוונית לא שימשה שם כשפה מדוברת ועם הזמן מעמדה כשפת השכלה נחלש מול הלטינית.
הקיסרות הרומית המזרחית הייתה טבועה באופי התרבות היוונית תוך שימור מסורת רומית.
בשנת 629 ביטל הרקליוס הקיסר את מעמדה של הלטינית כשפה הרשמית בקיסרות, לטובת היוונית.
משקלה של השפה הלטינית הלך ודעך.
לנוכח ההשפעה המאחדת שהייתה לשלטון הרומי והביזנטי, עד המאה ה-7 לספירה לא הייתה הבחנה ברורה בין אירופה של ימינו למזרח התיכון של ימינו.
הארצות במזרח אגן הים התיכון היו נוצריות ודוברות יוונית ברובן (כששפות כמו הארמית היו נפוצות במקביל), וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני-רומי תחת שלטון הקיסרות, שעה שמסופוטמיה הייתה אזור חיץ בין האימפריה הפרסית לקיסרות הביזנטית.
כיבושי האסלאם גרמו ליצירתו של גבול תרבותי-דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי.
לאחר מסעות נדודים רבים הוקמו 2 ממלכות גותיות באירופה.
הראשונה, הממלכה הוויזיגותית הוקמה על ידי הויזיגותים בחצי האי האיברי וגאליה (עד לתבוסתו של אלאריק השני על ידי כלוביס, מלך הפרנקים, אז נצטמצמה לשטחה של ספרד של ימינו), והממלכה השנייה, הממלכה האוסטרוגותית, הוקמה על ידי האוסטרוגותים באזור איטליה והבלקן.
הממלכה האוסטרוגותית התקיימה משנת 493 ועד לשנת 553, ואילו הממלכה הוויזיגותית התקיימה משנת 418 ועד כיבושה על ידי המוסלמים בשנת 711.
הממלכה הוקמה תחילה על שטחי אקיטן בידי המלך ואליה, ובהמשך התפשטה לכל שטחי חצי האי האיברי.
לאחר חציית הדנובה בשנת 376 והשתקעות הוויזיגותים באימפריה הרומית, הומרו הוויזיגותים לנצרות אריאנית.
לצורך כך נוצר אלפבית גותי.
הוויזיגותים נותרו אריאנים כ-200 שנה.
רוב שטחי הממלכה הוויזיגותית נכבשו בסופו של דבר בידי הכוחות המוסלמים אשר הגיעו לחצי האי האיברי מצפון אפריקה בשנת 711, כאשר רק החלקים הצפוניים ביותר של היספניה נותרו בידיים נוצריות.
הממלכה האוסטרוגותית התקיימה משנת 493 ועד לשנת 553, באזור חצי האי האפניני והבלקן.
בשנת 489, פלשו האוסטרוגותים (תחת הנהגתו של תאודוריק הגדול ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית) לאיטליה ולחמו כנגד אודואקר, מי שהדיח את שליטה האחרון של רומא, רומולוס אוגוסטולוס, השמידו את צבא הפואדרטי הברברי שלו, כפו עליו כניעה בשנת 493 וייסד את ממלכתם.
רוב המוסדות החברתיים של האימפריה הרומית המערבית נשמרו במהלך שלטונו.
תיאודוריק כינה עצמו מלך הגותים והרומאים, המראה את רצונו להיות מנהיג עבור שני העמים, האחד אריאני ברובו והשני קתולי ברובו.
תאודוריק הגדול הפך גם למלך הוויזיגותים בהיספניה משנת 507 עד מותו בשנת 526. כך השבטים הגותים התאחדו.
לאחר מותו, שני העמים, האוסטרוגותים והוויזיגותים, נפרדו שוב, והחיכוכים בין מנהיגי העמים נמשכו.
החל משנת 535 החלו כוחות צבאיים של הקיסרות הביזנטית לפלוש לאיטליה.
שליטה של הממלכה האוסטרגותית, ויטיגס, לא הצליח להגן על גבולות ממלכתו, ועם נפילתה של רוונה (552) הוא נשבה על ידי הביזנטים.
האוסטרוגותים העלו לשלטון את טוטילה, שלזמן מה הצליח להדוף את הכוחות התוקפים, אך לבסוף הובס גם הוא.
יורשו של טוטילה, טאיה (Teia) לחם בביזנטים משנת 552 אך לבסוף הובס בשנת 553.
חיי העיירה לא נעלמו, אך העיירות הפכו לקטנות יותר ופרימיטיביות בהשוואה לתקופה הרומאית.
למרות שהערים האיטלקיות נותרו מיושבות, הן התכווצו במידה ניכרת.
רומא, למשל, התכווצה מאוכלוסייה של מאות אלפים לכ-30 אלף עד סוף המאה ה-6. גם בשאר מערב אירופה הנוצרית חלה ירידה כללית באוכלוסיות העירוניות.
הוונדלים, שבט גרמאני שנכנס לשטח האימפריה הרומית בשנת 406 ואימץ את הנצרות האריאנית, הקימו את ממלכתם בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-5.
בהנהגתו חצו הוונדלים את מצר גיברלטר בשנת 429 ופשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, הקימו את ממלכתם וקבעו בקרתגו את בירתם.
הם הקימו צי גדול ובהנהגתו של גאיזריק השתלטו הוונדלים על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועל האיים הבלאריים, והיו לשודדי ים שהטילו את מוראם על ימאי הים התיכון.
בימי יורשיו, כוחם של הוונדלים ירד מאז שיאו בתקופתו.
בנו הונריק הגדיר את עצמו כמלך הוונדלים והאלמאנים משום שהיו אלמאנים שהגיעו עם הוונדלים לאפריקה בעת ייסוד הממלכה.
ממלכתם קרסה במלחמה הוונדלית בשנים 533–534, שבה כבשו כוחות יוסטיניאנוס הראשון את הממלכה וצירפו אותה לקיסרות הביזנטית.
כך היא נעלמה מעל במת היסטוריה.
את הריק השלטוני בחלק מהאזור תפסו מספר שבטים ברברים אשר פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו צוברות כוח והשפעה.
למשל, הממלכה המאורו-רומאית ויורשותיה הוקמו בחלק ממאוריטניה (פרובינקיה רומית).
לאחר שהאזור נכבש על ידי המוסלמים במאות ה-7 וה-8, החלה שקיעת הנצרות יחד עם הלשון הלטינית.
בשנת 711 פלשו לחצי האי האיברי כוחות מוסלמים ממרוקו.
הם אף חצו את הפירנאים לתוך הממלכה הפרנקית, אך נבלמו ב-732 בפואטייה.
כשהאימפריה האסלאמית עברה לידי בית עבאס, מינה את עצמו עבד א-רחמן, אחד מבני משפחת אומיה, לאמיר של אל-אנדלוס (756), ובכך הכריז למעשה על עצמאותה.
חינוך חינם ניתן לעניים, והמוסלמים חיו בשלום עם בני דתות אחרות בתוך ספרד.
ספריות, אוניברסיטה מוסלמית ראשונה מסוגה ומסחר פורה, גרמו לספרד להיות הממלכה המצליחה ביותר באירופה.
רק בימיו של עבד אל-רחמן השלישי, שעלה לשלטון ב-912 והכריז על עצמו ח'ליף, חזר השגשוג הכלכלי והתרבותי לאל-אנדלוס.
השלטון הרומי בפרובינקיית בריטניה תם בשנת 410. לתוך האזורים הללו פלשו שבטים גרמאניים שהידועים בהם הם השבטים האנגלים והסקסונים.
התושבים הקלטים נטמעו או נדחקו לצפון (הצפון הקדום) ולויילס.
אחרים היגרו לקורנוול, סקוטלנד וברטאן שבצרפת.
עד לסוף המאה ה-7 השבטים הגרמאניים המירו את דתם לנצרות, אשר הפכה עד מהרה לדת השלטת.
מצפון לשטח הפרובינקיה לשעבר, באזור קלדוניה, שכנה ממלכת הפיקטים או פורטריו.
האוכלוסייה באזור הייתה שבטית במיוחד.
בין המאות ה-6 וה-7, התקיימה במקביל ממלכת דאל ריאדה הגאלית , אשר היוותה התאגדות של שלושה שבטים שונים.
במאה ה-7 הגיעה לראשונה גם הנצרות לאזור, אשר הופצה באזור על ידי מסיונרים אירים.
בתקופה זו סבל האזור מפיצול רב וממאבקים פנימיים.
פיצול זה הגיע לסופו רק עם התגברות הפלישות הוויקינגיות ממזרח והתבססות האנגלו-סקסונים מדרום, דבר אשר הביא לזניחת המאבקים הפנימיים בסקוטלנד לטובת איחוד מדיני במסגרת ממלכת אלבה, אשר הוקמה בשנת 843. ממלכה זו, ממלכת סקוטלנד בשמה המאוחר, הרחיבה את שטחה לגבולות סקוטלנד המודרנית.
ממזרח שכנה היברניה, האי אירלנד של ימינו.
התנצרות האוכלוסייה דוברת הגאלית האירית החלה במאה ה-4. שודדי ים אירים תקפו תכופות את חופי בריטניה המערביים.
בתקופה זו, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים.
כל מלך בממלכה כזו שלט בגבולות ממלכתו וניהל אותה.
לא היה איחוד פוליטי של האי תחת מלך יחיד.
היחיד שהכפיף את כל המלכים היה בריאן בורו, המלך העליון של אירלנד.
תור הזהב של התרבות הנוצרית באירלנד הגיע לקיצו במאה ה-9, בעקבות לוחמה בגלים של פושטים ויקינגים אשר החריבו את המנזרים ושדדו את הערים.
הם הקימו כמה מושבות באי כמו ממלכת דבלין.
לבסוף הסתיימה השליטה הצבאית הוויקינגית באי, אך המושבות הוסיפו לשגשג והמסחר עמן הפך לחלק משמעותי מהכלכלה האירית.
ויקינגים היו יורדי ים, ברובם שבטים צפון-גרמאניים דוברי נורדית עתיקה שמקורם בסקנדינביה.
הם נהגו לערוך פשיטות על חופי צפון אירופה, מערב אירופה והאיים הבריטיים, כמו גם לאורך הנהרות במזרח אירופה עד לים הכספי, מסוף המאה ה-8 עד המאה ה-11. במקביל לכישורי הלחימה שלהם היו הוויקינגים ידועים גם כסוחרים ומתיישבים.
במהלך התקופה הוויקינגית, הנורדים הקימו את ממלכת דנמרק במאה ה-10 ונורווגיה הייתה בתהליך של התאחדות.
בחלק משטח שוודיה של ימינו, שלט המלך הראשון שתועד במקורות ההיסטוריים שפחות מוטלים בספק.
התנצרות המלכים החלה בשלהי התקופה.
חלק ממלכי דנמרק הראשונים הפכו למלכי אנגליה לתקופה קצרה.
שארל התם וקודמיו, מלכי פרנקיה המערבית, סבלו מפלישות הוויקינגים.
הוא נאלץ למסור לנורמנים חבל ארץ בצפון הממלכה (נורמנדיה) כפיאודום.
בשנת 911 חתם על הסכם עם רולו מנהיג הנורמנים שלפיו ויתר על העיר רואן ועל ערים אחרות שהיו כבר בידי הנורמנים.
הנורמנים היו ממוצא ויקינגי ושמם נבע מכך שהן נקראו גם אנשי הצפון (נורסמן, או Normanni בלטינית).
בהמשך הם התנצרו, אימצו את התרבות והשפה המקומית ויצרו באמצעות שילוב מסורתם זהות תרבותית חדשה.
הם ניהלו קשרים עם אנגליה (כמו אמה מנורמנדיה שהפכה למלכה רעיה של אנגליה) וצאצאיהם כבשו את האיים הבריטיים במאות הבאות.
האווארים היו עם נווד, ממרכז אסיה שמוצאו האתני-לשוני אינו ברור, ככל הנראה בעל זיקה לעמים פרוטו - טורקיים (קדם - טורקיים או טורניים).
בראש העם והממלכה עמד חאן.
האווארים פלשו למזרחה ולמרכזה של אירופה במאה ה-6 לספירה, במקביל לפלישת הסלאבים במהלך נדידת העמים השנייה.
הם הקימו אימפריה שבשיאה התפשטה בין הים האדריאטי בדרום והים הבלטי בצפון ובין האלבה במערב והדנייפר במזרח, כשבסיס הממלכה נמצא במישור הפאנוני (בהונגריה של ימינו) ובטרנסילבניה.
הסרבים נכנסו לאזור סרביה והקרואטים הגיעו לדלמטיה במאה ה-7 לספירה.
סופה של הממלכה והיעלמותה מבימת ההיסטוריה קרתה לאחר שהובסו ממערב על ידי קרל הגדול וממזרח על ידי קרום, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה.
הוא הוכתר על ידי האפיפיור, אימץ את הנצרות והקים ממלכה פאודלית.
במקביל, פולין נוצרה מצפון לה.
שלטה בה שושלת פיאסט מפולין גדול.
רסטיסלב ממורביה רצה לצמצם את פעילות המיסיונרים הפרנקים בשטחו ולכן פנה לרומא וקונסטנטינופול בבקשה ל"מורים".
לבסוף, הגיעו קירילוס ומתודיוס מביזנטיון והמציאו את האלפבית גלגוליטי.
יורשו אימץ את הנצרות הלטינית וגירש את תלמידיהם.
אף על פי כן, לגירוש הייתה השפעה משמעותית על מדינות שבהן התיישבו התלמידים ומשם המשיכו במשימות הניצור - במיוחד בדרום מזרח אירופה, תחילה בולגריה משנת 886, ומאוחר יותר במזרח אירופה.
כשהגיעו לאימפריה הבולגרית הראשונה המשיכו התלמידים במשימה הקירילו-מתודית.
השפה ששימשה את האחים, סלאבית כנסייתית עתיקה, הפכה לשפה הכתובה הרשמית בבולגריה כנראה משנת 893, שם היא מכונה כיום לעיתים בולגרית עתיקה.
לאחר הבסת מורביה הגדולה בשנת 907 על ידי בית ארפאד ההונגרי, סופח אזור סלובקיה לנסיכות הונגריה כהונגריה העליונה, ואילו מוראביה סופחה לדוכסות בוהמיה.
הדוכסות הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה בשנת 1002.
רוּס של קייב הייתה המדינה הסלאבית הראשונה באירופה, ומנקודת מבט היסטוריוגרפית גורסים חלק מההיסטוריונים כי ממנה התפתחו אחר כך המדינות המודרניות: רוסיה, אוקראינה ובלארוס.
המדינה התקיימה למן המאה ה-9 (שנת 880 לערך) עד אמצע המאה ה-12. היא התפוררה בעקבות החלוקות הבלתי פוסקות של אדמותיה על ידי בניו של השליט שנפטר ובעקבות הכיבוש המונגולי.
בירותיה של הנסיכות היו נובגורוד ואחר כך קייב (ומכאן שמה).
הממלכה המשיכה להתקיים לאחר מכן בנסיכויות נפרדות אשר נפרסו על כל המרחב של אוקראינה.
המבנה השלטוני הזה נמשך עד סוף המאה ה-15 בכיבוש מרבית שטחה של אוקראינה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
ימי שלטונו של ולדימיר הראשון (החל מ-980 לערך ועד 1015) וכן ימיו של בנו ירוסלאב הראשון (1019 עד 1054) נחשבו לתור הזהב של קייב.
בתקופה זו נתקבלה הנצרות האורתודוקסית ונכתב קוד חוקים מזרח סלאבי ראשון – "האמת הרוסית" (ברוסית ארכאית: Правда Роська, "פְרַבְדָה רוֹסְקַה"; ברוסית מודרנית: Ру́сская пра́вда, "רוּסְקַיָה פְרַבְדָה").
רוס המוקדמת הייתה ככל הנראה אצולה-לוחמת ממוצא סקנדינבי ששלטה על רוב סלאבי.
השלטון הסקנדינבי ברוּס המשיך עד לאמצע המאה ה-11.
ממלכת הכוזרים הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין המאה ה-7 לתחילת המאה ה-11. הממלכה השתרעה מנהר הוולגה והרי הקווקז ועד הים השחור והים הכספי וכללה גם את חצי האי קרים.
במאה ה-9 התרחבה עד לנהר הדנובה ואף העיר קייב נכללה בה.
השפה המדוברת בממלכה הייתה הכוזרית.
הכוזרים היו שבטי נוודים שמוצאם היה ככל הנראה פרוטו-טורקי (או פחות סביר - ממוצא סקיתי) וסימוכין לכך ניתן למצוא בחלק מהתארים של נכבדיהם - כאקאן, בך, טודון, טרכאן.
הכוזרים דיברו בעגה מסוימת של השפה הטורקית (עגת 'ליר').
בתחילת ימי הביניים (המאה ה-5) הם היו כפופים להונים, אולם כמאה שנה לאחר מכן הם שלטו על אראן (כיום באזרבייג'ן), ג'ורזאן (גאורגיה) וחלקים בחבל הקווקז, אולם השליטה עברה מידיהם לעמים אחרים וחזרה שוב לסירוגין.
במאה ה-9 ויתרו הכוזרים על שליטה בקווקז.
על פי מקורות יהודיים ומוסלמיים מסוימים אימצו הכוזרים או חלקם את היהדות.
היקפו של גיורם, נסיבות ההתגיירות, זמנה, ואף עצם ההתגיירות מצויים במחלוקת מחקרית.
מהמאה ה-8 ועד אמצע המאה ה-10 הייתה ממלכת הכוזרים, לצד הח'ליפות המוסלמית וביזנטיון, אחת המעצמות החזקות במזרח הים התיכון ובשיא כוחה שלטה על עמים-שבטים שונים.
סופה היה בתבוסות לסוויאטוסלב, נסיך קייב והעלמות מעל במת היסטוריה.
חברה ומשטר בימי הביניים הקדומים