tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערבית קרוי ההר גַ'בַּל אֶ-שֵּׁיח' (جبل الشيخ) שפירושו "הר הזקן", בשל פסגתו המושלגת המזכירה שיער שיבה.
בעבר כונה ההר גם ג'בל א-ת'לג' (جبل الثلج) – "הר השלג".
שם זה מופיע גם בתלמוד בגרסתו הארמית, טור תלגא.
הרמב"ן (בפירושו על התורה שם ב) כתב שמקור השם "חרמון" הוא בשורש חר"מ, אשר הוראתו דבר שאין להשתמש בו.
מפני גובהו והטמפרטורה הנמוכה בו היה ההר "חרם", כלומר אזור לא מיושב, ולכן נקרא חרמון.
לפי הספר החיצוני חנוך א מקורו בשבועת בני השמיים והחרמתם (התחייבותם בשבועה) לשאת נשים מבנות האדם:
ייתכן שיש למצוא את המקורות למסורת זאת בישיבתם של אלי ה ב"שׂריון ולבנון" לפי עלילות גלגמש.
שטחו הכולל כ-1,000 קמ"ר שרובם בשטחי סוריה ולבנון, 70 קמ"ר משטחו נמצא בשטח ישראל.
גבולותיו של החרמון הם: מדרום רמת הגולן, ממערב בקעת הלבנון, מצפון נהר ברדה וממזרח אגן הניקוז של נחל אעווג'.
הרכס ארוך וצר, ונמתח מפסגת החרמון מערבה־דרומה וצפונה־מזרחה, כך שלכיוונים צפון־מערב (לבנון) ורוב כיוון דרום־מזרח (החורן) קיימים בעיקר מדרונות תלולים מרשימים.
לשלוחות הנמצאות רשמית בשטחי סוריה אין שם מטעם ועדת השמות הממשלתית, ולכן נהוג לכנות אותם על שם תיאורם, כגון "השלוה המערבית של פסגת החרמון".
בתנאי ראות טובים ניתן לצפות מפסגת החרמון למרחק 150 ק"מ.
צבי אילן סייר בשיא החרמון ב-19 ביוני 1974, בטרם נמסר לכוח משקיפי החירום של האו"ם.
אילן מחלק את פסגת ההר לשלושה שיאים שגובהם דומה וביניהם עמק בשם "אל-דר".
מהשיא הצפון-מערבי יש תצפית לבקעת הלבנון, הרי הלבנון עד הים התיכון.
מהשיא הצפוני-מזרחי יש תצפית לעבר קַטַנַה ודמשק וכן לעבר הבשן הגולן, הגלעד והגליל.
מהפסגה (2,814 מטרים) יש תצפית היקפית.
אילן מצא את שרידי המקדש שצ'ארלס וורן מהקרן לחקר ארץ ישראל כתב עליהם בביקור בשנת 1869. המקדש, הבנוי מאבני גזית גדולות, נמצא מדרום-מזרח לצוק וממדיו 11 על 10 מטרים.
בצד המזרחי של הצוק מצוי כוך קטן דמוי מערה ועליו כתובת ערבית משנת 1934. על ההר מצא אילן חרסים מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה הביזנטית.
נמצאו גם מעט חרסים מתקופת הברזל.
בין הפסגה לבין הר שיאון נמתח רכס קדדים, רכס ארוך וצר שמשני צדיו מדרונות תלולים.
לאורכו עובר גבול לבנון–סוריה, וניתן לראות בו חומה טבעית ביניהן.
הר שיאון הוא הפסגה הגבוהה הדרומית של הרכס, אחרי רכס קדדים, גובהו 2,381 מטרים וממנו יוצאות מספר שלוחות.
מהר שיאון יורדת שלוחה לכיוון דרבל.
בינה ובין השלוחה המזרחית של הר דובדבן נתחם עמק, בו נמצאים הכפרים ערנה ורימה, ובו מתחיל היובל הצפוני של נהר פרפר.
מהר שיאון יורדות שלוש שלוחות לעבר עמק החולה:
כתף שיאון (הר דב) – אחת הפסגות מכונה בשם הר בין הבתרים ובה לפי אחת מהמסורות התרחש מאורע ברית בין הבתרים המסופר בספר בראשית.
שלוחת דובדבן (הר דובדבן) – השלוחה המרכזית יותר בהר, עליה נמצאים מוצבי צה"ל המרכזיים ובה נמצא אתר החרמון.
שלוחת שִׂריון – במערב, הצפונית בשלוחות הדובדבן.
כתף חרמון – מדרום־מערב, בקצהה מג'דל שמס.
שלוחה מזרחית – נכנסת חזרה לתוך סוריה ומגיעה עד בית ג'ן.
בין שלוחה זו לשלוחת דרבל מתחיל נהר פרפר.
נחל שיאון מפריד בין כתף שיאון לשלוחת שריון.
נחל גובתה מפריד בין שלוחת שריון לכתף חרמון.
מסלע – החרמון כולו הוא סלעי גיר קדומים מתקופת היורה.
עיצוב הנוף – בחרמון המשקעים יורדים מוצקים, ולפיכך אין סחיפה.
הגורם המעצב את הנוף בחרמון הוא ההמסה.
מי המסת השלגים מחלחלים לתוך ההר וממסים את הסלע בפעולה הידועה בשם קרסט.
מי ההפשרה יוצאים במעיינות גדולים למרגלות החרמון, על ההר עצמו אין מקורות מים.
מפסגת החרמון נשלחת שלוחה נמוכה יחסית לכיוון מערב, עד ל.
בנוסף, קיימות שלוחות גבוהות יותר לכיוון צפון, כשעל פסגת הרכס הגבוה בהן עובר גבול לבנון–סוריה.
למעשה השלוחות הצפוניות הגבוהות נמשכות עד אחרי בורקוש, כאשר החרמון פוגש את שאר רכס מול הלבנון רק אחרי , כ-16 קילומטרים צפונית־מזרחית מפסגת ההר.
החרמון הוא קֶמֶר גבוה שתחילת קימוטו בתקופת הקרטיקון העליון, במקביל לקימוט הקשת הסורית.
המשך התרוממותו חלה ביחד עם יצירת בקעת הירדן ונבע מתזוזה אופקית של לוח ערב לעומת הלוח הלבנטיני לאורך הבקע הסורי-אפריקני.
בשיא התרוממותו הגיעה פסגתו לגובה ארבעה ק"מ מעל פני הים.
הַקֶּמֶר נוצר בתהליך של קימוט שהתרחש בקרטיקון עליון, בתקופה שבה החל ים טתיס להיסגר באמצעות תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה לעבר הלוח האירואסייתי.
במהלך הנאוגן נוצר הבקע הסורי-אפריקני המפריד בין הלוח הערבי והלוח האפריקאי, והמשכו לאורך בקעת ים המלח (הנמשך מדרום טורקיה עד דרום מפרץ אילת) מפצל את הלוח הערבי לשניים.
חלקו המערבי של הלוח המפוצל הוא הלוח הלבנטיני, שעדיין מחובר במערבו ללוח האפריקאי ומופרד ממנו באופן מלאכותי לאורך תעלת סואץ.
שלושת הלוחות נעים צפונה, אולם תנועת הלוח הערבי – הנושא את קמר החרמון – מהירה יותר ביחס לשני הלוחות האחרים.
הבקע הסורי-אפריקני אינו העתק ישר אחד אלא מערכת העתקי חילוף נפרדים ולא רציפים היוצרים דוגמת זיגזג.
לאורך הבקע מצויים העתקי חילוף שמאלײם וימנײם, המשפיעים על צורת הנוף:
העתקי חילוף שמאלי יצרו מתיחה בין הלוחות, וביניהם נפער שקע.
באופן זה נוצרו ים המלח, הכנרת ועמק החולה.
העתקי חילוף ימני גרמו ללחיצה בין גושים שהתרוממו ליצירת קמר.
באופן זה נוצרו הרי הלבנון והחרמון.
פעולת הלחיצה יצרה תבליט גבוה ששכבותיו נטויות בזווית חדה לכיווני דרום-מזרח וצפון-מערב.
רובו של החרמון בנוי מאבן גיר.
בליה נמרצת הסירה את השכבות העליונות וחשפה שכבות שמקורן ביורה, לפני 200–145 מיליון שנה.
המשכן של שכבות אלה נמצא ברמת הגולן, בעומק של כקילומטר מתחת לגובה פני הים – עובדה המדגישה את עוצמת הקימוט שיצר את הקמר.
בשכבות סלעי הגיר השונות נראים מאובנים רבים ושונים: קיפודי ים, אמוניטים, אלמוגים, צדפות וחלזונות.
מסיסות הגיר וריבוי המשקעים באזור החרמון תרמו להתפתחות מבנים קרסטײם שונים: דולינות – שקעי המסה רדודים, טרשונים, מחילות המסה ומערות – שחלקן הן מערות נטיפים.
למרגלות החרמון מצויות שכבות צעירות יותר מתקופת קרטיקון תחתון, החושפות פעילות טקטונית וגעשית רבה, בנוסף לבליה עזה.
במקום קיימים דײקים, שחדרו לשברים ולסדקים בתוך הסלע.
גופי חדירה אלה מתפרקים בתהליכים הדרגתײם של בליה וסחיפה, ובמקומם נוצרים סדקים המובילים מי גשמים והפשרת שלגים לתוך סלעי הגיר, המשמשים אקוויפר – אקוויפר החרמון – וכולאים את המים מעל לשכבה הגעשית המשמשת כאקוויקלוד.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלימים, בהר החרמון, בגבהים מעל 1,200 מטר מעל פני הים, מתקיים אקלים ים-תיכוני ממוזג עם קיץ קריר (Csb) עתיר משקעים.
הקיץ יבש ודי חם עם לילות קרירים, בעוד שהחורף קר ורטוב, ומושלג מעת לעת, במיוחד באזורים הגבוהים ביותר.
האקלים מעל 2,000 מטר ועד לפסגה (2,814 מטר) מסווג כאקלים יבשתי לח עם קיץ קריר יותר ויבש, והחורף קר ומושלג יותר (Dsb).
החלק המערבי של ההר ברוך משקעים, אך בחלקו המזרחי משקעים מעטים בשל גורם "צל הגשם".
כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא מעל 1,300 מ"מ, ולפי מגמת התגברות המשקעים בהר עם הגובה, היא מגיעה כנראה עד כ-1,500 מ"מ במורדותיו המערביים בקרבת פסגת ההר.
גם בשוליו של החרמון הכמויות גבוהות יחסית, בנווה אטי"ב הממוצע קרוב ל-1,000 מ"מ ובמג'דל שמס בסביבות 1,150–1,200 מ"מ בממוצע לשנה.
קיימת שונות גדולה בכמויות המשקעים משנה לשנה.
לדוגמה, ביישוב מג'דל שמס בו התבצעו מדידות משקעים בין השנים 1968–1981, בעונת המשקעים 1968–1969 נמדדו 2,192 מ"מ של גשם ושלג בכל העונה, כאשר 846 מ"מ מהם נמדדו בחודש ינואר 1969. אלה הן כמויות המשקעים הגבוהות ביותר שנמדדו לעונה ולחודש בתחומי מדינת ישראל.
בשל גובהו של ההר המשקעים היורדים עליו הם שלגים ברובם.
הטמפרטורה בו נמוכה ביותר, ובמשך רוב החורף היא סביב נקודת הקיפאון.
בימי הקיץ החמים ביותר ובעיתות שרב, הטמפרטורה מגיעה לעיתים ל-25 מעלות בפסגות ההר.
ברוב השנה ובעיקר בחורף מתקיימים הפרשי טמפרטורות מתונים יחסית בין יום ללילה.
על ההר מנשבות רוחות חזקות מאוד במשך כל השנה, ורוחות במהירות של 100 קמ"ש ויותר מתרחשות כמעט מדי שנה.
בין הציפורים המקננות בחרמון: אירניה, סיטת הצוקים, ירגזי חרמון וסלעית אירופית.
החרמון משופע במיני פרפרים, מהם 23 ייחודיים לשמורת החרמון.
מבין החלזונות נמנים החביונית המזרחית וחשופית מוארכת שלא נצפו דרומית לחרמון.
בין הזוחלים נחש ארסי (צפע החרמון) ונחשים לא ארסײם (כרכן הקרינים, כרכן חלק ושלון הקולר) הנמצאים בישראל רק בחרמון ובצפון רמת הגולן.
בין הלטאות ניתן למנות את הלטאה החרמונית ושממית החרמון, שהיא מין אנדמי לחרמון.
מבין היונקים ניתן למנות את השועל המצוי, חמוס השלגים, תן זהוב, צבי ארץ-ישראלי ועוד.
בעבר חיו בחרמון פרטים של דב סורי אך האחרון בהם ניצוד בשנת 1917. בימי הצלבנים ניצודו אחרוני האריות האסייתיים שחיו בחרמון.
צמחיית ההר מתאימה להרים רמים.
ידועה תופעת החיגור לפי גובה.
בכל גובה גדלים צמחים המתאימים לתנאי האקלים בגובה זה.
בחרמון יש שלוש חגורות צומח שונות: בראשונה עד כ-1,300 מטרים מעל פני הים, צומח החורש הים-תיכוני (כמו בהר מירון).
השנייה מ-1,300 מטרים עד כ-1,900 מטרים היא חגורת יער הסְפָר ההררי.
העץ הנפוץ ביותר הוא אלון התולע ולצדו צומחים גם שקד, שזיף, דובדבן ואגס.
בחגורה השלישית שמעל ל-1,900 מטרים אין כלל עצים אלא רק עשבוניים ושיחים נמוכים, וצמחייה זאת אופיינית גם למורדות ההר המזרחיים דלי המשקעים.
צומח זה נקרא צומח כרקוצי מלשון "כר קוצים", או בלועזית צומח טרגקנטי.
עקב גובהו של ההר הגידול והפריחה מתחילים בראש ההר באוגוסט, במקום באביב (בחודש מרץ באזורים הנמוכים יותר).
בהר הבתרים ישנם עצי אלון מצוי מהגדולים בישראל, בעמק דובדבן גדלים שיחי דובדבן מהמין דובדבן שרוע.
בשמורת החרמון צומחים עצים ייחודיים לאזור כמו: בן-חוזרר הררי, אלון שסוע, אֶדֶר קטן-עלים ועוזרר סינַי ופרחים של כרכומים וסתווניות.
רוב שטחו של ההר בישראל הוא שמורת טבע – שמורת החרמון.
ארבעה יישובים שוכנים על ההר בחלקו הישראלי: שני יישובים יהודיים – נווה אטי"ב ונמרוד, ושניים דרוזיים – מג'דל שמס ועין קנייא.
שמורת החרמון או שמורת הר החרמון היא שמורת טבע מאושרת, העתידה להשתרע על פני שטח של כ-85,000 דונם בשטחי הר חרמון וסביבו, ועתידה להיות השמורה הגבוהה והצפונית בישראל.
מוצב החרמון הוא מוצב מבוצר של צה"ל במשולש הגבולות ישראל סוריה ולבנון, הממוקם במפלס העליון של ההר – בכתף הר חרמון, בגובה של כ־2,100 מטרים, ומכונה המוצב הישראלי (או בקיצור 'ישראלי').
צופה על הכפר הלבנוני שבעא וחולש על ציר ההברחות בין סוריה ללבנון.
במוצב מכשירים אלקטרוניים לאיסוף מודיעין אותות עבור יחידה 8200 באמ"ן ומערכות רבות של חיל האוויר.
המוצב זכה לכינוי "העיניים של המדינה".
במלחמת יום הכיפורים המוצב נפל בידי הסורים ונכבש מחדש.
כלקח מהמלחמה, הוקמו לצד מוצב זה מספר מוצבים נוספים במפלס העליון, כגון 'מצפה שלגים', 'דובדבן' ו'העליון' (ע"ש הרכבל העליון).
בעקבות הסכמי הפסקת אש יש מגבלה על מספר הלוחמים במוצבים אלו, ובפרט במוצב זה.
מגבלה זו נאכפת על ידי משקיפים של האו"ם.
החרמון, ובמיוחד פסגת החרמון, מאפשר תצפית ושליטה על אזורים נכבדים בסוריה, בישראל ובלבנון.
עובדה זו הופכת את השליטה בחרמון לבעלת חשיבות אסטרטגית.
לאור זאת, היווה ההר מוקד לחימה חשוב במהלך מלחמות ישראל.
החרמון נכבש מסוריה על ידי כוח צה"ל שהונחת במסוקים בתום מלחמת ששת הימים.
במקום הוקם מוצב מבוצר – מוצב החרמון, שנועד לתת התרעה ומידע לחיל האוויר ולאגף המודיעין.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כבשו כוחות קומנדו סוריים את המוצב, ושבו חלק ניכר מהחיילים ששהו בו.
חלק אחר מן החיילים הצליח לברוח בחסות החשכה.
ניסיון ראשון שנכשל לכיבוש מוצב החרמון בחזרה נעשה ב-8 באוקטובר על ידי כוח חטיבת גולני.
לקראת סוף המלחמה נכבש המוצב על ידי צה"ל במבצע קינוח.
בעקבות קרב זה קיבל החרמון את הכינוי "העיניים של המדינה".
לאחר המלחמה, בעקבות פריצת ציר וכיבוש שיא החרמון בידי חיל ההנדסה הישראלי, הועבר "החרמון הסורי" לשליטת האו"ם.
גבול ישראל–סוריה באזור החרמון נחשב לגבול שקט, אף יותר מהגבול השקט יחסית של רמת הגולן.
עם זאת, ב-3 ביולי 1991 נהרג בחרמון חייל מילואים בחדירת חוליית מחבלים למצפה שלגים, ובאוקטובר 1991 הושמדה חוליית מחבלים שניסתה לחדור דרך לבנון לחרמון למוצב ליד מצפה שלגים.
באירוע נוסף, חדר אזרח סורי לישראל דרך החרמון.
ב-8 בדצמבר 2024, לאחר שכוחות צבא סוריה נטשו את עמדותיהם עם נפילת משטר אל-אסד בסוריה, פתח צה"ל במבצע חץ הבשן ובמסגרתו השתלט על החרמון הסורי.
ההר נזכר בספר דברים, בתיאור חבל הארץ בעבר הירדן שכבשו משה ובני ישראל מסיחון מלך האמורי ומעוג מלך הבשן: , וכן: .
עם חציית הירדן בידי בני ישראל, נזכר היישוב בעל גד, ששכן למרגלות החרמון, כנקודה הצפונית ביותר אליה הגיע יהושע בן נון בכיבושיו בארץ: .
יתר הר חרמון ורכס מול הלבנון נותר בשלב זה בגדר "הארץ הנשארת", שנותר לכבוש אותה: .
באזור ההר, כמו ביתר אזור הגולן והבשן, ישבו בני חצי שבט מנשה: .
מלבד אזכוריו הרבים של החרמון בתיאור כיבוש עבר הירדן וארץ כנען, ההר נזכר באופן סמלי גם בספר תהילים ובספר שיר השירים: , וכן: , וכן: וכן: .
בנוסף, נזכר במקורות המונח "חרמונים": .
בתקופת בית שני כבש את ההר אלכסנדר ינאי, וגייר את היטורים שישבו בו.
באותה תקופה התקיימה בהר גם מושבת חכמי בני בתירא.
עוד יש להוסיף שההר מוזכר בשם נוסף במקורות היהודיים: .
הר שלג לפי פירוש רש"י הוא: "שניר".
וזה מתכתב עם העובדה שרש"י מייחס את המילה שניר למקור המילה שלג בשפות הכנעניות והאירופאיות ובראשן אנגלית.
בתקופה המודרנית כתב ז'בוטינסקי בשירו המפורסם, "שיר אסירי עכו", את השורה הבאה: "לנו, לנו, תהיה לנו כתר החרמון".
רחל המשוררת כתבה בשיר "כנרת": "בבדידות קורנת נם חרמון הסבא וצינה נושבת מפסגת הצחור."
יובב כץ כתב על החרמון את השיר "מלכות החרמון" (המוכר במילותיו הפותחות "כל המלים השמחות פרצו שוב בהורה סוערת"), אותו הלחין אפי נצר ועיבד פולדי שצמן.
השיר בוצע על ידי להקת פיקוד צפון והפך פופולרי.
הר חרמונית הוא הר געש רדום ברמת הגולן.
ההר הוא חלק מקו התלים הישראלי, והוא שוכן בין הר ורדה לבין הר בראון, מזרחית לאל-רום.
גובהו של ההר 1,211 מטר מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו ברמת הגולן, אחרי הר ורדה, והשלישי בגובהו במדינת ישראל.
שמו של ההר בערבית, תל א-שייח'ה, נגזר משמו של הר חרמון - ג'בל א-שייח'.
על פי המסורת הדרוזית, תל א-שייח'ה הוא אשתו של ג'בל א-שייח', וברכת רם השוכנת ביניהם היא עין כחולה שנועדה לסייע לא-שייח'ה לוודא שבעלה נאמן לה.
שמו העברי של הר חרמונית מהווה, אם כן, אף הוא נגזרת נקבית של שמו של הר החרמון, בדומה לערבית.
רוב ההר מצוי בתחומה של שמורת הר חרמונית.
לפני מלחמת יום הכיפורים שימש ההר כנקודת תצפית של צה"ל על האזור הסורי.
לאחר המלחמה נבנה על ההר בונקר שכיום אינו מאויש.
כביש אספלט משובש במקצת מוביל לראש ההר, משם יש תצפית מצוינת על עמק הבכא.
בהר קיימת מחצבת טוף פעילה.
מדרום להר ועד קוניטרה, משתרע עמק המהווה פרצה בקו התלים.
במלחמת יום הכיפורים ניסו הסורים לנצל פרצה זו, על מנת לכבוש את צפון רמת הגולן.
בין ה-6 ל-9 באוקטובר 1973 נערך במקום קרב כבד שכונה מאוחר יותר "קרב עמק הבכא".
כוח של טנקים בודדים מגדוד 77 של חטיבה 7 בפיקודו של אביגדור קהלני וגדוד 74 של חטיבה 188 בפיקודו של יאיר נפשי, הצליחו לבסוף לבלום את הצבא הסורי, אף שספגו אבדות כבדות.
לבלימת הסורים הייתה חשיבות מכרעת על המשך המלחמה ותוצאותיה.
לאחר המלחמה הוקמה בסמוך לעמק אנדרטה לזכר לוחמי חטיבה 7 שנפלו בקרבות ומצפון לו אנדרטה לזכר חללי גדוד 74.
הר חריף הוא הר בגובה של 1,012 מטרים במערב הר הנגב, והוא השני בגובהו באזור לאחר הר רמון.
על ההר עובר הגבול בין ישראל ומצרים.
במקום אתרים פרהיסטוריים מהתרבות החריפאית, תרבות של ציידים-לקטים משלהי התקופה האפיפלאוליתית (לפני כ-12,000 שנה).
כחמישה ק"מ מזרחית להר חריף שוכנים בורות לוץ.
הר טיטאנו (איטלקית Monte Titano) הוא ההר הגבוה ברפובליקה של סן מרינו ושוכן במרכזה של המדינה.
ההר הוא חלק מהרי האפנינים, והוא נישא לגובה 755.24 מטר בין העיר סן מרינו המטפסת על מדרונותיו המערביים לבין העיירה בורגו מג'ורה השוכנת צפונית לו.
בשל ממדיו של ההר, הנראה לעין מכל מקום ברפובליקה של סן מרינו, ואף נעשה לעיתים שימוש בשמו ככינוי לרפובליקה כולה (Repubblica del Titano).
על שלוש פסגותיו של ההר שוכנות שלוש המצודות של סן מרינו (le tre rocche di San Marino).
שלוש המצודות - גואָיטה (Guaita), צ'סטה (Cesta) ומונטאלה (Montale) - היו לסימלה של המדינה הקטנה, והן מופיעות על דגלה, סמלה ועל חלק ממטבעותיה.
המצודות מופיעות גם על סמלה ודגלה של העיר סן מרינו.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו, שבתחומה של העיר סן מרינו, אל בורגו מג'ורה.
הרכבל נחנך בשנת 1959 ושופץ בשנים 1995-1996. הוא מגשר על תהום של 166 מטר ומהירותו שישה מטרים בשנייה.
הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים נוסף על הנהג, ויכול להעביר בסך הכול עד 1,190 נוסעים בשעה.
נתיב מחבר בין שלוש המצודות לאורך פסגתו המוארכת של הר טיטאנו.
בתור השלישון שכן השטח המהווה כיום את סן מרינו מתחת לפני הים.
בעקבות רעידות אדמה התרומם מסיב סלעי מעל פני הים במרחק של כ-80 ק"מ ממיקומו הנוכחי של ההר, וגלש באיטיות עד שהגיע למיקומו הנוכחי.
מסיב זה הוא מקורם של מספר הרים באזור, ובהם הר טיטאנו.
בשל עברו התת-ימי של האזור התגלו בו שרידי מאובנים של בעלי חוליות ימיים, בעיקר שיני כרישאים, והממצא החשוב ביותר הוא שרידיו של לווייתן ענק השמורים כיום במוזיאון בבולוניה שבאיטליה.
הר טיטאנו עשוי אבן גיר, והוא שוכן בצידה המזרחי של שרשרת הרי האפנינים, במרחק אווירי של 13 ק"מ בלבד מחופי הים האדריאטי.
הוא מתנשא כ-200 מטרים מעל לסביבתו, השוכנת בגובה של כ-550 מטר מעל פני הים.
ההר מוארך וצר וצורתו כשל לימון.
אורכו כ-2.5 ק"מ ורוחבו מגיע לכל היותר לקילומטר בודד.
צדו המזרחי תלול מאוד, ואילו מורדותיו המערביים משופעים פחות, והעיר סן מרינו שוכנת עליהם.
ממזרח ומצפון לו משתרע מישור רחב ידיים המשתפל עד לים ואילו ממערב ומדרום לו הנוף גבעי.
מספר נחלים נובעים בהר וזורמים ממנו לכל הכיוונים, אך כולם נשפכים בסופו של דבר אל הים האדריאטי.
הצמחייה בהר היא ים-תיכונית אופיינית, ולמעט השטח הבנוי מכוסים מורדותיו בעצים ובשיחים.
על העופות בהר נמנים הבז המצוי, התנשמת הלבנה, כוס החורבות, הלילית המצויה, העקעק הזנבתן ועקב החורף.
מבין היונקים ניתן למצוא בהר טיטאנו את אייל הכרמל, חזיר הבר, היחמור, החמוס, ארנבות, הגירית המצויה, השועל המצוי ועוד.
על פי המסורת נוסדה סן מרינו בשנת 301, לאחר שהסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי נמלט מן האי ראב בים האדריאטי, כיום בשטח קרואטיה, כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס.
הוא התיישב בהר טיטאנו, שם המשיך בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות.
האזור היה מיושב מאז העידן הפרה-היסטורי, אך הראיות הכתובות המוקדמות ביותר לכך הן מימי הביניים.
במאה ה-11 הוקמה המצודה הראשונה על ההר, ובמשך מאתיים השנים הבאות נוספו לה שתי מצודות נוספות.
בשנת 1320 חוברו שלוש המצודות בחומה היקפית אשר שרדה במקומות מסוימים עד היום.
שטחה של סן מרינו כלל עד המאה ה-13 רק את הר טיטאנו.
המצודה הראשונה והגדולה ביותר מבין השלוש השוכנות על ההר, הנה מצודת גּוּאַיְטַה (Guaita), המכונה גם "המגדל הראשון" (Prima Torre) או "רוקה" (Rocca - "מצודה").
משמעות המילה "גואיטה" בניב המקומי היא "לשמור", והמצודה היא הצפונית מבין השלוש.
הגרעין המרכזי של המבנה הוקם במאה ה-11 ושימש כמגן וכמקום מקלט לתושבי סן מרינו.
המצודה עשויה משתי חגורות של חומות הגנה היקפיות.
מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל פני הים.
המקום שימש כעמדת תצפית כבר בתקופה הרומית, ומגדל השמירה נזכר לראשונה במסמך משנת 1253. בשנת 1320 הוקמה חומה חיצונית גבוהה סביב המגדל והיא חוברה לחומה ההיקפית שחיברה את כל שלוש המצודות.
מצודת מונטאלה (Montale), או "המגדל השלישי" (Terza Torre), מתאפיינת בצללית צרה בקצהו הדרומי של ההר.
עד המאה ה-13 שכנו במקום ביצורים נפרדים, אשר חוברו לשתי המצודות האחרות בחומה היקפית בשנת 1320. המצודה כונתה במסמכים בשם "פלאטיום מונטאליס" (Palatium Montalis, מילולית "הארמון ההררי"), ותפקידה העיקרי היה להתריע על פעילות תוקפנית מצד אויביה של סן מרינו מצד דרום.
כאשר איום זה נעלם בשנת 1479 איבדה המצודה את חשיבותה האסטרטגית ונינטשה.
הר חירן הוא הר הממוקם בין צפון הנגב לבין הר חברון, ונמצא בין יער מיתר ליער יתיר.
גובה ההר הוא 587 מטר מעל פני הים.
האזור מוכרז כשמורת טבע, גודל השמורה 2,641 דונם ושביל ישראל עובר בה.
משלוחת הר חירן נשקפת תצפית להרי יתיר, ואזור חבל יתיר והיישובים חורה, מיתר, לקייה, טנא עומרים ושמעה.
למרגלות הר חירן זורם נחל אשתמוע.
הר חירן נמצא באזור ספר מדברי, ממוצע הגשמים נע בו בין 250–300 מ"מ.
בפסגות הרכס פורחים הקדד הנאה ושום אשרסון – שני צמחים נדירים יחסית.
המפנים הצפוניים מתאפיינים בבתת-ספר עשירה של סירה קוצנית, בקו הרכס מוצאים את חברת לענת המדבר, חורשף קטן קרקפת ודרדר מצרי.
במפנים הדרומיים של ההר פורח האירוס השחום.
האזור מתאפיין בפריחה עונתית רבה הכוללת את פרחי נורית אסיה, צבעוני ההרים, עכנאי יהודה ועוד.
בשמורה נכללים גם מספר אתרי עתיקות – חורבת סירה וחורבת חירן.
בעלי החיים בשמורה הם: תן זהוב, שועל מצוי, דורבן מצוי, צבי ארץ-ישראלי, צבוע מפוספס ועוד.
היישוב דרור מוקם על ההר.
הר טאי (בסינית: 泰山; בפין-יין: Tài Shān; תעתיק טאי שאן; מילולית: הר השלווה) הוא הר במרכז מחוז שאנדונג שבמזרח סין.
להר יש חשיבות היסטורית ותרבותית כאחד מחמשת ההרים הגדולים של סין.
פסגתו הגבוהה ביתר היא "פסגת קיסר הירקן" שגובהה הרשמי הוא 1,532.7 מטרים.
ב-1987 הכריז ארגון אונסק"ו על ההר כאתר מורשת עולמית.
המסיב של הר טאי מתרומם בחדות לגובה של כ-1,400 מטרים בקצה המזרחי של המישור הנרחב של צפון סין.
הוא שוכן צפונית לעיר טאי'אן (泰安) במערב מחוז שאנדונג שבמזרח סין, כ-40 קילומטרים דרומית לג'ינאן בירת שאנדונג, וכ-355 קילומטרים דרומית לבייג'ינג בירת סין.
הרכס משתרע לאורך כ-200 קילומטרים על הגדה הדרומית של הנהר הצהוב.
מתוך שטח זה שייכים לאתר המורשת העולמית כ-250 קמ"ר.
בסיס ההר נמצא בגובה של 150 מטרים מעל פני הים, וכיוונו הכללי מצפון-מזרח לדרום-מערב.
בדומה לצורת מדרון דיפ (אם כי הוא נוצר בתהליך אחר, ראו בהמשך) ההר הולך ונעשה גבוה יותר בכיוון מצפון לדרום והוא מסתיים במתלול.
ההר ניחן בנופים מגוונים של צוקים, עמקים, קניונים, ופסגות משוננות.
מעל ל-60 מעיינות, שמקור מימיהם בגשמים הרבים היורדים על ההר , נובעים בהר.
המים ידועים בתכולת החמצן הגבוהה בהם (6.4 מ"ג לליטר) חומציות קלה (pH = 6.3) ומעט מאוד מינרלים.
שישה נהרות מהירים קצרים זורמים מהפסגה בקניונים עמוקים כשלאורכם מפלי מים רבים.
הר טאי שוכן בקצה של אזור האקלים הסובטרופי הגשום, כאשר הקיץ חם וגשום והחורף, הנמשך חמישה חודשים, קר ויבש (סיווג Cwa לפי שיטת קפן).
הרוחות הם בדרך כלל דרום-מערביות בקיץ וצפוניות בחורף.
הטמפרטורה הממוצעת ברכס ההר נע מ-1 °C- בינואר עד 28 °C ביולי, והלחות היחסית השנתית היא 63%.
מרבית הגשמים יורדים בין יוני לאוגוסט כאשר המינימום השנתי שנמדד בפסגה היה 554 מ"מ והמקסימום 1,848 מ"מ.
החורף הוא אומנם יבש, אך בממוצע יש בפסגה 29 ימי שלג בשנה.
אדמות ההר העשירות בחומרים אורגניים ושפע המים היו בין הגורמים לשפע צמחייה בהר - מעל ל-90% מהשטח מכוסים צמחייה אופיינית לאקלים שעל הגבול בין אקלים סובטרופי לאקלים ממוזג.
רוב שטח ההר (כ-81%) מכוסה ביערות עצים רחבי-עלים נשירים, כאשר העץ הדומיננטי מתחת לגובה של 700 מטרים הוא Platycladus orientalis ממשפחת הברושיים, ומעל גובה זה העצים הדומיננטיים הם אלוני שעם מהמינים Quercus acutissima ו-Quercus variabilis והאורן הסיני האדום Pinus tabuliformis.
עם זאת, מכיוון שההר שוכן בין האקלים הימי הלח שבמזרח לאקלים היבשתי היבש שבמערב יש בו מגוון סוגי בתי גידול ועקב כך מגוון גדול של מיני צמחייה.
הצמחייה כוללת 1,858 מינים ב-645 סוגים ו-174 משפחות (אם כי מספר זה כולל גם 322 מינים תרבותיים).
מתוך 53 מיני צמחים אנדמיים לשאנדונג מצויים עשרה על ההר.
בולט במיוחד מספרם של מיני הצמחים לרפואה - 462 מינים ב-113 משפחות.
מסיבות היסטוריות יש בהר מספר רב של עצים עתיקים.
1,821 עצים הם בני למעלה מ-300 שנים, בהם ברושים בני 2,100 שנים שניטעו על ידי הקיסר וו די משושלת האן, ו-Sophora japonica - מין עץ מתת-משפחת הפרפרניים המכונה "עץ המלומד הסיני מתקופת טאנג", שגילו מוערך ב-1,300 שנים.
שפע הצמחייה ומקורות המים, והטופוגרפיה המורכבת של הר טאי מאפשרת בתי גידול למגוון בעלי חיים שהודות לפיקוח על האתר מספרם גדל בשנים האחרונות.
בעלי החיים שעל הר טאי אופייניים לפאונה ההררית של מזרח ומרכז שאנדונג, מרביתם מינים נפוצים בצפון סין.
במונחי הביוגאוגרפיה שייכת פאונה זו לאזור הפלארקטי וסמוכה לאזור האינדומלאי (המכונה גם האזור האוריינטלי).
מיני העופות בהר שייכים לשני האזורים.
מיני בעלי החיים בהר טאי מתחלקים ל:
חרקים – מצויים בשפע ותפוצתם רחבה.
בהר נמנו למעלה מ-900 מינים של פרוקי-רגליים.
דגים - 45 מינים השייכים ל-12 משפחות חיים בפלגים שבהר.
בהם בולט במיוחד Varicorhinus macolepis השייך למשפחת הקרפיוניים.
זהו דג נדיר בעל קשקשים גדולים החי בהר טאי בלבד במימי מעיינות בגבהים שבין 300 ל-800 מטרים.
בעבר הוא נחשב למעדן והיה אחד מחמשת מדגי המאכל היקרים ביותר בסין, וכיום הוא מצוי בסכנת הכחדה.
אורכו פחות מ-20 ס"מ, ומשקלו פחות מ-100 גרם והוא מסוגל לשנות את צבעיו לשם הגנה עצמית.
דו-חיים - 6 מינים השייכים ל-3 משפחות.
זוחלים - 12 מינים השייכים ל-5 משפחות.
עופות - 154 מינים השייכים ל-34 משפחות, בהם Hypopicus hyperythrus subrufinus השייך למשפחת הנקריים, מנדרין סיני, חסידה לבנה ונץ גדול.
יונקים - 25 מינים השייכים ל-11 משפחות, בהם אייל סיקה ודול מצוי.
הר טאי הוא גוש נטוי, מבנה שבירה שנוצר מהעתק נורמלי היוצר צורה של מדרגה שבו צד אחד של המדרון (הצד הדרומי של הר טאי) תלול והצד השני (הצד הצפוני) מתון.
המבנה הגאולוגי של ההר מורכב והוא הדוגמה העתיקה ביותר במזרח סין לתצורה פלאו-מטמורפית ("התמרה קדומה") המתוארכת מאמצע ועד שלהי עידן העל של הפרקמבריון.
תצורה זו מכונה "מתחם טאישאן" (Taishan Group Complex).
המסלע הבסיסי של ההר זהה למסלע של כל צפון סין, ומורכב מ-95% גנייס-גרניט אולטרה-מאפיים, שנוצרו ממאגמה שמקורה בתימרת מעטפת ומקרום כדור הארץ במהלך עידן הארכאיקון (העידן השני בעידן העל של הפרקמבריון) לפני כ-2.7-2.5 מיליארד שנים, עם מחדרים פלוטוניים של דיוריט (בתוליתים וסילים).
באזור ההתמרה המכונה חגורת האבן הירוקה (Greenstone Belt) האופייני לארכאיקון מצוי הסלע הנדיר קומטיט, סלע מאפי עשיר במגנזיום.
משלהי הפרוטרוזואיקון (העידן השלישי בקמבריון) ועד תור האורדוביק, בין לפני 600 מיליון שנים ל-200 מיליון שנים, שקע האזור מתחת לים וכוסה בשכבה של מעל ל-2,000 מטרים של אבן גיר ופצלים.
באמצע האורדוביק התרחשה האורוגנזה הקלדונית שגרמה לשטח זה להתרומם להפוך להרים שעברו תהליכי שבירה וסחיפה עד שההר החל להתרומם לאורך העתקים ראשים במהלך ההפתחה של הלוח הפסיפי מתחת ללוח האירואסייתי לפני כ-70-30 מיליון שנים.
ההתרוממות עדיין נמשכת בקצב מתון מאוד של כחצי מילימטר בשנה.
הסלעים בהר עשירים במינרלים והשכבה מעידן העל של הקמבריון שנחשפה בצפון עשירה במאובנים.
ההר עורר עניין אצל גאולוגים כבר מהמאה ה-19. הברון פרדיננד פון ריכטהופן ביקר בהר במסעותיו בשנים 1872-1868 והיה הראשון להשתמש בכינוי מתחם טאישאן.
בסוף המאה חקרו מדענים מיפן את המאובנים מהפרקמבריון.
ב-1907 תיארו צמד הגאולוגים האמריקנים באיילי ויליס (Bailey Willis; 1949-1857) ואליוט בלקוולדר (Eliot Blackwelder 1969-1880) את מתחם טאישאן.
מאז, ובייחוד לאחר 1949, נחקרת הגאולוגיה של ההר בשיטתיות על ידי חוקרים מאוניברסיטת בייג'ינג, מאוניברסיטת שאנדונג ומהלשכה לגאולוגיה.
ההר הוא אתר קלסי למחקר הגאולוגיה של עידן העל של הפרקמבריון ובמקום הוקם מוזיאון לגאולוגיה.
עדויות לפעילות אנושית באזור מתוארכות לפני 400,000 שנים לתקופת אדם יי-יואן הפלאוליתי.
בתקופה הנאוליתית, לפני כ-6,000-5,000 שנים, הפך האזור מוקד להתפתחות שתי תרבויות: תרבות דאונקואו (Dawenkou) מצפון להר ותרבות לונגשאן (Longshan) דרומית לו.
באתר של תרבות דאונקואו נערכות חפירות ארכאולוגיות משנת 1959 ונתגלו בו 133 קברים ובהם מעל ל-2,100 חפצים.
בתקופת האביב והסתיו (מ-770 לפנה"ס ועד 476 לפנה"ס) התפתחו באזור שתי מדינות יריבות צ'י מצפון להר ולו מדרום לו.
בתקופת המדינות הלוחמות בנתה מדינת צ'י חומה באורך של 500 קילומטרים כחשש מפלישה ממדינת צ'ו.
שרידים מחומה זו קיימים עד היום.
על פי המיתולוגיה הסינית נוצרו מגופו של פנגו (盤古, פין-יין Pángǔ), היצור הראשון ובורא העולם, חמישה הרים המייצגים את ארבע רוחות השמים והמרכז שהם חמשת הכיוונים בגאומנטיה הסינית.
מכיוון שעל פי הדוקטרינה הסינית מסמל המזרח התחדשות ובריאה היה הר טאי, הבולט בקצה המזרחי של מישור צפון סין, ההר המזרחי (東嶽 פין-יין Dōng Yuè, תעתיק דונְג יְוֵּ'ה, מילולית "ההר המזרחי הגדול") מבין חמשת הרים אלו, ונחשב, בשל היותו מסמל לידה והתחדשות, כחשוב מביניהם.
מסיבה זו נוצר הר טאי על פי המסורת מראשו של פנגו.
על פי המסורת נבנה המקדש הראשון בהר על ידי נזיר בשם לנג שבנה ב-351 לפנה"ס את מקדש לנג ואת מקדש הסלע האלוהי.
בתקופת שלוש הממלכות (280-220) נבנה בהר המקדש הטאואיסטי הראשון - המקדש למלכה האם השמימית.
בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (589-420) נבנו מקדש מעיין הירקן, מקדש אוצר האלוהים ומקדש האור המתפשט.
בהמשך נבנו מקדש העננים התכולים, מקדש אגן הסלע האחורי ומקדש שליט השמים העליון.
מקדש העננים התכולים הוא בין המקדשים הטאואיסטיים החשובים ביותר בסין כיום.
מטרת הטקסים הייתה להתפלל לאל השמים ולאל האדמה שיבטיחו יציבות ושגשוג בתקופת שלטונו, וברבות השנים הם קיבלו גם משמעות פוליטית.
הראשון שעליו יש עדויות כי קיים טקס זה היה המלך יִינְג גֶ'נְג מממלכת צ'ין, לעתיד לבוא צ'ין שה-חואנג קיסר סין הראשון.
באנציקלופדיה גְווָאנְדְזְה (管子) שנכתבה על פי המסורת בידי המדינאי וההיסטוריון גוואן ג'ונג (管仲 פין-יין Guǎn Zhòng; 720 לפנה"ס – 645 לפנה"ס) נטען כי על פי המסורת ביצעו 72 קדמונים את הטקס לפני צ'ין שה-חואנג, אם כי יש בידיו רישומים על 12 בלבד.
הקיסר ווּ משושלת האן (156 לפנה"ס – 87 לפנה"ס) ערך את הטקס שבע פעמים.
בסך הכול ביצעו את הטקס שישה קיסרים.
כתובות החקוקות על הסלע או על אסטלות אבן ומתחמי מקדשים הקיימים בהר מעידים על קיום טקסים אלו.
הטקס עצמו היה יקר במשאבים, ולכן היו קיסרים שהחליטו לוותר עליו לחלוטין.
הבולט שבהם היה הקיסר טָאידְזונְג משושלת טאנג (שלט 649-626), שנחשב לאחד מגדולי הקיסרים בתולדות סין.
הוא האמין כי חובתו החשובה ביותר של מנהיג היא להביא שגשוג לעמו, ופולחנים דתיים הם נושא בלתי רלוונטי.
האחרון שקיים טקס יקר זה באופן קבוע היה הקיסר גֶ'נְדְזונְג משושלת סונג (שלט 1022-997) ואחריו נערך הפולחן לעיתים רחוקות.
הקמת מקדש השמיים בבייג'ינג ב-1406 נועדה להחליף את טקס הסגידה לשמים ולארץ שבוצע בהר טאי בטקס מקביל באתר קרוב לעיר האסורה, ארמונם של קיסרי סין.
עם זאת, הקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג אהב לבקר בהר וטיפס עליו שש פעמים.
המסורות והאמונה הדתית קיבלו ביטוי בשפע האתרים הארכאולוגיים והארכיטקטוניים שבהר.
על ההר יש 22 מקדשים, 97 שרידי מבנים, ארמנות וביתנים, קשתות וגשרים, מדרגות ופסלים, 819 אסטלות וקרוב ל-1,700 כתובות החקוקות על צלע ההר או על אסטלות אבן.
בין הכתובות הבולטות, סוטרת היהלום הבודהיסטית החקוקה בשלמותה באחד העמקים ושירה וקטעי ספרות שכתב קונפוציוס שעיר הולדתו צ'ופו שוכנת כ-70 קילומטרים מההר.
על קונפוציוס נאמר כי לאחר שהשקיף מהר טאי קבע כי "העולם קטן".
שנים רבות אחר-כך נטען כי מאו דזה-דונג אמר את האמרה "המזרח הוא אדום" לאחר שצפה בזריחה מפסגת הר טאי.
מתוך הכרה בערך התרבותי של המקום הכריז ארגון אונסק"ו ב-1987 על מרבית שטח ההר אתר מורשת עולמית.
ב-2003 ביקרו בהר שישה מיליון תיירים.
פרויקט שיפוץ שהסתיים באוקטובר 2005 נועד לשחזר את השרידים התרבותיים ולשפץ את המבנים בעלי חשיבות תרבותית שניזוקו.
נתיב העלייה המרכזי להר מתחיל במקדש דאי ומתפתל לאורך 7.5 ק"מ ו-6,600 מדרגות גרניט עד לפסגת ההר.
נתיב נוסף קרוי הנתיב המערבי נפגש בנתיב המרכזי בערך באמצע הדרך לפסגה בנקודה הקרויה "שער אמצע הדרך לשמים".
האתרים העיקריים מצויים לאורך הנתיב המרכזי והם:
מקדש דאי (岱庙 פין-יין: Dài miào) – מקדש האל של הר טאי, מתחם הבניינים הגדול והשמור ביותר באזור.
המקדש שוכן למרגלות הר טאי בעיר טאיאן ברחוב הונגמן לו (Hongmen Lu – "רחוב השער האדום") ומשתרע על שטח של 96 דונם.
המקדש נבנה לראשונה בתקופת שושלת צ'ין.
מאז תקופת שושלת האן (206 לפנה"ס – 220 לספירה) הוא תוכנן כהעתק של הארמון הקיסרי, ולכן הוא כיום אחד משלושה מבנים המבוססים על הארמונות הקיסריים (השניים האחרים הם העיר האסורה ומקדש קונפוציוס בצ'ופו).
במקדש יש חמישה אולמות ראשיים ובניינים קטנים רבים.
גולת הכותרת הוא "ארמון הברכות השמימיות" (Tian Kuang) שנבנה ב-1008, בתקופתו של הקיסר האחרון משושלת סונג הצפונית, הקיסר חְווֵיְדְזונְג.
ציור קיר "האל של הר טאי עורך סיור" המתוארך לשנת 1009 משתרע לאורך 62 מטרים ולגובה של 3.3 מטרים על פני שלושה מקירות האולם.
הנושא המרכזי בציור הוא סיור ביקורת שערך האל בדמות הקיסר גֶ'נְג'ונְג.
בין השאר מתוארים בציור פילים, אריות וגמלים.
במרכז האולם פסל האל של הר טאי.
בסמוך לארמון הברכות השמימיות ניצב ביתן יָאוצָאן וקשת הכניסה להר כמו גם ביתן הארד בפינה הצפון-מזרחית.
מקדש דאי מוקף בברושי שושלת האן בני 2,100 שנים.
בשטח האתר כמה אסטלות אבן, חלקם ניצבים על גבי צבי אבן (בִּישִׂי), מתקופת הקיסר חְווֵיְדְזונְג, וגם אסטלות מתקופה מאוחרת יותר של הקיסר צ'יינלונג.
מקדש גוואן די – שוכן בקצה הצפוני של רחוב הונגמן לו.
תאריך בניית המקדש אינו ידוע.
הבניין הנוכחי נבנה כתרומה של סוחרים משאנשי ולכן קרוי גם "היכל שאנשי".
גְווָאן דִי, או גם גוואן יוּ, היה מפקד בצבאו של הקיסר לְיוֹ בֵּיי שהפך לאל במסורת הטאואיסטית.
כשמשני צדדיו תערוכת "מאה שנים של הר טאי".
השער השמימי הראשון (Yitian Men) – התחלת שביל הטיפוס.
מאחריו קשת אבן שעליו חקוקה הכתובת "ממקום זה החל קונפוציוס לטפס".
ארמון השער האדום (Hong Men Gong) – מקדש שקירותיו צבועים באדום והוא אחד המקדשים בהר לכבודה של בִּישְׂיָה יְוֵּ'אנְג'וּ'ן (碧霞元君), על פי האגדה בתו של האל של הר טאי.
נבנה ב-1626 בתקופת שושלת מינג.
ארמון דוֹאוּמוּ (Doumu Gong – "ארמון אם העגלה הגדולה") – נבנה לראשונה ב-1542 במקור כמקדש טאואיסטי לאלה דוֹאוּמוּ שעל פי המסורת ילדה את קבוצת הכוכבים העגלה הגדולה, וכיום מכיל פסלים הקשורים לבודהיזם, ואת פסלה של אלת ההר.
עמק סוטרת האבן – שוכן צפונית מזרחית לארמון דואומו.
על פניו החלקות של סלע חקק קליגרף קדום את הטקסט הבודהיסטי של סוטרת היהלום באותיות בגודל של 50 ס"מ.
שער אמצע הדרך לשמים (Zhong Tian Men) – הנקודה הגבוהה ביותר שאליה אפשר להגיע ברכב, וגם נקודת המפגש בין הנתיב המרכזי לנתיב המערבי.
מכאן ניתן לעלות ברכבל או לעלות במורד התלול.
בקרבת מקום מקדש אל העושר (Caishen Miao) ובו פסלו של אל העושר (財神); וביתן חמשת האורנים (Wusong Ting) הקרוי כך משום שעל פי הסיפור שכאשר עלה הקיסר צ'ין שה-חוואנג על ההר הוא מצא מחסה בשעת סערה מתחת לחמישה אורנים שצמחו במקום.
כהכרת תודה מינה הקיסר את העצים לפקידים מהדרגה החמישית.
האורנים המקוריים נעלמו מזמן והאורנים מצויים במקום כיום נשתלו ב-1730. מכאן מתחיל הקטע התלול המכונה "נתיב 18 הפיתולים"
השער אל הנצח, (Shengxian Feng) – קרוי כך משום שעל פי המסורת מי שעובר תחתיו יזכה להיות יצור שמימי.
השער הדרומי אל השמים (Nantian Men) – שוכן בגובה 1,460 מטרים מעל פני הים בקצה נתיב 18 הפיתולים.
השער, השוכן במקום בו נפער פתח ברכס, נבנה בשנת 1264 על ידי נזיר בשם גָ'אנְג גְ'ה-צוּן בשנת החמישית לשלטונו של קובלאי חאן משושלת יואן.
מבנה בצורת מגדל שקירותיו צבועים באדום וגגו מכוסה ברעפים מזוגגים בצהוב, שאורכו 19.7 מטר ממערב למזרח, רוחבו 6.3 מטרים מצפון לדרום וגובהו 4.7 מטרים.
הפתח במבנה שנתן לו את שמו הוא ברוחב של 3.7 מטרים וגובהו 3.2 מטרים.
מעל הכניסה שלט עם השם "השער הדרומי אל השמים".
מקדש העננים התכולים (碧霞祠 פין-יין: BìXiá Cí) – סמוך לפסגה.
זהו המקדש הטאואסיטי החשוב ביותר על ההר, והוא מוקדש לאלה המכונה בִּישְׂיָה (כלומר עננים תכולים).
במיתולוגיה הטאואיסטית בִּישְׂיָה היא בתו של האל של הר טאי, אבל מאז שושלת סונג חשיבותה בפולחן עלתה על חשיבותו כבת אלמוות בעלת העוצמה הרבה ביותר.
תחילה היא הייתה אחראית על בנים ויורשים ואחר-כך כלל כוחה את היכולת להביא שגשוג, ועוני, בריאות וחולי.
כוחות מאגיים אלו הביאו מאמינים ממרחק להר על מנת להתפלל להחלמה של קרובים או להצלחה בעסקים.
מתחם הבניינים של המקדש נבנה תחילה בתקופת שושלת סונג, המתחם נבנה מחדש והורחב בתקופת שושלת מינג ובתקופת שושלת צ'ינג.
בשל הבניה בפסגת ההר שבה יש רוחות עזות וגשמים מרובים מקורים המבנים ברעפים מארד ובנויים מעץ ולבנים שנועדו להתמודד עם הברקים הרבים.
המקדש משתרע על 3,900 מ"ר, מחולק לשתי חצרות המופרדות בשער, ומכיל 4 שערים, שלושה היכלים, ומגדלי פעמון ותוף.
ההיכל הראשי מקורה ב-360 רעפים מארד (שבאים לסמל את 360 הימים בשנת הירח הסינית) המכסים גג כפול.
בתוך ההיכל מוצב פסלה של בִּישְׂיָה.
פסגת קיסר הירקן (玉皇頂; פין-יין Yùhuáng Dǐng - יוּ'חְוָאנְג דִינְג) – גובהה הרשמי של הפסגה הוא 1532.7 מטרים, אבל במשך שנים היה מקובל כי גובהה 1,545 מטרים כפי שאפשר לראות על לוח האבן המוצב בפסגה כפי שאפשר לראות בתמונה מימין.
סלע התפילה הצפוני (Gongbei Shi) – נקודת התצפית הטובה ביותר בפסגה.
ביום בהיר אפשר לראות את הים במרחק של 200 קילומטרים מזרחית להר.
בנתיב המערבי מצויים האתרים הבאים (מלמעלה למטה)
בריכת הדרקון השחור (黑龍潭, פין-יין: Hēilóngtán) – מצויה מתחת לגשר אריכות הימים (Changshou Qiao) ומוזנת על ידי מפל מים.
מקדש פּוּגָ'או (普照寺, פיו-יין Pǔzhào Sì מילולית "מקדש האור המתפשט") – בין המקדשים הבודהיסטים הבודדים על ההר.
הוקם בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות ושוכן על המדרון למרגלות ההר, היכלות קטנים בין עצי אורן עתיקים.
הר טיאנמן (בסינית: 天門山, בפין-יין: Tiānmén Shān) נמצא בפארק לאומי הר טיאנמן, סמוך לעיר ג'אנגג'יאג'יה בצפון-מערב מחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
בהר פתח טבעי שנוצר ממערה הפתוחה משני צידיה, בגובה של 131.5 מטר.
מעל הפתח - קשת מיוחדת במינה.
אל ההר מוביל רכבל מתחנת הרכבת של ג'אנגג'יאג'יה.
נחשב לרכבל הארוך ביותר בעולם.
השיפוע הכי הגדול במסלול הוא בן °37, שנחשב לשיפוע לא רגיל.
ניתן גם לטפס באמצעות דרך למטיילים שנבנתה על פני המצוק ומגיעה עד לפסגה, שם נבנתה מרפסת זכוכית למטיילים.
ניתן להגיע גם באמצעות רכב בדרך ובה עם 99 עיקולים המגיעה עד למערה.
על ההר נבנה מקדש בודהיבטי בתקופת שושלת טאנג, ועבר שימור.
במקום פועלת כיום מסעדה צמחונית.
טיסה דרך הפתח בהר נעשתה באמצעות חליפת כנפיים ב-25 בספטמבר 2011 לאחר קפיצה ממסוק, על ידי ג'ב קורליס.
באוגוסט 2016 נבנה מעבר זכוכית בראש ההר, המכונה "מצוק הדרקון המתפתל".
ב-2017 הושלמה חציבת מעבר תת-קרקעי שנעים בו באמצעות 12 דרגנועים בזה אחר זה - מפסגת ההר אל הרחבה שלפני פתח המערה.
הר טורנדו הוא הר ברכס היי רוק, בהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה.
ההר ממוקם על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,099 מטרים, והוא ההר ה-45 בגובהו באלברטה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1915 על ידי מוריסון פ.
Bridgland), בשל הסופות העזות שפגעו במשלחת מיפוי הגבולות הבין-פרובינציאלית (שהייתה הראשונה שעלתה על פסגת ההר בשנת 1915).
הר טִירִיט הוא הר ברכס אלק שבהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה שבקנדה (העובר לאורך קו פרשת המים באזור זה).
גובהו של ההר 2,874 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בין הכביש המהיר 40 של אלברטה לבין מעבר אלק, דרומית מזרחית לאגם קאנאנאסקיס העליון.
שמו של ההר ניתן לו ב-23 בפברואר 1918 והוא נקרא על שם אדמירל רג'ינלד טיריט, קצין בכיר בצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הראשונים שטיפסו על ההר היו הוראס "רסטי" וסטמורלנד (Horace "Rusty" Westmorland), אלן קמפבל (Alan Campbell), ומדריך הטיפוס שלהם קונארד קיין (Conrad Kain), אנשי ועדת הגבולות הבינפרובינציאלית בשנת 1914.
הר טובקאל הוא הר במרכז מרוקו, ברכס "האטלס הגבוה" שבהרי האטלס, כ-63 ק"מ דרומית למרקש.
ההר מתנשא לגובה של 4,167 מטרים, והוא ההר הגבוה ביותר בהרי האטלס, במרוקו בפרט ובצפון אפריקה ובעולם הערבי בכלל, ומהווה יעד תיירותי פופולרי, כחלק מהפארק הלאומי טובקאל .
בחורף, ההר מושך אליו גולשי סקי, בייחוד באתר הסקי "אוקיימדן".
בחודשי הקיץ, ההר מהווה מוקד למטפסי הרים ולמטיילי טרקים.
מספר מסלולי טרק שונים מוליכים אל ההר דרך הכפרים הברבריים שבסביבתו, ואורכים בין 7 שעות לתשעה ימים.
במורדות ההר שוכן אגם טיפני.
בכפר הברברי ארומד, נמצא קברו של סידי שמהרוש, הנחשב על ידי המקומיים למסוגל לגירוש שדים.
בדרך אל ההר מצויים מספר כפרים ברבריים, בהם: אימליל , ארומד, טאשדירית, טיסלדאי ואמסוזרט.
ההעפלה הראשונה הידועה של מטפסים לפסגת ההר התרחשה ב-12 ביוני 1923.
הר טמפל הוא הר הממוקם ברכס ואפאק, בדרום מרכז מדינת ניו המפשייר שבארצות הברית.
גובהו של ההר 623 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 173 מטרים מעל סביבתו.
שביל ואפאק, שאורכו 34 קילומטרים חוצה את ההר.
בצידו הצפוני של ההר מצויה שמורת הטבע הר טמפל (Temple Mountain Reservation), ששטחה 1.4 קמ"ר.
להר מספר פסגות, ואורכו של ההר 5.6 קילומטרים.
לשלוש מפסגות ההר יש שמות:
פסגת ברטון (Burton Peak) - שגובהה 610 מטרים;
פסגת וייטקומב (Whitcomb Peak) - שגובהה 520 מטרים;
פסגת הולט (Holt Peak) - שגובהה 623 מטרים (הגבוהה בפסגות ההר).
בעבר פעל על מורדותיו הצפוניות של ההר אתר הסקי הר טמפל, שנפתח בשנת 1937 והיה אחד מאתרי הסקי הראשונים בניו המפשייר.
כיום השטח מהווה אתר נופש בבעלות מדינתית, בתוך שטח שמורת הטבע הר טמפל, שהוכרזה בשנת 2007.
הר טמפל הוא הר ברכס בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם לצד עמק בואו, בין נחל פרדייס (Paradise Creek) לנחל מוריין (Moraine Creek).
גובהו של ההר 3,544 מטרים מעל פני הים.
הוא הגבוה בהרי רכס בואו, והוא השמיני בגובהו בפרובינציית אלברטה.
ההר מתנשא לגובה של 1,544 מטרים מעל סביבתו, והוא השמיני בהתנשאותו בפרובינציית אלברטה.
ההר הוא הגבוה ביותר באזור אגם לואיז, ונמצא ממערב לכביש המהיר הטרנס-קנדי בין צומת קאסל לאגם לואיז.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מרסר דוסון בשנת 1884. ההר נקרא על שם סר ריצ'רד טמפל (שכיהן כנציב העליון של הודו הבריטית) אשר ביקר בהרי הרוקי באותה שנה.
הראשונים שטיפסו על ההר היו וולטר וילקוקס (Walter Wilcox), סמיואל אלן (Samuel Allen) ו-ל.
Frissel) בשנת 1894, והיה זה ההר הראשון שגובהו מעל 11,000 רגל (3,400 מטרים) שטיפסו עליו בהרי הרוקי הקנדיים.
ב-11 ביולי 1955, התרחשה על ההר אחת מתאונות טיפוס ההרים הגדולות בקנדה.
קבוצת של 11 מטפסי הרים אמריקאים צעירים (בני עשרה) טיפסו על הצלע הדרומית של ההר, בלא מדריך טיפוס, בעת שהתרחשה מפולת שלגים, עשרה מהם נסחפו במורד ההר לעבר מצוק תלול, ושבעה מהם נהרגו.
ב-25 בספטמבר 2015, האצנית ג'ן קונץ (Jen Kunze) מקלגרי נפלה מן ההר ונהרגה.
הר טוזו הוא הר מהרי עמק עשר הפסגות בהרי הרוקי הקנדיים.
ההר ממוקם באזור קו פרשת המים של אמריקה והקו מהווה את הגבול שבין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית.
גובהו 3,248 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-93 בגובהו באלברטה.
הר טוזו מתנשא לגובה של 210 מטרים מעל סביבתו - 1,200 מטרים מעל האגם, בין הר אלן שמדרום לו להר דלתאפורם שממערב לו.
בשל כך הוא מופיע במרבית התמונות של אגם מוריין.
הראשונים שטיפסו על ההר היו הנרייטה טוזו וסי.
Kaufmann) בשנת 1906. שמו המקורי של ההר ניתן לו על ידי מגלה הארצות סמיואל אלן, מראשוני החוקרים האירופאים באזור.
אלן קרא לפסגות עמק עשר הפסגות באמצעות הספרות מ-"אחד" עד "עשר" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות), לפי מיקומם מלול אגם מוריין.
העמק היה ביתו של שבט הסטוני.
לימים שונו שמות שבע מהפסגות.
שמו הנוכחי של ההר ניתן לו בשנת 1907, והוא נקרא על שם הנרייטה ל.
Tuzo) - שהייתה הראשונה אשר הגיעה לפסגת ההר, אשר ייסדה את המועדון האלפיני של קנדה, והיא נחשבת לחלוצת מטפסות ההרים הקנדיות.
הר טורלין הוא הר בחוף אדמת מק.
מונולית מוריי היה בעבר חלק מהר זה, ונפרד ממנו; הר טורלין נמצא 6 קילומטרים ממזרח למונולית סקאלין.
שני המונוליתים מהווים יחדיו אזור אנטארקטי מוגן מיוחד.
גובהו של ההר 190 מטרים מעל פני הים.
בחודשים ינואר ופברואר 1931 חקרו כמה ציידי לווייתנים נורווגים לאורך החוף הזה, ועשו רישומים של קו החוף מכלי השיט שלהם.
ציידי הלווייתנים שמיפו את החוף בפברואר 1931 קראו להר בשמה של ספינתם - הטורלין (the Torlyn); וזאת על אף שקבוצה אחרת, שהפליגה על ה"בווט" רשמה את קו החוף קודם לכן, ב-19 בינואר 1931.
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בראשותו של דאגלס מוסון טסה מעל שטח זה בינואר 1930, וחזרה לטיסת חקר נוספת בפברואר 1931. המשלחת קראה להר "הר מונולית מוריי" (mountain Murray Monolith), ולימים נותר רק שמו של המונולית, ואילו שם ההר חזר לשם שניתן לו על ידי ציידי הלווייתנים הנורווגים.
הר טוקורואה הוא הר גדול מכוסה שלג, ברכס אקספלוררז, בהרי באוורס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 11 קילומטרים דרומית - מזרחית מהר סוזה, במפגש בין קרחון מורלי וקרחון קארייר.
גובהו של ההר 1,433 מטרים מעל פני הים.
ההר מופה לראשונה על ידי משלחת טופו מערב של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בין השנים 1962–1963.
שמו של ההר ניתן לו על ידי חברי המשלחת.
ההר נקרא על שמה של העיירה טוקורואה שבאי הצפוני של ניו זילנד, אשר סייעה לאנשי תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית.
הר טוהיבאה או הר טוהיאה הוא הר הגעש הכי גבוה במרכז האי מוריאה , שבאיי החברה שבפולינזיה הצרפתית.
גובהו 1,207 מטרים מעל פני הים.
ההר נמצא כ-24.2 ק"מ מפפאטה, בירת פולינזיה הצרפתית.
הר טילי או הר טיליי הוא הר במזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
להר פסגה שטוחה המכוסה קרח.
ההר ממוקם 13 קילומטרים דרומית להר טיירל, ו-6 קילומטרים ממפרץ ג'ורג' השישי.
ההר מתנשא לגובה של 1,900 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,926 בגובהו באנטארקטיקה.
על אף גובהו של ההר, הוא נחשב גבעה ביחס לרכס דאגלס, ממנו הוא מופרד על ידי קרחון טוינבי.
ההר התגלה וצולם מהאוויר בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון ריימיל.
ההר נסקר על הקרקע בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הסקר קרא להר על שמו של ססיל אי.
Tilley), פרופסור למינרלוגיה ופטרולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
הר טוד הוא פסגה בקצה הצפוני של רכס פרובודה, בצפון מרכז רכס סנטינל, בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס 3,600 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא מעל קרחון אמברי שממערב לו; מעל קרחון פאטליינה שמצפון-מזרח לו; ומעל קרחון אלן שמדרום - דרום-מזרח לו.
ההר ממוקם 3 קילומטרים צפונית - מזרחית מהר פרס; ו-8.65 קילומטרים מהר הייל.
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1960.
המיפוי עודכן על ידי סוקרים אמריקאים בשנת 1988.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1984 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של אדוארד פ.
Todd), פיזיקאי של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית בין השנים 1963–1984, ומנהל אגף תוכניות חקר הקוטב (Division of Polar Programs) של הקרן הלאומית למדע הלאומי בין השנים 1977–1984. טוד היה אחראי לפיתוח התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
הר טוד הוא הר בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם לאורך הגדה הדרום-מערבית של קרחון אוסטר, בראשו של מפרץ אמונדסן.
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי מטוס של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של י.
Tod), שהיה תצפיתן מטאורולוגי בתחנת מוסון בשנת 1961.
הר טננט הוא הר בולט, בקצה הצפוני של האי רונג'ה, למול חוף דנקו - בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 690 מטרים מעל פני הים.
ההר התגלה בשנת 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש, בעת מיפוי האי רונג'ה על ידי המשלחת.
שמו של ההר ניתן לו על ידי צוות אה"מ סנייפ (HMS Snipe), אשר הפליגו בסמוך לאנטארקטיקה בינואר 1948.
ההר נקרא על שמו של אדמירל משנה סר ויליאם טננט (William Tennant), אשר באותה עת (בשנת ההפלגה) היה המפקד העליון של הצי המלכותי בזירת צפון אמריקה ואיי הודו המערבית (North America and West Indies Station).
הר טננט המכונה באבוריג'ינית: ת'ראווא, הוא הר בקצה הדרומי של טריטוריית הבירה האוסטרלית שבאוסטרליה.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי נאמאדג'י.
גובהו של ההר 1,384 מטרים מעל פני הים (לפי דאטום אוסטרליה); ההר מתנשא לגובה של 404 מטרים מעל סביבתו.
נהר ג'אג'נבי זורם למרגלות ההר.
שמו האבוריג'יני של ההר היה ת'ארווא (על שמו של כפר בשם זה, שהיה למרגלות הצפוניים של ההר).
לאחר מכן אלן קאנינגהאם (Allan Cunningham) קרא להר על שמו של קפטן מארק קארי (Mark Currie), אשר הוביל משלחת מתיישבים אירופאים בסמוך בשנת 1823.
כיום נקרא ההר על שמו של נקרא על שם תושב ערבה מקומי (bushranger) בשם ג'ון טננט (John Tennant), אשר התחבא על מורדות ההר בשנת 1827.
הצעה לסכור את נהר ג'אג'נבי
בשנת 2004, הודיע תאגיד המים של טריטוריית הבירה האוסטרלית (ACTEW Corporation) כי בכוונתו לסכור את נהר ג'אג'נבי, ולהקים מאגר מים שגודלו 159 ג'יגהליטר, וזאת על מנת לשפר את אמינות אספקת מי השתייה עבור העיר קנברה בפרט, ושאר טריטוריית הבירה.
בשנת 2005 נחקק חוק על ידי ממשלת טריטוריית הבירה, אשר על פיו לא יוקם הסכר האמור על הנהר, ובמקומו יוגדל סכר קוטר, שנמצא בצפון טריטוריית הבירה האוסטרלית.
ההר משמש את ארגון אאוטוורד באונד אוסטרליה (הסניף האוסטרלי של ארגון אאוטוורד באונד העולמי) - ארגון המעודד ומלמד מחנאות והכרת הטבע והסביבה (בדומה לבתי ספר שדה).
ההר משמש כאתר מחנאות, ובו נערכים קורסים רבים בעניין זה, וכן קורסי זיהוי צמחי הסביבה.
בהר מספר רב של מסלולי הליכה, ומסלולי טיפוס לפסגת ההר, והוא משמש כאתר נופש ופנאי פופולרי לתושבי טריטוריית הבירה האוסטרלית.
הר טאבולר הוא הר רחב בעל פסגה שטוחה בהרי קווטרמיין שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,740 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 9 קילומטרים צפונית-צפון-מזרחית להר פד'ר.
ההר התגלה בשנת 1903 על ידי משלחת החקר הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904), בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
שמו של ההר תיאורי, והוא מתאר את צורתו.
הר טורברט היא פסגה בולטת ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,675 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,496 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם במרכז מתלול טורברט שבצפון רכס נפטון.
רכס נפטון (ובו ההר) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שנערכה במהלך מבצע דיפ פריז, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם הר טורברט) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964 ועל ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1966.
ההר נקרא בשם זה, על שמו של לוטננט קומנדר ג'ון ה.
Torbert), מצי ארצות הברית, שהיה הטייס בטיסה בה התגלה ההר; השם ניתן לאתר זה, בדומה לאתרים אחרים באזור אשר נקראו על שם אנשי הצוות של אותה טיסה.
הר טורברט הוא הר בהרי טורדרילו, צפונית מערבית לעיר אנקורג', במדינת אלסקה, שבארצות הברית.
גובהו של ההר 3,434 מטרים מעל פני הים, והוא הגבוה בהרי טורדרילו.
ההר מתנשא לגובה של 2,649 מטרים מעל סביבתו, והוא ההר ה-9 בהתנשאותו באלסקה, וההר ה-30 בהתנשאותו באמריקה הצפונית.
ממוקם בסמוך להרי הגעש הפעילים ספר, ופסגת קרייטר.
ההר נקרא על שמו של ג'ון ב.
טורברט (John B.Torbert), שנפטר בשנת 1929, והיה קרטוגרף שעבד בסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
הטיפוס הראשון לפסגת ההר היה בשנת 1964. בטיפוס השתתפו פול קרוז סניור (Paul Crews, Sr.), ג'ון גרדי (Jon Gardey), לואל תומאס ג'וניו (Lowell Thomas, Jr.), ג'ורג' ויצ'מן (George Wichman) ו-רודמן וילסון (Rodman Wilson).
הר טאר הוא הר ברכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק.
ההר ממוקם 2.4 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר קרייטון.
גובהו של ההר 1,500 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,941 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנת 1965 על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
ההר נקרא ועל שמו של פ.
Tarr), שהיה מכונאי מטוסים, של משלחת סקר הרי הנסיך צ'ארלס של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בשנת 1969.
הר טללים הוא הר ברכס הכרמל, בתחומי גן לאומי הר הכרמל.
גובהו כ-480 מטרים ועל פסגתו אוניברסיטת חיפה.
מפסגת ההר ניתן להשקיף על היישובים ניר עציון, עתלית, בית אורן, דלית אל-כרמל ועספיא, וכן על חוף דור והר שוקף.
בהר עובר כביש 672 המוביל מחיפה לעספיא.
חלקו של ההר נמצא בתחום פארק הכרמל ובשטח השיפוט של העיר נשר.
בגובה של 400 מטר מעל פני הים, במורדות הצפוניים של הר טללים ליד כביש 705 ואוניברסיטת חיפה נובע נחל קטיע.
לאחר נביעתו פונה הנחל מזרחה, זורם במקביל לכביש 705 ונשפך לנחל נשר ליד בית הקברות של נשר למרגלותיו.
מדרום לאפיק הנחל מחצבות נשר.
הצמחייה האופיינית בנחל היא חורש ים תיכוני סבוך.
בסקר טבע שנערך מטעם עיריית חיפה נצפו עופות מקננים.
כמו כן נצפו בין היתר שחרורים, חוגלות, סבכי שחור-ראש וסיס הרים.
צמחיית ההר מאופיינת בחורש ים תיכוני.
אחת לכמה שנים יורד בהר שלג, בפעם האחרונה בו ירד שלג הייתה בשנת 2022, והפעם האחרונה בה הוא נערם הייתה ב-2015, בפסגת ההר ישנה רוח רבה ויורדות כמויות רבות של גשם בשנה.
הר טום הוא הר ברכס הרי אולימפיק בשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במחוז ג'פרסון שבמדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
ההר ממוקם 2.84 קילומטרים ממערב להר האולימפוס.
גובהו של ההר 2,157 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 218 מטרים מעל סביבתו.
בשל השלגים הרבים היורדים על פסגת ההר בעונת החורף, על המדרונות הצפוני של ההר מצוי קרחון וייט (וזאת למרות גובהו הנמוך יחסית של הקרחון - גובהו הממוצע של הקרחון 1,724 מטרים מעל פני הים, והוא יורד על לגובה של 1,300 מטרים מעל פני הים).
בשנת 1890 משלחת החקר מטעם העיתונות של סיאטל (Seattle Press Expedition) קראה להר בשם "הר ריד", על שמו של וייטלו ריד (Whitelaw Reid), העורך והבעלים של הניו יורק טריביון (New-York Tribune).
למקורו של שמו הנוכחי של ההר יש שתי גרסאות:
לפי גרסה אחת נקרא ההר על שמו של תומאס מ.
Hammond, Jr), סוקר שסקר את החלק המערבי של חצי האי האולימפי בין השנים 1895–1904.
לפי הגרסה השנייה ההר נקרא על שם הצופה בן ה-13 תומאס מרטין (Thomas Martin), אשר השתתף במשלחת הטיפוס הראשונה לפסגת ההר, בשנת 1914. המשלחת נערכה בפיקודו של אדמונד ס.
מיני, שעמד בראש תנועת הצופים בסיאטל, והתחייב לקרוא להר על שמו של הצופה הראשון שיגיע לפסגתו.
לימים תומאס מרטין היה מועמד לתפקיד מושל מדינת וושינגטון בשנת 1952.
הר טיירי או הר טאירי הוא הר ברכס סנטינל, שבהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 4,852 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו באנטארקטיקה.
הר טייר ממוקם 13 קילומטרים צפונית-מערבית ממסיב וינסון.
ההר מתנשא מעל קרחון פאטון שמצפון להר, ומעל קרחון צ'רבלאטי, שמדרום-מזרח להר.
טיירי התגלה בינואר 1958 (אמצע הקיץ האנטארקטי) במהלך טיסות סיור שבוצעו על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית,
ההר מופה מאוחר יותר באותו חודש על ידי משלחת חציית ארץ מרי בירד (Marie Byrd Land Traverse Party).
ההר נקרא על שם אדמירל משנה דייוויד מ.
Tyree), שהיה מפקד כוח התמיכה הימי האמריקני באנטארקטיקה, החל מה-14 באפריל 1959 עד ה-26 בנובמבר 1962.
נכון לשנת 2017, מטפסי הרים העפילו לפסגת הר טיירי בשש הזדמנויות בלבד, בסך הכל חמישה עשר איש.
הראשונים שהעפילו לפסגה עשו זאת בינואר 1967 - הטיפוס בוצע על ידי ג'ון אוונס (John Evans) ועל ידי בארי קורבט (Barry Corbet);
הטיפוס השני בוצע בינואר 1989 על ידי טרי "מאגס" סטאמפ (Terry 'Mugs' Stump);
הטיפוס השלישי בוצע בשנת 1997 על ידי האלפיניסטים הצרפתים אנטואן דה צ'ודן (Antoine de Choudens) ואנטואן קיירול (Antoine Cayrol);
טיפוס נוסף לפסגה נעשה באותה שנה (1997) על ידי קונארד אנקר ( Conrad Anker) ואלכס לואו (Alex Lowe).
הטיפוס החמישי בוצע ב-3 בינואר 2012 על ידי האנס קמרלאנדר (Hans Kammerlander), רוברט מילר (Robert Miller) וכריסטיאן סטאנג (Christian Stangl)