tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרחים מגיעים בקבוצות או בודדים, כולם בצורת פעמון המתחיל בצינורית ומתרחב לשפה המורכבת חמש אונות.
מרבית מיני הפעמונית פורחים בגווני הסיגל, אך קיימות פעמוניות צהובות (פעמונית גפורה) ובצבעים נוספים.
הפרי הוא הלקט המכיל מספר רב של זרעים.
הפעמונית היא מזון למספר מינים של פרפראים, ביניהם העשים Common Pug, Dot Moth, Ingrailed Clay ואחרים.
הפעמונית משמשת כצמח נוי וצמח קטיף, אם כי שימוש כזה אינו נפוץ.
מספר מיני פעמונית, שאינם גדלים בר בארץ-ישראל, משמשים כצמחי גן, המיטיבים לגדול בתנאים מוצלים למחצה.
פריחתם חלה באביב ובתחילת הקיץ.
עיקר הערך הקישוטי של הצמח הוא פרחיו הנאים- בצבעי ורוד-כחול, וכן היותם שמוטים בצורה נאה.
בשנים האחרונות הוכנס המין הארץ-ישראלי הנדיר פעמונית הדורה לגינון, בהיקף קטן.
יש לציין שבשיח הגנני נהוג לקרוא לצמח זה קמפנולה כשמו הלועזי.
מיני פעמונית הגדלים בר בארץ ישראל
בארץ ישראל ידועים 15 מינים של פעמונית.
רובם צמחים חד-שנתיים הגדלים בחבל הים-תיכוני, ומספר מינים גדלים בחרמון.
פעמונית גפורה - צבע הפרח צהוב.
שם המין נגזר משם היסוד גופרית, שצבעו צהבהב.
מצוי בקרקעות החוליות של מישור החוף.
פעמונית זיפנית - צבע הפרחים סגול.
מין זה נבדל ממינים אחרים של פעמונית על-פי חוד שנמצא אונות הגביע.
זהו צמח זקוף וזיפני בכל חלקיו, שנפוץ בחבל הים-תיכוני.
פעמונית ירושלים - צבע הפרחים סגול בהיר.
צמח מצוי בעיקר בבתי-גידול סלעיים בחבלים הים-תיכוניים של הארץ.
פעמונית קוטשי - נמצאה כמין חדש למדע על ידי הבוטנאי פייר אדמון בואסייה ונקראת על שם תיאודור קוטשי.
פעמונית משוננת - צבע הפרחים סגול עד ורוד.
עמוד הפריחה זיפני ודביק מעט.
צמחים הגדלים במעונות לחים בחבלים הים-תיכוניים של הארץ.
מיני הפעמונית המשמשים כצמחי גן ונוי
פעמונית היא אגדת עם מבית האחים גרים, שידועה בארץ גם בשמה הגרמני רפונזל.
הסיפור מתחיל בגבר צעיר הקוטף פעמוניות לאשתו מגנהּ של מכשפה, שאינה שמחה לגלות כי פרחיה נעלמים.
כאשר הוא נתפס, הוא נאלץ להציע את ביתו בתמורה לפעמוניות שנגנבו.
על כל פנים, לא בטוח כי הצמח הנקרא "רפונזל" באגדה המקורית הוא אכן פעמונית - לפי גרסאות אחרות מדובר בצנונית או בירק מאכל אחר.
גלריה - מינים הגדלים בר בישראל
פעמונית הדורה (שם מדעי: Campanula peregrina) היא עשבוני רב-שנתי, השייך לסוג פעמונית ולמשפחת הפעמוניתיים.
הצמח יוצר שושנת עלים תמימים ורחבים יחסית עם בוא הסתיו.
עם בוא האביב המאוחר, יוצר הצמח עמוד פריחה זקוף (עד מטר וחצי) ממנו מתפתחים פרחים גדולים, אופייניים למשפחה, בגווני כחול-סגול חזק.
פריחת הצמח ממושכת יחסית, מחודש מאי עד יוני, כאשר בתנאי גידול משופרים הפריחה תתארך אף עד אוגוסט.
פרחיו הגדולים, בעלי הצבע הבולט, מקנים לו מקום של כבוד בין צמחי הבר היפים ביותר של ארץ ישראל.
המין הוא צפון ים-תיכוני אופייני, ומופיע בטורקיה, סוריה, לבנון וקפריסין.
הוא גדל בחורשים טחובים, במקומות עם קרינת שמש מופחתת.
המין לא היה ידוע מארץ ישראל, ונחשב בעבר למין שקצה גבול תפוצתו הדרומי הוא דרום לבנון.
בשנת 1984 התגלו לראשונה פרטים של הצמח במורדות נחל כזיב.
תצפית זו נחשבת לסנסציונית, שכן נדיר ביותר למצוא מינים חדשים לארץ, בוודאי שמדובר במין טבעי לארץ.
לאחר חששות שקבוצת הצמחים שנמצאה נכחדה, אמיתי אהרוני איתר את הקבוצה בתחילת שנות ה-90, וחשוב מכך, השתלן יואב גרטמן אסף ממנה זרעים.
מזרעים אלו הורבו אוכלוסיות של פעמונית הדורה ב וכך ניצל המין מכליה בישראל.
בעקבות השיטפונות שפקדו את הנחל נעלמו כל הפרטים ולא ידוע על קבוצות אחרות בטבע.
מכאן, הדרך הייתה קצרה לאימוץ הצמח הזה לגן הנוי.
תכונותיו של הצמח משלבות חן רב- בגודל העלים, יופי הפריחה ואורכה- יחד עם עמידות לתנאי הארץ ורבייה קלה מזרעים.
כיום הוא מגודל על ידי שתי משתלות מסחריות- משתלת בוטניקה ומשתלת נטף, ונראה שעתידו של המין כצמח נוי בארץ, עוד לפניו.
פענוח יציאת מצרים הוא סרט תעודה בהפקת ערוץ ההיסטוריה, שדן בהִיסְטוֹרִיּוּת של סיפור יציאת מצרים ומציע הסברים טבעיים לניסים כעשר המכות וקריעת ים סוף על פי ממצאים ארכאולוגיים.
יוצר הסרט הוא במאי סרטי התעודה שמחה יעקובוביץ' והמפיק הוא ג'יימס קמרון.
בסרט, המשלב אנימציות ממוחשבות בתלת־ממד, מציג יעקובוביץ' את עמדתו, לפיה יציאת מצרים היא אמת היסטורית בנוסף להיותה מיתוס.
במשך כשש שנים ניסו יעקובוביץ' וחוקרים אחרים לאתר בספריות, במוזיאונים ובאתרים ארכאולוגיים ברחבי העולם, תגליות שיכולות להעיד על אמיתות המאורעות כפי שהם מתוארים בספרי בראשית ושמות.
על פי יעקובוביץ', יוסף היה מנהיג ששלט במצרים העתיקה, ומכות מצרים וקריעת ים סוף היו תופעות טבע אשר מתרחשות גם בימינו.
כמו כן מציג יעקובוביץ' את השערתו לגבי מיקומו המדויק של הר סיני, וממצאים שלדעתו הם עדויות ראשונות לקיומו של ארון הברית.
ציור הקיר הנודע מקבר בני חסן, המציג שיירת נוודים שמיים היורדת למצרים, מוצג בסרט כעדות לירידת יעקב ובני משפחתו למצרים, וחותם שעליו מוטבע השם "יעקב-הר" מתואר כחותמו של יוסף, אשר לפי יעקובוביץ' היה אחד משליטי השושלת החיקסוסית.
בסרט נטען כי זהו השימוש היחיד בהיסטוריה של מצרים העתיקה בשם עברי מהתנ"ך ("יעקב")..
החיקסוס היו עם השייך לקבוצת העמים השמיים, אשר השתלט על מצרים העתיקה במאה ה-18 לפנה"ס.
לפי יעקובוביץ', השתלטות זו הקלה על יוסף, שהיה אף הוא ממוצא שמי, לעלות לגדולה במצרים, ובני ישראל הם החיקסוס.
הסרט מציג כתובת שנמצאה במערת מכרה שבסרביט אל-ח'אדם וכתובה בכתב אלפביתי, שיעקובוביץ' מתאר כמעין כתב עברי עתיק, כעדות לעבדות בני ישראל במצרים.
הכתובת מפוענחת כפנייתו של עבד לאל בשם "אל" בבקשה לישועה מהעבדות.
עשר המכות מוסברות בסרט כתופעות שנגרמו בעקבות התפרצותו של הר הגעש סנטוריני שביוון, ונטען שהמכות והשפעותיהן מוזכרות בכתובות מצריות כגון פפירוס איפוור.
יציאת מצרים מתוארכת בסרט למאה ה-15 לפנה"ס, בניגוד לתפיסה המקובלת המתארכת אותה למאה ה-13 לפנה"ס, ומזוהה עם האירוע המכונה "גירוש החיקסוס", שנערך כנראה בימי פרעה יעחמס הראשון, המזוהה בסרט כפרעה מספר שמות.
לפי יעקובוביץ', ההגייה הנכונה של השם "יעחמס" היא "אחמוסֶה", ומשמעותו היא "אח משה", אחיו של משה.
קריעת ים סוף מוסברת בסרט כתזוזה של הלוחות הטקטוניים, אשר גרמה ליבשות בכלל ולמצרים בפרט לנוע 1.5 מטרים לאחור, וכתוצאה מכך להיווצרות של שטחי אדמה שדרכם יכלו בני ישראל לחצות את הים.
יעקובוביץ' מציג כתובת מצרית בכתב הירוגליפי, שבה רשום כי אדם בשם "נסיך המדבר" הוביל אנשים אשר מכונים "המרושעים" למקום הנקרא נהר "אל בלע".
בכתובת מופיע סימן של "שלושה גלים" ולצידו שני "סכינים", ויעקובוביץ' מפרש זאת כ"ימה" אשר "נחצית לשניים".
הר סיני מזוהה בסרט כג'בל חשם אל-טאריף, הר הנמצא בטווח של כ-35 קילומטר מתמנע, ומכונה על ידי יעקובוביץ' בשם "הר השם".
המיקום של ההר נחשף בעזרת רמזים אשר כתובים בתנ"ך.
הסרט, הסוקר בין היתר גם את התרבות המיקנית, מציג ציור על גבי תכשיט אשר מוצג במוזיאון יווני באתונה, כתיאור של שלושת כלי המשכן ושל ארון הברית ששכן באוהל מועד.
לפי יעקובוביץ', בני ישראל חיו בעיר אווריס, בה חיו גם סוחרים יווניים בני התרבות המיקנית, שהגיעו למצרים ואף היוו חלק ממאמיניו של משה, הנזכרים בתורה בשם "ערב רב".
בסרט נטען שאותו עם יווני, הנקרא "דננוי", הוא שבט דן המקראי, שעזר לבנות את כלי המשכן.
לפי ההסבר, חלק מאנשי הדננוי חזרו לאי מולדתם היווני לאחר יציאת מצרים, והנציחו אותה בקבר מלפני כ-3,500 שנה.
על לוחות הקבר מצויר לוחם חמוש ברומח, כשהוא רכוב על מרכבה המובלת על ידי סוס ורודף אחרי אדם אשר אוחז במקל בין גלי הים.
בציור נוסף מתואר הנרדף כמסתובב אל הרודף ומרים את מקלו מעלה, ובציור שלישי מרכבת הרודף וסוסיו מתפרקת בתוך גלי הים, והנרדף ממשיך לעמוד.
בסרט מתייחס יעקובוביץ' למורכבות של הסבר אמוני מול הסבר מדעי ליציאת מצרים:
הסרט ספג ביקורת מצד חוקרי מקרא ואיג'יפטולוגים, ששללו את מסקנותיו של יעקובוביץ' ואת שיטות העבודה שלו.
האגיפטולוג מנפרד ביטאק, שראיון איתו נכלל בסרט, כתב עליו מאמר ביקורת חריף.
הוא טוען שדבריו בסרט נערכו כך שנוצר רושם כי הוא תומך בטיעון של יעקובוביץ', בעוד שהוא מתנגד למספר נקודות מפתח בו.
הוא העריך שדברי שאר מומחים שרואיינו בסרט, כמו דונלד רדפורד מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, זכו לטיפול דומה.
ביטאק גם פטר כ"שטויות" טענה בסרט שהוא חושש מן השלטונות המצריים.
כריס הרד, פרופסור לדתות באוניברסיטת פפרדיין, הציג סדרת מאמרי ביקורת על הסרט.
הסרט מתארך את יציאת מצרים לשנת 1500 לפנה"ס, ומקשר את הניסים להתפרצות הר הגעש סנטוריני, אולם התפרצות זו מתוארכת לכמאה שנים מוקדם יותר.
יעקובוביץ' מזהה את פרעה המקראי עם המלך יעחמס הראשון, שאת שמו הוא מבטא בהגיה "אחמוסה".
לטענתו, זהו שם מצרי שמשמעותו 'הירח נולד', אולם ייתכן שנבחר גם בגלל הדמיון הצלילי שלו למילים העבריות "אח משה".
הרד טוען שלפי מקורות שקרא הגייה נכונה של ההיירוגליפים המתייחסים לשמו של יעחמס מבוטאת ah-mos ולא akh-moh-se.
הסרט מציג כתובת במכרה עם פנייה לאל בשם "אל" כהוכחה לכך שהעבדים במצרים השתייכו לעם ישראל, אולם "אל" היה האל הראשי גם במיתולוגיה הכנענית ומופיע בדתות מסופוטמיות נוספות ובדת הפיניקית.
הארכאולוג המקראי והבריאתן ד"ר בראיינט ג'.
ווד כתב במאמר ביקורת אודות הסרט שיעקובוביץ משנה את לוחות הזמנים כרצונו ומפרש ממצאים ארכאולוגיים באופן שגוי.
כדי ליישב את שנות מלכותו של יעחמס הראשון עם התיארוך המסורתי של יציאת מצרים, יעקובוביץ מקדים את יציאת מצרים בכ-50 שנה ומאחר את מותו של יעחמס בכ-50 שנה.
ווד טוען שיעקובוביץ אינו מציג ראיות להצדקת שינויים אלה בלוחות הזמנים.
יעקובוביץ טוען שגירוש החיקסוס הוא יציאת מצרים אך מתעלם מכך שהחיקסוס לא היו עבדים אלא סוחרים עשירים ששלטו במצרים כמאה שנה, והם לא ברחו ממנה אלא גורשו בכוח הזרוע.
יעקובוביץ מציג ציור מקבר בני חסן, קובע כי הוא מתאר את בני יעקב היורדים מצרימה ומתארך אותו לשנת 1700 לפנה"ס, אולם למעשה הציור מתוארך על הכיתוב שעל גביו לסביבות שנת 1890 לפנה"ס.
בנוסף, הציור מזכיר קבוצה של 37 אנשים, בעוד בני יעקב מנו 66 אנשים.
בנוסף, הציור מציין שהקבוצה הגיעה מאזור בשם "שוט", שלא מוכר ככינוי מצרי לארץ ישראל.
יעקובוביץ מציג חותמת עם השם "יעקוב-הר" וטוען כי חותם זה שימש את פקידיו של יוסף בן יעקב, אולם לא מובן מדוע החותם נושא את שם אביו של יוסף ולא את שמו שלו.
בנוסף, "יעקוב" היה שם נפוץ במרחב השמי, וחותמות הנושאות שם זה נמצאו בכמה מקומות בארץ ישראל ובמצרים.
פעמים הוא רבעון בין-תחומי לחקר קהילות ישראל במזרח, היוצא לאור מטעם מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח החל משנת 1979. המאמרים ב'פעמים' עוסקים בנושאים מגוונים הקשורים לקהילות היהודיות בספרד, באגן הים התיכון ובמזרח.
בחלק מן הגיליונות המאמרים מוקדשים לנושא מרכזי אחד.
עד היום (חורף תשע"ט) התפרסמו 167 גיליונות.
מייסד כתב העת ועורכו הראשון היה ד"ר יצחק בצלאל (1994-1979).
בתחילת שנת ה'תשנ"ה (גיליון 61) החל לערוך את הרבעון פרופ' שלום רצבי ואחריו ערכוהו דוד מלכיאל ואבריאל בר-לבב.
מזכיר המערכת הראשון ואחר כך עורך המשנה היה מיכאל גלצר (2013-1979).
כיום עורך את כתב העת יאיר עדיאל.
תאוריית פער הידע היא תיאוריה במדעי התקשורת.
התקשורת, וגם לתאוריות טכנולוגיות, בשל הדגש שהיא נותנת לפער הדיגיטלי.
בבסיסה עומדת ההנחה ש"ידע הוא כוח".
מי שיודע יותר יש לו יתרון על פני מי שיודע פחות, שכן ידע מעניק עוצמה, שליטה, מעמד, יוקרה חברתית, סטטוס וכו'.
האסכולה נוסחה על רקע עידן המידע הגואה שבו מתרחשת מעין "התפוצצות מידע".
אמצעי תקשורת ההמונים מזרימים כמויות עצומות של מידע, הרבה מעבר למה שאפשר לקלוט ולעכל.
מצב זה יצר תחושה של זרימה חופשית ושוויונית של מידע, מצב האמור להטיב במיוחד עם מגזרים חברתיים נחותים, שסבלו עד אז מקושי להשיג מידע, ונוצרה ציפייה שתקשורת ההמונים תביא לצמצום פערי הידע בין השכבות השונות בחברה.
האסכולה בדקה על ידי מחקרים אמפיריים שונים האם ציפייה זו התממשה, והמסקנה הייתה שתקשורת ההמונים לא רק שלא הביאה לצמצום פער הידע, אלא גרמה במקרים רבים להרחבתו.
תאוריית פער הידע נוסחה באופן רשמי בשנות השבעים על ידי פיליפ ג.
אוליאן, שלושה חוקרים מאוניברסיטת מינסוטה, אך רעיונותיה הופיעו בכתבי עת העוסקים במדיה עוד לפני כן.
למשל, מחקר שנערך בשנות ה-20 על ידי גריי ומונרו, ומצא קשר בין רמת החינוך של האדם להעדפותיו תכנים "רציניים" על פני תכנים "לא רציניים" בעיתון.
לאחר מכן, הייתה סברה שהמצאת הרדיו, שהאזנה לו לא דורשת כישורים מיוחדים או מאמץ קריאה, תסייע בהעלאת החשיפה לתכנים הרציניים בקרב האוכלוסייה הפחות משכילה.
פול לזרספלד, ראש המשרד למחקרי רדיו באוניברסיטת קולומביה ערך מחקר שמטרתו לבדוק את הזמן הכולל שאנשים מקדישים להאזנה לרדיו, ואת סוג התוכן שהם צורכים בהתאמה למעמדם החברתי.
המחקר מצא שאנשים ממעמד חברתי נמוך נוטים להאזין לתוכניות הרדיו יותר, ובנוסף נוטים להאזין פחות לתוכן "רציני".
כך הפריך המחקר את האמונה שרווחה באותו זמן שאימוץ הרדיו יסייע בנכונות האנשים מהמעמדות הנמוכים לאמץ תכנים ספציפיים ו"רציניים".
מחקר נוסף, שערכו סטאר והוגס (1950), ובדק את יעילות מסע ההסברה שניהל האו"ם במטרה לשפר את הידע של הציבור על הארגון ופעולותיו, מצא שהחשיפה למידע אכן קשורה לנתוני הרקע של הנמענים.
נמצא שבעלי השכלה גבוהה, צעירים וגברים נחשפו למידע יותר ממבוגרים ובעלי השכלה נמוכה, שהתעלמו במופגן ממסע ההסברה.
על פי תצפיות ומחקרים שערכו, מנסחי האסכולה טיכנור, דונואה ואוליאן הגדירו את פער הידע כך: "ככל שזרימת המידע מתקשורת ההמונים לתוך מבנה חברתי נתון מתעצמת, אותם חלקים באוכלוסייה המשתייכים למעמד החברתי-כלכלי הגבוה יותר ירכשו מידע זה בקצב מהיר יותר מבני המעמד הנמוך יותר.
מכאן, שפערי הידע בין פלחי אוכלוסייה אלה נוטים לגדול ולא להצטמצם".
בנוסף, טיכנור, דונואה ואוליאן מציעים מספר סיבות מדוע פער הידע מתקיים:
מיומנויות תקשורת – ככל שהמעמד גבוה יותר כך בדרך כלל ההשכלה גבוהה יותר, דבר אשר משפר את הקריאה הבנת הנקרא ומיומנויות הזיכרון.
אחסון מידע - לאנשים ממעמד גבוה יותר יש סיכוי גבוה להכיר נושאים הנמצאים בחדשות באמצעות חשיפה תקשורתית שהתבצעה בעבר או באמצעות חינוך פורמלי שקיבלו.
מגע חברתי רלוונטי – בני המעמד החברתי הגבוה נהנים מקשרים חברתיים משמעותיים יותר, משוחחים עם עמיתיהם ומחליפים ביניהם מידע נוסף, גם כזה שאינו מתפרסם בתקשורת ההמונים.
המגעים הבין אישיים מתגלים לעיתים כיעילים יותר מתקשורת ההמונים בחשיפת הפרט לנושאים ולתחומים חדשים.
חשיפה סלקטיבית – בני המעמדות הנמוכים יותר בוחרים להחשף פחות לנושאים פוליטיים או לחדשות מדע.
אמצעי התקשורת – אמצעי התקשורת, הנמצאים ברובם בבעלות המעמד העליון, מטפלים ועוסקים יותר בתחומים הקשורים למעמדות העליונים, ועושים זאת בלשון רשמית וגבוהה שאינה מובנת לכולם, ובכך מונעים מהמעמדות הנמוכים יותר להבין את אשר נאמר בתקשורת.
ישנן מספר אופציות שהוצעו לצמצום פער הידע, היוצאות מתפיסות שונות של הגורם לפער.
אופציות התופסות את הפער כקשור לנמענים
אלו הגורסים כי פער הידע מקורו בנמענים, כלומר באנשים עצמם וברקעם, מציעים לפעול להעלאת רמת ההשכלה בקרב כלל האוכלוסייה על מנת לצמצם את הפער.
ככל שרבים יותר רוכשים השכלה גבוהה ורמת ההשכלה עולה, כך עתיד הפער להצטמצם.
לעיתים, גורם ההנעה (המוטיבציה) האישית לחיפוש מידע עשוי לטשטש את ההבדלים בין המעמדות.
בני המעמד הנמוך בעלי ההנעה יכולים לצמצם את הפער ביניהם לבין המעמד הגבוה.
למשל, במחקר שנערך בשנת 83 ובחן את השפעותיו של מסע הסברה על מחלות לב נמצא שלפני תחילת מסע ההסברה היה פער ידע בין בעלי השכלה גבוהה לבין חסרי השכלה גבוהה.
בדיקה שנייה, שנערכה בסיום המסע, מצאה שבקרב אלו שסווגו כבעלי הנעה לחיפוש מידע על מחלות לב (למשל מבוגרים) צומצם הפער אל מול המעמד הגבוה.
אופציות התופסות את הפער כקשור למוענים
הגורסים כי פער הידע קשור למוענים ולמכלול החברתי סוברים שאפשר לצמצם את פער הידע במקרים ספציפיים.
למשל, נושאים שכמות המידע עליהם היא מוגבלת מאפשרים לשכבות החלשות לצבור את המידע הרלוונטי ולמצותו עד תום, אמנם באיטיות יחסית למעמדות הגבוהים, וכך להגיע לרמת שוויוניות בידע עם השכבות החזקות.
בנוסף, נושאים שנתפסים כבעלי חשיבות גבוהה באקלים החברתי, כגון משבר פוליטי חריף או קונפליקט מדיני עשויים להעלות את רמת ההתעניינות הכללית ולהביא לצמצום פער הידע.
ערוצי התקשורת הבין אישיים - שיחות ודיונים, מתרבים במקרים כאלו, חוצים מחיצות מעמדיות, מפילים חומות של אדישות מסורתית ומקלים על השכבות הנחותות לקלוט מידע.
אפשר להקטין את פערי הידע באמצעות יוזמות שונות, הן של המוענים והן של הנמענים.
בין היוזמות שננקטו והייתה להן הצלחה ניתן למנות מועדוני צפייה, שבמסגרתם מלבנים נושאים ושאלות שהתעוררו במהלך הצפייה, ומנחילים כישורים בסיסיים להבנת הנצפה.
מועדוני צפייה נוסו בישראל והתגלו כאמצעי העשרה יעיל בקרב עולים חדשים וקשישים.
יוזמות נוספות שזכו להצלחה הן תוכניות באמצעי התקשורת שנועדו להעשרה, כמו תוכנית ששודרה בטלוויזיה החינוכית על מושגי יסוד בכלכלה, או תוכנית הילדים רחוב סומסום.
על אף העובדה שרוב המחקרים תומכים בסברה שככל שעולה רמת ההשכלה, כך גדל הידע בנושאים שונים, אסכולת פער הידע טוענת שיש למדוד את רמת הפרסום שהנושא מקבל במדיה.
עם זאת, כמה מחקרים שנערכו בהשפעת האסכולה מתייחסים לרמת הפרסום כדבר משתנה.
ניתוח מגמות על פי זמן מצביע על הבדלי ידע שיכולים להשתנות במשך הזמן, ולכן מחקרים קצרי טווח עלולים לייצר תמונת מצב לא נכונה של פער הידע.
מחקרים חדשים באסכולת פער הידע מנסים להבין את תפקיד במשפחה בדפוסי החיברות הקשורים ללמידה.
בנוסף, מכיוון שהחלטות של מדיניות היו בעלות תפקיד מרכזי בהגדלת אי השוויון, על חוקרים בנושא אסכולת פער הידע להגדיל את השיח עם קובעי המדיניות.
בפיזיקה של מצב מוצק, פער אסור, המכונה גם פער אנרגיה או פער פסים הוא טווח של אנרגיות במוצק בו לא יכולים להימצא אלקטרונים.
כאשר מתארים את המבנה האלקטרוני של מוצקים, פער האנרגיה מתייחס למרחק האנרגטי בין ראש פס הערכיות לתחתית פס ההולכה.
בתיאור פשטני, פער האנרגיה הוא האנרגיה המינימלית הדרושה לשחרר אלקטרון מהקליפה החיצונית של אטום במוצק, שם הוא קשור אל הגרעין (ונמצא בפס הערכיות), ולהפוך אותו לנושא מטען חופשי ונייד בסריג (פס ההולכה).
לפער האנרגיה חשיבות מכרעת בקביעת התכונות החשמליות והאופטיות של החומר.
נהוג להפריד בין מתכת לבין מבודד או מוליך למחצה באופן הבא: אם רמת פרמי של החומר נמצאת בתור פער אסור, אז הוא מוליך למחצה או מבודד.
ניתן לומר כי מוליך למחצה הוא למעשה מבודד עם פער אנרגיה קטן יחסית, אם כי אין גודל פער אסור המבדיל חד משמעית בין מוליך למחצה למבודד.
מקרה ביניים נוסף הוא מוליך למחצה מנוון (degenerate semiconductor), שהוא מוליך למחצה עם רמת פרמי שנמצאת בתוך פס ההולכה או פס הערכיות בגלל סימום כבד.
להלן כמה דוגמאות של פערים אסורים במספר מוליכים למחצה ומבודדים
טור בטבלה המחזורית שם החומר סימן כימי פער אסור ב-300K (אלקטרון וולט) IV צורן (סיליקון) Si 1.12 IV גרמניום Ge 0.66 IV יהלום C 5.5 III-V גליום ארסניד GaAs 1.424 III-V גליום פוספיד GaP 2.26 III-V גליום ניטריד (הקסגונלי) GaN 3.39 תחמוצת סיליקון SiO2 8.9
פעמונית (שם מדעי: Procnias) הוא סוג של ציפור ממשפחת הקוטינגיים המצויה באמריקה הדרומית ומין אחד גם במרכז אמריקה.
הפעמונית היא ציפור בעלת צבעים בולטים עם ראש גדול וגרון גדול ומנופח בצבעים רבים אותו הפעמונית יכולה לנפח כדי ליצור קולות רועמים ביותר.
מתחתית מקורה בולטים ציצות נוצות צבעוניות רבות.
קולות אלה עוזרות לציפור לסמן את הטריטוריה ולהרחיק ציפורים מתחרות והיא נשמעת היטב למרחק כמה קילומטרים.
הפעמונית חיה ביערות הגשם הטרופיים והסובטרופיים של האמזונאס וגם ביערות הרריים קטנים או בסוואנות לחות.
היא מצויה רוב זמנה בין העצים ואוכלת פירות וחרקים.
פעמונית מצויצת (שם מדעי: Oreoica gutturalis) היא מין יחיד בסוגו של ציפור ממשפחת האוראוסידיים שבסדרת ציפורי שיר החיה באוסטרליה.
ציפור זו מזכירה מעט בולבול או יונה.
אורכה של הפעמונית 19-23 ס"מ והיא בעלת גוף חום עם ראש אפור גדול, עיניים צהובות וציצה זקופה שחורה מעל העיניים.
מקורה קטן ושחור ומוקף באזור לבן ומתחתית הסנטר עד החזה הנוצות שחורות.
הזכרים גדולים וצבעוניים יותר מהנקבות.
הצעירים מזכירים במראם את הנקבות.
היא רעשנית ומזכירה קול של פעמון ומשם קיבלה את שמה.
היא חיה בערבות והיערות הצפוניים והמזרחיים של אוסטרליה.
היא מקננת בין הענפים של העצים האוסטרליים ובנקרות עצים חלולים והקן דמוי קערה ומורכב מענפים ומזלזלים מצופה בסיבים או עלים.
שני המינים דוגרים על הביצים והנקבה גם משאירה לגוזלים מזון מוכן - זחלים משותקים אותם הנקבה הרגה וסידרה לאורך הקנים.
בנוסף למזווה הזחלים מרתיעים בשערותיהם הרעילות שודדי ביצים כמו עורבני הפעמון או הקוקבורה.
הפעמונית ניזונה מחרקים שונים וזרעים.
פַּעֶמֶת (בלועזית: פַּלְפִּיטַצְיוֹת, palpitations) היא תסמין של תחושת הלמות הדופק בבית החזה.
תחושת זו של הלמות הדופק יכולה להיות קבועה או לפרקים, סדירה או בלתי סדירה וקשורה בתנוחה.
בלשון הדיבור מכונה תסמין זה דפיקות לב, אם כי לעיתים מדווחים אנשים החווים פעמת על תחושת החסרת פעימה.
פעמים רבות דפיקות הלב מודגשות בעת מנוחה, כאשר ישנם מעט גירויים חיצוניים.
פעמת יכולה לנבוע מסיבות רבות, ובכלל זה מחלות לב וכלי דם וסיבות נפשיות.
פעימות מוקדמות, בין אם ממקור עלייתי או חדרי, הן סיבה שכיחה לתחושה של החסרת פעימה, וברוב הגדול של המקרים מדובר בממצא שפיר ללא חשיבות קלינית.
עם זאת, פעמת יכולה להיות ביטוי להפרעת קצב, בפרט הפרעת קצב מהירה, לבעיות מבניות בלב או למחלות של שריר הלב.
צריכה של תרופות וחומרים מסוימים יכולה אף היא להשרות פעמת.
לפי מחקר משנת 1996, הסיבה השכיחה ביותר לפעמת, 43% מהמקרים, היא סיבה לבבית.
31% נוספים נובעים מסיבות פסיכיאטריות שונות.
בשאר המקרים הסיבות הן שונות, או שלא נמצאה סיבה ברורה.
סיבה שכיחה לפעמת המופיעה לסירוגין היא פעימות מוקדמות, בין אם עלייתיות או חדריות.
ככלל, מדובר בממצא שפיר בפעימות הלב, אשר מודגש כהחסרת פעימה או כפעימה מוגברת וחזקה בפעימה העוקבת.
פעמת סדירה וממושכת נובעת מהפרעות קצב מהירות, לרבות טכיקרדיה על-חדרית וטכיקרדיה חדרית.
אם הפעמת אינה סדירה וממושכת, הסיבה יכולה להיות פרפור עליות.
למרות האמור לעיל, רוב הפרעות קצב אינן מתבטאות בפעמת.
התכווצות בחוזקה, המכונה גם היפרדינמית, של הלב היא מנגנון נוסף להופעת פעמת.
התכווצות מסוג זה יכולה להתרחש באופן פיזיולוגי בשל עודף בקטכולאמינים, כמו בפעילות גופנית או מצבי דחק, ואין זה נדיר שספורטאים חווים פעמת, ללא קשר למצב חולי.
מנגד, פעמת היא תסמין גם של מחלות הגורמות להפרשה מוגברת של קטכולאמינים, כמו פאוכרומוציטומה.
היא סיבה לבבית נוספת לפעמת במנגנון של התכווצות בחוזקה של החדרים, וזאת בשל הנפח הגדול אשר הלב מזרים לפנים על רקע התחזרת בזמן הדיאסטולה.
מגוון הפרעות נפשיות, בפרט מקבוצת הפרעות החרדה והסומטיזציה, באות לידי ביטוי בפעמת, כאשר החווים אותה מדווחים על משך זמן ארוך יותר – למעלה מ-15 דקות – ועל תסמינים נוספים נלווים.
ביתר פעילות של בלוטת התריס, מסטוציטוזיס, וכאמור, בפאוכרומוציטומה עלולים אנשים לחוות פעמת כתסמין.
גם התכווצויות ספונטניות של שרירי בית החזה עלולות להיחוות כפעמת.
חומרים רבים, בהם תרופות מסוימות, עשויים להשרות התכווצות בחוזקה של חדרי הלב: טבק, קפאין, אמינופילין, אטרופין, קוקאין ואמפטמינים.
גם אלכוהול עשוי להשרות פעמת.
הבירור האטיולוגי מתמקד בראש ובראשונה באיתור הפרעת קצב מסכנת חיים כסיבה להופעת פעמת.
על כן, הריאיון הרפואי כולל שאלות על משך הפעמת וסדירותה, וכן על קיומם של מחלת לב כלילית או גורמי סיכון למחלת לב כלילית, שכן אנשים עם מחלת לב כלילית נמצאים בסיכון גבוה יותר להפרעות קצב חדריות.
תסמינים נלווים כגון עילפון או תחושת ריחוף מרמזים על פגיעה באספקת הדם מהלב למוח כביטוי להפרעה חדרית.
הדרישה המוגברת לחמצן בזמן פעילות מוגברת של שריר הלב, בין אם בהתכווצות בחוזקה או בטכיקרדיה, בעיקר באנשים עם מחלת לב כלילית, יכולה להתבטא בליווי של כאב בחזה.
בנוסף, באנשים עם אי-ספיקת לב, או מחלות שהביטוי שלהן הוא כשל אי-ספיקת לב, פעמת נלווית גם לקוצר נשימה.
הדגש בבדיקה הגופנית הוא על הסימנים החיוניים ובדיקת מערכות הלב והריאה.
אלקטרוקרדיוגרם (אק"ג) מאפשר לתעד הפרעות קצב שונות, אם קיימות.
במקרים שהפעמת מופיעה רק בזמן מאמץ ניתן לבצע את הבדיקה בזמן מאמץ.
בנוסף, כאשר הפעמת המופיעה לסירוגין, ניתן להסתייע ברישום אק"ג ממושך, עם מכשיר מוניטור הולטר ואף במקליט לולאה לתקופות ממושכות יותר.
בדיקת דם לתפקודי בלוטת התריס, ובכלל זה תירוקסין, תריודוטירונין ותירוטרופין, עשויה לאבחן פעילות יתר של בלוטת התריס.
כאשר אין מחלת רקע לבבית, ובהיעדר הפרעת קצב מסכנת חיים או מחלה אחרת בת טיפול, ניתן להפחית את תחושת הפעמת הנובעת מפעימות מוקדמות באמצעות חוסמי בטא.
פעמת הנובעת משימוש בחומרים ותרופות ניתנת לטיפול על ידי הימנעות מאותם חומרים ושינוי התרופות האמורות, במידת האפשר.
פעמת מסיבות נפשיות עשויה לשכוך עם טיפול קוגניטיבי או טיפול תרופתי הרגעתי מתאים.
מאחר שחוויית הפעמת כשלעצמה מגבירה מתח וחרדה, העידוד שלא מדובר במחלה מסכנת חיים הוא חלק בלתי נפרד מן הטיפול.
פענוח הוא סדרת דרמה המשכית בלשית רוסית המבוססת על המיני-סדרה הבריטית "חוג בלצ'לי".
בשלבי העבודה המוקדמים כונתה הסדרה בשם "המפענחות" (Шифровальщицы).
הסדרה הופקה על ידי חברת הטלוויזיה של Sony Pictures, חברת Lean-M וחברת ההפקות "פובדה", עבור הערוץ הראשון הרוסי.
שידור פרק הבכורה נערך ב-11 במרץ 2019. שידור העונה השנייה החל ב-14 בספטמבר 2020.
בשנת 1956, עובדות לשעבר במחלקת פיצוח הצפנים של מינהל המודיעין הצבאי, אנה, סוניה, אירינה וקתרינה, המסכנות את רווחת משפחותיהן, מחליטות להתאחד בקבוצה מיוחדת כדי לנהל חקירות משותפות ולסייע לרשויות החוקרות בפתרון תיקים סבוכים.
כל מקרה נחקר במשך 4 פרקים ומשפיע באופן אישי על אחת הדמויות הראשיות.
מריאנה ספיבאק – אירינה זימינה, אנליסטית מומחית
יקטרינה וילקובה – אנה דורופוייבה, בעלת אינטואיציה
ילנה פאנובה – קתרינה פטרובנה, מנהלת הקבוצה
יאנה דיובואי – סוניה (סופיה לבובנה), ניחנת בזיכרון צילומי
סרגיי פוסקפאליס – קונסטנטין פרוסקורצ'ין, מייג'ור המחלק הפלילי המוסקבאי
הפרויקט הוא הסדרה הראשונה בסגנון רטרו שביימה ורה סטרוז'ובאיה.
היא התכוננה להפקתה במשך שנה שלמה וסירבה לביים יצירות אחרות.
צילומי לוקיישנים, אביזרים, תלבושות, איפור ותסרוקות של הדמויות הראשיות – כל פרט שוחזר בצורה מדויקת ואותנטית ככל האפשר שיתאים לסגנון הלבוש בברית המועצות של שנות ה-50. כמעט כל האביזרים בסדרה אמיתיים.
בגדי הדמויות הראשיות הובאו מפראג חלקם נתפר במיוחד במפעלים רוסיים, למשל מגפיים עם עקבים לדמות הראשית.
היועצים לפרויקט היו אלוף בכיר מטעם ועדת החקירות הפדרלית, קרימונולוג ומומחה בהצפנה.
צילומי העונה הראשונה התקיימו מ-3 בספטמבר 2017 עד 28 בפברואר 2018 במוסקבה, מחוז מוסקבה ובסנקט פטרבורג.
ב-16 באוגוסט 2019, החלו צילומי העונה השנייה וב-19 ביולי 2020, החלו צילומי העונה השלישית.
בהזמנתה האישית של הבמאית, שרצתה לתמוך בשחקן הצעיר, שיחק יבגני וולוצקי בסדרה, שנפצע קשה בסיור של תיאטרון הצופים הצעירים ממוסקבה בישראל והתנייד בכיסא גלגלים.
בתורת הקודים, קוד לתיקון שגיאות נקרא ניתן לפענוח רשימה (List Decodable) אם בהינתן מילת קוד מורעשת, ניתן לשחזר ממנה רשימה קצרה של מילות קוד אפשריות כך שמובטח שאחת מהן היא מילת הקוד המקורית.
זאת בהשוואה למובן הרגיל של פענוח, פענוח יחיד (Unique Decoding), בו משוחזרת מילת קוד אחת שחייבת להיות מילת הקוד המקורית.
פענוח רשימה מאפשר פענוח גם בהינתן מספר גדול יותר של שגיאות מאשר שפענוח יחיד היה מאפשר, שיכול להגיע כמעט עד למרחק הקוד ממש.
לפענוח רשימה שימושים רבים במדעי המחשב התאורטיים ובקריפטוגרפיה.
המושג הוצג לראשונה בידי פיטר אליאס ב-1957.
השימוש הראשון של פענוח רשימה בתיאוריה של מדעי המחשב נעשה על ידי עודד גולדרייך ולאוניד לוין ב-1989, כשבנו אלגוריתם לפענוח רשימה של קוד האדאמרד , והשתמשו בו כדי לבנות מכל פונקציה חד-כיוונית, פונקציה חד-כיוונית עם סיבית קשה.
מאז נמצאו שימושים רבים לפענוח רשימה בבניית מערכות הוכחה הסתברותיות, בדרנדומיזציה ועוד.
נאמר ש, קוד מעל אלפבית בגודל הוא -ניתן-לפענוח-רשימה אם לכל מתקיים שמספר מילות הקוד הקרובות אל עד כדי מרחק , הוא לכל היותר , כלומר: , כאשר הוא מרחק המינג (Hamming Distance) בין ו.
לדוגמה, כל קוד הוא -ניתן-לפענוח-רשימה.
ראינו אם כן שניתן להפוך כל קוד עם מרחק יחסי לקוד הניתן-לפענוח-רשימה עם אורך רשימה קצר (אורך הרשימה היה אחד, למעשה), אך מספר השגיאות שיכולנו לתקן היה רק .
חסם ג'ונסון (Johnson Bound) מבטיח חסם טוב יותר על מספר השגיאות, בעוד משמר את אורך הרשימה קטן (פולינומי ב).
בהינתן קוד עם מרחק יחסי , הוא -ניתן-לפענוח-רשימה עבור ו.
שימו לב שהחסם המובטח על מספר השגיאות אותן ניתן לתקן תמיד גדול יותר מהחסם הטריוויאלי של .
חסם ג'ונסון אינו מבטיח את החסם הטוב ביותר.
למשל, תוצאה מיידית של האלגוריתם של גולדרייך-לוין (שהוזכר מעלה) היא שניתן לקבל פענוח רשימה לקוד האדאמרד אפילו כמעט עד כדי המרחק של הקוד (שהוא ).
ובמדויק, לכל פולינום , קוד האדאמרד הוא -ניתן-לפענוח-רשימה.
פרויקט פענוח הגנום של האדם הניאנדרטלי הוא מיזם שהושק ביולי 2006 על ידי מכון מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית שבגרמניה וחברת הביוטכנלוגיה האמריקנית 454 Life Sciences במסגרתו בוצע ריצוף DNA לגנום של האדם הניאנדרטלי.
המיזם הושלם ב-7 במאי 2010 ותוצאותיו פורסמו בכתב העת Science.
במסגרת המחקר חילצו החוקרים DNA מעצם הירך בשלד של ניאנדרטלית בת למעלה מ-38,000 שנים שנתגלתה במערת וינדיה שבקרואטיה, וכן מעצמות אחרות של אדם ניאנדרטלי שהתגלו בספרד, ברוסיה ובגרמניה.
התוצאות הראו שה-DNA של בני האדם המודרניים, וה-DNA של הניאנדרטלים הוא זהה בכ-99.5%.
"פעמיים ביום" הוא אלבום האוסף הראשון של הזמר הישראלי אדם.
את האלבום הוציאה בשנת 1991 לאור חברת התקליטים פונוקול בפורמט אחד בלבד של תקליטור בקטלוג CDP017. האוסף כולל את מיטב להיטיו של אדם משלושת אלבומיו הראשונים: "סוד", "מרחוק לרחוק" ו"חופשי".
בנוסף, נכללו גם מעט שירים חדשים.
השיר היחיד שנכנס למצעדי הפזמונים השונים הוא "פעמיים ביום", שהגיע למקום ה-37 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
"פעמיים ביום" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
הוא יצא לאור בשנת 1991, על ידי חברת התקליטים פונוקול, כסינגל מוביל מתוך האלבום פעמיים ביום.
השיר נכתב והולחן על ידי יענקל'ה רוטבליט וגידי שטרן והופק על ידי רן בגנו.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-11 ביוני 1991. בשבוע לאחר נכנס לדירוג במקום ה-17. ב-2 ביולי עלה למקום התשיעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-13 באוקטובר, לאחר שלושה עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1991 דורג במקום ה-37.
פעמונית תלת-דלדל (שם מדעי: Procnias tricarunculatus) היא מין של ציפור ממשפחת הקוטינגיים והסוג פעמונית החיה באמריקה המרכזית ביערות עננים ויערות גשם במדינות: קוסטה ריקה והיא נודדת למערב הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
הציפור מצויה בסכנת הכחדה בטבע, עקב כריתת היערות.
הפעמונית מגיעה לאורך של 25 עד 30 ס"מ בקירוב ובמין ישנה דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים בעלי ראש וגרון לבנים ונוצות גוף חומות-ערמוניות וממבסיס המקור השחור שלהם משתלשלים שלושה דלדלים דקים ושחורים באורך של עד 10 ס"מ, מהם קיבל המין את שמו.
הנקבה בעלת גוני ירוק-זית בטן צהובה מפוספסת בפסים בהירים-צהבהבים והחזה והגרון לבנים.
לזכר הפעמונית ישנו קול מריע וחזק, יוצא דופן בעוצמתו והוא משתמש בו בעיקר בשביל החיזור אחרי הנקבות.
קול זה רועם ביותר והוא מהדציבלים החזקים ביותר שמייצר עוף כלשהו, כשהקול נשמע ממרחק של 0.8 ק"מ עבור אדם מתקרב.
בדומה לטווס הוא מחזר אחרי נקבות רבות אך כלל לא דואג לקן, לביצים ולגוזלים, בהם מטפלת הנקבה.
ציפור זו ניזונה באופן בלעדי מפירות, בעיקר של עצי עריים כמו האבוקדו והם בולעים את פירותיהם בשלמותם.
בעת מעופו הוא מפזר את הזרעים לאזורים נרחבים, מה שמסייע לעץ המקורי.
פעמונית חשופת-גרון (שם מדעי: Procnias nudicollis) היא מין של ציפור ממשפחת הקוטינגיים והסוג פעמונית החיה באמריקה הדרומית ביערות הלחים של ארגנטינה, פרגוואי וברזיל והיא ידועה בקולה העז.
הפעמונית מגיעה לאורך של 27 ס"מ בקירוב ולזכרים ישנם נוצות לבנות בולטות כשעור הפנים והגרון חשוף-מנוצות, מה שנתן למין את שמו.
הפנים בעלות עור כחלחל-שחור לאורכם והנקבות בעלות גוון של חום-זית עם ראשים אפורים ובטן צהבהבה מפוספסת בירוק זית.
זוהי אחת מהציפורים הקולניות ביותר, אשר קולה דומה לרעש של פטיש המכה סדן או לפעמון קולני.
הקול נוצר דרך שקי אוויר מלאים דרך קנה הנשימה והיא נלמדת, כפי שנראה מפרט שחי בשבי ונאלץ ללמוד 10 חודשים איך לשיר כך.
הפעמונית מצויה ביערות העבותים של ברזיל, פרגוואי וארגנטינה והיא בעלת סיכון לאוכלוסייתה הן עקב בירוא יערות לחקלאות ולבנייה והן עקב ציד לטובת סחר בחיות מחמד.
היא ניזונה בטבע מפירות ומחרקים שונים.
מערכות הכתיבה ששימשו במצרים העתיקה פוענחו בתחילת המאה התשע-עשרה בזכות עבודתם של מספר חוקרים אירופאים, ובמיוחד עבודותיהם של ז'אן פרנסואה שמפוליון ותומאס יאנג.
צורות כתיבה מצריות עתיקות, שכללו כתבים הירוגליפים, הייראטיים ודמוטיים, חדלו להיות מובנות במאות הרביעית והחמישית לספירה, מכיוון שהאלפבית הקופטי הפך לנפוץ יותר ויותר במקומן.
הידע של הדורות המאוחרים יותר על הכתבים הקדומים יותר התבסס על עבודתם של מחברים יווניים ורומיים, שהבנתם הייתה לקויה.
לפיכך האמונה הרווחת הייתה שהכתבים המצריים הם אידיאוגרפיים בלבד, ומייצגים רעיונות ולא צלילים.
כמה ניסיונות פענוח של חוקרים אסלאמיים ואירופאים בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת זיהו כי הכתב עשוי להיות בעל מרכיב פונטי, אך תפיסת ההירוגליפים כאידאוגרפיים גרידא הפריעה למאמצים להבינם עד המאה השמונה עשרה.
אבן רוזטה, שהתגלתה ב-1799 על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה במצרים, נשאה טקסטים מקבילים בכתב חרטומים, כתב דמוטי ויוונית.
מכאן התגבשה התקווה כי ניתן יהיה לפענח את הטקסט המצרי באמצעות הטקסט היווני, במיוחד בשילוב עם העדויות מהשפה הקופטית, השלב האחרון של השפה המצרית.
משימה זו התבררה כקשה, למרות התקדמות מסוימת שהשיגו אנטואן-אייזק סילבסטר דה סאסי ויוהאן דויד אקרבאלד.
יאנג, שהסתמך על עבודתם, הבחין שתווים דמוטיים נגזרו מהירוגליפים וזיהה כמה מהסימנים הפונטיים בדמוטיים.
הוא גם זיהה את המשמעות של הירוגליפים רבים, כולל גליפים פונטיים בכרטוש המכיל את שמו של מלך מצרי ממוצא זר, תלמי החמישי.
עם זאת, הוא היה משוכנע שהירוגליפים פונטיים שימשו רק בכתיבת מילים שאינן מצריות.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-19 השווה שמפוליון את הכרטוש של תלמי עם אחרים, והבין שהכתב ההירוגליפי הוא תערובת של אלמנטים פונטיים ואידיאוגרפיים.
טענותיו נתקלו בתחילה בספקנות ובהאשמות כי לקח רעיונות מיאנג מבלי לתת קרדיט, אך הן התקבלו בהדרגה.
שמפוליון המשיך וזיהה באופן גס את המשמעויות של רוב ההירוגליפים הפונטיים, וביסס חלק ניכר מהדקדוק ומאוצר המילים של מצרים העתיקה.
בינתיים, פיענח יאנג במידה רבה את הכתב הדמוטי באמצעות אבן רוזטה בשילוב עם טקסטים מקבילים אחרים ביוונית ובדמוטית.
מאמצי הפענוח דעכו לאחר מותם של יאנג ושמפוליון, אך בשנת 1837 הצביע קארל ריכרד לפסיוס על כך שהירוגליפים רבים מייצגים שילובים של שניים או שלושה צלילים ולא אחד, ובכך תיקן את אחד הכשלים הבסיסיים בעבודתו של שמפוליון.
חוקרים אחרים, כמו עמנואל דה רוז'ה, חידדו את הבנת השפה המצרית, עד כדי כך שבשנות ה-50 של המאה ה-19 ניתן היה לתרגם כתבים מצריים עתיקים במלואם.
בשילוב עם פענוח כתב היתדות באותה תקופה בערך, פתחה עבודתם את הגישה לכתבים מראשית העת העתיקה, שלא היו נגישים בעבר.
במשך רוב ההיסטוריה שלה היו למצרים העתיקה שתי מערכות כתיבה עיקריות.
האחת, הירוגליפים, מערכת של סימנים ציוריים ששימשה בעיקר לטקסטים רשמיים ומקורה בסביבות 3200 לפני הספירה.
השנייה, כתב הייראטי, מערכת של כתב מחובר ומהיר יותר לכתיבה, שנגזרה מההירוגליפים ושימשה בעיקר לכתיבה על פפירוס והייתה קדומה כמעט באותה מידה.
החל מהמאה השביעית לפני הספירה, הופיעה מערכת כתב שלישית שנגזרה מהכתב ההייראטי וידועה כיום ככתב דמוטי.
הכתב הדמוטי היה כל כך שונה מאביו הקדמון – ההירוגליפים – עד שקשה לזהות את הקשר בין שתי מערכות הסימנים הללו.
עם פיתוחו הפך הכתב הדמוטי לשיטה הנפוצה ביותר לכתיבת השפה המצרית, ואילו השימוש בהירוגליפים ובכתב ההייראטי הצטמצם בעיקר לשימושים דתיים.
במאה הרביעית לפני הספירה נשלטה מצרים בידי השושלת התלמית.
בתקופת שלטונם, ולאחר מכן גם תחת האימפריה הרומית, השפה היוונית שימשה במצרים לצד מצרית בכתב דמוטי.
במרוצת הזמן נעשה השימוש בהירוגליפים לנדיר יותר ויותר, עד שהצטמצם בעיקר לשימושם של כוהנים מצריים.
כל שלוש מערכות הכתב הכילו שילוב של סימנים פונטיים , המייצגים צלילים בשפה המדוברת, וסימנים אידיאוגרפיים, המייצגים רעיונות.
סימנים פונטיים כללו סימנים חד-ליטרליים, דו-ליטרליים ותלת-ליטרליים, שמייצגים, בהתאמה, צליל אחד, שני צלילים או שלושה.
סימנים אידיאוגרפיים כללו לוגוגרמות, המייצגות מילים שלמות, ודטרמינטיבים , ששימשו להבהרת משמעותן של מילים הכתובות בסימנים פונטיים.
סופרים יווניים ורומיים רבים כתבו על מערכות הכתב הללו, ורבים מהם היו מודעים לכך שלמצרים היו שתיים או שלוש מערכות כתיבה, אך אף אחד מהטקסטים ששרדו לתקופות מאוחרות יותר לא הסביר באופן מיטבי את הדרך שבה פועלים הכתבים.
במאה הראשונה לפני הספירה תיאר דיודורוס סיקולוס במפורש את ההירוגליפים ככתב אידיאוגרפי, ורוב המחברים הקלאסיים היו שותפים להנחה זו.
פלוטרכוס התייחס במאה הראשונה לספירה ל-25 עיצורים מצריים, מה שמרמז כי היה מודע להיבט הפונטי של ההירוגליפים או הכתב הדמוטי, אך פירושו של פלוטרכוס אינו ברור.
בסביבות שנת 200 לספירה רמז קלמנס מאלכסנדריה שחלק מהסימנים הם פונטיים, אך בני זמנו התרכזו במשמעויות המטאפוריות של הסימנים.
במאה השלישית לספירה טען פלוטינוס שהירוגליפים אינם מייצגים מילים אלא תובנות בסיסיות בהשראה אלוהית לגבי טבעם של הדברים שתיארו.
במאה הבאה העתיק אמיאנוס מרקלינוס תרגום מאת מחבר אחר של טקסט הירוגליפי שהיה כתוב על אובליסק, אך התרגום לא היה מדויק מספיק בשביל לשמש להבנת עקרונות שיטת הכתיבה.
היצירה המקיפה היחידה לפירוש הירוגליפים ששרדה עד לתקופה המודרנית הייתה ה"הירוגליפיקה" , יצירה שנכתבה כנראה במאה הרביעית לספירה ומיוחסת לאדם בשם הורפולון .
הוא דן במשמעויות של הירוגליפים בודדים, אם כי לא בשאלה כיצד שימשו סימנים אלה ליצירת ביטויים או משפטים.
חלק מהמשמעויות שהוא מתאר נכונות, אבל ישנן יותר משמעויות שגויות, וכולן מוסברות בצורה מטעה כאלגוריות.
לדוגמה, הורפולון טען שדמות של אווז פירושה "בן", כי אומרים שאווזים אוהבים את צאצאיהם יותר מאשר חיות אחרות.
למעשה נעשה שימוש בהירוגליף האווז מכיוון שהמילים המצריות ל"אווז" ו"בן" משלבות את אותם עיצורים.
הן כתב החרטומים והן הכתב הדמוטי החלו להיעלם במאה השלישית לספירה.
מוסדות הכהונה שבסיסם במקדשים גוועו ועם התפשטות הנצרות במצרים האלפבית הקופטי , שמקורו ביוונית, החליף את הכתב הדמוטי.
טקסט ההירוגליפים האחרון נכתב על ידי כוהנים במקדש איסיס בפילה בשנת 394 לספירה, והטקסט הדמוטי האחרון הידוע נכתב בשנת 452 לספירה.
עם אובדן היכולת לקרוא את הכתבים המצריים ואת כתב היתדות ששימש במסופוטמיה, אבדה הגישה לשני המקורות הכתובים העיקריים לגבי ההיסטוריה של המזרח הקרוב עד האלף הראשון לפני הספירה.
כתוצאה מכך התבסס הידע לגבי תקופה זו על מקורות מאוחרים יותר, שלעיתים קרובות היו חלקיים או משובשים.
הדוגמה המצרית הבולטת ביותר למקור כזה היא "דברי ימי מצרים" (Αἰγυπτιακά, Aegyptiaca, "אייגיפטיאקה"), היסטוריה של המדינה המצרית שנכתבה ביוונית במאה השלישית לפני הספירה על ידי כומר מצרי בשם מנתון.
הטקסט המקורי אבד, והוא שרד רק בסיכומים ובציטוטים של מחברים רומיים.
השפה הקופטית, הצורה האחרונה של השפה המצרית, הייתה השפה שבה דיברו רוב המצרים גם לאחר הכיבוש הערבי של מצרים בשנת 642 לספירה, אך היא איבדה בהדרגה את דובריה לטובת השפה הערבית.
הקופטית החלה לגווע במאה השתים-עשרה, ולאחר מכן שרדה בעיקר כלשון קודש של הכנסייה הקופטית.
חוקרים ערבים היו מודעים לקשר בין הקופטית לשפה המצרית העתיקה, ולעיתים האמינו כי נזירים קופטים בימי האסלאם מבינים את הכתבים העתיקים.
נאמר על מספר חוקרים ערבים במאות השביעית עד הארבע עשרה, כולל ג'אבר בן חיאן ואיוב בן מסלמה, כי הבינו הירוגליפים, אם כי משום שעבודותיהם בנושא לא שרדו, לא ניתן לבדוק ולאמת טענות אלו.
במאות התשיעית והעשירית, כתבו ד'ו א-נון אל-מסרי ואבן וחשיה הנבטי חיבורים המכילים עשרות כתבים שהיו ידועים לעולם האסלאמי, כולל הירוגליפים, עם טבלאות המפרטות את משמעויותיהם.
במאה השלוש-עשרה או הארבע-עשרה העתיק אבו אל-קאסם אל-עיראקי טקסט מצרי קדום והקצה ערכים פונטיים למספר הירוגליפים.
במחקר המודרני, האגיפטולוג עוכאשה א-דאלי טען כי טבלאות ההירוגליפים בעבודותיהם של אבן וחשיה ואבו אל-קאסם זיהו נכונה את המשמעות של רבים מהסימנים.
חוקרים אחרים הביעו ספקנות לגבי הבנתו של אבן וחשיה את הכתבים שעליהם כתב.
טארה סטפן, חוקרת העולם האסלאמי של ימי הביניים, כתבה שא-דאלי "הפריז מאוד בהערכת הדיוק של אבן וחשיה".
עם זאת, מוסכם במחקר המודרני שאבן וחשיה ואבו אל-קאסם הבינו שלהירוגליפים יכולה להיות גם משמעות פונטית וגם משמעות סמנטית, תובנה שאליה הגיעו חוקרים באירופה מאות שנים מאוחר יותר.
בתקופת הרנסאנס החלו האירופים להתעניין בהירוגליפים.
זאת החל משנת 1422 כאשר כריסטופורו בואונדלמונטי גילה עותק של "הירוגליפיקה" של הורפולון ביוון, והביא אותו לידיעת מלומדים חובבי עתיקות כמו ניקולו ניקולי ופוג'ו ברצ'וליני.
ברצ'וליני זיהה טקסטים הירוגליפים שנכתבו על אובליסקים וחפצי אמנות מצריים אחרים והובאו לאירופה בתקופה הרומית, אך אנשי העתיקות לא ניסו לפענח את הטקסטים האלה.
בהשפעת הורפולון ופלוטנוס, הם ראו בהירוגליפים צורת תקשורת אוניברסלית, מבוססת דימויים, ולא אמצעי לרישום שפה מדוברת.
מתוך אמונה זו צמחה בתקופת הרנסאנס מסורת אמנותית של שימוש בסימבוליזם מעורפל המבוסס באופן רופף על הדימויים המתוארים ב"הירוגליפיקה" של הורפולון.
סימבוליזם מעורפל זה פרץ בשנת 1499 עם פרסום ספרו של פרנצ'סקו קולונה , "היפנרוטומאכיה פוליפילי".
גם השפה הקופטית לא הייתה מוכרת לאירופאים.
חוקרים השיגו מעת לעת כתבי יד קופטיים, אך במאה השש-עשרה, כשהחלו לנסות ברצינות ללמוד את השפה, ייתכן שהיכולת לקרוא אותה הוגבלה לנזירים קופטים, שלא נסעו מחוץ למצרים, ולאף אירופאי באותה תקופה לא הייתה הזדמנות ללמוד מאחד הנזירים הללו.
החוקרים גם לא היו בטוחים אם הקופטית התפתחה מתוך שפת המצרים הקדמונים; רבים מהם חשבו שהיא קשורה דווקא לשפות אחרות של המזרח הקרוב הקדום .
באמצע המאה השבע-עשרה היה אתנסיוס קירכר, איש אשכולות גרמני ישועי, לאירופאי הראשון שהבין את השפה הקופטית.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה השבע-עשרה הוא הפיק תרגומים וספרי דקדוק, פגומים אך חלוציים, של השפה.
עבודתו התבססה על ספרי דקדוק ערביים ועל מילונים של השפה הקופטית, שרכש במצרים הנוסע האיטלקי, פייטרו דלה ואלה.
קירכר ניחש שהקופטית נגזרת משפתם של המצרים הקדמונים, ועבודתו בנושא הייתה הכנה למטרתו הסופית, פענוח הכתב ההירוגליפי.
על פי המילון הביוגרפי הסטנדרטי לאגיפטולוגיה, "קירכר הפך, אולי באופן לא הוגן, לסמל של כל מה שהוא אבסורדי ופנטסטי בסיפור הפענוח של הירוגליפים מצריים".
קירכר חשב שהמצרים האמינו במסורת תאולוגית עתיקה שקדמה לנצרות ובישרה אותה, וקיווה להבין מסורת זו באמצעות ההירוגליפים.
כמו קודמיו מתקופת הרנסאנס, הוא האמין שהירוגליפים לא מייצגים שפה, אלא צורה מופשטת של תקשורת.
הנחה זו לא אפשרה לפרש את הכתב כמערכת של סימנים עם כללים קבועים או היגיון פנימי עקבי.
לכן, בעבודותיו על הירוגליפים, כמו "אדיפוס אגיפטיאקוס" ("Oedipus Aegyptiacus"; 1652–1655), המשיך קירכר בניחושים המבוססים על הבנתו את האמונות המצריות הקדומות, שנגזרו מהטקסטים הקופטיים שקרא ומטקסטים עתיקים שלדעתו הכילו מסורות שנגזרו ממצרים.
תרגומיו פירשו טקסטים קצרים המכילים רק מספר תווי חרטומים כמשפטים ארוכים המביעים רעיונות אזוטריים.
בניגוד לחוקרים אירופאים מוקדמים יותר, קירכר הבין שהירוגליפים יכולים לתפקד באופן פונטי, וזאת אף על פי שראה בתפקוד זה התפתחות מאוחרת.
הוא גם זיהה הירוגליף אחד, 𓈗, כמייצג מים ובכך עומד פונטית עבור המילה הקופטית למים, mu, כמו גם לצליל m.
הוא היה האירופאי הראשון שזיהה נכון ערך פונטי להירוגליף.
הנחות היסוד של קירכר היו מקובלות על בני דורו, אבל רוב החוקרים דחו את תרגומיו ואף היו שלעגו להם.
עם זאת, טענתו כי הקופטית נגזרה מהשפה המצרית העתיקה התקבלה באופן רווח.
במשך עשרות שנים לאחר עבודותיו האחרונות של קירכר, כמעט ואף אחד לא ניסה לפענח הירוגליפים, אף על פי שחלק מהמתעניינים בנושא תרמו הצעות לגבי הכתב שהתבררו בסופו של דבר כנכונות.
חיבורו הדתי של ויליאם וורברטון , "הנציגות האלוהית של משה" , שפורסם בחלקים משנת 1738 ועד 1741, כלל קטע ארוך על הירוגליפים ועל התפתחות הכתיבה.
הוא טען שהירוגליפים לא הומצאו כדי לקודד סודות דתיים אלא למטרות מעשיות, כמו כל מערכת כתיבה אחרת, וכי הכתב המצרי הפונטי שהוזכר על ידי קלמנס מאלכסנדריה נגזר מהם.
גישתו של וורברטון, על אף שהיא תאורטית בלבד, יצרה את המסגרת להבנת הירוגליפים ששלטה במחקר בהמשך המאה.
במהלך המאה השמונה-עשרה גבר הקשר בין האירופאים למצרים.
יותר ויותר אירופים ביקרו במצרים וראו את הכתובות העתיקות שבה.
ככל שאספו יותר עתיקות כך גדל מספר הטקסטים הזמינים ללימוד.
ב-1704 הפך ז'אן-פייר ריגור לאירופאי הראשון שזיהה טקסט מצרי קדום שאינו הירוגליפי, וב-1724 פרסם ברנאר דה מונפוקון אוסף גדול של טקסטים מעין אלה.
בין השנים 1752–1767 אסף אן קלוד דה קיילוס ופרסם בסיוע של ז'אן-ז'אק ברתלמי , מספר רב של כתובות מצריות.
עבודתם ציינה כי נראה שכתבים מצריים שאינם הירוגליפים מכילים סימנים שמקורם בהירוגליפים.
ברתלמי גם הצביע על הטבעות הסגלגלות, שלימים נודעו ככרטושים, שהקיפו קבוצות קטנות של סימני חרטומים בטקסטים רבים, ובשנת 1762 העלה את הסברה שהכרטושים מכילים שמות של מלכים או אלים.
קרסטן ניבור, שביקר במצרים בשנות ה-60 של המאה ה-19, יצר את הרשימה השיטתית הראשונה, אם כי לא מלאה, של סימני חרטומים מובהקים.
הוא גם הצביע על ההבחנה בין טקסט הירוגליפים לבין האיורים שליוו אותו, בעוד שחוקרים קודמים בלבלו בין השניים.
ז'וזף דה גינייה , אחד ממספר חוקרים באותה תקופה ששיערו כי לתרבות הסינית יש קשר היסטורי כלשהו למצרים העתיקה, האמין שהכתיבה הסינית היא שלוחה של הירוגליפים.
ב-1785 הוא חזר על הצעתו של ברתלמי בנוגע לכרטושים, והשווה אותה למנהג סיני שהבדיל שמות פרטיים מהטקסט שמסביב.
גאורג סואגה , החוקר הבקיא ביותר בקופטית בסוף המאה השמונה-עשרה, העלה מספר תובנות לגבי הירוגליפים בספרו "על מקורם ושימושם של האובליסקים" (1797; De origine et usu obeliscorum).
הוא קיטלג סימני חרטומים והגיע למסקנה שיש מעט מדי סימנים נפרדים כדי שכל אחד מהם ייצג מילה בודדת, כך שכדי לייצר אוצר מילים מלא חייב להיות לכל אחד מהם מספר משמעויות או שינוי משמעות על ידי שילוב זה עם זה.
הוא הבין שהכיוון שאליו פונים הסימנים מעיד על הכיוון בו יש לקרוא את הטקסט, והציע שחלק מהסימנים הם פונטיים.
סואגה לא ניסה לפענח את הכתב, מתוך מחשבה שהדבר ידרוש יותר ראיות ממה שהיה זמין באירופה באותה עת.
כאשר כוחות צרפתיים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה פלשו למצרים ב-1798, הביא עמו בונפרטה חיל של מדענים וחוקרים, הידועים בכינוי "החכמים" או "המלומדים" (les savants), כדי לחקור את הארץ ואת המונומנטים העתיקים שלה.
ביולי 1799, כאשר חיילים צרפתים בנו מחדש מבצר ממלוכי, שכונה על ידם מבצר ז'וליאן, ליד העיירה רוזטה, הבחין לוטננט פייר-פרנסואה בושאר שאחת מאבני החומה שנהרסה במבצר מכוסה בכתב.
הייתה זו אסטלה מצרית עתיקה, מחולקת לשלוש כתובות, כשהפינה הימנית התחתונה שלה ורוב מהכתובת העליונה שלה נשברו.
הכתובות על האבן היו בשלושה כתבים: הירוגליפים בכתובת העליונה, כתב דמוטי בכתובת האמצעית ויוונית בכתובת התחתונה.
הטקסט כולל תיעוד לצו שהוצא בשנת 197 לפני הספירה על ידי תלמי החמישי, והעניק טובות הנאה לכהונות מצרים.
הטקסט הסתיים בקריאה לרשום עותקים של הצו "באותיות קדושות ומקומיות ויווניות" ולהציב אותם במקדשים הגדולים של מצרים.
עם קריאת הכתובת היוונית, הבינו הצרפתים שהאבן היא טקסט מקביל, שיכול לאפשר את פענוח הטקסט המצרי על סמך תרגומו ליוונית.
החוקרים במשלחת חיפשו קטעים אחרים של האסטלה כמו גם טקסטים אחרים ביוונית ובמצרית.
עם זאת, מעולם לא נמצאו חלקים נוספים מהאבן, והטקסטים הדו-לשוניים היחידים שהם גילו היו ברובם בלתי קריאים וחסרי תועלת לפענוח.
חוקרי המשלחת התקדמו בהבנת הכתבים שעל האבן.
ז'אן-ז'וזף מרסל אמר שהכתב האמצעי היה "תווי כתב מחובר של השפה המצרית העתיקה", זהה לאחרים שראה על מגילות פפירוס.
הוא ולואי רמי רֶז' החלו להשוות את הטקסט הדמוטי לזה היווני, בנימוק שפענוח הכתובת האמצעית יהיה פורה יותר מטקסט ההירוגליפים, שרובו היה חסר.
הם ניחשו את מיקומם של שמות פרטיים בכתובת האמצעית, על סמך מיקומם של אותם שמות בטקסט היווני, והצליחו לזהות את הסימנים שמייצגים העיצורים פ' ו-ת' בכתיב הדמוטי של השם "פתולמאיוס" (שמו של תלמי; ביוונית: Πτολεμαῖος), אך לא השיגו התקדמות מעבר לכך.
בשנת 1800 נשלחו העותקים הראשונים של כתובות האבן לצרפת.
בשנת 1801 היה הצבא הצרפתי נצור במצרים על ידי כוחות בריטיים ועות'מאניים ונכנע בכניעת אלכסנדריה.
לפי תנאי הכניעה, עברה אבן רוזטה לידי הבריטים.
עם הגעתה של האבן לבריטניה, הכינה אגודת האנטיקווארים של לונדון תחריטים של הטקסט ושלחה אותם למוסדות אקדמיים ברחבי אירופה.
דיווחים ממשלחת נפוליאון עוררו באירופה התעניינות רבה במצרים העתיקה.
בעקבות הנסיגה הצרפתית והבריטית נכנסה מצרים לתקופה כאוטית, אך ב-1805, לאחר שמוחמד עלי השתלט על המדינה, הגיעו אספנים אירופאים למצרים ונשאו משם עתיקות רבות, בעוד אמנים העתיקו אחרות.
החפצים שהובאו תרמו לקורפוס הטקסטים שחוקרים יכלו להשוות כאשר ניסו לפענח את מערכות הכתיבה.
אנטואן-איסאק סילבסטר דה סאסי, בלשן צרפתי בולט שפענח את כתב הפהלווי הפרסי ב-1787, היה בין הראשונים שעבדו על אבן רוזטה.
בדומה למרסל ורז', הוא התמקד בקשר בין הטקסט היווני לכתב הדמוטי בכתובת האמצעית.
בהתבסס על פלוטרכוס, הוא הניח שהכתב הדמוטי מורכב מ-25 סימנים פונטיים.
דה סאסי חיפש שמות פרטיים יווניים בתוך הטקסט הדמוטי וניסה לזהות את הסימנים הפונטיים בתוכם, אך מעבר לזיהוי שמותיהם של תלמי, אלכסנדר וארסינואי התקדמותו הייתה מועטה.
הוא הבין שיש הרבה יותר מ-25 סימנים דמוטים ושהכתובת הדמוטית כנראה לא הייתה תרגום קרוב של היוונית, ובכך הפכה המשימה לקשה יותר משחשב.
לאחר פרסום תוצאותיו בשנת 1802 הוא הפסיק לעבוד על פענוח הכתובות שעל האבן.
באותה שנה מסר דה סאסי עותק של כתובות האבן לתלמידו לשעבר, יוהאן דויד אקרבאלד, דיפלומט שוודי ובלשן חובב.
אקרבלד רשם הצלחה גדולה יותר.
הוא ניתח את אותן קבוצות סימנים כמו דה סאסי אך זיהה נכון יותר סימנים.
במכתביו לדה סאסי הציע אקרבלד אלפבית של 29 סימנים דמוטיים, שמחציתם הוכחו מאוחר יותר כנכונים, ובהתבסס על ידיעותיו בקופטית הוא זיהה מספר מילים דמוטיות בתוך הטקסט.
דה סאסי היה סקפטי לגבי תוצאותיו, וגם אקרבלד לא המשיך במאמציו.
למרות ניסיונותיהם של חוקרים אחרים לא הושגה התקדמות נוספת בפענוח עד כעשור לאחר מכן, כאשר החל תומאס יאנג את עבודתו בנושא.
תומאס יאנג היה איש אשכולות בריטי, שתחומי התמחותו כללו פיזיקה, רפואה ובלשנות.
בעת שהפנה את תשומת לבו למצרים הוא כבר נחשב לאחד האינטלקטואלים הבולטים של אותה תקופה.
בשנת 1814 הוא החל להתכתב עם דה סאסי על אבן רוזטה, ולאחר מספר חודשים הפיק את מה שכינה התרגומים של הטקסטים ההירוגליפים והדמוטיים של האבן.
הם היו למעשה ניסיונות לפרק את הטקסטים לקבוצות של סימנים כדי למצוא חלקים של הטקסטים המצריים שמתאימים בסבירות גבוהה לטקסט היווני.
לגישה זו לא הייתה תועלת רבה, מכיוון ששלוש הכתובות לא היו תרגומים מדויקים זו של זו.
יאנג בילה חודשים בהעתקת טקסטים מצריים אחרים, מה שאפשר לו לראות בהם דפוסים שאחרים החמיצו.
בדומה לסואגה, הוא זיהה שאין מספיק הירוגליפים כדי שכל אחד מהם ייצג מילה אחת, ולכן הציע כי מילים מורכבות משניים או שלושה הירוגליפים כל אחת.
יאנג הבחין בדמיון בין סימני ההירוגליפים לסימנים הדמוטיים והגיע למסקנה שהסימנים ההירוגליפים התפתחו לאלו הדמוטיים.
אם כך, טען יאנג, הכתב הדמוטי לא יכול להיות כתב פונטי גרידא אלא חייב לכלול גם סימנים אידיאוגרפיים שנגזרו מהירוגליפים.
בשנת 1815 הוא כתב לדה סאסי על תובנה זו.
הוא קיווה למצוא סימנים פונטיים בכתב ההירוגליפים, אך לא הצליח בכך, בין השאר משום שהטקסט כלל צורות שונות של איות פונטי.
הוא הגיע למסקנה שהירוגליפים פונטיים לא קיימים, למעט חריג עיקרי: בפרסום שלו מ-1802 כתב דה סאסי שהירוגליפים עשויים לתפקד באופן פונטי בעת כתיבת מילים לועזיות.
לאחר שלמד על נוהג דומה בכתיבה הסינית, הציע יאנג ב-1811 שכרטוש מסמל מילה שנכתבה בצורה פונטית – לדוגמה, שמו של שליט לא מצרי כמו תלמי.
יאנג יישם את ההצעות הללו על הכרטושים באבן רוזטה.
חלקם היו קצרים, מורכבים משמונה סימנים, בעוד שאחרים הכילו את אותם סימנים ואחריהם רבים נוספים.
יאנג ניחש שהכרטושים הארוכים מכילים את הצורה המצרית של התואר שניתן לתלמי בכתובת היוונית: "חי לנצח, אהובו של [האל] פתח".
לכן, הוא התרכז בשמונת הסימנים הראשונים, שהיו אמורים להתאים לצורת השם היוונית, תלמיוס.
בעזרת חלק מהערכים הפונטיים שהציע אקרבאלד, התאים יאנג את שמונת ההירוגליפים למקביליהם הדמוטיים והציע שחלק מהסימנים מייצגים מספר ערכים פונטיים בעוד שאחרים מייצגים רק אחד.
לאחר מכן הוא ניסה ליישם את התוצאות על כרטוש ברניצ'ה (שמה של מלכה תלמיית), בהצלחה פחותה.
אף על פי כן הוא זיהה זוג הירוגליפים שסימנו את הסיומת של השם הנשי.
התוצאה הייתה קבוצה של שלושה-עשר ערכים פונטיים לסימנים הירוגליפים ודמוטים.
בדיעבד, שישה היו נכונים, שלושה נכונים חלקית וארבעה שגויים.
הניתוח של יאנג לכרטוש של תלמי
הירוגליף s i-i M l wA t p פירושו של יאנג OSH או OS I MA או M LO או OLE לא הכרחי T P
יאנג סיכם את עבודתו במאמר "מצרים", שפורסם בשנת 1819 בעילום שם במוסף לאנציקלופדיה בריטניקה.
המאמר כלל השערות לגבי תרגום של 218 מילים דמוטיות ו-200 הירוגליפים וקישר נכון כ-80 סימני הירוגליפים עם מקביליהם הדמוטיים.
האגיפטולוג פרנסיס לואלין גריפית' אמר על יאנג ב-1922, שבמחקרו "התערבבו מסקנות שגויות רבות, אך השיטה שננקטה הובילה בבטחה לפענוח הסופי".
עם זאת, יאנג התעניין פחות בטקסטים המצריים עצמם ויותר במערכות הכתיבה כתַּצְרֵף אינטלקטואלי, ותחומי העניין המדעיים המרובים שלו הקשו עליו להתרכז בפענוח.
בשנים שלאחר פרסום מאמרו לא היו לו הישגים משמעותיים בתחום זה.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון החל להתעניין במצרים העתיקה בגיל ההתבגרות, בין השנים 1803–1805 בערך.
הוא למד את שפות המזרח הקרוב, כולל קופטית, תחת דה סאסי ואחרים.
אחיו, ז'אק-ז'וזף שמפוליון פיז'אק, היה עוזרו של בון-ז'וזף דסייה , ראש האקדמיה לכתובות ולספרות בפריז, ובתפקיד זה סיפק לז'אן פרנסואה את האמצעים להתעדכן במחקר על מצרים.
בזמן שתומאס יאנג עבד על פענוח ההירוגליפים פרסם שמפוליון סיכום של הידע המבוסס על מצרים העתיקה והרכיב מילון קופטי.
הוא כתב רבות על הכתבים המצריים שעוד לא פוענחו, אבל לא התקדם בפענוחם.
ב-1821 לכל המאוחר הוא הגיע למסקנה שאף אחד מהכתבים אינו פונטי.
בשנים הבאות, לעומת זאת, הוא זינק קדימה בהבנתו.
הפרטים לגבי התקדמותו אינם ידועים במלואם בגלל פערים בראיות וסתירות בדיווחים של בני התקופה.
שמפוליון זלזל בתחילה ביצירתו של יאנג, זאת לאחר שראה רק קטעים מרשימת ההירוגליפים והמילים הדמוטיות של יאנג.
באמצע 1821, לאחר שעבר מגרנובל לפריז, היה באפשרותו להשיג עותק מלא של עבודתו של יאנג, אך לא ידוע אם עשה זאת.
בערך בזמן הזה הוא הפנה את תשומת לבו לזיהוי צלילים פונטיים בתוך כרטושים.
רמז מכריע הגיע מאובליסק פילה , אובליסק הנושא גם כתובת יוונית וגם מצרית.
וילאם ג'ון בנקס , אספן עתיקות אנגלי, שלח את האובליסק ממצרים לאנגליה והעתיק את כתובותיו.
בניגוד לסברתו של בנקס, כתובות אלו לא היו טקסט דו-לשוני אחד, כמו זה של אבן רוזטה.
עם זאת, שתי הכתובות כללו את השמות "תלמי" ו"קלאופטרה", שבכתובת ההירוגליפים היו מוקפים בכרטושים.
ניתן לזהות את הכרטוש של תלמי על סמך אבן רוזטה, אבל בנקס יכול היה רק לנחש, על סמך הטקסט היווני, שהכרטוש השני מייצג את שמה של קלאופטרה.
העותק שלו לטקסט הציע את הקריאה הזו של הכרטוש בעיפרון.
בינואר 1822 ראה שמפוליון את העותק.
הוא פירש את הכרטוש כמייצג את השם קלאופטרה, אך מעולם לא ציין כיצד הוא זיהה אותו.
שמפוליון יכול היה לעשות זאת ביותר מדרך אחת, בהתחשב בראיות שעמדו לרשותו.
בנקס הניח ששמפוליון קיבל את הצעתו מבלי לתת לו קרדיט וסירב לתת לו עזרה נוספת.
שמפוליון פירק את ההירוגליפים שייצגו את שמו היווני של תלמי (Πτολεμαῖος – פתולמאיוס) בצורה שונה מיאנג.
הוא זיהה שחלק מהסימנים בשם – אלה שזיהה כמסמנים פונטית את הצלילים p, l ו-o – מתאימים לכרטוש של קלאופטרה.