tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המרד, הטיל פוגצ'וב מצור על אורנבורג, אך העיר עמדה בפניו ונשארה מחוץ לשליטתו עד שהצבא הרוסי, בפיקוד הגנרלים ביביקוב, מיכלסון ואלכסנדר סובורוב, מיגר את המרד.
בשלב הראשון, פוגצ'וב הצליח להנחיל תבוסות למתנגדיו, ורבים מהם הצטרפו אליו.
אולם כשנאבק מול צבאות סדירים בפיקודו של ביביקוב ומיכלסון, ניצחונותיו הקודמים ירדו לטמיון.
הוא הצליח להחזיק מעמד לתקופה קצרה והתקדם בזרם העליון של אורל, עבר לזרם הוולגה, וכבש את קזן.
הצבא הצארי כבש את אורנבורג ואת יתר הערים והמבצרים שלא נכנעו לו.
באוגוסט 1774, נערך קרב מכריע ליד צריצין (לימים וולגוגרד), בו הובס צבא פוגצ'וב על ידי מיכלסון.
שארית צבאו של פוגצ'וב נסוג לקדמת הים הכספי.
ב-8 בספטמבר 1774 שותפיו של פוגצ'וב הסגירוהו לצבא הרוסי בתמורה ל-100,000 רובל.
פוגצ'וב הובא למוסקבה, וב-21 בינואר 1775 נערף ראשו בכיכר המרכזית.
בעקבות המרד, הוציאה הצארית יקתרינה צו לשנות את שמותיהם של מספר אתרים שהיו מעורבים במרד.
שם נהר יאיק שונה לאורל, ושם מקום לידתו של פוגצ'וב שונה לפוטיומקינסק.
בנוסף, במקום 20 הגוברניות הישנות הוקמו 50 חדשות.
האצולה הטטרית, הבשקירית והקלמיקית קיבלה הכרה ברמה של האצולה הרוסית, והותר לה לשלוט באיכרים.
הקוזקים זכו ליותר חופש והקלות בשירות הצבאי.
בתי חרושת רבים לייצור מתכות באורל, שהיו שותפים במרד, ספגו הפסדים בסך 5 מיליון רובל, והממשלה נאלצה להשקיע הון רב בשיקומם.
בעקבות המרד חוקקה יקתרינה חוק חדש ששינה את אופן ניהול המחוזות באימפריה הרוסית.
החוק כלל שינוי בחלוקת המחוזות והורה על הקמת 205 ערים חדשות ברחבי האימפריה.
המרד וגורלו של מנהיגו עניינו מאז ומתמיד את גדולי סופריה של רוסיה.
הראשון שבהם הוא אלכסנדר פושקין, שכתב סיפור על המרד, בת הקפיטן.
גם לב טולסטוי התעניין במרד.
בתרבות הבשקירית נחשב שותפו הבשקירי של פוגצ'וב סלבט יולייב כגיבור לאומי וכפטרונה של בשקירה.
כמו כן רואים הבשקירים במרד ביטוי לגאווה לאומית ומרידה נגד השלטון הרוסי המדכא.
בתקופה הסובייטית ראו בפוגצ'וב גיבור וחוזה מהפכת אוקטובר הקומוניסטית.
בחוגי האינטליגנציה הייתה תנועה שנקראה "פוגצ'וב באוניברסיטה", שדגלה בניהיליזם.
שמה של סלובודה מצ'יוטניה, שממנה פוגצ'וב התחיל את המרד שונה לפוגצ'וב בשנת 1918 על ידי וסילי צ'פייב.
כמו כן נקראה על שמו הכיכר המרכזית בעיר אורלסק שבמערב קזחסטן.
היסטוריה של פוגצ'וב מאת אלכסדר פושקין
ימית הר נוי (נולדה ב-1 באפריל 1982) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 2002.
ימית הר נוי נולדה בחולון למשפחה בת ארבעה ילדים ובגיל 5 עזבה עם משפחתה לאורנית, אביה קצין רכב ואמה סייעת לגננת.
בגיל 12 חלתה הר נוי בסרטן הלבלב והחלימה.
בגיל 15 התמודדה הר נוי בתחרות "נערת השנה" של מעריב לנוער אבל לא זכתה בשום תואר.
בגיל 18 התגייסה לצה"ל ובסיום השירות הצבאי שלחה אמה את מועמדותה והר נוי שובצה בין 20 המועמדות הסופיות, היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 2002 (מיס יוניברס 2002), אך לא עלתה לשלב הגמר.
עקב השתתפות מדינת ישראל בתחרות מיס יוניברס באותה שנה לבנון פרשה מהתחרות.
בסיום שנת הכהונה החלה הר נוי ללמוד משפטים במכללה בקריית אונו, היא השתתפה כשחקנית במחזה "הנסיך הקטן" לצד הילה נחשון.
ימין ישראל היא מפלגת ימין ישראלית.
המפלגה נוצרה כאשר פרופ' שאול גוטמן פרש ממפלגת מולדת במהלך הכנסת השלוש עשרה והקים את סיעת היחיד "ימין ישראל".
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת מספר פעמים (לעיתים במשותף עם מפלגות אחרות), אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
ב-24 ביולי 1995 פרש ח"כ שאול גוטמן ממולדת ויצר סיעת יחיד.
יחד עם מרים לפיד (שהייתה מס' 4 ברשימת מולדת, אך נשארה מחוץ לכנסת) הוא הקים את המפלגה ורשם אותה אצל רשם המפלגות.
כנגד רישום המפלגה הוגשו ונדחו מספר ערעורים לרשם המפלגות ועתירה לבית המשפט העליון.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996) התמודדו לפיד וגוטמן בראש רשימה לכנסת, אך המפלגה זכתה ב-2,844 קולות בלבד לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה המשיכה להתקיים, אך לא התמודדה בבחירות לכנסת החמש עשרה (1999).
לאחר פרישת גוטמן ולפיד נבחרה אליונור שיפרין כיו"ר המפלגה ופרופ' פול איידלברג נבחר לנשיא המפלגה.
בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) חברה המפלגה לחרות - התנועה הלאומית בראשות מיכאל קליינר וברוך מרזל.
שיפרין הוצבה במקום החמישי ואיידלברג הוצב במקום השביעי ברשימה.
גם חרות לא עברה את אחוז החסימה.
בספטמבר 2005 התאחדה ימין ישראל עם חזית יהודית לאומית בראשות ברוך מרזל (מועמד מספר 2 ברשימת חרות לכנסת השש עשרה) ובבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) הוצבו שיפרין ואיידלברג במקומות השישי והשביעי בהתאמה.
גם רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה.
במאי 2007 הודיעה ימין ישראל על היפרדותה מחזית יהודית לאומית עקב חילוקי דעות אידאולוגיים
המפלגה לא השתתפה בבחירות מבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) והלאה.
כנסת חברי כנסת ומועמדים בבחירות הערות הכנסת ה-13 (1992) 1 מנדט: שאול גוטמן ב-24 ביולי 1995 פרש ממולדת והקים את סיעת ימין ישראל.
הכנסת ה-14 (1996) מרים לפיד, שאול גוטמן, שלמה לנסקי הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
רשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת ה-16 (2003) במסגרת חרות - התנועה הלאומית אליונור שיפרין, פול איידלברג הרשימה המשותפת לא עברה את אחוז החסימה.
רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי חרות - התנועה הלאומית, ראו כאן.
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת חזית יהודית לאומית אליונור שיפרין, פול איידלברג, שלמה לנסקיהרשימה המשותפת לא עברה את אחוז החסימה.
רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי חזית יהודית לאומית, ראו כאן.
ימית סול (נולדה ב-1 בינואר 1982) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, תסריטאית, דוגמנית ופסיכולוגית ישראלית.
נולדה בשם ימית סוויסה בחיפה.
אמה היא גננת ואביה קבלן בניין.
כאשר הייתה בת שנתיים עברה יחד עם משפחתה להתגורר במבשרת ציון, ולמדה בתיכון הראל שביישוב.
ב-2015 סיימה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה.
עבודת המוסמך שלה, בהנחיית דני קורן, קרויה "מיפוי נתיבי חיפוש עזרה מוקדמים בשלב הטרום-מחלתי בסכיזופרניה: האם יש השפעה למין?" יש לה גם תואר מומחה מטעם משרד הבריאות.
היא פסיכולוגית קלינית ביחידה לילדים ונוער, בבית החולים שלוותה, ויש לה התמחות קלינית במחלקה לדיכאון ומשברי חיים ובמרפאת הגיל השלישי, בבית החולים שלוותה.
טיפלה בין השאר במחלקת הנוער בבית החולים גהה וכיום במחלקה הפתוחה בשלוותה.
כותבת עבודת דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה, בנושא: איתור ומניעה מוקדמים בסכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות.
סול התפרסמה בתחילה כדוגמנית, כשהתגלתה לראשונה בגיל 15 על ידי סוכנות הדוגמנות "אימאג'".
בהמשך הגיעה למקום השלישי בתחרות היופי "סופר מודל 1997".
דגמנה במשך שנים למותגים שונים, בהם "אירוקה", "לוי'ס", "ביאנקו", "מסטיק מאסט", "תנובה", ו"ד"ר פישר".
בשנת 2008 דגמנה כפרזנטורית של חברת "בוניטה".
בעקבות ההצלחה לה זכתה, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הנחתה את תוכנית הנוער "יש בעיר מסיבה" לצד תומר יוסף.
בשנים 2000–2001 הנחתה את השעשועון "טוויפסי ברשת" ששודר בערוץ 2 תחת זכיינית השידור רשת.
ב-2001 הנחתה לצד עמרי רונן את תוכנית "המצעד הלועזי השבועי" בגלי צה"ל ובערוץ 3 בכבלים.
ב-2008 הנחתה לצידו של אורי גוטליב את התוכנית "חדשות מפתיעות" והנחתה בערוץ ניקלודאון.
ב-2009 הנחתה לצד אמיר פיי גוטמן בערוץ 24.
בשנת 2010 הנחתה את התוכנית "קן הקוקייה" בפייסבוק ובטלפונים הניידים של סלקום.
באותה השנה הנחתה למשך עונה אחת רצועת שידור נלוות לצד ארז טל, "אל תפיל את המיליון - אצלך בסלון" במסגרת התוכנית "אל תפיל את המיליון" בערוץ 2 בזכיינית קשת.
כמו כן באותה השנה הגישה לצידה של ליאור כהן את פרס "מצחיקן השנה" בטקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים.
בשנת 2012 הגישה את התוכנית "שישי עד הגג" בערוץ 2, לצידן של אילנית לוי ואילנה ברקוביץ'.
בשנת 2015 הגישה את פרס "זמר השנה" לצידה של מי-רן מנקס בטקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים.
בשנים 2017־2018 הנחתה באופן זמני את תוכנית הבוקר של ערוץ עשר - "בוקר אור", לצד אור הלר.
בשנת 2022 הגישה והנחתה את הפודקאסט "לוקחים אוויר" פודקאסט לחיים בריאים, מאוזנים, ושלווים יותר.
ב-1998 הופיעה בתור חגית שושני בעונה השלישית של הסדרה "קפה פריז" ב-HOT3. באותה השנה התארחה בתוכנית הראיונות שהנחה מני פאר שנקראת "אצל מני".
ב-2001 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "שוטטות" ששודרה בערוץ 2 תחת זכיינית השידור רשת, גילמה את עצמה.
באותה שנה שיחקה גם בסדרת הדרמה "ד.נ.
גליל מערבי" ששודרה בערוץ 2 תחת זכיינית השידור טלעד, שיחקה את רותם.
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול" ששודר בערוץ 2, שיחקה את עלמה.
ב-2005 השתתפה בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא" ששודר בערוץ 2, גילמה את צביה, מזכירתו של בן-גוריון.
באותה השנה גם שיחקה בתפקיד משנה לצידם של דקל עדין, שרון אלימלך, ואושרי כהן בסרט הטלוויזיה "עד מדינה" ששודר ב-HOT, גילמה את איריס, אחותו הבכורה של מימון.
בשנים 2006–2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "הפיג'מות" ששודרה בערוץ הילדים.
סול גם כתבה חלק מהפרקים של הסדרה.
ב-2007 השתתפה בעונה הראשונה בסדרת הבת של "הפיג'מות", "קפה קר-סול" ששודרה בחברת HOT.
בנוסף באותה השנה התארחה בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם" ששודרה ב־Yes גילמה את נירית.
בשנים 2007–2008 השתתפה סול בסדרה "הנפילים" ששודרה בערוץ הילדים של חברת Yes, שיחקה בתפקיד "המחשב" של החללית למשך שתי עונות.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית המערכונים "מטר שבעים" בערוץ 2, בה גילמה דמויות שונות.
באותה שנה, השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" ששודרה בערוץ לוגי.
באותה השנה גם התארחה בסדרה הקומית "החברים של נאור" ששודרה בערוץ 10. בנוסף באותה השנה גם הייתה אמורה להשתתף בפסטיגל אך בעקבות עומס של פרויקטים נוספים ולו"ז צפוף נאלצה לבטל את השתתפותה.
בשנים 2011–2025 השתתפה בסדרה הקומית "סברי מרנן" בערוץ 2 תחת זכיינית השידור קשת ובהמשך בקשת 12. סול הייתה שותפה גם לכתיבה בסדרה זו.
בשנת 2012 "נמתחה" בתוכנית המתיחות "סתאאאם!" בערוץ הילדים.
ב-2013 השתתפה בעונה הרביעית של סדרת דרמת הנוער "השמיניה" ששודרה בערוץ הילדים, וגילמה את דמותה של נעמה.
באותה שנה השתתפה בתוכנית האירוח של שחר חסון "הפרעת קשב" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2014 כתבה ושיחקה בסדרה "משפחה שולטת" ששודרה בערוץ הילדים.
בנוסף באותה השנה גם הייתה אמורה להשתתף בפסטיגל היא חתמה על חוזה אך בעקבות כך שהיא הייתה בהריון והחזרות נפלו בתאריכים שהיא הייתה צריכה ללדת נאלצה לבטל את השתתפותה.
בשנת 2015 התארחה בעונה הראשונה בסדרה של גורי אלפי שנקראת "היום בלילה עם גורי אלפי" ששודרה בערוץ 2 תחת הזכיינית קשת.
באותה השנה התארחה גם בתוכנית הסאטירית "גב האומה" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2016 התארחה בסדרה האינטרנטית שיצר ושיחק בה אסי ישראלוף שנקראת "המסע המופלא של איציק והייזנברג" גילמה את ימית עין כחולה.
באותה השנה כתבה והשתתפה בסרטון של מד"א ללימוד החייאה חדשני שנקרא "דרמה בחתונה".
כמו כן באותה השנה גם השתתפה בסרטון שכתב וביים משה שפרינגר שנקרא "האישה של טופסי", גילמה את מלאך המוות.
בשנת 2017 השתתפה בתוכנית הקומית לנוער "המלאך השומר שלי" בתור אלוהים.
באותה השנה השתתפה בקליפ של יהודית רביץ ואהובה עוזרי שנקרא "האיש ההוא".
בשנת 2020 השתתפה בסרטון שהועלה לערוץ היוטיוב של עודד פז בשם "הפיג'מות – איחוד בבידוד".
ב-2005 קיבלה סול תפקיד בהפקה הוליוודית שצולמה בישראל, בשם "הר הזיתים", בבימויו של מיטש דייוויס, מעין גרסה מזרח-תיכונית בת זמננו לרומיאו ויוליה.
באותה השנה גם שיחקה בתפקיד משנה בסרט הישראלי "שושלת שוורץ".
בנוסף באותה השנה גם שיחקה גם בסרט "המלאכים של עומר" בתפקיד ריקי.
ב-2006 שיחקה בתפקיד משני בסרט הדרמה האמריקאי שעסק בקונפליקט הישראלי-פלסטיני בירושלים "A House Divided" (נקרא גם "Language of the Enemy"), וגילמה מלצרית ישראלית.
ב-2008 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט הקומדיה האמריקאי "אל תתעסקו עם הזוהן" בכיכובו של אדם סנדלר, וצולם גם בישראל.
באותה השנה שיחקה בסרט "שלום ולהתראות" גילמה אישה במלון.
ב-2015 שיחקה בסרט "מה כבר יכול לקרות?" בכיכובם של דובדבני וקובץ'.
ב-2009 שיחקה בהצגת הילדים "עלי באבא וארבעים השודדים" שכתבה סמדר שיר שיחקה לצידם של יגאל עדיקא, רודריגו גונזלס, ג'קו אייזנברג, מיקי קם, ואורי גבריאל.
בהצגה שרה את השיר "תן לי עוד לילה".
ב-2023 השתתפה במופע שהעלה עודד פז בשם "עודד פז והקסדות", עם שירים מהסדרה "הפיג'מות" בביצועים מחודשים של פז והרכב הקסדות.
במקביל לקריירת ההנחיה והמשחק סול גם משמשת כיוצרת של סדרות טלוויזיה.
בין הסדרות שהייתה שותפה לכתיבתן הן הסדרה הקומית "הפיג'מות", "סברי מרנן" (8 עונות) ו"משפחה שולטת", בהן גם השתתפה.
בשנת 2000 ניהלה מערכת יחסים עם השחקן טל מוסרי, שנמשכה שנה.
ניהלה גם מערכת יחסים עם השחקן אילן רוזנפלד אשר לצידו שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
בשנים 2002–2007 סול הייתה נשואה לאיש ההיי-טק אייל פלדמן.
ב-2012 סול נישאה בשנית לאדריכל ישראל נוטס, ולהם שלושה בנים.
מתגוררת בשכונת כוכב הצפון שבצפון תל אביב.
בנובמבר 2017 סיפרה סול בתוכנית "שי בשידור" כי במהלך צילומים לסרט עם השחקן הצרפתי ז'ראר דפארדיה, האחרון תקף אותה מינית כאשר הכניס את ידו למכנסייה ולחש לה באוזן אמירות מיניות.
בעקבות המקרה סול עזבה את סט הצילומים והתפטרה.
סול התנדבה כחובשת של מגן דוד אדום.
סול הייתה גם מדריכת ספינינג.
פארק המים ימית או בשמו המוכר ימית 2000 הוא פארק מים הממוקם בדרום-מזרח העיר חולון, סמוך לפארק פרס, ונחשב לאחד הגדולים בישראל.
תחילתו של פארק המים בשנת 1978, עת הוקמה בריכה עירונית בחולות מדרום לשכונת קריית שרת.
הבריכה קיבלה את השם "בריכת השלום", בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
תפעול הבריכה הופקד בידי "החברה לבידור ובילוי חולון".
המתחם כלל בריכה אולימפית פתוחה, בריכת פעוטות ומספר מגרשי ספורט, אך עקב העדר קירוי, עיקר הפעילות בבריכה הייתה בחודשי הקיץ, ורוב המבקרים בה היו מזדמנים ומעט מנויים.
בשנת 1985 הותקנו בבריכה זוג מגלשות מים.
בשנים 1985 –1988 נדונו על ידי החברה ועיריית חולון תוכניות שונות להרחבת המתחם.
בסופו של ההליך, בשנת 1985, נבחרה ואושרה על ידי ראש העיר דאז פנחס אילון תוכניתם של האדריכלים עדנה ומיכאל גלעד (ע.
גלעד אדריכלים בע"מ), אשר תכננו קודם לכן בתחילת שנות ה-80 את פארק המים הראשון והגדול בישראל - ה"לונה גל" - שנפתח ב-1984 בחוף גולן בכנרת.
התכנית האדריכלית שנבחרה כאמור הציעה פארק מים עם בריכת פעילויות מגוונות (בריכת גלים, מגלשות שונות, בריכות ג'קוזי, מתחם שיזוף מלאכותי, וכן אגף עם אולמות סקווש), הכל במבנה מוגן אקלימית המאפשר פעילות רצופה במשך כל ימות השנה - סוג של מתחם בילוי וספורט שהיה ראשון וגדול מסוגו בישראל.
יצוין שהפרויקט זכה בשנת 1993 בציון לשבח (Special Distinction) על ידי IAKS - הארגון הבינלאומי למתקני ספורט ונופש.
ביצוע הפרויקט החל בספטמבר 1988 והסתיים בסוף 1990. ב-1991 נפתח המתחם בשם שונה שהוצע ונבחר על ידי ראש העיר באותו זמן, משה רום: "ימית 2000".
עלות הפרויקט הסתכמה בכ-19.6 מיליון ש"ח, אבל דו"ח מבקר המדינה לשנת 1995, מבקר את תהליכי אישור, תכנון וביצוע הפרויקט, את החריגה המשמעותית בעלויותיו בהשוואה לתוכנית המקורית, וכן את הפעלת המקום ללא רישיון עסק בשנתיים הראשונות לפעילותו.
בשנת 1996 הועבר המתחם לניהול חברת בת עירונית, והוחלט להרחיב את המקום ולהפכו לפארק מים בשילוב מועדון מנויים.
בתחילת שנות ה-2000 מותג האתר מחדש, ושמו שונה ל"ספארק המים ימית" (הלחם בסיסים בין המילים ספא ופארק).
בשנים שלאחר מכן, הורחב שטח פארק המים בהדרגה, ונבנו בו כ-20 מגלשות מים חדשות, בריכת מנויים מקורה, מתחם ספא ומתחם מגרשי ספורט.
בשנת 2011 התווסף באתר מתחם "עולם הילד", הכולל בריכות חדשות לילדים ופעוטות בשילוב פיסול סביבתי צבעוני, מזרקות ומפלי מים.
26 מגלשות מים ואקסטרים בפארק המים ימית.
Space Bowl מגלשות הקשת - 8 מגלשות בצבעי הקשת, ומכאן שמם
סופר קמיקזה - מגלשת צינור ירוקה בה גולשים במהירות
אמזונס - מגלשת אבובים בצבע תכלת
בלאק הול - מגלשת צינור שחורה, הכוללת אפקטים של אור וחושך
טייפון/הוריקן - 2 מגלשות מים צהובות בזווית חדה מאוד וירידה תלולה
אנקונדה/קוברה - 2 מגלשות מים כחולות בצורת סלאלום לא מהירות במיוחד
ספייס בול - מגלשה בה "מסתובבים" בקערה ונופלים לבריכה בעומק 2 מטרים
בננה ג'אמפ - 2 מגלשות צהובות בעלות זווית חדה מאוד כמו במקפצה שבה נופלים לעומק 4 מטרים
מגלשות המירוץ - ביולי 2019 נוספו לפארק שש מגלשות מרוץ חדשות ומהירות שבהם מזנקים ביחד והראשון שמגיע למטה זוכה בפרס.
ימין מסיקה (נולד ב-24 בפברואר 1957) הוא במאי, תסריטאי, צלם, עורך ומפיק ישראלי.
מסיקה נולד וגדל בשכונת קטמון ט' שבדרום ירושלים וגדל בעיר ירושלים בן למשפחה קשת יום של עולים מלוב מרובת ילדים של שמונה אחים ואחיות.
כבר בנערותו יצא לעבודת כפיים קשה.
נמשך מגיל צעיר לצילום ובגיל 17 למד צילום אמנותי.
בשנות ה-70 לקח חלק בתנועת האוהלים בירושלים (בהנהגת משה סלח, שלמה וזאנה ואלי חמו).
ב-1972 אף השתתף בהצגה "יוסף יורד קטמונה" בתיאטרון אוהל יוסף שפעל בשכונת קטמון ט'.
מסיקה התמיד בלימוד צילום אמנותי ב-International Center of Photography בניו יורק ובסן פרנסיסקו למד קולנוע וטלוויזיה.
כשחזר לישראל, עבד עם הבמאי אמנון טייטלבאום ב"סרטי קסטל" של מיכה שגריר בירושלים.
בשנות ה-90 הקים את חברת "הפקות המזרח" יחד עם התסריטאי והשחקן ירמי קדושי.
החברה מפיקה סרטי קולנוע וטלוויזיה וסרטים תיעודיים, בעלי תכנים חברתיים ותרבותיים, שרבים מהם הם מלודרמות.
מרבית הסרטים העלילתיים רוכבים על הצלחתו הקצרה של זמר זה או אחר בז'אנר המזרחי, כמו תמיר גל, אבי ביטר, משה כהן, ליאת בנאי ואחרים.
הסרטים הופצו בקלטות וידאו בשכונות ובעיירות פיתוח, וזכו בקרב תושבי אזורים אלו לפופולריות רבה.
בשנת 1992 הפיקו את סרטם הראשון "קורבן האהבה " בכיכובו של אבי ביטר.
בשנת 1997 צילם וערך, את קלטת הווידאו של שרית חדד ניצוץ החיים את התסריט לקלטת כתב ירמי קדוש.
בשנת 2002 קרן הקולנוע הישראלי והמפיק יורם גלובוס הביעו לראשונה את תמיכתם בז'אנר זה, וסייעו בהפצתו הקולנועית של סרטם "תני סימן חיים".
לאחר מכן שבו השניים ליצור סרטים במימון עצמאי.
מאז רבים מהסרטים זמינים לצפייה בשירות ה-VOD של חברות HOT ו-yes.
במאי 2002, הציג בסינמטק תל אביב תערוכת תצלומים במסגרת האירוע "שפת אם", שבוע קולנוע ותרבות, שבו הוקרנו גם סרטיו.
בשנת 2012 ניתן בפעם השנייה מימון למסיקה וקדושי, כאשר קרן הקולנוע הישראלי וערוץ 10 תמכו כספית בסרטם "השקר הגדול".
בשנת 2024 יצא הסרט התיעודי "הפקות המזרח", המגולל את סיפור חייו של מסיקה ואת פעילותו בתעשיית הקולנוע.
הסרט, בבימוי של יניב סגלוביץ', הוקרן בפסטיבל ירושלים, וזכה בפרס "ציון לשבח".
הסרט שודר גם ב"כאן דוקו", רצועת הסרטים הדוקומנטריים של כאן 11.
מסיקה היה נשוי לפעילה החברתית והעורכת אילנה שזור ולהם בת ובן.
נשוי בשנית לג'ואל, ילידת צרפת ולהם שלושה בנים.
קורבן האהבה (1992) - במאי, צלם ועורך
פיט, פט, טו (אוסף שירים וסיפורים של חיה שנהב, קלטת ילדים) - עורך
כרם התקווה (1996) - במאי ועורך
צעדים נואשים (2000) - במאי ועורך
תני סימן חיים (2002) - במאי, צלם ועורך
כוכבי הדרום (2007; דוקומנטרי) - במאי
קולות מטורקיה (2008; דוקומנטרי) - תסריטאי, במאי ועורך
השקר הגדול (2011) - במאי, צלם ועורך
פרשת אונקלוס (2018) - במאי, מפיק, תסריטאי, עורך וצלם
יַמְלוּחַ (שם מדעי: Nitraria) הוא סוג שיח בר המשתייך למשפחת הימלוחיים.
שיחים אלה גדלים באזורים צחיחים, ועמידים במליחות.
אין לבלבל בינו לבין הסוג מלוח מסדרת הציפורנאים.
בערבית הימלוח נקרא ע'רקד או ע'רדק (غرقد, غردق).
העץ מוזכר בחדית' כעץ היחיד שלא יסגיר למוסלמים את היהודים שיתחבאו מאחוריו, בניגוד לאבנים ולשאר העצים אשר יקראו להורגם, זאת מכיוון שהוא עץ היהודים.
העיר המצרית ע'רדקה נקראת על שם צמח זה.
ימין רדיקלי בישראל (או ימין קיצוני בישראל) הוא מונח המקובל לתיאור תנועות וקבוצות המבוססות על אידאולוגיות בעלות מאפיינים כמו לאומנות, עליונות יהודית וגזענות.
הימין הרדיקלי נוטה לתמוך ב"מדינת הלכה" במובנה הצר והפשטני ולא בדמוקרטיה.
כך למשל, ישנו בימין הקיצוני שיח של התנגדות לאידאולוגיות שאינן עומדות בקנה אחד עם מה שהוא מפרש בתור "המוסר היהודי" ורואה סכנה בהשפעות זרות של השקפות עולם אותם הוא מייחס למוסר שמקורו בתרבויות זרות ובפרט מהתרבות המערבית, הפילוסופיה המערבית ומגישות חילוניות וליברליות.
הגם שבקרב גורמים שאינם רדיקלים ניתן למצוא ביקורת דומה על השפעות זרות אשר להבנתם מזיקות לחברה בישראל, הרי שבארגוני הימין הרדיקלי נוקטים בפעולות אקטיביות בשטח אשר במהלכן הם עשויים להתעמת עם מייצגים של אותן תפיסות.
בענייני חברה ומדינה כגון בפעולות הקשורות לארגוני הלהט"ב, או בנושאים על רקע דתי כגון ניסיון של הדרה כלפי בעלי חזות נוצרית או אנשים המזוהים עם פעולות מיסיון או התבוללות.
בהקשר הביטחוני-לאומני ניתן למצוא מצד ארגונים כאלה פעולות המוצדקות מצידם על רקע של מאבק בתומכי טרור נגד יהודים או טרור נגד מדינת ישראל.
בנוסף לכך, בימין הקיצוני תמיכה רבה לתוכניות טרנספר אף שלא מרצון וכן תמיכה בפעולות נקמה אף כשהן למעשה פעולות של נקמנות.
משכך בפעולות הקשורות לימין הרדיקלי ניתן לזהות מעורבות גבוהה יותר של היערכות המשטרה וגורמי הביטחון.
הכהניזם היא אידאולוגיית־בת בולטת בקרב תנועות הימין הרדיקלי בישראל.
הכהניזם מאמין בהחלפת משטר המדינה היהודית והדמוקרטית בתאוקרטיה הלכתית.
הכהניסטים מדגישים את העליונות היהודית, ותומכים בין היתר בטרנספר לערביי ישראל, מתן אזרחות ישראלית ליהודים בלבד, חופי ים נפרדים ליהודים וערבים, איסור ליהודים להתחתן עם ערבים ועוד.
הימין הרדיקלי בישראל מורכב מארגונים ואישים מהימין הפוליטי בישראל שהם בעלי דעה רדיקלית וחותרים לשינויים משמעותיים במשטר או באופי התרבותי בישראל, ובין היתר תומכים בשלילת זכויות מערבים או בגירושם, או תומכים בביטול אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל ובהפיכתה למדינת הלכה.
ד"ר עמי פדהצור פרסם מספר ספרים בנושא זה.
פדהצור מחלק את הימין הקיצוני בישראל לשתי תקופות, הימין הקיצוני הישן, והימין הקיצוני החדש, שחולקות מאפיינים מרכזיים מסוימים, אך שונות באלמנטים אחרים.
משותפת להם תפיסה נייטיביסטית ושבטית הרואה את ישראל כמדינתם של היהודים בלבד, ודוחה את האפשרות לשלב את הערבים כאזרחים שווי זכויות.
גם אהוד שפרינצק חקר את הנושא, והצביע על כך שהימין הרדיקלי בישראל מורכב משילוב של כמה רעיונות מרכזיים: אולטרה-לאומיות, אי-לגליזם, אי קבלת הדמוקרטיה והפלורליזם כתפישות עולם מעצבות במדינה, שנאת זרים, אפליה אתנית ודרוויניזם חברתי.
קיים קושי לקשור תנועות ימניות רדיקליות עם תנועות היסטוריות, כיוון שסיווג תנועות היסטוריות כימין רדיקלי אינו חד-משמעי, לאור העובדה שתיחום הרדיקליוּת הוא יחסי לתקופה ולקשת הדעות בשיח הציבורי.
לכן, חלק מהתנועות שבעבר בזמנן נחשבו רדיקליות נחשבות היום בתוך הקונצנזוס ולהפך.
בנוסף לכך, לא קיימות היום תנועות ימין רדיקלי שהן המשך היסטורי של תנועות מהעבר.
למרות זאת, חלק מהימין הרדיקלי מושפע מתנועות היסטוריות.
כיום, הימין הרדיקלי בישראל הוא מונח המקובל לתיאור תנועות וקבוצות המבוססות על אידאולוגיות בעלות מאפיינים כמו לאומנות, עליונות יהודית וגזענות.
זרמים לאומניים יהודיים, ובראשם הזרם הרוויזיוניסטי, החלו להתגבש ביישוב עוד לפני הקמת המדינה; חלקם, כמו אב"א אחימאיר הושפעו מהפשיזם האירופאי.
ב־1928 פרסם אחימאיר סדרה של שמונה מאמרים בעיתון דאר היום, בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שנשאו את הכותרת "מפנקסו של פשיסטן".
עיתון התנועה הרוויזיוניסטית, "חזית העם", בעריכת אחימאיר ויהושע השל ייבין, החל לראות אור בשנת 1932. בעת משפטו של אחימאיר בגין הפגנה, התובע השווה את ההפגנה להתפרעויות הנאצים בגרמניה, ואילו הסנגור, צבי אליהו כהן, השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו.
זאב ז'בוטינסקי ביקר בחריפות את המאמרים שפורסמו ב"חזית העם".
מאוחר יותר, ב-1933, לאחר כינון הברית בין משטרים פשיסטיים לבין גרמניה הנאצית, התחרט אחימאיר ויצא נגד הפשיזם והנאציזם.
פעילות הזרמים הלאומניים היהודים באה לידי ביטוי בפעילות האצ"ל והלח"י.
פעילות זו כללה לדוגמה את פיצוץ מלון המלך דוד על ידי האצ"ל ביולי 1946, שבו נהרגו כ-91 איש, מתוכם 15 יהודים.
פעולה זו הובילה לפירוק תנועת המרי העברי.
באפריל 1948 התרחשה פרשת דיר יאסין שבה נהרגו בין 100 ל-120 מתושבי הכפר במהלך השתלטות לוחמי האצ"ל והלח"י על הכפר, בהם זקנים, נשים וילדים.
מייד לאחר כיבוש הכפר טענו גורמים בהנהגת היישוב העברי ובהנהגה הערבית, שבדיר יאסין התבצע טבח המוני באזרחים שלא היו מעורבים בלחימה.
הנהגת "ההגנה" גינתה את מעשיהם של האצ"ל והלח"י באירוע.
השמועות שנפוצו בעקבות האירוע הטילו אימה על האוכלוסייה הערבית, והאיצו את בריחתם של תושבים ערבים רבים מבתיהם ומיישוביהם.
השילוב של פחד מפני מעשי טבח ורצון לצאת מהמדינה כדי לאפשר לצבאות ערב לפעול באין מפריע הוביל לַנכבה – מנוסתם של כ-750 אלף ערבים פלסטינים במהלך מלחמת העצמאות (1947–1949) והפיכתם לפליטים.
פעילות קיצוניות נוספות של האצ"ל כללו את פרשת אלטלנה ביוני 1948 – סדרת קרבות בין האצ"ל לצה"ל בעקבות סירוב של האצ"ל להישמע להוראות הממשלה ולמסור את הנשק לחיילי צה"ל.
בעימותים שנערכו במשך כמה ימים במספר זירות (כולל חוף כפר ויתקין וחוף תל אביב) נהרגו 16 לוחמי אצ"ל, ושלושה חיילי צה"ל ונפצעו לוחמים נוספים.
האונייה עצמה הושמדה בעקבות הפגזתה.
בעקבות הפרשה נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל, אם כי רובם שוחררו לאחר מספר שבועות.
חלק מבכירי הארגון הוחזקו במעצר עד סוף אוגוסט.
רוב יחידות האצ"ל פורקו ופוזרו בצה"ל, למעט "הגדוד הירושלמי".
ב-17 בספטמבר 1948 רצחו אנשי הלח"י את דיפלומט השוודי פולקה ברנדוט בירושלים שעסק בתיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב.
בעקבות כך נחקקה פקודת מניעת טרור, הלח"י פורק, וכך גם שרידי כוחות האצ"ל בצה"ל.
לאחר הקמת המדינה נחלש כוחם של הזרמים הפוליטייים הלאומניים ורובם השתלבו בתנועת החרות.
יחד עם זאת ניסה הגרעין הרוויזיוניסטי הרדיקלי לבדל את עצמו מ"חירות".
כך למשל בבחירות לכנסת הראשונה נבחר נתן ילין-מור לכנסת מטעם מפלגת הלוחמים שכללה אישים מהאגפים הרדיקלים של לח"י ואצ"ל כמו מתתיהו שמואלביץ', יעקב בנאי, גאולה כהן, יצחק שמיר וישראל אלדד.
בכנסות הבאות נבלעו רוב חברי המפלגה בתנועת "חירות".
אחד החריגים היה ישראל אלדד שבחר לשמור על דרכה של לח"י (שהיה אחד ממנהיגיה) ולהמשיך לפעול כימין רדיקלי.
אלדד החל לפרסם את הירחון הימני סולם שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום המדינה שהוקמה, ובהרחבתהּ לתחומי ירדן, סוריה ועיראק כפי שהם מתוארים בתנ"ך.
ב אף רץ בראש "רשימה למען ארץ ישראל" (שלא עברה את אחוז החסימה).
תוצאות מלחמת ששת הימים, שכללו את כיבוש ירושלים ושטחי יהודה ושומרון, והניצחון המהיר של ישראל על מדינות ערב, יצרו תשתית לצמיחה מחודשת של ימין קיצוני יהודי שבאה לידי ביטוי בהקצנה שחלה במספר מפלגות פוליטיות כמו גם בגופים חוץ פרלמנטרים שאימצו עקרונות ימניים רדיקליים.
הדבר בא לידי ביטוי בפעולות של קבוצות כמו גוש אמונים, ומפלגות כמו התחייה, צומת ומולדת.
התנועות והמפלגות התמקדו בעיקר בהרחבת שטחה של ישראל והקמת התיישבות בשטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני.
לצידן פעלה מפלגת ימין קיצונית עוד יותר – מפלגת כך, שהקים הרב מאיר כהנא.
אירועים רבים, בהם פינוי סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, האינתיפאדה הראשונה, הסכמי אוסלו, האינתיפאדה השנייה ותוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, גרמו בחלקים מהימין לתחושות של ניכור מהמדינה, ולכן הם פנו לימין הרדיקלי.
דוגמאות לתהליך זה, במישור הפוליטי, ניתן למצוא בתנועות ובמפלגות כגון:
מפלגת כך, בראשות מאיר כהנא, הוקמה ב-1971 והייתה מפלגת ימין רדיקלי שדגלה בעליונות יהודית ובעמדה שארץ ישראל שייכת ליהודים בלבד, ומי שאינם יהודים יכולים לחיות בה בתושבות ארעית (בלי זכויות פוליטיות ובכפוף לתנאי היהודים) או לעזוב את המדינה (טרנספר).
כמו כן תמכה בפעולות נקם אלימות נגד ערבים והעניקה סיוע לאנשים שהורשעו בפגיעה בערבים.
בנוסף לכהנא היו פעילים במפלגה גם נעם פדרמן, ברוך מרזל, טירן פולק, מיכאל בן ארי, איתמר בן גביר וברוך גולדשטיין.
עמדותיה הרדיקליות של המפלגה הביאו לפסילתה לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) ולהגדרתה כארגון טרור (1994).
פעילי התנועה המשיכו וממשיכים לפעול במסגרת מפלגות וארגונים אחרים כמו עוצמה יהודית, להב"ה ועוד.
תנועת כהנא חי, בראשות בנו של מאיר כהנא בנימין זאב כהנא, נוסדה ב-1990 בעקבות הירצחו של מאיר כהנא ולאחר סכסוך עם פעילי תנועת "כך".
התנועה החזיקה באותן עמדות ימין רדיקליות של תנועת "כך" והתכוונה להשתתף ב (1992) אך נפסלה אף היא ואף הוגדרה כארגון טרור והוצאה מחוץ לחוק.
מפלגת התחיה נוצרה ב-1979 על ידי פורשי האגף הימני רדיקלי של תנועת הליכוד בהובלת גאולה כהן, יובל נאמן ומשה שמיר ואליהם הצטרפו אנשי גוש אמונים וביניהם אליעזר ולדמן, גרשון שפט, חנן פורת ואליקים העצני.
המפלגה הוקמה בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שבהם הוסכם על החזרת שטחי סיני שנכבשו במלחמת יום הכיפורים בתמורה להסכם שלום עם מצרים.
המפלגה תמכה ברעיון ארץ ישראל השלמה ובהתיישבות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים והתנגדה לפשרות על שטחים שעליהן הוסכם בקמפ דייוויד ובהסכם השלום בין ישראל למצרים.
בתקופת פינוי סיני ופינוי חבל ימית, שנעשו על בסיס ההסכמים, עודדה התנועה התנגדות לנסיגה.
בנוסף דגלה התנועה בנקיטת יד תקיפה כלפי מדינות ערב בכלל והפלסטינים בפרט.
מפלגת צומת, שהוקמה על ידי רפאל איתן (רפול) ב-1983, החלה את דרכה כמפלגת ימין חילוני מתון ואף חברה לחוג עין ורד באגף הימני של מפלגת העבודה הישראלית.
בהמשך החלה המפלגה להביע עמדות ימניות רדיקליות כמו סיפוח שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לישראל, התניית זכות הבחירה לכנסת בשירות לאומי, שלילת זכות הצבעה לערבים, אימוץ עקרונות הטרנספר ורצון לבצע שינויים בשיטת הממשל.
מפלגת עוצמה יהודית הוקמה ב-2003 על ידי ברוך מרזל ומיכאל בן ארי.
בהמשך הצטרפו למפלגה איתמר בן גביר, יצחק וסרלאוף, בנצי גופשטיין ועוד.
מפלגת נעם הוקמה ב-2019 על ידי אבי מעוז ומספר רבנים מהציונות הדתית בתמיכתו של הרב צבי ישראל טאו.
על פי תחקיר שפרסם העיתונאי נדב איל עולה שהמפלגה ניהלה רשימות שחורות של אנשים וגופים המקדמים רעיונות ליברליים בהקשר של הקהילה הגאה, פמיניזם, שוויון מגדרי ותפיסת עולם שמאלית.
דוגמאות נוספות מהמישור החוץ-פרלמנטרי ניתן למצוא בתנועות, ארגונים, ומוסדות כמו:
תנועת גוש אמונים הוקמה ב-1974 וראתה בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל חלק מתהליך דתי המקרב את הגאולה.
הפעילות הרדיקלית של התנועה התבטאה בעיקר בקידום רעיון ארץ ישראל השלמה וקידום מפעל ההתנחלויות גם בניגוד להחלטות הדרג המדיני ותוך הפעלת אלימות כנגד כוחות צבא וביטחון.
איחוד הרבנים למען ארץ ישראל הוקם ב-1993 בהנהגת הרבנים שאול ישראלי, משה צבי נריה ואברהם שפירא כדי לשמור על המשך שליטת ישראל בארץ ישראל השלמה.
פעילות הארגון החלה בתקופת הסכמי אוסלו ובאה לידי ביטוי בקביעה שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנוכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה ובקריאה לחיילים לסרב פקודה בכל הנוגע לפינוי שטחים.
ב-2003, בהקשר של תוכנית ההתנתקות, פרסם הארגון דעת תורה האוסרת לפנות שטחים וזאת בניגוד להחלטת הממשלה ושכל הודעה על הקמת מדינה פלסטינית "בטלה ומבוטלת בשם אלוקי ישראל".
ארגון להב"ה הוקם ב-2009 על ידי בנצי גופשטיין.
פעילותו הרדיקלית של הארגון הביאה להגשת מספר בקשות להכרזה עליו כארגון טרור.
במקביל נבחנת גם "הקרן להצלת עם ישראל" (מיסודה של איילה בן גביר) שנטען שהיא מהווה את צינור הכספים המממן את להב"ה.
תנועות וארגונים שונים בימין הרדיקלי השתמשו במהלך השנים במגוון דרכים להשגת מטרותיהם, כגון:
ייצוג פרלמנטרי: חלק מתנועות הימין הרדיקלי (כגון תנועת כך בהנהגת הרב כהנא, עוצמה יהודית, הציונות הדתית, ארץ ישראל שלנו, כהנא חי) יוצגו בעבר בכנסת או ניסו לרוץ לכנסת אך לא נבחרו.
שלילת לגיטימציה של אנשי ציבור מקרב מתנגדיהם הפוליטיים ואחרי עובדי ציבור ואנשי כוחות הביטחון שהיו מעורבים בפינוי התנחלויות.
זו יכולה לבוא לידי ביטוי בגידופם, ייחולים למותם בצורה עקיפה, טקסי "פולסא דנורא", או התרת דמם בפסקי דת.
בשנות האלפיים החלה תופעה של התנכלות לקציני צה"ל שהיו מעורבים בתוכנית ההתנתקות, כגון הפגנות לפני בתיהם וקריאות להדרת הדתיים שבהם מתפילות בבתי כנסת.
דרך פעולה אחרת היא הגשת תביעות אזרחיות נגד שוטרים שהיו מעורבים בעימותים אלימים עם מתנחלים או מפגינים.
הקמת מאחזים באופן עצמאי וללא היתרים, כדי לקבוע עובדות בשטח ולעיתים במחאה על פיגועים שביצעו ארגוני טרור פלסטיניים.
טרור יהודי נגד האוכלוסייה הערבית: יחידים והתארגנויות מחתרתיות שונות ביצעו פיגועי טרור נגד ערבים, בהם התנקשות בראשי עיריות ביהודה ושומרון שביצעה המחתרת היהודית, תכנון לפוצץ את כיפת הסלע, טבח מערת המכפלה ורצח הנער מוחמד אבו ח'דיר.
פעילות טרור זו עלולה לפגוע גם ביהודים לדוגמה פציעה קשה של חבלן משטרה שנפגע בעת שניסה לנטרל מטען חבלה של המחתרת היהודית.
אלימות פוליטית של בודדים נגד מתנגדים פוליטיים.
חלקם החריפו אף לכדי רצח פוליטי וטרור, כגון אירוע רצח אמיל גרינצווייג שבו זרק יונה אברושמי רימון רסס אל עבר הפגנת שלום עכשיו, ניסיון ההתנקשות בזאב שטרנהל, ורצח יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל.
"תג מחיר": דרך פעולה בלתי חוקית שבה נוקטים לעיתים נערי גבעות, הכוללת פגיעה בפלסטינים או ברכושם, פגיעה ברכוש משטרת ישראל וצה"ל (בעיקר בכלי רכב), הפגנות וחסימת כבישים.
פעולות אלה מבוצעות לעיתים בתגובה להריסת מבנים בלתי חוקיים במאחזים על ידי מערכת הביטחון או בתגובה לתקיפות של ערבים כלפי יהודים.
מבקרי הימין הרדיקלי טוענים שהעמדות שבהן הוא דוגל הן פשיסטיות, לאומניות וגזעניות כלפי ערבים ומהגרים.
המבקרים רואים בימין הרדיקלי סכנה לדמוקרטיה, וטוענים שהוא נוקט באלימות ובאי כיבוד החוק, הדמוקרטיה וזכויות האדם.
לדוגמה, הפרופסורים דוד אוחנה ועודד היילברונר, שהם היסטוריונים שמחקריהם עוסקים בפשיזם האירופי ושל הנאציזם, טוענים כי במאה ה-21 צומחות בישראל קבוצות של
ימין רדיקלי "קדם־פשיסטי"— קבוצות נאו־פשיסטיות (שכוללות חלק ממצביעי הליכוד המכונים "ביביסטים") הקונות אחיזה גדולה יותר בציבור.
לדעתם, הרדיקליזציה הלאומנית בקרב שכבות אלה יוצרת ברית בין הימין השמרני, קבוצות מסורתיות מהמעמד הנמוך ובין קבוצות דתיות וחרדיות הדוגלות ברעיונות גזעניים.
הם מזהירים כי בקבוצות נאו־פשיסטיות אלה גלומה סכנה לעתיד הדמוקרטיה הישראלית שעלולה לגלוש לפשיזם.
חוקר הדתות תומר פרסיקו טען כי הימין המשיחי בישראל מסוכן לדמוקרטיה.
הוא מביא מספר אנשים בימין הקיצוני הכותבים בביטאון הימין הדתי "נקודה", כמו בעז העצני, יצחק קליין, הרב יהודה יפרח, אשר כותבים נגד ממשלת ישראל כאילו היא שלטון זר ורודני, שכביכול שולטת נגד רצון העם ובגלל קונספירציה של אליטה אנטי יהודית.
לדבריו קבוצה קטנה בימין המשיחי רואה בממשלת ישראל שלטון בלתי-לגיטימי – או שהממשלה היא כת רודנית בלתי-דמוקרטית, או שדווקא היותה דמוקרטית היא הבעיה, כי חלק מהימין הרדיקלי מפנטז על מלך.
הוא מזהיר כי התחזקות השפעת הפלגים המשיחיים על הצבא בעתיד עלולה לגרור ניסיון הפיכה צבאית.
בעקבות רצח יצחק רבין בידי יגאל עמיר, איש הימין הרדיקלי, היו שראו בימין הרדיקלי (או אף בכלל הימין) אשם ברצח, והאשימו אותו בהסתה שהובילה לרצח.
בימין היו אנשים, לדוגמה המזרחן מרדכי קידר, שתמכו בתאוריות הקשר על רצח רבין בטענה כי הרצח נועד למנוע נסיגה מהסכם אוסלו.
יש המאשימים את הימין הרדיקלי בכך ששאיפתו לארץ ישראל השלמה ולהקמת ההתנחלויות תוביל למצב של מדינה אחת דו-לאומית ללא רוב יהודי, ובכך תמיט חורבן על מדינת ישראל ועל הציונות.
יאיר גולן, לדוגמה, טוען כי סיפוח יהודה ושומרון לישראל נוגד את האינטרס הישראלי מבחינה מדינית, כלכלית, ביטחונית וחברתית.
לדבריו הסיפוח הוא "ראשית חורבן ישראל, סוף החלום הציוני על מדינה דמוקרטית עם רוב יהודי מוצק, ומעשה בלתי מוסרי בעליל, שיכתים לנצח אותנו, את ילדינו ואת ילדיהם."
ימית נוי-כספי (נולדה ב-1969) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1987, שחיינית והידרותרפיסטית.
ימית נוי נולדה בראשון לציון כאחת משלושה ילדים, אביה היה ימאי ועבד בחברת ספנות.
היא התחילה לשחות בגיל צעיר.
הייתה חברה בנבחרת ישראל לנוער בשחייה, והשתתפה באליפות ישראל.
כשהייתה בת שמונה עשרה נבחרה למלכת היופי של ישראל, והשתתפה תחרות מיס תבל 1987. מיד אחר כך עסקה בדוגמנות בישראל ומחוצה לה.
במשך עשור דגמנה כספי עבור גוטקס, דיווה, פולגת, גולף, המשביר לצרכן, ד"ר פישר ועוד.
היא סיימה תואר בחינוך גופני בסמינר הקיבוצים ולמדה הידרותרפיה, כיום מפעילה בריכת שחייה טיפולית לילדים.
היא נשואה לצלם שי כספי ואם לשלוש בנות.
הרב ימין כלפון (1845 – 1929) היה שד"ר ואיש ציבור בטבריה ובחיפה, ומפעילי הקמת שכונת ארד אל-יהוד בעיר.
נולד בתטואן שבמרוקו בשנת 1845 (ה'תר"ה) לאסתר ולרב אברהם רפאל כלפון, שכיהן בהמשך כרב בטבריה ובחיפה.
בשנת 1860 (ה'תר"ך) עלו עמו הוריו לארץ ישראל והשתכנו בטבריה, שם החל ללמוד בישיבתו של הרב דוד עבו.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים שמואל הכהן קונורטי.
לאחר תקופת מגורים בטבריה עבר להתגורר בחיפה, שם עסק במסחר, ובשנת 1885 (ה'תרמ"ה) נישא לזהרה בת הרב נפתלי לרידו.
במסגרת פעילותו הציבורית נסע בשליחות כשד"ר מטעם מספר מוסדות ציבוריים בארץ ישראל לטורקיה, אפגניסטן, בולגריה ויוון.
כן היה מקושר לקונסולים שונים ולמופתי שייח' מוחמד מראד.
לאחר פטירת הרב מסעוד התשואל בשנת 1909 (ה'תרס"ט), סייע לרב יהודה הלוי בענייני הרבנות בחיפה.
כשנוסדה הסתדרות הספרדים בעיר, נמנה עם פעיליה וסייע בהשגת כספים לקניית האדמה שעליה נבנתה שכונת ארד אל יהוד.
כדי לא להתפרנס מכספי החלוקה, סירב לכהן כרב בטבריה, ובמקום זאת עסק לפרנסתו במסחר חומרי בניין.
הלך לעולמו בחיפה ב-1 בינואר 1929 (י"ט בטבת ה'תרפ"ט).
נקבר באהל רבי אבדימי דמן חיפה בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
נכדו היה מרדכי כלפון, ואחיינו היה אברהם כלפון.
ימין רדיקלי או ימין קיצוני הוא מונח מקובל לתיאור אידאולוגיה פוליטית הנוטה להיות לאומנית, נייטיביסטית, נאו-פשיסטית, נאו-נאציות או שמרנית באופן קיצוני.
עם זאת, ישנו קושי בהגדרה מהו רדיקלי, וגורמים שונים מסמנים את גבול הקיצון באופן שונה.
פעמים רבות, אידאולוגיה ימנית רדיקלית דוגלת בשינויים שורשיים ומעמיקים במבנה השלטון והחברה, במיוחד בתחומי הכלכלה, הלאומיות, התרבות ויחסי הכוח בחברה.
המונח "ימין רדיקלי" כולל תחתיו קבוצות פוליטיות רבות, והוא הטרוגני למדי.
עם זאת, לקבוצות אלה מספר מאפיינים משותפים: תמיכה בלאומנות, בנייטיביזם ובמשטר סמכותני, והתנגדות עזה לקומוניזם ולסוציאליזם בין-לאומי.
קבוצות אלה נוטות להאמין כי הן חלק מקבוצה בעלת זכויות יתר, והקבוצות האחרות באוכלוסייה נחותות ממנה.
במהלך ההיסטוריה, התומכים בגישה כלכלית ליברלית ובכלכלת שוק נקראו "ימין", ולעומתם, אלו המכונים "ימין רדיקלי" אימצו גישות כלכליות המזוהות עם השמאל, למרות התיאור שלהם כ"ימין", כגון התנגדות לגלובליזציה, תמיכה בהלאמה ותמיכה בפרוטקציוניזם.
חלקם תומכים בהשקפה שלפיה צריכה להיות הפרדה בין קבוצות אתניות, גזעיות או דתיות, כאשר לקבוצה אחת צריכות להיות זכויות יתר.
על פי תומכי תאוריית הפרסה, גופי ימין רדיקלי חולקים אלמנטים משותפים עם השמאל הרדיקלי, יותר מאשר עם גופי מרכז מתונים.
במהלך ההיסטוריה, תנועות ימין רדיקלי באירופה היו קשורות לרוב לנאציזם, לנאו-נאציזם, לפשיזם ולנאו-פשיזם, ותמכו באידאולוגיה הכוללת דעות לאומניות, שוביניזם, שנאת זרים, גזענות או ריאקציונריות.
גישות אלה ראו בחלקים מהאוכלוסייה קבוצות נחותות, המהוות איום על המדינה ומוסדותיה, או על הקבוצה האתנית השלטת, ובכך הצדיקו דיכוי ואלימות כלפי מיעוטים.
גופי ימין רדיקלי היו חלק מהנוף הפוליטי בארצות הברית ובאירופה במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אולם הפופולריות שלהם דעכה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ארגוני ימין בבריטניה שבו לפעול בשנות השישים, ובארצות הברית ובאחדות ממדינות אירופה החלה עלייה בפופולריות של ארגוני ימין רדיקלי לקראת סוף המאה ה-20. בין ארגוני הימין הרדיקלי בארצות הברית נמנים ארגונים פלאו-שמרנים וארגוני לאומנות לבנה, כמו הקו קלוקס קלאן.
חוקר מדע המדינה קלאוס פון ביימה זיהה שלושה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של מפלגות ימין רדיקלי במערב אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה: משנת 1945 ועד אמצע שנות החמישים, מפלגות ימין רדיקלי נתפשו כמזוהות עם נאציזם.
הן נדחקו לשוליים והאידאולוגיה שלהן לא זכתה להכרה.
בשנים אלה, המטרה העיקרית של מפלגות הימין הרדיקלי הייתה הישרדות, ולא הייתה להן כל השפעה פוליטית.
מאמצע שנות החמישים ועד לשנות השבעים התפתח "שלב המחאה הפופוליסטי" שהצליח במספר מקומות.
למפלגות הימין הרדיקלי שהצליחו היו מנהיגים כריזמטיים, שחשדנותם העמוקה כלפי הממסד הפוליטי הולידה תפיסה של "קבוצת פנים וקבוצת חוץ", שלפיה הפוליטיקאים ופקידי הממשל מנותקים מאזרחי המדינה.
בשנות השמונים התרבו המקרים שבהם מפלגות ימין רדיקלי הצליחו בבחירות ואיחדו סביבן קהל בוחרים משמעותי, בעיקר סביב ההתנגדות להגירה.
ארגוני טרור ימין רדיקלי באירופה השתמשו באלימות כדי לקדם מגוון אידאולוגיות ואמונות קיצוניות, בהן נאו-פשיזם, נאו-נאציזם, אנטי-קומוניזם, גזענות, שנאת זרים והתנגדות להגירה.
ארגונים אלה פעלו לרוב ללא שיתוף פעולה בין-לאומי.
במערב אירופה החלו לפעול מספר ארגונים כאלה בשנות השמונים, ובמזרח אירופה בשנות התשעים, בעקבות פירוק ברית המועצות.
מטרתם של ארגוני טרור ימין רדיקלי היא בדרך כלל הפלת הממשלה, והחלפתה בממשלה לאומנית או פשיסטית.
לדוגמה, ארגון הטרור Nuclei Armati Rivoluzionari ("הגרעין המהפכני המזוין") פעל באיטליה משנת 1977 עד 1981. הארגון דגל באידאולוגיה נאו-פשיסטית והטיל אימה על תושבי איטליה.
בשנת 1980 ביצע פיגוע בתחנת רכבת בבולוניה באמצעות מזוודת נפץ.
הפיצוץ הרס את המבנה המרכזי, שהתמוטט על הנוסעים שהמתינו לרכבת.
בפיגוע נהרגו 85 בני אדם ונפצעו מעל 200. בפעולות טרור אחרות של הארגון נרצחו פוליטיקאים ושופטים שעסקו בחקירות פוליטיות.
הימין הרדיקלי בישראל הוא כינוי נפוץ לארגונים ולאישים מן הימין הפוליטי בישראל שהם בעלי דעה רדיקלית וחותרים לשינויים משמעותיים במשטר או באופי התרבותי בישראל, ובין היתר תומכים בשלילת זכויות מערבים או בגירושם, או תומכים בביטול אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל ובהפיכתה למדינת הלכה.
יממה שמשית (באנגלית, Solar Day) היא פרק הזמן המדויק שבו משלים כדור הארץ סיבוב על צירו ביחס לשמש והוא נמדד לפי פרק הזמן שחולף בין שני מעברים עוקבים של השמש בנקודה מסוימת בכיפת השמים.
פרק זמן זה דומה ליממה השמשית הממוצעת בת 24 שעות בדיוק בה אנו רגילים להשתמש, אך ייתכן הפרש של עד 29 שניות המשתנה במחזוריות לאורך השנה.
הפרש זה מצטבר למינוס 16 דקות בנובמבר ותוספת 14 דקות בפברואר ביחס ליממה השמשית הממוצעת בה אנו רגילים להשתמש.
ולכן מי שיצפה בשעון שמש בנובמבר בשעה 12:00 בצהרים יראה את השעה 12:16. ובפברואר בשעה 12:00 בצהרים יראה את השעה 11:46.
היממה השמשית היא פרק הזמן שבו כדור הארץ משלים סיבוב על צירו ביחס לשמש.
(בשונה מהיממה הכוכבית שמודדת את סיבוב כדור הארץ על צירו - ביחס לכוכבים).
כאשר בוחנים את סיבוב כדור הארץ על צירו ביחס לשמש, השלמת סיבוב שלם במדויק יתרחש בזמן שבו תיראה השמש בכיפת השמיים באותו המקום בדיוק שהיא נראתה בו ביום הקודם.
פרק זמן זה אינו קבוע והוא משתנה במחזוריות לאורך השנה במספר שניות.
על מנת להקל על השימוש בלוח השנה ובשעון, רגילים להשתמש בלוח השנה ב"יממה השמשית המומצעת" שהיא 24 שעות בדיוק.
ובשעון האזרחי (UTC) המסונכרן בקרוב עם מיקום השמש הממוצעת וזאת על מנת להימנע ככל האפשר משימוש באורך היממה השמשית המשתנה כל הזמן.
ההפרש בין היממה השמשית הממוצעת ליממה השמשית הנראית יוצר שינוי במיקום השמש בכיפת השמים כפי שהיא נראית בזמנים קבועים (לפי השעון האזרחי המבוסס כאמור על היממה הממוצעת), תופעה זו נקראת אנלמה.
ההבדלים בין היממה השמשית ליממה שמשית ממוצעת
אורכה של היממה השמשית משתנה במקצת מיום ליום לכדי פער של 51 שניות בין יממה שמשית האחת לחברתה.
כדור הארץ מקיף את השמש במסלול אליפטי ועל כן על פי חוק השטחים השווים מהירות סיבובו סביב השמש משתנה.
כאשר כדור הארץ קרוב לשמש הוא נע מהר יותר ואילו כאשר הוא רחוק מהשמש הוא נע לאט יותר.
מאחר שמהירות סיבובו של כדור הארץ סביב צירו אינה משתנה באופן ניכר אזי הדבר גורם לכך שמהירות התנועה הזוויתית של השמש על פני כיפת השמיים משתנה כל העת.
מפאת נטיית צירו של כדור הארץ (מישור המילקה) ביחס למישור ההקפה שלו את השמש (מישור המשווה), השמש משנה את קו הרוחב השמיימי שלה במהלך השנה, והיטל מהירותה על קו המשווה השמיימי משתנה.
כתוצאה מהשינויים הללו, אורך היממה משתנה במשך השנה.
היממה הארוכה ביותר ארוכה בכ-29 שניות מיממה ממוצעת (בת 24 שעות), והיממה הקצרה ביותר קצרה בכ-21 שניות מיממה ממוצעת, כך שהפער הגדול ביותר בין יממות שמשיות הוא 51 שניות.
הפרשים אלו בין אורך היממה השמשית ליממה הממוצעת בת 24 שעות בה אנו משתמשים, גורמים לסטייה מצטברת בין שתי היממות שיכול להגיע למינוס 16 דקות בנובמבר ותוספת 14 דקות באפריל.
ולכן מי שיצפה בנובמבר בשעה 12:00 בצהרים יראה את השעה 12:16. ומי שיצפה בשעון שמש בפברואר בשעה 12:00 בצהרים יראה את השעה 11:46.
הפרשים אלו שבים ומתאפסים מספר פעמים במהלך השנה.
ההפרש המצטבר בין היממות מכונה משוואת הזמן בטבלה הבאה ניתן לראות את השינויים בהפרשים שבין היממות לאורך השנה.
כדור הארץ משלים הקפה סביב צירו אחת ל-23 שעות 56 דקות ו 4 שניות, ובאותו זמן הוא גם ממשיך בתנועתו להקפת השמש.
בעוד שהכוכבים חוזרים למופעם במצהר האופק כל 23 שעות ו 56 דקות, נדרשים עוד כ-4 דקות בממוצע על מנת שהשמש תחזור למופעה במצהר.
מכאן נובע ההבדל בין היממה השמשית שהיא אורכת 24 שעות ליממה הכוכבית שאורכה כ 4 דקות פחות מכך.
ישנן עדויות על שינויים נוספים באורך היממה שאינם מחזוריים, הנובעים ממספר גורמים פיזיקליים.
למשל: כוחות הגאות במערכת ארץ-ירח גורמים להתרחקות הירח מכדור הארץ בשיעור של 3.8 ס"מ בשנה, שינויים קטנים נוספים הנובעים מתנועות של קרום כדור הארץ ביחס לציר הסיבוב, גורמים מטאורולוגיים הגורמים לשינויים עונתיים, וכן ישנם שינויים הנובעים מהקשר בין מעטפת כדור הארץ לגרעין שלו.
השינויים הנגרמים מסיבות אלו הם קטנים ביותר ובעלי השפעה מצטברת של פחות משנייה בשנה.
אנלמה – עקומה דמוית הספרה שמונה המתקבלת ממסלול השמש בשמיים כפי שנראית בזמנים קבועים (לפי שעון שמשי ממוצע) מיום ליום.
הצורה מתקבלת משילוב של קו הרוחב השמיימי המשתנה של השמש ומשוואת הזמן.
התמונה משמאל הופקה על ידי הרכבה של תמונות רבות של השמש, התמונות צולמו כל כמה ימים במשך שנה שלמה באותה השעה.
מאחר שאורכה של היממה השמשית משתנה, השמש אינה חוזרת לאותה נקודה בשמיים ונוצרת תמונת השמונה הנקראת אנאלמה.
ימינה באשיר הייתה במאית קולנוע ותסריטאית אלג'יראית.
הסרט שלה Rachida הוקרן במדור Un Certain Regard בפסטיבל הקולנוע בקאן 2002. Rachida הוא הסרט הקולנועי הראשון בבימויה של אישה אלג'יריאית שנעשה באלג'יריה.
הסרט זכה לפופולריות באלג'יריה והופץ באופן בינלאומי בצרפת.
באשיר למדה בבית הספר הלאומי לקולנוע בבקינגהאמשייר, באנגליה, שם התמקדה בעריכה.
היא הייתה ידועה בעיקר בשל סרטה Rachida אשר לקח לה חמש שנים לעשות.
Rachida הוא הסרט האלג'יראי היחיד שהיה מועמד לפרס Un Certain Regard בקאן.
באשיר נפטרה ב-3 באפריל 2022. הותירה אחריה בעל, הבמאי האלג'יראי מוחמד שואיך, שלוש בנות ובן.
במהלך העשור השחור, נשאר הזוג באשיר-שואיך באלג'יריה שם היא עבדה בתור עורכת הסרטים של בעלה.
ימינה הייתה רשימה ימנית ישראלית וסיעה בכנסת בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד.
במקור הרשימה הוקמה מאיחודן של שלוש מפלגות: הימין החדש, הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה, אך מאז 2021 ועד פירוקה כללה רק את הימין החדש.
רשימת "ימינה" התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-22 (2019) בראשות איילת שקד, וקיבלה 7 מנדטים.
לאחר הבחירות התפצלה לשתי סיעות: הבית היהודי – האיחוד הלאומי, והימין החדש.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) רצו שוב שלוש המפלגות יחד בראשות נפתלי בנט.
כחודשיים לאחר הבחירות הסיעה החליטה לא להצטרף לקואליציה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, בין השאר היות שהוצעו לה מעט תפקידים משפיעים לדעתה.
רפי פרץ התפצל מימינה, כסיעת יחיד של הבית היהודי ומונה לשר ירושלים ומורשת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) החליטה מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' לרוץ בנפרד, ולפיכך נותרה ברשימה רק הימין החדש בראשות נפתלי בנט.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש (בין 13 ביוני 2021 ל-30 ביוני 2022), הייתה ימינה מפלגת השלטון בישראל.
ב-27 ביולי 2022 הכריזו שקד ויועז הנדל מסיעת דרך ארץ על ריצה משותפת עם מפלגת הימין החדש במסגרת רשימת הרוח הציונית.
ב-11 בספטמבר 2022 התפצלו שקד והנדל עקב אי הסכמה במקרה שבו אין היתכנות לממשלת אחדות.
זמן קצר לאחר מכן, שקד חברה לבית היהודי בראשות יוסי ברודני לריצה משותפת.
הרשימה לא עברה את אחוז החסימה בבחירות לכנסת ה-25.
ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הסכימו הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה, שתי מפלגות שכבר היו תחת הסכם של רשימה משותפת, על ריצה משותפת עם מפלגת הימין החדש תחת רשימת "הימין המאוחד".
הוסכם שאיילת שקד תוצב במקום הראשון ברשימה.
בנוסף, הוסכם שלאחר הבחירות תתחייב הרשימה להמליץ לנשיא על בנימין נתניהו לראשות הממשלה ושהיא תדרוש לחוקק חוק נורווגי מרובע במשא המתן הקואליציוני, עוד סוכם כי בנט יקבל את התיק הבכיר, לאחריו סמוטריץ' ובהמשך פרץ ושקד.
הרשימה קיימה משא ומתן לצירוף מפלגת עוצמה יהודית והציעה לה להשתלב לטענת חברי עוצמה יהודית במקומות 8 ו־13 ברשימה, אך זו סירבה.
משא ומתן נוסף מול זהות בראשות משה פייגלין, לא צלח אף הוא.
ב-12 באוגוסט, עם חשיפת הקמפיין, שונה שם הרשימה ל"ימינה" על פי הצעת חברת הכנסת אורית סטרוק.
בבחירות קיבלה "ימינה" שבעה מנדטים.
שניים מחברי הכנסת שלה מונו עוד קודם לכן לשרים בממשלת המעבר: רפי פרץ לשר החינוך ובצלאל סמוטריץ' לשר התחבורה.
מאוחר יותר מונה נפתלי בנט לשר הביטחון.
עם תום הבחירות פנתה הרשימה ליו"ר הכנסת בבקשה להתפצל לשתי סיעות: הימין החדש ו"הבית היהודי-האיחוד הלאומי".
שתי המפלגות הודיעו כי ימשיכו לעבוד יחד במשא ומתן הקואליציוני ובכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 רצו שוב שלוש המפלגות יחד, בצירוף מפלגת אח"י.
הפעם בראשות נפתלי בנט, ושוב בלא איתמר בן-גביר שרץ ברשימה עצמאית נפרדת מכיוון שימינה לא רצו לצרפו ולא עבר את אחוז החסימה.
המפלגה קיבלה כ-240 אלף קולות שהם 6 מנדטים.
רשימת ימינה לא הצטרפה לקואליציה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, ממשלת אחדות בראשות הליכוד וכחול לבן, בין השאר בגלל מיעוט בקבלת תפקידים משפיעים בנושאי החשובים לה, ואי הסכמה לקווי היסוד של הממשלה החדשה.
עם זאת יו"ר הבית היהודי רפי פרץ פרש מהסיעה, ומונה לשר לענייני ירושלים ומורשת.
לקראת סוף שנת 2020 הרבו בנט ושקד לבקר את הממשלה על טיפולה במשבר הקורונה בישראל, הן בהיבט הבריאותי והן בהיבט הכלכלי-חברתי.
בהקשר זה טבע בנט את הסיסמה "לא פרנסה – לא מעניין" והכריז שזה הנושא הדחוף ביותר, שלמענו הוא מתכוון לשים בצד נושאי מחלוקת פוליטית (כגון החלת ריבונות על שטחי יהודה ושומרון) על מנת להקים ממשלת חירום שתחלץ את ישראל מהמשבר.
בנוסף הציג תוכניות חירום לשיקום כלכלת ישראל.
סקרים שנערכו בתקופה ההיא צפו למפלגה למעלה מ-20 מנדטים.
עם התפזרות הכנסת ותחילת הבחירות לכנסת ה-24 הכריז בנט שהוא רואה את עצמו כמועמד לראשות הממשלה ושמפלגתו תמליץ עליו לנשיא.
אחרי פרישת גדעון סער מהליכוד והקמת מפלגת תקווה חדשה בראשותו קטן כוחה של ימינה בסקרים בכמחצית.
בנט אמר שמטרתו "להחליף את ההנהגה הכושלת".
בסוף ינואר 2021 הודיע בצלאל סמוטריץ' על התפצלות מפלגתו, שמותגה כמפלגת הציונות הדתית, מימינה, ובכך למעשה התפרקה הרשימה למרכיביה, וימינה רצה כשהיא כוללת את חברי הימין החדש בלבד.
ב-4 בפברואר, היום האחרון להגשת הרשימות המתמודדות בבחירות, הכריזה חגית משה כי מפלגת הבית היהודי לא תתמודד בבחירות ותתמוך ברשימת "ימינה", וכן תאשר לימינה להשתמש באות שלה, ב'.
בתמורה התחייבה ימינה למינוייה של משה בממשלה עתידית כשרה אחראית על תחומים הקשורים לציונות הדתית ומוסדותיה.
לאחר מערכת הבחירות, בהן קיבלה 7 מנדטים, הרשימה הייתה מפלגת שלטון בישראל ברוטציה עם מפלגת יש עתיד, בין 13 ביוני 2021 ל-30 ביוני 2022 לאחר שהקימו ממשלה המורכבת מסיעות מגוונות.
נפתלי בנט כיהן כראש ממשלת ישראל, איילת שקד כשרת הפנים ומתן כהנא כשר לשירותי דת.
במהלך כהונת הממשלה פרשו מהקואליציה 3 חברי כנסת מימינה, אך לא התפטרו מהכנסת: עמיחי שיקלי (שהוכרז כח"כ פורש), עידית סילמן (ששימשה כיו"ר הקואליציה) וניר אורבך.
ב-30 ביוני 2022 התפזרה הכנסת ה-24 ונפתלי בנט הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
את מקומו כראש ימינה תפסה איילת שקד.
ב-27 ביולי 2022 הכריזו שקד ויועז הנדל מסיעת דרך ארץ על ריצה משותפת עם מפלגת ימינה במסגרת רשימת הרוח הציונית, במסגרת הבחירות לכנסת ה-25. סיעת ימינה תפעל עד להשבעת הכנסת העשרים וחמש.
ב-15 באוגוסט התפצלו בנט, כהנא ופינטו לסיעה נפרדת בשם "המחנה הממלכתי", ודקה לאחר מכן התפצל בנט מהסיעה החדשה לסיעת יחיד בשם "ביחד", כאשר בנט צפוי להתמזג מחדש עם שקד וקארה.
בקשת עידית סילמן להתפצל לסיעת יחיד לא אושרה והיא צפויה לעתור לבג"ץ על מנת שתוכל לרוץ במסגרת רשימה קיימת.
העתירה התקבלה ועמיחי שיקלי ועידית סילמן שוריינו בליכוד למקומות 14 ו-16 ונבחרו לכנסת ה-25. ימינה התפרקה, איילת שקד רצה בבחירות לכנסת העשרים וחמש בראשות מפלגת הבית היהודי ולא עברה את אחוז החסימה, ואילו חה"כ אביר קארה רץ במפלגת חופש כלכלי וגם הוא לא עבר את אחוז החסימה.
בפוסט שפרסמה בפייסבוק ב-2019 פירטה איילת שקד את עקרונות רשימת ימינה, שלהם מחויבים כל החברים:
זהות יהודית: נפעל לחיזוק הזהות היהודית של מדינת ישראל, ולהגברת החיבור של תלמידי ישראל לתורת ישראל, ארץ ישראל ולמורשת ישראל.
לאום: יישום חוק-יסוד: ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי ומניעת כל פגיעה בו, תוך המשך הבטחת זכויות הפרט והשוויון לכל אזרחי ישראל.
שלמות הארץ: אנו הרשימה היחידה שמתנגדת להקמת מדינה פלסטינית ולנסיגה כלשהי משטחי ארץ ישראל.
נפעל לפתח את ההתיישבות בכל רחבי הארץ.
ריבונות: החלת הריבונות הלאומית ושלטון החוק באופן מלא ושוויוני על כל אזרחי ישראל ותושביה, ובכלל זה סיום הממשל הצבאי והחלת ריבונות ישראל על חבלי יהודה, שומרון ובקעת הירדן.
מאבק נחוש בטרור: הכרעת הטרור בנחישות וללא פשרות, מגבול עזה ועד קיצבאות המחבלים.
השבת נעדרי צה"ל תוך גביית מחיר מהחמאס והתנגדות מוחלטת לשחרור מחבלים.
סיוע לנכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.
עלייה והגירה: יישום מדיניות עלייה והגירה לאומית סדורה, שתקדם עלייה יהודית ותסיר חסמים מיותרים לקליטת עלייה, ושתמנע השתקעות בלתי-חוקית של מהגרי עבודה בארץ לצד ניצול לרעה של מדיניות איחוד משפחות.
תחרות וחירות: קידום תחרות למונופולים וקרטלים סטטוטוריים, פתיחת המשק לתחרות בינלאומית וצמצום התכנון המרכזי במשק.
קידום תחרות בדיור, שחרור קרקעות לבנייה ומדיניות מיסוי שתתמרץ פיתוח.
טיוב האסדרה, הפחתת הנטל על מעסיקים לעידוד תעסוקה ופריון ויצירת סביבה נוחה לכלכלה שיתופית וטכנולוגיה עילית.
הזכות לעבוד: דרישת רוב מוחלט ליציגות בעבודה, בוררות חובה בשירותים חיוניים, חובת שקיפות בארגוני עובדים.
משילות: חיזוק ערכי המשילות והדמוקרטיה, חיזוק מעמד הכנסת כרשות מחוקקת והחזרת האמון בבית המשפט כרשות השופטת בהתאם לחוק.
חיזוק מעמד נבחרי הציבור אל מול הפקידות הבכירה.
אחריות חברתית: הגנה כלכלית ורפואית לנכים וקשישים, תוך שילוב אנשים עם מוגבלויות בחינוך, בחברה ובשוק העבודה.
פיתוח הגליל והנגב: חיזוק הגליל והנגב בתעסוקה, דיור, רפואה, תיירות, תרבות ותחבורה, עידוד השקעות הון ויוזמות פרטיות ועסקיות אשר יביאו לחיזוק ההון האנושי ולהשארת משפחות בגליל ובנגב.
"נוער ימינה" היא תנועת הנוער של מפלגת ימינה.
התנועה הוקמה לאחר איחוד של מפלגות הבית היהודי, האיחוד הלאומי והימין החדש.
בראש התנועה עומדים האחים בן ומתן דרור, התנועה הוקמה על בסיס תנועת הנוער של הימין החדש.
בתנועה פעילים בגילים 12–18 עם הנהגה בוגרת.
מס.דיוקןשםתחילת כהונהסיום כהונהממשלות שעמד בראשןכנסות1איילת שקד
חברי הכנסת שנבחרו מטעם הרשימה לכנסת ה־22, כפי שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית ב-1 באוגוסט:
איילת שקד –יו"ר מפלגת הימין החדש.
רפי פרץ – שר החינוך ויו"ר מפלגת הבית היהודי.
בצלאל סמוטריץ' – שר התחבורה והבטיחות בדרכים ויו"ר מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה.
מוטי יוגב – חבר כנסת.
אופיר סופר – חבר כנסת, מזכ"ל תקומה.
חברי הכנסת שנבחרו מטעם הרשימה לכנסת ה־23:
נפתלי בנט – שר הביטחון ויו"ר מפלגת הימין החדש.
איילת שקד – לשעבר שרת המשפטים ויו"ר מפלגת הימין החדש.
בהמשך פרש עם אופיר סופר לסיעה עצמאית.
אופיר סופר – בהמשך פרש עם בצלאל סמוטריץ' לסיעה עצמאית.
ב־14 ביולי 2020 התפלגה מהסיעה סיעת היחיד של הבית היהודי (רפי פרץ).
ב־20 בינואר 2021 התפלגה מהסיעה סיעת האיחוד הלאומי (בצלאל סמוטריץ' ואופיר סופר).
חברי הכנסת שנבחרו מטעם הרשימה לכנסת ה-24:
נפתלי בנט – יו"ר מפלגת הימין החדש.
איילת שקד (התפטרה מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי)
מתן כהנא – (התפטר מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי וחזר לכהן בה) התפצל מהסיעה לסיעת המחנה הממלכתי.
עמיחי שיקלי – פעיל חברתי ואיש חינוך, מייסד המכינה הקדם-צבאית תבור.