tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב הממתקים הפלסטיניים הם כיסוני בצק ממולאים בגבינות ממותקות, תמרים או אגוזים שונים, כגון שקדים, אגוזי מלך או פיסטוקים.
משקאות יכולים להיות תלויים גם כן בחגים כגון במהלך חודש הרמדאן, שבו מיצי חרוב, תמרהינדי ומשמש נצרכים בשעת השקיעה.
קפה שותים לאורך כל היום ומשקאות חריפים לא מאוד נפוצים בקרב האוכלוסייה המקומית (בשל האיסור בדת), עם זאת, כמה משקאות אלכוהוליים כמו ערק או בירה נצרכים על ידי ערבים נוצרים או מוסלמים פחות שמרניים.
לאזור של הלבנט הדרומי יש עבר מגוון וככזה, למטבח שלו יש השפעות מתרבויות שונות.
לאחר שהאזור נכבש על ידי המוסלמים, הוא הפך לחלק מבלאד א-שאם בשם "נפת פלסטין" ו"נפת אל אורדון" (מחוז פלשתינה ומחוז ירדן; הראשון כלל את אזור ירושלים והשני את אזור הגליל).
בהמשך, בימי האימפריה העות'מאנית, אזור הלבנט הדרומי היה כפוף ליחידה מנהלית שמרכזה בדמשק.
לכן, היבטים רבים של המטבח של ערביי ארץ ישראל דומים למטבח של אזור סוריה, במיוחד בגליל.
מאכלים סוריים-פלסטיניים מודרניים הושפעו בדרך כלל על ידי השלטון של שלוש קבוצות אסלאמיות גדולות: הערבים, הערבים בעלי השפעה פרסית (עיראקים) והטורקים.
לערבים שכבשו את סוריה וארץ ישראל בתחילה היו מסורות קולינריות פשוטות המבוססות בעיקר על השימוש באורז, בשר טלה, יוגורט ותמרים.
מטבח זה לא התפתח במשך מאות שנים עד לעלייתה של הח'ליפות העבאסית, שקבעה את מקום בירתה בבגדאד ושילבה בין אלמנטים של המטבח הפרסי למטבח הערבי הקיים הגאוגרף הערבי אל מוקדסי אמר על המאכלים של נפת פלסטין:
המטבח של האימפריה העות'מאנית היה באופן חלקי מורכב ממה שהפך, עד אז מטבח "עשיר" של בני עדות שונות.
לאחר מלחמת קרים, ב-1855, קהילות רבות אחרות, כולל בוסנים, יוונים, צרפתים ואיטלקים החלו להתיישב באזור ובמיוחד במרכזים עירוניים כמו ירושלים, יפו ובית לחם.
מאכלים של הקהילות האלה תרמו לאופי המטבח של ערביי ארץ ישראל, בעיקר הקהילות ממדינות הבלקן.
עד שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, המרכיבים העיקריים למטבח הפלסטיני הכפרי היו שמן זית, אורגנו ולחם שנאפה בתנור פשוט שנקרא טאבון.
רובינסון ליס, כתב ב-1905 בציינו כי "התנור לא ממוקם בתוך הבית, יש לו מבנה משלו, [שהוא] הרכוש המשותף של כמה משפחות שתפקידן הוא לשמור עליו תמיד חם".
ישנם שלושה אזורים קולינריים של המטבח של ערביי ארץ ישראל - הגליל, רצועת עזה ויהודה ושומרון (שלהם עצמם יש אזורי משנה קולינריים הנעים מצפון לדרום).בגליל, בורגול ובשר (בקר או כבש) הם המרכיבים העיקריים שלעיתים קרובות משולבים כדי ליצור כמה וריאציות של מנות, החל מארוחה משפחתית גדולה עד מנת תוספת קטנה.
עם זאת, ביהודה ושומרון וברצועת עזה, לאוכלוסייה שם סגנון בישול משלהם.
ביהודה ושומרון, הארוחות כבדות במיוחד ומנוגדות מאוד למזון המוגש בלבנט הצפוני.
מנות עיקריות כוללות אורז, לחמים שטוחים ובשרים צלויים.
המזון הבסיסי של התושבים ברצועת עזה הוא דגים בשל מיקומה על חוף הים התיכון.
ההשפעות הקולינריות שלהם הם השפעה חזקה של הבישול המצרי המסורתי ופלפלת צ'ילי, זרעי שמיר ושום, התבלינים הנפוצים ביותר.
אף על פי שהמטבח הוא מגוון, בדרך כלל הפלשתינאים אינם מוגבלים למזון של האזור הספציפי שלהם ויש דִּיפוּזְיָה קולינרית מתמדת ביניהם.
עם זאת, בגלל בידודה של עזה משטחים פלסטיניים ואזורים לבנטיניים אחרים, סגנונות הבישול שלהם פחות מוכרים באזור.
המטבח הגלילי דומה מאוד למטבח הלבנוני, בשל התקשורת הענפה בין שני האזורים לפני הקמת מדינת ישראל.
הגליל מתמחה במספר ארוחות המבוססות על שילוב של בורגול, תבלינים ובשר, המכונים קובה על ידי הערבים.
"קובה בסינייה" הוא כאשר לוקחים בשר כבש או בשר בקר טחון ומערבבים עם פלפל, פלפל אנגלי ותבלינים אחרים עטופים בקרום בורגול, ומשם לאפייה.
"קובה בסינייה" יכול לשמש כמנה העיקרית בארוחת צוהריים פלסטינית.
"קובה נייה" היא וריאציה של קובה, אשר מוגשת כבשר נא מעורבב עם בורגול ומגוון רחב של תבלינים.
זה נאכל בעיקר כמנת תוספת צדדית עם פיתה או לחם "מרקוק" שמשמש "לנגב" את הבשר.
כיוון שהצלחת מוגשת כאוכל נא, כל מה שלא נאכל באותה העת מבושל למוחרת בגרסה האפויה או ככדורי קובה מטוגנים.
בגליל, ארוחה לאירועים מיוחדים מורכבת מכבש קלוי, או כל סוג אחר של בשר, שאותו משלימה תערובת של אורז עם בשר טלה קצוץ ומתובל במבחר תבלינים, בדרך כלל מקושטים בפטרוזיליה קצוצה ואגוזים קלויים.
"שישקבב" (שישליק) או "להם מאשווי" ו"שיש טאוק" (שיפודי פרגיות) הם בשר גריל על שיפודים ונאכלים בדרך כלל לאחר מערך של מנות ראשונות המכונה "מֶזֶה".
ה"מֶזֶה" מורכב ממגוון רחב של מנות ראשונות, שבדרך כלל כוללות חומוס (לפעמים בציפוי בשר), באבא גנוש, טאבולה, לבנה, זיתים וירקות כבושים.
גבינה עכואית היא גבינה חצי קשה, הנפוצה בכל רחבי המזרח התיכון ובקרב הפזורה הערבית, ומקורה באזור העיר עכו.
עכו מבוטאת בערבית כ"עכא" ומכאן נובע שמה של הגבינה.
מוסחן (ערבית: مسخّن, קרי "מוסחאן", או מחמר, محمر) היא מנה נפוצה מאוד שמקורה באזור ג'נין וטולכרם שבחלק הצפוני של אזור יהודה ושומרון.
היא מורכבת מעוף צלוי על לאפה שבחלקו העליון חתיכות של בצל מתוק מטוגן, המתובל בשכבה עבה סומאק, פלפל אנגלי וצנוברים.
יש המחשיבים את המסחן למאכל הלאומי של הפלסטינים.
מקלובה (مقلوبة, "הפוכה") הוא תבשיל אורז הפוך עם חצילים אפוי מעורבב עם כרובית מבושלת, גזר ועוף או טלה.
הארוחה נפוצה בכל הלבנט אבל בקרב הפלסטינים במיוחד.
המנה קיימת עוד מהמאה ה-13.
מנסף (ערבית: منسف) הוא תבשיל כבש הנפוץ בדרום יהודה ושומרון, במדבר יהודה ובנגב.
הוא נחשב למאכל הלאומי של ירדן.
שורשיו מהאוכלוסייה הבדואית הסעודית העתיקה.
המנה מבושלת בעיקר באירועים כגון, בחגים, בחתונות או בכינוסים גדולים.
מנסף מבושל כרגל טלה או חתיכות גדולות של בשר טלה על גבי לאפה, בדרך כלל מכוסה באורז צהוב.
הרוטב הוא סוג של יוגורט המיוצר מחלב עיזים בבד גבינה, הקרוי ג'מיד.
בתוספת האורז, מתקבלים הטעם והניחוח הייחודי של המנסף.
המנה גם מעוטרת בצנוברים מבושלים ושקדים.הצורה הקלאסית של אכילת מנסף היא שימוש ביד ימין ככלי אכילה.
לשם נימוס, הסועדים חותכים חתיכות מהבשר ומעבירים לאדם הבא לידיים.
בנוסף לארוחות, לאזור יהודה ושומרון ישנם אזורי משנה רבים ולכל אזור יש ריבות מבוססות פירות משלו.
באזור חברון, הגידולים העיקריים הם ענבים.
משפחות המתגוררות באזור בוצרות את הענבים באביב ובקיץ כדי לייצר מגוון רחב של מוצרים, החל מצימוקים, ריבות ודבשה הידועה בשם "דיבס".
אזור בית לחם, בית ג'אלה בפרט והכפר ג'יפנא צפונית לרמאללה, ידועים באזור בשל המשמשים וריבת המשמש כשם שאזור טול כרם ידוע בשל הזיתים שלו ושמן הזית.
המטבח של רצועת עזה מושפע הן ממצרים השכנה והן ממיקומה על חוף הים התיכון.
המזון הבסיסי עבור רוב התושבים באזור הוא דגים.
יש בעזה תעשיית דגים גדולה ודגים מוגשים לעיתים קרובות גם בגריל או מטוגנים, לאחר שמולאו בכוסברה, שום, פלפלים אדומים וכמון והושרו במרינדה בתערובת של כוסברה, פלפל אדום, כמון, ולימונים קצוצים.
מלבד דגים, כמו גם סוגים אחרים של פירות ים, לסגנונות הבישול בעזה יש השפעות קולינריות מצריות.
זה כולל בדרך כלל שימוש בפלפלים חריפים, שום ועלי סלק כדי לטבל רבות מהארוחות שלהם.
"זבדי" (زبدية), היא מנה המבושלת בסיר חרס ומורכבת משרימפס האפוי בנזיד של שמן זית, שום, פלפלים חריפים ועגבניות מקולפות.
נהוג שם גם לבשל סרטנים ולאחר מכן למלא אותם בממרח פלפל חריף אדום שנקרא "שאטה".
מנה עזתית מקומית היא הסומאקייה, המכילה סומאק אדמה ספוג במים מעורבבים עם טחינה.
התערובת מתווספת למנגולד וחתיכות של בשר בקר מבושל וחומוסים פרוסים ומתובל בנוסף עם זרעי שמיר, שום ופלפלים חריפים.
זה לעיתים קרובות נאכל קריר עם "חובז".
את הרומניה מכינים באופן שונה, תלוי בזמן של השנה והיא מורכבת מזרעים לא בשלים רימון, חצילים, טחינה, שום, פלפלים חריפים ועדשים.
Fukharit adas (فخارة عدس) הוא נזיד עדשים שמבושל לאט ומתובל בפתיתי פלפל אדום, זרעי שמיר מרוסקים, שום, וכמון;.
הוא עשוי באופן מסורתי בחורף ובתחילת האביב
"קידרה" הוא תבשיל אורז הקרוי על שמם של כלי החרס והתנור בו הוא נאפה.
האורז מבושל עם חתיכות של בשר בתוך הכלי, לעיתים קרובות הבשר הוא כבש, שיני שום שלמות, חומוס, תרמילי הל ותבלינים שונים אחרים, כגון, כורכום, קינמון, פלפל אנגלי, אגוז מוסקט וכמון.
אורז רגיל המבושל בבשר או מרק עוף ומתובל בתבלינים עדינים, כולל קינמון ידוע כפאטה רזוויה.
האורז המכונה "פראשי" מונח על פני לחם "מרקוק" (مرقوق) דק, מכוסה בגהי ומעל שמים בשר עוף או כבש ממולאים.
הארוחה נאכלת עם פלפלים ירוקים ורוטב לימון.
אורז הוא המרכיב הבסיסי בארוחות חגיגיות ומרכיב חשוב מאוד בארוחות פלסטיניות בכלל.
מנות אורז הן בדרך כלל המנה העיקרית של ארוחת הערב הפלסטינית, כיוון שהיא מכילה מגוון של מרכיבים שניתן למצוא בתוך האדמה בשטחים בהם חיים הפלסטינים.
אורז בדרך כלל לא מוגש לבד או כמנת תוספת צדדית (ראה "א-רוז מע לוחמה" בהמשך), אלא הוא משולב בתוך צלחת גדולה יותר או "טביח" (מנה), שיכלול מרקים, ירקות ובשר (עוף או כבש).
הבשר הוא כמעט תמיד נוכח במנות הפלסטיניות.
"מנסף" הוא מאכל פופולרי מאוד כי הוא בדרך כלל מוגש באירועים חשובים, כגון חתונה, אירוסין, לוויה, טבילה ומילה.
המאכל משלב את כל האלמנטים של האדמה בה חיים הפלסטינים, כמו לחם, לבן (יוגורט) מרק, אורז, אגוזים (צנוברים), פטרוזיליה וכבש, מה שהופך את המנה לחשובה מבחינה תרבותית.
המנה לעיתים קרובות מוגשת בדרך המסורתית, בצלחת משותפת גדולה הנקראת "סידר".
המנה בדרך כלל נאכלת ללא שימוש בכלי שולחן, אלא כל אדם יושב זה לצד זה אוכל מאותה צלחת גדולה.
"מקלובה" שפירושו "הפוך" בערבית, הוא מאכל שמכינים אותו עם בשר, ירקות מטוגנים ואורז.
המנה מבושלת עם הבשר בתחתית סיר גדול, ואחר כך שמים שכבה של ירקות מטוגנים, כגון תפוחי אדמה, גזר, כרובית וחצילים.
לאחר מכן מוספים אורז למנה בזמן שמתקרבים לסיום הבישול.
כשהמנה מוגשת, הופכים את המקלובה, כך שהיא מתקבלת במהופך עם הבשר כעת בחלק העליון, ומכאן שמה של המנה.
מקלובה הוא מאכל פופולרי, אשר מוגשת בדרך כלל עם סלט ויוגורט.
"אוזי" הוא תבשיל אורז עשיר עם ירקות קצוצים ובשר צלוי שמוגש עם זה.
המנה נראית יחסית כפשוטה לבישול יותר מנות פלסטיניות אחרות, משום שהיא מבושלת עם אורז בסיסי (עם ירקות חתוכים לקוביות) ובשר מוגש על גבי זה.
המנה מוגשת ב"סידר" גדול, בדומה למנסף, כשהיא מעוטרת בפטרוזיליה קצוצה וצנוברים או שקדים קצוצים.
"א-רוז מע לוחמה" (أرُز مع لحمة) היא בדרך כלל מנת תוספת האורז הצדדית היחידה ברוב הבישול הערבי והפלסטיני, עם אורז פשוט מבושל, תבלינים, בשר בקר טחון ואגוזים.
מוגש בדרך כלל עם בשר טלה מלא, "חרוף", כמנה העיקרית.
נזידים הם ארוחה בסיסית לכל משפחה המבשלת על בסיס יום יומי ותמיד מוגשים עם אטריות ורמיצ'לי מאורז או אורז רגיל.
הם פופולריים משום שהם מספקים מגוון רחב של חומרים מזינים מהבשר, הירקות והאורז.
הנוזל הנוסף גם הוא חיוני באקלים יבש שכזה.
נזידים גם מועילים מבחינה כלכלית, כיוון שהם מכילים כמות קטנה יחסית של בשר במנות שמאכילות משפחות גדולות, במיוחד בקרב האוכלוסייה העניות יותר.
מלוח'יה הוא נזיד העשוי מחלמית יהודית קפואה או מיובשת.
חלמית יהודית נאספת בזמן הקציר.
הצמח נפוץ מאוד ברחבי המזרח התיכון, כיוון שהוא גדל בדרך כלל באזורי אקלים יבשים.
הנזיד מבושל עם מיץ לימון ומים, ומוגש עם לימונים חתוכים ואורז.
הארוחה יכולה להיות מוגשת עם עוף או כבש, או בלי אף אחד מאלה (בניגוד להרבה ארוחות פלסטיניות אחרות).
"עדאס" הוא מרק עדשים בריא הנפוץ במזרח התיכון.
בניגוד לחלקים אחרים של המזרח התיכון, הפלסטינים לא משלבים יוגורט או מרכיבים אחרים למרק הזה.
במקום זאת, הוא מבושל עם בצלים קצוצים ומוגש עם בצלים פרוסים ולחם בצד.
הפלסטינים אופים מגוון רחב של לחמים מסוגים שונים: "חובז", פיתות, "מרקוק" ולאפה.
"חובז" הוא לחם יום יומי, והוא מאוד דומה לפיתה.
בדרך כלל הוא משמש במקום סכו"ם, כאשר חותכים חתיכה מהלחם, בגודל ביס, שמשמשת כדי "לנגב" מטבלים שונים כגון חומוס או פול.
לחם "מרקוק" הוא לחם ללא חומר תפיחה, דק כנייר, שכשפותחים אותו הוא כמעט שקוף.
לחם הטאבון ("לאפה") קיבל את שמו מהתנורים המשמשים לאפייתו.
"מוסחאן" היא מנה פלסטינית פופולרית מאוד המורכבת מעוף צלוי, עם בצל מטוגן, סומאק, פלפל אנגלי, זעפרן וצנוברים על גבי לאפה אחת או יותר.
המנה בדרך כלל נאכלת עם הידיים ומוגשת עם לימון חתוך בצד.
בחודש אפריל 2010 פלסטינים נכנסו לספר השיאים של גינס עם מנת המוסחאן הגדולה ביותר.
המטבח של ערביי ארץ ישראל כולל גם מזונות רבים דמויי פיצה קטנה, כולל מנאקיש, ספיחה ("פיצה ערבית"), פטייר, סמבוסק ועיקראס (أقراص).
הספיחה היא לחם שטוח זעיר ואפוי, ומעליה בשר טלה ופלפלים אדומים מבושלים או עגבניות.
מנקיש הוא לחם שטוח אפוי, בדרך כלל בציפוי זעתר ושמן זית.
הספיחה הן קציצות בשר מקושטות בתבלינים ופלפלים.
סמבוסק ופטייר הם בצקים אפויים או מטוגנים ממולאים לפעמים עם בשר טחון ובצל או צנוברים מבושלים.
פטייר בדרך כלל מקופל למשולשים ושלא כמו סמבוסק, יכול להיות ממולא עם "ג'יבנה ערבייה" (גבינה ערבית) או זעתר.
איקרס דומה לסמבוסק ופטייר בשימוש בבצק ממולא בבשר או או תרד, אולם הוא לא מטוגן (כמו סמבוסק), ומוגש בדרך כלל כארוחה ולא כתוספת לארוחה או מנה צדדית.
כריכים בדרך כלל נעשים באמצעות לחם "מרקוק" או "חובז", כגון שווארמה ופלאפל שגם הם ארוחות לחם נפוצות.
שווארמה יכולה להיות מוגשת ככריך או ארוחה עם בשרים מגולחים ולחם.
שווארמה יכולה להיות עוף או בשר בקר, והיא מעוטרת במגוון עיטורים.
אלו יכולים לכלול חמוצים, חומוס, או תערובת יוגורט שום.
פלאפל, גרגירי חומוס מטוגן, פטרוזיליה ובצל מטוגנים לקציצות קטנות ומעוטרים עם תוספות דומות כשל שווארמה.
מנות מחשי ("ממולאים") מורכבות מירקות ממולאים אורז כגון, חצילים, דלעת גמדית, תפוחי אדמה, גזר וקישואים, כמו גם מגוון רחב של ירקות עלים, בעיקר עלי גפן, עלי כרוב ולעיתים רחוקות יותר עלי סלק.
מחשי דורש עדינות וזמן וזו הסיבה העיקרית שמכינים אותו לפני היום בו הוא מבושל ומוגש.
רבות מנשות המשפחה משתתפות בגלגול והמילוי של הירקות, תוך שהן מקלות על כמות המאמץ הנדרשת לאדם בודד במשימה זו, עם תשומת לב רבה לפרטים.
ווארק אל-עינב (ورق العنب; עלי גפן ממולאים; קרוי גם "דוואלי" או "ווארק דוואלי"), היא ארוחת מחשי השמורה להתכנסויות גדולות.
עלי הגפן בדרך כלל מגולגלים סביב בשר טחון, אורז לבן ועגבניות חתוכות לקוביות, אם כי לא תמיד משתמשים בבשר.
דוואלי הוא דוגמה טובה לתשומת לב לפרטים הנמצא בדרך כלל במטבח הפלסטיני ובלבנט, עם כל חתיכה שמגולגלת היטב לגודל של סיגר (המבנה משתנה בהתאם לסוג).
לאחר הבישול מוגשים כתריסרי גלילים על צלחת גדולה בדרך כלל מלווה בפרוסות תפוחי אדמה מבושלות, גזר וחתיכות בשר כבש.
קוסה מחשי הם קישואים ממולאים עם מרכיבים כשל "ווארק אל-עינב" ומוגשים בדרך כלל לצד ארוחות כבדות.
אם זה נעשה עם מספר גדול של קישואים ודוואלי הוא ידוע בתור "ווארק אל-עינב ווא קוסה".
מטבלי לחם ותוספות כגון, חומוס, באבא גנוש, "מוטבל" ולבנה מוגשים באופן שכיח במהלך ארוחת הבוקר והערב.
חומוס הוא מצרך מרכזי במנות התוספת הפלסטיניות, בפרט ב"חומוס בי טהיני", שבו מבושלות, שעועיות אדמה מעורבבות עם טחינה (ממרח שומשום) ולפעמים מיץ לימון.
לחומוס, לעיתים קרובות, מוסיפים שמן זית, ולפעמים מפזרים פפריקה, אורגנו וצנוברים; הגרסה הזו פופולרית במיוחד בגדה המערבית גרגירי חומוס גם מעורבבים עם פול, וכתוצאה מכך יוצאת מנה שונה לחלוטין, שנקראת "מחלוטה", עם טעם מובהק וצבע חום.
באבא גנוש הוא חציל או סלט חצילים או מטבל עם מגוון גרסאות.
שורשן של כל הגרסאות הללו הוא מחית חצילים צלויים וטחינה עם שמן זית, שניתן להוסיף לזה גם שום, בצל, פלפל, זרעי כמון טחון, נענע ופטרוזיליה.
"מוטבל" הוא אחת הגרסאות החריפות יותר שמקבל את הגרידה שלו מפלפלים חריפים ירוקים.
"ג'יבנה ערבייה" או "ג'יבנה ביידא" היא גבינת שולחן לבנה המוגשת עם כל אחת מהמנות לעיל.
גבינת עקאווי היא וריאציה נפוצה של ג'יבנה ביידא.
גבינת עקאווי היא בעלת מרקם חלק ומעט טעם מלוח.
לבנה היא גבינת שמנת בצקית דמוית יוגורט, המוגשת על צלחת עם שמן זית וזעתר - שקרוי בדרך כלל "לבנה ווא זעתר" - או מוגשת בכריך של "חובז".
הסלט הפלסטיני הכי השכיח הוא סוג פשוט המכונה "סלטאת בנדורה" (סלט עגבניות), בדומה לסלט ערבי (המכונה בישראל גם "סלט ישראלי").
הוא מורכב מקוביות עגבניות ומלפפונים בשילוב עם שמן זית, פטרוזיליה, מיץ לימון ומלח.
בהתאם לאזור שבו חיים הפלסטינים או ערביי ישראל, המתכון משתנה ועשוי לכלול בצל ירוק ושום גם כן.
טאבולה היא סלט שולחן בסגנון ים תיכוני שמקורו בלבנט.
הסלט עשוי מחתיכות פטרוזיליה, בורגול, עגבניות חתוכות לקוביות ומלפפונים ומוקפץ עם מיץ לימון וחומץ.
ב-2006 הקערה הגדולה ביותר של טאבולה בעולם הוכנה בידי טבחים פלסטיניים בעיר רמאללה בגדה המערבית.
פאטוש הוא סלט שהוא שילוב של פיסות לחם קלויות ופטרוזיליה קצוצה עם מלפפונים, צנוניות, עגבניות ובצלים ירוקים ומתובל על ידי סומאק.
דגה הוא סלט עזתי העשוי בדרך כלל בקערת חרס והוא שילוב של עגבניות מרוסקות, שיני שום, פלפלים חריפים אדומים, שמן זית ושמיר קצוץ.
הוא מתובל במיץ לימון מייד לפני ההגשה.
"סלטה ערבייה" או "סלט ערבי" הוא סלט שמשמש לרוב הארוחות.
חסה ערבית, עגבניות ומלפפונים הם מרכיביו העיקריים.
החסה נחתכת לרצועות ארוכות, ולאחר מכן נקצצת לפסים דקים, העגבניות והמלפפונים נקצצים לקוביות.
לבסוף, הפטרוזיליה והנענע הקצוצות דק מעניקות לסלט "גרידה מיוחדת", לדברי השף עלי קלייבו.
קמצוץ של מלח, המיץ של לימון שלם וטרי וכמה כפות של שמן זית משמשים ל"פיינל טאצ'".
המטבח של ערביי ארץ ישראל ידוע בשל מגוון הקינוחים המצויים בו.
הכנאפה (كنافة) נחשבת לקינוח הדגל של המטבח הפלסטיני.
הכנאפה הוא מאפה מזרח תיכוני מסורתי העשוי משכבה של אטריות קדאיף (המכונה בערבית פלסטינית "בצק כנאפה") או של בצק סולת ומתחתיה שכבה של גבינת עיזים.
לאחר הבישול, ממתיקים את הכנאפה עם סירופ סוכר.
אחת הגרסות הידועות ביותר של הכנאפה היא כנאפה נבולסייה, שמקורה בעיר שכם (הקרויה בערבית נבלוס).
זו הגרסה הנפוצה ביותר בישראל וברשות הפלסטינית, וגם בירדן, לבנון, סוריה ומצרים.
לשם הכנת הכנאפה נבלוסייה משתמשים בגבינה נבלוסית, גבינה לבנה חצי-רכה ומלוחה שמקורה גם כן בשכם.
כדי להיפטר מהמליחות שלה, היא מושרית במים מספר ימים.
לעיתים מוסיפים מעל הכנאפה גם מעט פיסטוק טחון.
יש המשתמשים בצבע מאכל כתום כדי להקנות לכנאפה מראה מושך יותר.
גרסה אחרת של כנאפה הרווחת בקרב הפלסטינים היא הכנאפה מברומה (مبرومة), בה האטריות מלופפות סביב הגבינה.
גרסה זו נאכל בעיקר בארוחות האפטאר בחודש הרמדאן.
לצד שכם, גם נצרת וירושלים התפרסמו בשל הכנאפה שלהן.
קטאיף או עטאיף - הוא ממתק הנפוץ בתקופת הרמדאן בכל אזור הלבנט.
זהו כיסון המכיל מלית מתוקה של אגוזי מלך או של גבינת עיזים, ועשוי בשתי גרסות: אפוי או מטוגן בשמן עמוק.
חלבה - היא בלוק קונדיטורי של קמח שומשום ממותק המוגש פרוס לחתיכות.
מחלביה - הוא פודינג אורז העשוי מחלב ומעליו פיסטוקים או שקדים.
עוואמה - סופגניות בצק שמרים קטנות המטוגנות בשמן עמוק, וסופגות לתוכן את שמן הטיגון.
מייד לאחר הטיגון נטבלות הסופגניות היטב בסירופ סוכר ומוגשות מייד.
בקלווה (بقلاوة) הוא מאפה עשוי מיריעות דקות של בצק פילו, אותו ממלאים בפיסטוק ובאגוזים, אופים ולאחר מכן ממתיקים באמצעות סירופ סוכר.
מקורה של הבקלווה הוא מההמטבח הטורקי, והוא הגיע לאזור בתקופה בה נשלט על-ידי האימפריה העות'מאנית.
בורמה קדאיף - (תעתיק מקוצר; בורמה), פופולרי במיוחד במזרח ירושלים, הוא בעל אותו מילוי כשל הבקלווה, אך גלילי בצורתו ועשוי מבצק קדאיף במקום בצק פילו.
וורבאת - מאפה מתוק שדומה לבקלווה וממולא בקרם וניל, נחתך למשולשים ונהוג להגישו בעיקר בסעודת האפטאר בחג הרמדאן.
סירופ הסוכר - חלק אינטגרלי מרוב הקינוחים הפלסטיניים.
לעיתים מבשמים אותו במי זהר, העשויים מזיקוק פרחי הדרים, או במי ורדים, העשויים מזיקוק עלי הוורד.
דיבס - דבשה העשויה מענבים,.
הוא גם כן ממתיק בולט, הפופולרי בייחוד באזור חברון ובכפרים סביבה.
נפוץ מאוד בקרב מארחים פלסטיניים להגיש לאורחים פירות טריים ופירות יבשים, אגוזים כמו פיסטוקים וקשיו, תמרים וגרעינים כמו גם גרעיני אבטיח, דלעת וחמניות קלויים ומומלחים.
גרעיני אבטיח, המכונים "בזר אל-בטיח" וגרעיני דלעת, המכונים "בזר אבייד" נאכלים באופן קבוע במהלך פעילויות פנאי שונות: קלפים, עישון נרגילה, שיחה עם חברים או לפני ואחרי ארוחות.
התרבות והחיים הפלסטיניים סובבים סביב אוכל בכל היבט, בין אם מדובר ביום רגיל או אירוע מיוחד כגון חתונה או חג.
ארוחות בנויות אצל הפלסטינים בצורה מחזורית ומתפרסות לשתי ארוחות עיקריות וכמה ארוחות ביניים כמו קפה, פירות וממתקים, כמו גם ארוחת ערב.
כמו ברוב התרבויות הערביות, ארוחות הן זמן לבלות עם בני משפחה ויכולות להימשך כשעה עד שעתיים, תלוי בזמן המסוים של היום.
בניגוד לתרבויות אחרות, ארוחת צוהריים היא הארוחה העיקרית בעוד ארוחת בוקר וארוחת ערב הן בעלות מרכיבים קלים יותר.
פוּטוּר (ארוחת בוקר) הוא מונח לארוחת בוקר, בדרך כלל מורכב מביצים מטוגנות, זיתים, לבנה, שמן זית או ריבות.
חומוס בטחינה גם נאכל בעיקר בזמן הזה של היום.
ע'דא (מבוטא: רדא) הוא מונח לארוחת צוהריים, בדרך כלל הצוהריים המאוחרים.
ארוחת צוהריים היא הארוחה הכי כבדה ביום ומרכיבים עיקריים בה יכולים לכלול אורז, כבש, עוף, ירקות וצורות של "מחשי" (ממולאים) מבושלים.
עאסרונה או עאסרוניה (נגזר מהמילה עאסר שפירושה "אחר הצוהרים המאוחרים") הוא מונח לצריכה של מגוון רחב של פירות וקטניות לאחר "רדא".
עשׁא הוא מונח לארוחת ערב, בדרך כלל נאכל בכל עת בין 8–10 בערב.
"עשׁא" היא ארוחה פשוטה יותר מאשר "רדא" וכמה מהמזונות הנצרכים כוללים "פטייר", חומוס בי טהיני, מגוון רחב של סלטים וחביתה בסגנון הלבנטיני הנקראת "עג'ה"
ח'ילו לפעמים אחרי או ממש לפני "עשׁא", כמו גם כאשר מארחים אורחים יחד עם ממתקים שונים.
בקלווה הוא מרכיב שכיח ובדרך כלל נרכש מקונדיטוריות, במקום מאפים ביתיים כגון "מוחלבייה".
שָאי ווא קָהוָוה תה וקפה מוגשים בכל שעות היום: לפני, אחרי ובין "פוּטוּר", "רדא" ו"עשׁא".
מסעדות או "מטע'ים" מציעות מערך של מתאבנים קרים המכונים "מֶזֶה", ביניהם: חומוס בי טהיני, שווארמה, עראייס, קבאב, שקשושה, סלט חומוס, מסבחה מטבוח, פלאפל, מחלוטה, לפעמים כמעט תריסר וריאציות של סלט חצילים, טאבולה, פאטוש, פלפל צ'ילי וסלטי כרוב אדום וכן מנות שהוכנו על ידי השף.
כדורי קובה וספיחה הם המתאבנים החמים העיקריים שניתן למצוא.
ארוחות כבדות מוגשות במסעדות רק לעיתים רחוקות, במקום, לעומת זאת, המנות הראשונות כוללות קבב, "שיש טאוק" (שיפודי פרגיות), מתלה של כבש וחזה עוף.
חנויות פלאפל או "מאחל פלאפל" מציעות בעיקר פלאפל ושווארמה עם כמה תכנים שונים.
הן גם מציעות חומוס או טאבולה שמוגשים עם המנה.
בתי קפה או "מַקְהַה" מגישים משקאות חמים ומשקאות קלים, ובדרך כלל מוגבלים ללקוחות הגברים - הלוקחים חלק בפעילויות פנאי כגון: משחקי קלפים או שש-בש ועישון נרגילה.
חנויות מתיקה או "מאחל אל-חילוויאת", ניתן למצוא בשווקים של ערים ועיירות גדולות, הם מציעים מגוון רחב של דברי מתיקה שנפוצים אצל הפלסטינים, כגון, כנאפה, בקלווה ועוגיות בטעם אניס.
לעיתים קרובות חנויות משפחתיות מציעות לפחות סוג אחד של דברי מתיקה שהם עצמם הכינו.
העיר שכם מפורסמת במיוחד בעולם בשל הממתקים הערבים המשובחים שלהם, ובעיר יש כמה מחנויות המתיקה העתיקות ביותר בארץ ישראל.
משקאות קלים נפוצים בבתים פלסטיניים ובעיר רמאללה אף יש מפעל לייצור בקבוקים של קוקה-קולה, ואילו בעזה, חברון ושכם יש מרכזי הפצה.
מפעל פפסי קולה בעזה נסגר ב-2007.
מיצי פירות מתוצרת ביתית הם משקה ביתי נפוץ בימים חמים ובמהלך הרמדאן, חודש הצום הקדוש למוסלמים.
בתרבות הפלסטינית, קפה ותה מוגשים באופן מסורתי למבוגרים בעת ביקור או כינוס, בעוד מיץ מוגש בעיקר לילדים.
עם זאת, מיצים כגון תמר הינדי או קמרדין מוגשים באירועים מיוחדים לכולם.
תמר-הינדי, במקור מאפריקה, הוא משקה שוש שנעשה על ידי השריה או יציקת מקלות שוש, והוספת מיץ לימון.
קמרדין מוגש באופן מסורתי לשבירת צום הרמדאן (כמו מים), והוא משקה קר עשוי מיריעה יבשה של משמש ספוג במים, ומעורבב עם מיץ לימון או סירופ.
מי ורדים או מי נענע הם משקה נוסף שבדרך כלל מוסף לממתקים ולמנות הפלסטיניות.
עם זאת, הוא גם משקה פופולרי בפני עצמו, ונתפס כמרענן בקיץ הלוהט.
עשבי תיבול כגון מרווה יכולים גם להיות מבושלים עם מים ליצירת משקה שמשמש לעיתים למטרות רפואיות.
משקה חם עשוי מחלב ממותק עם סחלב מעוטר באגוזי מלך, פצפוצי קוקוס וקינמון, ידוע כסחלב והוא מוגש בעיקר בעונת החורף.
שני המשקאות החמים הנפוצים בצריכת הפלסטינים הם קפה ותה.
הקפה מוגש בדרך כלל לאורך כל היום, במיוחד בבוקר, בעוד שהתה נצרך לעיתים קרובות בערב.
התה לעיתים קרובות מתובל בנענע או ב"מרמיה" (מרווה).
בין סוגי הקפה הנפוצים, הבולטים ביותר הם הקפה טורקי והקפה ערבי.
הקפה הערבי דומה לקפה טורקי, אך מתובל בהל ואינו ממותק ברוב המקרים.
הכנת הקפה נעשית בדרך בכלי הנקרא ע'לאייה, ונמזג לכוס קטנה הנקראת פינג'אן.
בקרב הבדואים ורוב הערבים ברחבי אזור ארץ ישראל, קפה מר, המכונה "קָהוָוה סאדה" ("קפה פשוט"), קפה שמבושל על אש נמוכה למשך זמן רב, היה לסמל של הכנסת אורחים.
מזיגת המשקה הפכה לטקס; זה בדרך כלל כולל את המארח או בנו הבכור שנע בסיבוב בכיוון השעון בין האורחים - שהסטטוס שלהם נקבע על ידי גילם ומעמדם - ומוזג קפה לכוסיות קטנות מפליז.
כאורח, זה נחשב "מנומס" להסכים רק לשלוש כוסות קפה ואז לסיים את הכוס האחרונה בלאמר "דאימן", כלומר "תמיד", כשהכוונה בפועל "שתמיד יהיה לך את האמצעים להגיש קפה".
משקה חריף שנצרך בקרב הפלסטינים הנוצרים והרבה מהמוסלמים הפחות אדוקים הוא ערק.
הערק הוא משקה אלכוהולי טהור בטעם אניס, המעורבב עם מים כדי לרכך אותו ולתת לו צבע לבן שמנת.
הוא נצרך במהלך אירועים מיוחדים כגון חגים, חתונות, ומפגשים או עם "מֶזֶה".
בירה היא גם משקה נצרך ובכפר הפלסטיני טייבה שבאזור בנימין יש את מבשלת הבירה היחידה בגדה ובעזה.
בנוסף לבירה רגילה, מבשלת הבירה מייצרת בירה נטולת אלכוהול למוסלמים דתיים.
ישנו הבדל חד בין המנות הפלסטיניות הנאכלות על בסיס יומי בהשוואה לאלו המיועדות לחגים הכוללים משפחה ואירועים דתיים למוסלמים ולנוצרים.
קריאת המואזין לתפילת שחר מסמנת את תחילתו של ה"סואן" (הצום).
שבירת הצום של היום מתחיל באופן מסורתי עם צריכה קלה של תמרים ומשקאות צוננים.
הפלסטינים נוהגים לעשות מגוון של משקאות מבוססי פרי, הכוללים את הטעמים, תמרהנדי (תמרינדי), "סוס" (שוש), חרוב וקמרדין.
מיץ תמרהנדי מכינים על ידי השריית תמריהנדי במים למשך שעות רבות, ואז מסננים, ממתיקים ומערבבים אותו עם מי ורדים ומיץ לימון.
מיץ חרוב נעשה באופן דומה, למעט במקום תמרהנדי, משתמשים בחרובים.
קמרדין עשוי ממשמשים מיובשים המבושלים בנוזל שלאחר מכן הוא מצונן.
המונח אפטאר מקבל משמעות שונה בחודש הרמדאן שבו הוא משמש כדי לתאר את "שבירת הצום" בניגוד למשמעות הרגילה שלו של ארוחת בוקר.
אפטאר מתחיל במרק, שנעשה מעדשים או ירקות או פריקה.
שורְבָּת פריקה ("מרק פריקה") עשוי מחיטה ירוקה סדוקה המבושלת במרק עוף.
ישנו מגוון רחב של ארוחות המוגשות במהלך האפטאר, החל מצלחות קטנות או קערות של מנות מבוססות ירקות או "סנייה" (צלחות או מגשים גדולים) של בשר מסוים.
מנות קטנות הנפוצות על שולחן ארוחת הערב הן "במיה" - שם לבמיה ברסק עגבניות, מלוח'יה - תבשיל מלוכיה - או "מקאלי", מערך של עגבניות מטוגנות, חצילים, תפוחי אדמה, פלפלים וקישואי זוקיני.
פילאף או פריקה פשוט בדרך כלל מוגשים לצד הבשר בארוחת הערב.
כל משפחה מכינה מנות אקסטרה על מנת לכבד את שכניהם ואת אלו פחות ברי המזל - שחייבים לקבל את אותו המזון שנאכל בבית.
חג הקורבן או עיד אל אדחא הוא מועד לציון העלייה לרגל למכה הנקראת החג', כחלק ממנהג החג נהוג לשחוט כבש או כל בהמה אחרת ולהכין מבשרה לסעודת החג.
המאכל המרכזי לחג הוא בשר כמו המחרוף, שהוא כבש טחון על האש עם חומוס.
בנוסף לצריכת הבשר בחג נוהגות מספר משפחות מוסלמיות לצרף לסעודה מיני מתיקה בהם עוגת שמנת ממולאת באגוזים.
המטה המרכזי (נקראה בעבר "מטה הבחירות" ו"המטה") היא תוכנית אקטואליה וראיונות פוליטית ישראלית בהגשת ספי עובדיה.
התוכנית שודרה בעבר בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת ברשת 13.
בעבר הגישו את התוכנית נדב פרי, גדי סוקניק ואילה חסון.
בעבר שימשה כתוכנית מפתח למערכת הבחירות של שנת 2013.
המטה המרכזי שודרה לראשונה בשנת 2013 כתוכנית פוליטית בנושא מערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו בתחילת אותה שנה.
בערוץ 10 החליטו שהתוכנית תישאר על בסיס קבוע ברצועת השעה 7 בימי שבת.
את התוכנית הגיש נדב פרי.
בתקופת הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 שודרה התוכנית לאחר "המגזין" בימי שבת.
ביוני 2015, לאחר שנתיים שהגיש את התוכנית, עזב נדב פרי את חדשות 10. בערוץ הוחלט שגדי סוקניק יחליף אותו בהגשת התוכנית, שבאותם ימים הגיש גם את לילה כלכלי.
באוגוסט 2017 יצאה התוכנית לחופשה של 3 שבועות (הודות לעזיבתו של גדי סוקניק) וחזרה לשידור ב-9 בספטמבר 2017, בהנחייתו הזמנית של ספי עובדיה.
באוקטובר 2017 החלה להגיש באופן קבוע את התוכנית איילה חסון, בעקבות העזיבה של גדי סוקניק..
במרץ 2018 הוחלפה האריזה הגרפית של התוכנית
ב-12 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13.
במאי 2020 עברה התכנית לאולפני חדשות 13 בנווה אילן, וביוני 2020 עברה לאריזה גרפית חדשה.
בפברואר 2023 הודיעה אילה חסון שעוזבת את ערוץ 13 ובכך סיימה את תפקידה כמגישת התוכנית.
ממרץ 2025 משודרת תוכנית אחרת בשעה של המטה המרכזי בשם "מוריה וברקו".
המטבע הצבאי היה הכינוי לשטרות כסף זר שהונפקו על ידי בנק ישראל לאחר כיבוש יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן במלחמת ששת הימים.
ממלא מקום שר האוצר, זאב שרף ונגיד בנק ישראל, דוד הורוביץ, החליטו להדפיס את השטרות על מנת למנוע מחסור במטבעות המקומיים ולהבטיח את היציבות הכלכלית של השטחים, עד שיוכרע עתידם בהחלטה מדינית.
שטרות אלה הונפקו לפי המטבע המקומי של המדינה שהחזיקה את השטחים עד לפני המלחמה - הדינר הירדני בגדה המערבית, הלירה הסורית ברמת הגולן והלירה המצרית ברצועת עזה וסיני.
התקדים המשפטי למהלך כזה בחוק הבינלאומי נמצא בהנפקות המטבעות של האזורים הכבושים באירופה ואסיה על ידי בעלות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה בעלות הברית הוציאו מטבעות חירום לשטחים שנכבשו .
עיצוב השטרות בוצע בידי האחים שמיר (שגם עיצבו את שטרות סדרה ב' של הלירה הישראלית) ובידי גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי".
האחים שמיר עיצבו את שטרות הדינר האחד ו-500 פילס ליו"ש, את 5 הלירות לעזה וסיני, ואת ה-1 לירה לרמת הגולן.
רוטשילד וליפמן עיצבו את שטרות ה-1 לירה לעזה וסיני ואת ה-5 דינר ליו"ש.
שטרות ה"כסף קטן", ששימשו כתחלופה למטבעות, עוצבו על ידי בנק ישראל והמדפיס הממשלתי.
על כל שטר הופיע שם מפקדת כוחות צה"ל באזור המיועד, וחתימת אלופי פיקוד דרום, מרכז, וצפון (בהתאמה) בעברית.
שם מנפיק השטרות, בנק ישראל עצמו לא הופיע עליהם.
לא היה זמן להטביע סימני מים (המשמשים למניעת זיופים) על השטרות, ולא היה בנמצא הנייר המאובטח איתו הדפיסו שטרות.
במקום אלו, השטרות הודפסו על הנייר ששימש להדפסת איגרות החוב הממשלתיות, שכן גם הוא כלל קישוטים כנגד זיופים.
ביוני 1967 התחילו להדפיס את הכסף בירושלים, אולם קצב ההדפסה היה איטי, ובנק ישראל נאלץ לייצא את ההדפסה גם לבתי דפוס שומרי סוד בהולנד ובבלגיה.
בסך הכל נדפסו 25 מיליון שטרות.
בפועל התברר כי לא היה צורך במטבעות הצבאיים.
תיירים ישראליים הגיעו אל השטחים בהמוניהם, והביאו איתם את הלירה הישראלית.
ביולי 1967 הוכרזה הלירה הישראלית כמטבע חוקי בשטחים שנכבשו לצד המטבע המצרי והירדני, ועד מהרה החליפה הלירה הישראלית לגמרי את המטבעות האלו.
המטבע נגנז לחלוטין לאחר שלא זכה לאישור מצד ראש הממשלה לוי אשכול, שאמר "רק זה היה חסר לנו, כסף של כובשים!".
ב-1978 החליטו בנק ישראל ומשרדי האוצר והביטחון לשרוף את מלאי השטרות.
מספר קטן מהשטרות נשמר במוזיאון בנק ישראל.
מפעל המטבעות והבולים הלאומי – המטבעה המלכותית (בספרדית: Fábrica Nacional de Moneda y Timbre – Real Casa de la Moneda, ובראשי תיבות FMNT-RCM) הוא המטבעה הלאומית של ספרד.
זהו תאגיד ציבורי המנוהל על ידי משרד הכלכלה והעסקים הספרדי.
פליפה החמישי, המלך הספרדי הראשון לבית בורבון, הפך במאה ה-18 את הטבעת המטבעות בספרד למונופול של המדינה.
עד לאותה עת פעלו בספרד מספר מטבעות ציבוריות ופרטיות.
בתקופת שלטונה של איזבלה השנייה פעלו שבע מטבעות ציבוריות בערים: מדריד, ברצלונה, סביליה, פמפלונה, חוביה, סגוביה ומנילה שבפיליפינים.
לכל אחת מהמטבעות היו הסימנים הייחודיים לה.
כאשר הפכה הפזטה הספרדית למטבע הלאומי ב-1869 הייתה רק המטבעה המלכותית במדריד פעילה.
בשנת 1893 התמזגו המטבעה ומפעל הבולים, אשר היו שני מוסדות שונים שדרו בכפיפה אחת בבניין בפלאסה דה קולון, ליצירת המפעל הלאומי למטבעות ובולים.
הנפקת השטרות עבור בנק ספרד החלה בשנת 1940. בשנת 1964 הוחל בהדפסת דרכונים ותעודות זהות בבניין נוסף.
בשלב מאוחר יותר הודפסו גם כרטיסי בינגו והגרלות לוטו.
שני מפעלים, האחד במדריד והשני בבורגוס, פעילים כיום.
במסגרת תקנות הבנק המרכזי האירופי להדפסת שטרות, אשר מאפשרות אחת משתי חלופות להנפקת המכסה הלאומית לשטרות אירו – דרך מדפיס בבעלות הבנק המרכזי או באמצעות מדפיסים חיצוניים הנבחרים במכרז – ובהתאם לחוק הספרדי, הוקמה בנובמבר 2015 חברת בבעלות משותפת של בנק ספרד (80%) והמטבעה המלכותית (20%).
בבניין המרכזי של המטבעה, בקומה השלישית, מוזיאון עם תערוכת קבע.
במטבעה ההיסטורית בסגוביה שוכן גם כן מוזיאון.
המטבעה משמשת כאתר המרכזי בו מתרחשת העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "בית הנייר".
עם זאת, המבנה המצולם בסדרה אינו בניין המטבעה אלא בניין מועצת המחקר הלאומית של ספרד (Consejo Superior de Investigaciones Científicas).
המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת – 105 הוא מערך משולב אזרחי- משטרתי ייחודי בישראל ומחוצה לה.
המטה הלאומי משלב את מישור האכיפה החוקית עם המישור הטיפולי, החינוכי והמניעתי כדי לפעול נגד פגיעות בקטינים במרחב המקוון במטרה ליצור סביבה וירטואלית בטוחה יותר עבור ילדים ובני נוער.
המטה הלאומי הוקם מתוקף שתי החלטות ממשלה (החלטה 1006 מיום 14 בינואר 2016 והחלטה 1972 מיום 27 בספטמבר 2016) שהדגישו את הצורך בהקמת גוף שיוביל "מאבק נחוש ואפקטיבי למניעת תופעות של אלימות ופשיעה ברשת האינטרנט, בדגש על אלימות ופשיעה נגד ילדים ובני נוער".
את המטה הלאומי הקים המשרד לביטחון הפנים ושותפים בו משטרת ישראל, משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד המשפטים.
המטה הלאומי הושק לציבור ב-19 בנובמבר 2018 והוא כולל מטה מקצועי, מוקד לאומי – 105 ויחידת משטרה ייעודית למאבק בפשיעה נגד קטינים במרחב המקוון.
יחידות המטה הלאומי פועלות במגוון אפיקים לצמצום תופעות האלימות והפשיעה ברשת, בין השאר באמצעות פעולות הסברה להעלאת המודעות לגלישה בטוחה, תוכניות מניעה והדרכה, פעולות אכיפה ושיטור להגברת ההרתעה נגד עבריינות רשת, הפעלת מתנדבים ליצירת סביבה וירטואלית בטוחה ותפעול מוקד ארצי לפניות ולדיווח מסביב לשעון.
את פעילות המטה מנחה ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
בוועדה חברים בין השאר ראש אגף חקירות ומודיעין כנציג מפכ"ל משטרת ישראל ומנכ"לי משרדי הממשלה השותפים.
ועדת ההיגוי מתווה את מדיניות המטה ונהליו וראש אגף חקירות ומודיעין אחראי פיקודית על כלל פעילות המטה הלאומי.
מפקד היחידה הוא ניצב משנה שלי הרוש.
בשנת 2020 המטה עבר לסמכות המשרד לחיזוק וקידום קהילתי, אך שנה לאחר מכן הוחזר למשרד לביטחון הפנים.
ב-7 באוקטובר 2023, במהלך טבח שבעה באוקטובר, הודיעו פיקוד העורף ומשטרת ישראל שהמוקד הוסב זמנית לשימוש מרכז לאיתור נעדרים.
היחידה המשטרתית 105 עוסקת באכיפת עבירות נגד קטינים ברשת באמצעות פעולות אכיפה יזומות, פעולות מניעה מצבית ושיטות שיטור וחקירה מגוונות.
היחידה מורכבת ממפלג חקירות, ממפלג מודיעין ומהמוקד הלאומי 105 ומשרתים בה, בין השאר, מומחים לחקירות סייבר.
מוקד 105 זמין 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע ונותן מענה לכל טווח הפגיעות והאיומים הנשקפים לילדים ולבני נוער ברשת.
את המוקד מאיישים שוטרים ונציגים מהמשרדים השותפים במטה הלאומי – כולם עברו הכשרה ייעודית לטיפול ולסיוע בפניות העוסקות בפגיעה בילדים ברשת ובמקרי פשיעה נגד ילדים ברשת.
בזכותם משמש המוקד כתובת לאומית לפניות ולדיווחים מהציבור ולמתן מענה מקצועי.
במישור הפלילי מטפל המוקד במגוון נושאים, בהם פגיעות מיניות לרבות פדופיליה ואינוס, הפצת תכנים בעלי אופי מיני, סחיטה, איומים, בריונות, במידת האפשר הסרת תמונות וסרטונים פוגעניים מהרשת ועוד.
במישור האזרחי מטפל המוקד באירועים של ביוש, חרם ונידוי וכן בהשלכות החברתיות והנפשיות של פגיעות שעוברות את הרף הפלילי, למשל באמצעות עירוב צוות בית הספר שבו לומד הנפגע והרכבת תוכנית ליווי וטיפול לילד, לחבריו ולהוריו.
המוקד מטפל גם באירועי מצוקה וחירום שעולה בהם חשש לחיי אדם.
זהו המוקד היחיד בעולם שמטפל במנעד כה רחב של פגיעות.
מוקדים דומים במדינות אחרות ממוקדים בדרך כלל במענה לסוג אחד של פגיעות ולא מטפלים בפגיעות אחרות.
בכל אירוע של פגיעה בילדים ובבני נוער ברשת ניתן לפנות 24/7 למוקד הלאומי בטלפון 105.
בתוך מוקד 105 פועל דסק שותפויות ייחודי.
את הדסק מאיישים עובדי המשרד לביטחון הפנים, מפקחות מהשירות הפסיכולוגי-ייעוצי ממשרד החינוך, עובדים סוציאליים מחוזיים לחוק הנוער ממשרד הרווחה ועובדי משרד הבריאות.
בזכות העבודה המשולבת של השוטרים ועובדי הדסק במוקד יכול המטה הלאומי לתת מענה הוליסטי ומהיר לכל טווח הפגיעות בילדים ובבני נוער ברשת, בייחוד במקרים שדורשים תגובה משולבת של אכיפה וטיפול.
המטה המקצועי משמש מוקד ידע מקצועי לאומי בנושא הגנה על ילדים ובני נוער במרחב המקוון.
המטה המקצועי מוביל את הפעילות הלאומית למניעת פגיעה בילדים ונוער ברשת באמצעות מגוון אפיקי עשייה, לרבות:
איסוף שיטתי של מידע מגובה מחקרית בנוגע לשימושים של ילדים ובני נוער ברשת ובנוגע לאלימות ופשיעה מקוונת כלפי קטינים;
הכשרת מדריכים, מתנדבים ואנשי מקצוע בקהילה;
קידום תוכניות מניעה והסברה ברשת וברשויות המקומיות;
ביסוס שיתופי פעולה וממשקי עבודה עם גופים שונים שעוסקים בנושאי הליבה של המטה הלאומי;
הפעלת מערך הסברה להנגשת המידע של המטה הלאומי לציבור הרחב;
התאמת טכנולוגיות מתקדמות להעלאת הביטחון של ילדים ובני נוער ברשת;
הצעות לקידום תיקוני חקיקה וקביעת הסדרים משפטיים בנושאים שבליבת העשייה של המטה הלאומי.
במטה המקצועי יושבים ביחד עובדים מהמשרדים השותפים.
הם שותפים להתוויית מדיניות המטה הלאומי ומאפשרים פרספקטיבה רב-תחומית ובין-משרדית בעבודת המטה הלאומי.
עוד הם מנהלים, מנחים ומלווים מקצועית את נציגי המשרדים היושבים בדסק השותפויות שבמוקד.
לה קאסה דה מונדה דה מקסיקו הוא המטבעה הלאומית של מקסיקו והוא נחשב למטבעה הוותיקה ביותר ביבשת אמריקה.
המטבעה המקסיקנית הוקמה בשנת 1535 על ידי המשנה למלך הספרדי אנטוניו דה מנדוסה על פי צו מהכתר הספרדי ליצור את המטבעה הראשונה ביבשת אמריקה.
מטבעות הכסף של המטבעה ויורשו, פסו מקסיקני, הופצו באופן נרחב ביבשת אמריקה ואסיה עד המאה ה-19 והמטבעה הייתה לבסיס המטבעות הלאומיים המודרניים של מדינות רבות באזורים אלה בעולם, כולל דולר אמריקני, ין יפני ורנמינבי.
מאז 1983 מיוצרים מטבעות רק בסן לואיס פוטוסי.
המטה העתיק הוא כיום מוזיאון לאומי לתרבויות (Museo Nacional de las Culturas) במקסיקו סיטי.
הלקוח העיקרי של הוא בנק מקסיקו.
מאז 13 בינואר 2014 מנכ"ל המטבעה הוא גיירמו הופקינס גאמז.
ב-6 באוגוסט 2019 חנות של המודעה נשדדה על ידי 3 שודדים שנטרלו את המאבטח והצליחו לגנוב מטבעות ושעונים בשווי 2 מיליון דולר (כ-50 מיליון פסו).
המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור (בראשי-תיבות: מט"ל) הוא גוף לוחמה בטרור במשרד הביטחון, שהעומד בראשו כפוף ישירות לשר הביטחון.
מט"ל אחראי על יישום חוק קיזוז משכורות מחבלים וירכז את המערכה הכלכלית של מדינת ישראל נגד ארגוני הטרור בישראל ומחוצה לה.
תפקידו של המט"ל, כפי שנקבע, הוא לגבש, לרכז ולתאם את הפעילות הממשלתית למאבק בתשתיות הפיננסיות של ארגוני הטרור, פעילי טרור וגורמים המעורבים במימון טרור.
פעילות יחידת צלצל, שמייסד המט"ל עו"ד פול לנדס עמד בראשה בשנים 2015–2017, הועברה למשרד הביטחון והוטמעה כחלק מפעילות המט"ל.
המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור במשרד הביטחון הוקם בחודש מרץ 2018 בהחלטת הקבינט המדיני-ביטחוני מס' ב/273 מתאריך 11 במרץ 2018.
בהקימו את המט"ל, שר הביטחון אביגדור ליברמן נימק את החלטתו להקים גוף זה כשאמר: "המלחמה בטרור נשענת על שתי רגליים – ביטחונית וכלכלית", והוסיף כי במקביל למלחמה בטרור באמצעים צבאיים, המט"ל יסייע במאמץ המשולב בזירה הכלכלית ובמקורות למימון הטרור באופן גלוי וסמוי בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 2018–2023 הצליח המט"ל לתפוס, לעצור ולהקפיא כספים ונכסים בהיקף של כ־3.76 מיליארד שקל.
המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור פועל בכפיפות לשר הביטחון ומורכב מנציגים קבועים של צה"ל, משרד הביטחון, משרד ראש הממשלה, משטרת ישראל והרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור במשרד המשפטים.
חוק המאבק בטרור מסמיך את שר הביטחון להכריז כי חבר בני אדם הוא ארגון טרור, על בסיס בקשה מנומקת של ראש רשות ביטחון (שב"כ, צה"ל, המוסד, משטרת ישראל) ובאישור היועץ המשפטי לממשלה.
תהליך ההכרזה אורך מספר חודשים בו ניתנת לארגון הטרור אפשרות תגובה.
אם ארגון טרור מוכרז סופית ככזה, מוסמך המט"ל לפעול למימוש וביצוע סמכויות שר הביטחון בנוגע להכרזות על ארגוני טרור ולתפיסה וחילוט של רכוש הקשור לטרור.
מט"ל אמון על גיבוש דוח לשר הביטחון ולקבינט המדיני-ביטחוני בסוף כל שנה, בהתאם לחוק קיזוז משכורות מחבלים, שקובע את גובה הסכומים שמשלמת הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מדי שנה.
על בסיס הדוח, מקזזת מדינת ישראל מכספי המיסים שהיא גובה עבור הרשות הפלסטינית סכום שווה ערך לתשלומי הרשות למחבלים ומקפיאה אותו.
נוכח ההנחה כי פעילות מימון הטרור היא פעילות חוצת גבולות, המט"ל פועל בתיאום עם הגורמים הרלוונטיים במדינה וכן מול גורמים מקבילים ורשויות נוספות בעולם כדי לאתר ולסכל פעילויות אלו.
ראש המט"ל אחראי על כלל הפעילות של המטה הלאומי ללוחמה בטרור, הכוללת תיאום, ריכוז והתווית מדיניות אכיפה ברמה הלאומית בין משרדי ממשלה, יחידות הסמך שלה ורשויות המדינה בעניין התשתיות הפיננסיות של ארגוני טרור, פעילי טרור, גורמים הקשורים באלו וגורמים המעורבים במימון טרור.
ראש המט"ל ממונה על ידי שר הביטחון בהתייעצות עם ראש הממשלה והוא פועל בכפיפות לשר הביטחון.
בראש המטה עמד עד מאי 2025 עו"ד פול לנדס, שימש כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור במשרד המשפטים והיה בתפקיד בכיר במשרד ראש הממשלה בתחום המאבק הכלכלי בטרור.
המטבח של קסטיליה-לה מנצ'ה הם מאכלים מסורתיים האופייניים לאזור קסטיליה-לה מנצ'ה בספרד.
אלה כוללים בעיקר תבשילי נזיד, "פיסטו", לחם מקומי, "גספצ'וס" והיינות המקומיים.
זהו מטבח כפרי וצנוע הכולל מספר מצומצם של מרכיבים.
חומרי הגלם נפוצים באזור וקלים להשגה.
המנות נוטות להיות עשירות בקלוריות, אידיאליות לתזונת עובדי כפיים, פועלים, חקלאים ורועים.
המטבח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של מיגל דה סרוואנטס – ב"דון-קישוט דה לה מנצ'ה", שם מוזכרות מספר מנות מסורתיות.
המטבח המקומי אינו כולל מנות צמחוניות.
אחד הירקות הייחודיים למטבח זה הם עלי ציפרנית (המכונים "collejas"), אשר די נדירים כירק במטבחים אחרים.
בין המאכלים המסורתיים המבוססים על ירקות ניתן למנות את ה"פיסטו" (תבשיל עגבניות, בצל, חצילים או קישואים, פלפלים ירוקים ואדומים בדומה לרטטוי), פפירירה (סלט בצל, עגבנייה ומלפפון) "אסדילו דה לה מנצ'ה" (פלפלים אדומים קלויים), "וגאספצ'וס ויודו" (לחם שטוח ועליו תבשיל ירקות), "הברניאנס דה אלמגרו" (חצילים קטנים כבושים).
מרכיבים נפוצים הנמצאים כמעט בכל המנות המקומיות הם שום ופלפל מתוק מקומי המכונה ניורה.
מנות מקומיות רבות מורכבות בעיקר מבשר צאן ובמידה פחותה מבשר בקר.
קרקמוסאס – מנה מסורתית מטולדו, המוגשת לרוב כחטיף.
עשויה מבשר חזיר מבושל עם ירקות עונתיים, עגבניות ועלי דפנה.
המנה מוגשת באופן מסורתי בכלי חרס קטן המלווה בכמה פרוסות לחם.
צ'אנפרינה – תבשיל בשר טלה, רגלי טלה, דם מבושל, בצל, שום, עלה דפנה ופלפל צ'ילי
קוצ'פריטו – תבשיל מבשר חזיר מטוגן בשמן זית ושום.
מיגאס – במקורה זוהי מנת ארוחת בוקר משאריות לחם או טורטייה.
מוגשת עם ביקון או צלעות חזיר.
עוף בפפיטוריה – תבשיל עוף ברוטב סמיך.
סלפיקון – בשר קצוץ עם ירקות.
זרג'וס – מנת טאפאס ממעי כבש במרינדה מגולגל צלוי או מטוגן.
ארנב מבושל בשום (conejo al ajillo) - אופייני לקהילות בהן נהוג צייד.
תבשיל לה מנצ'ה (caldereta manchega) - תבשיל רגל או כתף כבש, בצל, עגבנייה, פלפל, שום, יין לבן ושמן זית.
קסטיליה-לה מנצ'ה היא אזור יבשתי עם מעט מאוד מקווי מים המאפשרים דייג, ולכן הדגים אינם תופסים מקום חשוב במטבח המנצ'גני.
הדג המסורתי היחיד הוא בקלה במלח המיובא באופן היסטורי מאזורי החוף.
הוא מוגש לעיתים עם גרגרי חומוס.
מנצ'גו היא גבינת הדגל של אזור לה מנצ'ה.
היא מוגנת בכינוי מקור ומיוצרת תחת תקינה קפדנית.
הגבינה מיוצרת מחלב כבשים מקומיות הנמצאות במרעה כל השנה.
הגבינה קשה, עם טעם מעודן מעט מלוח ומרקם נימוח.
משווקת בכיכרות עם מעטה אופייני המזוזג בדוגמת מקלעת עשב, זכר לתבניות המסורתיות בהן יוצרה הגבינה.
ייצור יין הוא אחד מענפי הכלכלה החשובים באזור.
יינות מקומיים רבים מוגנים ומבוקרים ומיוצרים תחת תקינה קפדנית (DO).
העיקרי הוא DO La Mancha וכן DO Valdepeñas המיוצר באזור סיודאד ריאל, D.O.
בנוסף קיימים יינות תוצרת-בית רבים כגון יינות קידוש המכונים "פיטראס".
המטה המבצעי לתיאום הרשויות המבצעות במאבק בנגיף הקורונה, רשמית "המטה המבצעי למניעת ייבוא והתפשטות זיהום נגיף קורונה החדש בשטחי הפדרציה הרוסית" הוא הגוף הפדרלי הבכיר ברוסיה האחראי לניהול פעילות הממשלה והגופים הפדרליים בתחום מניעת החמרת המצב האפידמיולוגי לאור פרוץ מגפת הקורונה ברוסיה.
בראש המטה עומדת סגנית ראש הממשלה טטיאנה גוליקובה.
בהרכב המועצה מכהנים אישי ממשל בולטים ברוסיה כדוגמת:
אנה פופובה, רופאת התברואה הראשית וראש השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן;
סרגיי דנקוורט ראש השירות הפדרלי לפיקוח וטרינרי ופיטוסניטרי
השר למצבי חירום והגנה אזרחית
אנדריי מיכאילוביץ' מוריאקוב, סגן ראש שירות ביון החוץ`
ויטאלי סאבלייב יו"ר איירופלוט ובהמשך שר התחבורה (לפניו כיהן יבגני דיטריך כחבר המועצה מתוקף היותו שר התחבורה מינואר ועד נובמבר 2020).
המטה הכללי היה גוף הניהול העליון לענייני צבא ואסטרטגיה של הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית.
המטה הראשי שימש כאחד משמונה המנהלות הראשיות של משרד המלחמה של האימפריה הרוסית.
המטה היה ממוקם בבירת האימפריה - סנקט פטרבורג.
המטה הוקם ב-31 בדצמבר 1865 ממיזוג מחלקת הפיקוח עם המנהל הראשי של המטה הכללי.
בראשו עמד מפקד עם שני עוזרים.
ראשי המטה הכללי הרוסי הקיסרי
אחד מקציני המטה הנודעים ביותר היה אלכסיי אברט.
בשנת 1903 המטה הכללי אורגן מחדש וכלל את היחידות הראשיות, שנקראו דירקטוריונים 1 ו-2 וכללה גם מחלקה לתקשורת צבאית וטופוגרפיה צבאית.
בראש כל אחת מהמחלקות הללו עמד מפקד, שנהנה מזכויותיו כעוזר לראש המטה הכללי.
לשכת מפקד הדירקטוריון הראשון היה אחראי על ארגון וגיבוש כוחות בעת שלום ועל שירותם של קציני המטה הכללי.
לשכת מפקד הדירקטוריון השני הייתה אחראית על ההכנות למלחמה.
כללה את המחלקה לסטטיסטיקה צבאית ומחלקות גיוס, מחלקה מבצעית שתפקידה היה לפתח סוגיות בנושאי הגנה ופעילות לחימה של חיילים.
לשכת האלוף התורן הייתה אחראית על מה שמכונה "יחידת הפיקוח" - העברת שירות, פרסים, פנסיות וכדומה, וכן כל המשימות המשניות של המטה הכללי.
משרד התקשורת הצבאית היה אחראי על תנועת הכוחות והמטען הצבאי.
הוא חולק לשתי מחלקות: 1) ניהול ודיווח וארגוני, 2) גיוס.
המנהל לטופוגרפיה צבאית היה אחראי על העבודה האסטרונומית, הגאודטית, הטופוגרפית והקרטוגרפית של המחלקה הצבאית ואנשי חיל הטופוגרפים הצבאיים.
החלק האסייתי במטה הכללי היה אחראי על הממשל הצבאי והאזורי בקווקז, טורקסטן, סיביר וחבל עבר אמור.
המוסדות הבאים השתייכו למטה הכללי:
הוועדה המדעית הצבאית, שהייתה אחראית על הפעילות המדעית של קציני המטכ"ל והטופוגרפים הצבאיים, מינוי פרסים על חיבורים מדעיים ומדריכים לפרסומם, גליונות הכשרת כוחות וכדומה.
הייתה כפופה לראש המטה הכללי.
הורכבה מכל ראשי המחלקות, ראש האקדמיה של המטה הכללי ועשרה חברים מהמינוי הגבוה ביותר.
ועדת הגיוס, האחראית על נושאי הגיוס ובראשה ראש המטה הכללי וחברי לשכתו, למעט ראשי האקדמיה והמנהל לטופוגרפיה צבאית, ועוזרי ראשי כל הדירקטוריונים הראשיים, למעט הגוף לענייני ספינות צבאיות ומוסדות חינוך צבאיים.
ישיבה מיוחדת על תנועת חיילים ומטענים בראשות ראש המטה הכללי ובו היו חברים - ראשי המנהלות וכמה מחלקות המטכ"ל ונציגי משרדי הצי והתקשורת; אחראי על שיפור רשת הרכבות האסטרטגית, תקשורת מים, פיתוח דרכים אסטרטגיות וכדומה.
בשנת 1905 נערך ארגון חדש של המטה הכללי, כאשר מנהל התקשורת הצבאית והמנהל לטופוגרפיה צבאית הופרדו מהמטכ"ל והפכו לחלק מהמינהל הראשי של המטכ"ל.
כשירות המטכ"ל כיסתה את כל שירות הכוחות, ולא נגעה רק בצד הטכני ובהכנת סוגים מיוחדים של כלי נשק וחילות.
הוא היה אחראי על השירות כולו של קציני המטה הכללי, חיל הטופוגרפים הצבאיים ושליחי הדואר הצבאי, כמו גם מוסדות בתי הכלא הצבאיים שעסק בניהול מעבר של אסירים ברחבי האימפריה.
המטה הכללי היה אחראי על עבודת המשרדים לניהול כל כוחות הצבא של האימפריה ביחסי לחימה ופיקוח; על עבודה צבאית-טופוגרפית וצבאית-סטטיסטית; על בית דפוס צבאי, האפסנאות, ועדות זמניות, שהוקמו בכדי לשקול נושאים הדורשים ידיעה על תנאי השירות והכוחות.
יושבי ראש וחברי ועדות אלה מונו על ידי שר המלחמה וראש המטה הכללי מקרב חברי מחלקות המטכ"ל; על האקדמיה של המטה הכללי על שם ניקולאי, על בית הספר הטופוגרפי הצבאי ועל קורס הקצינים בשפות מזרחיות.
בשל מהפכות 1917, ב-8 במאי 1918, הפך המטכ"ל לחלק ממטה הצבא האדום.
המטה הגדול של הקיסר והמלך הידוע יותר בכינוי המקוצר "המטה הגדול" היה המטה האסטרטגי הנייד של הצבא הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
למטה זה לא היו סמכויות בפועל, והוא שימש רק כמקום מפגש והתייעצות של נציגי הצבאות השונים שהרכיבו את הצבא.
הקיסרות הגרמנית הייתה בפועל אוסף של נסיכויות ודוכסויות שלכל אחת מהן היה צבא נפרד ומטה נפרד.
בעתות מלחמה היו הצבאות כולם מתאחדים להקמת צבא משותף (פרט לצבא הבווארי שנהנה ממעמד עצמאי מיוחד בתוך הצבא).
המטה הגדול נועד להוות מקום מפגש של נציגים מכל המטות ומשאר משרדי הצבא והממשלה כדי לתאם אסטרטגיה אחידה.
קיסר גרמניה שימש כמפקד העליון של הצבא וכראש המטה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 חברי המטה היו:
וילהלם השני, קיסר גרמניה - ראש המטה
מפקד המטה בפועל גנרל-אוברסט הנס פון פליסן
ראש הפיקוד העליון, גנרל פלדמרשל הלמוט פון מולטקה הצעיר
מפקד הצי הקיסרי אדמירל אלפרד פון טירפיץ
ראש הקבינט הצבאי גנרל חיל הרגלים מוריץ פון לינקר
ראש קבינט הצי אדמירל גאורג אלכסנדר פון מילר
ראש הקבינט האזרחי הסודי רודולף פון ולנטיני
שר המלחמה הפרוסי אריך פון פאלקנהיין
נציג של משרד הצי הקיסרי
מזכיר המדינה לענייני חוץ גוטליב פון יאקוב
נציגים ממשרדי המלחמה של ממלכות בוואריה, וירטמברג וסקסוניה
בהמשך המלחמה צורף למטה גם נציג מהצבא האוסטרו-הונגרי.
הנציג הראשון היה יוזף גראף סטורגך, שהוחלף במאי 1915 בידי אלויס ריטר קלפש-קלות פון רודן.
בהמשך צורפו גם נציגים מממלכת בולגריה והאימפריה העות'מאנית.
בהמשך צורפו למטה נציגים נוספים מרשויות שונות, בין היתר ממשרד החוץ, אשר כולל עובדי המטה כללו בסוף המלחמה 5,000 איש.
ככל שהתקדמה המלחמה הן הרייכסקנצלר והן הקיסר נעדרו מהמטה ושלחו אליו את נציגיהם.
הקיסר עצמו איבד בהדרגה את כל כוחו המעשי ושימש כדמות סמלית בלבד.
גם תפקידו של המטה הגדול אבד בהדרגה ומרכז הכובד של הצבא עבר לידי הפיקוד העליון שנוהל בידי פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
מיקומו של המטה הגדול השתנה מספר פעמים במהלך המלחמה.
בימי המלחמה הראשונים הוא היה בברלין, וב-16 באוגוסט הוא הועבר לגימנסיה הריאלית הקיסר וילהלם בקובלנץ.
ב-30 באוגוסט הוא הועבר שוב למבנה שגרירות גרמניה בלוקסמבורג.
ב-25 בספטמבר הוא הועבר לשרלוויל-מזייר שבצרפת קרוב לחזית המערבית.
באפריל 1915 הוא הועבר לטירת פלס שבשלזיה עילית כדי לנהל את המתקפה בחזית המזרחית.
בפברואר 1916 חזר המטה לשרלוויל-מזייר ובאוגוסט חזר לטירת פלס כדי לשמור על תקשורת עם הפיקוד העליון האוסטרו-הונגרי.
בין 2 בינואר 1917 ל-8 במרץ 1918 שכן המטה במלון פארקהוטל בבאד קרויצנאך.
כהכנה לקראת מתקפת האביב הועבר המטה למלון בריטניקה בעיר ספא שבבלגיה.
לאחר שביתת הנשק של קומפיין עבר המטה לקאסל-וילהלמשהה ובהמשך לקולברג.
מלון בריטניקה הפך למטה ועדת שביתת הנשק הבינלאומית.
המטה הטכנולוגי של חיל האוויר הוא, החל ממרץ 2022, גוף המטה של להק הציוד בחיל האוויר הישראלי, כחלק מהמערך הטכני של חיל האוויר.
המטה הטכנולוגי אחראי על פיתוח, העמקה ושימור היתרון הטכנולוגי האווירי של מדינת ישראל.
הלהק פועל בעולמות האחזקה, פיתוח המערכות השונות שמפעיל החיל ובשמירת מלאי החלפים עבור מערכות אלו.
הלהק קובע את מדיניות האחזקה של מערכות החיל ומוביל את פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר.
בשנת 2020, התבצע שינוי ארגוני נרחב במטה להק הציוד כחלק מתוכנית 'תנופה טכנולוגית'.
מטרת התהליך הייתה להתאים את הארגון למגמות טכנולוגיות ומבצעיות חדישות תוך שיפור האפקטיביות והיכולות ההנדסיות.
הקמת מחלקת מערכות הגנה אווירית
הקמת מחלקת תוכניות והנדסת כלי טיס
פיצול ענפים גדולים לפי דיסציפלינות
מענה לתחומים טכנולוגיים ומבצעיים חדשים המצויים בווקטור גידול כגון עולמות התקשוב והסייבר.
במרץ 2022 בוצע מהלך נוסף למיצוב גוף המטה של להק הציוד במסגרתו שונה שמו ל"המטה הטכנולוגי".
כחלק מהמהלך עוצב סמל מאחד לכלל מחלקות המטה המהווה גם את סמל המחלקות החדש.
סמל המטה הטכנולוגי עוצב תוך מחשבה על עקרונות פעולה ומאפיינים של המטה הטכנולוגי ובהם: יוזמה, מקצועיות, הבנה מערכתית, תכליתיות ושותפות ומוטיבים מרכזיים בעשייה כגון: מסלול טיסה, תמיכה במשימה המבצעית, מטוס, חץ המצפן, הנדסה ותעוזה, טכנולוגיה וחזון.
מפקד המטה הטכנולוגי הוא ראש להק הציוד (רלצ"ד).
קצין בדרגת תת-אלוף מהמערך הטכנולוגי של החיל.
ראש להק הציוד הנוכחי (מאוגוסט 2022) הוא תא"ל שלומי קונפורטי.
המחלקה מובילה את מערך הבינוי במטה ובבסיסיו.
המטה הטכנולוגי אחראי על כלל התהליכים לפיתוח היכולת הטכנית המבצעית להשגת יעדי הכשירות, הכוננות, הזמינות והבטיחות של הציוד בחיל האוויר הישראלי.
המטה אחראי על הנחיית כלל גופי המערך הטכני של חיל האוויר למימוש אחזקת המטוסים, מערכות הנשק ומערכות התכנון, השליטה והבקרה.
פיתוח מערכות נשק ויכולות חדשות - אחראי על ניהול ובקרת פרויקטי אמל"ח ותקשו"ב לפיתוחים טכנולוגיים במגוון עולמות תוכן, החל מפיתוח מערכות מחשוב מבצעיות, מערכות אוויוניקה, כטמ"מ, מערכי חימוש ויכולות הגנה אווירית ואמצעים מיוחדים.
הנדסה - אחראי למימוש בניין הכוח: רכישה ופיתוח מערכות נשק, ציוד ותשתית לשיפור יכולותיו המבצעיות של חיל האוויר.
מוביל פרויקטים להשבחת ושדרוג המטוסים הוותיקים והבאתם לרמת ביצועים קרובה למטוסים החדישים ביותר, בכלל זה כל פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר.
אחזקה – תחזוקת כלי הטיס ומערכות הנשק הקיימות, אחראי על קביעת מדיניות האחזקה של כלי הטיס ומערכות הנשק ועל הקצאת המשאבים לביצוע.
כמו כן מנחה את דרגי האחזקה השונים בביצוע האחזקה, ומבצע עליהם בקרה.
בנוסף, אחראי לבצע הנדסת אחזקה לשם מציאת פתרונות הנדסיים למקרים שאינם מוכרים בספרות ועל ניהול ומימוש תוכניות רכש מרכזיות של כלי טיס חדשים ומערכות נלוות.
פעילויות האחזקה מתבצעות בהנחיית אנשי הלהק על ידי הטכנאים בטייסות ובבסיסים.
לוגיסטיקה – אחראי על ניהול שרשרת האספקה, ניהול מלאי החלפים למערכות השונות, הן לצרכים השוטפים והן ללחימה.
אחראי על קביעת מדיניות העיתוד וניהול מלאי, רכש ואחסנת חלפים לשם תפקוד מלא ברגיעה ובחירום ומתן מענה להצטיידות ואירועים חריגים.
כמו כן, קובע את המדיניות לתפעול המחסנים, מתכנן ומפתח שירותים ממוכנים.
המטה הכללי הקטן (בדנית: Den lille Generalstab) היה שמה של קבוצת התנגדות שהורכבה מקציני הצבא המלכותי הדני ולחמה כנגד הכיבוש הגרמני בדנמרק במלחמת העולם השנייה.
ב-9 באפריל 1940 כבשה גרמניה הנאצית את דנמרק כמעט ללא קרב.
הגרמנים הפכו את דנמרק למדינת חסות ממושמעת, אולם בהדרגה מאסו במצב זה.
ב-29 באוגוסט 1943 פתחו הגרמנים במבצע ספארי ופרקו את כוחות ההגנה של דנמרק.
קבוצת קצינים בהנהגת קפטן ויגו האלף התאגדה במטרה לארגן התנגדות לכיבוש הגרמני.
חברי המטה הכללי הקטן הקימו רשת של קשרים בין כל הקצינים לשעבר בצבא הדני, כמו גם עם מנהיגי המרי האזרחי ועם הממשלה הדנית הגולה בלונדון והבריגדה הדנית בשוודיה.
באוקטובר 1943 אחד ממנהיגי המטה הכללי הקטן, הגנרל אבה גורץ, יצר קשר עם מנהיג הממשלה הגולה וילהלם בול.
גורץ התחייב כי המטה הכללי הקטן יהיה נאמן לממשלה הגולה בלונדון ולמלך כריסטיאן העשירי בלבד.
כתוצאה מכך, נקלע המטה הכללי הקטן לעימותים עם תנועות התנגדות אחרות בדנמרק ובמיוחד עם המפלגה הקומוניסטית הדנית ומחתרת השמאל הרדיקלי BOPA.