tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל טענה מנוסחת בכלליות במילים בכתב נטוי, אז מוצגת פורמולציה גאומטרית ולבסוף הוכחה או פתרון.
סך הכול בשבעה כרכים - 387 טענות המוצגות באופן סדור.
על כך אמר , פרשן ומתרגם בריטי:
הספר הראשון מציג 60 טענות הנוגעות ליצירת חתכים ולתכונות יסודיות של קטרים ומשיקים.
בתוך אלה אפולוניוס פורט את ההגדרות הבסיסיות הנוגעות לחרוטים ולחתכי חרוט.
אטימולוגית, המילים המתארות בימינו חתכי חרוט נגזרו מן היווניות, אך ההגדרות אינן בהכרח חופפות להגדרות המודרניות של אותן מילים.
תחילה מגדיר אפולוניוס "משטח חרוטי" - משטח הנוצר על ידי קטע קו שמסובב ביחס לנקודת קבועה (קודקוד), כך שנקודות הקצה מתארות מעגלים, כל אחת במישור משלה.
הגוף המוכל בין הקודקוד, המעגל והמשטח החרוטי ייקרא חרוט.
כלומר הגוף הכלוא על ידי "ענף" יחיד של המשטח החרוטי הכפול.
קודקוד המשטח ייקרא גם "קודקוד החרוט", והקו הישר המחבר את הקודקוד עם מרכז המעגל ייקרא "ציר".
"חתך" , או חתך חרוט, מתקבל מחיתוך (מתמטי) של משטח חרוטי עם מישור.
קו ישר שקצותיו על העקומה המתקבלת מהחיתוך הוא "מיתר", וכל ישר שמצויר מתוך העקומה וחוצה כל מיתר שמקביל למיתר נתון ייקרא "קוטר".
בהתבסס על הגדרות אלה, הקוניקה מתארת את יצירת ארבעת חתכי החרוט - מעגל, אליפסה, פרבולה והיפרבולה:
טענה I.3 מגדירה את "משולש הציר":
טענה I.4 גורסת שחתכים של חרוט המקבילים לבסיס הם מעגלים שמרכזיהם על הציר:
המישור שמגדיר אותה מקביל לשוק של המשולש המתואר ב-I.3:
המישור שמגדיר אותה מקביל לציר.
מישור זה חותך את שני החרוטים שמרכיבים את המשטח החרוטי, ועל כן להיפרבולה שני ענפים נפרדים.
טענה I.13 מתארת את האליפסה, אשר ניתנת על ידי חיתוך של חרוט בודד עם מישור הנוטה ביחס למישור הבסיס וחוצה את מישור הבסיס בקו שמאונך לקוטר של הבסיס (המורחב מעבר לחרוט).
על זווית המישור המוטה להיות גדולה מאפס, אחרת החתך יהיה מעגל.
בנוסף, עליה להיות קטנה מזווית הבסיס המתאימה של המשולש הצירי, כי במקרה זה החתך הוא פרבולה:
בתיאורו את הדרכים לבנות חתכי חרוט על ידי מישורים מוטים ביחס למשטח החרוטי, אפולוניוס מעניק לחתכים תכונות מאפיינות (Symptoma).
אלה מוצגות בין היתר באמצעות בדיקת יחסים בין שטחים הנבנים לאורך צלעות אנכיות של החתך (Latus Rectum) לקטרים של החתכים.
על מנת לבדוק באם יחס מסוים מתקיים נבדקת "העתקת שטחים" (application of areas).
בהינתן שטח וקטע, נאמר שהשטח "מועתק" (apply) אם הוא שווה לשטח של ריבוע הנבנה על הקטע, ואז מתקיימת "העתקה".
אפולוניוס, בעקבות אוקלידס, שאל במילותיו האם מלבן על הקואורדינטה האופקית של כל נקודה על החתך "מועתק" על ריבוע הקואורדינטה האנכית.
במושגים של ימינו, שאלה זו שקולה לקיום המשוואה , צורה מודרנית אחת של המשוואה עבור פרבולה (למלבן יש צלעות ו-).
הוא זה שכינה את האובייקט פרבולה, או "העתקה" (application).
אם כאשר מתקיימת "העתקה", מתקיים יחס מסוים (באנלוגיה לפרבולה), אז ישנן שתי אפשרויות כאשר אין "העתקה":
משמע קטן מ- בכמות מסוימת המכונה "אליפסיס", או "גירעון".
במקרה זה ניתן להשיג "העתקה" על ידי הוספת הגירעון, .
הצורה המפצה על גירעון היא האליפסה.
משמע גדול בכמות מסוימת המכונה "היפרבולה", או "עודף".
במקרה זה ניתן להשיג "העתקה" על ידי הפחתת העודף, .
הצורה המפצה על עודף היא ההיפרבולה.
ואכן, את המשוואה הכללית של אליפסה קנונית ניתן לכתוב באופן הבא: .
באופן שקול: , ואז הוא הגירעון המתואר לעיל.
באותו אופן, את המשוואה עבור ההיפרבולה: , ניתן לכתוב כך: , ואז הוא העודף.
הספר השני מכיל 53 טענות.
אפולוניוס מצהיר שהוא התכוון לכסות את "התכונות הקשורות לקטרים ולצירים וגם לאסימפטוטות ודברים אחרים...".
ניתן לחלק את הטענות בספר בחלוקה גסה כדלהלן:
טענות 1–16 עוסקות באסימפטוטות של היפרבולות.
אפולוניוס מגדיר אסימפטוטה (ασυµπτώτοςc ביוונית, "not coiciding") ולמעשה מראה (במרומז ובמילותיו) שהאסימפטוטות של היפרבולה קנונית הן הישרים .
בהמשך הוא מראה כיצד ניתן לבנות היפרבולה בהינתן נקודה ושתי אסימפטוטות ומוכיח שאם מאריכים כל מיתר של היפרבולה הוא חותך קטעים שווים בין ההיפרבולה ושתי האסימפטוטות.
טענות 17–23 דנות בהיפרבולות "צמודות" .
ההיפרבולה הצמודה של ההיפרבולה הקנונית היא , ואפולוניוס מוכיח כי יש להן אותן אסימפטוטות.
טענות 24–43 מציגות תכונות של קטרים ומיתרים של חתכי חרוט.
בסוף הספר מכוסות תכונות של משיקים וצירים.
הכרך השלישי מכיל 56 טענות ועוסק במקומות גאומטריים .
אפולוניוס טוען לגילוי מקורי של משפטים שניתן "להשתמש בהם לבניית המקומות הגאומטריים[...]המקום הגאומטרי בן שלושת הקווים וארבעת קווים[...]".
בעיית "המקום הגאומטרי בן שלושת הקווים" (על פי נספח של המתרגם לכרך השלישי) עוסקת במציאת "המקום הגאומטרי של הנקודות שמרחקיהן משלושה קווים ישרים קבועים נתונים...הם כאלה שהריבוע של אחד המרחקים הוא תמיד ביחס קבוע לשטח המלבן שמוכל על ידי שני המרחקים האחרים." זוהי למעשה ההוכחה ל"העתקת השטחים" המתארת פרבולה.
בעיית ארבעת הקווים מתארת באותו אופן את האליפסה וההיפרבולה.
גאומטריה אנליטית גוזרת את אותם מקומות גאומטריים מקריטריונים פשוטים יותר הנתמכים על ידי אלגברה, ולא על ידי גאומטריה, שעליהם זכה דקארט בבוא הימים לשבחים רבים.
בכך דקארט החליף את אפולוניוס בשיטותיו.
הכרך הרביעי מכיל 57 טענות, והוא הראשון שנשלח לאטאלוס, ולא לאאודמוס.
הספר מדבר על חתכים קוניים שמשיקים ונחתכים הדדית או שחותכים מעגלים.
בהקדמה לספר הנושא הייחודי מוצג כך: "המספר הרב ביותר של נקודות שבהן חתכי חרוט יכולים להיפגש זה עם זה, או לפגוש היקף של מעגל...".
טענות 1–23 עוסקות ב של חתכים קוניים ושאר הטענות בחיתוך ובהשקה של קוניקות (חתכי חרוט).
אפולניוס מתייחס לנושא בהתלהבות ומתייג את הטענות כ"בעלות שימוש ניכר" בפתרון בעיות.
הכרך החמישי, המוכר רק מתרגום ערבי, מכיל 77 טענות - המספר הגדול ביותר מכלל הספרים.
מתוכן 50 טענות עוסקות באליפסה, 22 בפרבולה ו-28 בהיפרבולה.
הנושא הכללי של הכרך, כפי שמוצג בהקדמות הראשונה והחמישית, הוא "קווים מקסימליים ומינימליים".
יצוין כי מונחים אלו אינם מוסברים ובניגוד לספר הראשון, הספר החמישי אינו מכיל הגדרות והסברים.
העמימות שימשה אבן שואבת למפרשיו של אפולוניוס, הנדרשים לפרשנות כשאינם יודעים בבטחה מה משמעותם של המונחים המרכזיים המופיעים בספר.
עד לאחרונה רווחה השקפתו של ההיסטוריון הבריטי תומאס הית'.
לפיה יש להתייחס לקווים כאל "נורמליים" לחתכים.
"נורמלי" במקרה זה - הניצב לעקומה בנקודת השקה.
אם קטע משורטט לפי מערכת הקואורדינטות של אפולוניוס, כשהקוטר על ציר x והקודקוד בראשית, ניסוח הטענות מצביע על כך שהמינימום/מקסימום נמצאים בין החתך לציר.
הית' מתבונן בנקודה קבועה p על החתך כמשמשת הן כנקודת משיק והן כקצה אחד של הקו.
המרחק המינימלי בין p לנקודה כלשהי בציר חייב להיות הנורמל לחתך ב-p.
במתמטיקה מודרנית, מרכז העקמומיות של עקומה בנקודה נמצא על הנורמל לעקומה בנקודה, במרחק שנקרא רדיוס העקמומיות.
עבור עקומות מעגליות זהו מרכז המעגל, ועקומות שאינן מעגליות ניתן לקרב כקשת של מעגל סביב נקודה.
רדיוס העקמומיות של עקומות לא מעגליות, למשל חתכי חרוט (שאינם מעגל), משתנה לאורך החתך.
המיקומים של מרכזי העקמומיות כשנעים לאורך החתך נקראים האבולוט של החתך.
הית' האמין שבספר החמישי אנו רואים את אפולוניוס מייסד את הבסיס הלוגי של תיאוריה המתארת נורמלים, אבולוטים ומושגים נוספים כמו מעטפות.
הפירוש של הית' לספר החמישי זכה לתמיכה רחבה במאה ה-20. עם זאת, בשנת 2001 חוקרי אפולוניוס ושבתאי אונגורו ערערו על האותנטיות ההיסטוריות של ניתוחו של הית' את הספר החמישי.
בין היתר, הם טוענים כי אין אזכור של קווים מינימליים/מקסימליים כנורמלים כשלעצמם, לא בהקדמה ולא בספרים.
מתוך 50 טענות שהית' מתייחס אליהן כעוסקות בנורמלים, רק שבע (V: 27–33) מציינות או מרמזות על קווים מקסימליים/מינימליים שמאונכים למשיקים.
פריד מסווג את שבע טענות אלה כ"מבודדות" ואינן קשורות לטענות המרכזיות של הספר.
לטענתו הן אינן מרמזות באופן כללי על נורמלים והוא אף מראה כי הדבר אינו אפשרי עבור טענות אחרות.
בכך, פריד ואונגורו מציגים את אפולוניוס כממשיך של העבר ולא כצופה את העתיד.
מחקרם הפילולוגי המקיף של כל ההתייחסויות לקווים מינימליים ומקסימליים מעיד על ניסוחים וטרמינולוגיה סטנדרטיים.
ניתן לסווג התייחסויות אלה לשלוש קבוצות של 20–25 טענות כל אחת.
הקבוצה הראשונה מכילה את הביטוי "מנקודה על הציר אל החתך", בניגוד לניסוח "מנקודה על החתך אל הציר".
הראשון אינו בהכרח נורמלי לאף אחד, למרות שהוא עשוי להיות.
בהינתן נקודה קבועה על הציר, מבין כל הקווים המחברים אותה לכל נקודות החתך, אחד יהיה הארוך ביותר (מקסימום) ואחד הקצר ביותר (מינימום).
בראייתם של פריד ואונגורו, הנושא של הכרך החמישי הוא בדיוק מה שאפולוניוס אומר שהוא, קווים מקסימליים ומינימליים.
אלו אינן מילות קוד למושגים עתידיים, אלא מתייחסות למושגים עתיקים שהיו בשימוש אז.
המחברים מצטטים את הספר השלישי בעבודתו של אוקלידס, "יסודות", העוסק במעגלים ובמרחקים מקסימליים ומינימליים מנקודות פנימיות להיקף.
הם ידועים גם בחידוש המונח "דמוי-נוסיס".
בניית נוסיס () הייתה שיטה להתאים קטע נתון בין שתי עקומות נתונות: נתונה נקודה P וסרגל עם הקטע מסומן עליו.
ניתן לסובב את הסרגל סביב P כך שהוא חותך את שתי העקומות, עד שהקטע מותאם ביניהן.
בכרך החמישי, P היא הנקודה על הציר.
ניתן לסובב סביבה סרגל ולגלות את המרחקים לקטע, וכך להבחין במינימום ובמקסימום.
הטכניקה לא מיושמת בפועל, כך שזה לא נוסיס.
המחברים משתמשים ב"דמוי-נויסיס" ורואים דמיון ארכיטיפי לשיטה העתיקה.
הכרך השישי, המוכר רק מתרגומו לערבית, מכיל 33 טענות - הכי מעט מכלל הספרים.
אמנם הוא סובל מפערים רבים בעקבות נזקים בטקסטים המוקדמים, אך הנושא הנידון אינו שנוי במחלוקת.
ההקדמה הראשונה קובעת כי הנושא הוא "חתכים שווים ודומים של חרוטים".
אפולוניוס מרחיב את המושגים של חפיפה ודמיון שהציג אוקלידס עבור אובייקטים יסודיים יותר, כגון משולשים ומרובעים, לחתכי חרוט.
ההקדמה השישית מזכירה "חתכים ומקטעים" שהם "שווים ולא שווים" וכן "דומים ולא דומים" ומוסיפה מעט מידע קונסטרוקטיבי.
אפולוניוס מגדיר חתכי חרוט כשווים (על פי אדמונד האלי: aequales) אם ניתן "להניחם" אחד על השני בלי עודף או גירעון.
הגדרה אנלוגית לשוויון ניתנת על ידי אוקלידס בספר הראשון של "יסודות", "אמיתות כלליות", סעיף רביעי: "דברים חופפים (epharmazanta) הם שווים (isa)." בין אובייקטים שווים זה לזה לבין אלה שהם לא שווים, נמצאים אובייקטים דומים.
הם לא לגמרי זהים או שונים, אך חולקים היבטים זהים ואינם חולקים היבטים שונים.
אינטואיטיבית, הגאומטריקנים החזיקו בראשם קנה מידה; למשל, מפה לאזור טופוגרפי - לדמויות יכולות להיות גרסאות גדולות יותר או קטנות יותר של עצמן.
הדבר יתבטא בפרופורציות בין קואורדינטות.
ההיבטים הזהים באובייקטים דומים תלויים בסוג האובייקט.
לדוגמה, הספר השישי של היסודות של אוקלידס מציג משולשים דומים כאלו שיש להם אותן זוויות מתאימות.
למשולש עשויות להיות גרסאות קטנות כרצוננו, או גדולות כרצונו, ועדיין להיות "אותו" משולש כמו המקורי.
על פי אפולוניוס בתחילת הספר השישי, חרוטים ישרים דומים הם אלה שיש להם "משולשים ציריים" (כפי שהוגדר בטענה I.3) דומים, וחתכים דומים יוגדרו עבור חרוטים דומים.
אם עבור כל "קואורדינטה אופקית" של אחד קיימת קואורדינטה מתאימה ביחס נתון של השני, והקואורדינטות של אחד בעלות אותו יחס ביניהן כמו של השני, אזי החתכים דומים.
ניתן לדמיין זאת כאילו החתך הוזזו מעלה או מטה לאורך החרוט כדי להשיג קנה מידה שונה.
הכרך השביעי, גם הוא מתרגום ערבי, מכיל 51 טענות.
אפולוניוס אינו מזכיר אותן בהקדמה הראשונה, אולי מכיוון שבזמן כתיבתה הן לא היו קיימות בצורה קוהרנטית מספיק לתיאור.
על פי תרגומו של הית' את אפולוניוס הן דנות ב"משפטים הכוללים קביעה של גבולות".
אולם בהקדמה השביעית מצוין כי הספר, שהושלם לקראת סוף חייו והקריירה של אפולוניוס, עוסק בקטרים ו"הצורות המתוארות עליהם".
הוא מסתמך על הגדרות לקטרים ול, אך לא מוזכר באיזה אופן יש לפרש את המונחים "גבולות" או "קביעה".
קוטר והצמוד שלו, אם קיים, מוגדרים בכרך הראשון (הגדרות 4–6).
המתמטיקה היוונית כמובן אינה עוסקת בשטחים בעלי צורה לא סדירה המטופלים בתקופה המודרנית, ואפולוניוס עוסק כצפוי בחתכי חרוט.
את העיגול, האליפסה והפרבולה הוא מבטא לעיתים קרובות כ"עקומה באותו מישור" ואת ההיפרבולה כ"שתי עקומות באותו מישור".
, או מיתר, הוא קו ישר ששתי נקודות הסיום שלו נמצאות על העקומה.
כלומר הוא חותך את חתך החרוט בשני מקומות.
אם רשת של מיתרים מקבילים משורטטת על העקומה, אזי הקוטר מוגדר כקו החוצה את כל המיתרים ופוגש את העקומה בנקודה הנקראת "קודקוד".
אין דרישה שהעקומה תהיה סגורה, כך גם לפרבולה למשל יש קוטר.
הפרבולה סימטרית ביחס לקוטר היחיד שלה - סימטריה בממד אחד.
משמע לאחר קיפול ביחס אליו, שני החצאים של העקומה יהיו חופפים.
אותו הדבר ניתן לומר על ענף אחד של היפרבולה.
ברם, צורות שלהן קטרים צמודים (מיוונית suzugeis diametroi, כאשר suzugeis "מחובר יחדיו") הן סימטריות בשני ממדים, ויש להן המשמש כמרכז של סימטריה בשני כיוונים.
אלו הן העיגול, האליפסה וההיפרבולה הדו-ענפית.
לכל אחת מאלה יש מרכז יחיד (שלא לבלבל עם ה), וקוטר הוא למעשה מיתר שעובר דרך המרכז, אשר חוצה את המיתר.
בהינתן מעגל ואליפסה, נוכל להתבונן ברשת של מיתרים מקבילים המשורטטת עליהם.
המיתר הארוך ביותר הוא קוטר, והאחרים קצרים ברציפות עד שהאחרון אינו מיתר אלא נקודת השקה.
המשיק חייב להיות מקביל לקוטר.
קוטר צמוד חוצה את המיתרים, בעודו ממוקם בין המרכז לנקודת ההשקה.
שני הקטרים צמודים זה לזה ונקראים זוג צמוד.
כל זוג צמוד של קטרים של מעגל מאונכים זה לזה, אך באליפסה רק הציר הראשי והמשני מאונכים.
זוג צמוד מוגדר עבור שני הענפים של היפרבולה, הנוצרים מחיתוך של משטח חרוטי על ידי מישור יחיד.
שני הענפים של ההיפרבולה נקראים ענפים צמודים ויש להם אותו קוטר.
למעשה, ניתן לבנות "דמוי-קוטר" אחד נוסף באמצעות רשת של קווים המקבילים לקוטר לעיל וחותכים את שני ענפי ההיפרבולה.
קווים אלו הם "דמויי-מיתר" שכן אינם מתחילים ומסתיימים על אותה עקומה רציפה.
ניתן לצייר קוטר צמוד מהמרכז החוצה אל הקווים דמויי-המיתר.
מושגים אלה (בעיקר מתוך הכרך הראשון) באים לידי ביטוי בטענות המופיעות בכרך השביעי המגדירות בפירוט את היחסים בין חתכים, קטרים וקטרים צמודים.
אפולוניוס בהקדמה השביעית מציין שהן חדשניות ושימושיות, אם כי בדומה לנושאים ייחודיים נוספים שאפולוניוס עסק בהם, תועלתן אינה בהכרח בהירה.
עם זאת, מוזכר כי הטענות הללו ישמשו לפתרון בעיות בכרך השמיני שאבד.
הקוניקה כתובה באופן תמציתי ובהמשגה שאינה הולמת בהכרח את זו הידועה.
כמו כן, נראה כי התוכנית הסדורה שהייתה לאפולוניוס עבור כל כרך לוקה קמעה.
משום כך נוצרה חשיבות רבה לפרשנים ולמתרגמים של הספר במהלך שנים.
לאורך הדורות אלה ניסו להציג את אפולוניוס בבהירות ובאופן שהולם את התקופה.
לכן ניתן למצוא עבודות רבות של פרשנים ומתרגמים הכוללות ביאורים על גבי הטקסט, חומרים מקדימים נרחבים, שרטוטים נוספים, ארגון מחדש של הטקסט וכיוצא באלה.
פרשנות ראויה לציון היא זו של תומאס הית', שנכתבה באנגלית (חוקרים אחרים ובשנים מוקדמות יותר העדיפו את הלטינית החדשה).
בעבודתו "Treatise on Conic Sections" הית' מספק פרשנות מקדימה מקיפה המכילה בין היתר לקסיקון של מונחים גאומטריים "אפולוניים" ביוונית, כולל את משמעותם ואת השימוש בהם.
בהתייחסו לכך ש"החלק הארי של ה-Treatise לכאורה הרתיע רבים מלנסות להכיר אותה", הוא מבטיח להוסיף כותרות, לשנות את הארגון באופן שטחי ולהבהיר את הטקסט עם סימון מודרני.
עבודתו מתייחסת אפוא לשתי מערכות ארגון, שלו ושל אפולוניוס, שאליהן ניתנות קונקורדנציות בסוגריים.
עבודתו של הית' היא חיונית, אך תרגומים נוספים ונקודות מבט נוספות התפתחו לאורך השנים.
, מתמטיקאי אמריקאי והיסטוריון של המדע, סיפק ב-1948 תרגום משלו לקוניקה של אפולוניוס ול"אלמגסט" של תלמי.
תרגומים אלה הפכו לחלק מסדרת הספרים הגדולים של העולם המערבי של האנציקלופדיה בריטניקה.
רק הספרים הראשון עד השלישי של הקוניקה כלולים, עם נספח לנושאים מיוחדים.
בניגוד להית', טליאפרו לא ניסה לארגן מחדש את אפולוניוס, אפילו באופן שטחי, או לשכתב אותו.
התרגום שלו לאנגלית מודרנית מלווה את היוונית מקרוב.
אולם, הוא משתמש בסימון גאומטרי מודרני במידה מסוימת.
במקביל לעבודתו של טאליפרו, , דון אוקספורד מתקופת מלחמת העולם השנייה, גילה עניין נרחב במתמטיקה היוונית.
בחיבור Loeb Classical Library ("הספרייה קלאסית של לואב") מוקדשים שני כרכים, כולם מתורגמים על ידי תומאס, הנוגעים למתמטיקה יוונית.
היוונית מופיעה בצד אחד של הדף והאנגלית בצד השני, כמקובל בסדרת Loeb.
עבודתו של תומאס שימשה כמדריך לתור הזהב של המתמטיקה היוונית.
עבור אפולוניוס הוא כולל בעיקר את אותם חלקים של הספר הראשון המגדירים את חתכי החרוט.
הית', טליאפרו ותומאס סיפקו את הדרישה הציבורית לכתבים מתורגמים של אפולוניוס במשך רוב המאה ה-20. תרגומים ומחקרים עדכניים יותר משלבים מידע נוסף ונקודות מבט חדשות, וכן בוחנים את הישן.
אחת הסוגיות המשמעותיות והשנויות במחלקות בפירוש המתמטיקה היוונית היא מידת הידע האלגברי שהיה ברשות היוונים.
על פי עדויות היסטוריות, רעיונות אלגבריים נוסדו ועלו על הכתב החל מהמאה השמינית על ידי מתמטיקאים ערביים, ובקרב מתמטיקאים אירופאיים בימי הביניים המאוחרים והרנסאנס.
אולם, היסטוריונים ופרשנים נהגו לעיתים לשכתב טקסטים יווניים ולצרף להם רעיונות אלגבריים.
בפרט במאה ה-19 יש שהציגו את החיבורים היווניים כחיבורים אלגבריים וטענו שהמתמטיקה היוונית העתיקה היא למעשה אלגברית במסווה.
לאור זאת התפתחה תפיסה היסטוריוגרפית לפיה המתמטיקה היוונית הקדומה, חרף ניסוחה הגאומטרי הגורף, היא למעשה אלגברה שמוצגת כגאומטריה מסיבות מסוימות (אולי צרכים ריגורוזיים).
על כן, ניסוח הטענות במונחים אלגבריים, גם אם מודרניים, אינה חוטאת לעבודה היוונית ואף תופסת את מהותה.
גישה זו באה לידי ביטוי בפירושים מסוימים של הקוניקה וכן של ספרים יווניים שונים, לדוגמה הספר השני של יסודות.
היסטוריונים בולטים הדוגלים בגישה הם תומאס הית', ו, יחד עם פרשנים נוספים.
למעשה, רעיון האלגברה הגאומטרית הפך ככלל למוסכם בקרב היסטוריונים במחצית השנייה של המאה ה-19. ואכן, קשה להתעלם מן הקלות בה ניתן להציג ולפרש את הטיעונים היווניים בצורה אלגברית ברורה.
כך לדוגמה תיאורו של אפולוניוס בספר הראשון את הפרבולה, האליפסה וההיפרבולה שקולות למשוואות הקרטזיות הנהוגות בימינו.
מקרה בוחן נוסף שמתאר את השוני בין הגישות הוא תיאורו המתקדם של הית' את הכרך החמישי בהתייחסו לנורמלים ולמושגים סמי-מודרניים, כפי שהוזכר לעיל.
על כך אמרו פריד ואונוגורו, ממתנגדי הגישה האלגברית, כי הית':
מהרבע האחרון של המאה העשרים נסדקה התמיכה בגישה האלגברית בתואנה שהיא אנכרוניסטית ולא מבוססת.
מאמרו של אונוגורו מ-1975 קרא מפורשות לשכתב מחדש את ההיסטוריה של המתמטיקה היוונית במה שהוא מכנה "על בסיס היסטורי שפוי".
לטענת המתנגדים אין בסיס היסטורי מספק לגישת האלגברה הגאומטרית המקובלת, והיא מעלה קשיים בדבר המטרה לשמה נכתבו הכתבים בצורה מסורבלת; היעדר כל התייחסות לסימונים או לחשיבה אלגברית והסתמכות על דיאגרמות; הצורך בקיומו של בסיס אלגברי קדום עוד יותר עליו הסתמכו היוונים ועוד.
היסטוריונים נוספים שדגלו בדעה זו הם , , , קן סאיטו ואחרים שסתרו וביקרו את הרעיון והמאפיינים של האלגברה הגאומטרית.
כיום נראה כי הגישה "השמרנית" הדוחה את העמדה הדוגלת באלגברה גאומטרית היא הרווחת.
הקונסטהאלה של המבורג (Hamburger Kunsthalle) הוא מוזיאון האמנות של העיר המבורג, גרמניה, ונמנה עם המוזיאונים הגדולים במדינה.
המוזיאון מורכב משלושה מבנים מחוברים שנבנו בשנים 1869 (הבניין הראשי), 1921 (אולם הכיפה – Kuppelsaal) ו-1997 (גלריית האמנות העכשווית – Galerie der Gegenwart).
הוא ממוקם ברובע אלטשטאדט (Altstadt), בין תחנת הרכבת המרכזית של המבורג לבין שני אגמי האלסטר.
שמו של המוזיאון, "קונסטהאלה", משקף את מקורותיו כהיכל אמנות מאז ייסודו בשנת 1850. כיום, הוא מאכלס את אחד מאוספי האמנות הבודדים בגרמניה הכוללים יצירות מתקופה של שבע מאות שנים – מימי הביניים ועד ימינו.
האוסף הקבוע מתמקד בציור צפון-גרמני מהמאה ה-14, יצירות של אמנים הולנדים, פלמים ואיטלקים מן המאות ה-16 וה-17, רישומים וציורים צרפתיים וגרמניים מן המאה ה-19, וכן אמנות מודרנית ועכשווית בין-לאומית.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בשנת 1849, כאשר נוסד לראשונה על ידי איגוד האמנות של המבורג (Hamburger Kunstverein), שהוקם בשנת 1817. האוסף נפתח לציבור שנה לאחר מכן תחת השם "הגלריה העירונית" (Städtische Galerie).
האוסף התרחב במהירות, ונוצר צורך בבניין ייעודי.
מבנה הקונסטהאלה המקורי, עשוי לבנים אדומות, נבנה בין השנים 1863–1869 בתכנונם של האדריכלים גאורג תאודור שירמאכר והרמן פון דר הודה , תוך מימון נרחב מתרומות פרטיות.
המנהל הראשון של הקונסטהאלה היה ההיסטוריון והמחנך לאמנות אלפרד ליכטוורק .
יורשו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היה גוסטב פאולי, אשר הוביל את הקמתו של אולם הכיפה (Kuppelsaal) – שלוחה ראשונה של המוזיאון שתוכננה על ידי האדריכל פריץ שומאכר ונבנתה בין השנים 1914–1921.
בשנת 1994 היה המוזיאון מעורב בגניבת אמנות שנודעה בשם "גניבת האמנות בפרנקפורט".
בעת שהושאלה לתערוכה במוזיאון קונסטהאלה שירן (Kunsthalle Schirn) בפרנקפורט, נגנבה יצירתו של קספר דויד פרידריך, "ערפל" (Nebelschwaden).
לאחר משא ומתן עם הגנבים, עורך דין רכש את הציור בחזרה, אך כאשר הקונסטהאלה סירב לשלם לו את שכרו, הוא תבע וזכה בתביעה.
בשנת 1997 נפתח מבנה "גלריית האמנות העכשווית" (Galerie der Gegenwart), תוספת בשטח של 5,600 מ"ר, אשר תוכננה על ידי האדריכל אוסוולד מתיאס אונגרס מן העיר קלן.
המבנה הקובייתי ניצב על בסיס מונוליתי במיקום מרכזי בסמוך לאגם הפנימי בִּינֶנאַלסְטֶר.
בין גולות הכותרת של האוסף ניתן למנות את המזבחות מימי הביניים של האמנים מאסטר ברטרם (Master Bertram) ומאסטר פרנקה (Master Francke), ציורים הולנדיים מהמאה ה-17, יצירות רומנטיות גרמניות מראשית ועד אמצע המאה ה-19, וכן אוסף נרחב של אימפרסיוניזם ומודרניזם קלאסי.
בנוסף, המוזיאון ידוע באוספי האמנות העכשווית הבין-לאומיים שלו, הכוללים פופ ארט משנות ה-50 ואילך, אמנות מושגית, וידאו-ארט וצילום.
הגלריה לאמנות מהמאה ה-19 מציגה יצירות של קרל בלשן, ארנולד בקלין, גוסטב קורבה, אדגר דגה, אנסלם פוירבך, קספר דויד פרידריך, ז'אן-לאון ז'רום, וילהלם לייבל, מקס ליברמן, אדואר מאנה, אדולף פון מנצל, קלוד מונה, אוגוסט רודן, פיליפ אוטו רונגה .
הגלריה של המודרניזם הקלאסי מציגה יצירות של פרנסיס בייקון, מקס בקמן, לוביס קורינת, ג'יימס אנסור, מקס ארנסט, ארנסט לודוויג קירכנר, פאול קלה, אוסקר קוקושקה, פאולה מודרזון-בקר, אדוורד מונק, אמיל נולדה ופבלו פיקאסו, בין היתר.
הגלריה לאמנות עכשווית מציגה יצירות של ג'וזף בויס, טרייסי אמין, דייוויד הוקני, רבקה הורן, איליה קבאקוב, און קאווארה, איב קליין, קיטי קראוס, רוברט מוריס, הרמן ניטש, ג'ורג' סגל, ריצ'רד סרה, פרנץ ארהרד וולתר, ואנדי וורהול, בין היתר.
הקונסטהאלה מציג ברציפות תערוכות זמניות של אמנות עכשווית והיסטורית, בנוסף לסיבוב המתמיד של תערוכות זמניות.
מדי שנה מתקיימות בממוצע 20 תערוכות מיוחדות.
2010–2011: Cosmos פיליפ אוטו רונגה, שחר הרומנטיקה
2011–2012: מקס ליברמן, חלוץ האמנות המודרנית
2013–2014: עמדות סדרתיות, חזרה כשיטה אמנותית מאז שנות ה-60
2013–2014: אלפרד פלכטהיים, סוחר אמנות של האוונגרד
2014–2015: המוזות של אנסלם פוירבך – הדוגמניות של קרל לגרפלד
מחלוקות סביב אמנות שנבזזה על ידי הנאצים
בדצמבר 2023 ספג המוזיאון ביקורת ציבורית על תגובתו לתביעה להשבת יצירה שהוגשה על ידי משפחתו של קורבן השואה רוברט גראץ.
התביעה עסקה בציור "ראש ילדה" מאת פאולה מודרזון-בקר.
היצירה הייתה רשומה במשך למעלה מעשרים שנה באתר הקרן הגרמנית לאמנות אבודה (German Lost Art Foundation) ועברה דרך סוחר האמנות הנאצי קונרד דבקה (Konrad Doebbeke), אשר אלמנתו תרמה אותה למוזיאון.
מנהל המוזיאון, אלכסנדר קלאר, דחה את התביעה בטענה כי "לא ניתן לקבוע בוודאות שהיצירה המדוברת היא אכן אותה אחת שהייתה באוסף של רוברט גראץ".
הקונסורציום הבינלאומי של עיתונאים חוקרים (International Consortium of Investigative Journalists – ICIJ) הוא רשת עולמית עצמאית (קונסורציום) של 280 עיתונאים חוקרים ולמעלה מ-140 ארגוני תקשורת, הפועלים ביותר מ-100 מדינות.
מטה הארגון נמצא בוושינגטון די.
סי., ויש לו צוותים גם בצרפת, ספרד, הונגריה, סרביה, בלגיה, אירלנד ואוסטרליה.
ה-ICIJ הוקם בשנת 1997 על ידי העיתונאי האמריקאי צ'רלס לואיס כיוזמה של המרכז ליושרה ציבורית , במטרה לחשוף פשיעה בינלאומית ושחיתות.
בשנת 2017 הפך הארגון לעצמאי לחלוטין, ובהמשך הוענק לו מעמד של ארגון ללא מטרות רווח לפי סעיף 501(c)(3) בחוק האמריקאי.
הקונסורציום כולל של מספר רב של כלי תקשורת בולטים או בינלאומיים, כולל הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט מארצות הברית, Asahi Shimbun מיפן, Süddeutsche Zeitung מגרמניה, הקייב פוסט מאוקראינה, הגרדיאן מבריטניה ועוד.
פרשת מסמכי פנמה היא פרשה שחשפה ראיות לפעילות פיננסית ענפה של פוליטיקאים ממדינות שונות במקלטי מס שונים ברחבי העולם, לרבות הלבנת הון, לקשרים פסולים בין גופים שונים.
הפרשה הייתה תוצאה של שיתוף פעולה של הקונסורציום עם העיתון הגרמני זידדויטשה צייטונג ועם יותר מ-100 שותפי תקשורת נוספים.
עיתונאים הקדישו שנה שלמה לבחינת 11.5 מיליון קבצים שהודלפו ממשרד עורכי הדין מוסאק פונסקה שבפנמה.
הפרשה פורסמה באופן חלקי לראשונה ב-3 באפריל 2016 וזכתה להד תקשורתי עולמי.
אוסף המסמכים הפיננסיים והמשפטיים החסויים כלל מידע מפורט על יותר מ-14,000 לקוחות ויותר מ-214,000 ישויות offshore, וחשף את זהות בעלי המניות והדירקטורים, ובהם דמויות ציבוריות ידועות וראשי מדינות — וכן פקידי ממשל, קרובי משפחה ומקורבים של ראשי ממשלה ביותר מ-40 מדינות.
זידדויטשה צייטונג קיבל לראשונה את הנתונים ממקור אנונימי בשנת 2015. לאחר שנה של עבודה על מסמכי מוסאק פונסקה, תיאר מנהל ה-ICIJ, ג'רארד רייל, כיצד חברת ה-offshore "סייעה לחברות ולאנשים פרטיים לפעול במקלטי מס, כולל כאלה שהיו נתונים לסנקציות של ארצות הברית ובריטניה בשל קשריהם עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד".
ה-ICIJ סייע לקידום חקיקת חוק השקיפות התאגידית (Corporate Transparency Act) בארצות הברית.
חוק Enablers Act, שנכלל בחוק התקציב השנתי של משרד ההגנה, הוצע לראשונה זמן קצר לאחר שחקירת מסמכי פנדורה (Pandora Papers) של ה-ICIJ חשפה ניצול נרחב של כללי גילוי פיננסי רופפים בארצות הברית.
כתוצאה ישירה מפרויקט מסמכי פנמה בלבד, ממשלות ברחבי העולם הצליחו לגבות מחדש יותר מ-1.36 מיליארד דולר אמריקאי במיסים, וחלקן ממשיכות לגבות הכנסות מס שאבדו גם לאחר מכן.
בשנת 2022 חשף הקונסורציום כי חברת התקשורת השוודית אריקסון פיתחה בתוכה מודל של שחיתות וסחיטה, שכלל בתוכו גם מימון קבוצות טרור הקשורות לארגון הטרור דאעש.
לפי התחקיר בתקופה בין 2011 ל-2019, אריקסון שילמה לכאורה תשלומים חשודים בשווי עשרות מיליוני יורו, כדי לתמוך בעסקיה בעיראק, דבר שכלל מימון פעילויות בלתי חוקיות ותשלומים באמצעות מתווכים שאינם נחשבים לגיטימיים בעולם המערבי.
לפי התחקיר אריקסון ניהלה משא ומתן עם דאעש כדי שתוכל לעבוד באזור שבשליטתה, ושילמה לדאעש כדי להבריח עבורה ציוד בנתיב הנקרא Speedway.
עיתונאים ישראלים שחברים בארגון כוללים את אורי בלאו (הארץ, TheMarker) ויוסי מלמן (הארץ, וואלה).
ארגון "שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה" חבר ב-ICIJ, והיה שותף בחשיפתם של מסמכי פנדורה, באוקטובר 2021. בספטמבר 2020 היה שותף הארגון בחשיפת מסמכי Fincen שהועברו אל משרד האוצר האמריקאי.
הקונסוליה הכללית של שוודיה בירושלים היא הנציגות הדיפלומטית של שוודיה בירושלים.
באופן רשמי, תחום השיפוט הקונסולרי שלה מוגבל לעיר ירושלים, אך בפועל היא מטפלת גם בעניינים מחוץ לעיר בגדה המערבית וברצועת עזה.
הקונסוליה הוקמה ב־1901, כאשר הרמן זטליאוס הציע את הקמתה נוכח העלייה במספר הסקנדינבים בעיר.
בתחילה שימשה הקונסוליה כקונסוליה של כבוד, ובהמשך הפכה למוקד מרכזי עבור אזרחים שוודים ואחרים הזקוקים לסיוע באזור.
במהלך השנים הורחבו סמכויות הקונסוליה וכללו מעקב אחר תהליך השלום הישראלי–פלסטיני וקידום יוזמות לשיתוף פעולה לפיתוח.
בשנת 1991 שודרגה קונסוליית הכבוד לקונסוליה כללית.
מבני הקונסוליה החליפו מיקומים מספר פעמים, כאשר כיום יושבת הקונסוליה ממוקמת בשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים, ואילו מעון הקונסול הכללי נמצא במושבה היוונית שבמערב ירושלים.
במסמך שהוגש למשרד החוץ השוודי ב־4 במרץ 1901 הציע הרמן זטליאוס, הקונסול השוודי בסמירנה, להקים קונסוליה של כבוד שוודית–נורווגית בירושלים.
ההצעה התבססה על הגידול במספר התושבים הסקנדינבים בעיר, שרובם היו מתיישבים אמריקאים ואנגלים, במושבה האמריקאית.
באותה עת היה מספר הסקנדינבים בעיר כ־110 איש, כולל כאלה שהפכו לאזרחי ארצות הברית אך שמרו על זיקה חזקה לארצות מוצאם.
רובם היו עניים אך בעלי מיומנויות – אומנים וחקלאים – שעסקו בשימור פירות ובאריגה, תחומים בעלי פוטנציאל מסחרי בארץ ישראל.
עם זאת הם סבלו מהטרדות ורדיפות, בעיקר מצד מיסיונרים מסוימים בשל הבדלים דתיים.
בשל קשיים אלה והיעדר ייצוג רשמי, נגרמו להם עוולות רבות.
הנציגות השוודית בשער העליון באיסטנבול ורשויות נוספות המליצו על הקמת קונסוליה, וההחלטה התקבלה במועצת המלך ב־17 באוגוסט 1901. תחום השיפוט הקונסולרי כלל את ארץ ישראל ואת העיר דמשק, אך בפועל הוגבל לסנג'ק ירושלים.
קונסול הכבוד הראשון היה ד"ר יצחק גרגורי דארבלה, יהודי, שמינויו נבע בעיקר מהמלצות הקונסול זטליאוס.
ב־30 במאי 1902 פרש משירות קונסולרי.
ב־10 ביולי 1903 מונה התאולוג והאוריינטליסט הגרמני גוסטב דלמן לקונסול של כבוד.
הקונסוליה, הצעירה מבין שתים־עשרה הקונסוליות בירושלים, החלה לפעול ב־9 בפברואר 1904 והייתה ממוקמת בביתו של דלמן במכון הפרוטסטנטי הגרמני לארכאולוגיה.
באותה תקופה התקיימה בירושלים מושבה שוודית בת 37 נפשות, רובן חברי אגודת "המתגברים" הנוצרית־קומוניסטית.
תפקידה העיקרי של הקונסוליה היה להגן על השוודים, לשמר את שפת האם שלהם ולחזק את תחושותיהם הלאומיות.
הקונסוליה טיפלה גם בפעילות אגודת ירושלים השוודית, שכללה בית ספר קטן לילדים ערבים בירושלים ועבודת רפואה בבית לחם.
בנוסף שימשה הקונסוליה כתובת לפועלים דנים שלא היה להם ייצוג קונסולרי משלהם.
דלמן התפטר ב־1921, אחריו כיהן יונאס קיבלר השווייצרי כקונסול בפועל, וב־1925 מונה הול לארס "לואיס" לרסון, לקונסול של כבוד קבוע.
הוא היה אחד מכ־35 תושבי נוֹס שבדלרנה שהיגרו לירושלים ב־1896 – הגירה שהעניקה השראה לרומן ירושלים של סלמה לגרלף.
ב־27 בספטמבר 1947 התפוצצה פצצה בשער הקונסוליה השוודית בירושלים.
נגרם נזק קל בלבד ולא היו נפגעים.
המשטרה חשדה כי הפיגוע בוצע על רקע התנגדות לתוכנית החלוקה של האו"ם.
לאחר מכן נותרה הקונסוליה ריקה.
ב־1960 חודשה הפעילות עם מינויו של קולונל סטיג מילרסוורד לקונסול כללי של כבוד.
הוא הוחלף ב־1967 בארנולד ירטסטרם, שבתקופתו הפכה הקונסוליה למוקד מפגש מרכזי לשוודים ולפלסטינים, וב־1991 שודרגה לקונסוליה כללית מקצועית.
הקונסול הכללי של שוודיה אחראי על כלל אזור ירושלים – מזרח ומערב.
הקונסוליה מעניקה סיוע קונסולרי לאזרחים שוודים, מטפלת באשרות, היתרי עבודה ושהייה, עוקבת אחר תהליך השלום ומפקחת על פרויקטים של שיתוף פעולה לפיתוח בשטחים הפלסטיניים.
תחום השיפוט הרשמי מוגבל לירושלים, אך בפועל כולל גם את הגדה המערבית ורצועת עזה.
כיום ממוקמת ברחוב אבן ג'ובייר 5, בשכונת שייח' ג'ראח.
מעון הקונסול הכללי שוכן ברחוב יונתן 13, במושבה היוונית שבמערב ירושלים.
המבנה ההיסטורי, שנבנה סביב 1880, נרכש בידי מדינת שוודיה ב־1991 ועבר שיפוצים מקיפים, כולל הרחבה ושילוב אלמנטים אדריכליים מודרניים המשתלבים בסביבה ההיסטורית.
שםתקופת כהונההערותיצחק גרגוריאוגוסט 1901–מאי 1902גוסטב דלמן10 ביולי 1903–1921יוהאנס קיבלר1921–1925ממלא מקוםהול לארס "לואיס" לרסון1925–?סטיג מילרסוורד1960–1967ארנולד ירטסטרם1967–?
שטח הקונפדרציה הגרמנית היה זהה במידה רבה לשטח האימפריה בזמן המהפכה הצרפתית (מלבד השטח שבו נמצאת בלגיה).
מספרן של המדינות החברות בקונפדרציה, שבתקופת האימפריה מנה מאות בודדות, קוצץ לכשלושה תריסרים בלבד.
עם זאת, המדינות זכו לריבונות מלאה ולהכרה דיפלומטית גורפת.
הן קשרו עצמן בברית הגנה משותפת והחזיקו יחדיו בביצורים במיינץ, לוקסמבורג, ראשטאדט, אולם ולנדאו.
אספה פדרלית התכנסה באופן קבוע בעיר פרנקפורט.
הקונפדרציה קרסה בשנת 1866 לאחר המלחמה האוסטרו-פרוסית, ותחתיה הוקמה הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
כל מדינות הקונפדרציה הגרמנית נעשו חלק מהאימפריה הגרמנית של אוטו פון ביסמרק לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, להוציא את אוסטריה, לוקסמבורג, לימבורג וליכטנשטיין.
השפעת המהפכה הצרפתית והפלישות הנפוליאוניות
שלהי המאה ה-18 היו תקופה רצופה בשינויים פוליטיים, כלכליים, אינטלקטואליים ותרבותיים שהגיעו לשיאם במהפכה הצרפתית.
התאוריות והלכי הרוח החדשים היו תגובה להתפוררות הסדר התרבותי הישן, כמו גם לחידושים בדפוסי הכלכלה הייצור, וליתר דיוק – עלייתו של הקפיטליזם התעשייתי.
עם זאת, תבוסתו של נפוליאון אפשרה למדינות ריאקציוניות ומסורתיות כגון ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית להוסיף ולהתקיים, במה שהניח את היסודות לקונגרס וינה ב-1815, ברית שתכליתה להתנגד לשאיפות המהפכניות לשינוי.
המעצמות שהשתתפו בקונגרס ביקשו להשיב את הסדר הטרום-מלחמתי לאירופה ולהתנגד הן לליברליזם והן ללאומיות, תוך סירוס האיום הצרפתי.
האימפריה האוסטרית, שמעמדה ביבשת היה לכאורה חזק ויציב יותר תחת הנהגתו של קלמנס פון מטרניך השמרן, עתידה הייתה לחסום גם את מדינות הלאום הגרמנית והאיטלקית שנוצרו לקראת סוף המאה ה-19. ואולם מאזן הכוחות הריאקציוני של קונגרס וינה, שנועד לפגוע בלאומיות הגרמנית והאיטלקית, נחל כישלון.
לאחר התבוסה האחרונה שנחל נפוליאון בווטרלו ב-1815, התאחדו מדינות האימפריה הרומית הקדושה לשעבר ויצרו את הקונפדרציה הגרמנית – ארגון רופף למדי, במיוחד לאור העובדה ששני היריבים הגדולים בקונפדרציה – האימפריה האוסטרית מחד וממלכת פרוסיה מאידך – חששו מפני השתלטות של אחד הצדדים על האיחוד כולו.
רגש מהפכני בפרוסיה – שתהא למדינה הגרמנית הדומיננטית, בסיסה הפוליטי של האימפריה הגרמנית ומעצמה מן הדרג הראשון – נתפס בעיני בני התקופה כבלתי סביר, וזאת בשל היותה של פרוסיה בעבר ממלכה זניחה שרובה שטחים סלאבים שנכבשו מפולין.
המבנה החברתי-כלכלי של פרוסיה היה מסורתי למדי: אף על פי שהמערכת החקלאית שלה עברה תהליך של ביזור עוד בתקופת המסדר הטבטוני, האצולה הפרוסית הרחיבה במאות הבאות את נכסיה על חשבונם של האיכרים באותן אדמות טאוטוניות, שהלכו ונעשו צמיתים משוללי הון והשפעה.
תהליך העיור בפרוסיה היה אף הוא איטי בהשוואה למדינות אחרות.
האצילים בעלי הקרקעות צמצמו את אספקתם לערים, ובכך לא זו בלבד שהבטיחו את תלותן בבעלי הקרקעות, הם גם פגעו בקצב צמיחתן והפחיתו את הפוטנציאל המהפכני בהן.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות הייתה פרוסיה מדינה מפגרת, ריכוזית, ללא משטר פרלמנטרי יציב, הנשענת על מבנה היררכי נוקשה שבקודקודו האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת האדמות.
מלבד פרוסיה, בגרמניה כולה – או ליתר דיוק, במדינות גרמניות רבות – הקשו פיצול פוליטי, סכסוכי אינטרסים בין אצילים וסוחרים וכן מערכת הגילדות, אשר לא עודדה תחרות וחדשנות, על תהליך התיעוש.
מעמד הביניים נותר קטן בהיקפו, במה שהקנה ל"סדר הישן" בגרמניה מידה רבה יותר של יציבות מאשר בצרפת.
ואולם פגיעותה של פרוסיה לצבאו של נפוליאון בראשית המאה ה-19 שימשה עבור אצילים גרמנים רבים הוכחה לכך, שגרמניה חלשה, מפולגת ומפגרת עשויה ליפול טרף לשכנתה המתועשת והמאוחדת ממערב.
ההפסדים שהנחילה צרפת הנפוליאונית לפרוסיה הדגישו את הצורך ברפורמות כלכליות, מינהליות וחברתיות, אשר יביאו למערכת פקידות יעילה יותר ויעודדו חינוך ערכי ומקצועי.
הרפורמות הליברליות לכאורה של קרל אוגוסט פון הרדנבורג והרוזן שטיין, ששאבו השראה מהאופן בו ארגן נפוליאון את הנסיכויות הגרמניות והאיטלקיות, היו שמרניות במהותן ונועדו לשמר את המוסדות ואת זכויות היתר של האריסטוקרטיה בעידן של רפורמה, ריאקציה ומהפכנות על ידי הקמת צבא פרוסי לאומי.
הרפורמות הניחו את התשתית לעוצמתה הצבאית העתידית של פרוסיה, בכך שהביאו להתמקצעות של הצבא ולגיוס חובה כללי.
רפורמות קרקעיות סיימו את המונופול של בעלי האדמות – היונקרים – על הקרקע, ובאופן זה בוטלה גם הצמיתות ושאר מנהגים פיאודליים.
הדבר אפשר גם את ראשית התיעוש במסגרת המוסדות האריסטוקרטיים המסורתיים.
רומנטיות, לאומיות וליברליזם בעידן פורמרץ
התקופה שבין כינון הקונפדרציה הגרמנית ועד לכישלון מהפכת "אביב העמים" במרץ 1848 ידועה בכינוי "פורמרץ" (Vormärz) או "טרום-מרץ", בהתייחס לחודש בו פרצו המהומות הלאומיות.
אף על פי שהלך הרוח של המהפכה הצרפתית היה כביכול בשליטה בתקופה שלאחר קונגרס וינה, הסכסוך בין השמרנים לבין הלאומנים הליברלים, ממשיכי המהפכה, לא נפתר כליל.
החתך הסוציולוגי של המחנות היה ברור למדי: בעוד שהאחרונים עסקו במסחר ותעשייה וחיו כבורגנים בערי הקונפדרציה, הכוחות השמרנים כללו את האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת האדמות בפרוסיה (היונקרים), תומכי בית הבסבורג באימפריה האוסטרית, וכן שליטי נסיכויות וערי-מדינה קטנות ברחבי גרמניה.
אוסטריה נהנתה מההשפעה הגדולה ביותר בקונפדרציה הגרמנית, והתנגדה נחרצות לליברליזם הלאומי.
מטרניך ראה בלאומיות, ובמיוחד בתנועת הנוער הלאומית הגרמנית, סכנה מוחשית, שלא זו בלבד שתערער על מעמדה הבכיר של אוסטריה בקונפדרציה, אלא אף עלולה להצית רגשות לאומיים בקרב אוכלוסיית האימפריה האוסטרית עצמה.
בהיותה אימפריה רב-לאומית ורב-לשונית, שבה הסלאבים והמדיארים נהנו מרוב ברור ביחס למיעוט הגרמני השולט, החשש מפני גילויי לאומיות צ'כית, סלובקית, הונגרית, פולנית, סרבית או קרואטית, מהולים בליברליזם בורגני, היה בהחלט מהותי.
במהלך עידן "פורמרץ" הופיעו אישים כדוגמת יוהאן גוטליב פיכטה ויוהאן גוטפריד פון הרדר, אשר העלו על נס את הלאומיות הרומנטית.
אחרים הפיצו רעיונות אלה בקרב הנוער.
בפסטיבל ורטבורג ב-1817 תואר מרטין לותר כלאומן גרמני לכל דבר, ואילו הלותרניזם עצמו קושר ללאומיות הגרמנית, מתוך מגמה לעורר הבט דתי לכמיהות הלאומיות הגרמניות.
הפסטיבל הגיע לשיאו בשריפת ספרים וסמלים ריאקציונרים במהותם, ככתביו של הסופר הגרמני אוגוסט פון קוצבו.
שנתיים מאוחר יותר הואשם פון קוצבו בריגול לטובת רוסיה הצארית – מדינה רב-לאומית נוספת אשר ניסתה בכל כוחה לשמור על הסדר הישן שלפני המהפכה הצרפתית – אולם בטרם נשפט, נרצח על ידי סטודנט גרמני.
מטרניך, שליטה השמרן של אוסטריה, הגיב בתקיפות, והשתמש באירוע זה כדי לשכנע את אספת הקונפדרציה לפרסם את צווי קרלסבד ב-1819, אשר פירקו אחוות סטודנטים לאומיות (Burschenschaften), הגבירו הפיקוח על העיתונות הליברלית והגבילו משמעותית את החופש האקדמי.
בינתיים, פרוסיה הוסיפה לדכא גילויי ליברליזם בתחומה, והמשיכה במגמות ה"רפורמה מגבוה".
בשנת 1834 נעשה מאמץ חשוב למיסוד הקונפדרציה עם כינון איחוד מכסים בין המדינות החברות, ה"צולפראיין" (Zollverein).
במקביל, המשטר הפרוסי המשיך ברוח התוכניות שהגו שטיין והרדנברג פחות משני עשורים קודם לכן, ועודד את פיתוח התעשיות הכבדות במטרה למגר את הפיגור הכלכלי של פרוסיה מחד, ולהפחית את חששותיה מפני אויבותיה החזקות מאידך.
עם זאת, העלייה בהיקף הייצור התעשייתי הביאה להתחזקות מעמד הביניים הפרוסי, אשר תבע עוצמה פוליטית רבה יותר, ונתן ביטוי לשאיפותיו הלאומיות בדבר איחוד מדיני של פרוסיה עם יתר מדינות הקונפדרציה.
איחוד המכסים פתח שוק משותף, שבו הוסרו היטלי המכס המקומיים בין מדינות הקונפדרציה ותוקננו משקלים, מידות ומטבעות.
בשנת 1842 ה"צולפראיין" כבר כלל את רוב המדינות הגרמניות (אוסטריה הייתה המדינה הבולטת היחידה שלא נטלה בו חלק).
היה זה הבסיס לכלכלה טרום-לאומית.
בעשרים השנים הבאות התוצר הגרמני הוכפל.
יצור הפחם, במיוחד, זינק בעשרות אחוזים.
התעשיינים הגרמניים, בתורם, ובמיוחד משפחת קרופ, הפגינו יכולתם ביישום טכנולוגיה חדשה בפיתוחי נשק.
הדבר שיפר את הביטחון הגרמני באופן משמעותי, והותיר את המדינה הפרוסית ואת שליטיה האצילים בטוחים מפני איומים חיצוניים.
היצרנים הגרמניים ייצרו בכמות ניכרת גם עבור המגזר הלא ביטחוני, כך שהמצב בו בריטניה מספקת כמחצית מצורכי השוק הגרמני כבר לא התקיים.
עם זאת, באמצעות פיתוח בסיס תעשייתי חיזקה המדינה הפרוסית את מעמד הביניים והגדילה את היקפו, ואגב כך התחזקה גם התנועה הלאומית-ליברלית.
האינטגרציה הכלכלית מזה, והמודעות הלאומית הגוברת במדינות הקונפדרציה מזה, הביאו לכך שהאפשרות לפיה כל מדינות הקונפדרציה יתאחדו לכדי מדינת לאום גרמנית לא נראתה עוד כתלושה מהמציאות: הקונפדרציה הגרמנית החלה מקיימת ברובה מאפיינים של טרום-מדינה.
הגורם המרכזי שבאמצעותו שרד המשטר השמרני של פרוסיה את עידן "פורמרץ" ואת ניצוצות הלאומיות שהופיעו בו היה קיומה של קואליציה רופפת בין האריסטוקרטיה השמרנית לבין קבוצות תעשיינים וסוחרים, קואליציה שהתבססה ברובה על ליכוד אינטרסים זמני.
בניתוחם את כישלון מהפכות אביב העמים ב-1848, קבעו מרקס ואנגלס כי "בורגנות שהיא חלשה מכדי ליטול בעצמה את רסן השלטון, ומתמסרת לפיכך לזרועות בעלי האדמות האצילים והפקידות המלכותית, ממירה את הזכות לשלוט בזכות להרוויח כסף."
אף על פי שעד שנת 1848 הושגה יציבות יחסית, הנובעת בעיקר מנכונותם של די תעשיינים וסוחרים "להמיר את הזכות לשלוט בזכות להרוויח כסף", בעלי האדמות האצילים ברחבי גרמניה מצאו כי בסיסם הכלכלי הולך ושוקע, וכך נשחקים כוחם השלטוני והיציבות הכללית.
שהרי, אף שה"צולפראיין" הביא לקידמה כלכלית ולייצור המוני, ואף סיפק את צורכי הבורגנות לזמן מה, הוא הגדיל את מספר הנמנים עם מעמד הביניים הגרמני – בסיס התמיכה החברתי של ערכי הלאומיות והליברליזם, אותם שאפה המדינה הפרוסית לדכא.
ה"צולפראיין" היה בבחינת צעד חשוב לקראת אינטגרציה כלכלית של מדינה גרמנית מודרנית, מתועשת וקפיטליסטית, תוך שהוא מסיים את עידן הגילדות שרווח במשך מאות שנים בנסיכויות הגרמניות.
בעלי המלאכה, הבורגנות הזעירה ואנשי הגילדות, שלא היו מסוגלים להתחרות עם היעילות התעשייתית החדשה, איבדו בהדרגה את פרנסתם.
בסיסם החברתי עבר אפוא תסיסה, שעתידה לאיים כעבור מספר עשורים על קואליציית האצילים-תעשיינים ששלטה ברייך השני.
פערי המעמדות החריפים, חולשת המסורת הדמוקרטית ובסיס התמיכה הצר של האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת הקרקעות – כל אלה היו קשיים שעמם נאלצה גרמניה להתמודד בעקבות ה"צולפראיין".
בתקופתו של ביסמרק הם יטופלו באמצעים אוטוריטריים, ובמיוחד בהתייחס למיעוטים המאיימים על יציבות המשטר, לרבות הקתולים, הפולנים והסוציאליסטים.
ה"צולפראיין" אף החליש את הדומיננטיות האוסטרית בקונפדרציה כיחידה כלכלית.
בשנים הבאות, המדינות הגרמניות החלו לראות בפרוסיה, ולא באוסטריה, כמנהיגת הקונפדרציה.
חרף השלכותיו החיוביות, לא היה בכוחו של ה"צולפראיין" לבדו כדי לשכך את כמיהת מעמד הביניים הגרמני לעוצמה פוליטית, שתשרת את מטרותיו האידאולוגיות.
חדשות בדבר המהפכה הלאומית שהתרחשה בפריז ב-1848, הראשונה בסדרת מהפכות שהתרחשו באירופה וזכו לכינוי אביב העמים, הגיעו לאוזניהם של בורגנים ליברלים ממורמרים ושל פועלים רדיקלים בגרמניה ובאירופה כולה.
ב-15 במרץ 1848, נתיניו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי ביטאו את שאיפותיהם הפוליטית המדוכאות זה שנים באמצעות הפגנות אלימות בברלין.
כשם שהמלך הצרפתי לואי פיליפ נמלט לבריטניה, כך נכנע המלך הפרוסי לתביעות המהפכניות, בהבטיחו חוקה, פרלמנט ותמיכה באיחוד גרמניה.
בינתיים, מנקודת המבט של המלך הפרוסי, משטרו נותר בעינו והמצב לא החמיר כמו בצרפת.
האריסטוקרטיה השמרנית בצרפת איבדה רבות מכוחה לאור מהפכות 1789, 1830, ו-1848. זו הייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת אזרחים בין קבוצות מהפכניות – הבורגנים המתונים אשר העדיפו סדר ודמוקרטיה חוקתית, והסוציאליסטים, הנתמכים על ידי המוני הפועלים הפריזאים.
בפריז נשאו הפועלים את הדגל האדום, שלראשונה הופיע כסמל הפרולטריון.
הלחימה האכזרית, שדוכאה לאחר מכן בכוח רב, הותירה שנאה מרה בין הבורגנות לבין הפועלים בצרפת.
ב-18 במאי 1848, נפתח הדיון בפרלמנט הקונפדרציה שבפרנקפורט בדיון סוער בין המצדדים בפתרון "גרמניה הקטנה" (Kleindeutsche) – מתן הכתר האימפריאלי לפרוסיה – לבין התומכים בפתרון "גרמניה הגדולה" (Grossdeutsche) – מתן הכתר האימפריאלי לבית הבסבורג בווינה, במה שיספח את אוסטריה גופא ואת בוהמיה (אך לא את הונגריה) למדינה הגרמנית החדשה.
במהלך דיוני הפרלמנט בדבר אופייה של המדינה הגרמנית המאוחדת (מאי–דצמבר 1848), שהיו רצופים בהתנגדויות השמרנים לרפורמטורים, חלה מגמה של הקצנה בקרב האריסטוקרטיה השמרנית.
בהיעדר בסיס כלכלי מוצק, פנתה האריסטוקרטיה לפוליטיקה על מנת לשמור על שלטונה.
כיוון שהצבא הפרוסי היה נאמן למעמד העליון, ואילו האיכרים נותרו ברובם אדישים למתרחש, שב ביטחונו העצמי של המלך פרידריך וילהלם.
וכך, שעה שהפרלמנט פרסם את "הצהרת זכויות העם הגרמני", בנוסף לחוקה (שהשמיטה את אוסטריה הסרבנית), הוצע הכתר הקיסרי לפרידריך וילהלם; אלא שזה "סירב ליטול כתר מהביוב", ובכך ביטל את יוזמת האיחוד כולה.
הצירים שבו לביתם, והצבא הפרוסי דיכא המהומות שפרצו בעקבות פעולת המלך.
אלפי ליברלים בני המעמד הבינוני היגרו מהמדינה, בעיקר לארצות הברית.
ב-1850 פרסם המלך הפרוסי חוקה משלו, בתגובה לכישלון הניסיון ל"מהפכה מלמטה".
הוא ביקש לכונן קונפדרציה של מדינות צפון גרמניות, שבה תרוכז הסמכות בידי האריסטוקרטיה והקייזר.
עם זאת, לחץ אוסטרי ורוסי, שנבע מחששן מגרמניה חזקה הנשלטת על ידי פרוסיה, הביא את המלך לחזור בו מתוכניתו במסגרת ועידת אולמוץ, במה שנודע לימים בתור "השפלת אולמוץ".
זמן מה לאחר "השפלת אולמוץ" נתנה תחלופת הדורות בפוליטיקה הפרוסית את אותותיה, כאשר דור מדינאים חדש עלה לשלטון וניאות להיענות לתביעות העממיות לאיחוד לאומי של גרמניה, בהמשיכם את המסורת הפרוסית האוטוקרטית של "מהפכה מגבוה".
לצורך כך, נדרשו המנהיגים הפרוסים להמשיך בביצוע משימה פרדוקסלית לכאורה של מודרניזציה שמרנית.
ביסמרק, בדומה לשטיין והרדנברג, ביקש לשמר את מעמד האצולה הפרוסית בתקופה רצופת תמורות.
למעשה, ביסמרק, בעצמו "יונקר" (אציל צבאי בעל אדמות) מונה על ידי הקייזר וילהלם הראשון על מנת לפגוע בליברלים אשר התנגדו לתוכניתו של הקייזר לחזק את הצבא.
בהדרגה, ה"יונקרים" בהנהגתו של ביסמרק גברו על מעמד הביניים הגרמני, ושיככו את תביעותיו המהפכניות שהביע ב-1848 על ידי יצירת הזדמנויות כלכליות חדשות עבור מגזריו העירוניים.
תהליך המודרניזציה השמרנית לא התרחש בגרמניה בלבד.
קאבור באיטליה; שטיין, הרדנברג וביסמרק בגרמניה; והמדינאים בתקופת מייג'י ביפן – כולם נחשבו לשמרנים בקשת הפוליטית של זמנם ושל מדינתם, אך היו נכונים להשתמש בכך כמכשיר לביצוע רפורמה, מודרניזציה ואיחוד לאומי.
אף על פי שכולם נמנו על המעמדות העליונים, הם נתפסו כזרים ביחס לסדר הישן; ודווקא בשל כך ניתן לזהות את תרומתם לבנייתן של חברות חדשות.
היו צד לקונפדרציה הגרמנית החל מכינונה בשנת 1815 ועד לסופה ב-1866.
האימפריה האוסטרית (ללא גליציה, הונגריה, טרנסילבניה, בוקובינה, לומברדיה-ונציה, דלמטיה וקרואטיה)
ארכידוכסות אוסטריה (בשנת 1849 חולקה לאוסטריה עילית ואוסטריה תחתית)
ממלכת פרוסיה (ללא פוזן, מזרח פרוסיה ומערב פרוסיה)
פרובינציית הריין (עד 1822, הדוכסות הגדולה של הריין התחתון ופרובינציית ייליך-קלווה-ברג)
דוכסות הולשטיין (ודוכסות שלזוויג, משנת 1848)
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן (דוכסות סקסוניה-אלטנבורג משנת 1826)
דוכסות אולדנבורג (דוכסות גדולה משנת 1829)
דוכסות אנהלט-דסאו (דוכסות אנהלט משנת 1863)
דוכסות אנהלט-ברנבורג (עד שנת 1863)
דוכסות אנהלט-קתן (עד שנת 1847)
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים (רשימת יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך 1046-1051) הם אוסף של שישה קונצ'רטי מסוג קונצ'רטו גרוסו אשר נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך בזמן שהותו בקֶטֶן בשנים 1718–1720, והוקדשו למרקיז מברנדנבורג ב-1721.
כתב היד של הסט שמור בספריית המדינה בברלין.
לקראת סוף שנת 1718 בילה באך בברלין, במטרה לאסוף צ'מבלו חדש שנבנה עבורו.
בזמן שהותו בברלין פגש כנראה באך את המרקיז מברנדנבורג, מוזיקאי חובבן ונלהב, ונתבקש על ידיו להכין אוסף של קונצ'רטי עבורו.
כשהכין באך את העותק מ-29 במרץ 1721 שהוקדש למרקיז הודה שקיבל את הוראותיו של המרקיז מספר שנים קודם לכן.
הפער בין בקשתו של המרקיז ובין פרסום העותק המוקדש של באך נעוץ כנראה במשקל הכבד של היצירות שכתב באך בשהותו בת שש השנים בעיר קטן.
קונצ'רטוסולםBWVסולניםמספר פרקים1פה מז'ור1046שלושה אבובים, בסון, שתי קרנות, כינור פיקולו42פה מז'ור1047חלילית, אבוב, חצוצרה, כינור33סול מ'זור1048שלושה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי, קונטינואו34סול מ'זור1049כינור, שתי חליליות35רה מ'זור1050חליל, כינור, צ'מבלו36סי במול מז'ור1051שתי ויולות, שתי ויולות דה-גמבה, צ'לו, ויולונה וקונטינואו3
נכתב לשלושה אבובים, בסון, שתי קרנות, כינור פיקולו סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו (המבוצע על ידי צ'מבלו, צ'לו, ויולה דה גמבה, ו/או ויולונה).
4. מינואט – טריו I — פולאקה — טריו II
הסולנים ביצירה הם האבובים (במיוחד האבוב הראשון), הבסון והכינור.
גם תפקידי הקרנות נחשבים כתפקידי סולו, אם כי חלק גדול מהזמן הן משמשות כחלק מהתזמורת.
הסינפוניה של קנטטה מס' 208 ("קנטטת הציד") היא גרסה מוקדמת של קונצ'רטו זה.
נכתב לחלילית, אבוב, חצוצרה, כינור סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה, קונטינואו.
תפקיד החצוצרה קשה ותובעני מאוד, במיוחד עבור החצוצרה הטבעית בה נגנו בזמנו של באך.
ישנם מוזיקולוגים המאמינים שבאך השתמש במילה Tromba (באיטלקית "חצוצרה") במשמעות רחבה של כלי נשיפה ממתכת, וכי יש לבצע את התפקיד בקרן יער.
נכתב לשלושה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי וקונטינואו.
פרק האדג'יו הוא למעשה שני אקורדים, ומהווה חידה עבור מוזיקאים.
ברוב הביצועים מאלתר הכנר או נגן הקונטינואו קדנצה בפרק זה.
המוזיקולוג ת'רסטון דארט הכניס לראשונה את השימוש בפרק האדאג'ו מהסונטה בסול מז'ור לכינור וקונטינואו רי"ב 1021 במקום הפרק המקורי.
קונצ'רטו זה מתייחד בכך שאין בו תזמורת ליווי נפרדת: תשעת הסולנים משמשים גם כתזמורת.
נכתב לכינור סולו, שתי חליליות; תזמורת של שני כינורות, ויולה וקונטינואו.
תפקיד החליליות כתוב ל-flauto d'echo, ויש מחלוקת בין המוזיקולוגים אשר לכוונתו של המלחין.
רוב המוזיקולוגים חושבים שמדובר בחלילית האלט הרגילה, ושהציון echo ("הד") מתייחס לתפקיד ההד בפרק השני.
באך עיבד מאוחר יותר את הקונצ'רטו הרביעי מחדש כקונצ'רטו לצ'מבלו בפה מז'ור, רי"ב 1057.
נכתב לחליל, כינור, צ'מבלו (סולנים); "תזמורת" חסרה המורכבת מכינור, ויולה, צ'לו וְויולונה.
הקונצ'רטו נכתב כנראה עם חזרתו של באך מברלין ב-1719, כדי להפגין את יכולתיו של הצ'מבלו החדש שאיתו חזר, בייחוד על ידי הקדנצה הארוכה והראוותנית שבסוף בפרק הראשון.
נכתב לשתי ויולות, שתי ויולות דה-גמבה, צ'לו, ויולונה, קונטינואו.
2. אדאג'ו מא נון טאנטו
הקונצ'רטו כנראה מגיע ממספר מקורות, ביניהם רי"ב 208, קנטטה מהתקופה שלפני שהותו בעיר קטן.
התפקיד של הויולות דה גמבה והמנעד שבו הוא עושה שימוש, רומז שהוא נכתב במקור לוויול טנור.
כלים אלו היו נוחים יותר לשימוש על ידי מוזיקאים לא מקצועיים.
תפקידי הסולו בקונצ'רטו שייכים לוויולות, ובמידה מסוימת גם לצ'לו - ייתכן שבאך רצה ליצור הנגדה בין משפחת הכינור החדשה יותר לבין משפחת הוויול העתיקה.
הקונפורמיסט (באיטלקית: Il conformista) הוא סרט קולנוע, מ-1970 בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י, על פי ספרו של אלברטו מורביה שפורסם ב-1951. הסרט בוחן את ניסיונו של גיבור הסרט ששאיפתו המרכזית בחיים היא "להשתייך", להתאים את עצמו באופן מודע ומכוון לאידאולוגיות האופנתיות של זמנו, תוך ויתור על הערכים עליהם גדל.
את הדמות המרכזית בסרט מגלם השחקן הצרפתי, ז'אן-לואי טרנטיניאן.
הסרט, שהופק כקופרודוקציה איטלקית, צרפתית וגרמנית, נחשב אחד מסרטיו הבולטים והמשפיעים של ברטולוצ'י.
הוא זכה להכרה והערכה נרחבת ברחבי העולם ואף היה מועמד לפרס האוסקר עבור התסריט המעובד הטוב ביותר.
עלילת הסרט מתרחשת באיטליה תחת המשטר הפאשיסטי של שנות ה-30 וה-40. מרצ'לו קלריצ'י (ז'אן-לואי טרנטיניאן), אינטלקטואל איטלקי צעיר, בן המעמד העליון, בעל תואר דוקטור לפילוסופיה, מתנדב לעזור למשטר הפאשיסטי.
הוא משתמש בירח הדבש שלו כתירוץ לביצוע שליחותו מטעם השלטון, ויחד עם אשתו הטרייה, ג'וליה (סטפניה סנדרלי), נוסע לפריז במטרה להתקרב, ואחר כך להרוג את פרופסור קואדרי (אנצו טראשו), מורהו לשעבר, הנמצא בגלות בגלל עמדותיו האנטי-פאשיסטיות.
במקביל, פוגש מרצ'לו באשת הפרופסור, אנה (דומיניק סנדה), ביסקסואלית המנסה לפתות את אשתו.
הסרט קופץ הלוך וחזור לסצנה בתוך רכב בו נוהג מנגניילו, בזמן ששניהם רודפים אחרי הפרופסור ואשתו.
דרך סדרה של פלשבקים, אנו רואים את מרצ'לו משוחח עם חברו העיוור, איטלו, על תוכניותיו של מרצ'לו להנשא, על ניסיונותיו המביכים להצטרף למשטרה החשאית הפאשיסטית ועל ביקוריו בווילה המשפחתית המתפוררת אצל אמו המכורה למורפיום ואצל אביו המאושפז בבית חולים לחולי נפש.
באחד הפלאשבקים, אנו רואים אותו כילד, בזמן מלחמת העולם הראשונה, המוצא את עצמו מבודד מהחברה בגלל עושרה של משפחתו.
הוא מושפל על ידי חברי כיתתו עד שהוא ניצל על ידי נהג המשפחה, לינו (פייר קלמנטי).
לינו מציע להראות לו אקדח ואחר כך מנסה לפתותו.
בתחילה נענה מרצ'לו באופן חלקי ללינו, אולם אז הוא חוטף את האקדח, יורה לקירות וככל הנראה הורג את לינו.
באחד הפלשבקים האחרים, מרצ'לו וארוסתו, ג'וליה, משוחחים על הצורך ללכת לווידוי כדי לקבל את הסכמת הוריה לנישואיהם.
למרות שהוא אתאיסט הוא מסכים ובווידוי הוא מודה בפני הכומר שביצע חטאים רבים בעבר; כולל יחסיו ההומוסקסואלים עם לינו, הרצח, יחסי המין לפני הנישואים וחוסר תחושת האשמה שלו לגבי כל החטאים הללו.
מרצ'לו אף מודה שהוא חושב מעט מאוד על אשתו החדשה, אבל משתוקק לנורמליות שנישואים מסורתיים וילדים יכולים להביא לו.
הכומר היה המום, בעיקר מעצם היותו הומוסקסואל, יותר מאשר הרצח שביצע.
ברגע שהכומר שומע שהוא עובד במשטרה החשאית הפאשיסטית הוא נותן לו מחילה.
אחרי החתונה, מוטלת על מרצ'לו המשימה להתנקש בחייו של חברו ומורו לשעבר, פרופסור קואדרי, אנטי-פאשיסט מוצהר שחיי חיי גולה בפריז.
ככיסוי, משמש מרצ'לו בנישואיו ולוקח את ג'וליה לירח דבש בפריז כדי להמשיך במשימתו.
בזמן ביקורו אצל קואדרי, הוא מתאהב באנה - אשתו הצעירה של הפרופסור ומתחיל לחזר אחריה.
למרות שהפרופסור ואשתו מודעים לנטיותיו הפרו-פאשיסטיות של מרצ'לו והסכנות שהן טומנות בחובן, נראה שאנה נענת לחיזוריו וגם מפתחת קשר עם אשתו.
ג'וליה ואנה מתלבשות בהידור ויוצאות לרקוד יחד עם בעליהן, שם בוחן קואדרי את נאמנותו של מרצ'לו לפאשיסטים.
מנגניילו מגיע אף הוא לאולם הריקודים, שם מנסה גם הוא לברר את כוונותיו.
מרצ'לו מחזיר את האקדח שניתן לו ומוסר בחשאי למנגניילו את מיקום בית הכפר של קואדרי ואשתו, לשם התכוונו לחזור ביום שלמחרת.
למרות שמרצ'לו הזהיר את אנה שלא לחזור לביתה ומנסה לשכנעה לעזוב את בעלה ולהישאר איתו, היא מצטרפת אל בעלה לנסיעה.
בכביש נידח, סוכנים חשאיים פאשיסטים זוממים לעצור את מכוניתו של קואדרי במסווה של תאונת דרכים.
כשקואדרי מנסה לעזור לנהג הוא נתקף ונדקר למוות על ידי מספר גברים שמגיחים מהיער הסמוך.
אנה שנמצאת אותה שעה במקום ועדה לרצח בעלה, קולטת את הסכנה ורצה לכיוון מכוניתו של מרצ'לו בבקשה לעזרה.
כשאנה רואה שהנוסע בתוך הרכב הוא מרצ'לו היא מתחילה לצרוח בפאניקה ורצה אל תוך היער.
מרצ'לו צופה בה ללא רגש בזמן שהיא נרדפת ולבסוף נורית למוות.
סוף הסרט מתרחש ב-1943, בזמן נפילתו של בניטו מוסוליני והדיקטטורה הפאשיסטית.
למרצ'לו יש עתה ילדה קטנה ולמראית עין, הוא נראה מיושב בחיים הקונבנציונליים אליהם שאף.
הוא נקרא על ידי איטלו, חברו העיוור ופשיסט לשעבר ומתבקש להפגש עמו ברחוב.
בזמן שהוא הולך עם איטלו, הם שומעים במקרה שיחה בין שני גברים.
מרצ'לו מזהה את אחד מהם כלינו, שניסה לפתות אותו כשהיה ילד, ובדיעבד מסתבר שהוא רק נפצע, ולא נהרג.
מרסלו מאשים את לינו בפומבי שהוא הומוסקסואל, פאשיסט ושותף ברצח הפרופסור קואדרי ואשתו.
בזמן ההשתוללות שלו, הוא מאשים גם את חברו איטלו.
אנשים מתחילים להתקהל סביבם ולבסוף לוקחים את איטלו איתם.
מרסלו נשאר לבד, דחוי על ידי התנועה הפוליטית של הפרטיזנים החדשים.
הוא מתיישב ליד מדורה קטנה ומסתכל בתשומת לב סביבו.
ז'אן-לואי טרנטיניאן - בתפקיד מרצ'לו קלריצ'י
סטפניה סנדרלי - בתפקיד ג'וליה
גסטון מושין - בתפקיד מנגניילו
אנצו טראשו - בתפקיד פרופסור קואדרי
פוסקו ג'אקטי - בתפקיד הקולונל
חוסה קוואגליו - בתפקיד איטלו
דומיניק סנדה - בתפקיד אנה קואדרי
פייר קלמנטי - בתפקיד לינו
איבון סנסון - בתפקיד אמה של ג'וליה
ג'וזפה אדובטי - בתפקיד אביו של מרצ'לו
כריסטיאן אליני - בתפקיד ראול
קרלו גדי - בתפקיד רוצח שכיר
אומברטו סילבסטרי - בתפקיד רוצח שכיר
פוריו פלראני - בתפקיד רוצח שכיר
הסרט הוא נושא מחקר בפסיכולוגיה של הפאשיזם.
מרצ'לו קלריצ'י הוא בירוקרט לא אנושי, בן למשפחה לא מתפקדת מהמעמד הבינוני ובעל טראומה מינית בילדותו.
הוא מקבל על עצמו משימה מהמשטרה החשאית הפאשיסטית להתנקש במורו לשעבר שחיי בפריז.
מרצ'לו מוכן להקריב את ערכיו כדי לבנות "חיים נורמליים".