tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריטים אחרים עשויים להתווסף, כגון קסדה (עטורה במעטה בד) בשלל מצבים ודוגמאות, "תומכים" משני צדי המגן, חלקה עליה הם ניצבים לרוב, ושלל סרטים, כתרים מוּראליים ומיני מדליות ועיטורים אחרים.
פריטים אלו מוענקים לרוב כאות הוקרה על ידי הריבון.
אלמנטים אחרים המצביעים על סטטוס של נושא השלט (כגון עוגן לאדמירל, שרביט למצביא וכדומה) יכולים להתווסף מאחורי המגן.
בהרלדיקה כנסייתית נהוג להשתמש במטות כמורה עטורים (Crosier).
מוטו הוא משפט או אוסף מילים שנועדו לתאר את המניעים או הכוונות של המשפחות המיוצגות בשלטי האצולה.
המוטו מוצג לעיתים קרובות מתחת לשלט האצולה, או כמו בהרלדיקה סקוטית, מעליו.
המוטו עשוי להיות בכל שפה, אם כי לטינית היא הנפוצה ביותר.
אדם הנושא שלט הרלדי עשוי להיות זכאי, בהתאם לדרגתו, לפריטים הבאים או לחלק מהם:
תומכים: אצילי הממלכה, חברים בכירים במסדרי אבירים בריטיים ומספר גופים תאגידיים מציגים "תומכים" משני צדי המגן.
רוב התומכים הם בעלי חשיבות מקומית (למשל – "דייג וכורה-פח" – שהוענקו למועצת מחוז קורנוול) או קשר היסטורי (כגון האריה של אנגליה או החד-קרן של סקוטלנד בשתי הווריאציות על השלט המלכותי של ממלכת בריטניה הגדולה).
נזר בעיצוב ההולם לדרגתו של האציל יוצב מעל למגן.
קסדה יכולה להופיע בכל שלט הרלדי.
הקסדה מונחת על גבי המגן ונושאת מעליה את הציצה.
סוג הקסדה וצורתה עשויים להשתנות בהתאם לדרגת האציל.
מעטה או "למברקין" (lambrequin) הוא מין מטפחת או בד הקשור לקסדה (במקור על מנת לספק הגנה חלקית מהשמש ומהרוחות).
על פי רוב, צידו החיצוני בטינקטורת הצבע הראשי וצידו והפנימי במתכת הראשית של המגן – אם כי במקרים של משפחות מלכות ואצולה הוא לרוב זהוב או ארגמן מבחוץ, ובפרוות סמור (ראה "פרוות" בטינקטורה) בפנים.
הציצה ממוקמת מעל לקסדה ובדרך כלל מונחת על גבי זר או עטרה של בד מגולגל בשני הצבעים העיקריים של שלט האצולה (לעיתים בתוך נזר פשוט).
הציצה שימשה במקור כאמצעי זיהוי לאבירים בתחרויות הפלה ברומח, ולפיכך, סימן לדרגה גבוהה, כמצופה ממשתתפים בטורנירים.
מאז ימי בית טיודור הוענקו ציצות ביחד עם כל שלט הרלדי אנגלי.
נשים אינן מציגות ציצה (כשם שלא התחרו בטורנירים העתיקים).
הציצה מתנוססת מעל לקסדה (מקומה הטבעי במקור) או ישירות מעל למגן, ללא קסדה.
ציצות מוצגות לעיתים קרובות לבדן, על ניירות מכתבים ושאר אביזרים.
באופן מסורתי אין נשים ואנשי כמורה מציגים קסדה או ציצה מאותה הסיבה (אי-לקיחת חלק בלחימה).
דרגי הכמורה הגבוהים רשאים להציג גאלרו מעל למגן, בדומה להצגת האצילים את הקסדה.
מקורו של נוהג זה בנצרות הקתולית אולם הוא אומץ על ידי חלק מהכמורה האנגליקנית.
הכרוז הראשי של אירלנד העניק לכומר ויליאם ריצ'רדסון "יד אוחזת בכתר של קוצים", אך פריט זה מוצג לרוב ליד המגן – הפריט היחידי מעליו הוא הגאלרו, על גדיליו.
חוקי הבלאזון למעשה מסבירים כיצד יש לתאר את הסמל ההרלדי באופן מילולי כדי למנוע בלבול שעלול לקרות בעת שחזור סמל הרלדי על סמך מלל כתוב בלבד.
החוקים עצמם מכילים סדר לוגי קבוע הבא לתאר כל שלט הרלדי באופן מילולי בצורה אחידה.
למרות מערכת החוקים הקבועה, חוקי הבלאזון שהם למעשה מעין שפה מעין עצמה מורכבת ממערכת חוקים יחידה שבסופו של דבר תתאים לבנייתו של כמעט כל שלט הרלדי ולכן עקב כך היא מאוד ידידותית למשתמש, במיוחד עקב האחידות הלוגית שבה.
הדרך הלוגית האחידה על פיה יש לציין בסדר את האובייקטים המרכיבים יחדיו את שלט האצולה תפורט כאן להלן:
נוסף על כך קיימות נקודות על המגן – כל נקודה מייצגת מיקום אחר במרחב של המגן כדי למקם פחות או יותר במדויק את האובייקט או המטען על גביו של אותו המגן.
אחד הדברים החשובים לזכור בקשר למיקום הנקודות על גבי המגן הוא שהצדדים בהרלדיקה, דהיינו ימין ושמאל הפוכים לאלה המקובלים בחיי-היומיום.
זאת מפני שהם מתאימים לזווית הראייה של נושא המגן שהרי רואה הפוך את הימין ואת השמאל מאותו האדם אשר מתבונן במגן.
מכך תמיד יש להסתכל ולהפוך את הצדדים לנגדיים לאלו בחיי היומיום כדי למנוע שגיאות.
ימין הרלדי קרוי דקסטר (Dexter) ושמאל הרלדי קרוי סיניסטר (Sinister).
הנקודות שבתוך המגן מפורטות כאן ברשימה להלן:
ראש (חלקו העליון של המגן) – מחולק לשלוש נקודות והן: A – דקסטר עליון, B – נקודת תיכון עליונה, C – סיניסטר עליון
נקודת כבוד – מסומנת באות D
פס (fess, קרויה גם "נקודת הלב" לעיתים), מסומנת באות E
נומבריל (nombril, קרויה גם לעיתים "נקודת טבור"), מסומנת באות F
בסיס (חלקו התחתון של המגן) – מחולק לשלוש נקודות והן: G – דקסטר בסיס, H – נקודת תיכון בסיס, I – סיניסטר בסיס
(סך הכול 5 קווי גובה ועשר נקודות מיקום בתוך המגן)
ברוב הפעמים אשר יוצג מטען בהרלדיקה יופנה כיוון המטען אל עבר השמאל ("הרגיל") של המגן, דהיינו הימין או הדקסטר ההרלדי, זאת מכיוון שצד ימין בהרלדיקה נחשב לבעל מעלות טובות יותר מהצד השמאלי ההרלדי.
חלוקה לרבעים היא הפעולה של לקיחת שלט הרלדי של דבר "נולד", כלומר דבר שנוצר עקב קיומם של שני גורמים שונים שהובילו אליו.
שני גורמים אלו מכילים שלטי אצולה משלהם והדבר הנולד למעשה מרכיב בתוכו את המגנים של שני הגורמים הללו רק באופן ממוזער יותר.
תופעה זאת יכולה לקחת חלק בנישואין, במיוחד כאשר הצאצא הנולד מחזיק שלט הרלדי עם מגן משלו המורכב מכמה מגנים קודמים של אבותיו.
תופעה זאת יכולה גם לקרות באיחוד מדינות או שטחים (פייף).
מאפייני החלוקה והחוקיות שלה שונים במדינות שונות.
חלוקה פשוטה בעיקרה מתבססת על ההגדרה של החלוקה לרבעים אך מוסיפה חוק אחד בלבד המתבסס על אלמנט בשם אסקוצ'ון (או בשמו המלא-הלועזי: escutcheon of pretence).
על פי ההרלדיקה האנגלית, אלמנט זה הוא למעשה מגן קטן הנמצא במרכז המגן הכולל והמהווה בעיקרו את המגן של האישה לאחר הנישואין כאשר ה"רקע" הוא המגן של הגבר.
תופעה זו תתרחש רק במגן במשפחתי שלאחר הנישואין בעוד שלמגנים של הצאצאים (כלומר הילדים) של אותו זוג נשוי יתחלקו באופו שווה בשווה (שני רבעים לדוגמה עם אותו המגן הממוזער של כל צד בנישואין) כאשר החלוקה תתבצע רק אצל הילדים כסמל לרקע המשפחתי ממנו הגיעו.
חוקיות החלוקה באנגליה (במובנה הפשוט ביותר) עומדת על העיקרון שכאשר הילדים ייוולדו המגנים שלהם יתחלקו כל אחד לארבעה חלקים.
שני חלקים יהיו המגן של האם (פעמיים) ושני חלקים יהיו המגן של האב (פעמיים גם כן).
לשם כך מחולק המגן ורבעיו לארבעה חלקים ממוספרים – חלק מספר 1, 2, 3 ו-4. המגן של האב יופיע כמו שנאמר פעמיים – במספרים 1 ו-4 והמגן של האם יופיעו במספרים 2 ו-3.
במקרה והשרשור המשפחתי מתחיל להיות מורכב מעט יותר כלומר כאשר המקרה חוזר על עצמו – עוד אישה היורשת את משפחתה ללא אף אח זכר אחר, ישתמשו בשיטת escutcheon of pretence שוב.
לאחר מכן, כאשר ייוולדו צאצאים עקב הנישואים הנידונים הם יחליפו רבע אחד (מספר 3) של האישה הראשונה אשר הצטרפה למשפחה בזה של האישה השנייה (דהיינו אימם).
מצב זה יוצר אי איזון כאשר לבעל מהמקרה הראשון יש שני מגנים בשני רבעים של המגנים הוללים של צאצאיו בעוד שלאישה שהצטרפה למשפחה יש רק מגן אחד ברב אחד של אותם הצאצאים.
תופעה זו תשמר עד אשר המקרה של החיתון עם בית אחר תתרחש עוד פעם כאשר בפעם הזאת בשלט האצולה של הנישואין יופיע שוב escutcheon of pretence בעוד שבשלט של הילדים יופיע המגן של האישה השלישית במקום זה של הבעל הראשון (כלומר במספר 4).
ההליך הלוגי הנידון בחלק הקודם ישמר רק עד שהתופעה תתרחש בפעם הרביעית.
על פי הלוגיקה החלוקה המורכבת תהפוך בתורה את הרבעים לשמיניות וכך הלאה (כלומר בחזקת 2 כל פעם) כאשר תמיד המגן של הנישואים יהיה עם ה-escutcheon of pretence במרכזו.
במצב בו קיימת אישה המתחתנת עם בעל ממשפחה אחרת אך יש לה אח זכר אחד לפחות (ומאידך היא לא היורשת המשפחתית) שלט האצולה שלה לא ישמר אצל ילדיה.
כלומר בשלט הנישואין של אותו בעל ואישה יהיה חצי מגן חלקו של הבעל וחצי מגן שני חלקה של הכלה.
עם זאת כאשר ייוולדו להם ילדים הם ישאו שלט אצולה זהה לזה של הבעל בלבד (מבלי זה של האישה) כל זאת עקב כך שהיא לא היורשת של המשפחה ממנה היא באה.
מגנה של אישה (בשיטה האנגלית) הוא בצורת מעוין בעוד שמגנו של הגבר יהיה מיוצג על ידי "מגן קלאסי" בדרך כלל.
עם זאת כאשר מתקיים escutcheon of pretence הוא יהיה תמיד בצורת המגן הקלאסי על אף שמדובר בתוכנו במגנה של האישה.
שיטת הקדנסיה נוצרה למעשה כדי להבדיל בין בנים או בין בנות מרובות במשפחה אחת.
היא למעשה הוספה של עיטור כלשהו למגן של הבן הבכור כדי לייצג שהם מאותה המשפחה אך עם זאת אנשים שונים.
ההבדלה יכולה לקחת צורה בדרכים שונות והיא יכולה להבדיל בין זכר לזכר מאותה המשפחה או בין נקבה לנקבה מאותה המשפחה גם כן.
הקדנסיה היא למעשה הבדלה שנייה בין הצאצאים – הראשונה הייתה ההבדלה בין זכר לנקבה במגן "קלאסי" למגן מעוין והשנייה למעשה זאת היא.
בהרלדיקה של כל מדינה ומדינה ההבדלה יכולה להיות אחרת; כך למשל בקנדה מסומנות הבנות לאותה המשפחה (עד לתשיעית שבהן) בסמלים כגון לב, נבל, צדפה ועוד.
עם זאת השיטה הנפוצה ביותר לקדנסיות היא "שיטת התוויות" (Label).
שיטה זאת מתארת למעשה לקיחת שלט הרלדי קיים של בן או בת בכורים והשמה עליהם מעין רצועות הרלדיות להבדלה ביניהם.
שיטה זאת נפוצה במספר מדינות ובהן סקוטלנד, צרפת, בלגיה, איטליה, פורטוגל וספרד נוסף לאנגליה.
ייתכן כי המקור של השיטה הזאת מתוארך למאה ה-13, מאה ממנה נמצאה עדות חשובה – העדות הייתה למעשה שלט הרלדי של סר אלכסנדר גיפארד (Sir.
על שלט האצולה הנידון היה מתוח חוט עם רצועות המחוברות אליו (תגית).
למגן המדובר היו חמש רצועות המחוברות אל אותו החוט.
עם זאת סביר להניח כי אותה התקופה לא הייתה משמעות מיוחדת למספר הרצועות המחוברות לחוט שעל המגן.
לצורך השוואה, לקראת סוף המאה ה-15 חל שינוי והתגיות הפכו לסימון למספר הילד הבכור בסדר הירושה.
בשלב זה התגיות סימנו כי האדם עוד מחכה לרשת את התואר "ראש המשפחה" מקודמיו, בעוד כשהוא יקים המשך משפחתי משלו בעתיד מצופה היה כי אותו יורש עצר שעכשיו הפך לראש המשפחה יוריד את התגיות לאלתר.
במקרה והקדנסיות לבנים או בנות שלא זכאים לתואר "ראש/ת המשפחה" הקנדסיה שלהם תמשיך להישאר איתם גם בהמשך דרכם והם אף יעבירו אותה בירושה.
בקשר לשאלה מה יקרה אם יצטרכו להציב קדנסיה על גבי קדנסיה (זאת בהנחה שתהיה המשכיות לאותו אדם בעל קדנסיה ראשונה) לא קבוע – זה בהחלט יכול להשתנות מכל משפחה למשפחה ובחלק הזה יש לה את הסמכות לסדר על פי רצונה את הקדנסיה על פי רצונה.
במקרים ויש סרבול במגן האצולה ייתכן מצב בו יוותרו עליו אם קיימת חלוקה לרבעים (ניתן לסדר את הרבעים בצורה שונה שתבדיל בין כל אחד מהילדים גם כך).
תומך (הרלדי) בהגדרה הוא דבר חי או דומם אשר "תומך" במגן ההרלדי.
המגן יכול להיות נתמך משני צדדיו, מצד אחד, מאחורה, מלמטה או אפילו עם שני תומכים מאותו הצד.
באופן כללי תומכים מזוהים עם אצולה גבוהה או עם משפחות מלוכה ונפוצים פחות אצל משפחות אצולה ממעמד נמוך יותר.
מקור התומכים, בדיוק כמו של המגן אינו ידוע באופן חד משמעי.
עם זאת אחת ההשערות הנפוצות למקור התומכים הוא בכנסיות גותיות בימי הביניים בהן נראו פעמים רבות מלאכים הנושאים את המגנים – דבר זה בהחלט מתאפשר כי ממנו באו התומכים של הסמלים ההרלדיים.
הסבר נוסף הוא שהתומכים במקורם היו פשוט "מילוי חלל ריק" כאשר מגן הרלדי היה מוטבע בחותמת.
כך למעשה אותם חללים ריקים נהפכו לבעלי מראה מגונדר ומרהיב יותר מאשר פשוט "שטח ריק" בין המגן לבין השוליים של החותמת.
פעמים רבות הם מולאו בבני אדם, במלאכים ואף במפלצות דוגמת דרקונים.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לתומכים בהרלדיקה מתוארכת משנת 1195 ושהייתה משויכת ל-Gilles de Trazegnies בה רואים מגן הרלדי התלוי על גבי כתפיו של דוב על ידי מעין רצועה שנועדה לשאת את המגן בזמנים שבהם הוא אינו בשימוש (guige).
דוגמה נוספת מתוארכת לשנת 1300–1301 המעוטרת בסגנון גותי מרובה קימורים – דוגמה זאת הייתה נפוצה אצל ברונים אנגליים רבים באותה התקופה כאשר זה ידוע על ידי מכתב לאפיפיור המכיל פחות או יותר חצי מכמות החותמות עם הדוגמה הזאת.
96 חותמות למעשה שרדו (גם מאלו עם הדוגמה וגם מאלו בלי הדוגמה) כאשר לשליש מתוכם היו תומכים שהם למעשה וייוורנים – זאת בתנאי שמגדירים תומך למגן כשני וייוורנים משני הצדדים אשר תומכים בו ולא וריאציות אחרות.
לבן אצולה אחד בשם ג'ון דה הייסטינגס (John de Hastings) היה אף וייוורן שלישי מעל למגן בעוד שלאחרים כמו Guy de Beauchamp, Earl of Warwick, Roger Mortimer, Theobald de Verdon ו-John of Mohuneach היו שני אריות מכל צד וצד.
זאת בניגוד ל-Eustace de Hacche, Walter de Beauchamp ו-Peter de Mauley שהיו בעלי שלושה אריות כאשר השלישי שבהם נמצא מעל למגן.
השערה נוספת (אך התקפה לתומכים בצורת מפלצות בלבד) היא שהמקור של יצורים מפלצתיים (בעיקר של בני אדם מפלצתיים כמו ענקים או אנשי טבע אך לא רק) כתומכים הוא למעשה בתחפושות שהיו לבושים המשרתים של האנשים אשר השתתפו בתחרויות והצגות למטרות ראווה בין האצולה הגבוהה בימי הביניים.
התקופה ממנה קיימות ראיות על כך היא המאה ה-15 ואף ידוע שאותם משרתים החזיקו בנוסף ללבושם את מגן אדונם.
עם זאת סביר להניח שחשיבותם של התומכים בעיקרה עלתה מסוף המאה ה-14 או מתחילת המאה ה-15 – התקופה בה עלתה חשיבותם בחברה.
גוף האדם ואיבריו ככלל בהרלדיקה
בני אדם מופיעים באופן יחסי לדמויות אחרות לעיתים תכופות במיוחד.
לפעמים מופיעים בני אדם בשלמותם בהרכב ההרלדי ולעיתים רק חלקים מהם.
איברים אנושיים נפוצים בהרלדיקה הם לבבות, ידיים ורגליים למשל בפעמים רבות במיוחד.
כך גם קיימת מוסכמה חברתית מקובלת לא לתאר דברים קשים לצפייה בהרלדיקה – אך גם כאן לא תמיד זה תקף.
בהרדליקה הונגרית, למשל, נפוצות יחסית תמונות אלימות, כמו תיאורים של ירי באויב (במקרה הזה חייל טורקי) או ניקוב וחריצת לוע של אייל וגם תמונות מיניות כמו תיאור של אוננות.
איברים אנושיים בהרלדיקה, בייחוד לבבות, הופיעו גם הם רבות במגנים, למשל במגן של משפחת דאגלס (Douglas) הסקוטית.
במגן של משפחת Colleoni האיטלקית מופיעים שלושה אשכים.
במגן של משפחת Conati האיטלקית מופיע איבר מין נשי.
איברי מין זכריים מופיעים בבירור בסמל של Várallyay István ההונגרי שעבד בצבא של מדינתו והתגאה בעבודתו בנפחות ופרזול סוסים.
רגליים וזרועות הם חלקי האדם הנפוצים ביותר בהרלדיקה.
כך למשל בדגל האי מאן נמצא סמן הרלדי המכיל שלוש רגליים.
שלוש רגליים אלו מקורן בסמלם ההרלדי של מלכי מאן אשר נשאו אותו.
ייתכן כי המקור לכך הוא בהיות רגליים סימן למזל טוב בתרבות הנורדית שאליה היה חשוף האי במשך פעמים רבות בזמן ההתקפות הוויקינגיות באזור.
אף רגליים מעץ יכולות להיות מופיעות בהרלדיקה – כך למשל בשלט האצולה של השוודי פר לארסון (Per Larsson) מופיעים איברים מעץ כל זאת עקב כך שבעת שירותו לצבא השוודי במלחמת שלושים השנה רגלו נקטעה.
להרלדיקה יש קשר לדמות האריה בצורה בולטת – אפשר לראות זאת גם במגנו של גאופריי פלאנטאג'נט (Geoffrey Plantagenet) מהמאה ה-12, מהתקופה בה ההרלדיקה הייתה עוד במקורותיה, אשר מציג אריות מוזהבים וקטנים עליו.
מכל מטעני ההרלדיקה האריה הוא מהדמויות הנפוצות ביותר אם לא הנפוצה ביותר מכולן.
האריה הדמות היחידה או מהדמויות היחידות ביותר של חיה בהרלדיקה הקדומה אשר לא נכחו בטבע שמסביב ליוצריו – כלומר האריה בתור חיה עדיין הופיעה בהרלדיקה למרות היותה רחוקה לרוב מעין היוצר האירופאי באופן ניכר.
באותה התקופה באירופה בדרך כלל האריות היו בחזקת בני האצולה, כלומר היו לצורכי ראווה בנכסיהם – כך למשל הנרי הראשון היה אריה בוודסטוק (Woodstock) – דבר שסביר להניח השפיע על גאופריי בעיצוב מגנו.
הקשר בין האריה לבני האצולה ולהיותו נושא התואר "מלך החיות" והיותו מופיע בספרות קלאסית נוסף לתנ"ך הנוצרי השפיעו רבות על רמת הפופולריות שלו בהרלדיקה של התקופה.
מסמך מהמאה ה-13 בשם Heralds' Roll מתאר 195 מגנים כאשר מתוכם ל-43 מגנים יש הופעה של אריה בתוכם.
בהשוואה לחיות אחרות, שכולן ביחד באוסף היו בערך ל-10 חיות בסך הכול, לאריה הייתה חשיבות עצומה.
שאר החיות היו: דוב אחד, סוג של עורב גם כן אחד בלבד, זאב נהרות שלוש פעמים, שלוש פעמים גם כן נשר נוסף עגור אחד בלבד וגריפון בודד.
מוסדות, חברות וכלל הציבור רשאים לקבל שלטי אצולה רשמיים ממוסדות הרלדיים ממשלתיים.
רישום כזה יהיה, לרוב, שווה לרישום של סמל מסחרי.
שלט האצולה התאגידי הראשון הוענק לחברת סוחרי הבדים בלונדון ב-1438. עם זאת, רבים משתמשים בעיצובים "הרלדיים" מודרניים לא רשומים, וחלק מהמעצבים אינם עובדים כלל לפי כללי העיצוב ההרלדיים.
מוסדות מסוימים פיתחו מערכות סמלים "הרלדיות משלהן דוגמת ההרלדיקה הסוציאליסטית, או הסמלים הצבאיים השונים (בהם משמשים יסודות כ"כנפי צניחה" לרוב).
חלק מהאנשים המתעניינים כיום בהרלדיקה כתחביב משתתפים ב"חברה לאנכרוניזם יצירתי" ושאר שחזורים היסטוריים מעין אלו.
רבים אחרים רואים בהרלדיקה חלק ממורשת הלאום ואף מורשת אישית, כמו גם הפגנת גאווה אזרחית ולאומית.
הסמלים של 12 שבטי ישראל כמו שהם מתוארים בתנ"ך, נחשבו על ידי מומחי ההרלדיקה של המאה ה-17 כחלוצי תורת המגינים, וצוירו על ידיהם לא על מגינים אלא על וילונות.
כיום סמלים אלו שבו לשימוש בשילוט הציבורי בישראל.
מקור שמה של משפחת רוטשילד הוא מגן אדום, שם זה תורגם מגרמנית Rotes Schild.
"מגינים למגן"הייתה תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה "סימגלרי", במושב מגדים, בשנת 2000. התערוכה הוקדשה למגן פרידמן שנפל בלבנון ב-1998. האמנים התבקשו ליצור לעצמם מגן.
אוצרת התערוכה מרים ברוק-כהן שלחה לאמנים מכתב עם הסברים על תורת המגינים.
בין משתתפי התערוכה הרבים היו ברי פלוטקין, חיים מאור, חיה גרץ-רן, אבישי אייל ועוד.
הסמל היהודי נפוץ ביותר הוא מגן-דוד, שנקרא כך על שם המלך דוד.
בישראל ידוע גם ארגון ההצלה מגן דוד אדום, שנקרא כך לבדל אותו כישראלי מארגון 'הצלב האדום' או 'הסהר האדום'.
הרלי-דייווידסון היא חברה אמריקאית לייצור אופנועים.
החברה הוקמה ב-1903 על ידי ויליאם הרלי והאחים דייווידסון (ארתור, וולטר, ויליאם).
מאז אמצע המאה ה-20 זהו יצרן האופנועים הגדול בארצות הברית.
החל מסוף המאה ה-20 משתייכים אופנועי הרלי-דייווידסון ("הרלי" בקיצור) לקבוצות מצומצמות בלבד בעולם האופנועים.
החברה מייצרת בעיקר אופנועים מטיפוס קרוזר (Cruiser) וצ'ופר (Chopper) המכונה לעיתים קאסטום (Custom) על שם השיטה שבה נהגו רוכבים לבנות אופנועים באופן עצמאי על בסיס דגם סטנדרטי של הרלי.
כל אופנועי החברה מבוססים על מנועי V2, המקנים לאופנועיה את המראה והצליל הייחודיים, ורשומים כפטנט בלעדי של החברה.
ויליאם הרלי והאחים דייווידסון ממילווקי סיימו לבנות את האופנוע הראשון שלהם ב-1903 לאחר כשנתיים של פיתוח.
היו אלו למעשה אופניים עם מנוע עזר בנפח 116 סמ"ק.
הם גילו שהכלי היה חלש מדי מכדי להתמודד עם הדרכים המשופעות בעירם ולכן החלו בפיתוח מנוע סינגל (כלומר חד-בוכנתי) משופר בנפח 405 סמ"ק.
האופנוע המשופר היה מוכן ב-1904 עת השתתף במרוץ אופנועים מקומי.
ב-1907 כבר נמכרו כ-150 אופנועים והוצג מנוע חדש בתצורת V2 (כלומר דו-בוכנתי), הדומה מאוד במאפייניו למנועי ההרלי של ימינו: הזווית בין הצילינדרים הייתה של 45 מעלות, והנפח היה 880 סמ"ק.
הספק המנוע היה כ-7 כ"ס והאופנוע הגיע למהירות של כ-100 קילומטר לשעה.
עד לשנת 1913 אופנועים עם מנוע סינגל עדיין היוו את רוב המכירות, אך הצגת מנוע V2 בעל הספק משופר (אף כי נפחו ירד בהמשך ל-810 סמ"ק) הפכה את ה-V2 לטיפוס המנוע הנפוץ ביותר (ואף הבלעדי) של הרלי.
ב-1914 הרלי כבר ייצרה כ-16 אלף אופנועים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוסיפה הרלי להציג מנועי V חדשים.
השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 הביא לירידה דרסטית בקצב הייצור, מייצור של 30,000 כלים בשנה לכ-4000 בלבד, והחברה נאלצה לפנות לתחומי ייצור נוספים של מנועים תעשייתיים ורכבי שירות תלת-גלגליים.
המתחרה הגדול של הרלי באותן שנים היה יצרן האופנועים האמריקאי אינדיאן.
לאחר שנות השפל הגדול נותרה החברה אחת משתי יצרניות האופנועים היחידות בארצות הברית בנוסף לאינדיאן.
במלחמת העולם השנייה סיפקה הרלי לצבא האמריקאי 90,000 אופנועים בדגמי צבא מיוחדים המבוססים על הדגמים האזרחיים.
הצבא האמריקני אף ביקש מהרלי לספק דגמים דומים לאופנועי ב.מ.וו והרלי למעשה העתיקה את המנוע וגל ההינע של מודל ה-R71 של ב.מ.וו.
החל משנות ה-50 חלה דעיכה בעסקי החברה.
היא מכרה פחות אופנועים וכמעט ולא השקיעה במחקר ופיתוח.
תדמיתה של החברה בקרב הציבור נפגעה כתוצאה מהקישור שנעשה בין אופנועיה לכנופיות האופנוענים של מלאכי הגיהנום.
גם סרטי קולנוע של התקופה הנציחו את הקשר הבעייתי בין פשע לאופנועים בכלל והרלי בפרט.
ההתקדמות הטכנולוגית של יצרני האופנועים המתחרים, בהם היצרנים היפניים בסוף שנות ה-60, הותירה את אופנועי הרלי בנחיתות יחסית בביצועים, באמינות ובהתנהגות, והחברה הגיעה עד לסף פשיטת רגל.
ב-1969 נקנתה החברה על ידי קונצרן AMF שעסק במגוון תחומים, אך לא באופנועים.
בשנים אלו נסמכה החברה על חוקי יבוא שהטילו מכס על אופנועים מתוצרת חוץ.
תרבות הקאסטומים בה רוכבים משפרים את אופנועי ההרלי שלהם באופן ייחודי לכל רוכב כבר החלה לפרוח בתקופה זו אך החברה המשיכה לסבול מבעיות כלכליות וחוסר הצלחה.
ב-1981 החליטה קבוצת של 13 משקיעים בראשות וילי דייווידסון, צאצא של הדייווידסונים המקוריים, לרכוש את החברה ב-80 מיליון דולר.
כאנשים שהכירו את חוויית הרכיבה מקרוב הם ראו בעצמם בעלי חברה המבינים טוב יותר את צורכי השוק והרוכבים.
הם החלו בתוכנית הבראה שניסתה לצמצם מלאי מיותר ושקדו על פיתוח דור חדש של מנוע V שיהיה מודרני ואמין יותר, אך ישמר את הקלאסיות של מנועי העבר.
החלטה זו ייצגה את הקו הכללי שבו נקטה החברה.
לא עוד ניסיון להתחרות באופנועים המודרניים של המתחרים, אלא חזרה לאופנועים הקלאסיים של החברה אך עם רמת אמינות מודרנית.
תהליך הייעול כלל הפסקת ייצור המוצר כולו באופן עצמאי ומעבר לשימוש בחלקים מיובאים.
עם זאת, החברה הקפידה לשמור באדיקות על המותג ולחזק את תדמית האופנוע המיוצר באמריקה.
בשנות ה-80 וה-90 הפכה חברת הרלי-דייווידסון ליצרן האופנועים המצליח ביותר בארצות הברית.
המכירות שגשגו והחברה עברה מהפסד לרווחים הולכים וגדלים.
מנוע האבולושן שהוצג ב-1984 בנפח 1,340 סמ"ק ואחר כך בנפחים קטנים יותר סימל את היציאה מהמשבר.
היה זה עדיין מנוע מקורר אוויר בתצורת V של 45 מעלות שהזכיר את מנועי ההרלי הוותיקים תוך עבודה באמינות גבוהה יותר.
בתקופה זו הוצגו דגמים רבים שייצגו את ההחלטה האסטרטגית למכור דגמי רטרו בלבד.
בין השאר הוצגו דגמי הסופטייל בהם הוסתר המתלה האחורי כך שהגלגל האחורי של האופנוע נראה כאילו היה מחובר באופן קשיח לשילדה.
בשנת 1993 חברה הרלי דיווידסון ליצרנית האופנועים הקטנה "ביואל" והחלה עימה בשיתוף פעולה במסגרתו נמכרו מנועי HD לביואל.
בשנת 2001 נרכשה ביואל ועברה לבעלות מלאה של הרלי דיווידסון.
מגוון דגמי ביואל, המאופיינים בחדשנות רבה, מאופיין ביכולות ספורטיביות מודגשות ואינו מתחרה במגוון אותו מציעה הרלי דיווידסון ללקוחותיה.
בשנת 2001 הציגה הרלי משפחה חדשה של אופנועים שכונתה VSRC.
המשפחה התבססה על מנוע חדש, הרבולושן, שהיה בעל מאפיינים טכנולוגיים חדישים יחסית שטרם נראו אצל הרלי.
האופנוע הראשון שהוצג כונה V-Rod ועשה שימוש במנוע 1,130 סמ"ק בתצורת V של 60 מעלות וקירור מים.
השלדה הייתה קשיחה בהרבה מהמקובל אצל הרלי והתנהגות האופנוע נטתה מעט לספורטיביות באופן יחסי.
משפחת אופנועים זו כוונה להתחרות בקטגוריית השוק של אופנועי השרירים שהייתה נפוצה בתחילת שנות ה-2000.
באוקטובר 2009, לאחר ירידה של 84 אחוזים בהכנסות החברה, כחלק מהשפעות המשבר הכלכלי העולמי שהחל שנה קודם לכן, הודיעה הרלי-דייווידסון על הפסקת פעילות קו ייצור אופנועי ביואל, ומכרה את מותג האופנועים האיטלקי אם וי אגוסטה, אותו רכשה ב-2008, למשקיע איטלקי.
הרכס המרכז-אטלנטי הוא רכס מרכז אוקייני, רכס תת-ימי ברובו, המשתרע באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הקרח הצפוני, מיאן מאיין בצפון, כ-333 ק"מ דרומית לקוטב הצפוני, ועד לאי בובה בקו רוחב 54° דרום.
הפסגות הגבוהות של הרכס בולטות מעל פני הים ויוצרות איים, שהגדול שבהם הוא איסלנד.
איים אחרים לאורך הרכס הם האיים האזוריים, ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש, סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה.
הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת הרכסים המרכז-אוקייניים בעולם, וכמותם גם הוא גבול פתיחה ותוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה.
תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירו-אסיאתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה.
מתיו מורי (Matthew Fontaine Maury) הסיק את קיומו של הרכס המרכז-אטלנטי בשנת 1850, והשערה זו זכתה לאישוש ב-1872 כאשר קבוצת מדענים בראשות צ'ארלס תומסון (Charles Wyville Thomson), אשר עסקה בחיפוש תוואי מתאים להנחת כבל טלגרף בין-יבשתי, גילתה רכס תת-ימי באמצעיתו של האוקיינוס האטלנטי.
ב-1925, המשלחת הגרמנית לאוקיינוס האטלנטי איששה את קיומו של הרכס באמצעות סונאר.
במהלך 1926 המשלחת ביצעה את המיפוי הדרומי ביותר, בו מצאה כי הרכס ממשיך מעבר לכף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי.
בשנות ה-50, מיפוי קרקעית האוקיינוס שבוצע בידי ברוס היזן, מוריס יואינג, מארי ת'ארפ ואחרים הוביל להבנה כי הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת עולמית של רכסים תת-ימיים, גילוי שהוביל לאישוש תאוריית נדידת היבשות וגיבוש תאוריית טקטוניקת הלוחות.
הרלדיקה סוציאליסטית הוא ביטוי אשר מתייחס לסגנון ייחודי ששימש ועודנו משמש לעיצוב סמלי מדינות קומוניסטיות וסוציאליסטיות.
למרות שימוש רווח למדי במונח שלט אצולה, רוב הסמלים הללו אינם מהווים שלטי אצולה במובן הרלדי מסורתי מאחר שהם חסרים אלמנטים בסיסיים - למשל מגן.
לאחר היווסדה, נזקקה ברית המועצות לסמלים, שלטי אצולה, דגלים וחותמות - אך לא רצתה לעשות שימוש בסמלים הרלדיים מסורתיים, שנתפסו כבעלי שורשים פיאודלים וקונוטציות ריאקציונריות.
לפיכך הוחלט לעשות שימוש בסגנון אשר ימוקד בסמלי האידיאל הקומוניסטי של חברה משגשגת הנתמכת על ידי פועלים.
כמה סמלים טיפוסיים להרלדיקה סוציאליסטית הם:
בד, דגל או רקע אדומים
שיבולי דגנים או תבואת צמח מתורבת אחר
חפצים תעשייתיים מודרניים, כגון עמודי חשמל
סמל ברית המועצות הווה דוגמה ראשונה להרלדיקה סוציאליסטית.
בעקבותיה, מספר מדינות במזרח אירופה, אפריקה ואסיה החלו להשתמש בסמלים באותו הסגנון.
איטליה היא המדינה היחידה שאחד מסמליה היה בסגנון ההרלדיקה הסוציאליסטית ולא הייתה גרורה של הגוש המזרחי.
רומניה יצרה מסורת הרלדית חדשה ומעוררת מחלוקת.
מועצת המדינה להרלדיקה של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה שילבה סצנות נוף ונושאים תיירותיים ביחד עם פריטים מודרניים (כגון אסדות קידוח) וסמלים הרלדיים ישנים - בסגנונות מעוצבים – לשלט אחד.
ב-1974 החליפה הונגריה את שלטי האצולה של 83 ערים בסמלים סוציאליסטיים בסגנון רוסי.
במהלך זה הוחלפו כל הסמלים ההרלדיים העתיקים בסמלים סוציאליסטיים אשר הוכתרו בכוכב אדום.
פירוק ברית המועצות ונפילת משטרים קומוניסטים אחרים באירופה הביאו להיעלמות רוב סמלי ההרלדיקה הסוציאליסטית באירופה - אשר הוחלפו מחדש בשלטי אצולה קודמים, או כאלו חדשים לגמרי.
עם זאת, סמל בלארוס הנוכחי מזכיר בצורתו את סמלה של בלארוס הסובייטית.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא בסמלי מדינות אשר היוו חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה - סמל מקדוניה המודרני הושאר אותו סמל מתקופת הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה.
סמל סרביה המודרני הומלץ לשימוש על ידי הפרלמנט, אך למעשה, סמל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אף-הוא עדיין בתוקף ונעשה בו שימוש חוקי.
הרלדיקה סוציאליסטית עודה קיימת ביבשות נוספות ומשמשת בסמלי מדינות אסייתיות שונות, כגון הרפובליקה העממית של סין, וייטנאם וצפון-קוריאה וכן באפריקה, שם ניתן להבחין, למשל, בסמל אנגולה וסמל מוזמביק כמייצגי הרלדיקה סוציאליסטית.
הרלדיקה כנסייתית היא שיטה הרלדית אשר פותחה במקור על ידי הכמורה הנוצרית לסימון מסמכים, אך השימוש בה התרחב כדי לסמל את זהותם של אנשים ומוסדות.
השימוש בהרלדיקה במערכות סמלים רשמיות נפוץ בכנסייה הקתולית, בה רוב הבישופים (וגם האפיפיור) מחזיקים בשלט אצולה אישי.
שימוש דומה נעשה גם בכמורה האנגליקנית, הלותרנית, הקתולית המזרחית והאורתודוקסית.
הרלדיקה כנסייתית נבדלת משיטות הרלדיות אחרות בעיטורים מיוחדים הנלווים למגן ומהווים סמל דרגה.
קיים שימוש נרחב בהתקנים הרלדיים מסוימים, כגון מוטו ומגינים בצורות שונות - אך התקנים אחרים, למשל תומכים או ציצה, נפוצים פחות.
עיטור חשוב בהרלדיקה של הכנסייה הקתולית (ובכנסיות נוספות במרכז ומערב אירופה) הוא ה-גאלֶרוֹ - כובע כמורה נמוך כיפה ורחב-תיתוֹרָה.
צבעו והקישוטים הנלווים אליו מצביעים על דרגה.
הכובע האדום נפוץ למדי כסמל של חשמן, אך משמעות צבעי הכובע עשויה להשתנות בין כנסיות וזרמים שונים.
גדילים התלויים לכובע מהווים סמל לדרגה גבוהה ככל שמספרם רב יותר.
בכנסיות המזרח השונות משמשים עיטורים של סמלי דת האופייניים להן - כגון כובעי כמורה שונים וכן אדרת או גלימה.
עיטורים נוספים בהם נעשה שימוש הרלדי כוללים צלב נוצרי, מטה כמורה ו-מִיטְרֶה (mitre) - מעין מצנפת.
שלט האצולה של האפיפיור עושה שימוש בסמלים הרלדיים ייחודיים - כתר אפיפיורי (מכונה טיארה, tiara) או מצנפת (מִיטְרֶה), מפתחות ולפעמים גם סמלים נוספים כגון פליום או שמשייה.
מוסדות, כגון בתי-ספר ודיוקסיות משתמשים בשלטי אצולה הנקראים "לא-אישיים" (אימפרסונליים) או "מאוגדים" (משותפים) ובהם מתקיימת מסורת הרלדית שונה מעט, בה השימוש במיטרה ובמטה הכמורה נפוץ יותר מאשר בשלטי אצולה אישיים.
הרלדו ריברה הוא איש תקשורת יהודי-אמריקאי, ומגיש תוכנית אירוח לשעבר.
הוא ידוע בעיקר בהבאת סיפורים דרמטיים ובעלי צבע לתוכניותיו.
ריברה הגיש בעבר את התוכנית "הרלדו בגדול" ברשת "פוקס ניוז", ומוקדם יותר היה ידוע בתוכנית האירוח שלו "הרלדו".
הוא החל את דרכו בשנות ה-70 בתחנת WABC-TV, תחנת טלוויזיה מקומית לאזור ניו יורק, ובתוך מספר שנים בודדות רכש מוניטין ארצי כעיתונאי חוקר ועל היותו עם מראה נערי ו"בעניינים" וכשהשפם הזיפי שלו הפך לסמל המסחרי של הרלדו.
במהלך שנות ה-80, ריברה עבד ככתב עבור רשת החדשות ABC, כולל בתוכניות בעלות אחוזי הצפייה הגבוהים, כגון, "20/20", בכתבות כגון, ההתמכרות לסמים של אלביס פרסלי, אל קפונה וכדומה.
בשנת 1987 הוא החל להגיש את תוכנית האירוח הסנסציונית "הרלדו", אשר רצה במשך 11 שנים רצופות ונודעה בשל הנושאים והאורחים הסנסציונים שלה.
ב-1988, הרלדו עשה בעצמו כותרות, כאשר שבר את אפו בקטטה שפרצה במהלך צילומי התוכנית על נושא עליונות הגזע הלבן.
באוגוסט 1992, ריברה התקוטט שוב עם חברי הקו קלוקס קלאן בעצרת בג'יינסוויל , ויסקונסין; ריברה נשרט בפניו וננשך באגודלו השמאלי.
ב-1993 התראיין לראשונה לטלוויזיה הישראלית בתוכנית הראשונה של "תיק תקשורת" בערוץ 2 החדש, בהפקת הטלוויזיה החינוכית.
ב-1994, ריברה החל להגיש את התוכנית "ריברה בשידור חי" ברשת CNBC, תוכנית אשר עסקה בנושאים משפטיים למיניהם וזכתה לקפיצה של פופולריות בעקבות משפט הרצח המתוקשר של או.ג'יי סימפסון.
ב-1997, ריברה חתם על הסכם העסקה לשש שנים בסך 30 מיליון דולר עם רשת NBC, אך עזב בשנת 2001, כדי להצטרף לרשת "פוקס ניוז", ככתב מלחמה באפגניסטן.
אף על פי שלעיתים לעגו לו וביקרו אותו על הסגנון הצהוב של העיתונאות שלו, במקביל הפך ריברה נערץ וזכה במספר פרסים, כולל כמה פרסי אמי.
בשנת 2009 גילם את עצמו בקומדיה "הכל אודות סטיב" בכיכובה של סנדרה בולוק.
באוקטובר 2024 ריברה הביע תמיכה פומבית בקמלה האריס לנשיאות בבחירות 2024. ריברה ביקר בחריפות את דונלד טראמפ וכינה אותו "לוזר מריר" שאי אפשר לסמוך עליו לכבד את החוקה.
הוא פרסם את התמיכה בהאריס ברשת X, בטענה כי טראמפ אינו ראוי לחזור לבית הלבן.
הפוסט של ריברה זכה לתשומת לב רבה, עם מעל מיליון צפיות.
הרלדו הוא בן לאם יהודייה ואב ממוצא היספני, ואף גילה בעבר רצון לעלות לישראל, וכן הצהיר כי הוא ציוני.
הרֶכס העצבי , הוא שם שניתן לקבוצת תאים עובריים שמקורה מהאקטודרם.
לאחר סגירת צינור העצבים בתהליך הנוירולציה (יצירת צינור העצבים), תאי הרכס העצבי האפיתליאלים ממוקמים זמנית בקצה העליון (הגבי) של צינור העצבים, אך לאחר מכן הופכים למזנמכימלים על ידי תהליך של EMT - Epithelial to mesenchimal transition ומתחילים לנדוד למקומות שונים בעובר, ולתת מוצא למגוון סוגי תאים ממוינים.
עקב חשיבותו הרבה, לעיתים מתייחסים לרכס העצבי כאל שכבת נבט רביעית.
תאי הרכס העצבי מתפתחים לא רק לתאי עצב אלא למגוון תאים, ביניהם:
תאי עצב ותאי גלייה של מערכת העצבים האוטונומית, חלקי השלד הקדמיים של הפנים, גידים ושרירים חלקים, כונדרוציטים (בסחוס), אוסתיאוציטים (בעצמות), מלנוציטים (בעור), תאי כרופאמין ועוד.
הרלד בליכל הוא דיג'יי ומפיק גרמני, הפועל תחת שם הבמה קוסמיק בייבי.
בליכל נחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית של שנות ה-90, וידוע כמי שלקח חלק בפרויקט הנודע אנרג'י 52 ו'Visions Of Shiva' יחד עם פול ואן דייק.
הרלד בליכל נולד ב-19 בפברואר 1963 בנירנברג, גרמניה.
בגיל 7 החל לנגן בפסנתר.
בליכל אהב מוזיקה קלאסית והעריץ את בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי.
בשנת 1976 נחשף לראשונה למוזיקה אלקטרונית וקיבל את ההזדמנות בפעם הראשונה לנגן על סינתיסייזר, והחל להאזין להרכבים כמו קרפטוורק מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
בשנת 1986 עבר למערב ברלין והחל ללמוד טכנאות קול במכון הטכנולוגי של ברלין.
זמן קצר לאחר מכן הכיר את המפיק המוזיקלי, קיד פול.
בשנת 1988 החל לראשונה לייצר מוזיקה אלקטרונית והאוס.
בשנת 1991 בליכל הופיע לראשונה בשם 'קוסמיק בייבי' בהופעה במועדון בברלין.
באותה שנה הוא גם חתם בלייבל MFS.
בשנת 1992 יצא אלבום הבכורה שלו, "Stellar Supreme".
באותה שנה הוא התחבר לפול ואן דייק וביחד הם הקימו את ההרכב "The Visions of Shiva".
תחת שם זה הם הוציאו לאור שני מיני אלבומים: "Perfect Day" בשנת 1992 ו"How Much Can You Take?" בשנת 1993. לאחר יציאת שני המיני-אלבומים הללו נפרדו הצדדים וכל אחד הלך לדרכו.
בליכל עזב את הלייבל MFS וחתם ב"Logic Records" השייכת ל-BMG.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יסד בליכל יחד עם קיד פול את ההרכב 'Energy 52', והם הוציאו לאור את הלהיט הנצחי שלהם 'Cafe Del Mar' בשנת 1993, שהפך לקלאסיקה במוזיקה האלקטרונית וזכה לאין ספור רמיקסים.
בשנת 1994 הוציא בליכל לאור את אלבומו השני, "Thinking About Myself".
ב-1995 הקים את הלייבל 'Time Out'.
ב-1996 הפיק את האלבום השלישי שלו "Fourteen Pieces" ובשנת 1999 שוחרר האלבום הרביעי "Heaven".
האלבום החמישי "Industrie und Melodie" יצא בשנת 2006 והוקלט בשנים 1997–1999.
הרלד פְרִיטְש היה פיזיקאי תאורטי גרמני, ממפתחי תאוריית הכרומודינמיקה הקוונטית.
פריטש יליד צוויקאו השתחרר בשנת 1963 מהצבא, שם שירת כמפעיל רדיו בחיל האוויר, והחל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לייפציג.
ביולי 1968 ברח מגרמניה המזרחית עם חברו שטפן ולצק על גבי קיאק בים השחור לטורקיה.
הוא המשיך את לימודיו בגרמניה המערבית באוניברסיטת מינכן, שם עבד עם ורנר הייזנברג.
פריטש קיבל תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן בשנת 1971. בשנים 1971-1970 שימש כחוקר במאיץ באוניברסיטת סטנפורד ובשנים 1972-1971 היה חוקר ב-CERN.
בשנים 1976-1972 היה חוקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1973 פיתח יחד עם הפיזיקאים מארי גל-מאן והיינריך לויטוויילר את הרעיון של מטעני צבע כמקור לשדה החזק, ובכך הניחו את היסודות לכרומודינמיקה הקוונטית.
בשנת 1990 יצא ספרו "הבריחה מלייפציג" על אודות המדענים המזרח-גרמנים.
הרלד צור האוזן היה מדען גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2008 על גילוי הקשר בין נגיף הפפילומה האנושי לסרטן צוואר הרחם.
כילד, גדל צור האוזן עם משפחתו בגלזנקירכן שבגרמניה, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא התחיל את לימודיו בבית הספר בשנת 1942, אך בית הספר נסגר מיד לאחר מכן בגלל ההפצצות בעיר.
צור האוזן לא הלך לבית ספר עד סוף המלחמה, בסוף שנת 1945. כבר כילד התעניין בביולוגיה, ציפורים, בעלי חיים ופרחים.
בנוסף, מגיל צעיר היה נחוש להפוך למדען.
בגיל 10, התחיל ללמוד בגימנסיה, אך מפני שלימודיו עד אז לא היו סדירים, היו לצור האוזן פערים בהכשרתו החינוכית והלימודים בגימנסיה היו קשים.
אף על פי כן, לאחר השנה הראשונה, אף על פי שלא היה תלמיד מצטיין, המשיך בלימודיו.
בשנת 1950 עבר עם הוריו לצפון גרמניה, שם למד בבית הספר התיכון עד לסיום לימודיו בשנת 1955.
צור האוזן התלבט אם ללמוד באוניברסיטה ביולוגיה או רפואה, בחר ברפואה והתחיל את לימודיו באוניברסיטת בון.
השנתיים הראשונות היו קשות במיוחד, מפני שהוא החליט לשלב בלימודי הרפואה גם הרצאות וקורסים בביולוגיה.
הוא המשיך את לימודיו שנה באוניברסיטת המבורג ובאוניברסיטת דיסלדורף, שם גם סיים את לימודיי הרפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
בשנת 1964 התחתן עם אשתו הראשונה ולהם שלושה ילדים.
אחרי סיום הדוקטורט, עבד במשך 3.5 שנים במכון למיקרוביולוגיה רפואית של אוניברסיטת דיסלדורף, עד שקיבל הצעה מהזוג ורנר וגרטרוד הנלה (Werner and Gertrude Henle) לעבוד בבית החולים לילדים בפילדלפיה, שם התחיל לעבוד בתחילת 1966.
ב-1969 חזר לגרמניה, ועבד באוניברסיטת וירצבורג, בה קיבל הכרה במומחיותו.
בשנת 1972 התמנה ליושב ראש מכון הוירולוגיה הקלינית שהוקם באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג.
יחד עם קבוצת חוקרים, ביניהם פרופ' לוץ גיסמן ואתל-מישל דה ויליארס (אשר גם נישאה לצור האוזן לאחר גירושיו), ביצעו מחקרים על נגיף הפפילומה האנושי.
ב-1977 התמנה ליושב ראש המכון לווירולוגיה באוניברסיטת פרייבורג ורוב החוקרים בקבוצה שהייתה איתו בארלנגן הצטרפו אליו בפרייבורג, בה המשיכו באינטנסיביות את מחקריהם בנושא נגיף הפפילומה.
משנת 1983 עד לשנת 2003 היה צור האוזן יו"ר וחבר במועצת המנהלים של המרכז לחקר הסרטן בהיידלברג שבגרמניה.
הוא המשיך לעבוד במעבדה בתחום נגיפים במרכז לסרטן ומשנת 2000 היה לעורך הראשי של כתב העת " International Journal of Cancer".
בשנת 2006 כתב את ספרו "Infections Causing Human Cancer" ומשנת 2010 הפך לנשיא ארגון סיוע הסרטן הגרמני.
גילוי הקשר בין נגיף הפפילומה לסרטן צוואר הרחם
בשנות השבעים, כשהחל לחקור בנושא, חוקרים לא האמינו שישנו קשר בין נגיפים לסרטן, אבל צור האוזן המשיך במחקרו.
הוא הבין שה-DNA של נגיף הפפילומה יכול להתקיים במצב לא פעיל בגידול סרטני וניתן למצוא אותו באמצעות חיפוש ספציפי אחר DNA ויראלי.
בנוסף, גילה כי נגיף הפפילומה מהווה משפחה הטרוגנית של נגיפים.
באמצעות דגימות ביופסיה של חולות סרטן צוואר הרחם גילה שבעיקר זנים 16 ו-18 ממשפחת נגיף הפפילומה, הם הגורמים לסרטן צוואר הרחם.
בשנים 1983–1984 הוא שיבט את הנגיף מסוגים 16 ו-18 והסתבר ששני הזנים הללו נמצאו בכ-70% מהביופסיות של חולות סרטן צוואר הרחם מכל העולם.
ב-2008 זכה צור האוזן בפרס נובל על גילויו שנגיף הפפילומה גורם לסרטן צוואר הרחם.
גילוי זה היוה כעבור שנים את הבסיס לפיתוח חיסון כנגד זני נגיף הפפילומה, שנמצא יעיל במניעת התפתחות סרטן צוואר הרחם.
הרכבת שכבות הוא תהליך בו משלבים אלמנטים מצולמים או מרונדרים שונים לכדי תמונה אחת, עבור יצירת אפקט חזותי.
מטרת ההרכבה היא ליצור אשליה שכל המרכיבים בתמונה צולמו ביחד, ואי אפשר להבדיל בין חלקים ממנה שנלקחו ממקורות שונים - אלא נראית רציפה, ריאליסטית ומשכנעת.
תהליך הרכבת השכבות הוא תהליך שמשמש כמעט בכל היבט ביצירת אפקטים חזותיים, בין אם בעת יצירת אלמנט ממוחשב בעצמו, ובין אם שילוב של אלמנט ממוחשב או מצולם בסצנה אחרת.
כיום ההרכבה נעשית באופן דיגיטלי, בעזרת תוכנת מחשב.
הרכבת שכבות אינה עוסקת רק במיקום אלמנטים זה לצד זה, אלא גם ביחסים ושילובים מורכבים יותר ביניהם, ואינטראקציה לא שגרתית בין שכבות שונות הממוקמות זו על גבי זו.
על התכנה בה נעשית הרכבת השכבות לאפשר מתן שקיפות לאלמנטים שונים, יכולת גזירה ועידון קצוות (feathering), והחלת פונקציות אינטראקציה שונות בין צבעים משכבות שונות (blending modes).
קיימים שני סוגים בסיסיים של הרכבת שכבות.
הרכבת שכבות מבוססת יחידות/קישורים/צמתים – היצג גרפי (node-based compositing)
שיטת הרכבת השכבות הגרפית מציגה את האלמנטים השונים, האפקטים וחומרי הגלם בתור יחידות על מפה, המקושרים זה לזה בדרכים שונות.
המבנה הכללי בו נעשית העבודה מזכיר מבנה של עץ, אם כי בשונה מעץ, כל יחידה יכולה להיות מקושרת לכמעט כל יחידה אחרת.
בסופו של דבר, כל האלמנטים מקושרים זה לזה, ומערכת היחסים המורכבת בין כולם יוצרת תמונה אחת.
הרכבת השכבות הגרפית משמשת בעיקר לשילוב של תמונות/קטעי וידאו מרונדרים (ממוחשבים), שכבר מתאימים זה לזה במיקום ובגודל, וכל שהם דורשים הוא שילוב ו"מעיכה" לכדי תמונה אחת המשלבת את כולם.
שיטת הרכבות השכבות הזו מציגה את האלמנטים, אפקטים וחומרי גלם כשכבות שנערמות זו על גבי זו בציר הזמן (timeline).
זוהי השיטה המוכרת יותר והוויזואלית יותר להרכבת שכבות, ויכולה לשמש לכמעט כל סוג של הרכבה.
בשיטה זו, השכבות נערמות זו על זו בחלון ציר הזמן.
אם שכבה נמצאת במקום גבוה יותר מאחרת – היא תופיע בתמונה הסופית מעליה, ו"תדרוס" אותה.
לכל שכבה יש אופציות מתוחכמות יותר, כגון שקיפות ופונקציות ערבוב עם השכבות שמתחתיה.
כנאמר, תהליך הרכבת השכבות משמש להיבטים שונים ומרובים בעולם האפקטים החזותיים.
להלן דוגמאות מהשימושים המרכזיים והידועים ביותר.
אפקטים חזותיים תלת־ממדיים אינם מרונדרים בפעם אחת ישירות מהתוכנה התלת־ממדית, אלא אלמנטים שונים של הסצנה מרונדרים בנפרד.
לדוגמה, יהיה רנדור נפרד לטקסטורות, צלליות, הברקות, השתקפות, ועוד.
נדרש שילוב בין כל אלה.
הכלי האידיאלי להרכבה זאת הוא תוכנה המאפשרת הרכבת שכבות בהיצג גרפי, משום שאין כאן צורך למשחק עם גדלים ומיקומים של הרינדורים השונים, אלא רק משחק עם יחס הצבעים בין שכבה אחת לאחרת.
מאט פיינטינג היא תמונה, בדרך כלל של נוף, בדיוני, המורכבת מהרבה "פיסות" של תמונות אחרות.
שיטת המאט פיינטינג נמצאת בשימוש רחב מאוד בעולם הקולנוע, על מנת ליצור מיקומים ונופים שלא קיימים במציאות, על ידי שילוב תמונות של פריטים שונים בדרך כלל אמתיים.
התהליך יכול להיעשות בקנה מידה גדול, למשל – נוף של צוקים וטירות בארץ פנטזיה, או בקנה מידה קטן – הוספת קומה נוספת לבית.
שיטת הרכבת השכבות המתאימה כאן היא השיטה המבוססת שכבות, מכיוון שהרעיון כאן הוא למקם תמונות שונות זו לצד זו עד ליצירת תמונה גדולה ובדיונית.
הרכבת השכבות משמשת גם לפשוטים שבאפקטים החזותיים, כמו אלמנטים פשוטים המורכבים על סצנה מצולמת אמיתית.
לדוגמה: פיצוץ, רשף מרובה, רסס דם, אטמוספירת עשן באוויר.
כל אלו הן תוספות, המצולמות בנפרד באופן פיזי (על מסך ירוק) או ממוחשבות, שמשלבים אותן בעזרת טכניקות הרכבת שכבות על רקע מצולם.
הרלד פלר , היה חסיד אומות העולם משווייץ שפעל בהונגריה.
במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה.
פלר היה המזכיר הראשון בשגרירות שווייץ בהונגריה, ולאחר מכן כיהן כממונה על היחסים בין המדינות.
הוא פעל עם קרל לוץ להצלת יהודים.
מסוף 1944 ואילך היה פלר מעורב במספר מבצעי הצלה של יהודים.
הוא סיכן את חייו כדי להציל אזרחים שווייצרים שהיו נשואים ליהודים הונגריים.
הוא הצליח להציל מספר יהודים ממחנה מעבר בו הוחזקו, וכן הצליח להציל קבוצת יהודים ולהעבירם לשווייץ.
מאוקטובר 1944 ואילך החביא פלר בביתו משפחה של יהודים הונגרים - בני משפחתו של הסופר גאבור דבצרי - וכן חיילים הונגריים שערקו מהצבא.
כמו כן סייע פלר למחתרת הציונית בהונגריה.
הוא סיפק לאנשי המחתרת מכתבי הגנה חתומים ובהם נותרה שורת המוגן ריקה, למילוי על ידי אנשי המחתרת לפי הצורך.
בסוף דצמבר 1944 נעצר פלר על ידי אנשי צלב החץ ההונגריים ועוּנָּה.
למרות זאת המשיך בפעילות ההצלה שלו עד הגעת הצבא האדום להונגריה.
בפברואר 1945 נעצר על ידי הצבא האדום ונשלח כאסיר למוסקבה עם עוד אנשים מהשגרירות השווייצרית.
בפברואר 1946 שוחרר במסגרת עסקת חילופי אסירים, והוחלף עם שווייצרים נוספים בתמורה לטייסים סובייטיים שמטוסם התרסק בשווייץ.
בשנת 1999 הכיר יד ושם בפלר בתור חסיד אומות העולם.
הרכס הנשיאותי הוא רכס הרים הממוקם באזור ההרים הלבנים של מדינת ניו המפשייר שבארצות הברית.
ברכס ממוקמות הפסגות הגבוהות ביותר של ההרים הלבנים, והוא נקרא בשם זה, שכן הבולטות בפסגות נקראות על שם נשיאי ארצות הברית, ואישי ציבוריים בולטים מהמאה ה-18 והמאה ה-19.
רכס זה ידוע במזג האוויר הבלתי צפוי שבו, בעיקר בשל רוחות מהירות המופיעות בפתאומיות, ועל כן הרכס משמש להכשרת מטפסי הרים, המתאמנים לקראת טיפוס על הגבוהים בהרי העולם ובהם K2 והאוורסט.
בפסגת הר וושינגטון, תועדו מהירות הרוחות הגבוהה ביותר על פני השטח של כדור הארץ - 372 קמ"ש.
גובהו של ההר 1,917 מטרים.
הרכס מצוי כולו במחוז קוז של ניו המפשייר.
הפסגות העיקריות של רכס הנשיאים נקראות על שם נשיאי ארצות הברית, שגבוהה בפסגות נקראת על שם ג'ורג' וושינגטון - הנשיא הראשון של ארצות הברית, והשנייה הר אדמס, על שם הנשיא השני, וכן הלאה.
ואולם, בשל שגיאת מדידה, פסגת הר מונרו גבוהה ב-6.7 מטרים מהר מדיסון (בניגוד לסדר הנשיאים).
הפסגות העיקריות (ברצף מדרום-מערב לצפון-מזרח):
הר ובסטר — על שם דניאל ובסטר
הר ג'קסון — על שם צ'ארלס תומאס ג'קסון (מהמאה ה-19, גאולוג)
הר פירס — על שם פרנקלין פירס (לשעבר הר קלינטון - על שם דה-וויט קלינטון)
הר אייזנהאואר — על שם דווייט ד.
הר פרנקלין — על שם בנג'מין פרנקלין
הר מונרו — על שם ג'יימס מונרו
הר וושינגטון — על שם ג'ורג' וושינגטון (גנרל בזמן מתן השם להר, ורק לאחר מכן נשיא)
הר קליי — על שם הנרי קליי (המדינה של ניו המפשייר, שינתה את השם להר רייגן על שם רונלד רייגן; ממשלת ארצות הברית עדיין משתמשת בשם "הר קליי");
הר ג'פרסון — על שם תומאס ג' פרסון
הר סאם אדמס — על שם סמואל אדמס
הר אדמס — על שם ג'ון אדמס
הר קווינסי אדמס — על שם ג'ון קווינסי אדמס
הר מדיסון — על שם ג'יימס מדיסון
להר אדמס יש ארבע פסגות משנה ובהם שנים המפורטים לעיל (סאם אדמס, ג'ון קווינסי אדמס).
הר אביגייל אדמס (לשעבר אדמס IV)
פסגות נוספות של הר וושינגטון הן:
השביל הנשיאותי הוא שביל שחוצה את כל הפסגות המקוריות ולאורך 31 הקילומטרים של הרכס הנשיאותי.
השביל כולל הפרש גבהים של 2,600 מטרים.
ניתן לחצות את השביל ביום אחד, אולם בחורף, בשל הרוחות מעבר בשביל יכול להימשך כארבעה ימים של הליכה מאומצת.
הרלי-דייווידסון פאט בוי הוא אופנוע המאופיין באמצעות סגנון "Cruiser" ומנוע "V-twin engine" מתוצרת יצרנית האופנועים האמריקאית הרלי-דייווידסון (שם מלא: Harley-Davidson Motor Company) אשר מיוצר משנת 1990 ועד היום.
פירוש המילה "Fatboy" בעברית הוא "ילד שמן", אך הכוונה ל"שרירי".
"הרלי-דייווידסון פאט בוי" משווק בישראל על ידי "Harley-Davidson® ISRAEL".
הרכס המזרח-פסיפי הוא רכס מרכז-אוקייני, גבול פתיחה בין לוחות טקטוניים המתנשא לאורך קרקעית האוקיינוס השקט.
הוא מפריד בין הלוח הפסיפי ממערב לבין (מצפון לדרום) הלוח הצפון-אמריקאי, , לוח קוקוס, לוח נסקה והלוח האנטארקטי.
הוא משתרע דרומה ממפרץ קליפורניה באגן ימת סלטון בדרום קליפורניה לנקודה קרוב ל-W130°-S55°, שם הוא מצטרך ל שכיוונו מערב-דרום-מערב בכיוון אנטארקטיקה, סמוך לניו זילנד (אם כי יש המתייחסים לרכס הפסיפי-אנטארקטי כחלק הדרומי של הרכס המזרח-פסיפי).
חלק ניכר מהרכס נמצא במרחק של כ-3,200 קילומטרים מחופי אמריקה הדרומית ומתנשא לגובה של כ-1,800–2,700 מטרים מעל קרקעית הים שסביבו.
הקרום הימי מתרחק מהרכס המזרח-פסיפי לשני הצדדים.
ליד אי הפסחא השיעור הוא מעל 150 מילימטרים בשנה, הקצב המהיר ביותר בעולם.
עם זאת, בקצה הצפוני הוא איטי בהרבה רק כ-60 מילימטרים בשנה.
בצד המזרחי של הרכס המזרח-פסיפי מתנגשים הלוחות הטקטוניים קוקוס ונסקה, הנעים מזרחה, בלוח הדרום-אמריקאי הנע מערבה ובלוח הצפון-אמריקאי ועוברים הפחתה תחתיהם.
רצועת הרי הגעש לאורך הרי האנדים וקשת הרי הגעש דרך אמריקה המרכזית ומקסיקו הם התוצאות הישירות של התנגשות זו.
צפונית-מזרחית לחצי האי באחה קליפורניה, המכונה לפעמים "אזור הבקע מפרץ קליפורניה"".
באזור זה, קרום אוקיאני שזה עתה נוצר מתערבב בקרום יבשתי שנבקע שמקורו בלוח הצפון-אמריקאי.
ליד אי הפסחא, פוגש הרכס המזרח-פסיפי את במיקרו-לוחות של אי הפסחא וחואן פרננדס, פונה מזרחה ושם הוא עובר הפחתה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי בשקע פרו-צ'ילה לאורך חופי דרום צ'ילה.
הרחבה הדרומית של הרכס המזרח-פסיפי (המכונה ) מתמזגת עם ב מדרום לניו זילנד.
לחלקים מהרכס המזרח-פסיפי השקט יש התפשטות אלכסונית, כלומר התפשטות קרקעית הים שאינה ניצבת לקטע הרכס הקרוב ביותר.
לאורך הרכס המזרח-פסיפי התגלו נביעות הידרותרמיות המכונות מעשנות שחורות לראשונה על ידי פרויקט RISE בשנת 1979, ומאז נחקרו בהרחבה.
מעשנות אלו יוצרות מרבצי עפרות סולפידיים מסיביים ממקור געשי (Volcanogenic massive sulfide ore deposit) על קרקעית האוקיינוס.
יצורים ייחודיים רבים של מים עמוקים נמצאו סמוך לנביעות הידרותרמיות, המתקיימים במערכת אקולוגית כימוסינתטית ולא כזו המשתמשת בפוטוסינתזה.
החלק הדרומי של הרכס המזרח-פסיפי הוא אחד החלקים המתפשטים במהירות ביותר במערכת רכס מרכז-אוקייני של כדור הארץ.
הרכבת צד היא תצורה של צלילת מכשירים, שבה מכלי הגז הדחוס מותקנים מתחת לכתפיים ולאורך הירכיים של הצולל במקום על גבו.
הרעיון של מכלים צדדיים מקורו בצלילה במערות בבריטניה, במהלך שנות ה-60. במהלך חקירה של מערות תת-קרקעיות המוצפות במים, צוללנים נתקלו מדי פעם במעברים צרים שחסמו חקירה נוספת.
ניתוק המכל בהרכבת צד והעברתו דרך המעבר בנפרד מהגוף אפשרה את הכניסה למעברים צרים אלו.
הרכבת צד מאפשרת לצוללן להרכיב בכוחות עצמו ובקלות את מכלי הצלילה בעומק הים.
הדבר מאפשר לצוללן לרדת לעומק עם המכלים הרזרביים כאשר הם מנותקים מיתר הציוד.
את המכלים הרזרביים ניתן להשאיר במיקום מסוים בקרקעית הים.
באופן זה, הצוללן יכול לחזור למיקום המסוים, על מנת להחליף את המכלים הריקים במלאים מבלי לצאת מהמים.
האפשרות להרכיב את המכלים בתוך המים, מאפשרת לצוללן גם להרכיב את המכלים על פני המים מייד לפני תחילת הצלילה.
בתרחישים רבים של הרכבה הרגילה - כלומר הרכבה של המכלים על גב הצוללן - הצוללן צריך להרכיב את מכל הגז על גבו עוד בטרם הוא נכנס למים.
לכן בתרחישים אלה קשה לצוללן להימנע מלהתנייד מחוץ למים ללא מכלי הגז הכבדים על גבו.
לעומת הרכבה הגב, הרכבת צד מאפשרת הכנסה של המכלים למים בנפרד ללא התניידות עם המכלים על הגב.
מכיוון שמכלי הצלילה הם כבדים, ההתקן מתאים במיוחד לסובלים מפגיע בעמוד השידרה וממוגבלויות אחרות.
כאשר משתמשים בהרכבת צד בצלילה טכנית עם תמהיל גזים (לדוגמה, ניטרוקס, הליום, וחמצן טהור), אין צורך בהתקן מיוחד של שני מכלים על גב הצוללן.
כמו כן, הרכבת הצד מאפשר לסובב בקלות את שסתומי מכל הגז ומאפשר להסיר בקלות מכלים בעת הצורך, פעולות שלעיתים נדרשות בצלילה טכנית.
בצלילת מערות, הרכבת צד מקלה על כניסה לאזורים צרים במערה.
מכלי גז הממוקמים על גבו של הצוללן, מגנים על גבו וראשו של הצוללן.
בהרכבת צד אין הגנה כזו.
לכן ניתן להפחית את החשיפה לפגיעת ראש בהרכבת צד על ידי שימוש בקסדה.
הרכבת צד מאפשרת לצוללן להיכנס לפתחים צרים על ידי ניתוק המכלים תוך כדי צלילה והפחתת רוחב הגוף שלו על ידי מיקומם של המכלים בחזית.
הרכש החדש היא סדרת טלוויזיה מסוגת הרפתקאות ריגול שנוצרה על ידי אלקסי האולי עבור נטפליקס.
הסדרה עוקבת אחר אוון הנדריקס (נואה סנטינאו), עורך דין של ה-CIA שהסתבך בסכסוכים בינלאומיים מסוכנים בניסיון של סוכנת המבקשת לחשוף את הקשר שלה לסוכנות.
הסדרה הוקרנה לראשונה בשירות ההזרמה ב-16 בדצמבר 2022.
במרץ 2025 הסדרה בוטלה אחרי שתי עונות.
עורך דין צעיר בן עשרים וארבע, אוון הנדריקס, קיבל לאחרונה עבודה ב-CIA.
למרות שאוון רק החל, חייו מתהפכים ברגע שהוא נתקל בסייענית של הארגון, שדורשת להשתחרר מהכלא תמורת שלא תחשוף סודות שיביכו את הארגון.
ברגע שהיא מנסה לחשוף את מערכת היחסים ארוכת הטווח שלה עם הסוכנות, הוא מסתבך במהרה בפוליטיקה בינלאומית מפותלת המערבת את הסוכנות.
בעוד הנדריקס מנסה לנהל משא ומתן, הוא מוצא את עצמו מסוכסך עם יחידים וקבוצות מאיימות, ומסכן את חייו כשהוא מנסה למלא את חובותיו.
נואה סנטינאו בתור אוון הנדריקס
דניאל קווינסי אנוה בתור טרנס
וונדי קרטיס-הול בתפקיד וולטר ניילנד
כריסטיאן בראון בתפקיד יאנוס פרבר
לורה האדוק בתור מקס מלדזה
ב-28 באפריל 2021 פורסם כי נטפליקס רכשה דרמת ריגול ללא שם, כאשר אנטרטיינמנט ואן תהיה שותפה להפקה.
הפרויקט שכונה בשם "Graymail", נוצר על ידי אלקסי האולי, מפיק בפועל של כמה סדרות דרמה פופולריות, כמו קאסל והטירון.
לצד האולי, נואה סנטינאו; דאג לימן, ג'ין קליין ודייוויד ברטיס מהיפנוטיק; גם אדם סירלסקי וצ'רלי אבסול מ-"P3 Media" הצטרפו לפרויקט כמפיקים בפועל.
לפרויקט הוקצבו שמונה פרקים בני שעה כל אחד.
ב-28 בספטמבר 2022 נחשף, כי אלכסי האולי, ג'ורג' גאנם, אמיליה רופר, האדי דיב, ניסול לוי ומאיה גולדסמית שימשו כתסריטאים; בינתיים, דאג לימן, אלכס קלימניוס, עמנואל אוסיי-קופור ג'וניור וג'וליאן הולמס הופקדו על בימוי הפרקים.
כשההפקה הוכרזה ב-28 באפריל 2021,נחשף כי נואה סנטינאו לוהק לתפקיד ראשי.
ליהוקים נוספים נחשפו ב-12 בנובמבר 2021, כאשר אארטי מאן, דניאל קווינסי אנוך, וונדי כריסטי הול, קריסטיאן ברון, לורה האדוק, קולטון דאן ופייבל סטיוארט לוהקו לתפקיד ראשי לצד סנטיאנו.
בנוסף, פורסם כי ביירון מאן, אנחל פארקר, לינוס רואץ' וקיילה זנדר לוהקו לתפקידי אורח.
על פי הדיווחים, הצילום העיקרי של הסדרה התרחש במונטריאול, קוויבק ולוס אנג'לס, קליפורניה ב-25 באוקטובר 2021. על פי הדיווחים, הצילומים הסתיימו ב-28 במרץ 2022.
העונה השנייה של הסדרה צברה 5.9 מיליון צפיות בארבעת הימים הראשונים שלה בנטפליקס.
בטבלת סדרות הטלוויזיה בשפה האנגלית, הסדרה דורגה אחרי העונה השנייה של "סוכן הלילה", שהגיעה ל-15.2 מיליון צפיות בשבוע השני שלה במקום הראשון.
הרלד שמיד הוא אתלט עבר מערב גרמני שהתחרה בריצות 400 מטר ו400 מטר משוכות.
בנוסף לקריירה הבינלאומית זכה שמיד 12 פעמים בריצת 400 מטר משוכות באליפויות גרמניה (1978-1977, 1989-1980).
הרלד שמיד נולד ב-1957 בעיר הנאו, מערב גרמניה.
את הקריירה הספורטיבית שלו החל ב-1976 והיא נמשכה עד 1990 כשבמהלכה זכה ב-2 מדליות אולימפיות.
במקביל לפעילותו הספורטיבית השלים תואר PhD במדעי הספורט.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו מונה שמיד למורה לספורט בבית ספר תיכון הקרוב לעיר מגוריו האסלרות' .
ב-1999 מונה לחבר בהנהלת התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
כיום מנהל שמיד משרד יחסי ציבור ואת מכון "גלנוס" לקידום בריאות.
החל מ-1995 היה ממובילי קמפיין בשם "להפוך ילדים לחזקים" לעידוד העיסוק בספורט בקרב נוער ולמניעת התמכרות של ילדים לסמים.
הקמפיין נעשה בתמיכתו של "המרכז הפדרלי הגרמני לחינוך ובריאות" בשיתוף איגודי ספורט גרמניים כמו איגוד האתלטיקה, איגוד הכדוריד, התאחדויות ההתעמלות, התאחדות הכדורגל ועוד.
במסגרת פעילותו מקיים שמידט הרצאות ופעילויות בפני נציגי התאגדויות ספורט מקומיות.
באלימפיאדת מונטריאול זכה שמיד, יחד עם נבחרת הרצים של מערב גרמניה, במדליית ארד בריצת 4X400 מטר בתוצאה של 3:01.98 דקות אחרי נבחרת ארצות הברית (2:58.65 דקות) ונבחרת פולין (3:01.43 דקות).
בתחרות אתלטיקה קבע שיא עולם לנוער בריצת 400 מטר (49.61 שניות).
בתחרויות גביע העולם של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית שנערכו בדיסלדורף, גרמניה המערבית זכה שמיד, יחד עם נבחרת הרצים של מערב גרמניה, במדליית זהב בריצת 4X400 מטר בתוצאה של 3:10.34 דקות לפני נבחרת אירופה (3:02.47 דקות) ונבחרת אמריקה (3:02.66 דקות).
בהמשך זכה שמיד גם במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.85 שניות אחרי אדווין מוזס מארצות הברית (47.58 שניות) פולקר בק ממזרח גרמניה (48.83 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה זכה שמיד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא תחרויות של 48.51 שניות לפני דימיטרי סטוקלוב (49.72 שניות) ווסילי ארכיפנקו (49.77 שניות) שניהם מברית המועצות.
בהמשך זכה במדליית זהב נוספת, יחד עם נבחרת מערב גרמניה, בריצת 4X400 מטר בשיא אליפות של 3:02.03 דקות לפני נבחרת פולין (3:03.62 דקות) ונבחרת צ'כוסלובקיה (3:03.99 שניות)
בתחרויות גביע העולם של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית שנערכו במונטריאול, קנדה זכה שמיד במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.71 שניות אחרי אדווין מוזס מארצות הברית (47.53 שניות) ולפני וסילי ארכיפנקו מברית המועצות (48.97 שניות).
בהמשך זכה במדליית כסף נוספת, יחד עם נבחרת אירופה, בריצת 4X400 מטר בתוצאה של 3:00.80 דקות אחרי נבחרת ארצות הברית (3:00:70 דקות) ולפני נבחרת אפריקה (3:01.22 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה שמיד במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.98 שניות לפני פרנץ-פיטר הופמייסטר ממערב גרמניה (45.12 שניות) וולטר מקקוי מארצות הברית (45.90 שניות).
עקב החרם על אולימפיאדת מוסקבה לא השתתף שמיד, יחד עם נבחרת מערב גרמניה, באולימפיאדה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון זכה שמיד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אליפות, שיא לאומי ושיא אישי של 47.48 שניות לפני אלכסנדר יאטסביץ' מברית המועצות (48.60 שניות) ואווה אקרמן ממזרח גרמניה (48.64 שניות).
כמו כן זכה שמיד במדליית זהב נוספת, יחד עם נבחרת מערב גרמניה, בריצת 4X400 מטר בשיא אליפות של 3:00.51 דקות לפני נבחרת בריטניה (3:00.68 דקות) ונבחרת ברית המועצות (3:00.80 דקות)
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה שמיד במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.61 שניות אחרי אדווין מוזס מארצות הברית (47.50 שניות) ולפני אלכסנדר קרלוב מברית המועצות (49.03 שניות)