tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1933–1947 הייתה פליטה מגרמניה הנאצית, ולעיתים רחוקות עלה בידה לשחק, אפילו בשהותה בת השש שנים של המשפחה בלוס אנג'לס ב-1944 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הצלב השביעי.
רק עם הקמתו של ברלינר אנסמבל בגרמניה המזרחית ב-1949, כשהחל שמו של ברכט להתפרסם בעולם כגאון, שבה לקריירת המשחק.
וייגל הלכה לעולמה בברלין המזרחית ב-1971, כשעמדה בראש ברלינר אנסמבל.
רבים מהתפקידים שיצרה עם ברכט עודם קיימים ברפרטואר התיאטרון כיום.
וייגל הייתה אשתו השנייה של ברטולט ברכט, להם נולדו שני ילדים: בן, שטפן ברכט (3 בנובמבר 1924 – 13 באפריל 2009) ובת, ברברה ברכט-שאל (נולדה ב-28 באוקטובר 1930).
הלנה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (ויקטוריה לואיז סופיה אוגוסטה אמיליה הלנה, באנגלית: Princess Helena Victoria of Schleswig-Holstein; 3 במאי 1870 – 13 במרץ 1948) הייתה נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנסיכה הלנה ויקטוריה נולדה בבית פרוגמור שליד טירת וינדזור, לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין, בנם השלישי של כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ולואיזה סופיה פון דנסקאולד-סמסו, ולהלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, ילדתם החמישית ובתם השלישית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
הוריה התגוררו בבריטניה מאז נישואיהם.
ב-1885 היא הייתה השושבינה בחתונתם של הבת הצעירה של המלכה ויקטוריה, ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת עם הנרי, נסיך בטנברג.
ב-1893 היא הייתה השושבינה בחתונתם של הדוכס והדוכסית מיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי).
הלנה ויקטוריה בילתה את רוב ימי ילדותה בקמברלנד לודג', מקום מגוריו של אביה כשומר של וינדזור גרייט פארק.
בחוג המשפחה היא כונתה "ת'ורה" (Thora) או לעיתים "סנייפ" (Snipe), בהקשר למאפיינים החדים של פניה.
ביולי 1917, כאשר שינה המלך ג'ורג' החמישי את שם בית המלוכה הבריטי מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור, הוא גם הורה למספר רב של בני דודים שלו וקרוביו מקשרי נישואין, שהיו נתינים בריטים, להפסיק להשתמש בתואריהם ובשמות המשפחה הגרמנים שלהם.
מאחר שמעולם הן לא נשאו תארים או שמות משפחה אחרים, החלו, הלנה ויקטוריה ואחותה הרווקה מרי לואיז, נסיכת שלזוויג-הולשטיין להיקרא פשוט בשמות "הוד מעלתה הנסיכה הלנה ויקטוריה" ו"הוד מעלתה הנסיכה מרי לואיז" ובכך הן קיבלו את ההבחנה המוזרה שהן למעשה לא חברות בשום משפחה מלכותית כל שהיא.
גישה זו הייתה שונה מזו שהתקבלה על ידי קרובי משפחתו האחרים של המלך, שוויתרו על כל תואריהם, לא רק אלה הגרמנים, וקיבלו תוארי אצולה בריטים.
למרות שתואריהן נגזרו ממוצאו של אביהן, ואת התואר "הוד מעלתה" הן קיבלו על פי צו מלכותי של המלכה ויקטוריה, הן לא נחשבו רשמית נסיכות של הממלכה המאוחדת.
יחד עם זאת, רווקותן של הנסיכות והזכות להיקרא בתואר "הוד מעלתה" גרמו להן למצבים מביכים, כך שהיה זה קל יותר לאפשר להן לשמור על מעמדן כנסיכות ולהתחמק מהשאלות של המשפחה הקרובה.
הנסיכה הלנה ויקטוריה לא נישאה לאיש מעולם.
היא הלכה בעקבות הדוגמה שקיבלה מאמה והייתה פעילה במגוון של ארגוני צדקה, שהבולטים מביניהם היו "איגוד צעירי הנוצרים" (YMCA), "איגוד הצעירות הנוצריות" (YWCA) ו"בית ההחלמה על שם הנסיכה כריסטיאן" בווינדזור (שנקרא על שם אמה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא ייסדה את חיל העזר לנשים של ה-YWCA.
כנשיאת החיל, היא ביקרה אצל הכוחות הבריטים בצרפת וקיבלה את אישורו של שר המלחמה, הלורד קיצ'נר, לארגן עבורם אירועי בידור.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היו היא ואחותה הצעירה הנסיכה מרי לואיז, פטרוניות נלהבות של מוזיקה בבית שומברג, ביתם הלונדוני.
לאחר שבשנות הארבעים נפגע הבית מהפגזה אווירית גרמנית, עברו שתי האחיות להתגורר בבית פיצמוריס שבכיכר ברקלי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה בריאותה של הנסיכה הלנה ויקטוריה רופפת מאוד והיא נזקקה לכיסא גלגלים.
הופעתה הציבורית החשובה האחרונה הייתה ב-20 בנובמבר 1947, בחתונה של נכדת בן דודה, הנסיכה אליזבת עם הנסיך פיליפ.
הנסיכה הלנה ויקטוריה מתה בבית פיצמור.
היא מתה בגיל 77, אותו גיל בו מתה אמה, הנסיכה הלנה.
טקס האשכבה שלה נערך בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור והיא נקברה בבית הקברות המלכותי שבפרוגמור.
הלנה הולצמן הייתה אמנית, ציירת, סופרת וחסידת אומות העולם מגרמניה.
הולצמן הייתה בתם של זוג רופאים תושבי יינה, זיגפריד שפסקי ואשתו, מרגרטה לבית קוך (Koch).
ב-1908 למדה בבית הספר לציור של הצייר האקספרסיוניסטי הגרמני אריך קויטן ואחיו פריץ ביינה, יחד עם אוטו הרביג וקלרה הרנק , שלימים הפכו אף הם לציירים (הרנק הייתה לימים אמם של ארוויד הרנק , מתנגד הנאצים שנרצח, ופלק הרנק , מתנגד הנאצים אף הוא).
את פעילות בית הספר מימנה קרן קרל צייס , שאחד ממיופי הכוח שלה עד 1907 היה אביה של הולצמן.
לאחר מכן הייתה הולצמן, כמו קלרה הרנק, מורה ומתורגמנית, וכן מוכרת ספרים.
היא נישאה למוכר הספרים היהודי מקס הולצמן והשניים עברו לקובנה עם שתי בנותיהם, מרי ומרגרטה.
בקובנה ניהל הולצמן בית דפוס וחנות ספרים.
בית הדפוס שלו התמחה בפרסומים בשפות זרות.
פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה
לאחר הכיבוש הגרמני בקיץ 1941, נרצחו בעלה של הולצמן, מקס, ובתה הגדולה מרי על ידי הגרמנים ובעלי בריתם.
הולצמן שיתפה פעולה עם מספר נשים שניסו להציל ילדים יהודים מגטו קובנה.
חלק מהיהודים שהצילה הולצמן היו מוכרים לה מלפני המלחמה, וחלקם היו זרים לה.
הולצמן נתנה שיעורים פרטיים והיא ובתה מרגרטה השתמשו במשכורותיהן כדי לקנות אוכל ליהודים שהיו אסירים בגטו קובנה.
בין היתר סייעו השתיים לאדווין גייסט, מלחין יהודי, שמאוחר יותר הצליח לצאת מהגטו באמצעות שתדלנותה של מאהבתו של הלמוט ראוקה, ממפקדי הגטו הגרמניים שאף פיקד על רצח המוני של חלק מיהודי הגטו ב-28 באוקטובר 1941 בפורט התשיעי.
מאוחר יותר נתפס גייסט ונרצח.
להולצמן סייעה חסידת אומות העולם אולגה דאוגובייטנה (Olga Dauguvietenė).
אחת מהנערות היהודיות שניצלה בידי הולצמן, פרומה קוצ'ינסקיינה (Kučinskienė) לבית ויתקין, אומצה על ידה לאחר המלחמה, משהתגלה שהיא נותרה יתומה ובודדה עקב רצח כל בני משפחתה.
בשנת 1965 עזבו הולצמן ומרגרטה את ליטא ועברו לגור בגרמניה.
בשנת 1966 ביקרה הולצמן בישראל וזכתה לקבלת פנים חמה מהיהודים שהצילה.
בשנת 1968 נפגעה הולצמן בתאונת דרכים ומתה מפצעיה.
בשנת 2000 הונצחו קורותיה של הולצמן בשנות הכיבוש הגרמני של ליטא בספר "הילד הזה נועד לחיות" (Dies Kind soll leben) שכתבו בתה מרגרטה וריינהרד קייזר .
בשנת 2005 הכיר יד ושם בהולצמן כחסידת אומות העולם.
הֶלֵנָה סוקובה (בצ'כית: Helena Suková; נולדה ב-23 בפברואר 1965) היא טניסאית עבר צ'כית.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-80, במיוחד במשחקי זוגות נשים.
היא זכתה ב-14 תחרויות גראנד סלאם לזוגות נשים וזוגות מעורבים וסך הכל זכתה ב-79 טורנירים.
הלנה סוקובה נולדה במשפחת טניסאים.
אמא שלה שיחקה בגמר אליפות וימבלדון 1962 ואבא היה יושב ראש פדרציית הטניס של צ'כוסלובקיה.
אחיה גם היה טניסאי חזק וביחד עם אחותה זכה שלוש פעמים בתחרות גראנד סלאם לזוגות מעורבים.
הלנה סוקובה הייתה חלק של נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה וזכתה איתה 4 פעמים בגביע.
היא שיחקה בנבחרת גביע הפדרציה של ארצות הברית וזכתה פעמיים בגביע.
לאחר הפרישה היא סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה.
היא עובדת בתחום זה וגם מכהנת בתפקידי ניהול בטניס הבין-לאומי.
תוצאה שנה טורניר יריבה בגמר תוצאהסגנית 1984 אליפות אוסטרליה הפתוחה כריס אוורט 7–6(7–4), 1–6, 3–6סגנית 1986 אליפות ארצות הברית הפתוחה מרטינה נברטילובה 3–6, 2–6סגנית 1989 אליפות אוסטרליה הפתוחה שטפי גראף 4–6, 4–6סגנית 1993 אליפות ארצות הברית הפתוחה שטפי גראף 3–6, 3–6
| bgcolor="FFA07A"|סגנית || 1985 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || קלאודיה קולדה-קילש || מרטינה נברטילובה פם שרייבר || 6–3, 6–4
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1987 אליפות וימבלדון קלאודיה קולדה-קילש בטסי נגלסן אליזבת סמיילי 7–5, 7–5סגנית 1988 אליפות צרפת הפתוחה קלאודיה קולדה-קילש מרטינה נברטילובה פם שרייבר 6–2, 7–5זכייה || 1989 || אליפות וימבלדון || יאנה נובוטנה || לריסה ניילנד נטליה זברבה || 6–1, 6–2
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1990 אליפות וימבלדון יאנה נובוטנה קתי ג'ורדן אליזבת סמיילי 6–3, 6–4סגנית 1990 אליפות ארצות הברית הפתוחה יאנה נובוטנה ג'יג'י פרנאנדס מרטינה נברטילובה 6–2, 6–4זכייה || 1992 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו || מרי ג'ו פרנאנדס זינה גריסון || 6–4, 7–6(7–3)
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1993 אליפות ארצות הברית הפתוחה ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו אמנדה קוצר אינס גורוצ'טגי 6–4, 6–2'''זכייה 1996 אליפות וימבלדון מרטינה הינגיס מרדית' מקגרף לריסה ניילנד 5–7, 7–5, 6–1
תוצאה שנה טורניר פרטנר יריבה בגמר תוצאהזכייה || 1991 || אליפות צרפת הפתוחה || סיריל סוק || קרולין ויס פול האראש || 3–6, 6–4, 6–1
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1993 אליפות ארצות הברית הפתוחה טוד וודברידג' מרטינה נברטילובה מארק וודפורד 6–3, 7–6(8–6)סגנית 1994 אליפות אוסטרליה הפתוחה טוד וודברידג' לריסה ניילנד אנדריי אולחובסקי 7–5, 6–7(0–7), 6–2זכייה || 1994 || אליפות וימבלדון || טוד וודברידג' || לורי מקנייל תום מידלטון || 3–6, 7–5, 6–3
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1996 אליפות וימבלדון סיריל סוק לריסה ניילנד מארק וודפורד 1–6, 6–3, 6–2'''זכייה 1997 אליפות וימבלדון סיריל סוק לריסה ניילנד אנדריי אולחובסקי 4–6, 6–3, 6–4סגנית 1998 אליפות אוסטרליה הפתוחה סיריל סוק ונוס ויליאמס ג'סטין גימלסטוב 6–2, 6–1
סיכום הופעות בתחרויות גראנד סלאם
|bgcolor=lime|זכייהסיבוב שלישירבע גמרסיבוב ראשוןחצי גמרסיבוב ראשון2 / 1339–11אליפות צרפת הפתוחהסיבוב שלישיסיבוב ראשוןסיבוב שלישיגמרחצי גמרחצי גמרגמרחצי גמרזכייה
|bgcolor=lime|זכייהרבע גמרחצי גמררבע גמרסיבוב שנירבע גמרזכייה
|bgcolor=lime|זכייהרבע גמררבע גמרסיבוב שלישיסיבוב שלישיגמרסיבוב שלישיחצי גמרזכייה
|colspan=25 align=right|אליפות סוף שנהאליפות סוף שנהגמרגמרגמרגמרגמררבע גמרחצי גמרזכייה
|bgcolor=lime|זכייהסיבוב ראשוןסיבוב ראשון25–9אליפות ארצות הברית הפתוחהסיבוב שניסיבוב שניגמר'''זכייהרבע גמרסיבוב שני14–5
הלנה מרי מולוני הייתה לאומנית אירית, פמיניסטית, ופעילה למען זכויות עובדים.
היא נלחמה במרידת חג הפסחא ב-1916, ומאוחר יותר הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאת קונגרס איגודי העובדים האירים.
מולוני נולדה במרכז דבלין, למייקל מולוני, שהיה חנווני, ולקתרין מקגראת.
היא תיארה את ילדותה כנוחה, אך לא מאושרת.
היא התייתמה בגיל צעיר מאמה, ולא הסתדרה עם אשתו השנייה של אביה.
היה לה אח אחד, פרנק, אשר היגר מאוחר יותר, בשנת 1910, לארצות הברית יחד עם אשתו.
את התעוררותה הפוליטית חוותה מולוני ב-1903, כאשר בהשראת נאום לאומני של מוד גון, הצטרפה לארגון הנשים הפמיניסטי-לאומני איניניה נה הרין (בנות אירלנד).
הארגון נוסד על ידי גון משום שרוב הארגונים התרבותיים והלאומניים הדירו נשים, ואף סירבו לעסוק בזכויות נשים, כגון זכות ההצבעה.
בכך פתחה מולוני בחיים שלמים של לאומנות מסורה.
כשהגיעה לביתה של גון כדי להצטרף, מצאה את עצמה באמצע פשיטה משטרתית.
כשנשאלה אם היא חברה בארגון, השיבה שהיא גאה לומר שכן, ומייד נעצרה.
היא סייעה לגון בניהול הארגון, ולימים הייתה המנהלת בפועל.
בשנת 1908 היא יסדה והייתה לעורכת כתב העת של איניניה, Bean na hÉireann (אשת אירלנד).
למולוני לא היה ניסיון קודם בעיתונות, אך עד מהרה באן זכה לפופולריות רבה.
בתוכן נכלל מבחר אקלקטי של מאמרים – אופנה (בתמיכה בתוצרת אירלנד), זכויות והתארגנות עובדים, בישול, פוליטיקה, ספרות, שירה ועוד.
לדברי מולוני, אחד המניעים לייסוד העיתון הייתה הקמתה של מפלגת שין פיין על ידי ארתור גריפית'.
תנועתו הייתה לפופולרית, אך איניניה התנגדה לגישה זו, וכך לאומנים רבים אחרים.
מולוני הייתה פעילה מרכזית בתוכנית הארוחות של איניניה.
הארגון שם למטרה אספקת מזון לילדי בית ספר, והנהיג את התוכנית באופן שלא יתקבל כצדקה, אלא כזכות.
התלמידים היו צריכים להביא פני כדי לקבל ארוחה, אך סודר שלא יוכלו לראות מי מסר פני ומי לא.
בפעילות זו השתתפו גם חברות איניניה אחרות, ביניהן מוד גון ומארי פרולז.
בין השנים 1903 ו-1910 שימשה כמזכירת הארגון, ואז לקחה על עצמה את התפקיד מארי פרולז.
בתקופה שלפני המיזוג של איניניה עם קומן נה מאן ותחילת מלחמת העולם הראשונה, עיקר פעילותה הייתה נגד גיוס אירים לצבא הבריטי.
למולוני הייתה גם קריירה בתור שחקנית, והיא הייתה חברה בתיאטרון אבי.
היא הייתה פופולרית ומצליחה, ושיחקה בין היתר במחזות לאומניים שהופקו על ידי איניניה ובהם שיחקו חברות הארגון לצד שחקנים מארגונים רפובליקנים מקבילים.
היא השתמשה בכישורי הבמה שלה גם בפעילותה הפוליטית, ונהגה לנאום בלהט מעל כרכרה בפארקים ובככרות העיר.
אך המחויבות העיקרית שלה הייתה לעבודה הפוליטית.
היא הייתה פעילה בעלת השפעה, ונזקפה לזכותה הבאתן של מספר משמעותי של פעילות מרכזיות לתוך התנועה, ביניהן קונסטנס מרקייביץ' וד"ר קתלין לין, שכתבה ביומניה על הכריזמה וההשפעה של מולוני.
פיאנה ארין, ארגון הנוער של המתנדבים האירים, נוסד על ידי קונסטנס מרקייביץ' בביתה של מולוני בדבלין, ב-16 באוגוסט 1909. מולוני הייתה למדריכה הרוחנית-פוליטית של הארגון.
בסביבות 1910, מרקייביץ' יסדה חוות נוער עבור פיאנה, שקיוותה להפוך למיזם עצמאי בר קיימא, ומולוני אף עברה לגור שם, אך המיזם לא הצליח כלכלית, והשתיים חזרו לדבלין לדירה משותפת.
ב-1911 תכנן המלך ג'ורג' ביקור בדבלין.
מולוני הייתה בחזית המחאות שנערכו נגד הביקור, והיא נעצרה בשל יידוי אבנים בחלון ראווה של חנות פרו-בריטית.
כשסירבה לשלם את הקנס, נגזר עליה חודש בכלא, ובכך הייתה לאסירה הפוליטית הראשונה מאז ימי ליגת הנשים למען האדמה בחצי השני של המאה ה-19, אז מאות אלפי אירים גורשו מאדמתם על ידי הבריטים.
היא שוחררה כעבור 14 ימים, לאחר שהקנס שלה שולם, ללא ידיעתה, על ידי אנה פרנל, שרצתה שמולוני תסיים לערוך ספר על ההיסטוריה של ליגת הנשים למען האדמה, בשם The Tale of the Great Sham.
מולוני הצטרפה לתנועת הפועלים ב-1913, במהלך הנעילה, כפי שנקראה השביתה הגדולה בהיסטוריה של דבלין.
התנועה הלאומנית הייתה למען העובדים ככלל, אך לאו דווקא בעד יוזם השביתה, ג'יימס לרקין, שהיה סוציאליסט בריטי.
התקיים בינו לבין המנהיג האירי הסוציאליסטי ג'יימס קונולי מאבק כוחות, ומולוני יצאה בעד קונולי במאבק זה.
היא הקימה קואופרטיב ביגוד באזור המזח, שהעסיק נשים אשר נרשמו ברשימה השחורה של המעבידים בשל השתתפות בשביתה.
מולוני גם ניהלה את המפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים בליברטי הול, בניסיון לספק תעסוקה למי שנפגעו מן השביתה.
כפעילה למען עובדים, מולוני עבדה צמוד לקונולי, ואף שימשה כמזכירתו למשך תקופה.
בנובמבר 1915 קונולי מינה אותה כמזכירת איגוד העובדות האירי.
האיגוד קם במהלך הנעילה הגדולה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה מולוני בצרפת, והתקשתה למצוא דרך חזרה.
היא הצליחה לחזור לדבלין לקראת סוף השנה, בחג המולד, וחזרה לעבודתה בתיאטרון אבי ולפעילותה באיגוד העובדים.
היא הייתה דמות מפתח בהוצאת העיתון הסוציאליסטי של קונולי, Workers" Republic (רפובליקת העובדים).
אך ככל שהתוכניות להתקוממות הבשילו, הצדדים עשו ביניהם שלום.
היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי, מיליציה שקמה להגנת העובדים במהלך הנעילה בראשותו של קונולי, והמשיכה בפעילות רפובליקנית אחריה.
היא התאמנה עמם לקראת מרידת חג הפסחא.
בינואר 1916, כשהמשטרה פשטה על ליברטי הול ללא צו כדי להחרים את מכונת הדפוס של Workers" Republic, היא וקונולי עמדו מולם באיומי רובה, עד שהחליטו לעזוב.
אחרי שהלכו, הוצב שומר חמוש בליברטי הול כדי להגן על מכונת הדפוס אותה רצתה המשטרה להחרים.
בפברואר אותה שנה יצאה מולוני לשליחות באנגליה, לשחרר פעיל אירי שהוחזק במעצר.
הדבר לא עלה בידה, אך היא הבריחה מספר רובים במזוודתה בדרכה חזרה לאירלנד.
בהצהרתה ללשכה להיסטוריה צבאית של אירלנד, תיארה מולוני מקרה של התקלות עם שוטרים בריטים בעת שחילקה עלונים נגד החיילים הבריטים ברחוב בדבלין שהיה ידוע כמעוז בריטי: "המשטרה קלטה את אליזבת אופרל, שילה גרנן ואותי.
נסנו במהרה, והם רדפו אחרנו לאורך רחוב הנרי, לרחוב מרי, ועד השווקים ברחוב קאפל.
חמקנו מהם, שכן היינו צעירות וזריזות, והם עוכבו בשל המעילים הכבדים הארוכים שלהם.
בסך הכל, יותר פחדנו מהחיילים והאלות שלהם."
מרידת חג הפסחא ומלחמת האזרחים
מולוני הייתה פעילה בולטת בצבא האזרחים, והתאמנה לצד חברות קומן נה מאן, ארגון הנשים הפארה-צבאי הלאומני, בו הייתה רק חברה של כבוד.
הארגון נוצר באפריל 1914 ככוח עזר למתנדבים האירים, על בסיס עקרונות פמיניסטיים.
חברות קומן נה מאן התאמנו לצד הגברים בהכנה לקראת ההתקוממות נגד הכוחות הבריטיים באירלנד, ומיזג את איניניה לתוכו.
בימים שלפני מרידת הפסחא, מולוני שהתה ללא הפסקה בליברטי הול, כשהיא מארגנת אוכל ומשמשת ככוח עזר לחברי המיליציות שהחלו להתאסף שם.
חוץ מהמנהיגות אף אחד לא ידע מתי אמורה המרידה לפרוץ, אך היה נהיר שהיום מתקרב.
בעת המרידה שימשה כקצינת צבא האזרחים תחת פיקודו של שון קונולי, ביחידה שתקפה את בית העירייה ואת טירת דבלין.
ביחידה היו 9 נשים, כולל הרופאה קתלין לין, ו-16 גברים.
במהלך ההתקפה, מולוני ירתה בחייל בריטי בעת שחבריה השליכו רימונים לתוך ביתן השומרים.
הרימונים לא התפוצצו, וקונולי פקד עליהם לפשוט על הבניין.
היחידה לא הצליחה לפרוץ לתוך הטירה, אך בבית העירייה הצמוד לה לא פגשו בהתנגדות, והשתלטו על הבניין.
מולוני מיד הקימה מרפאה לפצועים.
חילופי יריות החלו בין הכוחות הבריטים בטירה לבין המורדים בבניין העירייה.
מאוחר יותר, היא פעלה כשליחה לבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כדי לבקש תגבורת.
במהלך הקרב, קונולי נורה בעת שירה מעמדת צלפים על הגג.
ד"ר לין ניסתה לטפל בו, אך הפציעה בבטן לא הפסיקה לדמם והוא מת כשמולוני מחזיקה בראשו.
אחיו הצעיר מאט, בן ה-15 גם היה נוכח.
ג'ק אוריילי לקח אז את הפיקוד, ובמשך מספר ימים המצב נותר כפי שהוא, עם חילופי יריות מדי פעם בין הצדדים.
בינתיים, הגיעה תגבורת לצד הבריטי בטירה, ואז החריפו הבריטים את מתקפתם בעזרת מכונות ירייה.
כשבניין העירייה נפל בידי הבריטים, מולוני נכלאה בטירת דבלין.
כשבאו לחקור אותה, מצאו אותה כשידיה מדממות, ממאמציה לפרק את מנעול הדלת כדי להימלט.
היא אז הועברה לכלא קילמיינהאם, שם שוב ניסתה להימלט באמצעות חפירה בעזרת כף ברזל.
מתאה, היא שמעה את הוצאתם להורג של מנהיגי המהפכה.
היא הועמדה למשפט צבאי, הורשעה, ונכלאה במגוון בתי כלא, ביניהם כלא באנגליה, עד דצמבר 1916. אסורות יחד איתה בכלא איילסברי באנגליה היו ויני קרני ונל ריאן.
מרקייביץ' גם הייתה שם, אך באגף אחר, והנשים החליפו ביניהן מסרים באמצעות כומר של הכלא.
לאחר שחרורה, המשיכה מולוני להתנגד למשטר הבריטי.
ביום השנה למרידת הפסחא, היא ושלוש מחברותיה, ביניהן ג'יני שנהאן, הובילו פעילויות לציון היום כדי להעביר מסר שהמאבק עודנו חי.
בין יתר הפעולות, הן נטעו דגלים איריים על כל האתרים שהוחזקו בידי המורדים שנה קודם, והדפיסו כרזות של הצהרת הרפובליקה אותן תלו ברחבי העיר.
הבריטים חששו שמתפרצת מרידה נוספת, ושיגרו כוחות צבאיים להילחם במה שהם תיארו כמאות מורדים המשתלטים על בנייני העירייה.
האירוע הסתיים ללא כל פגע.
בין 1917–1919, דירתה של מולוני עברה מספר רב של פשיטות מצד הרשויות, כמו גם אלה של חברותיה למאבק, כמו גרייס פלנקט (בת הרוזן פלנקט).
בתקופה זו לא הייתה התארגנות צבאית, ורוב עבודתה של מולוני התרכזה בליברטי הול, שם מרבית הפעילות הייתה של איגודי העובדים, ולאו דווקא מזווית לאומנית.
בתקופת הבלאק אנד טאנס, היא עבדה הרבה בתיאטרון אבי.
היא סיפרה כיצד במחזה אחד היא הופיעה במערכה הראשונה ואז רק שבה לבמה במערכה האחרונה, אז היא ניצלה את ההפסקה לצאת לנאום באספת אנטי-גיוס שהתרחשה בקרבת מקום, ואז חזרה מבעוד מועד לתיאטרון.
מנהל התיאטרון התרגז וניסה להחליף אותה, אך היא הייתה בת חסותו של ויליאם בטלר ייטס ובעלת חוזה עם האבי, והדבר לא התאפשר לו.
במלחמת האזרחים, מולוני עבדה עם מרקייביץ' שמונתה כשרת העבודה בדאל אירן.
היא גם שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית.
היא הייתה מתנגדת חריפה לאמנה האנגלו-אירית, ונלחמה בצד הרפובליקני של הקונפליקט, ואף שמשה כגזברית של ה-IRA.
במסגרת תפקידיה באיגודי עובדים, היא שכנעה רבים מהם גם להתנגד בבחירות לתומכי האמנה.
אך החלטה זו הייתה בין ניצחונותיה האחרונים במסגרת איגודי העובדים, שכן בשנים שלאחר מכן, האיגודים נקטו בעמדות שמרניות יותר, הן פוליטית והן בענייני שוויון בשכר.
לאחר מלחמת האזרחים האירית, מולוני הייתה לאישה השנייה לשמש כנשיאה של קונגרס איגודי העובדים האירי.
היא נשארה פעילה למען מטרות רפובליקניות במהלך שנות ה-1930, במיוחד בליגה למען אסירות ובאגודה למען זכויות העם.
ב-1929 היא נסעה לברית המועצות כאורחת של כבוד.
היא קידמה ב-1930 את חוק החינוך המקצועי, שאפשר הכשרה לבני העניים, תוכנית אותו כינתה "אוניברסיטה לרש".
אך היא התנגדה לגישה התאגידית של הוועדה לארגון חינוך מקצועי, והדגישה את הצורך בגישה חברתית בחינוך.
ב-1931 הייתה מולוני אחת ממייסדי סר אירה, ארגון שמאלי-רפובליקני שמיד הותקף על ידי התקשורת הימנית והכנסייה הקתולית כארגון קומוניסטי מסוכן.
הארגון הוצא מן החוק על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית.
ב-1934, כשפיאנה פול החלה לכלוא חברי IRA, כשנה לאחר שאלה סייעו למפלגה לעלות לשלטון, ארגנה מולוני אספה במרכז דבלין, אליה הגיעו יותר מ-15 אלף משתתפים כדי לשמוע נאומים מפי מוד גון, מוריס טוומי, ומולוני עצמה.
היא נבחרה כחברת מועצת העיר דבלין ונאבקה שם למען דיור עבור משפחות עניות שחיו בשכונות מצוקה.
היא ניהלה קמפיין נגד חוק התעסוקה של פיאנה פול, אשר הגביל במסגרתו זכויות נשים.
רוב עבודתה הציבורית בתקופה זו הייתה בהתנגדות לממשלה השמרנית שקמה ונטתה לשחוק את זכויותיהן של נשים כפי שהובטחו בחוקה הזמנית שנערכה עם הצהרת העצמאות האירית.
בחוקה שהתקבלה מאוחר יותר, זכויות אלה לא נשמרו, על אף הבטחתו המוקדמת של דה ואלירה לנשים שתמכו בו.
כתוצאה, היא הצטרפה לארגון מנה נה הרין (Mná na hÉireann, או נשות אירלנד) ארגון פמיניסטי שפעל למען זכויות והזדמנויות לנשים.
הפיצול שנוצר בין הנשים הרפובליקניות לבין אחיהן למאבק מתקופת מלחמת האזרחים והלאה היה קשה למולוני וחברותיה.
בערב שנבחר איימון דה ואלירה לנשיא בכנס שין פיין ב-25 באוקטובר 1917, הוא הגיע לביתה של קתלין לין כדי לפגוש את הפעילות הרפובליקניות ולקבל את תמיכתן.
הנשים שאלו אותו אם יתמוך בהן בממשלתו והוא הבטיח שכן, אך אחרי שנבחר, הוא בחר לא לתמוך בשוויון עבור נשים, וביסס בחוקה את מעמדה של הכנסייה הקתולית, אשר קידמה אג'נדות שמרניות.
על אף התארגנות מצד הנשים לליגת הנציגות (Cumann na dTeachtaire), רק ארבע נשים מונו לוועד המנהל של שין פיין.
בכנס הרדיקלי שערך הלאומן הרוזן פלנקט באפריל של אותה השנה, רק אשתו, הרוזנת פלנקט נבחרה כנציגה.
עברו מספר עשורים עד שמקומן של נשים בממשלת אירלנד ובמפלגות והארגונים המובילים בה שב להיות נושא מרכזי.
המאבק על ארבעת המקומות בראשות שין פיין היה הקש האחרון עבור רבות מן הפעילות, שפרשו מן החיים הפוליטיים הרשמיים לטובת פעילות במסגרות אחרות או שיצאו מן החיים הציבוריים.
מולוני המשיכה להיאבק, אך גם היא סבלה מכך.
היא התחילה לחוות התקפי דיכאון, ובעקבותיהם, החלה לשתות יתר על המידה.
מולוני המשיכה להאבק למען זכויות עובדים, ובעיקר זכויות עובדות.
היא ועוד נשים ארגנו מחדש את איגוד הפועלות האירי (IWWU), ואז העבירו את המושכות ללואי בנט.
אך במאבקים בקונגרס של כל איגודי העובדים, ארגון שאף עמדה בראשו תקופה ארוכה, היא יצאה מאוכזבת.
ראשית, נקטו הארגונים הבעיקר-גבריים בעמדה שמכיוון שגברים הם ראשי המשפחה, עליהם להרוויח יותר מנשים, ומדיניות זו נשארה על כנה במשך עשורים.
ההתעקשות שלה לעמוד נגד הכוחות השמרניים בפוליטיקה, שכללו את הכנסייה הקתולית, הביאה לבידוד נוסף עבורה, אפילו במסגרת איגוד הנשים, מכיוון שהעמדה הפרו-סובייטית שלה עמדה בניגוד לאמונות הקתוליות העמוקות של רוב החברות.
כשהצטרפה לסר אירה, עלתה בקרב האיגוד התנגדות חריפה, והיא נדרשה לבחור בין התנועות.
היא בחרה באיגוד והתפטרה מסר אירה.
אך היא נותרה פעילה מוערכת מאוד – כשהיה מדובר בנושאים ארגוניים ולא של מדיניות, היא נחשבה לבעלת יכולות שאין משנה לה, ומשום כך נבחרה כנשיאת הארגון אחרי בנט.
היא פרשה מן החיים הציבוריים בשנת 1946 עקב התדרדרות במצבה הבריאותי, אך המשיכה לפעול למען זכויות של נשים עובדות.
ב-29 בינואר 1967, היא נפטרה מדלקת ריאות, והיא בת 84. היא נקברה בחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
הלנה מטסון היא שחקנית שוודית-אמריקאית.
מטסון נולדה וגדלה בסטוקהולם, שוודיה, ולה שתי אחיות קטנות ממנה; סופיה, גם היא שחקנית ומיה.
היא החלה לשחק בגיל צעיר, והופיעה בהצגות, מחזות זמר וקונצרטים.
היא למדה משחק לראשונה בבית הספר התיכון Södra Latin בסדרמאלם, שם קיבלה את הביטחון להמשיך בקריירה שבחרה.
למטסון היו תפקידים מוקדמים ב"סיפור הפרברים" ובקברטים אחרים בסטוקהולם.
היא עברה ללונדון, אנגליה, בגיל שמונה עשרה כדי ללמוד בבית ספר לתיאטרון.
בגיל תשע עשרה עברה להוליווד בלוס אנג'לס כדי לעבור אודישן לסדרת טלוויזיה.
הביקור הקצר שלה הפך לקבוע לאחר שזכתה בתפקיד בסרט הטלוויזיה הקצר מבית פוקס "Sweden, Ohio" משנת 2004.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "מין מסוכן 4".
בשנת 2009 שיחקה בסרט "המחליפים" לצד ברוס וויליס.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "איירון מן 2" ובאותה שנה דיבבה את סנורקה בסרט "המומינים ומרדף כוכב השביט".
עוד בשנת 2010 היא שיחקה את אירינה, חברתו הרוסייה רודפת הבצע של בנה של לינט בסדרה "עקרות בית נואשות" ובנוסף היא הופיעה בפרקים של סדרות רבות ובין היתר ב"CSI: ניו יורק" ו"שני גברים וחצי".
בשנת 2011 החלה לשחק תפקיד משני בסדרה "ניקיטה".
בשנת 2012 השתתפה בסרט הקומי "Melvin Smarty", לצדו של טיילר הקלין, ובהמשך התארחה בסדרה "עובדים מצטיינים".
בין השנים 2012–2013 שיחקה כדמות ראשית בסדרה האימה "666 פארק אבניו" ברשת ABC.
בשנת 2014 התארחה בסדרה "פארגו".
בשנת 2015 שיחקה בסדרה "אימה אמריקאית: המלון" בתור אגתה.
בשנת 2017 דיבבה את דמותה של אינגה בסדרת האנימציה "Jeff & Some Aliens" בקומדי סנטרל, דיבבה בסדרת הילדים "הרפתקאות פין וג'ייק" ושיחקה בסרט "חכמולוגית" בתור האנה, בכיכובה של ג'ואי קינג.
בשנת 2018 גילמה את בריט אקלנד בדרמת הטלוויזיה של HBO, "ארוחת ערב עם הרווה", לצד ג'יימי דורנן ואנדי גרסיה, וכיכבה בסרט המתח הטלוויזיוני "My Husband's Secret Wife" לצדה של בריאנה אביגן ובהמשך השנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "The Perfect One" לצדה של ליה פייפס; שני האחרונים שודרו ברשת לייפטיים.
בשנת 2021, התארחה בעונתה השלישית של הסדרה הקומית "Tacoma FD" של רשת הטלוויזיה trutv.
באותה שנה גילמה את אשלי מקגריידי בעונה הרביעית של סדרת הפשע והמשטרה "הטירון" מבית רשת ABC.
הלנה הודובה (בצ'כית: Helena Houdová; נולדה ב-27 בדצמבר 1979) היא דוגמנית צ'כית.
הודובה נולדה בפלזן ולמדה אנתרופולוגיה באוניברסיטת מערב בוהמיה שבעירה.
ב-1999 היא זכתה בתואר "מיס צ'כיה" והלכה לייצג את המדינה בתחרות מיס עולם, לאחר מכן היא השתלבה בתעשיית הדוגמנות בפריז, ניו יורק, לונדון ומילאנו, היא הופיעה בשער גיליון מאי 2005 של מגזין אל ובנוסף גם הגיליון כולו הוקדש לה, דבר שהזניק את מעמדה בתחום האופנה.
היא גם כיכבה על השערים של המגזינים טיים ו-"i-D" הבריטי.
היא הצטלמה לקמפיינים של גאפ, איב סאן לורן, דולצ'ה וגבאנה וויקטוריה סיקרט.
ב-2005 היא נבחרה לשמש כשגרירה של רצון טוב עבור אימהות ובריאות לתינוקות ופעוטות, וב-2008 הופיעה בארבעה מגזיני אופנה שונים במהדורות שהוקדשו לאימהות.
ב-2009 היא הופיעה לצד פולינה פוריסקובה ומילוש פורמן בקמפיין של לואי ויטון שעסק גם בצדקה לילדים.
הודובה היא מייסדת ומנהלת ארגון "ילדי חמניות" (Sunflower Children) העוסק בתמיכה בילדים מיעוטיי יכולת בחמש עשרה מדינות, עקב פעילותה הרבה בתחום הנדבנות היא מכונה "הנסיכה דיאנה הצ'כית", הודובה היא צמחונית.
הלנה מורנו (בפורטוגזית: Helena Moreno; נולדה ב-29 בפברואר 1989) היא שחקנית מאנגולה, אשר הופיעה במספר טלנובלות אנגוליות.
הלנה מורנו נולדה ב-29 בפברואר 1989 בלואנדה, אנגולה.
משפחתה הייתה ענייה, ובית הילדות שלה היה צריף ללא חלונות בשכונת מצוקה.
למרות זאת, היא מצהירה כי הילדות שלה הייתה מאושרת.
הופעת הטלוויזיה הראשונה שלה הייתה ב-2002, כאשר קיבלה תפקיד קטן בטלנובלה Revira Volta.
בעקבות תפקיד זה, היא קיבלה תפקיד קבוע בטלנובלה אחרת, Sweet Pitanga בתפקיד וזה אנריקס פריירה.
זה הוביל רדיו לעבוד בתור מנחה לתוכנית Bombástico.
היא המשיכה לעבוד בז'אנר, ובשנת 2012 היא לוהקה בתפקיד מריסה למוס בסדרה Windeck.
היא זכתה לאות כבוד בשנת 2014 במסגרת חגיגת תרומות נשות אנגולה לאמנויות.
מחוץ לתחום הבידור, מורנו עבדה גם כמורה לשפה הפורטוגזית בבית ספר אמריקאי.
ב-2016 נולד הילד הראשון של מורנו עם בן זוגה מילטון מיגל.
הם קראו לו בשם הלטון, הלחם של שני שמותיהם.
הֶלֵנֶה פישר היא זמרת גרמנייה.
פישר נולדה בקרסנויארסק שברוסיה למשפחה גרמנית אתנית.
ב-1988 עברה עם הוריה לריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
לאחר התיכון היא למדה מוזיקה ומשחק בבית ספר לאמנויות, במהלך לימודיה היא הופיעה בתיאטרון בדרמשטאדט.
בתקופה זו שלחה אמה ללא ידיעתה הקלטות שירים אותם שרה למספר חברות תקליטים.
ב-2005 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית של ARD, במהלכה ביצעה דואט עם זמר נוסף.
ב-2006 הוציאה את האלבום הראשון שלה "Von hier bis unendlich".
היא זכתה במספר פרסים מוזיקליים, ביניהם פרס "Echo" היוקרתי.
בנוסף היא הנחתה מספר תוכניות מוזיקה בטלוויזיה.
ב-2013 ביצעה את הופעת המשחק הראשונה שלה באופרת הסבון "Das Traumschiff".
באירוויזיון 2014 הציגה את הניקוד הגרמני.
ב-2016 שרה שיר בדיבוב לגרמנית של הסרט מואנה.
הלנה ציטרון (בלועזית: Helena Citrónová; 26 באוגוסט 1922 – 4 ביוני 2007, י"ח בסיוון ה'תשס"ז) הייתה יהודייה ניצולת השואה, שחייה ניצלו במחנה אושוויץ-בירקנאו על ידי מש"ק אס אס בשם פרנץ וונש שהתאהב בה.
סיפורה הונצח בסרט התיעודי "היפה בנשים", שזכה בפרס לסרט הדוקומנטרי הזר בתחרות הסטודנטים של פרס אוסקר לשנת 2016.
הלנה ציטרון נולדה לרבקה ומיכאל בצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה).
ציטרון הגיעה למחנה ההשמדה אושוויץ ב-26 במרץ 1942 במשלוח של נשים יהודיות שגורשו מסלובקיה.
כפי ששם הסרט אודותיה מעיד עליה, היא אכן הייתה יפת תואר.
במחנה המוות התפתחה אהבה בינה לבין חייל אס אס אוסטרי בן גילה בשם פרנץ וונש (Wunsch).
וונש הגיע לאושוויץ בתחילת שנת 1942 ובספטמבר של אותה שנה הועלה לדרגת אונטרשארפיהרר (מקבילה לדרגת סמל).
הוא שימש בתפקיד מפקד מחלקה ביחידת האס אס ששמרה על מחנה ההשמדה, וכן היה אחראי על מחסן במתחם שקיבל בפי האסירים את הכינוי "קנדה" שבו רוכזו כספים וחפצי ערך שנמצאו במזוודות ובמטעני היד שהשאירו הנרצחים.
אחד מתפקידיו היה השתתפות בתהליך הסלקציה שבוצע על רציף הרכבת, בו מוינו היהודים שהגיעו למחנה, על ידי רופא אס אס, מי למוות ומי לעבודת פרך.
הלנה משכה את תשומת ליבו של פרנץ וונש לאחר שהתבקשה לשיר ביום הולדתו.
מערכת היחסים ביניהם התחילה כאשר וונש נכנס לצריף בו עבדה, והשליך לה פתק, "התאהבתי בך".
בתחילה הרגישה רגשות שנאה כלפיו, אך אלה שככו כאשר הגיעה לאושוויץ אחותה רוזה, הגדולה ממנה ב-11 שנים, עם שני ילדיה, והוא הביע נכונות להציל אותה.
הוא ביקש מהלנה לומר לו את שמה של אחותה.
היא השיבה ואמרה כי הוא לא יוכל להצילה מאחר שבאה עם שני ילדים קטנים, והוא ענה לה כי אכן ילדים לא יכולים לגור במחנה.
ואז רץ לכיוון הקרמטוריום והפריד את האם מהילדים, שגורלם נחרץ.
וונש הצליח להציל את האחות באומרו כי היא עובדת עבורו במתחם "קנדה".
בהמשך סיפק וונש להלנה ולאחותה מזון, ביגוד והגנה.
מערכת היחסים האסורה הזאת בין אסירות יהודיות לבין חייל אס אס סיכנה את חיי שלושתם ונמשכה שנתיים.
הלנה הרגישה רגשי אהבה לוונש.
מערכת היחסים הזאת עם חייל אס אס באושוויץ השאירה לה לימים טעם מר, אך העובדה שהציל את חייה ואת חיי אחותה הפיג אותו.
לאחר שחרור אושוויץ על ידי הצבא האדום, הלנה ואחותה נשארו במחנה.
וונש לא לקח אותן עימו במהלך הנסיגה מאושוויץ לכיוון גרמניה, אך הן לא הצטרפו לאסירים שפונו מאושוויץ בצעדת המוות ובזמן הפינוי הסתתרו בתוך המחנה.
הן הובלו לצעדת המוות, ברדך באחת ההפצצות הן ברחו והתחבאו במחסן עד סוף המלחמה
פרנץ וונש לא נעצר עם סיום המלחמה והצליח לברוח לאוסטריה.
בשנת 1971 הוא נעצר באוסטריה, בגין הפשעים שהשתתף בביצועם באושוויץ.
משפטו נמשך עד אמצע שנת 1972.
לפני הגעתה להעיד במשפטו של וונש התלבטה הלנה קשות ובסופו של דבר החליטה בכל זאת לנסוע לווינה ולהעיד לטובתו, דבר שהיה כרוך עבורה בלבטי נפש עזים.
במהלך המשפט היא תיארה לראשונה בפומבי את פרשת האהבה שהייתה לה עם הנאשם ואת הצלת חייהן שלה ושל אחותה במחנה המוות.
פרנץ וונש שוחרר ללא עונש בהסתמך על דיני ההתיישנות בחוק האוסטרי.
בעדותה נתנה הלנה את הצד המוסרי לשחרורו מעבר לצד המשפטי גרידא.
בשנת 1945 עלו הלנה ואחותה לארץ ישראל.
הלנה התחתנה עם דוד טהורי, שנולד ברוסיה בשנת 1913, עלה לארץ בשנת 1938 והיה מלוחמי האצ"ל ויקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1988. בעקבות נישואיה שינתה את שמה לציפורה טהורי.
אחותה רוזה גם היא שיקמה את חייה בישראל ונקראה שושנה אורנשטיין.
ציפורה גרה בתל אביב ובשנת 1954 נולדה לה בת.
ציפורה טהורי נפטרה בשנת 2007, בגיל 85, ונקברה בבית העלמין ירקון.
סיפורה של הלנה הועלה במחזה של השחקנית והמורה למשחק מיקי מרין, בתה של שושנה אורנשטיין, שהוצג במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1988.
הסיפור הונצח בסרט התעודה "היפה בנשים", סרט הגמר של הבמאית מיה צרפתי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב.
עלילת הסרט, שאורכו 32 דקות, נסובה סביב סיפורן של שתי האחיות, הלנה ורוזה ופרשת חייל האס אס שהצילן מהשמדה.
הסרט זכה בשנת 2015 בתחרות ליצירה דוקומנטרית ע"ש דוד פרלוב, ובשנת 2016 זכה בפרס לסרט הדוקומנטרי הזר בתחרות סרטי הסטודנטים של פרס אוסקר.
הרחבה של סרט זה, בשם "אהבה זאת לא היתה" באורך 86 דקות, התחרתה בפסטיבל "דוקאביב" בשנת 2020.
הסופר הבריטי פול ריצ'רד סאלי כתב ב-2014 את הרומן הדמיוני Whispering Birches: A Tale of Love and Courage in Auschwitz, המתבסס על סיפור האהבה בין הלנה לפרנץ.
בשנת 2020 הועלתה ב"אופרה סיאם" בבנגקוק אופרה מאת המלחין התאילנדי-אמריקאי S.P.
Somtow המבוססת על סיפור הצלתה של הלנה ציטרון.
הלנה דוניץ-ניווינסקה (בפולנית: Helena Dunicz-Niwińska; 28 ביולי 1915 – 12 ביוני 2018) הייתה כנרת פולנייה, חברה בתזמורת הנשים באושוויץ מתרגמת וסופרת פולנייה.
ילידת וינה, גדלה בלבוב, שם התגוררה עם הוריה ואחיה עד שנת 1943. היא החלה לנגן בכינור בגיל עשר בקונסרבטוריון לבוב של החברה המוזיקלית הפולנית והמשיכה בלימודי פדגוגיה בשנים 1934–1939.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היא נותרה בלבוב ונעצרה שם יחד עם אמה ב-1943. באוקטובר אותה שנה גורשה למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
ככנרת היא שולבה בתזמורת הנשים במחנה, בניהולה של אלמה רוזה.
התזמורת ניגנה בשער המחנה בשעות יציאתם וחזרתם של עובדי המחנה.
בקיץ יצאו העובדים בין השעות 6–5 ושבו ב-8 בערב, ובחורף יצאו בין 8 ל-7 וחזרו ב-5. לפי אחת הגרסאות, בשלבים הסופיים של השואה, עם הגירושים ההמוניים של יהודי מזרח אירופה שנשלחו ישירות לתאי הגזים, נועדה נגינת התזמורת להרגיע את הקורבנות.
המוזיקה שימרה את האשליה, שהיהודים מובלים "אל המזרח", ואפשר לאס אס להרוג באופן יעיל יותר.
עם זאת, חברת התזמורת פניה פנלון (Fénelon) הכחישה בספרה האוטוביוגרפי שהתזמורת ניגנה במהלך הסלקציות, וכינתה זאת אגדה.
הנגניות נאלצו גם להופיע בקונצרטים פרטיים בימי ראשון עבור קציני המחנה, וניגנו לעיתים קרובות עבור יוזף מנגלה, שהיה חובב מוזיקה קלאסית.
ביום ראשון אחד הוטל על התזמורת להופיע יחד עם קרקס גמדים; הגמדים נתנו אמון מסוים ברופא האס אס, שהתלוצץ עמם, ולאחר מכן שלח אותם לתא הגזים.
התזמורת נגנה גם בקונצרטים ערב מיוחדים לאנשי האס אס, שם נוגנו יצירותיהם של אדוורד גריג, רוברט שומאן ומוצרט.
היא הופיעה בתזמורת מחנה בירקנאו עד ינואר 1945, ואז פונתה למחנות ריכוז אחרים בראוונסבריק ובנוישטאדט-גלווה, שם שוחררה בשנת 1945.
עד 1975 עבדה כסגנית ראש מערכת ההוצאה לאור לחינוך מוזיקלי בהוצאת המוזיקה הפולנית.
דוניץ' ניווינסקה נפטרה ב־12 ביוני 2018 בגיל 102.
הלנה יקובס הייתה חברה בכנסיית הווידוי ואחת המתנגדות הגרמניות לנאציזם.
יקובס הייתה מזכירתו של עורך פטנטים יהודי ומשנת 1934 ואילך חברה בכנסייה המוודה.
היא הצטרפה לקבוצה שבמרכזה עורך הדין פרנץ קאופמן, קבוצה שמ-1940 ואילך הסתירה יהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים ועזרה להם להימלט מגרמניה.
יקובס הסתירה כמה יהודים בביתה מתוך מוטיבציה נוצרית-סוציאליסטית, עד שהוסגרה בשנת 1943, הורשעה ונדונה למאסר של שנתיים וחצי.
יקובס הייתה חברה בחברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי מאז הקמתה של החברה בשנת 1949 והוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
היא נפטרה בשנת 1993 ונקברה בוולדפרידהוף דהלם, שם הוקמה אנדרטה לזכרה בשנת 2004.
"לא רציתי שום קשר עם אי-חוקיות.
עולמי התפרק ורציתי להגן עליו.
ב-30 בינואר 1933, כשהיטלר הפך לקנצלר הרייך, איבדתי את מולדתי.
חוקי נירנברג האנטישמיים (1935), שהדירו מהאזרחות באופן שרירותי חלק מהאוכלוסייה, נגעו לי במיוחד.
רציתי לעזור לאנשים נרדפים אלה."
תרגום הכתובת על לוחית הזיכרון ברחוב בונר 2 ברובע קונסטלר-קולוני וילמרסדורף:
"משנת 1935 ועד מותה, גרה בבית זה מתנגדת הנאציזם הלנה יקובס, [נולדה ב-] 15 בפברואר 1906 [ונפטרה ב-] 13 באוגוסט 1993. היא הסתירה בביתה יהודים לא מוגנים ועזרה להם לברוח.
בתי המשפט הנאציים גזרו עליה 2.5 שנות מאסר.
קייטלין הלנה הווארד היא שחקנית אמריקאית.
הווארד התפרסמה בזכות תפקידה בסרט "Madeline's Madeline" משנת 2018, שהוכרז על ידי אתר IndieWire כאחת מ-50 ההופעות הטובות ביותר בעשור השני של המאה ה-21.
הוריה, שניהם אמנים, הם ג'וליה בינט וויל הווארד.
אמה ממוצא סקנדינבי ומזרח אירופי, ואביה אפרו-אמריקאי ממוצא מעורב.
יש לה אח צעיר בשם ליאם.
הווארד גדלה באזור ניו ג'רזי, והשתתפה באקדמיה לאמנויות הבמה .
לאחר שגילתה אותה ג'וזפין דקר בשנת 2014 בפסטיבל אומנויות נוער של "יוניון קאונטי", שם דקר הייתה שופטת, הווארד כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "מדליין של מדליין" .
הווארד השתתפה בפסטיבל, ודקלמה מונולוג מתוך המחזה "ציפור שחורה" מאת דייוויד הארוור .
כשסיימה אמרה דקר על הופעתה של הווארד שהיא "הטובה ביותר שראתה" בחייה.
לאחר סיום המופע, דקר והווארד החליפו פרטים, ונפגשו כעבור כחודש; בסופו של דבר סייעה הווארד בפיתוח סיפורו של הסרט באמצעות כמה סדנאות אלתור עם דקר ואחרים.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-22 בינואר 2018. הוא יצא לאקרנים ב-10 באוגוסט של אותה שנה על ידי חברת אוסצילוסקופ לאברטוריס .
הסרט זכה לשבחים, במיוחד לאור הופעתה של הווארד, אשר זכתה להכרה על ידי האתר IndieWire כאחת מ-50 ההופעות הטובות ביותר בעשור השני של המאה ה-21.
התפקיד הבא של הווארד היה בסרט הקצר "טוויסט", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה לשנת 2019.
הווארד כיכבה בסדרת הדרמה "אל תחפרי לעומק" של שירות קוויבי ששודרה לראשונה ב-27 ביולי 2020.
הווארד מגלמת את דמותה נורה בסדרת הטלוויזיה האינטרנטית "הפראיות", ששודרה לראשונה ב-11 בדצמבר 2020 בשירות פריים וידאו של אמזון.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "גנבים של העולם".
+שנהסרטתפקידהערות2018Madeline's Madelineמדלין2021גנבי כל העולם (אנ')קליאו2024ראיתי את הטלוויזיה זוהרתאיזבל
שנהסדרהתפקידהערות2020אל תחפרי לעומק איישהתפקיד ראשי; 14 פרקיםריחוק חברתיסאליפרק: "Delete All Future Events"2020 - הווההפראיותנורה רידתפקיד ראשי (2 עונות); 18 פרקים
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאההערה2018פרסי גות'הםשחקנית פורצת דרךמדליין של מדליין מועמדותפרס אינדפנדנט ספיריטהשחקנית הטובה ביותר (אנ')
הלנה צנגל היא שחקנית קולנוע גרמנייה.
היא התפרסמה בתפקידיה בסרט הגרמני "מחוץ למערכת" ובסרט האמריקאי "חדשות העולם הגדול" שבו כיכבה לצידו של טום הנקס.
צנגל נולדה וגדלה בברלין, גרמניה.
צנגל החלה את קריירת המשחק שלה בגיל חמש בקליפ של להקת הרוק האלטרנטיבי "Abby" ובאותה שנה הופיעה בסרט הטלוויזיה הגרמני "Spreewaldkrimi: Mörderische Hitze".
תפקידה הראשי הראשון בסרט, בגיל שמונה, היה בסרט דרמה בשם "Die Tochter" (הבת) שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין של שנת 2017. היא הופיעה בתפקידי משנה בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "Die Spezialisten - Im Namen der Opfer" (המומחים - בשם הקרבנות) וכן במספר סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה.
בשנת 2019 כיכבה בסרט הדרמה הגרמני "מחוץ למערכת" שהוקרן בפברואר 2019 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, צנגל גילמה את התפקיד הראשי של ברנדט "בני", ילדה בת תשע אגרסיבית וטראומטית.
על תפקיד זה היא זכתה בפרס הקולנוע הגרמני לשחקנית הטובה ביותר, והייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2020 לוהקה צנגל על ידי סרטי יוניברסל לתפקיד ראשי בסרט המערבון האמריקאי "חדשות העולם הגדול" שביים במאי הקולנוע הבריטי פול גרינגראס.
בעיבוד זה לרומן באותו שם משנת 2016 מאת הסופרת הקנדית-אמריקאית פאולט ג'יילס, צנגל מככבת כיתומה גרמנייה בת 10 בשם ג'והאנה לאונברגר, ואילו טום הנקס מככב לצדה כקפטן ג'פרסון קייל קיד.
על הופעתה בסרט קיבלה צנגל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, לפרס גילדת שחקני המסך ולפרס סטלייט לשנת 2021, לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
שנהסרטתפקידהערות2016Loopingלילי2017Die Tochterלוקה2019מחוץ למערכת ברנדט "בני"2020חדשות העולם הגדולג'והאנה לאונברגרמועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') (2020)Baby Bitchkaילדה משחקת2021A Christmas Number Oneנינה קוטר2024Transamazoniaרבקה2025האגדה של אוצ'י (אנ') יוריTBABloody Tennisהיידי
הלנה קוז'נייבסקה כורזים (Helena Kuzniewska - Korazim; 24 בדצמבר 1923 – 20 באוקטובר 1997) הייתה חסידת אומות עולם מפולין שעלתה לישראל.
הלנה קוז'נייבסקה כורזים נולדה כהלנה קרוק בדצמבר 1923 באחוזה כפרית בכפר Kalinow שבמחוז Lask בפולין.
בשנת 1939 עם פרוץ המלחמה, אחוזת המשפחה הולאמה והלנה הועברה למשפחת דודה, יוליוש צ'חנובסקי (Juliusz Cziechanowski) שחי ברחוב שדרות ירושלים בעיר ורשה.
טרם ההגבלות על היהודים, החלה הלנה לעזור משפחות יהודיות אותן הכירה מבית הוריה - משפחות ליכטנשטיין (Lichtenstein), איזנשטט (Eisenstadt) ו-וול (Wahl) בקניית פחם ומזון.
בסתיו 1940, בעת הקמת הגטו, ביקשה מדודיה למתנת יום הולדתה, להציל את חבריה היהודים.
לאחר מסע שכנועים, השתכנעו והמשפחה עברה לדירה גדולה יותר ברחוב ואצ'ניך, סאקה קפה (walecznych, saska kapa) כדי להכיל את המשפחה והיהודים שיצטרפו אליהם.
הלנה הציעה שהאנשים שיתגוררו עימם ישתתפו במעבר הדירה כדי לא לעורר חשד.
כך עברו לגור עם הלנה ודודיה - יוסף ליכטנשטיין, יוסטינה ליכטנשטיין לילנטאל ובעלה נתן לילנטאל, ואדאש (אדם) ליכטנשטיין (Adas Lichtenstein) - סטודנט למשפטים, אשר שהכירה באביב 1940 ולימד אותה מתמטיקה
בפברואר 1942 נתפס דודה במצוד שנערך ברחובות העיר והוא הוצע להורג.
בעקבות כך הצטרפה לארגון המחתרתי ארמייה קריובה, ביחידה של אלמנת הגנרל, הגברת לשינווסקה (Lesniewski).
הגברת לשינווסקה בעזרת מארדין וינשטיין ואשתו ניהלו "סלון האמנות" ברחוב מאזוביצקה 4, ורשה.
מר וינשטיין היה איש עסק בעל היתר רשמי מהגסטפו להימצא בצד הארי וכך "סלון האומנות" נהיה מרכז עזרה לפליטים מהגטו.
בעזרת הגברת לשינווסקה הלנה התקבלה לעבודה כמזכירתו של מנהל המשרד הגרמני לפיקוח על המחירים, כך יכלה בצורה חוקית להיכנס ולצאת מהגטו.
הגברת לשינווסקה סיפקה להלנה תעודות זהות מזויפות וכך הייתה מוציאה אנשים מהגטו לצד הארי.
באוקטובר 1942 פגשה הלנה את השופט מקסמיליאן שכטר (Maksymilian Szretter) אותה גם הכירה מבית הוריה.
השופט איבד את אימו ואת רכושו והלנה אספה אותו לבית דודיה.
בשלב הזה היו כבר 11 ניצולים בדירה, ממשפחת ליכנשטיין הצטרפה גם אדלה, אילוזניה (אחיותיו של אדם) וציפורה (כנראה אם המשפחה).
בשל הדוחק בדירה נאלצה הלנה לבחון אפשרויות נוספות ועלה כי הארגון המחתרתי מחפש אדם בקיא בשפות.
מקסימיליאן הכיר על בוריה גרמנית ואנגלית והארגון מצא עבורו דירת מסתור בה ישב ותרגם ידיעות מהרדיו, אותן תרגם על נייר והלנה העבירה לארגון.
נכון לשנת 1963, מקסימילאן שכטר שימש כשופט בבית הדין לערעורים, בעיר לודג'.
ב-13 במאי 1943 אדם נעצר בעת שנסע בחשמלית, לאחר בדיקה פיזית נודע לשוטרים כי מדובר ביהודי והוא נשלח למאסר.
לאחר מספר שעות נכנסו שוטרים לדירתם, עם תעודת הזהות שהלנה סיפקה לאדם.
הייתה זו תעודת הזהות של אחיה, זיגמונט קרוק (Zygmunt Kruk).
הלנה ניסתה לשכנע את השוטרים כי אדם הוא אכן אחיה, שעבר בגיל צעיר ניתוח כתוצאה ממחלת מין ועל כן נימול היה.
השוטרים לא האמינו להלנה שכן טענו כי אדם הודה שהוא יהודי.
הלנה האמינה באמונה שלמה שאדם לא הודה, שכן נשבע שיכחיש זאת אם ייתפס.
בינתיים הלנה חיפשה את עצתם של חבריה לארגון ובני ביתה - שהציעו לברוח.
הלנה לא הסכימה, אספה 18 אלף זלוטי שהיו ברשות המשפחה, כסף לכלכלת כל הדיירים ושיחדה סמל משטרה.
זה ענה שהסכום איננו מספק ולקח מהלנה עוד 500 זלוטי אחרונים מארנקה ואת הפסנתר שהיה בדירתם.
כעבור זמן אדם שוחרר וחזר לדירה.
לאור זאת החליטו להיעזר בארגון ולחפש דירת מסתור חדשה ברחוב מוקומובסקה.
במרץ 1944 חזרו דאגות לקבוצה שכן יוסטינה לילנטאל הייתה בהריון.
הלנה פנתה לכומר קולסקי (Kolski) אשר הביא לה שלוש תעודות לידה ע"ש וישניווסקה (Wisniewski) אותן הביאה לנתן ויוסטינה.
יוסטינה ילדה ב-11 במרץ 1944 בן בשם יוז'יו, יוסף.
ב-1 באוגוסט 1944 פוצץ מכל עם בנזין בקרבת הדירה והדיירים חששו לחייהם.
המצב החמיר כאשר בריונים בזזו את הדירה והאשימו את הלנה שהיא פולניה "בלתי נאמנה" שעוזרת ליהודים.
הלנה העבירה את הדיירים דרך מנהרה תת-קרקעית אל תחנת העזרה הרפואית שברחוב כמילנה ואף גרו לתקופה בבניין בית הקולנוע 'פאלאדיום' עד לסוף התקוממות מרד גטו ורשה.
לאחר סוף ההתקוממות הגיעו למחנה בפרושקוב (Pruszkow) והקבוצות התפצלו.
יוסטינה ויוסף בנה הועברו לחסותו של הכומר בגרודז'ק (Grodzisk), ד"ר וול נקרא אז ולאריסלאב רומיצ'יק ומשפחתו שכרה בית באזור, אדלה ליכטנשטיין שפחדה לצאת לרחוב נשארה בורשה.
לאחר המלחמה בשנת 1946 הלנה ואדם התחתנו והם נפרדו בשנת 1953. בשנת 1963 נפטר אדם ליכטנשטיין בפולין לאחר מחלה מתמשכת.
הלנה הכירה חבר משפחה הד"ר יעקב קוז'ניבסקי (Jacob Kuzniewski - Korazim), איתו התחתנה בשנת 1954 והם עלו בשנת 1957 לישראל, לאחר שאשתו הראשונה וביתם סופיה עלו לארץ.
הזוג שינו את שמם בשנות ה-70 לכורזים והם גרו שנים בעיר תל אביב שם יעקב היה וטרינר העיר.
הלנה נשארה קשורה לתרבות הפולנית ולכנסייה והמשיכה לבקר בכנסייה ביפו.
הלנה נפטרה בשנת 1997 לאחר מאבק במחלה קשה.
ב-22 בדצמבר 1964 'יד ושם' הכיר בהלנה כחסידת אומות העולם.
ובשנת 1986 נטעה הלנה עץ בשדרת חסידי אומות העולם ב'יד ושם'.
בשנת 1987 הוענק להלנה תואר יקירת תל אביב.
הלנה רוט (1904–1995) הייתה אדריכלית ומעצבת פנים ישראלית.
רוט הייתה אדריכלית הפנים הראשונה שפעלה בארץ ישראל, וכן האישה הראשונה והצעירה ביותר שקיבלה תואר מהנדס מאוניברסיטה אוסטרית.
לאחר עלייתה בשנת 1933 שימשה במשך יותר מ-20 שנה כשותפה במשרדו של האדריכל אלפרד אברהם, ולאחר מכן כאדריכלית בעלת משרד עצמאי.
בין לקוחותיה נמנו רבים מעשירי ישראל.
הלנה רוט נולדה בשנת 1904 בהודונין שבמרואביה, צ'כוסלובקיה, כבת אמצעית בין שלוש בנות.
אביה, פרדיננד רוט, ניהל מפעל לבנים ורעפים.
בנעוריה, למדה רוט בתיכון ריאלי בעיר ברנו.
בגיל 17, לאחר סיום חוק לימודיה, התקבלה רוט לאוניברסיטה הטכנית בווינה, שם למדה בתואר אדריכלית־מהנדסת.
רוט הייתה מראשונות הנשים האוסטריות שלמדו את הנושא, ובדצמבר 1926, בגיל 22, סיימה את הבחינה הממשלתית שהקנתה לה תואר מהנדס כשהיא האישה הראשונה באוסטריה לקבל תואר בתחום זה.
לאחר סיום הבחינות עבדה רוט כשכירה בחברת רייזר ובמשרד האדריכלים סובודקה, ולאחר מכן באופן עצמאי.
באותה תקופה שיתפה רות פעולה עם המעצבת מריה ליקארז.
בשנת 1930 הוצגו דירות שתכננה רוט יחד עם האדריכל אלברט גרסטנר בקונגרס בין־לאומי לנשים בווינה.
עבודה זו פורסמה בשנת 1933 במגזין Profil, תחת הכותרת "חיים מודרניים".
שמה של רוט, ופעילותה בתכנון בתי מלון ומבני מגורים, הוזכרו באותה שנה בכתבה בנושא אדריכליות בעיתון נויה פרייה פרסה, וסגנונה תואר כ"סגנון מודרני שמותאם לצרכים של הדיירים".
בשנת 1933 עלתה רוט לישראל ממניעים ציוניים.
בשנת 1936 החלה רוט לעבוד במשרדו של אלפרד אברהם כשכירה, ובהמשך הפכה לשותפתו המקצועית.
במשרדו של אברהם, עסקה רות בעיצוב פנים עבור עשירי הארץ, רבים מהם תעשיינים יוצאי גרמניה.
בין היתר הייתה רוט שותפה בתכנון מלון רמת אביב, משרדי אל על, בית נחמן חבס, ובית עובד בן עמי.
כתבה בדבר הפועלת משנת 1948 ציינה את רוט כאדריכלית פנים מהשורה הראשונה בארץ ישראל.
בשנת 1954 עזבה רוט את משרדו של אברהם והקימה משרד עצמאי בתל אביב.
אל המשרד עברו רבים מהקליינטים של אברהם, ביניהם בית החרושת למנורות "גולדשמיט את שוובה" שייצר את גופי התאורה שרוט עיצבה, רות פרומצ'נקו, ממשפחת מייסדי מפעל עלית, ויולה תבורי, ממייסדי מפעל תבורי ורות חשין, מנהלת הקרן לירושלים.
המעצב משה קסטיאל עבד בנעוריו כשוליה במשרדה של רוט.
עבודותיה של רוט כללו עיצוב כולל של כלל מרכיבי התכנון, כאשר היא התמתחתה בעיצוב רהיטים ובחרה עם לקוחותיה את כלל חומרי הגלם.
רוט קראה לעיצוב של רהיטים יעילים, קלים ונוחים, ללא קישוטים מיותרים.
לקוחותיה ציינו את הפונקציונליות והנוחות הרבה של הרהיטים שרוט עיצבה, וכן את השאפתנות והפרפקציוניזם של רוט.
רוט נפטרה ב-1995, כאשר בערוב ימיה היא התגוררה בבית הורים של ויצו בתל אביב.
לאורך חייה רוט לא נישאה ולא היו לה ילדים.
הלנה מטרויה הוא סרט אמריקני-איטלקי-צרפתי משנת 1956 המבוסס על אירועי מלחמת טרויה.
הסרט בוים בידי רוברט וייז וצולם באיטליה.
הנסיך פאריס (ז'אק סטרנאס) מטרויה, מגיע לספרטה כדי לשאת ולתת על הסכם שלום בין עירו לבין ערי המדינה של יוון.
ספינתו נטרפת ליד חופי יוון והוא נמצא על ידי המלכה הלנה (רוסאנה פודסטה), אשתו של מנלאוס (ניאל מקגיניס) מלך ספרטה.
פאריס והלנה מתאהבים, אולם נאלצים לשמור את אהבתם בסוד.
פאריס מגיע לספרטה ופוגש שם את קואליציית המלכים שכוללת פרט למנלאוס את אגממנון (רוברט דאגלס), אודיסאוס (טורין תאצר) ואכילס (סטנלי בייקר).
כאשר מנלאוס מבין שפאריס ואשתו מאוהבים, הוא זומם להרוג את פאריס, אולם הלנה מצליחה להימלט יחד אתו לטרויה.
כדי לעזור למנלאוס להשיב את כבודו, מתאחדים המלכים למלחמה כנגד טרויה אשר נמשכת עשר שנים, ומוכרעת לבסוף באמצעות הסוס הטרויאני המפורסם.
מנלאוס ופאריס נאבקים בדו-קרב, ופאריס כמעט מנצח, אולם נדקר מגבו בידי אנשיו של מנלאוס ונהרג.
מנלאוס לוקח את הלנה חזרה לספרטה, אולם היא שלווה בידיעה שבמותה תזכה להתאחד עם פאריס בשדות אליסיום.
הלנה מטרויה היא מיני-סדרת טלוויזיה בריטית-אמריקנית משנת 2003 המבוססת על סיפור מלחמת טרויה.
לפריאמוס מלך טרויה (ג'ון ריס-דייוויס) ורעייתו הקובה (מרים ד'אבו) נולד בן שני, אולם בתם הבכורה קסנדרה (אמיליה פוקס) אשר ניחנה ביכולת נבואה, מזהירה אותם כי הבן ימיט חורבן על טרויה.
פריאמוס מורה למשרתו להרוג את הפעוט, אולם המשרת בוחר להניח אותו על הר אידה ולהניח לו למות שם.
רועה צאן מרחם על הפעוט, מאמץ אותו ומעניק לו את השם פאריס (מתיו מרסדן).
באחד הימים, כאשר פאריס רודף אחר עז שנמלטה, מתגלות לעיניו האלות הרה, אתנה ואפרודיטה שדורשות ממנו להכריע מי מהן יפה יותר.
אפרודיטה מציעה לו לבחור בה, ובתמורה היא תעניק לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה (סיינה גילורי), בתו של טינדראוס מלך ספרטה.
אפרודיטה גורמת לפאריס והלנה לראות זה את זו לרגע, והם מתאהבים מיד.
זמן מה לאחר מכן, חיילים של מלך טרויה מחרימים את השור של פאריס כדי שישמש כפרס בטורניר קרבות.
פאריס מגיע לטרויה ומנצח את מרבית הלוחמים בטורניר.
קסנדרה מזהה אותו, ודורשת מאחיה הקטור (דניאל לאפיין) להרוג אותו.
הקטור כמעט ועושה זאת, אולם דעתו מוסחת ברגע האחרון ופאריס גובר עליו ומנצח בתחרות.
אביו המאמץ של פאריס חושף את זהותו האמיתית של בנו בפני פריאמוס והקובה שמאמצים את בנם מחדש בשמחה, חרף מחאותיה של קסנדרה.
בינתיים, בספרטה, אחותה של הלנה, קליטמנסטרה (קטיה בלייק) נישאת לאגממנון (רופוס סוול) מלך מיקנה.
בזמן החתונה, הלנה נחטפת בידי תזאוס (סטלאן סקושגורד) מלך אתונה שמבטיח להתחתן אתה כאשר תתבגר.
אולם בדיוק כאשר הלנה לומדת לחבב את תזאוס, אחיה פולוקס (קרייג קלי) מגיע לאתונה במטרה לחלץ אותה.
בקרב שמתפתח, נהרגים הן תזאוס והן פולוקס.
טינדראוס, האבל על מות בנו פונה למלכים הרבים שהגיעו כדי לנחם אותו, ומבקש מאחד מהם להתחתן עם הלנה ולקחת אותה ממנו.
אודיסאוס מלך איתקה (נייג'ל ויטמיי) מציע שכל המלכים ישבעו שלא משנה מי יזכה בהלנה, כולם יתחייבו להגן עליה ולדאוג שאיש לא ינסה לקחת אותה ממנו.
לאחר מכן הוא מטיל גורל, שבו זוכה אחיו הצעיר של אגממנון, מנלאוס (ג'יימס קליס).
לאחר שטינדראוס מת, מנלאוס יורש את מקומו והופך למלך ספרטה.
אגממנון ומנלאוס זוממים להשתלט על טרויה ואוצרותיה.
פריאמוס שולח את פאריס לספרטה בניסיון לכרות ברית שלום נפרדת עם מנלאוס.
פאריס פוגש את הלנה, והם מזהים זה את זו.
אגממנון משכנע את מנלאוס להוציא מפאריס מידע מודיעיני על ביצוריה של טרויה, ולאחר מכן להוציאו להורג.
הלנה מחלצת את פאריס ונמלטת יחד אתו לטרויה.
אגממנון מנצל את האירוע כדי לגייס את כל מלכי יוון למלחמה כנגד טרויה.
הצי היווני מתאסף בחוף, אולם הוא אינו מסוגל להפליג בהיעדר רוח.
הוא משתכנע שהדרך היחידה לגרום לאלים להעניק לו רוח היא על ידי הקרבת בתו הקטנה איפיגניה לאלה ארטמיס.
לאחר שהוא עושה זאת, אכן מגיעה הרוח והצי היווני מגיע לחופי טרויה.
באותו זמן מגיעים גם פאריס והלנה לעיר.
הקטור וקסנדרה דורשים להסגיר את הלנה בחזרה ליוונים, אולם פאריס משכנע את פריאמוס להעניק להלנה מקלט בעיר.
היוונים מסתערים על חומות העיר אולם נהדפים.
המלחמה נמשכת עשר שנים ללא הכרעה.
היוונים מתעייפים ומחליטים לנקוט בתחבולה.
הם מציעים כי גורלה של הלנה יקבע בדו-קרב בין מנלאוס לפאריס.
מנלאוס מנצח את פאריס, אולם מחליט שלא להרוג אותו.
הקטור מציע דו-קרב חדש בינו לבין אגממנון, אולם מנהיג שכירי החרב של אגממנון, אכילס (ג'וי מונטנה) מציע לייצג את אגממנון בקרב.
אכילס ידוע כלוחם בלתי-מנוצח, אולם הקטור מחליט לגשת לקרב למרות תחנוניהם של פריאמוס והקובה.
אכילס מנצח את הקטור בקלות ולוקח את גופתו למחנה היווני.
הלנה מחליטה להפסיק את המלחמה, ובלילה מגיעה למחנה היווני ומסגירה את עצמה לאגממנון.
פאריס עוקב אחריה אל המחנה, שם הוא רואה את אכילס מבזה את גופתו של אחיו.
הוא אינו מסוגל לעמוד במראה ויורה חץ בעקב שלו.
אכילס מת, ואנשיו הורגים את פאריס.
בבוקר שלמחרת, מגלים הטרויאנים שהיוונים נעלמו והותירו מאחוריהם סוס עץ ענק.
למרות שפריאמוס חושש שמדובר בתרגיל, הוא מורה להכניס את הסוס לעיר.
בזמן שהטרויאנים ישנים, לוחמים מגיחים מהסוס ופותחים את שערי העיר בפני הצבא היווני שהתחבא בחוץ.
היוונים עורכים בטרויה טבח אכזרי, ובין היתר הורגים גם את פריאמוס והקובה.
אגממנון אונס את הלנה, ולמחרת נרצח בעצמו בידי קליטמנסטרה שזועמת על כך שהקריב את בתה.
מנלאוס סולח להלנה אולם לא כופה עליה לשוב ולהיות אתו.
מריה הלנה צ'אבס קאריירס (בפורטוגזית: Maria Helena Chaves Carreiras, הגייה מדויקת: אלנה קחיירש; נולדה ב-26 בספטמבר 1965) היא סופרת, אקדמאית ופוליטיקאית עצמאית פורטוגזית.
משמשת כשרת ההגנה הלאומית מאז 30 במרץ 2022.
קאריירס נולדה ב-26 בספטמבר 1965 בפורטלגרה.
בשנותיה הראשונות היא התגוררה בכפר אלפאליאו שם היו הוריה מורים בבית ספר יסודי.
בגיל שבע עברה המשפחה לטומאר.
היא למדה סוציולוגיה במכון האוניברסיטאי של ליסבון וסיימה את לימודיה ב-1987. ב-1989 היא חזרה למכון כעוזרת הוראה.
למרות שבצעירותה הייתה פציפיסטית, בתקופת לימודיה החלה לפתח עניין עמוק בצבא וביטחון.
ב-1994 היא השלימה תואר שני עם תזה העוסקת בשילוב נשים בכוחות המזוינים של פורטוגל.
ב-1999 היא הוזמנה לארצות הברית כחוקרת אורחת במחלקה ללימודי נשים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2004 היא השלימה דוקטורט בפוליטיקה ובמדעי החברה במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה במדיניות האינטגרציה המגדרית של הכוחות המזוינים של מדינות נאט"ו.
לאחר קבלת הדוקטורט חזרה למכון האוניברסיטאי של ליסבון פרופסור חבר לסוציולוגיה, מדיניות ציבורית ומתודולוגיית מחקר.
במקביל שימשה כסגן נשיא האגודה הפורטוגזית לסוציולוגיה.
היא הייתה חברת מועצת המנהלים של האגודה הסוציולוגית האירופית בין השנים 2009 ל-2013. בין השנים 2010 עד 2012 הייתה סגנית מנהל המכון להגנה לאומית (IDN), ארגון שאינו תלוי במשרד ההגנה הלאומית ומעניק תמיכה אקדמית לגיבוש ופיתוח חשיבה אסטרטגית לאומית בתחומים הקשורים לביטחון והגנה.
ב-2013 מונתה לפרופסור אורח במחלקה לממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-2016 הפכה לדיקנית בית הספר לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בין 2017 ל-2019 היא הייתה נשיאת קבוצת המחקר האירופית בנושא צבא וחברה (ERGOMAS).
בין 2018–2019 היא הייתה סגנית מנהל המכון למדיניות ציבורית וחברתית במכון האוניברסיטאי של ליסבון.
ב-2019 הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש המכון להגנה לאומית.
במהלך הקריירה האקדמית שלה קאריירס חיברה 14 ספרים, 48 פרקי ספרים ו-27 מאמרים שפורסמו בכתבי עת.