tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסוחרים החלו להתיישב באזורה המזרחי של מינסטר - כך נקראה העיר אז, לפי מסמכים משנת 1206. העיר גדלה והפכה למרכז מקומי.
חומותיה הורחבו כדי להגן על המתיישבים שלא גרו בקרבת הקתדרלה.
תעלה נחפרה לפני החומה, שהייתה ברוחב עשרה מטרים והשתרעה על ארבעה קילומטרים.
כדי להגן על החומה ועל עשרת שעריה נבנו שישה מגדלים.
כיום ניתן לראות היכן עברה החומה לפי הטיילת התוחמת את מרכז העיר.
באמצע המאה ה-13 גובשו הסכמים לברית סחר בין ערי וסטפאליה.
ההסכמים נוצרו עקב אנרכיה ששלטה אז באזור, ובאו להבטיח את הסחר בין הערים.
דרך ברית זו קיבלה מינסטר מקום מרכזי באזור.
ראיה לכוח השפעתם של סוחרי העיר דאז היא בנייתה מחדש של כנסיית למברטוס בשנת 1375. בשונה מכנסיות אחרות, שנבנו על ידי הדיוקסיה, כנסייה זו הייתה הראשונה שנבנתה על ידי התושבים.
לא הרחק מכנסיית למברטוס בנו הסוחרים בניין עירייה מפואר, סמל לכוחם בעיר.
בשנת 1358 הוכרזה מינסטר שותפה רשמית בברית ערי ההנזה.
נראה שגם קודם לכך היא הייתה חברה לא-רשמית.
לאחר מותו של ההגמון היינריך השני התקבלו שני מועמדים להחליפו, ולראם פון מרס (Walram von Moers) ואריך פון הויה (Erich von Hoya), בו תמכו רוב אנשי הכמורה בעיר.
האפיפיור ניקולאוס החמישי, בתמיכת הקיסר פרידריך השלישי, בחר בוולראם, אך פון הויה לא ויתר.
תומכי הויה סולקו מהכנסייה, אך ידם נשארה על העליונה.
עם הזמן התהפך הגלגל, וכוחותיו של ולראם החלו להתקדם לאיטם.
פון הויה הרגיש מחויב לצאת כנגד ועד העיר.
פעולה זו גרמה לסילוק מינסטר מברית ערי ההנזה בשנת 1454. באותה שנה נפטר ולראם.
ב-1457 הכריז האפיפיור קליקסטוס השלישי על זמרן-צויברוגן כהגמון, ופון הויה פרש עד סוף ימיו.
לאחר 1494 קיבלה העיר את תואר המשנה "עיר נספחת בברית ההנזה" וחשיבותה המסחרית שבה אליה.
ב-1993, בחגיגות 1200 לייסוד העיר, נוספו לאבני המדרחוב של העיר, הזלצשטראסה, אבני רחוב מכל ערי ההנזה עם סמלן - סמל לחשיבות העיר בברית.
תושבי העיר עשו מספר ניסיונות להיפטר מממשל ההגמון, ולקבל תואר של עיר חופשית.
בשנים הראשונות של המאה ה-16 רק גבר הלחץ מצד התושבים, עם הקרבות בסוף ימי הביניים שלא השביעו את העיר נחת.
מצד שני האמינו רבים שסוף העולם קרב, וחיפשו תשובה ונחמה בכנסייה.
כאשר 95 התזות של מרטין לותר ראו אור בשנת 1517 נגד שטרי המחילה של הכנסייה, התחילה באימפריה הרומית הקדושה תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בסוף שנות העשרים של המאה ה-16 הגיעה התמיכה בתנועה לעיר מינסטר.
ב-1529 החל ברנד רוטמן, כומר צעיר, להטיף ברוח הרפורמציה.
הבישוף פרידריך השלישי פון ויד מנע ממנו לשאת דרשות בכנסייה ולבסוף הופנה הטיפול בו לנסיכות ההגמונית; אך רוטמן המשיך להטיף למרות האיסור ופנה במכתבים רבים לבישוף ולוועד העיר, שירשו לו להטיף את תורתו בציבור.
לאחר הפגנות ענק בעד חופש הביטוי וחופש הדת, נאלץ ועד העיר להכניס את רוטמן לוועד הגילדות של העיר.
לאחר שהתפטר מתפקידו ההגמון פרידריך השלישי, ולאחר שיורשו נפטר אחרי חודש וחצי בתפקיד, הוכתר פרנץ פון ולדק להיות הבישוף החדש של מינסטר.
למרות שהגמון זה היה פתוח לדעותיו של מרטין לותר, היה עליו להישבע להילחם בתנועה עם קבלת תפקידו.
בשנת 1532 הטיל פון ולדק סנקציות כלכליות על העיר, לאחר שוועד העיר נכנע לבקשת התושבים להקציב לכל כנסייה בעיר נושא דרשות רפורמי.
הואיל וסנקציות אלה לא הועילו, העניק פון ולדק ב-14 בפברואר 1533 חופש דת לעיר.
ברנד רוטמן התרחק עם הזמן מהתורה הלותרנית וחתר לכיוון רדיקלי יותר.
רוטמן השתייך לתורה של מלכיור הופמן, אחד ממנהיגי האנבפטיסטים.
תנועה זו התנגדה למסורת הקתולית של הטבילה בילדות, והייתה ביקורתית כלפי תורת הסעודה האחרונה, דבר שהביא לריב בוועד העיר ב-7 וב-8 באוגוסט 1533. בספטמבר של אותה שנה סירב הכומר של כנסיית למברטוס להטביל ילדים, והדבר החזיר את אי-השקט לעיר.
בתגובה הוציא ועד העיר צו איסור מתיחת ביקורת על טבילת ילדים ועל הסעודה האחרונה, אך מצד שני כתב באותו צו את האותיות VDMIE (ראשי תיבות של Verbum Domini Manet In Eternum, "מילת האדון תישאר לעד" - משפט לותרני מובהק).
בזאת הביע הוועד את השתייכותו לתנועה הרפורמיסטית ואת סלידתו מהכנסייה הקתולית, אך את תנועת האנבפטיסטים לא ניתן היה לעצור.
בתחילת שנת 1534 התפשטה תורתה בעיר.
ב-1534 החלה תקופה עקובה מדם של שלטון האנבפטיסטים בעיר.
תנועה רפורמית זו דגלה בעקרון טבילת מבוגרים, מתוך ראיית טבילת תינוקות כפסולה וחסרת משמעות.
רוב האנבפטיסטים נשארו בתחומי ההאימפריה הרומית הקדושה וחיו באמונתם בשלווה.
גם אחרי שידעו דיכוי מצד ממסד הכנסייה הקתולית נותרו הללו ברובם שומרי חוק.
ואולם "הטבולים שנית" הפלמים שהגיעו למינסטר מאזור פלנדריה באו מזרם קיצוני שהאמין בתורתו של מלכיור הופמן (Melchior Hofmann), שהטיף לאחרית הימים ולבניית ירושלים החדשה.
בהגיעם לעיר התקבלו "הטבולים שנית" באהדה רבה על ידי רוב תושבי מינסטר המשתייכים לזרם הלותראני, שסלדו משלטון הכנסייה הקתולית.
ניסיונו של ההגמון לגרש את המטיפים מהעיר כשל, והוא עצמו נאלץ לעזוב את העיר.
ההגמון, פרנץ פון ולדק, כיתר וביצר את העיר והדף את מתקפת הנגד של "הטבולים שנית".
לאחר ניצחון האנבפטיסטים בבחירות לוועד העיר בסופו של דבר ועלייתם לשלטון בעיר הם ארגנו שריפת ספרים והשחיתו פסלים ותמונות של קדושים נוצרים.
הם ביטלו את הכסף, התירו פוליגמיה ומי שסירב להיטבל, סולק מן העיר - או הוטבל בכוח.
האנבפטיסטים ביטלו אמנם את נוהג עינוי הנידונים לפני הוצאתם להורג, אך רבים הוצאו להורג תחת שלטונם.
יאן מאתיס (Jan Matthys), שליט מינסטר ומנהיג "הטבולים שנית", אופה לשעבר, ניבא את אחרית הימים בפסחא של 1534; כשהעולם לא חרב כפי שניבא, הוביל "הנביא" מאתיס מתקפה כנגד כוחות מגיני העיר - ונהרג בה.
את מקומו ירש יאן ואן ליידן (Jan van Leiden), שהתהדר בתואר מלך והכריז על מינסטר כ"מלכות ציון".
עדויות מהתקופה מספרות כי מחמת מצוקת הרעב בעת המצור התושבים גירדו את אבן הגיר מהבניינים, ערבבו את הגרד במים ושתו זאת כחלב.
למרות הרעב המחמיר בעיר המבוצרת, לא הצליחו הצרים לפרוץ אליה.
ב-24 ביוני 1535 כבש צבא ההגמון את העיר, רק לאחר שנגר עם כמה משרתים פתחו אחד משעריה.
"הטבולים שנית" עונו ונענשו על ידי הכובשים, כשגופות מנהיגי האנבפטיסטים נתלו בסלסילות ברזל על מגדל הפעמונים של כנסיית למברטוס בעיר, למען "יראו וייראו" (הסלסילות המקוריות תלויות שם עד היום).
לאחר תבוסת האנבפטיסטים ידעה העיר תקופת שפל כלכלי וחברתי.
הבישוף פון ויידק ביטל את הבחירות לוועד העיר ועוד זכויות רבות אחרות, אך זמן קצר לאחר מכן השיב את הבחירות לוועד על כנן, מאחר שנזקק לתמיכת תושבי העיר.
חברי הוועד כיהנו כממשלה בעלת השפעה פוליטית רבה של הנסיכות ההגמונית.
הגילדות נבנו מחדש ותמכו בוועד, בביטחון ובמיסוי.
תחת כהונתו של ההגמון יוהאן השני פון הויה ידעה העיר תחייה כלכלית.
ממסדים כנסייתיים עסקו בצדקה בעזרת אנשיהם הרבים, ועזרו רבות לשיפור המצב.
בנוסף העביר פון הויה בין השנים 1571 ו-1574 רפורמות במשפט ובממשל, שעודדו אף הן את השגשוג.
בעיר נטבעו מטבעות זהב וכסף.
בנוסף נבנו בניינים ציבוריים רבים לתמיכה בנזקקים.
חומת העיר הורחבה כדי להבטיח את המשך השגשוג, דבר שהתגלה כיתרון ביטחוני ניכר כשפרצה מלחמת שלושים השנים בשנת 1618.
בשל הזיכרונות הטריים ממאורעות הדמים של שלטון האנבפטיסטים, נטו זרמי הקתולים והלותראנים למהלכים שקולים ביותר.
רק לאחר עליית ארנסט מבוואריה לכס הגמון העיר בשנת 1585, הוא דחף למהלכים שרירותיים יותר ולמרות התנגדות ועד העיר, נתן בידי מסדר הישועים את ניהול הגימנסיה הגדולה של העיר.
מטרתו העיקרית של מסדר הישועים שהוקם ב-1534 הייתה להילחם בזרם הרפורמי הלותרני, דרך מוסדות לימוד ברחבי האימפריה הרומית הקדושה.
הישועים בנו את כנסיית פטרוס וייסדו מכללה על שם מסדרם.
מכללה זו מהווה את הבסיס לאוניברסיטת מינסטר של ימינו.
ממסד המסדר ובתי הספר שלו הקנו לו השפעה רבה על תושבי העיר.
בשנת 1592 למד כל תושב עשירי בגימנסיה הישועית, כך שהעיר חזרה להיות מובלעת קתולית מובהקת.
מינסטר מילאה תפקיד שולי מאוד במלחמת שלושים השנים.
לבד משני ניסיונות של כוחות ההסים לכתר את העיר בשנים 1633 ו-1634, פסחה המלחמה על העיר.
ניסיונות ההסים נכשלו בשל עיבוי חומות העיר במאה הקודמת.
בשל נסיבות אלו ראו השוודים את העיר כמקום נייטרלי לאירוח שיחות השלום.
לאחר הסכמת הקיסר פרדיננד השלישי ולאחר שתושבי העיר הביעו את רצונם בכך, הפכה העיר לאזור נייטרלי רשמי בין הכוחות.
במינסטר דנו נציגי הכוחות הקתוליים, ובשכנתה אוסנברוק, שהייתה תחת שלטון מלך שוודיה, דן הצד הפרוטסטנטי.
ב-30 בינואר 1648 נחתם הסכם השלום בין הרפובליקה ההולנדית לספרד.
הסכם מינסטר הביא לסוף המרד ההולנדי כנגד הספרדים, שנמשך שמונים שנה והיווה את הולדתה של הולנד כמדינה עצמאית.
הטקס הרשמי נערך ב-15 במאי 1648 בפרידנסזאל (אולם השלום) בעיריית מינסטר.
הדיונים במינסטר ובאוסנברוק בין הקיסר, חברי הרייכסטאג, השוודים והצרפתים נמשכו זמן רב יותר.
ב-18 בפברואר 1649 הסתיימה רשמית מלחמת שלושים השנים עם חתימת ההסכמים והעברתם בין הצדדים.
"אולם השלום" שרד את שיני הזמן ואת הפגזות מלחמת העולם השנייה, והוא פתוח כיום לקהל המבקרים.
חוץ מהאח נשאר האולם במצבו המקורי.
בזמן שיחות השלום קיבלה העיר עצמאות חלקית, שעליה היא לא הייתה מוכנה לוותר.
בשנת 1647 עתר ועד העיר רשמית לקיסר פרדיננד השלישי להעניק לעיר סמכויות עיר חופשית.
בערי האימפריה החופשיות לא שלטו נסיכים והן השתייכו ישירות לתחום אחריות הקיסר.
העימות בין התושבים לנסיך-הגמון כריסטוף ברנרד פון גאלן, שכונה גם "בישוף התותחים", היה בלתי נמנע.
העימות החזיתי הראשון בין התושבים לנסיך-הגמון היה בשנת 1654, כשניסיונו של זה לעצור את יריבו בבחירות נכשל בהיעדר תמיכת התושבים.
ניסיונו של פון גאלן לכבוש את העיר נכשל אף הוא.
לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שהביא לרגיעה זמנית.
כבר ב-1657 חזר אי-השקט, כאשר פון גאלן עצר את המשפטן העליון של ועד העיר.
הפעם אף המטיר ההגמון פגזים על העיר.
רק לאחר התפזרות השמועות שכוחות הולנדים מתקרבים לסיוע ויתר פון גאלן לוועד וחתם על הסכם שני עמו.
אך הבישוף כריסטוף פון גאלן לא התכוון לוותר.
לאחר התערבות הקיסר בסוף שנת 1659, שאסר על התושבים לחפש עזרה אצל מדינות אחרות, כיתר פון גאלן את העיר בשלישית.
הפעם התארך המצור עד לכניעת הוועד.
פון גאלן לא חסך מאמצים להגביר את רעב התושבים: בזמן חג המולד של 1660 הוא דאג להמס את הנהר הקטן העובר בעיר.
הדבר גרם לשיטפונות בעיר מוכת הרעב, והתושבים נכנעו סופית לאחר ארבעה חודשים - במרץ 1661. כשידו על העליונה ביטל פון גאלן את הבחירות לוועד, ופיזר את הגילדות של העיר.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים חזר ההרס ופקד את מינסטר שצידדה באותו זמן במריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה ומלכת בוהמיה והונגריה.
כך חזרה העיר להיות שדה קרב בין פרוסיה והנובר מצד אחד, ואוסטריה וצרפת מצד שני.
שני הצדדים הטילו כל אחד מצור על העיר וכבשו אותה זה מזה.
בשנת 1759, כתוצאה מההרס המוחלט של אחד מרובעי העיר מהפגזות כוחות הנובר, החליט שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג להרוס את חומות העיר, וכך הייתה מינסטר לעיר פתוחה לכול אך "חסינה" בפני הפגזות.
בשנת 1767, לאור בקשות גוברות של התושבים, הורה הנסיך-הגמון מקסימיליאן פון קניגסאג-רותנפלס על בניית ארמון שנמשכה עד שנת 1787. האדריכל יוהאן שלאון ניהל את הבנייה עד מותו ב-1773. וילהלם ליפן השלים את בניית הארמון.
שלאון היה זה שתכנן את הטיילת שהוקמה במקום בו עמדו חומות העיר.
בשנים אלו החליט הנסיך-הגמון על בניית אוניברסיטה, שנחנכה ב-16 באפריל 1780, ולימים התפתחה להייתה לאוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה.
שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג נטל חלק גדול במיזם זה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18, ברחו המוני פליטים למינסטר, ובהם רוב עצום של אנשי דת קתולים.
בשנת 1794 נספרו במינסטר לבדה יותר מאלף פליטים.
בעקבות הסכם בזל בין פרוסיה לצרפתים ניצל אזור מינסטר מהתקפות, אך כבר בתחילת המאה ה-19 הגיעו קרבות המהפכה לעיר.
לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה.
לפני אישורם הרשמי של הסכמים אלו פלשו לעיר כוחות הפרוסים עם פרשיהם ההוסרים, והחלו לפרק בלהט את הנסיכות ההגמונית.
היינריך פרידריך פום שטיין היה אחראי על תהליך החילון.
כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים.
קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה.
מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה.
בשנת 1864 הוציא האפיפיור פיוס התשיעי רשימה של 40 תזות המנוגדות לאמונה הנוצרית, בהן קומוניזם וליברליזם.
כל המורים והמרצים שהמשיכו ללמד את התזות הללו במוסדות הקתוליים פוטרו.
בין פרוסיה הפרוטסטנטית לכנסייה הקתולית היו קשרים צוננים ביותר.
משום שהמרצים והמורים היו גם פקידים פרוסים, ראתה פרוסיה בפיטוריהם פגיעה בתחום אחריותה.
כמו כן זעם ביסמרק על כך שבתי ספר קתוליים המשיכו ללמד בשפה הפולנית באזורים הפולניים, למרות האיסור המוחלט על לימוד שפות זרות בבתי ספר גרמניים.
סכסוך זה נקרא "קרב התרבויות" (Kulturkampf).
קרב התרבויות הגיע גם לעיר מינסטר הקתולית, שראתה בו הזדמנות למרוד בשליט הפרוסי.
התפרעויות התושבים בשנת 1875 הביאו למעצר הבישוף יוהנס ברנהרד ברינקמן , שמצא מקלט בהולנד.
ההגמון התקבל בעיר כמנצח בשנת 1884.
התפתחות התעשייה ושילובם של כפרים שכנים במינסטר גרמו לעיר לצמוח ולגדול.
בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס החדשה.
בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
באזור שבין תחנת הרכבת והנמל צמח אזור תעשייה משגשג.
באותן שנים נוספה מערכת טיהור שפכים ראשונה בעיר.
עוד נבנו שלושה קווים של רכבת עירונית שאמורים היו להחליף בהדרגה את המרכבות והסוסים.
ב-22 באוגוסט 1907 נחנכה בשנית אוניברסיטת מינסטר, בטקס רשמי בנוכחות הקיסר וילהלם השני שעל שמו נקראה.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר
מעורבות העיר במלחמת העולם הראשונה הסתכמה בעיקר בגיוס בני העיר לצבא.
ידוע שבעיר שלטה אופוריה בשנות המלחמה הראשונות, אך לבסוף פקדו רעב ועוני את העיר.
מלבד 100,000 תושבי העיר היה צורך להאכיל גם את 90,000 שבויי המלחמה, משימה בלתי אפשרית.
לאחר גל התעמולה הנאצית שפקד את מינסטר, אורגן אירוע נאצי ענק שבו השתתפו ראשי המפלגה יוזף גבלס, רוברט ליי, וילהלם פריק וגרגור שטראסר, ואף ראש התנועה הנאצית - אדולף היטלר.
במסגרת תעמולת הבחירות לנשיאות הרייך נאם היטלר ב-8 באפריל 1932 מול קהל של 7,000 איש באולם העיר ו-3,000 איש נוספים האזינו לנאומו מבחוץ.
נאום היטלר נשא פירות: בעוד שבבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 הצליחו הנאצים לקבל במינסטר את המקום השני, עם 36.1% (מפלגת המרכז הגרמנית המשיכה להוביל עם 41.6%), הרי שבבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו רק כמה ימים מאוחר יותר הצליחו הנאצים לגרוף את מרבית הקולות, 40.2% (מפלגת המרכז הגרמנית הסתפקה ב-30.7%).
בבחירות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 קיבלה המפלגה הנאצית 43.9% מכלל הקולות בגרמניה.
בזמן שלטון גרמניה הנאצית הפכה מינסטר לבירת המחוז (גאו, Gau) של המפלגה.
בירת הגאו נעשתה מושב הקבע של חטיבת האס אה 66, פלוגה 13 של האס אה, פלוגה 19 של החי"ר של האס אה, מנהיגות "היטלר-יוגנד" של האזור ועוד.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר ויהודי מינסטר נרדפו.
מ-708 יהודי מינסטר נשלחו 298 למחנות ריכוז, ורק 24 שרדו מהם.
280 מיהודי העיר הצליחו לברוח אל מחוץ לגרמניה, שבעה התאבדו וארבעה שרדו את המשטר הנאצי במחבוא בעיר.
77 יהודים נפטרו מוות טבעי בין אותן השנים, וגורלם של 42 לא נודע.
ביולי ובאוגוסט 1941 נשא הבישוף קלמנס פון גאלן את דרשותיו נגד המשטר הנאצי, בהן גינה את המתות החסד, ועקב כך קיבל קובלנה פלילית.
בשל גבורתו כונה ההגמון "האריה ממינסטר".
שנה לאחר המלחמה מונה פון גאלן לקרדינל ושנה לאחר מכן, ב-22 במרץ 1946, נפטר.
בשנת 2005 עבר פון גאלן ביאטיפיקציה והוכרז כ"מבורך" בכנסייה הקתולית.
בפברואר 1947 פקד את העיר שיטפון עז.
הנהר הקטן (האָה) עלה על גדותיו בשל הגשמים, והריסות הבתים מנעו מהמים לזרום אל מחוץ לעיר.
ב-25 בפברואר 1947 נכנס לתוקף חוק בעלות הברית.
פרוסיה פורקה, והוקמה מדינת נורדריין-וסטפאליה.
בקיץ 1949 הוצגו התוכניות לבנייה מחדש של מרכז העיר.
הבנייה נמשכה במהלך שנות החמישים.
בניגוד לבנייה בערים אחרות בגרמניה שנחרבו במלחמת העולם השנייה, התנגדו תושבי מינסטר בחריפות לבנייה מודרנית של מרכז העיר, וכך שוחזרו בניינים רבים, ביניהם בניין העירייה הישנה.
ב-30 באוקטובר 1958 נחנך הבניין ההיסטורי שמומן על ידי אירועי לוטו.
בשנת 1975 אוחדה העיר מינסטר עם תשעה כפרים הגובלים בה.
את ההיסטוריה של מקסיקו נהוג לחלק למספר תקופות, החל מהעדות הראשונה להתיישבות האדם ועד היום.
העדות הראשונה להתיישבות האדם במקסיקו תוארכה בערך ל-17,000 שנה לפני זמננו.
פיתוח החקלאות במקסיקו החל בליקוט תירס בר, הדגן השכיח ביותר במקסיקו, על ידי האדם לפני כ-10,000 שנה.
אולם, זריעה שיטתית של שדות תירס החלה רק לפני כ-3,800 שנה.
בתקופה זו החלו להתפתח במקסיקו תרבויות מתוחכמות יותר.
ממצאים של עבודות קדרות תוארכו לאלף השלישי לפני הספירה (לפני כ-4,300 שנה) ועד לתקופות מאוחרות יותר.
התקופה שקדמה להגעתו של כריסטופר קולומבוס לחופי אמריקה נקראת התקופה הפרה-קולומביאנית.
היא מתחילה למעשה באלף השני לפני הספירה, אז החלו לקום תרבויות מתוחכמות באזור.
המקסיקנים מכנים את התקופה שקדמה לכיבוש הספרדי בשם "התקופה הפרה-היספאנית".
בתקופה זו התקיימו במקסיקו חמש תרבויות עיקריות, ולצדן קמו תרבויות קטנות ששרדו תקופות קצרות יותר.
העמים העיקריים שהתקיימו במקסיקו בתקופה הפרה-קולומביאנית הם: האולמקים, טאוטיווקאן, טולטק, האצטקים ומאיה.
לאורך ההיסטוריה חוו עמים אלה מלחמות רבות, אולם גם תקופות של שלום ומסחר ענף התקיימו באלפי השנים שקדמו לכיבוש הספרדי.
בין היתר השיגו התרבויות הפרה-קולומביאניות במסו-אמריקה בכלל ובמקסיקו בפרט הישגים ניכרים בתחומי פוליטיקה, מתמטיקה, תאולוגיה, חקלאות ותחומים נוספים.
מרבית התרבויות המשניות במסו-אמריקה הושפעו, בצורות שונות, מאחת או יותר מחמש התרבויות הגדולות.
התרבות המקסיקנית העתיקה ביותר היא תרבותם של האולמקים, שהחלה להתהוות לפני כ-4,300 שנה.
סימן ההיכר הבולט ביותר שלהם הוא פסלי הראשים הענקיים המאפיינים את אמנותם.
פסלים אלו נשמרו היטב במקומות רבים במקסיקו.
האולמקים עסקו בקדרות והם הראשונים שהחלו בעיור במקסיקו.
האדריכלות שלהם, כמו גם האמנות, החקלאות, הקדרות ותחומים נוספים, היו הבסיס להתפתחותן של מרבית הציוויליזציות המרכז-אמריקאיות המאוחרות יותר, אם לא כולן.
פירוש השם בשפת נאוואטל הוא "מקומם של אלה שהולכים בדרך האלים") היא אחת התרבויות המסתוריות ביותר בהיסטוריה של מקסיקו.
פרטים רבים על עברם של בני טאוטיווקאן אינם ידועים עד היום, ומקורותיהם של מייסדיה הם בגדר תעלומה.
ידוע כי מרכזה של התרבות היה בעיר הנושאת את אותו השם, כ-40 קילומטרים צפונית למקסיקו סיטי של היום.
העיר יושבה לראשונה בין השנים 300 לפני הספירה לבין 150 לספירה.
העיר הייתה למעשה המטרופולין הראשון בצפון אמריקה והעיר הגדולה בעולם עד לנפילתה, בסופה של המאה ה-10 לספירה.
אנשיה השפיעו רבות על הכלכלה והפוליטיקה באזור כולו והשפעה זו ניכרת גם בערי המאיה טיקאל וקופאן.
בני המאיה ותרבותם היוו נדבך חשוב בהיסטוריה הפרה-קולומביאנית של אמריקה המרכזית בכלל ומקסיקו בפרט.
השפעת תרבותם ניכרה על פני יותר מ-300,000 קילומטרים רבועים.
המאיה בנו מאות ערי מדינה בשטחי מקסיקו, גואטמלה, בליז, אל סלוודור והונדורס של היום.
עדויות מעידות על קיומם של בני המאיה החל מהמאה השלישית לספירה ועד למאה ה-16 - בואם של הספרדים ליבשת.
תרבותם הגיעה לשיאה בערך במאות 8–9 לספירה.
בני המאיה הצטיינו במדעים, ובמיוחד במתמטיקה ובאסטרונומיה.
לוח השנה שלהם, שהיה מדויק לפחות כמו זה האצטקי, כלל 19 חודשים, מתוכם 18 חודשים בני 20 יום כל אחד, ואחד שהיה בן חמישה ימים בלבד.
אחרי בואם של הספרדים, בני המאיה ששרדו המירו את דתם לנצרות.
האצטקים היה הכינוי לברית המשולשת אשר שלטה במאה ה-15 וראשית המאה ה-16 בעמק מקסיקו.
הקבוצה האתנית הדומיננטית מבין השלוש היו בני המשיקה, תושבי העיר טנוצ'טיטלאן, שהייתה גם בירת האצטקים.
התרבות האצטקית, מהמפורסמות בתרבויות מקסיקו הפרה-קולומביאנית, שרדה פחות מ-100 שנים.
פירוש השם "אצטק" בשפת נאוואטל, הוא "אדם שבא מאצטלן".
אצטלן היא עירם הבדיונית של בני הנאהוה, שהיו אבותיהם הקדמונים של האצטקים.
הישגיהם המרכזיים של האצטקים היו גיבוש לוח שנה מדויק ושימוש בכתב ציורים מרשים, שהתפתח לקראת חורבנם לכדי כתיבה פונטית.
בירתם, טנוצ'טיטלאן, הייתה העיר הגדולה ביותר בעולם עם בואם של הספרדים, עם אומדן של כ-350,000 תושבים
לפי הדת האצטקית, האל קצלקואטל צפוי היה להגיע לטנוצ'טיטלאן ביום הדין עם לוחמיו, רכובים על בעלי חיים שטרם נראו.
לפי האמונה, קצלקואטל צפוי היה להישאר כדי להחליף את מקומו של המלך האצטקי לנצח.
הרנאן קורטס, הקונקיסטאדור הספרדי, אכן הגיע עם לוחמיו ב-1517 דרך העיר וראקרוס (אז כונתה העיר על ידי קורטז עצמו בשם Puerto de la Villa Rica de la Vera Cruz) - רכוב על סוסים, בעל חיים שמקורו בעולם הישן והיה זר לחלוטין לאצטקים.
תקופת הכיבוש הספרדי הנה תקופת המעבר שבין התקופה הפרה-קולומביאנית לבין החלת השלטון הקולוניאלי של הספרדים בצפון אמריקה.
כינונה של האימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-16 הביאה למעשה לסיום תקופה זו.
מקור השם במילה הספרדית Conquistador, שפירושה כובש.
הפלישה הספרדית הראשונה לאזור שבו עתידה לקום מקסיקו התרחשה ב-1519 בראשותו הרנאן קורטס.
חופיה של וראקרוס, משם הגיע קורטס ביחד עם לוחמיו, התגלו רק שנתיים מוקדם יותר, על ידי מגלה הארצות הספרדי פרנסיסקו הרננדס דה קורדובה.
קורטס נכנס בקלות יחסית לטנוצ'טיטלאן, בשל האמונה של הקיסר האצטקי האחרון, מוקטזומה, ושל חלק נכבד מהעם, שהאורח הוא למעשה אל.
מאוחר יותר הוא ניסה להסביר להם את עקרונות הנצרות.
לא מדובר היה בפעילות מיסיונרית, אולם אחדים מבני העם האצטקי המירו את דתם בסופו של דבר לנצרות.
הוא הכתיר עצמו לשליט האצטקים, כאשר מוקטזומה משמש אותו בתור שליט בובה.
העיר נפלה בידיו של קורטס והביאה את חורבנם של האצטקים רק אחרי מצור שארך ממאי עד אוגוסט 1521. המצור נערך בשיתוף עם בני בריתו, בני הטלאקסקאלה (Tlaxcallān), שבט ילידים מקומי שאנשיו היו אויביהם המרים ביותר של האצטקים.
הדת האצטקית גרסה כי האלים עשויים להשמיד את היקום אם לא יזכו לקורבן אדם מדי פרק זמן מסוים.
עם הגיעו של קורטס, למשל, זכה האחרון לכבוד גדול, שכן הוקרבו לכבודו עשרות בני אדם.
לעיתים יזמו האצטקים מלחמות בינם לבין שבטים מקומיים (בהם בני הטלאקסקאלה) על מנת שישמשו כמקורות זמינים של קורבנות אנושיים.
בשל כך רכשו לעצמם האצטקים אויבים רבים, והספרדים לא התקשו למצוא בני ברית כדי לעזור להם להביסם.
השילוב של מאות לוחמים ספרדיים מאומנים וחמושים היטב עם אלפי לוחמים אינדיאנים נחושים הביא בסופו של דבר לחורבנה של התרבות האצטקית.
המלחמה אמנם קטלה קורבנות רבים בקרב האצטקים, אך הגורמים העיקריים להיעלמותה של התרבות האצטקית לא היו מלחמות, כי אם מחלות אירופיות.
מגוון מחלות שהמערכת החיסונית של הכובשים הספרדים ידעה, בצורה זו או אחרת ובמקרים מסוימים, להתגבר עליהן - המערכת החיסונית של המקומיים, שלא הצליחה לרוב להתמודד עם המחלות שהביאו איתם הכובשים מאירופה, הפילה רבים מהם למשכב.
המחלות הקטלניות ביותר היו אבעבועות שחורות, דבר, חצבת ואף סוגים שונים של שפעת.
המגפה הגדולה שפרצה בשבועות הראשונים להגעת הספרדים קטלה מיליוני אצטקים, וקיימים אומדנים שונים לגבי המספר המדויק.
תקופת שלטון הספרדים במקסיקו, מערב ארצות הברית, גואטמלה, הונדורס ועוד מדינות שכנות נקראת התקופה הקולוניאלית.
הקולוניה הגדולה הזו שמעבר לים כונתה בשם "מלכות המשנה של ספרד החדשה" (Virreinato de Nueva España
הייתה זו תקופה ארוכה ומלאת תהפוכות שנמשכה מיום הקמתה של האימפריה הספרדית ועד לקבלת העצמאות של מקסיקו, ב-27 בספטמבר 1821. יש המקצרים תקופה זו עד להכרזת העצמאות של מקסיקו, שהתרחשה 11 שנים קודם לכן ב-10 בספטמבר 1810, אך לא הוכרה על ידי השלטון הספרדי.
בין הכרזת העצמאות לבין ההכרה בעצמאות מקסיקו הייתה תקופת ביניים קצרה שמכונה "מלחמת העצמאות המקסיקנית".
מלחמת העצמאות של מקסיקו החלה ב-1810, ערב ההכרזה על עצמאות מקסיקו, כמרד עממי בהנהגתו של מיגל אידלגו, כומר מקומי, כנגד השלטון הספרדי.
המרד התחיל באזור הכפרים של מחוז גואנחואטו (כיום מדינת גואנחואטו), המשיך לעיר גואנחואטו, בירת המחוז, ומשם החל ההמון הזועם לצעוד לכיוון מעונו של נציג ממלכת ספרד ששלט במדינה וישב במקסיקו סיטי.
ספק אם נאמניו של אידלגו הגיעו ליעדם.
קריאת המרד, המכונה "זעקת דולורס", (Grito de Dolores), הפכה לססמה המסמלת את שחרור מקסיקו מידי השלטון הספרדי.
הספרדים תפסו את אידלגו והוציאו אותו להורג ב-30 ביולי 1811 באשמת בגידה.
לאחר הוצאתו להורג לקח על עצמו את הפיקוד כומר אחר, חוסה מריה מורלוס, שהמשיך במאבק.
למורלוס מיוחס כיבוש הערים אקפולקו ואואחאקה בתקופת הנהגתו.
אולם, ב-1815 נתפס גם הוא על ידי הספרדים בכפר סן קריסטובל אקטפק (כיום אקטפק דה מורלוס) שבמדינת מקסיקו והוצא להורג ללא משפט בירייה.
סגנו, ויסנטה גררו, המשיך להנהיג את המרד.
ב-1815 הפכה ההתקוממות ללוחמת גרילה בעיקרה, למעט שתי התקוממויות מאורגנות יותר באואחאקה (בהנהגת ויסנטה גררו) ובפואבלה (בהנהגת גואדלופה ויקטוריה).
אגוסטין דה איטורבידה, לימים אגוסטין הראשון קיסר מקסיקו, נשלח על ידי חואן רואיס דה אפודאקה, הרוזן מונדיטו לעצור את המרד באואחאקה מטעם השלטון הספרדי.
זה נתקל בהפיכה צבאית מוצלחת נגד השלטון של פרננדו השביעי, מלך ספרד וכשל בניסיון לעצור את המרד.
לאחר התנגשות ראשונית עם צבאו של גררו, החליט איטורבידה לזנוח את דרך המלחמה ובחר להזמין את גררו לדון בתנאי העצמאות המקסיקנית.
1. מקסיקו תישלט על ידי נסיך אירופי.
2. בני המיעוטים והילידים יזכו לשוויון זכויות מלא.
3. הכנסייה הקתולית תשמור על כוחה.
התקופה המודרנית של רפובליקת מקסיקו ניתן לחלק לשני חלקים עיקריים של עצמאות מדינית.
החלק הראשון, שנמשך בין השנים 1821–1864 אופיין באי יציבות שלטונית, מלחמות והחלפות שטחים תכופות בין מקסיקו לבין שכנותיה, בעיקר ארצות הברית.
אחר כך חלה תקופת מעבר בת שלוש שנים בה הייתה מקסיקו קיסרות ששלט בה הקיסר מקסימיליאן הראשון לבית הבסבורג.
לאחר מותו של הקיסר ב-19 ביוני 1867, עלה לכס הנשיאות הנשיא הראשון של מקסיקו המודרנית - בניטו חוארס.
עם סיומה של מלחמת העצמאות וכינון הסכם איגואלה, נותר הנציב הספרדי במקסיקו, הגנרל הספרדי ממוצא אירי חואן אודוז'ו, כשליט מקסיקו.
אולם כחודש לאחר קבלת העצמאות של מקסיקו מידי הספרדים נפטר אודוז'ו.
לאחר מספר חודשים הפכה מקסיקו תקופה קצרה כאימפריה בראשותו של אוגוסטין איטורבידה, או כפי שכינה את עצמו - הקיסר אוגוסטין הראשון ממקסיקו, שתפס את השלטון במקסיקו סיטי.
הוא שלט במדינה עד להתפטרותו ב-19 במרץ 1823, אז הוענקו סמכויות השלטון לוועדה שכללה מספר מדינאים ופוליטיקאים מקסיקניים (בהם פדרו נגרטה, ניקולאס בראבו וויסנטה גררו) עד להעברת השלטון באופן רשמי לשליטה הראשון של מקסיקו כרפובליקה, גואדלופה ויקטוריה.
מאז עלייתו לשלטון של גואדלופה ויקטוריה, התחלפו נשיאי מקסיקו לעיתים תכופות בעקבות משברים שפקדו את המדינה וחילוקי דעות רבים בין זרמים שונים במדינה.
עד 1867 היו תקופות שלטון ארוכות יותר כמו זו של גואדלופה ויקטוריה ששלט במקסיקו כחמש שנים והיו קצרות במיוחד כמו תקופת שלטונו של ניקולאס בראבו שנמשכה תשעה ימים (10 ביולי 1839 - 19 ביולי 1839) וזו של חוסה מאריה בוקנגרה שנמשכה חמישה ימים (18 בדצמבר 1829 - 23 בדצמבר 1829).
הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה השמרן, שכיהן כנשיא מקסיקו 11 פעמים, וולנטין גומס פריאס שכיהן כנשיא מקסיקו 5 פעמים, היו הבולטים שבהם.
בתקופת הרפובליקה הראשונה של מקסיקו התרחשו מספר קונפליקטים בין מקסיקו לארצות הברית שהשפיעו רבות על ההיסטוריה של שתי המדינות.
הבולטים שבהם היו המהפכה הטקסנית ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בסופו של דבר ניצחה ארצות הברית את המקסיקנים במלחמות הגדולות בין שתי המדינות, וזכתה לספח לשטחה חלקים ממקסיקו ומוכרים כיום כמדינות מערב ארצות הברית.
המהפכה הטקסנית החלה בעקבות מתיחות בין ממשלת מקסיקו לבין המתיישבים האמריקאים בשטחיה של טחאס, חלק מהמדינה המקסיקנית קואווילה וטחאס.
הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, נשיא מקסיקו ביטל את החוקה המקסיקנית שגובשה ב-1824 וניסח חוקה חדשה, תוך שהכתיר את עצמו לדיקטטור, למורת רוחם של המתיישבים האמריקאים חדורי ערכי הדמוקרטיה והליברליזם.
המרד החל ב-2 באוקטובר 1835 עם הצלחתה של פשיטה שביצעו מורדים טקסנים על כוח צבאי מקסיקני שנשלח לפרקם מנשקם.
בהמשך השקיע הצבא המקסיקני משאבים רבים לדיכוי המרד, דבר שבתחילת התהליך נחל הצלחה.
ניצחונם האחרון של המקסיקנים במהפכה הטקסנית היה ניצחון פירוס בקרב אלמו, שהיה כיבוש מוצלח של מבצר טקסני בסן אנטוניו שבטקסס, הנושא את אותו השם.
הקרב כלל מצור בן 13 ימים של הכוח המקסיקני בפיקודו של סנטה אנה, על המבצר, שבו התבצרו מורדים טקסנים (ביניהם דייווי קרוקט), אולם בסופו פרצו הכוחות המקסיקנים שצרו עליו לתוכו והרגו כמעט את כל המתבצרים, למעט מספר עבדים, נשים וילדים.
קרב הבלימה באלמו אפשר למצביא האמריקני סם יוסטון לאסוף חיילים ולהתכונן לקרב המכריע של המלחמה, הקרב בסן חסינטו (כ-30 קילומטרים מהעיר יוסטון), שהסתיים בניצחון מוחץ לטקסנים.
קרב סן חסינטו הסתיים בלקיחתו בשבי של הגנרל סנטה אנה, שחתם על אמנות וולסקו שמעשית הגדירו את ניצחונם של המורדים הטקסנים במלחמה.
למעשה, סנטה אנה כבר לא היה נשיא (מחליפו של סנטה אנה, מיגל ברגאן, הוחלף ביום העשירי למצור על מבצר האלמו על ידי חוסה חוסטו קורו) ועל כן לא הייתה לו סמכות אמיתית לחתום על האמנות הללו בשם הממשלה במקסיקו סיטי.
בסופו של יום, סנטה אנה הסכים לחתום על המסמכים שהכירו בעצמאותה של טקסס בתמורה לחייו.
אף על פי שממשלת מקסיקו מעולם לא הכירה ברפובליקת טקסס העצמאית, האחרונה סופחה ב-1845 לארצות הברית כמדינתה ה-28, וגורלה הוכרע רק בתום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בתום המלחמה סיפחה אליה ארצות הברית שטחים רבים נוספים, חלקם במלחמה וחלקם בהסכם רכישת גדסדן.
אז, מחוסר ברירה, הכירה ממשלת מקסיקו רשמית באובדנה של טקסס.
הרקע למלחמה היה, לצד סכסוכי הגבולות המתמשכים בין ארצות הברית למקסיקו, השאיפה האמריקנית להחיל את עקרונות הדמוקרטיה והקפיטליזם מערבה, לכל שטחי היבשת עד לאוקיינוס השקט, שאיפה שהקנתה לאמריקאים אויבים רבים מצפון ומדרום.
ב-1845 הציע נשיא ארצות הברית, ג'יימס פולק, לרכוש את כל השטחים שבין האימפריה האמריקנית המתהווה לבין האוקיינוס השקט בתמורה ל-25 מיליון דולר, שהיו אז סכום כסף גבוה מאוד.
המקסיקנים סירבו מאחר שמדובר היה בשטחים שהיוו מחצית משטחה של מקסיקו.
בשלהי 1845, לאחר כניסתו לתפקיד, שלח הנשיא ג'יימס פולק את הגנרל זאכרי טיילור, לימים נשיאה ה-12 של ארצות הברית ביחד עם עוד 1,500 חיילים אמריקנים לאזור נהר הריו גראנדה.
בפקודתו של פולק, צעדו החיילים בפיקודו של טיילור לקורפוס כריסטי, צפונית לנהר, חלק שנחשב בשליטה מקסיקנית.
כחודש לאחר מכן, באפריל 1846, תקפו המקסיקנים ונהדפו על ידי הכוח של טיילור, שהיה גדול מכדי שיוכלו להתמודד מולו.
בעקבות התקרית, שהייתה עילה למלחמה, ביקש פולק מהקונגרס של ארצות הברית להכריז מלחמה על מקסיקו.
קומודור ג'ון דרייק סלואוט (John Drake Sloat) נשלח לכבוש את קליפורניה מצפון.
בעזרת ספינות של חיל הים האמריקאי באוקיינוס השקט ובעזרת הבדלנים המקומיים ביבשה שסייעו לו בכיבוש ערים חשובות הצליח סלואוט לכבוש את קליפורניה מידי מקסיקו.
כוח גדול נוסף בפיקודו של סטיבן קירני, כבש את סנטה פה שבניו מקסיקו והמשיך על מנת לחבור לכוחותיו של סלואוט במרכז קליפורניה כדי להשלים את הכיבוש.
ב-13 בינואר 1847 נחתם הסכם קאוונגה (Cahuenga) שהגדיר את קליפורניה כשטח אמריקני וקבע שחרור של שבויים משני הצדדים.
את הכוח, בפיקודו של טיילור, ניסה לעצור כוח מקסיקני גדול בפיקודו של נשיא מקסיקו בכבודו ובעצמו - הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
האחרון הובס בקרב בואנה ויסטה בקואווילה שבצפון מקסיקו של היום.
במרץ 1847 פתח פולק חזית נוספת כאשר שלח כוח צבאי חסר תקדים בגודלו, בפיקודו של הגנרל וינפילד סקוט, לכבוש את מקסיקו סיטי.
ב-2 בפברואר 1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את המלחמה.
עיקרי ההסכם היו קביעת הריו גראנדה כגבול בין שתי המדינות בטקסס כאשר השטחים שנכבשו מדרום לו הוחזרו למקסיקו.
ארצות הברית קיבלה את השליטה על שטחי קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה ושטחים מקולורדו, ויומינג, וניו מקסיקו בתמורה לסכום של 18.25 מיליון דולר.
(כ-630 מיליון דולר במונחים של היום).
במהלך המלחמה נהרגו (הערכות) כ-20,000 חיילים אמריקאים וכ-25,000 חיילים מקסיקנים.
יתרונה של ארצות הברית במלחמה היה ברור.
המקסיקנים עדיין השתמשו במוסקטים ישנים מתקופתו של נפוליאון בונפרטה, בעוד האמריקנים חומשו ברובים חדישים מתוצרת מקומית.
גם במשאבים היה לאמריקאים יתרון משמעותי על פני הלוחמים המקסיקנים.
גדוד סנט פטריק, שהורכב מחיילים אירים קתולים, החל את המלחמה לצד הצבא האמריקאי אולם באמצע ערק למקסיקו.
גרסאות שונות מסבירות את הסיבות לעריקתם של חיילי הגדוד.
אחת מהן היא אפליה קשה מצד האמריקנים, ואחת נוספת היא סיבה דתית, שכן האירים קתולים כמו המקסיקנים, בניגוד לאמריקנים הפרוטסטנטים.
מרבית החיילים נהרגו בקרב צ'ורובוסקו, שהוכרע לטובת האמריקנים וקירב אותם עד כדי 10 קילומטרים בלבד ממקסיקו סיטי.
כ-100 חיילים מהגדוד נתפסו ונשבו על ידי החיילים האמריקנים, ולאחר שהוטבעה על עורם האות D (עריק - Deserter) בברזל מלובן, הוצאו להורג בתלייה.
חיילי גדוד סנט פטריק נחשבים לגיבורים במקסיקו עד היום.
ב-9 באוגוסט 1855 סנטה אנה, שהפך לדיקטטור פעם נוספת, הודח מהשלטון בידי הליברלים במה שנקרא "מהפכת איוטלה".
איגנאסיו קומונפורט, ליברלי מתון, מונה לנשיא.
עיקר מטרתו הייתה למצוא את האיזון הנכון בין השמרנים לליברלים במדינה.
לאורך תקופת שלטונו של קומונפורט, נוסחה חוקה חדשה.
מנסחי החוקה הקפידו לשמור על מרבית כוחה של הכנסייה הקתולית, אולם הם קבעו לראשונה שההנצרות הקתולית תהיה הדת הרשמית במקסיקו.
עובדה זו לא הייתה מקובלת כמובן על מעמד הכמורה ועל הזרם השמרן, מה שגרם להחרמתו של קומונפורט על ידיהם והניח את היסודות ל"מלחמת הרפורמה" שבאה בעקבות החלת החוקה.
מלחמת הרפורמה (Guerra de Reforma), שנחשבת מלחמה קשה ועקובה מדם שהפרידה בין שני הזרמים הפוליטיים העיקריים במקסיקו בצורה בולטת, פרצה בדצמבר 1857 ונמשכה כשלוש שנים.
מרבית האנשים שהיו חלוקים בדעותיהם הצטרפו לליברלים, ששוכנעו שכוחה של הכנסייה צריך להיות מתון יותר משהיה עד פרוץ המלחמה.
לאורך תקופה קצרה כיהנו שתי ממשלות בו זמנית - אחת שמרנית במקסיקו סיטי, ואחת ליברלית בוראקרוס.
המלחמה הסתיימה בינואר 1861 בניצחון של הליברלים עם חזרתם למקסיקו סיטי.
בניטו חוארס, ממנהיגי הליברלים, נבחר בחודש מרץ של אותה שנה לקדנציה בת ארבע שנים כנשיא מקסיקו.
כחלק מהמירוץ הקולוניאלי של סוף המאה ה-19, ביקשה צרפת להרחיב את אזורי ההשפעה שלה גם ביבשת אמריקה.
נשיא מקסיקו, בניטו חוארס, עיכב את תשלומי הריבית של הלוואות שלקחה הממשלה הקודמת ממדינות זרות - דבר שהרגיז הן את הצרפתים והן את הספרדים והבריטים, שציפו לקבל ממקסיקו תשלומים.
ב-31 באוקטובר 1861 חתמו שלוש המדינות על אמנת לונדון, בה הוסכם על ריכוז המאמצים מצד שלוש המדינות להסדר החוב של מקסיקו.
כבר ב-8 בדצמבר 1861 נחתו בנמל וראקרוס כוחות ספרדים שהגיעו מקובה.
הכוחות האירופיים התבססו על ההערכה שארצות הברית, שהייתה שקועה במלחמת אזרחים, תימנע מלהתערב בנעשה במקסיקו.
כוחות צרפתיים החלו להתקדם מהחוף הקריבי לכיוון העיר פואבלה, שם נעצרו בקרב עקוב מדם שמכונה "קרב פואבלה".
ב-5 במאי 1862 הוכרע הקרב, כאשר נחלו הכוחות הצרפתים תבוסה מוחצת מול צבאו של הגנרל איגנאסיו סראגוסה.
הצבא הצרפתי נחשב אז לאחד הצבאות היעילים בעולם, ועל כן הניצחון נחשב למתוק כל כך בעיני המקסיקנים.
עד היום נערכות ברחבי מקסיקו חגיגות המציינות את הניצחון בקרב ב-5 במאי.
בחודשים ספטמבר-אוקטובר הגיעו דרך הים גדודים רבים נוספים של חיילים צרפתים והחלה המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
הצרפתים כבשו את וראקרוס וערכו מצור על פואבלה, עד שכבשו גם אותה.
ניסיונם של כוחות מקסיקנים בהנהגתו של הגנרל איגנאסיו קומונפורט להדוף את המצור נתקל בהתנגדות קשה והובס.
הצרפתים התקדמו גם מכיוון האוקיינוס השקט, חופה השני של מקסיקו, והפגיזו את אקפולקו בדרך לכיבוש מקסיקו סיטי.
הכוחות הצרפתים, בפיקודו של הגנרל פרנסואה באזין, נכנסו למקסיקו סיטי ב-7 ביוני 1863.
הצרפתים ייסדו מונרכיה חדשה במקסיקו שמכונה "האימפריה המקסיקנית השנייה" והכתירו את הארכידוכס מקסימיליאן לבית הבסבורג מאוסטריה כקיסר מקסיקו "מקסימיליאן הראשון".
כל זאת נעשה בתמיכת בתי המלוכה בספרד ובאוסטריה ובתמיכת הכנסייה הקתולית.
בניטו חוארס ותומכיו התארגנו כצבא מקסיקני לאומי שכונה "הצבא הרפובליקני".
הצרפתים המשיכו בחיזוק השפעתם במקסיקו לאחר הכתרתו של מקסמיליאן הראשון כקיסר.
הם המשיכו בכיבוש ערי מפתח במדינה.
גוודלחרה (7 בינואר 1864), אואחאקה (9 בפברואר 1865) וגוואימאס (29 במרץ 1865) נפלו בידי הצבא הצרפתי, אולם במקביל אספו כוחות הרפובליקנים בהנהגת בניטו חוארס חיילים ונשק בעיקר במדינות הצפון, סינלואה וצ'יוואווה וכן בערים שלגדות הריו גראנדה.
הקיסר מקסימיליאן הראשון הוציא צו ב-3 באוקטובר 1865 המורה על הוצאה מיידית להורג של כל מקסיקני שייתפס כשבוי בזמן מלחמה.
אותו הצו היווה את הבסיס להוצאה להורג שלו עצמו, כשנתיים מאוחר יותר.
ב-1866 הכריז נפוליאון השלישי על נסיגה משטחי ההשפעה שלו במקסיקו.
הצבא הרפובליקני כבש בהדרגה את צ'יוואווה, גוודלחרה ואקפולקו, בעוד הצרפתים החלו בפינוי שטחים שכבשו - גואנחואטו, מונטריי, אואחאקה ועוד.
סיום המלחמה ב-1867 הביא את המנצחים להקמת רפובליקת מקסיקו.
בניטו חוארס, מנהיג הרפובליקנים, שב למשרת הנשיא וניסח חוקה חדשה שעיקריה היו הפרדת הדת מהמדינה.
הביטויים לכך היו הפקעת המרחבים הגדולים שהיו בשליטתה של הכנסייה הקתולית, הרחקת כמרים מפוליטיקה והזכות לנישואים אזרחיים עוגנה בחוקה.
בניטו חוארס כיהן כנשיא מקסיקו עד מותו ב-1872. עד היום נחשב חוארס, שהיה היחיד מבין נשיאי מקסיקו שדם ספרדי לא זורם בעורקיו, ללוחם חופש, רפורמטור שהקדיש את כל כולו לדמוקרטיה, לערכים ולשוויון זכויות למיעוטים, ובו בזמן פעל למודרניזציה של מקסיקו.
בעיני רבים במקסיקו תופס חוארס מקום של גיבור לאומי, ויום הולדתו, ה-21 במרץ, הוא יום חג במקסיקו.
מקסיקו סיטי בחרה להנציח את זכרו בכך שקראה לשדה התעופה הבינלאומי שלה על שמו.
הפורפיריאטו: הדיקטטורה של דיאס (1876–1910)
השמרנים במדינה לא ראו בעין יפה את חלוקת הסמכויות במדינה וסברו שהנשיא חוארס, ואחר כך מחליפו סבסטיאן לרדו דה טחאדה, אוצרים סמכויות רבות מדי - ועל כן חפצו בחזרה לשלטון.
ב-1876 תפס את השלטון פורפיריו דיאס (Porfirio Díaz), אחד ממנהיגי הצבא.
אז החלה תקופה בת כ-35 שנה, שבה היה דיאס האיש החזק במקסיקו ועל כן כונתה "פורפיריאטו".
תקופת שלטונו של דיאס אופיינה בשקט יחסי מבחינה מדינית ובשגשוג וצמיחה כלכלית.
הצמיחה הושגה בעיקר הודות להשקעות מבחוץ ולשיפור משמעותי בתשתיות.
למרות המצב הטוב לכאורה שבה הייתה שרויה מקסיקו, תקופת ה"פורפיריאטו" אופיינה באי-שוויון בין המעמדות בחברה ופערים חברתיים היו בה עניין של מה בכך.
הדיקטטורה שהנהיג דיאס ביד קשה מנעה התקוממויות ומרידות בתוך העם.
ב-1910 החליט פורפיריו דיאס בן ה-80 לערוך בחירות נוספות כדי לאפשר לו תקופת כהונה נוספת כנשיא מקסיקו.
הוא היה בטוח בניצחונו, מאחר שדיכא כל מתמודד רציני שקם מולו.
אולם, אקדמאי צעיר בשם פרנסיסקו איגנאסיו מדרו החליט לרוץ לנשיאות מול הנשיא המכהן.
הגם שדיאס דאג להכניסו לכלא, צבר מדרו פופולריות גוברת והולכת בציבור המקסיקני.
לאחר הבחירות הכריז דיאס על התוצאות, כאשר ניצחונו היה כמעט פה אחד, למעט כמה מאות קולות שהצביעו עבור מדרו בכל המדינה.
התרמית הייתה גדולה מדי כדי שהציבור יקבל אותה, וזה יצא לרחובות.
ב-20 בנובמבר 1910 קרא מדרו, שברח מהכלא, לציבור במקסיקו ליטול את נשקם ולהילחם נגד ממשלו של דיאס.
התוכנית שגיבש נקראה תוכנית סן לואיס פוטוסי, על שם העיר סן לואיס פוטוסי שבה גובשה.
הכוחות המהפכניים, שהונהגו בידי אמיליאנו ספאטה, פנצ'ו וייה, פסקואל אורוסקו וונוסטיאנו קאראנסה במדינות מקסיקו השונות, הביסו את הצבא הפדרלי בהנהגתו של דיאס.
ב-1911 נכנע דיאס "לטובת שלום האומה" ויצא לגלות בצרפת, שם נפטר ב-1915.
המכנה המשותף היחידי של המהפכנים בינם ובין עצמם היה הרצון להדיח את הרודן מתפקידו, אולם לאחר שצלחו במשימתם נתקלו בקושי רב לארגן את הממשל מחדש לשביעות רצון כל הזרמים.
הדבר גרר מאבק ממושך בין הליברלים, הרדיקלים והאחרים, שנמשך קרוב ל-20 שנה ונחשב לחלק מהמהפכה המקסיקנית, על אף שניתן להחשיבו כמלחמת אזרחים לכל דבר.
באותו הזמן התנקשו מתנגדיהם של מנהיגי המרד באלה האחרונים.
מדרו נרצח בשנת 1913 בעודו מכהן בתפקיד הנשיא.
הוא הודח והוצא להורג בידי ויקטוריאנו ורטה, גנרל לשעבר של דיאס שנשען על תמיכתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו דאז, אך לא בתמיכתו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
בהמשך, איבד אוארטה מהפופולריות שלו בשל יחסו הברוטלי כלפי נתיניו ועמו, והודח בידי ונוסטיאנו קאראנסה, ממובילי המהפכה, ב-1915. קאראנסה הכריז ב-5 בפברואר 1917 על כינונה של חוקה חדשה במקסיקו - חוקה שתקפה במקסיקו עד היום.
קאראנסה נרצח ב-1920 על ידי תומכים לשעבר שלו, בגלל סכסוך פנימי.
אלווארו אוברגון סאלידו, מתומכיו לשעבר של קאראנסה שהתקוממו נגדו, תפס את השלטון והיה לנשיא.
הוא הצליח ללכד את העם המקסיקני ולהובילו בדרך חדשה, תוך שהוא מרסן את כוחה של הכנסייה הקתולית, הנהיג חירות חברתית יחסית ואף הניח את היסודות למתן זכויות לנשים.
על אף שביתת הכוחות היחסית לאחר 1920, המאבקים המזוינים טרם תמו.
המאבק המפורסם ביותר שהתרחש מאז סיום המהפכה הרשמי בשנת 1921, הוא המאבק בין תומכיה של החברה החילונית והפרדת הדת מהמדינה מול מתנגדיה, שרצו בהחזרת חלק מסמכויותיה של הממשלה לכנסייה הקתולית וחזרת מעמד הכמורה לכפי שהיה לפני המהפכה.
המאבק הפך להיות מאבק אלים ב-1926 והוכרע בשנה לאחר מכן.
המהפכה המקסיקנית נמשכה בין השנים 1910 (ההתקוממות בגין הכרזתו השקרית של דיאס בדבר תוצאות הבחירות) ל-1921 (השנה שבה הצליח לייצב הנשיא אוברגון את המצב במדינה) וההערכות הן שכ-900,000 אנשים קיפחו את חייהם במהלכה.
עם זאת, מלחמת הקריסטרוס (1926–1929) נחשבת על ידי היסטוריונים לחלקה השני של המהפכה.
ב-1926 פרצה מלחמת הקריסטרוס בצורת התקוממות עממית מזוינת כנגד השלטון האנטי-דתי.
החוקה של 1917 קבעה מספר סעיפים שנויים במחלוקת בכל הקשור לדת: בסעיף 5 לחוקה הוצאו מחוץ לחוק מסדרים נוצריים שהושתתו על נזירות.
בסעיף 24 לחוקה נאסרה תפילה ציבורית מחוץ לכנסיות ובניינים שיועדו למטרת דת.
בסעיף 27 לחוקה הוגבלו זכויותיהם של הארגונים הדתיים במדינה להחזקת רכוש בבעלותם.
סעיף 130 לחוקה קבע כי ממעמד הכמורה במקסיקו תישלל זכות ההצבעה בבחירות, תימנע הרשות להתלבש בבגדים דתיים מסורתיים בפרהסיה וחל עליהם איסור להתבטא בנושאים ציבוריים באמצעי התקשורת.
ב-1929, לאחר שלוש שנים של עימותים פנימיים בין הכוחות הפדרליים של הממשלה לבין התומכים הדתיים ברפורמה דתית (שכונו הקריסטרוס - Cristeros), הגיעו הצדדים לפתרון דיפלומטי בעזרתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו, והסתימה המלחמה.
הקונפליקט גבה את חייהם של 90,000 איש, מהם (למעט כמה אזרחים ו"קריסטרוס" שנהרגו בפשיטות של הצבא הפדרלי לאחר סיום המלחמה) כשני שלישים חיילים פדרליים וכשליש ממחנה ה"קריסטרוס".
לפי ההסכם נשארו החוקים כפי שהם כתובים בחוקה, אולם בפועל לא בוצעה אכיפה מסודרת של חוקים אלה על ידי השלטון.
רק באזורים ספורים נרדפו כמרים בשם החוק.
לאחר קבלתה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם על ידי האו"ם, הוראותיה המקוריים של חוקת המדינה בענייני דת נותרו בעינן, אולם באופן רשמי לא נעשה דבר כדי לאכפן.
1929 היא גם שנת היווסדותה של מפלגת PRI (במקור - Partido Revolucionario Institucional - המפלגה המהפכנית המאורגנת), מפלגת השלטון במקסיקו ב-1929 עד תחילת המאה ה-21. מייסדה היה פלוטארקו אליאס קאייס, נשיא המדינה בין השנים 1924 ו-1928, שהמשיך לשלוט דה-פאקטו עד לשנת 1935 (תקופה המכונה "מקסימאטו").
קאייס הצליח לשכנע את מרבית הגנרלים במהפכה להתאחד לכדי צבא אחד - צבא מקסיקו.
בעיני רבים, זוהי נקודת הזמן שסיימה את המהפכה המקסיקנית.
ידיה הארוכות של המפלגה הפכו את הפוליטיקה במקסיקו למונופול של מפלגה אחת.
עד 1988 לא איבדה המפלגה מושב אחד בפרלמנט, ורק ב-2 ביולי 2000 ניצחה אותה בבחירות הכלליות "ברית השינוי" של מפלגת האופוזיציה - PAN, בראשותו של ויסנטה פוקס, ושמה קץ ל-71 שנות השלטון המהפכני-מוסדי של PRI.
הנשיא לאסרו קארדנאס עלה לשלטון ב-1934 וחולל מהפכה במקסיקו.
באפריל 1936 הוא היגלה את השליט דה-פאקטו קאייס לארצות הברית, מחשש שינסה להשתלט שוב על כס הנשיאות ולהשליט משטר דיקטטורה במדינה.
קארדנאס גיבש את הכוחות השונים במפלגתו, ה-PRI, והצליח לאחד את שורותיה מחדש.
כחלק מהרפורמה הכללית שלו במדינה, ביצע קארדנאס מספר פעולות שראוי לציין והביאו את מקסיקו להישגים מרשימים בתחומים מגוונים.
הרחבת אזורי הפצתם ספרי הלימוד במדינה להורדת אחוז הבערות.
הפיכת תעשיית הנפט במקסיקו לממשלתית.
הקמת חברת חשמל מקסיקנית לאומית.
הקמת המכון הלאומי לטכנולוגיה (בדומה לטכניון הישראלי).
החלת מדיניות מקרקעין חדשה, שהיטיבה עם החקלאים, הפועלים, וקהילות אינדיאניות.
הענקת מקלט מדיני למגורשים ספרדים שגורשו לאחר מלחמת האזרחים בספרד.
קארדנאס רצה שהתאגידים הזרים יפתחו את ארצו, אולם התעקש שהדבר ייעשה תחת פיקוח ממשלתי.
יחד עם זאת, כדי לשמור על האיזון העדין, בעיניו של קארדנאס, בו תאגידים זרים מפתחים את כלכלת מקסיקו, אך לא מצליחים להטות את הפוליטיקה של מקסיקו לטובתם, יצר קארדנאס חסמים פוליטיים בניסיון למנוע את השפעתם של תאגידים אלו על השלטון.
מקסיקו לקחה חלק פעיל בחציה השני של מלחמת העולם השנייה.
עד המתקפה על פרל הארבור לא התערבה מי ממדינות צפון אמריקה באופן פעיל במלחמה, וגם מקסיקו הייתה נייטרלית.
מעורבותה היחידה במלחמה הייתה מסחר עם מדינות הציר, שהסתיים ב-1939 עם כניסתו של הצבא הגרמני לפולין.
לאחר המתקפה, נטייתה של מקסיקו הייתה עם בעלות הברית, אולם היא לא השתתפה במלחמה.
ארצות הברית, שכבר קיבלה החלטה להכריז מלחמה על מדינות הציר, השתתפה במלחמה ומקסיקו, שיחסיה עם שכנתה הצפונית היו טובים, סייעה לה.
במאי 1942 הטביעו צוללות הצי הנאצי שתי מכליות נפט מקסיקניות, "שומרת המישור" (Portero de Llano) ו"חגורת הזהב" (Faja de Oro), שהעבירו דלק מנמל טמפיקו במקסיקו לנמל פילדלפיה בארצות הברית.
בעקבות האירוע במפרץ מקסיקו החליט נשיא מקסיקו, מנואל אווילה קמאצ'ו, להצטרף לארצות הברית ולהכריז מלחמה על מדינות הציר.
מקסיקו, בצוותא עם אתיופיה והפיליפינים, הצטרפה ב-22 במאי ל"הכרזת האומות המאוחדות" שהכריז נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בינואר אותה שנה.
בתחילה סייעה מקסיקו לארצות הברית במאמץ המלחמתי.
מקסיקנים רבים עבדו בארצות הברית בתשתיות כגון הרכבת מסילות ברזל וחקלאות, ואילו הצבא האמריקני לקח על עצמו לאמן גדודים מקסיקנים בנואבו לאדרו, מקסיקו, ולאחר מכן בארצות הברית, שיישלחו מאוחר יותר לשדה הקרב.
טייסת 201 של חיל האוויר המקסיקני בסופו של דבר לקחה חלק במערכה נגד הצבא היפני הקיסרי בפיליפינים במרץ 1945, זמן קצר בלבד לפני סיום המלחמה.
המערכה הוכרעה לטובת בעלות הברית, הרבה בזכות הטייסים המקסיקנים.
20 טייסים מקסיקנים זכו באותות גבורה מחיל האוויר האמריקני.
שבעה מטייסי טייסת 201 נהרגו בקרב, ונבנתה אנדרטה לזכרם.
מקסיקו לאחר מלחמת העולם השנייה
היסטוריונים מכנים את מה שקרה למקסיקו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה כ"נס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano).
בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, למרות כישלונה של הממשלה לגייס השקעות מבחוץ במהלך תקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה לאחר מכן.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה הידרדרות פוליטית במקסיקו, ששיאה היה בטבח טלטלולקו ב-1968, ערב פתיחת אולימפיאדת 1968 במקסיקו סיטי.
לאחר המשחקים האולימפיים הכלכלה שבה למסלולה.
רוב הזמן כלכלת מקסיקו התפתחה במהירות, למעט משברים קטנים ב-1976 וב-1982 שגרמו לרכישת הבנקים הגדולים על ידי הממשלה.
הבנקים הצטיירו כגורמים העיקריים למשברים הכלכליים שפקדו את המדינה.
היה זה נורמלי שהפסו המקסיקני קיבל ערך מחדש מדי שש שנים, כשהתחלף נשיא.
בדצמבר 1994, שינוי שער החליפין גרר את הכלכלה המקסיקנית למיתון עמוק, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-19 בספטמבר 1985 פקדה את מדינת מיצ'ואקאן, הסמוכה למקסיקו סיטי, רעידת אדמה בעוצמה של 8.1 בסולם ריכטר.
היא גרמה נזקים עצומים לערים בסביבה.
412 בניינים נהרסו כליל, בעוד ל-3,000 בניינים נגרמו נזקים כבדים.
ב-1 בינואר 1994 הצטרפה מקסיקו לברית NAFTA, הסכם הסחר החופשי בין מדינות צפון אמריקה (North American Free Trade Agreement), שבה היו חברות קנדה וארצות הברית.
באותו התאריך תפס הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי מספר ערים במדינת צ'יאפס שבדרום מקסיקו, במחאה על ה"דיקטטורה" שמנהיגה מפלגת השלטון - ה-PRI - מזה עשרות שנים.
ביטולה של הרפורמה האגררית שנועדה להיטיב עם החקלאים, והצטרפותה לפרויקט ליברלי-קפיטליסטי של סחר חופשי עם שכנותיה היה הקש ששבר את גב הגמל, והיווה נקודה טובה לצבא הזפטיסטי לפתוח במרד.
בתוך ימים ספורים הגיעו 12,000 חיילים כדי לתגבר את הכוחות הצבאיים שנמצאים בחבל כדרך קבע על מנת לגרש את המורדים מהערים שכבשו.
הצבא נחל הצלחה, והמורדים נסוגו ליער הגשם הסמוך לגבול עם גואטמלה בתוך ימים אחדים.
ב-12 בינואר כבר הוכרזה הפסקת אש חד-צדדית על ידי הממשלה, וכבר בפברואר אותה שנה נפתחו שיחות לגישור בין המורדים לממשלה.
המרד, שתוכנן שנים מראש על ידי מנהיגי הצבא הזפטיסטי, היה הפתעה גמורה לכל הצדדים המעורבים בעניין, כולל התקשורת, הן במקסיקו והן מחוצה לה.
הסיבות העיקריות לפרוץ המרד היו הרגשת הקיפוח שסבלו ממנה תושביה של חבל צ'יאפס, ביטול הרפורמה האגררית בפברואר 1992 שנועדה להיטיב עם החקלאים והצטרפותה של מקסיקו להסכם NAFTA.
הסיבות לפרוץ המרד בעיקרן כלכליות-חברתיות ולא פוליטיות.
בעוד שרבים מחברי המפלגה הואשמו בעבירות שחיתות כאלה ואחרות בשנות ה-80 ו-90 של המאה ה-20, עדיין החזיקה המפלגה את מרבית המשרות הציבוריות בממשלה, בקונגרס ובשלטון המקומי הפדרלי.
עם הזמן, והודות לרפורמות שונות באופיין האלקטורלי של הבחירות שנעשו על ידי הנשיא קרלוס סלינס דה גורטרי ואחריו ארנסטו סדייו, אמון הציבור המקסיקני בראשי המפלגה נסדק וכוחה של המפלגה החל להחלש.
בתחילת שנות ה-90 הפסידה PRI עמדות מפתח בשלטונות הפדרליים, כך שמושלים רבים בפדרציות של מקסיקו הגיעו ממפלגות אחרות.
באמצע שנות ה-90 הפסידה המפלגה את רוב מושבי הקונגרס למתחרותיה, ובשנת 2000, לאחר 70 שנות שלטון, זכה המועמד של מפלגת PAN (Partido Acción Nacional - מפלגת הפעילות הלאומית), ויסנטה פוקס, בבחירות לנשיאות מקסיקו.
ב-1995 התמודד נשיא מקסיקו, ארנסטו סדייו עם משבר כלכלי.
גם היעדר תמיכה ציבורית וכן הפגנות תכופות במקסיקו סיטי היו דבר שבשגרה, ונוכחות צבאית מוגברת הייתה בחבל צ'יאפס, בו עדיין התקיימו מרידות מצד הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי.
הקמת המכון הפדרלי לבחירות - מוסד אזרחי שנועד לפקח על הבחירות במדינה - היה המסמר האחרון בארון הקבורה של המפלגה באותה עת.
ויסנטה פוקס נבחר לתפקיד נשיא מקסיקו ב-2 ביולי 2000 ועלה לכס הנשיאות ב-1 בדצמבר אותה שנה, כאשר הוא חותם תקופת שלטון בת כ-70 שנה של מפלגת PRI.
עם זאת, לא הצליח פוקס להשיג את מרבית המושבים בפרלמנט המקסיקני, ורבות מהרפורמות והפעולות שהציע טורפדו על ידיו.
ב-2006 הוא הוחלף על ידי פליפה קלדרון, גם הוא ממפלגת ה-PAN.
מפלגת PRI חזרה לשלטון עם היבחרו של אנריקה פניה נייטו.
בשנת 2017 התרחשה במדינה המחאה על מחירי הדלק.
מזרח טימור יושבה לראשונה על ידי מלנזים ואוסטרלים.
הפורטוגזים החלו ליישב את האי טימור באמצע המאה ה-16. לאחר סכסוכי שליטה ארוכים עם ההולנדים באזור הגיעו לבסוף להסכם בשנת 1859 במסגרתו ויתרה פורטוגל על מערב האי.
בין השנים 1942–1945 הייתה מזרח טימור תחת כיבושה של האימפריה היפנית, אך לאחר התבוסה היפנית במלחמת העולם השנייה חידשו הפורטוגזים את שלטונם במקום.
מזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל ב-28 בנובמבר 1975, ותשעה ימים לאחר מכן פלשו אליה כוחות אינדונזיים אשר כבשו אותה.
ביולי 1976 הפכה מזרח טימור למחוז באינדונזיה.
במשך שני העשורים הבאים עשו האינדונזים מאמץ לדיכוי ההתנגדות לכיבוש, שלא צלח, ובמהלכו איבדו את חייהם על פי אומדנים שונים בין 100,000 ל-250,000 איש.
ב-30 באוגוסט 1999 התקיים משאל עם שנערך בפיקוח האו"ם ובו הצביעו רוב ניכר של תושבי מזרח טימור בעד עצמאות מאינדונזיה.
במהלך התקופה שבין משאל העם ועד להגעתם של כוחות שמירת שלום רב לאומיים בסוף ספטמבר 1999 פעלו במזרח טימור מיליציות בחסות הצבא האינדונזי נגד העצמאות.
המיליציות הרגו כ-1,400 תושבים והפכו 300,000 איש לפליטים במערב טימור.
ב-20 בספטמבר 1999 נפרס במדינה כוח התערבות בינלאומי (INTERFET) בהובלת אוסטרליה ששם קץ לאלימות.
ב-20 במאי 2002 הוכרה מזרח טימור באופן בינלאומי כמדינה עצמאית.
באי טימור נמצאו אמנם שרידי התיישבות מתקופת האבן אך היסטוריה מתועדת קיימת רק החל מהמאה ה-15 מתוך דיווחים סיניים על סחר עם האי.
בתחילת המאה ה-16 הגיעו הפורטוגזים לאי טימור ולאיים נוספים בסביבה הקרובה.
מספר שנים לאחר מכן הגיעו לאזור גם ההולנדים ואחרי סכסוך מתמשך במהלך המאה ה-17 נותר בידי הפורטוגזים האי טימור בלבד שב-1702 הפך למושבה עם הגעתו של המושל הראשון מליסבון.
במאה ה-18 הצליחו ההולנדים לתפוס את החלק המערבי של האי, תפיסה שקיבלה מעמד רשמי בהסכם ליסבון ב-1859. הגבול הסופי בין מערב האי למזרח נקבע בהסכם האג ב-1916. בסוף 1941 נכבש מזרח טימור על ידי כוחות אוסטרלים והולנדים על מנת להקדים פלישה יפנית צפויה.
המושל הפורטוגזי מחה נגד פלישת ההולנדים שנסוגו לצד ההולנדי של האי.
כאשר היפנים פלשו לאי הם הבריחו את הכוח האוסטרלי הקטן שנותר מהבירה דילי להרים במרכז האי.
ההרים הפכו לזירה של מלחמת גרילה של כוחות בעלות הברית יחד עם מתנדבים טימורזים נגד היפנים.
אחרי סיום המלחמה חזרו הפורטוגזים והקימו את שלטונם מחדש.
בשנת 1949 אמר מוחמד האטה, ראש ממשלת אינדונזיה, שהיא תעיין בבקשה של מזרח טימור להצטרף לאינדונזיה אם תהיה כזאת, אבל באופן כללי נמנעו מנהיגי אינדונזיה מלדרוש את השליטה במזרח טימור, גם כאשר אמרו שמטימור פנו אליהם בבקשה לסיוע נגד השלטון הפורטוגזי, לאור היותה של מזרח טימור ענייה ומעוטת תושבים.
מזרח טימור המשיכה להיות מושבה פורטוגזית עד שנת 1975. ההתנגדות לשלטון הפורטוגזי הייתה מועטה, והשלטונות הפורטוגזיים הזהירו את תושבי טימור מהסכנה בשלטון אינדונזי, בה באמצע שנות ה-60 נהרגו כמיליון איש במסגרת מהפך קומוניסטי-כביכול שנכשל.
לאחר מהפכת הציפורנים, שהתחוללה באפריל 1974, הפורטוגזים אישרו את התארגנותן של מפלגות פוליטיות במזרח טימור.
במקביל, ניסה הממשל הצבאי בליסבון להגיע להסכם עם אינדונזיה כדי להיפטר ממזרח טימור שהפכה לנטל כלכלי כבד.
שתי המפלגות הגדולות שנוצרו, המרכז-ימנית (Uniao Democratica Timorese; UDT) והשמאלנית (Associação Social Democrática Timorense; ASDT), התנגדו לכל מחשבה על הכללת מזרח טימור באינדונזיה.
ה-UDT ביקשה לקדם "אוטונומיה מתקדמת" תחת דגל פורטוגל וה-ASDT דרשה עצמאות מיידית.
מפלגה קטנה ושולית, אפודיטי, תמכה באיחוד עם אינדונזיה שהיה מותנה באוטונומיה מקומית.
השלטון בג'קרטה, בירת אינדונזיה, ראה את הדמוקרטיזציה במזרח טימור בדאגה רבה בגין החשש שתתפשט למחוזות העניים של אינדונזיה ותדרבן אותם להיפרד מאינדונזיה.
בספטמבר 1974 קיבל צבא אינדונזיה חיזוקים של ממש לחששו, כאשר תנועת ה-ASDT במזרח טימור פנתה שמאלה עוד יותר, שינתה את שמה לפרטילין (FRETILIN) והחלה לממש תוכניות חברתיות, כלכליות ומדיניות בעלות אופי קומוניסטי.
באותו חודש ממש בו ה-ASDT הפכה לפרטילין, נפגשו נשיא אינדונזיה סוהארטו וראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם.
בפגישה קיבל סוהארטו את ברכת הדרך למדיניות הכללת מזרח טימור באינדונזיה כאשר ויטלם הצהיר שמזרח טימור עצמאית תהיה למדינה ללא יכולת קיום ותהפוך לאיום פוטנציאלי לאזור.
המדינה היחידה באזור שהייתה יכולה לרסן את תוכניותיו של צבא אינדונזיה למעשה נתנה לו גושפנקה וסיכלה את עצמאותה של מזרח טימור.
בהשראת ההבנה שהושגה עם אוסטרליה ובתמיכה שקטה של מדינות מערביות כמו ארצות הברית (שדאגה לחופש השייט ומעברי ים אסטרטגיים באזור בזמן המלחמה הקרה) ויפן (שרכשה אז מעל 40 אחוז מייצוא הנפט האינדונזי), החל צבא אינדונזיה לתכנן את סיפוח מזרח טימור.
תחילה נעשה ניסיון להשיג את המטרה באמצעות מבצע חתרני, בביצוע שרותי המודיעין האינדונזים, "מבצע קומודו".
הכוונה הייתה להתערב במצב הפנימי במזרח טימור, כך שהכיבוש האינדונזי יכול להיות מוצג כהזמנה על ידי מנהיגי מזרח טימור על מנת להחזיר את הסדר על כנו.
לצורך כך טופחה מנהיגות מפלגת ה-UDT ובו-זמנית הוכרז פרטילין כאיום קומוניסטי.
בסופו של דבר, המטרה הייתה לגרום למלחמת אזרחים על ידי עידוד של מהפך שלטוני בהובלת ה-UDT ויצירת מצב שבו יהיה ניתן לתת להתערבות צבא אינדונזיה לגיטימציה בינלאומית כלשהי.