tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם סיפק מימון לרכישת נדל"ן וסיפק משכנתאות ללקוחות היהודים שלו
אלבינה אסף לביתו שהיה סמוך לבצלאל (פינת שמואל הנגיד ונרקיס) יצירות אמנות רבות בהן של ציירים הולנדים מן המאה ה-17 ודיוקן אביו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה (ראס מקונן), אותו רכש ממנו לפני שעזב את ירושלים.
אלבינה האמין בדו-קיום ושיתוף פעולה, בעיקר על בסיס עסקי.
הוא היה בקשרי חברות ועסקים עם יהודים רבים, פרט לשותפיו דוניה וקטינקא היה ידידם של יחיאל ויצמן (אחיו של חיים ויצמן ואביו של עזר ויצמן), מנשה אלישר, ישראל גוט ואחרים.
הוא גם היה שותף יחד עם אשתו וקבוצת יהודים בבית קפה "גרנד" בירושלים.
אולם, בדצמבר 1936 דווח בעיתונות היהודית שאלבינה מקורב ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" של אוסוואלד מוסלי, זאת על סמך חבילה גדושה בחומר פשיסטי מארגון זה שהייתה ממוענת אליו אלבינה ומקורביו הכחישו מכל וכל את הדבר וטענו כי החבילה הייתה ממוענת לאלבינה אחר.
בסופו של דבר הוכיחו מעשיו וקרבתו ליהודים שמדובר בעלילה.
כך למשל, מציינת מודעה ב"פלסטיין פוסט" מ-22 בנובמבר 1940 את שמו כתורם ל"וועד למען החייל היהודי".
ג'וזף קארל ברייל (Joseph Carl Breil; 29 ביוני 1870, פיטסבורג - 23 בינואר 1926) היה מלחין, מנצח, טנור ובמאי תיאטרון אמריקאי.
היה מראשוני המלחינים שהלחינו נעימה במיוחד עבור סרט קולנוע, בין השאר עבור סרט הראינוע "לידתה של אומה" ו"אי-סובלנות" של ד.וו גריפית', כמו גם לסרטים נוספים.
הוא למד מוזיקה באוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון, ואף עשה סיבוב הופעות ברחבי אירופה.
לאחר שחזר לאמריקה (בשנת 1892) החל ללמד שיעורי נגינה בקתדרלת סנט פול בפיטסבורג.
מאוחר יותר עבר לניו יורק, שם הלחין והיה במאי תיאטרון מוערך.
מת מהתקף לב בגיל 55 בלבד, חודשיים לאחר שאופרה שכתב "Der Asra", נכשלה.
ג'וזף קוטן היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי.
כיכב בברודוויי בגרסה המקורית של "סיפור פילדלפיה" ובמחזה "סברינה" (Sabrina Fair).
זכה לפרסום עולמי כשהשתתף בסרטיו של אורסון ולס "האזרח קיין" (1941), "האמברסונים המופלאים" (1942) וב"מסע אל הפחד" (1943) שעליו היה חתום כתסריטאי.
ג'וזף קוטן נולד בשנת 1905 בפיטרסבורג שבווירג'יניה לג'וזף צ'שר קוטן האב ולאשתו סאלי וילסון קוטן.
ואחר כך עבד כאיש פרסום.
הוא החל להיות מעורב בהפקות תיאטרון עקב עבודתו כמבקר תיאטרון.
הופעותיו הראשונות היו בווירג'יניה ואחר כך בניו יורק.
ב-1934 פגש קוטן את אורסון ולס, כשהשתתפו יחד בתוכנית רדיו של CBS Radio, והשניים התיידדו.
קוטן כיכב לראשונה בתפקיד ראשי בהפקה של ולס עבור Federal Theatre Project בפארסה "סוס אוכל כובע", עיבוד של ולס ואדווין דלבי לקומדיה "כובע הקש האיטלקי" מאת המחזאי הצרפתי אז'ן לביש.
ההצגה רצה מ-26 בספטמבר עד 5 בדצמבר 1936 בתיאטרון מקסין אליוט שבניו יורק.
ב-1937 הפך קוטן לחבר רשמי בלהקת תיאטרון מרקורי של ולס.
הוא הופיע בברודוויי במחזה "יוליוס קיסר", ב-"The Shoemaker's Holiday" וב"מות דנטון".
הופעת הבכורה של קוטן בקולנוע הייתה בקומדיה "Too Much Johnson", סרט קצר בבימויו של אורסון ולס.
הסרט היה אמור להיות משולב בהצגת תיאטרון שתתנהל במקביל, אך מעולם לא הוצג, ונחשב כאבוד.
ב-2013 התגלה עותק של הסרט בעיר פורדנונה שבאיטליה.
ב-1939 חזר קוטן להופיע בברודוויי בהפקה המקורית של "סיפור פילדלפיה" בתפקיד סי קיי דקסטר הייבן לצדה של קתרין הפבורן בתפקיד טרייסי לורד.
המחזה הוצג בתיאטרון שוברט במשך שנה.
בחודשים שלפני סיבוב הופעות נרחב תכננו ב-MGM להפיק גרסה קולנועית של המחזה.
קוטן נסע להוליווד ושם התברר לו שהצלחתו הגדולה על הבמה נועדה ליצור תפקיד עבור קרי גרנט, כפי שניסח זאת הסוכן שלו לילנד הייוורד.
הייוורד הציע לקרוא לחברו הטוב אורסון ולס שלדבריו "עשה שם גלים" וש"כולם הכירו את תיאטרון מרקורי בניו יורק".
אחרי ההצלחה של ולס בתסכית הרדיו "מלחמת העולמות" ששודר בליל כל הקדושים 1938, הוא חתם על חוזה ייחודי עם חברת ההפקה RKO.
לבמאי הצעיר הובטח חופש אמנותי מלא במגבלות תקציב שהוסכמו.
כוונתו של ולס הייתה לשתף את שחקני תיאטרון מרקורי בסרטים שתכנן.
תחילת הצילומים הייתה רק שנה אחר כך, אבל בעקבות פגישתו של ולס עם הרמן מנקייביץ' היה לו פרויקט מתאים.
צילומי "האזרח קיין" החלו באמצע 1940. הסרט מתאר את חייו של איל עיתונות (בגילומו של ולס) שמתחיל את דרכו כאידיאליסט ומסיים את חייו כאדם זקן בודד ומושחת.
קוטן גילם את ג'דידיה לילנד חברו הטוב של קיין, שהופך להיות מבקר תיאטרון באחד העיתונים של קיין.
הסרט, שמבוסס חלקית על סיפור חייו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט, יצא לאקרנים ב-1 במאי 1941 אך לא זכה להצלחה מסחרית.
הרסט אסר לפרסם את הסרט בעיתונים הרבים שהיו בבעלותו.
על אף שהסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר הוא זכה רק בפרס אחד פרס התסריט שהוענק לוולס ולמנקייביץ'.
"האזרח קיין" הזניק את הקריירה הקולנועית של שחקני תיאטרון מרקורי בהם אגנס מורהד (גילמה את דמות אמו של קיין), רות וורוויק (אשתו הראשונה של קיין) וריי קולינס (היריב הפוליטי של קיין).
מתוך הארבעה רק קוטן זכה בהמשך להצלחה רבה כשחקן בתפקידים ראשיים בהוליווד, מורהד וקולינס היו שחקני אופי מצליחים, והמשך הקריירה של וורוויק הייתה בתוכניות טלוויזיה של שעות היום.
שיתופי פעולה עם אורסון ולס
בשנה שלאחר מכן כיכב קוטן בסרט "האמברסונים המופלאים", עיבוד של ולס לרומן באותו שם.
אחרי הכישלון הקופתי של "האזרח קיין" היה חשש בחברת RKO לגבי הסרט החדש.
בעקבות תגובות פושרות שקיבל הסרט בהקרנה מוקדמת, הוחלט לקצץ מהסרט כמעט שעה.
הסרט התקבל היטב על ידי המבקרים אף על פי שהוא נראה מקוטע במקומות אחדים.
קוטן זכה לשבחי המבקרים על הופעתו, אך האקדמיה האמריקאית לקולנוע שוב התעלמה ממנו.
קוטן וולס (ללא קרדיט) כתבו תסריט למותחן שעוסק בנאצים "מסע אל הפחד" (1943), המבוסס על רומן מאת אריק אמבלר.
הסרט יצא בחברת RKO, בהפקת "מרקורי פרודקשן" וביים אותו נורמן פוסטר.
הסרט נוצר במאמץ המשותף עקב הקשיים בצילומים ולוח הזמנים הצפוף בגלל נסיעתו הקרובה של ולס לדרום אמריקה והתחלת צילומי " It's All True".
עם חזרתו של ולס הציגו קוטן וולס בהפקה משותפת את המופע "The Mercury Wonder Show" עבור אנשי כוחות הביטחון של ארצות הברית.
המופע שעלה ב-3 באוגוסט 1943 כלל מופע קסמים ובידור בהשתתפות כוכבי קולנוע, והוצג באוהל בשדרות קאוונגה 9000 שבהוליווד.
בין המשתתפים היו ולס (אורסון המפואר), קוטן (ג'ו-ג'ו הגדול), ריטה הייוורד (נאלצה לפרוש לפי דרישתו של הארי קון מנהל סרטי קולומביה והוחלפה על ידי מרלן דיטריך), אגנס מורהד (קליופי אגי) ואחרים.
אנשי כוחות הביטחון קיבלו כרטיסים בחינם ויותר מ-48,000 איש צפו במופע עד ספטמבר 1943.
ב-1949 הופיעו ולס וקוטן יחד בסרט הקולנוע "האדם השלישי".
קוטן מגלם דמות של סופר הנוסע לווינה של אחרי מלחמת העולם השנייה לפגוש את ידידו הארי ליים (אורסון ולס).
בהגיעו לווינה הוא מגלה שליים מת, הוא נחוש בדעתו להוכיח שמדובר ברצח, אך בהמשך מתגלים סודות אפלים יותר.
הדמויות שגילם קוטן בשנות הארבעים נעו בין רוצח סדרתי בסרט של היצ'קוק "צל של ספק" (1943, לצידה של תרזה רייט) לבין בלש משטרה ב"אורות הגז" (1944, עם אינגריד ברגמן, שארל בואייה ואנג'לה לנסברי בתפקיד בכורה).
קוטן שיחק לצדה של השחקנית ג'ניפר ג'ונס בארבעה סרטים: דרמה משפחתית בתקופת מלחמה "מאז שהלכת" (1944); הדרמה הרומנטית "מכתבי אהבה" (1945); המערבון "דו-קרב בשמש" (1946), שנמצא ברשימת 100 הסרטים הרווחיים ביותר; והסרט עטור השבחים "דיוקנה של ג'ני", בו הוא מגלם אמן המגלה אובססיביות לגבי בחורה שמתה שנים רבות לפני כן.
ב-1949 חזר להופיע על המסך עם אורסון ולס בסרטו של קרול ריד "האדם השלישי", ובאותה שנה שיתף פעולה שוב עם היצ'קוק בסרט "מתחת לחוג הגדי" בו גילם דמות של אוסטרלי בעל עבר מפוקפק.
על תפקידו בסרט "דיוקנה של ג'ני" זכה קוטן בפרס פסטיבל ונציה כשחקן הטוב ביותר.
בשנות החמישים חלה ירידה מסוימת בקריירה שלו, הדמויות שגילם היו פחות בולטות.
הוא שיחק ב-" Two Flags West" על תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית (1950), בסרט "רומן בספטמבר" עם ג'ואן פונטיין, ב"מלכודת הפלדה" (1952) ובסרט "ניאגרה" בכיכובה של מרילין מונרו (1953) אחרי שג'יימס מייסון דחה את התפקיד.
שאר הסרטים שיצאו בשנות החמישים היו בסגנון הסרט האפל.
על הבמה הופיע קוטן בתפקיד לינוס לאראבי בהפקה המקורית של "סברינה" לצידה של מרגרט סאליבן.
ההפקה רצה מ-11 בנובמבר 1953 ועד 21 באוגוסט 1954, והייתה הבסיס לסרטו של בילי ויילדר "סברינה" בכיכובם של אודרי הפבורן והמפרי בוגרט.
ב-1956 עזב קוטן את הקולנוע לטובת שורה של מיזמים בטלוויזיה, כגון "On Trial" סדרה של NBC ששמה שונה בהמשך ל"המופע של ג'וזף קוטן".
קוטן השתתף בסדרת הטלוויזיה "אלפרד היצ'קוק מגיש" ובסדרה "General Electric Theater" בהנחייתו של רונלד רייגן.
ב-2 במאי 1957 הופיע ב"המופע של פורד בכיכובו של טנסי ארני פורד".
לקראת סוף העשור הופיע קוטן בהופעת קמע בסרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" (1958), והשתתף בסרט "מהארץ לירח" עיבוד לספרו של ז'ול ורן.
עוד הופיע בסדרה "The DuPont Show with June Allyson" של CBS, ובסדרה "המופע של ברברה סטיינוויק" של NBC.
ב-1960 מתה אשתו הראשונה, לנור קיפ (Lenore Kipp), מאוחר יותר באותה שנה התחתן עם השחקנית הבריטית פטרישה מדינה.
ב-1964 חזר קוטן לשחק בקולנוע והשתתף בסרט האימה "שרלוט המתוקה" יחד עם בטי דייוויס, אוליביה דה הבילנד ואגנס מורהד.
בהמשך שנות השישים הופיע קוטן במספר הפקות אירופאיות ויפניות כמו גם בסרטים מדרגה שנייה (בי מובי) וסרטי טלוויזיה.
פעמים אחדות הופיע כאורח בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אד סאליבן".
ב-1967 הצטרף לקרל סוונסון, פט קונוויי ודיק פורן בסרט "Brighty of the Grand Canyon", מערבון דרמטי ונוסטלגי, על פי ספר ילדים באותו שם.
בטלוויזיה היה הקריין בסרט הדוקמנטרי "Hollywood and the Stars" של דייוויד ל.
ב-1968 השתתף כשחקן אורח בשניים מפרקי הסדרה "איירונסייד".
בשנות השבעי הופיע בתפקיד משנה בסרט המלחמה "טורה!
אחר כך השתתף במספר מסרטי האסונות עטורי הכוכבים, בין השאר ב"נמל תעופה 77" (1977) עם ג'יימס סטיוארט ואוליביה דה הבילנד, ובסרט "Twilight's Last Gleaming" העוסק במלחמה גרעינית (1977).
עוד בטלוויזיה הופיע כאורח בסדרות "תיקי רוקפורד" ו"ספינת האהבה".
אחד מסרטיו האחרונים היה "שערי החופש" (1980) שזכה לביקורות שליליות בארצות הברית.
באותה תקופה השתתף גם בשני פרקים בסדרה הבריטית "לא יאומן כי יסופר" עם ונדי הילר (1979) וגלוריה גרהם (1980).
ב-1981 לקה קוטן בשבץ שגרם לו לאבד את קולו באופן זמני.
ב-8 ביוני 1981 קיבל קוטן התקף לב ואחר כך שבץ שהשפיעו על יכולת הדיבור שלו.
הוא טופל במשך שנים והיה יכול לדבר שוב.
כשהתחיל להתאושש, הוא היה מדבר בטלפון עם אורסון ולס כל שבוע כשעתיים.
השניים נהגו להיפגש לארוחות צהריים ומעלים זכרונות.
קוטן סיפר לוולס שהוא כותב ספר וולס ביקש לקבל את כתב היד וקרא את הספר באותו לילה.
כאשר ולס נפטר כתב קוטן בעמוד האחרון של ספרו "בין חפציו נמצא כתב יד של הספר הזה".
האוטוביוגרפיה של קוטן יצא לאור ב-1987 בשם "Vanity Will Get You Somewhere".
ב-1990 הוסר מגרונו של קוטן בית הקול בגלל מחלת הסרטן.
קוטן נפטר ב-6 בפברואר 1994 מדלקת ריאות כשהוא בן 88. הוא נקבר בבית הקברות בלנדפורד בפיטרסבורג שבווירג'יניה.
בסרט "אני ואורסון ולס" משנת 2009 מגלם את דמותו של קוטן השחקן ג'יימס טאפר.
סר ג'וזף קוק היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השישי.
בראשית חייו הוא עבד במכרות הפחם שבסילברדייל, סטפורדשייר, אנגליה ובסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא היגר ללית'גאו שבניו סאות' ויילס ונהיה למזכיר הראשי של התאחדות הכורים המערבית ב-1887.
כאחד מהחברים המייסדים של מפלגת הלייבור האוסטרלית, נבחר קוק לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ב-3 ביולי 1891. מאוחר יותר עבר קוק למפלגת הסחר החופשי והתמנה להיות שר בממשלתו של ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ורג' רייד בין השנים 1894 – 1899. הוא מילא את תפקיד המנהל הכללי של הדאר.
בבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי ב-1901 נבחר קוק ללא מתחרים מטעם מחוז הבחירה של פאראמטה ושירת כסגנו של רייד ולאחר מכן של אלפרד דיקין, בעקבות הקמתה של המפלגה הליברלית.
כמנהיגה של המפלגה הליברלית, נבחר קוק להיות ראש ממשלת אוסטרליה לאחר הבחירות של 1913, אך הרוב שעליו הוא נשען בבית התחתון של הפרלמנט היה רק של מושב אחד ובסנאט לא היה לו רוב כלל.
כתוצאה ממצב זה הוא שאף כמה פעמים להשיג פיזור של שני בתי הפרלמנט.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה במהלך מערכת הבחירות של ספטמבר 1914, הובילה לניצחון של הלייבור בבחירות.
בעקבות פילוג במפלגה הליברלית ב-1916, הצטרף קוק למפלגה הלאומית בהנהגתו של בילי יוז.
ב-1921 התפטר קוק מהפרלמנט ומונה להיות הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון.
ג'וזף קוק נולד בסילברדייל, עיירת כורים קטנה ליד ניוקאסל-אנדר-ליים שבאנגליה, כבנם של ויליאם ומרגרט קוק.
הוא לא זכה לחינוך פורמלי ועבד במכרות פחם מאז היותו בן תשע.
בעקבות חקיקתו של חוק החינוך היסודי של 1870 הוא החל ללמוד בבית ספר.
ניסיונו הקצר בעבודת הכרייה לימדו אותו את החשיבות שברכישת השכלה.
בגיל 12 הוא עזב שוב את ספסל הלימודים ושב לעבודת הכרייה.
עם זאת, בזכות תשומת הלב של מנהל בית הספר שלו ושל הוריו, הייתה לו שאיפה חזקה לשפר את מעמדו.
שאיפה זו נהייתה למאפיין החזק ביותר שלו ומאוחר יותר הביאה להצלחתו בפוליטיקה.
בשנות נעוריו הוא אימץ את האמונה המתודיסטית והשמיט את האות e משם משפחתו.
ב-1885 הוא נשא לאישה את מרי טרנר.
לזוג נולדו חמישה בנים ושלוש בנות.
זמן קצר לאחר נישואיהם הם היגרו לניו סאות' ויילס.
המשפחה התיישבה בלית'גאו וקוק הועסק במכרות הפחם שם.
ב-1887 הוא נבחר להיות המזכיר הכללי של התאחדות הכורים המערבית (Western Miners Association).
ב-1888 הוא השתתף בהפגנות כנגד הגירת סינים הוא היה גם פעיל במפלגה שדגלה באיחוד כל סוגי המיסים והיה בין החברים המייסדים של מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-1891.
קוק נבחר לאספה המחוקקת של ניו סאות' ויילס ב-1891 במערכת בחירות שהייתה הפריצה הראשונה של מפלגת הלייבור לפוליטיקה האוסטרלית.
עם זאת, ב-1894 היה קוק מנהיגם של קבוצת חברי פרלמנט שסירבו לקבל את החלטת המפלגה לחתום על התחייבות להיות כבולים על ידי התכתיבים של המפלגה.
מחאתו של קוק הייתה על בסיס התנגדותה של מפלגת הלייבור לפרוטקשוניזם, וההבנה שסוגיית המחירים היא מרכזית ביחסים עם בריטניה.
במשך שנים סומן קוק כבוגד בערכים של מפלגת הלייבור בסוף אותה שנה הוא נהייה לתומך של מפלגת הסחר החופשי בהנהגתו של ג'ורג' רייד.
קוק תוגמל על המעבר שלו לאמונה בכלכלה ליברלית כשהוא מונה להיות המנהל הכללי של הדואר של ניו סאות' ויילס.
הוא נהייה לבעל ברית נאמן של רייד למרות שלשניים הייתה אישיות שונה.
בבחירות הראשונות לפרלמנט הפדרלי ב-1901 נבחר קוק מטעם מחוז הבחירה של פאראמטה מבלי שאף אחד יתמודד מולו.
מחוז בחירה זה כלל גם את עיר מגוריו.
באותה תקופה נותר מעט מאוד משורשיו של קוק במפלגת הלייבור.
הוא נבחר להיות סגן מנהיג מפלגת הסחר החופשי, אך לא כיהן כשר בממשלתו של רייד, בעיקר מהסיבה שרייד היה צריך למנות כשרים את שותפיו הקואליציוניים מהמפלגה הפרוטקשוניסטית.
כאשר פרש רייד ממנהיגות המפלגה, הסכים קוק למזג את המפלגה האנטי-סוציאליסטית (שמה החדש של מפלגת הסחר החופשי החל מהבחירות של 1906) עם המפלגה הפרוטקשוניסטית בהנהגתו של אלפרד דיקין, כדי להוות משקל נגד של ממש כנגד הפופולריות של הלייבור.
רייד נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה הליברלית החדשה.
קוק כיהן כשר ההגנה בממשלתו השלישית של דיקין בשנים 1909 – 1910, ואז ירש את דיקין כמנהיג המפלגה הליברלית כאשר היא הובסה על ידי הלייבור בבחירות של 1910. בשלב זה התנגדותו המוחלטת לסוציאליזם הייתה כבר מגובשת.
בבחירות של 1913 זכתה המפלגה הליברלית ברוב של מושב אחד בפרלמנט וקוק נבחר להיות ראש ממשלת אוסטרליה השישי.
עם זאת עדיין היה ללייבור רוב בסנאט.
עקב הקשיים שלו למשול ביעילות מול סנאט עוין, החליט קוק לגרום לפיזור של שני בתי הפרלמנט על פי סעיף 57 לחוקה.
הוא הגיש הצעת חוק לביטול ההעדפה של העסקתם של חברי איגודים מקצועיים בשירות הציבורי.
כמצופה, הסנאט דחה את הצעת החוק ובכך הייתה לקוק סיבה לדרוש פיזורם של שני בית הפרלמנט.
לרוע מזלו של קוק, פרצה מלחמת העולם הראשונה בעיצומה של מערכת הבחירות.
מנהיג הלייבור, אנדרו פישר הזכיר לציבור הבוחרים שמפלגתו הייתה זו שדחפה להקמתם של כוחות ההגנה האוסטרלים העצמאיים, ושהשמרנים היו אלה שהתנגדו לכך.
קוק הובס בהפרש של חמישה מושבים בפרלמנט ופישר שב להיות ראש הממשלה.
ב-1916 חל פילוג בשורות מפלגת הלייבור, כאשר בילי יוז, שירש את פישר כראש הממשלה שנה קודם לכן, הגיש את חוק גיוס החובה.
יוז זכה לתמיכה מצדו של קוק והמשיך לכהן כראש ממשלה למרות שמשאל העם על גיוס החובה נכשל.
מאוחר יותר באותה שנה התמזגה מפלגת הלייבור הלאומית (National Labor Party) בהנהגתו של יוז עם המפלגה הליברלית והוקמה המפלגה הלאומית (Nationalist Party).
למרות שעיקר השליטה במפלגה הייתה בידיהם של מנהיגי המפלגה הליברלית לשעבר, יוז נבחר להיות מנהיג המפלגה החדשה, כשקוק מכהן כסגנו.
קוק מונה להיות שר הצי בממשלה החדשה שהרכיב יוז.
בבחירות של 1917 ו-1919 נחלה המפלגה ניצחון והביסה את הלייבור.
קוק היה אחד מחברי המשלחת האוסטרלית לוועידת השלום בפריז ב-1919. הוא הגן על "המדיניות האוסטרלית הלבנה" (White Australia policy) ותמך בסיפוחה של גינאה החדשה הגרמנית.
הוא ויתר על תיק הצי כדי להיות שר האוצר בשנים 1920 – 1921.
קוק התפטר מהפרלמנט ב-1921 כדי להתמנות כנציב העליון אוסטרליה בלונדון ושירת בתפקיד זה עד ל-1927. בשנים 1928 ו-1929 הוא היה יושב הראש של ועדה מלכותית שבחנה את היחסים הכלכליים בין אוסטרליה הדרומית לבין הממשלה הפדרלית.
קוק מונה להיות חבר המועצה המלכותית ב-16 ביולי 1914. ב-1918 הוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
קוק היה ראש הממשלה היחיד באוסטרליה שלא נקרא על שמו מחוז בחירה, למרות שקיים מחוז בחירה בשם קוק הקרוי לא על שמו, אלא על שמו של קפטן ג'יימס קוק.
כדי לפתור את הבעיה, הכריזה ב-2009 ועדת הבחירות המרכזית של אוסטרליה, במסגרת חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, שהמחוז ייקרא על שם שני האישים.
ג'וזף צאי (נולד ב-1964, באנגלית: Joseph Tsai) הוא מיליארדר טייוואני-קנדי, מייסד-שותף וסגן יו"ר של קבוצת עליבאבא הסינית.
נכון לאפריל 2019 הונו מוערך בכ-9.3 מיליארד דולר.
מאוגוסט 2019 מחזיק בבעלותו מלאה בקבוצת הכדורסל ברוקלין נטס.
ג'וזף צאי נולד בטייפיי, טאיוואן.
בגיל 13 נשלח לארצות הברית לצורך לימודים.
למד בבית ספר תיכון בלורנסוויל, ניו ג'רזי, בו גם שיחק בלקרוס.
צאי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ולימודי מזרח אסיה ותואר שני במשפטים, שניהם מאוניברסיטת ייל.
לאחר סיום לימודיו עסק בתחום המיסוי בחברת עורכי הדין "סאליבן וקרומוול" (Sullivan & Cromwell).
לאחר שלוש שנים בחברה עבר לעבוד בחברה קטנה שעסקה בניהול רכש, בה שימש כסמנכ"ל ויועץ ראשי.
בשנת 1955 עבר להונג קונג לאחר שמונה למנהל השוק האסייתי בחברת ההשקעות השוודית "Investor AB".
קירנן הוא תת אדמירל בדימוס בצי האמריקאי, אשר שימש כמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי וכסגן מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
קירנן נולד בבסיס חיל האוויר האמריקני טראוויס, קליפורניה.
בשנת 1977 השלים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
קירנן שירת תחילה כקצין ימי במשחתת "USS Horne" וב-1982 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד.
קירנן שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצוותי הקומנדו הימי.
בשנים 1994–1996 פיקד על צוות 2 ובשנים 1999–2003 שימש כמפקד צוות 6 (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים), והוביל אותו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
בשנת 2007 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי.
לאחר מכן שימש כעוזר מיוחד לשר ההגנה כמפקד הצי הרביעי של ארצות הברית וכסגן מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
מונה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לתת-שר ההגנה למודיעין.
הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2020.
ג'וזף "ג'ו" קווין הוא שחקן אנגלי, המוכר בשל תפקידו בתור אדי מנסון בסדרת האימה-מדע בדיוני של נטפליקס, "דברים מוזרים".
הוא גדל בדרום לונדון ולמד בבית הספר העצמאי "Emanuel School" בשנים 2007–2012. קווין זכה במלגה במסגרת תוכנית ללימודי דרמה.
לאחר מכן למד ב, הוא סיים את לימודיו בשנת 2015.
בשנת 2011 קיבל את תפקידו הראשון בתפקיד קטן בסדרה "Postcode" בפרק הבכורה שלה.
בשנת 2015 קווין שיחק בתפקיד ארתור האווישם (אנ') בסדרת הטלוויזיה "עלילות דיקנס".
בשנת2017 גילם את הדמות של לאונרד באסט במיני-סדרה בת ארבעה חלקים "אחוזת הווארד", על פי הרומן באותו שם.
עוד באותה שנה הופיע קווין בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של HBO, בתפקיד קונר, חייל של משפחת סטארק.
בשנת 2019 שיחק בתור אנז'ולרא במיני-סדרה "עלובי החיים" בערוץ BBC One, המבוססת על הרומן הצרפתי התקופתי באותו השם מאת ויקטור הוגו, ונכתבה ונוצרה על ידי אנדרו דייוויס.
בהמשך אותה השנה שיחק גם במיני-סדרה ההיסטורית "יקטרינה הגדולה" אשר שודרה ברשת בבריטניה וברשת HBO בארצות הברית.
בסדרה הוא גילם את פאבל הראשון, קיסר רוסיה, בנה של יקטרינה השנייה, אותה גילמה הלן מירן.
בשנת 2020 כיכב בעונה הרביעית של סדרת דרמת הפשע של ה-BBC, "סטרייק" בדמותו של בילי נייט.
בשנת 2022 שיחק קווין בתפקיד אדי מונסון בעונה הרביעית של הסדרה "דברים מוזרים" בנטפליקס.
בשנת 2025 שיחק בסרט "יחידת העילית".
הוא נכלל ברשימה האירופאית פורבס 30Under30 לשנת 2023.
+שנהסרטתפקידהערות2018אוברלורד (אנ')גרונאר2019Make Upטום2023Hoardמייקל מועמד פרס הקולנוע הבריטי העצמאי להופעה הראשית המשותפת הטובה ביותר (עם סאורה לייטפוט-ליאון)2024מקום שקט: היום הראשוןאריקגלדיאטור 2גטה2025ארבעת המופלאים: צעדים ראשוניםג'וני סטורם / הלפיד האנושייחידת העיליתסם
+שנהמחזהתפקידהערות2016DeathwatchמוריסCoronet Theatre, לונדון2017Wish Listדיןתיאטרון רויאל קורטMosquitoesלוקהתיאטרון המלכותי הלאומי
ג'וזף קארנה היה גאולוג ותעשיין בריטי.
ג'וזף קארנה נולד בפנזנס, שבקורנוול, בריטניה.
בנם הבכור של ויליאם קארנה, בנקאי, ואשתו אנה קארנה, מהלסטון.
הוא התחנך בבית ובבית הספר בקינשאם, ליד בריסטול.
אחד מארבעת אחיו הצעירים היה הסופר והנוסע ג'ון קארנה.
מגיל צעיר קארנה גילה עניין במינרלוגיה ובגאולוגיה.
הוא נהג להסתובב במכרות הנחושת ואסף דגימות של מינרלים נדירים יותר, שהכורים שמחו למכור במחירים נמוכים, ובכך יצר את גרעין לאוסף המינרלוגי שלו.
ב־23 במרץ 1808 התחתן עם מרי תומאס, בתו של ויליאם תומאס מקדווילי.
לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה בפנזנס, ובשנת 1808 הוא עבר לפילק כשמונה למנהל עבודות ההתכה של חברת הנחושת קורניש בהייל.
יכולותיו העסקיות היו טובות, ובמהירות הצליח בתפקידו.
שבעה משמונת ילדיו (שני בנים וחמש בנות) נולדו בביתו בחברת הנחושת, לפני שהתפטר מתפקידו כמנהל (אך נשאר משקיע בעסקים כמו אביו) וחזר לפנזנס.
קארנה היה בעל חוש התבוננות מצוין, והקדיש תשומת לב מיוחדת למחדרים (דייקים) בסלעים בהר סנט מיכאל, ולקווים דמויי עורקים של סלעים פורפיריים.
בשנת 1816 ו-1818 קארנה העביר לחברה הגאולוגית המלכותית בקורנוול את תוצאות חקירותיו, בהם ביסס את מסקנותיו הכלליות, קבע את הכרונולוגיה של חדירתם לסלעי הגרניט ושכבות החרסית.
מחקרים על הגרניט בחלק המערבי של קורנוול והגאולוגיה של האיים שבחוף היו ממצאים נוספים שהעביר לחברה הגאולוגית המקומית.
לאחר בחינת היווצרות העורקים המינרליים, בשנת 1818 שלח מאמר לחברה הגאולוגית של קורנוול שכותרתה "על הגיל היחסי של עורקי קורנוול".
חקירה זו הובילה, כמה שנים לאחר מכן, להקמת קרן, שאפשרה לויליאם ג'ורי הנווד (William Jory Henwood) להקדיש במשך שנים רבות, לתצפיות בכל תחום הכרייה בקורנוול.
תצפיות אלה הביאו לכך שקארנה נבחר לחבר עמית החברה המלכותית ב־28 במאי 1818. בשנת 1821 פרסם את מאמרו על הפקות המינרלים והגאולוגיה של אזור סנט ג'סט.
מחקרים אלה הובילו אותו ליצור אוסף מינרלים גדול, והשאיר בצוואתו את הטיפול בו לבתו אליזבת קארנה.
לאחר מותה בשנת 1873, הם הפכו לחלק מהאחוזה המשפחתית ברשותו של צ'ארלס קמפבל רוס, לשעבר חבר פרלמנט של סנט איבס.
אוסף המינרלים שלו, נרכש עבור אוניברסיטת קיימברידג', על ידי קואליציה של נותני חסות ופטרונים שהיו מעוניינים לראותו נשמר, לאחר פשיטת הרגל של נכסי הבנק המשפחתי - בשנות התשעים של המאה ה-19. אוסף קארנה מהווה חלק מהאוספים הגאולוגיים הגדולים שהוצגו במוזיאון סדג'וויק למדעי כדור הארץ בקיימברידג'.
המאמר של ג'וזף קארנה על המינרלים הפסאודו-מורפיים של קורנוול, השליך אור על השינויים המסתוריים שהתרחשו במינרלים.
בקשר לנושא זה, קארנה בחן גם את מרבית סוגי עפרות הבדיל שנמצאו בעורקים, וגם כמרבצים בערוצי הנחלים.
בשנת 1846 פרסם מאמר על שרידי יער מאובן בחלק הצפוני-מזרחי של המפרץ, ובשנת 1851 פרסם בחברה הגאולוגית המקומית, על חוף מורם שגילה.
קארנה כתב גם על ההיסטוריה של כריית הנחושת ועל השיפורים שבוצעו בתהליכים.
פרסם על היווצרות החולות של החופים הצפוניים במחוז, ותרם מאמר לחברה הסטטיסטית של לונדון בשם: "סטטיסטיקה של מכרות הבדיל בקורנוול וצריכת הבדיל בבריטניה".
קארנה היה חבר כבוד בחברה הפילוסופית של קיימברידג'.
במשך שנים רבות היה גזבר האגודה המלכותית הגאולוגית של קורנוול בשל ידיעותיו הנרחבות במינרלים, והיכרותו האינטימית עם האזור.
בנוסף לפעילותו בענייני הגאולוגיה והמכרות, הוא פעל למען הכנסייה ומוסדות החינוך שלה.
הוא היה אחראי על בתי הספר של יום ראשון ושמר מלאי ספרים גדול עבור המורים.
ג'וזף קארנה נפטר בפנזנס ב־12 באוקטובר 1858.
בתו, אליזבת קארנה הייתה גם גאולוגית ידועה.
עם מותו של ג'וזף טיפלה באוסף המינרלים הגדול שלו והיא המשיכה לאסוף דגימות ויצרה מוזיאון פרטי.
היא גם קיבלה את מקומו כשותפה מנהלת של הבנק המשפחתי, עד לפטירתה בשנת 1873.
ג'וזף קלובר היה צייר פורטרטים אנגלי וחבר בבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'.
קלובר נולד בשנת 1779 בעיירה אולשאם הקטנה בנורפוק, שם הוטבל ב-19 בספטמבר על ידי הוריו תומאס ואן קלובר.
הוא החל את הקריירה שלו כחרט אך החליט לוותר על החריטה בעקבות הערותיהם של אנשים שהעריכו את כישרונו כצייר.
לאחר שצייר דיוקן של דודו קיבל השראה והחליט לפנות לציור פורטרטים.
קלובר התגורר בנוריץ' וגם בלונדון.
ב-1806 הוצג קלובר בפני המשורר ריצ'רד קומברלנד, שהזמין אותו לביתו ברמסגייט, עיירה בקנט, והזמין אותו לצייר דיוקנאות.
הוא חזר לבקר במקום במהלך חודשי הקיץ במשך ארבע עשרה שנים.
בלונדון היה קלובר חבר בולט באגודת שווידנבורג, כיהן בה במשך כמה שנים ומונה לאחד מנאמני רכוש האגודה בשנת 1834. בין פטרוניו של קלובר היו המרקיז של סטפורד, הלורד לוויסון גובר והרוזנת דה גריי.
ציוריו של קלובר קיימים באוספים ציבוריים ברחבי בריטניה, כולל הקולג' המלכותי של הרופאים (לונדון), אולם סנט אנדרו בנוריץ', אוספי המוזיאונים של נוריץ' בטירת נוריץ', ומוזיאון הגלריה לאמנות בוויילס.
ג'וזף פנל היה אמן וסופר אמריקאי.
פנל נולד בפילדלפיה, ולמד שם.
אך כמו חברו, ג'יימס מקניל ויסלר הוא היגר לאנגליה, והקים את ביתו בלונדון.
פנל הפך למורה לציור בבית הספר לאמנות סלייד.
הוא זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז (1900) וב־1904 בתערוכה בלואיזיאנה.
הוא לימד גם בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק והיה חבר באגודת האמנים הגרפיים האמריקאיים.
פנל יצר תחריטים המתארים ציוני דרך בפילדלפיה.
ההגדרה העיקרית שלו היא כחרט וליתוגרף, בפרט כמאייר.
הוא כתב ואייר ספר נסיעות אנטישמי, "היהודי בביתו: רשמים של קיץ וסתיו" ( ניו יורק, 1892), המבוסס על מסעותיו באירופה.
הוא הפיק ספרים אחרים, רבים מהם בשיתוף פעולה עם אשתו אליזבת רובינס פנל.
בשנת 1886 פרסם את "התקדמות הצליינים", ספר מאויר של מסעו עם אליזבת מפירנצה לרומא, רכוב על תלת אופן כבד.
הוא כתב ביוגרפיה על ויסלר בשנת 1906, ולאחר התדיינות עם עורך הדין על הזכות להשתמש במכתביו של ויסלר, הספר פורסם ב־1908.
בשנת 1912 נסע פנל לפנמה כדי ליצור ליתוגרפיות של תעלת פנמה, שעדיין הייתה בבנייה.
פנל ביקר בסן פרנסיסקו במרץ 1912, שם לקח על עצמו סדרה של "נושאים עירוניים".
אלה הוצגו בדצמבר 1912 ב"גלריה היוקרתית של ויקרי, אטקינס וטורי".
ייתכן שביקורו של פנל עורר את המוציאים לאור של סן פרנסיסקו רוברט הארשה ופדרו למוס, יחד עם הפסל ראלף סטאקפול והצייר גוטרדו פיאזוני, לייסד את אגודת החרטים בקליפורניה בשנת 1912, בהווה אגודת היוצרים של קליפורניה.
פנל עיצב את הכרזה לקמפיין למלווה המלחמה הרביעי בשנת 1918. הכרזה מתארת את הכניסה לנמל ניו יורק תחת הפצצה אווירית וימית, כאשר פסל החירות נהרס בחלקו.
ג'וזף קאואן היה איש עסקים ופעיל ציוני-בריטי, מייסד הפדרציה הציונית הבריטית (ארגון הגג של התנועה הציונית בבריטניה) ב-1899 ונשיאה.
לאחר שהשתתף ב-1897 בקונגרס הציוני הראשון בההשפעת קרוב משפחתו ישראל זנגוויל, היה קאואן לאחד מיועציו של בנימין זאב הרצל באנגליה, יחד עם זנגוויל ולאופולד גרינברג.
הוא היה חבר במשלחתו של הרצל בשנת 1902 לקושטא, למשא ומתן עם הסולטאן עבדול חמיד השני, לקבלת צ'ארטר להתיישבות יהודית בארץ ישראל.
לאחר כישלון שליחות זו, היה קאואן שותף גם בהכנות לתוכנית אל עריש יחד עם גרינברג, זנגוויל, מאקס נורדאו ואלכסנדר מרמורק.
ב-1902 היה קאואן ממקימי אוצר התיישבות היהודים והחברה הבת בנק אנגלו-פלשתינה וחבר בדירקטוריון הבנק.
החל מ-1919 ועד מותו היה יושב ראש הדירקטוריון.
קאואן סייע לזאב ז'בוטינסקי ודוד אידר (שהיה גיסו של קאואן) בהקמת הגדוד העברי, בין השאר באמצעות מימון העיתון אונזער טריבונע שנוסד ב-1916 כשייעודו הראשוני היה לקדם מטרה זו.
קאואן היה בין אנשי צוותו של חיים ויצמן שעסקו בהכנת הקרקע להצהרת בלפור (1917).
היה חבר בוועד הצירים שהגיע מטעם ההסתדרות הציונית לארץ ישראל באפריל 1918.
בין השנים 1921–1922 היה חבר ההנהלה הציונית ויושב ראש קרן היסוד בבריטניה.
שהה בארץ ישראל במסגרת המכביה הראשונה ב-1932. ימים ספורים לאחר חזרתו לאנגליה נפטר בגיל 64.
יחסיו האישיים של הרצל עם קאואן
הרצל יצק בספרו אלטנוילנד את דמותו הבדיונית של "ג'ו לוי", המארגן המוכשר של בנין הארץ, על פי תבנית ידידו קאואן.
בצוואתו מינה הרצל את ג'וזף קאואן לאפוטרופוס של בנו, האנס הרצל, וציווה לשולחו לאנגליה לשם חינוכו בפנימיה יהודית דתית.
לאחר מותו של הרצל ב-1904 מילא קאואן אחר רצונו האחרון של ידידו, אולם האנס היה בן 13 במות אביו, נער רגיש ופגיע, ואילו קאואן חשוך הילדים והמסוכסך עם אשתו לא היה מסוגל לספק לנער בית חם או תמיכה רגשית הולמת.
דוד וולפסון הוא שהיה משענתו הרגשית של האנס בנעוריו באנגליה.
האנס לא התערה חברתית בין תלמידי "קליפטון קולג'" וסבל שם מהתעללויות, עם זאת סיים את לימודיו בהצטיינות והתקבל לאוניברסיטת קיימברידג'.
ג'וזף קליי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-1 של מדינת פנסילבניה.
קליי נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה בשנת 1769. בשנת 1799, נבחר קליי ל.
לפני שנבחר לקונגרס של ארצות הברית עסק בבנקאות.
בשנת 1803, נבחר קליי לקונגרס השמיני של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן גם לקונגרס התשיעי והעשירי, וכיהן כחבר הקונגרס עד התפטרותו ב-28 במרץ 1808. במהלך הקונגרס התשיעי, קליי שימש כאחראי המיסים בארצות הברית.
קליי נפטר בפילדלפיה בשנת 1811, ונקבר בכנסיית כרייסט.
ג'וזף פרנסיס נולקנס (בהולנדית: Josef Frans Nollekens; 10 ביוני 1702, אנטוורפן – 21 בינואר 1748, לונדון) היה צייר פלמי, שחי ופעל בעיקר באנגליה.
למד אצל פיטר טילמנס, והושפע מהצייר הצרפתי אנטואן ואטו ומהאמן האיטלקי ג'ובאני פאולו פניני.
הוא מכונה לעיתים קרובות נולקנס הזקן (Old Nollekens) כדי להבדיל בינו ובין בנו המפורסם, הפסל הבריטי ג'וזף נולקנס.
נולקנס היה בנו של יאן בפטיסט נולקנס אף הוא צייר פלמי, אם כי פחות נודע, שפעל בעיקר בפלנדריה ממנה עקר לאנגליה ואחר כך לצרפת.
ג'וסף ג'רארד פולצ'ינסקי ג'וניור (16 במאי 1954 – 2 בפברואר 2018) היה פיזיקאי תאורטי אמריקאי, שחקר את תורת המיתרים.
פולצ'ינסקי נולד בווייט פליינס, ניו יורק, הבכור משני ילדיהם של ג'וזף ג'רארד פולצ'ינסקי האב (1929–2002), יועץ ומנהל פיננסי, וג'ואן (לבית ת'ורנטון), עובדת משרד ועקרת בית.
פולצ'ינסקי היה בעיקר ממוצא אירי כשסבו מצד אביו היה פולני.
פולצ'ינסקי סיים את לימודיו בבית הספר התיכון קניון דל אורו בטוסון, אריזונה בשנת 1971, קיבל את התואר הראשון מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1975 ותואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1980 בפיקוחו של סטנלי מנדלשטאם.
הוא לא פרסם שום מאמר כסטודנט לתואר שני.
שימש כמרצה באוניברסיטת טקסס באוסטין בין השנים 1984–1992. בין השנים 1992 למרץ 2017 הוא היה פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה וחבר קבוע במכון קוולי לפיזיקה תאורטית.
פולצ'ינסקי כתב את ספר הלימוד בן שני הכרכים תורת המיתרים, שיצא לאור בשנת 1998. בין תרומותיו הרבות לפיזיקה תאורטית, תאוריית D-branes היא מהידועות ביותר.
בשנת 2008 הוא זכה בפרס דיראק על עבודתו בתורת העל-מיתר.
הוא זכה בפרס הפיזיקה היסודית 2017 כהוקרה על תרומתו לפיזיקה תאורטית.
בראיון לקיפ תורן בשנת 1990 שלא פורסם, בהתייחסו לעקרון העקביות העצמית של נוביקוב (ביחס לשליחת חפצים או אנשים דרך חור תולעת הניתן לחלוף על העבר ופרדוקסי הזמן שיכולים להיווצר), העלה פולצ'ינסקי סיטואציה פרדוקסלית שעלולה להיות מעורבת.
כדור ביליארד שנשלח דרך חור תולעת ושולח אותו אחורה בזמן.
בתרחיש זה, הכדור נורה לחור תולעת בזווית כזו שאם הוא ימשיך לאורך אותו נתיב, הוא ייצא מחור התולעת בעבר בדיוק בזווית הנכונה כדי להתנגש עם העצמי הקודם שלו, ובכך להפיל אותו מהמסלול ומונע מלכתחילה מלהיכנס לחור התולעת.
נייר עמדה 2012 על חורים שחורים
ביולי 2012 פרסם פולצ'ינסקי, עם שניים מתלמידיו, ג'יימס סולי ואחמד אלמהירי, ועמיתו לתאוריית המיתרים דונלד מרולף באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה (UCSB), מאמר שחישוביו על קרינת חורים שחורים הציעו כי או שעקרון השוויון של תורת היחסות הכללית שגוי, או שעקרון מרכזי של מכניקת הקוונטים אינו נכון.
לפולצ'ינסקי היו שני בנים, סטיבן ודניאל, עם אשתו, דורותי מריה צ'ון, לה נישא בשנת 1980.
הוא מת בביתו בסנטה ברברה, קליפורניה ב-2 בפברואר 2018 מסרטן המוח, בגיל 63.
ג'וזף ג'ון-הי קאהן (נולד בשם: אהן ג'ון-הי, Ahn Jun-hee, בקוריאנית: 안준희; 12 באוקטובר 1972) הוא במאי וידאו קליפים וקולנוע דרום קוריאני-אמריקאי.
קאהן נחשב לאחד מהבמאים המצליחים והמעוטרים ביותר בכל הזמנים.
במרוצת השנים, עבד עם אמנים שונים כדוגמת טיילור סוויפט, אמינם, בריטני ספירס, בקסטריט בויז, ג'ניפר לופז, ליידי גאגא, קיילי מינוג, שאקירה, אליה, ד"ר דרה, סנופ דוג, קלי קלרקסון, אווה מקס, מריה קארי, אימאג'ין דראגונז, כריסטינה אגילרה, 50 סנט, דסטיניז צ'יילד, ג'ורג' מייקל והאחים ג'ונאס.
קאהן נולד בשם אהן ג'ון-הי (בקוריאנית: 안준희) בבוסאן, קוריאה הדרומית.
משפחתו שהתה בחלק מילדותו שם ובליבורנו, איטליה עד שעברה לג'רזי וילג', טקסס, פרוור ביוסטון.
המעבר אירע כשג'וזף היה בן שבע.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'רזי וילג' בשנת 1990, קאן הלך לבית הספר לאמנויות טיש באוניברסיטת ניו יורק, אך נשר לאחר שנה עקב חוסר יכולת לשלם שכר לימוד.
כשחזר ליוסטון, קאן עבד בבית קולנוע לפני שהחל לביים קליפים של אמני היפ הופ.
בשנת 2003, קאהן זכה בפרס גראמי הראשון שלו על הווידאו קליפ של "Without Me" מאת הראפר האמריקאי אמינם, שגם זכה בקטגוריית "קליפ השנה" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2003, כמו גם "הבימוי הטוב ביותר".
קליפ השיר "Waking Up in Vegas" של קייטי פרי זכה בפרס ה-MVPA בטקס שהתקיים בשנת 2009, בקטגוריית "הקליפ הטוב ביותר".
הפעילות של קאהן בתרבות הפופ היפנית בקליפים החל לראשונה עם הקליפ "Doesn't Really Matter" של ג'נט ג'קסון.
הקליפ היה גם הקליפ היקר ביותר שביים קאהן והוא בין היקרים בכל הזמנים, בעלות של למעלה מ-2.5 מיליון דולר.
בשנת 2014, זכה קאהן בפרס ה"אייקון" מטעם פרסי המוזיקה הבריטית.
בשנת 2015, זכה קאהן להצלחה חסרת תקדים כבמאי וידאו קליפים, כאשר ביים עבור הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, את הקליפים לשיריה "Blank Space", "Bad Blood", "Wildest Dreams" ו-"Out of the Woods" מתוך אלבומה, 1989. הקליפים זכו להצלחה בינלאומית, צברו מיליארדי צפיות, והועמדו לעשרות קטגוריות בטקסי פרסים שונים.
בשנת 2017, זכה קאהן ב"קליפ השנה" בטקס פרסי הקאנטרי האמריקאי עבור "Forever Country".
החל משנת 2017, ביים לסוויפט קליפים נוספים ללהיטים כדוגמת "Look What You Made Me Do", "" ו-"Delicate".
הראשון מביניהם, "Look What You Made Me Do", צבר למעלה מ-50 מיליון צפיות ביממה אחת ושבר שורה של שיאים היסטוריים.
בשנת 2019, קאהן שיתף פעולה עם אווה מקס עבור הקליפ "Torn", וביים קליפ חדש ללהיט של מריה קארי משנת 1994, "All I Want for Christmas Is You".
בשנת 2007 ביים את דרמת הראפ "Bodied" על פי תסריט מאת קיד טוויסט ובהפקתו של אמינם.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2017. מככב בו קאלום וורת'י בתור אדם, סטודנט לתואר שני שהופך למשתתף בתחרויות באטל ראפ לאחר שהשתקע בסצנה תוך כדי עבודת הגמר שלו בנושא.
ג'וזף בנסון פורקר היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-37 בשנים 1886–1890 וכסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1897–1909.
פורקר נולד באזור הכפרי של אוהיו.
בגיל 16, כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד.
הוא לחם במשך כמעט שלוש שנים, והגיע לדרגת קפטן.
לאחר המלחמה הוא היה אחד מתלמידי המחזור הראשון של אוניברסיטת קורנל והוסמך כעורך דין.
ב-1879 הוא נבחר כשופט ונודע כנואם פוליטי.
בהתמודדות הראשונה שלו למשרת מושל אוהיו ב-1883 הוא נוצח, אך שנתיים לאחר מכן עלה בידו להיבחר.
כמושל אוהיו, הוא כרת ברית עם התעשיין מקליבלנד מארק האנה, אך ב-1888 הוא הסתכסך עמו.
בבחירות לכהונה שלישית כמושל של 1889 נוצח פורקר, אך ב-1896 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי האספה הכללית של אוהיו, לאחר שב-1892 לא עלה בידו להיבחר למשרה זו.
כסנאטור, תמך פורקר במלחמת ארצות הברית-ספרד ובסיפוח הפיליפינים ופוארטו ריקו.
חוק פורקר העניק לפוארטו ריקו את הממשלה האזרחית הראשונה שלה תחת השלטון האמריקאי.
הוא נקלע למחלוקת עם הנשיא תאודור רוזוולט על הרגולציה של הרכבות ועל הפטרונות הפוליטית.
המחלוקת הגדולה ביותר שלהם הייתה בנוגע לפרשת בראונסוויל, שבה חיילים אפרו-אמריקאים הואשמו בהטלת טרור על עיירה בטקסס, ורוזוולט הדיח משירות את כל חיילי הגדוד.
פורקר התנגד בקנאות לצעדיו של רוזוולט כבלתי הוגנים, ונאבק להחזרתם לשירות של החיילים.
המחלוקת בין השניים הגיעה לידי עימות בארוחה במועדות גרידירון ב-1907, שלאחריה פעל רוזוולט לגרום לתבוסתו של פורקר בבחירות לכהונתו השלישית כסנאטור.
פורקר נפטר ב-1917. ב-1972 ביטל צבא ארצות הברית את צעדי ההדחה של החיילים וניקה אותם מכל חשד.
ב-1899 נקרא על שמו של פורקר הר פורקר, הפסגה השנייה בגובהה ברכס אלסקה והשלישית בגובהה בכל ארצות הברית.
ג'וזף פורקר נולד בחווה השוכנת מייל אחד מצפון לריינסבורו, מחוז היילנד, אוהיו.
הוא היה בנם של הנרי ומרגרט (לבית ריס) פורקר, ואחד מ-11 ילדיהם, שמתוכם תשעה הגיעו לבגרות.
מוצאו של הנרי פורקר היה ממחוז דבון שבאנגליה עם השפעות גרמניות וסקוטיות-איריות.
הוא היה הראשון שאיית את שם המשפחה באופן זה.
אביו, ששמו היה ג'ון, איית את השם Fouracre או Foreacer.
מוצאו של דייוויד ריס, סבו של ג'וזף פורקר מצד אמו, היה אנגלי והוא הגיע ממחוז גרייסון, וירג'יניה כדי להיות טוחן ואיכר.
הבית בו נולד פורקר היה מעון נוח בעל שתי קומות.
פרסומים ממסעות הבחירות שלו תיארו אותו לימים כבקתת עץ.
כאשר היה פורקר בן שנתיים, נפטר סבו, דייוויד ריס, והמשפחה רכשה את הטחנה וחווה סמוכה.
שם גדל ג'וזף כנער חווה טיפוסי.
הוא זכה לחינוך פורמלי בהיקף מועט, וביקר בבית הספר במשך שלושה או ארבעה חודשים בכל חורף.
על כל פנים, הוא טעם את טעמה של ההיסטוריה הצבאית וניחן בכישרון דיבור.
כבר מגיל צעיר הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה.
בגיל עשר הוא היה לאוהד של המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
ארבע שנים לאחר מכן הוא תמך במועמד המפלגה, לשעבר חבר בית הנבחרים מטעם אוהיו, אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, צעד בתהלוכות של ארגון הנוער "התעוררות רחבה" (Wide Awakes) ושל קבוצות אחרות שתמכו בלינקולן, ונכח בעצרות רבות ככל שהתאפשר לו.
כאשר התרשם מאחד הנואמים ועקב אחריו לעיירה הסמוכה, הוא למד שאין לשאת את אותו נאום תוך יומיים, לכל הפחות לא במקומות כה סמוכים זה לזה.
באוקטובר 1861 עזב פורקר את בית הוריו ועבר להילסבורו, עיר המחוז, שם הוא חי עם דודו, ג'יימס ריס, שהיה המבקר של מחוז היילנד, ועבד כפקיד במשרדו.
הוא נשלח לשם כדי להחליף את אחיו הגדול, ברץ', שאז כבר היה מגויס לצבא האיחוד כאשר מלחמת האזרחים כבר הייתה בעיצומה.
בזכרונותיו ציין פורקר שבעוד שהזמן בו הוא עבד כפקיד של דודו שיפר משמעותית את אומנות הכתיבה שלו, הוא גם גרם לו להיות בקשר עם פקידים רבים במחוז, ולימד אותו את רזי הממשל.
הפקיד הצעיר התרשם ממכתביו של אחיו שהגיעו הבייתה, והיה נחוש בדעתו להתגייס גם הוא על אף גילו הצעיר.
זמן קצר לאחר שמלאו לו 16 שנים, נודע לפורקר שידיד המשפחה ארגן פלוגת מתנדבים, וביקש להתגייס.
דודו נתן לו הסכמה מהוססת, וב-14 ביולי 1862 הוא גויס לפלוגה A של רגימנט הרגלים ה-89 של אוהיו.
בסוף אוגוסט, לאחר שסיים את הכשרתו, הוא קיבל דרגת סמל שני.
כאשר התקדמו כוחות צבא הקונפדרציה אל תוך קנטקי, ואיימו על סינסינטי, נערך הרגימנט לעמדות מגננה מעבר לנהר אוהיו בניופורט.
אנשי הקונפדרציה לא הגיעו לאוהיו, לאחר שהם נהדפו דרומה, והרגימנט ה-89 התקדם לפורט שלר, ליד ניופורט.
כאשר היה פורקר בפורט שלר, פרסם הנשיא לינקולן את הצהרת האמנציפציה.
פורקר סיפר בזכרונותיו שהוא וחבריו חשו שמשמעות ההצהרה הייתה שהם לוחמים למען סיומה של העבדות, לא רק לשם שמירת שלמותו של האיחוד.
בספטמבר 1862 נשלח הרגימנט לחלקה המערבי של וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) כדי לתגבר את כוחות צבא האיחוד שם, ולהצטרף לתנועת ההתקדמות שלהם למשך חודש.
הם התכוננו להתמקם שם למשך החורף, אך קיבלו קריאה לעבור לטנסי, שם הם סייעו לשחרר את פורט דונלסון בפברואר 1863. עד לפעולה זו השתתף פורקר בפעולות קרביות מעטות, ומראות הדם גרמו לו להלם.
הוא כתב להוריו, "כדי לדעת כמה איומה המלחמה עליך לראות אותה בעצמך".
הרגימנט ה-89 נשאר בפורט דונלסון במשך מספר ימים ואז נשלח להסתפח לארמיית קמברלנד, שהייתה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם רוזקרנס ליד קרתאג' טנסי, שם קודם פורקר לדרגת לוטננט משנה.
ביוני הוביל פורקר משמר קדמי שנתקל בכוח של הקונפדרציה במה שהתפתח לקרב מעבר הובר, וכוחות צבא האיחדו התקדמו לאט על פני טנסי, ובספטמבר הגיעו לצ'טנוגה.
מצ'טנוגה נשלחו פורקר ושני קצינים נוספים הבייתה כדי לאסוף חיילים חדשים שהיו צפויים להתגייס, אך תוכנית הגיוס בוטלה עקב התנגדות פוליטית.
בנובמבר הוא שב לצ'טנוגה, שם היה אז הרגימנט ה-89 חלק מארמיית טנסי בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם שרמן, ולחם בקרב על מיסיונרי רידג'.
במערכה זו לחם פורקר במספר קרבות קשים, כולל בקרב רסאקה, קרב כנסיית ניו הופ וקרב הר קנסאו.
אטלנטה, או מה שנותר ממנה לאחר השריפה הגדולה, נפלה ב-2 בספטמבר.
פורקר הוקצה לטובת בית הספר של גייסות הקשר שהוקם על ידי הצבא באטלנטה, ובילה שם חודש.
הוא הוצב בדיוויזיה של מייג'ור גנרל הנרי סלוקום, ונשאר איתה כאשר היא השתתפה בצעדה אל הים, והותירה שובל של הרס מאחוריה.
בסוף דצמבר 1864 הגיע הצבא לסוואנה, ופורקר, על אף הסערה, הצליח לקיים קשר עם ספינות צי ארצות הברית שעגנו מול החוף כדי להזהיר אותם על נוכחות צבאו של שרמן במקום.
לאחר חודש, צעד הצבא צפונה אל תוך קרוליינה הצפונית, נחוש בדעתו להביא חורבן אף יותר גדול למדינה שפרשה ראשונה מהאיחוד.
פורקר היה אחראי על שמירת הקשר בין אגפי הצבא, והוצב על ספינת תותחים שהתקדמה במעלה נהר סוואנה.
הוא השתתף יותר בפעילות כשליח בין כוחותיו הראשיים של שרמן לבין הכוחות של סלוקום במרץ 1865 כאשר הם נתקלו בכוחות הקונפדרציה בקרוליינה הצפונית בקרב בנטונוויל.
ביום הקרב, 19 במרץ 1865, קודם פורקר לדרגת ייצוג של קפטן, ועד מהרה מונה כשליש האישי של גנרל סלוקום.
באפריל, כשצבאו של שרמן נע באיטיות צפונה, הגיע הידיעה על כניעת גנרל הקונפדרציה רוברט אדוארד לי וכוחותיו באפומטוקס, וירג'יניה, ובכך למעשה הסתיימה המלחמה.
בראשית מאי נעה ארמיית ג'ורג'יה בפיקוד של שרמן צפונה אל וושינגטון הבירה, כדי לצעוד ב-23 במאי בפני הנשיא החדש אנדרו ג'קסון, שהושבע לאחר רצח לינקולן חודש קודם לכן.
לאחר מכן שב פורקר לאוהיו ושוחרר מהשירות.
עוד כשעבד כפקיד אצל דודו, שאף פורקר להיות עורך דין.
עם תום המלחמה הוא נרשם ללימודים של שנה באקדמיית סיילם, וב-1866 הוא החל ללמוד באוניברסיטת וסליאן אוהיו שבעיר דלאוור.
הוא ראה בסטודנטים שלא שירתו במלחמה כלא בוגרים.
הוא בחר במסלול לימודים יוצא דופן, רובו בלימודים קלאסיים, עם כמה קורסים במדעים, ונרשם לעבוד כפקיד אצל עורך דין מקומי.
באותה תקופה הוא חיזר אחר ג'וליה בנדי, בתו של חבר בית הנבחרים הזקיה בנדי, וסטודנטית בקולג' וסליאן אוהיו לנשים הסמוכה.
ב-1868 נודע לפורקר שאוניברסיטת קורנל, שנפתחה אז באית'קה, ניו יורק, הציעה למעוניינים לעבור אליה להרשם לבחינות כניסה.
יחד עם חבריו לספסל הלימודים בווסליאן אוהיו, מוריס ליון בוקוולטר וג'ון אנדרו ריאה, נרשם פורקר לקורנל.
השלושה הקימו את הסניף הראשון במדינת ניו יורק של אחוות פי-קאפא-פסי, וב-1869 סיימו את לימודיהם כחלק מהמחזור הראשון של קורנל שכלל שמונה סטודנטים.
בשנות בגרותו היה פורקר חבר בחבר הנאמנים של קורנל.
לאחר סיום לימודיו בקורנל עבר פורקר לסינסינטי, שם הוא חידש את לימודי המשפטים שלו כמתלמד במשרד עורכי דין מקומי.
באוקטובר 1869 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
משרתו הראשונה כעורך דין הייתה כנוטריון ציבורי.
בזכרונותיו הוא כתב על הזמן הרב שהצריכה כתיבת התצהירים בימים שלפני שמכונות הכתיבה היו נפוצות.
פורקר כתב שהוא הרוויח 600 דולר בשנתו הראשונה כעורך דין, אך בשנת עבודתו הרביעית הגיעה הכנסתו ל-2,700 דולר.
"לאחר מכן זה היה קל יותר", הוא כתב.
בשנתיים הראשונות לאחר נישואיהם חיו בני הזוג פורקר בבית הארחה ברחוב אלם שבסינסינטי.
לאחר מכן הם עברו לבית בפרבר נורווד, וב-1879 הם בנו בית במחוז מאונט אובורן היוקרתי.
בתחילה התכוון פורקר להתמקד בעבודתו כעורך דין, אך בראשית שנות ה-70 הוא היה לדובר בולט של הרפובליקנים.
ב-1872 הוא היה פעיל במסע הבחירות של הנשיא יוליסס ס.
גרנט במערכת הבחירות לכהונתו השנייה.
ב-1875 הוא היה לראשונה נציג לוועידה הרפובליקנית המדינתית, שם הוא תמך בבן עירו אלפונזו טאפט לתפקיד מושל אוהיו.
טאפט בכל אופן הפסיד בהתמודדות על מועמדות המפלגה למושל המכהן רתרפורד הייז, שבאותו סתיו קבע תקדים בהיסטוריה של אוהיו כשנבחר לכהונה שלישית (לא רצופה) כמושל.
בשנה שלאחר מכן השתתף פורקר בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית כמשקיף, והקשיב קשב רב כאשר הסנאטור ממיין רוברט אינגרסול הציג באופן דרמטי את ג'יימס בליין כמועמד המפלגה לנשיאות וכינה אותו "האביר שיש להתגאות בו".
אף על פי שהכינוי שהדביק אינגרסול לבליין בנאומו דבק בו כל השנים, הוא לא זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה למשרת המושל, והבחירה נפלה על הייז.
פורקר תמך בהייז, שנבחר באותו קיץ בבחירות צמודות ושנויות במחלוקת.
ב-1876 התמודד פורקר בבחירות לתפקיד שופט שלום.
הונאת בחירות של המנהיג הפוליטי הדמוקרטי אף האוורד, גרמה לתבוסתו של פורקר ושל כל המתמודדים מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1878 הוא התמודד למשרת התובע המדינתי של מחוז המילטון (המחוז בו שוכנת סינסינטי), אך הובס שוב על ידי הדמוקרטים.
ב-1879 זכה פורקר במשרתו הנבחרת הראשונה כשופט בבית המשפט הגבוה של סינסינטי.
הוא כיהן על כס השיפוט שלוש שנים מתוך תקופת כהונה של חמש שנים, והתפטר ב-1882 עקב מחלה, אם כי לאחר כמה חודשי מנוחה הוא החלים.
ב-1883 חיפש צ'ארלס פוסטר, שכיהן כמושל אוהיו מאז 1880, מועמד רפובליקני שיירש אותו.
פוסטר שאף להרחבת הפיקוח על הסחר במשקאות חריפים, פגע ברבים מהאמריקאים ממוצא גרמני, שככל הנראה הצביעו בתגובה עבור הדמוקרטים, והתרכז בבעיקר בנעשה בסינסינטי.
מעטים צפו שהרפובליקנים יצליחו להחזיק במשרת המושל, ומועמדים בולטים כמו הסנאטור ג'ון שרמן וחבר בית הנבחרים בנג'מין באטרוורת', דחו את ההצעה להתמודד.
פוסטר ראה בפורקר כמועמד שיצליח.
הוא היה ותיק מלחמת האזרחים עם עבר ראוי כעורך דין ונואם מוצלח, ועצם היותו תושב סינסינטי עשוי היה להביא לו מספר בלתי מבוטל של קולות.
התובע הפדרלי המקומי כתב לשרמן שהרפובליקנים צריכים למנות את "פורקר או אדם אחר שלא יעורר התנגדות".
בהתאם כתב פוסטר לפורקר, הציע לו את ההזדמנות לכהן ב"תפקיד מכובד ומביא תועלת".
פורקר הגיע לקולומבוס זמן קצר לפני הוועידה המדינתית של המפלגה של 1883, ונפגש עם מנהיגי הרפובליקנים במדינה כמו שרמן וחבר בית הנבחרים ויליאם מקינלי.
כאשר הבין פורקר שהם מוכנים לתמוך בו, הוא הסכים ששמו יוצב ברשימת המועמדים, ומרגע שהיה ברור ששרמן לא יתמודד, קיבלה הוועידה בתשואות את פורקר כמועמד המפלגה למשרת המושל.
העיתון הדמוקרטי Cincinnati Enquirer סיכם את האסטרטגיה של הרפובליקנים": "הם נחושים להקריב כמה שפחות, ולפיכך הם הקריבו את פורקר".
הדמוקרטים בחרו כמועמדם את ג'ורג' הודלי, גם הוא תושב סינסינטי, שאיתו היו לפורקר יחסי ידידות.
הסוגיה המרכזית של מערכת הבחירות הייתה המשקאות החריפים.
בית המחוקקים העביר חוק שהתיר לעיריות להעניק רישיונות לבתי מרזח, והעביר לשני משאלי עם להחליט על תקנות נוספות.
הודלי, אף על פי שחלה במלריה בחלק ממערכת הבחירות, תמרן במיומנות את פורקר, שלא היה עדיין מנוסה בפוליטיקה, להצהיר שהוא לא יסכים למשאלי העם.
הצהרתו זו פגעה ברפובליקנים תומכי האיסור על משקאות חריפים, וכך התפצלה המפלגה.
פורקר ניהל מסע בחירות בכל רחבי המדינה, והגיע כמעט לכל מחוז ונאם לפחות פעמיים בכל יום.
אף על פי כן הוא הובס בהפרש של יותר מ-12,000 קולות, והפסיד ברוב מחוזות המדינה, כולל במחוז המילטון.
לדבריו של הביוגרף של פורקר, אברט וולטרס, "אף על פי שנוצח בבחירות, הוא הפיק מהם תועלת.
הוא זכה במוניטין פוליטי בכל רחבי המדינה.
יותר הוא לא היה האלמוני".
אחת הסיבות שיוחסו לתבוסתו של פורקר הייתה כישלונו לפנות לאפרו-אמריקאים, שהיוו שני אחוזים מאוכלוסיית המדינה ואחוז ההצבעה בקרבם עבור הרפובליקנים היה גבוה בהשוואה לזה של האוכלוסייה הכללית.
לאחר הבחירות שב פורקר לעסוק בעריכת דין, בתחילה כדי להימנע מפעילות פוליטית.
עם זאת, הוא קיבל מספר מכתבים שהציעו לו תמיכה בהתמודדות על משרת המושל ב-1885. ועידת המפלגה המדינתית של 1884 בחרה בפורקר כנציגה לוועידת המפלגה הארצית לצד מקינלי והתעשיין מארק האנה.
הפעילים הפוליטיים המרכזיים של שרמן ביקשו מפורקר להשתתף באופן פעיל במסע הבחירות של שרמן לנשיאות, ולהציג את שמו כמועמד בוועידת המפלגה, והוא אכן עשה זאת, אם כי נאומו תואר כ"רפה ובלתי מרשים" בהשוואה למאמציו המאוחרים יותר.
בין המועמדים האחרים לנשיאות נמנו הנשיא המכהן צ'סטר ארתור וג'ון לוגן, אך הוועידה נשלטה בעיקר על ידי תומכיו של בליין.
בסבב ההצבעה הראשון קיבל שרמן 30 קולות, רובם מאוהיו, ולאחר מכן ירד מספר הקולות לטובתו בהדרגה, ובסבב ההצבעה הרביעי עלה בידו של בליין להבטיח את בחירתו כמועמד.
היו דיבורים על כך שתוצג מעמדותו של פורקר כסגן הנשיא.
הוא קיבל קול אחד מהנציג מניו יורק ונשיא אוניברסיטת קורנל אנדרו וייט.
הנאום בו הציג פורקר את מועמדותו של בליין, על אף חסרונותיו, הפך את פורקר לדמות בעלת הכרה לאומית.
בוועידה פעל פורקר בשיתוף פעולה עם מארק האנה ועם צ'ארלס ג.
קורץ מקולומבוס, שניהם יהיו תומכיו של פורקר בשנים הבאות, אם כי במקרה של האנה, לזמן מוגבל.
במערכת הבחירות הכלליות תמכו פורקר והאנה בבליין, וליוו אותו במסע הבחירות שלו שנערך באוהיו באוקטובר.
על כל פנים, בליין הובס בבחירות הכלליות על ידי מועמד הדמוקרטים, מושל ניו יורק גרובר קליבלנד.
כבר קודם לכן קיבל פורקר תמיכה בניסיונו השני להתמודדות על משרת המושל ב-1885, אך לא דיבר על כך רבות עד לכינוס הוועידה המדינתית של המפלגה בספרינגפילד ביוני.
עם זאת, הוא הגיב להאשמות שהוא הפלה את השחורים בעבודתו כעורך דין ושהוא עזב את לימודיו באוהיו וסליאן בשל קבלתו ללימודים של סטודנט שחור.
הוא הפריך את ההאשמות הללו מבלי לציין שהוא מועמד למשרת המושל.
לוועידה הוא נכנס לצלילי שיר הלכת "לצעוד דרך ג'ורג'יה", כהתייחסות לשרותו במלחמת האזרחים, וכבר בסבב ההצבעה הראשון זכה בניצחון קל.
לדבריו של אברט וולטרס "ועידת ספרינגפילד של 1885 סימנה את הגעתו של פורקר, הפוליטיקאי".
הסוגיה המרכזית במסע הבחירות הייתה שוב סוגיית האלכוהול, שבה הוכיח פורקר את עצמו כמיומן יותר בהשוואה למסע הבחירות שנתיים קודם לכן.
סוגיה מרכזית נוספת הייתה היחס למצביעים השחורים, נושא שהטיפול בו התבקש לאחר התקרית בסינסינטי ב-1884 כאשר שוטר בעל זיקה לדמוקרטים, מייק מולן, נעל 150 שחורים בלילה לפני הבחירות הכלליות כדי למנוע מהם מלהצביע.
מול פורקר התמודד שוב הודלי, שחנן את מולם, ושקיבל סכום של 150,000 דולר מחברת הרכבת הדרומית של סינסינטי שהייתה בבעלות העיר, אם כי הודלי התיימר לא לדעת על מקור הכספים.
פורקר יצר ברית עם העורך השחור הארי קליי סמית', שהיה לתומך שלו לכל אורך הקריירה שלו.
ב-13 באוקטובר 1885 ניצח פורקר את הודלי בהפרש של 17,451 קולות.
אף על פי שהוא ניצח ברמה המדינתית, במחוז המילטון לא עלה בידו להשיג ניצחון בשל הונאת בחירות.
ב-12 בינואר 1886 הושבע פורקר כמושל אוהיו.
באותו יום התחוללה סופת שלגים שמנעה ממועדוני הצעידה הפוליטיים לכבד אותו לרגל הגעתו לבירת המדינה קולומבוס.
בנאום ההשבעה שלו דחק פורקר בשינוי שיטת הבחירות, הקמת לשכה לרישיונות למכירת משקאות חריפים, ביטול החוקים שהפלו את השחורים, והקמת מועצת בריאות מדינתית.
הרוב של הרפובליקנים בשני בתי המחוקקים של אוהיו, הוביל ליישום רוב הצעותיו, כולל החוק שדרש הרשמת מצביעים בקליבלנד ובסינסינטי (ובהמשך בכל הערים הגדולות), והחוק שעל פיו הוקמו מועצות בלתי מפלגתיות למינוי פקידי הבחירות.
העיתון אוהיו סטייט ג'ורנל הגיב, "זה לא כל מה שנדרש לתיקון חוקי הבחירות של אוהיו, אך בתוך התחלה זה יועיל".
חוק דאו הטיל מס שנתי על בתי עסק שמכרו משקאות חריפים, כשרוב ההכנסות ממנו הועברו לרווחת העניים ולמימון פעילות המשטרה.
בתמיכתו של פורקר, בוטלו החוקים האחרונים שגרמו לאפליה גזעית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה פורקר לאהדה על "נפנוף בחולצה המוכתמת בדם", כלומר, האשמת הדרום במלחמת האזרחים.
ב-1887 ביקש הנשיא קליבלנד ממושלי מדינות הצפון להשיב את דגלי הקרב של הקונפדרציה שנתפסו במלחמה.
כאשר נשאל פורקר על ידי תומך שלו אם הוא יאפשר להשיב את הדגלים, הוא השיב במברק, "שום דגל של המורדים לא יושב כל עוד אני המושל".
קליבלנד נסוג מבקשתו, ופורקר זכה לשבחים כגיבור על ידי רבים, וקיבל הודעות ברכה רבות.
הוא מתח ביקורת על הנשיא על כך שהטיל וטו על הצעת חוק שהגדילה את הקצבאות לוותיקי המלחמה ועל כך שיצא לדיג ביום הזיכרון.
כאשר ביקר פורקר בפילדלפיה מאוחר יותר באותה שנה לרגל האירוע לציון מאה שנה לכינון חוקת ארצות הברית, הוא רכב בראש מצעד של הרגימנט של המיליציה של אוהיו ועבר על פני הבימה שעליה עמד קליבלנד.
כאשר הצדיע לו פורקר, הרים הנשיא את כובעו, אך לא קד קידה קלה כפי שעשה כאשר עברו לפניו שאר מושלי המדינות.
מאוחר יותר באותו יום, הוביל פורקר כוח של ותיקי "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic) שעבר על פניו של קליבלנד במצעד אחר, ונשא מערך של דגלי הקונפדרציה שנשבו בקרבות.
עד אמצע 1888 זכה פורקר בתמיכתו הנלהבת של מארק האנה, שעדיין דחף לבחירתו של ג'ון שרמן לנשיאות, והיה תורם נדיב למסעות הבחירות של פורקר ב-1885 וב-1887. האנה קיווה שיתאפשר לו לשלוט על הפטרונות הפוליטית בצפון אוהיו.
בכל אופן, לדבריו של הביוגרף של האנה, ויליאם ט.
הומר, "לרוע מזלו של האנה, סירב פורקר להעניק לו את הסמכות שעל פי המסורת הוא קיבל ככל הנראה".
דוגמה אחת לכך, שמאוחר יותר הובאה על ידי פורקר כסיבה לסיום ידידותם הקרובה, הייתה סוגיית משרת המפקח המדינתי על הנפט, ששכרו שולם לא על ידי משלמי המיסים, אלא על ידי חברות הנפט, והוא היה רשאי למנות מספר רב של סגנים.
ב-1885, זמן קצר לאחר השבעתו של פורקר, דחף האנה למינויו של ויליאם מ.
ביין, בעוד שחבר בית הנבחרים מקינלי לחץ למינויו של אדווין הארטסהורן.
האנה הסכים לסגת ממינויו של ביין, לא כדי להתאים עצמו למקינלי, אלא כדי למנוע קשיים מפורקר.
בכל אופן, פורקר מינה את המפקח המכהן, לואיז סמיתנייט.
אחד האנשים שמונו כסגני המפקח היה הארי סמית', עורך העיתון האפרו-אמריקאי שתמך בפורקר בבחירות של 1885. מקינלי פנה שוב לפורקר לאחר הבחירות של 1887 וביקש ממנו שוב למנות את הארטסהורן.
בכל אופן, פורקר מינה את ג'ורג' ב.
קוקס, בוס פוליטי של הרפובליקנים בסינסינטי, וסמיתנייט המשיך להיות סגנו.
בשנים הבאות רמז פורקר שעניין המפקח על הנפט היה הסיבה לניתוק היחסים שלו עם האנה וכריתת הברית שלו עם מקינלי, בציינו לאחר מותו של האנה ב-1904, "עלה בדעתי מאז לעיתים קרובות שכשמיניתי את קוקס, הפכתי את מקינלי לנשיא".
הוועידה של 1888 והתבוסה בבחירות לכהונה השלישית כמושל