tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עורך הדין מארין, מנהיג סניף בוקרשט בתנועה הלגיונרית, יצא לספרד, בנובמבר 1936, יחד עם עוד שישה מחברי התנועה הלגיונרית, כדי ללחום במלחמת האזרחים הספרדית לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו.
ב-13 בינואר 1937 נהרג, יחד עם חברו, יון מוצה, בקרב מחדאונדה .
שרידי גופותיהם הובאו לרומניה והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות פרסום ותעמולה, ארגנה מסע לוויה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים.
הארונות הגיעו לתחנת רכבת צפון בבוקרשט ב--11 בפברואר, שם המתינו להם לגיונרים במדים, שעמדו בשורות ארוכות.
הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים, דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים להביע להם כבוד.
מסע הלוויה השאיר רושם עצום על תושבי בוקרשט והדבר בא לידי ביטוי גם בתקשורת של התקופה.
בשנת 1941 הופק בול דואר לזכרם.
וסטרן יוניון היא חברה למתן שירותים פיננסיים ושירותי תקשורת אשר בסיסה בארצות הברית.
לאורך למעלה ממאה שנים הייתה אחת החברות המובילות בעולם בשירותי תקשורת: מברקים, טלקס ופקס.
מטה החברה בצפון אמריקה הוא בעיר אנגלווד שבקולורדו, ואילו מטה השיווק והשירותים המסחריים הבינלאומי הוא בעיר מונטווייל שבניו ג'רזי.
וסטרן יוניון הייתה החברה המובילה בארצות הברית לשירותי טלגרפיה, עד לעת שבה החליטה להפסיק את השירות.
החברה מחולקת למספר חטיבות ומעניקה שירותים כגון: משלוח כסף מאדם לאדם, שיקים בנקאיים, ושירותים מסחריים.
נכון ל-9 בספטמבר 2008, לחברה 350,000 סוכנים ברחבי תבל, ביותר מ-240 מדינות וטריטוריות.
פדיון החברה,בשנת 2007 היה מעל 5 מיליארד דולר.
וסטרן יוניון נוסדה בעיר רוצ'סטר במדינת ניו יורק בשנת 1851, ושמה המקורי היה "חברת הדפסת טלגרפיה של ניו יורק ועמק המיסיסיפי" .
לאחר סדרת רכישות של חברות מתחרות החברה שינתה את שמה, בשנת 1856, ל"חברת וסטרן יוניון טלגרפיה" (Western Union Telegraph Company), זאת כדי להדגיש את פריסת קווי הטלגרף מן החוף המזרחי של ארצות הברית ועד למערבי.
בשנת 1861 השלימה חברת וסטרן יוניון את פריסת קו הטלגרף הבין-יבשתי הראשון.
בשנת 1865 הקימה את החברה האמריקאית-רוסית לטלגרף בניסיון לקשור בין ארצות הברית לאירופה דרך אלסקה וסיביר, עד מוסקבה.
בארצות הברית היוותה חברת וסטרן יוניון מונופול בתחום קווי הטלגרפיה והייתה לענק התקשורת הראשון בהיסטוריה.
בשנת 1866 הייתה וסטרן יוניון הראשונה להכניס לשימוש את הפסנוע (stock ticker machine) אשר הציגה טקסט מקודד על גבי סרט נייר.
מכשיר טלגרף שתוכנן במיוחד לשם כך שימש לשליחת מידע מן הבורסה לניירות ערך על גבי חוטי טלגרף אל מכונת הפסנוע.
שירות זה הפך לתקני בשנת 1870. בשנת 1871 החלה החברה לספק שירותי העברת כסף, אשר היו מבוססים על רשת הטלגרף שפרסה ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1879 הפסיקה החברה לספק שירותי טלפון לאחר שהפסידה בתביעת פטנט נגד חברת הטלפון בל.
ככל ששירותי הטלפון הפכו לכלי התקשורת המוביל ודחקו את שירותי הטלגרף, הפכו שירותי משלוח כסף לעסק העיקרי שבין עסקי החברה.
בשנת 1894, כאשר החל מתפרסם מדד מניות התחבורה של דאו ג'ונס בבורסה לניירות ערך בניו יורק, וסטרן יוניון הייתה אחת מ-11 החברות המקוריות שמניותיהן שמשו לחישוב המדד.
בשנת 1914 החלה וסטרן יוניון להציע שימוש ב"כרטיס חיוב" ללקוחותיה, המאפשר נטילת הלוואה קצרת מועד.
בשנת 1923 הכניסה החברה לשימוש סניפיה מכשירי טלפרינטר.
בשנת 1933 החלה החברה מספקת שירותי "מברק מזמר", מברק המובא לבית הנמען על ידי שליח אשר שר את תוכנו.
החברה הכניסה לשימוש שירותי פקסימיליה בשנת 1935 ושירות שידור מידע במיקרוגל בשנת 1943. בשנת 1958 החלה החברה מציעה ללקוחותיה שירותי טלקס.
בשנת 1964 יזמה החברה שידור מיקרוגל בין-יבשתי אשר נועד להחליף כבלי תקשורת.
וסטרן יוניון הייתה חברת התקשורת האמריקאית הראשונה שהחזיקה ברשת לווייני תקשורת משלה, במסלול גאוסינכרוני, החל משנת 1974. הלוויינים שנקראו בשם וסטאר שימשו לתקשורת בין סניפי החברה ברחבי העולם.
החברה אף סיפקה באמצעות לווייניה שירותי וידאו ושידורי קול, מידע ופקס.
בשנות ה-80, לאחר ירידה ברווחיות מתן שירותי תקשורת ועלייה בחובות החברה, החלה וסטרן יוניון להפחית את השקעותיה בתחום התקשורת.
שינויים בתקנות בארצות הברית אפשרו לחברה לשוב ולהתבסס בתחום משלוח הכסף, את מסע הפרסום המצליח של החברה הובילה הסיסמה: "הדרך המהירה ביותר לשלוח כסף ברחבי תבל" .
בשנות ה-80 החברה ארגנה מחדש את שירותי הכבלים והטלגרף שברשותה תחת חברה בת הנקראת "וסטרן יוניון אינטרנשיונל" (Western Union International)
בשנת 1990 נמכרה חברת הבת לחברת התקשורת האמריקאית MCI.
בשנת 1986 הפכו וסטרן יוניון וחברת GTW לבעלי חברת Airfone אשר הציעה שירותי טלפון לנוסעי טיסות מסחריות.
בשנת 1987 רכש את החברה המשקיע בנט ס.
בשנת 1991 שונה שמה הרשמי של החברה ל-New Valley Corporation, זמן קצר לפני שפנתה לבית המשפט בבקשה להגנה מפני נושיה בהליכי פשיטת רגל.
שינוי השם נעשה במטרה להגן על שמה המקורי של החברה מפני פגיעה במוניטין.
בעקבות המשבר עברה החברה ארגון מחדש אשר הביא לשגשוגה ולעליית ערך מנייתה ממחיר של דולר בודד למניה למחיר של 240 דולר למניה בתוך שלוש שנים.
ב-26 בינואר 2006 הכריזה First Data על תוכניתה להפוך את וסטרן יוניון לחברה ציבורית עצמאית הנסחרת בבורסה.
למחרת הודיעה וסטרן יוניון כי תפסיק להציע שירותי מברקה, שירות שבזכותו רכשה החברה את שמה ומעמדה לאורך 154 שנים, ותתמקד בעסקי העברות כספים.
בחודש ספטמבר 2006 הפכה וסטרן יוניון לחברה ציבורית עצמאית, אשר מניותיה נסחרות בבורסה.
מטה החברה שכן בבניין וסטרן יוניון טלגרף, ברחוב ברודוויי 195 בניו יורק, בין השנים 1875–1914. משנות ה-30 עד 1973 שכן מטה החברה ברחוב הדסון 60 בניו יורק.
וַסִילִי אִיבָנוֹבִיץ' צָ'פַּאיֶב היה חייל בצבא האימפריה הרוסית ולאחר מכן מפקד בצבא האדום.
על אף הישגיו הצנועים יחסית בקרבות, צ'פאייב הפך לאחד מהגיבורים המזוהים ביותר של הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה בזכות הספר שכתב עליו הפוליטרוק ששירת ביחידתו דמיטרי פורמנוב והסרט "צ'פאייב" שצולם על פיו וזכה להצלחה עצומה ברוסיה וגם להכרה בינלאומית.
צ'פאייב – יחד עם כמה מחבריו ליחידה – היו גם לנושאן של בדיחות רוסיות רבות.
ישנן מספר גרסאות לגבי מקום הולדתו של צ'פאייב.
לפי המהדורה משנת 1930 של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה, צ'פאייב נולד בעיר בלקובו (Балаково) שבמחוז סמרה.
משפחתו אכן התגוררה בבלקובו בין השנים 1897–1908, אך באחת מן ההקרנות הראשונות של הסרט "צ'פאייב", בני הכפר בּוּדַיְקָה (Будайка) בצ'ובשיה (כיום חלק מהעיר צ'בוקסרי) זיהו אותו - אף על פי שזה היה שחקן, ואכן נמצאו מסמכים שלכאורה מאשרים זאת.
אביו של צ'פאייב היה ממוצא ארזיה ואמו ממוצא רוסי וצ'ובשי.
צ'פאייב גויס לצבא האימפריה הרוסית בשנת 1908. נלחם במלחמת העולם הראשונה, עוטר בארבעה עיטורי גאורגי הקדוש על הצטיינות בקרבות והועלה לדרגת רב-סמל.
ב-1917 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ובמלחמת האזרחים שפרצה בעקבות מהפכת אוקטובר לחם לצד האדומים.
מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-138 בבחירות דמוקרטיות שהונהגו אז בצבא האדום.
היחידות תחת פיקודו כבשו מידי הצבא הלבן את הערים סמרה, וולסק (Вольск), וסיזרן (Сызрань) וקבעו בהן את המשטר הסובייטי.
כן השתתפו בהתקפות על הערים אורנבורג ואורלסק (Уральск).
בנובמבר 1918 נשלח צ'פאייב ללימודים במטה הכללי של הצבא האדום, אך בינואר 1919 חזר לחזית.
חייליו הביסו שלוש אוגדות של הצבא הלבן וכבשו את העיר אופה, ועל כך זכה צ'פאייב בעיטור הדגל האדום.
בסוף קיץ 1919 עבר הרגימנט של צ'פאייב לחזית אורל.
ב-5 בספטמבר יחידתו נמצאה בעיירה לבישצ'נסק (Лбищенск) ומנקודה זו עקבותיו של צ'פאייב אבדו; ביום הזה כנראה מצא את מותו.
נסיבות מותו המדויקות אינן ידועות.
ברור שהמקום הותקף על ידי קוזאקים שלחמו לצד הצבא הלבן.
על פי התיאור בספר של פורמנוב ובסרט על פיו, צ'פאייב טבע כשניסה לחצות בשחייה את נהר אורל.
לפי גרסתם של שני חיילים הונגרים אשר שירתו ברגימנט של צ'פאייב, הוא נורה על גדת הנהר.
החיילים ניסו להעביר את מפקדם הפצוע לגדה השנייה, ושם ראו שהוא מת וקברוהו.
הגדה שבה הוא נקבר, לפי גרסה זו, מוצפת היום.
בכל מקרה, מעולם לא התקבלה ידיעה רשמית על כך שגופתו נמצאה.
הרומן "צ'פאייב" נכתב בשנת 1923 על ידי הפוליטרוק דמיטרי פורמנוב ששירת עמו.
על פי האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה, פורמנוב הציג את צ'פאייב כגיבור רומנטי המוביל את מרד העם הפשוט למען ניצחון המהפכה הקומוניסטית.
על אף היותו ספר עלילתי, התבססותו על אירועים אמיתיים ותמיכת הממשלה בו גרמה לכך שאנשים רבים ראו בו ביוגרפיה מהימנה של צ'פאייב והאנשים בסביבתו, אך ידוע שאין הדבר כך - חלק מהדמויות בספר דמיוניות, ותיאורי הקרבות אינם מדויקים.
הסרט "צ'פאייב", המבוסס על הרומן של פורמנוב, יצא בשנת 1934 וזכה להצלחה עצומה בתוך ברית המועצות.
הוא זכה אף בכמה פרסים בינלאומיים, וקיבע את דמותו של צ'פאייב כאחד החיילים הרוסים הידועים ביותר אי פעם.
ממשלת ברית המועצות טיפחה את מורשת צ'פאייב - על שמו נקראו יחידות בצבא האדום, רחובות בעשרות יישובים, ואף כמה יישובים שלמים.
כמו כן, הוקמו מספר אנדרטאות להנצחתו.
בד בבד עם הזיכרון החיובי על צ'פאייב הגיבור, דמותו שימשה גם השראה ליצירות תרבות עממיות: צ'פאייב ודמויות ראשיות אחרות מהסרט עליו הפכו לגיבורים של מאות בדיחות, שלרוב הציגו אותם כבורים נלעגים.
בנוסף, בשם "צ'פאייב" כונה משחק לוח נפוץ בקרב ילדי רוסיה, שבו שני מתחרים מנסים להקיש על כלי דמקה ולהעיף מהלוח את כלי היריב.
בשנת 1996 יצא רומן מאת ויקטור פלווין "צ'פאייב והריק", המתאר את צ'פאייב כמעין מורה רוחני המדריך את חבריו ליחידה ברזי זן-בודהיזם.
הספר משלב הן קטעים שונים, לעיתים כפרודיה, מתוך ספרו של פורמנוב והן קריצות לבדיחות המאוחרות יותר על צ'פאייב וקרוביו.
מחוז וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד (בשוודית: Västra Götalands län; מילולית= יטאלנד המערבית) הוא החמישי בגודל שטחו מבין מחוזותיה המנהליים של שוודיה, ושני בגודל אוכלוסייתו רק למחוז סטוקהולם.
המחוז משתרע במערב שוודיה בארץ יטאלנד, וכולל 49 רשויות מוניציפליות ("קומין") ובהן יחד למעלה ממיליון וחצי תושבים – כ-17 אחוזים מאוכלוסיית שוודיה ב-2008. עיר-המושב (Residensstad) של המחוז היא גטבורג, שהיא גם הרשות המאוכלסת ביותר בו והעיר השנייה בגודלה בשוודיה.
גבולותיו של המחוז, עם כיוון השעון: נורווגיה, מחוז ורמלנד, שחולק עם יטאלנד המערבית את האגם ונרן; מחוז ארברו, מחוז אסטריֶטלנד, מחוז ינשפין שחולק עם יטאלנד המערבית את האגם וטרן, מחוז הלנד, והים הצפוני.
המחוז הצעיר, שנוצר בסך הכל ב-1998 לאחר חלוקה מתוקנת של מועצותיו עם המחוז השכן, שואב את מרבית עושרו וייחודו התיירותי ממיקומו על שפת שני האגמים הגדולים של המדינה כמו גם על חוף האוקיינוס, ומהתעשייה שמרכזה בנמל גטבורג וסביבתו.
גשר סווינסונד מהווה קשר חשוב בין דרום שוודיה לבין דרום נורווגיה.
וסיל חריסטוב רדוסלאבוב (בבולגרית: Васил Христов Радославов; 15 ביולי 1854, לובץ', האימפריה העות'מאנית – 21 באוקטובר 1929, ברלין, רפובליקת ויימאר), היה עורך דין, מורה, חבר פרלמנט, שר וראש ממשלת בולגריה למשך שתי תקופות כהונה מטעם המפלגה הליברלית הבולגרית.
רדוסלאבוב נתפש בנרטיב ההיסטורי הבולגרי כפטריוט, אך גם כאחד מהפוליטיקאים השנויים ביותר במחלוקת בעידן הממלכה הבולגרית השלישית, אשר הוביל את הבולגרים במדיניותו הלאומנית-נצית לכניסה למלחמת העולם הראשונה ונחשב אחד האחראים המובילים לתבוסתה של בולגריה, שהובילה לחוזה ניי המכונה בבולגריה "אסון לאומי".
רדוסלאבוב נולד לתוך הלאומנות הבולגרית המתחדשת.
אביו חריסטו פופוב רדוסלאבוב היה מורה, מחנך ודמות בולטת בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית של אמצע המאה ה-19 והמרד כנגד העות'מאנים.
אחיו הבכור אלכסנדר, נכלא למספר שנים על ידי העות'מאנים בעוון חתרנות ואחותו יורדאנה, הייתה אף היא אשת חינוך וחברת מחתרת אנטי-עות'מאנית.
את השכלתו התיכונית רכש רדוסלאבוב בעיר גברובו.
תואר ראשון במשפטים רכש באוניברסיטת קארל בפראג ותואר שני בעיר וינה.
רדוסלאבוב קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג בגרמניה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל במהלך מרד אפריל הבולגרי בשנת 1876 כיו"ר הוועדה המהפכנית של העיר לובץ'.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, חתימת חוזה סן סטפנו וכינונה של הנסיכות הבולגרית, התמנה ליו"ר מועצת העיר לובץ'.
ב-27 במאי 1884 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית וב-29 ביוני נתמנה לשר המשפטים של הנסיכות, תפקיד אותו מילא עד 15 ביולי 1886.
רדוסלאבוב כיהן כשר המשפטים תחת שני ראשי ממשלה, פטקו קרבלוב וסטפן סטאמבולוב.
בספטמבר 1885, לאחר הכרזת האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, פרצה מלחמת בולגריה-סרביה והבולגרים הסתכסכו עם האימפריה הרוסית, שהתנגדה למהלך והובילה את המהלכים שגרמו להפיכה הצבאית כנגד אלכסנדר בטנברג ולבסוף להדחתו.
ראדוסלאבוב הפך למנהיג המפלגה הליברלית הבולגרית וב-28 באוגוסט 1886 הפך לראש הממשלה הצעיר ביותר של הנסיכות, תפקיד בו כיהן עד 10 ביולי 1887. רדוסלאבוב החזיק במדיניות אנטי-רוסית מובהקת, קל וחומר לאחר אכזבת מובילי המדיניות הבולגרית מעמדתה של האימפריה הרוסית בעניין גורלו של מחוז רומליה המזרחית והתערבותם הבלתי פוסקת בענייני הנסיכות.
רדוסלאבוב עצמו ניצל מהתנקשות בחייו כאשר גורמי ביון רוסיים שילמו 300,000 רובל למספר מתנקשים שנתפסו טרום המעשה בשלהי 1886. כהונתו הראשונה נקשרה בשורת פרשיות שחיתות, וכתוצאה מכך התפטר מתפקידו, פרש מהמפלגה הליברלית והקים פלג מתחרה שנקרא המפלגה הליברלית-רדוסלאבובית על שם מייסדה ומנהיגה.
מספר שנים לאחר מכן הפלג התאחד בחזרה עם הפלג המרכזי.
ב-1899 מונה לשר הפנים בממשלו של טודור איבנצ'וב.
בימיה האחרונים של מלחמת הבלקן השנייה, כאשר הבולגרים כבר הובסו ואיבדו את כל הישגי מלחמת הבלקן הראשונה, הוטל עליו להרכיב ממשלה בשנית, וב-17 ביולי 1913 הפך לראש הממשלה ה-27 של הממלכה.
רדוסלאבוב הפגין מיד את הסתייגותו מהרוסים ונקט במדיניות עקבית של תמיכה בקיסרות הגרמנית ובאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-10 באוגוסט נאלץ רדוסלאבוב לחתום בשם ממלכת בולגריה על הסכם בוקרשט, אשר סיים רשמית את מלחמת הבלקן השנייה ונחשב לפגיעה לאומית בבולגרים.
למרות מדיניותו, נמנעה בולגריה שהייתה מותשת ממלחמות הבלקן מלהצטרף לצד הגרמנים מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ורדוסלאבוב ניהל משא ומתן במקביל גם עם נציגי מדינות ההסכמה וגם עם נציגי מעצמות המרכז במטרה לקבל ערובות להחזרת השטחים האבודים ממלחמת הבלקן מחד וקבלת סיוע כלכלי נדיב בתמורה להצטרפות לאחד מהצדדים, מאידך.
תבוסת מדינות ההסכמה במערכת גליפולי חיזקה את ביטחונם העצמי של פרדיננד הראשון וראש ממשלתו, וב-16 בספטמבר 1915 חתם רדוסלאבוב בשם ממלכת בולגריה על הסכם ההצטרפות למעצמות המרכז, אשר מתוקף הסכם קודם כונו גם חברות הברית המשולשת.
ב-15 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה ופלשה לשטחה.
שנה מאוחר יותר הצטרפה למערכה כנגד רומניה תוך כיבוש חבל דרום דוברוג'ה.
כאשר החזית המקדונית החלה לדשדש, האבדות גברו והמצב הכלכלי הורע, גברה מאוד תנועת המחאה בבולגריה, אשר הובלה על ידי מפלגת האיכרים וראשה, אלכסנדר סטמבוליסקי.
ההתמרמרות החלה לחדור גם לשורות הצבא, בין היתר בשל העובדה שהגרמנים ניצלו חלק נכבד ממשאביה הכלכליים של בולגריה לטובת צבאם בחזית, ונקעה נפשו של ציבור האיכרים מניצול מתמשך זה.
במקביל היו לבולגרים חילוקי דעות עמוקים מול הגרמנים בשאלת עתידו של חבל דוברוג'ה לאחר המלחמה.
משלא התקבלה עמדת הבולגרים בקשר למעמד החבל במסגרת הסכם בוקרשט (1918), נאלץ רדוסלאבוב להתפטר ב-21 ביוני 1918 ובהמשך, נמלט לגרמניה מחשש לגורלו בעקבות התבוסה המסתמנת של הבולגרים במלחמה.
בלחצו של המלך פרדיננד התמנה לתפקיד הפוליטיקאי הוותיק, אלכסנדר מלינוב.
ב-31 בדצמבר 1919 נמלט רדוסלאבוב מבולגריה לרפובליקת ויימאר, שם חי עוד כ-10 שנים, תוך שהוא מתמסר לכתיבת זכרונותיו.
ב-1922 בהשראת ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי נידון רדוסלאבוב למוות שלא בפניו, לאחר שהרכב מיוחד של שופטים פסק שהוא אחראי לתבוסת בולגריה במלחמה.
בקיץ 1929, חודשים ספורים לפני מותו, חנן אותו המלך בוריס השלישי.
רדוסלאבוב הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 1929 בברלין ולאחר מותו הוענק לו תואר ברון על ידי נשיא הרפובליקה הגרמנית פאול פון הינדנבורג.
למרות המחלוקת הקשה על דרכו הפוליטית ותוצאותיה הרות האסון לבולגריה, העריך אותו הציבור הבולגרי של סוף שנות ה-20 כפטריוט ומחל לו על מדיניותו הניצית.
וכך, גופתו הועברה לסופיה שם נקבר בהלוויה ממלכתית ב-3 בנובמבר, כאשר המלך בוריס השלישי מוביל אישית את טקס ההשכבה.
בעת כהונתו הראשונה כראש הממשלה, ניסה רדוסלאבוב לסייע להתיישבות קהילות יהודיות בדרום דוברוג'ה בתקופה זו, ניסיון שלא עלה יפה בשל התנגדות התושבים והנהגת הקהילות המקומיות בחבל.
ד"ר רדוסלאבוב נאם לא אחת בפני הפרלמנט, נאומים בהם תקף וגינה את האירועים האנטישמיים בבולגריה.
ב-1900, בתקופת כהונתו של טודור איבנצ'וב כראש ממשלת בולגריה רבו התקריות האנטישמיות בבולגריה ולאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי לערוך דין וחשבון על חומרת המצב.
לאחר שובו, נועדו כלב ודוויצ'ון עם ראש הממשלה וזה יעץ לכלב להגיש את הדו"ח לרדוסלאבוב, אשר כיהן כשר הפנים בממשלתו של איבנצ'וב.
כלב ערך דין וחשבון מפורט ולווה אותו במכתב חריף מטעמו בו נכתב בין השאר, שאם ממשלת בולגריה אינה מעוניינת שבשטחה יתגוררו יהודים, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות.
רדוסלאבוב נעלב מסגנון מכתבו של כלב וביקש לזמן את ראש קהילת סופיה לבירור, אך איבנצ'וב שכנעו שלא לעשות כן.
בעקבות הדו"ח שהגיש כלב פנה רדוסלאבוב למושלי כל מחוזות בולגריה וציין כי זו אחריותם האישית למנוע פגיעה ביהודים.
וָסִילֶה אָלֶכְּסַנְדְרִי (ברומנית: Vasile Alecsandri; 21 ביולי 1821 – 22 באוגוסט 1890) היה משורר, מחזאי, סופר, מהפכן, מדינאי ודיפלומט רומני, מגדולי המשוררים בשפה הרומנית בכל הזמנים.
אלכסנדרי היה אחד החברים המייסדים של האקדמיה הרומנית וממייסדי התיאטרון הרומני.
הוא נחשב לאחד ממניחי היסוד של הפרוזה הספרותית הרומנית, יצר סוגות בשירה הרומנית, ואסף ופרסם יצירות פולקלור רומניות.
היה מעורב במהלכים לאיחוד הנסיכויות הרומניות ובפעילות להשתחררותן מהשלטון העות'מאני, והיה מועמד להיות שליט נסיכות מולדובה, אך ויתר על הסיכוי לכך כדי לאפשר את איחוד הנסיכויות.
איש רב פעלים במדינאות ובספרות הרומנית.
וסילה אלכסנדרי נולד למדלניצ'ר (תואר לאיש חצר, בן האצולה) וסילה אלכסנדרי (בהמשך קודם לתפקיד הוורניק, המקביל לשר פנים) - סוחר שהתעשר ממסחר במלח ובתבואות, ולאלנה בת דומיטרקה קוזוני הפיטאר, יוונייה במקור, במקום לא ידוע באזור בקאו שבנסיכות מולדובה.
אי-הוודאות לגבי מקום לידתו ולגבי שנת לידתו נובעת מכך שלידתו התרחשה בשעה שמשפחת אלכסנדרי הייתה בעיצומה של הימלטות מפני צבאו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה.
ילדותו של וסילה, אחד משבעה אחים ואחיות (רק שלושה הגיעו לבגרות), עברה באזור יאשי, שם הייתה לאביו אחוזה ליד הכפר מירצ'שט (Mirceşti).
הוא למד תחילה עם מלמד יווני ומ-1827 עם הנזיר גרמן וידה (Gherman Vida), מורה רומני מחבל מרמורש שנתן שיעורים לתלמידים נוספים ובהם גם מיכאיל קוגלניצ'אנו.
בשנים 1828 - 1834 נשלח אלכסנדרי לפנימייה הצרפתית של ויקטור קֵנֵה (Victor Cuénim) שנפתחה ביאשי, שם למד בחברת מיכאיל קוגלניצ'אנו ומאטיי מילו.
מתכונת הלימודים בפנימייה התבססה על מסורת בתי הספר התיכוניים (lycées) בצרפת והם התנהלו בצרפתית, ובנוסף למדו בה רומנית וגרמנית.
באוגוסט 1834 קיבל אלכסנדרי ממיכאיל סטורדזה, שליטה החדש של נסיכות מולדובה וקרוב משפחתו הרחוק, את תואר האצולה הבסיסי קומיס שלישי.
באותו חודש יצא לפריז ללימודים, תחת פיקוחו של משגיח מבוגר, יחד עם בני בויארים נוספים בני נסיכות מולדובה, ובהם אלכסנדרו יואן קוזה, יון נגוליצ'י, ניקולאה דוקאן ופאנאיט ראדו.
בפריז למד באופן פרטי אצל פרופסור קוט (Cotte), וב-1835 עמד במבחני הבגרות (baccalauréat) ההומנית.
בשנת הלימודים 1835–1836 למד במעבדה של פרופסור גוטייה דה קלוברי (Gaultier de Claubry), כדי להכין את עצמו ללימודי רפואה, אך החליט כי המקצוע אינו מתאים לו.
ב-1836, בעת שאביו ביקר בפריז, השיג את הסכמתו לכך שיעבור ללמוד משפטים.
הוא למד שנה (1837-1836), הגיע למסקנה כי גם משפטים אינם מתאימים לו והחליט ללמוד הנדסה.
לשם כך הוא היה מחויב לעבור בחינת בגרות במדעים ונעזר בפרופסור בונין, אך נכשל בבחינה.
לאחר מכן חזר לפרופסור קוט כדי להשלים לימודים הומניים.
בתקופה זו הכיר בפריז בני בויארים מנסיכות ולאכיה וקשר יחסי ידידות עם יון גיקה, קוסטקה נגרי ואחרים.
בפריז כתב את שירו הראשון בצרפתית, La jeunne fille (הבת הצעירה).
ב-1839 שב למולדתו דרך איטליה, בחברתם של קוסטקה נגרי וניקולאה דוקאן.
הוא ביקר בפירנצה, ברומא, בפדובה, בוונציה ובטריאסטה, הפליג על הדנובה עד גאלאץ ושב ליאשי.
ב-31 באוגוסט 1839 קיבל משרה אדמיניסטרטיבית, ראש המשרד הממונה על הסקוטלניקים ועל הגמלאות.
הוא החזיק במשרה זו עד 1846. בינואר 1840 ייסד ביאשי יחד עם קוסטקה נגרוצי ומיכאיל קוגלניצ'אנו את כתב העת דאצ'יה ספרותית.
נסיעתו נתנה לו את הרקע לכתיבת היצירות הראשונות ברומנית, "מוכרת הפרחים מפירנצה" (Buchetiera de la Florenţa) ו"הר האש", יצירות שפורסמו בגיליון השלישי של דאצ'יה ספרותית.
ב-1840 קיבל על עצמו, יחד עם מיכאיל קוגלניצ'אנו וקוסטקה נגרוצי, את ניהול התיאטרון הרומני-צרפתי ביאשי, ומכאן התחילה פעילותו כמחזאי.
כדי לספק את צורכי התיאטרון כתב את הוודוויל "המכשף מחרלאו" (Farmazonul din Hârlău) ואת "הכובענית ועובד המדינה" (Cinovnicul şi modista), שניהם עיבודים של מחזות צרפתיים שלא הודפסו ולכן לא שרדו.
אלכסנדרי הניח את היסוד למחזאות בשפה הרומנית, וקבע גם את שני המסלולים העיקריים: מחזות (בעיקר קומדיות) המבוססים על יצירות זרות ודרמות היסטוריות.
ב-1841 פורסמו שיריו הראשונים שנכתבו בצרפתית בכתב העת Le Glaneur moldo-valaque ("המלקט הוולאכי-מולדבי").
ב-2 ביולי 1841 הועלה במדרג האצולה הרומני לדרגת ספטאר.
ב-2 בפברואר 1842 מתה אמו האהובה.
וסילה אלכסנדרי האב חלה גם הוא, בעת שהותו בווינה ווסילה אלכסנדרי הבן יצא בחברת הרופא דוקטור ורנוב, כדי להביא את אביו הביתה.
לאחר שובם ליאשי, שיכנו בביתם גם את יון גיקה, שהגיע מבוקרשט ולימד בבית הספר הגבוה של התקופה ביאשי.
ב-1843 יצא למסע בהרי מולדובה, שבמהלכו "גילה" את הפולקלור הרומני.
לאחר מסע זה כתב את שיריו הראשונים ברומנית.
יצא בשנים 1843–1844 למספר מסעות בהרים על מנת לאסוף חומר פולקלוריסטי.
על תקופה זו כתב את הנובלה "טיול בהרים".
בשנים 1843 - 1844 פרסם שירים בשפה הרומנית בכתב העת לוח השנה עבור העם הרומני (Calendarul pentru poporul românesc) של מיכאל קוגלניצ'אנו ובכתב העת הדבורה (Albina) של גאורגה אסאקי.
ב-1844 יצא לאור כתב העת ההתפתחות (Propăşirea) בעריכתם של אלכסנדרי, קוגלניצ'אנו, פאנאיט באלש ויון גיקה.
השלטונות הכתיבו את שינוי שם כתב העת לגיליון מדעי וספרותי (Foaie ştiinţifică şi literară).
אלכסנדרי פרסם בכתב עת זה פרוזה ו-8 דוינות עד לסגירתו בפקודת השלטונות, באוקטובר באותה שנה.
ב-1845 ביקר אלכסנדרי בן ה-23 באחוזת מנז'ינה (Mânjina), בקרבת גאלאץ, שם חגגו קוסטקה נגרי ואחותו, אלנה נגרי, גרושה טרייה בת 21, את יום הולדתם.
בני הבית הכינו ערב מוזיקלי, קוסטקה ניגן בכינור, אלנה שרה ואחות נוספת, קתרינה, ניגנה בפסנתר.
אלכסנדרי הוקסם, ועיבד את החוויה לשיר שתיאר אותה.בנוסף לאלכסנדרי היו שם גם מיכאיל קוגלניצ'אנו, קוסטקה נגרוצי, אלקו רוסו, יון יונסקו מבראד וגם בני נסיכות ולאכיה דוגמת יון גיקה, ניקולאה בלצ'סקו ועוד.
האינטלקטואלים הרומנים הצעירים הניחו בהזדמנות זו את התשתית הרעיונית למהפכות אביב העמים של שנת 1848 בארצות הרומניות, למאבק לאיחוד הנסיכויות ולמאבק לעצמאות.
אלנה חלתה בשחפת, וב-1846 נסעה עם אחיה להבראה בחוץ לארץ.
וסילה אלכסנדרי התאהב באלנה נגרי והיא השיבה לו אהבה, ובנסיבות אלה כתב לה אלכסנדרי שירי אהבה.
באוגוסט נסע לראשונה לקונסטנטינופול וביקר גם באיי הנסיכים בים השיש.
בינואר 1846 ביקר בנסיכות ולאכיה וב-28 בינואר נפגש עם חברי "החברה הספרותית" (ממנה התפתחה האקדמיה הרומנית).
ביוני נסע בשנית לקונסטנטינופול ובספטמבר פגש את אלנה נגרי בטריאסטה.
השניים עברו לגור יחד בוונציה, שם כתב אלכסנדרי את סדרת השירים הוונציאניים.
לאחר שמחלתה של אלנה החמירה, עברו, בינואר 1847, לנאפולי יחד עם ניקולאה בלצ'סקו ולאחר מכן לפלרמו, שם מזג האוויר היה חם יותר ונוח יותר למחלתה.
המצב הבריאותי של אלנה המשיך להתדרדר, ובהפלגה מנאפולי לכיוון המולדת, על ספינה צרפתית, מתה אלנה בזרועות יקיריה.
וסילה אלכסנדרי הקדיש לה את הפואמה "כוכב קטן" (Steluţa) ואת מחזור השירים "דמעות קטנות" (Lăcrămioare;זה גם שמו של פרח קטן ונאה הצומח ברומניה).
בחליפת מכתבים בין בלצ'סקו ובין אלכסנדרי, ניסה בלצ'סקו לנחם את אלכסנדרי על אובדנו והאחרון כתב לבלצ'סקו שיחפש נחמה במאבקו למען המולדת.
אלכסנדרי תפס מקום כאחד ממנהיגי המהפכנים של 1848 בנסיכות מולדובה.
האינטלקטואלים הצעירים, שדגלו בשינויים, התכנסו, באישור השליט מיכאיל סטורדזה, במלון "פטרסבורג" ביאשי, ואלכסנדרי ערך כְּתב דרישות לשינויים ובו 35 סעיפים.
השליט החליט להגלות לטורקיה את ראשי המהפכנים, אך מרביתם הצליחו להימלט על ידי מתן שוחד לשומרים המלווים.
אלכסנדרי, יחד עם אחרים, גלה מארצו לברשוב, שם ערך את הכרוזים "מחאה בשם מולדובה, האנושות והאלוהים" (Protestaţie în numele Moldovei, a omenirii şl a lui Dumnezeu) ו"העקרונות שלנו לארגון מחדש של המולדת" (Prinţipiile noastre pentru reformarea patriei) וכתב את הפואמה ההיסטורית "הזקיף הרומני" (Sentinela română).
ביוני עבר לצ'רנוביץ, שם התכנסו מהפכנים בני נסיכות מולדובה סביב משפחת חורמוזקי.
הוא השתתף בהנחת הבסיס לכתב העת "בוקובינה" (Bucovina) וגם פרסם בו מיצירותיו.
בספטמבר יצא דרך אוסטריה וגרמניה אל פריז, שם, באוקטובר, נבחר לחבר ב"חברה הצרפתית האוריינטלית" (Société orientale de France).
כאן התחיל את התעמולה למען איחוד הנסיכויות הרומניות ובאפריל 1849 יצא אל קונסטנטינופול, שם הוצע לו להיות חבר בוועד המהפכני המאוחד.
ביולי שב לפריז, שם הקים ופרסם, יחד עם ניקולאה בלצ'סקו ואלקו רוסו, את כתב העת "רומניה העתידית" (România viitoare).
בתקופת המהפכה ולאחריה כתב שירים לאומיים, שנועדו לעורר את הרגש הלאומי – שירים דוגמת "אל הרומנים" (שמו שונה מאוחר יותר ל"התעוררות רומניה").
בסוף 1849 לאחר מה שכינה "מלחמת איגרות" עם בני משפחתו, נאלץ לשוב לנסיכות מולדובה, אף על פי שהוא היה מעדיף להאריך את שהותו בפריז.
ב-1850 התמנה לתפקיד ארכיבר המדינה ונאלץ להישאר ביאשי עד סתיו 1852, אז הגיע שוב לפריז.
אהבות חדשות והמאבק לאיחוד רומניה
על אף שבועתו לאהובתו המתה, אלנה נגרי, נסחף אלכסנדרי לאהבה חדשה: אהבתו למריה קנטקוזינו.
אלכסנדרי – כמו בעלה השני של מריה, הנסיך אלכסנדרו קנטקוזינו, כמו חברו ניקולאה בלצ'סקו, וגם כמו הצייר תאודור שסריו ולבסוף כמו תלמידו של שסריו, הצייר פייר ססיל פיוי דה שוואן – נשבה בקסמיה של מריה קנטקוזינו.
ב-1850, ליווה אותה אלכסנדרי עד צ'רנוביץ, (את יתרת הנסיעה עשתה בליווי אחיו של וסילה אלכסנדרי, ינקו), בנסיעתה על פני אירופה אל איי דרום צרפת, שם קיוותה להבריא ממחלתה (כנראה שחפת).
ב-1852 כתב אלכסנדרי את שיר האגדה "מריאוארה פלוריאוארה" (Mărioara Florioara), שפורסם ב-1853 והוקדש למריה קנטקוזינו.
ב-1853 פרסם אלכסנדרי בפריז את ספר השירים הראשון מפרי עטו.
הוא יצא למסע דרך טולוז, מרסיי, ג'יברלטר, טנג'יר, טטואן, סביליה, גרנדה ומדריד.
בדרכו חזרה נסע באותו דיליז'נס עם פרוספר מרימה, והשניים התיידדו.
בשנה זו הועלה בדרג הביוארים לדרגת פוסטלניק.
ב-1854 ערך מסע לאנגליה ועבר בדרך בגרמניה ובבלגיה.
מהמסע שב בעקבות הידיעה על מות אביו.
עם קבלת הירושה, שחרר אלכסנדרי מעבדותם את כל הצוענים באחוזותיו.
את עמדתו בעניין זה ביטא השיר "שחרור הצוענים" (Desrobirea Ţiganilor), שפרסם כבר ב-1844 ובו בירך את היום בו ישוחררו הצוענים.
הצוענים בארצות הרומניות, שהיו עדיין משועבדים, שוחררו על פי החוק ב-1856. אלכסנדרי המשיך בנסיעותיו על פני העולם, וב-1855, בחודשים אוקטובר עד דצמבר, ערך ביקור נוסף ברחבי האימפריה העותמאנית ובמהלכו ביקר בחצי האי קרים, בין הריסות העיר סבסטופול.
מ-1855 הוביל את ההוצאה לאור של כתב העת רומניה ספרותית, ומ-1856 נרתם במלוא כוחו לקידום איחוד הנסיכויות הרומניות.
הוא השתתף ב"ועד האיחוד", וב-9 ביוני, באותה שנה, פרסם ב"כוכב הדנובה" (Steaua Dunării), עיתון של קוגלניצ'אנו, את שירו "הורה האחדות" (Hora Unirii), שהתקבל בהתלהבות רבה על ידי תומכי האיחוד, אשר הפכו אותו להמנונם, על לחן של אלכסנדרו פלכטנמאכר.
בתקופה זו פגש באכסניה בטרגו פרומוס חדרנית יפה, בתו של בעל האכסניה, בשם פאולינה לוקשביץ' (Paulina Lucasievici או Locasiewicz).
אלכסנדרי התאהב בה ולקח אותה לאחוזתו במירצ'שט.
הקשר הזה הניב ב-3 בנובמבר 1857 את בתו היחידה של אלכסנדרי, מריה ונמשך זמן רב, אך רק לאחר כעשרים שנה, ב-3 באוקטובר 1876, נשא אלכסנדרי לאישה את אם בתו.
ב-1858 התמנה אלכסנדרי לשר חוץ בממשלה מולדובנית זמנית, שנועדה להבטיח את בחירת הדומניטור.
הוצע לו להתמודד על כס הדומניטור של נסיכות מולדובה ובעקבות זאת הפיצו מתנגדיו את השמועה שסבו מצד אביו היה יהודי.
אלכסנדרי ויתר על מועמדותו למען חברו, קוסטקה נגרי ולאחר שגם קוסטקה ויתר, עברו שניהם לתמוך בחברם המשותף, אלכסנדרו יואן קוזה, כדי לאפשר את איחוד הנסיכויות תחת שליט אחד.
הקידום שלו בדרג הבויארים נמשך והוא מתמנה לוורניק.
לאחר איחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה באיחוד פרסונלי תחת שלטונו של הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה, ידידו של אלכסנדרי, מינה קוזה את אלכסנדרי לשר חוץ, תחילה בנסיכות מולדובה ולאחר מכן גם בוולאכיה.
אלכסנדרי כיהן בתפקיד זה בין 24 בינואר 1859 ויוני 1860. בתקופה זו יצא בשליחות דיפלומטית אל ארצות מערב אירופה במטרה לקבל את ההכרה באיחוד רומניה.
הנסיכויות הרומניות היו תחת משטר פיקוח של שבע המעצמות האירופאיות החשובות של התקופה: האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, צרפת, בריטניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרוסיה ואיטליה; ושתיים מתוך השבע – האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, שהיו להן אינטרסים באזור – התנגדו בתוקף לאיחוד בהעדיפן נסיכויות קטנות וחלשות על פני מדינה גדולה יותר וחזקה יותר.
האימפריה העות'מאנית גם איימה בהתערבות צבאית וכדי לתת תוקף לאיומים הועברו יחידות צבא אל הגבול הרומני.
בתגובה לתנועות הצבא העות'מאני ריכז הדומניטור קוזה את הצבא הרומני, חסר האימונים והחימוש, בגבול עם האימפריה העות'מאנית.
אלכסנדרי ביקר בפריז, בלונדון ובטורינו ואף התקבל לראיון אצל נפוליאון השלישי והצליח להשיג הכרה דיפלומטית.
מנפוליאון השלישי קיבל גם 10,000 רובים ותחמושת עבור הצבא הרומני.
בתקופה זו פרסם בין היתר את ספר הלימוד "הדקדוק של השפה הרומנית" (Grammaire de la langue roumaine) תחת שם העט ו.
ב-1867 נסע לצרפת על מנת ללוות את בתו, מריה, אל פנימיית בנות.
ב-1868 נבחר לחבר פרלמנט מטעם אזור רומאן, אך סירב לקבל את המינוי.
שנה לאחר מכן שוב בחרו בו.
ב-1876 השיב את בתו לרומניה ושנה לאחר מכן נישאה לדימיטריה קאטארג'י (Dimitrie Catargi)
לאחר הדחת קוזה פרש אלכסנדרי מהעשייה המדינית והדיפלומטית והתיישב באחוזתו, אולם כמה שנים אחרי מלחמת העצמאות של רומניה, התבקש ונענה להיות ציר מדיני של רומניה בצרפת לשם ביסוס הישגי רומניה במלחמה.
כהונה זו נמשכה מ-1885 ועד מותו ממחלת הסרטן באוגוסט 1890.
בסיפור של אלכסנדרי על חברו מילדות, הילד הצועני המשועבד וסילה פורוז'אן (Vasile Porojan), מסופר ששני הילדים נהגו לסקול באבנים יהודים שהיו חולפים ברחוב שליד בית אלכסנדרי ביאשי, עד שהיהודים הפסיקו לעבור ברחוב זה.
היהודים המופיעים ביצירותיו של אלכסנדרי מיוצגים כטיפוסים שליליים: מלווים בריבית, קמצנים, בעלי בתי מרזח העושקים את הכפריים, וכדומה.
אחת מדמויותיו, בעל בית המרזח במחזה "עלוקות הכפר" (Lipitoarele satului), טיפוס שלילי ביותר – אומץ על ידי קהילת האינטלקטואלים הרומנים, שהתנגדו למתן אזרחות ליהודים, כדמות מייצגת של היהודים המבקשים אזרחות רומנית.
אלכסנדרי עצמו, בנאום בפרלמנט הרומני, הביע בפאתוס רב התנגדות מנומקת למתן האזרחות ליהודים; נימוקיו התבססו על אפיון העם היהודי כעם שאינו מתבולל בעם המארח, ומנהל אורחות חיים שונים תוך ניצול העם המארח.
אלכסנדרי התנגד לדרישת מעצמות המערב שרומניה תעניק אזרחות לתושביה היהודים וראה בכך פגיעה בריבונות הרומנית.
למרות יחס עוין זה, היו לאלכסנדרי חסידים נלהבים גם בין היהודים, כמסתבר מהעובדה שיהודים מיאשי שהיגרו והתיישבו בניו יורק, הקימו שם תזמורת פילהרמונית הקרויה על שמו.
בעיתונות התקופה הופיעו ידיעות על כך שסבו מצד אביו היה יהודי מבוטושאן שעסק במסחר בקמח, וזקני יהודי יאשי עוד זכרו את התנצרותו.
פוסטלניק שונא זרים בנסיכות מולדובה בשם קונסטנטין סיון פרסם ספרון בשם Arhondologia Moldovei ובו תקף בויארים ממוצא זר, בעיקר ממוצא יווני או אלבני.
בספר זה מציין המחבר שסבו של אלכסנדרי היה יהודי שהתנצר ועבד בשירות הכנסייה.
הסב נשא בת בויארים ממשפחת אלכסנדרי וכנהוג אימץ את שם המשפחה המכובד יותר.
גם ההיסטוריון הרומני ניאגו ג'ובארה מאשר את היות הסב יהודי מומר שאימץ את שם משפחת רעיתו האצילה.
וסילה פורוז'אן (Vasile Porojan), חבר הילדות של אלכסנדרי, הוא גם שמו של סיפור של אלכסנדרי, סיפור שבו בא לידי ביטוי גם יחסו לצוענים של תקופתו.
הצוענים של התקופה היו משועבדים לבויארים ומעמדם היה דומה למעמד העבדים האפריקאים שהובאו לארצות הברית.
אלכסנדרי התייחס לשעבודם בנימה ביקורתית, טען למען שחרורם וכשאחוזות אביו עברו אליו בירושה, כינס למחרת את כל הצוענים והודיע להם על שחרורם .
שמחת הצוענים הייתה עצומה, פרט לזקנים בודדים שהעדיפו את המצב הקודם.
הצוענים של אלכסנדרי עזבו למחרת השחרור את אחוזותיו, יצאו אל הדרך ואל המסבאות, שם בזבזו את מעט כספם והרכוש שהיו להם על משקאות חריפים ובהמשך התחילו לגנוב, כדי שיהיה להם מה לאכול ואז נעצרו, נשפטו ונשלחו לכלא.
אלכסנדרי מספר שכעבור חצי שנה כמעט כל הצוענים שבו אליו והתחננו שיקבל אותם במעמד הישן.
לאלכסנדרי היו עמדות פוליטיות עצמאיות שלא תמיד תאמו את עמדות שליטי ארצו.
החיכוכים בינו ובין שליט נסיכות מולדובה אילצו אותו לברוח ולחיות בגולה, ולעומת זאת ידידותו וקרבתו הרעיונית עם אלכסנדרו יואן קוזה קירבה אותו לשלטון ולמינויו כשר חוץ.
לאחר הדחת קוזה פרש אלכסנדרי מהחיים הפוליטיים ולא התקרב למלך החדש, אך כתיבתו הפטריוטית בתקופת מלחמת העצמאות של רומניה, בשנים 1877–1878 קירבה אותו למלך, ובשנת 1881, לרגל הכרזת רומניה כמלוכה, פרסם את השיר "יחיה המלך" (Trăiască Regele), שיר שהיה להמנון הרומני המלכותי.
השיר הושמע רשמית לראשונה ב-1884, בהכתרתו של קרול הראשון, מלך רומניה ונשאר המנון רומניה עד לביטול המלוכה בסוף 1947. הקרבה המחודשת לשלטון גררה את מינויו לשגריר בצרפת.
מקובל לחלק את חיי היצירה של אלכסנדרי לשלוש תקופות עיקריות, בהתאם לסגנון שננקט על ידו, סגנון שהושפע רבות גם מהשינויים החברתיים והתרבותיים של התקופה.
התקופה הראשונה מתאפיינת ברומנטיזם טיפוסי, נלהב, לירי, כמו ב"מוכרת הפרחים מפירנצה" וכמו בשירי הדוינות והדמעות הקטנות.
בתקופה זו הוא גם מפעיל ביקורת חסרת רחמים באמצעות הגחכתן של תופעות חברתיות מסוימות, כמו במחזה "יורגו מסדגורה" ובמחזות מסדרת ה"קיריצה".
הרומנטיזם הטיפוסי הוא אופייני לספרות הרומנית של התקופה המהפכנית בשנת 1848 ובא לידי ביטוי אצל אלכסנדרי במידה רבה ב"בלטה אלבה" (הבִיצה הלבנה) וב"התעוררות רומניה" (Deşteptarea României).
בתקופה השנייה יש התבהרות מסוימת, מבט יותר אובייקטיבי והרחבה של האמצעים האומנותיים.
את התקופה השנייה ניתן למצוא בפרוזה המתארת את נסיעותיו באפריקה ובביטוי האומנותי של ה"פסטלים" ובכמה אגדות.
בתקופה השלישית שב אלכסנדרי לתיאטרון, כשמבטו עדיין רומנטי, אך הסתכלותו מסוגננת, רגשותיו מאוזנים יותר והבנתו בהירה במידה המקרבת אותו לקלסיקנים.
אלכסנדרי פרסם בשנים 1867 - 1869, בכתב העת של החוג ז'ונימאה, שיחות ספרותיות סדרה של פסטלים שזכו לביקורות טובות.
המבקר הספרותי טיטו מאיורסקו, ב-1872, בספרו "כיוון חדש בשירה ובפרוזה הרומנית" (Direcţia nouă în poezia şi proza română) ציטט במלואם שני פסטלים של אלכסנדרי.
הפסטל מתאפיין בקשר הדוק בין רגשות המשורר ובין הטבע המתואר על ידו.
הפסטל מהווה תמונת טבע המצוירת במילים ומשום כך נדרשת בחיבורו תשומת לב לאמצעים המקובלים באומנויות הפלסטיות, קומפוזיציה, צבעים ואיזון בין המרכיבים.
הפסטלים של אלכסנדרי יצרו סוגה חדשה בשירה הרומנית, סוגה ייחודית לספרות הרומנית, ובעקבותיו הלכו משוררים נוספים שניסו את ידם בחיבור פסטלים.
בייסוד הסוגה נעזר אלכסנדרי בהתחלות בכיוון זה שבאו לידי ביטוי אצל כמה משוררים רומנים שקדמו לו: אסאקי, הליאדה ואלכסנדרסקו.
אלכסנדרי היה אחד ממייסדי התיאטרון הלאומי של יאשי, תיאטרון הנושא היום את שמו ופסלו מוצב בחזיתו.
כחלוצים בשטח המחזאות, היו אלכסנדרי וחבריו צריכים להניח את התשתית ולפתח את הענף.
אלכסנדרי לא תכנן להיות מחזאי, הוא נתן יד לארגון ההקמה, אך כשהתברר שאין להם מחזות בשפה הרומנית והרפרטואר הציג רק מחזאות צרפתית, התגייס לכתיבת גרסאות רומניות של מחזות צרפתים, בעיקר קומדיות.
מאוחר יותר, לאחר שקומדיות מקוריות קלילות מפרי עטו זכו להצלחה, עבר לכתיבת מחזות היסטוריים, מחזות שנתנו לו את ההכשר של מבקרי התיאטרון המחמירים יותר.
"יורגו מסדגורה" ו"יאשי בקרנבל" הם המחזות המקוריים הראשונים ויחד עם "האבן שבתוך הבית" ו"חתונה כפרית" מאפיינים את התקופה הראשונה של אלכסנדרי בתחום הקומדיה.
בשלב הבא פיתח אלכסנדרי את הדמות של "קיריצה", דמות מרכזית בסדרה של קומדיות והעיקריות שבהן "קיריצה ביאשי" ו"קיריצה בפרובינציה".
הקומדיות של אלכסנדרי שמו ללעג את התופעות השליליות בחברה של תקופתו, ובחלקן שמרו על חיותן עד התקופה המודרנית.
עם הבשלתו כמחזאי עבר אלכסנדרי מסטירות לדרמות היסטוריות.
הדרמה ההיסטורית הראשונה שלו, ב-1857, הייתה "מבצר הגרמני", על נושא שנלקח על ידו מנובלה היסטורית של חברו, קוסטקה נגרוצי, "סוביאסקי והרומנים".
ב-1879 פרסם אלכסנדרי את הדרמה ההיסטורית בחרוזים, "דספוט וודה".
אלכסנדרי לא ייחס חשיבות רבה לכתבי הפרוזה שלו והם נאספו בכרך אחד, אולם מאוחר יותר התברר ערכם של כתבי הפרוזה ויש המחשיבים את אלכסנדרי, לצד חברו קוסטקה נגרוצי, כמניח היסודות של הפרוזה הספרותית הרומנית.
דרכו של אלכסנדרי בפרוזה רומנית לא הייתה קלה, תחילה נאלץ לעשות הסבה מהכתיבה הצרפתית, אליה הורגל, לכתיבה הרומנית.
לפי עצתו של חברו, קוגלניצ'אנו, כתב יומן מסע וזה היה הבסיס ליצירתו, "מוכרת הפרחים מפירנצה".
מעריכים שאלכסנדרי הושפע מהסגנון הפיקרסקי, שכבר הגיע מספרד לצרפת בעת שהותו שם.
ביצירתו, "סיפורו של מטבע זהב", מורגשת השפעה זאת, אך יש המייחסים את הסיפור למקור אחר, לסיפור גרמני של מחבר לא ידוע, שתורגם והופיע בעיתונות הרומנית, אם כי ייתכן שגם סיפור זה הושפע מהסגנון הספרדי הפיקרסקי.
ב-1853, עם הקמת האגודה הספרותית ז'ונימאה, התמנה אלכסנדרי לחבר כבוד למשך כל חייו.
בשנת 1878, בחודש מאי, נערך לראשונה במסגרת החגיגות הלטיניות במונפלייה, הפסטיבל לשירה בשפות לטיניות, בנוכחות כ-60,000 חוגגים, מספר עצום עבור אותה תקופה.
פרדריק מיסטרל היה אחד השופטים.
המשורר הקטלאני אלברט דה קינטנה הציע גביע כסף למי שיזכה בתחרות.
בתחרות זכה שירו של אלכסנדרי, "Oda gintei latine", שגבר על 550 שירים אחרים שנשלחו מארצות בהן דיברו בשפות לטיניות.
המלחין האיטלקי פיליפו מרקטי חיבר מוזיקה עבור השיר והוא נוגן בחגיגות בעת שהוכרזה הזכייה בהכרעה פה אחד של חמשת השופטים.
הגביע הועבר לביתו של אלכסנדרי ונשאר שם עד 1932, כאשר בתו של אלכסנדרי העניקה את הגביע לאקדמיה הרומנית.
שיר זה תורגם לשפות רבות וגם לעברית, בנפרד, על ידי יצחק איזיק טאובס ומתתיהו שמחה רבנר ואלכסנדרי, שהתכתב עם טאובס, היה גא מאוד על כך ששירו תורגם לשפת כתבי הקודש.
אלכסנדרי עצמו לא הגיע לתחרות בגלל המלחמה שהתנהלה באותה עת ברומניה, אך הגיע לתחרות השנייה, כעבור 4 שנים, והתקבל בכבוד גדול.
לאחר הזכייה זרמו אל ביתו של אלכסנדרי ברכות רבות מכל הכיוונים.
מועצת עיריית יאשי התכנסה והחליטה לשנות את שמו של רחוב "הקדוש איליה" לרחוב "וסילה אלכסנדרי" וגם הקציבה חמשת אלפי לאי ליצירת פסל בדמות המשורר.
בתיאטרון הלאומי בבוקרשט נערכה סעודה חגיגית ומקהלה של 200 זמרים שרה את שירו של אלכסנדרי לפי המוזיקה של מרקטי.
ב-1886, בכתב העת "שיחות ספרותיות", במאמרו "משוררים ומבקרים", סיכם המבקר טיטו מאיורסקו את פועלו של אלכסנדרי:
מ-1866 היה אלכסנדרי אחד החברים המייסדים של "החברה הספרותית הרומנית לטיפוח השפה", שהייתה עתידה ב-1879 לשנות את שמה ל"האקדמיה הרומנית".
במסגרת זו הוא נאבק נגד חסידי הלטינית ולמען כתיבה פונטית.
אלכסנדרי התפטר מהאקדמיה ב-1871, במחאה על כך שהאקדמיה קיבלה את העיקרון האטימולוגי והחליטה לפרסם מילון שהוא התנגד לו.
ב-1879 הוזמן לשוב להיות חבר באקדמיה, ונבחר לראש הוועדה לתיקון האורתוגרפיה של השפה הרומנית.
ביתו של אלכסנדרי, שבגינתו נקבר ואחוזתו, עברו על פי צוואתו, לרשותה של רעייתו וזו, בתורה, העבירה אותם ב-1914 לידי האקדמיה הרומנית, שהפכה את הבית למוזיאון לזכרו של אלכסנדרי.
ב-1928 הקימה האקדמיה מאוזולאום באחוזתו, מעל לקברו.
אלכסנדרי כתב יותר מ-50 מחזות, בהם 9 קומדיות, אחת מהן בחרוזים, בצרפתית.
Modista si cinovnicul ("הכובענית ועובד המדינה"), 1841
Piatra din casă ("האבן שבתוך הבית"), 1847
Boieri şi ciocoi ("בויארים וצ'יוקוים", 1874
Chiriţa în balon ("קיריצה בבלון פורח"), 1875
בלדות שנאספו ותוקנו על ידי וסילה אלכסנדרי - חלק שני"), 1853
Borsec ("בורסק" [מקום ברומניה שיש בו מקור מים מינרליים ידועים בטעמם])
Balta-albă ("בלטה אלבה" [פירוש השם הוא "הבִיצה הלבנה]")
Margărita ("מרגריטה"; נובלה שנכתבה ב-1870 ורק מקטע קטן ממנה פורסם ב-1880)
וסילה לופו (ברומנית: Vasile Lupu; 1595–1661) היה שליט נסיכות מולדובה במהלך שתי תקופות, הראשונה מאפריל 1634 עד אפריל 1653, והשנייה ממאי 1653 עד יולי 1653.
וסילה לופו היה בנם של הרפתקן אלבני, כנראה ממוצא ארומני, ואם שהייתה בתו של בויאר בן נסיכות מולדובה.
הוא נולד ביישוב ארבנאשי (Arbănaşii), שליד טיראנה או בארבנאסי שליד וליקו טרנובו בבולגריה, לפי מקורות אחרים, בפורוישצ'ה על יד ראזגרד, גם כן בבולגריה, בשם לופו קוצ'י, לאב בשם נקולאי קוצ'י (Neculai Coci) ולאם בשם אירינה (Irina).
המשפחה עברה את הדנובה והתיישבה בנסיכות ולאכיה, שם הגיע האב לדרגת אגה.
ללופו היו שני אחים, גאורגה (Gheorghe) וגבריל (Gavriil), ואחות בשם מארגה (Marga).
הבן, לופו (הזאב), עבר אל נסיכות מולדובה, שם היה לויסטיר (מין שר אוצר) בתקופתו של השליט גספאר גראציאני.
השליט הזה גם חיתן את לופו עם טודוסקה (Tudosca), בתו של הוורניק הגדול בוצ'יוק (Bucioc).
למרות היחס הטוב שקיבל מהשליט, לופו לא הסכים למדיניותו האנטי-עותמאנית, וכתוצאה מכך נכלא באמתלה שהיה חסר סכום כסף באוצר ואפילו עונה על ידי צריבת חזהו בברזל מלובן באש.
ב-1626, תחת שלטונו של מירון ברנובסקי-מובילה, לופו היה וורניק של הארץ העליונה (החלק הצפוני של נסיכות מולדובה), וב-1630 היה האטמן ופרקלאב של סוצ'אבה.
לקראת מינויו של השליט אלכסנדרו איליאש לופו כבר היה וורניק של הנסיכות כולה.
נגד השליט מירון ברנובסקי-מובילה פעלו בבירה העות'מאנית מלשינים, שטענו נגדו, שהוא הולך לעשות יד אחת עם הפולנים נגד האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן שמע למלשינים וביטל את המינוי של מירון ברנובסקי - מובילה לשליט נסיכות מולדובה וציווה עליו לבוא לקונסטנטינופול.
ברנובסקי, שהיה נאמן לעות'מאנים ולא זמם נגדם, ציית להוראה ונסע לקונסטנטינופול, ציות שפעל לטובתו מאוחר יותר.
הסולטאן מינה את אלכסנדרו איליאש, מי שכבר שלט בעבר בנסיכות מולדובה, להיות השליט החדש.
כשהגיעו למולדובה הידיעות על המינוי, התעוררה לכך התנגדות, כי זכרו את התנהלותו של איליאש בכהונתו הקודמת, כשהסתמך על עוזרים טורקים ויוונים והטיל מיסים כבדים.
במולדובה הרכיבו משלחת בת 80 בויארים, מהנכבדים ביותר ובראשם הוורניק לופו, שעמדו לצאת לקונסטנטינופול ולבקש את ביטול המינוי.
איליאש, ששמע על יציאת המשלחת, ניסה, באמצעות יועצו היווני, בָאטִישְטֶה וֶוֶלִי, שיצא לדרך מלווה בחיילים טורקיים, לעצור את המשלחת בדרכה, אך הניסיון לא צלח.
כשהגיעה המשלחת לקונסטנטינופול, נעצרו ונכלאו חלק מחבריה, אך לבסוף, לאחר משא ומתן, הושג הסכם בין אלכסנדרו איליאש ובין הבויארים והכל נסעו למולדובה.
ב-1632 הצליח איליאש להביא למינוי בנו, ראדו, כשליט נסיכות ולאכיה, אך המינוי לא מומש, כי פרץ מרד ומאתיי באסאראב הביס את ראדו.
הסכסוך בין איליאש ובין הבויארים לא נרגע, איליאש הטיל מיסים כבדים והמשיך להיעזר ביועצים זרים ובעיקר בוולי, שכבר הוזכר.
בעקבות הצלחת המרד של מאתיי באסאראב ובעקבות שמועה שהגיעה לאוזני הבויארים, שאיליאש, לפי עצת וולי, מתכנן "לחתוך אותם" בחג הפסחא, קמה מהומה רבה והתאסף המון גדול ובראשם לופו.
באפריל 1633, כשאיליאש ראה את ממדי ההתקוממות, החליט לפרוש מכס השלטון.
הוא אסף סביבו את משפחתו ויועציו ואת הבויארים, שהגנו עליו מזעם ההמון ויצא לדרך לכיוון הדנובה.
במישור בחלוי הקיפו אותם איכרים ותבעו מהשליט את יועציו היוונים והוא החליט להקריב כמה מהם.
וולי, שניתן להמון, נקצץ בגרזנים וגם גורלם של יועצים נוספים היה דומה.
אחד האיכרים תלש אפילו את גלימת השליט ועצם גדולה, שהועפה אליהם, פגעה בראשו של לופו ופצעה אותו די קשה.
איליאש הצליח להגיע לגאלאץ ומשם הפליג בספינה קטנה עד קונסטנטינופול.
לאחר פרישתו של איליאש, הבויארים העדיפו את לופו כשליט, אך תבעו ממנו להסכים מראש על גובה המיסים שיטיל.
לופו, שלא רצה שכתיבו לו תנאיים, סירב.
בעקבות סירובו הזמינו הבויארים את אחד השליטים שקדמו לאיליאש, את ברנובסקי, שבינתיים התיישב באוסטיה, בפולין.
ברנובסקי נענה בשמחה ונסע לקונסטנטינופול יחד עם הבויארים התומכים בו.
אויביו ובראשם לופו, שרצה את התפקיד לעצמו, שלחו לקונסטנטינופול מכתבים בהם הזהיר שברנובסקי הוא מרגל פולני.
בצירוף מקרים אומלל עבור ברנובסקי, פשטו הקוזקים על החופים הטורקים של הים השחור והדיוואן העות'מאני קיבל את דעת המופתי הגדול והחליט להוציא את ברנובסקי להורג.
ההוצאה להורג, בעריפה, בוצעה בנוכחות הסולטאן ביום 2 ביולי 1633.
הבויארים הרומנים, שליוו את ברנובסקי, נכלאו ופחדו שמצפה להם אותו גורל.
במצב זה פנה אליהם הווזיר וציווה עליהם לבחור לעצמם איזה שליט שהם רוצים.
מויסה מובילה, שהיה בקונסטנטינופול באותו זמן ונהנה מפרוטקציה של הסולטאן וכבר שלט בעבר בצורה מתונה בנסיכות מולדובה, היה בחירת הבויארים.
בדרכו אל מולדובה שלח השליט החדש את צ'חאן הוורניק ועוד שני פקידים רמי מעלה לתפוס את לופו, כי כבר נודע לו שבגלל תככיו הוצא ברנובסקי להורג.
הדבר נודע ללופו והוא ברח מיאשי אל היערות ולאחר מכן לוולאכיה ומשם הגיע לקונסטנטינופול, כשהוא מחופש לסוחר.
כהונתו של מויסה מובילה הייתה קצרה, רק 9 חודשים ובמהלכם נאלץ לקחת חלק במערכה צבאית עות'מאנית נגד הפולנים.
תוצאות המערכה והסיוע הלא מלא שנתן הביאו לכך שהצבא העות'מאני בנסיגתו דרך מולדובה שרף יישובים ושבה ילדים ונשים, שמכרו בהמשך כעבדים.
מובילה הודח ויצא ממולדובה אל פולין עם 1,400 חיילים נאמנים ועם אוצרו הגדול, 60 ארגזי כספים.
באפריל 1634 מונה לופו לשליט נסיכות מולדובה.
וסילה לופו ויחסיו עם הטטרים ועם הקוזאקים
המינוי של לופו לשליט נעשה לפני 9 באפריל, אך כניסתו אליו הייתה רק ב-27 באפריל, ביאשי.
כשליט לופו אימץ שם חדש, וסילה ("וסילאוס", משמעותו "מלך"), כאחד מתארי הקיסרים ביזנטים.
השליט וסילה לופו התאפיין באהבת סימני העושר (ערכם של כפתורי גלימת הטקס שלו, שהיו עשויים מיהלומים, היה 100,000 מטבעות זהב ותכשיטי רעייתו היו שווים 400,000 מטבעות זהב), הוא אהב תרבות והיה דתי.
לופו הביא למולדובה את הדפוס, הקים מוסד לימודי עליון וגם מבני דת נוצריים.
וסילה לופו היה נאמן לשלטון העות'מאני והקפיד במילוי התחייבויותיו כלפיו, שילם את המיסים בזמן ושמר על יחסים טובים עם פקידי הממשל הבכירים בקונסטנטינופול, שקיבלו ממנו מתנות יקרות.
בשנת 1637 התארגנה קואליציה צבאית נגד הטטרים של חבל בוג'אק ווסילה לופו לקח חלק בה.
הטטרים האלה, בהנהגת קנטמיר פאשה, היו מטרד קבוע עבור כל שכניהם, שסבלו מפשיטות שוד שלהם.
כשקנטמיר פאשה ראה שקמו נגדו הצבאות של נסיכות מולדובה, נסיכות ולאכיה והח'אן של קרים, ברח לקונסטנטינופול, שם הרגו אותו בחניקה והטטרים של בוג'אק הועברו ממקומם, כש-20,000 מתוכם התיישבו בפולין.
עד 1649 שמר וסילה לופו על יחסים תקינים עם שכניו ממזרח, אך בשנה זו חזרו מפולין, דרך מולדובה, טטרים שלקחו שם עבדים ושלל.
הם עברו דרך מולדובה בלי לשדוד אותה, כי היו ידיהם מלאות בשלל, אך גרמו לנזקי מעבר.
כשהגיעו אל וסילה לופו המולדבים המתלוננים, הוא ציווה מיד על ראשי צבאו לתקוף את הטטרים.
הטטרים, שהופתעו בהתקפה זו, איבדו את כל השלל והעבדים וחלקם גם את חייהם.
השורדים התלוננו בפני הח'אן ובתגובה פלשו בשנה שלאחר מכן אל מולדובה הטטרים של קרים יחד עם הקוזאקים.
ב-1648 מרדו הקוזאקים בשלטון הפולני ותחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי זכו להצלחות בפעולותיהם נגד הפולנים.
חמלניצקי רצה לייצור קשרים גם עם שכניו, לכן פנה אל וסילה לופו במכתב וביקש את יד בתו הצעירה, רוקסנדרה (הבת הבכורה של לופו, מאריה, נישאה ב-1645, ביאשי, למגנאט הליטאי יאנוש רדזיוויל), עבור בנו, טימיש חמלניצקי.
וסילה לופו, שלא רצה להשיב בחיוב לחמלניצקי, נמנע ממתן תשובה ברורה.
כדי לשכנע את וסילה לופו, פלשו אל נסיכות מולדובה, ב-1650, הקוזאקים יחד עם הטטרים, הציתו את הערים ואפילו את עיר הבירה, את יאשי, ממנה יצאו וסילה לופו ובני משפחתו עוד לפני כן.
הפולשים בזזו את הרכוש וגם לקחו שבויים רבים ומכרו אותם לעבדות.
וסילה לופו, שנסוג עם צבא קטן לתוך חורשות באזור וסלוי, נאלץ לשלם לחאן הטטרי 130,000 טאלרים ולתת לו מתנות שונות.
הוא גם התחייב לשלם בעתיד סכום שנתי ולספק לו גלימה יקרה כל שנה.
בוגדן חמלניצקי קיבל רק 10,000 טאלרים בנוסף להסכמת וסילה לופו לשידוך המבוקש.
לאחר שהפולשים עזבו את מולדובה ושבו לארצותיהם, פשטה על פני הארץ מגפה קשה, כנראה דבר, שתבעה קורבנות רבים.
לאחר הניצחון בו זכו הפולנים נגד הקוזאקים והטטרים ב-1651 חשב וסילה לופו שיוכל להפר את הבטחתו להשיא את בתו לטימוש חמלניצקי, אך ניצחון שנחלו הקוזאקים על הפולנים ב-1652, הביאו למסקנה שאין דרך חזרה.
חתונת טימוש ורוקסנדרה נערכה ביאשי וב-6 בספטמבר השניים יצאו לדרכם עם הנדוניה שכללה 200,000 מטבעות זהב, מתוכם 50,000 בתכשיטי הכלה.
היחסים עם נסיכויות ולאכיה וטרנסילבניה
19 שנות שלטונו של וסילה לופו (1634 - 1653) היו מקבילות ל-22 שנות שלטונו של מאתיי באסאראב (1632 - 1654) בנסיכות ולאכיה, לכן הייתה חשיבות רבה ליחסים שהתרקמו בין שני השליטים.
ב-1635 עשה יד אחת עם מאתיי באסאראב ושניהם שילמו את השוחד הדרוש לקבלת פסק דין מוות נגד אויבם המשותף בקונסטנטינופול, יווני עשיר ורב השפעה בשם קורט צ'לבי (Kurt Celebi).
בהמשך שאף לופו לתפוס את כס השלטון בוולאכיה עבור בנו, מאוחר יותר שבו לדו קיום בשלום ולבסוף התחדש המאבק עם תוצאות הרות גורל עבור וסילה לופו.
בתקופה זו כיהנו בנסיכות טרנסילבניה ג'רג' ראקוצ'י הראשון וג'רג' ראקוצי השני, שהיו בני ברית של מאתיי באסאראב.
שאיפות, מזימות ופלישות אל ולאכיה
וסילה לופו ומאתיי באסאראב סיכמו ב-1634 לקיים יחסים ידידותיים, אך כעבור שלוש שנים, ב-1637, התחיל לופו לפעול לתפיסת השלטון בנסיכות ולאכיה, כדי להושיב על הכס את בנו, יואן.
את הניסיון הראשון עשה לופו לאחר הפעולה הצבאית רבת המשתתפים נגד הטטרים של הבוג'אק.
בסיום הפעולה פנה הצבא של מולדובה אל ולאכיה והתקדם לתוכה עד גאורגיצה (Gheorghiţa).
מאתיי באסאראב העמיד נגדו את צבאו וביקש סיוע מראקוצי.
מצביא של ראקוצי בשם יאנוש קמני הגיע לקראת אמצע נובמבר עם עשרת אלפים חיילים ולופו העדיף לסגת ללא מלחמה.
הצבא הוולאכי עקב אחר לופו עד הגבול ונעצר, אולם החיילים הטרנסילבניים עברו דרך מזרח נסיכות מולדובה תוך כדי בזיזת הארץ ושבו לארצם.
ב-1639 עשה וסילה לופו ניסיון שני, כשהפעם רצה את השלטון בוולאכיה לעצמו ואת השלטון במולדובה עמד להעביר לבנו, יואן.
לקראת ניסיון השתלטות זה עשה לופו עבודות הכנה בקונסטנטינופול, שם הפעיל את חבריו, חילק מתנות נדיבות והציע תשלום חד פעמי של 300000 טאלרים ולעלות את המס ששילמו הנסיכויות לאימפריה העות'מאנית בסכום נוסף של מאה אלף טאלרים לכל אחת מהן.
תמורת המתנות וההבטחות הוא קיבל ב-2 בנובמבר צו אימפריאלי שביטל את שלטונו של מאתיי באסאראב.
וסילה לופו אסף את צבאו ועם סיוע מסוים מהטטרים יצא נגד באסאראב.
באיגרת לבויארים של ולאכיה קרא להם הסולטאן העות'מאני לא להתנגד ללופו, אחרת ימחה אותם מעל אדמותיהם, יישב על אדמותיהם טורקים ובכנסיותיהם ישמעו את קולו המואזין.
ב-22 בנובמבר הגיע לופו עם צבאו לפוקשאן (עיר בגבול שבין הנסיכויות) ובמסמך שנכתב כאן כינה את עצמו "אדון מולדובה וולכיה".
מאתיי באסאראב לא נבהל וערך את צבאו לקראת הפולש.
וסילה לופו התקדם עד היאלומיצה ובאסאראב נערך מולו מעבר לפרחובה, אחד מיובלי היאלומיצה.
חלק מצבאו של לופו התפזר תוך חיפוש מלקוח ובאסאראב ניצל זאת.
צבאו של באסאראב צלח את הנחל, כשכל פרש לוקח איתו גם חייל רגלי וכך הפתיע את צבאו של באסאראב, שלא הצליח לעמוד מולו ונסיגתו הפכה במהרה למנוסה מבוהלת תוך כדי עזיבת הנשק והציוד, שנפלו שלל לידי חילות באסאראב.
וסילה לופו נמלט לבראילה וראן כמעט נעצר על ידי מפקדי משטרה טורקים מקומיים, ששמעו על תבוסתו.
הוא ברח תוך דילוגים על גדרות ואז ברכיבה עד גאלאץ, כשהוא מותיר מאחוריו את שאריות רכושו.
כתוצאה מתבוסתו, בקונסטנטינופול הוצא להורג בחניקה ידידו הווזיר שתמך בו.
הסולטאן שלח לבאסאראב גלימה חדשה ומכתב בו נאמר לו שווסילה לופו תקף אותו בלא ידיעת והסכמת הסולטאן.
לאחר מותו ממחלה של יואן, הבן של וסילה לופו, ב-1640, נרגעו היחסים בין לופו ובין באסאראב, הם השלימו ואף בנו כנסיות לציון השלום ביניהם.
בשנת 1644 הגיע לחצרו של מאתיי באסאראב משלחת ששלח וסילה לופו ובראשה המיטרופוליט המולדבי ורלאם (Varlaam).
המיטרופוליט פעל לשכנע את באסאראב שעדיפים יחסי שכנות טובים בין שני השליטים הרומנים וכסימן רצון טוב מוכן וסילה לופו לבנות כנסייה בוולאכיה.
באסאראב קיבל את הפנייה ברצון רב והשיב שבתמורה הוא יבנה כנסייה במולדובה.
וסילה לופו שיקם מהיסוד את הכנסייה של מנזר סטלאה (Stelea), בטרגובישטה, שבה היה קבור גם אביו, ניקולאה.
בנוסף לבנייה מחדש של הכנסייה, בנה לופו גם מבני עזר רבים.
בו זמנית בנה באסאראב, במולדובה, בחבל פוטנה, את המנזר סובז'ה (Soveja), מנזר מבוצר היטב.
בסוף 1652 שוב התדרדרו היחסים ולגבי הסיבה יש מחלוקת.
סברה אחת טוענת שלופו, בעזרת הקוזקים של חתנו, תכנן להרחיב את שלטונו וסברה אחרת טוענת שג'רג' ראקוצי השני החליט להדיח את שליט נסיכות מולדובה וגייס למטרותיו גם את מאתיי באסאראב.
באביב 1653 תמכו ראקוצי ובאסאראב תמיכה צבאית בלוגופט הגדול של וסילה לופו, גאורגה שטפאן, שמרד נגד לופו וניסה לתפוס את השלטון.
גוף לוחם טרנסילבני, בפיקודו של יאנוש קמני, חדר לנסיכות מולדובה דרך מעברי ההרים המפרידים בינה ובין טרנסילבניה.
גוף צבאי ולאכי, בפיקוד הספטאר הוולאכי, דייקול בויצ'סקו (Diicul Buicescu) הגיע מכיוון מילקוב.
לופו הופתע מהפלישה וכשהפולשים הגיעו לרומאן, הוא נסוג לכיוון חוטין ובהמשך עבר את הדניסטר ושלח לבקש עזרה מחתנו, טימיש חמלניצקי.
הפולשים הגיעו בינתיים לבירת נסיכות מולדובה, ליאשי.
לאחר שגאורגה שטפאן הושב על כס השלטון ביאשי, הגיע טימוש חמלניצקי עם צבא של 8,000 קוזקים.
טימוש עבר את הפרוט ב-30 באפריל ולמחרת הכה את צבאו של גאורגה שטפאן בפופריקאן (Popricani), שבאזור יאשי ותפס את השלטון בעיר הבירה.
וסילה לופו שב ליאשי ולקח את מושכות השלטון לידיו.
הוא לא הסתפק בכך והחליט לנקום במאתיי באסאראב - יצא עם כל צבאו ועם צבאו של חמלניצקי לכיוון ולאכיה ובהגיעו לפוקשאן, שרף את החלק הוולאכי של העיר.
במהלך הקרב שנערך בין צבא נסיכות מולדובה, שהסתייע בלוחמים קוזקים, שהונהגו על ידי טימוש חמלניצקי ובין הצבא הוולאכי, ליד כפר בשם פינטה, ניצח הצבא הוולאכי ווסילה לופו וטימיש חמלניצקי נמלטו בהשאירם את צבאם מאחור.
הקוזקים הצליחו לסגת בצורה מסודרת וללא אבדות כבדות, אך הצבא המולדבי נופץ, 3,000 עד 4,000 מולדבים נותרו בשדה הקרב וגם 16 תותחים.
המצור על סוצ'אבה ומותו של טימוש
לאחר קרב פינטה נמלט וסילה לופו ובעקבותיו יצא גאורגה שטפאן, שנכנס לנסיכות מולדובה דרך פוקשאן עם סיוע ולאכי.
גאורגה שטפאן עצר ברקצ'יון (Răcăciuni) והמתין לסיוע טרנסילבני.
עם קבלת הסיוע המיוחל הוא יצא עם צבאו לכיוון יאשי.
בקרב, שנערך באמצע יולי 1653, בסרקה (Sîrca), מול צבאו של וסילה לופו, שמספר חייליו היה גדול יותר, ניצח גאורגה שטפאן וצבאו של לופו התפזר.
לופו, שמשפחתו ואוצרותיו נותרו במצודת סוצ'אבה, אליה כבר לא היה יכול להגיע, עבר את הדניסטר ושלח בקשות לעזרה אל מחותנו, בוגדן חמלניצקי.
לעזרת לופו חש בפעם נוספת טימיש חמלניצקי, שהגיע עם 9,000 קוזאקים.
הקוזאקים בזזו תחילה את מנזר דרגומירנה ואת הסביבה ואז חדרו לתוך סוצ'אבה.
בינתיים קיבל גאורגה שטפאן תגבורת של 10,000 לוחמים מטרנסילבניה ותגבורת נוספת מיאשי ושם מצור על סוצ'אבה.