tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2018 הקים מייסד עמותת נדרים פלוס חברה מסחרית בשם "נדרים פלוס שירותים פיננסיים בע"מ".
במרץ 2022 הודיעה החברה לרשם החברות על פירוקה מרצון.
בפברואר 2019 הקים אליהו ארואס את חברת "מטרה הפקות בע"מ" המפעילה את פלטפורמת "נדרים פלוס" לצד העמותה.
החל מיוני 2019 מגדירה "נדרים פלוס" את כספי התרומות המועברים דרכה ככספים שנתרמו למענה ועל שמה.
העמותה מעבירה את התרומות למוסדות התואמים את מטרותיה, או למוסד ספציפי באם נקבע כזה על ידי התורם.
במכשירי נדרים פלוס ניתן לבצע פעולות נוספות כמו הטענת כרטיס רב קו, מילוי מבחני דרשו וישיבה על קברו, תיקוף שעת הגעה לכולל, צפייה בזמני התפילה בבית הכנסת ובבתי כנסת סמוכים ועוד.
על אף ביקורת שהועברה על פריצת "איסור האינטרנט" במגזר החרדי וביזוי בתי הכנסת, הורה הרב יצחק זילברשטיין כי מותר לאפשר טעינת רב קו בכניסה לבתי הכנסת כדי למנוע ביטול תורה.
בשבתות ומועדים אפשרות התשלומים בעמדות מושבתת והן משמשות להזעקת שירותי הצלה בעת חירום.
בתחילה היו מכשירי "נדרים פלוס" בבתי הכנסת מאושרים על ידי "משמרת הקודש והחינוך", אך לאחר שאופשרו פעולות אחרות במכשיר מלבד תרומות, סוכם על הסרת הפיקוח.
בכינוס נגד שימוש באינטרנט שהתקיים בשנת 2022 יצא הרב צבי מאיר זילברברג במתקפה נגד מכשירים אלו בטענה שזה מחדיר את האינטרנט לתוך הציבור החרדי.
בעקבות כך החל קמפיין של פשקוילים נגד המכשיר, במספר מקומות קיצונים פרצו לבתי כנסת ושברו את המכשירים.
בעקבות כך הודיעה החברה כי בכוונתה לשווק עמדות תרומה שיפעלו באמצעות שרת פרטי ולא יהיו מחוברות לרשת הכללית כאשר במכשיר יש סים מיוחד שיכול לתקשר רק עם ip אחד המוגדר מראש של החברה.
כאשר בשרת שיושב על כתובת ה-ip מוגדרים מראש אתרים מאושרים וכך לא ניתן לגשת לרשת האינטרנט.
הנדרנגטה (באיטלקית: 'Ndrangheta; נהגה ) הוא סינדיקט פשע מאורגן מסוג 'מאפיה' שבסיסו בחצי האי קלבריה בדרום-מערב איטליה (ב"אצבעות" המגף האיטלקי) שידיעות על פעילותו קיימות כבר מסוף המאה ה-18. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 וההגירה ההולכת וגוברת מקלבריה, התבסס הארגון ברחבי העולם.
עיקר פעילות הנדרנגטה בסחר בסמים, תחום שבו היא שולטת כמעט בבלעדיות באירופה, אך היא עוסקת גם בפעילות מאפיה מסורתית אחרת כמו סחר בנשק, הלבנת הון, סחיטה, גביית חובות ועוד.
הנדרנגטה זוכה לשיתוף פעולה של הקרטלים המרכזיים בדרום אמריקה, שרואים בה את השותף האירופאי האמין ביותר שלהם.
מיוחסים לנדרנגטה השפעה רבה על הפוליטיקה המקומית והארצית באיטליה וחדירה למגזר העסקי.
השערות שונות הועלו ביחס להיקף הכסף המנוהל בידי הארגון.
לרצח ולאישומים סביבו, הייתה השפעה ניכרת בפוליטיקה המקומית, רוברט פיצו שהיה אז מנהיג המפלגה הסוציאל־דמוקרטית (סמר) התפטר מראשות הממשלה, וזוזנה צ'פוטובה, לימים הנשיאה האישה הראשונה בתולדות סלובקיה, הצהירה כי הפרשה הייתה אחת הסיבות להחלטתה להתמודד על הנשיאות.
נדל"ן: סיפור אהבה הוא סרט ישראלי שהופק ב-2023 בבימויה של ענת מלץ שגם כתבה את התסריט.
הסרט הוצג לראשונה פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטוקיו ב-2023.
הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר ובפרס התסריט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2024.
אדם ותמרה הם זוג צעיר בתחילת דרכו.
הם גרים בדירה בבית מתפורר בתל אביב העומד בפני הריסה.
תמרה מתעקשת למצוא דירה חלופית לקראת לידת התינוקת לה הם מצפים.
עקב מחירי השכירות הגבוהים היא מתעקשת למצוא דירה בחיפה, עיר ילדותו של אדם, שם מתגוררת אימו.
תמרה קובעת פגישות עם מספר דיירים ובעלי דירות, והשניים עושים את דרכם לחיפה.
במהלך הדרך ותוך כדי בחינת הדירות, בני הזוג לא מפסיקים לריב ביניהם על נושאים שונים, מה שגורם להם לבחון מחדש את היחסים ביניהם והמטרות אליהם הם שואפים.
הסרט מתבסס בעיקר על משחקם של בני הזוג – אדם (לב לוין) ותמרה (ויקטוריה רוסובסקי).
בתפקיד משנה כאימו השתלטנית של אדם משחקת שרה וינו-אלעד.
שחקנים אחרים מופיעים לזמן קצר, בעיקר כבעלי דירות ושוכרים.
ביניהם – ניצה שאול, מאיה קניג, ליר כץ, חיים שריר, עלא דקה ואחרים.
נהר הוא מוביל מים מתוקים ממקור יבשתי, כגון מעיינות ושלגים, אל אגם או אל ים, והוא גדול מנחל.
זרימתם של הנהרות היא באפיק טבעי, מן המקום הגבוה אל הנמוך.
הנהרות ממלאים תפקיד חשוב בתולדות התרבות, וכבר בימי קדם התיישב האדם והקים את עריו לאורך גדותיהם.
התרבויות הגדולות הראשונות צמחו בעמקי הנהרות: עמק הפרת והחידקל, עמק האינדוס, עמק הנהר הצהוב ועמק הנילוס.
הנהר מספק לתושבים מים לשתייה ולהשקיה, דגים לאכילה, אתר לרחיצה ולכביסה, חול וחלוקי נחל לבנייה, מישורי סחף פוריים, כוח להניע טחנות מים, דרך נוחה לתחבורה ולתובלה ואמצעי הגנה טבעי נגד אויבים.
בימינו מספקים נהרות מהירי זרימה גם אנרגיה הידרואלקטרית וכן נתיב לסילוק מי שופכין ופסולת תעשייתית (דבר המזהם את הנהרות וגורם נזק לחי ולצומח בהם).
פעמים רבות נקבע גבול בין מדינות לאורך נהרות (גבול כזה קרוי גבול טבעי).
הגבול בין ישראל לירדן, למשל, עובר לאורך נהר הירדן.
המים הזורמים בנהר מגיעים משני מקורות עיקריים:
נגר עילי הנקרא גם נגר ישיר, הכולל את מי הגשמים והשלגים היורדים באזור אגן הניקוז אחרי שחלקם התאדה או חלחל לקרקע, וגורמיו הם בעיקר האקלים וסוג הקרקע.
נגר בסיס הוא מי מעיינות.
זרימתו של הנהר נמדדת בשני מדדים חשובים: מהירות וספיקה.
המהירות של המים נובעת ממספר גורמים, בהם שיפוע הנהר, כמות הסחף והחיכוך עם גדות הנהר והקרקעית.
מהירותו הרגילה של נהר גדול נעה בין 0.5 ל-2 מטר לשנייה, כשישנם נהרות שמהירותם מגיעה ל-4 מטר לשנייה ואף יותר.
תאורטית, נמדדת המהירות המרבית באמצע האפיק, מעט מתחת לפני המים.
במקום זה, חיכוך המים בדפנות הנהר ובקרקעיתו מזערי.
למעשה, כיוון שצורתם של רוב הנהרות אינה סימטרית, נמדדת המהירות המרבית בקו הנקרא קו זרימה.
קו הזרימה, הוא הקו האמצעי בקטע ישר בנהר, אך במקומות שבהם קיים פיתול בנהר, עובר קו הזרימה לצד החיצון של הפיתול, הצד הארוך יותר.
במקומות שבהם הגדות לא סימטריות, עובר קו הזרימה מעל המקום העמוק יותר באפיק, קרוב לגדה התלולה יותר.
אנכית לקו הזרימה, מתחתיו, עובר התאלוויג (מגרמנית: Talweg, שביל העמק) - הקו המחבר בין הנקודות העמוקות ביותר באפיק.
הספיקה היא כמות המים הזורמת בנהר בזמן נתון.
מקובל למדוד את הספיקה בקוב (מטר מעוקב) לשנייה.
נהר האמזונאס, שספיקתו היא הגדולה בעולם, מזרים כ-220 אלף קוב מים בשנייה בזמן שהוא גואה, ואילו הירדן, שהוא נהר קטן, מזרים כ-16 קוב מים בשנייה בלבד.
ספיקתו של הנהר משתנה לפי עונות השנה וגורמים אחרים, ורמתה מתחלקת לארבעה מצבים:
זרימה נורמלית - ספיקה ממוצעת, בחישוב רב שנתי.
שפל - מצב בו הספיקה פחותה בצורה משמעותית מהממוצעת, בדרך כלל בקיץ ובתחילת הסתיו.
גאות - מצב בו הנהר מכסה את כל אפיקו, אך לא גולש ממנו.
שיטפון - או הצפה, מצב בו עולה הנהר על גדותיו, ומציף גם את המקומות שמחוץ לערוץ.
מדידת מהירותם וספיקתם של נהרות היא בתחום המדע הנקרא הידרוגרפיה.
מדידה זו חשובה ביותר לצורכי חישוב של כמות המים באזור מסוים, ולצרכים הנדסיים שונים כגון בניית מבנים על גדות הנהר, תחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות בכוח המים), ועוד.
במהלכו, סוחף הנהר עם המים מוצקים רבים, אותם הוא משקיע במקומות אחרים בנהר או במקום הנמוך ביותר של הנהר, מקום הנקרא בסיס סחיפה.
פעולה זו של סחיפת חומר מוצק, נקראת סחיפה או ארוזיה, והחומר הנסחף נקרא טעונת או סחופת.
תֶּמֶס - חומר המומס במי הנהר.
רְחוֹפֶת - חלקיקים מוצקים שאינם מומסים במים, אלא "מרחפים" בתוכם.
גודלם של חלקיקים אלו עד כ-0.2 מ"מ.
הרחופת היא הגורם העיקרי לעכירות המים בנהרות.
גְּרוֹפֶת - חלקיקים הגדולים בדרך כלל מ-2 מ"מ, והגדולים שבהם הם סלעים במשקל של כמה טונות.
הגרופת אינה צפה במים אלא שוקעת בהם בכל עת שמהירותם יורדת.
הגרופת נסחפת בנהר בארבע דרכים עיקריות, על פי גודלה:
סחיפה - הסעת החלקיקים בתוך הזרם, גבוה מעל קרקעית הנהר.
הקפצה - הסעת אבנים קטנות על ידי הקפצתן מעל הקרקעית למרחקים קטנים.
גלגול - הסעה של אבנים גדולות וסלעים על ידי גלגולם, דבר הקורה עקב מהירות המים, הגבוהה יותר במקומות הרחוקים יותר מן הקרקעית.
זחילה - הסעת אבנים או סלעים על פני הקרקעית מבלי להרימם כלל.
בצורה זו מוסעים אבנים או סלעים שטוחים יחסית, שאין ההפרש במהירות המים בין אזור תחתית האבן לראשה מספיק כדי לגלגלה.
מקורו של החומר הנסחף במי הנהר הוא משני מקורות: בלית ומוצקים.
הבלית היא בעיקר חומר הבלה מן הסלעים באזור הנהר בהשפעת רוח או גורמים אחרים, ומובא לנהר על ידי מי גשמים או רוחות.
המוצקים אותם סוחפים מי הנהר מקורם בארוזיה של הנהר עצמו, והיא מתבצעת אם על ידי פגיעה ישירה של המים בגדות ובקרקעית - פעולה הנקראת שבירה, קריעה או גזירה (בהתאם לצורת הפעלת הכוח על הסלע), ואם על ידי החיכוך של התמס והרחופת שבמים בסלעים - פעולה הנקראת שחיקה.
למעשה, מהווה הבלית את הגורם העיקרי בתהליך סחיפת המוצקים.
כמות הסחף בנהר נובעת מכמה גורמים, החשובים שבהם הם האקלים, המסלע והצומח המחזק את הגדות.
למעשה מגיעה הסחיפה לרמתה המרבית באזור קו המשקעים (קו שווה גשם, איזוהיטה) 350 מ"מ, שבו יש כמות משמעותית של גשמים, אך אין בכמות זו כדי להצמיח די צמחים המחזקים את הגדות ומאיטים את הסחיפה.
מידת סחיפתו של הנהר נמדדת בשני מדדים:
כושר הסעה - הגודל המרבי של אבנים אותם יכול הנהר לסחוף.
גודל זה הוא תוצאה ישירה של מהירות הנהר.
תפוסת הסעה - כמות הסחף המרבית אותה יכול הנהר לסחוף בזמן נתון.
גודל זה נובע מספיקתו של הנהר ולא ממהירותו.
עיצוב הנהר על ידי שחיקה וסחיפה
מלבד יצירת האפיק עצמו, על צדודיתו, נפתוליו ומדרגותיו, גורמת סחיפתו של הנהר לעיצוב צורות שונות בתוך אפיק הנהר, להלן העיקריות שבהן:
מכתשות הן שקעים בקרקעית הנהר הנוצרות בדרך כלל למרגלות מפלים.
המכתשת מאורכת בדרך כלל, ובתוכה נוצרות מערבולות.
מכיוון שהשחיקה העיקרית היא באמצע המערבולת ולא בחלקה העליון, בדרך כלל רחבה המכתשת בחלקה הפנימי יותר מבשפתה.
לעיתים, מתרחבות שתי מכתשות סמוכות בחלקן הפנימי יותר מבעליון, ומתחברות.
במקום זה, נותר לאחר זמן גשרון אבן על פני האפיק.
אמבטות הן שקעים הנוצרים ממערבולות רוחב באמצע האפיק, צורתן בדרך כלל מעוגלת יותר מזו של המכתשות, הן רדודות יותר, ושפתן רחבה יותר מקרקעיתן.
גודלן של אמבטות בנהרות גדולים עשוי להגיע עד ל-50 מטר.
צנירים הם מקומות בהם שחקו המים את גדות הנהר בחלקן התחתון, והותירו את חלקן העליון בולט כעין מדף.
הצנירים נוצרים תמיד במקומות שבהם זורם הנהר בזמן גאות בלבד, ולא באפיק עצמו.
עלמות הן מעין עמודים הנוצרים לרוחב הנהר, בדרך כלל על מדרון הגדה, כשבראשם יש לעיתים קרובות גוש אבן קשה, הרחב מעט יותר מהעלמה עצמה.
גובהן של העלמות עשוי להגיע עד כ-20 מטרים, וזווית הצד שלהן בין 70 ל-90 מעלות.
העלמות מופיעות תמיד בקבוצות, ובדרך כלל בשורות.
סבורים, כי העלמות נוצרות מערוצים מקבילים היורדים במדרון גדת הנהר, ולאחר זמן מתחברים במספר מקומות, והמים שוחקים אותן והופכים אותן לעגולות.
הטעונת הנסחפת עם מי הנהר שוקעת במורדו, בתהליך הנקרא השקעה.
סחיפתה והשקעתה של הטעונת לאורך הנהר היא תמידית, אלא שהיחס ביניהן תלוי במהירות ועוצמת הזרימה; בזרימה קלה, ההשקעה רבה על הסחיפה, וכשגוברת המהירות חוזרת הסחיפה ועולה על ההשקעה.
צבירי הטעונת המושקעת באפיק או בצדדיו נקראת אלוביום או סחף אלוביאלי (בשונה מחומר הנסחף על ידי הרוח, הנקרא סחף איאולי).
השקעת הטעונת מהווה אחד מהגורמים העיקריים בעיצוב צורתו של הנהר.
לפעמים שוקעת טעונת באמצע הנהר, במקום שבו מהירות המים נמוכה מעט, ובייחוד בזמן שפל של הנהר, ומצטברת במקום זה ערמה.
ערמה זו מאטה עוד יותר את מהירות המים המתחככים בה וקצב ההשקעה עולה.
לעיתים עשוי קצה הערמה לצוץ מעל המים, וצמחים שונים יתפתחו עליה ויחזקו אותה.
לאחר שהערמה התייצבה, תמשיך הטעונת לשקוע עליה, בעיקר בצידה הפונה אל מורד הנהר, שכן בצד זה נמוכה מהירות המים מהצד הפונה אל המעלה.
לאחר זמן מה, תהפוך הערמה לאי, שצורתו מוארכת, וצדו התחתון מחודד מעט יותר מהעליון.
ישנם נהרות בהם מצויים איים רבים, והנהר זורם סביבם בזרועות נפרדות.
נהר כזה, נקרא נהר פזרות.
החומר הנסחף בנהר שוקע בהדרגה באפיק, כשהחלקיקים הגדולים יותר שוקעים במעלה הנהר והקטנים יותר מגיעים למקום נמוך יותר ולעיתים עד לבסיס הסחיפה.
כמו כן, משתנה צורתם של האבנים על ידי זרם המים; הם נעשים חלקים יותר, ועגולים יותר.
היחס בין אורכה של האבן המושקעת לבין רוחבה ועובייה נקרא מקדם סגלגלות.
חקירתם של צורת וגודל חלקיקי הסחף האלוביאלי נקראת גראנולומטריה, והיא נותנת מידע רב על זרימת הנהר ועל צורת התפתחותו.
אגן הניקוז (או אגן ההיקוות) של הנהר הוא כל האזור שמימיו מנוקזים על ידי הנהר, כלומר זורמים אל הנהר.
אגני ניקוז רבים מחולקים לאגני ניקוז קטנים יותר, שכל אחד מהם מזין יובל אחר בנהר, או שני פלגים הנשפכים לאותו הנהר.
קו פרשת מים המחלק בין שני נהרות הנשפכים למקום אחד, נקרא קו פרשת מים מקומית.
לעיתים קורה שנהר סוחף ומפרק את קו פרשת המים, ומים שהיו זורמים לנהר אחד, מתחילים לזרום בנהר אחר.
אפשר להבחין בקלות בנהרות שנכבשו על ידי מקום הכיבוש בו נוצרת בדרך כלל "ברך" - זווית חדה.
החרצים, הם תעלות רדודות בקרקע, נוצרות בדרך כלל מיד אחרי הגשמים ומפסיקות להוליך מים עם תומם.
צורתו הכללית של אגן הניקוז, על חרציו, ערוציו ויובליו, קרויה דגם הניקוז.
ראשו של הנהר מסתעף לכיוונים שונים, וסעיפיו, הנקראים יובלים, מנקזים אגני ניקוז משניים שונים.
מקובל לדרג את יובלי הנהר בסדר יורד; שיטה למיון הנחלים הציע ההידרולוג האמריקני רוברט הורטון (Robert Elmer Horton; 1945-1875).
ארתור סטראלר (Arthur Newell Strahler; 2002-1918), פרופסור למדעי כדור הארץ באוניברסיטת קולומביה שיכלל את השיטה והיא נקראת על שמו שיטת סטראלר (Strahler stream order).
על פי השיטה ממיינים את הנחלים עם כיוון זרימת המים דהיינו ממעלה בנחל לכיוון בסיס הסחיפה.
לפי מיון זה יקבע שנחל שאין לו אף יובל, דהיינו כל הנגר הזורם בו מגיע מזרימה מדרונית, או כפי שהיא נקראת גם זרימה משטחית, יקרא יובל מסדר 1. מהנקודה בה שני יובלים מסדר אחד מתאחדים, היובל כבר אינו מקבל רק זרימה מהמדרונות שבצידיו אלא משני היובלים.
יובל כזה ייקרא יובל מסדר 2. כך ימשיך המיון ומאותו מקום ששני יובלים מסדר 2 מתאחדים ייקרא היובל, יובל מסדר 3. כך ממשיך המיון עד לשפך הנחל לבסיס הסחיפה שלו.
בדוגמה שלפנינו סדר הנחל בשפך הוא סדר 4. לצורך השוואה, נחל הירקון הוא נחל מסדר 9 ואילו המיסיסיפי 27.
יש להבהיר שכל עוד לא מתחברים שני אפיקים מסדר 2 לא ישתנה הסדר ל-3, דהיינו לערוץ מסדר 2 יכולים להישפך ערוצים נוספים מסדר 1 אך הסדר לא ישתנה.
כמו כן אין מקום בעולם בו יתחברו בנקודה מסוימת יותר משני יובלים, תמיד יהיה מרחק מה בין ההתחברויות.
כפי שראינו, יש לכל יובל אגן הניקוז שלו, מכאן שמקובל לכנות את אגני הניקוז על פי סדר הנחל שלהם.
לעמק הנהר צורות מגוונות, הנוצרות על ידי הסחיפה.
הסחיפה מתחלקת לשני כיווני פעולה: התחתרות לעומק (אנכית), המעצבת את עומקו של עמק הנהר, וארוזיה לטרלית (אופקית), המעצבת את רוחבו של העמק.
ישנם עמקים שחתכם צר, וקרקעיתם היא בעצם קרקעיתו של הנהר - האפיק עצמו.
גדות האפיק, הם בעצם מדרונות העמק.
לעומתם, קיימים נהרות בהם העמק רחב, ונקרא כיכר עמק.
בתוך כיכר העמק, נמצא האפיק עצמו, ומשני צידיו - פֶשֶט, מקום המתכסה מים לעיתים קרובות, כאשר הנהר גואה.
שיפועו של הנהר נמדד על ידי חילוק הפרש הגובה בין ראשו של הנהר לבסיס הסחיפה שלו, באורך הנהר.
שיפועם של נהרות נמדד בדרך כלל באלפיות.
אורך חלקו התחתון של המיסיסיפי, למשל הוא כ-800 ק"מ, והפרש הגבהים כ-15 מטרים; שיפועו אם כן, כ-0.000018 או 0.18 פרומיל.
מבחינים במספר סוגים של בסיסי סחיפה.
בסיס סחיפה ראשי, הוא ים או אוקיינוס, אליו זורמים בסופו של דבר כל מי הנהר.
ישנם גם בסיסי סחיפה משניים או מקומיים, כגון אגמים, בהם נעצרים המים, והנהר לא סוחף עוד, אך ממנו נשפכים המים עם המשך הנהר למקווה מים אחר.
נהר הירדן, למשל, נשפך בסוף דרכו אל ים המלח, אך הוא נעצר בבסיס הסחיפה המשני שלו - הכנרת.
את שיפועו של כל קטע בנהר, מחשבים על פי בסיס הסחיפה הקרוב אליו ביותר.
צדודית האורך של הנהר היא צורתו הכללית של המורד.
בנהרות רגילים מקבלת צדודית האורך צורה קעורה, הדומה לעקומה היפרבולית.
הדבר נובע מכך שמי הנהר המנמיכים את האפיק יוצרים את הנקודה הנמוכה ביותר בנהר לקראת שפכו אל בסיס הסחיפה שלו.
לאחר זמן, מתחילים מי הנהר לסחוף עוד את קרקעית הנהר ולהסיגו במעלה האפיק.
אך ככל שהנקודה הנסחפת נמצאת קרוב יותר למעלה האפיק, נמוכה בה יותר האנרגיה של המים, והקרקעית נסחפת פחות.
הדבר יוצר, כאמור, צורה שבה חלקו העליון של הנהר נסחף פחות מחלקו התחתון.
מבחינה תאורטית, אמורה צדודיתו של נהר תקין להגיע בסופו של דבר לצדודית היפרבולית מושלמת, שבה קיים שיווי משקל מדויק בין סחיפת הנהר לבין ההשקעה שלו, ובה העברת המים והסחף מתבצעת בצורה היעילה ביותר מבחינת שימור האנרגיה.
למעשה, נהר בעל תכונות כאלו נדיר ביותר, וכמעט כל נהרות העולם הם בעלי צדודית דינמית.
הצדודית הדינמית משתנה כל העת לפי גאותו ושיפלו של הנהר, לפי כמות הטעונת המשתנה ולפי גורמים אחרים.
עם זאת, צורת צדודיתו של נהר זה אחידה פחות או יותר, אם מסתכלים על הנהר בטווח גדול של זמן.
צורתה הממוצעת של הצדודית היא הצורה המתאימה ביותר להעברה יעילה של המים והסחופת לתנאיו של נהר זה.
צורה כזו, בה צדודיתו של הנהר אחידה יחסית, על אף שינוייה הקטנים, נחשבת כצורה האידיאלית, ונקראת צדודית מותאמת.
הצדודית המופרעת אינה מתאימה להעברה יעילה של המים בנהר עקב מפלים ואשדות.
המפלים הם מקומות שבהם נופלים המים על פני קיר זקוף, והם נוצרים בנחל עקב אי אחידות באפיק.
לעיתים נובע הדבר משינויים טקטוניים - שברים ונקעים של קווי העתק, אך רוב המפלים נוצרים עקב שינויים ליתולוגים - שינויים באופי המסלע.
אפיקים תלויים נוצרים כאשר בנהר הגדול עוברת כמות מים הגדולה בהרבה מזו שבאפיק העליון.
חלק מאפיקים תלויים אלו, נוצרו על ידי הקרחונים הגדולים שנעו בנהרות בתקופת הפליסטוקן.
האשדות נוצרים בנסיבות דומות, ההבדל בינם לבין המפלים הוא בכך שהמפלים זקופים, ומים נופלים בהם נפילה חופשית, ואילו האשדות בעלי שיפוע, לעיתים מתון, המתמשך על פני מרחק אופקי רב - לעיתים עד מספר קילומטרים.
גם נהרות בעלי צדודית מופרעת נוטים לשנות לאט לאט את צדודיתם על ידי סחיפת קיר המפל והסגתו במעלה הנהר, עד שאפיקם יגיע לצורה של היפרבולה אחידה, אם כי תהליך זה איטי מאוד, בעיקר במקרים בהם נובע הנקע בנהר עקב שינויים ליתולוגים.
התהליך מתחיל כאשר מי הנהר הנופלים בכוח רב מהמפל מתחילים לחתור מכתשת בקרקעית הנהר למרגלות המפל.
המכתשת הופכת למלכודת עבור הסחף, אך נוצרות בה גם מערבולות המוציאות ממנה את הסחף הנעצר בה.
כאשר גדלה מעט המכתשת, נעשות המערבולות הנוצרות בה חזקות דיין, כדי להתחיל לפורר את קיר המפל העשוי בדרך כלל שכבת סלע רכה יותר מזו הבונה את קרקעית האפיק העליון, ובמקום נוצר כוך.
עם הזמן גדל הכוך גם כלפי מעלה, ומדף הסלע שנשאר מעליו קורס.
בשלב זה, מתחילים מי המפל להרחיב את המכתשת ולקרב אותה אל קיר המפל, והתהליך חוזר על עצמו.
עם נסיגת המפל אל מעלה הנהר, נחלשת עוצמת הזרימה, והמפל מתחיל לאבד מגובהו, עד שנשאר במקום רק מדרון שיהפוך עם הזמן למורד מתון.
קטעי נהר ישרים נדירים מאוד, ומקובל לקבוע כי אורכו של קטע נהר ישר, לא יעלה על רוחב הנהר כפול עשר.
בנהרות רבים, בעלי שיפוע מתאים, נוצרים נפתולים.
הנפתול השלם הוא שני פיתולים צמודים, היוצרים את צורת האות S.
פיתול הנהרות נמדד במקדם פיתול, או מקדם התעקמות, שהוא אורך הנהר למעשה מחולק במרחק בין ראש הנהר לבסיס הסחיפה שלו.
אורכו של הירדן בין הכנרת לים המלח, למשל, כ-210 ק"מ, על פני מרחק אופקי (קו אווירי) של כ-105 ק"מ, כלומר מקדם ההתעקמות שלו שווה בערך ל-2. מקדם ההתעקמות הממוצע לנהרות העולם הוא 1.94.
מבחינים בשלושה סוגים עיקריים של נפתולים:
נפתולים חופשיים הם נפתולים הזורמים במקום שטוח, כשרק האפיק עצמו נמוך מפני השטח.
צורתם של נפתולים אלו משתנה תדיר.
נפתולים חתורים הנקראים גם עמקי נפתול הם נפתולים הזורמים בשטח הררי, כשפיתולו של האפיק מקביל לפיתולי ההרים.
צורתו של נפתול כזה, לא יכולה מטבע הדברים להשתנות במהירות.
נפתולים מעומקים הם נפתולים הזורמים בעמק הררי, אך אינם מקבילים לפיתולי המדרונות.
צורה זו היא בעצם צורת ביניים בין שני הסוגים הקודמים, וקצב השינויים החלים בה ממוצע אף הוא.
הנפתולים נוצרים תחילה על ידי מערבולות הקיימות בכל מים זורמים, ואף בזרמי הים.
מערבולות אלו סוחפות מעט את גדות הנהר, וכך מתחיל להיווצר פיתול.
כל זמן זה, אף כי הנחל משנה את נתיבו, לא משתנה רוחבו של הנהר, שכן הרחבת הנהר פירושה ירידה במהירות, והאטת קצב הסחיפה.
תהליך זה נמשך ואף מתגבר עם הזמן עקב גדילת קוטרו של הפיתול ועמו הכוח הצנטריפוגלי הפועל על המים.
סופו של תהליך זה בנקודה שבה שיפועו של הנהר יורד עקב התארכות נתיבו, עד שאין בכוח המים לסחוף יותר את הגדות, ושיקוע הטעונת עולה על הסחיפה.
במקביל לתהליך התארכותו של הפיתול, נסחפת במיוחד גדתו התחתונה של הנפתול (הפונה לכיוון מורד הנהר), דבר הגורם לנפתול להתעקל, ולשני צדדיו של הנפתול, הנקראים רגלי הנפתול, להתקרב זה לזה.
המקום הנותר בין רגלי הנפתול, נקרא צוואר הנפתול.
עם התקדמות הנפתול, ויצירתו של צוואר צר במיוחד, עשוי צוואר הנפתול להיפרץ על ידי המים, בדרך כלל בשעת גאות הנהר, ולנהר תישארנה בנקודה זו שתי זרועות שביניהן אי.
כיוון שדרכו של הנהר בנפתול הארוך ארוכה יותר, ולכן שיפועה קטן יותר, נמוכה בה מהירות הזרימה ביחס לנפתול הקצר, ותחל השקעת סחף בפתחי הנפתול - דבר שיביא בסופו של דבר להתנתקות הנפתול מהנהר עצמו, וליצירת ימת נפתול, שתאגור מים עומדים עוד זמן רב עד להתייבשותה המלאה.
במקרים אחרים, עשוי הנהר להישאר כשהוא זורם בשתי זרועות, ולעיתים אף בצורת נהר פרזות שבו איים רבים.
היווצרותם של נפתולים חתורים דומה ככל הנראה לתהליך זה, אלא שבהם הייתה הרמה של הגדות לאחר עיצוב הנפתולים.
הנפתולים החתורים לא יכולים להתקדם ולשנות את צורתם במהירות, אם כי אף בהם מתקיים תהליך זה באיטיות רבה.
כל השטח של הנפתולים הפעילים, הנפתולים שנעזבו על ידי הנהר, וימות הנפתול, נקרא רצועת הנפתולים.
רוחבה של רצועת הנפתולים כפול בדרך כלל מרוחב הנהר עם הנפתולים הפעילים, ובערך פי 10 - 32 מרוחבו של הנהר עצמו.
לעיתים נוצרות על גדות הנהר סוללות גדה.
הסוללה היא מעין ערמה מוגבהת של סחף, שצידה הפונה אל הנהר תלול, וצידה השני, הרחוק מן הנהר בעל מדרון מתון.
הסוללה נוצרת כאשר הנהר עולה על גדותיו בשעת הגאות, ומציף את הפֶּשֶט שלו.
עקב הירידה החדה במהירות זרימת הנהר, הנובעת מהגדלת העומק ושינוי הכיוון של הזרימה המקומית מאורך הנהר לכיוון רוחבו, שוקע הסחף הנישא על ידי הנהר על הגדה, כשצדו הפונה אל הנהר נסחף חזרה ויוצר מדרון תלול.
גובהה המקסימלי של הסוללה, מציין בעצם את הגובה המקסימלי אליו מגיע הנהר בעת הגאות.
צורה דומה, הנובעת מסיבות שונות לגמרי היא המדרגות.
המדרגות נוצרות כאשר יש עלייה משמעותית בזרימת הנהר, והנהר נאלץ להעמיק את אפיקו.
שינוי כזה יכול לנבוע מכמה סיבות:
הרמה של הגדות על ידי שינויים אקלימיים המוסיפים מים לאפיק.
שינויים באגן הניקוז של הנהר, בעיקר כיבוש אגני ניקוז.
הרמה טקטונית (עקב תנודות לוחות הקרקע) של גדות הנהר.
הורדה של בסיס הסחיפה של הנהר - גם היא עקב פעילות טקטונית.
במקרה כזה, מונמך אפיק הנהר רק במקום בו זורמים המים, ומפלס האפיק הקודם נשאר בצורת מדרגה.
כאשר מגיע האפיק לעומקו הנדרש, מתחיל הנהר לסחוף את הגדות, והמדרגה מתחילה להיעלם.
סוג אחר של מדרגות נהר הוא מדרגת עצירה.
מדרגת עצירה נוצרת כאשר יש בנהר נקודה קשה - סלע קשה או שפך של לבה הסותם חלק מן הנהר.
כאשר נפרץ מחסום זה, הוא נפרץ בנקודה צרה יחסית, דבר היוצר מדרגה באפיק.
מדרגות כאלה קיימות ביציאה של אגם החולה לירדן, בנקודה שבה פורץ האפיק את פקק הבזלת שלו.
המדרגות יכולות להיווצר בסלע או בקרקע אלוביאלית - קרקע של סחף.
מטבע הדברים, המדרגות האלוביאליות גדולות יותר, אך אינן עמידות לאורך זמן.
בהקשר זה, מקובל חלק את המדרגות למדרגות מחזוריות הנוצרות ונמחקות חליפות, ומצויות בעיקר בקרקע העשויה סחף, לבין מדרגות לא מחזוריות הנותרות קבועות, בדרך כלל בשל קשיות המצע.
המדרגות מופיעות בשתי צורות: מדרגות תואמות, בהם שני צדי האפיק בעלי מדרגה בגובה דומה, הנוצרות בעיקר בסחף אלוביאלי, ומדרגות בלתי תואמות, בהן יש הבדל בגובה שבין שתי הגדות, הנובע בעיקר משינויים במסלע או עקב פיתול בנהר.
לעיתים אין ההפרש בין שתי מדרגות סמוכות אחיד, והוא נהיה רחב או צר יותר לקראת מורד הנהר, ולעיתים המדרגות אף מתלכדות.
שינויים כאלה בגובה המדרגה נוצרים בדרך כלל עקב שינוי בעוצמת ההעמקה במורד הנהר או שינוי במשך הזמן של ההעמקה.
שינויים כאלה נובעים בדרך כלל מתוספת משמעותית במי הנהר מפני שינויי אקלים או יובלים הנשפכים אליו, או בגלל חלחול משמעותי של מי הנהר.
שפך נהר, הוא המקום שבו נשפך הנהר ליעדו; אם זה לים או לאגם, שפך הנקרא שפך ראשי, ואם זה לנהר אחר, שפך הנקרא שפך משני.
לעיתים רבות, זורם הנהר משך קילומטרים אחדים במקביל לקו החוף או הנהר אליו הוא מתחבר, ורק אחר כך הוא מגיע לשפכו.
מקום כזה, נקרא שפך דחוי.
במקום שפכו של הנהר, נוצרת עם הזמן ערמה של סחף.
צורתה של הערמה, הנקראת מניפת סחף נראית בדרך כלל כמשולש או כחלק של קונוס רדוד.
שיפועה של המניפה נע בין 5 ל-10 מעלות.
כאשר ממשיכה מניפת הסחף של הנהר ומתארכת גם תחת מי הים אליו נשפך הנהר, נוצרת במקום דלתה.
הדלתה יכולה להיות מוצפת כולה, או שיהיו בה מספר ערוצים המגיעים לים כל אחד בדרכו.
כאשר נוצרת דלתה בעלת מספר ערוצים, מפתח לעיתים כל ערוץ מניפת סחף משלו, עליה עשויה להתפתח אחר כך דלתה, והדלתה הראשית תהפוך לדלתה בעלת זרועות.
במקומות שבהם עובר בים זרם תת-ימי סמוך לשפך, עשוי הזרם למשוך חלק מהסחף, להאריך את הדלתה למניפה צרה ומארכת, כשבינה ובין החוף נותרת לגונה צרה וארוכה.
לעיתים נסגרת הלגונה סופית על ידי מניפת הסחף, ומימיה הופכים עם הזמן להיות מתוקים, עקב ניתוק הקשר עם הים ושקיעת המלחים.
עם המשך השקעת הסחף במניפה, גדלה הדלתה לשני הכיוונים.
מחד, תוספת הסחף מאריכה את הנהר לכיוון הים, אך הארכת הנהר גורמת לירידת השיפוע שלו, דבר הגורר ירידה במהירות המים, והשקעת סחף במקומות יותר קרובים למעלה הנהר.
עם נסיגתו של שפך הנהר לעבר המעלה שלו, עולה חזרה המהירות, והסחף חוזר להיות מושקע בסופה של הדלתה, בצד הפונה אל הים.
הנהרות מספקים מים רבים וזמינים לצמחים הצומחים בסביבתם, לפיכך עשירים אזורי הנהרות בצמחים רבים ומגוונים.
צמחי הנהרות צומחים בחגורות - כל טיפוס של צומח גדל בנפרד, במרחק קבוע מהנהר.
חלוקה כזו לחגורות, קיימת בכל מקום שבו יש חלוקה מסודרת של התנאים האקולוגיים סביב מקום מסוים - מלחות (אדמות העשירות במלח), חופי ים והרים.
בחגורות החיצוניות, צומחים צמחים הזקוקים לכמויות מים רבות, אך אינם מתאימים לתנאי הצפה, בחגורות הבאות צמחים המתאימים להצפות מפעם לפעם, בפנימיות יותר צמחי מים מזדקרים, והלאה - צמחי מים צפים וצמחי מים טבולים.
צמחי מים מזדקרים, הם צמחים שאבריהם התחתונים צומחים בתוך המים, ואבריהם העליונים מזדקרים מעליהם.
צמחי מים צפים, הם צמחים שגופם או עליהם צפים על פני המים.
צמחי מים טבולים הם צמחים שכל גופם במים או שרק פרחיהם צפים מעליהם.
קיומם של צמחי המים, תלוי הרבה בטיב מי הנהר; בכמות החמצן המומסת בהם, בשיעור חומרי המזון במים, ומהירות זרימתו של הנהר.
צמחי המים והצמחים המתאימים להצפה מתאפיינים ברקמות אוורור בצמח, המאפשרות לו לנשום תחת המים, ריבוי של כלורופלסטים ברקמות הצמח החיצוניות, מערכות הובלת מים חלשות יותר, מערכת שורשים חלשה יותר, ולעיתים חסרה לחלוטין.
כמו כן, מתאפיינים צמחי המים בתקופות צמיחה מאוחרות יותר ובכושר רבייה וגטטיבי (ריבוי באמצעות התפתחות מניצני רבייה בענפים או בשורשים).
בצמחים הצומחים בחגורות החיצוניות של צומח הנהר חסרות תכונות אלו, והם למעשה צמחי יבשה "מפונקים" - הזקוקים לכמויות מים גדולות מהרגיל.
צמחי נהרות אחדים, מתאפיינים בכושר אידוי מים גבוה ביותר.
כזה הוא למשל האשל הזקוק לתכונה זו כדי להיפטר מכמויות מלח גדולות הנמצאות בקרקע באזורי צמיחתו.
תכונה זו גורמת לבזבוז מים רב, ואקולוגים מחפשים דרכים להגבלת צמיחתם או לעקירתם של צמחים אלו, כדי לחסוך במימיהם של נהרות במקומות שבהם מהווים המים גורם מגביל.
רוב חסרי החוליות בנהר הם חרקים.
מגוון מיני החרקים בנהר הוא עצום, והם מאכלסים כמעט כל בית גידול, כולל שטח הפנים של אבנים, בתוך קרקע הנהר, זרם המים עצמו, ושטח פני המים.
החרקים פיתחו לעצמם מגוון אסטרטגיות להתמודדות עם זרימת הנהר.
חלקם תופסים מחסה מהזרם על ידי הסתתרות בין אבנים או מתחת לפני הקרקע.
כאשר הזרימה חזקה במיוחד, ישנן מגוון אדפטציות מורפולוגיות, כמו טפרים מיוחדים המשמשים לאחיזה, אמצעים לשאיבת מים, ומבני גוף שטוחים.
חסרי חוליות נוספים המצויים בנהר הם רכיכות וסרטנאים שונים.
כמו רוב היצרנים, לעיתים קרובות גם חסרי החוליות בנהר תלויים בזרם, לצורך אספקת חמצן ומזון.
חשיבותם של יצורים אלה בשרשרת המזון היא רבה, הן כצרכנים והן כטרף.
דגים הם ככל הנראה בעלי-החיים הידועים ביותר בנהר.
היכולת של מין מסוים של דג לחיות במים זורמים, תלויה במהירות בה הוא יכול לשחות, ובפרק הזמן בו הוא יכול להמשיך לשחות באותה מהירות מקסימלית.
יכולת זו משתנה מאוד בין מינים שונים, וקשורה לבית הגידול בו הדג יכול לשרוד.
שחייה רצופה צורכת כמויות אדירות של אנרגיה, ולכן דגים מבלים רק זמן מועט בתוך זרם המים.
רוב הזמן הם נשארים בקרבת הקרקעית או הגדה, מאחורי מעצורי זרימה, כשהם מוגנים מפני הזרם; הם שוחים בזרם רק לצורך אכילה או החלפת מיקום.
מינים מסוימים הסתגלו למחיה על הקרקעית בלבד, ולעולם אינם חוברים אל זרם המים.
דגים אלה בעלי צורה שטוחה, ולעיתים קרובות עיניהם נמצאות מעל הראש, כדי לסקור את השטח שמעליהם.
לחלקם יש גם איברי חישה מתחת לראש, המסייעים לחוש את הקרקעית.
מערכות אקוואטיות על-פי רוב מובילות מאחת לשנייה, ומתחברות לבסוף אל האוקיינוס (מעיין-נחל-נהר-אוקיינוס); בהתאם, לדגים רבים יש מחזור חיים הכולל שלבים מסוימים במים מתוקים, ואחרים במים מלוחים.
הסלמון, למשל, נולד ומתפתח במים מתוקים, ועובר למים מלוחים בתור בוגר.
צלופחים נולדים ומתפתחים במים מלוחים, ועוברים למים מתוקים כבוגרים.
בעלי-חוליות נוספים החיים בנהר כוללים דו-חיים (כגון סלמנדרות), זוחלים (כגון נחשים, צבים ותנינים), מגוון מיני ציפורים, ויונקים (כגון לוטרות, ביברים, היפופוטמים, ודולפיני נהר).
למעט מספר קטן של מינים, יצורים אלה אינם צמודים אל המים כמו הדגים, אלא מבלים חלק מזמנם בבתי גידול יבשתיים.
מינים רבים של דגים הם חשובים בתור צרכנים ובתור טרף עבור בעלי החוליות הגדולים יותר, המוזכרים לעיל.
הנהר מספק לאדם רבים מצרכיו החשובים.
החל ממים לשתייה ולהשקיית השדות, דרך מים לרחיצה ולכביסה, דגים ואדמת סחף פורייה, וכלה בנתיבי הובלה, ואנרגיה להנעת טחנות מים ותחנות כוח הידרואלקטריות.
תכונותיהם המועילות של הנהרות, כמו גם הנזקים העלולים להגרם מהם (שיטפונות) עודדו את תושבי אזור הנהר לפתח את תרבותם, כישוריהם וידיעותיהם.
התרבויות הקדומות ביותר, קמו על גדותיהם של נהרות גדולים.
התרבות המצרית העתיקה התפתחה על גדתו של נהר הנילוס.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס, קורא למצרים "מתנת הנילוס", והיא אכן כזו.
הנילוס עולה על גדותיו כל שנה, לקראת סוף חודש יוני, לקראת סוף ספטמבר מתמלא בסחף כהה, ובסוף אוקטובר, משאיר בכל שטח התפשטותו שכבה של אדמת סחף עשירה ופורייה.
כל החקלאות המצרית הייתה תלויה באדמת הנילוס ובמימיו, והיישובים המצריים התרכזו סמוך לגדותיו.
התרבות המצרית נתנה לעולם את לוח השנה בן 365 הימים, אותו למדה מהתנהגותו העקבית של הנילוס.
גם שיטות בנייה חדשות התפתחו על גדות הנילוס - הסכר הראשון בעולם, נבנה במצרים בערך במאה השישית לפני הספירה.
תרבויות אחרות, חשובות לא פחות, הן התרבויות האכדית והשומרית, שהתפתחו במסופוטמיה על גדותיהם של הפרת והחידקל.
נהרות אלה לא היו עקביים וצפויים כמו הנילוס, ואף שיטפונותיהם היו קשים יותר.
תנאי המקום אלצו את תושבי המקום לפתח כ-5,000 שנה לפני זמננו דרכים מיוחדות למניעת הצפות ושיטפונות, להשקיה, ואף לאספקת מים בתוך הערים ובניית תעלות לסירות.
השימוש הרב בנהר, ויחסי האנוש הכרוכים בכך, הביאו את הבבלים, ראשוני המחוקקים בעולם העתיק, לצרף לקובצי החוקים שלהם תקנות מיוחדות המסדירות את השימוש בנהר ובמימיו.
גם על גדותיו של נהר האינדוס בהודו ובפקיסטן התפתחה אחת התרבויות החשובות בעולם - תרבות עמק האינדוס.
בתרבות זו, שהתפתחה לפני כ-8,500 שנה, היו למעלה מחמישים ערים, חיים חקלאיים מפותחים ומדע מתקדם.
בערים הגדולות, האראפה ומואנג'ודארו היו בתים בני שתי קומות, תכנון ערים מפותח, ומערכות סניטציה עירונית מהראשונות בעולם.
גם על הנהר הצהוב, בסין, פרחה תרבות עתיקה, אחת התרבויות העתיקות ביותר בעולם.
הנהר, ששיטפונותיו קשים ביותר, והוא אף כונה "יגונה של סין", אילץ את התושבים לפתח שיטות התגוננות נגד זרמי המים העזים, ושם הייתה תרבות מפותחת כבר לפני כ-7,000 שנה.
לא רק על התרבות החומרית השפיעו הנהרות, אלא גם על תרבות הרוח של תושביהם.
ידוע בעיקר נהר הגנגס בהודו - מי הנהר נחשבים קדושים להינדואיזם, ואנשים רבים עולים אליו לרגל, שותים את מימיו ורוחצים בו, או עולים לרגל למקורות הנהר בהרי ההימלאיה.
כאמור, היווה הנהר מנוף להתפתחות וצמיחה של תרבויות.
במהלך כל ההיסטוריה האנושית, עד העידן התעשייתי, התפתחו ערים רבות לאורך נהרות, ועל שפכי נהרות לים.
העובדה שנהר היה יכול לספק צרכים רבים של האדם גרם לכך שההתיישבות לאורכו הייתה נוחה יותר.
כפרים קטנים שהוקמו ליד נהרות שגשגו והפכו לאורך השנים לערים גדולות ומצליחות.
עם התפתחות של עיר גדולה על גדות נהר מסוים, הפך הנהר לעורק תחבורה ראשי המקשר בין העיר לערים אחרות או לכפרים והעיירות שמסביב לה, בדומה לכבישים המהירים המודרניים.
נהרות ראשיים רבים מקשרים בין ערים גדולות וחשובות מסיבה זו בדיוק.
נהר הדנובה לדוגמה, מקשר בין ארבע ערי בירה אירופאיות ועוד ערים רבות אחרות בכמה מדינות שונות.
נהר הנילוס מקשר בין רוב הערים הגדולות במצרים וערים רבות נוספות גם במדינות אפריקאיות דרומיות יותר.
התפתחות העיר עצמה ליד הנהר נעשה בדרך כלל בהדרגתיות לאורך מאות שנים.
מודל ההתפתחות של ערים כאלו דומה מאוד גם במקומות שונים בעולם ובעיקר ביבשת אירופה.
רוב הערים צמחו מתוך גרעין כפרי קטן שהוקם על אחת מגדות הנהר.
ככל שהעיר התרחבה ואוכלוסייתה גדלה, התפשט השטח הבנוי סביב הגרעין ונעצר על שפת הנהר.
בנקודת זמן כלשהי בחייה, הגיעה העיר למצב בו הייתה מספיק גדולה ועשירה כדי לחצות את הנהר.
כאשר בתים חדשים שנבנו בשולי העיר היו רחוקים מדי ממרכזה עד כדי כך שהיה נוח יותר עבור תושבי העיר לחצות את הנהר מול מרכז העיר, החלה להתפתח העיר לכל הכיוונים ומשתי גדות הנהר סביב גרעינה.
במסגרת תהליך זה נבנו גשרים שקישרו בין גדות הנהר ויצרו רציפות עירונית למרות הנהר שחוצה את העיר במרכזה.
ערים רבות שגדלו באופן זה אף הרחיבו את חומות העיר מדי כמה דורות כדי להגן על שטח גדול ככל האפשר של העיר ולכדו את הנהר בשטח שבין החומות.
מהמצאת הרכבת השתנה השימוש העירוני בנהר וערים חדשות התפתחו דווקא סביב מסילות ברזל או כבישים מודרניים.
עם זאת, מרכזי ערים מסורתיים של ערים שהתפתחו סביב נהרות נשארו פחות או יותר המרכז גם בעידן המודרני.
זוהי רשימה של הנהרות הארוכים ביותר בעולם הנשפכים לים (ולא לנהר אחר), באורך יורד.
לרשימה מורחבת יותר ראו .
נַהֲלָל הוא מושב העובדים הראשון בארץ ישראל, נמצא בצפון הארץ בעמק יזרעאל, משתייך לתנועת המושבים, ונמצא בתחומי המועצה האזורית עמק יזרעאל.
נהלל נוסד בשנת 1921 בח' באלול תרפ"א, והוא מוכר רשמית כמושב העובדים הראשון בארץ.
במושב 75 משקים חקלאיים ותיקים ומספר מגרשים, בפנים העיגול, שיועדו במקור לעובדי ציבור.
בעשור השני של המאה ה-21 נוספו מספר מגרשים לבתים בפנים העיגול וכן 75 מגרשים במעגל חיצוני, שמקיף את העיגול המקורי.
המושב קרוי על שם העיר המקראית נַהֲלָל (גם: נַהֲלֹל) הנזכרת בספר יהושע בנחלת שבט זבולון: , וכן בספר שופטים: .
בתקופת המשנה והתלמוד התקיים במקום היישוב היהודי מהלול, אשר זוהה בידי חז"ל עם נהלל המקראית: .
מהלול נזכרת במקורות חז"ל גם כעיירה ממנה העלו מעשרות לבית המקדש לצד מגדל צבעייא וציפורי.
שם זה נשתמר בשמו של הכפר הערבי מעלול שהיה קיים בסמוך למושב עד שננטש במלחמת העצמאות.
המתיישבים הראשונים של נהלל אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית עלו לארץ ממזרח אירופה.
שאיפתם הייתה להתיישב בארץ באופן שיתאים לערכים סוציאליסטים, בהם דגלו, תוך שמירה על פרטיות של הפרט והתא המשפחתי בשונה מהחברה הקיבוצית.
רעיון מושב העובדים נהגה לראשונה על ידי אליהו מרגלית שפרסם אותו בספטמבר 1908 בעיתון "הפועל הצעיר".
אליעזר יפה נחשף לרעיון, בסמוך לעלייתו ארצה בנובמבר 1908, ונחשב למגבש רעיון מושב העובדים.
היה ממייסדי נהלל, מייסד תנובה ומנהלה הראשון.
בשנת 1919 פרסם אליעזר יפה את חיבורו "יסוד מושבי עובדים".
בחוברת זו נוסחו לראשונה באופן מעשי עקרונות מושב העובדים בצד תכנון מפורט להקמתו.
יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי) היה זה שעיצב את הבסיס הכלכלי של רעיון המשק המעורב המשפחתי.
עקרונות היסוד, כפי שנוסחו על ידי אליעזר יפה בחוברת, ואשר על פיהם הוקם נהלל, הם:
קרקע לאומית: מקימי המושב ראו לנגד עיניהם את אדמות הערבים שבכל דור חולקו מחדש בין בני המשפחה וכך הלכו וקטנו עד שנהיה קשה כלכלית להתקיים מהן, לכן הם החליטו שהקרקע תהיה שייכת למוסדות הלאומיים, ניתן יהיה להחכירה למעבד הקרקע בלבד והיא תעבור מדור לדור מבלי אפשרות לחלקה.
עבודה עצמית: על מנת למנוע מצב בו נוצר מעמד של פועלים ומעמד של מעסיקים נקבע כי אסור להעסיק עובדים חיצוניים במשק החקלאי.
ערבות הדדית: חברי המושב יהיו ערבים זה לזה, יתגייסו למפעלים ציבוריים (קניית כלים חקלאיים גדולים לשימוש הכלל לדוגמה), יסייעו זה לזה בעת הצורך ויאפשרו לוועדי המושב השונים שימוש בכספם (מסי אגודה שונים) לתמיכה בחברי מושב בעת צרה.
הקמתו של נהלל נחשבת באופן רשמי כמושב העובדים הראשון בארץ, אם כי לטענת יואל פיקסלר, כפר מל"ל התנהל באופן מעשי כמושב עובדים כבר בשנת 1919 ולמעשה הקדים את נהלל בשנתיים, אולם בשעתו נבצר מכפר מל"ל להשלים מספר מהלכים שיהפכו אותו למושב עובדים באופן רשמי, ולכן זכה נהלל בבכורה.
הגרעין הראשוני של חלוצי נהלל הוקם במושבה כנרת בשנת 1919. אל גרעין ראשוני זה נבחרו להצטרף חברים נוספים ממושבות וישובים חקלאיים נוספים כמו רבקה ויהודה גרינקר מיסוד המעלה וביניהם קבוצה שהגיעה מדגניה א' בראשות שמואל דיין.
מרביתם של המתיישבים היו כבר בעלי משפחות, חברים במפלגת הפועל הצעיר ובעלי ניסיון חקלאי רב יחסית של כעשר שנים או יותר.
חלוצי נהלל באו בח' באלול ה'תרפ"א (11 בספטמבר 1921).
אל גבעה סמוכה לכפר הערבי מעלול, 2 ק"מ דרומית מזרחית לתל שמרון.
את הגבעה כינו "גבעת הכיבוש" כשכוונתם לכיבוש העבודה העברית.
לימים, ומשקיבל המושג "כיבוש" הקשרים אחרים, שונה שמה של הגבעה בפי אנשי נהלל והיא נקראת היום "גבעת הראשונים".
"בח' באלול תרפ"א יצאנו אל המקום הנועד וליד אלון גדול אשר למרגלות הגבעה ...
הקמנו אוהל וכאשר באו באותו ערב עוד חברים מצאו כבר נקודת ישוב באוהל הראשון".
מגבעה זו השקיפו הראשונים על השטח הנועד למושבם על ידי הקרן הקיימת.
מעיינות ונחלים יצרו ביצות ואיתם גם דגירה של היתוש אנופלס שמעביר את קדחת המלריה.
הפחד והאזהרות של המומחים וביניהם גם הלל יפה שהיה מומחה לקדחת ולמלחמה בה, הביא אותם להתגורר זמנית בגבעה.
המהנדס יוסף ברויר, תכנן את ייבוש הביצות בנהלל.
לפי תוכניתו ולמרות האזהרות, החלו התושבים בעבודות לכריית תעלות שינקזו את מי הביצות ויאפשרו התיישבות במקום המיועד.
העבודה נעשתה כולה על ידי המתיישבים עצמם ובעזרת פועלים יהודים.
לאחר שהוכשרה האדמה החלו החלוצים לבנות צריפים שבהם התיישבו במקום הקבע.
המעבר לבתי קבע החל רק ב-1933.
באזור נקודת ההתיישבות הראשונה שוכן בית הקברות של היישוב, למרגלות תל שמרון.
למרות קשייה של התנועה הציונית מצבה של נהלל בשנים הראשונות להקמתה היה טוב יחסית והיא שימשה מודל להקמתם של מושבי עובדים נוספים.
בשנת 1923 הקימה חנה מייזל בנהלל את בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל לצעירות בו התחנכה בין השאר חנה סנש.
מאוחר יותר הפך בית הספר לבית ספר חקלאי מעורב.
נהלל נבנתה בצורת עיגול, על פי תוכניתו של האדריכל ריכרד קאופמן.
הייתה זו עבודת תכנון ישוב הראשונה של קאופמן, שעלה לארץ ישראל ב-1920. מטרת התכנון הייתה לתת מענה לדרישות ביטחוניות ומעשיות אך היא שיקפה בעיקר את הרצון להקים מושב שיושתת על עקרונות השוויון.
בצורה זו מרחק כל משק מן המרכז שווה וניתן לחלק את החלקות כך שגודלן יהיה שווה גם כן.
בטבעת החיצונית של העיגול הוכשרו החלקות החקלאיות, צריפיהם של החקלאים נבנו בטבעת הקרובה לחלקות אלו ובחלק הפנימי של המעגל נבנו מוסדות הציבור וצריפיהם של עובדי הציבור.
לדו תכנן לפני כן את מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן שגם בתוכניתם ניכר דמיון לתוכנית נהלל.
ביקורת נמתחה על קאופמן בכך שיצר מבנה תכנוני סגור שאינו מאפשר את התרחבות המושב.
והוא ניסה לענות על בעיה זאת בתכנונם של שני המושבים הבאים שתכנן: כפר יחזקאל וכפר יהושע.
תכנונה הייחודי של נהלל התפרסם ונחרט בתודעת היישוב העברי ובהמשך בישראל.
במהלך השנים חלו שינויים רבים במבנה הארגוני של נהלל.
באופן כללי ניתן לומר כי המושב נעשה פחות שיתופי.
מוסד העזרה ההדדית בוטל, האחריות למצב הכלכלי של כל משק הועבר באופן בלעדי לידיו של הפרט.
האגודה השיתופית עדיין קיימת אך לצידה של האגודה החקלאית שברשותה הנכסים החקלאיים של המושב הוקמה אגודה מוניציפלית נפרדת.
הקשיים בחקלאות בארץ גרמו לתושבים רבים לפנות למקורות עיסוק אחרים, אף כי עדיין קיימים משקים פעילים רבים יחסית.
במושב בית ספר יסודי אזורי ובית ספר תיכון אזורי, וכן מפעלים לייצור מזון לבהמות.
המושב מהווה מקום מרכזי בעמק יזרעאל המספק שירותים למושבי וקיבוצי הסביבה.
כמה מתושבי נהלל, הקבועים והארעיים, היו לאורך השנים דמויות מוכרות ובולטות.
ביניהם חבר הכנסת הראשונה שמואל דיין, בנו שר הביטחון והרמטכ"ל משה דיין, אשתו הראשונה של משה דיין, רות דיין, ונכדיו של שמואל – חברת הכנסת יעל דיין, הבמאי והתסריטאי אסי דיין, הפסלים אודי דיין ומרדכי (מוטק'ה) כפרי, והיוצר יהונתן גפן.
חבר הכנסת רם בן ברק (המשנה לראש המוסד) הוא דור שלישי במושב.
בנוסף נולדו וגדלו ביישוב יוצר הסרטים, העורך והמוזיקאי רועי כפרי, הסופר והמוזיקאי גון בן ארי והשחקנית פנינה גרי.
לרשימה המלאה ראו נהלל: אישים.
השיר "הורה נהלל" חובר בשנת 1941 על ידי צבי בן-יוסף לכבוד חגיגות 20 שנה לנהלל.
הוא בוצע לראשונה ברדיו ב"קול ירושלים".
השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר" מאת נעמי שמר נכתב בהשראת סיפורם של חברים קרובים מנהלל.
השיר "אתם זוכרים את השירים" של יהונתן גפן, שפורסם לראשונה במהלך מלחמת יום הכיפורים (1973) והוקדש "לילדי נהלל".
השיר מתאר את חיי הילדים במושב בצורה אוטופית, כניגוד חד למלחמה.
נהלל נתנה השראה לרומנים "רומן רוסי" ו"הדבר היה ככה" מאת מאיר שלו.
ספר השירה "מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה" מאת אוריאל בן-עמי, על יחסיו של המחבר עם מקום הולדתו והשפעותיו עליו.
האמן הישראלי גל וינשטיין יצר עבודה בשם "נהלל" (2009–2010) המציגה דימוי של המושב במבט על, כשהוא עשוי משטיחים.
העבודה נמצאת באוסף מוזיאון ישראל.
הסרט התיעודי "בנהלל לא בוכים" של ציפי ביידר, על השכול והמאבק סביב יום הזיכרון בנהלל.
ההצגה וסרט הקולנוע "סיפור אהבה ארץ ישראלי" מספרים את סיפורה האישי של ילידת המושב, השחקנית והבמאית פנינה גרי, על רקע נהלל, בית קשת ותל אביב בשנות ה-40.
בשיר העמק של נתן אלתרמן מוזכרת נהלל בסופי כל בית: "מבית אלפא עד נהלל".
בשיר "יהונתן" של אביתר בנאי, בו הוא נפרד מיהונתן גפן, מוזכרת נהלל בשורות "יהונתן עזב את נהלל לתל אביב", "כבש אחרון של יהונתן מנהלל במקום הראשון".
בשיר "היא לא תשוב" של אתניקס מסופר על החקלאי גל שחורש את שדות העמק בנהלל.
נְהוֹרָה הוא יישוב קהילתי כפרי במישור החוף הדרומי ליד העיר קריית גת השייך למועצה אזורית לכיש.
נהורה הוקמה בשנת 1955 כחלק מהקמת מועצה אזורית לכיש ונועדה להיות מרכז שירותים ליישובים מסביב, על כן הוקמו בה מרכז מסחרי, בית ספר אזורי, בית תרבות ומוקמו בה משרדי המועצה האזורית.
היישוב הוקם על פי תוכנית מהפכנית וראשונה בהקמת מרכז כפרי שישרת את המושבים שבקרבתו.
בנהורה בניין המועצה האזורית ומוסדות ציבור, בית ספר יסודי ממלכתי, אולם תרבות ומופעים, מגרש טניס, מגרש כדורגל אזורי, מגרש כדורסל, מעון יום, ספריה אזורית, בריכה אזורית, מרכז יום לישיש, מרפאה אזורית.
ביישוב מתגוררים מעל ל-1,500 תושבים והוא היישוב הגדול ביותר במועצה האזורית לכיש.
שמו של היישוב נגזר מהמילה "נהרה" שפירושה אור גדול.
בחודש מאי 2024 אושרה (להפקדה) תוכנית המגדילה את היישוב ל-500 יח"ד.
נֶהֶנְתָנוּת או הֵדוֹנִיזְם (מיוונית: Ἡδονισμός, מהמילה הֶדוֹן שפירושה "עונג") היא גישה בתורת המידות בפילוסופיה הגורסת כי תכליתו וסיבתו של כל מעשה אנושי הוא התשוקה להנאה.
כהגדרה העונג הוא התגלמות הטוב, והכאב - התגלמות הרע.
לצורך העניין עונג נחשב כסיפוק של כל תשוקה שהיא (גופנית ושאינה גופנית), וכאב - צער או סבל מכל סוג.
עם זרם זה נמנים אריסטיפוס, אפיקורוס וג'רמי בנת'ם.
אריסטיפוס מקירנה ייסד את זרם הנהנתנות בפילוסופיה היוונית.
בעקבות סוקרטס שאמר כי "האושר מהווה את אחת ממטרותיה של הפעילות המוסרית", גרס אריסטיפוס כי ההנאה מהווה את הטוב העליון.
אפיקורוס טען את אותו הטיעון אך הוא העמיד את ההנאה הרוחנית מעל ההנאה החושית שהיא תלויה רבות במקרה ולא ברצון.
הוא גם קבע שאין שום הנאה פסולה כשלעצמה.
עקרונות אלו של אתיקה מטריאליסטית שימשו כנשק במלחמה נגד מוסר של ויתור, צווי חובה ומְגַנֵּי ההנאה החושנית.
זכותו הטבעית של האדם לאושר המתגלם בהנאה, שימשה גם יסוד בתורת האוטיליטריזם (תועלתנות) של בנתם הגורס "מרב ההנאה למרב האנשים".
פרויד דן אף הוא ב"עקרון ההנאה" בפסיכואנליזה שלו.
לתפיסה זו מיוחס פרדוקס ההדוניזם (בהתאם), שטוען שאם האדם מחפש באופן עקבי אחר האושר הוא לא ישיג בו, לעומת זאת אם יעשה מעשים שאינם מכוונים לאושר אישי, יגיע לאושר.
בימינו קיים גם פירוש שלילי לכינוי הדוניסט כרודף תענוגות והנאה.
גם ההוגים אשר צידדו בעד הדוניזם הדגישו כי דרך המלך בנוגע לחווית ההנאות, צריכה להיות הנאה באופן מידתי ומאוזן.
נהנתנות מופיעה גם כניגוד של "התנזרות" או "סיגוף" (אסקטיציזם).
נָהָה (ביפנית: 那覇市) היא עיר הבירה של מחוז אוקינאווה ביפן.
העיר המודרנית הוקמה ב-20 במאי 1921. היא הייתה אחד המקומות החשובים באיי ריוקיו כבירת , מתחילת המאה ה-15 עד 1879.
נהה נמצאת באזור הדרומי של האי אוקינאווה, האי הגדול ביותר מבין שרשרת איי ריוקיו.
היא מרכז פוליטי וחינוכי במחוז אוקינאווה.
בתקופה הפאודלית הייתה גם מרכז מסחר גדול לממלכת ריו קיו.
נהג מונית הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה, מותחן פסיכולוגי, פשע ונאו-נואר משנת 1976 בבימויו של מרטין סקורסזה, בהפקתם של ג'וליה ומייקל פיליפס ועל פי תסריט של פול שרדר.
הסרט עוקב אחר טרוויס ביקל, נחת יוצא מלחמת וייטנאם שעובד כנהג מונית ומתואר כאדם בודד החי חיים חסרי תכלית, בעיר ניו יורק של שנות ה-70 שמתוארת כעיר מטונפת, מלאה בזנות, הומלסים וסחר בסמים.
לבסוף, הוא פוגש בזונה צעירה בת 12 וחצי בשם איריס הנמלטת מהסרסור שלה, עד שבסופו של דבר הוא מחליט לקחת את הכוח לידיו, מתחמש באקדחים ויוצא למאבק בעולם הפשע והזנות כדי לחלץ את איריס אחרי שפיתח אובססיה כלפיה.
בסרט מככבים רוברט דה נירו, ג'ודי פוסטר, הארווי קייטל וסיביל שפרד.
סקורסזה הופיע בסרט כנוסע של טרוויס.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בפברואר 1976. עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט להצלחה קופתית מסחררת ברחבי העולם בזמנו כשגרף יותר מ-28 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כמיליון וחצי דולר בלבד.
הסרט נבחר כמועמד לארבעה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, השחקן, שחקנית המשנה, ופסקול) וזכה בפרס דקל הזהב.
התסריט נכתב בשנות ה-70 המוקדמות על ידי פול שרדר, מבקר שהפך לתסריטאי.
שרדר כתב את התסריט לאחר התמכרות לסמים ואלכוהול ופיתוח אובססיה לכלי נשק ואלימות.
לפרק זמן אף גר במכוניתו ולא ישן כלל במשך כשבועיים.
בסופו של דבר אושפז בבית חולים.
בבית החולים שאלה אותו האחות כמה שאלות.
בדידות זו נתגלמה לדמות של נהג מונית, המסוגר במונית שלו ולא מתייחס כלל לבני אדם אחרים.
הרעיון תפס את שרדר בצורה כל כך חזקה שהוא כתב את התסריט ל"נהג מונית" במשך כמה ימים בלבד.
מקור ההשראה הישיר של עלילת הסרט הוא ניסיון ההתנקשות של ארתור ברמר בג'ורג' וולאס, במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית במועמד לנשיאות ארצות הברית ב-1972. ברמר אף כתב יומן ובו חשף את הגיגיו, וכך גם עושה טרוויס ביקל לאורך כל הסרט.
למרות שרוב חבריו של שרדר, כולל הבמאים בריאן דה-פלמה, ג'ורג' לוקאס ומרטין סקורסזה, אהבו את התסריט, אולפני הוליווד לא רצו לממן סרט כל-כך בוטה, חשוך ואלים.
בסופו של דבר, זוג המפיקים מייקל וג'וליה פיליפס הסכימו להפיק את הסרט בתקציב נמוך מאוד, ומרטין סקורסזה, שהצליח ליצור שני סרטים מצליחים - "רחובות זועמים" ו"אליס לא גרה כאן יותר" - באותן שנים, ביים את הסרט עם חברו רוברט דה-נירו שגם שיחק בתפקיד הראשי.
העלילה מתרחשת בניו יורק של שנות ה-70, עיר מטונפת, מלאה בזונות ומחוסרי בית, שהפשע משתולל ברחובותיה.
טרוויס ביקל (רוברט דה נירו) הוא נחת בן 26 שהשתתף במלחמת וייטנאם, אדם מתבודד שחי בצורה סגפנית.
הוא סובל מנדודי שינה ומחליט למצוא עבודה כנהג מונית.
לדבריו כי הוא ער בכל מקרה, לפחות הוא יקבל על כך כסף.
טרוויס עובד באזורים הגרועים ביותר של העיר, ומסיע במונית שלו טיפוסים מפוקפקים.
הוא מדבר על העיר כמקום מלוכלך ומקווה ש.
טרוויס מתחיל לגלות עניין מרחוק בבטסי (סיביל שפרד), עובדת במטה הבחירות לנשיאות של הסנטור צ'ארלס פאלנטיין.
הוא עוקב אחריה וצופה בה מרחוק.
הוא מתעניין בה משום שהיא שונה משאר האנשים והוא מרגיש שהיא דומה לו.
לאחר זמן מה הוא אוזר אומץ לדבר איתה, הוא משכנע אותה לצאת איתו.
הוא לוקח אותה לקולנוע בטיימס סקוור.
היא נגעלת מסצנה פורנוגרפית בסרט, עוזבת את הקולנוע ומתנתקת מטרוויס, שמנסה, ללא הועיל, לפייס אותה.
טרוויס מרגיש רע מאוד ומתוסכל, משום שבטסי אותה חשב לדומה לו, עזבה אותו.
למונית של טרוויס נכנסת אייריס (ג'ודי פוסטר), זונה בת 12, שמנסה לברוח מהסרסור שלה, מת'יו (הרווי קייטל).
מת'יו מצליח למנוע ממנה לברוח, אך טרוויס מפתח אובססיה כלפיה.
הוא מרגיש ש, ומנסה להציל אותה.
הוא לוקח אותה לארוחת בוקר, במהלכה היא מספרת לו שברחה מהבית, ומת'יו, לו היא קוראת , הוא אדם נחמד.
וכן שאינו רע אליה, והיא הייתה מבולבלת כאשר ניסתה לברוח.
ובעצם, אין לה מקום אחר.
טרוויס לא מוותר, ומנסה לשכנע אותה שמתיו הוא אדם רע, ועליה לחזור הביתה.
באותו הזמן טרוויס מתכנן להתנקש במועמד לנשיאות הסנטור צ'ארלס פאלנטיין.
הוא רוכש אקדחים שאותם הוא בודק בביתו באחת הסצנות המפורסמות בתולדות הקולנוע: הוא עומד מול המראה עם האקדח מכוון כלפי דמותו וטובע את המשפט המפורסם , ובמקור, .
דה נירו אילתר את המשפט במקום, בתסריט רק נכתב שטרוויס פשוט עומד ובוהה בשתיקה בבבואתו שבמראה.
ביום בו הוא מתכוון לרצוח את הסנטור הוא מגיע לעצרת ענק, אך בורח לפני שהוא מבצע את ההתנקשות, מפני שזוהה על ידי אנשי השירות החשאי.
סצנת הטבח: טרוויס מגיע למלון שבו הזונות של עובדות, מדבר איתו.
לפתע הוא שולף אקדח, יורה בו, ופוצע אותו.
הוא נכנס לתוך המלון, ויורה בשומר שעומד בכניסה ומשכיר חדרים ללקוחות של הזונות.
הוא ממשיך פנימה ויורה בלקוח של אייריס.
טרוויס הורג את השלושה אך הוא נפצע קשה, מתמוטט על הספה בחדר כולו מגואל בדם, הוא לוקח את האקדח שבידו ומנסה להתאבד אך האקדח ריק מכדורים.
הוא מרים את ידו בצורת אקדח ומצמיד אותה לראשו באירוניה.
סצנת הסיום: טרוויס מתאושש מהפציעה, הוא מקבל מכתב מהוריה של אייריס שמודים לו על עזרתו בהחזרתה הביתה ומספרים שהיא חזרה ללמוד בבית הספר.
על קיר דירתו רואים כתבות עיתון גזורות שמדברות על ו.
אנחנו רואים שטרוויס חזר לחייו הרגילים כנהג מונית.
הוא אוסף אישה ומגלה שזאת בטסי, היא מספרת לו שהיא קראה עליו בעיתון והוא טוען שהעיתונים תמיד מגזימים ושהוא לא עשה משהו מיוחד.
כשהיא יורדת מהמונית היא שואלת כמה עלתה הנסיעה, הוא מאפס את המונה ונוסע.
ישנם מעריצים ומבקרים שסבורים שסצנת הסיום היא פנטזיה של טרוויס לפני מותו שבה כל הדברים שרצה מתקיימים: הוא הציל את הילדה, זכה לכבוד של בטסי ועשה משהו כדי לשפר את המצב.
פול שרדר, שכתב את התסריט טען שהסיום הוא אירוני וביקורתי כלפי היחס הסלבריטאי שלו זוכים פושעים.
הסיום הוא אירוני מהבחינה שבה טרוויס נהפך לגיבור שמוכן להסתכן למען אחרים ולהילחם בפושעים למרות שהוא עצמו תכנן לרצוח אדם והטבח בסיום הוא מעשה של אדם מיואש שמוותר על הכול ובכל זאת זוכה.
הסרט קיבל ביקורות משבחות מצד מבקרי קולנוע והקהל ששיבחו את המשחק, התסריט, הסיפור, הסגנון הוויזואלי של הסרט ואת קטעי האקשן והאווירה האפלה, אך היו גם כאלה שביקרו אותו מכיוון שסברו כי הוא אלים ובוטה מדי.
הסרט מציג אלימות גרפית מאוד, במונחים של שנות ה-70. סצנת הסיום היא אחת מהסצנות מלאות הדם ביותר עד לאותה תקופה.
הסרט מציג דמויות אפרו-אמריקאיות בתפקידים שליליים.
במהלך כל הסרט טרוויס מחליף מבטים מאיימים עם דמויות שחורות ברחוב ובשלב כלשהו הוא אפילו יורה בשודד שחור.
במקור בסצנת הטבח טרוויס היה אמור לירות רק בדמויות שחורות, והדמות של מתיו הסרסור הייתה אמורה להיות שחורה, אך סקורסזה חשב שהסרט יקבל גוון גזעני שיסיט את תשומת הלב מהמסר עצמו.
מבקרים רבים טענו שג'ודי פוסטר (בת 13 בזמן הצילומים) הייתה צעירה מידי כדי לשחק תפקיד כזה או להיחשף לאלימות הגרפית בסרט על אף שבסצנה המינית בינה לבין טרוויס הייתה זו אחותה הגדולה ששימשה ככפילה שלה.
ג'ון הינקלי הבן, היורה בניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנת 1981, הושפע רבות מדמותם של טרוויס ואייריס.
הוא צפה בסרט לפחות 15 פעמים, התאהב בדמותה של אייריס וכמו דמותו של טרוויס חשב שיש להציל אותה.
הוא החל לכתוב מכתבים לג'ודי פוסטר (שגילמה את דמותה של אייריס) ואף נרשם לאוניברסיטת ייל, שבה למדה, כדי להיות קרוב אליה.
היא מצידה אמרה לו שהיא לא מעוניינת, אך הינקלי פירש זאת כמו טרוויס בסרט וחשב שיש להציל אותה.
הוא החל לתכנן התנקשות בנשיא ארצות הברית כדי להרשים אותה.
ב-3 במרץ 1981, ביציאה ממלון הילטון בוושינגטון, הינקלי ירה 6 יריות לכיוון הנשיא כאשר ירייה אחת פוגעת בו.
רייגן נפצע מתחת לידו, נותח, התאושש וחזר לתפקידו.
הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בזכות טיעון של אי שפיות.
הסרט מצולם ברובו בלילה, האווירה הכללית הדיכאונית, והלך הרוח של טרוויס עוברים היטב בעזרת סגנון הפילם נואר של הצילום.
צילומים רבים נעשים מתוך המונית של טרוויס שמייצגת את הריחוק והדחייה שלו מהסביבה בה הוא חי.
צילומי הסביבה החשוכים של ניו יורק מודגשים בעזרת שלטי הניאון של בתי הקולנוע, החנויות, ומועדוני החשפנות.
בסרט יש אלמנטים נוספים מסגנון הפילם נואר כמו: העיר האפלה, הגיבור הבודד והקריינות של גיבור הסרט.
הסרט משתמש באלמנט מרכזי נוסף, צילום דרך מראות וחלונות.
ישנם צילומים רבים דרך מראות, בעיקר דרך המראה האחורית במונית.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב (לשחקן הטוב ביותר - דה נירו, ולתסריט), שלוש זכיות בפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע (שתיים מהן הוענקו לג'ודי פוסטר על תפקידה ולברנרד הרמן על המוזיקה) וזכייה בפרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
הסרט ממוקם בין 100 הסרטים הגדולים של IMDb בציון ממוצע של 8.3 ושומר על 96% טריות באתר Rotten Tomatoes.
נהיגה היא מכלול הפעולות לשליטה והפעלת כלי רכב.
כיום, כאשר מדברים על נהיגה, הכוונה היא כמעט תמיד לנהיגה על רכב מנועי (מכונית, טרקטור וכו').
נהיגה ברכב מתבצעת בדרך כלל בדרכים ייעודיות הנקראות כבישים.
על הנהג ברכב לציית לחוקי הכביש ובדרך כלל עליו להיות בעל רישיון נהיגה מתאים לסוג הרכב בו הוא נוהג.
נהיגה היא הולכת רכב בדרך מסוימת, כפי שמנהג היא "הליכה" בדרך מסוימת.
נהיגה ברכב דורשת מיומנות בתפעול כלי הרכב הנהוג ויכולת לשלב בין ידיעת חוקי התנועה, הבנת התנועה בכביש ותפעול הרכב שנוצרת כתוצאה מניסיון בנהיגה.
לאחרונה החלו לפתח מערכות ממוחשבות שיתנו תמיכה לנהג בזמן הנהיגה, למשל מערכת בקרת מהירות חכמה.
מבחינה פיזית, על הנהג לשלוט בכיוון התקדמות הרכב ובמהירותו - יכולת להאט וגם לעצור אותו.
על הנוהגים בכלי רכב מנועי לשלוט בתחומים הבאים:
הכוונת כיוון הרכב בעזרת מערכת ההיגוי של הרכב (הגה או כידון).
קביעת מהירות, האצה, האטה ועצירה של הרכב בעזרת דוושות הרכב.
תפעול תיבת ההילוכים למהלך המתאים למהירות נסיעת הרכב (ברכב שההילוכים מופעלים באופן ידני).
הפעלת מערכות שונות כגון: אורות נסיעה, אורות איתות, מגבי השמשות ועוד.
צפייה בכביש, בתנאי הדרך, בכלי רכב הנוסעים על הכביש וניווט תוך מתן תשומת לב למכשולים אחרים שניתן לאתר דרך השמשה הקדמית ודרך מראות המכונית.
נהיגה נכונה אינה רק ציות לחוקי הכביש כלשונם, אלא כוללת גם תרבות נהיגה נכונה, ריכוז מרבי, התחשבות בתנאי הסביבה, התאמה של סגנון הנהיגה אליהם והרגלי נהיגה נכונים.
הימנעות ממצבי חירום או התמודדות מוצלחת עימם תלויה בגורמים פיזיים ונפשיים:
שליטה בטכניקות בלימה ומהלכי התחמקות במצבים קיצוניים.
הבנת יחסי הגומלין בין כלי רכב ותהליכי מחשבה אצל נהגים אחרים בכביש.
תנוחת ישיבה נכונה והצבה של הידיים והרגליים במקומות הנכונים והמתאימים על ההגה והדוושות.
נהג כפוף לחוקי המקום שבו הוא נוהג.