tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגוני הצלה פועלים בארצות הברית (ב-10 מדינות קליפורניה, קונטיקט, פלורידה, אילינוי, מרילנד, מישיגן, ניו ג'רזי, ניו יורק ופנסילבניה), ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, ישראל, מקסיקו, פנמה, רוסיה, יוסטון, דרום אפריקה, שווייץ, בריטניה ואוקראינה.
על פי הערכות, "הצלה" הוא שירות אמבולנס מתנדבים הגדול בעולם.
מקור השם הוא מהפסוק במגילת אסתר: "רווח והצלה יעמוד ליהודים ממקום אחר" ().
רוב מתנדבי הצלה הם חובשים, אך יש גם מתנדבים בעלי הכשרה של פרמדיק או רופאים.
כל מתנדב הצלה מצויד בתיק עם ציוד עזרה ראשונה, מכל חמצן ודפיברילטור.
לפרמדיק או רופא יש גם ציוד להחייאה מתקדמת כמו תרופות וערכת אינטובציה.
המודל שנשען על מתנדבים המפוזרים בקהילה, מספק זמני תגובה מהירים ביחס לארגוני החירום הלאומיים.
זמן התגובה תלוי במספר המתנדבים בכל תא שטח ובדרכי ההגעה.
לדוגמה, זמן התגובה, בבורו פארק ובברוקלין לאירוע מסכן חיים, עומד על בין 1–2 דקות בשעות היום ובין 5 ל-6 דקות בשעות הלילה.
בישראל זמן התגובה הוא מתחת ל-3 דקות.
זמן התגובה, משמעותו הגעת כונן חירום ראשון למקום האירוע.
הגעת איש צוות מיומן במהירות מאפשרת טיפול רפואי מהיר, שעשוי במקרים רבים להוות גורם מכריע להותרת המטופל בחיים או להשליך על איכות חייו בעתיד.
לדוגמה, מטופל הסובל מדימום עורקי מתפרץ, ייכנס להלם תת-נפחי תוך דקות ספורות אם הדימום לא ייעצר, כך גם מטופל הסובל מהפרעת קצב לב המונעת זרימת דם תקינה למוח, אם לא יבוצעו בו פעולות החייאה במהירות, עשוי למות או לסבול מחסכים נוירולגיים בהמשך חייו.
ישנה חשיבות גם לאבחון מהיר של המטופל לצורך הזנקת כוחות נוספים במקרה הצורך.
בשונה מארגוני חירום לאומיים או פרטיים המתניידים לאירועי החירום באמצעות אמבולנסים, מתנדבי הצלה מתניידים בדרך כלל באמצעות רכבם הפרטי, במידה והם עוברים עבירת תנועה או פוגעים ברכוש או בנפש, הם עשויים להיות חשופים לתביעה.
ישנן מדינות המאפשרות למתנדבי הצלה להפעיל אורות חירום מהמהבים וסירנה ברכבם הפרטי.
בישראל, מתנדבים המאוגדים בארגוני הצלה נדרשים לשלם מדי שנה עבור ביטוח הנותן כיסוי לכשלים בתחום הטיפול הרפואי.
בחוקי התעבורה בישראל רק לרכב ביטחון מותר להפעיל אורות מהבהבים וסירנה.
משרד התחבורה אינו מכיר ברכבים פרטיים של כונני רפואת חירום כרכב ביטחון ומשכך אסור להם להפעיל אורות מהבהבים וסירנה ועליהם לציית לכל חוקי התנועה.
במידה והמתנדב עבר עבירת תנועה או פגע ברכוש או בנפש במהלך נסיעה למטופל הוא עשוי להיות חשוף לתביעה.
בנוסף למשימתם העיקרית במתן מענה חירום רפואי, ארגוני 'הצלה' מעורבים לעיתים בפעילויות קהילתיות אחרות, כמו למשל ניהול קמפיינים הקשורים לשתייה בטוחה בפורים, בטיחות מפני שריפות בחנוכה ובשריפת חמץ ועוד.
מחסומי שפה, דת ותרבות יוצרים אתגרים עבור נותני שירותים בתחום הרפואה.
מתנדבי הצלה המהווים חלק מהקהילה החרדית נותנים מענה מותאם לקהילה מהפן ההלכתי והשפתי.
מטופל חרדי החושש מחילול שבת יהיה רגוע יותר לקבל אבחנה לדחיפות הטיפול מאדם חרדי המכיר בקדושת השבת.
אישה המודאגת מפגיעה בצניעותה, עשויה להיות רגועה יותר כשהיא מטופלת בידי אדם חרדי האמון על חוקי התורה בהנחה שיפעל לשמירה על צניעותה ככל שניתן.
בשנת 2011, ביקשו קבוצת נשים מניו יורק להצטרף להצלה כצוות של נשים במטרה לשמור על צניעותן של נשים במקרי חירום רפואיים, בעיקר בלידות, הצלה סירב לצרף נשים מתנדבות לשורותיו, והן החליטו להקים ארגון הצלה חדש בשם עזרת נשים שמופעל על ידי נשים בלבד.
ארגוני הצלה אינם ממונים על ידי הרשויות והם פועלים לגיוס כספים לצורך פעילותם.
בשנת 1991 נוסד גרעין מתנדבי הצלה בירושלים שהיה למעשה ארגון הצלה הראשון בישראל.
מתנדבי הצלה בישראל פועלים בשיתוף פעולה מלא עם מגן דוד אדום.
מתנדבי הצלה מחולקים לפי אזורים וערים.
הצלה כי כל שניה קובעת - ארגון מתנדבים בערי גוש-דן והוא מפעיל קבוצות מתנדבים נוספות בצפון ובדרום.
הצלה ללא גבולות - ארגון הצלה הפועל מאז אוקטובר 2000. פעיליו פרושים בכל יהודה ושומרון ובמקומות מסוימים בפריפריה.
הצלה פתח תקווה - ארגון מתנדבים הפועל בפתח תקווה ובעל כ-130 מתנדבים.
צוות הצלה - ארגון מתנדבים שבעצם מהווה את ההמשך הישיר של ארגון ההצלה הראשון בארץ 'הצלה ישראל' והוא פועל בעיקר בירושלים וסביבתה, בית שמש ביתר עילית ורחובות.
צוות הצלה מפעיל כ-450 מתנדבים, רופאים, פרמדיקים, חובשים ואחים.
החובש הר נוף - ארגון מקומי בשכונת הר נוף בירושלים, המפעיל אמבולנס של מגן דוד אדום ואת יחידת המתנדבים השכונתית.
הצלה יבנאל - ארגון מקומי ביבנאל המפעיל אמבולנס של מגן דוד אדום ואת יחידת הכוננים חסידי ברסלב.
הצלה דרום - ארגון שפועל באשדוד, ביישובי חבל לכיש ובמרחב נגב.
בנוסף ישנם גופי הצלה באלעד, רחובות, ראש העין, מודיעין עילית, עפולה, מירון וצפת, כפר חב"ד, טבריה, חולון בת-ים, ושערי חסד (מרכז העיר).
ארגון איחוד הצלה נוסד בשנת 2006 כארגון חרדי על ידי קבוצת מתנדבים שפרשו מהצלה ישראל בעקבות סכסוכים בתוך הארגון.
בעקבות סכסוכים עם מגן דוד אדום על רקע גיוס תרומות, מגן דוד אדום הפסיק את הקשר עם הארגון, בעקבות כך נערכו באיחוד הצלה להתחרות במגן דוד אדום, ופעלו לגיוס רחב של מתנדבים גם כאלו שאינם דתיים (בארגון קיים גם צוות של ערבים ממזרח ירושלים ומהמשולש) והקימו מוקד חירום טלפוני משלהם.
הצלה כי כל שניה קובעת ("הצלה גוש דן" לשעבר) הוא ארגון מתנדבים חרדי להגשת עזרה ראשונה במקרי חירום הפועל בשיתוף פעולה עם מגן דוד אדום.
מתנדבי הארגון מאיישים אמבולנסים של מד"א, ובנוסף מחזיק הארגון באמבולנסים ורכבי חירום עצמאיים .
הארגון מונה למעלה מ-1,650 מתנדבים.
הארגון הוקם בשנת 1987 במטרה לקצר את זמני ההגעה לאירועי חירום רפואיים באזור בני ברק.
הארגון הוקם תחת השם "הצלה לב נחום יואל" ע"ש הרב נחום יואל הלפרין ופעל בברכתו ובהדרכתו של הרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת 1998, פעילות הארגון הורחבה לערים הסמוכות כגון תל אביב, רמת גן, גבעת שמואל ואור יהודה, ושם הארגון שונה ל"הצלה גוש דן".
בשנת 2010, התאגדו קבוצות מתנדבים מאזורים נוספים בכל רחבי הארץ והצטרפו לארגון, בעקבות כך שונה שם הארגון ל"הצלה כי כל שניה קובעת".
יו"ר הארגון הוא אושי שלומוביץ, מנכ"ל הארגון הוא יעקב יוזעף.
מתנדבי הארגון, מקבלים את קריאות החירום באמצעות רשת הקשר ואפליקציית מד"א, ומצוידים בציוד רפואי המאפשר להם לבצע פעולות מצילות חיים בשטח, כולל החייאות, עירוי נוזלים, לידות ועוד.
עם קבלת הקריאה, המתנדבים יוצאים לכתובת האירוע ומעניקים טיפול רפואי ראשוני עד להגעת צוות אמבולנס של מגן דוד אדום.
על מנת לשמור על כשירות מקצועית, מחויבים המתנדבים לבצע משמרות על אמבולנסים של מגן דוד אדום ולעבור קורסי ריענון תקופתיים.
תנאי הקבלה כוללים סיום קורס חובשים או פרמדיקים במגן דוד אדום.
בין המתנדבים ישנם אנשי מקצוע מגוונים, בהם רופאים, פרמדיקים, אחים מוסמכים, חובשים ונהגי אמבולנסים.
הצלה כי כל שנייה קובעת היא עמותה רשומה, ומימונה מבוסס על תרומות והשתתפות ציבורית.
הצלוב המבוזה או ההכתרה בקוצים (מוכר גם בשם השפלת ישו) הוא ציור שמן על לוח עץ אלון, מאת הצייר ההולנדי הירונימוס בוש.
היצירה שמורה כיום בגלריה הלאומית בלונדון, אשר מתארכת אותה לסביבות שנת 1510, אם כי חוקרי אמנות מסוימים סבורים כי ייתכן שנוצרה בתאריך מוקדם יותר.
הציור מציג את הרגע בו ישו נכתר בקוצים ומושפל בידי מתעלליו - סצנה דרמטית ורווית סמלים, המהווה חלק מסדרת ייצוגים של פסיון ישו באמנות הנוצרית המאוחרת של ימי הביניים.
גרסה אחרת לנושא זה, הנמצאת באל אסקוריאל שליד מדריד, נודעת בשם הצלוב המבוזה והיא מיוחסת לרוב לאמן חסיד של בוש, אם כי אינה מעשה ידיו הישירות.
ציור זה שונה בהרכבו אך שומר על הסגנון האופייני לאסכולת בוש.
ציורים דומים נוספים, ככל הנראה פרי עבודתם של תלמידיו או ממשיכי דרכו של בוש, מצויים באוספים ציבוריים שונים.
בין אלה ניתן למנות את היצירה במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן, ציור נוסף במוזיאון פילדלפיה לאמנות, וכן גרסה נוספת המצויה במוזיאון לאמנות של ברן.
ציורים אלה מבוססים, ככל הנראה, על יצירה נוספת של בוש אשר אבדה עם השנים.
סצנות דומות מופיעות גם ביצירה הידועה בשם , המוצגת כיום במוזיאון לאמנויות יפות בוולנסיה, ונחשבת גם היא לעבודה של אחד מחסידיו של בוש.
היצירה משלבת בין שני רגעים דרמטיים מתוך סיפור הפסיון של ישו בברית החדשה: סצנת השפלת ישו וכתר הקוצים.
במרכז הקומפוזיציה ניצב ישו, לבוש בגלימה לבנה ובעל ארשת פנים שקטה ורגועה, הפונה ישירות אל הצופה.
נוכחותו השלווה בולטת על רקע ההמולה והאלימות שמפגינים הארבעה המקיפים אותו.
מאחוריו ניצבים שני חיילים משוריינים: הימני עונד כובע עם עלי אלון וצווארון משובץ, ואוחז בכתפו של ישו.
השמאלי, לבוש בירוק וחובש כיסוי ראש שבו נעוץ חץ רחב-ראש של קשת ציד, מחזיק בידו את כתר הקוצים ועומד להניחו על ראשו של ישו.
מיקום הכתר, התלוי מעל ראשו של ישו, יוצר מעין הילה סמלית - סממן של קדושה וטרנסצנדנטיות.
מלפנים, משני צדיו של ישו, נראים שני גברים נוספים: השמאלי לבוש בגלימה כחולה וכיסוי ראש אדום, בעוד שהימני בגלימה אדומה-בהירה, אוחז בבגדו של ישו כאילו עומד לקרוע אותו.
הסצנה מרמזת לאכזריות, אך בבדיקת הציור התגלה כי בגרסה המוקדמת, השרטוט המקדים, המתארים היו ברוטליים אף יותר.
ההפחתה במידת האכזריות יצרה מתח רגשי מורכב יותר והעניקה לדמויות מבעים מסתוריים ודו-משמעיים.
לפי פרשנויות מסוימות, ייתכן שהדמויות מייצגות את ארבעת הליחות הגוף: החיילים כאישים פלגמטיים ומלנכוליים, בעוד ששני האחרים מסמלים סנגוויניות וכּוֹלֶרִיקוּת.
הדמויות דחוסות יחדיו בחלל מצומצם, כולן על אותו מישור חזותי - מאפיין טיפוסי של אמנות דתית פלמית מאוחרת, כפי שניתן למצוא ביצירותיהם של הנס ממלינג והוגו ואן דר חוס.
הציור בוצע על לוח עץ אלון בגודל 73.8×59 ס"מ.
מבדיקות טכניות עולה כי הוא צויר על גבי ציור קודם, לא גמור, המתאר את כריסטופורוס הקדוש - ככל הנראה גם הוא מעשה ידי הירונימוס בוש.
מצב השתמרותו של הציור נחשב טוב, אם כי גוונים מסוימים, ובעיקר גוני אדום מסוג פיגמנט לייק וירוקים מסוג ורדיגריס, דהו עם הזמן והפכו לחומים.
שימוש בצבע דק חשף חלק מהתת-ציור ושרידי פנטימנטו, המעידים על שינויים במהלך העבודה.
הציור היה חלק מאוסף הולינגוורת' מגניאק, הידוע גם בשם אוסף קולוורת'.
לאחר מותו של מגניאק, נמכר הציור בשנת 1892 מעזבונו של בנו, צ'ארלס מגניאק, ונרכש על ידי רוברט תומפסון קרושיי (בנו הרביעי של רוברט תומפסון קרושיי).
בהמשך, הציור עבר לרשות סוחר אמנות מהגלריה סן ג'ורג'יו שברומא, ומשם נרכש בשנת 1934 על ידי הגלריה הלאומית בלונדון, בה הוא שמור עד היום.
הציור הצלוב המבוזה נחשב לחריג ביצירתו של הירונימוס בוש, כמו גם ביחס לייצוגים השכיחים של סצנת הפסיון בתקופתו, אשר נטו להציג את האירועים בצורה אלימה ועתירת דם.
לעומת זאת, ציור זה מצטיין באיפוק חזותי ובפשטות צורנית יחסית, אך מאחורי מראית עין זו מסתתרת מערכת עשירה של סמלים ופרשנויות פוליטיות ותאולוגיות.
אחד מהאלמנטים הבולטים הוא עלי האלון שבכובעו של הדמות הימנית העליונה - סמל שנקשר באותה תקופה למשפחת דלה רוברה, ממנה בא האפיפיור יוליוס השני.
לצד זה, החייל השמאלי, שעונד חץ קשת רחב-ראש בכובעו, מתפרש כרמז לברית הפוליטית שנכרתה בין האפיפיור, מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולואי השנים עשר, מלך צרפת.
הדמויות התחתונות בציור מזוהות כנציגי מעמדות חברתיים שונים — הבורגנות והאיכרות.
הדמות הימנית, בעלת מאפיינים פיזיונומיים סטריאוטיפיים, זוהתה בכתיבה בת התקופה כיהודי; ואילו הדמות השמאלית, שעל כיסוי ראשו מופיעים סהר וכוכב, מזוהה כטורקי מוסלמי.
שתי דמויות אלה מסמלות את המורכבות הפוליטית והדתית של התקופה, בה האפיפיור נקט גישה פרגמטית שכללה גיוס כספים מהקהילה היהודית ואף קיום קשרים דיפלומטיים עם האימפריה העות'מאנית, אשר נחשבה לאויבת הנצרות.
הצלת יהודי דנמרק היה מבצע הצלה בימי השואה שבמסגרתו הוברחו אלפי יהודי דנמרק, מתחת לאפם של הנאצים, בסירות דיג אל החוף המזרחי של המדינה, לעבר שוודיה הנייטרלית.
על אף שחלק קטן נתפסו על ידי הגרמנים, 98.1% מיהדות דנמרק שרדו את השואה.
ב-9 באפריל 1940 פלשו לדנמרק כוחות גרמניה הנאצית (מבצע וזר - Weserübung), אף על פי שהכריזה על עצמה מדינה נייטרלית.
דנמרק נכנעה לאחר שעות ספורות של קרבות.
בהסכם הכניעה אפשרו הנאצים לדנים לשמור על מוסדות השלטון – המלך כריסטיאן העשירי נותר בראש המדינה, והפרלמנט והממשלה הדנית תפקדו לכאורה כרגיל.
למעשה, היה מעמדה של דנמרק דומה יותר למדינה גרורה של גרמניה מאשר למדינה כבושה.
היא אף חתמה על הסכם אנטי-קומינטרן וניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם בעלות הברית, אך לא השתתפה בלחימה לצד מדינות הציר.
מצבה המיוחד של דנמרק אפשר לה, בין היתר, גם להתנגד ליישום המדיניות הגזענית הנאצית כלפי היהודים.
במהלך 1940 לא הופעלו צעדים נגד היהודים וכשהיינריך הימלר העלה בפני מפקד המשטרה הדנית, באפריל 1941, את שאלת היהודים, הלה השיב לו שיש בדנמרק רק מעט יהודים ושתושבי דנמרק אינם רואים בעיה ביהודים בארצם.
תשובה זאת שחזרה על עצמה בדיונים אחרים בין הגרמנים לשלטונות דנמרק הביאה את השליטים הגרמנים שלא לכלול את הנושא היהודי בדיווחיהם, שמא יעלה ויביא לפיצוץ בין הגרמנים לדנים.
בשנת 1943 התגברו גילויי ההתנגדות של הדנים נגד הגרמנים.
רוב היהודים נשארו פסיביים מחשש שמא העלאת פרופיל תהיה לרעתם, אך קבוצה קטנה של סטודנטים יהודיים זרים חיפשה דרכים לברוח מדנמרק.
ניסיונות ראשוניים לברוח ברכבת לטורקיה נכשלו ולאחר מכן בסוף מרץ 1943 נעשה ניסיון מוצלח לברוח לשוודיה בסירת דייגים.
ב-29 באוגוסט 1943 הגרמנים פיזרו את הממשלה הדנית והכריזו על ממשל צבאי במסגרת מבצע ספארי.
ב-8 בספטמבר 1943 שלח המושל הגרמני של דנמרק מברק לברלין בו כתב שהשעה הבשילה לפתור את הבעיה היהודית בדנמרק, וב-18 בספטמבר נשלחה הוראה של היטלר להפעיל את הפתרון הסופי בדנמרק.
המועד להתחלת איסוף היהודים נקבע ללילה שבין 1–2 באוקטובר 1943.
ב-28 בספטמבר 1943 הדליף דיפלומט גרמני, גאורג פרדיננד דוקוויץ, את התוכנית לגירוש יהודי דנמרק להנס הדטופט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, וזה העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית.
ייתכן כי ורנר בסט, המנהל האזרחי של דנמרק הכבושה (1942–1945) מטעם גרמניה הנאצית, חיבל בתוכניות לרכז את האוכלוסייה היהודית בדנמרק כדי להימנע מלעורר את האוכלוסייה הדנית הכללית נגד גרמניה.
בהצלת יהודי דנמרק, מסלול הבריחה העיקרי היה חציית מצר ארסונד לשוודיה בסירה.
ייתכן שבסט הודיע למקורב יהודי על הכנסת סירות הסיור הגרמניות באזור בתקופה זו לשיפוצים.
אך הרשויות הדניות העריכו כי יד ימינו של בסט, דוקוויץ, הוא שהשיג את המידע על הגירוש המתוכנן ותרם להחלטת היהודים לברוח.
במהלך משפטו בדנמרק התעקש בסט כי היהודים הצליחו לברוח מכיוון שהוא-עצמו סיפק את התאריכים לדוקוויץ.
היהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים.
כ-1,500-2,000 יהודים הוסתרו בבית החולים ביספביירג.
הידיעה על איסוף יהודי דנמרק הועברה גם לשוודיה, אשר הכריזה שתיתן מקלט לכל יהודי דנמרק והובהר שהכוונה גם ליהודים שאינם אזרחי דנמרק.
החל מתחילת אוקטובר דווח בעיתונות בשוודיה ובעולם על מעצרים של יהודים בדנמרק ועל יהודים שברחו לשוודיה.
כך, ב-4 באוקטובר דווח כי 600 יהודים כבר הגיעו לשוודיה וב-24 באוקטובר דווח שרוב יהודי דנמרק כבר בשוודיה.
בין המגיעים לשוודיה היה נילס בוהר.
בארגונה של המחתרת הדנית הוסעו היהודים, מתחת לאפם של הגרמנים, אל החוף המזרחי של המדינה, ובתוך מספר ימים הוברחו אלפי היהודים בסירות דיג אל שוודיה הנייטרלית.
להצלחת המבצע עזרו גם פעילי מחתרת בשורות המשטרה, כמו דיבי קנוד.
במבצע הברחת יהודי דנמרק באוקטובר 1943 השתתפה גם הסירה גרדה III ששימשה את הני סינדינג סונדו וצוותה למתן שרות למגדלורים.
כ-7,200 מיהודי דנמרק (שהיו 90% מיהודי דנמרק) הוברחו לשוודיה.
492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה.
גם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחר מצבם ושלחה להם חבילות תרופות ומזון.
אף על פי כן, כ-51 איש מיהודי דנמרק שנתפסו נרצחו בשואה.
המשלוח האחרון של יהודים שנעצרו על ידי הנאצים יצא מדנמרק ב-23 בנובמבר 1943.
היסטוריונים וחוקרים ניסו לתת הסברים שונים להתגייסות העם הדני למען יהודי דנמרק.
ישנם שני הסברים נפוצים לתופעה זו:
ההסבר הראשון הוא לוגיסטי לחלוטין.
הוא מסביר את ההתגייסות בכך שלטובת הדנים עמדו התנאים הגאוגרפיים הנוחים ביותר: קהילה קטנה יחסית של יהודים (ההערכות לאותה תקופה מדברות על כ-8,000 יהודים) וקרבה של מדינה נייטרלית.
שוודיה הייתה במרחק הפלגה קצר יחסית (אך מסוכן אמנם) מקופנהגן, שם שכנה עיקר יהדות דנמרק.
הסבר נוסף הוא צורת הלאומיות הדנית.
החל מאמצע המאה ה-19 החלה מתפתחת בדנמרק צורת לאומיות המתבססת יותר על קהילתיות, דהיינו על היותה קהילה קטנה ותומכת.
זאת לאחר שהדנים נכשלו בביסוס עצמם כמעצמה באותה תקופה.
לאומיות זו עוצבה באופן משמעותי על ידי תנועת בתי החינוך העממיים ואותה הלאומיות היא שראתה בתמיכה בקבוצת מיעוט בעם כסימן וחיזוק לאותה גאווה לאומית.
על מנת לחלוק כבוד למבצע ההצלה יוצא הדופן, החליט יד ושם לטעת בשדרת חסידי אומות העולם עץ לכבודה של המחתרת הדנית.
לא הייתה זו הענקת אות חסיד אומות העולם שמוענק ליחידים ולא לקבוצות, אך הדבר נעשה ברוח בקשתם של חברים במחתרת הדנית שביקשו מיד ושם שלא להכיר במצילים דנים בודדים.
עם זאת מספר דנים, שמעשי ההצלה שלהם היו יוצאי דופן, זכו גם באופן אישי בתואר חסידי אומות העולם.
המשורר נתן אלתרמן כתב על המבצע את שירו "הלשון השוודית" שפורסם באוקטובר 1943 בטור השביעי בעיתון "דבר".
בינואר 1962 נקראה הכיכר המרכזית של שכונת בית הכרם בירושלים "כיכר דניה" על שמה של דנמרק.
שש שנים מאוחר יותר עוצבה הכיכר מחדש ושולבה בה אנדרטה בצורת פסל-מזרקה שאותה יצר האמן רודא ריילינגר ומתארת בהפשטה סירת דיג ועליה קבוצה של יהודים בדרכם מדנמרק לשוודיה.
לאורך השנים הוזנחה הכיכר עד שהמזרקה עם בריכת הנוי בוטלה.
בשנת 1968 שונה שמה של כיכר בעיר קופנהגן לישראלס פלאדס.
בשנת 1970 נקרא בית ספר בירושלים בשם דנמרק כהוקרה לעם הדני על הצלת יהודי המדינה בתקופת השואה.
בחודש אוקטובר 1973 הנפיק השרות הבולאי בול ומעטפת יום ההופעה, לזכר הצלת יהודי דנמרק.
בחודש יוני 2013 נחנך בחיפה, בחוף דדו שליד תחנת חוף הכרמל, הפסל "המיית הימים" (The Murmur of the Seas) של הפסל והאמן דן רייזנר העוסק בהצלת יהודי דנמרק באוקטובר 1943. שם הכיכר הפך ל"כיכר דנמרק".
הפסל נחנך במעמד השר הדני לענייני מדע, חדשנות והשכלה גבוהה, מורטאן אוסטרגארד, שגרירת דנמרק ליסלוטה פלסנר וראש העיר חיפה יונה יהב.
שגרירת דנמרק פנתה אל הקהל בעברית ואמרה שבזכות דן רייזנר העיר חיפה יפה עוד יותר.
גודל הסיפור הזה בכך, לפי פרשנותו של רייזנר, שזו הייתה הצלת אנשים על ידי אנשים.
בניגוד לאנדרטאות אחרות העוסקות בטרגדיה ביקש רייזנר דווקא לציין את הסוף הטוב של הסיפור - ביצירה שהיא צבעונית, שמחה, וקינטית כשהמשוטים זזים בתגובה לבריזה הבאה מהים, ובכך "משיטים" את הסירה לחוף מבטחים.
הצלליות היא להקת רוק בריטית שפעלה מסוף שנות החמישים ועד 2004.
בתחילה התפרסמה הלהקה כלהקת הליווי של הזמר הפופולרי קליף ריצ'רד, אך במחצית הראשונה של שנות השישים הייתה לאחת הלהקות הפופולריות ביותר בעולם המערבי.
הצלליות היו, רוב הזמן, להקה אינסטרומנטלית, ויצרו מציאות חדשה במוזיקה הפופולרית וברוק.
הם הביאו את נגינת הגיטרה, ששימשה עד אז ככלי לליווי הזמרים, אל קדמת הבמה ככלי מוביל והם יצרו עיבודים מוזיקליים ברמה גבוהה ממה שהיה מקובל קודם לכן במוזיקת הפופ.
המוזיקה של הצלליות ובמיוחד צליל הגיטרה הנקי והמתכתי וסגנון נגינתו של גיטריסט המוביל בלהקה, האנק מרווין, השפיעו על דורות של מוזיקאים ועל יוצרים בולטים במוזיקת הרוק.
באמצע שנות השישים, בעקבות ההתפתחויות במוזיקת הפופ, ירדה הפופולריות של הצלליות באופן ניכר, אך הלהקה המשיכה להתקיים, וביוני 2004 קיימה מסע הופעות שכונה "The Final Tour".
בספטמבר 2009 יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף באירופה יחד עם קליף ריצ'רד.
להקת הליווי הראשונה של קליף ריצ'רד נקראה הדריפטרס (להבדיל מהלהקה האמריקאית המפורסמת בעלת אותו שם).
הם נקראו "קליף ריצ'רד והדריפטרס" וליוו אותו כשהקליט בקיץ 1958 בחברת EMI את להיטו הגדול הראשון "Move It".
מנהל הלהקה, ג'וני פוסטר, התבקש על ידי המפיק מ-EMI, נורי פראמור, למצוא גיטריסט טוב יותר ללהקה.
פוסטר היה מעוניין להחתים את הגיטריסט טוני שרידן, אך כשהלך לשמוע אותו מנגן במועדון לונדוני שהיה מרכז של נגנים צעירים, הוא התרשם מגיטריסט צעיר אחר והחליט להחתימו.
הגיטריסט היה האנק מרווין בן ה-17 שהגיע ללונדון מניוקאסל יחד עם חברו, גיטריסט גם הוא, ברוס וולש.
מרווין שהתקיים בדוחק רב, הסכים לחתום בתנאי שגם וולש יוחתם ואמנם, שניהם צורפו ללהקה.
מרווין כגיטרה מובילה וולש על גיטרה קצב.
בתור גיטרה בס ניגן, איאן סמוול, הגיטריסט של הדריפטרס שגם כתב את "Move It", אבל גם הוא הוחלף במהרה על ידי ג'ט האריס.
עמדת התופים בה ניגן מתופף הדריפטרס, טרי סמרט, אוישה עד מהרה גם היא על ידי מתופף חדש, טוני מיהן, וכך, הוחלפו כל הדריפטרס, חוץ מקליף ריצ'רד.
בתחילת 1959 הלהקה החלה להופיע ולהקליט.
תחילה הקליטו שלושה סינגלים, הראשון ווקאלי, השני אינסטרומנטלי והשלישי גם הוא ווקאלי, אך אף לא אחד מהם הצליח להיכנס למצעד הבריטי.
מעט לאחר מכן הוחלף השם ל"צלליות" (כדי למנוע בלבול והפרת זכויות השם עם הלהקה האמריקאית המצליחה "דריפטרס"), ואז, ב-1960, הוציאה הלהקה סינגל עם הקטע "Apache", ללחן של ג'רי לורדן.
הקטע האינסטרומנטלי, אשר הציג צליל גיטרה חדש ומהפכני, זינק לראש המצעד הבריטי ושהה חמישה שבועות בראש המצעד.
ללהקה שניגנה את "אפאצ'י" וזכתה מאוחר יותר לכינוי "הצלליות המקוריים" היו ב-1960 ו-1961 עוד להיטים רבים.
הלהקה אף הוציאה בספטמבר 1961 אלבום כשם הלהקה "The Shadows".
באוקטובר 1961 הוחלף טוני מיהן במתופף חדש, בריאן בנט ובאפריל 1962 הוחלף בעמדת גיטרת הבס ג'ט האריס בבריאן לוקינג.
ההרכב החדש של הלהקה שרד רק 18 חודשים אך הצליח לשמור על הפופולריות של הלהקה תוך כדי שיפור וגיוון של צליל הלהקה ושמירה על ייחוד בסגנון המוזיקלי מול עלייתו של המרזיביט, צלילן של הלהקות הליברפוליות כמו: הביטלס, המחפשים וג'רי והפייסמייקרס.
חילופי הנגנים לא נפסקו בלהקה וב-1963 היה זה לוקינג שעזב ואת עמדת גיטרת הבס תפס ג'ון רוסטיל.
הרכב זה של הלהקה הצליח להתגבש וליצור חדשנות מוזיקלית במספר דרכים.
הם ניסו מגוון גדול יותר של גיטרות, הרחיבו וניסו סגנונות מוזיקליים חדשים מבחינתם והצליחו ליצור מרקם מוזיקלי ברמה גבוהה.
בשנת 1965 המליצו להם חברי הביטלס לנסות בכל זאת לשיר.
הלהקה אימצה את הרעיון, אך אף על פי שהצליחה להכניס שני להיטים מושרים ל-20 הגדולים במצעד הבריטי (ועוד כמה קטעים קוליים שהופיעו על אלבום), נראה היה כי בגדול, הקהל הרחב העדיף אותם במתכונת המוכרת.
לאחר אותו ניסיון, קטעים מושרים אמנם הופיעו על תקליטי הלהקה בהמשך הקריירה שלה, אבל באופן כללי הם היו פחות חשובים מבחינת התפיסה השיווקית, הן של הלהקה והן של חברת התקליטים.
במשך שנות ה-60 השתתף קליף ריצ'רד במספר סרטים והצלליות ליוו אותו והופיעו גם הם באותם סרטים: "אקספרסו בונגו", "הצעירים", "חופשת קיץ", "חיים נפלאים", "Finders Keepers" ובתור המריונטות, בסרטו של גרי אנדרסון, "Thunderbirds Are GO".
הלהקה אף ליוותה את ריצ'רד במספר הפקות מוזיקליות על בימות לונדון, בין היתר, בהצגות "סינדרלה" ו"אלאדין".
השתתפותה של הלהקה בכל ההפקות האלו לא הייתה רק לשם ליוויו של ריצ'רד.
הם פיתחו באותן שנים את כישוריהם ככותבי שירים ולחנים.
אם בסרטו הראשון של ריצ'רד, "The Young Ones", הם כתבו רק שירים בודדים, הרי שב-"Finders Keepers" ב-1966 הם כתבו כמעט את כל פסקול הסרט.
בדצמבר 1968, השלימה הלהקה הקלטת אלבום שציין עשור להקמתה, "Established 1958".
בחלק מקטעי האלבום הם ליוו את קליף ריצ'רד ובאחרים היו אלו הצלליות לבדם בקטעים אינסטרומנטליים.
ברוס ולש חש כי הלהקה השיגה את כל מה שרצתה וכי מיצתה את עצמה ומיד לאחר צאת האלבום הודיע על פרישתו מהלהקה.
דומה היה כי בכך יבוא הקץ על קיום הלהקה, אלא שהם הקליטו אלבום נוסף ללא ולש, "Shades of Rock" ואף יצאו לסיבוב הופעות ביפן בו ליווה אותם הקלידן אלן הוקשאו.
הלהקה אף הגיעה לישראל בראשית שנות השישים יחד עם קליף ריצ'רד.
הלהקה קיימה הופעה בקולנוע "תל אביב" לעיני כאלפיים צופים.
בתחילת שנות השבעים הופיעו מרווין וולש, יחד עם המוזיקאי האוסטרלי ג'ון פראר, כלהקה ווקאלית שנקראה "מרווין וולש ופראר".
הם הקליטו שני אלבומים ומספר סינגלים שזכו לשבחים מהביקורת ואלבום שלישי, ללא ולש.
הופעותיהם לא זכו להצלחה גדולה ומרווין אף תיאר את ירידתם מהבמה במועדון מסוים – "ירדנו מהבמה לקול פסיעותינו".
הסיבה לחוסר ההצלחה הייתה נעוצה, כנראה, בכך שהשלישייה ניגנה חומר מקורי בעוד שהקהל ציפה לשמוע ולחזות בלהיטים המפורסמים של הצלליות.
וולש חזר ללהקה והמשיך לנגן גיטרה קצב.
לאחר מותו של ג'ון רוסטיל, צורף ללהקה ג'ון פראר והלהקה הוציאה אלבום חדש "Rocking With Curly Leads".
בחלק מקטעי האלבום השתמש מרווין בווקודר כדי לשנות את צליל הגיטרה הייחודי שלו.
דבר זה, יחד עם הצבתו של פראר בחלק מהקטעים כגיטרה מובילה, העניקו צליל רענן ושונה ללהקה.
ב-1975 נבחרה הלהקה על ידי מנהל ה-BBC לייצג את אנגליה בתחרות האירוויזיון.
הם שרו את השיר "Let Me Be The One" וזכו במקום השני לאחר הלהקה ההולנדית Teach In והשיר "Ding-A-Dong".
החשיפה המחודשת של הלהקה סייעה לה במצעדי הפזמונים והם הוציאו אלבומים נוספים שזכו להצלחה.
הבולט שבהם היה אוסף שיצא ב-1977, "20 Golden Greats" והגיע למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי.
הצלחת האלבום הביאה למסע הופעות גדול בו הצטרף ללהקה קלידן להקת סקאי, פרנסיס מונקמן.
הצלליות הוציאו עוד אלבום שהגיע לראשות מצעד המכירות ובלט בו הלהיט "Don't Cry For Me Argentina".
הלהיט האחרון של הלהקה שהוקלט עבור חברת EMI היה ביצוע אינסטרומנטלי לשיר הקאונטרי המפורסם "Ghost Riders In The Sky" (שלצורך העניין שמו קוצר ל-"Riders In The Sky" על העטיפה), שהוקלט בהפקת דיסקו מעודכנת עם אפקטים חדשניים (לתקופה), מתוך מגמה להישאר רלוונטיים גם עבור דור הדיסקוטקים החדישים.
עקב אי הסכמות בקשר לזכויות יוצרים, עזבה הלהקה ב-1980 את חברת התקליטים EMI וחתמה חוזה עם חברת פולידור.
שם אלבומה הראשון בחברה החדשה היה סמלי: "Change of Address".
בגלל נושא זכויות היוצרים ורצונה של חברת פולידור להוציא מחדש על תקליטיה את להיטי הלהקה, הקליטה הלהקה מחדש את כל להיטיה.
הם עשו זאת תוך שימוש בציוד הקלטה חדיש, ובה בעת, תוך שימוש בכלי הנגינה וההגברה המקוריים וגם תוך שימוש בעיבודים המקוריים, כל זאת, במטרה להישמע דומה ככל האפשר ללהיט המקורי.
במהלך שנות השמונים קיימה הלהקה הופעות ובמקביל, הוציאה הלהקה 11 אלבומים חדשים.
חלקם היה אלבומי אוסף וחלקם הכיל חומר מקורי וברוב המקרים זכו האלבומים להצלחה מסחרית נאה.
ב-1990 הודיע מרווין כי הוא פורש לטובת קריירת סולו.
ב-2004 התאחדה הלהקה שוב למסע הופעות "סופי" שזכה לשם: "farewell tour".
הם אף הקליטו לכבוד האירוע שיר חדש, "Life Story", אותו הלחין מחבר "Apach", ג'רי לורדן.
מסע ההופעות היה כה מוצלח וחברי הלהקה אף נהנו ממנו מאוד ובעקבותיו יצא מסע הופעות נוסף, "The Final Tour", שהתקיים ברחבי אירופה וננעל בברמינגהאם.
בעוד סיפור ההצלחה של הלהקה הוא עובדה מוגמרת בבריטניה, אירופה ויפן, בארצות הברית לא הצליחו הצלליות כמצופה.
בנוסף, קיים פער גדול מאוד בין היחס לה זוכה הלהקה כיום למקום החשוב השמור לה בהתפתחות המוזיקה הפופולרית.
מאמצע שנות השבעים ועד היום, נחשבת הלהקה על ידי הביקורת לאנאכרוניסטית, ממוסחרת ובמידה רבה, שמה משמש כפרודיה למי שממשיך למחזר מוזיקה מלפני 40 ו-50 שנה.
מתוך ביקורת זו, ניתן גם להבין, כי המוזיקה של הצלליות נשארה פופולרית במשך כל אותן שנים בקרב קהל נרחב במיוחד בבריטניה ובאירופה.
קהל אשר לא כתב טורי ביקורת בעיתונות אך היה מוכן לרכוש את אלבומי הלהקה.
מול אותה ביקורת צוננת, ניצבים עשרות מוזיקאים, ובמיוחד גיטריסטים, מהשורה הראשונה של מוזיקת הפופ והרוק בשנות השישים והשבעים, אשר טוענים כי בחרו בכיוון המוזיקלי שלהם ובחרו בגיטרה ככלי הנגינה המועדף עליהם, הודות למוזיקה של הצלליות ולנגינתו של האנק מרווין.
בין הבולטים שבהם ניתן למנות את: אריק קלפטון, פרנק זאפה, ג'ף בק, דייוויד גילמור, בריאן מיי, טוני איומי, ג'ורג' האריסון, מרק נופלר, ניל יאנג ופיט טאונסנד.
ב-1996 יצא האלבום "Twang" בו משתתפים גיטריסטים מהשורה הראשונה בעולם אשר ביצעו באלבום את גרסאותיהם ללהיטי הצלליות כמחווה ללהקה ובמיוחד להאנק מרווין.
בין המשתתפים באלבום ניתן לציין את: ריצ'י בלקמור, בריאן מיי, פיטר גרין, ניל יאנג, מרק נופלר, פיטר פרמפטון, אנדי סאמרס והנק מרווין עצמו.
הצלליות הגיעו להופעה בישראל זמן קצר לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, במאי 1967. הלהקה הופיעה באצטדיון רמת גן ביחד עם אמנים נוספים, בהם פיט סיגר, ננה מושקורי, וז'ק ברל.
זה היה ביקורה השני של הלהקה בישראל: בספטמבר ובאוקטובר 1963, ליוותה הלהקה את קליף ריצ'רד בסיבוב ההופעות שלו בישראל.
גם על המוזיקה הפופולרית בישראל הייתה לצלליות השפעה גדולה.
חלק גדול מלהקות הפופ הראשונות בישראל, שהוקמו בראשית שנות השישים, חיקו את הצלליות בהרכב כלי הנגינה שלהם, בעיבודים ואף שרו רבים מלהיטיהם.
מבין המוזיקאים הבולטים שהושפעו מנגינת מרווין והצלליות ניתן למנות את יצחק קלפטר, מיקי גבריאלוב, חיים רומנו, גרי אקשטיין, שלמה מזרחי ויוסי פיאמנטה.
בסוגריים – המיקום אליו הגיע האלבום/סינגל במצעד המכירות הבריטי.
הצלצול הוא בשבילי היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לילדים משנת 2005, המספרת את סיפוריו של בית ספר "חגבים".
זוהי סדרת המשך לסדרה "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים".
אורנה שמעוני (הדר לוי): מנהלת בית הספר "חגבים".
ילדותית וסמכותית ומאוד, רוצה שבית הספר לא יבייש אותה.
גלית (דקלה קידר): מלכת הכיתה המקובלת.
סודה הכמוס הוא שאמה היא המורה השנואה ציפי.
מאוהבת בדורון החתיך שבמהלך הסדרה נהיה החבר שלה.
רונן (טל מוסרי): החנון של הכיתה.
מכין את שיעורי הבית ביסודיות ולא מאחר להגיע לכיתה.
מאוהב בגלית, מלכת הכיתה, אך היא מנצלת אותו למטרותיה השונות.
חבורת הנמרים מציקה לו רוב הזמן והוא מפרש זאת כאהבה שלהם אליו.
בשנת 2007 עלתה תוכנית בערוץ לוגי בשם "רונן ורננה".
לצד הדמות כיכבה גם דמות חדשה בשם רננה (המגולמת על ידי איתי שגב).
רוני (מיקי גבע): המאבטח של בית הספר "חגבים".
מדבר בעברית עילגת, יחס לאנשים רע וגם משמש כמאבטח לא מוצלח במיוחד.
עושה כל מה שהמנהלת מבקשת ממנו ואפילו יותר מכך.
ציפי (סופי צדקה): המורה ללשון בבית הספר "חגבים".
המורה הכי רעה שיש - נותנת הרבה שיעורי בית, קשוחה ומאיימת.
היא לא תתן שידרכו עליה או שלא יעשו את מה שהיא אומרת.
מושיק (עודד מנשה): המנהיג של חבורת הנמרים ובריון של בית הספר.
אוהב להציק ולרמות את רונן.
בחבורה שלו נמצאים בוזי ואבי שמעריצים אותו ומבצעים כל פקודה שלו.
יוסף (עודד מנשה): אב הבית של בית הספר "חגבים".
חכם, שנון ותמיד יש לו עיצה או סיפור למתרחש סביבו.
אופטימי לגמרי ומאמין לכל שקר שבוקע מפי המורים או התלמידים.
יד ימינה של מנהלת בית הספר, אורנה שמעוני, המנצלת אותו ללא הרף.
בוזי (קובי מחט): חברו הטוב של מושיק.
חבר בחבורת "הנמרים" שנגרר אחרי מושיק.
חזק אך טיפש וסימן ההיכר הבולט שלו הוא השיער הארוך שלו.
קרופניק (קובי מחט): תלמיד בבית הספר, שמתאפיין כחסר מיומנויות חברתיות ואינטלקטואליות ברמה נמוכה יחסית, ללא קשר ישיר להישגיו הלימודיים.
קרופניק קיבל הקלות במבחנים מחדווה, היועצת בבית הספר.
ההקלות ניתנו במסגרת מהלך שבו חדווה ביקשה לעורר תגובה אצל אורנה, מנהלת בית הספר, אותה תיארה כחסרת יעילות ומיותרת בתפקידה.
מתוך מטרה להדגים את חשיבות תפקידה ולמשוך אליה תלמידים לקבלת ייעוץ, חדווה העניקה לקרופניק את ההקלות, ויצרה סכסוכים בין אנשי הצוות והתלמידים בבית הספר.
אבי (רודריגו גונזלס): חברו הטוב של מושיק.
הוא בחור טיפש ורכרוכי שנגרר אחרי חברו מושיק.
סימן ההיכר שלו הוא המשקפיים שמרכיב כל הזמן והשרירים הנפוחים שלו.
דורון (רודריגו גונזלס): חכם וספורטאי מצטיין, החתיך של השכבה והחבר של גלית.
האחות (שירה קצנלנבוגן): האחות של בית הספר "חגבים".
בעלת חיבה סאדיסטית לדקירה עם מחטים, לקשירת תחבושות ולשים תכשירים שונים.
כבר מגיל צעיר ידעה שרוצה היא להיות אחות.
נוהגת לנהל עם עצמה שיחות נפש מדי פעם.
חדווה (ליאת אחירון): היועצת של בית הספר "חגבים".
נוטה להוציא את עצביה על מי שבא אליה.
תמיד כועסת על מי שלא משתף אותה בחלומותיו.
הפכה את השעה הקבועה שלה לתוכנית בה היא מגלה לשאר הכיתה סודות של ילדים שבאו אליה.
הצלצול הוא סרט אימה-מסתורין, אמריקאי, שיצא בשנת 2002 ומהווה רימייק לסרט האימה רינגו היפני שיצא בשנת 1998. שתי גרסאות הסרט (המקור היפני והרימייק האמריקאי) מבוססות על הרומן "Ringu" מאת הסופר היפני קוג'י סוזוקי.
הסרט בוים על ידי גור ורבינסקי, ונכתב על ידי ארן קרוגר.
השחקנים הראשיים בסרט הם נעמי ווטס ומרטין הנדרסון.
שמו של הסרט באנגלית - The Ring - הוא רב משמעי, ומתייחס הן לצלצול הטלפון המבשר את מות הקורבנות, הן לטבעת האור המופיעה בקלטת ובכרזת הסרט והן למעגל ההולך ומתרחב של אנשים שמושפעים מקלטת הווידאו סביבה בנויה העלילה.
הסרט נחל הצלחה מפתיעה ביחס לסרטי אימה, והכניס למפיקיו 129 מיליון דולר בקופות הכרטיסים בארצות הברית ו-249 מיליון בכל רחבי העולם.
בעקבות הצלחתו החל גל של הפקה-מחדש של סרטי אימה יפניים, ביניהם גם הטינה.
בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט ההמשך, הצלצול 2, שבויים על ידי הידאו נקטה, שביים את הסרט היפני המקורי.
לפני צאתו יצא הסרט המקורי במהדורה מחודשת בדי וי די, אליה צורף סרט קצר בן 17 דקות שגישר על פערי העלילה בין שני הסרטים.
בסיאטל, שתי נערות בשם קייטי ובקה מדברות על קלטת וידאו מקוללת שכל מי שצופה בה, מת שבוע לאחר מכן.
קייטי טוענת שהיא צפתה בקלטת עם חברים בשבוע שעבר ולאחר מכן נהרגת על ידי כוח בלתי נראה ובקה מתאשפזת בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שהייתה עדה למותה של קייטי.
בלוויה של קייטי, אמה, רות מאיצה באחותה, עיתונאית בשם רייצ'ל לחקור את המוות של בתה.
רייצ'ל חיה עם בנה איידן, שבעצמו רגיש לעל טבעי.
רייצ'ל מגלה שקייטי וכל חבריה שצפו בקלטת מתו כולם באותו הלילה ושפניהם עוותו עם מותם.
רייצ'ל נוסעת לאתר הנופש "הר שאלטר", היכן שקייטי וחבריה נפשו ומוצאת שם את הקלטת.
היא שוכרת את אותה הבקתה שקייטי וחבריה נפשו בה וצופה בקלטת, שמכילה תמונות מזעזעות למראה.
כשהקלטת מסתיימת, רייצ'ל מקבלת שיחת טלפון שבה ילדה לוחשת לה "שבעה ימים" ומנתקת.
רייצ'ל נעזרת בעורך וידאו בשם נוח קליי, שהוא גם בן הזוג שלה לשעבר ואביו של איידן כדי ללמוד עוד על הקלטת.
היא מראה את הקלטת לנוח ואז יוצרת ממנה עותק.
במהלך השבוע שעובר, רייצ'ל מתחילה לסבול מתופעות על טבעיות ונרדפת על ידי ילדה רטובה בעלת שיער שחור ארוך.
החקירה אודות הקלטת מובילה את רייצ'ל אל אנה מורגן, מרביעת סוסים מהאי מוסקו שהתאבדה לאחר שהסוסים שלה הטביעו את עצמם למוות.
רייצ'ל מגלה שאיידן צפה בקלטת ושנוח סובל מתופעות על טבעיות דומות לשלה.
רייצ'ל משאירה את איידן אצל אחותה ועולה על מעבורת לאי מוסקו כדי לתשאל את בעלה של אנה, ריצ'רד.
במהלך השיט לאי, סוס שנמצא על המעבורת נבהל מרייצ'ל וקופץ למוות מהמעבורת.
נוח הולך לבית החולים הפסיכיאטרי שבו אנה מורגן התאשפזה במטרה לקרוא את התיק הרפואי שלה.
שניהם במקביל מגלים שלאנה הייתה בת מאומצת בשם סמארה שניחנה ביכולת להעתיק תמונות מראשה אל ראשים של אנשים אחרים ובכך גרמה להוריה המאמצים לאבד את שפיותם בהדרגה.
רייצ'ל מנסה לתשאל את ריצ'רד בנוגע לסמארה, אך האחרון מכחיש שהוא ואנה אי פעם אימצו ילדה.
רייצ'ל מדברת עם דוקטור גרסניק, הרופאה באי שמספרת שסמארה אומצה כי אנה הייתה עקרה ולאחר מכן הם הופנו לבית חולים פסיכיאטרי, מניחה שסמארה עדיין שם.
רייצ'ל מתגנבת לבית של הזוג מורגן ומוצאת קלטת שמציגה את אחד הטיפולים הפסיכיאטריים של סמארה, בו סמארה טוענת שאין לה שליטה על כוחותיה.
רייצ'ל מתעמתת עם ריצ'רד והאחרון מתאבד באמבטיה לאחר שהבין שכוחותיה של סמארה עדיין קיימים.
נוח מגיע והשניים הולכים לאסם של הזוג מורגן, היכן שריצ'רד בנה חדר שינה מאולתר עבור סמארה.
הם מוצאים תמונה של עץ הצרובה על קירות האסם ורייצ'ל מזהה את אותו העץ מאתר הנופש "הר שאלטר".
רייצ'ל ונוח חוזרים לבקתת הנופש ומגלים באר מוחבאת מתחת לרצפת הבקתה.
רייצ'ל נופלת לבאר וחווה חיזיון שבו היא רואה את אנה משליכה את סמארה לבאר, לוכדת אותה בפנים.
סמארה טובעת למוות שבוע לאחר מכן.
גופתה של סמארה צפה במים ונוח מספר לרייצ'ל שעברו שבעה ימים מאז הצפייה שלה בקלטת.
השניים קוראים לרשויות ושולחים את גופתה של סמארה לקבורה הולמת, בכך הם מאמינים שהם שמו סוף לקללה.
יום לאחר מכן, רייצ'ל מבטיחה לאיידן שהקללה נגמרה לאחר שסמארה שוחררה מהבאר.
איידן מתחיל לדמם מאפו ומסביר לרייצ'ל שזאת הייתה טעות לעזור לסמארה ושהוא עדיין מקולל.
בביתו של נוח, רוחה של סמארה, הנראית כגופה מרקיבה יוצאת ממסך הטלוויזיה והורגת את נוח.
רייצ'ל מגיעה לשם ומגלה את גופתו המעוותת של נוח, חוזרת לביתה והורסת את הקלטת בהתקף זעם לאחר שלא הבינה למה נוח נהרג והיא לא.
היא מבינה שהיא נשארה בחיים כיוון שהכינה עותק מהקלטת ואיידן צפה בו, כך הקללה דילגה עליה.
רייצ'ל מבינה שכך סמארה בעצם ממשיכה את מעגל ההרג שלה באמצעות צפייה בווידאו והפצתו הלאה כדי להינצל ממוות.
רייצ'ל עוזרת לאיידן להכין עותק מהקלטת ולאחר מכן איידן שואל אותה מה יקרה לאדם הבא שהם יראו לו את הסרט.
לסרט צולם סוף אלטרנטיבי העוסק בדמותו של אנס ורוצח (בגילומו של כריס קופר) שנכלא וכעת מועמד לשחרור מוקדם.
במהלך הסרט, מופיעים שני אזכורים לדמותו של הרוצח (בפעם הראשונה בתחילת הסרט כשרייצ'ל נמצאת במשרד העיתון ובפעם השנייה כשנוח עובר עם זכוכית מגדלת על גבי עיתון).
הסוף האלטרנטיבי מציג את רייצ'ל נותנת את הקלטת המקוללת לאותו הרוצח, בכך היא מעבירה את הקללה מאיידן אליו.
נעמי ווטס - רייצ'ל קלר, אמו של איידן, בת זוגו לשעבר של נוח ודודתה של קייטי.
רייצ'ל היא עיתונאית שמתגוררת בעיר סיאטל עם בנה איידן.
בתחילת הסרט, רייצ'ל מתבקשת על ידי אחותה, רותי לגלות את סיבת מותה של קייטי, בכך רייצ'ל נחשפת לקלטת המקוללת של סמארה מורגן.
דמותה מבוססת על ראיקו אסקאווה מהסרט "רינגו".
מרטין הנדרסון - נוח קליי, בן זוגה לשעבר של רייצ'ל ואביו של איידן.
בתחילה הוא מפקפק בתיאוריה של רייצ'ל אודות הקלטת, אך משתכנע בהמשך לסייע לה.
מוצא את מותו בסוף הסרט.
דמותו מבוססת על ריוג'י טאקאיאמה מהסרט "רינגו".
דייוויד דורפמן - איידן קלר, בנם של נוח ורייצ'ל.
במהלך הסרט איידן מציג רגישות לעל טבעי ונרמז שסמארה מתקשרת איתו בזמן שהוא ישן.
דמותו מבוססת על יואיצ'י אסקאווה מהסרט "רינגו".
- סמארה מורגן, דמות האנטגוניסט הראשית בסרט.
בעבר, סמארה אומצה על ידי זוג בשם ריצ'רד ואנה מורגן.
בעקבות כוחותיה, אנה איבדה את שפיותה והטביעה את סמארה בבאר מים.
לאחר שמתה, רוחה של סמארה מצליחה לחזור לעולם באמצעות קלטת מקוללת ההורגת את כל מי שצופה.
דמותה המאיימת של סמארה מופיעה בסוף הסרט.
מבוססת על סאדאקו יאמאמורה מהסרט "רינגו".
אמבר טמבלין - קייטי, האחיינית של רייצ'ל.
מופיעה רק בתחילת הסרט ומותה מדרבן את דודתה, רייצ'ל לחקור אודות הקלטת.
מבוססת על טומוקו מהסרט "רינגו".
הסרט החל את הפקתו לפני שהתסריט הושלם.
הכותב ארן קרוגר כתב שלוש סקיצות של התסריט לפני שסקוט פרנק הצטרף להפקה והשלים את התסריט, אך לא קיבל על כך הוקרה.
הבמאי גור ורבינסקי רצה ליצור גרסה אמריקאית לסרט "רינגו" לאחר שוולטר פארקס שלח לו קלטת וידאו עם הסרט "רינגו", אותו ורבינסקי תיאר כמסקרן.
המפיק ניל אדלשטיין הציע את מלאכת הבימוי לדייוויד לינץ', אבל האחרון סירב.
כתוביות הסיום המקוריות מציגות את הירושי טאקאשי (הכותב של "רינגו"), אולם שמו הוסר בגרסה הסופית.
היוצרים שאפו לשמר את המינימליזם שאפיין את "רינגו" ומיקמו את העלילה בעיר סיאטל שבארצות הברית בעקבות "האווירה הרטובה והמבודדת שבה".
ורבינסקי גם הודה שהוא לא רצה ללהק כוכבים מוכרים במטרה לגרום לסרט לקבל חשיפה לבד גם ללא "שמות גדולים" ברשימת השחקנים ותיאר את הביקורות הקוטלות שקיבל ממעריצי הסרט המקורי.
למרות זאת הוא ציפה שמעריצי אימה וותיקים יתחברו לסרט וישוו אותו בחיבה למקור.
סרט המשך, "הצלצול 2" יצא לאקרנים ב-2005. סרט קצר בשם "הצלצול" יצא ב-2005 ועלילתו מגשרת בין הסרט הראשון לשני.
בשנת 2017 יצא סרט ההמשך "הצלצול 3".
בסרט האמריקאי הוספו לקלטת מספר קטעים אשר לא היו בסרט היפני המקורי, כגון הסצנה עם העץ הבוער.
בסרט היפני המקורי, ראו את האנשים שמתו מהרוח הנקמנית (סאדקו/סמארה) כנראים פסלים משותקים לחלוטין, בעוד בסרט האמריקאי הוסיפו להם עיוות פנים שהעניק מראה מפחיד יותר.
בגרסה היפנית "סמארה מורגן" נקראת "סאדאקו יאמאמורה", כש-שמה של סאדאקו שונה כדי ששמה יתאים לגרסה האמריקאית.
בנוסף על הבדלי הגיל, השם, וסיפור הרקע, למעשה גם האישיות של סאדאקו שונה מאוד מזו של סאמרה.
לפני מותה - סאדאקו תוארה כנערה טובת לב, תמימה וחברותית.
ניגוד גמור לאופי של סאמרה - שתוארה כילדה שקטה, מופנמת, ובעלת אופי קודר.
הצלפים (במקור באנגלית: For a Few Dollars More) הוא מערבון ספגטי משנת 1965, אותו ביים סרג'ו לאונה ומככבים בו קלינט איסטווד, לי ואן-קליף וג'אן מריה וולונטה.
הסרט הופץ בארצות הברית ב-1967, והוא חלקה השני של טרילוגיית "האיש ללא שם" המתחילה ב"בעבור חופן דולרים" ומסתיימת ב"הטוב, הרע והמכוער".
קולונל דגאלאס מורטימר (לי ואן-קליף) ומנקו (קלינט איסטווד) הם שני ציידי ראשים המנסים ללכוד את אינדיו - פושע ידוע, ואת חבורתו.
אינדיו הוא אדם אכזרי ואינטליגנטי, רוצח, אנס ושודד, יש לו שעון שמנגן מנגינה, אותו הוא פותח בכל פעם שהוא רוצה להרוג מישהו באומרו "כאשר השעון יפסיק לנגן, נתחיל".
שני פלאשבקים במהלך הסרט מגלים כי השעון ניתן לאישה צעירה - אחותו של מורטימר, אותה אנס לאחר שהרג את מאהבה (היא מתאבדת במהלך האונס).
הסרט מתחיל בהצגת דמותו של קולונל מורטימר העוצר רכבת בה הוא נוסע על מנת לרדת בעיירה טוקומקארי.
עם הגיעו לעיירה רואה מורטימר כרזה בה מופיע מבוקש בשם גאי קלאווי, ופרס של 1,000 דולרים על ראשו.
מורטימר מוצא את קלווי והורגו, וכשהוא מקבל את הכסף הוא שואל את השריף על מבוקש אחר בשם בייבי קוואנה (חוסה מרקו), אשר על ראשו מובטח פרס של 2,000 דולרים.
השריף אומר כי קוואנה נראה בפעם האחרונה בווייט רוקס, והוא מוסיף כי זר אחר בשם מנקו כבר שאל על קוואנה.
בשלב זה עובר הסרט להראות את דמותו של מנקו, המגיע לעיירה וייט רוקס, בחיפושיו אחרי המבוקש קוואנה, הוא תופס את קוואנה במסבאה בעיצומו של משחק פוקר והורג אותו ואת אנשיו.
כעבור כמה זמן מופתעים שני ציידי הראשים לראות כרזה ובה דיוקנו של הפושע הידוע אינדיו, שברח מהכלא, ועליה נקוב סכום של 10,000 דולר.
שני הציידים מגיעים לעיר אל פאסו, בחושבם כי אינדיו ינסה לשדוד את הבנק שם, הם נפגשים ומחליטים כפשרה, לשתף פעולה ביניהם ולהתחלק שווה בשווה בסכום הפרס על אינדיו ועל חבורתו, השווה בפני עצמה עוד כ-17,000 דולר.
השניים מחליטים כי מנקו, אותו אינדיו וחבורתו אינם מכירים, יצטרף אל החבורה, ומורטימר יישאר בחוץ.
מנקו קונה את אמונו של אינדיו לאחר שהוא משחרר את אחד מידידיו מהכלא, ואינדיו מסכים לצרפו לשוד הבנק באל פאסו.
מנקו נשלח עם שלושה מאנשיו של אינדיו לשדוד את הבנק בסנטה קרוז, עיירה הסמוכה לאל פאסו, על מנת לגרום להזעקת שומרי הבנק באל פאסו לסנטה קרוז וכך לפנות את השטח לאינדיו ולשאר החבורה על מנת שיוכלו לשדוד את הבנק באל פאסו ללא הפרעה.
בדרכם לסנטה קרוז הורג מנקו את שלושת האחרים, הוא מגיע לסנטה קרוז ומכריח את איש הטלגרף באיומים, לטלגרף לאל פאסו ולהודיע כי הבנק בסנטה קרוז נשדד.
אחר כך הוא חוזר לאל פאסו ומגיע בדיוק בזמן על מנת לראות את השוד.
אינדיו מסכים לעסקה אך מחליט כי החבורה תישאר באגואה קליינטה כחודש עד שתשכך הסערה על שוד הבנק.
באמצע הלילה מתגנבים מנקו ומורטימר לחדר בו נמצאת הכספת וגונבים ממנה את הכסף, אך השודדים תופסים אותם בשעת המעשה ומכים אותם קשות.
בפקודת אינדיו הורג ניניו, יד ימינו, את השומר של שני ציידי הראשים ומשחררם לחופשי.
אינדיו מודיע לכנופייתו כי שני ציידי הראשים ברחו, ושולח את החבורה לתופסם ולהורגם.
תוכניתו היא ששני הציידים יהרגו את הכנופיה וכך הוא וניניו יוכלו להתחלק בכסף לבדם.
אלא שתוכניתו של אינדיו נכשלת; גרוגי, אחד מאנשי החבורה, מזהה את כוונתו של אינדיו.
הוא הורג את ניניו אך כשבא לקחת את הכסף מהכספת, הוא מגלה כי קולונל מורטימר כבר רוקן את הכספת לפני כן.
אינדיו משכנע את גרוגי לחבור אליו על מנת להרוג את שני ציידי הראשים ולהתחלק ביניהם בכסף.
למחרת בבוקר, נלחמים מנקו ומורטימר עם חבורתו של אינדיו והורגים אותם אחד אחד ברחובות העיירה.
מורטימר עומד ליד הבית בו נמצאים אינדיו וגרוגי, וצועק לאינדיו לצאת החוצה תוך שהוא מגלה לו את שמו.
אינדיו מזהה את הקרבה המשפחתית בין הקולונל לבין הנערה אותה אנס והרג בעבר.
הוא שולח את גרוגי לצאת בריצה מהבית, וכשמורטימר יורה בגרוגי הוא מתקדם לעבר הנפגע בחושבו שירה באינדיו ואז יוצא אינדיו מכניסה אחרת של הבית ויורה באקדחו של מורטימר.
אינדיו מפעיל את מנגינת השעון כפעמון המסמן את סופו הקרב של מורטימר אך בדיוק ברגע בו נגמרת המנגינה, מגיע מנקו עם שעון זהה ומכוון רובה לכיוונו של אינדיו.
הוא נותן לקולונל מורטימר את אקדחו ומתיישב בצד לצפות בדו-קרב.
המנגינה מסתיימת ומורטימר יורה באינדיו.
מורטימר מחליט כי הוא מוותר על חלקו בשלל.
מנקו מעמיס את הגופות על העגלה, תוך כדי שהוא סופר אותם לפי הפרסים על ראשיהם.
כשחסר לו להשלמת ה-27,000$ הוא יורה לפתע לאחור בפושע האחרון שהתחבא.
מנקו לוקח את הכסף השדוד ורוכב על העגלה לדרכו.
בגרסה האנגלית של הסרט, אומרת דמותו של איסטווד "נלך על השם מנקו" כביטוי לכך שהשם אמור לשמש ככינוי ולא כשם אמיתי לדמות.
מנקו היא מילה בספרדית שפירושה הוא "זרוע אחת" ו"פגוע ביד אחת".
איסטווד מבצע כמעט את כל הפעולות רק בידו הימנית כשהוא משאיר את ידו השמאלית חופשייה.
המקבילה האיטלקית של המילה הספרדית מנקו היא "monco", במקורות רבים נקרא אדם ללא שם "monco", מה שמבטא את אלמוניותה של דמותו של איסטווד המבוטאת גם בסרטים האחרים בטרילוגיה.
אינדיו (בספרדית אינדיאני), בגילומו של זאן מרי וולנטה, הוא דמות אכזרית הנחשב על ידי הרשויות בסרט כאחד הפושעים הגדולים ביותר.
כשמבקש מורטימר מפקיד הבנק שיגיד לו מהו הבנק הבטוח ביותר באזור אומר לו הפקיד "הבנק באל פאסו, אפילו אינדיו לא יעז לשדוד אותו".
בפלאשבקים רואים כי הוא אנס את אחותו של קולונל מורטימר והרג את מאהבה, תוך כדי האונס ירתה הנערה בעצמה.
אינדיו מעשן מה שנראה כחשיש או אופיום על מנת להקל מעליו את עוצמת הכאב שבאובדנה של הנערה שאהב.
קולונל דגלאס מורטימר הוא צייד ראשים על אף שהוא הרבה יותר מבוגר מדמותו של איסטווד; "הגעתי כמעט לגיל חמישים בשיטה שלי".
כשמנקו מנסה לברר על מורטימר אצל איש המכונה "הנביא" אומר לו "הנביא"; "מורטימר...
איש אמיץ, חייל, הוא היה מוכר כצלף הטוב ביותר ב, חייל דגול.
כיום הוא הידרדר להיות צייד ראשים כמוך." בניגוד למנקו, המוטיבציה של מורטימר במהלך הסרט ללכוד את אינדיו וחבורתו, היא לא בגלל הפרס אותו יקבל אלא כנקמה על מותה של אחותו.
בפגישה בין אינדיו ומורטימר בסוף הסרט, קורא מורטימר "זה קולונל מורטימר, דגלאס מורטימר, האם השם אומר לך משהו?".
לאחר שמורטימר הורג את אינדיו הוא משאיר את כל הכסף למנקו באומרו "זה הכל בשבילך, אני חושב שמגיע לך", ורוכב משם כשמטרתו הושלמה.
ג'אן מריה וולונטה - אינדיו
מארה קרופ - אשתו של מנהל המלון
ג'וזף אגר - הנביא המשוגע
פאנוס פאפאדופולוס - סנצ'ו פרז, חברו של אינדיו
רוברטו קמרדיאל - פקיד הרכבת
אלדו סמברל - קוצ'יליו, חבר בחבורתו של אינדיו
בניטו סטפנלי - חבר בחבורתו של אינדיו
לואיז רודריגז - חבר בחבורתו של אינדיו
לורנזו רובלדו - אויב של אינדיו שהסגיר אותו לשלטונות
תומאס בלנקו - אחראי הטלגרף בסנטה קרוז
מריו ברג'ה - יד ימינו של אינדיו
חוסר תרור - גיא קלווי, הפושע הראשון שהורג מורטימר
חוסה מרקו - בייבי רד קוואנה
ורנר אברולט - סלים, חבר בחבורתו של אינדיו
פרנק בראנה - שחורי, חבר בחבורתו של אינדיו
חוסה קנלחס - צ'יקו, חבר בחבורתו של אינדיו
אנטוניו מולינו רוחו - פריסקו, חבר בחבורתו של אינדיו
רוזמרי דקסטר - אחותו של הקולונל מורטימר
פיטר לי לורנס - חברה שנורה על ידי אינדיו
לאחר הפקתו של "בעבור חופן דולרים" רצו הבמאי סירג'יו לאונה והמפיק החדש שלו אלברטו גרימלדי להתחיל את הפקתו של סרט ההמשך, לשם כך הם היו צריכים את הסכמתו של קלינט איסטווד לככב בו.
איסטווד לא הסכים להתחייב לסרט נוסף בטרם נוכח בהצלחתו של הקודם, לכן הזדרז ליאונה להוציא גרסה באיטלקית לסרט על מנת לבדוק את הצלחתו.
חששו של איסטווד התברר כמופרך, ועל אף שהסרט הוקרן באיטלקית הוא הצליח.
כשנוכח בהצלחה, הסכים איסטווד להשתתף גם בסרט הבא.
"הצלפים" צולם באלמריה, ספרד, התפאורה נעשתה באולפני צ'ינצ'יטה ברומא.
מעצב ההפקה קרלו סימי, בנה את העיר אל פאסו במדבר אלמריה והיא קיימת עד היום כאטרקציה תיירותית, העיירה אגואה קליינטה נמצאת במישור ניג'ר (Níjar) באלמריה.
הפסקול של הסרט הולחן בידי אניו מוריקונה שהלחין את המוזיקה לשלושת סרטי הטרילוגיה.
בארצות הברית הוגו מונטנגרו הוציא גרסת כיסוי לפסקול הסרט ואחריו גם לירוי הולמס.
להקת הרוק band Year Long הקליטה שיר בשם "Per qualche dollaro in più" אם כי לא ברור כמה הוא קשור לסרט.
הצנזורה לעיתונות ולתקשורת המוכרת יותר בשם "הצנזורה הצבאית", היא יחידה השייכת לאגף המודיעין בצה"ל שמטרתה ביצוע צנזורה (גנזרות) מוקדמת בנושאים הנוגעים לביטחון מדינת ישראל.
הצנזורה הצבאית, שמקום מושבה בבני ברק, פועלת מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום) שפרסם המנדט הבריטי בשנת 1945, ואשר אומצו לימים בספר החוקים של מדינת ישראל.
הצנזורה הצבאית אחראית לכך שחומר כתוב או מודפס, המופץ בציבור או המגיע מידי אדם אחד לידי אחר, לא יכיל בתוכו ידיעות שהפצתן עלולה לפגוע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
הצנזורה הצבאית בודקת שידורי טלוויזיה, רדיו ואינטרנט, עיתונים וספרים, מוחקת בעצמה קטעים או מורה למחברים להשמיטם.
בעבר, בדקה גם מכתבים (הן מכתבי חיילים והן מכתבי אזרחים לחוץ לארץ), אך כיום כבר אינה עושה זאת.
בראש הצנזורה הצבאית עומד הצנזור הראשי לעיתונות ולתקשורת המוכר יותר בשם "הצנזור הצבאי הראשי" הואיל ולתפקיד ממונה באופן מסורתי קצין צה"ל, אף כי הדבר אינו הכרחי.
על הצנזור הצבאי הראשי מוטלת החובה לאזן בין שני ערכים שמתנגשים לפעמים: האחד הוא "זכות הציבור לדעת" כחלק מהערך הדמוקרטי של חופש הביטוי, והשני הוא הערך הביטחוני המחייב פיקוח על חשיפת מידע שפרסומו יגרום לנזק ממשי לביטחון המדינה.
בפסיקת בית המשפט העליון, נקבע כי אין הצנזור מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
הצנזור הצבאי הראשי מתמנה על ידי שר הביטחון.
במקביל למינוי על ידי השר לצנזור צבאי ראשי, ממנה אותו הרמטכ"ל למפקד היחידה של הצנזורה הצבאית באמ"ן.
תקנה 86 מאפשרת אומנם לשר הביטחון למנות כצנזור "כל אדם", אולם הנוהג הוא שמתמנה לתפקיד קצין צבא בכיר.
לאחר מינויו, הצנזור הראשי אינו כפוף לשר הביטחון, לרמטכ"ל או לדרג צבאי או מדיני כלשהו.
הצנזור יכול להתייעץ עם ראשי מערכת הביטחון אך זכותו וחובתו להפעיל שיקול דעת עצמאי.
מלבד הצנזור הצבאי הראשי ישנם מספר אזרחים עובדי צה"ל המקבילים לקצינים בדרגת סגן-אלוף המשמשים כצנזורים פיקודיים ומקבלי החלטות.
סמכויות הצנזורה הצבאית מוגדרות בחלק ח' של תקנות ההגנה (שעת חירום).
על-פי התקנות, רשאי הצנזור הצבאי הראשי לאסור בצו לפרסם חומר אשר פרסומו (לדעתו של הצנזור) היה עשוי, או עלול, לפגוע, בהגנתה של ישראל, בשלומו של הציבור או בסדר הציבורי.
הצנזור רשאי לדרוש הצגת כל חומר טרם פרסומו, אולם כדי למנוע הצפת חומר התפתח הנוהג של קביעת רשימת נושאים שכתבות שעוסקות בהם יוצגו לצנזור.
חל איסור על פרסום עצם העובדה שהצנזור שינה או התערב בפרסום.
לצנזור סמכות מנהלית להורות על הפסקת הופעתו של עיתון מודפס על ידי החרמת מכונות דפוס או איסור על הפעלתן, אם שימשו להדפסת "פרסום בלתי מותר": פרסום המכיל חומר שלא הוגש לצנזורה; או פרסום שהתפרסם למרות פסילתו בידי הצנזורה; או פרסום שהוכרז על ידי הצנזור כפרסום אסור.
המקרה המוכר ביותר של סגירת עיתון בצו של הצנזור הצבאי היה זה של סגירת העיתון חדשות לשלושה ימים בשנת 1984 בעקבות פרסום מידע שעסק בפרשת קו 300.
הבסיס החוקי לצנזורה הביטחונית בישראל וסמכויותיה
סמכותה של הצנזורה נובעת מתקנות ההגנה (שעת חירום) מ-1945.
תקנה 86 – קובעת הגדרות, ביניהן: "'צנזור' פירושו כל אדם שמינה אותו שר הביטחון לכך בכתב".
תקנה 87 – קובעת שהצנזור רשאי לאסור פרסום אם לדעתו הדבר יפגע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
תקנה 88 – עוסקת ביצוא ויבוא של חומר.
תקנה זו דומה לתקנה 87 ומשלימה את הסמכות הרשומה בה.
המשמעות היא שסמכות הצנזור חלה גם על כלי תקשורת זרים.
תקנה 89 – מרחיבה את סמכותו של הצנזור לחבילות שנשלחו בדואר או עברו דרך המכס, וכן לכל חומר מודפס העובר במכס.
תקנה 90 – מסמיכה פקידי דואר לבדוק, כנציגי הצנזורה, תכולת חבילות.
תקנה 91 – מרחיבה את הסמכות לתעודה, דמות, תמונות, תצלום, וקובעת דרכי פיקוח עבורם.
תקנה 92 – מרחיבה את הסמכות לאנשים היוצאים מהארץ וחפציהם, כולל סמכות לביצוע חיפוש גופני.
תקנה 93 – בחינת משלוחים, מתן זכות חיפוש בכל חבילה הנכנסת או יוצאת מהמדינה, כולל חיפוש בכלי רכב, מטוסים, אוניות ושאר אמצעי תובלה.
תקנה 97 – קובעת שהצנזור רשאי לדרוש כל חומר טרם פרסומו בכל דרך, וזאת על מנת שהצנזור יוכל לממש את סמכותו לאשר או לא לאשר חומר לפרסום.
תקנה 98 – קובעת שאם צונזרו חלקים מסוימים בידיעה או בפרסום, יש לוודא שאי אפשר יהיה להבחין בכך שהפרסום עבר טיפול צנזוריאלי (לדוגמה, אסור לפרסם ידיעה שמופיעים בה סימני מחיקות), וכן אסור להוסיף הערה שחלקים מסוימים נמחקו על ידי הצנזורה.
תקנה 99 – מסמיכה כל פקיד מורשה להחרים פרסומים שלא אושרו.
תקנה 100 – אם עיתון עובר עברה צנזוריאלית, רשאי הצנזור להחרים כל ציוד דפוס ששימש להדפסת פרסום שלא אושר, או להורות על סגירת בית הדפוס, או לאסור על הפעלת ציוד אחר ששימש להוצאת הפרסום האסור.
מתוך סעיף 100 משתמע שאם עיתון עובר עברה צנזוריאלית רשאי הצנזור לסגור אותו.
תקנה 101 – מקנה לצנזור סמכויות חיפוש (באמצעות המשטרה) כולל חיפוש גופני, וכן סמכויות החרמת ציוד.
לאור הסמכות הרחבה שניתנה לו בתקנה 87 הנ"ל, הצנזור רשאי לאסור פרסום של "ידיעה סודית", כפי שהוגדרה בסעיף 113 לחוק העונשין (ריגול חמור).
אחת ההגדרות למונח "ידיעה סודית" המופיעות בסעיף 113(ד) היא ידיעה שהממשלה הכריזה עליה בצו שהיא עניין סודי.
ישנו צו הקובע שכל ידיעה הקשורה לישיבות הקבינט הביטחוני היא ידיעה סודית.
עקב כך הצנזור חייב לאסור פרסום ידיעות העוסקות בישיבות של הקבינט הביטחוני, ואם עיתונאי מפרסם ידיעה מודלפת מישיבת קבינט, הוא עשוי להיות מואשם בעבירה פלילית לפי אחד מסעיפי חוק העונשין העוסקים בריגול.
עולה מכך בעיה – ניתן לדון בהחלטות פוליטיות במסווה ביטחוני, אף על פי שאין להן כל קשר לנושא ביטחוני, ובכך למנוע את פרסומן.
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי
בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי.
בפסיקת השופטים שניתנה פה-אחד ב-10 בינואר 1989 נקבע הכלל שלפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
בשנת 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין העיתונים לבין שלטונות צה"ל, שנועד להסדיר את יחסי העיתונים עם הצנזורה הצבאית.
לפי ההסכם, הצנזורה מיועדת למנוע הסתננות מידע ביטחוני באופן העשוי לפגוע בביטחון המדינה, ופעילותה נעשית בשיתוף פעולה עם העיתונים.
חברי ועדת העורכים של העיתונים היומיים בישראל היו הנציגים של כלי התקשורת בישראל, הוועדה נפגשה באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שהעבירו לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
בשנת 1992, בעקבות טיפול הצנזורה בפרשת אסון צאלים ב', הודיע עיתון "הארץ" על פרישתו מהסכם הצנזורה, ואחריו פרש גם "ידיעות אחרונות".
ההסכם קרס למעשה, משום שרק מיעוט מכלי התקשורת בישראל נותר מאוגד בו.
במאי 1996 נחתם הסכם צנזורה חדש, שתיקן את הפגמים העיקריים בהסכם הישן.
בין השאר הוא הגביל את סמכות הצנזורה, והתיר לה לפסול רק מידע ביטחוני שפרסומו עלול בוודאות קרובה לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, והבטיח את זכות אמצעי התקשורת לעתור לבג"ץ נגד החלטות הצנזורה.
אף על פי שהסכם הצנזורה ממשיך להיות ההסדר המקובל לפעילות הצנזורה הצבאית בישראל, ועדת העורכים איבדה את הכוח שהיה לה בעבר.
בראשית שנות האלפיים הפך המפגש השנתי של הוועדה עם ראש הממשלה ב-כ"ט בנובמבר למסיבת עיתונאים שתוכנה מדווח באופן פומבי.
ועדת השלושה היא מנגנון הערעורים על החלטות הצנזורה הצבאית.
בוועדה חברים שלושה אישים: נציג צה"ל, נציג כלי התקשורת (בעבר: נציג ועדת העורכים) ונציג הציבור אשר ממונה ליו"ר הוועדה.
הוועדה מכריעה בדבר פרסומם או צנזורם של חומרים בעלי אופי ביטחוני.
כיום יושבים בוועדה השופטת בדימוס אילה פרוקצ'יה (יו"ר), תת-אלוף (במיל') איתי ברון, ואיש התקשורת שלום קיטל.