tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 השב"כ והיחידות המיוחדות של המשטרה (כגון הימ"מ) הצטיידו באקדחי הגלוק (דגמי גלוק 17 וגלוק 19C) כאקדח השירות.
עובדה זו העלתה את המוניטין של הגלוק בישראל.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 החליטה משטרת ישראל על הפיכת הגלוק לאקדח השירות שלה במקום היריחו.
בצה"ל אין אקדח שירות לכלל החיילים, והלוחמים מצוידים ברובה שירות במקום.
לוחמי היחידות המובחרות חמושים גם באקדחים ואילו קצינים יכולים לרכוש אקדח להגנה עצמית באופן פרטני (הדגם נקבע לפי העדפתם האישית).
בצבא ארצות הברית שימש הקולט M1911 כאקדח השירות במשך שנים רבות, ונחשב לאחד האקדחים הטובים ביותר שפותחו באמריקה.
ב-1985 הוא הוחלף בברטה M9, אך האקדח החדש זכה לביקורות שליליות.
ב-2017 החלה החלפתו ב-M-17 תוצרת זיג זאואר.
אקאשי מוטוג'ירו (ביפנית: 明石 元二郎; 1 בספטמבר 1864 בפוקוקה, שביפן – 26 באוקטובר 1919 בפוקוקה, שביפן) היה גנרל יפני, המושל הכללי של טייוואן בשנים 1918–1919. במהלך מלחמת רוסיה–יפן ארגן אספקת הנשק לבדלנים הפינים והקווקזים.
בשנת 1889 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הגבוהה של הצבא הקיסרי.
בשנת 1894 נשלח ללמוד בגרמניה.
עם פרוץ מלחמת סין-יפן, הוזעק ליפן, שירת במטה אוגדת המשמר בפורמוזה.
הוא היה משקיף צבאי בפיליפינים במלחמת ארצות הברית-ספרד.
בשנת 1900 נשלח לסין להשתתף במשא ומתן בסיום מרד הבוקסרים.
בינואר 1901 מונה לנספח צבאי בצרפת.
ב-15 באוגוסט 1902 התמנה לנספח צבאי ברוסיה.
הגיע לפטרבורג ב-1 בנובמבר 1902.
עם פרוץ מלחמת רוסיה-יפן ב-10 בפברואר 1904 הוא מונה לנספח צבאי בסטוקהולם, אך נסע ברחבי אירופה ואסף מידע.
באמצעות אקאשי מומנו מהפכנים רוסים, בדלנים פיניים, פולנים וקווקזים ברוסיה.
כסף יפני קיבל גם מנהיג מפלגת ההתנגדות הפעילה, העיתונאי קוני ציליאקוס, מנהיג מפלגת הפדרליסטים הסוציאליסטים הגאורגיים גאורגי דקנושישווילי.
ביולי 1904 נפגש אקאשי עם פלחנוב ולנין בז'נבה.
באמצעות ציליאקוס הוא מימן את ועידת פריז של מפלגות האופוזיציה הרוסיות בשנת 1904 ואת ועידת ז'נבה בשנת 1905. בסך הכל, כמיליון ין (כ-35 מיליון דולר במחירי 1990) שהוקצו על ידי המטה הכללי היפני הושקע בפעילות חתרנית ברוסיה דרך אקאשי.
ב-11 בספטמבר 1905, זמן קצר לאחר כריתת הסכם השלום בפורטסמות', הוטל על אקאשי לחזור ליפן.
לאחר מסירת דיווח על עבודתו מונה אקאשי לנספח צבאי בגרמניה.
עם זאת, בשנת 1906, עיתון ברוסיה פרסם את היקף פעילותו של אקאשי, בעיקר המבצעים החשאיים למימון תנועות בדלניות.
הדיווח פורסם גם על ידי עיתוני אירופה ובשנת 1907, אקאשי שוב הוחזר מאירופה.
באוקטובר 1907 מונה אקאשי לראש המשטרה הצבאית בקוריאה.
בדצמבר 1913 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ובאפריל 1914 מונה לסגן רמטכ"ל.
בתפקיד זה הוא התעקש לכבוש את צ'ינגדאו ולהעלות 21 תביעות לסין.
בשנת 1918 התמנה למושל הכללי של טייוואן.
אקדח כפול הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 2013, המבוססת על סדרת הקומיקס "אקדח כפול", בכיכובם של דנזל וושינגטון, מארק וולברג, פולה פטון, ביל פקסטון, אדוארד ג'יימס אולמוס וג'יימס מרסדן.
רוברט "בובי" טרנץ' (דנזל וושינגטון), סוכן המנהל לאכיפת הסמים (DEA), ושותפו, נגד מייקל "סטיג" סטיגמן (ומארק וולברג), יוצא יחידת אריות הים המסופח לאגף המודיעין של הצי, התחזו, מבלי שכל אחד מהם יודע על זהותו של השני, לפושעים וניסו לחדור לקרטל הסמים המקסיקני בראשותו של מאני "פאפי" גרקו (אדוארד ג'יימס אולמוס).
לאחר שהשניים שדדו בנק, משום שחשבו שזה יסייע להם להפליל את גרקו, התברר להם כי מילוני הדולרים ששדדו שייכים לסוכנות הביון המרכזית.
בעוד הסוכנות שולחת בעקבותיהם סוכן בכיר, אכזר וחסר מעצורים (פקסטון), מנסים השניים להוכיח את חפותם, ומסתייעים בשותפתו ואהובתו של טרנץ', סוכנת המנהל לאכיפת הסמים דבי ריס (פאולה פאטון).
דנזל וושינגטון - כסוכן מיוחד של DEA רוברט "בובי" טרנץ '
מארק וולברג - יוצא יחידת אריות הים המסופח לאגף המודיעין של הצי, מייקל "סטיג" סטיגמן
פאולה פאטון - כסוכנת המיוחדת של DEA, דב ריס
ג'יימס מרסדן - כמפקד סגן ארצות הברית, הרולד קווינס
פרד וורד -בתפקיד USN האחורי אדמירל טוביי
אדוארד ג'יימס אולמוס - בתפקיד מני "פאפי" גרקו
רוברט ג'ון בורק - כסוכן המיוחד של DEA ג'סופ
פטריק פישלר - ד"ר קן
אקדמגורודוק הוא מתחם בעיר נובוסיבירסק, רוסיה, הנמצא 30 ק"מ דרומית למרכז העיר וכ-10 ק"מ מערבית לעיירת המדע קולצובו.
זהו המרכז החינוכי והמדעי של סיביר.
המתחם מוקף ביערות ליבנה ואורן על גדת ים אוב, מאגר מלאכותי על נהר אוב.
רשמית היא חלק מהעיר נובוסיבירסק, ומעולם לא הייתה עיר סגורה.
בתוך אקדמגורודוק נמצאת אוניברסיטת נובוסיבירסק, 35 מכוני מחקר, אקדמיה לרפואה, בנייני דירות ובתים, ומגוון שירותים קהילתיים כולל חנויות, מלונות, בתי חולים, מסעדות ובתי קפה, בתי קולנוע, מועדונים וספריות.
"בית המדענים", מרכז חברתי של אקדמגורודוק, מארח ספרייה המכילה 100,000 כרכים - קלאסיקות רוסיות, ספרות מודרנית וגם ספרים ומגזינים אמריקאיים, בריטיים, צרפתיים, גרמנים, פולניים ועוד.
"בית המדענים" כולל גם גלריית תמונות, אולמות הרצאות ואולם קונצרטים.
העיירה הוקמה בשנת 1957 בחסות האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
האקדמאי מיכאיל אלכסייביץ' לברנטייב, מכונאי ומתמטיקאי, יו"ר הראשון בסניף הסיבירי של האקדמיה הסובייטית למדעים, מילא תפקיד בולט בהקמת אקדמגורודוק.
בשיאה שימשה אקדמגורודוק 65,000 מדענים ובני משפחותיהם, והייתה אזור מועדף לחיות בו.
בתקופה הסובייטית (1961–1991), בשל הייחודיות של המערכת הכלכלית הסובייטית, התגמולים הכספיים לא תמיד תורגמו לרמת חיים גבוהה יותר.
כדי לקזז זאת, הוקמה באקדמגורודוק מערכת פיצויים מיוחדת לתושביה ולמדענים המובילים בה.
לדוגמה, לתושבי אקדמגורודוק הייתה גישה לחנויות חלוקת מזון מיוחדות שסיפקו, לרוב, גישה לכמה מוצרי מזון מסובסדים בסיסיים, שלא תמיד ניתן היה להשיג במקום אחר.
מדענים שקיבלו תואר דוקטור (תואר לאחר הדוקטורט במערכת ההשכלה הרוסית) קיבלו מהרשויות שירות משלוחים מיוחד, אשר העניק גישה למבחר רחב יותר של מצרכים מאשר לרשות הכללית.
לחברים באקדמיה למדעים הייתה גישה לרמת שירות גבוהה עוד יותר והיו זכאים להתגורר במגורים חד-משפחתיים (המכונים "קוטג'ים"), הנחשבים יוקרתיים על פי הסטנדרטים הסובייטים, כשמרבית האוכלוסייה התגוררה בדירות בבניינים מרובי דירות בני תשע וארבע קומות.
במהלך השנים הראשונות נהנו התושבים מחופש גדול יחסית, כאשר מרכז תרבות מודרניסטי הציג עבודות של אמנים סובייטים אסורים, ערבי שירה ופעילויות אחרות שלא הותרו בשום מקום אחר.
המחקר המדעי בתחומים שהוגדרו כמדע פסאודו מסוכן במוסקבה, כמו קיברנטיקה וגנטיקה, פרח.
עם זאת, החירויות צומצמו מאוד בשנות השבעים בתקופת ברז'נייב.
קריסת ברית המועצות הביאה לכך שמדענים רבים, עזבו.
החל מאמצע שנות התשעים, מכיוון שרפורמות כלכליות אפשרו השקעה פרטית ברוסיה, אקדמגורודוק ראתה את תחילתו של מימון סיכון.
בשנת 1992 נוסדה כאן חברת תוכנה בשם נובוסופט, והלקוח הראשי שלה הייתה י.ב.מ..
בערך בתקופה זו המרכז לטכנולוגיות פיננסיות החל לפעול ולהתמחות בתוכנות בנקאיות ופיננסיות.
עד 1997 גודל ההשקעה הפרטית הגיע לכדי 10 מיליון דולר; עד 2006 הוא היה 150 מיליון דולר והגיע לכמיליארד דולר עד 2015.
אינטל ושלומברגר הקימו סניפים באקדמגורודוק וחברות אחרות באו בעקבותיהן לאזור.
מדענים רבים, כולל בנו של לברנטייב, מיכאיל שהוא מתמטיקאי מוכשר בפני עצמו, היו מעורבים מאוד בהתפתחו זו.
כיום, אוכלוסיית אקדמגורודוק עומדת על 100,000 איש ויש מעל 40 מכוני מחקר הממוקמים באקדמגורודוק.
מאמץ המיזם הפרטי באקדמגורודוק הפיח חיים חדשים במה שהיה פעם אחד ממרכזי המדע המובילים של ברית המועצות ובשנת 2013 נחנך כאן הפארק הטכנולוגי של אקדמגורודוק.
האזור מכונה לפעמים "יער הסיליקון".
מרכז טכנולוגי גדול בהרבה בברית המועצות לשעבר הוא מרכז החדשנות סקולקובו, הממוקם בפאתי מוסקבה ומהווה פרויקט ממשלתי של 4 מיליארד דולר עם הכנסות שנתיות של מיליארד דולר.
רשימת מתקני מחקר וחינוך באקדמגורודוק
אקדח מסמרים הוא כלי עבודה פנאומטי, מבוסס גז, אבק שרפה או חשמלי שמשמש לנעיצת מסמרים מהירה.
ישנם סוגים שונים של אקדחי מסמרים המתאפיינים בעיקר בצורת ההפעלה שלהם ובגודל המסמרים שהם נועצים.
אקדח מסמרים פנאומטי המופעל באמצעות קומפרסור.
אקדח מסמרים המופעל באמצעות אבק שרפה.
גודל המסמרים משתנה גם הוא החל ממסמרי סיכה דקיקים ועד מסמרי פלדה באורך של 10 ס"מ ויותר.
במחסנית מסודרים המסמרים בקבוצות המאפשרות טעינה אוטומטית של המסמר.
פנימית - המחסנית נפתחת כמסילה שבתוכה ממוקמת דבוקת המסמרים (בעקרון דומה למהדק סיכות משרדי).
לאחר כל לחיצה קפיץ אחורי דוחף את המסמרים אל בית הבליעה ומכין אותם לשימוש.
חיצונית - שרשרת מסמרים המחוברת באמצעות סרט (פלסטיק בדרך כלל).
לאחר כל לחיצה נע הסרט קדימה ומושך את המסמר הבא אל בית הבליעה.
מתג ההפעלה ממוקם בדרך כלל על ידית האחיזה של הכלי באופן שמאפשר אחיזה מלאה של כף היד ולחיצה במקביל על מתג ההפעלה.
בכל לחיצה נורה מסמר אחד.
מתג ההפעלה מקושר למשבת הנועד למנוע ירי בשוגג שעשוי להביא לפציעות חמורות.
המשבת ממוקם בדרך כלל בנקודת המפגש של האקדח עם משטח העבודה, כך שלחיצה של האקדח אל משטח העבודה משחררת את המשבת ומאפשרת את יריית המסמר.
לכל אחד מסוגי האקדחים ישנו מקור אנרגיה שונה שמטרתו לאפשר את יריית המסמר בעוצמה הנדרשת לפי גודל המסמר ומשטח העבודה שבו הוא ננעץ.
האקדחים הנפוצים ביותר הם אקדחים המבוססים על אנרגיה המופקת באמצעות מדחס אוויר (קומפרסור) ומחוברים אליו באמצעות צינור של אוויר דחוס.
סוג נוסף של אקדחים המשמש לעבודה בחומרים קשים במיוחד הם אקדחים היורים מסמרי פלדה באמצעות תחמישי אבק שרפה (בדומה לכדור רובה).
סוג שלישי של אקדחים מופעל באמצעות גז דחוס ואילו באקדחים חשמליים מקור ההזנה הוא חשמל.
עוצמתו של אקדח המסמרים ומהירות הפעולה שלו מביאים לא פעם למקרי פציעה חמורים.
פציעות נפוצות בשימוש באקדח מסמרים בעקבות ביטול המשבת וירי שגוי שלא כנגד משטח עבודה, אי התאמה של עצמת הירי לרמת ההתנגדות של משטח העבודה - דבר הגורם למעבר של המסמר את משטח העבודה והמשך מעופה שלו.
במצב כזה איברי גוף הנמצאים מצידו השני של משטח העבודה עלולים להיפגע מהמסמר.
אקדיסוזואה (שם מדעי: Ecdysozoa) היא על־מערכה גדולה של חסרי חוליות הכוללת את מרבית בעלי החיים הקיימים כיום כמו פרוקי-רגליים, תולעים נימיות וכמה מערכות קטנות יותר.
הקבוצה הוגדרה בשנת 1997 והיא שייכת לקבוצה קדמוני הפה (Protostomia) לצד הקבוצה ספירליה (Spiralia).
המאפיין המשותף לבני הקבוצה אקדיסוזואה הוא קוטיקולה בעלת שלוש שכבות (ארבע שכבות בדובוני מים).
מחקר משנת 2008 הוכיח שאקדיסוזואה היא קבוצה מונופילטית כלומר קבוצה המורכבת מאב קדמון משותף וכול צאצאיו.
אקדיסוזואה מחולקת לשלוש קבוצות קטנות יותר: נמטוידה (Nematoida) הכוללת את המערכות תולעים נימיות ותולעי שיער-סוס, סקדילופורה (Scalidophora) הכוללת את המערכות פריאפולידה, קינורהינכה ולוריסיפרה ופנרתרופודה (Panarthropoda) הכוללת את המערכות פרוקי-רגליים, נושאי ציפורניים, דובוני מים והקבוצה הנכחדת לובופודיה (Lobopodia).
הקבוצה כוללת את המערכות הבאות:
רמון הוא אקדח שעוצב ופותח על ידי חברת אמתן כרמיאל הישראלית ונמכר לראשונה בשנת 2019. רמון הוא אקדח סטריקר חצי-אוטומטי, גוף פולימרי, בקליבר 9 מ"מ האקדח קרוי על שמו של האסטרונאוט אילן רמון.
אקדח רמון מגיע בקליבר 9 מ"מ (19X9) בעל גוף פולימרי ותכולת מחסנית של 15 כדורים.
מנגנון הירי נוקר פנימי (Striker) משקלו כ־630 גרם (ללא מחסנית) ואורך הקנה 4.0 אינץ'.
לרמון כוונות טריטיום וזוהרות מברזל, תפס המחסנית מלבני ורחב, עצר המחלק מוגדל ומאפשר שחרור קל של המחלק בזמן החלפת המחסנית, פסי דריכה אחוריים וקדמיים לדריכה נוחה, הדק רך ומסילת פיקטין מלאה להוספת אמצעים.
מנגנוני האקדח מתאימים ליורה שמאלי או ליורה ימיני, מספרו מוטבע על גוף האקדח, הצינה ועל קנה האקדח והוא מגיע בארבעה צבעים שונים: מדברי, שחור, אפור וזית.
בנוסף, האקדח מגיע עם אופציה למתאם להתקנת כוונות השלכה (דגם OR) ואופציה לקנה עם הברגה למשתיק (דגם S).
האקדח עבר את בחינות לפי תקני NATO.
האקדח דומה מאד במבנהו ל גלוק 19 שמאד נפוץ ולכך רוב האביזרים הנלווים הנפוצים כדוגמת נרתיק מחסניות ועוד יתאימו גם עבורו,
אקדח רמון משמש גורמי ממשל במספר רב של מדינות סביב העולם ומשמש כאקדח פרטי להגנה עצמית כגון: כוחות שיטור בישראל, המשמר האזרחי הספרדי (Guardia Civil), המשטרה הפדרלית הספרדית, משטרת תאילנד, חיל האוויר הפיליפיני, צבא פרו ומדינות נאט"ו.
- ב-26 במאי 2021 חתמה אמתן על חוזה לאספקת 9,120 אקדחי רמון למשטרת ספרד.
לאחר אספקת האקדחים, הגיעה ביקורת שלילית ממשרד הפנים הספרדי, שכן בדיקה שבוצעה לאחר תלונות על מעצורים מרובים מצד קצינים ומדריכים העלתה כי מתוך כל 35 אקדחים שנבדקו, 20 היו פגומים.
"אקדח" הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם, מתוך המיני-אלבום "חמישה לילות".
השיר יצא לאור ב-21 במרץ 2024, כרצועה השנייה מתוך האלבום.
הוא נכתב והולחן על ידי רותם חן, משה בן אברהם ואופק יקותיאל, והופק על ידי שני האחרונים.
השיר הגיע למקום השישי במצעד היטליסט של מאקו.
במהלך חודש מרץ 2024, אדם רמז על הפרויקט המוזיקלי הבא שלו דרך חשבון האינסטגרם שלו, שם תיעד את האמן פילפלד מציג את מה שנראה כמספר עטיפות אלבומים או סינגלים.
בסרטון ניתן לזהות את הכתובות על העטיפות, המציינות את שמות השירים החדשים של אדם, ובהם "אקדח", שהוא הרצועה השנייה במיני-אלבום.
לאחר צאתו של המיני-אלבום חמישה לילות, לצד שאר שירי האלבום, זכה השיר להצלחה בסטרימינג, ובעקבות זאת נכנס למקום ה-57 במצעד היטליסט של מאקו.
שבוע לאחר מכן, הגיע השיר למקום השמיני, ובשיאו הגיע למקום השישי.
בנוסף ל"אקדח", ארבעת השירים הנוספים מהאלבום בעשירייה הפותחת.
אדם הוא האמן הראשון שהכניס חמישה שירים לעשירייה הפותחת בו-זמנית.
האקדיני היו שבט גאלי ששכן בעמק הטינה (האלפים הימיים) בתקופת הברזל.
הם מוזכרים כ-Ecdini על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), וכ-Ecdiniorum על קשת סוסא.
משמעות השם האתני נותרה לא ברורה.
אם קלטי, אז Ecdinii נוצר אולי עם הקידומת ec(s) - (מחוץ, בלי) המחוברת ל-dīn(i) - (מחסה, הגנה).
אקסבייר דלאמארה הציע לפיכך לתרגם את Ec(s)-dīni-oi כ'חסר בית'.
אם הפרשנות הזו נכונה, נראה שהשם היה שם שניתן על ידי שבט שכן.
גיא בראול הציע שאולי השם טיניוס קשור.
שבט האקדיני חיו בעמק ה-Tinée, יובל של נהר הוואר.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מערבית לווסוביאני ו-Tyrii, מזרחית לנמטורי, צפונית ל-Nerusii ולוודיאנטי, ודרומית ל- סבינקאטס וקטוריגס.
Rivet, "נראה שלא היו יישובים משמעותיים באדמות האקדיני והווסוביאני, כך שהם בוודאי נשלטו על ידי Cemenelum כאשר הם היו מנותקים מהפרובינקיה "האלפים הקוטיים".
יחד עם הוסוביאני וה-Veaminii, הם היו חלק מהקפילאטי.
אקדימה היא היחידה ללימודי תעודה, הכשרה והעשרה של אוניברסיטת בר-אילן.
בין תחומי הלימוד: טכנולוגיה וסייבר, פסיכולוגיה ופסיכותרפיה, משפטים, גישור ובוררות, נדל"ן ויזמות, אימון והנחיה, רפואה ובריאות, ניהול ועסקים, חינוך והוראה, ייעוץ ארגוני ומשאבי אנוש, תרבות ורוח, קיימות וסביבה, כלכלה ופיננסים, שיווק ותקשורת, יהדות, תרגום לשון ושפות.
המנהלת האקדמית של "אקדימה" היא פרופ' נעה וילצ'ינסקי.
בית הספר להייטק וסייבר פועל במסגרת "אקדימה" ומקיים לימודי תעודה והכשרה מקצועית בתחומי ההייטק, הסייבר והבינה המלאכותית.
הקורסים מתקיימים בקמפוס אוניברסיטת בר-אילן ברמת גן, ובמקביל מועברים גם באופן מקוון (למידה היברידית).
בית הספר מדגיש שיתופי פעולה עם חברות טכנולוגיה בינלאומיות וגופים מקצועיים בתחום אבטחת המידע, משמש "אקדמיה מורשית" של מספר חברות גלובליות, ומקיים הכשרות רשמיות על פי תוכניות הלימוד שלהן.
בשנת 2025 הודיעה אוניברסיטת בר-אילן על שיתוף פעולה בין בית הספר להייטק וסייבר לבין חברת הסייבר "פאלו אלטו נטוורקס", במסגרתו אמורים להינתן קורסים רשמיים של החברה כחלק מתוכניות הלימוד בבית הספר.
בית הספר מדווח על שיתופי פעולה עם חברות נוספות בתחום אבטחת המידע, הווירטואליזציה ומחשוב הענן, וכן על כנסים, וובינרים וימי עיון הנערכים בשיתוף חברות כמו צ'ק פוינט ואחרים.
מנהל בית הספר הוא ערן שחם, מרצה ותיק בתחום תקשורת המחשבים ואבטחת המידע.
שחם משמש גם כמנהל האקדמי של תוכניות הסייבר וההייטק במסגרת המערך לתוכניות ייעודיות באוניברסיטה.
עם הקורסים בבית הספר נמנים:
קורס Data Science וסוכני AI – הכשרה למדעני נתונים, כולל דגש על יישומי בינה מלאכותית ולמידת מכונה.
קורס מבוא ל–AI לשימוש עסקי – יישומי בינה מלאכותית למנהלים ועובדים במגזר העסקי.
קורס אבטחת מידע וסייבר (CISO) – הכשרת מנהלי אבטחת מידע וקציני הגנת הנתונים (DPO), המשלבת היבטים טכנולוגיים, ניהוליים ורגולטוריים.
קורס DPO (Data Protection Officer) – הכשרה בתחומי פרטיות והגנת מידע, בדגש על רגולציה בישראל, באירופה (GDPR) ובארצות הברית.
קורסים להכשרת מפתחי תוכנה ומנהלי מוצר – בהם קורס Fullstack AI-Driven Development למתכנתים, וקורס ניהול מוצר משולב AI ו–Data, המיועד לבעלי רקע טכנולוגי המעוניינים בהסבה לניהול מוצר בהייטק.
קורסים בסיסיים בסייבר ובהכנה להסמכות בינלאומיות – כגון קורס CC (Certified in Cybersecurity) של ארגון ISC², קורסי Cisco CCNA, וקורסים בתחומי Linux ו–DevOps/DevSecOps.
אֲקָדֶמְיָה היא מוסד לפיתוח, שימור והפצת הידע האנושי, בכל תחומי המדעים לסוגיהם.
כיום מתייחס המונח בעיקר למוסדות להשכלה גבוהה.
מקור המילה מיוונית, על שם חורשת "אקדמוס" מצפון לאתונה, חורשה שהייתה מקודשת לאלת החוכמה, אתנה.
בחורשה זו הקים אפלטון בסביבות שנת 385 לפנה"ס את האקדמיה האפלטונית במסגרת גימנסיון.
ישנה טענה כי החורשה הייתה ממזרח לאתונה וכי מקור המילה הוא מהשורש העברי ק.ד.ם.
באירופה, האקדמיה מתוארכת ליוונים והרומאים הקדומים בתקופה הקדם-נוצרית.
אוניברסיטאות חדשות יותר נוסדו במאות ה-12 וה-13, והחל להתגבש המוסד האירופאי של האקדמיה.
נזירים וכמרים עברו ממנזרים לערי קתדרלות ועיירות אחרות, שם פתחו את בתי הספר הראשונים שהוקדשו ללימודים מתקדמים.
הבולטים מבין בתי הספר החדשים הללו היו בבולוניה, סלרנו, נאפולי, סלמנקה, פריז, אוקספורד וקיימברידג'.
במהלך המאות ה-15,16 החל עידן הרנסאנס באיטליה, והתקיים בה עניין מחודש בפלאטוניזם שליווה את תחיית המחקרים ההומניסטיים, והאקדמיה באירופה קיבלה קונוטציות חיות חדשות.
בהדרגה החלו האקדמיות באירופה להתמחות בנושאים מסוימים (אומנויות, שפה, מדעים), ומאז המאה ה-17 החלה התפשטות של מוסדות אקמדמים ברחבי אירופה, כאשר מלכים וריבונים אחרים החלו ליסד ולממן מוסדות אקדמיים.
בשנת 1660, נוסדה החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע, זוהי אגודה מדעית הפעילה ברציפות מאז אותה שנה, ומשמשת כאקדמיה למדעים של בריטניה.
היא מהווה את אחת האגודות המדעיות הוותיקות והמשפיעות ביותר בעולם, שבין היתר הובילה לכך שרוב המאמרים האקדמיים בעולם מתפרסמים בשפה האנגלית כשפה אקדמית אחידה.
כיום המילה "אקדמיה" משמשת לתיאורם של מוסדות מסוגים אחדים:
אוניברסיטה - בדרך כלל משמשת המילה לתיאור מכלול האוניברסיטאות.
בית ספר גבוה שאינו אוניברסיטה, כגון אקדמיה לציור, אקדמיה למוזיקה או אקדמיה צבאית.
דוגמה לכך, במדינת ישראל, היא "בצלאל" המגדירה עצמה כ"אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים" ו"האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים".
מוסד ממלכתי בעל סמכות בתחום ידע מסוים, כגון האקדמיה ללשון העברית או האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כאמור, אחת ממטרות האקדמיה היא העברת מידע.
עם זאת, ישנם הבדלים רבים בין אופן ההוראה המקובל בבית ספר לזה המקובל במוסדות אקדמאים:
ישנו שינוי טרמינולוגי במונחים המתארים את תהליך הלמידה: האדם המלמד מכונה מרצה ולא מורה.
הלומד מכונה סטודנט ולא תלמיד.
יחידת ההוראה מכונה הרצאה ולא שיעור.
אורך יחידת ההוראה משתנה: על פי רוב שיעור בבית הספר אורך 45 דקות ואילו הרצאה אקדמית אורכת 90 דקות.
כמו כן, באקדמיה קיימת ציפייה גבוהה מהסטודנט להיות אחראי על תהליך הלמידה וההישגים האקדמיים שלו.
התקצוב הממשלתי לרוב מתקבל על סמך מספר קריטריונים ובהם: מספר תלמידים במוסד בכל שנה, אחוז מסיימי תואר ומשך הלימודים הממוצע.
כשהארכת תלמידים לימודים אינה משפיעה על תקצוב המוסד או קנס ישיר; משך לימודים ממוצע ארוך מהרגיל עלול לסווג את המוסד כ"לא יעיל" ולגרור העמדת יעדי ותמריצי שיפור.
בישראל התקציב מסתמך בעיקר על סמך "חוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958".
כשלרוב האוניברסיטאות מתוקצבות במימון גבוהה יותר מהמכללות ועם שכר לימוד נמוך יותר.
לרוב תחומי הלימוד האקדמיים מחולקים לפי פקולטות וחוגים.
קיימים בתי ספר פנים-אוניברסיטאיים או פנים-מכללות הממוקדים לתחומי לימוד מצומצמים ומקצועיים יותר.
כשלרוב האוניברסיטאות מאופיינות בלימודים מחקריים ותאורטיים יותר, ואילו המכללות בלימודים הכשרתיים יותר, רוב התארים כוללים פרקטיקום כהתמחות או פרויקט התנסות מעשית.
קיימים ארגונים שונים ובפרט ממשלתיים, המכשירים אקדמית ותוך כדי תפקיד את עובדיהם; למטרות פיתוח, שימור והגברת נאמנות עובדים.
חינוך: חינוך יהודי, חינוך מיוחד, יזמות קהילתית, ייעוץ חינוכי, ייעוץ חינוכי לגיל הרך, למידה והוראה, לקויות למידה, מנהל מדיניות ומנהיגות בחינוך, פסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד, הפרעות בתקשורת, תעודת הוראה, חינוך.
עבודה סוציאלית: לימודי הגיל הרך, מדיניות חברתית, מלכ"רים וארגונים קהילתיים, קרימינולוגיה, רווחה חברתית, עבודה סוציאלית.
מנהל עסקים: חשבונאות, כלכלה התנהגותית, מנהל עסקים, הנדסת תעשייה וניהול, ניהול בנייה והנדסת בנייה, ניהול וניתוח רשתות חברתיות, פסיכולוגיה ארגונית ועסקית, שיווק.
הנדסה ומדעי המחשב: הנדסת חשמל ומדעי המחשב, מדעי המחשב וביולוגיה חישובית, ממשקי טכנולוגיה חברה ורשתות, מערכות מידע, עיצוב ופיתוח משחקי מחשב, תכנות, מדעי המחשב.
מדעי המשפטים: אכיפת חוק, זכויות אדם וצדק מעברי, מדע פורנזי, משפט בינלאומי וזכויות אדם, משפט בינלאומי ויישוב סכסוכים, משפט עסקי בינלאומי, משפטים, קרימינולוגיה.
מדעי הרפואה: אחיות סיעוד קליני, ביואתיקה רפואית, ביואינפורמטיקה, גנומיקה, מדעים ביו רפואיים, רפואת המשפחה, רפואה.
רפואת שיניים: רפואת שיניים, מדעים ביו-רפואיים ברפואת שיניים.
חקלאות: איכות הסביבה ומשאבי טבע בחקלאות, ביוטכנולוגיה בחקלאות, ביוכימיה ומדעי המזון, כלכלת סביבה וניהול.
בנוסף לחוגים כמו: אחיות, בריאות ציבור וטרינרית, קלינאות תקשורת, פיזיותרפיה, מדעי התזונה, מדעי המוח, ריפוי בעיסוק, רוקחות, אופטומטריה, רפואה וטרינרית, אדריכלות, ארכיטקטורה, אדריכלות נוף.
אקדמות הוא כתב עת למחשבה יהודית שיצא לאור בשנים 1996–2015 ושב לצאת לאור בשנת 2019. כתב העת יצא לאור כפעמיים בשנה על ידי בית מורשה בירושלים.
העורכים הראשונים היו עמיחי ברהולץ ודוד ענקי.
החל משנת 2008 החליפה חיותה דויטש את עמיחי ברהולץ.
כתב העת נוסד במטרה לחבר את היצירה התורנית הקלאסית והיצירה האקדמית, תוך שימוש במתודות ובתובנות מודרניות, ולעיתים אף פוסט-מודרניות.
כתב העת יצא ברציפות במשך קרוב לשני עשורים, כאשר ברוב שנותיו יצאו שני גיליונות בשנה.
אחרי גיליון כז יצא כתב העת לפגרה של שנה וחצי, ולאחריה יצאו עוד שלושה גיליונות עד שבגיליון ל הודיע כתב העת על סגירתו.
באביב 2019 הודיע 'בית מורשה' על חידוש פרסום כתב העת, ופרסם עוד גיליון אחד, בעריכתה של הדס אחיטוב.
אולם לא ברור האם ימשיך כתב העת לראות אור.
אַקְדָמוּת מִלִּין הוא פיוט בשפה הארמית, הנאמר בקהילות אשכנז בחג השבועות בקריאת התורה.
הפיוט נקרא אקדמות על שם פתיחתו, "אַקְדָמוּת מילין ושָרָיוּת שוּתָא" (הקדמת הדברים ופתיחת השיחה).
בפיוט, 45 בתים שבכל אחד מהם שתי שורות.
הפיוט חובר על ידי רבי מאיר ברבי יצחק ש"ץ נהוראי, פייטן אשכנזי שחי בוורמס (וורמייזא) במחצית השנייה של המאה ה-11.
בפיוט יש 45 בתים שבכל אחד שתי שורות.
תחילה עוסק הפיוט בתיאור גדולתו של הקב"ה, שאי אפשר לתארה גם אילו היו כל עצי היער לקני כתיבה וכל בני האדם לכותבים.
אחר כך מתוארים המלאכים המשרתים את האל, ולבסוף מתואר דו-שיח בין עם ישראל לבין אומות העולם: האומות שואלות מדוע עם ישראל דבק בקב"ה, ועם ישראל משיב בתיאור השכר המובטח לעובדי ה' לעתיד לבוא.
נהוג שהחזן והציבור קוראים את הפיוט לסירוגין, שתי שורות קורא החזן בקול ושתי שורות עונה לו הציבור.
יש נוהגים שהרב הוא שקורא את הפיוט.
אקדמות הוא אחד הפיוטים הידועים ביותר, בפרט בקהילות אשכנז, והוא נאמר אף בקהילות שביטלו את אמירת כל שאר הפיוטים.
הוא אף הפך מעין סמל של חג השבועות.
עזרא פליישר כתב עליו "שגבו ועוצמת לשונו, צורתו המשוכללת ותכניו המרגשים, מצדיקים בהחלט את פרסומו".
פיוט האקדמות מהווה שריד למנהג קדום: בתקופת חז"ל נהגו לתרגם במהלך קריאת התורה כל פסוק לארמית עבור פשוטי העם שלא שלטו בלשון הקודש.
לאחר שקראו פסוק מן התורה, תרגם אותו המתרגם, ורק אחרי התרגום המשיך הקורא לקרוא את הפסוק הבא.
בבבל נעשה שימוש בתרגום אונקלוס שהוא תרגום מילולי כמעט, אך בארץ ישראל השתמשו בתרגום ירושלמי או תרגום קרוב לו, שמוסיף הרחבות מדרשיות ואגדתיות לתרגום.
בקריאות חגיגיות, הוסיפו המתורגמנים בארץ ישראל פיוטים שאותם שילבו בתוך התרגום, ומשכך הם נכתבו אף הם בארמית.
בתקופה מאוחרת פסקו במרבית הקהילות מלתרגם בשעת קריאת התורה, כיוון שארמית כבר לא הייתה שפת הדיבור ותועלתו של התרגום התבטלה.
אולם, בחלק מהמנהגים השתמר המנהג לתרגם את קריאת התורה (ואת ההפטרה) בקריאות חגיגיות בפסח ובשבועות.
למשל, בנוסח איטליה נהגו לתרגם את כל ההפטרות שבמועדים אלה, אך לא את קריאת התורה.
בנוסח אשכנז נהגו לתרגם את קריאת התורה וההפטרה בשביעי של פסח (קריעת ים סוף, ושירת דוד), את קריאת התורה ביום הראשון של שבועות (מעמד הר סיני ועשרת הדיברות), ואת ההפטרה ביום השני של שבועות (תפילת חבקוק).
כמו בארץ ישראל, גם באשכנז ובצרפת הוסיפו המתרגמים פיוטים לתרגום במקומות שונים במהלך הקריאה, למשל לפני תרגומו של כל אחד מעשרת הדיברות.
בנסיבות אלו חיבר רבי מאיר ש"ץ פיוט ארמי זה כהקדמה לתרגום הקריאה, שבו הוא מבקש רשות מהקהל לפתוח בדברים וממשיך בתשבחות לאלוהים ולעם ישראל.
הפיוט אמור לפתוח את תרגומו של המתרגם, ולכן הוא נאמר בידי המתרגם, לאחר קריאת הפסוק הראשון מקריאת התורה, ולפני תחילת תרגום הפסוק הזה.
בסוף ימי הביניים נעלם מנהג התרגום בקריאות החגיגיות באשכנז.
אף על פי כן, הפיוט אקדמות נותר על כנו, כנראה בשל החיבה היתרה שרחשו לו המתפללים.
וכך, גם לאחר שהתרגומים כבר לא נאמרו, ואתם מרבית פיוטי התרגום, ואף לא נדפסו במחזורים, המשיכו לומר את הפיוט "אקדמות" במקומו המקורי, לאחר קריאת הפסוק הראשון בקריאת התורה, אף שכבר לא היה התרגום שהוא נועד לשמש לו הקדמה.
הפולמוס על זמן אמירת הפיוט
לאחר שמנהג התרגום בשבועות השתכח, נראתה אמירת הפיוט באמצע קריאת התורה כדבר חריג, והפוסקים האחרונים עוררו דיון בשאלה האם מותר לומר את הפיוט אקדמות במקומו המקורי באמצע קריאת התורה, או שיש בכך משום הפסק.
הראשון שפרסם שאלה זו היה רבי דוד הלוי סגל, הט"ז, שטען שיש בכך הפסק אסור בקריאת התורה, והציע להעביר את אמירת הפיוט אל קודם תחילת הקריאה (ישנם פוסקים מוקדמים יותר שהעלו הצעה זו, אך דבריהם לא התפרסמו).
בתחילה דעת הט"ז לא התקבלה, והמנהג הוותיק נותר על כנו, אך עם השנים נפוצה דעת הט"ז ורבים בקשו לנהוג לפיה, מה שהביא פוסקים אחרים לדחות את דבריו ולהגן על המנהג הישן.
מאידך, פוסקים אחרים הצטרפו דווקא לעמדת הט"ז.
המחלוקת סבבה הן את דיני קריאת התורה והאיסור להפסיק בה, והן את שאלת מעמדו של מנהג ותיק והאם ניתן לשנותו כשהוא נראה כנוגד את ההלכה.
בסופו של דבר, מרבית האחרונים צטטו את דברי הט"ז, וברוב הקהילות הועברה אמירת הפיוט אל קודם קריאת התורה.
אמנם, בקהילות גרמניה גברה דווקא השפעת רבי יעקב ריישר, והן המשיכו וממשיכות במנהג הישן לומר את אקדמות אחר הפסוק הראשון של קריאת התורה.
לאחר בקשת רשות, פותח הפייטן בתיאור גדולתו של הקב"ה, שאי אפשר לתארה גם אילו היו כל עצי היער לקני כתיבה, כל הימים דיו, כל הרקיעים קלף, וכל בני האדם לכותבים.
אחר כך מתוארים המלאכים המשרתים את האל.
הפייטן עובר לשבח את עם ישראל העובד את הקב"ה.
הוא מתאר דו-שיח בין כנסת ישראל לבין אומות העולם: האומות שואלות מדוע עם ישראל דבק בקב"ה, וכנסת ישראל משיבה בתיאור השכר המובטח לעובדי ה' לעתיד לבוא.
הפיוט כתוב כולו בשפה הארמית עם חרוז אחיד - "תָא" בסופי השורות.
הבתים של הפיוט ערוכים באקרוסטיכון בחלקו הראשון של הפיוט לפי סדר האלפבית ולאחר מכן לפי שמו של הפייטן, "מאיר ביר רבי יצחק יגדל בתורה ובמעשים טובים אמן וחזק ואמץ", אות לכל שורה.
הפיוט מושר בנעימה מיוחדת על ידי שליח הציבור והקהל לסירוגין.
המנגינה המקובלת נחשבת למנגינה שמקורה עוד בימי הביניים, אך מקורה אינו ידוע, והיא נכללת לעיתים כחלק מסדרת נעימות מסורתיות עממיות שזכו לכינוי "ניגונים מסיני".
בקהילות של יוצאי יהדות רוסיה מושרת המנגינה גם בברכת הקידוש בשלוש רגלים, ובשמחת תורה בעת עלייתו לתורה של "חתן התורה".
וכן בשירי הייחוד ששרים ביום כיפור, ויש כאלו שאף שרים את שיר הייחוד של שבת כל שבת בניגון זה.
חוקר המוזיקה היהודית מאיר שמעון גשורי תיאר את חשיבות הנעימה בשירת בתי הכנסת:
מנגינה נוספת משמשת בבתי כנסת של יהדות גרמניה, ומושרת בשבועות גם בחלקים של תפילת ערבית, קריאת ההלל וברכת כהנים.
ישנה השערה כי מקור מנגינה זו בשיר עם גרמני.
בחצרות חסידות גור וחסידות אלכסנדר נהגו לשיר את הפיוט בניגון מיוחד שהחסידים מלחינים מדי שנה.
נסיבות חיבור הפיוט נכרכו באגדה עממית במסורת היהודית.
האגדה מספרת על כומר בארצות אשכנז "בימי הקיסר אנדיס מרטין די לאנצי", בשנת ד'תע"א - 711, שהיה הורג בכישופיו יהודים רבים, ונתגלה לחכמים בחלום כי קיים יהודי מעשרת שבטי ישראל ששוהה מעבר לנהר הסמבטיון שביכולתו להילחם בכומר.
רבי מאיר בר רבי יצחק נבחר להישלח, יחד עם קבוצת מלווים, אל מעבר לסמבטיון כדי לקרוא ליהודי זה.
המאבק התקיים בנוכחות המלך, ובסיומו ניצח היהודי את הכומר וניצלו היהודים: "הקיסר ושריו הודו כי ה' האלוקים הוא מלך ישראל וגואלו וחזרו היהודים בשמחה לבתיהם".
היה זה ערב חג השבועות, והזקן מעשרת השבטים כתב את פיוט האקדמות כשבראשי בתיו רמז לשליח שנטל עליו את המשימה: "רבי מאיר בר רבי יצחק יגדל בתורה ובמעשים טובים אמן חזק ואמץ".
לפי האגדה ניתן לחצות את הנהר רק בשבת שבמהלכה הוא נח מזעפו, אך הוא נמצא מחוץ לתחום שבת, ולכן לרבי מאיר אסור היה, מבחינה הלכתית, לחזור לאשכנז דרך הנהר.
בדרכו הראשונה ניתנה לו היתר מיוחד משום שפיקוח נפש דוחה שבת.
לפי גרסה אחרת, הסיפור התרחש בשנת ד'קכ"א (360–361), והפיוט חובר על ידי רבי מאיר עצמו בעת שליווה את היהודי מעשרת השבטים לקראת יציאתו, כיוון שידע שלא יוכל לשוב יחד עמו לאשכנז.
בגרסה זו מכונה האיש "היהודי האדמוני", ורבי מאיר נשא לאישה את בתו, ואילו היהודי נשא באשכנז לאישה את בתו של רבי מאיר.
חוקר המסורה הגרמני רבי וולף היידנהיים, במחזור שלו לשבועות, פקפק בתוקף ההיסטורי של הסיפור, אך הוסיף "אם קבלה היא - נקבל".
הסיפור גם נוגד מסורות שונות המציינות את מקום קבורתו של רבי מאיר באירופה או בארץ ישראל, בעוד שלפי הסיפור הוא נותר עם עשרת השבטים ונפטר שם.
העותק הקדום ביותר של סיפור זה ששרד והתגלה רק לאחרונה הודפס בעברית בשנת ה'ש"ץ (1629–1630), ונכתב בעצמו על בסיס כתב יד קדום יותר ביידיש.
בשנת ה'תנ"ד (1693) הופיע בפיורדא בגרמניה הסיפור המלא בספר ביידיש בשם "מגילת רבי מאיר".
בספר "מעשה נסים" (אמסטרדם, ה'תנ"ו-1696), המתעד ביידיש אגדות יהודיות בוורמס שבה חי רבי מאיר, מוזכר הסיפור רק בדרך אגב, במסגרת תיאור של הגלגל שהפך את הכומר לבעל כוחות כישוף.
הסיפור לא הוזכר בספרות התורנית המרכזית, למעט אזכורים קצרים כגון בספר אליה רבה בתחילת המאה ה-18, וכן אצל רבי אברהם יגל, מחכמי איטליה (1553–1624).
תרגום נוסף לעברית של האגדה הופיע בפולין בשנת 1916 בספר "מעשה גבורות", ומוצגת בו גרסה שונה על בסיס כתב יד שהיה לפניו.
בקהילת וורמייזא עצמה, עיר מגוריו של מחבר הפיוט, לא נהגו לקרוא אקדמות, בשל סיפור על שליח ציבור שפעם אחת השתפך בקול נעים בעת הקריאה עד שיצאה נשמתו.
אגדה נוספת מספרת שהפיוט נכתב בכוונה בלשון ארמית מאוחרת, שהיא לשון שהמלאכים אינם מבינים, כיוון שהיצירה הוחשבה מושלמת, והיה חשש מפגיעתם הנקמנית של המלאכים המקנאים.
בלשון זו הם לא שלטו וכך נשמר המחבר מפגיעתם הרעה.
אמירת אקדמות בחג השבועות עומדת כמרכיב חשוב בסיפור "פירוש קצר" של יהודה שטיינברג ובמרכזו שלמה, חסיד הנסער מן האנטישמיות, עד שמשהו מתוכנו ואווירתו של הפיוט הזה מיישב את דעתו:
"ובחג השבועות, כשעמד בקלויז קודם קבלת התורה להתפלל שמונה עשרה בלחש, והגיע ל"אתה בחרתנו," הגיעה התרסתו לאותה מדרגה, שהיא יכולה להגיע בלב חסיד אמיתי העובד את בוראו מאהבה.
"רוממתנו מכל הלשונות כדי שיסקלונו באבנים, ברוק שבפיהם."
והשתקע שלמה חסיד בעצבות נוראה, ולא יכול לכבוש בעד דמעותיו, דמעות עלבון, דמעות צדיק עלוב.
ומתוך עצבות עמד לקרא "אקדמות" בצבור.
אינו מגביה את קולו כשיעור.
מתכוון הוא להכעיס את המלאכים באמירה זו.
לאותו הניגון המזרז, המזכיר שיר ניצחון של חיילים, הוא מערב בכוונה שבר-יבבה ויוצא לו שיר של פגעים.
וכשהגיע הקהל לפסוק: "יקרא ויאה את אין תערבין למרוותא," (*"את היקרה והנאה!
אם תתערבי [בנו לקבל] מרותנו") שאגו הציבור בקול יוצא מתוך לב רחב, קול מכיר את ערכו.
הקול חדר אל לבו של שלמה.
כעין ניצוץ של אור הנעלם נתלקח בתוך חשכת לבבו.
הוא מבין עכשיו את כל אותן הטענות, שהללו טוענים על ישראל.
לכל אלו יש פירוש אחד קצר, שבעל האקדמות הבינו במלואו.
"יקרא ויאה את אין תערבין."
ולא קשה עליו הדבר לסלוח לכל אלו הגסים, שאינם יודעים לבחור לעצמם מבטאים הולמים את מחשבותם.
ומתפלא הוא על עצמו, שלא הבין את העניין על בוריו עד עכשיו."
אמירת האקדמות בחג השבועות מופיעה גם בסיפור הקצר "אקדמות" מאת שלום עליכם, הנפתח במילות התפילה הנאמרות על ידי הדמות המרכזית בו.
אקדמיה למוזיקה (מכונה גם "בית ספר למוזיקה", "קונסרבטוריון" או "קונסרבטוריום") היא מוסד להשכלה גבוהה בתחום המוזיקה, לרוב במוזיקה קלאסית, אם כי באקדמיות רבות ישנן מחלקות בתחומי מוזיקה אחרים, כגון ג'אז, מוזיקה ערבית ועוד.
במחלקות המוזיקה הקלאסית נלמדים כל מקצועות היסוד של המוזיקה: תאוריה, סולפג', הרמוניה, תולדות המוזיקה, ספרות המוזיקה, קונטרפונקט, קומפוזיציה.
מעבר לכך, נלמדים מקצועות נוספים על פי המגמות השונות (מגמת תאוריה וניצוח / מגמת ביצוע) ומקצועות הרחבה על פי בחירה / מסלול.
מוסדות אלו מיועדים לרוב לבוגרי בית-ספר ויכולים להיות עצמאיים או חלק מאוניברסיטה.
רוב הקונסרבטוריונים היו במקור מרכזי אימון מקצועיים המיועדים למי שעתיד להיות מוזיקאי מקצועי, לרוב מחוץ למבנה האקדמאי המקצועי.
מוסדות אלו הדגישו בעבר את הביצוע, ומסגלים כיום גישה אקדמאית-פורמלית יותר.
מצד שני, ישנן אוניברסיטאות אשר מחלקות המוזיקה שלהן שמו במקור דגש על לימודי מוזיקה אקדמאיים, וכיום הן שמות יותר דגש על ביצוע.
ישנה כיום חפיפה בין שתי קבוצות אלו יותר משהייתה בעבר, בעוד הדגש הספציפי משתנה ממוסד למוסד.
בעולם ישנם אף בתי ספר למוזיקה המיועדים לתלמידי בתי ספר, אשר משלבים לימוד מוזיקלי אינטנסיבי עם חינוך אקדמי כללי.
בישראל קיימות שתי אקדמיות למוזיקה שמעניקות תואר ראשון, תואר שני ותואר אמן: האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (לשעבר ע"ש רובין) בקמפוס האוניברסיטה העברית שבגבעת רם בירושלים (בחסותה גם בית-ספר תיכון באותו הקמפוס), ובית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בישראל המונח "קונסרבטוריון" מתייחס למוסד לימוד מוזיקה במסגרת החינוך הבלתי פורמלי, המיועד לילדים ובני נוער, בשעות אחר הצהריים.
אקדמיה ללשון הוא גוף העוסק בהכוונתה ובקידומה של שפה מסוימת.
פעמים רבות מוקמת אקדמיה ללשון מכוח חוק, ולהחלטותיה תוקף מחייב, במדינה שבה הוקמה האקדמיה, במידה שנקבעה בחוק זה.
בישראל פועלת האקדמיה ללשון העברית, מכוח חוק המוסד העליון ללשון העברית, תשי"ג-1953. האקדמיה היא המוסד הפוסק בתחום הלשון בישראל, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח או תעתיק שנתפרסמו ב"רשומות" מחייבות את מוסדות החינוך והמדע, מוסדות המדינה והרשויות המקומיות.
ההחלטות אינן מחייבות את הציבור הרחב, ולכן השפעתה על משתמשי השפה אינה רבה כל כך, בפרט בכל הנוגע לחידושי מילים, אף על פי שישנם לא מעט חידושי לשון שהתקבלו בציבור.
בישראל פועלת גם האקדמיה ללשון הערבית, מכוח חוק המוסד העליון ללשון הערבית, התשס"ז-2007.
לשפה הערבית, כשפה המדוברת במדינות רבות, אקדמיות אחדות העוסקות בה.
הוותיקה שבהן היא האקדמיה הערבית בדמשק, שהוקמה בשנת 1918, במהלך שלטונו של פייסל הראשון, מלך עיראק.
האקדמיה הירדנית ללשון הערבית הוקמה בשנת 1924, ובשנת 1934 הוקמה האקדמיה ללשון הערבית בקהיר, לשם קידום והכוונה של השפה הערבית במצרים.
בשפה הספרדית עוסקות 25 אקדמיות, במדינות השונות הדוברות שפה זו.
אקדמיות ללשונות שאינן שפות רשמיות
גם שפה שאיננה שפה רשמית במדינה מסוימת זוכה לאקדמיה ללשון העוסקת בה.
דוגמה לכך היא שפת יידיש, שבה עוסק מכון ייווא.
אקדמיה פילארמוניקה (באיטלקית: Accademia Filarmonica di Bologna) הוא מוסד השכלה מוזיקלית בבולוניה, איטליה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1666. לקדוש הפטרון שלה נבחר סן אנטוניו מפדואה, ותמונת עוגב ועליו המוטו Unitate melos נבחרה כשלט המייצג שלה.
הרעיון העיקרי בהקמת המכון היה לקבץ מוזיקאים מקצועיים "ליצירת אחדות לאורך זמן, המוקדשת ליצירת מוזיקה יפה".
בשנת 1721 נבחר גוזפה מטאו אלברטי לנשיא האקדמיה, וחזר ונבחר למשרה זו עוד חמש פעמים רצופות.
ציון דרך בתולדות האקדמיה במחצית השנייה של המאה ה-18 היה קבלתם ללימודים של הזמר הדגול פארינלי (1730) ושל המלחין והמורה המפורסם האב ג'ובאני באטיסטה מרטיני (1758), יחד עם מלחינים זרים כמו הבלגי אנדרה מודסט גרטרי והבוהמייני יוזף מיסליווצ'ק, הרוסי/אוקראיני מקסים ברזובסקי ואף מוצרט הצעיר, שכולם קיבלו תעודות מן האקדמיה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נקשרו בשם המכון שמות כמו רוסיני, ורדי, בויטו, וגנר, מאסנה, סן-סנס, פוצ'יני, כמו גם פילד, ליסט, ברהמס, אנטון רובינשטיין, בוזוני ורספיגי.
בראשית המאה ה-21 העומד בראש האקדמיה הוא פולוויו אנגיוס.
אקדמיה יבנאית חדשה (או אקדמיית יבנה מודרנית; בגרמנית: Moderne Jabnehakademie, ברומנית: O Academie Iabneiană modernă) הייתה תוכנית להקמת אקדמיה בארץ ישראל, שתהווה מרכז רוחני של העם היהודי ויכהנו בה כל ענקי הרוח של העם היהודי, בלי קשר להשקפותיהם הדתיות, הלאומיות או החברתיות.
השם מהווה התייחסות ל"כרם יבנה" שפעל לאחר חורבן בית שני.
את התוכנית הגה ופרסם, בתחילת המאה ה-20, הרב ד"ר יעקב יצחק נימירובר, מי שכיהן (לאחר הפרסום) כרב הראשי הראשון של יהדות רומניה.
נימירובר פרסם תחילה את רעיונו במאמר שפורסם בגרמנית בכתב עת רומני בשנת 1902, ולא זכה להדים.
הוא הגיש את עבודתו לעיונם של מורו, פרופ' מוריץ לצרוס, ולמקס נורדאו וה"מ כהן, והם הגיבו בסקפטיות מסוימת.
הרב מקס אלברט קלאוזנר העביר ביקורת מעט אירונית.
למרות התגובות הלא מעודדות, נימירובר חשב שתוכניתו בת הגשמה וב-1906 פרסם, ברומנית, תוכנית מפורטת ומורחבת.
ב-1909 פורסמה תוכניתו כספר בגרמנית, בווינה, בשתי מהדורות.
ב-1913 פורסם הספר גם בעברית, בבוטושאן, בשם אקדמיה יבנאית חדשה.
נימירובר היה מודע לפיצול ההולך וגובר בקרב בני העם היהודי, לכן קיווה שהאקדמיה המוצעת על ידו תהווה גורם מלכד שיתעלה מעל לגורמים המפרידים.
הוא סבר שניו יורק, שהייתה המרכז היהודי הגדול ביותר; ברלין, המקום שבו התפתחה היהדות המודרנית; ופריז, שבה משכן כל ישראל חברים, יאלצו לוותר לירושלים על הכבוד לארח את האקדמיה החדשה.
נימירובר קבע שלאקדמיה היבנאית המתוכננת צריכות להיות מטרות דתיות, לאומיות, רוחניות, מדעיות, ספרותיות ואמנותיות.
תחילה הוא קבע מה האקדמיה לא צריכה להיות: היא לא תהיה סינוד דתי, כדי לא לפגוע בחופש המצפון ובזכויות המיעוטים, וכדי שעצמאות הביקורת תהיה מקודשת.
לדברי נימירובר, העם היהודי בזמנו התפלג מבחינה דתית לקבוצות הבאות:
אורתודוקסים ישנים, המתחלקים לאשכנזים ולספרדים.
הנאו-אורתודוקסיה בהנהגתם של שמשון רפאל הירש מפרנקפורט ועזריאל הילדסהיימר מברלין.
הקונסרבטיבים החיים והמלמדים לפי התאוריה ההיסטורית של הרב זכריה פרנקל מברסלאו.
קונסרבטיבים ומתקדמים (פרוגרסיסטים) חופשיים, בעיקר במזרח.
הרדיקלים, הקהילה הרפורמית של שמואל הולדהיים בברלין וארגונים שונים בארצות הברית.
הדתיים החופשיים שלא משתייכים לזרם ומקיימים הומניזם אתי תחת הנהגתו של פליקס אדלר בארצות הברית.
אקדמיה ז'וליאן היה בית ספר גבוה ללימודי אמנות בפריז, אשר פעל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בית הספר הוקם בשנת 1868 על ידי (1839–1907), אמן לא מוכר יחסית שהציג מספר פעמים בסלון פריז וכן ב, והיה בעברו מתאבק.
המוסד נפתח ב"" בפריז כבית ספר פרטי, תחילה התמחה בהכנת התלמידים למבחני הכניסה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (ENSB-A) היוקרתי בפריז אולם עם השנים הפכו בתי הספר למתחרים זה בזה.
האקדמיה הייתה פופולרית במיוחד בקרב תלמידים אשר באו מחוץ לצרפת ללמוד בו, מכיוון שכדי להתקבל לבית הספר לאמנויות היפות נדרשו מבחנים קשים בשפה הצרפתית.
ז'וליאן הצליח להביא מורים מבית הספר לאמנויות היפות ללמד במוסד שלו כמורי-חוץ וכך נהיה אטרקטיבי בקרב תלמידי החוץ.
רבים מהמורים שימשו גם כשופטים בסלון וכך הוקל על התלמידים להכניס את יצירותיהם לתערוכות נחשבות.
בית הספר הפך במהירות לאחד מבתי הספר לאמנות הטובים מסוגו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 מספר תלמידיו היה כ-600. עם עליית המוניטין של בית הספר, נפתחו עוד ארבעה סניפים ברחבי פריז: בשדרות סנט ז'אק סס' 28 (הרובע השישי), רחוב ברי סס' 5 (הרובע השמיני), רחוב הדרקון מס' 31 (הרובע השישי) וברחוב ויויאן מס' 51 (הרובע השני).
מכיוון שבית הספר לאמנויות היפות קיבל לשורותיו רק גברים, החל משנת 1880 שימשה האקדמיה כמוסד חלופי ללימודי אמנות עבור נשים.
תור הזהב של בית הספר היה בשנים 1875–1915, כאשר הוא משך אליו את התלמידים והמורים המוכשרים ביותר.
בוגרים רבים מהתקופה הזו הפכו לכמה מגדולי האמנים המודרניים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ימי הזוהר של בית הספר עלו בקנה אחד עם תנועת הפוסט-אימפרסיוניזם, ולכן רבים מהבוגרים המפורסמים ביותר היו ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים, בעיקר חברי תנועת הנאבי, שהתפרסמו באמנות הדקורטיבית שלהם.
בית הספר היה פופולרי במיוחד בקרב אמריקאים, וכמה אוהדים של האימפרסיוניזם האמריקאי למדו בז'וליאן, יחד עם אמנים שונים הידועים בעיקר באמנות היפה שלהם.
גם כמה אמנים אירים חשובים נרשמו, וכך גם מספר ציירים אקספרסיוניסטים מגרמניה וגם מצרפת.
האקדמיה הייתה פופולרית גם בסצנת האמנות האוונגרדית בפריז, ומשכה אליה חברים רבים באסכולת פריז, כולל אמן הפוסטרים הצ'כי אלפונס מוכה (1860–1939) והצייר הצרפתי שהפך לצלם אנרי קרטייה ברסון (1908–2004).
ב-2020, בית הספר שינה את שמו ל-Penninghen.
אקדמיה צבאית היא בית ספר או מכללה לצורך הסמכת קצינים.
חניך אקדמיה צבאית נקרא צוער (בלועזית: קָדֶט, Cadet).
האקדמיה הצבאית משלבת בדרך כלל הכשרה ותרגול בתחומים צבאיים (טקטיקות של מגננה והתקפה, אסטרטגיה צבאית, כישורי הישרדות, היסטוריה צבאית וכדומה), פיתוח יכולות פיקוד ומנהיגות, חינוך פטריוטי, מקצועיות טכנית והשכלה כללית.
באקדמיות רבות ההשכלה המוענקת היא ברמה אקדמית (אוניברסיטאית), בשיתוף עם אוניברסיטה מחקרית והצוער זוכה בסוף המסלול לתואר אקדמי בנוסף לדרגת הקצונה.
כמו כן מתקיים באקדמיות אלה מחקר צבאי-מדעי ברמה אקדמית.
אקדמיות צבאיות כלליות להכשרת קצינים (כגון האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט), האקדמיה הצבאית המלכותית הבריטית (סנדהרסט) או בית הספר לקצינים של צה"ל).
אקדמיות מקצועיות לקציני ארטילריה, הנדסה צבאית או רפואה צבאית, אקדמיות של הצי (האקדמיה הימית של ארצות הברית, האקדמיה הימית הקיסרית היפנית וקורס חובלים) או חיל האוויר כמו "טופ גאן" וקורס טיס.
אקדמיות להכשרת קצינים לפיקוד בכיר או להכשרת קציני מטה בכירים כגון המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לעיתים נכללות במושג גם בתי ספר תיכוניים בתנאי פנימייה, בהם משלימים התלמידים חינוך עיוני תיכוני ומסלול הכשרה צבאי, כגון הפנימייה הצבאית לפיקוד.
חניכי פנימיות צבאיות נקראים "שוחרים".
אקדמיה לאופולדינה למדעים, בשמה המלא עד שנת 2007 "האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה" היא האקדמיה הלאומית של גרמניה .
היא הוקמה בשנת 1652 ומושבה, החל משנת 1877, הוא בעיר האלה.
האקדמיה לאופולדינה הוקמה במקור בעיר שוויינפורט ב-1 בינואר 1652. היא קמה כאגודה פרטית של רופאים ושמה היה תחילה "האקדמיה של מסוקרני הטבע" , גאורג בלטזר מצגר וגאורג בלטזר וולפארט).
החל משנת 1670 התחילה החברה לפרסם כתב עת משלה בשם "Ephemeriden" (אפימרידן) או "Miscellanea Curiosa" (מיסצלאניאה קוריוזה), אחד העיתונים המדעיים הראשונים, שהתמקד בעיקר ברפואה והיבטים הנוגעים אליה בתחום "הפילוסופיה של הטבע", כגון בוטניקה או פיזיולוגיה.
בשנת 1677 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ששלט באוסטריה ובחלקים מגרמניה, הכיר באקדמיה ובשנת 1687 העניק לה את הכינוי הרשמי "לאופולדינה" לפי שמו ואת המעמד של אקדמיה קיסרית Sacri Romani Imperii Academia Caesaro-Leopoldina Naturae Curiosorum.
בהתחלה לא היה לאקדמיה מושב קבוע.
עבודותיה נוהלו בהתכתבות וכינוסיה, שלא היו סדירים, התקיימו בערים שבהן פעלו יושבי הראש שלה.
רק החל משנת 1878 בימי "הקיסרות הגרמנית" העיר האלה הפכה למושבה הקבוע.
אחרי עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, האקדמיה לאופולדינה סילקה את חבריה היהודים משורותיה.
עד שנת 1938 סולקו רשמית או בפועל ממנה מעל 70 חברים יהודים, כשעם הראשונים ביניהם נמנה אלברט איינשטיין.
בשנת 1938 הודיע יו"ר האקדמיה, אמיל אבדרהלדן לנציגי השלטונות כי אין כבר באקדמיה חברים יהודים, "בהתאם לדרישות התקופה".
נטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר האלה הפכה חלק מגרמניה המזרחית, שקמה תחת הכיבוש הסובייטי שכפה עליה משטר קומוניסטי.
המשטר החדש השלים עם שאיפת ה"לאופולדינה" להמשיך להיות מוסד כל-גרמני.
אחרי נפילת הקומוניזם והאיחוד מחדש של גרמניה, בשנת 1991 הובטח ל"לאופולדינה" מעמד של מלכ"ר.
היא ממומנת במשותף על ידי ממשלת גרמניה ועל ידי ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט.
בנובמבר 2007 שרת המדע הגרמנית אנט שאוואן הודיעה על שינוי שמה של אקדמיה לאופולדינה ל"אקדמיה הגרמנית למדעים".
תוך כדי הדגשה כי המוסד, הנהנה מיוקרה בינלאומית, נועד לייצג את גרמניה בחוגי האקדמיות למדעים בעולם, בדומה למקבילות כמו החברה המלכותית בבריטניה והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
האקדמיה למדעים היא הראשונה והחשובה באגודות המדעיות בגרמניה ומייעצת לממשלה הגרמנית במגוון סוגיות מדעיות, כולל, למשל, שינוי האקלים.
היא מארגנת הרצאות וקורסים וממשיכה להוציא לאור את ביטאונה "אפמרידן" תחת השם "נובה אקטה לאופולדינה" (Nova Acta Leopoldina).
המוסד מעניק מדליות ופרסים שונים, וכן מלגות, ובוחר בחבריה החדשים.
ברשותו ספרייה וארכיון, העוסקים גם בתולדותיו עצמו ומפרסם עיתון בנושא זה - "אקטה היסטוריקה לאופולדינה" (Acta Historica Leopoldina).
פרסים ואותות הוקרה של האקדמיה
בנוסף לחברות בה, מעניקה האקדמיה הלאופולדינה פרסים, מדליות ואותות הוקרה נוספים, כגון:
מדליית קוטניוס (Cothenius) (החל מ-1792)
מדליית מנדל (החל מ-1965) (לזכר גרגור מנדל)
עיטור דרווין (הוענק חד פעמית בגרמניה המזרחית בשנת 1959 לרגל מלאת מאה שנה לפרסום "מוצא המינים" מאת צ'ארלס דרווין)
פרס גאורג אושמן להיסטוריה של המדע
פרס לאופולדינה למחקר (הוקם בשנת 2001, במימון קרן "קומרצבנק")
פרס לאופולדינה על שם טימה לרפואה
המדליה להצטיינות - המוענקת בהזדמנויות מיוחדות על ידי נשיאות האקדמיה
שלושה רבעים מחברי האקדמיה הלאופולדינה הם מארצות דוברות גרמנית: גרמניה, אוסטריה ושווייץ ורבע מעוד 30 מדינות.
הבחירה כחבר באקדמיה מהווה ההוקרה האקדמית הגבוהה ביותר המוענקת על ידי מוסד גרמני.
בשנת 2014 היו בין חברי "לאופולדינה" 169 חתני פרס נובל.
אדלברט פון שאמיסו - מחלקת בוטניקה
צ'ארלס דרווין - מחלקת חקר הטבע
גרהרד ארטל - מחלקת כימיה
יוהאן וולפגנג פון גתה - מחלקת בוטניקה
ורנר פון סימנס - מחלקת פיזיקה
וילהלם אוסטוולד - מחלקת פיזיקה
מארי קירי - מחלקת כימיה
אוטו האן - מחלקת כימיה
אלברט איינשטיין - סולק ממנה בשנת 1933
נילס בוהר - מחלקת פיזיקה
ורנר הייזנברג - מחלקת פיזיקה
מקס פלאנק - מחלקת פיזיקה
ארנסט רתרפורד - מחלקת פיזיקה
על חברי האקדמיה נמנים 14 חברים מישראל:
אקדמיה גראנד שומיאר היא בית ספר לאמנות שהוקם בפריז, צרפת, בשנת 1902.
בית הספר הוקם על ידי האמנית השווייצרית מרתה סטטלר והצרפתיה אליס דנברג .
בשונה מבתי ספר אחרים, נטה ה"גראנד שומיאר" למודרניזם ולשיטות לימוד חופשיות.
אחד מן הגורמים העיקריים לפופולריות של המוסד היה דמי הרישום הנמוכים, שכללו את התשלום למודלים וחימום בימי החורף.
בשנת 1957 נרכשה האקדמיה על ידי משפחת צ'רפנטייה.
תור הזהב שלה היה ככל הנראה משנות ה-10 עד שנות ה-40 - תקופה שראתה אמנים מפורסמים רבים עוברים דרך דלתותיה.
בין המפורסמים שבהם ניתן למנות את הציירים מודיליאני האיטלקי, יצחק פרנקל וחיים סוטין היהודים ומירו הספרדי, הפסלים אנטואן בורדל ואוסיפ צדקין, פרננד לאגר, תמרה דה למפיקה, אלברטו ג'קומטי, לואיז בורז'ואה ויוג'ין גראסט.
בין האמנים שלמדו באקדמיה נמנים זהרה שץ ובצלאל שץ.
אקדמיה לשוויון היא ארגון של חברי אקדמיה שנוסד בשנת 2015, ולפי דבריו "חותר לקידום צדק ושוויון בחברה כולה".
הארגון מונה מעל ל-600 חברים ישראלים המשויכים לאוניברסיטאות ומכללות בישראל ובעולם, בהם סטודנטים, תלמידי מחקר, עובדי סגל מנהלי, מרצים וחוקרים עצמאיים.
חברי הארגון "נאבקים במעורבות של האקדמיה הישראלית בדיכוי בשטחים הכבושים ונלחמים בניצול יחסי מרות, בהטרדה מינית ובהשתקה של קולות ביקורתיים בארץ ובעולם".
עם החברים הבולטים בארגון נמנים אבישי ארליך, אורלי בנימין, תמר ברגר, ניב גורדון, אורי דייוויס, אלון הראל, אורן יפתחאל, רלה מזלי, ענת מטר, גלעד מלצר, וורד סלונים-נבו.
הארגון פועל באופן דמוקרטי ומקיים דיונים בפורומים נרחבים בסוגיות שונות, על פי עקרונות השקיפות וההסכמה הרחבה.
ועד הארגון נבחר באספה שנתית בה רשאים להשתתף כלל חברי הארגון.
מתוך מחויבות לרעיון של תנועה שורשית, הארגון מאפשר לכל אחד מחבריו להעלות יוזמות ולהוביל פעולות בשם הארגון, כאשר הוועד הנבחר משמש כגוף הבוחן כל יוזמה בהתאם למטרותיו המוצהרות של הארגון, ומספק את התמיכה הנדרשת.
באקדמיה לשוויון פועלים מספר צוותים המקדמים באופן שוטף את מטרות היסוד של הארגון.
הצוות מקדם מודעות מוסדית למושג "דור ראשון" המציע התבוננות חוצת זהויות ונסיבות על האתגרים בקידום שוויון באקדמיה, באמצעות השתתפות בכנסים, מחקרים, ופרסומים במסגרות שונות.
הצוות מקיים סדנאות במוסדות אקדמיים בישראל המשלבות מפגש קבוצתי "בטוח", דיון ביקורתי בחוויות אקדמיות, קריאת טקסטים ביקורתיים, פיתוח מיומנויות אקדמיות ותוכניות חונכות.
הסדנאות מתקיימות בעברית ובערבית והועברו בין השאר באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והאוניברסיטה העברית בירושלים.
צוות המאבק בהטרדות מיניות באקדמיה מקדם חשיבה מערכתית ושיח פוליטי ביחס להטרדות ופגיעות מיניות בקרב הקהילה האקדמית בישראל.
הצוות מוביל פעילות ציבורית, ריכוז, מיפוי והנגשת מידע הכולל מאגר עדויות של הטרדות ופגיעות מיניות באקדמיה, תיאום בין מוסדות ההשכלה הגבוהה ומדיניות טיפול הולמת בפניות ותלונות.
במסגרת פעילותו, הצוות גם מלווה נפגעות פגיעה מינית ולומד יחד איתן כיצד ניתן לשפר את מערכת התמיכה בנפגעות ותקנון הטיפול בפוגעים.
צוות מאבקי עובדים באקדמיה פועל ליצירת רשת תמיכה הדדית ולשמירה על הזכויות והמעמד של העובדים בכל הדרגים במוסדות האקדמיה.
הצוות מפתח דיון ביקורתי בהשלכות הניאוליברליזציה של האקדמיה על מעמד העובדים ומקדם שיתופי פעולה בין מאבקים ובין ארגוני העובדים.
הצוות נאבק בתרבות ההעסקה הפוגענית במוסדות אקדמיים באמצעות תמיכה במאבקי העובדים, בהם מאבקי הסגלים האקדמיים הזוטרים באוניברסיטאות ובמכללות ומאבק עובדי הניקיון.
הצוות פועל למאבק בנאוליברליזציה של האקדמיה, ופועל לקידום דמוקרטיזציה של מאגרי מידע, דה-קולוניזציה של האקדמיה ופוליטיזציה ביקורתית של האקדמיה.
הצוות מקדם מאבק בתרבות אקדמית ניאוליברלית, כתפקיד מדדי הפרסומים והאינדקסים הגלובלית בהחלטות לגבי מינויים וקידום.
הצוות פועל להנגשת ידע ביקורתי על האקדמיה וארגן אירועים, הרצאות וכנסים בשיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים בארץ, בהם מכון ון ליר בירושלים, מכון שחרות ומכללת תל חי.
סולידריות עם האקדמיה הפלסטינית ומאבק בכיבוש
הצוות פועל בשני ערוצים: האחד נוגע לפגיעה המתמשכת במוסדות האקדמיים הפלסטיניים תחת הכיבוש והשני לשיתוף הפעולה של האקדמיה הישראלית עם המיליטריזציה של החברה הישראלית בכלל ועם הכיבוש בפרט.
פעילות זו זכתה לתמיכה מצד האגודה האירופית לאנתרופולוגיה חברתית ומצד ועדת זכויות האדם של ארגון לימודי המזרח התיכון.
כמוכן פעל הארגון לביטול הסכם שיתוף הפעולה בין הפקולטות לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אריאל בשומרון, אותה מגדיר הארגון כ"מוסד אפרטהייד".
הצוות מקדם סולידריות עם אקדמאים המותקפים על רקע דעותיהם או פעילותם הפוליטית והחברתית.
הצוות עומד לצד חוקרים ומוסדות הנפגעים מהפרות בוטות של חופש אקדמי, האשמות באנטישמיות בשל ביקורת נגד ישראל, ונאבק בכל רדיפה על רקע פוליטי או חברתי.
הארגון הביע מחאה במקרים בהם חופש אקדמי נפגע מטעמים פוליטיים, בהם פרשת לארה אל-קאסם, ביטול הרצאה של החוקרת הפלסטינית לילה שריף על רקע פוליטי באוניברסיטה החופשית בברלין, וביטול הליך חיפוש מועמדים לקתדרת אדוארד סעיד באוניברסיטת פרזנו בקליפורניה, מכיוון שכל המועמדים היו ממוצא ערבי.
הארגון היה בין הראשונים שדרש לברר את טענות ד"ר דותן לשם, חבר הארגון, על הנסיבות שאילצו אותו לעזוב את אוניברסיטת חיפה על רקע פעילותו הציבורית.
בינואר 2018 הוציא הארגון משלחת לטורקיה על מנת לחזק אקדמאים טורקים שנרדפו על ידי המשטר בשל חתימה על עצומת שלום.
מאז הקמתה מארגנת "אקדמיה לשוויון" כנסים ומפגשים אקדמיים ומעודדת מחקר ומחשבה ביקורתית על האקדמיה והחברה הישראלית.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ב-2020, הקים הארגון את קרן 550, בניסיון לאזן את הפגיעה הכלכלית אותה חוו רבים מחבריו.
באמצעות הקרן, יצר הארגון רשת תמיכה כלכלית שאפשרה לחברים ולחברות לתרום בהתאם ליכולתם ולקבל לפי צרכם.
אקדמות למדע ההיסטוריה הידוע גם בשמו הערבי מוקדימה (ערבית: مقدّمة ابن خلدون, מוקדימה לאבן ח'לדון) או בשמו היווני "פרולגומנה" (יוונית עתיקה: Προλεγόμενα) הוא ספר שנכתב בנוסחו הראשון בשנת 1377 בידי ההיסטוריון הערבי אבן ח'לדון.
מטרת החיבור היא להציב בסיס אוניברסלי לכלל ההיסטוריה האנושית, ולהציג אותה כפועלת לפי חוקיות.
הספר נחשב לראשוני בעיסוקו בסוציולוגיה, דמוגרפיה, והיסטוריה תרבותית.
הספר גם עוסק בתאולוגיה איסלאמית, כלכלה, היסטוריוגרפיה, פילוסופיה של ההיסטוריה, ואף אקולוגיה.
קיימים חוקרים הטוענים כי הספר מהווה ייצוג מוקדם של תפיסת הדרוויניזם החברתי, ואף מקדים את תפיסתם הדיאלקטית של הגל ומרקס.
הספר נכתב כהקדמה ליצירתו הגדולה המתוכננת של אבן ח'לדון, "כיתאב אל עיבאר", כלומר "ספר המסקנות" (בשמו המלא: كتاب العبر، وديوان المبتدأ والخبر في أيام العرب والعجم والبربر، ومن عاصرهم من ذوي السلطان الأكبر, ספר המסקנות, תיעוד ההתחלות והסופים בתולדות הערבים, הפרסים, הברברים, ובני זמנם בעלי העוצמה).
עם זאת, כבר בזמנו של אבן ח'לדון נחשבה המוקדימה ליצירה עצמאית, שכן ספר המסקנות עסק בתולדות העמים הערביים, בעוד המוקדימה מניחה בסיס מושגי ואנציקלופדי לניתוח כלל ההיסטוריה.
אבן ח'לדון מנסה לייצר ניתוח אוניברסלי להתפתחותן של אומות, כאשר הוא מתאר תהליך מעגלי הגורם לעלייה ולנפילה של שושלות, שבמרכזו נמצא מושג ה"תודעה הקיבוצית", או בערבית "עצאבייה".
שורש המושג הוא "עצב", שכן בדומה לעצבי הגוף, המחברים בין האיברים השונים למוח, התודעה הקיבוצית מחברת בין החלקים השונים של האומה.
בפרט, היא מחברת בין השלטון לבין העם, ועל כן כוחה קשור באופן ישיר לאיכות השלטון - כאשר שליט דואג לנתיניו, היא מתחזקת, ואילו כאשר מלך דורש יותר מכפי שיש ביכולת הנתינים לתת, היא מתערערת.
ככל שתודעה קיבוצית מתערערת, היא מפנה את מקומה לתודעה קיבוצית חדשה, חזקה יותר.
בשל כך, התהליך שבו מתהווה שושלת הוא מעגלי, ומחולק לחמישה שלבים.
בשלב הראשון מנהיג השושלת מתגבר על אחרים ואינו רודה בעם - ועל כן התודעה הקיבוצית נמצאת בשיאה.
לאחר מכן, השליט מתחיל להתגבר על מתנגדים מתוך הממלכה, דבר הגורם לגילוי מידת האנוכיות הנחוצה לשימור השלטון.
בשלב השלישי, האליטה השלטונית נמצאת במצב של פנאי ורווחה, שבו יש לה יכולת לבזבז כסף על מותרות, טקסים ומונומטים, תוך שיפור תנאי עובדי המדינה והצבא.
בכך, התודעה הקיבוצית של השושלת מאבדת את הרלוונטיות שלה, ונוצר משבר כלכלי ופוליטי הגורם לתודעה קיבוצית חדשה לעלות.
תהליך זה מעגלי באופן מלא, שכן מידת ההתגברות על אחרים, הנמצאת במלוכה מראשיתה ונחוצה על מנת לשמרה, היא גם זו שמובילה לקריסתה, וחוזר חלילה.
לפי אבן ח'לדון, חלק אינטגרלי מהחיים במדינה הוא רמה גבוהה של חלוקת עבודה, היוצרת עודפות.
בכך, אבן ח'לדון מחבר בין תפיסת התודעה הקיבוצית לבין מושג חלוקת העבודה, שכן ככל שהתודעה הקיבוצית חזקה יותר, חלוקת העבודה יכולה להיות מורכבת יותר ויותר, ובכך להוביל לגידול כלכלי.