tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשעות אחר הצהריים של 7 בספטמבר 1944 הכריזה בולגריה מלחמה על גרמניה הנאצית, אך עוד בבוקרו של אותו היום הכריזה ברית המועצות מלחמה על בולגריה, וזאת ללא התייעצות עם בעלות בריתה ארצות הברית ובריטניה.
וכך, בבוקר 8 בספטמבר, נוצר מצב בו בולגריה הייתה רשמית במלחמה גם עם מדינות הציר וגם עם בעלות הברית.
בבוקרו של 8 בספטמבר חצו כוחות את הצבא האדום את הדנובה וכבשו את צפון־מזרח בולגריה כולל הערים וארנה ובורגס.
כבר ב־8 בספטמבר בשעות הערב, פלוגות משמר של חזית המולדת שהובלו על ידי קצינים מחוג זוונו, הפילו את הממשלה ותפסו עמדות מפתח בסופיה.
ב־9 בספטמבר הגיעו כוחות הצבא האדום לסופיה, ועם רוח גבית מהם, הושלמה ההפיכה והוקמה באותו היום ממשלה בהובלת חזית המולדת של בולגריה.
הייתה זו ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית בראשות קימון גאורגייב וכללה נציגים ממפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל־דמוקרטית, המפלגה הקומוניסטית ומפלגת זוונו (הליכוד).
כל עובדי הכפייה שוחררו ממחנות העבודה ולמגורשים הותר לחזור לבתיהם.
בחלק מהמקרים הוחזרו הבתים למגורשים מרצון ובחלקם בהתערבות המשטרה.
בתים רבים בעיקר בסופיה ופלובדיב חרבו בהפצצות בעלות הברית ותכולת רבים אחרים נשדדה.
למרות ביטול החוק להגנת האומה והחזרת הרכוש הפרטי, קרקעות, מפעלים ונכסים שהופקעו במהלך תחולתו של החוק להגנת האומה לא הוחזרו לבעליהם.
במקביל, הצטרפו כוחות הארמייה הראשונה של הצבא הבולגרי לכוחות הלוחמים בחזית האוקראינית השלישית תחת פיקודו של המרשל פיודור טולבוחין וניהלו קרבות לסילוק הצבא הגרמני משטחי בולגריה.
בין 1,000 ל־2,000 מבני הקהילה היהודית אשר שוחררו מעבודות הכפייה, גויסו לצבא הבולגרי אם מרצון או מחיוב והצטרפו לכוחות הלוחמים, מרביתם לאחר הכשרה צבאית קצרה וחלקם ללא הכשרה כלל.
20 מתוך 250 הפוליטרוקים שצורפו ליחידות הלוחמות היו מקרב בני הקהילה.
לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, הותר לחדש את פעילות התנועה הציונית במדינה ואת תנועות הנוער השונות.
באוקטובר 1944, יוסדה מחדש ההסתדרות הציונית המאוחדת, הוקמו תאים של ארגון "פועלי ציון", ארגון הציונים הכלליים, וכן החלו לפעול סניפים של תנועות נוער חלוציות, כגון "החלוץ" ו"השומר הצעיר".
במקביל, החל מסע השתלטות כוחני של הקומוניסטים היהודים על מוסדות הקהילות השונות וסילוק הציונים מהמוסדות השונים.
בחלק המקרים הסתייעו הקומוניסטים במשטרה הבולגרית.
החל עימות בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על השליטה ברחוב היהודי ובהמשך גם על מנגנוני העלייה לישראל.
בספטמבר 2018 נחנכה בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב, "אנדרטת ההצלה" לזכר הצלת יהודי בולגריה בטקס חגיגי בהשתתפות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ראש ממשלת בולגריה וראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי.
הפסל מראה זוג מחובק שביניהם טבוע מגן דוד.
תקופת שלטונה של חזית המולדת הבולגרית הייתה תקופת ביניים בין המשטר המלוכני האוטוקרטי לבין המשטר הקומוניסטי הטוטליטרי והיא נוצלה על ידי הקהילה היהודית לשיקום החיים הקהילתיים והמוסדיים והערכות לקראת העלייה לישראל.
מששבו המגורשים ועובדי הכפייה לבתיהם הוברר כי לא הושבו כל זכויותיהם, בעיקר בתחום הכלכלי וככל שגברה יד הקומוניסטים הורע גם מצב חופש הביטוי וההתאגדות.
במקביל, שינתה בולגריה את פניה והפכה מממלכה לרפובליקה עממית.
הוקם בית דין מיוחד לשפיטת משתפי הפעולה עם הנאצים וכפועל יוצא מהחלטותיו הוצאו להורג 180 פוליטיקאים, אנשי צבא ועיתונאים ובכללם ראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, איוון בגריאנוב ודוברי בוז'ילוב וכן שר הפנים לשעבר פטר גברובסקי.
ראש הקומיסריון לענייני יהודים אלכסנדר בלב נורה למוות בידי פרטיזנים עוד במהלך ההפיכה של חזית המולדת.
מרבית המוצאים להורג נודעו בעיקר ברדיפתם את חברי המפלגה הקומוניסטית שעימם נמנו יהודים ומיעוטם נענשו רק בשל רדיפות יהודים.
מרבית מפקדי וקציני המחנות לעבודות כפייה ומחנות הריכוז וכן פקידי הקומיסריון לשאלות יהודיות נידונו לעונשים קלים או זוכו.
שאלת אחריותה של בולגריה לגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט כלל לא עלתה לדיון.
מהלכי ההשתלטות של הקומוניסטים היהודים על מוסדות הקהילה חפפו למישור הארצי, אם כי היו פחות אלימים.
הפגיעה הראשונה הייתה במוסדות החינוך הקהילתיים, תוך צמצום תוכני לימוד לאומיים כגון לימודי העברית ופיטורי מורים.
ב־1946 הולאמו בתי הספר הקהילתיים והועברו מידי הקהילות לניהולו של משרד החינוך הבולגרי.
ב־21 בדצמבר 1946 חוקק בפרלמנט החוק לשיקומם הכלכלי של יהודי בולגריה והוא כלל הענקת אשראי ממשלתי בסכום של מיליארד לבות שיפרש על פני 6 שנים, לצורך החזרת הכספים שהחרימה הממשלה הקודמת מיהודי בולגריה.
ב־17 במרץ 1947 בוצעה רפורמה מוניטרית בבולגריה והוטלו מיסים חדשים.
שיעור המס על יהודי בולגריה חושב לפי ערך הכולל את האשראי העתידי וכך נדרשו לשלם מיסים על כסף שכלל לא קיבלו ומצבם הכלכלי הורע עוד יותר.
במקביל, הפעילו הקומוניסטים היהודים לחץ על השלטונות להגביל ככל הניתן את יציאת היהודים מהמדינה ואישורי העלייה ניתנו בצמצום.
העניין הוביל להגירה לא חוקית מבולגריה דרך סיליסטרה לרומניה, באמצעות אנשי הסוכנות היהודית שהסתננו לבולגריה.
סוכני משטרת ביטחון הפנים, שפעלו בקרב בני הקהילה איתרו את נתיב המעבר החשאי לרומניה וב־30 באפריל 1947 הם ארבו לקבוצת יהודים שחצו את הגבול ופתחו באש.
יום הכרזת מדינת ישראל ב־14 במאי 1948, נחוג בכל קהילות בולגריה במצעדים שכללו שירה וריקודים ברחובות עד השעות המאוחרות של הלילה ללא כל הפרעה מצד השלטונות, תוך שהחוגגים הניפו את דגלי ישראל.
בערים הגדולות התקיימו עצרות המונים בהשתתפות ראשי השלטון ונציגיו.
בעקבות העלייה ההמונית לישראל ב־1948 נתדלדלה הקהילה בבולגריה.
ב־28 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה היהודית מפקד אוכלוסין וממנה עלה כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים ומתוכם 5,062 בסופיה ו־1,220 בפלובדיב.
במאי 1948 פורק תא "חזית המולדת היהודית" ובמקומו הוקמה ועדה מיוחדת מטעם המפלגה הקומוניסטית לטיפול במיעוט היהודי.
במקביל, נאסרה המשך הפצת עיתונים ציוניים והופעל לחץ כבד על תנועות הנוער והתנועה הציונית להפסיק את פעולתן.
בדצמבר 1948 צמצמו השלטונות את תפקידי הקונסיסטוריה לתחומי הדת והתרבות.
ביוני 1949 החליטה מליאת הקונסיסטוריה על פרישתה מהקונגרס היהודי העולמי.
מבני מוסדות החינוך בקהילות השונות נמסרו לידי הממשלה או נמכרו בשל העדר תלמידים.
ב־1950 הופקע בית החולים היהודי בסופיה והוסב לבית חולים לבכירי הממשל הבולגרי.
בראשית שנות ה־50, תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה, נרדפו מתנגדי משטר וגם חברי המפלגה הקומוניסטית שהתנגדו לקו הנוקשה שהוביל, חלקם יהודים שהתפטרו או אולצו להתפטר מתפקידיהם הרשמיים.
ב־20 באפריל 1952 ערכה הקונסיסטוריה מפקד אוכלוסין וממנו עלה כי בבולגריה התגוררו 7,676 יהודים.
במרץ 1953 בוצע טיהור פוליטי בקהילת פלובדיב בעקבות מה שכונה "סטיות לאומניות" בקהילה.
הוברר שבאחד מגני הילדים של הקהילה נהגו לשיר שירים בעברית ולהדליק נרות חנוכה.
במסגרת הטיהור סולקו מתפקידם מורים, גננות וחלק מראשי הקהילה.
ב־1957, החליט הפוליטביורו הבולגרי לפרק את הקונסיסטוריה היהודית ובכך בוטלה רשמית האוטונומיה שניתנה ליהודי בולגריה בניהול קהילותיהם.
באוגוסט – ספטמבר 1961 נעצר הרב אשר חננאל באשמת עבירות מטבע.
הרב חננאל טען שההאשמות שקריות והועלתה ההשערה שמטרת ההאשמות להביא להשתלטות על הקהילה היהודית, להביא לסגירת בית הכנסת או לחיסול הקהילה היהודית הממוסדת.
לאחר הרשעתו הודח הרב מתפקידו כרב ראשי ובספטמבר 1964 הלך לעולמו.
במהלך שנות השלטון הקומוניסטי התגברה מגמת ההתבוללות ונישואי התערובת בקרב בני הקהילה.
לאחר מלחמת ששת הימים נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבולגריה והמידע על יהודי בולגריה צומצם למינימום והגיע באמצעות העיתון הקהילתי "אברייסקי וסטי".
בשלהי שנות ה־70 הגמיש משטרו של טודור ז'יבקוב את יחסו לישראל, בסופיה ביקרה משלחת פרלמנטרית מישראל ונציג הקהילה היהודית ישראל סלוואטור השתתף כמשקיף בכינוסי הקונגרס היהודי העולמי.
בראשית שנות ה־80 רדף משטרו של ז'יבקוב את בני המיעוט הטורקי במדינה במסגרת תהליך שכונה "הבולגריזצייה של המיעוטים".
נציגי המפלגה הקומוניסטית בסמוליאן הגישו למרכז המפלגה הצעה להחיל את תהליך ה"בולגריזציה" גם על יהודי בולגריה והנהגת המפלגה בסופיה בהוראתו של ז'יבקוב דחתה את הצעתם על הסף.
גם בשנות השלטון הקומוניסטי נודעו מקרב יהודי בולגריה אמנים ואנשי אקדמיה כגון הפילוסוף איסאק פסי.
ב־1989 קרס השלטון הקומוניסטי בבולגריה ולאחר מכן ידעה המדינה תקופת אי יציבות פוליטית וכלכלית.
החל גל עלייה מבולגריה לישראל ובמקביל חודשה הפעילות הקהילתית תחת ארגון גג הנקרא "ארגון שלום".
ב־1990 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לישראל והועמק הקשר עם הקהילה במדינה.
ב־1993 חודשה פעילות תנועת השומר הצעיר בבולגריה.
בתי הכנסת בסופיה ובפלובדיב עברו שיפוץ ונפתחו שוב לקהל המתפללים וליהודי בולגריה מונה רב ראשי, הרב בכור כחלון.
ב־1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעותיו של בית הדין המיוחד מ־1945 וזיכה את כל הנאשמים בטענת אי סדרים בהליך המשפטי.
ההחלטה נותרה שנויה במחלוקת נוקבת ועל הזיכוי של כל הנדונים ובכללם פושעי מלחמה כגון פטר גברובסקי נמתחה ביקורת חריפה.
בסופיה פועל בית ספר יסודי שבו למדו ב־2009 כמה מאות תלמידים, חלקם בני הקהילה היהודית והוא נתמך תקציבית על ידי הממשלה הבולגרית.
במוסד קיים גם גן ילדים ובמסגרת תוכני הלימוד במוסד משולבות הוראת העברית והאנגלית וכן חגי ומסורת ישראל.
עוד פועל בסופיה בית אבות ומופץ דו שבועון קהילתי.
ב־2001 פתח הרב יוסף סלמון את בית חב"ד הראשון בעיר סופיה ובהמשך נפתחו בתי חב"ד גם בווארנה ובבורגס.
בין 2001 ל־2005 כיהן סולומון פאסי בן קהילת פלובדיב כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של סמיון סקסקובורגותסקי.
בני הקהילה כגון ננסן בכר ואילקו אשכנזי כיהנו כחברי האספה הלאומית, ואשכנזי מונה גם לסגן ראש ממשלת בולגריה.
ב־28 במרץ 2008 ביקר בישראל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ובטקס במשכן הנשיא קיבל אחריות בשם בולגריה על גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט למחנות ההשמדה.
עם זאת, נתונה הסוגיה בוויכוח ציבורי בבולגריה ואף גורמת למתיחות פוליטית בין בולגריה למקדוניה.
קהילת סופיה נותרה הגדולה והמרכזית ביהדות בולגריה וב־2009 מנתה 2,500 נפשות.
בפלובדיב התגוררו 500 יהודים, בווארנה 250, ברוסה 200, בקיוסטנדיל 70 ובווידין 50.
נתונים מספריים לגבי קהילת יהודי בולגריה קיימים החל מהתקופה העות'מאנית.
הנתונים קיימים ברמת יישוב כגון קהילות סופיה ופלובדיב, או ברמת מחוז עות'מאני, איילט ובהמשך וילאייט.
המחוזות השונים חופפים בחלקם לשטחה של בולגריה המודרנית, אך כוללים גם שטחים במדינות השכנות.
כך לדוגמה ידוע כי במחצית המאה ה־16 התגוררו בסופיה, פלובדיב ופלבן 283 יהודים.
במסמכי הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין צוין כי בשטחים שנכללו בווילאייט הדנובה התגוררו 6,400 יהודים, מתוכם 2,500 ברוסה, 2,000 בווידין ו־750 בטולצ'אה שנכללה בשטח ממלכת רומניה.
עם הקמת הנסיכות הבולגרית הוחל בעריכתם של מפקדי אוכלוסין ובכללם רישום מספרם של בני המיעוטים האתניים השונים.
מהמפקד שנערך ב־1881 עולה, כי בבולגריה התגוררו 18,519 יהודים ומתוכם 4,117 בשטח רומליה המזרחית.
התקופה שבין סיום מלחמת הבלקן השנייה לסיום מלחמת העולם הראשונה הייתה רצופת שינויים טריטוריאליים ודמוגרפיים וכללה בין השאר גם טרנספר של אוכלוסיות בין המדינות הלוחמות.
תהליך זה לא פסח גם על יהודי הבלקן ואלפי פליטים זרמו לשטחי בולגריה והם הוגדרו בהמשך כנתינים זרים.
חלק מהפליטים היו בעלי אזרחות זרה ברובם טורקית או יוונית וחלקם מחוסרי אזרחות כלל.
מתוכם, עלה בידי אחוז מסוים לרכוש אזרחות בולגרית וכך נכללו במפקדי האוכלוסין.
אין מידע מדויק לגבי מספרם לאורך השנים.
מחוסרי האזרחות לא נכללו ככל הנראה בנתוני מפקדי האוכלוסין, אך נכללו ברישומי הקהילות.
ב־16 בספטמבר 1939 גורשו מבולגריה 4,022 נתינים זרים, כולם יהודים.
תהליך נוסף שליווה את תבוסת מלחמת העולם הראשונה הוא המשבר הכלכלי־חברתי החריף שפקד את בולגריה ואחד מתוצאותיו הייתה הגירה פנימית משמעותית מיישובים בהם התגוררו קהילות קטנות ולא מבוססות לערים מרכזיות ולסופיה בפרט.
מנתוני המפקדים עולה, כי מספרם של יהודי בולגריה עלה מ־43,232 ב־1920 ל־48,565 ב־1934. מחצית מיהודי בולגריה התגוררו בסופיה.
רוב היהודים היו שכירים וחלקם עסקו במסחר והיו בעלי עסק עצמאיים.
בבחינת שיעור הילודה לעומת התמותה עולה, כי מעצמאות בולגריה ועד ראשית המאה העשרים עמד שיעור הילודה בקרב בני הקהילה על כ־39 לידות לכל 1,000 תושבים, נתון הדומה לשיעור הילודה הכללי בבולגריה.
החל משנות ה־20 של המאה ה־20 נרשמה ירידה משמעותית בשיעור הילודה והוא היה נמוך במידה משמעותית משיעור הילודה בכלל האוכלוסייה.
בין 1919 ל־1922 עמד שיעור הילודה בקרב הקהילה היהודית על 26.7 לידות לכל 1,000 תושבים ובכלל האוכלוסייה עמד הנתון על 38.7 לידות לכל 1,000 תושבים.
נתון זה ניתן לשייך למצב הכלכלי הקשה שבו נתונה הייתה הקהילה והוא נתמך גם על ידי מספר הנישאים בקהילה אשר ירד מ־400 נישאים לשנה בשנים 1925–1926 לכדי 299 נישאים בשנים 1930–1931. עם זאת, קצב התמותה בקרב בני הקהילה היה נמוך במידה משמעותית מכלל האוכלוסייה ושיעורו היה בירידה מתמדת.
בין 1891 ל־1894 עמד מספר הנפטרים בקהילה היהודית על 24.1 נפטרים לכל 1,000 נפשות לעומת 28.4 נפטרים בכלל האוכלוסייה.
בין 1919 ל־1922 עמד מספר הנפטרים בקהילה היהודית על 12.4 נפטרים לכל 1,000 נפשות לעומת 21.3 נפטרים בכלל האוכלוסייה.
במסגרת הסכם קראיובה הוחזר לבולגריה חבל דרום דוברוג'ה ובו התגוררו כאלף יהודים, אשר זכו לאזרחות בולגרית.
חבל זה נותר בידי בולגריה גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
במפקד שנערך ב־1945 נמנו בבולגריה 49,172 יהודים.
יצוין כי בין 1919 ועד להקמת מדינת ישראל עלו מבולגריה 7,057 מבני הקהילה.
בין 1948 ל־1950 התחולל גל ההגירה הגדול של יהודי בולגריה.
העלייה נמשכה עד שלהי 1952. ב־10 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה היהודית מפקד פנימי וממנו עלה כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים.
בשלהי 1956 התגוררו בבולגריה 6,431 יהודים.
בולגריה הייתה חלק מהגוש המזרחי וגרורה נאמנה של ברית המועצות.
לאחר מלחמת ששת הימים נותקו היחסים הדיפלומטיים והמידע על מספר בני הקהילה היה מועט ומקוטע.
בסוף שנות ה־60 הוערך כי בבולגריה מתגוררים 7,000 יהודים, חלקם היגרו אליה ממדינות הגוש המזרחי.
בראשית שנות ה־90, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי היה גל עלייה ובמסגרתו עלו כ־3,500 מיהודי בולגריה לישראל.
ב־2009 היו 4,800 יהודים רשומים בארגון "שלום", שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה.
ב־2011 התגוררו בבולגריה כ־4,000 יהודים לכל היותר.
לקראת סוף העשור השני, חל גידול במספר יהודי בולגריה בשל חזרתם לבולגריה של יהודים שהיגרו ממנה למדינות שונות בעיקר מסיבות כלכליות.
במפקדי האוכלוסין שנערכים בבולגריה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד.
וכך, בוחר חלק גדול מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם.
לפי נתוני ארגון "שלום" בבולגריה, נמנו ב־2022 3,925 יהודים החברים בארגון.
בארגון שלום יכולים להיות חברים מבוגרים מעל גיל 18. לפי הערכת ארגון שלום התגוררו ב־2022 בבולגריה 5,500 יהודים.
התמהיל הגאוגרפי של אוכלוסיית הקהילה השתנה, והרוב המוחלט של יהודי בולגריה כ־4,000 התגוררו בשנה זו בסופיה, 420 בפלובדיב, 180 בווארנה, ו־130 בבורגס.
נוכחות יהודית בבולגריה קיימת החל מהמאה ה־2, אך תיעוד ממקורות ראשוניים לפעילות כלכלית קיים במרבית המקרים רק החל מהתקופה העות'מאנית.
התיעוד קיים בתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים וכן סוגיות שתועדו בספרי שאלות ותשובות ועסקו בסכסוכים כלכליים ומתן פתרונות הלכתיים לעגונות, שבעליהן היו סוחרים נודדים ונרצחו בדרכים.
התיעוד מתייחס לקהילות השונות ורובו נכתב לאחר הגעת יהודי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית עם העלייה המשמעותית במספרם של בני הקהילות היהודיות.
ככלל היו יהודי בולגריה סוחרים, חלפני כספים, מלווים בריבית ואומנים וחלקם אף ניהלו קשרי מסחר מחוץ לבולגריה והגיעו למעמד כלכלי איתן.
חלק קטן מהמשפחות היהודיות צבר עושר רב ובראשית המאה ה־16 תוארו משפחות אלו כ"בעלות עבדים ושפחות" והחזיקו במבנים וקרקעות.
בראשית התקופה העות'מאנית התרכזו מרכזי העסקים בווידין וניקופול, בהמשך הפכו גם בפלבן, סופיה ופלובדיב לצמתי מסחר מרכזיים באימפריה וערים כגון ימבול לצמתי סחר מחוזיים.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשברים כלכליים ובמלחמות בלתי פוסקות באזור בולגריה, רושש בהדרגה את הקהילה היהודית ועם עצמאות בולגריה נותרו מעט מאוד משפחות עשירות ואמידות.
הקהילות היהודיות חויבו בתשלום שני מיסים עיקריים: מס גולגולת אחיד לשלטון העות'מאני ומס קהילה אשר נגבה באופן פרוגרסיבי על ידי רבני הקהילות.
מעת לעת הטילו הסולטאנים השונים מיסים מיוחדים, כגון מס מיוחד שהטיל סלים הראשון על יבוא סחורות בענפים שנשלטו על ידי יהודים, או מס מיוחד על מכירות יין והשתתפות בירידים שהטיל מוסטפא הרביעי.
לקהילות הותר להטיל מיסים קהילתיים נוספים כגון הגאבלה.
מבחינת התיעוד בקהילות השונות עולה, כי במהלך המאה ה־15 מתוארים יהודי ימבול כסוחרי בשר, חלב וגבינות וכן עסקו בסחר בעורות.
בתקופה זו מתועדים יהודי ניקופול כמלווים בריבית ובהמשך הושכרו להם חנויות ובתי מלאכה לבדים ובגדים.
בפלבן תועדו במהלך המאה ה־16 סוחרים בדים ובגדים יהודיים אשר סיפקו מדים לצבא העות'מאני וכן עסקו במסחר זעיר ומוצרי סדקית ובפלובדיב תועדו סוחרים בביצים, בשר מיובש ועורות.
בתקופה זו, לאחר הגעתם של מגורשי ספרד, התבססה קהילת סופיה ובני הקהילה תועדו כסוחרי בדים, גבינות, מלווים בריבית וחלפני כספים אשר ניהלו קשרי מסחר בערי האימפריה העות'מאנית ואף מחוצה לה.
תיעוד דומה לסוחרים נודדים מצוי גם בקרב יהודי קיוסטנדיל ופאזארדג'יק.
במהלך המאות ה־18 וה־19, תועדו בקהילת דופניצה סוחרי יינות, וכן בעל יקבים וכרמים.
ברוסה, תועדו סוחרי בדים, דבש, שעווה וחיטה וכן אומנים במקצועות שונים ובמצב כלכלי סביר.
בשומן היה מרבית הסחר בטקסטיל וחלפנות הכספים בידי בני הקהילה היהודית.
בווראצה תועדו במהלך המאה ה־19 יהודים בעלי מעמד כלכלי נמוך שעסקו בעיקר בפחחות, סנדלרות וחייטות.
הנתונים הכלכליים על יהודי בולגריה לאחר עצמאות בולגריה מקוטעים, ובדרך כלל התייחסו לנעשה בקהילות הגדולות: סופיה, פלובדיב ורוסה.
ב־29 באוקטובר 1898, פורסם מאמר בעיתון היהודי "איל דיאה" – "היום" בעברית – שכותרתו "העוני היהודי בסופיה" ובו צוין כי, כמחצית מיהודי סופיה גרו ברובע העוני יוצ'בונאר ומהם "רבים" המועסקים כמשרתים או עוסקים בצחצוח נעליים וקבצנות.
"רבים" מובטלים הגרים בדירות חרבות ללא ריהוט.
מחקר כלכלי מקיף על יהודי בולגריה נערך החל מאמצע שנות ה־20 של המאה ה־20 על ידי הכלכלנים מואיז בן ארויה ואסטרוק כלב.
עוד פורסמו נתונים בנושא על ידי נתן מיכאל גלבר לאחר ביקורו בבולגריה ב־1932. המחקר הכלכלי המקיף על יהודי בולגריה פסק באמצע שנות ה־30 של המאה ה־20 ונתונים ריכוזיים חזרו להתפרסם ברמת הקהילות הגדולות, בעיקר קהילת סופיה.
המחקרים הבליטו את ההרעה במצבם הכלכלי של יהודי סופיה ככל שגבר קצב ההגירה הפנימית לעיר.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב־1926 עולה כי מספר המפרנסים בקרב יהודי בולגריה עמד על 13,444 נפשות שהיוו 29.5 אחוזים מכלל בני הקהילה.
מבין המפרנסים עמד שיעור הנשים על 14.3 אחוזים ושיעור הגברים על 85.7 אחוזים.
מחצית מהמפרנסים היו שכירים ומחציתם עצמאים.
מבחינת מגזרי התעסוקה עולה, כי כ־55 אחוזים מהמפרנסים עסקו במסחר ומסחר זעיר (ארבעים אחוזים מהם כשכירים ושישים אחוזים כעצמאים).
37 אחוזים מהעוסקים במסחר עבדו בענפי ההלבשה, ההנעלה ומוצרי הסדקית, 21 אחוזים בענף המזון והמשקאות, 11.3 אחוזים בסחורות משומשות, 8 אחוזים בבנקאות ובביטוח, 7 אחוזים בהובלה וארבעה אחוזים בענף המסעדות.
השאר עסקו ברהיטים, כלי בית, פרוות ומוצרי עור.
35 אחוזים מכלל המפרנסים ב־1926, עסקו בענפי הייצור, המלאכה הזעירה וההובלה (63 אחוזים מהם כשכירים ו־37 אחוזים כעצמאים) וכ־6.5 אחוזים עסקו במקצועות חופשיים ובמגזר השירותים (מהם 76 אחוזים כשכירים ו־24 אחוזים כעצמאים).
השאר הועסקו במשק בית ובחקלאות, ברובם המוחלט כשכירים.
ב־1920 היו 5 מפעלי מתכת בבעלות יהודית וב־1929 היו 9 מפעלים כימיים בבעלות יהודית.
גם מרבית תעשיית ניפוח הזכוכית הייתה בבעלות יהודית.
ב־1934, לאחר הפיכת הליגה הצבאית השתנתה המגמה ובני הקהילה נדחקו בהדרגה מעמדות ניהול ומבעלות על מפעלים.
המצב הכלכלי שבו הייתה שרויה הקהילה, הוביל את אמידיה בסיוע הג'וינט להקים קופות מלווה "קאסות" אשר סייעו לפיתוח הכלכלה הקהילתית.
בהמשך, נוסדו בנקים קואופרטיביים שהבולט מהם היה בנק "גאולה", אשר סניפיו נפרשו במספר ערים והוא העניק אשראי והלוואות לפיתוח כלכלת הקהילה.
ב־1931 פעלו בקרב הקהילה היהודית 16 בנקים ב־10 ערים בבולגריה.
בשנה זו עמד ההון של בנק "גאולה" על 114 מיליוני לבות (814.3 אלפי דולרים אמריקניים) ומספר עובדיו על 2,810. בשלהי 1939 התפרסם דו"ח על מצבם הכלכלי של יהודי סופיה ובו נקבע, כי 17.4 אחוזים ממשפחות הקהילה הוגדרו "עניות מאוד", חלקן התגוררו ב"חורבות, מרתפים וצריפים" ורעבו ללחם.
לאחר החלת החוק להגנת האומה נאלץ "בנק גאולה" להתמזג עם "הבנק הפופולרי" שמרכזו ברובע יוצ'בונאר בסופיה.
במסגרת החוק, הופקעו או נמכרו במחירי הפסד משמעותיים נכסי מקרקעין בבעלות יהודית באזורים החקלאיים.
בני הקהילה חויבו להצהיר על כל רכוש ששוויו עולה על 500 לבות.
בהמשך, במטרה להפקיע את כל הרכוש היהודי, פורסמה תקנה שחייבה את היהודים להצהיר על כל פריטי רכושם ושהכריזה על הטלת מס על הרכוש, בשיעור שנע בין 20 ל־25 אחוזים.
בשלהי אוגוסט 1944 בוטל "החוק להגנת האומה" וב־9 בספטמבר, עם הפיכת חזית המולדת הבולגרית, הותר למגורשים מקרב בני הקהילה לשוב למקומות מגוריהם.
בתי המגורשים הושבו להם, אם מרצון או בהתערבות הממשלה הבולגרית, אך מפעלים, חנויות וקרקעות שהיו בבעלות יהודית בטרם החלת החוק, לא הושבו לבעליהם.
במרץ 1945, אישר שר הפנים אנטון יוגוב את חידוש פעילותם של בנקים ואגודות קואופרטיביות בבעלות יהודית.
בדצמבר 1946 התפצל "בנק גאולה" מ"הבנק הפופולרי" בסופיה וחזר לפעול באופן עצמאי.
באותו החודש, נחקק חוק לשיקומם הכלכלי של יהודי בולגריה, שבמסגרתו נקבע, כי יהודי בולגריה יקבלו אשראי בסך מיליארד לבות, שייפרש על פני 6 שנים.
ב־31 ביולי 1947 מוזגו 4 בנקים פרטיים בבעלות יהודית ("שלום", "כרמל", "נארודין טרוד – עמל העם", ו"וזרוז'דניה – תחייה") לתוך בנק "גאולה".
הבנק המאוחד המשיך בפעולתו עד 1951 עת חוקק בבולגריה "חוק הבנקים", אשר במסגרת מדיניות הכלכלה המתוכננת שהושתתה בבולגריה, הלאים למעשה את הבנקים הפרטיים והכפיף אותם לבנק הממלכתי הבולגרי.
לאחר העלייה ההמונית לישראל ובמקביל הפיכת הכלכלה הבולגרית לריכוזית, לא נרשמה פעילות כלכלית בעלת מאפיינים פרטיים או קהילתיים.
עדויות שניוניות למנגנון חינוכי בקרב קהילת יהודי בולגריה קיימות מראשית ימי הקהילה, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית.
גם לאורך תקופת שליטתן של האימפריה הביזנטית, האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה מתוארים בני הקהילה כאוריינים והסוחרים מקרבם כרב לשוניים.
מעמדם הכלכלי והחברתי היה איתן ובחלק מהמקרים אף התערו בחוגי השלטון.
לאורך השנים פעלו בקהילות השונות מלומדים ורבנים כגון יוסף קארו בניקופול, טוביה בן אליעזר בקסטוריה והרב דוסא בן משה "היווני" בווידין.
עדויות ממקורות ראשוניים למוסדות חינוך קיימות החל מהתקופה העות'מאנית.
החינוך התבסס על בתי למידה לבנים שנקראו מֶלְדָארִי ובו למדו בני משפחות אמידות במשך חצי יום חומש ותפילות על ידי שינונם.
בהמשך היום הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומני הקהילה.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשבר כלכלי חריף והידרדרות המצב הביטחוני באזור בולגריה, הוביל לניתוק הדרגתי של הקשר עם מרכזי ההלכה באיסטנבול, סלוניקי ואדירנה.
מספר התלמידים במלדארי הלך ופחת ומיעוט קטן של משפחות עשירות שלח את ילדיהן ללימודים מחוץ לבולגריה.
תהליך הרפורמות ברחבי האימפריה העות'מאנית שכונה הטנזימאט, בשילוב התחייה הלאומית הבולגרית לא פסחו על הקהילה היהודית והחל תהליך רפורמות בחינוך שראשיתו בשדרוג המלדארי והמשכו בכניסתה של רשת כל ישראל חברים לבולגריה ופתיחת בתי ספר לבנים ולבנות ובכללם גם בתי ספר מקצועיים.
לאחר עצמאות בולגריה, הגיעו למדינה משכילים יהודים מהאימפריה הרוסית בהזמנת הממשלה הבולגרית.
המשכילים כגון צבי בלקובסקי ובוריס שץ האיצו את מפעל ההשכלה.
במקביל, נוסדה התנועה הציונית במדינה וזו פעלה למסד רשת בתי ספר קהילתיים בעלת תוכנית לימודים הנושאת אופי לאומי ובכלל זה לימוד העברית.
השונות בין מטרות העל של מוסדות החינוך של כי"ח ובין אלו של התנועה הציונית הוביל לעימות קשה בין שני הגורמים ולמרות ניסיונות תווך חוזרים ונשנים, בעיקר מצד הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז, הוא הסתיים בניצחון התנועה הציונית ועזיבת רשת כל ישראל חברים את בולגריה.
לאחר עזיבת רשת כי"ח התבסס מעמדם של בתי הספר הקהילתיים ולכל מוסד נבחר ועד בן 5 נציגים שהגיעו מקרב המפלגות הפוליטיות השונות בקהילה.
הקונסיסטוריה הקימה מחלקת חינוך ובמסגרתה מינו מפקחים מטעמה אשר בדרך כלל הגיעו מחוץ לבולגריה.
בתי הספר הקהילתיים נתנו מענה לבני מעמד הצווארון הכחול ומטה בשל העלויות הנמוכות של הלימודים.
תוכני הלימוד הדגישו את הפן הציוני, לימודי העברית והעלייה לארץ ישראל.
לקראת סוף שנות ה־30 העדיפו כ־45 אחוזים מההורים לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הציבוריים וזאת בשל הרמה הכללית הלא מספקת בבתי הספר הקהילתיים.
בתי הספר הקהילתיים המשיכו בפעולתם, גם לאחר החלת החוק להגנת האומה וזאת משום שהוגדרו חלק ממערכת החינוך הארצית בהתאם ל"חוק להשכלת העם".
במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה ושיכונם במוסדות ציבור בערים השונות הופסקה פעילות מוסדות החינוך מחוסר ברירה.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית, שבו מוסדות החינוך לפעול תוך מינוי ועדים ממונים מטעם הקומוניסטים היהודים אשר השתלטו בכוח על מוסדות הקהילה.
התחולל מאבק איתנים בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על אופייה של מערכת החינוך והוא הסתיים בניצחון הקומוניסטים.
עם זאת, מרבית יהודי בולגריה עלו למדינת ישראל בגל עלייה שרובו הסתיים בשלהי 1949 וכך נסגרו מוסדות החינוך בתהליך מדורג בשל חוסר בתלמידים והמבנים נמסרו לידי השלטונות.
השלטון הקומוניסטי רדף כל סממן זר לאומי ודתי וגם המוסדות המועטים שעוד המשיכו בפעילותם נסגרו בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה.
לאורך כל שנות שלטון הקומוניסטים בבולגריה למדו בני הקהילה במוסדות החינוך הציבוריים ונעדרו כמעט כל סממן קהילתי.
בראשית שנות ה־90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה חודשה הפעילות הקהילתית והחינוכית תחת ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה־21 פעל בסופיה קומפלקס בית ספר יסודי המשולב עם גן ילדים ובו למדו כמה מאות תלמידים, כאשר תוכני הלימוד כללו שעורי עברית ואנגלית וכן נלמדו חגי ומועדי ישראל.
בית הספר נתמך תקציבית על ידי ממשלת בולגריה.
לאחר עצמאות בולגריה ובמקביל להתפתחות ההשכלה בקהילות השונות, הוקמו אגודות נוער וספורט שמטרתן סיוע לתלמידים נזקקים בכסף ואמצעי לימוד ומיסוד פעילויות תרבות וספורט בקרב הקהילות.
ב־1893 הוקם בפלובדיב ארגון הנוער "נווה צדק" וב־1897 הוא שינה את שמו לשמשון.
לימים הוביל ארגון זה ליסוד מכבי בולגריה.
עם הקמתה והתבססותה של התנועה הציונית הוקמו ארגונים ותנועות נוער ציוניות, כגון השומר הצעיר והחלוץ, אשר פעלו להביא את משנת התנועה לבני הנוער, תוך הכשרת לעלייה ולחיי עבודה ארץ ישראל.
תנועות אלו זכו לסייע בהכשרה משר החקלאות הבולגרי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נרשמה הצטרפות ערה מקרב הקהילה לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, ובהמשך גם לתנועה הבוגרת.
מקצתם כגון חיים מרקו פרידמן נטלו חלק בפעילות טרור שביצעה המפלגה כגון הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
אחרים כגון ז'אק נתן וראובן אברמוב לוי התברגו בהמשך בצמרת המפלגה והשלטון בבולגריה.
ב־1941, עם החלת החוק להגנת האומה הופסקה פעילותן של תנועות הנוער והיא התחדשה באוקטובר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת.
לאחר מבצע ברברוסה, במסגרתו תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות החלה התנועה הקומוניסטית בפעולות מחתרתיות בבולגריה.
צעירים וצעירות מקרב הקהילה, חלקם חברים בתנועות נוער אשר פעילותן הופסקה בהתאם לחוק להגנת האומה, הצטרפו לכוחות הפרטיזנים ונהרגו בקרבות, ומהם ניתן למנות את אנה ונטורה, לאון חרבון, מתי רובנובה, ויולטה יאקובה, ואמיל שקרג'יסקי.
המאבק ברחוב היהודי בין הקומוניסטים היהודים לבין התנועה הציונית לאחר מלחמת העולם השנייה, לא פסח על תנועות הנוער והופעל לחץ כבד על התנועות הציוניות להתפרק.
בנובמבר 1947 הוקם בבולגריה ארגון הנוער הארצי "ברית הנוער הדמוקרטי המאוחד" וגבר הלחץ בגיבוי השלטונות לפרק את תנועות הנוער הציוניות.
בינואר 1948, הודיעו כל תנועות הנוער על התפרקותן מרצון.
באוקטובר 1992 חידשה תנועת השומר הצעיר את פעילותה בבולגריה.
לאחר שחרורה משלטון העות'מאנים חוותה בולגריה פריחה תרבותית אשר לא פסחה על יהדות בולגריה.
מפעלי תרבות ואמנות היו חלק בלתי נפרד מחיי קהילה היהודית וזכו להערכה בקרב האוכלוסייה הכללית במדינה.
כך למשל הזמין המלך פרדיננד הראשון את בוריס שץ להקים בסופיה את האקדמיה הבולגרית לאמניות.
אותה תקופה התאפיינה גם במתח בין־דורי ובמאבק על הנהגת הקהילה בין דור המשפחות הנכבדות (הנוֹטָאבֶּלִים) לבין הדור הצעיר אשר הושפע מהתמורות שחלו במדינה: תהליך החילון ההדרגתי וזניחת שפת הלאדינו לטובת השפה הבולגרית.
לתהליכים אלו הייתה השפעה משמעותית על התפתחותה התרבותית של הקהילה ועל היצירה בענפי התרבות השונים.
בראשית המאה ה־20 נוסדו אגודות תרבות בערים השונות בבולגריה.
כחלק מפעילותן ייסדו האגודות גם מקהלות קהילתיות שפעלו בעיקר בבתי הכנסת עם רפרטואר שכלל תפילות ופיוטים כמנהג עדות ספרד.
כך למשל השתתפה מקהלת בית הספר היהודי בסופיה, ובה 35 תלמידים, בחנוכת בית הכנסת בעיר בספטמבר 1909. לימים נוסדה גם אגודת "המקהלה".
ב־1910 החל לנצח על המקהלה משה צדיקוב, בוגר הקונסרבטוריון בווירצבורג והיא נודעה לימים כמקהלת צדיקוב.
הרפרטואר של המקהלה השתנה בהדרגה וכלל שירי עם בולגריים ויצירות של מלחינים נודעים מבולגריה וממדינות אירופה, כדוגמת בטהובן.
שינוי זה הוביל לעימות מול דור הוותיקים והמקהלה נאלצה לעזוב את בית הכנסת ולחפש משכן חדש.
בראשית שנות ה־20, הייתה המקהלה, אשר מנתה 120 חברים, לשם דבר בבולגריה ונחשבה למקהלה בולגרית ייצוגית.
בעקבות גל העלייה לישראל בראשית שנות ה־50, התבססה המקהלה בישראל, תחילה תחת שרביטו של יצחק אגבדיש ובהמשך תחת יצחק גרציאני.
הצלחתה של מקהלת צדיקוב הובילה להקמתן של מקהלות בערים נוספות: ב־1928 נוסדה בפלובדיב מקהלה קהילתית בת 100 חברים, בניצוחו של נסים אלקלעי, אז הציגה שירת קודש וחול; בהמשך נוסדה מקהלה קהילתית גם בעיר רוסה.
במספר ערים קמו גם אגודות חובבי מוזיקה אשר פעלו להקמת תזמורות.
בין התזמורות היו שפעלו גם תחת שרביטם של מנצחים בולגרים, כדוגמת תזמורת כלי הנשיפה של אגודת מכבי בסופיה אשר נטלה חלק באירועי המכביה הראשונה בשנת 1932. תזמורות נוספות נוסדו בפלובדיב ובפאזארג'יק.
תזמורות אלה נתנו במה לשורה ארוכה של מוזיקאים בני הקהילה היהודית אשר זכו לפרסום רב בבולגריה ובהם ביטוש דוידוב, המנצח ד"ר מנחם בן־ששון והפסנתרנית רוזה גבאי.
התיאטרון מילא גם הוא תפקיד חשוב בפריחה התרבותית של יהדות בולגריה.
בעיר פלובדיב הוקם עוד בשנת 1896 תיאטרון חובבים, שהורכב מחברי האגודה הציונית בעיר.
באמצע שנות ה־20 הוקם בסופיה תיאטרון ממוסד הובלת אליעזר אנסקי וחבריו הופיעו ברחבי בולגריה וביוגוסלביה.
הקהילה היהודית בבולגריה הצמיחה יוצרים רבים: פסלים, ציירים, סופרים ומשוררים, כגון שאול מיזאן, סימצ'ו איסאקוב, אלברט מיכאל ובוצ'ה בכר.
גם לאחר גל העלייה למדינת ישראל והתערותם בחברה הישראלית המתגבשת, נמשך מפעל התרבות של יוצאי בולגריה ולא פסח על בני הדור השני.
בין הדמויות הבולטות בתרבות הישראלית ניתן למנות את הסופר מרדכי אבישי, המשורר ישראל פנקס, הפסל אהרון אשכנזי, המלחין יצחק סדאי והשחקנים אבנר חזקיהו, אלברט כהן, ניסים עזיקרי, מוני מושונוב, ואלכס אנסקי.
חיי התרבות של הקהילה שנותרה בבולגריה התנהלו בצל המשטר הקומוניסטי.
הפעילות האמנותית התנהלה כחלק מהמרקם הכללי, כמעט ללא זיקה קהילתית.
בין יוצרים הבולטים שפעלו באותה תקופה היו שחקן התיאטרון והקולנוע יצחק פינצי והמחזאי ולרי פטרוב.
כמו מרבות מתפוצות ישראל, היו מיהודי בולגריה שעלו לארץ ישראל, במהלך התקופה העותמנית (המאות ה־16 עד ה־19).
במפקד מונטיפיורי שנערך בתקצ"ט 1839 מופיעים יהודים מבולגריה ביפו.
התנועה הציונית הייתה פעילה מאוד בבולגריה בקרב מרבית הקהילות המאורגנות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה־19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון.
שליחיה של אגודה בשם אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל הגיעו בראשית 1895 לארץ ישראל, והוצעה להם אדמה בערטוף (הר טוב).
בדצמבר 1895 עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון.
נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים, בנוסף אליהן הייתה עליית בודדים ומשפחות ספורות לארץ ישראל שהתיישבו בחורן.
בהמשך נמנו עולי בולגריה עם מייסדי יבנאל וכפר חיטים.
הגעתו של יוסף מרקו ברוך לבולגריה חשפה את צעירי קהילות פלובדיב וסופיה למשנתו האקטיביסטית והובילה רבים מהם לתמוך בה ולהצטרף לחוגי הציונים.
ב־17 ביוני 1896, הגיע בנימין זאב הרצל לביקור קצר בבולגריה בדרכו למסע שתדלנות למען הרעיון הציוני באיסטנבול.
הרצל התקבל בהתלהבות על ידי המוני יהודים בעיר צאריברוד, (בימינו העיר דימיטרובגראד שבסרביה).
משחזר ממסעו לאיסטנבול הגיע ב־30 ביוני לעיר סופיה, נישא על כתפי יהודים, הובא לבית הכנסת המרכזי ושם נאם בפני הקהל המשולהב, כשנאומו מתורגם מצרפתית ללאדינו על ידי אחד מבני הקהילה.
ב־1897 השתתפו 3 מנציגי יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון וב־29 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה במסגרתה גם נבחר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בעוד הפעילים הציונים בבולגריה בקשו להרים תרומה נכבדה לקרן היסוד הם דיווחו שהציבור בבולגריה אינו מוכן לתרום מפני שהם מקבלים תלונות מקרוביהם שעלו לארץ ישראל שההסתדרות הציונית לא נותנת דבר לעולי בולגריה.
בעקבות זאת הוחלט להקים יישוב לעולי בולגריה ובשנת 1923 נשקלה האפשרות ליישב עולי בולגריה בתל עדשים.
בתחילת 1926 כבר נקבע מיקום המושב ליד נס ציונה, אולם הדיונים סביב הקמת המושב התארכו עד שלבסוף הוקמה בית חנן בשנת 1929. בין לבין התיישבו שלוש משפחות מעולי בולגריה במושב הספרדי של כפר ברוך.
בשנת 1929 עלתה לארץ ישראל קבוצת הכשרה ראשונה של חברי השומר הצעיר מבולגריה, שהצטרפו לקיבוץ ג' של התנועה ששהתה זמנית בחיפה.
בשנת 1929 גם הוקם מרכז "החלוץ" בבולגריה, שעודד עליה, הפנה נוער להכשרה וסייע בעלייה לארץ ישראל.
במקביל, בשנת 1924 הקימו עולי בולגריה בחיפה ארגון על שם קרל הרבסט שמטרתה לעזור לעולים מבולגריה.
הארגון ביקש לרכוש אדמה דרומית מזרחית לעכו ולהקים עליו יישוב של יהודי בולגריה, אך הדבר כנראה לא יצא אל הפועל.
בשנת 1927 הארגון תרם ספר תורה למושב הספרדי בכפר ברוך.
בדצמבר 1944, לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ועשה נפשות בקרב בני הקהילה למען העלייה לישראל.
בן-גוריון סייר ונאם בערים חסקובו, פלובדיב וסופיה וזכה ליחס חם ואוהד גם מצד השלטונות הבולגרים.
הממשלה החלה לחדש בהדרגה את אישורי העלייה לישראל ועד לסיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, עלו לישראל כ־1,000 עולים מבולגריה.
בשלהי 1947 השלימו הקומוניסטים את השתלטותם על בולגריה ועמיתיהם לחזית המולדת, נכלאו, הוגלו או הוצאו להורג.
ב־26 בנובמבר 1947 הודיע נציג ברית המועצות לאו"ם כי מדינתו מצדדת בהקמת מדינה יהודית עצמאית ומספר ימים מאוחר יותר הודיעה הממשלה הבולגרית כי היא מתירה הגירת יהודים מבולגריה לישראל.
סגן ראש הממשלה הבולגרי טרייצ'ו קוסטוב הופקד על תיק הגירת יהודי בולגריה והוא הפך לדמות מפתח במתן אישורי העלייה ליהודי בולגריה, ודרך בולגריה לאלפים רבים מקרב שארית הפליטה תושבי הארצות השכנות.
קוסטוב אישר את הפלגת הפאנים ובהמשך החלו מגעים בין שייקה דן לממשלה הבולגרית בנושא מתן היתרי עלייה לכל דורש.
מאוחר יותר, הצטרפו לפעולות ארגון העלייה אפרים שילה ובנימין ירושלמי.
חברי המנגנון נעזרו בקשריו הטובים של ברוך קונפינו עם גופי ביטחון הפנים וב־25 בפברואר 1948 יצאו מבולגריה 940 עולים לישראל בגינם שולם לממשלה הבולגרית סכום של 20 דולרים אמריקניים לכל נוסע.
אף על פי שעלה בידי הקומוניסטים היהודים להשתלט על הקונסיסטוריה ובאמצעותה על מנגנון העלייה לישראל, לא עלה בידיהם לשבש אותו משום שקוסטוב ואנשיו עבדו בפועל מול שייקה דן.
בהמשך, הגיע שייקה דן לסיכום עם הממשלה הבולגרית על מתן היתרי עלייה ל־20,000 מיהודי בולגריה עד סוף 1948 ומאוחר יותר הורחב אישור זה לעוד 15,000 מבני הקהילה.
הממשלה הבולגרית הורתה לחברת הספנות הבולגרית להעמיד לרשות נציגי הסוכנות היהודית ספינות אשר סייעו למבצע העלייה.
הדחתו של קוסטוב במרץ 1949 הקשתה על המשך מבצע העלייה, אם כי עד להוצאתו להורג כבר הסתיים השלב המרכזי בעליית יהודי בולגריה לישראל.
בהגיעם לישראל, התיישבו עולי בולגריה בעיקר בערים יפו, רמלה ולוד וכן בקיבוצים ומושבים ברחבי הארץ.
במלחמת העצמאות נפלו 70 חיילים וחיילות מעולי בולגריה.
בני הקהילה התערו בחברה הישראלית המתגבשת, חלקם עסקו בפעילות ציבורית כגון חברי הכנסת בנימין ארדיטי, ויקטור שם־טוב ועמנואל זיסמן, חלקם נרתמו לבניין צה"ל, כגון האלוף יעקב פרי, עוד נמנו אנשי אקדמיה כגון מיכאל קונפינו וחלקם היו רופאים ובעלי מקצועות חופשיים.
ב־1949 ייסדו עולי בולגריה את אגודת הכדורגל מכבי יפו, אשר זוהתה בכל שנות פעילותה עם הקהילה.
רבה של הקהילה ושל קבוצת הכדורגל שלה היה הרב אברהם בכר.
במקביל, חידשה את פעילותה בישראל גם מקהלת צדיקוב שאף היא נחשבה לאחד מסמלי הקהילה.
עליית יהודים מבולגריה הותרה רשמית עד שלהי 1952, אך גם לאחר מועד זה הגיעו יהודים מבולגריה לישראל חלקם דרך "מדינה שלישית".
ב־1989, בעקבות קריסת השלטון הקומוניסטי, החל גל עלייה מבולגריה לישראל שהתרחש במקביל לעלייה הגדולה מחבר המדינות ובמהלכו עלו לישראל כ־3,500 מיהודי בולגריה.
יישובים שבני התפוצה השתתפו בהקמתם
אורים: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1946
בית-חנן: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1929
בית עריף: הוקם על ידי עולי בולגריה ב־1949
גאליה: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1948
גנתון: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1952
הר-טוב: מושבה שהוקמה על ידי עולים מבולגריה ב־1895 וננטשה ב־1948
חוגלה: היישוב הוקם על ידי עולים מבולגריה, רוסיה ופולין
יבנאל: מושבה שהוקמה על ידי עולים מבולגריה ורומניה מקבוצת מתיישבי חורן.
כפר ברוך: הוקם על ידי עולים מבולגריה, הקווקז, כורדיסטן ורומניה ב־1926
כפר הנגיד: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1949
כפר חיטים: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1936
מסילות: הוקם על ידי עולים מבולגריה ופולין ב־1938
מעברות: הקיבוץ הוקם על ידי עולים מרומניה ובולגריה חברי השומר הצעיר ב־1933
ספסופה: הוקם על ידי עולים מבולגריה ב־1949
עברון: עולים מבולגריה הצטרפו ליישוב זמן קצר לאחר הקמתו
צור משה: היישוב הוקם על ידי עולים מיוון שאליהם הצטרפו עולים מבולגריה
ציפורי: היישוב הוקם על ידי עולים מבולגריה וטורקיה ב־1949
רמת השופט: הוקם על ידי עולים מבולגריה, פולין, ליטא והונגריה ב־1941
תלמי יחיאל: הוקם על ידי עולים מבולגריה ורומניה.
יהדות בורמה היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות במזרח הרחוק.
הקהילה הוקמה במאה ה-19 כשהגיעו לבורמה יהודים מפרס, כלכותה, עדת בני ישראל וקוצ'ין.
בשנת 1857 הוקמה במקום קהילה של יהודים מבגדאד, עיראק.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ישבו בבורמה כ-2,000 יהודים, רובם נמלטו מפני הצבא היפני, חלקם אף עונה והוצא להורג וכמו גם חיילים יהודים מהודו ששירתו בצבא הבריטי נפלו בשבי היפני בבורמה.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו רוב יהודי בורמה לישראל.
כיום, חיים כמה עשרות יהודים ביאנגון.
בנוסף, בסמוך לגבול עם הודו מתגוררים חלק מבני השבטים (אדיוואסי) קוקי-צ'ין-מיזו, המזהים עצמם כיהודי בני מנשה.
יהדות בוכרה הוא כינויה המקובל של עדה יהודית שמקורה במרכז אסיה, בעיקר בשטחי אוזבקיסטן וטג'יקיסטן המודרניות.
מקור השם הוא בעיר בוכרה שבאוזבקיסטן, בירתה לשעבר של אמירות בוכרה, שהתקיימה בה קהילה גדולה, אך הקהילה הבוכרית התפרסה ברבות השנים על ערים עיירות וכפרים בכל שטחה של אוזבקיסטן כיום וכן בחלקים של טג'יקיסטן ובעיקר בעיר הבירה דושנבה ואף בקזחסטן.
השפה המסורתית של הקהילה היא בוכרית, ניב יהודי-פרסי הקרוב לטג'יקית.
מאז קריסת ברית המועצות היגרו רוב יהודי בוכרה לארצות הברית ולישראל, ומיעוטם למערב אירופה.
מרבית היהודים הבוכרים בעולם מתגוררים כיום במדינת ישראל.
מחוץ למדינת ישראל קיימת קהילה של כ-200 משפחות במוסקבה שברוסיה, קהילה של כ-1,000 משפחות בווינה שבאוסטריה, קהילות של מאות משפחות בערים הנובר ודיסלדורף שבגרמניה, כ-600 משפחות מתגוררות עדיין באוזבקיסטן, וקהילה בוכרית גדולה מצויה בארצות הברית, רובה (למעלה מ-50 אלף נפש) ברובע קווינס שבניו יורק, ומיעוטה בקולורדו, קליבלנד, מיאמי, סיאטל, ואריזונה.
בקנדה ישנה קהילה בערים טורונטו ומונטריאול.
אומדנם הכולל בעולם הוא מעל 300,000 איש.[דרוש מקור]
מקורם של יהודי מרכז אסיה, הוא סוגיה שאין עליה תשובה מוצקה.
על פי המסורת היהודית הקדומה הגלו האשורים את אוכלוסיית ממלכת ישראל – עשרת השבטים – לאשור במאה השמינית לפסה"נ, ולאחר חורבן ממלכת יהודה, במאה השישית לפסה"נ, הוגלו תושביה לבבל.
לא מן הנמנע שצאצאיהם של הגולים נדדו מזרחה במהלך הדורות.
על פי דעה רווחת התיישבו יהודים לראשונה במרכז אסיה במאה החמישית לפסה"נ, בתקופת שלטון פרס.
במאות הרביעית והחמישית לסה"נ הגיעו למרכז אסיה יהודים שברחו מפרס מפאת רדיפות בידי כוהני דת הזרתוסטרה.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר המצביע על יישוב יהודי במרכז טורקמניסטן מתוארך לתקופה זו: בשנים 1954–1956 חפרה משלחת האקדמיה הטורקמנית בבית קברות קדום ביראם-עלי וחשפה בו, בין השאר, תיבות לקבורה משנית ('גלוסקמאות'), העשויות מחרס, שעליהן נחרתו כתובות עבריות הנושאות את שמות הנקברים.
תיבות הקבורה תוארכו למאות החמישית והשישית לסה"נ, אך אנשי המשלחת לא זיהו את שפת הכתובות.
עצמות שנלקחו מהגלוסקמאות ונשלחו לבדיקה אנתרופולוגית זוהו ככאלה שמוצאן מהאגן המזרחי של הים התיכון.
בשנת 1959 זיהה אברהם קלבן את הכתובות כעבריות והצליח לקרוא את השמות העבריים יעקב, יוסף ואשר.
הנוסע בנימין מטודלה העיד כי במאה השתים-עשרה פרחו מרכזי המסחר והרוח של יהודי מרכז אסיה בסמרקנד וחיווה.
הוא מעיד על כך שבסמרקנד לבדה מצא כחמישים אלף יהודים.
לפי עדויות ערביות הייתה קהילה יהודית בבוכרה כבר ב-1240. עדותו של ההיסטוריון הערבי אבן אלפוטי (מן המאה ה-13) מלמדת על קוסם מוסלמי קנאי, שאיים ב-1240 על יהודי בוכרה.
עדויות יהודיות מצביעות על נוכחות עוד במאה ה-17, בעוד שעדויות לשוניות ותרבותיות מצביעות על קשר בין יהדות בוכרה ליהדות פרס.
ישנן עדויות נוספות, לפיהן יהודי בוכרה הגיעו במקור מחלב שבסוריה ואף מאפגניסטן.
בשנת ה'תקנ"ג (1793) הגיע לבוכרה מצפת השד"ר רבי יוסף ממן, אשר השתקע בתוכה ונעשה למנהיגה הרוחני למשך 61 שנה.
עד בואו התפללו יהודי המקום בנוסח פרסי עתיק שהתבסס על סידור הרב סעדיה גאון בן המאה העשירית לספה"נ ושמורה הייתה בידם המסורת שהם מצאצאי עשרת השבטים.
מסורת זו עולה בקנה אחד עם תוצאותיהן של בדיקות דנ"א של צאצאי משפחות בוכריות לפיהן מוצא יהדות בוכרה הוא ממערב אסיה והמזרח התיכון.
אולם הרב ממן אשר הביא לקהילה סידורי תפילה בסגנון הספרדי רצה שיקבלו ויתרגלו לנוסח התפילה הזה וכדי לשכנעם אמר להם שהם מצאצאי גולי ספרד וכך הנהיג ביניהם את נוסח תפילת הספרדים.
הרב זכריה מצליח מתימן סבר שעל יהודי בוכרה לדבוק במסורתם הקדומה והוא התנגד לשינויים שהנהיג הרב ממן; כתוצאה מכך נוצרה בינו לבין האחרון מחלוקת בעניין נוסח התפילה.
כמו כן, הרב ממן הקים בעיר בוכרה ישיבה ובית ספר לשוחטים.
הוא הביא לעיר סידורי תפילה מקושטא וממרכזי תורה אחרים, ולימד את היהודים המקומיים גם קבלה.
הוא פתח בית מדרש בבוכרה אותה המשיכו לאחר מותו פנחס "הגדול" ופנחס "הקטן" (נייאז).
בהשפעתו התחילו לעלות יהודים מבוכרה לארץ ישראל החל מה'תקפ"ז (1827).
שליחים נוספים מארץ ישראל פקדו ובאו את קהילת בוכרה.
בשנת ה'תרמ"א (1881), הגיע מטבריה השליח רבי רפאל אוחנה.
בשנת ה'תרמ"ב (1882) שימש מי שהיה לימים הראשון לציון, רבי יעקב מאיר, כשד"ר בשליחות כוללות ירושלים.
יהודי בוכרה קיבלוהו בכבוד רב וקראו בשמו לכל ילדיהם שנולדו בימי שהותו אצלם.
הוא עודד את עלייתם לארץ ישראל.
אף שלא היה בוכרי סייע יעקב מאיר בעצה וארגון.
בשנת 1889 נוסדה 'חברת חובבי ציון מק"ק בוכרה וסביבותיה', ומספר חודשים לאחר מכן, בשנת 1890, פרסמה הקהילה את כוונתה לרכוש בירושלים קרקע לבניית שכונה חדשה, משלהם.
מקופת הוועד הועברו כספים לצורך הבנייה המתוכננת של השכונה החדשה.
עד מהפכת פברואר ב-1917, אורגנה הקהילה היהודית בעיר בוכרה בצורה מסורתית.
12 יהודים - קולונתארי-ג'יזיה - שהיו גובים את המיסים מהקהילה, נבחרו כל שלושה חודשים.
מעל שנים-עשר הגובים עמד ראש העדה - קולונתאר ראשי - שהיה נבחר על ידי בעלי הבתים.
מלבד זה היו בוחרים רב ועוד שני סגנים, אחד לכל שכונה.
כדוגמה משה קלנטר (קלנטרוב) שהיה הקולונתאר הראשון בעיר סמרקנד ועזר ליהודים להשתקם בעיר, והצליח להסדיר בית עלמין מסודר ליהודים בכך שגייס כספים וקנה את השטח ובכך הקים באופן רשמי את בית העלמין היהודי בעיר סמרקנד.
מצב היהודים בבוכרה ככלל היה קשה.
הם חיו במעמד של "דמי" ("בלתי מוסלמים").
בהיותם אזרחים מדרגה שנייה חלו עליהם גזרות משפילות.
חרף נטל המיסים והגזרות הגנו השלטונות על חייהם, על ביטחונם ועל רכושם של האזרחים היהודים.
בפברואר 1917 הוקמה ועדה שמנתה שבעה חברים, שכללה גם את הרב, במקום השלטון היחיד של הקולונתאר.
בלימודים בבתי הספר ובגני הילדים נכללו גם לימודי הדת והשפה העברית.
לתחום סמכותו של הוועד נכנסו גם ניהול בתי-הספר הציבוריים היהודיים, הספריות, התיאטראות היהודיים, בתי חולים, גביית נדבות וחלוקתן להחזקת בתי כנסיות וכלי קודש, פיקוח על עזרה סוציאלית, קבורה, הגנה על ענייני חברי הקהילה, סיפוק צרכיה, לימוד זכות על המשטר החדש בקרב היישוב המקומי, וכדומה.
זאת עד ל-1925, בה בוטל קיומה של הרפובליקה הבוכרית העצמאית.
מבחינה כלכלית, בעבר עבדו יהודי בוכרה במסחר בדים, בענפים חקלאיים ככותנה, משי, צמר, פירות ומאוחר יותר גם במכונות חקלאיות, בכימיקלים ובתעשיות המתכת.
ממצאים ממחקרים גנטיים מראים שהדנא האוטוסומלי של יהודי בוכרה הוא ברובו הגדול מערב אסייתי ומזרח תיכוני שמעיד על זה שהתערבבות עם מרכז אסייתים מקומיים כגון אוזבקים וטג'יקים הייתה מעטה מאוד וכמעט ולא קיימת.
הקהילות היהודיות עם הדנא האוטוסומולי הכי דומה ליהודי בוכרה הם יהודי פרס, גאורגיה, קווקז, כורדיסטן, ועיראק.
שכונת הבוכרים בירושלים הוקמה ב-1894 והיא מהשכונות הוותיקות שמחוץ לחומות.
היא נחשבה לשכונה היהודית המפוארת ביותר בעיר.
כוונתם של מייסדיה הייתה להקים שכונה במתכונת אירופית כמו בערי המוצא של תושב השכונה.
עם רחובות רחבים בצורת שתי וערב, צמחייה עשירה ומבני ציבור.
בשכונה בתי פאר ובצדם בתי כנסת מהמפוארים בארץ, ויש בה פעילות דתית רבה.
בשנת 1999 הקים לב לבייב את קונגרס יהודי בוכרה המהווה את העמותה המרכזית של העדה הבוכרית שקידמה בעשרות מיליוני ש"ח פעולות תרבות בכל רחבי הארץ והעולם כאשר גולת הכותרת היא האירוע בוכרה היפה המהווה את המושב השנתי של הקהילה בו נוטלים חלק מדי שנה אלפים מבני יהדות בוכרה.
בעדה הבוכרית פועלים אמנים רבים מהם ידועי שם כמו אברהם טולמס, וכן להקות מפורסמות כמו של משפחת אלייב ועוד להקות והרכבים ואמנים.
גם בדרנים כמו חי דוידוב שהקים ב-2005 יחד עם אחיו רונן דוידוב את התיאטרון הבוכרי "חנדה חנדה" ההצגות דוברות עברית, רוסית ובוכרית אשר להן יש סיבובי הופעות בישראל ומחוצה לה.
בעבר פעלו תיאטראות בהם הועלו הצגות מקור אולם הם אינם פעילים עוד.
במעלות תרשיחא שבגליל נמצא "מוזיאון מורשת יהדות בוכרה" המכונה: בית "פליאה" – החוויה הבוכרית, אותו מפעילה שרה הייל (יצחקבייב), ומטרתו להנחיל לאורחיו מהתרבות העשירה של יהדות בוכרה.
בשנת 1972 הוקמה עמותת "ברית יוצאי בוכרה" אשר דואגת לקידום ועידוד ההשכלה הגבוהה בקרב צעירי העדה, שהקימה את "אבוקה" קרן מלגות לחינוך גבוה.
כמו כן מוציאה העמותה מגזין קהילתי.
החל משנת 1999 יוצא לאור שבועון של העדה מנורה של קונגרס יהודי בוכרה.
בקהילה בארצות הברית מופיע עיתון "בוכריאן טיימס" בכל שבוע למעלה מ-20 שנה.
בשנת 2018 יצא מקבץ מעוטר של "קל"ז פתגמי חכמה מבוכרה היפה".
יהודי בוכרה החלו לעזוב את המדינה בהתמדה מתחילת שנות ה-70, לאחר שברית המועצות ביטלה את האיסור על יציאת יהודים.
עזיבתם הואצה בשנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות.
נכון לשנת 2023 בעיר בוכרה נשארו כמאה ושלושים משפחות יהודיות, המתפעלות שני בתי כנסת ובית ספר ללימוד עברית.
בעיר סמרקנד ישנה קהילה המונה כ-30 משפחות המפעילות שני בתי כנסת שהם גומבז העתיק שנמצא ב"מָאחָאלֶה"'(השכונה היהודית), ואור אבנר שנמצא באזור העיר המודרנית.
בעיר טשקנט קיימת קהילה בוכרית של כ-500 משפחות המתפעלים שני בתי כנסת, מקווה טהרה ורב ראשי המקיים שחיטה שבועית לקהילות.
כמו כן, קיימות קהילות קטנות בערים קוקנד ופרגנה.
בטג'יקיסטן בעיר הבירה דושנבה עדיין פועלת קהילה יהודית קטנה מאד של משפחות בודדות.
כמו כן, קיימים כעשרים בתי עלמין של הקהילה הבוכרית בערים רבות נוספות בהן לא קיימת עוד קהילה יהודית.
לב לבייב - נשיא הקהילה הבוכרית בעולם
יהדות אפגניסטן הייתה אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר במדינות מרכז אסיה.
בימי הביניים יהודים באזור אפגניסטן היו משתתפים משמעותיים בסחר שהתנהל על דרך המשי, ושרידים שונים מלמדים שהייתה באזור קהילה יהודית גדולה.
הפלישות המונגוליות במאה ה-13 ואי היציבות שבאה בעקבותיהן גרמו לחורבן של קהילות יהודיות רבות באזור.
בהמשך התחדשו קהילות יהודיות במספר ערים באפגניסטן, והתחזקו בעקבות הגירות של יהודים מפרס ומבוכרה.
במשך כל השנים, הייתה יהדות זו בקשר הדוק עם יהדות בבל, ומאוחר יותר גם עם יהדות פרס, עם יהדות פקיסטן וכן עם יהדות קוצ'ין שבהודו.
מאות יהודים מאפגניסטן עלו לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 והתיישבו במיוחד בירושלים.
לאחר קום מדינת ישראל עלו אליה מרבית בני הקהילה הנותרים, כ-4,000 במספרם.
עד פטירתו באדר ה'תשפ"ב כיהן הרב צבי מתתיה סימן טוב כרב יוצאי אפגניסטן.
בעבר כיהן הרב ינון יונה בתור הרב הספרדי של שכונת גבעת שאול בירושלים.
ישנו חוסר הסכמה באשר לשאלה מתי נוסדה לראשונה קהילה יהודית באזור אפגניסטן.
יש הסוברים כי הקהילה הוקמה על ידי חלק מגולי גלות אשור בשנת 720 לפנה"ס או מאוחר יותר, כחלק מפריסת יהודי גלות בבל בשנת 586 לפנה"ס.
אחרים סוברים כי היהודים הגיעו לאפגניסטן רק בסביבות המאה ה-8 לספירה.
הממצאים הארכאולוגיים מתקופות קדומות הם מעטים ואינם מוסכמים על כל המומחים כהוכחה חותכת להתיישבות יהודית באזור.
ישנן עדויות על המצאות יהודים באפגניסטן במהלך המאה ה-8 והמאה ה-10, מצד פרשני המקרא וכן מצד סופרים קראים שישבו בפרס.
בנימין מטודלה מספר על קהילה של כ-80,000 יהודים, אך אמינותו מוטלת בספק.
הכתובות נכתבו כנראה על ידי סוחרים, והן כוללות את שמם של הסוחרים ותפילה לקבלת הגנה מהאל בהמשך מסעם.
הממצאים נכתבו בניב פרסית יהודית (פרסית הכתובה באלפבית עברי) והם התיעודים הקדומים ביותר של פרסית יהודית.
יש להם חשיבות רבה מבחינה בלשנית גם כי הם נחשבים לממצאים הראשונים הכתובים בפרסית חדשה - הפרסית שדוברה ונכתבה בימי הביניים שממנה התפתחה הפרסית של ימינו.
ישנו מדבר בין אפגניסטן לפקיסטן שמכונה בפרסית: "דאשטי יהאוד" (המדבר היהודי) שכנראה משמר עדות להימצאותם של סוחרים יהודים רבים שטיילו בו.
לפי ראובן קשאני קיימים באפגניסטן מספר רב של שבטים מוסלמים הטוענים כי הם צאצאים לעשרת השבטים, וזאת על פי מסורת המועברת בעל-פה דורי דורות.
תוך הסתמכות על שמות שבטים מוסלמים הדומים לשבטי ישראל, כמו: הרבני- ראובן; ג'אגי-גד; שינוורי-שמעון; אפרידי- אפרים; ג'משידי- מנשה; סהי- מבני יוסף.
שבטי הפתנים טוענים כי הם מבני ישראל וצאצאי הפיתון טוענים כי הם חלק משבט בנימין.
המלך האפגני האחרון, מוחמד זאהיר שאה, שהודח ממלכותו וחי בגלות, סיפר על היסטוריה זו ליהודי אפגניסטן טרם יציאתו לגלות וציין כי הוא משתייך לשבטי הפתנים.
שבטים אפגנים מוסלמים אלו שמרו במשך הדורות על כמה מעיקרי תורת משה; לא עבדו בצהרי שישי, אפו לחם, הדליקו נרות ונחו בשבת ולא ביום אחר, קיימו ברית מילה, אכלו בשר משחיטה עצמית, לא אכלו בשר גמלים, לבשו טליתות, לא גילחו את זקנם ושמרו על מסורת שבטית ומשפחתית.
בתקופת ימי הביניים היו מרכזים יהודים בערים קאבול, באלך, נישאפור, מרב, הראת וע'זני וכנראה בערים נוספות.
קהילות אלו כנראה שגשגו, אך הפלישות המונגוליות במאה ה-13 פגעו בהן קשות ומחקו קהילות שלמות.
בלך הייתה מרכז עירוני חשוב של העולם המוסלמי המזרחי בימי הביניים.
הכרונקאי אל-מקריזי (1364-1442) כתב שההתיישבות של היהודים באזור באלך החלה בימיו של סנחריב מלך אשור (705–681 לפנה"ס) עקב המדיניות שלו לפזר עמים כבושים באזורים שונים של האימפריה שלו.
בכתביו של הגאוגרף הערבי אבן ח'ורדאדבה מוזכרים ה"רדאנייה"- קבוצת סוחרים יהודים ממדינות שונות במאה ה-9 שסחרו באזור.
הגאוגרף המוסלמי אל-מוקדסי בן המאה ה-10 כתב שיש בעיר קהילה יהודית גדולה.
בקרב יהודי באלך פעלו כנראה מספר זרמים כיתתיים במאה ה-10, שסעדיה גאון התייחס אליהם כ"אנשים המכנים עצמם יהודים".
אחד מהם היה חיוי הבלכי, שכתב חיבור מעורר-מחלוקת במאה ה-9 שבו העלה כ-200 תהיות ושאלות ביקורתיות לגבי המקרא והאופן שבו אלוהים מוצג בו.
החיבור עצמו לא שרד עד ימינו, אך ידוע עליו מתוך כתביהם של אישים כגון סעדיה גאון (שחיבר מאמר כנגד החיבור של חיוי הבלכי) ואברהם אבן עזרא.
עקב עלייתו של ג'ינגיס חאן במזרח והפלישות המונגוליות שהטילו חורבן רב על מרכז ומערב אסיה כולן, נהרסה באלך כליל על ידי צבאות המונגולים.
העיר הצליחה להשתקם במהרה ולפרוח שוב, אך היא נהרסה בשנית על ידי השליט טימור לנג.
הקהילה היהודית של באלך לא שרדה את המאורעות הקשים שפקדו את העיר, ועד המאה ה-17 כבר לא נותרו בה יהודים.
בשלב מסוים ההתיישבות היהודית בעיר התחדשה, ובסוף במאה ה-19 כותב מטייל הארצות אפרים ניימרק שיש בעיר כ-40 משפחות יהודיות ולהן בית כנסת גדול וישן.
קהילה זאת הורכבה כנראה ממתיישבים יוצאי בוכרה, ודברה בדיאלקט בוכרית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הממשלה האפגנית, בהשפעת סוכנים רבים של גרמניה הנאצית שפעלו במדינה, גירשה את היהודים מבאלך והרסה את בית הכנסת היהודי בעיר וכמאה בתים פרטיים.
קאבול מוזכרת כאחת הערים בהן היו קהילות יהודיות משמעותיות באפגניסטן.
קאבול הוקמה כתחנת עצירה מרכזית בנתיב הסוחרים בין מרכז אסיה ואיראן להודו.
הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי (1100-1165) מציין שבתקופתו קיימת קהילה יהודית כה גדולה בקאבול עד שיש ל"כופרים היהודים" רובע משל עצמם.
בדומה לקהילות האחרות באזור, הקהילה כנראה עברה חורבן כתוצאה מהכיבושים המונגולים ומתלאות נוספות בתקופה שאחריהם.
במאות ה-17 וה-18 מספר היהודים בעיר היה קטן יחסית.
בימיו של אחמד שאה דוראני (1747–1773) הגיעו לעיר כ-250 יהודים ממשהד שבאיראן.
מטיילים מאוחרים יותר במאה ה-19 מצאו בעיר מספר עשרות משפחות.
באמצע המאה ה-19 המשפחות היהודיות המעטות שחיו בקאבול גורשו ממנה והגיעו לסמרקנד לאחר שרכושם הוחרם על ידי שאה עבד רחמאן ח'אן.
בתחילת המאה ה-20 יהודים מהעיר הראת חזרו לשבת בקאבול.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אלפי יהודים ברחו משטחי אוזבקיסטן הסובייטית עקב תוכנית נא"פ ("המדיניות הכלכלית החדשה") שהופעלה בה וחוללה משברים קשים באוכלוסייה המקומית.
רובם התיישבו בעיר קאבול והשתלבו בהצלחה בעסקים ובמסחר בעיר, מה שעורר את זעמם של הסוחרים השיעים, הינדואים וסונים של העיר.
לכך הצטרפה ההשפעה הנאצית הגוברת בשנים אלה, שלבסוף הביאה לפריצת מהומות אנטי-יהודיות בקאבול בהן נפצעו עשרות יהודים.
בתקופה זאת ובמהלך מלחמת העולם השנייה יהודים רבים פוטרו מתפקידים ממשלתיים ואיסורים ומגבלות שונות הוטלו על חייהם.
היהודים שישבו בקאבול שכנו ברובע נפרד בשם "מאהל אל-יהודייה" ועליו בוצע סגר לילי כך שבכל לילה לא הורשו היהודים לצאת ולהיכנס אל הרובע עד עלות השחר.
היו בעיר שני בתי כנסת יהודים, אחד למשפחות שהגיעו אליה מבוכרה ושני למשפחות שהגיעו מהראט.
לאורך שנות ה-50 כמעט כל יהודי העיר עלו לישראל.
מרב מוזכרת כבר בתלמוד הבבלי () בסיפור מסע של אחד האמוראים (שמואל בר ביסנא).
היהודים במקום מוזכרים ברשמים מוסלמים מסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8, במיוחד יהודי בשם "עקיבא" אשר היה גובה המיסים הראשי בעיר.
לאחר שהוא מיעט לגבות מיסים מהיהודים ולא-מוסלמים אחרים, שהיו רוב בעיר, ולכאורה גבה יותר מהמוסלמים, הוא פוטר מתפקידו על ידי הממשל.
מספר כרוניקאים מוסלמים מימי הביניים כתבו שעזרא הסופר התנ"כי הוא שייסד את הקהילה היהודית במרב.
ייתכן שזאת המסורת שהקהילה היהודית שהתקיימה בעיר החזיקה בשנות קיומה.
במהלך הפלישה המונגולית מרב העתיקה ששגשגה עד אותה עת ומנתה כ-200,000 תושבים הוחרבה, וכך גם הקהילה היהודית שהתגוררה בה.
מהעיר נותרו רק שרידים ארכאולוגים.
בחלק ההררי של אפגניסטן נמצאת גור.
על קיומה של קהילה משגשגת בימי הביניים בעיר זו ניתן ללמוד מממצאים שנתגלו ב-1946, הכוללים בית קברות יהודי עתיק בקרבת העיר.