tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבולות הפארק הלאומי מרוג'ג'י נקבעו במקור בקירוב כאשר הפארק הוקם בשנת 1952. עם צו שני (מס' 66–242) מממשלת מדגסקר בשנת 1966, אושר מחדש מעמדו של הפארק כשמורת טבע מחמירה, וכן גבולותיה סומנו ב-89 נקודות.
מסמנים אלה נאמד גודל הפארק ב-601,500 דונם.
באותה עת, שתי משפחות התגוררו 450 מטרים בתוך גבולות הפארק, מה שבתחילה הותר בתנאים שלא ירחיבו את אדמתן המעובדת לתוך הפארק או יאפשרו לאחרים להצטרף אליהן.
מאוחר יותר גורשו המשפחות בגין הפרת תנאים אלו.
משפחות רבות מהקהילות המקומיות לא הבינו מדוע שטח כה גדול כל כך עשיר במשאבים והכרחי להישרדותן נאסר עליהן, ובין סוף שנות השמונים ל-1993 הפסיקו לכבד את מעמדו של הפארק.
הם החלו לפנות את הקצוות החיצוניים של השמורה כדי להתחיל בשתילת מטעים של וניל וקפה.
ב-1993 חידשו הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) ושירות המים והיערות (Service des Eaux et Forêts) את מאמצי השימור באזור, פינו את האנשים שחיים בתוך השמורה, וניהלו מחדש משא ומתן על הגבולות עם הקהילה המקומית, בהתבסס על הצו משנת 1966. שבילים ועמדות שימשו אז לסימון ברור של קצוות השמורה.
בשנים שלאחר האירועים הללו, קהילות רבות המתגוררות בסמוך לגבולות הפארק הפכו מעורבות יותר במעקב אחר יערות, וכריתת היערות ירדה בחדות לעשרות דונמים ספורים בלבד בשנה.
בשנת 1998, ביקשה הקרן העולמית לשימור חיות הבר מממשלת מדגסקר להקל את ההגבלות על השמורה כדי לאפשר תיירות אקולוגית, שההכנסה ממנה עשויה להועיל לאנשים החיים בפריפריה של הפארק.
הגבולות נוסדו מחדש, במיוחד באזורים המערביים והצפון-מערביים של הפארק, והפעם השתמשו בסימני דרך טבעיים ברורים, כמו פסגות רכס, כסמנים.
גודלו של הפארק הותאם ל-600,500 דונם, כאשר חלק מהקהילות המערביות קיבלו גישה לאזורי יער בתוליים בעוד שהקהילות בצפון-מערב איבדו קרקעות חקלאיות.
כ-50,000 דונם פונו באופן בלתי חוקי בתוך הפארק והם עדיין חלק מהפארק.
יש כעת 91 סמני גבול והגבולות הם בהתייחסות גאוגרפית.
סמני גבול ביניים ממוקמים בין סמנים קיימים כדי לתחום את קצוות הפארק במהלך מחלוקות עם הקהילה המקומית.
במהלך אוקטובר 2005, החלו דיווחים המראים כי סמני גבולות הועברו באישור עובדי הפארק וכי שטחים בתוך הפארק עברו פינוי לחקלאות.
בינואר 2006, פוטר מתאם הלוגיסטיקה של הפארק בשל הזזת סמני גבולות בזמן שהועסק כסוכן שימור הפארק ומכר 90 דונמים של אדמות הפארק לחקלאי מקומי תמורת 2 מיליון פרנק מלגשי (~200 דולר אמריקאי).
בשנת 2010, תיחום חדש הגדיר את גודל הפארק ל-55,500 דונם.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י משתרע על פני 555,000 דונם ומגן כמעט על כל המסיב, שגובהו נע בין 75 ל-2,132 מטרים בפסגתו.
המסיב הוא חלק משרשרת הרים המשתרעת מצראטננה בצפון-מערב ועד לחצי האי מסואלה בדרום.
סדרת הפסגות במסיב יוצרות קו ברור בכיוון מזרח–מערב לאורך המבנה הבלתי סדיר שלו, המורכב מקווי פסגה מקבילים או מתפצלים המפורקים זה מזה על ידי מדרונות תלולים ולא סדירים.
מסיב מרוג'ג'י כולל כמה מההרים התלולים ביותר במדגסקר המתנשאים לגובה של כ-2,000 מטרים על פני 8 קילומטרים בלבד.
כתוצאה מהשיפועים החדים הללו בגובה והטופוגרפיה המחוספסת, יש לו מגוון של מיקרו-אקלים ושינויים מובחנים בבית הגידול, מה שהופך אותו לאחד המקומות הבודדים בעולם שבהם שטח של יער גשם מכוסה עננים משתנה במהירות לשטח המאופיין בשיחים הרריים הגדלים בגבוה, לאורך מרחק שניתן לעבור אותו ברגל.
בשל הטופוגרפיה המחוספסת, מגוון הצומח משתנה בין פסגות ומדרונות ההר, גם באותם הגבהים.
לדוגמה, לפסגות ולמדרונות סמוכים יש במשותף, לעיתים קרובות, פחות מ-20% ממיני הצמחים הפורחים בהם.
הטמפרטורות באזור קבועות למדי, כאשר גם טווח הטמפרטורות היומי וגם הטווח העונתי משתנים רק במעט.
פברואר הוא החודש החם ביותר, בממוצע 25 מעלות צלזיוס, בעוד אוגוסט הוא הקריר ביותר, בממוצע 19 מעלות צלזיוס.
בטיפוס לפסגות, הטמפרטורה יורדת ב-1 מעלות צלזיוס לכל 200 מטרים בעלייה לגובה, והטמפרטורות על הפסגה יורדות ל-1.5 מעלות צלזיוס ביולי.
הלחות היחסית באזור נעה סביב 87% לאורך רוב השנה, ואף עולה ל-97% בין מרץ לאפריל.
גשם יורד מדי חודש בצד הדרומי של ההר, כאשר האזור מקבל לפחות 2,300 מילימטרים של גשם מדי שנה, מה שהופך אותו לאחד האזורים הרטובים ביותר במדגסקר.
הצד הצפוני של ההר הוא טרופי יותר, עם עונה יבשה של 6 חודשים, ויורדים בו כ-1,500 מילימטרים של גשם בשנה.
האזור הכללי זוכה לכמות המשקעים הגדולה ביותר במהלך העונה החמה, מנובמבר עד אפריל, כאשר גשם כבד וציקלונים מזדמנים מועברים מצפון-מערב על ידי מונסונים.
במהלך העונה הקרירה יותר, בין מאי לאוקטובר, גשמים קלים יותר ניתנים על ידי רוחות מדרום-מזרח.
הן הטמפרטורה והן כמות הגשמים משתנים באופן משמעותי לפי מיקום בתוך הפארק.
טמפרטורות נמוכות יותר נמצאות בגבהים גבוהים יותר, והמורדות המזרחיים של המסיב מקבלים את מרב הגשמים, שכן המדרונות המערביים שוכנים במדבר צל גשם של ההר וכתוצאה מכך חווים תקופה יבשה ממושכת.
ראש הרכס חווה רוחות חזקות ובעל תנאי קרקע גרועים.
ניתן לראות את ההשפעה בחיי הצמחים ובקצבי הגדילה שלהם.
טווח הגבהים הרחב והטופוגרפיה המחוספסת ממלאים גם הם תפקיד מכריע ביצירת בתי הגידול המגוונים המופצים על פני מדרונות ההרים על ידי השפעה על טמפרטורת האוויר, תנודות הטמפרטורה ורמות הלחות.
יחסי הגומלין בין גורמים אלה משפיעים על הצמיחה וההתפתחות של צמחים, המהווים את הבסיס למערכת האקולוגית.
התוצאה היא יער מגוון ביותר ומחולק בצורה לא אחידה, המכסה 90% מהפארק.
הרי המרוג'ג'י והשמורה המיוחדת אנג'נהאריבה-סוד הסמוכה מזינים כמה אגני ניקוז, כולל נהר לוקוהו, שמקורו במורדות המערביים והדרומיים של מרוג'ג'י, ונהר אנדרואנגה, שמקורו במורדות הצפוניים של מרוג'ג'י.
שני הנהרות זורמים לכיוון סמבאבה ומתנקזים לאוקיינוס ההודי.
מרוג'ג'י מחובר לשמורה המיוחדת אנג'נהאריבה-סוד על ידי מסדרון בטאולנה, רצועת יער צרה באמצע הגובה, המשתרעת מערבה ומעט דרומה.
כמו בשאר מדגסקר, הסלעים של הפארק הלאומי מרוג'ג'י היו פעם חלק מיבשת העל גונדוונה, שהחלה להתפרק לפני 160 מיליון שנה ויצרה את היבשות הדרומיות.
עם זאת, המסלע של מרוג'ג'י נוצר לפני למעלה מ-500 מיליון שנים במהלך הפרקמבריון מתחת לרכס הרים עתיק שמאז נשחק לחלוטין.
הסלע מורכב ברובו מסלעים גרניטיים, אם כי הוא מכיל גם כמות נכבדת של גנייס, סלע מותמר ברמה גבוהה שנוצר בלחץ ובטמפרטורה גבוהים עמוק מתחת לרכס ההרים העתיק.
במקומות שבהם החום והלחץ היו הגבוהים ביותר, הסלע הותך לחלוטין ובסופו של דבר התגבש מחדש בעומק כסלע יסוד גרניטי.
מאוחר יותר נוצרו "ורידים" של קוורץ בסדקים שבסלע.
אלה הם המקור של גבישי הקוורץ והאחלמה הנכרים באזור כיום.
בתקופה גאולוגית עדכנית יותר, הקוורציט שהאזור שופע בו, נוצר כאשר חולות עשירים בקוורץ שקעו על שכבות הסלע, ולאחר מכן נקברו והתגבשו מחדש (התמרה).
רמת חומציות הקרקע היא חומצית עד נייטרלית.
צורת הפסגות הגבוהות והמחוספסות ביותר של מרוג'ג'י עוצבו בזכות הגנייס שממנו הן עשויות.
הגנייס מורכב מרצועות מתחלפות של מינרלים בהירים וכהים.
המינרלים הבהירים, המורכבים ברובם מקוורץ ופצלת השדה, הם הקשים והעמידים ביותר, ואילו המינרלים הכהים, שהם בעיקר ביוטיט-נציץ והורנבלנדה, רכים יותר ומתבלים מהר יותר.
קומפוזיציה שכבתית זו, בשילוב עם זווית של 45 מעלות הפונה צפונה בה נוטים הסלעים, אחראית לאופי הא-סימטרי של הפסגות.
המדרונות הצפוניים יורדים במתינות, בעוד שפני השטח הדרומיים הם, בדרך כלל, צוקים כמעט אנכיים שבהם הסלעים נשברו בניגוד להרכב השכבתי.
המצוק בשם Ambatotsondrona, עם הקיר הסלעי התלול שלו שפונה דרומה, הוא דוגמה לכך.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י ידוע במגוון הביולוגי העשיר שלו, שיכול לפנות הן למדענים והן לתיירים אקולוגיים.
בתוך הפארק קיים מגוון רחב של בתי גידול, ורבים מהצמחים ובעלי החיים שבו הם אנדמיים לאזור.
משלחות מדעיות מגלות בקביעות מינים שלא תועדו בעבר במרוג'ג'י, או במקרים מסוימים, חדשים לחלוטין למדע.
כמה מינים חדשים נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.
במקרה של קבוצות גדולות בעלות פרטים רבים, כגון חסרי חוליות, ידוע מעט מאוד ועוד נותר הרבה לגלות.
הצמחייה בפארק הלאומי מרוג'ג'י מגוונת ביותר בשל המיקרו-אקלים השונים.
המיקרו-אקלים משפיע גם על קצב גדילת הצמחים, כאשר המדרונות המזרחיים הרטובים מאופיינים בקצב צמיחה מהיר יותר, בעוד המדרונות המערביים היבשים מאופיינים בקצב צמיחה איטי יותר, והצמחים על ראשי הרכס מופרעים על ידי רוחות חזקות וקרקעות דלות בחומרים אורגניים.
יותר מ-2,000 מינים של בעלי פרחים (אנגיוספרמים) התגלו בפארק עד כה.
לפחות ארבע משפחות צמחים נמצאות בכל הגבהים: Clusiaceae ודגניים נפוצים בדרך כלל, בעוד Myrsinaceae ו-Elaeocarpaceae הם נדירים.
ישנם ארבעה סוגים בסיסיים של יערות שנמצאו במרוג'ג'י:
יער גשם שפלה: מתחת לגובה של 800 מטרים, מגוון המינים הוא הרב ביותר בשל שפע בכמות הגשמים, מזג אוויר חם באופן עקבי והוא מספק הגנה מפני רוחות חזקות.
חופה של היערות הראשוניים צפופה בעצים גבוהים המגיעים לגבהים של 25–35 מטרים.
גזעי עצים רבים בקוטר של יותר מ-30 סנטימטרים.
ישנו גם מגוון גדול של דקליים, אפיפיטיים ושרכנים, עם 130 מיני שרכנים המוכרים מאזור זה.
גידול משני , הכולל בעיקר במבוק, זנגביל בר או לונגוזה (סוג Aframomum), ורבננלה מדגסקרית (Ravenala madagascariensis), נמצא באזורים מעורערים.
המשפחות הנפוצות ביותר של בעלי פרחים הם ספוטיים, פואתיים, חלבלוביים ו-Myrsinaceae.
אזור יערות הגשם בשפלה מכסה 38% משטח הפנים של הפארק.
יער גשם הררי לח: בין גובה 800 ל-1,400 מטרים וגם הוא מכסה 38% משטח הפנים של הפארק, העצים והשיחים בתחומו הופכים קטנים יותר ויותר עקב טמפרטורות נמוכות יותר וקרקעות דלות יותר, ושרכני עצים גדלים ומצויים בשפע ככל שהגובה עולה.
הטמפרטורות הנמוכות גורמות ללחות להתעבות על משטחים מבלי ליצור ערפל.
המעבר בין יערות הגשם בשפלה ליער הגשם ההררי הלח הוא הדרגתי.
החופה מגיעה לגבהים של 18–25 מטרים, ואפיפיטים אוהבי שמש, שיחים ומינים אחרים ברצפת היער מנצלים את רמות האור הגבוהות.
הלחות המוגברת מעודדת גם טחבי עלים ושרכנים.
יער עננים מונטני סקלרופילי: בגובה של 1,400 עד 1,800 מטרים ומשתרע על 11.5% משטח הפנים של הפארק.
הוא מאופיין בעצים נמוכים יותר, מסוקסים ומגושמים, כשחופתם משתרעת לגובה מקסימלי של 10 או 15 מטרים בלבד.
משפחות הצמחים הנפוצות ביותר הן עריים, Rubiaceae, Clusiaceae וקיסוסיים.
שכבת הקרקע ביער העננים עשירה, וטחב וחזזיות עוטפים את ענפי העצים.
לפחות 122 מינים של שרכנים נמצאים באזור זה.
הטמפרטורות נמוכות יותר, ועננים הכבדים המוסעים על ידי רוחות מזרחיות מכסים את היער.
האנדמיזם בעל שיעור גבוה מאוד בגובה זה, במיוחד בין הפסגות השונות עקב בידוד ארוך.
האזור גם רגיש מאוד לאש בשל שכבת ההומוס העבה שלו.
סבך מונטני: מעל גובה 1,800 מטרים ומכסה רק 1.5% משטח הפנים של הפארק, ניתן למצוא את בתה ההרים האחרונה שנותרה במדגסקר.
שלא כמו כל שאר סבך ההרים הגבוהים באי, הוא לא משתנה בשריפות.
לאזור יש כיסוי פתוח דמוי טונדרה, מעל קרקעות דקיקות וסלעיות.
תנאי הקרקע, יחד עם הטמפרטורות הקרירות, תנאי הרוח והמשקעים הנמוכים מגבילים את שגשוג הצמחייה, שמגיעה לגובה מרבי של 2 מטרים.
סבכי שיחים נמוכים וצפופים שולטים, אם כי קיימים גם סחלביים יבשתיים ודקליים מיניאטוריים ובמבוקים.
המשפחות הדומיננטיות של הצמחים הן Poaceae, אברשיים, מורכבים, Balsaminaceae, Cunoniaceae ו-Clusiaceae.
מבין מיני הצמחים הרבים שנמצאו במרוג'ג'י, 35 הם דקליים, כמה מהם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה ואוכלוסיותיהם נמוכות ביותר.
רק שלושה ממיני דקלים אלה ניתן למצוא מחוץ למדגסקר, ושבעה ניתן למצוא רק במרוג'ג'י.
יותר מ-275 מיני שרכנים נמצאים ביערות הגשם של ההר, 18 מהם הם שרכני עצים ושבעה נמצאים רק במרוג'ג'י.
רבים ממיני השרכנים הללו נדירים מאוד ויש להם תפוצה מוגבלת ביותר.
מרוג'ג'י מכיל גם כמה סוגים של סיסם נדירים ופליסאנדרה (סוג Dalbergia), כולם אנדמיים למדגסקר.
רוזווד, או אנדרמנה במלגשית, הוא סוג של עץ קשה בעל צבע אדום עמוק מבריק, בעוד לפליסנדרה, כגון Dalbergia madagascariensis, חסר הצבע האדום.
מבין שלושת המינים של דלברגיה שנמצאו במרוג'ג'י, D.
baronii רשומים כ"פגיעים" ברשימה האדומה של IUCN, בעוד ש-D.
louvelii רשום כ"מין בסכנת הכחדה".
בפארק יש מעט דגימות גדולות מהשניים הראשונים עקב ניצול יתר, ודגימות נמצאות רק לעיתים נדירות ב-5 קילומטרים שמסביב המקיפים את הפארק.
louvelii, אינו מצוי מחוץ לפארק.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י ידוע בעיקר בזכות שני המינים האיקוניים שלו, ונגת הקסדה (Euryceros prevostii) והסיפאקה הלבנה או הסימפונה (Propithecus candidus) בסכנת הכחדה חמורה.
הסיפאקה הלבנה רשומה כאחד מ"25 הפרימטים בסכנת הכחדה הגדולה ביותר בעולם" מאז הקמת הרשימה בשנת 2000. על פי הערכות, נותרו פחות מ-1,000 פרטים ממין זה, ואף אחד מהם אינו מתקיים בשבי.
עושר המינים של קבוצות בעלי חיים ידועות מדגים את עומק המגוון הביולוגי שנמצא בפארק הלאומי מרוג'ג'י.
לדוגמה, 75 מתוך 118 מיני ציפורים (64%) שנמצאו במרוג'ג'י או בסביבתה הם ציפורים שוכנות יער, הסך הכל עולה על כל אתר הררי אחר במדגסקר.
כל מיני העופות התלויים ביער הם אנדמיים למדגסקר ומנצלים את היער במשך חלק ממחזור החיים שלהם.
אחת מהציפורים הללו היא עיט נחשים מדגסקרי (Eutriorchis astur), שלפני שדווח עליה ב-1990, היא לא נצפתה על ידי חוקרי עופות מאז 1932.
בנוסף לסיפאקה הלבנה, מרוג'ג'י הוא ביתם של 10 מיני למורים נוספים, שחלקם גם נמצאים בסכנת הכחדה בעיקר בגלל אובדן בית גידול.
האיי איי הלילי נצפה רק פעם אחת בפארק, אם כי קן ישן אחד ועקבות האכלתו נמצאו בגבהים שונים.
יונקים אחרים כולל לפחות 15 מינים של טנרקיים, שבעה מינים של מכרסמים מקומיים, הפוסה (Cryptoprocta ferox), ועטלף sucker-footed מדגסקרי (Myzopoda aurita).
גם מגוון הזוחלים והדו-חיים במרוג'ג'י עשיר, ורב יותר מכל אזור מוגן אחר במדגסקר.
סך הכל 148 מינים נצפו, ו-17 מהם נמצאים רק במרוג'ג'י, כולל Brookesia karchei ו-Chamaeleo peyrieresi, שני מינים של זיקיות שנמצאו שם.
זיקית פנתר (Furcifer pardalis), שממיות זנב-עלים (מהסוג שממית רחבת-זנב) ומינים רבים של צפרדעים.
חסרי חוליות כוללים רבי-רגליים גדולים, עכבישאים ושפע של עלוקות קטנות.
הפארק הלאומי מרוג'ג'י עשיר במגוון ביולוגי והוא ביתם של סיפאקה לבנה בסכנת הכחדה חמורה (מימין), שלדג מלגשי (במרכז) וזיקית פנתר צבעונית (משמאל).
הפארק הלאומי מרוג'ג'י פתוח כל השנה, כאשר מדריכי הטיולים ממליצים על תקופת אפריל עד מאי וספטמבר עד דצמבר בתור הזמנים הטובים ביותר לביקור בשל גשמים פחותים.
הפארק הוא אחד הפארקים הלאומיים היחידים במדגסקר המציעים בקתות עץ או בונגלו, בנוסף לכך יש בהם מטבח ושירותים בכל אחד משלושת המחנות הראשיים שלו בתוך יער הגשם הראשוני.
הדיור מספק מיטות ומצעים בסיסיים, בעוד שהמטבח ואזורי האוכל מקורים ומציעים כלי בישול בסיסיים.
בשלושת המחנות הללו יש אתרי אוהלים בסיסיים לחניכים.
אתרי קמפינג לאוהלים מוצעים גם מחוץ לפארק, בעוד מקומות הלינה היחידים מחוץ לפארק הם באנדפה ובסמבאבה.
הפארק אינו מסוגל להכיל קבוצות גדולות.
בגלל השטח הקשה והטמפרטורות המשתנות, מדריכי הטיולים ממליצים גם על תכנון מתקדם לביקור בפארק.
תשלום דמי הכניסה, השכרת המתקנים והשכרת מדריכים, טבחים וסבלים מטופלים במטה הפארק באנדפה או במרכז המבקרים של הפארק ב-Manantenina, שנמצא לאורך הכביש הראשי אנדפה-סמבאבה, 66 קילומטרים מסמבאבה ו-40 קילומטרים מאנדפה.
בפארק יש שביל בודד המוביל ממרכז המידע ב-Manantenina לפסגה הגבוהה ביותר.
השביל אל יער הגשם מחולק לשלושה טרקים המשתנים באורכם ומובילים לכל אחד משלושת המחנות הראשיים, שכל אחד מהם ממוקם בגובה שונה ומציע תצפיות על החי והצומח הייחודיים שלו.
הקטע הראשון של השביל, המכונה טרק מאנטלה, לוקח את המבקרים ממש מתוך הכניסה לפארק, ומוביל לאזור פיקניק לאחר 2.5 הקילומטרים הראשונים.
המחנה הראשון, מחנה מאנטלה (Mantella), נמצא במרחק של 4.5 קילומטרים בהמשך השביל.
המחנה נמצא ביער הגשם בשפלה מעל נהר מאנטנינה בגובה של 450 מטרים.
המחנה נמצא במרחק של 800 מטרים ממפלי הומברט, ומציע הזדמנויות לראות למורים, כגון למור במבוק מערבי (Hapalemur occidentalis).
מינים רבים של ציפורים, כמו הקסדה ונגה.
כמו גם מגוון של דו-חיים וזוחלים, כגון שממיות זנב-עלים, זיקיות עלים (הסוג Brookesia), וסוגים רבים של צפרדעים.
2 הקילומטרים הבאים לאורך השביל ידועים כטרק סימפונה.
השם מגיע מהשם המלגשי של הסיפאקה הלבנה, החיה באזור.
השביל מוביל למחנה מרוג'ג'יה, הממוקם בגובה של 775 מטרים במעבר בין השפלה ליער הגשם ההררי.
המחנה שוכן על צלע הר, ופינת האוכל שלו משקיפה על מחשוף מיוער של סלע, הכולל את הפסגה בשם Ambatotsondrona, או "סלע נוטה".
על פי הדיווחים, מחנה זה הוא המקום הטוב ביותר לאיתור הסיפאקה הלבנה, למרות שהצוות ממליץ למבקרים לשכור עוקב מומחה כדי לסייע בחיפוש.
טרק הפסגה של מרוג'ג'י ממשיך במעלה ההר עוד 2 קילומטרים עד למחנה סימפונה, שנמצא באמצע היער ההררי הלח בגובה של 1,250 מטרים.
בסמוך למחנה ישנו רכס ועליו פלטפורמת תצפית.
למרות גובה העצים באזור בגובה רב זה, ניתן להבחין מדי פעם בסיפקות לבנות מהבונגלו.
מחנה סימפונה משמש גם כבסיס לטיפוס התלול לפסגת מסיב מרוג'ג'י, אחת הפסגות הגבוהות אך הנגישות ביותר במדגסקר.
הטיפוס לפסגה נמשך לאורך 2 קילומטרים ואורך ארבע עד חמש שעות.
השביל לפסגה בפארק הלאומי מרוג'ג'י עוצר בשלושה מחנות לאורך הדרך, מחנה מאנטלה (Mantella, מימין), מחנה מרוג'ג'יה (Marojejia, במרכז) ומחנה סימפונה (Simpona, משמאל).
אגן אנדפה, המוקף בהרים הגבוהים והמחוספסים של המרוג'ג'י וה-Anjanaharibe-Sud, היה מרוחק ביותר והגישה אליו הייתה קשה עד לאחרונה.
כתוצאה מכך, האזור לא יושב בצמיתות עד אמצע המאה ה-19, כאשר פליטים נמלטו מממלכת מרינה .
כמעט חצי מאה לאחר מכן, גל נוסף של פליטים התיישב באזור, כשהפעם נמלטו מפני קולוניסטים צרפתים.
האוכלוסייה באזור, לעומת זאת, נותרה קטנה יחסית, למרות גל הגירה קטן אחרון בעקבות מלחמת העולם הראשונה כאשר אנשים מראוניון הגיעו לאזור כדי לגדל וניל.
האוכלוסייה לא גדלה באופן ניכר עד תחילת שנות ה-70, כאשר הסתיימה בניית כביש אנדפה-סמבאבה, שחיבר את האזור לחוף.
נתיב תחבורה משופר זה עודד פיתוח חקלאי והוליד גל עלייה נוסף.
במהלך 30 השנים הבאות, הוערך כי האוכלוסייה גדלה פי שלושה, כאשר יותר מ-100,000 אנשים חיו באזור עד 2003. עם 37 כפרים המקיפים את מרוג'ג'י, צפיפות האוכלוסין היא מהגבוהות במדגסקר והיא ממשיכה לגדול.
הקבוצות האתניות השלטות באזור הן הצימיהטי (המתיישבים הראשונים) והבטסימיסארקה, אם כי גם קבוצות אחרות מהחלק הדרומי של האי התבססו.
התושבים המקומיים השתמשו באופן מסורתי בחומר מהיער, בין אם לצורך שימוש באדריכלות שלהם, להכנת פירוגים, כדי לספק סיבים לאריגה, לספק עצי הסקה, לאסוף עלים לרפואה מסורתית או להכנת המשקאות שלהם.
רוב התושבים הם חקלאים המגדלים אורז למחייתם בשדות שלחין בעמקים או על ידי שתילה על גבעות שפונו ונשרפו קודם לכן באופן יזום (חקלאות המכונה על ידי התושבים tavy).
הביצות שכיסו בעבר שטחים נרחבים של אגן אנדפה הוסבו לשדות אורז המעובדות באופן אינטנסיבי.
אולם הצימיהטי מתרגלים באופן מסורתי טכניקות של חיתוך ושריפת גבעות (slash and burn agriculture), בהעדפה להסב אותם לשדות אורז מושקים.
קפה היה יבול חשוב לפני ירידת מחירי השוק בשנות ה-70 של המאה ה-20, אבל הווניל נותר היבול החשוב לאזור.
עד אמצע שנות ה-2000, מחירי הוניל היו גבוהים, אך מאז הם ירדו משמעותית.
התרסקות מחירי הוניל, יחד עם אוכלוסייה שגדלה במהירות וירידה מתמדת באדמות הניתנות לעיבוד, הביאו לעוני נרחב וקיצוני.
בין ינואר לאפריל, לפני קציר האורז העיקרי, אנשים רבים באזור אינם קיבלו מספיק מזון לאכילה.
אזור סאווה (Sava Region), הכולל את מרוג'ג'י, הוא האזור העני ביותר במדגסקר, ובשנת 2011, כאשר המשיכו העליות במחירי המזון העולמיים - במיוחד של אורז מיובא - הם הקשו על השגת מזון עבור משפחות כפריות.
לא רק שארגונים סביבתיים בינלאומיים (כגון Conservation International, Wildlife Conservation Society, הקרן העולמית לשימור חיות הבר ו-Care International) הקימו תוכניות כדי לעזור לתושבים המקומיים, גם אנשים מקומיים רבים פועלים לשיפור מצבם באמצעות תוכניות חינוך סביבתי ובריאות.
גידול בחקלאות בת-קיימא, גידול עשבים, מודעות לשימור, ושיפור החינוך והבריאות קידמו גם את המטרה של הגנה על הסביבה וקידום הפרנסה במרכז היער שעוד נותר.
תיירות אקולוגית מוגבלת ואחראית נתפסת גם כחלופה ארוכת טווח להמשך השימור מפני בירוא יערות.
ההגנות המוענקות בדרך כלל לפארקים לאומיים לא עצרו את הביזוי של הפארק הלאומי מרוג'ג'י.
ציד הלמורים, כולל הסיפאקה הלבנה, הוא בעיה מתמשכת, וכך גם כריתה של עצים קשים יקרים, כמו סיסם ופאליסנדר.
אבני חן יקרות למחצה, כמו אחלמה, עדיין נכרות בגבולות הפארק, בעוד שחקלאות חיתוך ושרפה, איסוף עצים להסקה ובנייה ממשיכים לגרום לנסיגת השטחים הפריפריאלים של הפארק.
הלחצים הללו הולכים ומתחזקים ככל שהאוכלוסייה באזור ממשיכה לגדול.
בשנת 2003, כ-200,000 אנשים חיו בטווח של 40 קילומטרים מהפארק, 80% מהם היו חקלאים שהיו תלויים ביער לקרקע חקלאית ומוצרים שונים, כמו דבש, עצי הסקה וסיבים צמחיים.
קליפת עץ מצמחים ממשפחת הפיגמיים (בעיקר סוג Evodia) משמשות לתסיסה של betsabetsa, קנה סוכר מקומי.
בנוסף, שימוש לא הולם בפארק או ביקור מופרז של אורחים עלולים גם להוות איום על הסבך העדין המצוי על פסגות ההרים.
יערות הגשם בצפון-מזרח מדגסקר מאוימים קשות על ידי תופעת הכריתה הבלתי חוקית של עצים יקרים, אשר לא רק מייבשים את היער (מה שהופך אותו רגיש לשריפה), מביאה מינים פולשים, הורסת את בתי הגידול ומצמצמת את המגוון הגנטי, אלא גם מפרה טאבו ומסורות מקומיות.
מינים נוספים, כגון מינים של דומביה, נחתכים, בדרך כלל, לבניית רפסודות לציפה של העצים הכבדים יותר במורד הנהרות ומחוץ לפארקים.
עצי רוזווד נכרתים ונחתכים למספר בולי עץ קטנים על מנת שיהיה קל יותר הוביל אותם, וחמישה או יותר עצים בעלי ציפה גבוהה נכרתים כבול עץ קשה אחד.
כדי לקשור את הרפסודות יחדיו, חותכים כורתי העצים אלפי ליאנות או גפנים, המשמשות 75% מבעלי החיים ביער.
פעולות כריתת עצים הן עתירות עבודה ומסוכנות.
העבודה מעסיקה את האוכלוסייה המקומית הענייה, אך הפקידים המקלים על התהליך הם המרוויחים העיקריים.
בשנת 2005, דווח כי כריתה בלתי חוקית של עץ סיסם התרחשה יותר מ-20 פעמים.
בשנת 2007, החרימו הרשויות אלפי בולי עץ בשווי של מיליוני דולרים אמריקאיים בערי הנמל Vohémar, Antalaha וטומאסינה.
על פי הדיווחים חלק מהחומר הזה נרשם שהגיע מהחלקים המזרחיים והצפון-מזרחיים של הפארק.
בתחילת המשבר הפוליטי המלגאשי במרץ 2009, אלפי חוטבי עצים כרתו עצים קשים יקרים במשך שישה עד שמונה שבועות באזור סאווה.
על פי ההערכות 52,000 טונות של עץ סיסם, או כמעט 100,000 עצים, נכרתו באותה שנה, כאשר שליש מהם בא מהפארק הלאומי מרוג'ג'י והשאר מהפארק הלאומי מסואלה (Masoala) הסמוך.
כתוצאה מכך, הפארק נסגר לזמן קצר, אך נפתח מחדש במאי 2009. בשנת 2010, המצב במרוג'ג'י השתפר, אך כריתת עצים בלתי חוקית התגברה במסואלה ובאזור המוגן מקירה.
כריתת עצים בלתי חוקית נאכפת על ידי ממשל באופן לא מספק, רגולציה לא ברורה של יערות מערערת את הפיקוח השיפוטי, בעוד שהיצוא של בולי העץ שנרכשו (בשנים 1992, 2006 ו-2009–2010) הותר על פי צווים ממשלתיים שקדמו לבחירות או שהונפקו בתקופות של חוסר יציבות פוליטית.
המסחר מאורגן ומופעל על ידי פקידים בכירים ואנשי עסקים משפיעים.
בנוסף, הסחר בעץ סיסם מלגאשי אינו מוסדר במסגרת האמנה בדבר סחר בינלאומי במינים בסכנת הכחדה (CITES).
הפארק הלאומי עמק קידפו הוא פארק לאומי באוגנדה.
הפארק ממוקם בחלקה הצפון-מזרחי של המדינה, בצמוד לגבולה עם דרום סודאן ובמרחק של כ-350 קילומטר מבירת המדינה קמפלה.
הוא משתרע על פני שטח של 1,442 קילומטר רבוע.
הוא הפארק הלאומי המבודד ביותר באוגנדה.
הפארק הוקם כשמורה על ידי השלטון הקולוניאלי הבריטי באוגנדה בשנת 1958, ואגב כך הוגלתה ממנו האוכלוסייה הילידית של בני הקטבו (Ketebo) שחיה בשטחו והיא סבלה מרעב.
ממשלת אוגנדה העצמאית הסבה את השמורה לפארק לאומי.
הפארק הוא סוואנה מדברית שאדמתה היא חרסית.
בולט בו ההר מורונגול , שגובהו הוא 2,749 מטר.
שני נהרות, קידפו ונארוס , חוצים את שטח הפארק בגובה של 910 עד 1,200 מטר מעל פני הים.
כמות המשקעים השנתית בעמקי שני הנהרות נעה בין 640 ל-890 מילימטר בממוצע, ועקב כך יש שוני בחי ובצומח בין שניהם.
בעונה החמה מתייבשים הנהרות ברובם.
בפארק מצוי גם המעיין החם קנאנגורוק (Kanangorok).
הפארק הוא בית לכ-80 מינים של יונקים ולכ-500 מיני ציפורים.
צפייה בבעלי חיים על ידי תיירים בכלי רכב מתנהלת בו על גבי דרכי עפר המצויות בעיקר במערב הפארק ובדרומו.
הפארק מנוהל על ידי רשות חיי הבר של אוגנדה.
הפארק הלאומי סרה דה בוקיינה הוא פארק לאומי בברזיל.
הפארק הוכרז כאזור מוגן בשנת 1971. הפארק מנוהל על ידי מכון צ'יקו מנדס לשימור המגוון הביולוגי (ICMBio).
ב-2019 הוכרז אתר מורשת עולמית כחלק מאתר המורשת "פאראטי ואיליה גראנדה – תרבות ומגוון ביולוגי"
הפארק ממוקם בגבול בין מדינות ריו דה ז'ניירו לסאו פאולו בדרום מזרח ברזיל.
מטה הפארק ממוקם בסאו חוסה דו בריירו (São José do Barreiro), מדינת סאו פאולו, ברזיל.
ההערכה היא כי 60% מהצמחייה מורכבת מיער אטלנטי מקומי, והשאר הוא יער המתחדש (משני) במשך למעלה מ-30 שנה.
בין מיני הצומח בפארק נמצאים אורנים, ארזים ודקלים.
בין בעלי החיים בפארק ניתן למצוא חתוליים, עצלנים, צבאיים, קופים, נחשים וציפורים.
בפארק חיים גם מספר דו-חיים הייחודים לפארק וחיים רק באזור הפארק, המקיים תנאים הדרושים להישרדותם.
הפארק הלאומי סידי א-טווי הוא פארק לאומי בתוניסיה שהוקם בשנת 1993 והוא מורכב משטחי עשב.
הוא ממוקם בחלקה הדרומי של תוניסיה, סמוך לגבול לוב.
דרומית לפארק, 54 ק"מ משם, נמצאת העיירה בן גרדאן.
הפארק הלאומי עמק הפרחים (בהינדי: फूलों की घाटी राष्ट्रीय उद्यान) הוא פארק לאומי השוכן בצפון המחוזות ו במדינת אוטראקהאנד שבצפון הודו, הידוע בכרי העשב של פרחי אלפיניים אנדמיים ומגוון הצמחייה.
אזור מגוון עשיר זה הוא גם משכנם של בעלי חיים נדירים הנמצאים בסכנת הכחדה, כולל הדוב השחור האסייתי, נמר שלג, אייל מושק, דוב חום, שועל מצוי וכבש כחול מצוי.
עופות השוכנים בפארק כוללים את הפסיון מונאל ההימלאיה ועופות אחרות של גובה רב.
בגובה 3,352 עד 3,658 מטרים מעל פני הים, הנוף המתון של הפארק הלאומי עמק הפרחים משלים את אזור הפרא ההררי המבותר של הפארק הלאומי נאנדה דווי ממזרח.
יחד הם מקיפים אזור מעבר ייחודי בין רכס ההרים של והרכס הגדול של ההימלאיה.
הפארק משתרע על פני שטח של 87.50 קילומטרים רבועים, אורכו כ-8 קילומטרים ורוחבו 2 קילומטרים.
הפארק שוכן כולו באזור האלפיני הממוזג.
שני הפארקים מוקפים בשמורת הביוספרה נאנדה דווי (2,236.74 קילומטרים רבועים) המוקפת עוד באזור חיץ (5,148.57 קילומטרים רבועים).
שמורת הפארק הלאומי נאנדה דווי היא חלק מ של אונסק"ו.
הפארק פתוח רק במהלך הקיץ מיוני עד אוקטובר, והוא מכוסה בשלג כבד למשך שאר השנה.
המקום לא היה מוכר לעולם החיצון משום שלא היה נגיש.
בשנת 1931 איבדו 3 מטפסי הרים בריטים: פרנק ס.
הלדסוורת', את דרכם כשחזרו ממסע מוצלח להר ובמקרה הגיעו לעמק, שהיה מלא פרחים.
הם נמשכו ליופיו של האזור וכינו אותו "עמק הפרחים".
מאוחר יותר חיבר פרנק סמיית' ספר באותו שם.
בשנת 1939 הגיעה ג'ואן מרגרט לג (Joan Margaret Legge; 21 בפברואר 1885 - 4 ביולי 1939), בוטנאית מהגנים הבוטניים המלכותיים, קיו, לעמק כדי לחקור פרחים ותוך כדי שחצתה כמה מדרונות סלעיים לאיסוף פרחים, היא החליקה ונהרגה.
אחותה ביקרה מאוחר יותר בעמק והקימה אנדרטה ליד המקום שבו נהרגה.
1862: עמק פושפוואטי התגלה על ידי קולונל אדמונד סמית'.
סמיית' ביקר בעמק וכתב את הספר "עמק הפרחים" שפרסם אותו.
1934: מטפסי ההרים אריק שיפטון וביל טילמן הגיעו לשמורה העליונה של נאנדה דווי ותיארו אותה.
1936: מטפסי ההרים ביל טילמן ונואל אודל טיפסו על נאנדה דווי.
1962: סכסוכי גבול סגרו את האזור לתנועה, ושינו את הכלכלה המקומית.
1974–82: השמורה נפתחה לטיפוס הרים, אך ההידרדרות בעקבות זאת הובילה לסגירתו בפני כל המשתמשים.
1980: הפארק הוקם כפארק לאומי סנג'אי גנדי על ידי הכרזה 3912/ XIV 3-35-80. מרעה וטיפוס הרים נאסרו.
1980: עמק הפרחים הוכרז כפארק לאומי על פי צו 4278/XIV-3-66-80 על פי הוראות חוק הגנת חיות הבר משנת 1972, לשימור צמחייתו.
1982: שמו של הפארק שונה ל"הפארק הלאומי נאנדה דווי".
1988: הוקמה שמורת הביוספרה הלאומית של נאנדה דווי (Nanda Devi National Biosphere Reserve ) על שטח של 2,236.74 קילומטרים רבועים) כאשר הפארק הלאומי הוא אזור ליבה (624.62 קילומטרים רבועים) ואזור חיץ של 5,148.57 קילומטרים רבועים המקיף את שני האתרים.
הוטלו הגבלות על זכויותיהם של תושבי הכפר הסמוכים.
אונסק"ו מכריז על הפארק הלאומי נאנדה דווי כאתר מורשת עולמית.
2000: שמורת הביוספרה שהורחבה על ידי הממשלה ל-5,860.69 קילומטרים רבועים ונוסף הפארק הלאומי עמק הפרחים כאזור הליבה השני (624.62 קמ"ר + 87.50 קמ"ר, ובסך הכל שטחי ליבה של 712.12 קמ"ר).
2004: שני אזורי הליבה ואזור החיץ הוגדרו שמורת של אונסק"ו.
2005: אונסק"ו מוסיף את הפארק הלאומי עמק הפרחים לאתר המורשת העולמית הפארק הלאומי נאנדה דווי.
העיירה הגדולה הקרובה ביותר לפארק היא , שיש אליה כבישים נוחים מהערים ודהראדון, שניהם כ-270 קילומטרים מדרום לג'ושימת.
ההגעה לעמק הפרחים דורשת טרק של כ-17 קילומטרים המתחיל ביישוב הקטן .
מדלהי אפשר לקחת את הרכבת להרידוואר ואז לנסוע באוטובוס לגובינדגאט דרך רישיקש.
גובינדגאט נמצאת 24 קילומטרים לפני , אחד מאתרי העלייה לרגל החשובים ביותר בהינדואיזם.
אפשר גם לנסוע מדלהי לגובינדגאט, מרחק של כ-500 קילומטרים.
גובינדגאט הוא יישוב קטן קרוב לג'ושימת (כשעת נסיעה), שם מתחיל הטרק.
מגובינדגאט אפשר לנסוע במוניות משותפות עד 4 קילומטרים ולאחר מכן טרק של פחות מ-11 קילומטרים מביא את המטיילים לגנגאריה (Ghangaria), יישוב קטן שהוא אתר עלייה לרגל לסיקיזם, הממוקם כ-3 קילומטרים מהעמק.
אפשר גם לשכור סבל, פרד או מסוק כדי להגיע לגנגאריה.
הטרק מגובינדגאט לגנגאריה משותף למטיילים ועולי רגל סיקים למקדש Gurudwara Shri Hemkund Sahib בהקמונד.
כאשר מתקרבים לגנגאריה מקבלים את פני המטיילים שדות של פרחי בר מבושמים, שיחי ורד בר ותותי בר בצידי השביל.
המבקרים בעמק הפרחים צריכים לקבל אישור ממחלקת היער בגנגאריה וההיתר תקף לשלושה ימים והביקור והטיול מותר רק במהלך היום.
מכיוון שמבקרים אינם רשאים להישאר בתוך הפארק הלאומי, ניתן להשיג מקומות לינה בגנגאריה.
הזמן הטוב ביותר לביקור הוא בין יולי לתחילת ספטמבר, כאשר העמק מלא בפרחים, ממש לאחר התחלת המונסון.
עמק הפרחים שוכן בעמק הנהר פושפוואטי (Pushpawati) הנמצא בחלק העליון של הנהר בהיונדאר גנגה (Bhyundar Ganga) ליד ג'ושימת.
החלק התחתון של בהיונדאר גנגה ליד היישוב הקטן גובינדגאט ידוע בשם עמק בהיונדאר.
עמק הפרחים, השוכן בעמק פושפוואטי בין קווי הרוחב '41 30° עד '48 30° צפון ובין קווי האורך '33 79° עד '46 79° מזרח, נמצא 20 קילומטרים צפונית-מערבית לפארק הלאומי נאנדה דווי על פני העמק הרחב של בהיונדאר גנגה.
זהו אחד משני עמקים תלויים השוכנים מעל הקצה המזרחי של עמק בהיונדאר, השני הוא עמק המקונד (Hemkund) הקצר יותר המקביל לעמק הפרחים כ-10 קילומטרים דרומית לו.
עמק הפרחים משתרע ממזרח למערב באורך של כ-15 קילומטרים, וברוחב ממוצע של 6 קילומטרים.
מקור הנהר הקטן פושפוואטי בקרחון טיפרה (Tipra) בהר גאורי פארבט (Gauri Parbat) במזרח והוא זורם דרך עמק הפרחים.
האזור שוכן בתחום רכס זנסקר בהרי ההימלאיה כאשר הנקודה הגבוהה ביותר בפארק הלאומי היא גאורי פארבט בגובה 6,719 מטרים מעל פני הים.
בהיותו עמק פנימי בהימלאיה, יש לאגן נאנדה דווי מיקרו אקלים ייחודי.
האקלים הוא בדרך כלל יבש עם משקעים שנתיים נמוכים, אך יש גשם מונסון כבד מסוף יוני עד תחילת ספטמבר.
הערפילים הנפוצים והעננים הנמוכים במהלך המונסון שומרים על האדמה לחה, ולכן הצמחייה שופעת מהמקובל בעמקי ההימלאיה הפנימיים היבשים יותר.
מאמצע אפריל עד יוני הטמפרטורות מתונות עד קרירות (מקסימום C° 19).
האקלים של עמק הפרחים מתאפיין במיקרו אקלים של עמק פנימי סגור בהימלאיה, והוא מוגן מפני ההשפעה המלאה של מונסון הקיץ הדרום-מערבי על ידי רכס ההימלאיה הגדול מדרום לו.
לעיתים קרובות יש ערפל כבד וגשם, במיוחד במהלך סוף המונסון של הקיץ.
הן האגן והן העמק מכוסים בדרך כלל בשלג במשך שישה עד שבעה חודשים בין סוף אוקטובר לסוף מרץ, והשלג מצטבר עמוק יותר ובגבהים נמוכים יותר בצד הדרומי המוצל מאשר בצד הצפוני של העמקים.
עמק הפרחים הוא עמק בגובה רב בהרי ההימלאיה, שהתפרסם על ידי מטפסי הרים, בוטנאים ובספרות.
הוא מוכר בעולם כבר למעלה ממאה שנה ומוזכר אותו בדת ההינדית.
אנשים מקומיים ביקרו בעמק מאז ימי קדם.
ידוע כי יוגים הודים ביקרו בעמק לצורך מדיטציה.
בעמק הפרחים פורחים פרחים צבעוניים רבים ושונים, שניחנים בגוונים משתנים של צבעים על פני התקופה.
העמק הוכרז פארק לאומי בשנת 1982, והוא מהווה אתר מורשת עולמית.
לעמק הפרחים יש חשיבות כאזור המכיל מגוון של צמחייה אלפינית, המייצגת את אזור האקולוגי "כרי הדשא והשיחים האלפיניים של מערב ההימלאיה" (Western Himalayan alpine shrub and meadows).
מגוון המינים העשיר משקף את מיקומו של העמק בתוך אזור מעבר בין רכס זנסקר והרכס הגדול של ההימלאיה מצפון לדרום, בהתאמה, ובין צמחיית מזרח ההימלאיה לצמחיית מערב ההימלאיה.
מספר מיני צמחים נחשבים בסיכון.
כמה לא תועדו מחוץ לאוטראקהאנד.
שניים אפילו לא תועדו בפארק הלאומי ננדה דווי.
המגוון של מינים בסיכון של צמחי מרפא גבוה מזה שנרשם באזורים מוגנים אחרים באזור ההודי של ההימלאיה.
כל שמורת הביוספרה של נאנדה דווי שוכנת באזור העופות האנדמיים (Endemic Bird Area, בראשי תיבות EBA) של מערב ההימלאיה.
הפארק הלאומי עמק הפרחים הוא אזור הליבה השני של שמורת הביוספרה נאנדה דווי.
שבעה מיני עופות בתחום תפוצה מוגבל הם אנדמיים לחלק זה של ה-EBA.
שלושה סוגים של אזורים תת-אלפיניים
העמק כולל שלושה סוגים של אזורים תת-אלפינים: גבעות אלפיניות בין 3,200 מטר ל-3,500 מטר המהווה את גבול הגובה העליון לעצים, אזור אלפיני תחתון בין 3,500 מטר ל-3,700 מטר ואזור אלפיני גבוה יותר מ-3,700 מטר.
בתי הגידול כוללים קרקעית עמק, ערוץ נהר, יערות קטנים, כרי דשא, מדרונות סחופים, מכוסי שיחים ויציבים, מורנה, רמה, ביצות, מדבר אבן ומערות.
הגבעות התחתונות שמסביב באזור החיץ מיוערות בצפיפות.
המכון לחקר היערות (The Forest Research Institute) ההודי, שמרכזו בדהראדון, בירת מדינת אוטראקהאנד, תיעד בשנת 1992 600 מינים של בעלי פרחים ו-30 מינים של חסרי זרע בעמק ובסביבתו, וגילה 58 מינים שטרם תועדו בעמק קודם לכן, מתוכם 4 מינים חדשים במדינת אוטראקהאנד.
מתוך צמחים אלה, 5 מתוך 6 מינים המוגדרים בסיכון בעולם אינם נמצאים בפארק הלאומי נאנדה דווי או במקומות אחרים באוטראקהאנד: Aconitum falconeri, A.
פרופסור צ'נדרה פראקאש קאלה סיווג 31 מינים של קטגוריות נדירות והנמצאות בסכנת הכחדה בתוך הפארק הלאומי בשנת 1998. בהמשך מחקריו הוא דיווח שהמשפחה הדומיננטית בעמק הפרחים היא משפחת המורכבים עם 62 מינים.
45 מינים של צמחי מרפא משמשים את תושבי הכפרים המקומיים וכמה מינים, כגון Saussurea obvallata (brahmakamal) נאספים כמנחות דתיות לאלות נאנדה דווי וסונאנדה דווי.
האתר מוגדר כמרכז גיוון צמחים (Centre of Plant Diversity).
המאפיינים של האזור התת-אלפיני הם יערות בגובה רב המסייעים לשמור על הלחות בקרקע ושלג והתומכים במספר רב של קהילות פרחים ובעלי חיים.
באזורים שבעבר התכנסו בהם עדרי חיות משק שדרסו את הצמחייה המקומית התפשט העשב השוטה ארכובית ההימלאיה (Polygonum polystachium).
הפרחים נחקרו ותועדו בשנת 1987 על ידי , בשנת 1992 על ידי מכון מחקר היערות (Forest Research Institute) וב-1997 על ידי מכון חיות הבר של הודו (Wildlife Institute of India) שמצא חמישה מינים שהיו חדשים למדע.
פרחים, בעיקר סחלבים, פרגים, בכור אביב, ציפורני חתול, חינניות וכלניות מכסים את הקרקע.
יערות תת-אלפיניים של שדר ורודודנדרון מכסים חלקים משטח הפארק.
מחקר בן עשור של פרופסור צ'נדרה פראקאש קאלה מ-1993 ואילך מסיק כי עמק הפרחים תומך ב-520 מינים של צמחים עילאיים (בעלי פרחים, חשופי זרע וחסרי זרע), מתוכם 498 צמחים בעלי פרחים.
כמות חיות הבר בעמק אינה גבוהה, אך כל בעלי החיים שנמצאו נדירים או נמצאים בסכנת הכחדה.
הטאר נפוץ, הסרו, הגוראל, אייל המושק והכבש הכחול נדירים.
סקר בעלי חיים באוקטובר 2004 קבע את הימצאות נמר השלג (Panthera uncia, בסכנת הכחדה) בפארק הלאומי.
יש דיווחים על נמרים (Panthera pardus) מהחלקים הנמוכים יותר של העמק, קרוב יותר לכפרים.
תושבים מקומיים דיווחו גם על תצפיות על הדוב החום (Ursus arctos) ועל כבש כחול מצוי (Pseudois nayaur).
בין הזוחלים הנפוצים הלטאה Agama tuberculata החיה בגובה רב, חומט ההימלאיה (Leiolopisma himalayana) ומין המוקסין האסיאתי "צפעוני הגומה של ההימלאיה" (Gloydius himalayanus).
יחד עם הפרחים דבורי בר ומיני פרפרים רבים שטרם נחקרו.
הפארק שוכן בתוך אזור העופות האנדמיים (Endemic Bird Area, בראשי תיבות EBA) של מערב ההימלאיה, אך לא היו סקרים ספציפיים לעמק.
114 מינים נראו בשנת 1993 בפארק הלאומי נאנדה דווי.
הפארק מנוהל על ידי מחלקת היערות של מדינת אוטראקהאנד, המשרד הלאומי לאיכות הסביבה והיערות של הודו.
אין יישובים בפארק הלאומי ומרעה באזור נאסר מאז 1983. הפארק פתוח רק למשך 4 עד 5 חודשים במהלך הקיץ מיוני עד אוקטובר.
משתלת מחקר ובנק זרעים/קני שורש/פקעות לרבייה של צמחים נדירים ועשבי מרפא יקרי ערך הוקמו במוסדהר (Musadhar) ליד הכניסה לאתר.
צמחי מרפא נדירים ובעלי ערך הם נושאים של תוכניות מיוחדות.
חלקות מחקר הוקמו כדי לקבוע את הדרך הטובה ביותר לשלוט בהתפשטות העשב השוטה ארכובית ההימלאיה Polygonum polystachium מבלי לפגוע בצמחים אחרים או באדמה.
סקר שנתי ראשון נערך בשנת 2004 ויחזור על עצמו מדי שנה.
הפארק הלאומי סטלביו (באיטלקית: Parco nazionale dello Stelvio; בגרמנית: Nationalpark Stilfser Joch) הוא פארק לאומי בצפון מזרח איטליה, שהוקם בשנת 1935.
הפארק הוא הגדול ביותר באיטליה ומשתרע על שני מחוזות: טרנטינו-אלטו אדיג'ה ולומברדיה, ונפרס על פני 24 רשויות שונות.
הפארק הלאומי סטלביו גובל בפארק הלאומי השווייצרי בשווייץ בצפון ובדרום בפארק הטבע אדמלו-ברנטה ובפארק המחוזי אדמלו.
יחד, הפארקים הללו מהווים שטח כולל של 3,884 קמ"ר של סביבה טבעית מוגנת.
הפארק הלאומי כולל שטחים נרחבים של עמקים והרים גבוהים, הנעים בין הגבהים 650 מטר ועד לשיא הפארק בגובה 3,905 מטר.
הפארק הלאומי ניונגווה הוא פארק לאומי בדרום-מזרח רואנדה, על הגבול עם בורונדי, שם הוא צמוד ל מדרום, ואגם קיוו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב.
יער הגשם ניונגווה הוא כנראה יער הגשם ההררי השמור ביותר באפריקה.
הוא ממוקם בקו פרשת המים בין אגן נהר קונגו ממערב לאגן נהר הנילוס ממזרח.
מהצד המזרחי של יער ניונגווה מגיע גם אחד מהענפים של מקורות הנילוס.
הפארק הלאומי ניונגווה הוקם בשנת 2004 ומשתרע על שטח של כ-1,019 קילומטרים רבועים של יערות גשם, חזרן, שטחי עשב, ביצות וביצות כבול.
העיר הקרובה ביותר היא , 54 קילומטרים ממערב לפארק.
הר ביגוגו (2,921 מטרים) ממוקם בגבולות הפארק.
באוקטובר 2020, חתמה על הסכם עם לקבל את הניהול של הפארק הלאומי ניונגווה למשך 20 השנים הראשונות.
נכס סדרתי זה מייצג אזור חשוב לשימור יערות הגשם במרכז אפריקה.
הנכס הוא משכן של יערות שלמים וביצות כבול, אדמות בור, סבך שיחים ואדמות עשב, המספקים בתי גידול לצמחים ובעלי חיים מגוונים ביותר.
הפארק מכיל גם את בתי הגידול הטבעיים המשמעותיים ביותר עבור מספר מינים שלא נמצאים במקום אחר בעולם, כולל תת-המין המזרח-אפריקני של שימפנזה מצוי (Pan troglodytes schweinfurthii), בסיכון בעולם, תת-המין Cercopithecus mitis ssp.
kandti של גנון כחול ומין הפרסף Rhinolophus hillorum השרוי בסכנת הכחדה חמורה.
ישנם גם 12 מיני יונקים ושבעה מיני עופות שנמצאים בסכנת הכחדה בעולם, ועם 317 מיני עופות מתועדים, הפארק הלאומי ניונגווה הוא אחד האתרים החשובים ביותר לשימור עופות באפריקה.
שמורת יער ניונגווה הוקמה בשנת 1933 על ידי הממשלה הקולוניאלית הבלגית.
בשנות העשרים של המאה ה-20 החלה הממשלה הקולוניאלית לדאוג מההמרה המואצת של יער למרעה.
החוקים המסדירים את שמורות היער של רואנדה אסרו על בירוא יערות לחקלאות, אך שמרו על זכויות הקהילה לחטוב ולאסוף עצי הסקה, והתירו ניצול מסחרי של עצים יקרי ערך.
האכיפה הייתה רופפת, והתושבים המקומיים המשיכו להשתמש ביער לציד, איסוף דבש, חיתוך עץ, חקלאות קיום וכריית זהב.
רואנדה הפכה לעצמאית ב-1962, ושמורות היערות של המדינה נוהלו על ידי משרד החקלאות.
מ-1958 עד 1973, הצטמצם יער ניונגווה ביותר מ-150 קמ"ר עקב שריפות, כריתת עצים, ציד בעלי חיים וחקלאות בקנה מידה קטן.
יערות ווירונגה הסמוכים הצטמצמו לחצי בשלב זה.
בשנת 1969, היו עדיין מאות פילים בניונגווה.
בשנת 1974, התאו האחרון נהרג בניונגווה על ידי ציידים.
בשנת 1984 חולקה ניונגווה חולקה לאזורים המאפשרים שימוש בר קיימא וקציר עצים.
ממשלת רואנדה פיתחה תוכנית לאזור חיץ שניתן לראות עד היום.
ב-1984, סקרי המגוון הביולוגי שנערכו על ידי (WCS) עם תיעדו קופי קולובוס בקבוצות של עד 400 חברים - תופעה בלתי מוכרת.
בשנת 1987 החל פיתוח מערכת השבילים באווינקה (Uwinka).
ב-1994, מלחמה ורצח עם הרסו את המדינה והרסו רבים ממתקני המחקר והתיירות באווינקה.
רוב הצוות הבכיר נאלץ לברוח, אך חברי צוות זוטרים רבים בניונגווה נשארו כדי להגן על הפארק.
הפארק החל להיבנות מחדש בשנת 1995, אך הביטחון והיציבות עדיין לא היו בטוחים.
בשנת 1999, הרגו ציידים בלתי חוקיים את הפיל האחרון בביצה בניונגווה.
בשנת 2005, ממשלת רואנדה הפכה את ניונגווה לפארק לאומי רשמי, והעניקה לו מעמד מוגן, רמת ההגנה הגבוהה ביותר במדינה.
בפארק הלאומי ניונגווה יש מגוון רחב של מיני בעלי חיים, מה שמחייב לתת לו קדימות לשימור באפריקה.
הפארק ממוקם באזור בו נפגשים כמה אזורים ביוגאוגרפיים בקנה מידה גדול ומגוון הביומות היבשתיות מאפשר מנעד גדול של מיקרו בתי גידול למינים רבים ושונים של צמחים ובעלי חיים.
הפארק מכיל 13 מינים של פרימטים (25% מכלל המינים באפריקה), 275 מיני עופות, 1068 מיני צמחים, 85 מינים של יונקים, 32 מינים של דו-חיים ו-38 מינים של זוחלים.
רבים מבעלי החיים הללו הם מינים בעלי תחום תפוצה מוגבל שנמצאים רק באזור האקולוגי של באפריקה.
למעשה, מספר המינים האנדמיים שנמצאו כאן גדול יותר מאשר בכל יער אחר בהרי הבקע האלברטיני שנסקר.
היער, המגיע לגובה מרבי של 3,000 מטר מעל פני הים, מעניין במיוחד בשל נוכחותם של מושבות של שימפנזים (Pan troglodytes) וקולובוס אנגולה (Colobus angolensis), האחרון נכחד באנגולה בשל ציד אינטנסיבי.
קולובוס רוונזורי (Colobus angolensis ruwenzori), תת-מין של קולובוס אנגולה
הפארק הלאומי נורת'מברלנד הוא פארק לאומי ואזור הררי בצפון אנגליה.
הפארק הלאומי מצוי כולו בתחומי מחוז נורת'מברלנד ומהווה כרבע משטח המחוז, הוא חולש על פני האזורים ההררים בצפון אנגליה לאורך הגבול עם סקוטלנד בקצה הצפוני של הרי הפניין.
פארק נורת'מברלנד הוא הפארק הצפוני ביותר באנגליה, בעל האוכלוסייה הדלילה ביותר ובעל מספר המבקרים השנתי הנמוך ביותר מכל הפארקים הלאומיים בממלכה המאוחדת.
הפארק הלאומי ברקון ביקונס נוסד בשנת 1956, השביעי להיווסד באנגליה והתשיעי בממלכה המאוחדת כולה, הוא משתרע על שטח של 1,050 קמ"ר ומצוי כולו בתחומי מחוז נורת'מברלנד שעל שמו קרוי.
האזור כולל מספר מאפיינים גאוגרפיים, בהם גבעות צ'ביוט (Cheviot) בחלקו הצפוני לאורך הגבול האנגלו-סקוטי, בחלקו המזרחי אזורים מיוערים ובהם גם יער קילדר, ולאורך מרכז הפארק נמצא חלקה האמצעי של חומת אדריאנוס.
הפארק מהווה את הקצה הצפוני של רכס הרי הפניין שמתחיל במכרז האי הבריטי באזור מנצ'סטר וכן עובר בשטחי הפארק מסלול ההליכה דרך הפניין.
בשונה מפארקים לאומיים אחרים בממלכה המאוחדת, נורת'מברלנד מיושב באופן מועט ביותר, ואף כ-23 אחוז משטחי הפארק שייכים למשרד הביטחון של בריטניה ומשמשים כשטחי אש ואימון (שטח האימון אוטרברן).
מצפון גובל הפארק בסקוטלנד ומחוז סקוטיש בורדרס וממערב גובל עם המחוז האנגלי קמבריה.
הפארק מנהול על ידי ראשות הפארק הלאומי ברקון ביקונס השוכנת בעיירה הקסהאם מדרום-מזרח לפארק, ולה סמכויות רבות בניהול שטחי הפארק, שימור, וניהול פעילויות לתיירים ומטיילים בשטחיו.
מספר עיירות שוכנות בשטחי הפארק בהן פלסטון, רוצ'סטר ובטריהיו, שלושתן עם פחות מ-300 תושבים, בנוסף לבלינגהאם הגובלת בפארק מדרום עם כ-1,300 תושבים ואוטרברן הסמוכה הגובלת אף היא עם הפארק עם כ-650 תושבים.
הפארק הלאומי מָצָ'חֵלָה (בגאורגית: მაჭახელას ეროვნული პარკი, מַצַּ'חֶלָס אֵרוֹבְנוּלִי פַּארְקִי; בטורקית: Maçahel Suyu) הוא פארק לאומי באג'ריה, בעמק נהר מַצַּ'חֶלִיסְצְקָלִי , שבדרום-מערב גאורגיה סמוך לגבול עם טורקיה.
הפארק הוכרז כפארק לאומי מוגן בגאורגיה במאי 2012 על שטח של 8,733 דונם.
הפארק הוכרז כפארק לאומי מוגן בגאורגיה בשנת 2012 במטרה להבטיח את שימור המגוון הביולוגי והנוף הייחודי של המקום, הגנה על המערכת האקולוגית של היערות הקולכיים ופיתוח פעילויות תיירות ונופש בסביבה טבעית.
פארק מחצ'לה ממוקם בנפת חֶלְווָאצָ'אוּרִי , 30 ק"מ מבתומי.
95% משטח הפארק מכוסה ביער ובשיחים בלתי עבירים לאדם, שרידים וזנים נדירים שמשגשים באזור, כמו תאשור קולכי , ערמון, אגוז לוז קולכי , אגוז גאורגי, רודודנדרון סמירנופי ורודודנדרון אונגריה , טקסוס מעונב, אולמוס.
שביל רגלי ושביל משולב למעבר גם של רכב.
עונת התיירות הפעילה בפארק הלאומי מצ'חלה נמשכת ממאי עד אוקטובר.
אזור הפארק הלאומי מצ'חלה כולל חורבות של מבצרים באזור ההיסטורי של מצ'חלי , גשרי קשת וגתות.
ממדרונות הר מתַּווָרְנְגֵּלוֹזִי (הר הארכי־מלאך ) יש תצפיות על בתומי וערוץ נהר צ'ורוחי.
מרכז המבקרים בפארק ממוקם ליד הכפר אָצָ'ארִיסַאר'מַרְתִּי .
הפארק הלאומי סרו קסטיו הוא שמורת טבע בצ'ילה הממוקמת באזור אייסן, דרומית לקויאיקה.
הפארק נקרא על שם סרו קסטיו, ההר הגבוה ביותר הנמצא בו והאטרקציה העיקרית בפארק.
הקארטרה אאוסטרל עוברת דרך הפארק.
סרו קסטיו הוכרה כשמורת טבע לאומית ב-1970 וסווגה מחדש כפארק לאומי כחלק מהסכם בין ממשלת צ'ילה, תחת הנשיאה מיצ'ל בצ'לט, וקרן השימור טומפקינס ב-2018.
היונקים בפארק כוללים את אייל אנדים צ'יליאני הנמצא בסכנת הכחדה, גואנקו, פומת ההרים, צ'ינגו (בואש חוטמני מוליני), וכלבים מסוג שועל דרום-אמריקני.
ציפורים בולטות המתגוררות באזור הן קונדור האנדים, נשרי זמזום שחור החזה הנמצאות בהרים, תוכוני אוסטרל, ריידיטוס קוצני , נקר מגלני, צ'ורין דרומית (טפאקולו מגלן), וצ'וקאו טפאקולו.
לנגה (Lenga) וניירה (ñirre) הם מיני העצים הנפוצים ביותר בשמורה, אם כי קיימים גם מינים ירוקי עד כמו הקואיגה דה מגאיאנס.
החלק הצפוני של הפארק הוא חלק מאגן הניקוז של נהר אייסן, ואילו החלק הדרומי כלול באזור האגן של נהר איבנייס.
הפארק הלאומי סרו קסטיו הוא חלק מרכזי במסדרון אַיַּל הָאַנְדִּים (Huemul) הלאומי, יוזמה ציבורית-פרטית השואפת להקים מחדש את אוכלוסיית אַיַּל הָאַנְדִּים באמצעות מסדרונות חיות בר באזורי שימור מרכזיים לאורך נתיב הפארקים של פטגוניה.
השותפים לפרויקט זה כוללים את Rewilding Chile ו-CONAF (תאגיד היער הלאומי בצ'ילה).
הפארק הלאומי ניאה (במלזית: Taman Negara Gua Niah), השוכן באי בורנאו ב במדינת סראוואק של מלזיה, הוא האתר של מערות ניאה שהן אתר ארכאולוגי.
המערות הוכרזו ב-2024 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הביולוג הבריטי אלפרד ראסל וולאס התגורר במשך 8 חודשים ב עם מהנדס כרייה בשם רוברט קולסון, שחיפש בדיל ועפרות מינרלים במה שהוא כיום צפון סראוואק.
במרץ 1864 כתב קולסון לוולאס על מציאת עצמות במספר מערות בסראוואק.
בבירור נוסף, נודע לוולאס כי המערה המדוברת "שוכנת במחוז שבין סראוואק וברוניי, על הר במרחק מה בפנים הארץ".
במאי 1864 מונה ג'י ג'יי ריקטס, הקונסול הבריטי בסראוואק, לחקור את המערות.
ריקטס לא נשאר בתפקיד זמן רב, ולאחר מכן נבחר לבצע את העבודה.
אוורט סקר 32 מערות בשלושה אזורים, כולל ניאה/סוביס (ליד העיר ).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 חיפש , אוצר , עדויות לפעילות אנושית עתיקה בסראוואק.
בין השאר הוא ערך חיפוש גם במערת ניאה, שלא הראתה עדות לפעילות אנושית קדומה באזור.
עם זאת, הוא הסיק שבני אדם קדומים היו יכולים לחיות במערה, מכיוון שהמערה הייתה קרירה ויבשה והיו בה מיליוני עטלפים וסיסים שיכולים לשמש כמזון.
לכן באוקטובר 1954 חקרו הריסון ושני מעמיתיו, מייקל טווידי ויו גיב במשך שבועיים את מערות הניאה.
הם מצאו עדויות לפעילות אנושית ממושכת, מגורים וקברים.
בשנת 1957 ארגן מוזיאון סראוואק משלחת גדולה יותר עם אמצעי הובלה וציוד מחברת הנפט Brunei Shell Petroleum and Sarawak Oilfields Ltd.
בחפירות נמצאו כלי חרס, מגרדי קונכיות, קישוטי קונכיות, מכתשי אבן, כלי עצם ושרידי מזון.
באמצעות תיארוך פחמן-14 של שכבות הפחם האתר תוארך לגיל 40,000 שנה, כלומר לתקופה הפלאוליתית התיכונה.
צוות המשלחת בראשות גילה את "הגולגולת העמוקה" ב"תעלת הגיהנום" (המכונה כך משום שהייתה חמה בצורה יוצאת דופן) בעומק 2.5 עד 2.8 מטרים מתחת לפני השטח בפברואר 1958. זוהי גולגולת חלקית שממנה התגלו הלסת העליונה, שתי שיניים טוחנות וחלק מבסיס הגולגולת.
הגולגולת שברירית מאוד ואינה מאובנת.
המורפולוגיה של הגולגולת מעידה שהיא שייכת לנקבה בשנות העשרה המאוחרות לחייה עד אמצע שנות העשרים.
בסמוך לגולגולת נמצאו עצם הירך השמאלית והחלק העליון של השוקה הימנית שהיו שייכים לאותו פרט.
טום האריסון גילה גם אתרי קבורה נאוליתיים מלפני 2,500 עד 5,000 שנים.
האזור הוכרז כ"אנדרטה היסטורית לאומית" בשנת 1958. ב-23 בנובמבר 1974 הוכרז האזור כפארק לאומי.
הפארק הלאומי נפתח לציבור ב-1 בינואר 1975.
ב-1960, הגיע דון ברות'וול למסקנה שהגולגולת העמוקה שייכת לזכר מתבגר שעשוי להיות קרוב גנטית לאוסטרלי יליד טסמניה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הובאו 122 שרידי אדם מניאה לנבאדה, ארצות הברית.
קיימים חוסרים של קשרים פלאוגאוגרפיים, סטרטיגרפיים וארכאולוגיים כדי לתמוך בעבודתו של טום הריסון.
לכן, עבודת שטח נוספת נערכה על ידי אוניברסיטת לסטר, בשיתוף אוניברסיטאות אחרות מבריטניה, אוסטרליה, ארצות הברית ומוזיאון מדינת סארוואק בשנים 2000 עד 2003 כדי לבסס היסטוריה מפורטת יותר של מערות הניאה.
מיזם זה היה ידוע בשם "פרויקט מערת ניאה".
תיארוך נוסף של הפחם והגולגולת העמוקה עצמה נעשה בשנת 2000 והוא הראה שהשלד הוא בן 37,000 שנים.
בשנת 2006, מחקרים מפרויקט מערת ניאה גילו שבני האדם הקדמונים שחיו במערות הניאה השתמשו כנראה בטכנולוגיות של מלכודות עבור יונקים ודגים, טכנולוגיית קליעים, חפירת פקעות, ניקוי רעלים מצמחים ושריפת יערות.
תיארוך אורניום-תוריום שנעשה בשנים 2013 עד 2014, אישר גם הוא את גיל הגולגולת.
בשנת 2016, מחקר נוסף שנעשה על ידי דארן קורנו ציין כי הגולגולת העמוקה דומה יותר למתבגרת והיא דומה יותר לאנשים הילידים של בורנאו ולא לילידי טסמניה, או ל שטוענת כי האוכלוסייה המקורית של דרום-מזרח אסיה היגרה מאוסטרליה ולאחר מכן שולבה עם אנשים מסין.
בשנים 2010 ו-2021, ממשלת מדינת סארוואק הציעה את הפארק לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הוא נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית במסגרת הכנס של ועדת המורשת העולמית בניו דלהי ב-27 ביולי 2024. בשנת 2020, כל 122 חלקי שרידי האדם שנלקחו מניאה הוחזרו לסראוואק.
מערות הניאה ממוקמות בקצה הצפוני של הר אבן גיר בשם Gunung Subis (הר סוביס).
הכניסה ממוקמת בפתח המערבי של המערה.
המערות שוכנות במרחק של 15 ק"מ מים סין הדרומי ו-50 מטר מעל פני הים.
רוחב הפתח המערבי של מערות הניאה הוא 150 מטר וגובהו 75 מטר.
המערה היא אתר פרהיסטורי חשוב בו נמצאו שרידי אדם מלפני 40,000 שנה.
זהו היישוב האנושי המתועד העתיק ביותר במזרח מלזיה.
מחקרים עדכניים יותר שפורסמו בשנת 2006 הראו עדויות לפעילות אנושית ראשונה במערות ניאה מלפני 46,000 עד 34,000 שנים.
המערה המצוירת, הממוקמת בגוש אבן גיר קטן בהרבה משלה, כ-150 מטרים מהקצה הדרום-מזרחי של גוש המערה הגדולה, כוללת ציורי סלע בני 1,200 שנה.
ארכאולוגים טענו לתאריך מוקדם בהרבה לכלי אבן שנמצאו בעמק מנסולי, ליד להד דאטו בסבה, אך ניתוח תיארוך מדויק טרם פורסם.
פריטים שנמצאו במערת ניאה כוללים כלי חיתוך ושבבים מהפלייסטוקן, גרזינים נאוליתיים, קרדומים, כלי חרס, תכשיטי צדפים, סירות, מחצלות, ולאחר מכן כלי ברזל, קרמיקה וחרוזי זכוכית המתוארכים לתקופת הברזל.
הממצא המפורסם ביותר הוא גולגולת האדם המתוארכת בסביבות 38,000 שנים לפני הספירה.
במערה המצוירת יש ציורים וארונות קבורה מעץ המכונים 'ספינות מוות'.
אחד מהם זוהה כעצמות המסרק של טיגריס צעיר.
המערות ידועות גם בזכות תעשיית .
הם יעד תיירותי פופולרי בסראוואק.
כל קטע מהתקרה במערות שבהן מקנן סיס קיני המאכל הוא בבעלות פרטית ורק לבעלים יש את הזכות לאסוף את הקינים.
האיסוף מתבצע פעמיים בשנה (בדרך כלל בינואר וביוני).
האספן מטפס במעלה מאות מטרים על מוט בודד אל תקרת המערה ומגרד את הקן באור נרות מהבהב.
מערות ניאה הוכרזו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו במסגרת כנס ועדת המורשת בניו דלהי ב-27 ביולי 2024. בדברי ההסבר להכרזה נכתב:
הסבר על כל תמונה מוצג בהצבת הסמן עליה.
הפארק הלאומי סונדרבנס הוא פארק לאומי במערב בנגל, הודו, שמהווה חלק מרכזי בפרויקט שימור הטיגריסים ובשמורת הביוספרית סונדרבאנס על דלתת הגנגס.
הפארק צמוד מדרום-מערב ליער שמורת סונדרבנס בבנגלדש.
הדלתה מכוסה בצפיפות ביערות מנגרובים, והיא אחת מהשמורות הגדולות ביותר של הטיגריס הבנגלי.
הפארק הוא גם ביתם של מגוון של מיני עופות, זוחלים וחסרי חוליות, כולל תנין הים.
הפארק הלאומי סונדרבן הנוכחי הוכרז כליבת שמורת הטיגריסים סונדרבן בשנת 1973 וכשמורת חיות בר בשנת 1977. ב-4 במאי 1984 הוא הוכרז כפארק לאומי.
זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו משנת 1987 והוא מוגדר כאתר רמסר מאז 2019. הפארק נחשב לחלק מהרשת העולמית של השמורות הביוספרית מאז שנת 1989.
החטיבה הראשונה לניהול יערות בעלת סמכות שיפוט על הסונדרבנס הוקמה ב-1869. בשנת 1875 חלק גדול מיערות המנגרובים הוכרז כשמורת טבע לפי חוק היערות של 1865. שאר היערות הוכרזו כשמורת טבע בשנה שלאחר מכן, והיער, שהיה מנוהל עד אז על ידי מחוז המינהל האזרחי, הועבר לשליטת מחלקת היערות.
חטיבת יערות, שהיא היחידה הבסיסית לניהול יערות, נוסדה בשנת 1879 עם מטה בקהולנה, בנגלדש.
בשנת 1911, האזור תואר כחבל ארץ שטרם נסקר והוא הוחרג ממפקד האוכלוסין.
אורכו של השטח היה 266 קילומטרים משפך נהר הוגלי ועד לשפך נהר מגנה, והוא גבל בפנים הארץ בשלושה מחוזות מיושבים.
השטח הכולל (כולל מים) נאמד ב-16,900 קילומטרים מרובעים.
היה זה ג'ונגל עמוס במים, בו היו שפע של טיגריסים וחיות פרא אחרות.
ניסיונות היישוב של השטח לא היו מוצלחים במיוחד.
חלקמערותי המים היוו מסלול לספינות קיטור ולספינות מקומיות.
רוב הדלתה ממוקם בבנגלדש של היום.
הגובה הממוצע של הפארק הוא 7.5 מ' מעל פני הים.
הפארק מורכב מ-54 איים קטנים ומצטלבים על ידי מספר מקורות של נהר הגנגס .
הטמפרטורה המינימלית והמקסימלית הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס ו-48 מעלות צלזיוס בהתאמה.
הוא ניחן בגשמים כבדים עם לחות גבוהה של עד 80% מכיוון שהוא קרוב למפרץ בנגל.
עונת המונסון נמשכת מאמצע יוני עד אמצע ספטמבר.
סופות שלפעמים מתפתחות לציקלון שכיחות במהלך החודשים מאי עד אוקטובר.
לדלתה הפעילה של החוף של סונדרבאן בפתח מפרץ בנגל בבנגלדש, יש שטח עצום של יערות מנגרובים עם מגוון צמחייה ובעלי חיים מגוונים במערכת אקולוגית ייחודית.
הסביבה הטבעית והמערכת האקולוגית של החוף של שמורה ביוספרית זו ושל אתר מורשת עולמי נמצאים תחת איום של אסון פיזי עקב התנהלות של בני אדם נדרשת בדחיפות תוכנית שימור וניהול סביבתי לשמירה על אקולוגיה ומערכת אקולוגית חופית ייחודית זו.
סונדרבאן השיגה את שמו מעץ הסונדארי.
המילה "סונדארי" באה מהמילה "סנדרה" בסנסקריט.
זהו מגוון העצים יוצא הדופן ביותר שנמצא באזור זה, סוג מיוחד של מנגרובים.
יש לו שורשים מיוחדים הנקראים pneumatophores אשר מגיחים מעל פני הקרקע ועוזרים בחילופי חמצן.
המינים הנמצאים בסכנת הכחדה שחיים בתוך הסונדרבנס הם טיגריס בנגלי, תנין הים, צב נהרות צפוני, צב ים זיתני, נהרתן הגנגס, צב ים קרני וסרטן פרסה מנגרובי.
הפארק כולל את מי החוף מול סונדרבאן המארחים בתי גידול קריטיים עבור לווייתנאים בסכנת הכחדה; קבוצות של לווייתני בריד, אוכלוסייה קריטית שזה עתה התגלתה מחדש של דולפינים אירוואדי, סטנלה ארוכת חוטם, נהרתן הגנגנס, ודולפינים מסוג סוסא גיבן.
פוקנה הודית, דולפינן אנקולי וסטנלה פאנטרופית נמצאים גם הם באופן קבוע באזור זה, בעוד שלווייתני מינק ודולפינים תלום שן ועבשן קטלני הם נדירים יותר.
הדרך היחידה לטייל בפארק היא בסירה, במורד הנתיבים השונים שנוצרו על ידי הנהרות הרבים הזורמים בו באמצעות סירות או ספינות מקומיות המופעלות על ידי החברה לפיתוח תיירות מערב בנגל.
לינה ביבשה וספארי שייט מסופקים על ידי Sunderban Tiger Camp, אתר הנופש היחיד שאושר על ידי הממשלה באזור.
הם עורכים יציאות קבועות וסיורים פרטיים מקולקטה לאורך כל השנה.