tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טווח התפוצה שלו מוגבל לרכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור, והוא חופף בחלקים מסוימים מהתפוצה לקרובו בנדיקוט ננסי מפוספס שכמעט כפול ממנו בגודלו.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ויער עננים ברום 2,650-1,200 מטר מעל פני הים.
אין מידע זמין אודות האקולוגיה של המין.
ככל הנראה, הוא ניזון משלשולים, חרקים וזרעים, ובונה לעצמו קינים על אדמת היער הבוצית.
הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה.
לבנדיקוטית 4 פטמות בכיס, אך לרוב נולד רק גור אחד בכל פעם.
הבנדיקוט הפפואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות שטווח התפוצה קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה שלו גדולה ויציבה, ובית גידולו ההררי והבלתי נגיש מגן עליו במידה רבה מפני בירוא יערות וציד.
הגודל הקטן שלו, הופך אותו לפחות פופולרי אצל הילידים המקומיים שמעדיפים לצוד את קרוביו הגדולים יותר (בנדיקוט ענק, בנדיקוט ראפראי ובנדיקוט קוצני).
לא ידוע האם הבנדיקוט הפפואני מצוי באזורים מוגנים כלשהם.
בנדיקוט עכברי או בנדיקוט ויילנד (שם מדעי: Microperoryctes murina) הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי לאזור קטן במערב גינאה החדשה.
הוא התגלה ותואר מדעית על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין (Georg Hermann Wilhelm Stein), ולעיתים נחשב לטקסון מונוטיפי בשל המורפולוגיה והמראה הייחודי שלו.
משמעות השם המדעי שלו היא "חופר כיס זעיר דמוי עכבר".
הבנדיקוט העכברי לא נצפה בטבע על ידי זואולוגים מערביים מאז שנות ה-30 של המאה ה-20.
הבנדיקוט העכברי הוא המין הקטן ביותר בסדרת הבנדיקוטאים לאחר קרובו בנדיקוט ננסי ארפקי: אורך ראשו וגופו 15–17 סנטימטרים, ואורך זנבו 10.5–11 סנטימטרים; משקלו מוערך בכ-100 גרם.
מבנה גופו קומפקטי וצר, ראשו ארוך ומחודד ואוזניו קטנות.
הפרווה של הבנדיקוט העכברי בצבע חדגוני של אפור עשן כהה או חום אפרורי, ללא הפסים הכהים בחלק האחורי שאופיינים למינים בסוגו.
הזנב בצבע כהה לכל אורכו, וללא קצה בהיר.
חלקי הגוף החשופים (האף, האוזניים והכפות) בצבע ורוד.
מבחינה חיצונית הוא נראה כעכבר עם ראש מחודד.
הבנדיקוט העכברי אנדמי למערב גינאה החדשה, באזור מצומצם על רכס ויילנד סביבות הכפר המבודד גונונג סומורי.
שלוש הדגימות הידועות למדע נאספו כולם על ידי גאורג שטיין בגובה של 2,500 מטר מעל פני הים, כך שנראה שהמין מוגבל ליערות עננים טרופיים בגובה רב.
אין מידע על אורח החיים והביולוגיה של המין.
ככל הנראה, הוא פעיל ביום ובלילה, וניזון מחסרי חוליות וצמחים שאותם הוא מוצא באמצעות נבירה וחפירה באדמת היער הרטובה.
סביר להניח שהוא חופר לעצמו מקלט קטן באדמה שמשמש לו למקלט מפני נמיות כיס ונחשים.
הבנדיקוט העכברי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) מכיוון שככל הידוע הוא מוגבל לאזור יחיד שגודלו המשוער 20 קילומטרים רבועים בלבד או אף פחות.
בשל בית הגידול ההררי והקשה לגישה, הבנדיקוט לא נצפה או נלכד בטבע מאז 1931, וככל הנראה נדיר למדי.
האיומים העיקריים עליו אינם ידועים, אך סביר להניח שהוא סובל מבירוא יערות וממלכודות.
לא ידוע האם הוא קיים באזור מוגן כלשהו.
נדרשים מחקרים נוספים באשר לתפוצה, לביולוגיה ולמצב המין.
בנדיקוט סראם (שם מדעי: Rhynchomeles prattorum), הוא מין בנדיקוט נדיר שאנדמי לאי סראם במרכז אינדונזיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1920 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס מאוסף של 7 דגימות שנאספו על ידי האחים צ'ארלס, פליקס וג'וזף פראט באי סראם, והמין החדש נקרא על שמם כמחווה.
מאז האיסוף המקורי, המין לא נלכד מעולם בטבע, וייתכן שהוא נכחד מן העולם.
בנדיקוט סראם בעל מבנה גוף גוץ וחרוטי, עם חוטם מוארך, אוזניים קטנות וגפיים דקיקות.
יש לו טפרים גדולים וחזקים שמשמשים.
אורך ראשו וגופו 25–33 סנטימטרים ואורך זנבו כ-8 סנטימטרים.
בנדיקוט סראם הוא בין הקטנים שבסוגי הבנדיקוט במלנזיה, וגדול רק מן הסוג בנדיקוט ננסי.
הפרווה של בנדיקוט סראם חלקה וזיפית.
צבעה הכללי חום שוקולד כהה או מהגוני עם אוכף כהה באזור הכתף, והיא הופכת לחיוורת יותר באזור הבטן, הגפיים והראש.
על החזה יש כתם לבן בוהק.
הזנב אפרורי וכמעט חסר שיער.
כאמור, בנדיקוט סראם אנדמי לאי סראם שנמצא בתוך ים סראם במרכז איי מאלוקו שבאינדונזיה.
מכיוון שמאז האיסוף המקורי המין טרם נתפס שוב, טווח התפוצה שלו באי אינו ברור וייתכן שהוא מוגבל לאזור ההררי בפארק הלאומי מונוסלה במרכז האי.
המין עשוי להיום קיים גם באי בורו הסמוך לסראם.
הדגימות היחידות של הבנדיקוט נאספו כולם ביער גשם טרופי הררי עד רום 1,800 מטר מעל פני הים.
אין שום מידע על אורח החיים והביולוגיה של בנדיקוט סראם, וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לקרוביו האחרים: פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מחרקים ורמשים.
מאז האיסוף המקורי של 7 הדגימות ב-1920 על ידי שלושת האחים פראט, בנדיקוט סראם מעולם לא נלכד או נצפה בטבע על ידי חוקרי טבע מערביים.
בשל כך, מצבו אינו ברור.
חוקרים מסוימים סבורים שהמין נכחד, שכן סקר בשנת 1991 באי לא הצליח למצוא אף בנדיקוט.
מאידך, ייתכן שהסיבה לכך נובעת מכך שהוא נפוץ בעיקר ביערות ההרריים והבלתי נגישים שבהם לא נערכו סקרים, ותושבי האי סראם טוענים שהם לוכדים בנדיקוטים מדי פעם.
הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את בנדיקוט סראם במצב השימור סכנת הכחדה, מאחר שהוא ידוע רק ממקום אחד באי סראם שגודלו המשוער 240 קילומטרים רבועים בסך הכול, ועקב ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול שלו באי סראם.
בירוא יערות שמתרחש באזורים הנמוכים, משפיע לרעה על היערות באזורים הגבוהים בצורת התייבשות הצמחייה, ומגדיל את הסיכון של התפרצות שריפות בר.
ייתכן שהבנדיקוט גם סובל ממינים פולשים שהובאו לאי על ידי האדם, ובראשם חזירים, חולדות, כלבים ואולי גם חתולים.
האזור היחיד שבו המין היה קיים בבירור נמצא בתוך הפארק הלאומי מונוסלה שמשתרע על 1,890 קמ"ר.
עם זאת, בירוא יערות לא חוקי מתרחש גם בתחומי הפארק.
נדרשים סקרים נוספים באי סראם על מנת לאמת האם הבנדיקוט קיים או נכחד, וכן לבדוק אם הוא קיים באי בורו.
בנדידו הוא מתאבק מקסיקני, אשר מופיע תחת שם במה זה.
כיום, הוא נמצא תחת חוזה בארגוני ההיאבקות Ring of Honor (ROH), שבו הוא מכהן כאלוף העולם של ROH הנוכחי וב-Pro Wrestling Guerrilla (PWG), שבו הוא אלוף העולם הנוכחי של PWG.
הוא מתאבק דור רביעי וקרוב משפחתו של אפוסטול ג'וניור ומיסטזיס ג'וניור ובן דוד של מאגיה בלאנקה.
שמו האמיתי של בנדידו לא ידוע, דבר שאופייני למתאבקים מקסיקנים העוטים מסכות שמסתירות את זהותם.
בעבר, בנדידו הופיע תחת שמות הבמה מגניפיקו II וסייליטו, אך מאז שנת 2016, הוא משתמש בשם הבמה הנוכחי שלו.
דמותו עוטה מסכה בשילוב בנדנה אשר מכסה את החלק התחתון של פניו בסגנון של פורע חוק מהמערב הישן של אמריקה.
בנדידו נולד ב-17 באפריל 1995 בטוראון, קואווילה, מקסיקו.
הוא הנין של חוליאן ארלאנו וארלה, שהופיע תחת שם הבמה "אל הונגרו" (בעברית: "ההונגרי") והנכד של חוליאן ארלאנו אוריוולה, הידוע בשמו "טוני ארלאנו".
בנדידו הוא בן דודו של המתאבק מאגיה בלאנקה, שמופיע בארגון ההיאבקות המקסיקני Consejo Mundial de Lucha Libre (CMLL) והוא קרוב משפחתו של אפוסטול ג'וניור ומיסטזיס ג'וניור, שמופיע בארגון ההיאבקות Lucha Libre AAA Worldwide (AAA).
בנדידו ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ב-28 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, כשקיבל קרב חוזר על אליפות העולם של ROH נגד האלוף, כריס ג'ריקו; לעומת זאת, הוא הפסיד בקרב זה.
ב-11 בנובמבר, נודע באופן רשמי שבנדידו חתם על חוזה בארגון לאחר הניצחון בקרב שלו מול רוש במסגרת התוכנית השבועית Rampage.
אליפות במשקל קל של The Crash (פעם אחת)
אליפות הזוגות של The Crash (פעם אחת) - עם פלמיטה
הישגים בארגון ההיאבקות Generación XXI
הטורניר האלטרנטיבי הגדול (2017) - עם לארדו קיד
הישגים בארגון ההיאבקות Lucha Libre Elite – LLE
אליפות במשקל חצי בינוני של Elite (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-34 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
אליפות הזוגות של Progress (פעם אחת) - עם פלמיטה
אליפות העולם של ROH (פעמיים, נוכחי)
אליפות השלישיות של ROH (פעם אחת) - עם ריי הורוס ופלמיטה
אליפות במשקל חצי בינוני של WWA (פעם אחת, נוכחי)
בנדיקט ג'וזף סמס היה פוליטיקאי אמריקאי.
סמס, שנולד ב-1 בנובמבר 1789 במחוז צ'ארלס שבמרילנד, למד בבתי הספר הכפריים ובקולג' לרפואה בפילדלפיה.
בשנת 1811 השלים את לימודיו בבית הספר לרפואה בבולטימור והחל לעסוק בכך במחוז פרינס ג'ורג', מרילנד.
בין השנים 1825–1828 כיהן סמס כחבר בבית הנבחרים של מרילנד ואף כיהן כיו"ר הבית.
הוא כיהן כחבר הסנאט של מרילנד, נבחר מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-21 וה-22, וכיהן מ-4 במרץ 1829 ועד 3 במרץ 1833. בשנים 1842 ו-1843 כיהן שוב כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
לאחר מכן חי ב-Oak Lawn שבמחוז פרינס ג'ורג', מרילנד עד מותו ב-10 בפברואר 1863.
בנדיקט דוד ארנשטיין (15 באוקטובר 1765 – 6 בינואר 1841), שנודע גם בשם העט ארנהוף , היה בנקאי ומחזאי יהודי-אוסטרי, המשורר והמחזאי היהודי הראשון לכתוב בגרמנית.
ארנשטיין נולד בווינה לסיטונאי דוד יצחק ארנשטיין, נצר לשושלת בנקאים אוסטרים-יהודים.
סבו היה אדם יצחק ארנשטיין ודודו נתן אדם פון ארנשטיין.
הוא החל לעבוד בבנק של סבו ב-1782, אך עזב ב-1786 לטיולים ברחבי אירופה, לרבות גרמניה, צרפת, בפרד ואיטליה.
הדבר אפשר לו להכיר סופרים בני זמנו, כגון יוהאן בפטיסט פון אלקסינגר ואיגנץ ליבל, שהכירו לו ספרות יוונית ורומית קלאסית.
מעגליו הספרותיים כללו את יוזף פרידריך פון רצר, יוזף שרייפוגל, אוגוסט פון קוצבו, יוזף פרנץ רצ'קי וגוטליב לאון.
לצד שירים בודדים, שהופיעו במונוגרפיות ואלמנכים, ארנשטיין פרסם מספר יצירות דרמה, חלקן הועלו בבורגתיאטר בווינה.
יצירתו "Einige jüdische Familienscenen" (מספר סצנות משפחתיות יהודיות) מ-1782 תיארה את שמחת היהודים בעקבות כתב הסובלנות של יוזף השני.
בנדיקט שטפן גימבר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בהיידנהיים מהבונדסליגה.
גימבר גדל במחלקת הנוער של הופנהיים מהבונדסליגה.
הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, הופנהיים II, בין השנים 2015–2018.
במהלך עונת 2016/2017 הושאל גימבר לזנדהאוזן מהבונדסליגה השנייה, אך לא ערך הופעות ליגה בקבוצה הראשונה.
במאי 2017 הושאל לקרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה, שם ערך 9 הופעות ליגה.
ביוני 2017 הושאל גימבר ליאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה.
במאי 2018 חתם גימבר על חוזה באינגולשטאדט מהבונדסליגה השנייה.
ב-27 באוגוסט 2019 חזר ליאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה באופן קבוע, ושיחק במדיה עד 2023.
ב-2023 חתם בהיידנהיים שעלתה באותה עונה לבונדסליגה.
גימבר שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה (עד גיל 15–20).
בנדיקטוס השישה עשר היה פרלט (כומר בכיר) של הכנסייה הקתולית שכיהן כאפיפיור ה-265 בהיסטוריה של הכנסייה הרומית-קתולית וראש קריית הוותיקן.
לפני היבחרו לאפיפיור שימש כדיקן אספת החשמנים וכראש "הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה" (לשעבר האינקוויזיציה).
כחשמן היה אחד מהבולטים והחשובים ביותר, והיה ידוע מבחינה אישית ותאולוגית כאחת כ"יד ימינו" של קודמו בתפקיד.
הוא נחשב לשמרן ביותר, והיה מעורב בפולמוסים רבים בכנסייה פנימה ומחוצה לה.
ב־19 באפריל 2005 נבחר לתפקיד האפיפיור לאחר שני ימי דיונים בקונקלווה (2005) , אספת החשמנים הבוחרת את האפיפיור.
ב-28 בפברואר 2013 פרש מתפקידו והפך ל"אפיפיור אמריטוס".
הוא נולד בשנת 1927 בשם יוזף רצינגר בכפר מַרְקְטְל שעל האִין (Marktl am Inn) שבבוואריה, חלק מרפובליקת ויימאר דאז, לאב קצין משטרה.
בשנת 1941, כשהיה בן 14, נעשה חבר לזמן קצר בהיטלר יוגנד כפי שחייב החוק.
משפחתו, ובייחוד אביו, סלדה מהנאציזם, ואחיו של יוזף העיד עליו שהיה חבר לא נלהב בתנועה ונטה להיעדר מאסיפות שלה באופן קבוע.
בגיל 16 שירת עם אחיו בחוליית נ"מ של הוורמאכט, שהגנה על מפעל ב.מ.וו לייצור מנועי מטוסים בו הועבדו אסירים מדכאו.
בהמשך נשלח להונגריה, שם הניח מלכודות לטנקים.
בעת שירותו הצבאי ראה עובדי כפייה סלבים ויהודים בעת שהם נשלחים למחנות השמדה.
לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, ערק מהצבא הגרמני חזרה אל ביתו, פעולה שסיכנה אותו בעונש מוות, ומאוחר יותר שהה שבועות אחדים כשבוי במחנה מעצר אמריקני.
על פי עדותו, כחייל הוא מעולם לא ירה בנשקו שאף לא היה טעון, ומגיוסו לא הייתה לו דרך להתחמק, אך אף על פי כן הוזכר שירותו בוורמאכט לשלילה כאשר הועלתה מועמדותו כאפיפיור.
הוא ואחיו טענו שלא יכלו להתנגד לנאצים, ולדבריו, הברוטליות של המשטר הנאצי סייעה לו להגיע להחלטה להפוך לכומר.
בין השנים 1946 ו-1951 למד תאולוגיה ופילוסופיה בסמינר תאולוגי בעיר טראונשטיין שבבוואריה.
בשנת 1951 הושבעו הוא ואחיו גאורג רצינגר לכמורה.
בשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה, ובשנת 1957 עבר את בחינת ההביליטציה מאוניברסיטת מינכן בתחום התאולוגיה הפונדמנטלית (תחום בתאולוגיה הקתולית העוסק במתן תשובות לשאלות אמונה לאור התפתחות המדע והמחשבה הרציונלית).
בשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לדוֹגמה ולתאולוגיה פונדמנטלית בבית הספר הפילוסופי-תאולוגי של העיר פרייזיג ושימש גם כמרצה באוניברסיטאות גרמניות שונות (מינכן, מינסטר, טיבינגן ורגנסבורג).
לרוחות הליברליות של שנות ה-60 ולמהומות הסטודנטים הייתה השפעה חזקה עליו בכיוון ההפוך.
הוא גיבש עמדות שמרניות נוקשות, שעתידות היו ללוות אותו בהמשך תפקידיו בכנסייה.
בהוראה התמיד עד שנת 1977, אם כי כבר במהלך ועידת הוותיקן השנייה שימש כיועצו של הארכיבישוף של קלן, החשמן יוזף פרינגס.
יכולותיו האינטלקטואליות יוצאות הדופן והשם שקנה לעצמו כתאולוג מהמעלה הראשונה משכו את תשומת הלב.
מבלי שכיהן קודם לכן כבישוף מינה אותו האפיפיור פאולוס השישי במרץ 1977 לארכיבישוף של מינכן ופרייזינג, ולאחר שלושה חודשים הפך אותו לחשמן.
בתפקידו זה קיבל במינכן את פני משלחת החשמנים הפולנית, ובתוכה קרול וויטילה, שמונה מעט לאחר מכן לאפיפיור יוחנן פאולוס השני לאחר כהונתו הקצרה של יוחנן פאולוס הראשון.
בתחילת דצמבר 1981 מונה בידי יוחנן פאולוס השני לראש "הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה".
הקו השמרני שהוביל במשרתו זו תאם את זה של האפיפיור.
בשנת 1998 מונה לתת-דיקן של חבר החשמנים ובשנת 2002 מונה לדיקן חבר החשמנים וקיבל את תואר הכבוד של הבישוף של אוסטיה.
בנוסף לשפת האם שלו, גרמנית, הוא דיבר איטלקית, צרפתית, אנגלית ולטינית.
כמו כן הוא היה מסוגל לקרוא יוונית עתיקה ועברית מקראית.
החל מחודש ינואר 2005 הוזכר שמו בעיתונות כיורש אפשרי לאפיפיור החולה יוחנן פאולוס השני.
באופן פרדוקסלי, דווקא היותו המועמד הבולט הפכה אותו למועמד קטן סיכוי, לאור המסורת שהשתרשה בבחירות קודמות של אפיפיורים, לפיה "מי שנכנס לקונקלווה אפיפיור, יוצא ממנה כשעודנו חשמן".
הדעה הרווחת הייתה כי לכנסייה הקתולית דרוש אפיפיור איטלקי או לחלופין אפיפיור מן העולם השלישי.
רצינגר עצמו הרבה לדבר על תשוקתו לשוב בערוב ימיו לעיר הולדתו בבוואריה, אם כי בסוף תקופתו של יוחנן פאולוס כבר אמר כי "יקבל כל תפקיד שאלוהים יטיל עליו".
בבוקר 8 באפריל 2005 ניהל ברומא את טקסי ההלוויה של יוחנן פאולוס השני.
הוא התרגש מאוד בטקס והספיד את האפיפיור בגרון חנוק.
בתוקף תפקידו כדיקן החשמנים כינס את הקונקלווה וניהל את בחירת האפיפיור החדש.
בערב 19 באפריל, בתום יום ההצבעות השני, נבחר לאפיפיור ה-265 בהיסטוריה של הכנסייה, ובחר לעצמו את השם בנדיקטוס השישה עשר.
כראש "קהילת דוקטרינת האמונה" היה בין המתנגדים הבולטים לנישואי כמרים ולהפלות מלאכותיות.
בין השאר, אסר על כמרים להזכיר אופציה של הפלה באוזני קטינות הרות הפונות אליהם, אף בהריון כתוצאה מאונס או גילוי עריות.
הוא התנגד לכל סוג של זוגיות הומוסקסואלית.
כן הביע התנגדות נחרצת לשימוש באמצעי מניעה, וטען שקונדומים לא מונעים איידס.
בדרשה שנשא לפני תחילת כינוס החשמנים שבסופו נבחר הפתיע כשלא ניסה להפגין מתינות, אלא חזר בתקיפות על עמדתו כי אל לכנסייה להתאים עצמה לרוחות הזמן והזהיר מפני "הדיקטטורה של היחסיות", שאינה מוכנה לתת לשום רעיון תוקף על פני האינדיבידואליזם וה"אני".
בשל דעותיו סברו פרשנים כי בחירתו לאפיפיור תסכן את הכנסייה הקתולית בפילוג אפשרי ועל כן אינה סבירה.
עמדותיו הקשוחות וגישתו הנוקשה, זיכו אותו לעיתים בכינויים מזלזלים, כ"הביריון", "הקרדינל הטנק", ו"הרוטוויילר של אלוהים".
על אף עמדות שליליות שהשמיע כלפי הדתות המזרחיות, הבודהיזם וההינדואיזם, והתנגדות לקבלתה של טורקיה, בעלת הרוב המוסלמי, לאיחוד האירופי, הוא נחשב לבעל עמדה אוהדת ליהדות.
בכך המשיך בדרכו של קודמו בתפקיד, יוחנן פאולוס השני.
כאשר ניסח את התקציר הרשמי הפופולרי של ההשקפה הקתולית, נענה לבקשות יהודיות והכליל בתוכו את עמדותיה החיוביות והמעודכנות של הכנסייה כלפי היהודים.
עם זאת, כאפיפיור הוא החזיר מיסה לטינית עתיקה שכוללת תפילה להמרת דתם של היהודים "מחשיכה לקתוליות", ובהמשך התיר להרחיב את השימוש בתפילת "יום שישי הטוב" בנוסחה הישן, הכוללת את הבקשה מהאל "שיסיר את המסווה מעל ליבות היהודים", מעשים שגרמו לביקורת.
גם המהלכים שנקט בנדיקטוס ה-16 (שהחלו עוד בימי קודמו יוחנן פאולוס השני), לקראת הפיכת פיוס ה-12 לקדוש, והתבטאויותיו להגנתו, נותרו שנויים במחלוקת.
גם לאחר שהשהה את מהלך הפיכתו לקדוש, סירב בנדיקטוס לבקר בישראל, עד שלא יוסר ביד ושם כיתוב המאשים את פיוס ה-12 בשתיקה נוכח השמדת יהודי אירופה.
הוא גם סירב לבקשת ארגונים יהודיים לפתוח את ארכיוני הוותיקן, שיכולים לשפוך אור על התנהלות פיוס ה-12 בשואה, מ"נימוקים לוגיסטיים".
בחלק השני של ספרו "ישוע מנצרת", קבע שהנהגת בית המקדש, יחד עם קומץ תומכים, הייתה אחראית למותו של ישו - ולא היהודים כעם.
"דמו של ישוע לא קורא לנקמה וענישה, הוא מביא פיוס"; וכי אף שיוחנן בן זבדי האשים את "היהודים" במות ישוע, "אבל השימוש של יוחנן בביטוי הזה לא מצביע בשום צורה - כפי שהקורא המודרני עלול לחשוב - שמדובר בעם בישראל בכללותו, או שמדובר בדמות 'גזענית'.
אחרי הכל, יוחנן עצמו היה יהודי מבחינה אתנית, כמו ישוע וכל מי שהלך אחריו.
כל הקהילה הנוצרית המוקדמת הייתה מורכבת מיהודים".
ב-24 בינואר 2009 הסיר את החרם נגד ארבעה בישופים שהיו חברים בזרם השמרני-הקיצוני "אגודת הקדוש פיוס העשירי" שהונהג על ידי הארכיבישוף מרסל לפבר, לרבות הבישוף מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
לפבר וסיעתו הוקעו ונודו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1988. החנינה עוררה כנגד האפיפיור בנדיקטוס ביקורת רבה, חיצונית ופנימית, בין היתר על ידי אלי ויזל, בגלל ויליאמסון.
גם לאחר שצפו התבטאויות אנטישמיות חריפות והכחשת השואה של ויליאמסון, נמנע האפיפיור תחילה מלהגיב להם ולא חזר בו מביטול הנידוי.
ויליאמסון עצמו הביע התנצלות חלקית על "אי הנוחות והבעיות" שגרם לאפיפיור, והאפיפיור ניסה להסביר את מעשיו, ובהמשך הודה שנעשו שגיאות, ושלא היה מודע להכחשת השואה של ויליאמסון, והוותיקן התנער ממנו.
בפרשה התערבה גם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, שדרשה מהאפיפיור הבהרות וטענה שהחלטת הוותיקן "יוצרת רושם שהכחשת השואה אפשרית", ולבסוף דובר האפיפיור סיפק את ההבהרות.
בדרשה ביולי 2005 גינה את הפיגועים בלונדון ואת הפיגועים בשארם א-שייח, אך נמנע מלגנות את הפיגועים בישראל.
משרד החוץ הישראלי הגיש מחאה.
דברים אלו עוררו מחלוקת חריפה אחרי תקופה שבה היחסים בין ישראל לוותיקן היו תקינים.
המחלוקת יושבה אחר זמן קצר וראש הממשלה שרון שלח לאפיפיור מכתב שבו כינה אותו "ידיד ישראל".
בכיר בוותיקן צוטט כאומר כי "שני הצדדים עשו טעויות".
בינתיים עורר רושם ביקורו של בנדיקטוס בבית כנסת בגרמניה.
ב-12 בספטמבר 2006 נשא את נאום רגנסבורג, בו הוא התייחס לאלימות בשם הדת והביא דוגמה מההשלכות שהיו להמרת הדת בכוח של העמים שנכבשו על ידי האסלאם.
הוא אמר שלא הכח והאלימות הם אלה שיפתחו את לבו של מאמין אלא מילים משכנעות.
כדי להסביר את עמדותיו, האפיפיור ציטט מדברי הקיסר הביזנטי בן המאה ה-14 מנואל השני: "הראו לי מה החידושים שהביא מוחמד.
אתם תמצאו רק דברים רעים ובלתי אנושיים, כמו הציווי שלו להפיץ את האסלאם בחרב על פי האמונה".
עוד ציין האפיפיור, כי האלימות "עומדת בסתירה לרצון האל" וקרא ל"דיאלוג אמיתי ודחוף בין התרבויות".
דבריו זכו לגינויים מצד מנהיגים מוסלמיים, ועוררו הפגנות ואף התקפות אלימות על כנסיות באזורים מוסלמיים.
כעבור יום אחד פרסם הוותיקן הודעה מטעם האפיפיור שבה הוא מביע צער על כך שדבריו הובנו כפגיעה במוסלמים, ומבהיר כי הוא רוחש כבוד לדת האסלאם ומקווה שתובן "הרוח האמיתית" של דבריו.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר באושוויץ ב-2006. ביקורו הראשון כאפיפיור, והשלישי שלו במקום.
בנאומו אמר: "לדבר במקום זה של אימה, מקום בו התבצעו פשעים חסרי תקדים נגד אלוהים ואדם, כמעט בלתי אפשרי, וזה קשה במיוחד לנוצרי, לאפיפיור מגרמניה".
"במקום כזה המילים נעתקות, בסופו של דבר נשאר רק שקט מאיים.
שקט שהוא בעצם בכי אמיתי לאלוהים - אלוהים, למה שתקת?
איך אפשרת לזוועות האלו להתרחש?
איפה היה אלוהים באותם ימים?
איך הוא הרשה לטבח כזה להתרחש?".
"השקט שלנו מעורר תחינה למחילה ולהתפייסות.
תפילה לאלוהים שדבר כזה לא יתרחש שוב".
בנדיקטוס ביקר בישראל וברשות הפלסטינית בין 11 במאי ל-15 במאי 2009, בביקור זה נמתחה עליו ביקורת.
ב-17 בינואר 2010 ביקר לראשונה בנדיקטוס השישה עשר בבית הכנסת הראשי של רומא, ביקור שעורר מחלוקת רבה בקרב רבני הקהילה ברומא.
זוהי הפעם השנייה שבה חוצה אפיפיור את נהר הטיבר ומבקר בבית הכנסת ברומא.
הביקור הראשון בבית הכנסת ברומא, נערך בשנת 1983, אז התקבל האפיפיור יוחנן פאולוס השני בחמימות רבה על ידי הרב אליהו טואף רבה הראשי של רומא.
ב-28 בפברואר 2013 נכנסה התפטרותו של בנדיקטוס השישה עשר לתוקף והוא הפך ל"אפיפיור אמריטוס".
לאחר הפרישה הוא עבר להתגורר במנזר מאטר אקלסייה, הנמצא בתחום קריית הוותיקן.
ב-13 במרץ 2013 נבחר חורחה מריו ברגוליו כמחליפו של בנדיקטוס השישה עשר.
בנדיקטוס השישה עשר נפטר ב-31 בדצמבר 2022, בגיל 95. גופתו הוצבה בקתדרלת פטרוס הקדוש ברומא וקהל רב עבר על פניה.
ב-5 בינואר 2023 התקיימה הלווייתו בקתדרלה.
בנדיקטוס השישה עשר חיבר ספרים רבים שעוסקים בתאולוגיה ובהיסטוריה של הדת הנוצרית.
רבים מספרים אלה תורגמו לאנגלית.
במיוחד התפרסמה עבודתו בת שלושת הכרכים על ישו שפורסמה תחת הכותרת Jesus of Nazareth ("ישו מנצרת"), ושכולם ראו אור בין השנים 2007–2012.
ככל אפיפיור, גם בנדיקטוס השישה עשר החזיק בסמל, שהיה מבוסס על סמלו כקרדינל.
הסמל עוצב על ידי הקרדינל אנדראה קורדרו לנצה די מונטצמולו, שהיה כומר ראשי בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות בשנים 2005–2009. שלא כמקובל, הושמט מהסמל הכתר האפיפיורי, ובמקומו נמצאת בראש הסמל מצנפת אפיפיורית, שהיא פשוטה יותר.
המצנפת מעוטרת בשלושה פסי זהב המדמים את הכתר האפיפיורי, ומשתלשלים ממנה שתי רצועות אדומות המסתיימות בציצת זהב.
המגן מחולק לשלושה חלקים כדוגמת מעטה: החלק הימני הוא שדה זהב שבו מוטען ראש מורי עם כתר וצווארון אדומים.
החלק השמאלי גם הוא שדה זהב שבו מוטען דב צועד ועל גבו משא אדום קשור בחוטים שחורים.
ראש המורי והדב הם סמלים הרלדיים הקשורים לעיר פרייזינג, שם שימש ארכיבישוף.
החלק האמצעי הוא שדה אדום ובו צדפה בזהב.
הצדפה היא סמלו של אוגוסטינוס, עליו כתב בנדיקטוס את עבודת הדוקטורט שלו.
מאחורי המגן מוצגים שני המפתחות המופיעים בסמל קריית הוותיקן המייצגים את המפתחות לגן עדן.
תחת המגן מוצב פליום לבן ועליו שלושה צלבים אדומים.
בנדיקטוס הראשון היה אפיפיור בין השנים 575–579.
בנדיקטוס היה בנו של בוניפצ'ה, שקרוי על-ידי היוונים בונוסוס.
על מוצאו, שנת הולדתו וראשית חייו לא ידוע דבר.
ידוע כי קיבל אישור מהאימפריה הביזנטית לעלות לכס האפיפיורות אחד עשר חודשים אחרי מותו של יוחנן השלישי, בשנת 575. בתקופת שלטונו עסק בעיקר בפיתוח מנזר סטפן.
בשנת 579 פקד רעב את הלומברדים, ולכן הטיחו בו סיפורים המתארים אותו כאדם רע לב ושהרעב בא באשמתו.
בנדיקטוס לא יכול היה להחזיק מעמד בקשיים אלו ונפטר באותה שנה.
בנדיקטין (מצרפתית: Benedictine) הוא ליקר המיוצר בצרפת מ-27 סוגי צמחים.
בנדיקטין מכונה גם "קיסר הליקרים".
הליקר מבוסס על אלכוהול נייטרלי שמופק מסוכר סלק, ובו מושרים עשבי התיבול השונים.
כמו כן, הוא מיושן במשך מספר שנים בחביות עץ אלון.
משך הכנת כל בקבוק הוא 7 שנים.
ההיסטוריה של משקה הבנדיקטין החלה במהלך תקופת הרנסאנס כאשר נזיר בנדיקטיני יצר משקה המורכב מתערובת של 27 צמחים ותבלינים מארבעת קצוות העולם.
המשקה הפך לפופולרי מאוד בחצר המלך ועד מהרה הפך למפורסם והמשיך להיות מיוצר בידי הנזירים הבנדיקטינים עד לסוף המאה ה-18.
במהלך המהפכה הצרפתית, כמעט ואבדה נוסחת המשקה הייחודי כאשר אספן ספרים בורגני קנה את ספר הרישומים מהמנזר שהכיל בתוכו את המידע.
האספן שלא ידע על האוצר המוחבא בידו השאיר את הספר בספרייה אשר בביתו שנים ארוכות עד שקרוב משפחתו, אלכסנדר לה-גרנד, מצא את נוסחת המשקה בספר והחליט על ייצור מיידי של המשקה הישן וקרא לו "בנדיקטין".
עד שנת 1873 הפך המשקה לפופולרי וייצרו כמאה וחמישים אלף בקבוקים ממנו באותה שנה, כתוצאה מכך החליט אלכסנדר לה-גרנד על הקמת חברה לשיווק הבנדיקטין וייצורו.
בשנת 1882 אף הוקם מוזיאון מיוחד לייצור הבנדיקטין אשר שם הוא ממשיך להיות מיוצר עד היום.
המתכון המדויק לייצור הבנדיקטין נשמר עד היום כסוד מסחרי מוגן של חברת המשקאות בקרדי (Bacardi) הבעלים הנוכחיים של המותג, וידוע בכל רגע נתון רק לשלשה אנשים.
רבים ניסו לחקות את המשקה עד שהחברה הקימה במתחם שלה בנורמנדי אולם לחיקויים מזויפים של הבקבוק בעל המבנה המיוחד, השם בנדיקטין, והתויות.
כל בקבוק בנדיקטין נושא תוית עם האותיות D.O.M ראשי תיבות של הביטוי הלטיני "Deo Optimo Maximo" ובעברית "אלוהים, הטוב והגדול".
תחת המותג בנדיקטין מייצרת החברה גם ליקר נוסף בשם B&B, בנדיקטין וברנדי - בנדיקטין מהול בברנדי, אשר במוצהר מעורב עם יין ומשום כך אינו כשר.
כמו כן מייצרת החברה "בנדיקטין סינגל קסק" (מחבית אחת) בבקבוק שחור מיוחד והיא מוכרת אותו רק בחנות החברה בנורמנדי צרפת.
בנדיקטין משמש גם כבסיס לכמה קוקטיילים נפוצים ביניהם: פריסקו, דרבי, סינגפור סלינג ועוד.
למרות שהמשקה מיוצר ללא השגחה רבנית ואין לו תעודת כשרות, הוא מוכר ככשר.
הרבנים משה דוד גוטניק מאוסטרליה, ומערכת הכשרות של הרב משה לנדא ביררו בזמנו את החומרים המרכיבים את המשקה ותהליך ייצורו והתברר כי לא מעורב בו יין, כך שהוא כשר ללא ספק.
בנדיקטוס השנים עשר , היה אפיפיור מ-30 בדצמבר 1334 עד מותו.
ז'אק פורנייה היה בנו של אופה.
נולד בסברדון שבחבל הפירנאים הצרפתיים.
הפך לנזיר ואחר כך למד באוניברסיטה של פריז, וקיבל תואר דוקטור לתאולוגיה.
ב-1311 נתמנה לאב מנזר, והתפרסם בשל תבונתו וכושרו הארגוני.
ב-1317 נתמנה לבישוף העיר פמייה, שבחבל מולדתו, שם לחם עד חורמה במינים האלביגנזים, זכה על כך למחמאות מצד הכנסייה הקתולית, אך עורר את זעמה של האוכלוסייה המקומית.
ב-1327 נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, וזכה בכינוי "הקרדינל הלבן" משום שהשתייך למסדר הנזירים הסיסטרציאנים ולבש גלימה לבנה כמנהגם.
ב-1334, אחרי מות האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, נבחר לאפיפיור בשם בנדיקטוס השנים עשר.
מספרים כי אחרי שנבחר אמר: "בחרתם לאפיפיור חמור גרם."
לחם בשחיתות במושב האפיפיורים בעיר אביניון, כגון: מינוי קרובי משפחה למשרות בחצר האפיפיור ומכירת משרות שהיו כרוכות בזכויות להכנסות מנחלות הכנסייה (סימוניה).
הוקיע את השחיתות ואת מתן השוחד בכל מוסדות הכנסייה הקתולית.
פרסם תקנות שהחזירו ליושנו את אופיו הרוחני והצנוע של מסדר הסיסטרציאנים.
ערך רפורמה במסדרי הקבצנים הקתוליים ובהם מסדר הפרנציסקנים.
שלח בחזרה למחוזותיהם אנשי דת שנוכחותם באביניון לא הייתה הכרחית.
ב-1339 החל בבניית ארמון האפיפיורים באביניון, שסביבו התגוררו שליחים, פרקליטים, כמרים, סוחרים, אמנים, חיילים, קבצנים ופרוצות.
הזמין לאביניון את סימונה מארטיני שצייר ציורי קיר בארמון האפיפיורים.
הגיע לפשרה עם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וניסה לפשר בין צרפת ואנגליה במלחמת מאה השנים, על מנת לאפשר את חידוש מסעי הצלב.
הקדיש את זמנו ללימוד בעיות התאולוגיה הנוצרית, התנגד לעמדותיו של קודמו, וערך ויכוחים עם אנשי דת נודעים של תקופתו ובהם ויליאם איש אוקאם.
בנדיקטוס השנים עשר נפטר ברומא ב-1342, ובמקומו נבחר לאפיפיור קלמנס השישי.
בנדיקטוס האחד עשר , אפיפיור מ-22 באוקטובר 1303 עד מותו.
ניקולס בוקאזיני נולד למשפחה ענייה בטרוויזו הסמוכה לוונציה.
כשהיה בן 14 בלבד נכנס למסדר הדומיניקנים.
אחרי שלמד 14 שנה שימש ככומר וכמורה מחוזי בחבל לומברדיה שבצפון איטליה.
ב-1296 הפך לראש מסדר הדומיניקנים.
ב-1298 נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני, ושימש כשליחו לצרפת.
ביוני 1303 הגן על האפיפיור ושחרר אותו משביו בידיו של גיום דה נוגרה , שהיה שליחו של פיליפ הרביעי מלך צרפת באיטליה.
אחרי מות בוניפקיוס השמיני באוקטובר 1303, נבחר ניקולס בוקאזיני לאפיפיור בשם בנדיקטוס האחד עשר.
בנדיקטוס האחד עשר ניסה להגיע לפשרה עם פיליפ הרביעי (היפה), מלך צרפת, על ידי כך שביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני שפגעו בסמכותו של המלך.
אולם ב-7 ביוני 1304 נידה מן הכנסייה את גיום דה נוגרה ואת אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
ב-22 ביוני 1304 נתקף בנדיקטוס האחד עשר בדיזנטריה, יש אומרים כתוצאה מהרעלה על ידי אויביו, ונפטר כעבור שבועיים בפרוג'ה.
במקומו נבחר לאפיפיור קלמנס החמישי.
מסדר בנדיקטוס הקדוש , או הבנדיקטינים, היא קבוצת-גג של נזירים קתולים קוינוביטים (החיים במנזר שיתופי) שקיבלו על עצמם את הרגוּלה (התקנון) של בנדיקטוס הקדוש מנורסיה (Nursia) (480-547).
נזירים אלה חיים בקהילות עצמאיות, שאינן כפופות להנהגה מרכזית.
ראשיתו של המסדר במאה השישית באיטליה עם התקבצותם של תלמידים סביב בנדיקטוס, שהקים במהלך חייו שנים-עשר מנזרים, וניסח בשנת 540 את הרגולה שלפיה עליהם לפעול.
מתוך הבנדיקטינים התפצלו במהלך השנים מסדרים נוספים, דוגמת מסדר קלוני והציסטרציאנים.
כיום ניתן למצוא קהילות בנדיקטיניות ברחבי העולם.
ראשית הנזירות הנוצרית והקמת המסדר
היסודות הרעיוניים שהביאו בסופו של דבר להתפתחות הנזירות הבנדיקטינית מקורם באזור מצרים, סוריה וארץ ישראל, במאה השלישית לספירה.
תנועת הנזירות המזרחית – שאת הקמתה מייחסים לאנטוניוס הקדוש (251–356) – התאפיינה בתחילת דרכה בפרישות, סגפנות קיצונית והתבודדות.
זרם זה של מתבודדים נקרא הנזירות הארמיטית.
במקביל לארמיטים התפתח זרם נוסף בנזירות המזרחית, שענה על הצורך של אותם נזירים שהעדיפו לחיות בקהילה, ומכאן קיבלו את שמם: קוינוביטים.
במהלך המאה הרביעית חדרו רעיונות נזיריים אלה למערב אירופה.
בתקופה זו הייתה הנצרות בעיצומו של תהליך התפשטות מואץ, שדרש פעמים רבות פישוט של הרעיונות הדתיים כדי להתאימם לאוכלוסייה.
מתוך ה"רצון ליצור איים של נצרות טהורה בים הבינוניות והפשרות מסביב", אימצו רבים מהקתולים האדוקים את הרעיונות הנזיריים המזרחיים, והתאימו אותם לתנאים השונים באזור זה.
אף על פי שקדמו לו מספר אישים בהפצת הנזירות במערב אירופה, זכה בנדיקטוס הקדוש לתואר "אבי הנזירות המערבית".
במהלך התחנכותו ברומא, היה בנדיקטוס עד לסיאובה של החברה, וכתגובה החליט להתרחק ממנה.
הוא יצא להרים באזור סוּבּיאקוֹ שבמרכז איטליה סביב שנת 500, שם התבודד במערה במשך שלוש שנים.
שמו יצא למרחקים, ותלמידים רבים התאספו סביבו.
כאמור, במהלך חייו הקים בנדיקטוס שנים-עשר מנזרים קוינוביטים, ביניהם המנזר הידוע במונטה קאסינו, ובשנת 540 ניסח את תקנון החוקים (הרגולה) המחמיר המתווה את דרך החיים הראויה.
בספרו "הדיאלוגים" כותב האפיפיור גרגוריוס הראשון כי בנדיקטוס ניסח את תקנון החוקים שלו בסוף ימיו, לאחר שלמד רבות על החיים במנזר מחוויותיו האישיות.
ואכן, הבנתו העמוקה של בנדיקטוס את הצורך בשילוב בין החוקים הנוקשים לבין האפשרות לשינוי וגמישות ניכרת בו בבירור.
כתוצאה מכך, מלבד התוויית הדרך לנזירים הבנדיקטינים שאבה ממנו השראה הנזירות המערבית כולה, המושתת על עקרונות היסוד שלו.
להפצת הרגולה ברחבי העולם הנוצרי תרם אף ניסוחה הנגיש והפשוט, שככל הנראה הושפע מסגנונה של החוקה הרומית.
מטרת העל של החיים במנזר היא ההגעה לישועה.
בנדיקטוס האמין כי הנזירות הארמיטית מיועדת ליחידי סגולה שעברו הכשרה מיוחדת, ובפנותו דווקא לאדם הממוצע, טען כי עליו לחיות בקהילה סגורה ותומכת, שתאפשר לו לרכוש כלים המסייעים להגעה לישועה נחשקת זו.
יתר על כן, תהליך הכניסה לחיי הנזירות הוא הדרגתי, ומאפשר הסתגלות לחוקים הנוקשים.
לאחר שקיבל על עצמו את הרגולה, מחויב הנזיר בחמשת העקרונות הבאים: עוני; פרישות; צייתנות (שהם שלושת הנדרים); עבודה ותפילה; קביעות במקום.
ואכן, הנזירים הבנדיקטינים חיו (וחיים עד היום) בקהילות קטנות וסגורות, המספקות לעצמן את כל צורכי הקיום, ללא כל רכוש פרטי ותוך ציות מוחלט לאב המנזר.
סדר יומם מורכב מתפילות (שבע במספר) ומעבודה פיזית ועיונית, כל זאת בשאיפה לחקות את דרכו של ישו (Imitatio Christi).
אחרי מותו של בנדיקטוס, בשנת 597, שלח גרגוריוס הראשון נזירים בנדיקטינים לאנגליה במטרה להפיץ את בשורתו של ישו.
שליחות זו תרמה רבות להתפשטות המנזרים הבנדיקטינים, שהגיעו עד לפריסיה וגרמניה המרכזית.
אולם, במאות השמינית ותחילת התשיעית חלה התדרדרות מוסרית במנזרים רבים, כתוצאה מהנהגתם של אבות מנזר שלא נצמדו לחוקי הרגולה.
גורם נוסף שפגע במעמדה של הרגולה היה לחצו של קרל הגדול להעצמת הלמדנות במנזרים, שדחקה לשוליים את עבודת הכפיים.
בתגובה לתהליכים אלה הקים בשנת 779 בנדיקטוס מאַנְיַין (750–821) מנזר שדגל בהליכה מחמירה ובלתי מתפשרת בדרכי הרגולה, וסחף אחריו מנזרים נוספים ברחבי בורגונדיה.
בחסותו של לואי החסיד, יורשו של קרל הגדול, הוא כינס בשנת 817 אספה של אבות המנזרים הבנדיקטינים, והכריז על הצבה מחודשת של הרגולה במרכז, שיבה לעבודת הכפיים וטיהור המנזרים מהשפעות חיצוניות.
הרפורמה של בנדיקטוס מאניין לא החזיקה זמן רב.
עם שקיעתה של הממלכה הקרולינגית, שקעה אף היא, והתפוררותה הסופית של הממלכה בשנת 843 הובילה להתדרדרות נוספת במעמדה של הרגולה.
במחצית השנייה של המאה התשיעית ובמאה העשירית השתלטו אצילים מקומיים על רבים מהמנזרים הבנדיקטינים, ובאין הנהגה מרכזית למסדר, היו חשופות הקהילות להשפעות חיצוניות משחיתות.
על רקע מציאות זו הוקם בשנת 909 מנזר קלוּני בידי גיום החסיד, דוכס אקוויטניה.
הדוכס העניק למנזר עצמאות מוחלטת, והכריז בפומבי כי הוא כפוף לכס הקדוש בלבד.
הנזירים בקלוני נצמדו בשנית לרגולה, בגרסתו המפורשת של בנדיקטוס מאניין, כאשר הרוחניות והתפילה גברו בחשיבותם על העבודה הפיזית.
בעקבותיהם הוקמה רשת ענפה של מנזרים שהיו כפופים להנהגה מרכזית, והיוו למעשה מסדר בפני עצמם, הוא מסדר קלוני, שמנה כאלף מנזרים במחצית המאה השתים-עשרה.
מלבד הרפורמה של מסדר קלוני, התפצלו מהבנדיקטינים מסדרים נוספים.
להלן הצגה של שניים מהמרכזיים שבהם.
כתוצאה מההתפשטות המהירה של מסדר קלוני והעושר הרב שצברו מנזריו, מאמצע המאה האחת-עשרה שוב חלה התדרדרות בהקפדה על הרגולה.
בתגובה, נוסדו באירופה מסדרי נזירים נוספים, דוגמת הקרטוזיאנים, שתחילתם בשנת 1084 בדרום-מזרח צרפת.
המאפיין המרכזי של מסדר זה היה "שילוב בין הנזירות הבנדיקטינית לבין פרישות מחמירה...", ומייסדו, ברונו מקלן, העניק חשיבות רבה להתבודדות הנזיר בתאו.
באותה תקופה קם מסדר נוסף, שראשיתו בפרישת קבוצת נזירים בהנהגת רוברט הקדוש מהמנזר הקלוני מוֹלם בשנת 1098, והקמת מנזר ציטוֹ.
פרישתם של הנזירים נגרמה עקב התנגדותם לדגש היתר ששמו הקלונים על תפילה, ועקב עושרו הרב של המנזר, שהביאוֹ לזניחת הרגולה.
מתוך רצון לקיים את חוקי הרגולה הבנדיקטינית ככתבם וכלשונם, חיו הציסטרציאנים באתרים מבודדים, בצניעות רבה, ועמלו קשה למחייתם.
כדי למנוע את תהליך הדעיכה המוסרית שהתרחש לא אחת, הם יצרו מנגנון בקרה ארגוני, שהכפיף את כל אבות המנזרים השונים לאב המנזר של ציטו.
ימי הביניים המאוחרים, ואחריהם הרפורמציה, הנאורות, המהפכה הצרפתית ותהליכי החילון באירופה, פגעו שוב ושוב במעמדם של המנזרים הבנדיקטינים.
אולם, במהלך המאה התשע-עשרה חל שיפור במצבם.
תחת התאחדות המנזרים הבנדיקטינים, הוקמו מנזרים רבים חדשים, ובשנת 1893 הוחלט על בחירת Abbot Primate (אב מנזר ראשי) בידי כלל אבות המנזרים.
משרה זו היא רשמית וסמלית בלבד, ללא סמכות על הקהילות השונות, ותפקידה לייצג את הבנדיקטינים בפני האפיפיור.
כיום ניתן למצוא מנזרים בנדיקטינים בכל רחבי העולם, מישראל ועד ארצות הברית, המתנהלים באופן עצמאי בהתאם לכללי הרגולה.
אחד המנזרים הבנדיקטיניים המפורסמים בארץ נמצא באבו גוש שליד ירושלים ובו כנסייה צלבנית שנשתמרה כמעט בשלמותה.
בהר הזיתים בירושלים, נמצא מנזר הנשים הבנדיקטיניות הקרוי על שם "מרים של הגולגותא".
בנדיקטוס מנורסיה היה נזיר שייסד את מסדר הבנדיקטינים ונחשב כמייסד הנזירות במערב אירופה.
הוכתר כקדוש נוצרי על ידי הכנסייה בשנת 1220.
על חייו של בנדיקטוס יש רק מקור ראשוני אחד, החלק השני של הספר "דיאלוגים" (Dialogi) שכתב גרגוריוס הראשון בשנת 593. זו אינה ביוגרפיה במובן המקובל של המילה אלא "ויטה", כלומר תיאור חייו של אדם על מנת להראות את קדושתו.
על פי הכתוב אצל גרגוריוס, בנדיקטוס נולד בנורסיה (Nursia) שבמרכז איטליה למשפחה איטלקית מכובדת.
הוא קיבל חינוך רומי והיה עד לאורח החיים המופקר של תושבי רומא.
לנוכח מציאות זו וחוסר יכולתו לשנותה ובשל חששו לנשמתו נטש את לימודיו, מסר את כל רכושו ובעידוד והשגחת נזיר בשם רומנוס פרש לחיי נזירות ובדידות לאזור סוביאקו שבמרכז איטליה ושם התבודד במערה.
עד מהרה יצא לו שם של קדוש ואנשים רבים הגיעו למערתו כדי לקבל ממנו עצות והדרכה רוחנית.
בהיותו במערה באה אליו קבוצת נזירים וביקשה שיהיה להם לאב מנזר.
הוא הסכים רק אחרי שהסביר להם את דרכו הנוקשה והם הסכימו לחיות לפי דרכו.
הדרך הסתברה כקשה להם מדי והוא חזר למערה.
אולם לאט הגיעו נזירים שהיו מוכנים לדרישות הנוקשות ואיתם ייסד במונטה קאסינו את מנזר הבנדיקטינים ועמד בראשו עד מותו.
בהמשך, הקים עוד 11 מנזרים, בכל אחד מהם אב מנזר וקבוצת נזירים קטנה (על פי המסורת עמד בראש 12 מנזרים שבכל אחד מהם 12 נזירים, כמספר השליחים תלמידי ישו).
בשארית ימיו הדריך את הנזירים במנזרים שייסד, ועל פי הסיפורים העממיים המשיך לחולל ניסים.
בשנת 547 מת ממלריה ונקבר ליד אחותו, הנזירה סכולסטיקה , במונטה קאסינו.
בנדיקטוס נחשב כסנדק הספריות, עקב פעולותיו לשימור אוצרות ספרותיים נוצרים דתיים.
בתקנון שחיבר, קבע כי נזיר חייב לדעת קרוא וכי עליו לקרוא את ספר תהילים כולו במחזוריות (לפירוט ראו תקנון בנדיקטוס).
המציאות הפוליטית בה חי ופעל
בנדיקטוס חי ברומא במאה ה-6, בזמן שתושביה היו מושפלים ומדוכאים עקב הכיבושים הברבריים, והאימפריה הלכה והתפוררה.
בשנת 455 הוונדלים החריבו חלקים מאיטליה, וב-476 אודואקר המצביא הגרמני פלש לאימפריה.
כשבנדיקטוס היה בן 9 האוסטרוגותים פלשו לאיטליה והקימו בה את ממלכתם.
בתקופת חייו היו מלחמות רבות והביטחון האישי התערער.
בנוסף, בתקופתו התערערו הקשרים האישיים, וקרבת הדם קשרה קבוצת אנשים מצומצמת יחסית למה שהיה נהוג בימי שגשוג האימפריה.
יתר על כן, באיטליה הורע מצב הערים במאה החמישית בשל אובדן הנכסים שהיו לעשירים בפרובינקיות בגליה, באיבריה, ובצפון אפריקה.
אחד מתקנוני המנזרים החשובים ביותר הוא התקנון שכתב בנדיקטוס.
תקנון זה (Regula Benedicti) והתקנות הכתובות בו צוטטו פעמים רבות בתקנוני נזורה מאוחרים יותר.
התקנון כולל 73 פרקים קצרים, כולל הוראות הנוגעות לרוחניות (כיצד לחיות חיים נוצריים (Christocentric) נכונים) והוראות מנהלתיות (כיצד לנהל מנזר ביעילות).
כמחצית הפרקים מדברים על חובת הצייתנות והענווה ומה שנדרש לעשות כאשר אחד מחברי קהילת הנזירים אינו כזה.
יתרת הסעיפים מדברים על עבודת האל (Opus Dei), הנחיות פעולה לאב המנזר ודרכי ניהול המנזר.
חלק מהנושאים אינם מכוסים בתקנון והושארו לטיפולו של אב המנזר מתוך הנחה שאב המנזר חכם ומנוסה ומסוגל להתמודד עם בעיות פשוטות או להסיק את המעשה הנדרש מהנחיות שבסעיפים אחרים.
בין היתר בתקנון בנדיקטוס דורש מהנזירים לקום בחצות לפעילויות דתיות, רעיון שמאוחר יותר התפשט ברחבי אירופה.
ימי הביניים המוקדמים כונו "המאות הבנדיקטינים." באפריל 2008, האפיפיור בנדיקטוס ה-16 דן בהשפעה שהייתה לבנדיקטוס הקדוש על מערב אירופה.
האפיפיור אמר כי "באמצעות חייו ופועלו הפעיל בנדיקטוס הקדוש השפעה מהותית על התפתחות הציוויליזציה והתרבות האירופית" ועזר לאירופה לצאת מ"הלילה האפל של ההיסטוריה" שלאחר נפילת האימפריה הרומית.
בנדיקטוס תרם יותר מכל אחד אחר לעליית הנזירות במערב.
תקנונו היה המסמך הבסיסי לאלפי קהילות דתיות בימי הביניים.
שלטון בנדיקטוס הקדוש הוא התקנון הנפוץ והמשפיע ביותר בשימוש על ידי מנזרים ונזירים, יותר מ-1,400 שנה לאחר כתיבתו.
בזיליקה נבנתה על מקום הולדתם של בנדיקטוס וסקולסטיקה במאה ה-14. חורבות ביתם המשפחתי נחפרו מתחת לכנסייה ונשמרו.
רעידת האדמה ב-30 באוקטובר 2016 הרסה לחלוטין את מבנה הבזיליקה, והותירה רק את החזית הקדמית והמזבח עומדים.
בנדיקטוס הנקרא גם "שירו של זכריה" או "תפילת זכריה" היא תפילה נוצרית המופיעה בספר הבשורה על-פי לוקאס של הברית החדשה (לוקס א' 68 - 79).
תפילה זו היא אחת משלוש התפילות המופיעות בבשורה זו (יחד עם המגניפיקט והנונק דימיטיס).
התפילה היא שיר הודיה הנאמרת על ידי זכריה לאחר הולדת בנו - יוחנן המטביל ולאחר הרפאותו מאילמותו (אילמות שנגרמה לו, לאחר שלא האמין למלאך גבריאל שבישר לו על הולדת בנו, בעת שהקטיר קטורת לפני מזבח הזהב בבית המקדש השני).
החלק הראשון (פסוקים 68 - 75) הם שירת הודיה על התגשמות התקווה לבא המשיח (כשהכוונה לישו).
החלק השני של התפילה היא פנייה של זכריה לבנו וקריאה לבן להיות חלק מהגאולה, להפוך לנביא ולהטיף לחזרה בתשובה לפני בא המשיח.
בנדיקטוס השלושה עשר (נולד בשם פדרו מרטינז דה לונה ב-1328 - מת ב-23 במאי 1423) היה אראגוני שנחשב בכנסייה הקתולית לאנטי-אפיפיור.
מושבו היה באביניון, אך הוא הוכרז לאפיפיור על ידי תומכיו לאחר חזרת אפיפיורות אביניון לוותיקן.
דה לונה נולד למשפחת אצולה באראגון והיה פרופסור למשפט דתי במונפלייה.
ב-1375 הכריז עליו גרגוריוס האחד עשר כחשמן.
ב-1376 הוא ליווה את גרגוריוס האחד עשר לרומא ולאחר מותו השתתף בבחירתו מעוררת המחלוקת של אורבנוס השישי לאפיפיור (ב-8 באפריל 1378).
במשך תקופה ארוכה יחסית הוא תמך באורבנוס מול מתנגדיו, אך לאחר מספר חודשים שוכנע כי הבחירה לא הייתה חוקית והשתתף בבחירתו של האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי.
אורבנוס לא הסכים לרדת מכס האפיפיור, התרחש קרע בכנסייה (ר' הקרע המערבי).
קלמנס השביעי לא יכול היה לשלוט ברומא ובהזמנת מלכי אביניון, העביר את הכס הקדוש לעיר זו.
כשליחו של קלמנס, דאג לונה להשגת לגיטימציה בחצי האי האיברי ובממלכות הספרדיות (ממלכת קסטיליה, פורטוגל - עד 1385, ממלכת אראגון וממלכת נווארה).
בזמן פעילותו בממלכת נווארה, כפה על היהודים השתתפות בוויכוח בין דתי, ובו התמודד מול הוגה הדעות והרופא שם טוב אבן שפרוט.
לפי אבן שפרוט בספרו אבן בחן, הוויכוח הסתיים בהודאתו של החשמן שאינו יכול להוכיח את צדקת הנצרות ולחייב את היהודים לקבל אותה עליהם.
האנטי האפיפיור הבא היה קלמנס השמיני.
האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר נולד כפרוספרו לורנצו למברטיני (באיטלקית: Prospero Lorenzo Lambertini) היה אפיפיור מ-17 באוגוסט 1740 עד מותו.
פרוספרו למברטיני נולד ב-1675 בעיר בולוניה שבמחוז אמיליה-רומאניה (כיום באיטליה, אז העיר השנייה בגודלה במדינת האפיפיור) למשפחת אצילים.
למברטיני, בנם של מרצ'לו למברטיני (Marcello Lambertini) ולוקרציה בולגריני (Lucretia Bulgarini) למד בנעוריו אצל מורים פרטיים.
בגיל שלוש עשרה נשלח לקולגיום קלמנטינום ברומא, שם למד רטוריקה, פילוסופיה ותאולוגיה.
ב-1694, בהיותו בן 19, הוא קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה, במשפט קאנוני ובמשפט אזרחי.
עם סיום לימודיו החל לעבוד בביורוקרטיה של הוותיקן.
תחילה כיועץ קונסיסטוריאלי, אחר כך יועץ לכס הקדוש, ב-1708 מונה מקדם הדת, ב-1712 תאולוג בוותיקן ומעריך בקונגרגציה של הפולחן, ב-1713 הוסמך כבישוף, וב-1718 מזכיר הקונגרגציה לאנשי דת.
ב-1725 קיבל את התואר הבישוף של תאודסיה.
ב-1727 מונה לבישוף של אנקונה, וב-30 באפריל 1728 מונה לקרדינל וכומר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה.
באפריל 1731 הוא החליף בתפקיד את לורנצו קורסיני, הארכיבישוף של בולוניה, שנבחר כאפיפיור קלמנס השנים עשר.
עיקר מאמציו בתפקידו זה היו להרחיב את השכלתם התאולוגית של אנשי הדת שתחתיו.
כאשר האפיפיור קלמנס השנים עשר מת ב-6 בפברואר 1740 היה למברטיני בין המועמדים לרשת אותו.
הקונקלווה, מועצה בת חמישים וארבעה קרדינלים שנועדה לבחור את היורש, התכנסה ב-17 בפברואר ולא הצליחה להגיע להסכמה.
הקונקלוואה היה מפוצלת בין סיעות של קרדינלים שמונו על ידי האפיפיורים הקודמים, בייחוד בין הקרדינלים שמונו על ידי קלמנס השנים עשר שכונו "הקולגיום החדש" לאלו שמונו על ידי קודמיו.
מרבים לצטט משפט שאמר לכאורה למברטיני בנאום לפני הקרדינלים בניסיון לשכנע את הקונקלווה לבחור בו: "אם אתה רוצים לבחור קדוש, תבחרו בגוטי, מדינאי, אלדרוונדי, חמור, בחרו בי" (באיטליה חמור מייצג הן בורות והן נאמנות עיקשת).
גרסה מרוככת טוענת שאמר "איש ישר, בחרו בי".
בסופו של דבר ב-17 באוגוסט 1740, שישה חודשים לאחר שהתכנסה לראשונה, בחרה הקונקלווה בלמברטיני כאפיפיור, והוא בחר בכינוי בנדיקטוס הארבעה עשר לכבוד ידידו ופטרונו בנדיקטוס השלושה עשר.
שלטונו כאפיפיור החל בתקופה קשה לאפיפיורות, בעיקר בשל מחלוקות בין האפיפיורים לבין שליטים קתוליים שתבעו את הזכות למנות בישופים ולא להשאיר את המינוי בידי הכנסייה, וכן תבעו את הזכות למסות את הכנסות הכנסייה במדינותיהם.
בנדיקטוס הארבעה עשר הצליח להתמודד עם רוב הבעיות מסוג זה.
כל המחלוקות בין הכס הקדוש לבין ממלכת נאפולי, סרדיניה, ספרד, פורטוגל, ונציה ואוסטריה יושבו.
בנדיקטוס הארבעה עשר היה אפיפיור פעיל מאוד.
כשליט החילוני של מדינת האפיפיור הוא פעל להפחית את עול המיסים, עודד הגדלת שטחי החקלאות ותמך בסחר חופשי.
הוא ביצע רפורמות בחינוך של הכמרים, בחגי הקדושים הנוצרים, ובמוסדות אפיפיורים רבים.
בנדיקטוס הארבעה עשר חנך לראשונה את מוסד האנציקליקה בכנסייה הקתולית ב-3 בדצמבר 1740 עם משלוח האנציקליקה "Ubi primum" העוסקת בחובותיהם של הבישופים.
ייתכן שפעולתו החשובה ביותר של כאפיפיור הייתה ניסוח חוקיו הידועים בנוגע למיסיון הנוצרי בשתי בולות.
הראשונה, "Ex quo singulari", אותה הוציא לאור ב-11 ביולי 1742, התייחסה לשילוב אלמנטים מהקונפוציוניזם בפולחן הדתי הקתולי בסין, והשנייה, "Omnium sollicitudinum", שיצאה לאור ב-12 בספטמבר 1744 ודנה בנושא דומה בפולחן הקתולי בהודו.
בבולות אלו פסק בנדיקטוס הארבעה עשר לגבי המנהג של שימוש במילים ובמנהגים נוצריים על מנת להביע דעות ונוהגים בלתי נוצריים שמקורם בתרבויות המקומיות, נוהג שבו נעשה שימוש נרחב על ידי הישועים במיסיונים שלהם בסין ובהודו.
דוגמה לכך הם פסלוני האבות – במשך תקופה ארוכה היה חוסר ודאות האם הכבוד שאדם חלק לאבותיו הוא סוג של פולחן המתים שאינו מתקבל על הדעת או שמא הוא מקביל להוקרת הקדושים הקתולית.
לשאלה היה משנה תוקף במקרים בהם היה ידוע כי האב הקדמון הנערץ לא היה נוצרי.
גם השאלה מהו התרגום המדויק לסינית של שמו של אלוהים הייתה נתונה במחלוקת מתחילת המאה ה-17. בשתי הבולות שפרסם בנדיקטוס הארבעה עשר הוא הוקיע נוהגים אלו.
בכך חיזק בנדיקטוס את פסק דינו של קלמנס האחד עשר כפי שהתפרסם בבולה Ex Illa Die משנת 1715. התוצאה משתי הבולות הייתה שרבים מהמתנצרים החדשים עזבו את הכנסייה.
ב-22 בדצמבר 1741 ניסח בנדיקטוס הארבעה עשר את הבולה האפיפיורית "Immensa Pastorum principis" שבה יצא נגד שעבודם של העמים הילידים ביבשת אמריקה ובמקומות אחרים.
ב-1 בנובמבר 1745 פרסם בנדיקטוס הארבעה עשר את האנציקליקה Vix Pervenit שבה הוקיע את הנוהג של לקיחת ריבית על הלוואות וכינה אותה usuria (ריבית קצוצה).
האנציקליקה הייתה מופנית לבישופים של איטליה, ולכן לא נחשבה "אקס קתדרה" (כלומר כמדיניות רשמית של האפיפיור שאינו שוגה לעולם).
אבל ב-29 ביולי 1836, בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס השישה עשר, החליט הכס הקדוש החליט ליישם אנציקליקה זו לכל העולם הקתולי.
בנדיקטוס הארבעה עשר נחשב לאפיפיור נאור.
אפילו וולטר, שנודע בסלידתו מהכנסייה הקתולית, מחוסר הסובלנות ומהרודנות, הקדיש לבנדיקטוס את ספרו האנטי-אסלאמי "קנאוּת או מוחמד" במילים "לראש דת האמת כְּתב נגד מייסד דת כוזבת וברברית" (Au chef de la véritable religion un écrit contre le fondateur d'une religion fausse et barbare).
אופייני לדעותיו של בנדיקטוס היו ניסיונותיו לקדם את הלימוד והמחקר המדעי, התנגדותו לשימוש בקסטרטי (נערי מקהלה שעברו סירוס על מנת לשמור על קול גבוה) במקהלת הכנסייה, ואזהרתו לאנשי הכנסייה האחראים על הטיפול ברשימת הספרים האסורים לנהוג באיפוק.
בנדיקטוס הארבעה עשר יסד ארבע אקדמיות ברומא שעסקו במחקר עתיקות רומא, עתיקות נוצריות, היסטוריה של הכנסייה והיסטוריה של החוק הקאנוני והליתורגיה, כמו כן יסד מוזיאון לנצרות בעיר.
הוא הקים את הקתדרות לכימיה ומתמטיקה באוניברסיטת רומא, ויזם מגמות לציור ופיסול בבתי ספר אחרים.
כמו כן יזם בנדיקטוס בנייה וקישוט של כנסיות ברומא.
בנדיקטוס הארבעה עשר היה אחראי יחד עם הקרדינל דומניקו סילביו פאסיוני (Domenico Silvio Passionei) להתחלת קטלוגם של הספרים בספריית הוותיקן.
האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר (לטינית: Benedictus XV; 21 בנובמבר 1854 – 22 בינואר 1922) נולד בשם ג'אקומו פאולו ג'ובאני בטיסטה דלה קייזה (באיטלקית: Giacomo Paolo Giovanni Battista della Chiesa), וכיהן כאפיפיור מ-1914 ועד מותו ב-1922. כהונתו הושפעה מהתרחשויות מלחמת העולם הראשונה והשלכותיה.
הוא נחשב לאפיפיור בעל כישורים דיפלומטיים ופתיחות לעולם המודרני.
בחירתו לתפקיד על ידי הקרדינלים בגיל 60 בלבד, ביטאה את רצונם לכהונה ארוכה ויציבה של האפיפיור במהלך המלחמה ובשנים הבאות, כפי שהיה בתקופת כהונתם הארוכה של קודמיו בתפקיד, פיוס העשירי ולאו השלושה עשר.
במהלך המלחמה הצהיר בנדיקטוס החמישה עשר על מדיניותה הנייטרלית של קריית הוותיקן בנקיטת צד במלחמה, וניסה לתווך במאמצי השגת שלום בשנים 1916 ו-1917. שני הצדדים במלחמה דחו את נסיונותיו.
לאחר כישלון המאמצים הדיפלומטיים, פנה האפיפיור למאמץ הומניטרי לנפגעי המלחמה, כגון ביקור אסירי מלחמה, חילופי חיילים פצועים ואספקת משלוחי מזון.
לאחר המלחמה התמקד האפיפיור בשיפור היחסים הבעייתיים עם צרפת, ובעקבות זאת חידשה צרפת את הקשרים הדיפלומטיים עם הוותיקן ב-1921. גם היחסים עם איטליה השתפרו בתקופת כהונתו, כאשר איפשר לפוליטיקאים קתולים בראשות הכומר דון לואיזי סטורזו להשתתף בפעילות הפוליטית באיטליה.
כן פעל האפיפיור לחידוש הפעילות המסיונרית של הכנסייה הקתולית, שנפגעה במהלך המלחמה, וקרא לקתולים בכל העולם להצטרף לפעילות זו.
בנוסף עסק האפיפיור באפליה הדתית כנגד הכנסייה הקתולית ברוסיה הסובייטית, וברעב ההמוני שנוצר שם לאחר המהפכה הבולשביקית.
במקביל פעל האפיפיור בתקופת כהונתו לפרסום קוד המשפט הקאנוני הראשון של הכנסייה הקתולית, ב-1917.
בנדיקטוס החמישה עשר נפטר בינואר 1922, לאחר שלקה בדלקת ריאות.
בנדיקטוס החמישה עשר נפגש ב-1917 עם המנהיג הציוני נחום סוקולוב.
מדיניות הוותיקן כלפי הציונות בתקופת כהונתו נותרה דומה לעבר: ב-1921 אמר האפיפיור בנאומו בפני מועצת הקרדינלים, כי הוותיקן לא מתנגד להתיישבות היהודית בארץ ישראל, אם כי הובעה התנגדות לריבונות ציונית בארץ.
בנדיקטוס מאניאן (מכונה לעיתים "בנדיקטוס השני"; בלטינית: Benedictus Anianensis ובגרמנית: Benedikt von Aniane; 747 לערך – 11 בפברואר 821) היה נזיר בנדיקטיני ורפורמטור כנסייתי שהותיר את חותמו על הנזורה באימפריה הפרנקית בתקופה הקרולינגית.
על פי הביוגרף שלו, ארדו סמרגדוס , היה בנדיקטוס בנו של איגולף, אריסטוקרט ויזיגוטי שהיה וסאל רב-חשיבות.
איגולף החזיק בפאודום על מלגוויל, במחוז ארו, והיה חברו של פפין הגוץ.
בנדיקטוס נולד בשם ויטיזה (Witiza).
הוא התחנך בחצרו של פפין הגוץ, ומילא מספר תפקידים באדמיניסטרציה המלכותית.
הוא שירת בחצרו של קרל הגדול והשתתף במבצע צבאי שערך קרל ב-773 באיטליה, וכך העלה את יוקרת המשפחה.
בנדיקטוס שאף להפוך לנזיר, אבל מצא עצמו במסלול התפקיד של בן האריסטוקרטיה הגבוהה.
במהלך המבצע הצבאי, כאשר ניסה להציל את אחיו, נפל לנהר טיצ'ינו וכמעט טבע.
הוא הצליח להציל את אחיו והבין את ההתרחשות כאות אלוהי, ולכן החליט ב-774 לפרוש למנזר ליד דיז'ון, שם בחר בשם "בנדיקטוס".
במנזר חי באורח חיים סגפני מאוד.
עקב הכריזמה שלו וניסיונו המנהלי ביקשו ממנו לקבל על עצמו את תפקיד אב המנזר אחרי מותו של אב המנזר המכהן, אולם הוא לא הצליח בתפקידו זה וקהילת הנזירים לא נטתה אחריו, לכן החליט לעזוב את המנזר.
בנדיקטוס חזר לנחלת משפחתו והקים ב-780 מנזר על אדמותיו.
את המנזר הוא הקים ברוח הסגפנות המזרחית, אחרי זמן מה, כשגילה שהמנזר לא מושך אליו נזירים וקהילת הנזורה נותרה מצומצמת, החליט להקים באותו מקום מנזר ברוח תקנון בנדיקטוס.
הוא קרא למקום אניאן, כלומר אניו הקטן, על שם הנהר אניו באיטליה, שלידו בנה בנדיקטוס מנורסיה, מייסד המסדר הבנדיקטיני, את המנזר שלו.
עוד בהיותו בדיז'ון עסק במחקר אינטלקטואלי ואסף תקנוני נזורה רבים לקובץ, לו קרא Codex regularum.
אחרי עיון בתקנונים שאסף הגיע למסקנה כי התקנון הטוב בהם הוא זה של בנדיקטוס הקדוש.
הסיבה העיקרית להעדפת תקנון זה הייתה החשיבות שראה בנדיקטוס מאניאן בעבודת הכפיים שמבצע הנזיר.
המנזר שהקים הצליח, ומנזרים נוספים באזור אימצו את התקנון הבנדיקטי.
כעבור זמן קצר הקים בנדיקטוס מנזר נוסף ושימש כאב המנזר עבור שניהם.
בשלב מאוחר יותר שימש כמפקח לכל המנזרים בממלכתו של קרל הגדול.
הדרך של בנדיקטוס להגיע למעמד זה הייתה דרך בנו של קרל הגדול, לואי החסיד.
לואי מונה על ידי אביו כמושל הדרום.
נראה שהם הכירו מקודם, מתקופת היותו של בנדיקטוס בחצרו של קרל.
בנדיקטוס הציג בפני לואי את חזונו לאחדות המנזרים ותקנוניהם ולואי נכבש לרעיון.
לואי החסיד ביקש מבנדיקטוס שיבנה מנזר לדוגמה, על מנת שנזירים ואבות מנזר יוכלו לראות כיצד יתנהל מנזר.
המנזר נבנה ליד אאכן, ליד הנחל אינדה, במקום הנקרא Kornelimünster, (במהלך השנים הפך להיות חלק מהעיר אאכן).
בנדיקטוס נפטר במנזר קורנלימינסטר, בנסיבות טבעיות.
בנדיקטוס היה ראש הוועידה (קונסיליום) של אבות מנזר ונזירים חשובים, שהתכנסה ב-816 באאכן ויצרה אסופת תקנות, Statuta Murbacensia, המחייבת את כל המנזרים לחיות לפי תקנונו של בנדיקטוס מנורסיה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא ערך את ה"קונקורדיה רגולרום" אף כי קודים אלו נזנחו זמן קצר לאחר מותם של בנדיקטוס ופטרונו, הקיסר לואי החסיד, הם השפיעו השפעה בת קיימא על הנזורה המערבית.
התקנון שאומץ בסינוד של אאכן ב-817, capitulare monasticum, המכונה "התקנון של בנדיקטוס מאניאן", נועד לסמל את האחדות המלאה שקיימת בקיסרות בין החיים הדתיים לחיים האזרחיים.
תקנון זה מבוסס על התקנון של בנדיקטוס מנורסיה אבל שונה ממנו במספר פרטים מהותיים, בהם מינוי אב המנזר, הניתוק מהסביבה והאוטונומיה של כל מנזר.
על פי החלטת הסינוד הוחלט כי כל המנזרים יפעלו לפי תקנון אחד ואחיד, התקנון יהיה גלוי לנזירים והם ישננו אותו בעל פה, במנזר יתגוררו רק נזירים או כאלו המיעדים עצמם לנזורה ובתי הספר שבמנזרים יחנכו רק את אלו שנמסרו למנזר במטרה שיהיו נזירים.
שם הוחלט כי אחרי שיחזרו אבות המנזר למנזריהם, יקראו את התקנון בשלמותו על מנת להבינו.
ינתחו את תוכנו וידאגו שהנזירים יישמו את התקנון וישננו אותו בעל-פה.
כל הטקסים הדתיים ינוהלו על פי התקנון של בנדיקטוס מנורסיה.
הנזירים יעבדו במו ידיהם במטבח, במאפיה ובשאר בתי המלאכה.
על הנזירים לכבס את בגדיהם בזמן הראוי לכך.
על הנזירים להתגלח פעם ב-15 יום חוץ מימי צום הארבעים ושבוע הפסחא.
הפריור הוא שיחליט על זמני השימוש בבית המרחץ.
יוכל להיכנס למנזר רק מי שירצה להיות נזיר, בין אם הוא אדם מהעם ובין אם הוא כומר
לא יתקיים במנזר בית ספר חוץ מבית ספר לאלו שמיועדים להיות נזירים או הוקדשו למנזר.
בנדיקטוס מאניאן הוסיף 15 תפילות שעל הנזירים לומר מדי יום, מעבר למכסת התפילות שקבע בנדיקטוס מנורסיה.
התפילות שהוסיף - חמש תפילות למען מאמינים שנפטרו, חמש תפילות למען מאמינים שנפטרו לאחרונה וחמש תפילות למען מאמינים חיים.
בכך ערער את האיזון שהיה אצל בנדיקטוס מנורסיה בין תפילות לעבודה - לטובת התפילות.
על מנת לאפשר למנזרים להתקיים ללא אב מנזר שחי במנזר עצמו, כלומר מנזרים השייכים למנזר גדול או חשוב יותר, בו מתגורר אב המנזר, הרחיב התקנון את סמכותו של הפריור (prior) והפך אותו לאב מנזר בפועל.
חידוש נוסף היה מינוים של צוותי פיקוח (missus dominicus ברבים missi dominici) שהורכבו מאיש דת ומפקיד חילוני, ואשר נועדו לפקח על המנזרים ולבדוק את התנהלותם.
ב-818 יצאה קפיטולרה נוספת, שאפשרה למנזרים לבחור בעצמם את אב המנזר.
בנדיקט פרידלֶנדר (גרמנית: Benedict Friedlaender; לעיתים Benedikt; 8 ביוני 1866 – 21 ביוני 1908) היה סקסולוג, סוציולוג, כלכלן, וולקנולוג ופיזיקאי יהודי-גרמני, פעיל למען תרבות וזכויות ההומוסקסואלים.
פרידלנדר נולד בברלין, בנו של קארל פרידלנדר (1817–1876), פרופסור לכלכלה.
סבו נתן פרילנדר (מת ב-1830) היה פיזיקאי ברלינאי ומרצה באוניברסיטה.
קרוב נוסף שלו היה עמנואל פרידלנדר (1871–1948), וולקנולוג נודע.
פרילנדר למד מתמטיקה, פיזיקה, בוטניקה ופיזיולוגיה בברלין, ובשנת 1888 קיבל תואר דוקטור בזואולוגיה.
כתורם אמיד, הוא תמך בכתב העת האנרכיסטי Kampf (גרמנית: "מאבק"), וכתב לכתב העת Der Sozialist ("הסוציאליסט").