tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שקרא לאן פרנסואה אוגוסטין דה לה בורדונה מהפיקוד על ליל להנהיג את האגף הצפוני של "צבא הצפון", דומורייה יצא דרומה עם עוזרו, מרשל ז'אק מקדונלד (לימים יהפוך הוא למרשל על ידי נפוליאון).
קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, עמד בראש כ-42,000 פרוסים ונתמך מימינו על ידי פרנסואה סבסטיאן שארל ז'וזף דה קרואה, רוזן קלרפייט עם כ-15,000 אוסטרים ומשמאלו על ידי פרידריך וילהלם, נסיך הוהנלוהה-קירשנברג עם 14,000כ- אוסטרים.
כוחות הקואליציה הפציצו את לונגווי עד כניעתה ואז זכו לניצחון מהיר בקרב ורדן ב-2 בספטמבר.
לבסוף הבין דומורייה שהדוקס מבראונשווייג עשוי להגיע לפריז והצעיד את חייליו הזמינים לגראנדפרה כדי לעמוד בדרכו של הדוכס.
הוא גם הורה לפייר דה רואל, מרקיז דה בורנווויל להצטרף אליו עם 10,000 חיילים ובלייז דובאל להביא עוד 3,050. קרב ואלמי, שהיה ניצחון צרפתי מוחץ, התרחש ב-20 בספטמבר ולאחר מכן נסוג הדוכס וכל צבאו מצרפת.
בהיעדרו של דומורייה, לצרפתים היו רק 6,000 חיילים תחת רנה ג'וזף לנואה כדי להגן על מובוז'.
באותו מקום התרכזו כ-4,000 חיילים בראשות ז'אק אנרי מורטון שאברילאנט הפרוסים בין ברויל-סן-אמנד, סן-אמנד, - ועוד כמה כפרים סמוכים, שמנו עוד 4,000-5,000 איש.
הדוכס אלברט מסקסה-טשכן החליט להסיט את הכוח הצרפתי הרחק מהפלישה שלו, ופתח במתקפה במקום שונה על ידי שיגור התקפות על האויבים בפתאומיות.
סקסה-טשכן הנהיג 51 גדודי חי"ר ו-40 יחידות פרשים.
ב-3 בספטמבר אנטון שטראי איים על פיליפוויל בעוד יוהאן פיטר בולייה איים על קווייביין.
כאשר מקסימיליאן אנטון קארל, הרוזן ביילט דה לאטור התקדם מטורנה בדרך לליל ב-5 בספטמבר, הצבא הצרפתי באזור החליט לנטוש את מיקומם הנוכחי והתמקמו מאחורי נהר סקארפ.
גנרל לאטור רדף והסתער על הצרפתים ב-Mortagne-du-Nord, והנחיל הפסד כבד עליהם.
החיילים המובסים ניסו לעשות לינץ' במפקדם, אך הפעולה נמנעה בזכות דיפלומטיה.
מאוחר יותר התלונן המפקד מורטון (שניצל מהלינץ') שרבים מחייליו היו בלתי ניתנים לשליטה והשתכרו או בזזו בתים.
כשראה את הבהלה שגרמו התקפותיו, החליט סקסה-טשכן להטיל מצור על ליל.
ב-16 בספטמבר הוסיף חיילים מהדיוויזיה של בולייה במונס לדיוויזיה של לאטור מטורנה והעלה את סך חייליו לכ-15,000 איש ו-50 תותחים.
ליל הייתה אחד המבצרים החזקים בזירה ושהה בה חיל מצב מצויד היטב של 3,000 חיילי רגלים רגילים בפיקודו של ז'אן בטיסט אנדרה רואו דה לה בונרי.
המגינים תוגברו במהירות לכוח של 10,000 איש.
המאמץ האוסטרי נפגע בשל העובדה שהמצור שלהם היה קטן מדי וצבאם חלש מכדי להקיף את ליל לחלוטין.
כתוצאה מכך, הצליחו הצרפתים להביא תגבורת ללא מפריע.
ב-24 בספטמבר החלו האוסטרים לדחוף את הצרפתים מביצורי ליל והחלו לחפור תעלות באותו לילה.
התעלה הראשונה נחפרה בכביש הראשי לטורנה וחמש סוללות עם סך של 30 כלי ארטילריה הקיפו אותה.
לאחר שדחה את זימונו של סקסה-טשכן להיכנע, הצבא הצרפתי הנמרץ יצא לגיחות מדי לילה, אך לא הצליח לעצור את ההתקדמות בעבודות המצור האוסטרי.
ב-29 בספטמבר, הארטילריה האוסטריות פתחה בהפצצה הרסנית על ליל עם ירי פגזים בלתי נפסק.
בעיר הוצתו שריפות אך האש כובתה במהרה ואסון נמנע.
תותחי הצרפתים השיבו אש כבדה על האש האוסטרית.
עד מהרה תוגבר רואו ל-25,000 איש, כוח שתגבר את מספר הנצורים במידה ניכרת.
ב-3 באוקטובר החלה ההפצצה האוסטרית להתמעט באופן ניכר.
ב-4 באוקטובר הופיעה אשתו של סקסה-טשן, מריה כריסטינה, דוכסית טשן במחנה האוסטרי וההפצצה הוכפלה.
בשלב זה, סקסה-טשן נהיה מודע לנסיגתו של הדוכס הפרוסי וכן למספר ההולך וגדל של חיילים צרפתים שבדרך אליו.
ב-6 באוקטובר הוא הורה להסיר את תותחי המצור הכבדים מהסוללות.
בשלב זה נורו כבר כ-60,000 פגזים על ליל.
האוסטרים פינו את השוחות ב-8 באוקטובר ונסוגו כמעט ללא הפרעה.
תושבי ליל יצאו מעירם ומתוך זעם על החורבן הרסו את הביצורים שבנו האוסטרים.
הניצחון נחגג ברחבי צרפת וגרם לגברים רבים להתגייס לצבאות.
חיל המצב של גנרל רואו מנה 10,000 איש, והורכב משני גדודים, שלושה גדודי המשמר הלאומי ורגימנט הפרשים השלישי והשישי.
תגבורת נוספת הגיעה לעיר במהלך המצור.
מאז קיץ 1792, שארל פרנסואה דוהוקס היה מפקד ליל, אך הוא קיבל פקודה לקחת אחריות על מחנה סויסון, רגע לפני תחילת המצור.
למרות זאת, הוא חזר לליל ב-23 בספטמבר כדי לקבל את הפיקוד, אך כמה ימים לאחר מכן הוא הושעה והורה להתייצב בפריז.
במקום זאת, הוא נשאר בליל במהלך המצור, ולא הגיע לפריז עד 10 באוקטובר.
הוא הותקף בכתבות בעיתונים אך הגן על עצמו בטענה שעזיבה של ליל במהלך המצור הייתה פחדנית.
האוסטרים צרו על ליל עם 13,800 חיילים, שש פלוגות ו-18 יחידות פרשים.
עוד בדרך היו 52 תותחים, הוביצרים ומרגמות.
האוסטרים ארגנו את צבאם לשלוש דיוויזיות בפיקודו של לאטור, הדוכס פרדיננד פרדריק אוגוסטוס מווירטמברג ובוליו, כל אחת עם בריגדה אחת.
בדיוויזיה של לאטור הייתה החטיבה של פרנץ קסבר פון וונקהיים, שכללה את גדודי הגרנדירים "ליובן" ו-"רוסו" ושני גדודי "סטאראי".
הדיוויזיה של וירטמברג שלטה על הבריגדה של "סטאראי", גדוד 9 ו-2, הדיוויזיה של בולייה ניהלה את החטיבה של קארל פון בילה.
גדוד חי"ר 57 וארבע פלוגות של אודונל פרייקורפס.
לואי-פרנסואה, הוביל חטיבת פרשים עם שתי יחידות של הוסרים.
צ'ארלס יוג'ין, נסיך למבסק הוביל חטיבה שנייה של פרשים שכללה שתי חטיבות של הוסרים.
בנוסף, קרל פרידריך פון לינדנאו פיקד על פלוגה אחת כל אחת של חבלנים, כדי לסכל את שבירת המצור בכל מחיר.
יחידה אחת וחצי גדוד אינם מובאים בחשבון ברשימה.
באפריל וביוני 1791, הפרלמנט הצרפתי גייס כ-400,000 מתנדבים מהמשמר הלאומי הצרפתי עבור צבא המהפכה הצרפתית.
שבלייה דה סן ז'ורז' מונה למפקדם.
סנט ז'ורז' פיקד על פלוגת המתנדבים שהחזיקה בקו בבייסי ליד הגבול הבלגי-צרפתי.
ב-7 בספטמבר 1792 הקים הפרלמנט חיל פרשים קל המורכב ממתנדבים מאיי הקרייבים ומאפריקה.
הוא תואר כ-"חידה הצבאית הראשונה שאינה לבנה" (באירופה).
הלגיון שהוצב בליל כלל 7 פלוגות, מהן רק אחת הורכבה מגברים שאינם לבנים, והשאר היו אירופיים.
סנט ז'ורז' מונה לקולונל בספטמבר 1972; אלכסנדר דיומא היה אחד הקצינים שלו.
מקור אחד העריך את אבדות הצבא הצרפתי כ-100–200 הרוגים ופצועים.
האוסטרים דיווחו על 43 הרוגים ו-161 פצועים ו-20 תותחי מצור נשרפו או הפכו לבלתי שמישים מירי מתמשך.
לאוסטרים לא היה סיכוי לכבוש מבצר כה חזק.
גנרל רואו דיווח לפרלמנט הצרפתי שרבע מהבתים בליל נשרפו.
טענות נוספות היו כי 500 בתים נהרסו ועוד 2,000 ניזוקו, ושכנסיית סנט אטיין נהרסה.
עם נסיגת הפרוסים שם לב דומורייה שהכוחות הגדולים שהתאספו כדי להגן על ליל יכולים לשמש ליעד הגרנדיוזי שלו, לפלוש לבלגיה.
הוא השיג רשות מהממשלה הצרפתית לבצע את המתקפה שלו ועד מהרה אסף 80,000-100,000 חיילים והחל לתכנן.
האוסטרים והפרוסים, כעת עמדו בפני מצב מסוכן מאוד.
הפעולה הגדולה הבאה הייתה קרב ז'מפ ב-6 בנובמבר 1792.
המצור על מיינץ היה עימות צבאי במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה.
הצבא הצרפתי (בהנהגת הרוזן דה קוסטין) כבש את העיר ב-21 באוקטובר 1792, לאחר שלושה ימי מצור.
הצרפתים כבשו את מיינץ, וניסו לכונן בה את הרפובליקה של מיינץ, רפובליקה דמוקרטית ומדינת חסות של הרפובליקה הצרפתית, ניסיון שצלח תחילה אך התפורר די מהר.
לאחר הכרזת המלחמה של צרפת נגד ארכידוכסות אוסטריה ב-1792, וההכרזה נגד מיינץ ב-21 ביולי 1792, קיבל הרוזן דה קוסטין את הפיקוד על ארמיית הריין במקום ניקולס לוקנר, ובספטמבר כבש את דרום חבל הריין, ואת הערים שפייר ווורמס.
בדיוק אז, הגדודים של הדוכס מנסאו עזבו את מבצר מיינץ ב-5 באוקטובר, כשהם עוזבים אותו חשוף לחלוטין לפגיעה צרפתית.
לאחר המהפכה הצרפתית ב-1789 הפך הארכיבישוף של מיינץ, פרידריך קרל יוזף פון ארטל, לתומך נלהב ומסור של הקואליציה, שקיבל בזרועות פתוחות את כל האצילים הצרפתים שנמלטו מהתסיסה בצרפת שעמדה להתפוצץ.
זה הפך את מיינץ למוקד של אנשי "מהפכת-הנגד", שנשבעו שיחזירו את צרפת ליושנה, אם וכאשר המהפכה תרוסק.
לאחר הכרזת המלחמה של צרפת על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל 1792, התכנסו ביולי אנטי-מהפכנים במיינץ והבטיחו להביס את המהפכנים הצרפתים ולבצע "הטלת עונש מוחץ".
ולאחר כישלון בריחתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת לוארן הוביל למעצר ולכליאתו של מלך צרפת, היה חציית גבול מבחינת הארכיבישוף של מיינץ, שב-4 באוגוסט 1792, הצטרף אל הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
אך זה היה מהלך שהתברר כמסוכן לקיום הנסיכות, כאשר ניסיון הפלישה של צבאות הקואליציה לצרפת נכשל ב-20 בספטמבר בקרב ואלמי, וכעת, הצבא המהפכני החל במתקפה וחצה את נהר הריין, במטרה לכבוש את מיינץ והערים הסובבות לה.
ב-29 וב-30 בספטמבר 1792 כבשו הצבאות המהפכניים תחת גנרל קוסטין (שהחליף את ניקולא לוקנר כראש ארמיית הריין), את העיר שפייר.
אך הצרפתים לא יכלו להחזיק את העיר לאורך זמן, וכעבור ארבעה ימים הם חזרו לוורמס.
הגדודים של הדוכס מנסאו נסו מהמבצר ב-5 באוקטובר, איתם ברחו האדונים, הבישופים, האריסטוקרטים ומשרתיהם.
ההערכה היא שבין רבע לשליש מ-25,000 התושבים ברחו.
שאר האוכלוסייה הכריזה על עצמה מוכנה להגן על הביצורים בכל מחיר.
היו להם 5,000 מתנדבים, מה שברור שלא היה מספיק כדי לכסות את המתחמים הענקיים של העיר, ולהגן ממתקפה מכמה חזיתות.
הכוחות הצרפתיים, שנקראו כעת "ארמיית הווז'" על פי החלטת האמנה, החלו בכיתור ובמצור על העיר ב-18 באוקטובר.
אם זה הספיק, בליל 18 באוקטובר הגיע סיוע מגנרל ז'אן ניקולא הושאר לוויסנאו, בפאתי העיר עצמה.
השמועה על 13,000 הצרפתים שהגיעו למיינץ התפשטה במהירות.
מועצת מלחמה הוקמה בראשות הרוזן גימניך.
גימניך כינס מועצה אזרחית וצבאית שאליה נקרא השר הפרוסי הברון משטיין, הברון פכנבאך, הברון פון פרנץ יוזף אלביני, ועוד.
המועצה החליטה להיכנע ללא קרב ב-20 באוקטובר.
ב-21 נכנסו הצרפתים לעיר ללא מפריע, למרות ביצוריה המשוכללים שהיו אמורים להגן על העיר.
לאחר התקיפה היום הזה היה אבן דרך ביחסים העתידיים בין צרפת והאימפריה הרומית הקדושה.
20,000 חיילים צרפתים כבשו את העיר, יותר מהאוכלוסייה המקורית.
הכובשים הצרפתים ניסו לשכנע אנשים ביתרונות המהפכה.
עם זאת, רעיונות מהפכניים לא עניינו את הציבור, להם, הבעיות היומיומיות נראו יותר חשובות.
הגנרל קוסטין, ששוכן בטירת הנסיכים, סיפק הנחיות להגנה על האוניברסיטה וחצרי הארכיבישוף.
לפיכך, אזרחים רבים של מיינץ שינו דעתם והחלו להתייחסו לצרפתים לא כפולשים, אלא כמשחררים.
פרנץ קונרד מאקה כיהן כראש העיר מפברואר עד יולי 1793.
Mainz - Die Geschichte der Stadt - Mayence - Histoire de la ville ; עורכים: פרנץ דומונט, פרדיננד שרף, פרידריך שיץ ; 1. Aufl.; נערך על ידי פיליפ פון זברן, מיינץ 1998, .
המצור על נאמור התרחש בין ה-21 בנובמבר ל-2 בדצמבר 1792, במהלך המערכה בארצות השפלה של מלחמת הקואליציה הראשונה.
בסיום הקרב, צבא הארדנים הצרפתי תחת רוזן ואלנס כבש את העיר שהייתה אז חלק מארצות השפלה האוסטרית .
לאחר קרב ז'מפ חילק הרוזן מוולנס את כוחותיו ושלח 35,000 איש לעבר נהר המז.
יחידה נכנסה ללייז' ב-28 בנובמבר בקריאות מהתושבים; השאר נשלחו לצור על נאמור.
בשל קרבתו של הצבא האוסטרי בפיקודו של יוהאן פיטר בוליו, הורה ואלנס את לצבא הארדנים לכבוש את העיר, ובמקביל לתגבר על דיוויזיית הארוויל.
בולייה, שנמנע מקרב עם צבא הארדנים, נסוג בחזרה לעבר היער.
שלוש בריגדות צרפתיות חנו סביב מצודת נאמור והמתינו להגעת הארטילריה שלהן ממבצר שרלמון.
האסטרטג אנטואן-אנרי ג'ומיני אמר שאם היה התקדמות מהירה יותר, וולנס יכול היה ללכוד את כל הצבא האוסטרי, מה שהוא לא עשה, ולאפשר לבוליו ולכוחו להימלט.
ב-21 בנובמבר פתחה העיר המרכזית את שעריה ונכנעה; אולם האוסטרים עדיין החזיקו במצודה עם 2,300 אנשים מצוידים היטב, והם סירבו להיכנע.
ב-27 בנובמבר הפצצה צרפתית לעבר המוצב שבו שהו האוסטרים החלה.
תחת ההפצצה צרפתית הכבדה, המצודה נכנעה, וב-2 בדצמבר ואלנס לקח את החיל האוסטרי הנותר בה בשבי.
המצור על מילטוס היה המצור והקרב הימי הראשון של אלכסנדר הגדול עם האימפריה האחמנית.
המצור הזה הופנה נגד מילטוס, עיר בדרום איוניה, שנמצאת כיום במחוז אידין בטורקיה של ימינו.
במהלך הקרב, בנו של פרמניון, פילוטאס, היה המפתח במניעת מהצי הפרסי למצוא מעגן בטוח.
הצי נהדף על ידי בנו של פרמניון, ניקנור בשנת 334 לפני הספירה.
הניצחון בקרב גרניקוס במאי 334 לפני הספירה.
בשנת 200 לפנה"ס פתח אלכסנדר הגדול את הדרך לכיבוש אסיה הקטנה.
הכוחות הפרסיים המובסים היו בנסיגה ובתחילה לא הצליחו להקים התנגדות מאורגנת.
אלכסנדר ניצל זאת בכך שנכנס לדסקיליום , סרדיס ואפסוס ללא קרב בשבועות הבאים.
עם זאת, העיר הגדולה באזור, מילטוס, סירבה להיכנע.
, מפקד חיל המצב המורכב משכירי חרב יוונים, כבר היה כנראה בהתכתבות ידידותית עם אלכסנדר.
אך כאשר קיבל ידיעות שצי פרסי נחלץ לעזרתו, החליט להגן על העיר מפני המוקדונים.
למילטוס הייתה חשיבות כלכלית רבה והיא ניחנה בפריווילגיות רבות על ידי הפרסים.
לעיר הייתה אפוא ממשלה אוטונומית למדי.
אלכסנדר מיהר להקיף את העיר, שהייתה מוקפת מים משלושה צדדים, עם צבאו.
הצי המוקדוני חסם את הגישה לעיר מהים וכבש את האי הקטן לאדה מול הנמל עם כ-4,000 תראקים.
שלושה ימים בלבד לאחר הגעת המוקדונים, הגיע הצי הפרסי, המורכב מיחידות פיניקיות וקפריסאיות ולפי מקורות יווניים, מונה כ-400 ספינות.
אלכסנדר הצליח להתמודד נגדן עם 160 ספינות בלבד.
הצי הפרסי לא הצליח להיכנס לעיר החסומה ולכן סבל עד מהרה ממחסור באספקה.
לכן הצי עגן במרחק של כ-15 קילומטרים ליד מיקלה כדי לקחת מים ואספקה.
האוליגרך המילטיאני גלאוקיפוס ניסה להכריז על העיר כעל נייטרלית, אך אלכסנדר דחה זאת משום שבעיניו זה היה לא בטוח מספיק.
בעוד הגנרל של אלכסנדר פרמניון דגל בתקיפת הצי הפרסי, אלכסנדר לא רצה לקחת את הסיכון הזה.
תבוסה הייתה פוגעת בו פוליטית ביוון ואולי גורמת לערי יוון להתנתק ממנו.
לכן הוא רצה לקבל את ההחלטה רק על קרקע.
המוקדונים הצליחו לכבוש את העיר ביום בו הגיעו, מכיוון שחיל המצב המילטיאני נמלט.
תקיפה ראשונית נכשלה, אבל אז המוקדונים הביאו את מנועי המצור שלהם לפעולה.
יריות נורו אל תוך החומות עם בליסטראות והעיר הוטלה במצור.
בינתיים נעמדו הספינות המוקדוניות בפיקודו של ניקנור במערך הגנה מול פתח הנמל, בצורה שלא רק מנעה מהצי הפרסי להתערב, אלא גם מנעה מהמילטיאנים להימלט.
פרק זמן קצר סיים את המצור.
כ-300 שכירי חרב מילטיאנים נמלטו לאי נמל קטן והתגוננו שם למרות הקריאות הקוראות לכניעתם.
אומרים שאלכסנדר הגדול, מתרשם מאומץ ליבם, לקח אותם לבסוף לצבאו, בעוד ששבועות ספורים לפני כן הוציא להורג אלפי שכירי חרב יוונים שנתפסו בקרב גרניקוס.
רק הצי הפרסי עדיין היווה איום, עם זאת, אלכסנדר שלח את פרשיו וחלק מחיל הרגלים שלו למיקלה כדי לכבוש את המעגנים הדרושים לפרסים.
החירום הלוגיסטי אילץ אז את הפרסים לנסוע לסאמוס כדי להשיג שם אספקה.
עם זאת, הם חזרו עד מהרה לנמל מילטוס על מנת לפתות את הצי המוקדוני לקרב ימי ובכך להפוך את היוצרות.
מלבד התכתשות קטנה שבה נתפסה ספינה פרסית, לא היו קרבות, ולכן הפרסים נסוגו במהרה.
לאחר ניצחונם של המקדונים, מילטוס נהרסה כעונש על התנגדותה, שממנה מעולם לא התאוששה לחלוטין.
מבחינה פוליטית, היא קיבלה לפחות חופש נומינלי, אבל הפכה לשטח כיבוש לאלכסנדר.
לכידת מילטוס התבררה כהצלחה נרחבת.
טכניקות המצור הוכיחו את עצמן כמוצלחות, אך לא ניתן היה לומר את אותו הדבר לגבי עוצמת הצי המוקדוני.
הצי היה קטן מכדי להתמודד מול הפרסים ובסופו של דבר היה זה הצבא שאילץ את הפרסים לסגת בשל נוכחותו על החוף.
מצד שני, הצי הקטן עם 32,000 אנשי הצוות שלו עלה 160 כיכרות, סכום גדול מאוד.
לכן החליט אלכסנדר לפרק את הצי.
החלטה זו הייתה לוויכוח חריף כבר בימי קדם מכיוון שהיא נתנה לפרסים אפשרות לבצע פעולות נחיתה הרחק מאחורי המוקדונים, כפי שהיה ב-333 לפני הספירה.
היא נוסתה גם על ידי הגנרל הפרסי ממנון במאה ה-1 לפנה"ס.
אולם תחילה עבר אלכסנדר דרומה, שם החל את המצור על הליקרנסוס.
עיר זו הייתה מבוצרת לאין ערוך ממילטוס והייתה אמורה להישאר במלחמה במשך חודשים.
המצור על ליליבאיום היה מבצע צבאי במלחמת פירוס בשנת 278 לפנה"ס, כאשר צבא אפירוטי-סירקוסאי בראשות פירוס מאפירוס ניסה לכבוש את עיר הנמל החשובה מבחינה אסטרטגית ליליבאיום שהוחזקה בידי אימפריית קרתגו.
לאחר שדחה את מסע המלחמה שלו בחצי האי האפניני, הפליג פירוס לסיציליה כדי להילחם בקרתגים שצרו על סירקוסאי.
הוא התחמק מהצי הקרתגי, נחת בקטנה ונכנס לסירקוסאי, שם הוכרז כמפקד העליון.
המלך האפירוטי הרחיק לאחר מכן את צבא קרתגו, כבש את הערים פאנורמוס ואריקס וסירב להצעת קרתגו שהם יוותרו על כל סיציליה מלבד ליליבאיום, לה היו זקוקים מאוד אם ביקשו לשמור על אחיזתם בסרדיניה.
העיר ליליבאיום (כיום מרסלה), השוכנת בקצה המערבי של סיציליה, חיברה את האי עם אפריקה וסיפקה לקרתגו נמל מתקדם במסלול לסרדיניה.
פירוס החליט לכבוש את העיר ויצא לעשות זאת.
הוא כיתר את העיר אך לאחר חודשיים הוא מצא שהביצורים חזקים מכדי להיכבש.
הוא לא היה מוכן להסתבך במצור ימי ממושך, הסיר את המצור.
לאחר שלא הצליח לכבוש את ליליבאיום, החליט פירוס לצאת למלחמה על אדמתה של קרתגו באפריקה שעבורה בנה צי, אך הכנותיו סוכלו מההתנגדות היוונית לדרישות הכבדות שהמחיר למשלחת דרש מהם.
המצור על מדאיא הוא מצור שהטילה ממשלת סוריה בשיתוף חזבאללה על העיירה מדאיא בנפת דמשק, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
המצור נמשך במשך קרוב לשנתיים בין יולי 2015 לאפריל 2017, והתבצע באמצעות מוקשים שהוטמנו בצפיפות בכל גבולות העיירה, והצבת כוחות של צבא סוריה וחזבאללה בכניסות לעיירה שמנעו כניסת ויציאת אזרחים מהעיירה.
ערב המצור אוכלוסיית מדאיא מנתה כ-15 אלף תושבים, אך לאחר הטלת המצור כ-20 אלף אזרחים מהאזורים הסמוכים לעיירה, כמו בוקין, זבדאני ובלודאן, התכנסו בעיירה טרם המצור.
המצור גרם לעלייה בשיעור התמותה היומי בעיירה, שהגיע לקצב תמותה של 3 אנשים מדי יום בחמשת הימים הראשונים של 2016. לפי הארגון הערבי לזכויות אדם בבריטניה, המצור גרם לאחד המשברים ההומניטריים החמורים ביותר שהותירה מדיניות המצור שהפעיל המשטר הסורי.
הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-28 בדצמבר 2015, המכונה "אל-זבדאני-אל-פועה וכפריא", קבע כי המצור על מדאיא יוסר במקביל לפינוי הפצועים.
אולם המצור לא הוסר וכבישים בטוחים לא נפתחו ליציאתם של התושבים, שכן כוחות המורדים, ובהם אחראר א-שאם, צבא הכיבוש, סירבו לפתוח מסדרון לכניסת סיוע הומניטרי לכפרים (כפריה ואל פועה) שאותם כיתרו, ומנגד גם הכוחות צבא סוריה וחזבאללה שצרו על מדאיא סירבו לאפשר להכניס סיוע לעיירה.
המצור הסתיים ב-14 באפריל 2017, קרוב לשנתיים מאז החל, לאחר שממשלת סוריה והאופוזיציה הסורית הסכימו על מה שמכונה "הסכם ארבע הערים", בתיווך קטרי, לפיו יתקיימו חילופי אוכלוסין על בסיס עדתי.
לפי ההסכם, 5,000 תושבים שיעים של כפריא ואל-פועה יעברו ממחוז אידליב, הנמצא בשליטת האופוזיציה הסונית והקבוצות האיסלאמיות, ובתמורה יגורשו המתנגדים הסונים ממדאיא.
ככל שהמצור התגבר, מחירי המזון בעיירה האמירו, כך שק"ג אורז הגיע ל-100 דולר.
על פי הקלטות ששודרו על ידי פעילים ממדאיא, הם הראו כיצד התושבים נאלצו לאכול כמה חיות מחמד כגון חתולים, כמו כן הם נאלצו לאכול עשבי תיבול כדי להישאר בחיים.
נכון ל-5 בינואר 2016, רופאים ללא גבולות רשמו 23 מקרי מוות, ומספר רב של קשישים וילדים הועברו למרכזים רפואיים מקומיים עקב מקרי התעלפות ותשישות עקב תת-תזונה.
המצור עורר גינוי מצד גורמים בינלאומיים רבים.
משרד החוץ הצרפתי גינה בחריפות את המצור שהוטל על העיר, וראה אותו בלתי מקובל לחלוטין.
כצעד לקראת סיום המצב שנמשך כבר כחמש שנים.
במכתבים ששלח אל-עטייה לנשיא מועצת הביטחון של האו"ם, למזכ"ל האו"ם ולנשיא העצרת הכללית של האו"ם, הוא אמר כי המצור של המשטר הסורי על מספר ערים ועיירות מגיע בהקשר של רעב בהיותו נשק שהוא ועוזריו משתמשים בו באופן שיטתי.
המוסד האקדמי אל-אזהר הביע את דאגתו מהידרדרות התנאים ההומניטריים בעיירה, והדגיש שמה שהוא נחשף אליו הוא "הסוג הנורא ביותר של מוות עצמי".
המצור על ירושלים בשנת 63 לפנה"ס הוא מצור שהתרחש במהלך מסעותיו של המצביא הרומאי פומפיוס במזרח, זמן קצר לאחר שסיים בהצלחה את מלחמת מיתרידטס השלישית.
פומפיוס התבקש להתערב בסכסוך ירושה על כס המלכות של ממלכת החשמונאים שפרץ בעקבות מותה של שלומציון המלכה, אשר הדרדר במהרה למלחמת אזרחים כוללת בין האחים הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.
כיבוש ירושלים על ידי הרומאים סימן את סופה של ממלכת החשמונאים כמדינה יהודית עצמאית, ולאחריו הפכה יהודה לממלכת חסות של הרפובליקה הרומית, ולבסוף לפרובינקיה באימפריה הרומית.
מותה של המלכה החשמונאית שלומציון אלכסנדרה בשנת 67 לפנה"ס גרר את ממלכת יהודה למלחמת אזרחים בין שני בניה הטוענים לכתר, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.
לאחר שהדיח אריסטובולוס את אחיו הגדול הן מכס השלטון והן מהכהונה הגדולה בירושלים, ייעץ אנטיפטרוס האדומי להורקנוס לבקש את תמיכתו של המלך הנבטי חרתת השלישי.
בתמורה להבטחה כי יהודה תסוג מהשטחים אותם כבש אלכסנדר ינאי מהנבטים, ניאות חרתת להעמיד לרשותו של הורקנוס צבא בן כ-50,000 חיילים, ובאמצעות כוחותיהם המשולבים הם כיתרו את אריסטובולוס ותומכיו שישבו בירושלים.
עם סיומה המוצלח של מלחמת מיתרידטס השלישית כונן המצביא הרומאי פומפיוס את הפרובינקיה סוריה והקדיש את מרצו בשנים 64 ו-63 לפנה"ס להבאת חוק וסדר לאזור.
האירועים ביהודה הובילו את מרקוס אמיליוס סקאורוס, הלגאטוס של פומפיוס בדמשק, להגיע לירושלים.
שני המחנות שלחו מטעמם נציגים אשר שטחו את טענותיהם בפני סקארוס, אך לבסוף הכף נטתה לכיוונו של אריסטובולוס הנצור, אשר שיחד את הלגאטוס בשלוש מאות כיכרות כסף.
בעקבות השוחד הורה סקאורוס לחרתת להסיר את המצור מעל העיר.
אריסטובולוס פתח במרדף בעקבות הצבא הנבטי הנסוג לעבר פטרה, והביס אותו בסמוך למקום הנקרא פפירון.
כאשר פומפיוס עצמו הגיע לדמשק בשנת 63 לפנה"ס, נפגשו עימו הורקנוס ואריסטובולוס.
פומפיוס השתהה בפתרון הסוגיה והודיע לצדדים היריבים כי יאלץ לפתור אותה רק לאחר שיגיע ליהודה בעצמו.
אריסטובולוס קץ בהמתנה ועזב את דמשק כדי להסתגר במבצר הסרטבה שבבקעת הירדן.
צעד זה הרגיז את פומפיוס, שהחליט לצעוד עתה ליהודה עם לגיונותיו, ולמראהו נכנע אריסטובולוס.
כאשר אחד ממפקדיו העליונים של פומפיוס, אאולוס גביניוס, הוביל כוח לכיבוש ירושלים, סירבו תומכיו של אריסטובולוס בעיר לאפשר לחיילים הרומאים להיכנס פנימה.
פומפיוס הזועם הורה בתגובה לאסור את אריסטובולוס וגמר אומר להטיל מצור על העיר.
כאשר פומפיוס הגיע לירושלים, הוא סקר את העיר מרחוק כדי להחליט כיצד ניתן יהיה להסתער עליה:
להורקנוס השני עדיין היו תומכים רבים בעיר, שפתחו שער, כנראה לאורך החלק הצפון-מערבי של חומת העיר, ואפשרו לרומאים להיכנס פנימה.
התפתחות זו אפשרה לפומפיוס להשתלט על העיר העליונה של ירושלים, כולל הארמון המלכותי, בעוד שסיעת תומכיו של אריסטובולוס החזיקה בחלקים המזרחיים של העיר: הר הבית ועיר דוד.
אנשי הסיעה ביססו את אחיזתם בחלקים אלו על ידי שבירת הגשר שעבר מעל הגיא המרכזי, שחיבר את העיר העליונה להר הבית.
פומפיוס הציע למתבצרים להיכנע, אך משהשיבו פניו ריקם החל לשקוד במרץ על מלאכת המצור, והורה לכוחותיו לבנות חפירי מצור סביב האזורים שהיו נתונים בשליטת תומכי אריסטובולוס.
לאחר מכן החלו החיילים למלא את התעלה שהגנה על החלק הצפוני של מתחם בית המקדש.
המגינים, שנהנו מיתרון גובה, ניסו להפריע למאמצים ההנדסיים של הכוחות הרומאים.
כאשר מולאה התעלה לבסוף ונערמו הסוללות, הציב עליהן פומפיוס מספר מכונות ומגדלי מצור, וכן אילי ניגוח לפריצת החומה שהביא מהעיר צור.
תחת מסך ארטילרי של אבני בליסטראות אשר הניס את המגינים היהודים מעל החומות, החלו החיילים הרומאים להלום באמצעות אילי הניגוח את החומה המקיפה את בית המקדש.
בחודש השלישי למצור, עלה בידי חייליו של פומפיוס להפיל את אחד ממגדליה של מצודת בריס, ובאמצעות הפער שנוצר בחומה הצליחו להיכנס למתחם המקדש, הן דרך המצודה והן מכיוון החומה המערבית.
ראשון המטפסים על החומה היה הטריבון הצבאי פאוסטוס קורנליוס סולה, בנו של הדיקטטור לשעבר סולה.
בעקבות פאוסטוס עלו על החומה שני קנטוריונים, פוריוס ופביוס, וכן אנשי יחידותיהם.
הרומאים גברו במהרה על המגינים היהודים, וטבחו בכ-12,000 מהם (מספר מוגזם לדעת חוקרים רבים).
מקרב הרומאים נהרגו לוחמים ספורים בלבד, אך רבים נפצעו.
פומפיוס עצמו נכנס לקודש הקודשים, אליו רשאי רק הכהן הגדול להיכנס, ובכך חילל אותו.
אולם הוא לא בזז דבר מאוצרות המקדש, ולמחרת היום אף הורה לטהר את המקדש ולחדש את סדר עבודת הקורבנות.
פומפיוס שב לאחר מכן לרומא, ולקח עימו את אריסטובולוס על מנת להציגו לראווה במצעד הניצחון.
השלכות המצור וכיבושה של ירושלים היו קשות עבור ממלכת החשמונאים.
פומפיוס אמנם החזיר להורקנוס השני את משרת הכהן גדול, אך בו בזמן שלל ממנו את תוארו המלכותי.
הרפובליקה הרומית הכירה בו לבסוף בשנת 47 לפנה"ס כאתנארך, אך זהו תואר שנופל ביוקרתו מהמלוכה שנשללה ממנו.
יהודה נותרה עצמאית, אך נאלצה להעלות מס והפכה לתלויה בממשל הרומי בסוריה הסמוכה.
הממלכה פורקה ונאלצה לוותר על שטחיה במישור החוף, מה ששלל ממנה את הגישה לים התיכון ולסחר הימי, כמו גם על חלקים מאדום והשומרון.
מספר ערים הלניסטיות בעבר הירדן קיבלו אוטונומיה והתאגדו לדקאפוליס, ושטח המדינה היהודית הצטמצם מאוד.
המצור על ליידיסמית' היה אחד הקרבות המרכזיים במלחמת הבורים השנייה, ונמשך מה-2 בנובמבר 1899 ועד ה-28 בפברואר 1900 בעיר ליידיסמית', מחוז נטאל שבדרום אפריקה.
המצור סימן שלב קריטי במערכה בין בריטניה לבין הרפובליקות הבוריות של דרום אפריקה.
המלחמה נבעה מסכסוך רב-שנים בין הבריטים לבורים, מתיישבים ממוצא הולנדי וגרמני, סביב שליטה במחוזות עשירים בזהב ויהלומים בדרום אפריקה.
ב-12 באוקטובר 1899 פלשו יותר מ-21,000 חיילים בורים אל הקולוניה הבריטית של נטאל, במטרה להשתלט על השטח האסטרטגי ולנתק את כוחות בריטניה מערי התשתית המרכזיות.
הגנרל הבריטי ג'ורג' סטיוארט וייט הציב את כוחותיו סביב העיר לדיסמית' ולא נסוג דרומה, למרות האזהרות שקיבל בשל חולשת הקווים והסכנה להסתערות בורית.
לקראת הקרב, ריכז וייט בעיר את מרבית הציוד והאספקה, והשאיר בעיר גם אזרחים ולא לוחמים.
הקרב המרכזי החל ב-29 באוקטובר 1899, כאשר הבריטים יצאו במאמץ התקפי כנגד עמדות הבורים צפונית לליידיסמית', בעזרת שלושה כוחות לוחמים עיקריים.
למרות זאת, המודיעין הבורי הצליח לקלוט כמעט כל תנועה של הבריטים, והיתרון הטופוגרפי של הגבעות סביב העיר שיחק לטובת הבורים.
הקרב הסתיים בתבוסה בריטית קשה, כאשר הכוחות הבריטיים נסוגו לעיר וסבלו מאבדות של כ-1,400 לוחמים, מתוכם כ-900 נשבו עם ארבעה תותחי הרים.
הבורים במקביל סבלו כ-200 נפגעים בלבד.
בתוך ימים ספורים נותק קו הרכבת מדרום לליידיסמית' והחל המצור הרשמי.
המצור לווה בקשיים לוגיסטיים קשים; כוחות הבריטים מצאו עצמם נצורים ללא מזון טרי, אך בזכות הגבורה של לוחמי חיל הים שהביאו תותחי ים לאזור, הצליחו להדוף חלק מהפגזות הבורים.
בקרב לאורך החודשים הבאים נערכו התקפות נוספות סביב העיר, והבורים ניסו לתפוס עמדות מפתח כמו גבעת ווגן ועמק קיסר.
מלבד הלחימה, התקיים מאבק הישרדות קשה עבור הנצורים.
תנאי המזון הידרדרו עד שהתושבים הבריטים נאלצו לשחוט את סוסיהם למאכל.
פשיטות בוריות אינטנסיביות התרחשו, אך רוב ההסתערויות נהדפו.
המורל הבריטי נפגע מהכבדה ממושכת של הארטילריה הבורית ומההצעות להיכנע מצד המפקדים.
גנרל וייט סירב בתוקף למסור את העיר ושימר את רוח הלחימה, למרות ההוראות של הפיקוד הבריטי להתכונן לכניעה.
המצור הסתיים ב-28 בפברואר 1900 כאשר כוחות הבריטים, בפיקודו של הגנרל רדוורס בולר הצליחו לפרוץ את טבעת המצור הבורית ולהגיע לעיר.
שחרור ליידיסמית' נחשב לנקודת מפנה משמעותית, שכן בכך נמנעה קריסה של אחיזה חיונית עבור הבריטים ורוח הקרב הבורית נבלמה בנטאל.
הניצחון שופר את תדמית בריטניה, ושימש דחיפה מוראלית לאחר סדרת תבוסות קודם לכן במלחמה.
ההכרח של הבריטים להגן על כוח כה גדול ולפרוץ את המצור נתן מגבלות על אסטרטגיית הפיקוד הבריטי והכריח אותו להימנע מתנועות התקפיות אחרות עד לסיום המערכה בליידיסמית'.
המצור על ליידיסמית' התרחש במקביל למצורים נוספים על קימברלי ומייפקינג בצפון.
לחצם של הבורים בשלושת הערים הנצורות אילץ את הבריטים לרכז מאמצי שחרור, וגרם לעומס לוגיסטי ולשיבושים רחבים בתוכנית הלחימה הגנרלית של הצבא הבריטי.
האסטרטגיה הבריטית סביב שחרור ליידיסמית' גילמה את המתח בין הרצון לבלום פלישה בורית לבין הצורך בפריצת מעגלי מצור.
לאחר הסרת המצור על העיר, הבריטים יזמו סדרת מהלכי מנע והתקפה שהובילו לסיום הלחימה בנטאל ולדחיקת הבורים ממוקדי השפעה באזור.
המצור על ליידיסמית' הוכיח את עוצמת הלחימה של הבורים לצד נחישותם של הבריטים להגן על ראשי גשר אסטרטגיים בדרום אפריקה.
התבוסה והסבל שנגרם לנצורים, לצד שחרור העיר בפברואר 1900, הציבו את ליידיסמית' כסמל למאבק מתמשך ושלב קריטי בהתפתחות המלחמה השנייה נגד הבורים.
המורשת של קרב זה משמשת עד היום מקור ללמידה בעניין אסטרטגיות מצור וסבל הישרדותי בכוחות נצורים.
כאשר נכנסו הכוחות של בולרס ושחררו את ליידיסמית', נזקפת לזכותו של וייט, שפיקד על הכוחות הנצורים, אמירה שהפכה לסמל לכוח העמידה הבריטי:
המצור על זאדאר או המצור על זארה (בקרואטית: opsada Zadra; בהונגרית: Zára ostroma; בין 10 ל-24 בנובמבר 1202), היה הפעולה המרכזית הראשונה של מסע הצלב הרביעי וההתקפה הראשונה של צלבנים קתולים על עיר קתולית.
לצלבנים היה הסכם עם ונציה לתחבורה מעבר לים, אך המחיר לכך היה גבוה מכפי שיכלו לשלם.
ונציה דרשה מהצלבנים סיוע בכיבוש זאדאר, שהייתה שדה קרב מתמשך בין ונציה לבין ממלכת קרואטיה והונגריה.
אף על פי שחלק מהצלבנים סירבו להשתתף במצור, ההתקפה על זאדאר החלה בנובמבר 1202, בניגוד להוראתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי שאסר זאת ואיים בנידוי.
זאדאר נפלה ב-24 בנובמבר והוונציאנים והצלבנים בזזו את העיר.
לאחר ששהו במהלך החורף בזאדאר, המשיך מסע הצלב הרביעי בדרכו, דבר שהוביל בהמשך למצור על קונסטנטינופול .
זמן קצר לאחר בחירתו לאפיפיור בשנת 1198, פרסם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי (1161–1216) מספר אנציקליקות אפיפיוריות שקראו לפלישה ולכיבוש מחדש של ארץ הקודש מידי המוסלמים.
תוכניתו הייתה שונה בכמה מובנים ממסעות הצלב הקודמים שנכשלו בסופו של דבר.
המסעות הקודמים הובלו על ידי אצולה חילונית, ואילו מסע זה נועד להיות בשליטה מלאה של האפיפיור.
תוכניתו של אינוקנטיוס כללה הפלגה ימית למצרים וכיבוש דלתת הנילוס, אשר לאחר מכן תשמש כבסיס לפלישה לארץ ישראל.
בתחילה התקבלה הקריאה באדישות על ידי המשפחות השליטות באירופה, אך עד שנת 1200, כ-35,000 חיילים הבטיחו את השתתפותם במסע.
אינוקנטיוס השלישי ניהל משא ומתן עם רפובליקת ונציה על בניית צי ספינות מלחמה ותובלה.
ההסכם קבע כי יש להוביל כ־35,000 צלבנים, והוונציאנים יקבלו תשלום של 94,000 מארקים, אשר ישולם בתשלומים.
מועצה שהתכנסה בסואסון ביוני 1201 בחרה את בוניפאציוס ממונפראט כמנהיג המשלחת.
ההסכם בין הוונציאנים לצלבנים קבע כי הצבא יגיע לוונציה לפני סוף אפריל 1202, על מנת לאפשר יציאה בזמן לחצייה בסוף יוני.
מנהיגי מסע הצלב תכננו לגייס את יתרת התשלום לוונציאנים באמצעות גביית דמי מסע מהצלבנים השונים.
אולם, קבוצות הצלבנים הראשונות לא עזבו את צרפת עד אפריל ומאי, אחרות הגיעו באיחור במהלך הקיץ וחלק מהאצילים הצרפתים בחרו להפליג ממרסיי ונמלים אחרים.
לכן, לאחר שהוונציאנים השעו את פעילותם המסחרית למשך שנה כדי לבנות ולאייש את הספינות, רק כ-12,000 צלבנים הגיעו לוונציה כדי לאייש אותן ולשלם עבורן.
הצלבנים הצליחו לשלם 51,000 מארקים לוונציאנים.
בתגובה, הציעו הוונציאנים עסקה חלופית: כיבוש העיר זארה (כיום זאדאר), עיר קתולית על חוף הים האדריאטי.
זארה מרדה בשלטון רפובליקת ונציה בשנת 1183, והציבה את עצמה תחת חסותם הכפולה של האפיפיורות ומלך הונגריה (שהסכים זמן קצר קודם לכן להצטרף למסע הצלב).
אף על פי שקבוצת צלבנים גדולה התנגדה לתוכנית, הרוב הסכים לכך (על אף התנגדותו המוצהרת של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי), בטענה שזהו צעד הכרחי להשגת היעד המרכזי: כיבוש ירושלים.
לאחר שנכרת ההסכם, החלו הצלבנים והוונציאנים לעלות על הספינות.
הצלבנים השתמשו ב-50 ספינות תובלה, 100 נושאות סוסים ו-60 ספינות מלחמה שתוכננו ונבנו עבורם על ידי הוונציאנים.
ספינות התובלה היו באורך של כ־30 מטר, רוחב של כ־9 מטר וגובה של כ־12 מטר, עם צוות של 100 איש.
כל אחת מהן יכלה לשאת עד 600 חיילי רגלים.
נושאות הסוסים כללו מתלים מיוחדים לנשיאת הסוסים, וכן רמפות מתקפלות מתחת לקו המים, שנפתחו כדי לאפשר לאבירים רכובים להסתער ישירות מהספינה אל החוף.
ספינות המלחמה הוונציאניות הונעו על ידי 100 חותרים כל אחת וכללו אילי ניגוח עם קצה ממתכת ממש מעל לקו המים ששימשו ככלי הנשק העיקרי.
בנוסף, נשאו הספינות למעלה מ־300 כלי מצור.
הצי הוונציאני, בפיקודו של אנריקו דאנדולו, עזב את הנמל ב-1 באוקטובר ושט לעבר חופי איסטריה, שם הטיל כיבוש על טריאסטה, מוג'ה ופולה.
רוב הכוחות הצלבנים עזבו את ונציה ב-8 באוקטובר.
שני הצבאות נפגשו סמוך לפולה והפליגו יחד לכיוון זאדאר.
ב-10 בנובמבר הגיע הצי לזאדאר.
ההתקפה על העיר כללה נחיתה אמפיבית ולאחריה מצור לזמן קצר.
שרשראות וחסימות הונחו בפתח נמל זאדאר להגנה, אך הצלבנים פרצו דרכן בספינות הוונציאניות שלהם ונחתו עם כוחותיהם וציודם סמוך לעיר, שם הקימו מחנה.
תושבי זאדאר תלו דגלים עם צלבים על החומות, כסימן לכך שמדובר בעיר נוצרית.
חלק ממנהיגי הצלבנים, ביניהם סימון דה מונפור, סירבו להשתתף במצור וביקשו לחוס על העיר.
ב-13 בנובמבר הוצבו מכונות מצור, והחלה הפגזה על חומות העיר.
זאדאר נפלה ב-24 בנובמבר 1202, והאירוע היווה תקדים למצור על קונסטנטינופול בהמשך המסע.
רוב תושבי זאדאר נמלטו לערים נין וביוגראד או לאיים הסמוכים.
לאחר כיבוש העיר, פרץ עימות אלים בין הכוחות הפרנקיים והוונציאנים על רקע חלוקת השלל.
בשנת 1203, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי נידה את כל צבא הצלבנים, יחד עם הוונציאנים, על השתתפותם בהתקפה.
המצור על מצדה הוא אירוע היסטורי מכונן שהתרחש ככל הנראה בין השנים 72 ל-73 (או אפילו 74) לספירה, והיווה את המערכה האחרונה של המרד הגדול באימפריה הרומית.
המצור הסתיים, על פי התיעוד ההיסטורי המרכזי והיחיד, בהתאבדות המונית של 960 המורדים היהודים שהתבצרו על ההר, בראשות אלעזר בן יאיר, כדי לא ליפול בשבי הרומאי.
בעוד שהנרטיב ההרואי עוצב וטופח על ידי ארכאולוגים כגון יגאל ידין בשנות ה-60 כחלק מבניית הזהות הלאומית הישראלית, מחקרים מודרניים מעלים שאלות נוקבות לגבי אמינות התיאור של יוסף בן מתתיהו והפרשנויות שניתנו לממצאים הארכאולוגיים בשטח.
המקור הראשוני: יוסף בן מתתיהו (פלוויוס יוספוס)
כמעט כל הידע ההיסטורי שבידינו על המצור על מצדה מקורו בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שהוא המקור היחידי שמצוי לרשות המחקר המודרני למאורעות שנכתב באותה תקופה (לא שרד אף תיעוד נוסף לאירועים, לא עברי ולא רומי).
יוסף, שהיה מפקד הגליל ועבר לצד הרומאי, לא נכח פיזית במצור על מצדה, ולכן הסתמך ככל הנראה על דוחות צבאיים רומיים (commentarii) ועל עדויות הניצולים.
על פי תיאורו של יוסף, לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה, נותר המבצר במצדה המעוז האחרון של המורדים.
המורדים שאיישו את ההר מזוהים על ידי יוסף כסיקריים, קבוצה קיצונית שביצעה פעולות טרור ורצח כנגד רומאים ויהודים מתונים כאחד.
הוא מציין כי הסיקריים במצדה אף פשטו על יישובים יהודיים סמוכים, כגון עין גדי, שם רצחו מעל שבע מאות נשים וילדים כדי להשיג אספקה.
המצור הרומי הונהג על ידי הנציב פלוויוס סילווה, שפיקד על הלגיון העשירי פרטנסיס וכוחות עזר, סך הכל כ-8,000 חיילים.
הרומאים הקימו דייק (מערכת מצור) שהקיף את ההר לחלוטין כדי למנוע בריחה, ושמונה מחנות צבאיים.
המאמץ העיקרי התמקד בבניית סוללת מצור ענקית בצד המערבי של ההר, שעליה הועלה מגדל מצור עם איל ניגוח שהבקיע את החומה.
בלילה האחרון, משנואשו המורדים מהגנה, נשא אלעזר בן יאיר שני נאומים חוצבי להבות שבהם שכנע את אנשיו לבחור במוות על פני עבדות.
על פי יוסף, הגברים הרגו את נשותיהם וילדיהם, ולאחר מכן הטילו גורלות כדי לקבוע מי יהיו עשרת האנשים שיהרגו את השאר, עד שהאחרון שבהם התאבד.
שתי נשים וחמישה ילדים שהסתתרו בצינורות מים נותרו בחיים וסיפרו לרומאים את שאירע.
בשנות ה-60 עמד הרמטכ"ל לשעבר והארכאולוג יגאל ידין, בראש משלחת חפירות מקיפה במצדה.
מטרתו המוצהרת של ידין הייתה "למצוא עדויות ארכאולוגיות שיאמתו את תיאורו של יוסף בן מתתיהו".
ידין פעל כ"יזם מוסרי" של המיתוס, תוך שהוא משתמש ביוקרתו הציבורית כדי להפוך את מצדה לסמל של גבורה לאומית והתנגדות עד מוות תחת הסיסמה "מצדה לא תיפול שנית".
ידין פירש ממצאים רבים כהוכחה חותכת לסיפור ההתאבדות:
ה"גורלות": במשטח ליד הארמון הצפוני נמצאו 11 אוסטרקה (חרסים עם כתב), שעל אחד מהם הופיע השם "בן יאיר".
ידין קבע בביטחון כי אלו הם הגורלות שהטילו עשרת המפקדים האחרונים (תוך שהוא מתרץ את ההפרש המספרי בכך שאלעזר עצמו לא נכלל בגורל).
השלדים: בארמון הצפוני נמצאו שלדים של גבר צעיר, אישה וילד.
ידין תיאר אותם כמשפחת לוחם יהודי, תוך הדגשת פרטים רגשיים כמו סנדלי האישה ושערה הקלוע.
במערה בדרום הצוק נמצאו שלדים של כ-25 אנשים נוספים, אותם זיהה ידין כחללי המרד שהושלכו לשם על ידי הרומאים.
סימני השריפה: ידין מצא שכבות עפר ואפר במבני הציבור, דבר שתאם לדעתו את תיאור השריפה של המורדים.
שמירת מצוות: גילוי המקווה ובתי הכנסת הוצגו על ידי ידין כהוכחה לכך שהמורדים (אותם הקפיד לכנות "קנאים" ולא סיקריים) חיו חיי דת אדוקים גם בתנאי מצור.
החל משנות ה-70 וה-80, החלו חוקרים לבחון מחדש את ממצאי ידין ואת דברי יוסף בן מתתיהו בכלים ביקורתיים יותר.
המחקר העדכני מצביע על פערים משמעותיים בין הממצא לבין הסיפור ההרואי המקובל.
השלדים והגורלות: האנתרופולוג ג'ו זיאס טען כי השלדים במערה הדרומית אינם של מורדים יהודים, אלא ככל הנראה של חיילים רומיים או נזירים ביזנטיים, זאת בשל הימצאות עצמות חזיר בקרבתם (חיה שהייתה נפוצה במחנות רומיים וטמאה ליהודים).
לגבי ה"גורלות", ארכאולוגים מציינים כי החרסים שנמצאו דומים מאוד לאוסטרקה ששימשו לחלוקת מזון ואספקה, ואין ודאות שהם קשורים למעמד ההתאבדות.
היבטים צבאיים: ג'ודי מגדס הצביעה על כך שבמצדה לא נמצאו ראשי חצים מסוג "בולט" של קטפולטות רומיות, שנמצאו למשל בגמלא.
הדבר מעלה תהייה האם המצור היה אינטנסיבי כפי שמתואר, או שמא התיאור של יוסף היה נוסחתי (formulaic).
חוקרים כגון הלל גבע טוענים כי תלולית העפר ליד הארמון הצפוני אינה אלא תוצר של פעולות ניקוי רומיות לאחר המצור, ולא בהכרח "סוללה" שנייה כפי שנטען בעבר.
ההתאבדות והזהות: הסוציולוג נחמן בן-יהודה ניתח את הפיכת מצדה ממיתוס של כישלון (כפי שנתפס במסורת הרבנית לאורך דורות) למיתוס של גבורה ציונית.
הוא מדגיש כי ידין בחר להתעלם מהעובדה שהמורדים היו סיקריים אלימים שרצחו יהודים אחרים, והפך אותם ל"לוחמי חירות" כדי שיתאימו לאתוס של צה"ל והמדינה הצעירה.
לסיכום, בעוד שמצדה נותרה אתר ארכאולוגי מרהיב המעיד על עוצמת הבנייה ההרודיאנית ועל המצור הרומי, הנרטיב ההרואי של ידין נתפס היום יותר כמפעל של בניית זיכרון קולקטיבי מאשר כתיעוד היסטורי אובייקטיבי.
המצור על צור התרחש בשנת 332 לפנה"ס בעת מסעו של אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית, מסע שהחל ב-334 לפנה"ס.
הצי של אלכסנדר הגדול היה נחות לעומת הצי הפרסי, שהורכב בעיקר מצי נתיניהם הפיניקים ועמי אסיה הקטנה.
אלכסנדר, שלא ראה אפשרות לנצח את הפרסים בים, ביקש לשבור את כוחם על ידי כיבוש בסיסיהם הימיים מהחוף.
כחלק מאסטרטגיה זו הקדיש את שנת 333 לפנה"ס להשתלטות על אסיה הקטנה ולכיבוש הבסיסים הימיים של הפרסים בחבל ארץ זה.
מסע המלחמה של אלכסנדר התחיל שנתיים קודם לכן, במהלכו הצליח להביס את הפרסים בהתנגשות הראשונה בגרניקוס.
שנה לאחר מכן ניצח את דריווש השלישי בקרב איסוס, למרות היתרון המספרי הניכר שהיה לצד הפרסי.
כתוצאה מכך, נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר.
אלכסנדר ניצב בפני שלוש אפשרויות עיקריות.
האפשרות הראשונה הייתה לשלוח מסרי שלום, לקחת פיצויי מלחמה ואי אלו שטחים ולעזוב.
במהלך המצור דריווש ניסה לגשש לגבי תנאי השלום והציע לו את כל אסיה הקטנה, 10,000 טאלנטים (סכום עתק באותם ימים; לשם השוואה, תקציבה השנתי של מוקדון עמד על 1,000 טאלנטים בלבד), ואת בתו לאישה.
אפשרות אחרת הייתה להתקדם לכיוון בבל ושושן על מנת לנסות לפגוע בלבה של האימפריה הפרסית.
האפשרות השלישית הייתה להתקדם לכיוון דרום, לאורך חופי הים התיכון לכיוון מצרים.
מבין שלוש האפשרויות, זנח אלכסנדר מיד את האפשרות הראשונה, וכשהגיעו שליחי המלך הפרסי ענה להם בהתרסה שאינו מעוניין בשלום.
הפלישה לבבל הייתה מפתה, אך הוא חשש להשאיר את מצרים ובעיקר את פיניקיה ללא שליטה.
הצי הקטן לא היה מסוגל להתמודד מול הצי הפיניקי העדיף, ולכן העדיף להדביר קודם את פיניקיה ומצרים ורק לאחר מכן לפנות נגד דריווש, מה גם שקיווה שהמצרים, שכבר מרדו מספר פעמים בפרסים, יקבלוהו בידיים פתוחות.
פיניקיה הייתה תחת שלטון פרסי, אך עם זאת נהנו הפיניקים ממידה רבה של אוטונומיה ומסחרם פרח.
הפיניקים תרמו את עיקר צי המלחמה של האימפריה הפרסית, ולכן כיבוש האזור היה משימה אסטרטגית ראשונה במעלה מבחינתו של אלכסנדר.
למרות הרווחה הכלכלית והאיבה עתיקת היומין כלפי היוונים, כל הערים הפיניקיות פתחו את שעריהן בפני אלכסנדר, למעט צור, העיר החשובה והחזקה ביותר בפיניקיה.
הצורים הסתמכו על יתרון גאוגרפי שהפך את העיר לכמעט בלתי ניתנת לכיבוש.
העיר הייתה מחולקת לשניים, חלק אחד לחוף הים, והחלק השני, החשוב יותר, שבו רוכזו בנייני הממשל, שכן על אי בסמוך ליבשה.
האי היה מוגן בחומות רחבות וגבוהות והיה בו חיל מצב גדול.
כמו כן, שייטת רבת עוצמה הגנה דרך קבע על האי ומתקפת פתע לא באה בחשבון.
בשל יתרונות אלו, היו הצורים בטוחים בניצחונם, או לכל הפחות בעיכובו של אלכסנדר לתקופה ארוכה דיה על מנת לתת לדריווש להתאושש ממפלתו בקרב איסוס ולחזור עם צבא גדול.
אחרי השתלטות ללא שפיכות דמים על הערים הפיניקיות הסמוכות כמו צידון, פנה אלכסנדר לכיוון צור.
הוא ביקש להקריב קורבן להרקולס במקדש אשר שכן באי, אך הצורים סירבו והציעו לו להקריב את הקורבן במקדש שנמצא ביבשה.
הצורים חששו שהוא ישתמש באמתלה זו על מנת להכניס חיל מצב לעירם ואילו ממצור לא חששו די הצורך.
אלכסנדר השתמש בסירובם כעילה למלחמה והטיל מצור על העיר.
אלכסנדר לא התחשב במצבה המיוחד של העיר והורה על הטלת מצור ללא תמיכה של כוחותיו הימיים.
על מנת להתגבר על המכשלה העיקרית שעמדה נגדו, הורה אלכסנדר לבנות מזח גדול שיקשר את האי אל היבשה.
בהתחלה התנהלה הבנייה במהירות במים הרדודים שליד החוף וגם הצורים לא הפריעו לבניית המזח והסתפקו בצפייה בנעשה מהחומות.
כשהמזח החל לקרום עור וגידים והבונים הגיעו למים עמוקים, ניצבו לפניהם שתי בעיות.
העצים, האבנים והעפר נעלמו במעמקי הים כאילו שלא נשפכו לתוכו.
הבעיה השנייה הייתה הצורים: הם התחילו להגיח מעירם על ספינות מהירות והמטירו מטחי חצים על הבונים.
על מנת להתגבר על הטרדת הצורים, בנו המוקדונים שני מגדלים גדולים מעץ ועור ושיכנו בהם קשתים ובליסטראות.
הצורים התחילו לחשוש לגורל עירם ובלילה אחד הפכו מובלת סוסים לספינת תבערה, העמיסו עליה חומרים דליקים, גררו אותה בעזרת תלת טוריות לקרבת המזח ושילחו אותה כנגדו.
התקפת ספינת התבערה השיגה את מבוקשם - חלק מהמזח נהרס, ומה שיותר חשוב - המגדלים הפכו לעיי חורבות עשנים.
החלקים שלא נהרסו על ידי ספינת התבערה הושמדו על ידי קבוצות פושטים.
אחרי שנהרס המזח הראשון, הורה אלכסנדר לבנות מזח חדש, גדול ורחב מקודמו על מנת לשכן בו מגדלים רבים יותר וזימן אליו את ציו.
בנוסף לצי המקורי שהיה ברשותו, התייצבו לימינו גם ספינות מערים פיניקיות שהכירו בשלטונו, רודוס וקפריסין.
כתוצאה מכך, הוא הצליח לרכז צי גדול שעמד על כ-200 תלת טוריות נגד הצורים שלא היו יכולים להתמודד עם צי גדול כל כך בים הפתוח.
כתוצאה מכך, הצורים נאלצו להסתגר בנמליהם.
כשהמזח החל להתקרב לחומות העיר, נתקפו הצורים בהלה.
הם התחילו להטיל אבנים גדולות מהחומה על מנת להערימם לפני החומות ולמנוע בעזרתם מהמזח להגיע לחומות העיר.
בתגובה הורה אלכסנדר להוריד את האבנים בעזרת חבלים שנקשרו לספינות.
לאחר שלא הצליחו להרחיק את המזח בעזרת האבנים, הצורים הגיעו למסקנה שהם חייבים לנסות לשרוף את המזח פעם נוספת.
לצורך כך ריכזו כוח שכלל שלוש חמש חתריות, שלוש ארבע חתריות ושבע תלת טוריות עם מיטב הצוותים בנמלם הדרומי.
הצורים חמקו בשקט מהנמל, תוך שהם מנסים להסתתר מעיני הצרים עד הרגע האחרון ממש.
מתקפת הפתע נחלה הצלחה מלאה - חלק מהספינות היווניות טבעו, חלק אחר מיהר למצוא מחסה בחוף וחלק אחר נטש את המערך.
הצורים עמדו לחגוג את ניצחונם, אך אלכסנדר יצא לפטרל באזור וכשראה את הסכנה מיהר להזעיק תגבורות.
הצורים לא הספיקו לחזור לנמל מבטחים, וספינות צוריות רבות אבדו בהתנגשות.
לאחר שהצורים לא הצליחו לבלום את התקדמות המזח, הוא הגיע אל חומות העיר.
החומה הדרומית נפרצה, היוונים זרמו דרך הפרצה לתוך העיר, אך הצורים הצליחו להדפם.
כעבור שלושה ימים אלכסנדר חידש את ההתקפה, הפעם עם מלוא כוחו.
הוא הוביל את ההסתערות העיקרית בראש חייליו המובחרים, ההיפספיסטים, תוך כדי ביצוע התקפות דמה בנקודות משניות.
הצורים לא עמדו בפרץ והיוונים הצליחו לפרוץ לתוך העיר.
הצורים לא נשברו והמשיכו להילחם עד אשר אחרוני הנצורים התבצרו במצודה בחלקה הצפוני של העיר.
המצודה נפלה בהסתערות נוספת של המוקדונים.
עם נפילת המצודה, הסתיים הקרב כשאחרוני הנצורים שעוד יכלו להילחם נהרגים בתוך המצודה הבוערת.
סך הכול, כ-8,000 צורים איבדו את חייהם במהלך המצור בנוסף ל-400 מוקדונים ויוונים.
הצורים שלא נהרגו נמכרו לעבדות.
אלכסנדר הגדול הצליח לכבוש יעד מבוצר היטב תוך פרק זמן קצר יחסית למצופה - מבצרים אדירים שחיל המצב שלהם מנה אלפי אם לא עשרות אלפי חיילים היו יכולים לעמוד שנים על גבי שנים מול ההתקפות.
ברוב המקרים, המבצרים נפלו אחרי מצור ממושך והסיבה העיקרית לנפילת המעוז הייתה בעיית אספקה ובעיקר העדר מים לשתייה.
אלכסנדר חיבר אי שעמד במרחק של מאות מטרים מהחוף אל היבשה.
הכול נעשה בעמל כפיים ללא סיוע של מיכשור מודרני ותוך כדי הטרדה בלתי פוסקת מצד האויב.
מזח זה מחבר עד היום את שני חלקיה של העיר.
עם זאת, בניית המזח הראשון נעשתה ללא הכנה מתאימה - אלכסנדר לא דאג להשיג שליטה בים ולכן הצורים הצליחו להרוס את המזח הראשון.
רק כשציו הצטרף למשימה, הצליח להתגבר על הצי הצורי ובניית המזח הייתה יכולה להמשיך ללא הפרעות קשות.
הצורים עשו מספר שגיאות חמורות.
העיקרית שבהם היא הסתמכות יתר על חומותיהם ויתרונות גאוגרפיים, תוך כדי התעלמות מניצחונותיו הקודמים של אלכסנדר.
הצורים הימרו הימור נועז מדי שמחירו היה גבוה ותשואותיו מפוקפקות.
אם אלכסנדר היה משתלט על העיר, ככל הנראה היה מתיר להם מידה זו או אחרת של אוטונומיה, כפי שעשה עם ערים אחרות.
ההתרסה וההתנגדות המזוינת הביאה לחורבן שממנו השתקמה רק בקושי רב וגם לאחר השיקום לעולם לא שבה עוד לאיתנה.
המצור של צבא נפוליאון על עכו החל ב-20 במרץ 1799 ונמשך 54 ימים.
במצור זה, שהיה חלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל, כשל נפוליאון בניסיונו לכבוש את עכו מידיו של אחמד אל ג'זאר.
משנכשל במצור על עכו, לא ראה טעם בהמשך המערכה בארץ ישראל ושב למצרים ביחד עם חייליו.
ז'אן-בטיסט קלבר, גנרל בצבאו של נפוליאון, נשלח לכבוש את חיפה, שהייתה אז פחותה בחשיבותה מעכו, וכבש את העיר ללא קרב ב-20 במרץ.
עם זאת, מפלה חמורה אירעה כאשר כוחותיו של האדמירל הבריטי סידני סמית הצליחו לתפוס את האוניות הצרפתיות, בפיקוד הקפיטן סטנדלה, שנשאו את תותחי המצור הכבדים שנשלחו ממצרים בדרך הים.
תותחים אלו שימשו לאחר מכן את מגיני עכו, תחת שישמשו את כוחותיו של נפוליאון.
חלק מהתותחים שהגנו על עכו הובאו על ידי אל ג'זאר ממצודת בורג' א-סלאם בחיפה.
התותחים הוצאו משם על ידו לפני כיבושה על ידי הכוחות הצרפתיים.
סמית עמד בראש צי של עשר ספינות, שתיים מהן ספינות הדגל שלו ה"תזאוס" וה"טייגר", והאחרות ספינות שנלקחו שלל מציו של סטנדלה.
הטייגר והתזאוס הועמדו בקצוות המנוגדים של נמל עכו והרעישו את הצרים על העיר.
במהלך המצור על עכו גרמה השליטה הימית של העות'מאנים והאנגלים לכך שהנצורים נהנו מאספקה של מזון, נשק ותחמושת, בעוד שהצרים נאלצו לקצוב את תחמושתם, וסבלו ממחסור תמידי באבק שרפה.
ייתכן והיה בדעת אל ג'זאר להיכנע כפי שנכנע מפקד חיפה, אך סמית, כשעימו צי של עשר ספינות, הצליח להפיח רוח לחימה בקרב אל ג'זאר ואנשיו.
יחד עם סמית הגיע אנטואן דה פיליפו, קצין תותחנים צרפתי בן מחזורו של נפוליאון באקדמיה הצבאית, שעקב נטיותיו המלוכניות עבר לצידם של סמית וג'זאר.
בואו של סמית עודד את אל ג'זאר שמצא לנכון לכרות את ראשו של מיילי דה שאטו ריינו, השליח הצרפתי שנשלח לדרוש את כניעת עכו, ולהציב את ראשו בחומות העיר.
העיר הייתה מעין חצי אי החודר אל הים כלשון, וכך הייתה מוקפת בים משלושה כיוונים, דבר שהפך את החדירה לאפשרית מצד היבשה בלבד, בשל השליטה במפרץ של סמית ואנשיו.
החומה הייתה בנויה על שרידי חומה צלבנית ישנה, אשר שוקמה על ידי דאהר אל עומר ולאחר מכן הורחבה ובוצרה על ידי אל ג'זאר.
חפיר יבש מנע גישה אל החומה עצמה, ובקירותיה עמדו צלפים אלבנים, אשר ידעו היטב את מלאכתם וזרעו מוות בשורות הצרים על העיר.
כך נהרג, בין היתר, קצין ההנדסה הראשי של נפוליאון, לואי מארי דה קאפארלי, אשר נורה בידו וגסס במשך שמונה-עשר ימים, עד שנפטר כתוצאה מזיהום.
בתחילה סבר נפוליאון כי יוכל לכבוש את העיר בקלות, כשם שכבש את יפו.
בפני בוריין התוודה כי תוכניותיו היו לכבוש את העיר, לחמש באוצרו של ג'זאר 300,000 איש (ביניהם המיעוטים האתניים הדרוזים, המרונים והבדואים אשר המתינו לתוצאות המצור בטרם יחליטו לאיזה צד להצטרף), לכבוש את דמשק, ולעלות משם לקונסטנטינופול.
משם, ראה נפוליאון אפשרות לשוב לפריז דרך אדריאנופול ווינה לאחר שיכרית את בית הבסבורג בכוח העצום של אנשי המזרח שיביא עמו.
הסתערות ראשונית על העיר כשלה ב-28 במרץ 1799. רבים מלוחמי נפוליאון מצאו את מותם בחפיר, והחומה לא נפרצה.
בהיעדרם של תותחי המצור השתמש נפוליאון בארטילרית שדה, אשר לא הותירה רושם רב על ביצוריה של עכו.
בעודו צר על עכו, היה על נפוליאון להגן על עורפו ולהבטיח אספקה לכוחותיו.
לצורך כך שלח נפוליאון חלק מכוחותיו לכבוש את אזור הגליל.
מולם נאסף בעמק יזרעאל כוח גדול של כ-20,000 חיילים ממלוכים, שהיה גדול בהרבה מהכוח הצרפתי הקטן בן 2,500 חיילים בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר.
קלבר החזיק מעמד מספר שעות כשהוא בנחיתות טקטית ומספרית, אך בשעות אחר הצהריים הגיע לזירה נפוליאון עצמו, בראש כוח של 2,000 צרפתים נוספים, ועימו עשרים תותחי שדה, ותקף את הפרשים הממלוכים היגעים מיום הקרב.
הממלוכים נפוצו לכל עבר, והגיעו עד הר תבור שעל שמו נקרא הקרב.
עתה היה נפוליאון חופשי להמשיך את המצור על עכו ללא איום מכיוון מזרח.
בתחילת חודש מאי נמשך המצור על עכו מזה כחודש וחצי.
נפוליאון הביס את צבאות הממלוכים בהר תבור, והיה חופשי לחדש את המצור ללא כל הפרעה.
תגבורת של תותחי מצור הגיעה בדרך היבשה.
הסתערות אחר הסתערות של הצרפתים המותשים על חומות העיר כשלה.
בתוך העיר גופא עסקו הנצורים בהכנות מדוקדקות.
אל המומחיות הצבאית של סידני סמית ואנטואן דה פיליפו, הצטרפה המומחיות הארגונית של חיים פרחי יועצו היהודי של אל ג'זאר, והמוח שמאחורי ההתנגדות לנפוליאון.
בקרב היהודים מקובל לציין גם את נוכחותו בעיר של רבי נחמן מברסלב אשר נקלע למקום ושהה בעיר במהלך הימים טרום המצור.
בינו לבין עצמו קבע נפוליאון את 25 באפריל כמועד סיום המצור, אך גם מועד זה חלף והעיר טרם נכבשה.
בינתיים הצליח הצי הבריטי להעביר אל הנצורים תגבורת בחיילים ואספקה.
אך שלא כמו ביפו, שבה בישרה הבקעת החומה את התמוטטות כל קווי ההגנה, הייתה חדירתם של הצרפתים לעיר קשה ביותר, וכעבור כמה מטרים נתקלו התוקפים בהפתעה.
חומה זו הביאה לייאוש בקרב התוקפים, והם נסוגו כלעומת שבאו.
הוא מת ממכת שמש כשבועיים בטרם הוסר המצור.
בוריין מעריך את מספר ההרוגים הצרפתים ב-3,000 במהלך כל המצור.
בין אלו רבים מתו במחלת הדבר.
תנאי התברואה באותה התקופה גרמו לכך שגם פגיעות קלות היו בעלות פוטנציאל קטלני, כפגיעתו של קפארלי שמת מהרעלת דם.
שמועות על התקוממות במצרים, כמו גם מחלת הדבר ויאושם של הצרים, אשר נתקלו במכשולים בלתי צפויים, הביאו את נפוליאון למסקנה כי לא יוכל לחדור לעיר, וב-20 במאי 1799, לאחר חמישים וארבעה ימי מצור, נסוג מן העיר.
לימים, בשבתו בגלות בסנט הלנה, יאמר לכותב זכרונותיו "אם עכו הייתה נופלת, הייתי משנה את פני העולם" וכן "גורל המזרח נקבע בעיירה קטנה זו".
בשנות השבעים התקיים סקר ארכאולוגי שנערך על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה.
במהלכו של הסקר, נחשפו יסודותיו של המבנה מתחת למגדל הזבובים ובין היתר ונחשפה שרידי אונייה, שייתכן וטובעה בזמן המצור על עכו.
ב־18 במאי החלו ההכנות לנסיגה מעכו.
בתחילה החלו להשלח דרומה החולים והפצועים, ולאחר מכן, בליל 20 במאי עזב הצבא כולו, בחשאי, את העיר, שכן חשש מהסתערות על ידי הנצורים, אשר יבינו כי ניצחו בקרב.
השיירה העגומה ירדה דרומה בדרך החוף, כאשר הפצועים נישאים על גמלים ופרדות, וסובלים מצמא, מרעב ומהחום העז.
ב-22 במאי חנו בקיסריה, וב-24 במאי שבו ליפו, שם חנו עד 28 במאי.
במהלך שהייתם ביפו נתן נפוליאון לרופאיו את הפקודה להרוג חלק מן הפצועים והחולים, שנראה היה כי לא יעמדו בתלאות המסע.
המצור על סִירָקוּסַאי (214 או 213 לפנה"ס – 212 לפנה"ס) הוא מן הנודעים באירועי המלחמה הפונית השנייה שניטשה בין הרומאים לקרתגים.
סירקוסאי (סירקוזה), החשובה והחזקה בערי סיקיליה (סיציליה) ובעלת בריתה של רומא מאז 263 לפנה"ס, עברה ב-215 לפנה"ס לצד הקרתגים.
החשש מפני השתלטותה מחדש של קרתגו על האי כולו, שחשיבותו לניהול המלחמה בחניבעל הייתה מכרעת, הוביל את הרומאים להקצות כוחות ניכרים להכנעתה של סירקוסאי.
הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה להכריעה במצור מן היבשה והים כאחד, אך ללא הועיל.
את עיקר פרסומו חב אירוע זה לארכימדס, מגדולי אנשי המדע בעת העתיקה ואיש סירקוסאי בעצמו, שנטל חלק בהגנה על העיר בעת המצור ובו נהרג.
העיר הייתה מבוצרת היטב והוכנה במשך חודשים להתגוננות בפני כל התקפה רומאית.
בהבינם את הקושי הצפוי הביא מרקלוס מתקני פריצה כולל מגדל מצור צף (Sambuca) שנבנה על ספינות שחוברו יחדיו וכלל גשר פריצה וסולמות שניתן להציב באמצעות גלגלות מהספינה לחומות העיר.
מול ההתקפה הרומאית תכנן ארכימדס מכונות משלו שכללו את המנוף הענק שכונה "טלף ארכימדס" בו נעשה שימוש לאחוז, להרים ולשמוט לים את האוניות הרומיות.
למרות שטיבו של המתקן לא ברור לחלוטין נראה שהמדובר היה בעגורן המצויד בקרס שיכול היה למשות חלקית את הספינה כך שתתהפך או תישבר בנפילה מהמנוף.
מסופר גם שארכימדס הפעיל מראות שמיקדו את קרני השמש באוניות הרומאיות וגרמו להן להתלקח.
הצלחת ההגנה גרמה ביטחון יתר בקרב תושבי סירקוסאי, בשנת 212 קיבלו הרומאים מידע לפיו יחגגו בעיר את חגה של האלה ארטמיס.
קבוצה קטנה של חיילים התקרבו לעיר בחסות החשיכה והצליחו לפרוץ לעיר ולכבוש אותה פרט למצודה שנותרה בידי המגינים.
בפריצה זו לעיר נהרג ארכימדס בידי חייל רומאי, מסופר שמרקלוס ביקש שיביאו אליו את ארכימדס אך החייל הרומאי מצא אותו שקוע בבעיה מתמטית כשאינו מודע כלל לנפילת העיר.
כשדרש ממנו החייל להתלוות אליו סירב ארכימדס ללכת לפני שיסיים את פתרון הבעיה המתמטית בה עסק והחייל הזועם הרג אותו במקום.
המצודה עמדה במצור ממושך ונכנעה רק לאחר שמואריקוס, שכיר-חרב שהופקד על הגנת אחת מחומותיה, הסגירה לרומאים.
המצור הצלבני על עכו, שנערך בין השנים 1189–1191, היה אקורד הפתיחה של מסע הצלב השלישי ותחילת בניין הממלכה הצלבנית לאחר קרב קרני חיטין.
המצור, שסימן את מעבר היוזמה הצבאית מהמוסלמים לצלבנים, החל כיוזמה פרטית של גי דה ליזיניאן שתפס עמדה שולטת מול העיר ביום 28 באוגוסט 1189 וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה.
במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים, כאשר הצבאות הנוצריים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין.
המצור נחשב לאחד הקשים והממושכים בתולדות ממלכת הצלבנים, והיסטוריונים בני התקופה השוו אותו למערכה לכיבוש טרויה כמתואר בספר האיליאדה.
לאחר שהצדדים הגיעו לנקודת שבירה, הגיעו לחופי עכו כוחות צבא אנגליים של ריצ'רד הראשון ("לב הארי") ושל פיליפ השני מלך צרפת והצטרפו למערכה, וב-12 ביולי 1191 נכנעה עכו.
קרב קרני חיטין והתפוררות ממלכת ירושלים
קרב קרני חיטין התחולל ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, ובין השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין.
תוצאות היו הרות אסון לצלבנים.
לאחר יום הניצחון כבש צלאח א דין את טבריה, שנכנעה ללא קרב וביום 8 ביולי הופיע עם צבאו מול חומות עכו וקבע את אוהלו ליד תל אל פוח'אר המתנשא ממזרח לעיר.
עם הופעת הצבא המוסלמי יצאו נציגי הצלבנים בעיר שנותרה ללא מגינים וביקשו לבוא במשא ומתן על כניעה, צלאח א-דין הציע לצלבנים לצאת את העיר או להישאר בה כנתינים מוסלמים.
הצלבנים קיבלו את תנאי הכניעה ועזבו את העיר ללא קרב בעוד הנוצרים המקומיים נשארים בעיר.
כך, החלה השמועה על נדיבותו מפליגת הלכת של צלאח א-דין שסייעה בקריעת מרקם האמון הרופף בין הצלבנים לנתיניהם המקומיים.
המוסלמים שנכנסו לעיר שביצוריה שלמים, מחסניה מלאים ובתיה עומדים ללא נזק תפסו מכל הבא ליד, וחלקם אף התבסס והתיישב בעיר.