tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפלישה הנפאלית לטיבט וההדחה של דיגרצ'ה תחת הנסיך בהאדור שאה ב-1792, הדלאי למה השמיני ואמבה הסיני ביקשו מהאימפריה הסינית סיוע צבאי.
כוחות סיניים וטיבטים תחת פוק'אנגן תקפו את נפאל, אך כאשר נכשלו בנוואקוט, עברו למשא ומתן.
דמודאר פנדה מונה לאחד מארבעת הקאג'ים על ידי המלך ראנה בהאדור שאה לאחר סילוקו של צ'אוטריה בהדור שאה ב-1794. פנדה היה המשפיע והדומיננטי ביותר מבין סיעות החצר למרות תפקידו של מולקאג'י שמילא קירטימן סינג בסניאת.
בני פנדה היו משפחת האצולה הדומיננטית ביותר.
מאוחר יותר עקב התנהגותו הבלתי רציונלית המתמשכת של המלך רנא בהדור שאה, נוצר מצב של מלחמת אזרחים בו דמודאר הייתה האופוזיציה העיקרית למלך.
הוא נאלץ לברוח לעיר ורנאסי שבשליטת הבריטים במאי 1800 לאחר שהצבא נפרד מקאג'י רב ההשפעה דמודאר פנדה.
לאחר שהמלכה רג'ראג'שווארי הצליחה לבסוף לקבל את העוצרות ב-17 בדצמבר 1802, מאוחר יותר בפברואר היא מינתה את דמודאר פנדה למולקאג'י.
לאחר חזרתו של רנא בהאדור לשלטון, הוא הורה להוציא להורג את דמודאר פנדה, יחד עם שני בניו הגדולים, שהיו חפים מפשע לחלוטין, ב-13 במרץ 1804; באופן דומה, חלק מחברי הפלג שלו עונו והוצאו להורג ללא כל משפט, בעוד שרבים אחרים הצליחו להימלט להודו.
בין אלה שהצליחו להימלט להודו היו בניו של דמודאר פנדה, קארביר פנדה וראנה ג'אנג פנדה.
לאחר הוצאתו להורג של דמודאר פנדה, רנאג'יט פנדה שהיה בן דודו מצד אביו, מונה למולקאג'י יחד עם בהימסן ת'אפה כקאג'י השני, שר בהדור שאה בתור מול צ'אוטריה ו-Ranganath Paudel בתפקיד ראג' גורו (מנחה מלכותי).
מותו של ראנה בהאדור שאה מלווה בטבח בהנדרקהל ב-1806, שהמשיך את עלייתו של המוכתיאר בהימסן תאפה הסמכותי, ששלט למעשה בנפאל מ-1806 עד 1837. עם זאת, התרחבותה של חברת הודו המזרחית הבריטית להודו בתחילת המאה ה-19 הובילה למלחמת הגורקה (1814–1816) שבה הובסה נפאל.
בהסכם סוגאולי הממלכה שמרה על עצמאותה, אולם היא נאלצה לוותר על שטחים, מה שהפך את הנהרות מכי ושרדה לגבול המדינה.
האזור שלפני הסכם סוגאולי מכונה לפעמים נפאל רבתי.
מדיניות ממשלות ראנה הייתה פרו בריטית והם סייעו לבריטים בדיכוי המרד ההודי הגדול ב-1858. ב-1923 חתמו הממלכה המאוחדת וממלכת נפאל על הסכם ידידות שהחליף את הסכם סוגאולי.
מרד זה אפשר את חזרתה של משפחת שאה לשלטון בפועל, וכן מינוי של אדם שאינו בן למשפחת ראנה לראשות ממשלה.
ביולי 1950, הודו, שהפכה לעצמאית, חתמה על הסכם ידידות עם נפאל, שבו התחייבו שני הצדדים לכבד זה את ריבונותו של זה.
בנובמבר של אותה שנה, הודו מילאה תפקיד מכריע בתמיכה במלך טריבהובן, אותו ניסה שליט ראנה מוהן שמשר ג'אנג בהדור ראנה להדיח ולהחליף אותו בנכדו המאומץ גיינדרה.
עם תמיכה הודית, הוקמה ממשלה חדשה, המורכבת ברובה ממפלגת הקונגרס הנפאלית, והמלך טריבהובן סיים את שלטון ראנה ב-1951. בתחילת 1959, המלך מהנדרה פרסם חוקה חדשה, ונערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות עבור אספה לאומית.
המלך מהנדרה פיטר את ממשלת קואירלה ופרסם חוקה חדשה ב־16 בדצמבר 1962. החוקה החדשה ייסדה שיטה "לא-מפלגתית" של מועצות פנצ'יאט , מילולית - חמשת זקני הכפר), שיטה שהוצעה בידי מהאטמה גנדי בהודו, ויושמה על ידי מהנדרה בנפאל, כמבנה היררכי, ממועצות הכפרים ועד לפרלמנט הלאומי.
הוא ירה והרג את הוריו, המלך בירנדרה והמלכה אישוואריה, כמו גם כמה מבני דודיו, לפני שירה בעצמו.
דיפנדרה נפטר שלושה ימים לאחר מכן וב-4 ביוני הוכרז דודו גיינדרה, אחיו של בירנדרה, כמלך נפאל.
גיינדרה לא היה מלך אהוד על ידי רוב הנפאלים, שהיו משוכנעים שהוא ובנו עומדים מאחורי רצח משפחת המלוכה, ובבתים רבים המשיכה להיות תלויה התמונה של משפחת המלכות שנרצחה.
בזמן שלטונו של גיינדרה, המרד המאואיסטי צבר תאוצה, ובאוקטובר 2002 גיינדרה הדיח את הממשלה זמנית והחל לשלוט באופן אבסולוטי.
באפריל 2006 ארגנו המורדים המאואיסטים בשילוב עם כוחות רפובליקנים ודמוקרטים במדינה הפגנות ענק שאילצו את המלך גיינדרה להשיב את השלטון לפרלמנט.
עד לביטול המלוכה, נפאל הייתה המדינה היחידה בעולם עם ההינדואיזם כדת המדינה; מאז הקמת הרפובליקה, המדינה הפכה באופן רשמי למדינה חילונית.
ממלכת נאפולי (באיטלקית: Regno di Napoli; בנפוליטנית: Regno 'e Napule; בצרפתית: Royaume de Naples) הייתה מדינת חסות צרפתית בדרום איטליה שהוקמה בשנת 1806 כאשר פרננדו הרביעי והשביעי, מלך נאפולי וסיציליה מבית בורבון צידד בקואליציה השלישית נגד נפוליאון ובתמורה הודח מממלכתו על ידי פלישה צרפתית.
ז'וזף בונפרטה, אחיו הבכור של נפוליאון הראשון, הוצב במקומו: ז'וזף העניק את התואר "נסיך נאפולי" כתורשה לילדיו ולנכדיו.
כאשר ז'וזף הפך למלך ספרד בשנת 1808, מינה נפוליאון את גיסו ז'ואקים מירא לתפוס את מקומו.
מירא הודח מאוחר יותר על ידי קונגרס וינה בשנת 1815 לאחר שפגע באוסטריה במלחמה הנאפוליטנית, בה הובס באופן מכריע בקרב טולנטינו.
למרות שהמלכים הנפוליאונים כונו רשמית מלך נאפולי וסיציליה, השליטה הבריטית בים התיכון מנעה מהצרפתים להשיג שליטה על סיציליה, שאליה ברח פרדיננד, והכוח הצרפתי הוגבל לממלכת נאפולי היבשתית בלבד בעוד פרננדו המשיך לגור בממלכת סיציליה ולשלוט בה.
ברוח המודרניזציה של המהפכה הצרפתית, המשטרים של ז'וזף ומירא יישמו תוכנית של רפורמות גורפות בארגון ובמבנה של הממלכה הפיאודלית העתיקה.
ב-2 באוגוסט 1806 בוטל הפיאודליזם, וכל הזכויות והפריבילגיות של האצולה בוטלו.
גם העיסוק בחקלאות מס הופסק.
גביית כל המיסים הוכנסה אט אט לשליטה מרכזית ישירה כשהממשלה הוציאה את הקבלנים ופיצתה את אלה שאיבדו את הרשאות גביית המס הפיאודליות שלהם באיגרות חוב.
מערכת תאורת הרחוב הציבורית הראשונה, בדגם של פריז, הותקנה גם בעיר נאפולי בתקופת שלטונו של ז'וזף.
בהמשך לרגש האנטי-פקידותי של המהפכה, רכוש הכנסייה הוחרם בהמוניהם ונמכר במכירה פומבית כ-biens nationalaux (כפיצוי על אובדן הפריבילגיות הפיאודליות, האצילים קיבלו תעודה שניתן היה להחליף בנכסים כאלה).
עם זאת, לא כל אדמות הכנסייה נמכרו מיד, וחלקן נשמרו לתמיכה בקרנות צדקה וחינוך.
גם רוב המסדרים הנזיריים דוכאו וכספם הועברו לאוצר המלוכה; הבנדיקטינים והישועים פורקו, אבל ז'וזף שמר על הפרנציסקנים.
בשנת 1808 ז'ואקים מירא, בעלה של אחותו של נפוליאון קרולין, קיבל את הכתר של נאפולי מהקיסר לאחר שז'וזף קיבל בעל כורחו את כס המלכות של ספרד.
מירא הצטרף לנפוליאון במערכה ההרסנית של 1812, וככל שהתגלגלה נפילתו של נפוליאון, ביקש יותר ויותר להציל את ממלכתו.
הוא פתח בתקשורת עם האוסטרים והבריטים, וחתם על הסכם עם האוסטרים ב-11 בינואר 1814, שבו, בתמורה לוויתור על תביעותיו לסיציליה ולמתן תמיכה צבאית לבעלות הברית במלחמה נגד הקיסר לשעבר שלו, אוסטריה תבטיח לו את המשך החזקה של נאפולי.
בהצעדת חייליו צפונה, הצטרפו הנאפוליטנים של מירא לאוסטרים נגד בנו החורג של נפוליאון, אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך ממלכת איטליה.
לאחר שפתח בתחילה תקשורת סודית עם אז'ן כדי לבחון את האפשרויות שלו להחליף צד שוב, מירא לבסוף התחייב לצד של בעלות הברית ותקף את פיאצ'נצה.
עם התפטרותו של נפוליאון ב-11 באפריל 1814 ושביתת הנשק של אז'ן, חזר מירא לנאפולי.
עם זאת, בני בריתו החדשים לא בטחו בו, והוא השתכנע שהם עומדים להדיח אותו.
עם שובו של נפוליאון ב-1815, מירא תקף מרימיני לעבר הכוחות האוסטריים בצפון איטליה במה שהוא ראה כהתקפת מנע.
המעצמות בקונגרס וינה הניחו שהוא מתואם עם נפוליאון, אבל זה היה, למעשה, ההפך מהאמת, שכן נפוליאון ביקש אז להבטיח הכרה בשובו לצרפת באמצעות הבטחות לשלום, לא למלחמה.
ב-2 באפריל, מירא נכנס לבולוניה ללא קרב.
ובכל זאת, עד מהרה הוא נסוג כשהאוסטרים חצו את הפו באוצ'יובלו, וכוחותיו הנאפוליטניים התפרקו בסימן הראשון של התכתשות.
מירא נסוג לצ'זנה, אחר כך אנקונה, ואז טולנטינו.
בקרב טולנטינו ב-3 במאי 1815 נסחף הצבא הנאפוליטני הצידה.
אף על פי שמירא ברח לנאפולי, עמדתו הייתה בלתי ניתנת להגנה, ובמהרה הוא המשיך בבריחתו ועזב את נאפולי לצרפת.
פרננדו הרביעי והשישי הוחזר לכסאו במהרה, וממלכת נפוליאון הגיעה לקיצה.
קונגרס וינה אישר לפרננדו את שתי הממלכות העתיקות שלו, נאפולי וסיציליה, אך תחת התואר המאוחד החדש של מלך שתי הסיציליות, שישרוד עד 1861.
ממלכת מיורקה (בקטלאנית: Regne de Mallorca; בספרדית: Reino de Mallorca; בלטינית: Regnum Maioricae; בצרפתית: Royaume de Majorque) הייתה ממלכה בחוף המזרחי של ספרד, שכללה איים מסוימים בים התיכון, ואשר נוסדה על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון, הידוע גם בשם חיימה הכובש.
בצוואה שנכתבה בשנת 1262 לאחר מות בנו הבכור אלפונסו, הוא ויתר על הממלכה לבנו חיימה.
הנטייה נשמרה במהלך גרסאות עוקבות של צוואתו ולכן כאשר חיימה הראשון מת בשנת 1276, כתר אראגון עבר לבנו הבכור פדרו, הידוע בשם פדרו השלישי, מלך אראגון או פדרו הגדול, ואילו ממלכת מיורקה עברה לחיימה, שמלך תחת השם חיימה השני, מלך מיורקה.
לאחר 1279, פדרו השלישי, מלך אראגון קבע שמלך מיורקה הוא וסאל למלך אראגון.
המלכים האראגוניים והספרדים המשיכו לשאת את התואר עד לפירוקו על ידי צווי נואבה פלנטה משנת 1715.
הממלכה כללה את האיים הבלאריים: מיורקה, מנורקה (שהייתה עדיין תחת שלטון המוסלמים עד 1231 כאשר נכנעה לחיימה הראשון), איביזה ופורמנטרה.
המלך היה גם אדון המחוזות היבשתיים רוסיון וסרדניה, והשטחים שחיימה הראשון שמר באוקסיטניה: הסניורות של מונפלייה, המחוז של קרלט באוברן, והברונות של אאומלס, הצמודה למונפלייה.
מורשתו של חיימה הראשון כללה יצירת מובלעת ים תיכונית אסטרטגית, הכוללת שטחים בין שתי ממלכות גדולות, הקפטים של צרפת וכתר אראגון, שהיו באותה תקופה בעימות מתמיד.
מודע לשבריריותה של ממלכת מיורקה, חיימה הראשון לקח על עצמו את כיבוש סרדניה כדי לאחד את הממלכה החדשה.
הוא גם נכנס למשא ומתן להסדרת נישואי בנו חיימה עם ביאטריצ'ה מסבויה, בתו של אמדאו הרביעי, רוזן סבויה.
עם מותו של חיימה הראשון, מלך מיורקה החדש, חיימה השני, החליט לא לחלוק כבוד לפדרו השלישי, מלך אראגון.
עסוק בבעיות מגוונות בתוך הממלכה, רק בשנת 1279 השלים מלך מיורקה בכך שמדינותיו יוכרו ככפופות למלך אראגון.
כתוצאה מכך ממלכת מיורקה לא יכלה להחזיק בחצר, ומלך מיורקה נאלץ לנסוע לקטלוניה כדי להביע את כפיפותו למלך אראגון.
באמצעות הסכם פרפיניאן ב-1279 נוצר חוסר איזון כוחות בין ממלכת אראגון לממלכת מיורקה.
המלך האראגוני שמר על השליטה הפוליטית והכלכלית של אראגון על ממלכת מיורקה, והקים מחדש את תחום השיפוט המאוחד של כתר אראגון, שפורק ברצונו של חיימה הראשון.
הסכם זה יתנה את היחסים בין ממלכת מיורקה לכתר אראגון לאורך כל קיומה של הראשונה.
המחסור בבתי משפט החמיר מאוחר יותר את ערעור היציבות של ממלכה שהייתה כבר על סף שבר, אשר מלבד זאת, חסרה כל מוסד משותף מעבר למלוכה.
במהלך מסע הצלב האראגוני, חיימה השני, מלך מיורקה התחבר עם האפיפיור והצרפתים נגד פדרו מאראגון.
כתוצאה מכך, יורשו של פדרו אלפונסו כבש את הממלכה ב-1286. עם זאת, על פי הסכם אנאגני בשנת 1295, חיימה השני, מלך אראגון נדרש להחזיר את האיים הבלאריים לחיימה ממיורקה.
עם מותו של בנו של חיימה השני ממיורקה, סנצ'ו בשנת 1324, עלה על כס המלכות חיימה השלישי בגיל תשע, מה שחייב מועצת עוצרות בראשות דודו פליפה כדי לשלוט בממלכה.
המצב היה קשה מאחר שחיימה השני, מלך אראגון לא ויתר על תביעתו לכס המלכות של מיורקה.
בשנת 1325, פליפה הבטיח את ויתור המלך האראגוני על כל תביעה על זכויות הירושה של כס מלכות מיורקה לאחר פירעון חוב גדול שנגרר על ידי סנצ'ו במהלך פלישה לסרדיניה.
ההסכם אמנם פתר את בעיית הירושה, אך גם הכניס את הממלכה למשבר פיננסי חמור.
חיימה נאלץ לפתח מדיניות דומה לזו של אראגון.
לשם כך הוא נאלץ להשתתף במלחמה נגד ג'נובה (1329–1336), שהביאה לאובדן של שווקים כלכליים שונים עבור הממלכה.
שוב, היה צורך להטיל מיסים וקנסות חדשים, שהוטלו על הקהילה היהודית, אף שלא היה בכך כדי לפתור את המשבר הפיננסי.
נראה כי לבעיות הממלכה לא היה סוף מאחר שב-1341 ניתק פדרו הרביעי, מלך אראגון את היחסים עם ממלכת מיורקה כהקדמה לפלישה.
במאי 1343 פלש פדרו הרביעי לאיים הבלאריים ולאחר מכן ב-1344 עם הפלישות למחוזות רוסיון וצ'רדניה.
חיימה השלישי הצליח לשמור רק על נחלותיו הצרפתיות.
לאחר מכירת הנחלות הללו למלך צרפת ב-1349, עזב חיימה השלישי למיורקה.
הוא הובס ונהרג בקרב Llucmajor ב-25 באוקטובר 1349. לאחר מכן, ממלכת מיורקה שולבה באופן סופי בכתר אראגון.
פירוק ממלכת מיורקה היה בלתי נמנע בהתחשב בסכסוכים שמהם היא הושפעה: מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה; מלחמת הבנימרינים, שכללה את קסטיליה וכתר אראגון וכן ניסיונות של ג'נובה להפוך את האיים הבלאריים למדינת לווין.
ממלכת מיורקה, שהייתה לה קשרי וסאל עם כתרי צרפת (דרך מונפלייה) ואראגון, לא יכלה להישאר נייטרלית במהלך הסכסוכים.
בנוסף, מיסים מוגדלים למימון כלכלת הממלכה בזמן הנייטרליות שלה הצליחו לערער את תושבי הממלכה.
ממלכת ניו זילנד (Realm of New Zealand) מורכבת מכל האזור בו משמש המלך של ניו זילנד כראש המדינה.
הממלכה אינה פדרציה אלא היא אוסף של מדינות וטריטוריות המאוחדות תחת המלך שלה.
ניו זילנד היא מדינה עצמאית וריבונית.
יש לה תביעה טריטוריאלית אחת באנטארקטיקה (שטח חסות רוס), טריטוריה תלויה אחת (טוקלאו), ושתי מדינות הקשורות אליה (איי קוק וניואה).
ממלכת ניו זילנד מקיפה את שלושת תחומי השיפוט האוטונומיים של ניו זילנד, איי קוק וניואה.
לשטח חסות רוס אין תושבים קבועים, בעוד שלטוקלאו, איי קוק וניואה יש אוכלוסיות ילידיות.
האומות המאוחדות מסווגות רשמית את טוקלאו כטריטוריה שאינה בשלטון עצמי.
איי קוק וניואה הן בעלות שלטון עצמי פנימי, כאשר ניו זילנד היא האחראית להגנה ולרוב ענייני החוץ.
המושל הכללי של ניו זילנד מייצג את המונרך ברחבי ממלכת ניו זילנד, אם כי לאיי קוק יש נציג נוסף של המלך .
המלך של ניו זילנד, המיוצג באופן אישי על ידי המושל הכללי של ניו זילנד, הוא ראש המדינה ברחבי ממלכת ניו זילנד.
איי קוק וניואה באוקיינוס השקט הפכו למושבות הראשונות של ניו זילנד בשנת 1901 ולאחר מכן למדינות חסות תחתיה.
ב-1965 איי קוק קיבלו שלטון עצמי, וכך גם ניואה ב-1974. טוקלאו עברה לשליטת ניו זילנד ב-1925 ונשארה טריטוריה ללא שלטון עצמי .
שטח חסות רוס כולל את השטח של יבשת אנטארקטיקה בין קו אורך 160° מזרח ל-150° מערב, יחד עם האיים הנמצאים בין דרגות אורך אלו לדרום קו הרוחב 60° דרום .
הממשלה הבריטית (האימפריאלית) השתלטה על שטח זה ב-1923 והפקידה אותו בידי הממשל של ניו זילנד.
לא רוסיה ולא ארצות הברית מכירות בטענה זו, והעניין נותר ללא פתרון, יחד עם כל שאר הטענות באמנת אנטארקטיקה.
האזור אינו מיושב, מלבד בסיסים מדעיים.
חוק הלאום של ניו זילנד מתייחס לכל חלקי הממלכה באופן שווה, כך שרוב האנשים שנולדו בניו זילנד, איי קוק, ניואה, טוקלאו ושטח חסות רוס לפני 2006 נחשבים כאזרחי ניו זילנד.
המושל הכללי מייצג את מלך הממלכה המאוחדת, כיום המלך צ'ארלס השלישי, בתפקידו כמלך ניו זילנד בכל שטחי הממלכה.
סינדי קירו נכנסה לתפקידה כמושלת הכללית של ניו זילנד ב-21 באוקטובר 2021, לאחר סיום כהונתה של פטסי רדי ב-28 בספטמבר 2021.
גם איי קוק וגם ניואה הם מדינות בשלטון עצמי בשיתוף חופשי עם ניו זילנד.
הפרטים של הסדר ההתאגדות החופשית שלהם כלולים במספר מסמכים, כגון החוקות שלהם, חילופי המכתבים משנת 1983 בין ממשלות ניו זילנד ואיי קוק, והצהרת המאה המשותפת משנת 2001. לפיכך, הפרלמנט של ניו זילנד אינו מוסמך להעביר באופן חד צדדי חקיקה ביחס למדינות אלו.
בנושאי חוץ וביטחון ניו זילנד פועלת בשם מדינות אלו, אך רק בעצתן ובהסכמתן.
הם אינם טוענים (כרגע) לריבונות נפרדת.
מכיוון שהמושל הכללי מתגורר בניו זילנד, חוקת איי קוק קובעת תפקיד לנציג המלך.
נציג המלך ממונה על ידי ממשלת איי קוק, ואינו כפוף לפי החוק למושל הכללי, אלא פועל כנציג המקומי של המלך של ניו זילנד.
מאז 2013, סר טום מרסטרס הוא נציג המלך באיי קוק.
על פי חוקת ניו זילנד משנת 1974, המושל הכללי של ניו זילנד הוא זה שמשמש כנציג המלך, ומפעיל את "הסמכות הביצועית השייכת לכתר".
באיי קוק ובניואה, הנציב העליון של ניו זילנד הוא זה המשמש כנציג הדיפלומטי של ניו זילנד.
טוי דווס הוא הנציב העליון של ניו זילנד באיי קוק, והלן טונה היא הנציבה העליונה של ניו זילנד בניואה.
למרות יחסיהם הקרובים לניו זילנד, גם איי קוק וגם ניואה מקיימים כמה יחסים דיפלומטיים בשם עצמם.
ניו זילנד היא מדינה ריבונית.
באומות המאוחדות, המדינה מזוהה בעצרת הכללית כפשוטה "ניו זילנד", ולא כממלכת ניו זילנד.
ניו זילנד מורכבת מקבוצות האיים הבאות:
האי הצפוני, האי הדרומי, האי סטיוארט ואיי החוף הסמוכים כגון איי סולנדר, כולם כלולים ב-16 חבלי ניו זילנד;
איי צ'טהאם ממזרח, הכלולים בטריטוריית איי צ'טהאם;
איי קרמדק ואיי שלושת המלכים מצפון והאיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד מדרום, כולם מחוץ לגבולות הרשויות המקומיות ומאוכלסים רק במספר קטן של צוותי מחקר ושימור;
שטח חסות רוס, המהווה חלק מאנטארקטיקה, על פי ממשלת ניו זילנד, הוא מבחינה חוקתית חלק מניו זילנד.
עם זאת, התביעה של ניו זילנד לחלק זה של אנטארקטיקה מוכרת רק על ידי ארבע מדינות אחרות.
בנוסף, תביעתה של ניו זילנד לריבונות כפופה לאמנת אנטארקטיקה, עליה חתמה ב-1959
לטוקלאו אין כיום שלטון עצמי.
נציגה של ניו זילנד בטוקלאו הוא המנהל של טוקלאו (מאז 2022, דון היגינס), הוא בעל סמכות לבטל חוקים שעברו על ידי הפרלמנט של טוקלאו.
במשאלי עם שנערכו בשנים 2006 ו-2007 על ידי ניו זילנד לבקשת האומות המאוחדות, תושבי טוקלאו לא הצליחו להגיע לרוב של שני שלישים הדרוש להשגת שיטת ממשל אוטונומית בעלת סמכויות שוות לזו של איי קוק וניואה
ממלכת מָעִין הייתה ממלכה עתיקה בדרום ערב, ספציפית בוואדי אל-ג'וף שבצפון מערב תימן של היום, מצפון מערב לממלכת סבא וממערב למדבר הציהד (רמלת אלסבעתין בימינו).
הממלכה התקיימה מהמאה ה-6 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס ולפרקים חלשה על נתיבי הסחר בלבונה.
בירת הממלכה הייתה העיר בראקיש (ית'ל בימינו) ולאחר מכן קרנו (בקרבת מעין, לא רחוק מצנעא).
לממלכת מעין הייתה שפה משלה, המכונה במחקר מעינית.
היא נכתבה בכתב הדרום הערבי, הן המרובע (מוסנד) על גבי אבן הן הרהוט (זבור) על גבי מקלות עץ או גבעולי עלי דקל.
שפה זו מתאפיינת בדמיון רב לשבאית, שכנראה נובע ממגע ממושך וקרוב ביניהן, אך גם נבדלת ממנה, בראש ובראשונה באוצר המילים שלה, שיש לו יותר מן המשותף עם שפות אתיופיות.
בנוסף לכתובות הרבות מאזור אלג'וף, נתגלו כתובות מינאיות גם בעיר דדן, במצרים ובדלוס, מה שמעיד על התפוצה הרחבה של בני העם המינאי באזור, כפי שניתן להבין גם מהמקרא (דברי הימים א' ד' מ"א).
ממלכת פולין (בפולנית: Królestwo Regencyjn) הייתה מדינה שעליה הכריזו גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-5 בנובמבר 1916 בשטחה של פולין הקונגרסאית.
המדינה התקיימה כמדינת חסות של גרמניה עד 1918, ולא זכתה לממשל של ממש או לגבולות מוגדרים.
משנת 1795 ועד למלחמת העולם הראשונה, הייתה פולין מחולקת בין שלוש מעצמות: פרוסיה (ויורשתה גרמניה), רוסיה והאימפריה האוסטרו הונגרית.
מלחמת העולם הראשונה הביאה למפנה בגורלה של פולין.
שני הצדדים הנִצים, אשר חילקו ביניהם את פולין, שאפו לרכוש את לבו של העם הפולני על מנת שיסייע במלחמתם.
שטחה של פולין היה לשדה קרב בין הרוסים לבין הגרמנים והאוסטרים, כאשר הרוסים פלשו לגליציה שהוחזקה בידי אוסטריה-הונגריה, ואילו הגרמנים, מצדם, פלשו לשטחי פולין שהוחזקו על ידי הרוסים.
במהלך המלחמה כבשו הגרמנים חלקים ניכרים משטחי פולין שהוחזקו על ידי רוסיה.
ורשה נפלה לידי הגרמנים ב-22 באוגוסט 1915. בסוף שנת 1915 הייתה כל פולין מוחזקת בידי הגרמנים, אשר שאפו לנצל את שאיפות העצמאות של העם הפולני, שהתמרד כנגד אדוניו הרוסים בשתי מרידות גדולות בשנת 1830 ובשנת 1863, לטובת מטרתן של מעצמות המרכז.
ההכרזה של שני הקיסרים, וילהלם השני ופרנץ יוזף, אפשרה הקמתה של "מועצת מדינה" שהייתה הכלי השלטוני שבאמצעותו שלטה גרמניה בשטחי פולין, ולאחר מכן, מ-15 באוקטובר 1917 הוקמה "מועצת עוצרים" ("Rada Regencyjna") אשר אמורה הייתה לשלוט במדינת החסות החדשה, ובעתיד, לבחור לה מלך.
הארכידוכס האוסטרי קרל סטפן היה בעל הסיכויים הגדולים ביותר להיבחר למלך, שכן גר בזיוויץ' שבגליציה, ודיבר פולנית רהוטה.
הארכידוכס חפץ בכתר, אך כחבר בבית הבסבורג היה צריך את רשותו של ראש הבית, קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ירש את פרנץ יוזף שמת ימים ספורים לאחר ההכרזה על הממלכה החדשה.
קרל הראשון היסס להעניק את הרשות, שכן חפץ בעצמו להיות למלך פולין.
עם מועצת העוצרים נמנו הקרדינל אלכסנדר קקובסקי, הארכיבישוף של ורשה, הנסיך ז'דיסלב לובומירסקי, ויוזף אוסטרובסקי, פעיל פוליטי ובעל קרקעות.
מועצת המדינה הורתה על השבת השפה הפולנית כשפת המדינה, והשימוש בה בבתי הספר ובמוסדות הרשמיים.
השימוש בשפה באופן רשמי נאסר על ידי הרוסים לאחר המרידות הגדולות במאה ה-19. מעצמות המרכז הקימו צבא, שכונה "הוורמאכט הפולני" על מנת לסייע במאמציהן המלחמתיים.
אך הגיוס לצבא (שנוהל על ידי הקולונל ולדיסלב שיקורסקי) לא הביא לתוצאות של ממש.
עד לסוף המלחמה הצטרפו לצבא כחמשת אלפים אנשים בלבד.
לממלכה היה מטבע משלה, "המארק הפולני", וב-12 בנובמבר 1917 קיבלה הממלכה חוקה המאמצת מונרכיה שלה פרלמנט בן שני בתים.
מטרת המדיניות הגרמנית הייתה ליצור אזור שניתן יהיה לניצול ובעתיד אף לסיפוח לגרמניה.
במהלך שליטת הגרמנים על פולין היו הפולנים נתונים לעבודות כפייה, לרעב ולהחרמת רכוש שרירותית.
מועצת העוצרים מעולם לא הצליחה לבחור מלך לפולין, ולא הייתה לה חשיבות פוליטית, מכיוון שהשליטה בפולין בפועל הייתה נתונה בידי מושל גרמני בשם הנס פון בזלר.
פירוק מועצת המדינה ומועצת העוצרים
ממלכת סקסוניה הייתה ממלכה שהתקיימה בין השנים 1806–1918 כחברה עצמאית במסגרת הקונפדרציה של הריין.
בשנת 1871 שויכה לאימפריה הגרמנית והתקיימה כמדינה חופשית במסגרתה עד תום מלחמת העולם הראשונה וויתורו של מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי על כס המלוכה בשנת 1918. בשטחה מתקיימת כיום מדינת סקסוניה בשטח גרמניה.
סקסוניה התקיימה כאלף שנים, עד 1806, במסגרת האימפריה הרומית הקדושה כנסיכות הבוחר מסקסוניה, ובראשה עמד נסיך בוחר.
עם התפרקות האימפריה, בעקבות קרב אוסטרליץ, ניתן לה מעמד של ממלכה עצמאית בתמיכת צרפת.
הנסיך הבוחר שעמד בראשה באותה עת היה למלך סקסוניה, פרידריך אוגוסט הראשון.
בעקבות תבוסת פרוסיה בקרב ינה ובקרב אאורשטדט, באותה שנה הצטרפה סקסוניה לקונפדרציה של הריין ונותרה חברה בה עד לפירוקה ב-1813 בעקבות קרב לייפציג.
בתחילת הלחימה, ב-17 ביוני 1866 נכנסו כוחות פרוסיה לסקסוניה וכבשו אותה.
בסיום הלחימה ביקשה אוסטריה מפרוסיה שלא לספח את סקסוניה כמחוות כבוד, ופרוסיה נעתרה לבקשה, והותירה את סקסוניה כמדינה עצמאית.
פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה (1806–1827)
פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה (1836–1854)
פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה (1904–1918)
ממלכת צמחייה היא אזור גאוגרפי נרחב, שבו מתקיימת חפיפה רבה בין תפוצות שלמות של צמחים ממשפחות וסוגים שונים יחדיו.
הממלכות דומות למונחי האזורים הביוגאוגרפים אצל בעלי חיים על בסיס יבשתי או על-יבשתי, כשהתפוצה מתייחסת לצמחייה יבשתית (ולא לאצות).
בתוך הממלכות נמצאים אזורי צמחייה שונים במספר בתי גידול וחלק מהצמחים אנדמיות לאזורים קטנים יותר.
המונח הקטן יותר לאזור צמחייה הוא אזור פיטוגאוגרפי.
ישנם מספר אפשרויות חלוקה של ממלכות צמחייה, כשהמקובלת היא שיטת שש הממלכות של החוקר הבריטי רונלד גוד: ממלכה בוריאלית או הולארקטית (Holoarctic), ממלכה פלאוטרופית (Paleotropic), ממלכה נאוטרופית (Neotropic), ממלכה אוסטרלית (Australian), ממלכת אזור הכף (Capensis) וממלכה אנטארקטית או הולואנטארקטית (Antarctic).
ממלכת פָּרַס היא ישות תרבותית עתיקת יומין, ששורשיה נטועים בעת העתיקה ובגלגולה המודרני היא מוכרת בשם איראן.
באופן היסטורי פרס נחשבת לכלל השטח ההררי ברובו הנמצא במרכז אסיה בין מסופוטמיה לעמק האינדוס.
שרובו לאורך ההיסטוריה נשלט על ידי הפרסים.
לאור אופיה ההררי של פרס שהקשה על כיבושה על ידי אימפריות לאורך ההיסטוריה, שמרה על עצמאות יחסית לאורך תקופות רבות.
מָדַי הייתה ממלכה שהתקיימה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה ברמה המרכזית של איראן המודרנית.
מדי לא נהפכה לפרובינציה אלא הייתה במעמד שווה לפרס באימפריה.
האימפריה האחמנית או "האימפריה הפרסית" הייתה ממלכה ששלטה בחלק גדול של אסיה במשך תקופה של כמאתיים שנה (550–331 לפנה"ס).
היא הייתה הגדולה בממלכות העולם העתיק עד תקופתה, ושלטה על עמים רבים השונים בדתם, שפתם ותרבותם.
בספרות חז"ל נמנית האימפריה כאחת משלוש האימפריות ששלטו "בכיפה", כלומר בכל העולם המוכר.
השושלת נוסדה על ידי האחמניש, והגיעה לשיא כוחה בתקופת כורש השני, הידוע כ"כורש הגדול", ששחרר את פרס מידי ממלכת מדי ואף כבש את שטחי ממלכת מדי, שהייתה אחת מן הממלכות החזקות באזור באותה עת.
לאחר מכן, כבש כורש את בבל – בין הממלכות הגדולות ביותר באותה תקופה.
מלכי הממלכה האחמנית שמוזכרים בתנ"ך:
כורש השני – פרסם את הכרזת כורש, בה נתן ליהודים הגולים לשוב לארצם ולבנות מחדש את בית המקדש.
אחשוורוש במגילת אסתר – יש הסוברים שהכוונה לחשיארש הראשון, ויש הסוברים שזהו יורשו למלוכה ארתחשסתא הראשון.
לאחר תבוסת הממלכה האחמנית על ידי אלכסנדר הגדול וכיבושה על ידיו עברה השליטה ליוונים שפתחו את התקופה ההלניסטית באזור.
לאחר כמה מלחמות התייצב השלטון באזור תחת בית סלאוקוס ששלט באימפריה הסלאוקית.
לאחר מכן עברה השליטה לאימפריה הפרתית, עד 226 לספירה.
לאחר תקופה זו שבה השליטה לבני המקום.
הממלכה הסלאוקית הייתה מדינה הלניסטית שנוסדה בשנת 312 לפנה"ס על ידי סלאוקוס הראשון ונשלטה על ידי בית סלאוקוס.
בשיא כוחה חלשה על מסופוטמיה, אסיה הקטנה, סוריה, ארץ ישראל, והמישור האיראני עד לנהר האינדוס ולזמן קצר אף בתראקיה.
הייתה זו המדינה הגדולה ביותר בעולם ההלניסטי.
האימפריה הפרתית הייתה המעצמה השלטת באזור שבו שוכנת כיום איראן, מסוף המאה ה-3 לפנה"ס.
האימפריה הפרתית הייתה אחת מהאימפריות העמידות ביותר של המזרח הקרוב.
היא שלטה בכל השטח הקרוי כיום איראן, עיראק וארמניה, וכן בחלקים מטורקיה, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן, ולתקופות קצרות בשטחים המהווים כיום חלקים מפקיסטן, סוריה, לבנון ואף ארץ ישראל.
סופה של אימפריה זו בא בשנת 224 לספירה, כאשר מלכה האחרון ארטבן הרביעי הובס על ידי אחד מן הווסאלים שלו, ונוצרה האימפריה הסאסאנית.
האימפריה הסאסאנית (ساسانیان, 226–651) הייתה האימפריה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
במאה ה-7 נכבשה האימפריה הסאסאנית על ידי המוסלמים מחצי האי-ערב ורוב תושביה קיבלו עליהם את דת האסלאם.
אף על פי שהיו מוסלמים, שמרו הפרסים על עצמאות לאורך מרבית תקופת ח'ליפות אומיה ועבאס.
דוגמה לעצמאות זו באה בדמותה של השושלת הסמאנית שנאבקה ממושכות בשושלת העבאסית.
וכך קרה שבמאה ה-9 איסמעיל סמאני, אציל פרסי שהתאסלם, השיג מהח'ליף הסכמה לשליטתו באזור.
השושלת הסאמאנית היא למעשה שושלת פרסית מוסלמית שנקראה על שם סמאני הנ"ל.
נכדיו סייעו לח'ליף אל מאמון ומונו למושלים בח'וראסאן.
בשנת 874 הוכרו הסאמאנים כשליטי טרנסאוקסאניה (אזור בוכרה באוזבקיסטן של היום).
הם כוננו ממלכה תקיפה ובוכרה נהייתה לבירתם.
בימי האמיר איסמעיל הראשון ששלט בבוכרה (892–907) נקרעה טרנסאוקסאניה מעל ח'וראסאן ונעשתה ממלכה חזקה, שנתפשטה מן הערבה בצפון ועד המפרץ הפרסי בדרום, בואכה בגדד במערב.
הוא היה שליט מוכשר ונמרץ.
בנו אחמד (907–913) ונכדו נאצר (913–943) היו אף הם שליטים מעולים (בימי נאצר בן אחמד השתרעה ממלכת הסאמאנים כמעט על כל פני איראן).
ממלכת הסאמאנים שגשגה, כנראה, בגלל קשרי מסחר הדוקים עם אירופה.
השושלת הסאמאנית השיבה את זוהר התרבות הפרסית לאזור – הפעם עם ניחוח איסלמי.
ב-999 כבשו הטורקים (גזנווים) את טרנסאוקסניה וחיסלו את מלכות הסמאנים.
ואולם כיבוש זה הוחלף במהרה על ידי הסלג'וקים שגם כן היו ממוצא טורקי.
בתחילת המאה ה-11 נכבשה הח'ליפות העבאסית על ידי השושלת הסלג'וקית.
במאה ה-12 נשלטה פרס בידי האימפריה הח'ווארזמית.
במאה ה-13 נכבשה פרס מידי הח'ווארזמים ועברה לשליטת האימפריה המונגולית במסגרת כיבושי שטחים שביצעה בקרב ארצות האסלאם.
בשנת 1219 החלה האימפריה המונגולית ובראשה ג'ינגיס חאן בכיבוש שטחי ממלכת פרס.
במלחמת הכיבוש השתתף גם נכדו, גויוק חאן.
לאחר מות ג'ינגיס חאן חולקה האימפריה המונגולית בין ארבעת ילדיו, התפרקה וירדה מגדולתה.
השושלת המונגולית ששלטה בפרס נקראה השושלת האילח'אנית וקבעה את בירתה, תחילה במרגה אחר כך בתבריז ולבסוף בסולטנייה.
תחילה היו השליטים המונגולים שמאניסטים ובודהיסטים אחר כך התאסלמו, מרבית שליטיהן האחרונים היו סונים מלבד הח'אן אולג'יתו חודבנדה שהיה שיעי.
פרס התגלגלה בין כמה שושלות טורקיות, שהאחרונה בהן הייתה אק קויונלו.
בשנת 1500 נכבשה פרס על ידי האימפריה הספווית.
תחיית האימפריות והשושלות המוסלמיות בפרס
כיבוש פרס והעברתה לידי האימפריה הספווית בשנת 1500 סימל את החזרה והתחייה של השליטה האסלאמית בפרס.
על פרס שלטו 3 אימפריות/שושלות מוסלמיות שיעיות עיקריות: האימפריה הספווית (משנת 1500 עד 1722), השושלת הקאג'ארית (משנת 1794 עד 1925) ושושלת פהלווי (משנת 1925 עד 1979).
בין היתר החלו ארצות אירופאיות: פורטוגל, בריטניה, האימפריה הרוסית וצרפת לייסד היאחזויות קולוניאליות באזור.
כתוצאה מכך איבדה פרס את שלטונה על רבים ממחוזותיה בחוזים עם האימפריה הרוסית – הסכם טורקמנצ'אי, הסכם גוליסטן ואחרים.
ממלכת סקוטלנד הייתה מדינה בצפון אירופה, בשלישו הצפוני של האי הבריטי.
הממלכה התקיימה כמדינה עצמאית משנת 843 עד חוקי האיחוד של 1707, שאיחד אותה עם ממלכת אנגליה כממלכת בריטניה הגדולה (1707–1800).
במשך רוב שנות קיומה של ממלכת הסקוטים ניתן תוקף למונרך יחיד, או לארכימונרך שהיה במעמד גבוה מעל לקבוצת מלכים אשר עליהם שלט.
זהות יורש העצר נקבעה בדרך-כלל על ידי המלך בעודו על ערש-דווי; היורש נקרא טאניסט (tanist; גאלית סקוטית tanaiste).
הפרלמנט הסקוטי היווה את הרשות המחוקקת.
חברי הפרלמנט כקבוצה נקראו "שלושת מעמדות המלוכה" (the Three Estates) למשך רוב רובה של היסטורית הפרלמנט: המעמד הראשון הורכב מאנשי הכמורה, המעמד השני מאנשי האצולה והמעמד השלישי מנציבים עירוניים.
מהמאה השש-עשרה אורגן מחדש המעמד השני על ידי קבוצה נבחרת של נציבים כפריים.
בעקבות שינוי זה הועלה הרעיון ליצור "מעמד רביעי", וכן הוצע להגדיר "מעמד חמישי" המורכב מפקידים הנושאים משרות מלכותיות.
היסטוריונים החוקרים את ענייני הפרלמנט רואים חלוקות אלו כבעייתיות.
בכל-זאת הכינוי לאספת חברי הפרלמנט נשאר "שלושת המעמדות", בעוד הפרלמנט היווה מקשה אחת.
התיעוד הראשוני בו מופיע הפרלמנט הסקוטי מקורו בתחילת המאה השלוש-עשרה; האספה הראשונה לה נמצאה עדות אמינה הייתה בקִירְקְלִיסְטוֹן (Kirkliston), עיירה קטנה סמוכה לאדינבורו, בשנת 1235 בתקופת כהונתו של המלך אלכסנדר השני.
אספה זו כונתה ברשומות הלטיניות Colloquium, בדומה לכינוי שדבק בפרלמנט האנגלי.
האספה האחרונה התקיימה ב-25 במאי 1707. בשנה זו הועבר חוק האיחוד של 1707 אשר איחד את ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה לממלכת בריטניה הגדולה, לה היה פרלמנט משלה – הפרלמנט של בריטניה הגדולה.
ממלכת סקוטלנד אוחדה בשנת 843 לאחר שקנת מק'אלפין (King Kenneth of Scotland 810–858), מלך כל הסקוטים, הוכרז גם כמלך הפיקטים.
בתחילה הוגבלה הממלכה לצפון נהרות הפורת' והקלייד (Forth and Clyde); דרום-מערב סקוטלנד המודרנית עוד נשארה תחת שליטתה של ממלכה בריטונית; דרום-מזרח סקוטלנד גם היא תחת שליטה בריטית ואף פרו-אנגלית.
השליטה על אזור זה החלה בתקופתו של קונסטנטין השני (879–952) ולבסוף נפלה לידי הסקוטים בשנת 1018, כאשר מלקולם השני, מלך סקוטלנד, הרחיב את הגבול הדרומי לנהר הטוויד (Tweed).
בשנת 1263 לחמה סקוטלנד בנורווגיה בקרב לרגס (Battle of Largs – על השם העיר הסקוטית לידה התרחש הקרב) על השליטה על איי מערב סקוטלנד.
בשנת 1266 חתם המלך הנורווגי מגנוס השישי על הסכם פרת' (), אשר עיקרו הכרה נורווגית בשליטת סקוטלנד על האיים.
הראשון שבהסכמים נכרת בשנת 1295 על ידי ג'ון באליול, מלך סקוטלנד, ועל ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
לסירוגין ⁹שתי הממלכות הפיקו תועלת הדדית רבה מהברית, במיוחד לאחר פרוץ מלחמת מאה השנים, אך שימושה היה רחוק מהדדי.
בשנת 1468 התרחבה ממלכת סקוטלנד משמעותית בפעם האחרונה, לאחר שג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד, התחתן עם מרגרט, בתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, וקיבל את איי שטלנד ואורקני כנדוניה.
במאה ה-16 התרחשה בסקוטלנד הרפורמציה הפרוטסטנטית, בהשפעת תורותיהם של מרטין לותר וז'אן קלווין.
למרות היריבות בין שתי הממלכות, לעיתים קרובות חלו נישואים בין ממלכת אנגליה לממלכת סקוטלנד.
מאורעות אלו הביאו ישירות לפתיחת מלחמת הבישופים (Bellum Episcopale – Bishops' Wars), ולפתיחת מלחמת שלוש הממלכות (Wars of the Three Kingdoms).
תוכנית דריין שבה סקוטלנד ניסתה ליצור קולוניה במצר פנמה נכשלה.
חלומות סקוטלנד להפוך למעצמת סחר עולמית נפלו.
התוכנית נכשלה באופן סופי בשנת 1700 והיא השאירה את סקוטלנד מרוסקת חסרת כסף.
דבר זה דרבן את סקוטלנד להתאחדות עם האנגלים בכדי לא לפשוט רגל.
דגל סקוטלנד מורכב מצלב אנדרו הקדוש.
דגלים נוספים נוצרו בהתאם לאיחודים ולשינויים בהרכב הממלכה.
בכל הדגלים, הרקע הכחול והצלב האלכסוני הם אלו שייצגו את סקוטלנד באיחוד.
ממלכת קאחתי-הרתי (בגאורגית: კახეთ-ჰერეთის სამეფო) הייתה ממלכה גאורגית בימי הביניים שהתקיימה במחוזות ההיסטוריים של קאחתי והרתי במזרח גאורגיה, בשנים 1014–1105.
לפני הקמתה של ממלכת קאחתי שכנה בשטח המחוז ההיסטורי, קאחתי נסיכות נוצרית בשם כורבישופות קאחתי, ששליטה נשא בתואר הכנסייתי כורבישוף.
עם מותו של בגרט השלישי, בשנת 1014, קפץ קוויריקה השלישי על ההזדמנות, השתלט על המחוז השכן, הרתי, והכריז על עצמו כמלך קאחתי והרתי - מלך ממלכת הקאחים והראנים.
בתקופת שלטונו שגשגה הממלכה החדשה וצברה כוח פוליטי.
בשנת 1027 הצטרף צבא ממלכת קאחתי לצבא המשותף של בגרט הרביעי, שהונהג על ידי ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי ואיוון אבאזאסדזה, האמיר אמירות טביליסי, אלי בי.
ג'עפר והמלך דוד הראשון, מלך ארמניה כנגד האמיר של אראן (آران) מבית שאדאדיד, אל-פאדל הראשון איבן מוחמד, שהובס תבוסה מוחצת בנהר אקלז.
בערך באותו זמן, השמיד, קוויריקה השלישי, השמיד כוח פולש בראשות המלך האלאני, אורדורה, שחצה את הרי הקווקז לתוך קאחתי רק בשביל ליפול בקרב במערכה נטושה.
בשנת 1029, בשיא שלטונו ויוקרתו, נרצח קוויריקה בהתנקשות בעת ציד, והממלכה נכבשת בידי בגרט הרביעי למשך 10 השנים הבאות.
בשנת 1039, הצליחו אצילי קאחתי, להחזיר את המונרכיה ולהמליך את בנו המאומץ של קוויריקה השלישי, גאגיק עליהם.
יורשו של גאגיק, אר'סרתן הראשון, התקשה לעמוד בפני בדרט הרביעי ומאבד חלקים נרחבים לבגרט הרביעי, ולכן נכנע, בשנת 1068, לסולטאן הסלג'וקי, אלפ ארסלאן, הסכים להעלות לו מיסים, וקיבל את תמיכתם של הסלג'וקים במאבקו כנגד ניסיונות הסיפוח של בגרט הרביעי ויורשו גיאורגי השני.
מאוחר יותר, בדומה לאביו, כרת אר'סרתן הראשון ברית עם השבט המורד של הליפריטים.
אולם העביר את תמיכתו, מאוחר יותר, לגיאורגי השני ועזר לו במסעו למיגור האופוזיציה הפיאודלית.
מאוחר יותר, בשנת 1074, נלחם כנגד הפלישה הסלג'וקית של מאליק שאח הראשון (ملكشاه).
הממלכה המשיכה להיות כפופה לסלג'וקים גם בתקופת שלטונו של יורשו קוויריקה הרביעי, שהצליח לעמוד אף הוא מול שאיפות איחוד הממלכות הגאורגיות, של דוד הבנאי, לממלכה הגאורגית המאוחדת.
סופה של הממלכה הגיע עם עלייתו של אר'סרתן השני לכס המלוכה.
אר'סרתן, שהיה מנהיג קל דעת "הצליח" להמאיס את שלטונו על עמו, ואצילי ממלכתו בראשות הנסיך ארשיאני מהרתי, אסרו אותו והסגירו אותו לידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שסיפח סופית את הממלכה ואיחד אותה עם ממלכתו.
הבט נוסף למאבק בין ממלכת קאחתי-הרתי בשאיפות האיחוד עם הממלכה הגאורגית המאוחדת הוא המאבק שבין שושלת המלוכה, שושלת בגרטיוני - שליטי הממלכה הגאורגית המאוחדת ושושלת בגרטוני הארמנית - שליטי קאחתי, שהיו למעשה נצר לאותה שושלת.
השושלת הארמנית הגיעה לשלטון בממלכה הגאורגית על ידי כך שמייסד הממלכה, קוויריקה השלישי, אימץ גאגיק כבנו וכיורשו, כאשר אביו הביולוגי היה דוד הראשון, מלך ממלכת לורי הארמנית ואילו אימו הייתה אחותו של קוויריקה השלישי.
קַאפָה הייתה ממלכה עתיקה ששכנה בדרום-מערב אתיופיה.
גבולה הצפוני של הממלכה היה נהר הגוג'אב, שהפריד אותה מממלכות אזור גיב, במזרחה גבלה בקונטים ובקולים, עמים שישבו בין ממלכה זו לבין נהר האומו, בדרומה גבלה בשבטי הגירמים, ובמערבה במוסונגוים.
ממלכת קאפה הוקמה ב-1390 על ידי מינג'ו.
הבירה הראשונה הייתה העיר בונגה ויותר מאוחר אנדרכצ'ה, אך הבירה הקודמת שמרה על חשיבותה.
במשך המאה ה-16 אבדו כל השטחים צפונית לנהר גוג'אב לטובת האורומו.
המלכים של קאפה פיצו על כך כאשר סיפחו את מדינות גימירה הקטנות, ובמשך המאה ה-18 הצליחו להשתלט על ממלכת וואליטה.
לקראת סוף המאה ה-16 שכנע סרצה דנגל, קיסר אתיופיה, את מלך קאפה לאמץ את הנצרות כדת הממלכה.
כתוצאה מכך כנסיית ג'ורג' הקדוש בעיר בחה נקראת על שמו של הקיסר סרצה דנגל.
במאות הבאות ההשפעה של הממלכה האתיופית נחלשה והנצרות פחות או יותר נעלמה.
מלך קאפה האחרון, גאלי שארוצ'ו, התנגד במשך חודשים רבים לצבאם המשולב של וואלדה גיורגיס, ראס דאמיס והמלך של ג'ימה אבבה ג'יפאר השני, עד שהוא נלכד ב-11 בספטמבר 1897 הוא נשלח תחילה לאנקובר, ואז לאדיס אבבה.
קאפה אז נשלטה על ידי וואלדה גייוגיס עד 1914.
בשנת 1942 הפכה קאפה, יחד עם חלק מממלכות אזור גיב, למחוז קאפה, בארגון המנהלי החדש שיזם הקיסר היילה סלאסי.
ממלכת קאחתי (בגאורגית: კახეთის სამეფო, קאחֶתיס סאמֶפּוֹ) הייתה ממלכה מזרח גאורגית בימי הביניים ותחילת העת החדשה.
מרכז הממלכה השתרע בשטח המחוז ההיסטורי קאחתי ובירתה הייתה בתחילה גרמי ולאחר מכן תלאווי.
המלכה נוסדה עם התפרקותה של ממלכת גאורגיה לשלוש ממלכות נפרדות בשנת 1465, והיא התקיימה, עם מספר הפסקות קצרות, עד לשנת 1762, כאשר ממלכת קאחתי והממלכה הגאורגית השכנה, ממלכת כארתלי, התמזגו בעקבות ירושת כס המלוכה תחת הענף הקאחי של שושלת בגרטיוני.
במשך רוב ההיסטוריה התוססת של קאחתי הייתה הממלכה מדינת חסות של האימפריה הפרסית והעלתה לה מיסים שנתיים, שמאמציה להשאיר את ממלכת קאחתי תחת השפעתה הביאו לסדרת עימותים צבאיים וגירושים המוניים.
לממלכת קאחתי קדמה ממלכה קודמת במאה ה-8 לספירה.
הממלכה נוסדה בעקבו מרד מוצלח של שבטים הרריים של צנריה, ששחררו חלק גדול מגאורגיה משליטה ערבית .
כיוון שהודח מהשלטון, הכריז גאורגי על עצמו כשליט עצמאי בנחלותיו הפיאודליות בקאחתי, המחוז המזרחי ביותר בגאורגיה, שמרכזה בבקעת אלאזני ואיורי .
הוא נותר בקאחתי כסוג של אנטי מלך עד למותו בשנת 1476.
המום מהקשיים שצצו, נאלץ, קונסטנטין השני , מלך ממלכת גאורגיה ה"מצומצמת", לאשר את הסידור החדש.
הוא הכיר, בשנת 1490, באלכסנדר הראשון , בנו של גאורגי השמיני, כמלך קאחתי במזרח, ושנה לאחר מכן, בשנת 1491, הכיר באלכסנדרה השני , בנו של בגרט השישי, כמלך ממלכת אימרתי ממערב.
שינויים אלה הותירו את קונסטנטין השני עם שליטה על כארתלי בלבד, ובכך הושלמה חלוקת הממלכה הגאורגית לשלוש ממלכות.
שלא כמו הממשלים הגאורגיים האחרים, לא סבלה קאחתי מפלישות חיצוניות ואי-שקט פנימי.
יתר על כן, היה לה יתרון על פני חלקיה האחרים של גאורגיה במיקומה שאיגף את דרך המשי בנתיב ר'ילאן-שמחי-אסטרחן.
השלטון הקאחית לקח חסות על המסחר בדרך המשי ואף לקח חלק פעיל במסחר, ובכך קשר את הממלכה בכלכלת עבר הקווקז ואיראן.
אדמותיה הפוריות מאוד של קאחתי, יחד עם הפעילות המסחרית הנמרצת של יהודים, ארמנים ופרסים ביישובי המסחר: גרמי, זגמי, קרגאג'י ותלאווי, הביאו לשיגשוג, בולט יחסית לחלקיה האחרים של גאורגיה.
היציבות היחסית של אותם ימים חיזקה את כוחם של מלכי קאחתי והגדיל את מספר תומכיה בין אצילי גאורגיה.
הופעתן המאיימת של האימפריות המזרחיות הגדולות, האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית, הביאה למדיניות שקולה וזהירה של מלכי קאחתי.
הם ניסו לכונן ברית עם השליטים הדתיים של נסיכות מוסקבה כנגד השמחל של טרקי (Таргъу) בצפון הקווקז.
בשנת 1555 נחתם הסכם שלום בין העות'מאנים לספווים באמסיה.
ההסכם השאיר את קאחתי תחת השפעה פרסית-ספווית, אולם השליטים המקומיים הצליחו לשמור על מידה רבה של עצמאות ויציבות בכך שהראו נכונות לשיתוף פעולה עם אדוניהם הספווים.
למרות זאת, חתם אלכסנדר השני הסכם עם הצאר פיודור הראשון, ונשבע לו אמונים.
אולם ההסכם לא יצא לפועל הלכה למעשה.
עם הירצחו של אלכסנדר השני, בשנת 1605, בהפיכת חצר בחסות הפרסים, בידי בנו קונסטנטין הראשון, והתאסלמותו של האחרון, החל מעמדה של קאחתי לדעוך.
תושבי קאחתי סירבו לקבל את רוצח אביו והפילו אותו.
הם הכריחו את השאה הפרסי הנמרץ, עבאס הגדול (شاه عباس بزرگ) להכיר בחוסר-רצון את מועמד המורדים, אחיינו של קונסטנטין השני, תאימורז הראשון, כמלך כבר באותה שנה.
כך החל תאימורז שלטון ארוך וקשה (1605-1648) על הממלכה תוך עימותים עם השושלת הסאווית.
באמצע שנות העשרה של המאה ה-17, חידש השאה עבאס הגדול, את מאמציו להטיל את מרותו על הממלכה הגאורגית, וערך פלישות חוזרות ונשנות שנמשכו מ-1614 ועד 1617. בסדרת המרידות הגאורגיות ופעולות התגמול הפרסיות, נהרגו כ-60-70 אלף איש, ומעל מאה אלף כפריים קאחים הוגלו לתוך איראן.
אוכלוסיית קאחתי פחתה בכשליש; הערים ששגשגו, גרמי וזגמי הצטמקו והפכו לכפרים קטנים חסרי חשיבות; החקלאות הידרדרה והמסחר קפא על שמריו.
בשנת 1648, גורש תאימורז הבלתי נלאה סופית מקאחתי.
השלטון הצפווי הידק את השליטה על קאחת, והוציא לפועל מדיניות של חילופי אוכלוסייה.
במקום התושבים הגאורגים שגורשו, הושיבו הספווים שבטים טורקים נוודיים.
באותו הזמן, החלו, תושבים דאגסטנים הרריים, תקפו את קאחתי והתיישבו בגבולות קאחתי.
בשנת 1659, ערכו הקאחים מרד גדול, טבחו בנוודים שהתיישבו בממלכתם ומסרו את כניעתם לוחטנג החמישי (1618-1675), מלך ממלכת כארתלי, שנקרא גם וחטנג שאה נאווז, המלך הגאורגי-מוסלמי של כארתלי, שהצליח להשיג את הסכמתו של השאה להמליך את בנו, ארצ'יל למלך על קאחתי.
במשך זמן מה היו שתי הממלכות המזרח גאורגיות, מאוחדות תחת שלטונו של שאה-נאווז ובנו ארצ'יל.
תקופה שהתאפיינה בשקט ושלום יחסי.
ארצ'יל הפך את תלאווי לבירתו במקום גרמי, שנהרסה בידי הפולשים הפרסים.
הוא החל ביישום תוכנית שיקום הממלכה.
אולם התקופה הטובה הייתה לזמן קצר בלבד.
עלייתו של ארצ'יל החלה תחרות בין שני ענפי בית בגרטיוני - בית מוחראני, שאליו השתייך ארצ'יל ובית המלוכה המקורי של קאחתי, שנושלה ממעמדה עם גירושו של תאימורז הראשון.
השושלת הקאחית המקורית גברה בסופו של דבר, על חשבון כפירה באסלאם.
שלטון המלכים הקאחים הוחזר על כנו בשנת 1703, והם שלטו מאותה תקופה תחת כמדינת חסות תחת השושלת הספווית.
אף על פי כן, למרות החסות הפרסית הוטרדה הממלכה מפלישות דאגסטניות בלתי פוסקות.
משנת 1724 ועד 1744, הייתה קאחתי כפופה ברציפות לכיבושים עות'מאניים ופרסיים.
הסיוע שהעניק תאימורז השני לנאדיר שאה, במאבקו כנגד העות'מאנים, הביא, בשנת 1743, לביטול המס השנתי הכבד שהעלתה ממלכת קאחתי לחצר הפרסית.
שיתוף הפעולה של תאימורז השני עם נאדיר אפשר לו לשמר את מעמדו בקאחתי ובכארתלי.
הוא קיבל את הכרת הפרסים להכתרתו כמלך ממלכת כארתלי והכתרת בנו, ארקלה השני, כמלך ממלכת קאחתי.
שני המלכים הוכתרו בשנת 1745, בהתאם למסורת הנוצרית.
תאימורז וארקלה ניצלו את המהומה שנוצרה באיראן בעקבות ההתנקשות בנאדיר, בשנת 1747, והכריזו על עצמם כשליטים עצמאיים.
שלטונם עזר לייצב את שתי הממלכות.
הפעילות הכלכלית שבה לתחיה והפלישות הדאגסטניות הצטמצמו, אבל לא חוסלו לגמרי.
עם מותו של תאימורז, ב-8 בינואר 1762, ירש אותו ארקלה, והממלכה המאוחדת הפכה לממלכת כארתלי-קאחתי.
ממלכת פורטוגל (פורטוגזית: Reino de Portugal) היה שמה של פורטוגל תחת השלטון המונרכי.
מיקומה של הממלכה היה במערב חצי האי האיברי, והיא התקיימה בין השנים 1139 ו-1910. הממלכה הוחלפה ברפובליקה הפורטוגזית הראשונה לאחר שמלכהּ נרצח בשנת 1908, ולבסוף בהפיכה שבוצעה בשנת 1910.
כך, נוסדה רשמית ממלכת פורטוגל, תחת מלכות השושלת הראשונה של הענף הפורטוגזי של בית בורגונדי הצרפתי.
אנריקה מבורגוניה ייסד את השושלת הפורטוגזית הראשונה, בית בורגוניה (זוהי ההגיה של "בורגונדי" בפורטוגזית (Borgonha) או בספרדית (Borgoña) – אנריקה נולד בבורגונדי), ששלטה בפורטוגל עד 1383. פרננדו הראשון היה אחרון המלכים מענף שושלתי זה ששלט בפורטוגל.
בשנת 1640 הושב כתר פורטוגל לפורטוגזים, לידי בית ברגנסה.
עושר רב נחשף לעיני הכובשים הפורטוגזים בשטחים אלה, ניקר את עיניהם ודרבנם להמשיך במפעל התגליות בים הפתוח והבלתי מוכר, מתוך תקווה לגלות עוד ארצות, עימן אפשר לנהל קשרי מסחר.
העילה ההתחלתית הייתה הפצת הנצרות, ובהמשך בלטו יותר הרצון להפיק תועלת מהפירות הנלווים לתגליות עצמן (קשרי מסחר וכדומה) ורוח התנדבות הרפתקנית של הפורטוגזים.
בימי מלכותו של מנואל הראשון הקיף ואסקו דה גמה את כף התקווה הטובה והגיע לחופי הודו ובכך בישר לארצות המזרח על עידן חדש של נוכחות פורטוגזית הגמונית בכל אגן האוקיינוס ההודי.
האימפריה הפורטוגזית הייתה לחלוצת האימפריות הקולוניאליות שנוצרו בימי עידן התגליות, כאשר כבשה ב-1415 את סאוטה שלחופי צפון אפריקה והחלה לשגר מסעות חקר, תגלית ומיפוי באוקיינוס האטלנטי.
לאחר שמיפו הפורטוגזים את חופי יבשת אפריקה וגילו את הדרך הימית להודו, החלו אלה ומדינות אירופיות נוספות לחקור את פנים היבשת, וחיפשו אחר נתיבים ימיים נוספים למקורות התבלינים במזרח, בנוסף לנתיב העובר דרך כף התקווה הטובה (לדוגמה, נתיבים מערביים המקיפים את צפון אמריקה או דרומה).
מברזיל ועד אסיה, הפיצה פורטוגל את שפתה, הפורטוגזית, ואת מנהגיה, בה בעת שהביאה למטרופולין ליסבון עושר וממון רבים, תוך הזנחת המושבות והשקעה מועטה בפיתוחן.
ב-1580 עבר הכתר הפורטוגזי לידי המלכים הספרדים ונשאר בידיהם עד ל-1640 (עם זאת, נהנתה פורטוגל ממידה מסוימת של אוטונומיה).
במאה ה-17 היגרו פורטוגזים במספרים גדולים לברזיל.
ב-1961, פלשו צבאות הודו למושבה הפורטוגזית גואה.
ברבע האחרון של המאה ה-20 איבדו הפורטוגזים גם את מזרח טימור, את סאו טומה ופרינסיפה, את כף ורדה ואת גינאה ביסאו.
על אף מאמציו של אנטוניו הראשון לשמר את כתר פורטוגל בידי הפורטוגזים, עבר כס המלוכה של פורטוגל לידי מלך ספרד פליפה השני, בנה של בתו הבכורה של מנואל הראשון והמועמד הראוי ביותר באותה עת, על פי ייחוסו השושלתי ודיני הירושה.
תחת פליפה השני (עבור פורטוגל "פיליפה הראשון") הפכה ספרד לאימפריה הקולוניאלית הגלובלית הגדולה בהיסטוריה, כיוון שלנכסיה הטריטוריאליים רחבי ההיקף של ספרד ביבשת אמריקה נוספו עתה הזירות הפורטוגזיות החשובות בברזיל, באפריקה ובאסיה.
ימי מלכותם של פליפה השני ושל פליפה השלישי התנהלו, באופן יחסי, על מי מנוחות, בעיקר מכיוון שספרד המעיטה להתערב בענייניה של פורטוגל, שבה משלו ממשלים פורטוגזים.
מלכים אלה אפשרו לחיים בפורטוגל להתנהל ברוגע ובשלווה, וכן כיבדו את מעמדה של פורטוגל כממלכה, ומינו אצילים פורטוגזים למשרות נחשקות וטובות בחצר המלוכה הספרדית, בה בעת שהותירו על כנם החוקים, המטבע והממשל הפורטוגזי.
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פליפה הרביעי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, כך שגבר אי השקט של הפורטוגזים.
האצילים הפורטוגזים חששו מפגיעה במעמדם.
במלחמות אלה קיפדו פורטוגזים רבים את חייהם.
השבת עצמאות פורטוגל וגיבוש תוכניות לשיקום האימפריה הפורטוגזית
הקרדינל רישלייה איתר בליסבון, בתיווך סוכנים מטעמו, יורש פורטוגזי ראוי לכתר פורטוגל - דוכס ברגנסה, נכדה של קתרינה מפורטוגל.
באותו היום, הכריזו הפורטוגזים, בנצלם את המרד בקטלוניה, על דוכס ברגנסה כמלך פורטוגל, בשם ז'ואאו הרביעי ובכך באו לקיצם 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
לאחר 1640 מינה הכתר הפורטוגזי מועצה לענייני פורטוגל מעבר לים.
בשנים 1634–1637 התרחשו בעיר אבורה כמה התקוממויות.
ב-1640 פרץ בקטלוניה מרד והדוכס דה אוליווארס, ראש הממשלה הכל-יכול של המלך פליפה הרביעי, תכנן לשגר כוחות פורטוגזים במטרה לשים קץ להתקוממות זו.
לאצילים ולאנשי כמורה אלה לא היה רגע של נחת והם נשפטו בידי המונרך החדש ללא כל חסד או מחילה.
עם המלכתו של ז'ואאו הרביעי, עלתה לכס המלוכה הפורטוגזי שושלת ברגנסה.
בשנת 1659, עם תום מלחמתה של ספרד עם צרפת, תקפו הספרדים את פורטוגל, כדי להחזיר את כס מלכות פורטוגל למלכי בית הבסבורג (מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי).
בתגובה, תקפו כוחות אנגליים ופורטוגזים את חילות ספרד.
לאחר הניצחון על ספרד צורף לשמו של אפונסו השישי הכינוי "המנצח" (פורטוגזית: "O vitorioso").
משפחת המלוכה נמלטה לריו דה ז'ניירו וזו הפכה זמנית, במקום ליסבון, לבירת האימפריה הפורטוגזית (בשנים 1808-1821).
הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל.
הוא פלש לפורטוגל, ואילץ את בית המלוכה הפורטוגזי לגלות לברזיל.
הקרבות לא הוגבלו ליבשת אירופה בלבד, אלא גם חרגו ליבשת דרום אמריקה, בה כבשו הפורטוגזים את גיאנה הצרפתית.
תוצאותיה ההרסניות של פלישת נפוליאון, יחד עם ההיבטים השליליים של התלות באנגלים ושל פתיחת הנמלים בברזיל לסחר הבינלאומי, הובילו סוחרים פורטוגזים רבים אל סף פשיטת רגל.
נבחרו כחברים בפרלמנט הראשון בפורטוגל נציגים מכל קצוות האימפריה: מברזיל, מאיי מדיירה, מהאיים האזורים, ומהטריטוריות הפורטוגזיות באפריקה ובאסיה.
על מנת לשמור על מעמדו בברזיל ויתר פדרו על אזרחותו הפורטוגזית ועל תביעתו לכתר זמן מועט לאחר שירש אותו.
היורשת הבאה בסדר הירושה הייתה בתו של ז'ואאו, איזבל מריה והיא שימשה עוצרת עד שפדרו ויתר על כס המלוכה הפורטוגזי לטובת בתו מריה השנייה כדי להמשיך בכהונתו כקיסר ברזיל.
אחיו של פדרו, מיגל, מונה כעוצר הממלכה והוסדרו בעבורו נישואין עם אחייניתו מריה השנייה ששהתה בלומדון.
מעתה, הושבה על כנה החוקה הפורטוגזית משנת 1826, ונסללה הדרך לחזרתה של מריה השנייה לכס המלוכה בפורטוגל.
לאחר תבוסת האבסולוטיסטים, התאפיין השיח הפוליטי הפורטוגזי במאה ה-19 באימוץ רעיונות ליברליים.
שושלת בית סקסה-קובורג-גותה, אחרוני המלכים הפורטוגזים
בפוליטיקה הפורטוגזית בשלהי המאה ה-19 בלטו מאפיינים של מונרכיה חוקתית - חל בה מודל פוליטי שבו שלטו המפלגות הפעילות בזירה בסבבים.
מודל זה כונה בפורטוגזית rotativismo (כלומר - שלטון ב"רוטציה"), ולפיו שלטו שתי המפלגות העיקריות הפעילות באותה עת, המפלגה השמרנית (שכונתה partido Regeneracionista) והמפלגה הפרוגרסיבית (כינויה partido Histórico) בסבבי שלטון עוקבים ולסירוגין.
ב-1890 התפתח משבר קולוניאלי באפריקה והפורטוגזים שיגרו למושבותיהם באפריקה מספר חילות משלוח, במטרה לאחוז בקרקע שבריבונותם ביתר יעילות.
ממלכת פרוסיה הייתה ממלכה גרמנית, שהתקיימה כמדינה עצמאית בשנים 1701–1871, והחל מאיחוד גרמניה המשיכה להתקיים כחלק הארי של הקיסרות הגרמנית, בשנים 1871–1918, כאשר מלכה מכהן גם כקיסר גרמניה.
הממלכה נוצרה כתוצאה משדרוג מעמדה של ברנדנבורג-פרוסיה – שהיוותה איחוד בין דוכסות פרוסיה לנסיכות הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1688 מת פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ובנו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג עלה לשלטון במקומו.
על פי המקובל בבית הוהנצולרן מאז 1473 הייתה אמורה הירושה להתחלק שווה בשווה בין פרידריך ובין ארבעת אחיו למחצה, אולם לאחר דיונים משפטיים ארוכים, בהם השתתף בין היתר אברהרד פון דנקלמן, מורו הוותיק של פרידריך, הוחלט כי עד 1692 יישאר השלטון בברנדנבורג בידי פרידריך בלבד, כדי לשמור על שלמות הממלכה.
פרידריך, שהיה קלוויניסט, נבחר גם כנסיך נשאטל ב-1707, תואר שכן זכה להכרה בינלאומית במסגרת הסכם אוטרכט מ-1713. בשנת 1713 מת פרידריך הראשון, ובנו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה עלה לשלטון במקומו.
פרידריך וילהלם היה אדמיניסטרטור מוכשר ונמרץ, אשר חולל רפורמות מקיפות בתחומי השלטון השונים, ושכלל וייעל את הצבא הפרוסי לכדי כוח משמעותי העומד בשורה אחת עם צבאות המעצמות האירופיות.
הוא ביטל את שירות החובה והחליפו במס שהוטל על שכבות הביניים, הקים בתי ספר יסודיים ועודד התיישבות במזרח פרוסיה, אזור ששמם לאחר מגפה ב-1709. על אף ההשקעה הגדולה בפיתוח הצבא, 80 אחוזים מהתקציב הוקצבו למטרה זו, לא היה פרידריך וילהלם מן הששים אלי קרב.
פרוסיה בהנהגתו השתתפה רק במלחמה אחת, מלחמת הצפון הגדולה, וגם זאת באופן מינורי.
בין יוזמותיו בענייני צבא מצויה הקמת יחידת עילית שכונתה ענקי פוטסדאם, רגימנט שכל חייליו התנשאו לגובה 1.85 מטרים לפחות.
המלך, שגובהו היה כמטר וחצי, השקיע רבות ביחידת הענקים שלו.
אנשים גבוהי קומה גויסו לרגימנט מכל רחבי אירופה, וקיבלו שכר גבוה במיוחד.
לעיתים היה פוקד על אנשי הרגימנט לצעוד לפניו בסך להנאתו ולהפגת דיכאונותיו, ואף הורה להם לצעוד בחדר המיטות שלו.
מסירותו לענייני הצבא, תוך זלזול בצרכי החיים האזרחיים ומנעמיהם, התבטאה גם בהפיכת הגן המלכותי לוסטגארטן למגרש מצעדים צבאי.
גם ברמה האישית הוא נחשב לאדם גס וצר-אופקים, הוא לא גילה עניין במנעמי השלטון וזלזל באמנויות ובמדעים, למעט מדעי הצבא.
התנהגות זו הביאה לכינויו "המלך החייל".
פרידריך וילהלם גם פרסם תקנות דקדקניות ומחמירות לפקידי השלטון, שהתפרסו על 35 פרקים ו-297 סעיפים.
כך למשל נקבע כי פקיד ציבור שייעדר מישיבת ועדה, ייקנס בסכום השווה לשישה חודשי עבודה, ואם יחזור על העברה יסולק מן השירות.
את חתירתו הנמרצת לקיצוץ בהוצאות הציבוריות החיל המלך גם על עצמו: הוא לא התחמק מתשלום מסי הצריכה שקבע, והורה שלא יישארו נרות דולקים שלא לצורך בארמונו.
בתום מלכותו נמצאה קופת הממלכה בעודף גדול.
פרידריך וילהלם נהג בתקיפות רבה בבנו בכורו פרידריך, המכונה פריץ (לימים המלך פרידריך השני), שאותו ביקש לחנך כקצין פרוסי נוקשה.
הילד הולקה פעמים רבות, למשל כאשר נפל מסוס או כאשר עטה כפפות ביום קר.
כאשר ניסה הנסיך להימלט לאנגליה יחד עם חברו הרמן פון קאטֵה, הוציא פרידריך וילהלם את פון קאטה להורג מול עיני בנו, ואת פרידריך העמיד למשפט צבאי בעוון בגידה והשליכו למאסר.
בשנת 1740 מת פרידריך וילהלם בברלין, ובנו פרידריך השני, מלך פרוסיה עלה לשלטון במקומו.
מיד לאחר המלכתו החל לעסוק במרץ בענייניה של מדינתו, כאשר הוא מצליח למנוע מאופיו האידיאליסטי-פילוסופי להפריע במלאכת השלטון היומיומית.
באותה התקופה כללה פרוסיה שטחים באזור גרמניה של היום בעיקר, והייתה למעשה בעלת ברית של בריטניה.
מספר חודשים לאחר עלייתו לשלטון פתח המלך במלחמה מול אוסטריה, שנשלטה באותה עת בידי הארכי-דוכסית מריה תרזה.
הוא כבש את שלזיה והצליח להשאיר את חבל הארץ בידיו במהלך המלחמות השלזיות ומלחמת הירושה האוסטרית.
בתמורה נתן פרידריך השני למריה תרזה מערכת הגנתית מפני כוחותיהם של הממלכה הצרפתית, הספרדית והבווארית כאחד.
שלזיה היא חבל ארץ עשיר במיוחד במשאבים.
המלחמות אותן ניהל פרידריך הוכיחו את גאוניותו האסטרטגית והקנו לשמו את התואר "הגדול", תואר הולם למנהיג אשר הפך את ממלכתו למעצמה רבת חשיבות במפה הפוליטית של אירופה.
לאחר שוך המלחמות החל עידן של שלום בממלכה והמלך פרש לטירת סנסוסי (Sans souci; בצרפתית, שהייתה שפת החצר בתקופתו: "ללא דאגות") אותה תכנן לעצמו בפרברי העיר פוטסדם שבצפון המדינה.
בטירה זו הרבה לעסוק בתחומים האהובים עליו דוגמת נגינה בחליל והלחנת יצירות לכלי זה.
הוא ריכז סביבו אנשי רוח דוגמת וולטר והתרכז בשיפור הצבא הממלכתי וזאת הן על ידי הגדלת מספר החיילים מ-80,000 ל-195,000 והן על ידי חקר וחיבור מאמרים העוסקים בתורות לחימה וניהול כח צבאי.
בתחום האזרחי חיזק פרידריך השני את האקדמיה הפרוסית למדעים, ערך רפורמות מהותיות במערכת המשפט הפרוסית, הגביל את כוחה של הצנזורה הממלכתית, אסר על ביצוע עינויים בשעת חקירה ונהג בסובלנות דתית כלפי הנוצרים הקתולים במדינה.
עידן השלום תם לאחר 11 שנים של שקט כאשר שכנותיה של פרוסיה החלו מתאגדות כנגדה.
פרידריך, אשר זיהה את העוינות הזו, מיהר לחתום על הסכם וסטמינסטר, הסכם הגנה הדדי עם בריטניה.
בשנת 1756 החלה מתגבשת חזית מאוחדת הכוללת את אוסטריה, רוסיה, צרפת, שוודיה וסקסוניה, אשר שאיפתן הייתה לצמצם את שטח הממלכה הפרוסית לתחומי מדינת ברנדנבורג הזעירה.
בסתיו של שנה זו יצא פרידריך למלחמת שבע השנים באומרו כי "אין זה חשוב שיקראו לי תוקפן, היות שממילא כבר התאחדה כל אירופה נגדי".
המלחמה נפתחה במפלות פרוסיות רבות, הבירה ברלין נפלה בידי האוסטרים, ובמהלך המלחמה ננטש פרידריך על ידי האנגלים (במהלך אחד הקרבות אף כמעט נהרג מכדור רוסי שנבלם על ידי קופסת טבק מוזהבת בכיס בגדו העליון).
אולם לאחר שבע שנות לחימה יצא פרידריך כאשר ידו על העליונה.
המלחמה הממושכת שבאה לאחר שנות שלום רבות שינתה את אופיו של המנהיג הפרוסי.
הוא נהיה מתבודד וקמצן, וכמעט שלא נראה בפומבי, אך הדבר לא גרע מהערצתו בידי ההמון הפרוסי.
לאחר 1763 עסק פרידריך בשיקום ממלכתו הפגועה.
בשטחים אשר קיבלה פרוסיה לאחר חלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 יושבו תושבים גרמנים, ביצות רבות יובשו ושטחיהן הוסבו לשטחי חקלאות פוריים בהם גודלו גידולי שדה שונים.
קבלת השטחים לידיו איפשרה לפרידריך להסב את תוארו מ"מלך בפרוסיה" ל"מלך פרוסיה", וזאת מכיוון שכעת הייתה הממלכה כולה בבעלותו .
המלך עודד הקמת תעשייה זעירה המבוססת על ייצור משי, חרסינה, וסוכר וחתם על הסכמי סחר עם מדינות שונות, בהן גם ארצות הברית.
הכלכלה הפרוסית נשלטה על ידי המלך, אשר הנהיג מונופול על ענפים מסוימים דוגמת קפה ועגבניות כדי להאדיר את ההכנסות מהם.
נוסף על השיפור הכלכלי הנהיג המלך רפורמות נוספות במערכת המשפט וכן הקים מערכת המאפשרת חינוך חובה במדינה.