tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת טוקיו (1964), בה השתתפו 26 ספורטאים נורווגים, ירדו הישגי המשלחת עוד יותר, כשלראשונה מזה 32 שנים אף ספורטאי נורווגי לא זכה במדליה.
את ההישג הגבוה ביותר רשם המתעמל הרלד ויגארד, שסיים במקום החמישי בקרב-רב.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתתפה משלחת בת 46 ספורטאים.
רביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטרים, וצוות שייטי הסטאר, פדר לונדה ופר אולף ויקן, זכה במדליית כסף.
ללונדה הייתה זו מדליה אולימפית שנייה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זינק מספר המשתתפים הנורווגים ל-112. הם זכו ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
רוכב האופניים קנוט קנודסן זכה במדליית זהב במרוץ המרדף ל-4000 מטר ולהישג דומה הגיע מרים המשקולות לייף ינסן.
החותרים פרנק הנסן וסוויין תגרסן זכו במדליית כסף ורביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטרים.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) השתתפו 66 ספורטאים נורווגים, שזכו בשתי מדליות.
החותר פרנק הנסן התחרה הפעם לצדו של אחיו הצעיר אלף, והשניים זכו במדליית זהב.
רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית כסף.
לאחר שהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה, שבה נורווגיה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
103 ספורטאים נורווגים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-3 מדליות.
רצת המרתון גרטה וייץ זכתה במדליית כסף, והייתה לאישה הנורווגית השנייה שזוכה במדליה במשחקי הקיץ, והראשונה מזה 72 שנים.
רוכב האופניים דן אוטו לאוריצן זכה במדליית ארד במרוץ אופני כביש והחותרים האנס מגנוס גרפרוד וסוורה לקן רשמו הישג דומה.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפו 70 ספורטאים נורווגים.
הם זכו ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
הקלע טור הייסטאד ניצח במקצה הירי מ-50 מטר במטרה נעה ובמדליית הזהב השנייה זכה המתאבק יון רנינגן.
שייטי ההולנדי המעופף אריק ביירקום ואולה פטר פולן זכו במדליית כסף, וכך גם רביעיית החותרים.
במדליית כסף נוספת זכתה נבחרת הנשים בכדוריד, לאחר שסיימה במקום השני בבית הגמר, אחרי המארחת, קוריאה הדרומית.
מאז שנות ה-90 חלה עלייה בהישגי המשלחות הנורווגיות בהשוואה לעשורים הקודמים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992), בה השתתפו 83 ספורטאים נורווגים, צברה המשלחת 7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המתאבק יון רנינגן שמר על תוארו מסיאול, ובמדליית הזהב השנייה זכתה השייטת לינדה אנדרסן, שניצחה בתחרות בדגם יורופ, והייתה לאישה הנורווגית הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקי הקיץ.
חותר הקיאק קנוט הולמן זכה בשתי מדליות: מדליית כסף במקצה ל-1,000 מטרים ומדליית ארד במקצה ל-500 מטרים.
ספורטאים נוספים שזכו במדליות כסף היו רביעיית החותרים והקלע הרלד סטנוואג, בירי מ-50 מטר בשכיבה.
נבחרת הנשים בכדוריד זכתה אף היא במדליית כסף, בפעם השנייה ברציפות, לאחר שניצחה בחצי הגמר את נבחרת המשלחת המאוחדת והפסידה במשחק הגמר לנבחרת קוריאה הדרומית.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפו 97 ספורטאים נורווגים.
גם במשחקים אלה צברה המשלחת 7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
חותר הקיאק קנוט הולמן זכה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטרים ובמדליית כסף במקצה ל-500 מטרים.
במדליית הזהב השנייה זכה האתלט וביירן רודאל, שקבע שיא אולימפי בריצת 800 מטר (1:42.58 דקות).
החותרים סטפן סטרסת ושטיל אונדסט זכו במדליית כסף, מטילת הכידון טרינה האטסטאד זכתה במדליית ארד, וכמוה גם הגולש פר מוברג, בדגם לייזר.
נבחרת הנשים בכדורגל זכתה במדליית ארד, לאחר שבחצי הגמר הפסידה למארחת ארצות הברית 2-1 לאחר הארכה, ובמשחק על המקום השלישי גברה 0–2 על נבחרת ברזיל.
נבחרת הנשים בכדוריד הסתפקה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת דנמרק ובמשחק על המקום השלישי לנבחרת הונגריה.
באולימפיאדת סידני (2000) נטלו חלק 93 ספורטאים נורווגים.
הם זכו ב-10 מדליות, המספר הגבוה ביותר מזה 76 שנים, מהן 4 מדליות זהב.
חותר הקיאק קנוט הולמן ניצח הן במקצה ל-500 מטרים והן במקצה ל-1000 מטרים, ובכך הגיע למדליה האולימפית השישית שלו.
טרינה האטסטאד קבעה שיא אולימפי חדש בהטלת כידון (68.91 מטר) ואתלטית נוספת, קיירסטי פלצר, זכתה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ.
במדליות כסף נוספות זכו לוחמת הטאקוונדו טרודה גונדרסן וצמד החותרים פרדריק בקן ואולאף טופטה.
הקלע הרלד סטנוואג זכה במדליית ארד בירי בשלושה מצבים, וכך גם צוות שייטי הסולינג.
בענפי הכדור רשמו נבחרות הנשים הישגים נאים.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה בחצי הגמר 0–1 על נבחרת גרמניה ובמשחק הגמר ניצחה את נבחרת ארצות הברית 2–3 לאחר הארכה.
נבחרת הכדוריד זכתה במדליית הארד, לאחר שבחצי הגמר הפסידה לנבחרת הונגריה, ובמשחק על המקום השלישי גברה על קוריאה הדרומית.
בהיעדרן של נבחרות הנשים בכדוריד ובכדורגל, שלחה נורווגיה לאולימפיאדת אתונה (2004) את המשלחת הקטנה ביותר מזה 44 שנים - 52 ספורטאים בלבד.
מספר המדליות ירד ל-6, אך 5 מהן היו מדליות זהב, המספר הגבוה ביותר מזה 80 שנה.
חותר הקיאק אייריק ורוס לארסן זכה בשתי מדליות: במדליית הזהב במקצה היחידים ל-1,000 מטר, ויחד עם נילס אולאף פיילדהיים זכה במדליית ארד במקצה הזוגות לאותו המרחק.
החותר אולאף טופטה עבר להתחרות במקצה היחידים, וזכה אף הוא במדליית זהב.
אנדריאס תורקילדסן זכה במדליית הזהב בהטלת כידון, רוכבת האופניים גון-ריטה דאלה במרוץ אופני הרים והשייטת סירן סונדבי בדגם יורופ.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) מנתה המשלחת הנורווגית 85 ספורטאים.
הם זכו ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
שני ספורטאים נורווגים שמרו על תוארם וזכו במדליית זהב שנייה ברציפות - החותר אולאף טופטה ומטיל הכידון אנדריאס תורקילדסן, שאף קבע שיא אולימפי חדש (90.57 מטר).
חותר הקיאק אייריק ורוס לארסן איבד את תוארו במקצה היחידים ל-1,000 מטר, אך זכה במדליית הכסף.
קיירסטי פלצר שבה וזכתה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ, 8 שנים לאחר שרשמה הישג דומה באולימפיאדת סידני.
גם לוחמת הטאקוונדו נינה סולהיים והקלע טורה ברוולד זכו במדליות כסף.
שני שחיינים נורווגים זכו לראשונה במדליות אולימפיות: אלכסנדר דאלה אואן זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, ושרה נורדנסטאם זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה.
נבחרת הנשים בכדוריד זכתה בתואר האולימפי לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה בחצי הגמר 28–29 על נבחרת קוריאה הדרומית ובמשחק הגמר ניצחה 27–34 את נבחרת רוסיה.
שוערת הנבחרת, קטרינה לונדה הרלדסן הייתה השוערת המצטיינת בטורניר, עם נתונים של 42% הצלת שערים.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 64 ספורטאים נורווגים.
המשלחת רשמה את ההישג הנמוך ביותר שלה מזה 28 שנים - 4 מדליות בלבד, מהן שתי מדליות זהב.
נבחרת הנשים בכדוריד סיימה את שלב הבתים עם שני ניצחונות בלבד מתוך חמישה משחקים, והעפילה בקושי לשלב רבע הגמר.
עם זאת, בהמשך ניצחה בכל משחקיה והצליחה לשמור על תוארה לאחר שגברה במשחק הגמר 23–26 על נבחרת מונטנגרו.
במדליית הזהב השנייה זכה חותר הקיאק אייריק ורוס לארסן, שהחזיר לעצמו את התואר מאתונה במקצה ל-1000 מטר.
הסייף ברטוש פיאסצקי זכה במדליית כסף בדקר, הראשונה בהיסטוריה של נורווגיה בענף זה.
במדליה הרביעית, מדליית ארד, זכה אלכסנדר קריסטוף במרוץ אופני כביש.
אנדריאס תורקילדסן לא הצליח להגן על תוארו בהטלת כידון, וסיים במקום החמישי.
ספורטאים נורווגים נוספים שבלטו בלונדון כללו את צוות שייטי הסטאר (מקום רביעי), הנריק אינגרבריטסן (מקום חמישי בריצת 1500 מטר), צמד החותרים שטיל בורך ונילס יאקוב הוף (מקום שביעי) והקלעים אולה כריסטיאן ברין (מקום שביעי בירי בשלושה מצבים) ואולה מגנוס באקן (מקום שמיני בירי ברובה אוויר).
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הנורווגים בארבע מדליות.
לראשונה מאז 1984, אף ספורטאי נורווגי לא זכה במדליית זהב אולימפית, וכל ארבע המדליות היו מדליות ארד.
שתיים מהמדליות הושגו בחתירה, על ידי הצמדים קריסטופר ברון וארה סטרנדלי בסירות קלות ושטיל בורך ואולאף טופטה בן ה-40, לו הייתה זו מדליה אולימפית רביעית, בסירות רגילות.
המתאבק סטיג-אנדרה ברגה זכה אף הוא במדליית ארד.
נבחרת הנשים בכדוריד איבדה את תוארה לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת רוסיה 37–38 לאחר הארכה, וזכתה במדליית ארד לאחר שגברה 26–36 על הולנד במשחק על המקום השלישי.
ספורטאים נורווגים נוספים שבלטו בריו כללו את האתלטית קרולינה ביירקלי גרוודאל (מקום שביעי בריצת 5000 מטר ומקום תשיעי בריצת 10000 מטר), האתלט הווארד האוקנס מקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ), הקלע אולה-קריסטיאן בריהן (מקום שמיני בירי בשלושה מצבים) והשחיין הנריק כריסטיאנסן (מקום שמיני במשחה ל-1500 מטר חופשי).
כבר באולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924), ניצבה המשלחת הנורווגית בראש טבלת המדליות.
המשלחת כללה בסך הכל 14 ספורטאים, 13 גברים ואישה, והם זכו יחדיו ב-17 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
תורלייף האוג זכה בשתי מדליות זהב בסקי למרחקים, במרוצים ל-18 ול-50 ק"מ, ובמדליית זהב גם בסקי נורדי משולב.
סגניו של האוג בתחרויות אלה היו אף הם נורווגים: תורלאף סטרמסטאד זכה במדליות כסף במירוץ ל-50 ק"מ ובסקי נורדי משולב, ויוהאן גרטומסברטן זכה במדליית כסף במירוץ ל-18 ק"מ ובמדליות ארד בשתי התחרויות האחרות.
במדליית הזהב הרביעית זכה קופץ הסקי יאקוב טולין תאמס, בקפיצה מגבעה גבוהה.
נארווה בונה זכה במדליית כסף בקפיצה מגבעה רגילה.
רואלד לארסן זכה בחמש מדליות בהחלקה מהירה: מדליות כסף במקצה ל-1,500 מטרים ובמירוץ המשולב ומדליות ארד במקצים ל-500, 5,000 ו-10,000 מטרים.
אוסקר אולסן זכה במדליית כסף במירוץ ל-500 מטרים וסיגורד מואן זכה במדליית ארד במקצה ל-1,500 מטרים.
גם באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) דורגו 25 חברי המשלחת הנורווגית במקום הראשון, בפער ניכר מיתר הנבחרות, עם 15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
הענף הפורה ביותר היה החלקה מהירה, עם 6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
ברנט אוונסן זכה במדליית זהב במירוץ ל-500 מ', במדליית כסף במירוץ ל-1,500 מ' ובמדליית ארד במירוץ ל-5,000 מ'.
איבאר בלאנגרוד זכה במדליית זהב במירוץ ל-5,000 מ' ובמדליית ארד במירוץ ל-1,500 מ', ורואלד לארסן זכה במדליית ארד במירוץ ל-500 מ'.
יוהאן גרטומסברטן זכה בשתי מדליות זהב, במירוץ הסקי למרחקים ל-18 ק"מ ובסקי נורדי משולב.
בשני המקרים עמדו לצדו על הפודיום רק נורווגים.
אולה הגה וריידר אדגרד זכו בכסף ובארד בסקי למרחקים, והאנס ויניארנגן ויון סנרסרוד זכו בכסף ובארד בסקי נורדי משולב.
סוניה הני הייתה לאישה הנורווגית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצחה בהחלקה אומנותית.
שני קופצי סקי זכו אף הם במדליות: אלף אנדרסן זכה במדליית זהב וסיגמונד רואוד בכסף.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) השתתפו 19 ספורטאים נורווגים.
הפעם הסתפקה נורווגיה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת ארצות הברית וקנדה, עם 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
בסקי נורדי משולב זכו נורווגים בכל שלוש המדליות: יוהאן גרטומסברטן שמר על תוארו וזכה בזהב, אולה סטנן בכסף והאנס ויניארנגן בארד.
גם בקפיצות סקי זכו הנורווגים בכל שלוש המדליות: בירגר רואוד בזהב, האנס בק בכסף וקארה ווהלברג בארד.
סוניה הני זכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר האולימפי בהחלקה אומנותית.
המחליקים המהירים ברנט אוונסן ואיבאר בלאנגרוד לא הצליחו לשחזר את הישגיהם מסנט מוריץ, והסתפקו כל אחד במדליית כסף אחת - אוונסן במירוץ ל-500 מ' ובלאנגרוד במירוץ ל-10,000 מ'.
ארנה רוסטדסטואן זכה במדליית ארד במירוץ הסקי למרחקים ל-50 ק"מ.
באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירשן (1936) שבה המשלחת הנורווגית לראש טבלת המדליות, עם 15 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
31 ספורטאים נורווגים השתתפו במשחקים.
הספורטאי הבולט במשלחת היה המחליק המהיר איבאר בלאנגרוד, שזכה ב-4 מהמדליות: מדליות זהב במרוצים ל-500, 5,000 ו-10,000 מטרים ומדליית כסף במירוץ ל-1,500 מטרים.
במירוץ היחיד בו לא זכה במדליית הזהב, זכה בה נורווגי אחר, צ'ארלס מתיסן.
מחליק מהיר נוסף, גאורג קרוג, זכה במדליית כסף במירוץ ל-500 מטרים.
בסקי נורדי משולב שוב זכו הנורווגים בשלוש המדליות.
אודביירן האגן זכה בזהב, אולף הופסבאקן זכה בכסף וסוורה ברודאהל זכה בארד.
השלושה, יחד עם ביירנה איווארסן, זכו גם במדליית כסף במירוץ הסקי למרחקים ל-10X4 ק"מ.
האגן זכה גם במדליית כסף במירוץ היחידים ל-18 ק"מ.
בקפיצות סקי זכו שני נורווגים במדליות: בירגר רואוד שמר על תוארו וזכה בזהב, וריידר אנדרסן זכה בארד.
הישג יוצא דופן רשמה סוניה הני, כשהייתה למחליקה האומנותית הראשונה בהיסטוריה (וערב אולימפיאדת סוצ'י (2014), גם היחידה) שזוכה בתואר האולימפי שלוש פעמים ברציפות.
את רשימת זוכי המדליות הנורווגים נעלה לילה שו נילסן, שזכתה במדליית ארד בסקי אלפיני.
המשלחת הנורווגית לאולימפיאדת סנט מוריץ (1948) כללה 49 ספורטאים.
הם זכו ב-10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ובפעם הרביעית דורגה המשלחת בראש טבלת המדליות, אם כי הפעם חלקה אותו עם שוודיה.
הענף הבולט ביותר היה החלקה מהירה, עם 6 מדליות ו-3 מדליות זהב.
פין הלגסן ניצח במירוץ ל-500 מטרים, סוורה פרסטאד במירוץ ל-1,500 מטרים וריידר ליאקלב במירוץ ל-5,000 מטרים.
אוד לונדברג זכה במדליית כסף במירוץ ל-5,000 מטרים ובמדליית ארד במירוץ ל-1,500 מטרים, ותומאס ביברג חלק את מדליית הכסף במירוץ ל-500 מטרים עם שני מחליקים אמריקאים שרשמו את אותה תוצאה.
בקפיצות סקי זכו הנורווגים בשלוש המדליות.
פטר הוגסטד זכה בזהב, בירגר רואוד זכה בכסף ותורלייף שיילדרופ זכה בארד.
רואוד, שהיה האלוף האולימפי 12 שנים קודם לכן, הגיע למשחקים כמאמן לאחר מספר שנים בהן לא התאמן בעצמו, והחליט להתחרות רק מספר ימים לפני התחרות.
נבחרת הסקי למרחקים זכתה במדליית ארד במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
לראשונה מאז פתיחת משחקי החורף, לא זכה אף נורווגי במדליה בסקי נורדי משולב.
באולימפיאדה הראשונה אותה אירחה נורווגיה, אולימפיאדת אוסלו (1952), השתתפו 73 ספורטאים.
ההישגים זינקו ל-16 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ובפעם החמישית דורגה נורווגיה בראש טבלת המדליות.
גם הפעם הייתה ההחלקה המהירה הענף הבולט ביותר, עם 6 מדליות.
שלושה מחליקים אחרים זכו במדליות ארד: ארנה יוהנסן (500 מ'), רואלד אאס (1,500 מ') וסוורה האוגלי (5,000 מ').
בסקי אלפיני זכה סטיין אריקסן במדליית זהב בסלאלום ענק ובמדליית כסף בסלאלום.
גוטורם ברגה זכה במדליית ארד בסלאלום.
גולש הסקי למרחקים הלגייר ברנדן זכה במדליית זהב במירוץ ל-18 ק"מ, מגנר אסטנסטאד זכה במדליית ארד במירוץ ל-50 ק"מ, והשניים היו שותפים לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
ארנפין ברגמן וטורביירן פלקנגר זכו במדליות הזהב והכסף בקפיצות סקי.
בסקי נורדי משולב חזרו הנורווגים למקומות הראשונים: סימון סלטוויק זכה במדליית הזהב וסוורה סטנרסן זכה בארד.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) חלה ירידה ניכרת בהישגי המשלחת הנורווגית.
45 הספורטאים זכו רק ב-4 מדליות, ודורגו במקום השביעי בטבלת המדליות, הדירוג הנמוך ביותר עד אז.
שני ספורטאים נורווגים זכו במדליות זהב.
גולש הסקי למרחקים הלגייר ברנדן זכה במדליית זהב שנייה ברצף, במירוץ ל-15 ק"מ (שהחליף את המירוץ ל-18 ק"מ בו ניצח באוסלו).
סוורה סטרנסן שיפר את הישגו מאוסלו, וזכה במדליית זהב בסקי נורדי משולב.
בשתי המדליות הנותרות זכו מחליקים מהירים קנוט יוהנסן זכה במדליית כסף במירוץ ל-10,000 מטרים ואלף גייסטוואן זכה במדליית ארד במירוץ ל-500 מטרים.
המשחקים סימנו גם את קץ הדומיננטיות הנורווגית בענף קפיצות הסקי, לאחר שסירבו לאמץ את טכניקת הקפיצה החדשה שפיתח הקופץ השווייצרי אנדריאס דשר, וששיפרה את הישגיהם של הקופצים האחרים.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ירד מספר חברי המשלחת הנורווגית ל-29. הם זכו ב-6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, המשלחת הכלל-גרמנית וארצות הברית.
המחליק המהיר קנוט יוהנסן שיפר את הישגיו מקורטינה ד'אמפצו, וזכה במדליית הזהב במירוץ ל-10,000 מטרים ובמדליית כסף במירוץ ל-5,000 מטרים.
יוהנסן היה גם הראשון לשבור את מחסום 16 הדקות במירוץ ל-10,000 מטר, כשסיים בזמן של 15:46.6 דקות.
רואלד אאס זכה במדליית הזהב במירוץ ל-1,5000 מטרים.
בסקי למרחקים זכה האקון ברוסוון במדליית זהב במירוץ ל-15 ק"מ, והיה שותף לזכייה במדליית הכסף במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
טורמוד קנודסן זכה במדליה השישית, מדליית כסף בסקי נורדי משולב.
לאולימפיאדת אינסברוק (1964) שלחה נורווגיה משלחת כפולה בגודלה, בת 58 ספורטאים.
ההישגים זינקו ל-15 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ונורווגיה דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות והמארחת אוסטריה.
בהחלקה מהירה ל-5,000 מטרים עמדו שלושה נורווגים על הפודיום: קנוט יוהנסון זכה בזהב (עם שיא אולימפי חדש: 7:38.40 דקות), פר איוואן מואה זכה בכסף ופרד אנטון מאייר זכה בארד.
יוהנסון זכה גם במדליית ארד במירוץ ל-10,000 מטרים, ומאייר זכה בו במדליית הכסף.
אלף גייסטוואנג חלק את מדליית הכסף במירוץ ל-500 מטרים עם שני מחליקים סובייטים, 8 שנים לאחר שזכה בארד במירוץ זה, ווילי האוגן זכה במדליית הארד במירוץ ל-1,500 מטרים.
קופץ הסקי טוראלף אנגן זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה ובמדליית כסף בקפיצה מגבעה רגילה, ואילו טורגייר ברנדצאג זכה במדליות ארד בשתי הקפיצות.
טורמוד קנוטסן שיפר את הישגו מסקוו ואלי וזכה במדליית הזהב בסקי נורדי משולב.
בסקי למרחקים, זכה הרלד גרנינגן בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-15 ול-30 ק"מ.
אולף יורדט היה לביאתלט הנורווגי הראשון שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד.
באולימפיאדת גרנובל (1968) השתתפו 65 ספורטאים נורווגים.
הם זכו ב-14 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
בפעם השישית בתולדותיה, ולראשונה מזה 16 שנים, ניצבה נורווגיה בראש טבלת המדליות.
הענף בו בלטה נורווגיה במיוחד היה סקי למרחקים, עם 7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
הרלד גרונינגן זכה במדליית הזהב במירוץ ל-15 ק"מ, אולה אלפסאטר ניצח במירוץ ל-50 ק"מ, אוד מרטינסן זכה במדליית הכסף במירוץ ל-30 ק"מ, ושלושתם, יחד עם פול טילדום, זכו במדליית הזהב במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
גם הנשים זכו במדליית הזהב במירוץ המקביל, ל-5X3 ק"מ.
הנבחרת כללה את בריט מרדרה לאמדאל, שזכתה גם במדליית כסף במירוץ ל-10 ק"מ, את אינגר אאופלס, שזכתה במדליית ארד באותו מרוץ, ואת באבן אנגר-דיימון.
בהחלקה מהירה זכה פרד אנטון מאייר במדליית הזהב במירוץ ל-5,000 מטרים ובמדליית הכסף במירוץ ל-10,000 מטרים.
איוואר אריקסן זכה במדליית הכסף במירוץ ל-1,500 מטרים ומאגנה תומאסן זכה במדליית הארד במירוץ ל-500 מטרים.
הביאתלט מגנר סולברג זכה במדליית הזהב במקצה היחידים, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף.
קופץ הסקי לארס גריני זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה.
69 הספורטאים הנורווגים שהשתתפו באולימפיאדת סאפורו (1972) זכו ב-12 מדליות, אך רק שתיים מהן היו מדליות זהב, ונורווגיה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
גם בסאפורו היה הסקי למרחקים הענף הבולט, עם 7 מדליות.
פול טילדום זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ ובמדליות כסף במירוץ ל-30 ק"מ ובמירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
שניים מחבריו למירוץ השליחים זכו אף הם במדליות נוספות - יוס הרוויקן זכה במדליית ארד במירוץ ל-30 ק"מ ואיוואר פורמו עשה זאת במירוץ ל-15 ק"מ.
מאגנה מירמו זכה במדליית כסף במירוץ ל-50 ק"מ, ונבחרת הנשים זכתה במדליית ארד במירוץ השליחות ל-5X3 ק"מ.
בהחלקה מהירה זכו הנורווגים ב-4 מדליות: רואר גרנוולד זכה במדליות כסף במרוצים ל-1,500 ול-5,000 מ', וסטן סטנסן זכה במדליות ארד במרוצים ל-5,000 ול-10,000 מ'.
מגנר סולברג היה לביאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בשתי מדליות זהב רצופות, כששמר על תוארו בביאתלון ל-20 ק"מ.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) ירד מספר הספורטאים הנורווגים ל-42. הם זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות (ביחד עם ארצות הברית) אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
בעקבות תוצאה זו, ירדה נורווגיה לראשונה בתולדותיה למקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, לאחר שברית המועצות עברה אותה.
במשחקים אלה בלטו המחליקים המהירים הנורווגים, עם 5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
סטן סטנסן זכה במדליית זהב במירוץ ל-5,000 מטר ובמדליית כסף במירוץ ל-10,000 מטר.
יאן אגיל סטורהולט זכה במדליית זהב במירוץ ל-1,500 מ', ירן דידריקסן זכה במדליית כסף במירוץ ל-1,000 מ' וליסבת קורסמו זכתה במדליית ארד במירוץ ל-3,000 מטר.
בסקי למרחקים זכה איוואר פורמו במדליית הזהב במירוץ ל-50 ק"מ ובמדליית הכסף במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
בין שותפיו לזכייה היה גם פול טילדום.
64 ספורטאים נורווגים השתתפו באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980).
הם זכו ב-10 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות, הנמוך ביותר עד אז.
המחליקים המהירים זכו ב-7 מהמדליות.
ביירג אווה ינסן זכתה במדליית הזהב היחידה במשלחת כולה, במירוץ ל-3000 מ'.
קיי סטנסהיימט זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-1,500 ול-5,000 מ'.
טום אריק אוקסהולם זכה בשתי מדליות ארד, במרוצים ל-5,000 ול-10,000 מ'.
שני מחליקים נוספים זכו במדליות ארד: פרודה רנינג במירוץ ל-1,000 מ' וטריה אנדרסן במירוץ ל-1,500 מ'.
בסקי למרחקים זכה אובה אאונלי במדליית ארד במירוץ ל-15 ק"מ, ויחד עם נבחרת השליחים זכה במדליית כסף במירוץ ל-10X4 ק"מ.
נבחרת הנשים זכתה במדליית ארד במירוץ השליחות ל-5X4 ק"מ.
באולימפיאדת סרייבו (1984) השתתפו 58 ספורטאים נורווגים.
הם זכו ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השביעי בטבלת המדליות.
אף שבמשלחת היו רק 8 נשים, הן זכו ב-4 מהמדליות, כולן בסקי למרחקים.
בריט אאונלי זכתה במדליית כסף במירוץ ל-5 ק"מ, בריט פטרסן זכתה במדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ ואנה יאהרן זכתה במדליית ארד במירוץ ל-20 ק"מ.
שלושתן, יחד עם אינגר הלנה ניברטן זכו במדליית הזהב במירוץ השליחות ל-5X4 ק"מ.
הביאתלט אייריק קוואלפוס זכה במדליית זהב במקצה ל-10 ק"מ, במדליית ארד במקצה ל-20 ק"מ ובמדליית כסף במקצה השליחים ל-7.5X4 ק"מ.
טום סנדברג זכה במדליית הזהב בסקי נורדי משולב והמחליק המהיר קאי ארנה אנגלסטאד זכה במדליית ארד במקצה ל-1,000 מטר.
אולימפיאדת קלגרי (1988) הייתה אולימפיאדת החורף החלשה בהיסטוריה של נורווגיה.
63 חברי המשלחת זכו ב-5 מדליות, ולראשונה אף נורווגי לא זכה במדליית זהב.
בסיום המשחקים דורגה נורווגיה במקום ה-12 בטבלת המדליות, הדירוג הנמוך ביותר שלה עד אז.
נבחרת הנשים בסקי למרחקים איבדה את תוארה, אך זכתה במדליית הכסף.
פול גונאר מיקלספלאס זכה במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ ווגארד אולוונג זכה במדליית ארד במירוץ ל-30 ק"מ.
בקפיצות סקי, זכה אריק יונסן במדליית כסף בקפיצה מגבעה גבוהה, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה.
באולימפיאדת אלברוויל (1992) השתפרו הישגי המשלחת הנורווגי באופן דרמטי.
המשלחת כללה מספר שיא של 80 ספורטאים, והם זכו ב-20 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, המספר הרב ביותר שהשיגה המשלחת עד אז.
בסיום המשחקים דורגו הנורווגים במקום השלישי, אחרי גרמניה והמשלחת המאוחדת.
הענף הבולט ביותר היה סקי למרחקים, עם 9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
שני גולשים, וגוורד אולוונג וביורן דאהלי, בלטו במיוחד.
אולוונג זכה במדליות הזהב במרוצים ל-10 ול-30 ק"מ ובמדליית כסף במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, ואילו דאהלי זכה במדליות הזהב במירוץ המרדף ל-15 ק"מ ובמירוץ ל-50 ק"מ, וכן במדליית הכסף במירוץ ל-30 ק"מ.
גולש שלישי, טאריה לנגלי, זכה במדליית הארד במירוץ ל-30 ק"מ, ושלושתם, יחד עם קריסטן סקיילדאל, זכו במדליית הזהב במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
נבחרת הנשים זכתה במדליית כסף.
בהחלקה מהירה זכו הנורווגים ב-5 מדליות.
יוהאן אולף קוס זכה במדליית זהב במירוץ ל-1,500 מ' ובמדליית כסף במירוץ ל-10,000 מ'.
גייר קרלסטאד זכה במדליית זהב במירוץ ל-5,000 מ' ובמדליית ארד במירוץ ל-10,000 מ', ואילו אדנה סנדרול זכה במדליית כסף במירוץ ל-1,500 מ'.
בסקי אלפיני זכה שטיל אנדרה אומודט במדליית זהב במסלול סופר G ובמדליית ארד בסלאלום ענק, פין כריסטיאן יאגה זכה במדליית זהב בסלאלום, ויאן איינאר תורסן זכה במדליית ארד בסופר G.
הנבחרת הנורווגית בסקי נורדי משולב זכתה במדליית הכסף במירוץ השליחים ל-10X3 ק"מ וסטינה ליסה האטסטאד זכתה במדליית ארד בסקי חופשי.
אולימפיאדת לילהאמר (1994) הייתה אולימפיאדת החורף השנייה שאירחה נורווגיה.
מספר הספורטאים שהשתתפו עלה ל-86, וההישגים השתפרו אף הם - 26 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ההישג הגבוה ביותר של המשלחת עד אז.
בטבלת המדליות דורגה נורווגיה במקום השני, אחרי רוסיה.
גם במשחקים אלה נרשמו הישגים רבים בסקי למרחקים, שכללו 8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
ביורן דאהלי שמר על תוארו במירוץ המרדף ל-15 ק"מ וזכה גם במדליית זהב במירוץ ל-10 ק"מ ובמדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ.
באחרון זכה במדליית הזהב נורווגי אחר, תומאס אלסגארד.
סורה סיוורטסן זכה במדליית ארד במירוץ ל-50 ק"מ, והשלושה, יחד עם וגארד אולוונג, זכו במדליית הכסף במירוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
במירוץ, שנערך לעיני קהל של כ-150 אלף צופים, ניצחה הנבחרת האיטלקית בהפרש של 0.4 שניות.
נבחרת הנשים זכתה אף היא במדליית כסף, במירוץ ל-5X4 ק"מ, ומריט וולד עשתה זאת במירוץ ל-30 ק"מ.
בשני המרוצים האחרונים זכה קייל סטורליד במדליות כסף.
במסלול המשולב בסקי אלפיני, זכו ספורטאים נורווגים בכל 3 המדליות: לאסה קיוס בזהב, שטיל אנדרה אומודט בכסף והרלד כריסטיאן סטרנד נילסן בארד.
אומודט זכה בשתי מדליות נוספות, מדליית כסף בגלישה במורד ומדליית ארד בסופר G.
בקפיצות סקי, זכה אספן ברדסן במדליית זהב בגבעה רגילה ובמדליית כסף בגבעה גבוהה.
סגנו בגבעה הרגילה היה לאסה אוטסן.
בסקי נורדי משולב זכה פרד ברה לונדברג במדליית הזהב וביירטה אנגן ויק במדליית הארד.
השניים היו שותפים גם לזכייה הקבוצתית במדליית כסף.
בסקי חופשי זכתה סטינה ליסה האטסטאד במדליית זהב והילדה סינווה ליד בארד.
הנורווגים רשמו הישגים גבוהים גם באולימפיאדת נאגנו (1998).
76 הספורטאים שהשתתפו במשחקים זכו ב-25 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה.
בעקבות הישגים אלה, חזרה נורווגיה לראש טבלת המדליות של כל הזמנים, לאחר 22 שנים בהן הוליכה אותה ברית המועצות.
בסקי למרחקים זכו הנורווגים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
ביורן דאהלי זכה במדליות זהב במרוצים ל-10 ול-50 ק"מ, ובמדליית כסף במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, בו ניצח תומאס אלסגארד.
ארלינג יוונה זכה במדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ, והשלושה, יחד עם סטורה סיוורטסן, זכו במדליית הזהב במירוץ השליחים.
שלוש מדליות הזהב בהן זכה דאהלי הביאו אותו למספר כולל של 8 מדליות זהב אולימפיות, הישג שאף ספורטאי חורף לא רשם לפניו.
בתחרויות הנשים, זכתה בנטה מרטינסן במדליית ארד במירוץ ל-5 ק"מ, אניטה מואן-גידון זכתה במדליית ארד במירוץ ל-15 ק"מ, והשתיים זכו גם במדליית כסף במירוץ השליחות.
הביאתלט הלווארד האנוולד זכה במדליית זהב במקצה ל-20 ק"מ, ובמקצה ל-10 ק"מ זכה אולה איינר ביורנדלן במדליית הזהב ופרודה אנדרסן במדליית הכסף.
האנוולד וביורנדלן זכו גם במדליית כסף עם הנבחרת הנורווגית במקצה הקבוצתי.
נבחרת הנשים זכתה במדליית ארד.
ביירטה אנגן ויק זכה בשתי מדליות זהב בסקי נורדי משולב, הן במקצה היחידים והן במקצה הקבוצתי.
האנס פטר בוראס זכה במדליית זהב בסקי אלפיני, במקצה הסלאלום, וסגנו היה אולה קריסטיאן פורוסת.
לאסה קיוס זכה בשתי מדליות כסף, בגלישה במורד ובמסלול המשולב.
בניגוד לעבר, רק מחליק מהיר נורווגי אחד זכה במדליה אולימפית, אדנה סנדרול, שקבע שיא עולם במירוץ ל-1,500 מ' (1:47.87 דק').
שני גולשי שלג זכו במדליות כסף, דניאל פרנק וסטינה ברון קיילדאס.
קארי טרא זכתה במדליית ארד בסקי חופשי, וכך גם נבחרת הקרלינג, שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת שווייץ, וגברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הארד.
77 ספורטאים נורווגים השתתפו באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
הם זכו ב-25 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, הישג שהשווה את השיא שקבע ברית המועצות באולימפיאדת אינסברוק (1976) (המשלחת הקנדית שברה את השיא 8 שנים מאוחר יותר, כשצברה 14 מדליות זהב באולימפיאדת ונקובר).
לראשונה מזה 34 שנים, ובפעם השביעית בתולדותיה, דורגה נורווגיה בראש טבלת המדליות.
בסקי למרחקים זכו הנורווגים ב-11 מדליות, בהן 5 מדליות זהב.
תומאס אלסגארד ופרודה אסטיל חלקו במדליית הזהב במירוץ המרדף.
אסטיל זכה גם במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ.
טור ארנה הטלנד זכה במדליית זהב במקצה הספרינט ואוד-ביירן היילמסט זכה במדליית ארד במקצה ל-50 ק"מ וקריסטן סקיילדאל עשה זאת במקצה ל-30 ק"מ.
נבחרת השליחים, שכללה את אלסגארד, אסטיל, סקיילדאל ואנדרס אוקלנד, זכתה במדליית זהב.
במקצי הנשים, זכתה בנטה סקארי במדליית זהב במקצה ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במקצה ל-30 ק"מ, אניטה מואן זכתה במדליית ארד בספרינט, והשתיים היו שותפות לזכייה הקבוצתית במדליית כסף במקצה השליחות.
הביאתלט אולה איינר ביורנדלן זכה בכל ארבע מדליות הזהב האפשריות, במקצים ל-10 ק"מ, 12.5 ק"מ, 20 ק"מ ובמירוץ השליחים.
ליב גרטה סקיילברייד פוארה זכתה במדליות כסף במקצה ל-15 ק"מ ובמירוץ השליחות.
בסקי אלפיני זכה שטיל אנדרה אומודט במדליות זהב בסופר G ובמסלול המשולב, ולאסה קיוס זכה במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליית ארד בסלאלום ענק.
קארי טרא זכתה במדליית זהב בסקי חופשי, ושני מחליקים מהירים זכו במדליות ארד, אדנה סנדרול במירוץ ל-1,500 מ' ולאסה סטרה במירוץ ל-10,000 מ'.
נבחרת הגברים בקרלינג זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה על נבחרת שווייץ בחצי הגמר ועל נבחרת קנדה במשחק הגמר.
באולימפיאדת טורינו (2006) השתתפו 69 ספורטאים נורווגים.
הם זכו ב-19 מדליות, אך רק שתיים מהן היו מדליות זהב, ונורווגיה דורגה במקום ה-13 בטבלת המדליות, הנמוך בתולדותיה.
שני זוכי מדליות הזהב היו שטיל אנדרה אומודט (סקי אלפיני בסופר G) וקופץ הסקי לארס ביסטל, בקפיצה מגבעה רגילה.
ביסטל זכה גם במדליות ארד בקפיצה מגבעה גבוהה ובתחרות הקבוצתית, וחברו לנבחרת, רואר לייקלסיי, זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה.
הביאתלט אולה איינר ביורנדלן לא הצליח לשחזר את הישגיו מסולט לייק סיטי, אך זכה במדליות כסף במקצה האישי ובמירוץ המרדף ובמדליית ארד בזינוק ההמוני.
הלווארד האנוולד זכה במדליית כסף במירוץ מרדף ובמדליית ארד במקצה האישי ופרודה אנדרסן זכה במדליית ארד בספרינט.
בסקי למרחקים זכה פרודה אסטיל במדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ, טור ארנה הטלנד וינס ארנה סווארטדאל עשו זאת במירוץ הספרינט לזוגות ובמקצה הנשים ל-10 ק"מ זכתה מריט ביירגן במדליית הכסף והילדה גיירמונדסהאוג פדרסן במדליית הארד.
בסקי נורדי משולב זכה מגנוס מואן במדליית כסף במירוץ הספרינט ובמדליית ארד במירוץ ל-15 ק"מ.
קארי טרא זכתה במדליית כסף בסקי חופשי וקיירסטי בואס זכתה במדליית ארד בגלישת שלג.
נבחרת הקרלינג סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת שוודיה ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת קנדה.
אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה מוצלחת יותר מבחינת המשלחת הנורווגית.
מספר שיא של 99 ספורטאים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
בטבלת המדליות דורגה נורווגיה במקום הרביעי, אחרי קנדה, גרמניה וארצות הברית.
אחרי הישגים צנועים יחסית בסקי למרחקים בטורינו, שבו הנורווגים והובילו את הענף, עם 9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
מריט ביירגן זכתה ב-5 מהמדליות: מדליות זהב במירוץ ל-15 ק"מ ובספרינט, מדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ, מדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ, וגם יחד עם נבחרת השליחות הנורווגית זכתה במדליית זהב.
פטר נורתוג זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ, במדליית ארד בספרינט, ויחד עם אייסטיין פטרסן במדליית זהב במקצה הספרינט לזוגות.
השניים היו גם שותפים לזכייה במדליית הכסף במירוץ השליחים.
הביתאלט אמיל הגלה סוונדסן זכה במדליית זהב במקצה האישי ובמדליית כסף בספרינט.
במקצה האישי זכה גם ביירנדלן במדליית כסף, אותה חלק עם ביאתלט בלארוסי.
השניים היו שותפים גם לזכייה במדליית הזהב במירוץ השליחים.
טורה ברגר זכתה במדליית הזהב במקצה האישי לנשים.
גולש הסקי האלפיני אקסל לונד סווינדאל זכה במדליית זהב בסופר G, במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליית ארד בסלאלום ענק.
שטיל יאנסרוד זכה במדליית כסף בסלאלום ענק.
בסקי חופשי זכתה הדה ברנסטן במדליית כסף ואאודון גרנוולד זכה במדליית ארד.
הווארד בקו זכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-1,500 מ', וכך גם הנבחרת הנורווגית בקפיצות סקי.
נבחרת הגברים בקרלינג זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת שווייץ, והפסידה במשחק הגמר לנבחרת קנדה.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) עלה מספר הספורטאים הנורווגים ל-134, והיא הייתה אחת המוצלחות ביותר מבחינתם, עם 26 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, שהקנו לנורווגיה את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי המארחת, רוסיה.
ענף הסקי למרחקים המשיך להוביל, עם 11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
מריט ביירגן שמרה על תוארה במרוץ ל-15 ק"מ, וזכתה בשתי מדליות זהב נוספות, במרוץ ל-30 ק"מ, ויחד עם אינגווליד פלוגסטאד אסטברג זכתה גם במרוץ הקבוצתי.
אסטברג זכתה גם במדליית כסף במרוץ הספרינט, שבו ניצחה מאיקן קספרסן פאלה.
תרזה יוהאוג זכתה במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-10 ק"מ.
היידי ונג זכתה במדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ וקריסטין סטרמר סטיירה זכתה במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ, והשלימה שלישייה נורווגית על הפודיום.
אצל הגברים, זכה אולה ויגן האטסטאד במדליית זהב במרוץ הספרינט, ומרטין יונסרוד סונדבי זכה במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ.
גם בביאתלון הובילו הנורווגים את טבלת המדליות, עם 6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
אולה איינר ביורנדלן בן ה-40 השיב לעצמו את התואר האולימפי במרוץ ל-10 ק"מ, ואמילה הגלה סוונדסן ניצח במרוץ ל-15 ק"מ.
טורה ברגר זכתה במדליית כסף במרוץ המרדף ל-10 ק"מ וטיריל אקהוף זכתה במדליית ארד במרוץ ל-12.5 ק"מ.
שתיהן היו שותפות גם לזכייה במדליית ארד במרוץ השליחות, וכל הארבעה - ביורנדלן, סוונדסן, ברגר ואקהוף - זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחים המעורב.
ענף נוסף בו הובילו הנורווגים היה סקי נורדי משולב.
בגבעה גבוהה, זכה יורגן גראבאק במדליית הזהב ומגנוס מואן במדליית הכסף.
מגנוס קרוג זכה במדליית ארד בגבעה רגילה, ושלושתם, יחד עם הרוורד קלמטסן, זכו במדליית זהב במרוץ השליחים.
בסקי אלפיני, זכה שטיל יאנסרוד במדליית זהב בסופר G, ובמדליית ארד בגלישה במורד.
הנריק קריסטופרסן זכה במדליית ארד בסלאלום.
סטולה סאנדבק זכה במדליית כסף בגלישת שלג וקופץ הסקי אנדרס ברדאל זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) השתתפו 109 ספורטאים נורווגים ב-11 ענפים.
סך הכל זכתה המשלחת ב-39 מדליות, שיא בכמות המדליות למדינה בכל הזמנים במשחקי החורף.
כמו כן השוותה המשלחת את שיא הזכיות במדליות זהב עם 14 מדליות.
מריט ביורגן שזכתה באולימפיאדה בחמש מדליות מהן שתיים מזהב, הייתה לספורטאית החורף האולימפית המעוטרת ביותר בכל הזמנים.
יוהנס קלייבו זכה בשלוש מדליות זהב בסקי למרחקים.
מרטין סנדבי וסימן הגסטאד קרוגר זכו כל אחד בשתי מדליות זהב ואחת כסף בסקי למרחקים ורגנהילד האגה זכתה בשתי מדליות זהב בענף זה.
יוהנס בו זכה במדליית זהב ושתי מדליות כסף בביאתלון.
נורה רוברטס היא מחברת רומנים רבי-מכר אמריקאית, שכתבה כ-209 רומנים.
נכון ל-2011, רומנים פרי כתיבתה, מככבים בראש רשימת רבי המכר של "הניו-יורק טיימס" כ-861 שבועות ברציפות, כש-176 שבועות מתוכם, במקום הראשון.
כ-400 מיליון עותקים מספריה הודפסו עד כה, כש-12 מיליון מתוכם נמכרו ב-2005 בלבד.
מוכרת גם בשמות העט J.
נולדה בשם אלינור מארי רוברטסון (Eleanor Marie Robertson) בסילבר ספרינג, מרילנד שבארצות הברית, כבת הזקונים מתוך חמישה ילדים.
משפחתה ממוצא אירי, והיא תיארה עצמה כ"אירית לפני ולפנים".
הקריאה במשפחה תפסה מקום נרחב, דבר שהשפיע על אופייה ותחום התעניינותה בבגרותה.
למרות שגם בילדותה היא הרבתה להמציא סיפורים בראשה, רוברטס לא כתבה בילדותה, למעט מאמרים עבור בית הספר.
היא נותנת קרדיט לנזירות בבית הספר הקתולי שנטעו בה תחושה של משמעת.
במהלך השנה השנייה בתיכון, עברה רוברטס לבית ספר ציבורי מקומי, שם פגשה את בעלה הראשון לעתיד, רונלד אופדם-ברינק.
הם התחתנו, בניגוד לרצון הוריה, בשנת 1968, ברגע שהיא סיימה את לימודיה התיכוניים.
הזוג הטרי התיישבו בקדיסויל, מרילנד.
בעלה של רוברטס עבד בבית העסק לפח של אביו בטרם הצטרף לחברת התאורה של הוריה.
רוברטס נשארה בבית עם בניהם, דן וג'ייסון.
כשהיא מכנה את אותה התקופה "אמא אדמה", רוברטס השקיעה את מרבית זמנה בעשיית אמנות, כולל קרמיקה ותפירה בגדי ילדיה.
בשנת 1983 הסתיימו הנישואים בגירושים.
את בעלה השני, ברוס ויילדר, נגר במקצועו, פגשה רוברטס כששכרה אותו לבנות את מדפי הספרים שלה.
הם נישאו ביולי 1985. בעלה הוא הבעלים והמפעיל של חנות ספרים בבונסבורו, מרילנד שנקראת: "ספרי הפוך את העמוד" (Turn the Page Books), ויילדר הוא גם בעליו של מלון בון ההיסטורי הסמוך.
רוברטס מאמינה כי הקמת קריירה כסופר דורשת משמעת: "אם אתה באמת חושב שעליך פשוט לשבת ולחכות שהמוזה תנחת על הכתף שלך אתה הולך להיות מובטל".
היא משקיעה בכתיבת רומן אחד בכל פעם.
היא כותבת שמונה שעות ביום, כל יום, אפילו בזמן חופשה.
במקום להתחיל עם מתאר כללי או תקציר העלילה, רוברטס כותבת קטע המגדיר את העלילה ואת אופייה.
לאחר מכן היא כותבת טיוטה ראשונית קצרה המכילה את המרכיבים הבסיסיים של הסיפור.
לאחר סיום הטיוטה הראשונה חוזרת רוברטס לתחילת הרומן.
בטיוטה השנייה היא מוסיפה בדרך כלל פרטים, את "מרקם וצבע" הספר, כמו גם מחקר מעמיק יותר של הדמויות.
אז היא מלטשת את הרומן ליטוש סופי לפני שליחתו אל הסוכנת שלה, איימי ברקוור.
לעיתים קרובות כשהיא כותבת טרילוגיות מסיימת רוברטס את שלושת הספרים ברצף, כדי שהיא תוכל להישאר עם אותן דמויות.
הטרילוגיות שלה מודפסות בכריכה רכה, רוברטס מאמינה שההמתנה עבור מהדורות בכריכה קשה ארוכות מדי עבור הקורא.
את מרבית המחקר שלה מבצעת רוברטס על גבי רשת האינטרנט, וזאת מפני סלידתה מטיסות.
למרות זאת היא בעלת רכוש במחוז קלייר, אירלנד ומבקרת באירלנד בקביעות.
חלק מן הרומנים שלה מתרחשים באדרדמורה, במחוז ווטרפורד.
רוברטס החלה לכתוב במהלך סופת שלגים בפברואר 1979 בשעה שהייתה מרותקת לבית עם שני בניה הקטנים.
רוברטס מספרת כי עם שלושה מטרים של שלג, אספקה מידלדלת של שוקולד, ללא גן בבוקר לא היה לה מה לעשות חוץ מזה.
בעודה כותבת את רעיונותיה בפעם הראשונה, היא התאהבה בתהליך הכתיבה, והפיקה במהירות שישה כתבי יד.
היא הגישה את כתבי היד שלה לארלקינו, המו"ל המוביל של רומנים רומנטיים, אך נדחתה שוב ושוב.
רוברטס מספרת, "קיבלתי את הדחייה הסטנדרטית לזוג הראשון של הניסיון, הדחיות האהובות עלי בכל הזמנים.
קיבלתי את כתב היד בחזרה עם פתק קטן ונחמד, אשר אמר כי העבודה שלי היא מבטיחה, והסיפור היה משעשע מאוד וכל הכבוד.
אך יש להם כבר את הסופרת האמריקנית שלהם.
נורה רוברטס: עם תחילת עבודתה בהוצאת הספרים "צללים" (Silhouette) השתמשה רוברטס בשם עט זה, המהווה גרסה מקוצרת לשמה המקורי.
רוברטס הניחה שכל הסופרים משתמשים בשמות עט ולא בשמם המקורי.
רוב: בשם זה משתמשת רוברטס עבור סדרת ספריה "מוות: המקור".
הסדרה שהחלה לצאת לאור על ידי ההוצאה לאור 'בנטם', ושם העט השונה מספריה הרומנטיים נועד לבדל מסגנונה הרומנטי הרווח בספריה השונים.
עד כה בסדרה 36 ספרים.
נורודום סיהאמוני (בקמרית: នរោត្តម សីហមុនី; נהגה: [nɔroːtɗɑm səjhamuni]; נולד ב-14 במאי 1953) הוא מלך קמבודיה הנוכחי החל משנת 2004.
נורודום נולד ב-14 במאי 1953, בנם הבכור של המלך נורודום סיהאנוק והמלכה נורודום מונינט (אנ').
הוא בילה את רוב חייו מחוץ לקמבודיה.
בשנת 1962 כשהיה ילד, נשלח לפראג שבצ'כוסלובקיה על ידי אביו, שם למד בבית ספר יסודי, תיכון ובאקדמיה לאמנות ומוזיקה.
בנוסף על כך, למד מחול ומוזיקה קלאסית עד שנת 1975. לאחר מכן עזב את פראג והחל ללמוד קולנוע בקוריאה הצפונית, ובשנת 1977 חזר לקמבודיה.
בתקופה זו הקמר רוז' החלו להתנגד למלוכה, ופינו את המלך ומשפחתו (בהם סיהאמוני) למעצר בית שהיה תקף עד לפלישה הוייטנאמית בשנת 1979. בשנת 1981 עזב שוב את קמבודיה, ונסע לצרפת כדי ללמד בלט.
סיהאמוני דובר צרפתית וצ'כית, וידוע גם כנואם טוב באנגלית ורוסית.
בשנת 1993 מונה לנציג קמבודיה באונסק"ו.
חבר במסדר החרצית ובלגיון הכבוד.
בשנת 2004 לאחר התפטרות של אביו, הוא קיבל את כס המלוכה בתמיכה של תשעה מחברי הכס.
הוא נכנס לתפקיד באופן רשמי באוקטובר 2004.
לנורודום 14 אחים למחצה, בנוסף לאח אחד מאביו ומאימו, הנסיך סמדק נורודום נרינדרפונג (אנ') שמת בשנת 2003.
נורודום הוא רווק ללא ילדים.
נורה כוכבי (1934 – 28 בפברואר 1999) הייתה פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
בין השנים 1962–1999 פעלה עם נעמי ביטר תחת השם "נורה ונעמי".
נורה כוכבי נולדה בברלין בירת גרמניה הנאצית.
בשנת 1936 ברחה המשפחה לצרפת, ובשנת 1939 עלתה לארץ ישראל.
בשנת 1954 נישאה למשה כוכבי.
בין השנים 1954–1956 התגוררה בקיבוץ יראון ואחר כך בקיבוץ אייל.
בשנת 1957 עברה להתגורר בירושלים בעקבות לימודי הארכאולוגיה של בעלה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל.
שם, פגשה בנעמי ביטר ופתחה עימה סטודיו בשכונת תלפיות בירושלים.
בשנת 1970 עברה להתגורר בתל אביב.
בין השנים 1974–1975 שהתה תקופות ממושכות ביפן, שם ביקרה אצל קדרים במאשיקו, באזור גיפו ובקיוטו ובארצות הברית, שם השתתפה בסדנה של פול סולדנר.
בשנים 1980–1981 שהתה באחוזת ירנטון באוקספורד, אנגליה.
1958-1962 - המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1965-1968 - תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1986 - קורס גלזורות בהדרכת קורט אונזורג (אוסטריה), עין הוד
1975 - סדנה של פול סולדנר, ארצות הברית
1978-1981 - תואר שני, תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
1986 - סדנה של קולין פירסון, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1989-1990 - לימודים חלקיים בעיצוב קרמי, קולג' פרסון, ניו יורק, ארצות הברית.
"נורה ונעמי" הן נעמי ביטר (נולדה ב-1936) ונורה כוכבי (1934-1999), צמד פסלות ואמניות קרמיקה ישראליות, אשר פעלו במשותף בין השנים 1962-1999.
נורה ונעמי החלו לפעול במשותף בשנת 1962, לאחר שנפגשו במסגרת לימודיהן במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל.
בשנה האחרונה ללימודיהן פתחו השתיים סטודיו לקרמיקה ב"בית קרונברג" בשכונת תלפיות בירושלים.
בשנת 1965 הציגו בסטודיו תערוכת ראשונה ובה כלים שימושיים ועציצי גן.
בנוסף, רכשו השתיים ידע ברפאות חרסים כתוצאה מהשתתפות בחפירות ארכאולוגיות במהלך שנות ה-70 בתל אפק.
בשנים הראשונות לעבודתן עסקו בעיקר בקדרות באובניים ובבניית יד.
ההכרה ראשונית בעבודותיהן קיבלו ממאירה גרא, שעבדה באותן שנים בהנהלת חנות "משכית".
ב-1965 פתחו את תערוכת היחיד הראשונה שלהן בבית קורנברג.
לאחר שמשפחתה של כוכבי עברה לתל אביב, בשנת 1970, המשיכו השתיים לעבוד במקביל בשני חללי סטודיו.
המעבר של נורה ונעמי לפיסול, שהחל במהלך שנות השבעים של המאה ה-20, היווה ניסיון להתייחסות אל הטבע והארכאולוגיה הארצישראלית וניכרה בו השפעתה של האמנות המופשטת.
בשנת 1972 הציגו את תערוכת הפיסול הראשונה "סיני", ובה יצירות שהושפעו מצורות טבע מדבריות.
עד מחצית שנות השבעים לקחו השתיים חלק גם בתערוכות ישראליות שאורגנו על ידי מכון היצוא הישראלי, בראשותה של מרתה ורדי, ברחבי אירופה ובארצות הברית.
במהלך שנות השמונים החלו להופיע בעבודתן ייצוגים של דמות האדם באמצעות צורות סמליות כגון עצים, סירות וכדומה.
נעמי המשיכה לעבוד בסטודיו עד שנת 2003.
ארכיון המתעד את עבודתם של נורה ונעמי נמצא במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
1986 מדליה על מצוינות בפיסול, התחרות הבינלאומית לאמנות - ניו יורק
1998 הסרט "מילוט" נבחר להצגה בפסטיבל הבינלאומי הראשון לסרטים בנושא קרמיקה וזכוכית, מונפלייה, צרפת
נורה פרנקל (14 ביולי 1931 – 20 במאי 1996) הייתה ציירת, רשמת ואמנית טקסטיל ישראלית.
נורה פרנקל נולדה ב-1931 בשאנגחאי, סין.
אביה, ארנסט רובנפלד (1903–1997), היה סוכן בכיר בסוכנות הנסיעות הפריזאית "אמריקן לויד".
היה לה סניף מרכזי בשאנגחאי ושם הוא עבד בשנים 1930–1936. אמה, מטילדה רובנפלד (1910–1992), נערה בת 19, נסעה בעקבותיו כדי להנשא לו.
הם הגיעו לשאנגחאי באוניה מפריז דרך תעלת סואץ.
ב-1936 חזרה המשפחה לפריז, פרנקל הייתה אז בת חמש, באותה שנה נולד אחיה פרנק רובנפלד.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, ברחה המשפחה לפורטוגל ומשם האב ארגן להם נתיב מילוט לארצות הברית באנייה האחרונה שעוד הצליחה לצאת, זאת על פי סיפור העובר במשפחתה.
בשנים 1944–1953 למדה במסגרות הבאות: תיכון לאמנויות Music & Art בניו יורק, שנה בקופר יוניון וסיימה תואר ראשון בציור והדפס ב-Smith College.
1953-1954 חיה שנה בפריז, פגשה שם את בעלה לעתיד אליעזר פרנקל, יחד הם טיילו בהולנד ספרד איטליה ואנגליה.
אליעזר פרנקל התחיל ללמוד אדריכלות בפראט ונורה עבדה, ציירה והציגה.
בשנת 1958 נולדה הבת תמר (פרנקל-שכנר, מעצבת) ובשנת 1960 עלתה המשפחה ארצה.
בשנת 1962 נולדה הבת מירי (פרנקל-עשת, אמנית).
במהלך שנות השישים השתתפה פרנקל במספר תערוכות קבוצתיות עם קבוצת +10, חלקן בנושאים הקשורים לטקסטיל בחסות משכית.
בשנים 1965–1967 יצרה סדרת ציורים בנושא לידה מוות ודמויות לכודות בקוביות.
מאמצע שנות השישים ובתחילת השבעים היא עיצבה מספר עיצובי טקסטיל עבור משכית ועבור מעצב האופנה ג'רי מליץ.
בשנות השבעים ציירה פחות ועסקה באריגה, ציור על גבי קוביות עץ, אך לא הפסיקה לרשום והשאירה אחריה הרבה מאוד ספרי סקיצות.
בשנת 1975 החלה ללמד ציור ורישום במחלקות האופנה והטקסטיל במכללת שנקר ברמת גן, ושנה מאוחר יותר נפרדה והתגרשה מבעלה אליעזר פרנקל.
בשנת 1977 נסעה לסיני במסגרת סדנת אמנים.
סדנה זו היוותה נקודת מפנה נוספת.
היא התחילה לעבוד בפורמטים גדולי ממדים, רשמה את נופי מדבר סיני בטכניקה מעורבת ששילבה אבקת גרפיט, עפרונות, וזלין ולעיתים גם צמר.
חזרה לצייר בשמן על בד.
בשנת 1983 שהתה שישה חודשים בפריז ב-Cite International des Arts ולאחר מכן נסעה לניו מקסיקו, נפאל ויפן.
בשנת 1985 שהתה שנה בניו יורק ועבדה על סדרת רישומים גדולים, "מנהטן בחורף".
בשנת 1986 הוזמנה כאמנית אורחת על ידי מכון ג'ראסי בקליפורניה
בשנת 1995 כשנאבקה במחלת הסרטן, התקשתה לצייר על בד ולכן לקחה שיעורי ציור בדיו בטכניקת סומי-יה מהאמן עינן כהן ויצרה סדרת פורטרטים עצמיים, בדיו על נייר אורז, המבטאים את חרדת הקיום ואת אימת המוות.
הנחת המכחול של ציור הזן העניקה לה תחושה עמוקה של חופש.
היא מעידה כי אמנות המזרח הרחוק ריתקה אותה מאז ומתמיד, ובמיוחד השטחים הריקים, המשמעותיים לא פחות ואולי אף יותר מהנושאים ומהדמויות.
לדבריה, הביטוי החופשי של היד המציירת הוביל לביטוי נפשי וליכולת חשיפה.
מעט מאוחר יותר, השתתפה בהפקת ספר אמן עם עבודות אלה (הוצאת A CommonPlace Book) עם מאמרים מאת: מאיר אגסי ולביאה שטרן ובשיתוף הצלמת גילה שרפשטיין.
הספר יצא לאור לאחר מותה.
יורם קניוק כתב על נורה פרנקל במאמר "נורה פרנקל או השכינה היא אמנות" את המילים הבאות: "נורה הייתה ציירת חשובה, מטובי האמנים שיצרו בארץ, אך בשל היותה "רק" ציירת, לא מיצגיסטית, לא שחקנית בצורתולוגיה, לא "אמנית" – היא לא הוערכה כיאות."
קניוק מוסיף ומתאר כיצד דבקה נורה בציור כאילו הייתה אשה מתפללת, כיצד ציירה בהתפעלות של ילדה.
מאיר אגסי במאמר על יצירתה של נורה פרנקל מתוך קטלוג עבודות, 1990:
פרנקל לא בגדה בתחושה הבסיסית שהנחתה אותה מהיום שבו עמדה על כך שעבורה, כציירת, המאפיינים
הכנים, הישירים והנכונים ביותר כאמצעי ביטוי הם הקנבס, הצבע, הנייר, הרישום, הקרבה
לאנושי הפיגורטיבי, חלל הפנים והחוץ.
כל אלה הם הכלים שבאמצעותם היא מבטאת את מלוא
הטווח החווייתי ואת הקוסמולוגיה האסתטית שלה באופן המדויק ביותר- וכתוצאה מכך, אלה
הם הכלים המעצימים אותה כאדם וכאמן." (תרגמה מאנגלית: ליזי שגב)
1977 – עבודות אריגה, יריד האמנות, וושינגטון די סי.
1981 – רכישות חדשות, מוזיאון תל אביב.
1993 – מחוזות חפץ, מוזיאון בת ים.
1996- תערוכה קבוצתית, דיוקנאות, מוזיאון תל אביב.
1996 - תערוכת יחיד, גלריה הוראס ריכטר, תל אביב.
1997 - תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת ים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ממלכת נורווגיה הייתה ברובה כבושה בידי גרמניה הנאצית, על אף שהצהירה על נייטרליות.
הכיבוש הגרמני של נורווגיה החל ב-9 באפריל 1940, לאחר שכוחות גרמניים פלשו למדינה הנייטרלית, מסיבות כלכליות בעיקרן.
ההתנגדות הקונבנציונלית המזוינת כנגד הגרמנים הסתיימה ב-10 ביוני 1940, לאחר חודשיים של לחימה, כשנורווגיה נכבשה לחלוטין על ידי הגרמנים, ששלטו במדינה באופן רציף עד כניעתם ב-9-8 במאי 1945. הגרמנים החזיקו במדינה חיל מצב של 300 אלף חיילים.
שלטון אזרחי נוצר באופן יעיל על ידי יוזף טרבובן, שהיה הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה ופעל בשיתוף פעולה עם ממשלת הבובות הפרו-גרמנית, בעוד ממשלת המלך ברחה ללונדון, שם פעלה כממשלה גולה.
תקופת מלחמה זו מכונה בנורווגיה של ימינו "שנות המלחמה" או "תקופת הכיבוש".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה נורווגיה על נייטרליות.
במהלך התקופה, בהיותה מדינה נייטרלית, סחרה נורווגיה עם שני הצדדים וקיימה יחסים דיפלומטיים עם שני הצדדים.
נורווגיה ושכנתה שוודיה אף מכרו, בין היתר עפרות ברזל, שהיו דרושות לתעשיית המלחמה הגרמנית בייצור נשק ותחמושת.
נורווגיה, על אף היותה נייטרלית, נחשבה לבעלת ברית אסטרטגית לשני הצדדים במלחמה.
נורווגיה שלטה בנמל נרוויק, ממנו יוצאו כמויות גדולות של עפרות הברזל השוודיות, להן גרמניה הייתה זקוקה לתעשיית המלחמה.
המסלול הזה היה חשוב במיוחד בחודשי החורף, כאשר רוב הים הבלטי היה קפוא.
הנמל זכה לחשיבות רבה יותר לבריטים כאשר התברר שמבצע קתרינה, תוכנית להשתלטות על הים הבלטי, לא יתממש.
הנמלים הנורווגיים היו יכולים לשמש פריצות במצור הימי על גרמניה, שכן הנמלים אפשרו לגרמנים להגיע לאוקיינוס האטלנטי.
בחודש אפריל 1940 פלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה.
דנמרק נכנעה לאחר זמן קצר, ואילו הנורווגים נלחמו למשך זמן רב יותר.
הסיבה הראשונה הייתה החשש הגרמני מכיבוש נורווגיה על ידי הבריטים, דבר שיפגע באספקת עפרות ברזל משוודיה לגרמניה.
החשש נבע מכך שאספקה זו עברה בעונת החורף בנתיב יבשתי משוודיה לנמל נרוויק שבנורווגיה, ומשם לגרמניה, דרך המים הטריטוריאליים של נורווגיה.
חשש זה התגבר עם הפלישה הסובייטית לפינלנד ותוכניותיהן הלא ממומשות של הממלכה המאוחדת וצרפת לשלוח כוח משלוח צבאי לסיוע לפינים, שיעבור דרך נורווגיה ובכך ינתק את קווי האספקה הגרמנים.
ב-9 באפריל 1940 כוחותיה של גרמניה התחילו בפלישתם לנורווגיה.
באותו הזמן הגיש שגריר גרמניה באוסלו אולטימטום שבו הוא דרש שממשלת נורווגיה תקבל בברכה את כוחות הוורמאכט לשם "הגנה" מפני פלישה אנגלו-צרפתית.
לאחר קרב שנמשך כיממה, נסוגו כוחות בעלות הברית לכיוון אנדאלסנאס, משם פונו על ידי הצי הבריטי בליל ה-30 באפריל.
הכוחות הגרמנים, בראשותו של גנרל אדוארד דיטל, חזרו ממקום מקלטם בהרי הצפון וכבשו את נרוויק שוב ב-8 ביוני 1940. חיל המצב הנורווגי בראשותו של קולונל רוגה נכנע לגרמנים ב-12 ביוני 1940.
כוחות פוליטיים וצבאיים גרמניים ופרו-גרמניים
טרם פלישת גרמניה לנורווגיה, ניסה וידקון קוויזלינג, מנהיג המפלגה הנאצית הנורווגית ("נאשונל סמלינג") ב-14 וב-18 בדצמבר 1939 לשכנע את קנצלר גרמניה, אדולף היטלר להקים ממשלה בתמיכה הכובשים הגרמניים.
למרות שהיטלר לא הסכים לרעיון, הוא הורה להכין תוכניות לפלישה גרמנית למדינה.
לפיכך, ביום הראשון של הפלישה הגרמנית, קוויזלינג פרץ מיוזמתו לאולפני NRK באוסלו בשעה 19:30 והצהיר על עצמו כראש הממשלה והורה לעצור את כל ההתנגדות הצבאית באחת.
הדבר לא מצא חן בעיני השלטונות הגרמניים, אשר רצו בתחילה שממשלת המלך תישאר בתפקידה.
אף על פי כן, כאשר התברר כי הפרלמנט הנורווגי לא יוותר, הגרמנים לא איחרו להכיר בקוויזלינג, ודרשו מהמלך למנותו לראש ממשלה ולהשיב את ממשלתו לאוסלו, ובכך בעצם לתת אישור משפטי לפלישה הגרמנית.
כאשר הציג שגריר גרמניה בנורווגיה, קורט בראואר, את התביעות הגרמניות בפני ממשלתו של הוקון השביעי, המלך סירב והגרמנים הגיבו בהפצצה על הכפר בו שכן המלך, שמצידו הצליח להימלט כאשר צליל המטוסים נשמע, והיה ביער סמוך והתבונן בכפר נהרס.
הדבר הוביל את ממשלת נורווגיה שהייתה עמו לייעץ לו פה אחד שלא למנות ממשלה מטעם קוויזלינג.
כאשר הגרמנים הבינו שמפלגתו של קוויזלינג לא הצליחה לייצר תמיכה משמעותית, וזה נדחף הצידה במהרה.
הגרמנים מינו מועצה מנהלית ב-15 באפריל בראשות אינגולף אלסטר כריסטנסן על מנת שתנהל את התחומים שעתידים היו להיכבש.
המועצה בוטלה ב-20 בספטמבר 1940, כאשר הרייכסקומיסר יוזף טרבובן, השתלט על המדינה ויצר קבינט משלו.
טרבובן ניסה לנהל משא ומתן עם יתר חברי הפרלמנט על מנת שיעניקו לנאצים מראית עין של לגיטימציה, אולם המשא ומתן עמם נכשל.
כתוצאה מכך, קוויזלינג שב להנהיג את המדינה ב-20 בפברואר 1942 ובכך הוקם משטר קוויזלינג, למרות שטרבובן שמר את הזכות הבלעדית להשתמש באלימות ככלי פוליטי ועשה זאת בכמה הזדמנויות (למשל על ידי הטלת משטר צבאי בטרונדהיים וציוו על הריסת הכפר טלבג).
קוויזלינג האמין כי על ידי הבטחת יציבות כלכלית יוכל לתווך בין החברה האזרחית הנורווגית לבין הכובשים הגרמנים ומפלגתו החלה אט אט לזכות באמון האוכלוסייה הנורווגית.
נורווגיה הייתה המדינה המבוצרת ביותר במלחמה: כמה מאות אלפי חיילים גרמנים הוצבו בנורווגיה, והיחס בין הכוחות הכובשים לבין האוכלוסייה היה של חייל גרמני אחד לכל שמונה נורווגים.
רוב החיילים הגרמנים ראו עצמם בני מזל, בהשוואה לאלו שלחמו בחזית המזרחית.
במהלך המלחמה היו כ-6,000 אנשי אס אס בנורווגיה בפיקודו של אוברגרופנפירר (דרגה בכירה באס אס, מקבילה לגנרל-לוטננט בכוחות היבשה) וילהלם רדיס.
רוב החיילים הללו היו תחת סמכותו של הוואפן אס אס.
כמו כן, ספינת הקרב הגרמנית טירפיץ הוצבה בנורווגיה במשך רוב המלחמה.
ההשלכות הכלכליות של המלחמה בנורווגיה היו חמורות.
נורווגיה איבדה את כל שותפות הסחר המרכזיות שלה כאשר נכבשה.
גרמניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית, אולם לא יכלה לפצות על אובדן שותפות הסחר הישנות.
למרות שכושר הייצור לא השתנה במהלך המלחמה, השלטונות הגרמניים החרימו את רוב התוצרים של התעשייה וכתוצאה מכך רק 43% מהתוצרת הייתה זמינה באופן חופשי.
יחד עם הירידה הכוללת בפריון, הנורווגים נקלעו במהירות למחסור של מוצרי יסוד, כולל מזון והייתה סכנת רעב.
הנורווגים החלו להצמיח גידולים משלהם ושמרו על בעלי חיים משלהם.
בפארקים חולקו בין התושבים מוצרי מזון שונים, והשוק השחור סיפק זרם של סחורות.
הנורווגים גם החלו להשתמש בתחליפים לדלק, קפה, תה וטבק, ודיג וציד הפכו נפוצים יותר.
עם כיבוש נורווגיה חיו במדינה 2,173 יהודים.
לפחות 775 מהם נעצרו ו/או גורשו.
742 מהם נשלחו למחנות ריכוז, 23 מהם מתו בעקבות ביצוע רצח ללא משפט והתאבדות; סך כל הנרצחים היהודים בנורווגיה היה 756 לפחות, 230 משקי בית מלאים.
אלו שניצלו ברחו מהמדינה בעיקר לשוודיה ואחרים הצליחו לברוח לבריטניה.
בקרב האוכלוסייה בנורווגיה מעטים היו משתפי הפעולה עם מפלגת נאשונל סמלינג של וידקון קוויזלינג.
משתף פעולה מרכזי וידוע לשמצה היה הנרי אוליבר רינן, שהיה מפקד של קבוצת סוכנים שהצליחה לחדור למחתרת הנורווגית ללכוד ולהרוג רבים מחבריה.
משתפי פעולה אחרים היו מה-STAPO, כוח משטרה שפעל באופן עצמאי, בנפרד מהמשטרה הרגילה.
לכוח היה קשר הדוק למשטר קוויזלינג ולנאצים.
יתר על כן, כ-15,000 נורווגים התנדבו לשירות קרבי בצד הנאצי; 6,000 נשלחו לפעולה כחלק מה-SS הגרמני, רובם נשלחו לחזית המזרחית.
בריוקאן שבנורווגיה קיים מפעל לייצור חשמל ומים כבדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתלט הצבא הגרמני על המפעל וייצר בו מים כבדים - רכיב חובה לייצור נשק גרעיני.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה גרמניה בראשותו של אדולף היטלר להשיג את הנשק הגרעיני בטרם ישיגוהו בעלות הברית.
המחתרת הנורווגית, שפעלה כנגד הגרמנים, סייעה לבעלות הברית לפוצץ את המפעל ובכך פגעה קשות בהליכי פיתוח האטום הגרמניים.
בהמשך הם גם הטביעו באגם טינסיון את המעבורת שנשאה מים כבדים, מעבורת שהנאצים חילצו וניסו להשיט בדרך לגרמניה.
בכך הצליחה המחתרת הנורווגית לסכל את תוכנית הגרעין המאיימת של גרמניה הנאצית ולסייע לתבוסת גרמניה במלחמה כולה.
כ-80,000 נורווגים ברחו מהמדינה במהלך המלחמה; מלבד כוחות פוליטיים וצבאיים הם כללו אינטלקטואלים כגון סיגריד אונדסט.
לאחר הכיבוש המשיך הפרלמנט הנורווגי לפעול בבריטניה.
רוב הגולים באו מרצון לשרת אצל בעלות הברית ועד סוף המלחמה כוחות אלו כללו 28,000 חוגרים ונשים.
ביוני 1940, כלל הצי המלכותי הנורווגי 13 אניות מלחמה ו-5 מטוסים, לרבות 500 מכוח האדם שלו עברו לבריטניה עקב הכיבוש.
לאורך כל המלחמה, 118 ספינות שירתו בצי הנורווגי המלכותי, כאשר 58 מהן היו בשימוש פעיל עד סוף המלחמה.
עד סוף המלחמה איבד הצי 27 ספינות ו-650 גברים.
על מנת לפתח ולאמן את חיל האוויר המלכותי הנורווגי, הוקם מחנה האימונים "נורווגיה הקטנה" בטורונטו, באונטריו שבקנדה, ב-10 בנובמבר 1940. עם זאת, חיל האוויר הנורווגי המלכותי נוסד כענף נפרד מהצבא רק ב-10 בנובמבר 1944.
חיל האוויר הפעיל ארבע טייסות בתמיכת בעלות הברית:
מספר מתנדבים נורווגיים שירתו גם ביחידות חיל האוויר המלכותי הבריטי.
עד סוף מלחמת העולם השנייה כלל חיל האוויר הנורווגי 2,700 איש ואיבד 228.
מתוך כל הכוחות הנורווגיים הגדולים, קיבל הצבא את העדיפות הנמוכה ביותר; גודלו לא עלה מעולם על 4,000 חיילים.
בעקבות הרפורמה הארגונית האחרונה ב-1942, כלל הצבא את היחידות הבאות:
החטיבה הנורווגית העצמאית הראשונה (בתחילה שירתה בפעולות ה-SOE הבריטי).
מס' 5 של הקומנדו ה-10 של בעלות הברית.
החטיבה הנורווגית "איסלנד" (לימוד חיילים אמריקאים ובריטים בלחימת חורף).
חיל המצב של יאן מאיין.
חיל המצב של דרום גאורגיה.
מלחמת לפלנד, ההתקדמות הסובייטית, הנסיגה הגרמנית
עם תחילת הנסיגה הגרמנית מלפלנד שבפינלנד, התוכנית הגרמנית הראשונית הייתה לשמור על מוקשים חיוניים סביב פטאסמו בצפון הרחוק שהוגן על ידי הקורפוס ההררי נורווגיה בפיקוד הגנרל פרדיננד יודל, אולם האירועים בחזית הובילו את האו.ק.וו.