tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחלופין יכולים להתקבל תלמידים שסיימו בהצלחה שני קורסים אקדמיים במתמטיקה (לרוב של האוניברסיטה הפתוחה) בממוצע של 85 וציון מינימלי של 75 בכל קורס.
עבור תלמידים מצטיינים במתמטיקה שעדיין אין להם ידע מתאים כדי לעמוד במבחן הקבלה, פותחת התוכנית קורסי הכנה, המלמדים במהלך שני סמסטרים את הידע הדרוש על מנת להתחיל לימודי תואר ראשון במתמטיקה.
על מנת להתקבל לקורס ההכנה הראשון על התלמיד לעבור מבחן מיון (מבחן A), הדורש יכולת חשיבה מתמטית מעמיקה וידע מתמטי ברמת בית-ספר יסודי וחטיבת הביניים.
אחרי הקבלה לתוכנית האקדמית, התלמידים לומדים כסטודנטים במעמד מיוחד.
על מנת לעבור למעמד של סטודנט מן המניין ולהיות זכאי לתואר בסיום הלימודים יש להציג תנאי סף הנדרשים מכל סטודנט מן המניין: זכאות לתעודת בגרות ופטור מחובת לימודי אנגלית (באמצעות קבלת ציון מתאים בתחום האנגלית בבחינה הפסיכומטרית או בבחינת אמי"ר, או סיום בהצלחה של קורס מתאים באנגלית באוניברסיטה).
התלמידים בתוכנית יכולים לשלב בלימודיהם קורסים במגוון תחומים, כמו מדעי המחשב, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, כלכלה ופילוסופיה.
תלמידים שמסיימים לפחות מחצית התואר עד סיום כיתה י"ב רשאים להגיש בקשה לצה"ל לדחות את גיוסם בשנה במסגרת תוכנית האקדמיזציה (ייתכנו גם חריגים שסיימו פחות מחצי מהתואר), ובמהלך שנה זו לסיים את לימודי התואר הראשון במתמטיקה.
הפרויקט הקיף את כל היבטי התכנון העירוני, החל משינוי מרכז העיר ועד לקביעת אופיים והיקפם של המחוזות הסובבים את פריז.
במהלכו נהרסו חלקים ישנים של העיר, ושדרות ורחובות חדשים נבנו תחתיהם, הוצאו צווים והותקנו תקנות שקבעו את מראה חזיתות הבתים, הסדירו את פעולת מערכת הביוב של העיר ומערכות המים שבה, וכוננו פארקים, גנים ציבוריים ואנדרטאות רבות רושם.
העבודות זכו למבקרים רבים בני אותו הזמן, אך ביקורתם נשתכחה במהלך מרבית המאה ה-20, בשל הצלחתה להפוך את העיר לבירה מודרנית.
עם זאת, בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה הועלתה מחדש ביקורת נגד מפעלו של אוסמן, כחלק מהטלת ספק כללית בתפקידו של התכנון העירוני.
גם כיום פועלו של אוסמן ניכר ומשפיע על חיי היום-יום של תושבי הכרך, כמו גם על הדימוי הרווח של פריז בתרבות הפופולרית.
באמצע המאה ה-19 נותר עיקר המרקם העירוני של מרכז פריז כפי שהיה בימי הביניים.
הרחובות הצרים והמשורגים והבתים המגובבים חסמו את זרימת התנועה ויצרו תנאים היגייניים פגומים ומסוכנים לבריאות.
משטרים שונים שקדמו לתקופת קיסרותו של נפוליאון השלישי, הרחיבו את העיר לעבר גבולותיה כיום, אך אף אחד מהם לא הצליח להביא לשינוי מרכז העיר.
שורשי תוכנית המודרניזציה של פריז מגיעים עד לימי המהפכה הצרפתית.
בשנת 1794 גיבשה "ועדת אומנים" הצעה לפתיחה והרחבה של שדרות העיר, תוך סלילת צירים ישרים בין כיכר האומה (Place de la Nation) לאזור הלובר, מקום שמצויות בו כיום שדרות ויקטוריה.
התוכנית הקדימה וצפתה את האקס היסטוריק, הציר שחוצה כיום את הגדה הימנית ממזרח למערב ומדגיש את האנדרטאות הציבוריות שפרוסות לאורכו.
נפוליאון בונפרטה הורה על סלילתם של כבישים עצומים לאורך גני טווילרי – רחוב ריבולי, שהוארך בזמן הקיסרות השנייה עד לאזור כיכר שאטלה, ורחוב סן אנטואן.
הרחובות החדשים היו מותאמים טוב יותר לתעבורה מאלו שתכננה "ועדת האומנים"; רחובות אלו שימשו, כמו כן, כבסיס משפטי חדש: "מתאר השעבוד" (servitude d'alignement), שמנע מבעלי נכסי דלא ניידי לשפץ או לבנות מעבר לקו גבול שנתחם על ידי המנהלה.
בסוף שנות השלושים של המאה ה-19 התחוור למושל הסן, הרוזן רמבוטו, שבעיות התעבורה וההיגיינה במחוזות הישנים והמאוכלסים יתר על המידה הופכות למטרד עיקרי; בהתאם לתאוריות שרווחו באותה תקופה, שעל פיהן מקור מחלות כגון כולרה והמגפה השחורה טמון באוויר רע ובזיהום (מיאזמה), היה חשוב "לאפשר לאוויר ולאנשים לנוע".
המושל רמבוטו התווה, לפיכך, רחובות חדשים במרכז העיר הימי-ביניימית, אך למנהל היו סמכויות מוגבלות, בשל חוקי מנע שהגבילו את הפקעת הרכוש.
חוק חדש נחקק ב-3 במאי 1841, במטרה לפתור בעיה זו.
על רקע זה בחרה הקיסרות השנייה לאמץ תוכנית היתרי הפקעת רכוש עצומה בהיקפה, יקרה ורחבה, אך גם אפקטיבית הרבה יותר מתוכניתו המקורית של נפוליאון הראשון.
ב-2 בדצמבר 1852, זמן לא רב לאחר שנבחר לנשיא הרפובליקה השנייה בבחירות של שנת 1848, הכריז על עצמו אחיינו של נפוליאון בונפרטה, לואי נפוליאון, כקיסר נפוליאון השלישי, והחל את תקופת השלטון הריכוזי והדיקטטורי של הקיסרות השנייה.
נפוליאון השלישי שאף להפוך את פריז לעיר מודרנית.
בשנות גלותו באנגליה חזה בשינויים שעברו על לונדון כתוצאה מהמהפכה התעשייתית, שהפכו אותה לעיר בירה גדולה שהעמידה לרשות תושביה גנים גדולים, רשת אספקת מים ומערכות ניקוז וביוב.
כתוצאה מכך, החליט להפיח רוח חיים בתוכניותיו הישנות של מושל הסן, רמבוטו.
הקיסר ביקש לשפר את תנאי המגורים של בני המעמדות הנמוכים, שבשכונות מסוימות נדחסו ביחס של 100,000 איש לקמ"ר, ובתנאים סניטריים ירודים.
בנוסף, ולנוכח ההיסטוריה הרצופה במהפכות ובסילוקי משטרים בזה אחר זה מאז המהפכה הצרפתית, התכוון נפוליאון לנצל את שיפוצי העיר כדי לחזק את שליטת הריבון בבירה.
לרשות הקיסר עמדו משאבים וכוחות רבים כדי להוציא לפועל את תוכניתו השאפתנית, שאפשרו לו להתנער מכל ניסיון התנגדות, דבר שלא היה בידי המשטרים שקדמו לו.
עם זאת, היה על נפוליאון למצוא את האיש שיהיה מסוגל לבצע פרויקט כה גדול.
הוא מצא בברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן, שהיה ידוע כאדם שיטתי וקפדן, את איש הביצוע הרציני אותו חיפש.
נפוליאון מינה את אוסמן למושל מחוז הסן בשנת 1853, ושני האישים יצרו יחד צוות יעיל וביצועי, כשהקיסר מגבה את המושל מול כל מתנגדיו, ואילו אוסמן מגלה נאמנות מוחלטת ובכל תנאי לפטרונו.
עבודה בעלת היקף גדול כל כך דרשה שיתופי פעולה רבים ומורכבים.
שר הפנים, ויקטור דה פרסיני (Victor de Persigny), שהציג את אוסמן לנפוליאון, דאג לדרכי המימון, בעזרתם של האחים פרייה.
ז'אן-שארל אלפאן (Jean-Charles Alphand) עסק בתכנון הגנים והנטיעות יחד עם הגנן ז'אן-פייר ברייה-דשאן (Jean-Pierre Barillet-Deschamps).
אדריכלים נוספים השתתפו בתוכנית: ויקטור בלטאר (Baltard) תכנן את אזור לה-האל, תאודור באלו (Ballu) תכנן את כנסיית השילוש הקדוש (Église de la Sainte-Trinité), גבריאל דאוויו (Davioud) תכנן את התיאטראות באזור כיכר שאטלה, וז'אק איגנאס-היטורף (Jacques Ignace-Hittorff) היה אחראי על תכנון תחנת הרכבת גאר די נור ואזור כיכר האטואל.
שילוב בין מעורבות ציבוריות ליוזמה פרטית
בהשפעת רעיונות הסוציאליזם האוטופי של סן-סימון האמינו נפוליאון השלישי ומהנדסים כמישל שבלייה (Michel Chevalier) ותעשיינים כאחים פרייה, שניתן לשנות את החברה ולהפחית את העוני בעזרת התנדבות כלכלית, שלפיה על הממשל למלא תפקיד מרכזי בעסקים הכלכליים.
נדרש שלטון חזק וסמכותי כדי לעודד בעלי-הון להוציא לפועל פרויקטים חשובים שמהם ירוויחו החברה בכלל והעניים בפרט.
בלב המערכת הכלכלית ניצבו הבנקים, שהתרחבו וגדלו מאוד באותה עת.
שיפוצי פריז תאמו במדויק מגמה פוליטית זו.
מפעליו של אוסמן נקבעו ונוהלו, לפיכך, על ידי המדינה, אך הוצאו לפועל על ידי יזמים פרטיים ומומנו בעזרת הלוואות מבנקים, שגובו בידי המדינה.
השלב הראשון בתוכנית היה הפקעה על ידי המדינה של קרקעות שהפריעו למימוש השיפוצים מידי בעליהם.
המפונים, כ-300,000 איש, הועברו לשכונות החדשות שסופחו לפריז, בפרט לשכונת בלוויל, שם נאלצו לחיות בתנאים ירודים ובצפיפות.
לאחר מכן נהרסו המבנים ובמקומם נבנו שדרות שצוידו במערכות מים, גז טבעי וביוב.
בשונה מרמבוטו הסתמך אוסמן על הלוואות גדולות כדי לממן את פעילויותיו, שעלו בסביבות 50 עד 80 מיליון פרנקים מדי שנה.
החל משנת 1858 הפכה "קופת עבודות פריז" (Caisse des travaux de Paris) לכלי העיקרי למימון העבודות.
המדינה שיפתה את ההלוואות על ידי מכירת קרקעות, לאחר שחילקה אותן לחלקות, ליזמים שחויבו לבנות עליהן בהתאם לשורת חוקים ברורים.
השיטה אפשרה לעיר להקדיש לשיפוצים תקציב שנתי כפול מהתקציב המוניציפלי.
אף על פי כן, החלו להיסדק אט אט סדקים בשיטה.
ההלוואות העצומות מה"קופה" הצטברו לכדי חוב של מיליארד וחצי פרנקים עד שנת 1870, חוב שערער את אמינות המפעל בעיני הציבור.
המדינאי ז'ול פרי גינה בחריפות את ההתנהלות הכספית הזו בפמפלט שפרסם בשנת 1867, "הדו"ח המופלא של אוסמן"
לידי אוסמן נפלה ההזדמנות לעבוד במסגרת חוקית ורגולטורית שעוצבה במיוחד עבור שיפוציו.
הצו מ-26 במרץ 1852 בנוגע לרחובות פריז, הועבר שנה לפני מינויו למושל, וכונן את הבסיס החוקי העיקרי שעליו נשען:
הפקעות "למטרת טובת הציבור": העירייה יכלה כעת לרכוש בניינים שנמצאו לאורך השדרות המתוכננות, בעוד שבעבר יכלה לרכוש רק בניינים שניצבו ישירות באזור אתר בנייה עתידי.
כך התאפשרה הריסת חלק נכבד מהאיל דה לה סיטה.
לאחר 1860, העמדה התקיפה יותר של המשטר הקשתה על המשך ההפקעות.
בעלי מבנים נדרשו לנקות ולחדש את חזיתות הבתים פעם בעשור.
הוסדרו מפלס רחובות פריז, מתאר הבניינים וחיבורם למערכת הביוב.
השלטונות התערבו, בו בזמן, בהסדרת ממדי הבתים ואף בהיבטים האסתטיים של חזיתותיהם:
תקנות 1859 לתכנון עירוני בפריז הרחיבו את הגובה המרבי של בניינים מ-17.55 מטרים לעשרים מטרים, ברחובות שרוחבם עלה על עשרים מטרים.
הגגות נדרשו להיבנות בשיפוע בעל זווית של 45 מעלות.
זאת, על מנת לשמור יחס רצוי בין גובה הבניינים הנראה לרוחב הרחוב כדי לשמור על כמות האור החודרת אל הרחובות וליצור בהם תחושה נעימה יותר עבור הולכי הרגל.
הבנייה לאורך השדרות החדשות הייתה כפופה למערך חוקים שהסדיר את מראה המבנים.
גובה הקומות במבנים סמוכים היה חייב להיות זהה, וקווי המתאר העיקריים של חזיתותיהם היו צריכים להיות דומים.
הבנייה באבני מחצבה לאורך השדרות הייתה מחויבת בחוק.
כבר בשנים הראשונות של יישום הצו החלה פריז לקבל את מאפייניו של ארמון עצום מידות.
תוכניות השיפוץ מהוות בבואה של התפתחות האימפריה: קשיחות מאוד עד שנת 1859, וגמישות יותר לאחר 1860. בין השנים 1852 ל-1872 נהרסו 20,000 בתים ותחתם נבנו למעלה מ-40,000 מבנים.
כמה מבין הפרויקטים נמשכו גם תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית, לאחר פיטורי אוסמן והפלת משטרו של נפוליאון.
כאשר מושל מחוז הסן, רמבוטו, הכין את הדרך, לראשונה בהיסטוריה של העיר, לסלילת שדרה רחבה במרכז פריז, הופתעו הפריזאים מרוחבה בן שלושה-עשר המטרים (כיום נקרא הרחוב על שמו).
אך רחוב זה היה בינוני בלבד בגודלו, לעומת השדרות בנות שלושים המטרים שסלל בשנים לאחר מכן הברון אוסמן.
עד ימינו מהווה רשת הרחובות של אוסמן את עמוד השדרה של העיר.
בין השנים 1854 ל-1858 ניצל אוסמן את שלטונו הרודני של נפוליאון, שהיה בשיאו באותן שנים, כדי להשיג הישגים אותם לא ניתן היה להשיג, קרוב לוודאי, באף תקופה אחרת: שינוי ליבה של פריז על ידי פינוי וסלילה של שדרות רחבות-ממדים דרך מרכז העיר.
בשל בניית הציר צפון-דרום, משדרות סבסטופול ועד שדרות סן מישל, נהרסו סמטאות ודרכים רבות ללא מוצא וקו רציף נמתח על המפה.
הציר כלל כמה צמתים מרכזיים באזור שאטלה ורחוב ריבולי: האימפריה השנייה הרחיבה את הציר דרך רחוב סן-אנטואן, הרחוב שאותו תכנן נפוליאון הראשון לאורך גני הטולרי.
באותו זמן עבד ויקטור בלטאר על אזור לה האל, פרויקט שהחל רמבוטו, ואילו האיל דה לה סיטה נהרס ברובו ושונה באופן מהותי.
הגשרים המקיפים את האי נבנו מחדש או שופצו ביסודיות.
אוסמן השלים את התוכנית הזו בציר שיחבר בין המעגל הראשון של השדרות, דרך רחוב דה רן (rue de Rennes) שבגדה השמאלית, וימשיך עד שדרות האופרה שבגדה הימנית.
רחוב דה רן, שתוכנן במקור להגיע עד נהר הסן, מעולם לא השלים את יעדו.
אוסמן המשיך את העבודה שהחל לואי הארבעה עשר.
הוא הרחיב שדרות גדולות, תכנן ובנה צירים חדשים בהיקף מרשים, כגון שדרות רישאר לה-נואר, שמחברות בין כיכר הבסטיליה ותעלת סן מרטן.
כמה מצירים אלו חיברו בין השדרות הגדולות שבנה לואי הארבעה עשר לרחובות שנעו לאורך "קיר האיכרים" (Le mur des Fermiers généraux).
שדרות אוסמן ורחוב לה פאייט, שהוקמו בחלקם לפני 1870, הבטיחו גישה נוחה יותר לשכונת האופרה ממחוזות חיצוניים לעיר.
שדרות וולטייר אפשרו לעקוף את מרכז העיר דרך כיכר האומה (Nation).
מאחר שבגדה השמאלית היו "השדרות הדרומיות", שעברו דרך כיכר איטליה (Place d'Italie), כיכר דנפר-רושרו (Place Denfert-Rochereau) ומונפרנאס, מרוחקות מדי ממרכז העיר, עלה רעיון ליצור ציר מזרח-מערב נוסף.
אוסמן הוסיף את רחוב דז-אקול (Rue des Écoles), שתוכנן על ידי נפוליאון השלישי במסגרת הפרויקט החביב עליו: הרחבת "השדרות הגדולות" של הגדה הימנית לתוך שדרות סן ז'רמן שבגדה השמאלית.
בשנים האחרונות לכהונתו שאף אוסמן לחלק גם את הערים הסמוכות לפריז, שנספחו אליה, לרבעים (arrondissements).
הוא החליט ליצור רשת של רחובות רחבים שיחברו את הרבעים השנים עשר, התשעה-עשר והעשרים: שדרות סימון-בוליבר (Av.
השכונות המערביות הסמוכות נהנו ממגמת הבנייה ומהתפאורה של תריסר השדרות שהתכנסו לכיכר האטואל.
צירים אחרים, כגון שדרות דומניל (avenue Daumesnil) ושדרות מלזרב ( boulevard Malesherbes), אפשרו גישה נוחה למרכז העיר מהרבעים החיצוניים.
המפגשים שבין השדרות הגדולות דרשו הקמתן של כיכרות בסדר גודל דומה.
כיכר שאטלה, ששונתה על ידי דאוויו, מצויה בנקודת המפגש של שני צירים ראשיים שחוצים את פריז מצפון לדרום וממזרח למערב.
במהלך שיפוציו של אוסמן, באזורי הצטלבויות הדרכים על-פני העיר, הוחלפו כיכרות ישנות ונבנו חדשות תחתיהן: כיכר האטואל, כיכר לאון-בלום, כיכר הרפובליקה וכיכר דה ל'אלמה.
אוסמן הוביל את בניית תחנות הרכבת גאר דה ליון (Gare de Lyon, בתכנון האדריכל פרנסואה-אלכסי סנדרייה) בשנת 1855 וגאר די נור (Gare du Nord, בתכנון האדריכל ז'אק איגנס היתורף) בשנת 1865.
אוסמן השתוקק לקשר את מסופי הרכבת של פריז עם צומתי מסילות רכבת אך נאלץ להסתפק ביצירת דרכי גישה נוחות בין המסופים לדרכים מרכזיות בעיר.
מגאר דה ליון יצאו שדרות רישאר לה נואר ושדרות מז'נטה לעבר תחנת הרכבת גאר דה ל'אסט.
שני צירים מקבילים - רחוב לה-פאייט ושדרות אוסמן כוננו את הציר הראשון, רחוב שאטודן (Rue de Châteaudun) ורחוב מובז' (Rue de Maubeuge) כוננו את השני – חיברו את האזור שסביב תחנות גאר דה ל'אסט וגאר די נור לתחנת סן לאזאר (Gare Saint-Lazare).
בגדה שמאלית, רחוב דה רן שימש את תחנת מונפרנאס, שעמדה במקום שבו ניצב כיום מגדל מונפרנאס.
נפוליאון השלישי והברון אוסמן כיסו את העיר במבנים מפוארים ויוקרתיים.
האדריכל שארל גרנייה תכנן ובנה בסגנון אקלקטי את האופרה גרנייה שברובע התשיעי, וגבריאל דוויו עיצב בצורה סימטרית שני תיאטראות בכיכר שאטלה.
בית החולים אוטל-דייה, בית-הסוהר של העיר (שהפך למטה המשטרה) ומשרד המסחר החליפו את השכונות הימי-ביניימיות שעל האיל דה לה סיטה.
בכל אחד מעשרים הרבעים (arrondissements) החדשים של העיר נבנה בית עירייה מקומי של הרובע.
למשל, שדרות האופרה מהוות מסגרת גדולה למבנה המפואר שבקצותיהן של האופרה גרנייה, ואילו הבתים שהסתירו את קתדרלת נוטרדאם והפריעו להתבוננות בה, נהרסו ופינו את מקומם לרחבה גדולה ונקייה.
שיפוצי פריז נועדו להיות כוללים ומקיפים.
ניקוי אזורי המגורים נועד לאפשר לא רק זרימת אוויר נקי יותר, אלא גם אספקת מים משופרת ופינוי יעיל וטוב יותר של הפסולת.
בשנת 1852 הגיעו מי השתייה בעיקר מהנהר "אורק" (Ourcq), שכן מנועי קיטור השתמשו גם במי נהר הסן, וההיגיינה שלהם הייתה מחרידה.
אוסמן מינה את המהנדס בלגראן (Belgrand) ליצור מערכת אספקת מים חדשה לבירה, שהובילה בין השנים 1865 ל-1900 לבניית אמת מים בת 600 קילומטרים.
הראשון, האקוודוקט דואי (Dhuis), הביא מים מאזור שאטו-תיירי (Château-Thierry).
אקוודוקטים אלו הובילו את מימיהם למאגרים שמוקמו בתוך העיר.
בתוך גבולות העיר ומול פארק מונסורי, בלגראן בנה את מאגר המים הגדול ביותר בעולם שהכיל מים מהנהר ואן (Vanne).
המקור השני, שמימיו לא נועדו לשתייה, הוביל מים מנהר אורק ומהסן, ששימשו לניקוי הרחובות ולהשקיית האזורים הירוקים.
נפוליאון השלישי ארגן מחדש גם את חלוקת הגז בפריז.
בשנות החמישים של המאה הטיל אוסמן על דאוויו לתכנן מערכת גדולה של מדרכות ושבילים בגני העיר, שקיימת עד ימינו.
אזורים ירוקים היו נדירים בפריז.
לאחר שביקר בלונדון ונהנה מהגנים הציבוריים היפים והשופעים שלה, שכר נפוליאון השלישי את שרותי המהנדס ז'אן-שארל אלפאן (Jean-Charles Alphand), שהחליף ברבות הימים את אוסמן בתפקידו, כדי שייצור אזורים ירוקים וגנים רחבים ומפוארים.
בגבולות המערביים והמזרחיים של העיר מצויים גם כיום יער בולון ויער ונסן שהקים אלפאן.
במתחם ביצורי העיר שנבנו בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, נבנו פארק דה בוט שומון, פארק מונסו ופארק מונסורי, וסיפקו לתושבים נופים יפים ומקומות התרגעות ויציאה לטבע.
כמו כן נבנו בכל רובע כיכרות, ועצים ניטעו לאורך השדרות.
ביקורת פוליטית על התכנון האורבני של נפוליאון השלישי
אמנים ואדריכלים (כשארל גרנייה) הוקיעו את המונוטוניות החונקת של האדריכלות המונומנטלית.
פוליטיקאים וסופרים יצאו נגד עליית הספקולציה והשחיתות (אמיל זולא בספרו "La Curée"), וכמה האשימו בטעות את אוסמן שגרף הון כתוצאה מהשיפוצים.
ביקורות רבות העלו תהיות באשר למניעי היוזמה הנועזת, ובסופו של דבר הביאו להפלת המושל.
הרחבת הרחובות: כלי-נשק לטובת השלטון הרודני?
נפוליאון השלישי זכה לביקורות רבות מבני-זמנו, שהאשימו אותו שעיסוק היתר בשאלות היגייניות וחברתיות נועד להסתיר ולהסיח את הדעת מהמטרות הכוחניות של השיפוצים, בעיקרן, חיזוק השליטה והפיקוח על הבירה: סלילת הנתיבים הרחבים נתפסה כאמצעי להקל על תנועת הצבא והמשטרה, ועיצובם הישר נועד לאפשר ירי ארטילרי על מפגינים ועל המחסומים.
היקף העבודות עצמו מראה שמטרת נפוליאון השלישי לא יכולה הייתה להיות מכוונת למטרות ביטחון בלבד: מעבר לחיזיון מנקר העיניים של השדרות, התחבורה הציבורית כללה גם בנייה של רשת תת-קרקעית מודרנית של תעלות ביוב וצינורות מי-שתייה, התוויה של תוכנית בנייה יעילה על פני הקרקע ואת המראה האדריכלי ההרמוני של השדרות החדשות.
עם זאת, נכון הדבר שנפוליאון השלישי שאף לשמור בנוקשות על הסדר הקיים.
בנוסף, אוסמן לא היסס להסביר כיצד תסייע תוכנית הרחובות שלו לשמירת הסדר הציבורי בעת שהציג את הפרויקטים שתכנן בפני הוועדה של פריז או בפני בעלי קרקעות מקומיים.
אמנם ישנו ממד אסטרטגי בתוכנית, אך הוא מהווה רק נדבך אחד בין אחרים; ממד זה בולט בעיקר בשאיפה ליצור חיבור בין הקסרקטינים המרכזיים של העיר.
כמו כן, המשטרה לא הייתה תחת סמכותו של אוסמן.
ואולם, המנדט שקיבל החליש את תפקיד מפקד המשטרה באזור פריז (préfet de police), משום שנטל ממנו את העיסוק בבעיות ההיגיינה העירונית, התאורה וניקוי הרחובות.
למרות האידאולוגיה החברתית שהייתה מהמניעים לתוכנית השיפוצים של נפוליאון השלישי, הוקיעו רבים מבני זמנו את ההשפעה הדמוגרפית שהייתה לשינויים האורבניים של אוסמן.
לואי לזאר, שפרסם בעת כהונתו של מושל הסן הקודם, רמבוטו, את "מילון הרחובות של פריז", טען בשנת 1861 בעיתון Revue municipale שפעולותיו של אוסמן מגדילות בצורה לא מידתית את האוכלוסיות התלויות במדינה לשם קיומן, משום שהוא גורם לעניים להימשך לפריז.
ואכן, אוסמן עצמו האט את התקדמות כמה מתוכניות השיפוצים כדי להימנע מהצפה מסיבית של פועלים את הבירה.
מאידך, מבקרים גינו כבר בשנות החמישים של המאה ה-19 את ההשפעה שתהיה לשיפוצים על ההרכב החברתי של פריז.
בצורה פשטנית משהו, הם ציירו מראה של בניין קדם-אוסמני המורכב מההיררכיה החברתית הפריזאית; הבורגנות בקומה השנייה, עובדי מדינה ושכירים בקומות השלישית והרביעית, שכירים בעלי שכר נמוך בקומה החמישית, משרתים, סטודנטים ועניים תחת עליית הגג.
כך ייצג ושיכן בית אחד את כל המעמדות החברתיים.
מגורים משותפים אלו, שהיו ודאי שונים בכל רובע ורובע, נעלמו ברובם לאחר השלמת תוכנית השיפוצים של אוסמן.
הביאו לכך שני גורמים עיקריים:
שיפוצי מרכז העיר גרמו לעלייה בתעריפי שכר הדירה, וגרמו למשפחות עניות לעבור לרבעים החיצוניים של העיר.
ניתן ללמוד זאת מנתוני האוכלוסין הבאים:
כמה החלטות עירוניות תרמו לחוסר האיזון החברתי בין מערב פריז העשיר ובין החלק המזרחי המקופח.
לפיכך, אף רובע מזרחי של פריז לא נהנה משיפוצים בהיקף המשתווה לשדרות הגדולות שנבנו סביב כיכר האטואל ברבעים השישה-עשר והשבעה-עשר.
העניים התרכזו ברבעים שהוזנחו במסגרת תוכנית השיפוצים.
כתגובה לכך הציג אוסמן את היצירה המורכבת של פארק יער ונסן שאמור היה לספק לאוכלוסיית הפועלים אזור טיולים המקביל ליער בולון שבמערב.
יחד עם זאת, במרבית הרבעים בעלי התנאים הסניטריים הגרועים, שאותם "ניקה" אוסמן, לא התגוררו אנשי הבורגנות.
כך כונן סוג של חלוקה לאזורים שאותותיו ניכרים בעיר עד היום ועל-פיו נחלקות תפוצות האכלוס והפעילויות בפריז ובפרבריה הסמוכים: מהמרכז מערבה, משרדים ורבעי בורגנות; במזרח ובשולי העיר החיצוניים, שיכונים לעניים ותעשייה.
המערכת הכלכלית שמימנה את השיפוצים החלה לקרוס בשלהי שנות השישים של המאה ה-19. סיפוח הפרברים החיצוניים לעיר בתחילת העשור גבה מחיר גבוה: הרבעים החיצוניים החדשים של פריז דרשו שיפוצים נרחבים אף יותר מאלו שנדרשו להשלמת מרכז העיר, והתקציבים שהוכנו מבעוד מועד התגלו כנמוכים במידה משמעותית מהנדרש.
בנוסף, היחלשות הסמכות של המשטר הקשתה על גיוסם של כספים חדשים, משום שמועצת המדינה (Conseil d'État) ובית הדין לערעורים (Cour de cassation) התערבו לעיתים תכופות לטובת בעלי הקרקעות.
בנוסף, אבדה סבלנותם של הפריזאים לשיפוצים ששיתקו את העיר מזה שני עשורים.
כמו כן, יעילותה של רשת השדרות ברבעים החיצוניים לא הייתה ברורה כזו של שדרות מרכזיות יותר, כגון שדרות סבסטופול או שדרות סן ז'רמן.
העיתונאי ז'ול פרי (Jules Ferry) עשה שם לעצמו בסדרת מאמרים שנקראו "הדו"ח המופלא של אוסמן" (Les Comptes fantastiques d'Haussmann) שבהם גינה את השאפתנות המוגזמת שבפרויקט השיפוצים ואת המימון הלא יציב שלהם.
התוכנית מומנה לא בצורה היעילה של הלוואה, אלא על ידי איגרות חוב שנמכרו ב"קופת שיפוצי פריז", מחוץ לטווח השליטה והפיקוח הפרלמנטריים.
אוסמן פוטר מתפקידו בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, כמה חודשים בלבד בטרם נפילת הקיסרות השנייה, כך ששירת בתפקידו כמעט לאורך כל תקופת שלטונה.
החובות הכבדים שהותירה תוכנית השיפוצים שלו העסיקו רבות את ממשל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
השפעת תוכנית השיפוצים של פריז
ה"אוסמניזם", אמנות פרפקציוניסטית, לא הסתפק בהעתקת רחובות ותשתיות חדשים, אלא התערב גם בפן האסתטי של מבני המגורים.
הבלוק העירוני עוצב כיחידה ארכיטקטונית הומוגנית.
אין התייחסות אל הבתים כאל מבנים נפרדים, ועליהם ליצור נוף עירוני אחיד, יחד עם שאר הבתים בבלוק, ולעיתים אף עם כל הבתים שבאותו הרחוב או הרובע.
התקנות וההגבלות שכפו השלטונות ביכרו טיפולוגיה שביטאה את הסגנון הקלאסי של חזיתות הבתים הפריזאיים האופייני לתקופתו של אוסמן:
קומת הקרקע והמרווח בין הקומות נבנו בכיוון הרחוב, עם קירות-תמך עבים.
לקומה השנייה, "האצילית", היו מרפסת אחת או שתיים; הקומות השלישית והרביעית נבנו באופן דומה אך עם פיתוחי אבן מסוגננים פחות סביב החלונות.
קומה חמישית בעלת מרפסת מתמשכת ייחודית ונטולת עיטורים.
עליית גג בעלת זווית של 45º לאורך הגג.
החזית האוסמנית מאורגנת סביב קווים אופקיים שלעיתים קרובות נמשכים ברצף מבית אחד לשכנו: מרפסות וכרכובים מתיישרים בקו אחיד ללא בליטות או גומחות הנראות לעין.
למרות החשש שייווצר מראה אחיד מדי ברבעים שלמים של העיר, שימש רחוב ריבולי כמודל עבור רשת השדרות החדשה של פריז.
עבור חזיתות הבתים, התפתחות טכנולוגיות ניסור האבן והתובלה (בעזרת קיטור) אפשרו את השימוש בגושי אבן עצומים לשם ציפוי המבנים באבן פשוטה.
על חזיתות הרחוב הדבר הותיר רושם "מונומנטלי", שפטר את המבנים מהצורך בקישוט; פסלים ופיתוחי אבן אחרים הפכו לנפוצים רק לקראת סוף המאה ה-19.
השינויים שערך הברון אוסמן בפריז הביאו לשיפור ממשי באיכות החיים בבירה.
נפסקו המגפות, השתפרה תנועת התחבורה, והבניינים החדשים נבנו טוב יותר וביתר יעילות מאשר קודמיהם.
השיפוצים שנערכו בתקופת הקיסרות השנייה הותירו רושם כה עמוק בהיסטוריה האורבאנית של פריז שכל האופנות והמגמות שבאו אחריהם נאלצו להגיב אליהם, לאמצם, להתנגד להם, או לנסות ולשפר חלקים מתוכם.
ניתן לראות בתקנות העירוניות של שנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 את סוף העידן ה"אוסמני הטהור", שכן בהן הופרה האחידות של הרחוב הקלאסי נוסח אוסמן.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מאידך, עם צורכי הדיור החדשים שנוצרו בה, וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית כמאה שנה לאחר עידן נפוליאון השלישי, פתחו תקופה חדשה בהיסטוריה העירונית של פריז.
העידן החדש דחה את הרעיונות האוסמניים ככלל, ואימץ במקומם רעיונות שביטאו אדריכלים כגון לה קורבוזיה.
לה קורבוזיה הציג גישה אורבנית מודרניסטית שבאה לבטל את רציפות המבנים לאורך הרחוב ולפתח סוג חדש של מרחב עירוני הכולל מגדלי מגורים ענקיים המפוזרים במרחבים פתוחים עם גינות וכבישים.
תוכניתו הקיצונית ביותר מבחינה זו הייתה "Ville Contemporaine", משנת 1922, שתוכננה לשנות לחלוטין את מרכז פריז לסביבה המגלמת את ההפך המוחלט מהתפישה האורבנית של אוסמן.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אך היא מסמלת דפוס חשיבה של תכנון עירוני שרווח גם בשנות ה-50 וה-60, ובעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20, תקופת שלטונו של ז'ורז' פומפידו כנשיא צרפת.
תוכנית בישול היא תוכנית טלוויזיה שמציגה הכנת מאכלים, בדרך כלל במטבח שבאולפן צילומים.
לעיתים התוכנית אינה מצולמת באולפן צילומים, לדוגמה התוכנית הישראלית "עושים שוק עם גיל חובב" שצולמה ברובה בשווקים שונים ברחבי ישראל ובמקומות ממכר מזון אחרים.
בדרך כלל, מנחה התוכנית, לרוב שף מפורסם, מכין מנת אוכל אחת או יותר במהלכה, מול קהל הצופים, ומדגים את כל שלבי הבישול של המנה.
לעיתים אין זה שף אשר מכין את המאכלים, אלא טבח חובב, כמו בתוכנית "במטבח עם מרגול", בה הכינו את המאכלים אנשים שונים חסרי רקע מקצועי בבישול.
תוכניות בישול מייצגות את אחד הז'אנרים הוותיקים ביותר במדיום הטלוויזיוני.
התוכנית הראשונה שודרה על ידי ב-BBC בינואר 1937. הן התרחבו בשנות החמישים של המאה ה-20 בארצות הברית סמוך לחדירתו הרחבה של מדיום זה.
תוכניות אלה היוו גם במדינות אחרות את אחד הסוגות הטלוויזיוניות היציבות בלוח המשדרים.
אף כי ניתן לראות החל מראשית המאה ה-21 שינויים באופן בו מוכנים המאכלים ומוצגים במהלך התוכנית, עדיין נשמרת מקומה של התבנית המסורתית, זו המאופיינת בשף או טבח כשהוא ניצב מצולם במטבח שהוקם במיוחד באולפן שמסביר שלב אחר שלב את מה שרואה הצופה לנגד עיניו.
עצם המראה של מהלך ההכנה, והתוצאה הסופית, אמורים להעניק לצופה תחושה שמתכון כתוב, איננו מצליח להעביר.
בשנת 1993 הושק ערוץ "Food Network" שמוקדש כולו לתחום הבישול.
בשנת 2007 הושק בישראל ערוץ דומה בשם "ערוץ האוכל"/
אף על פי שלרוב תוכניות הבישול אינן מגיעות למעלה טבלות הרייטינג, הן זוכות לפופולריות גבוהה יחסית מאז ימיה הראשונים של הטלוויזיה.
ברוב המקרים, הן אינן יקרות מדי להפקה, ולכן ערוצי הטלוויזיה נהגו לשים אותן בשעות מתות מבחינת מדרוג.
תוכנית ארסמוס+ היא תוכנית הדגל של האיחוד האירופי לקידום מערכות ההשכלה במדינות מחוץ לאיחוד.
התוכנית החלה בשנת 2014 והיא מחליפה ומרחיבה שבע תוכניות עבר, ביניהן תוכנית טמפוס, ארסמוס מונדוס ועוד.
הייתה תוכנית חילופי הסטודנטים של האיחוד האירופי.
התוכנית נוסדה בשנת 1987 ככלי להעמקת האינטגרציה האירופית, על ידי הפגשת סטודנטים ממדינות אירופיות שונות באוניברסיטאות ברחבי אירופה.
יותר מ־3 מיליון סטודנטים אירופאים לקחו חלק בתוכנית ולמדו והתמחו במוסד להשכלה גבוהה, או בחברה, ברחבי מדינות הא"א.
מקור השם ארסמוס מגיע מהפילוסוף, איש הרנסאנס והתאולוג ההולנדי ארסמוס מרוטרדם.
עם חברו תומאס מור הפך ארסמוס למרכז החיים האינטלקטואלים באירופה בתקופת הרנסאנס.
ארסמוס פעל לקידומן של רפורמות פנימיות בכנסייה הקתולית.
מעמדו הרם בהיסטוריה של התרבות האינטלקטואלית באירופה והעובדה שבמהלך חייו עבר ארסמוס בערים אירופאית שונות בחיפושו אחר ידע, הפך את שמו לראוי ומתאים לתוכנית המקדמת חילופי סטודנטים בין המוסדות להשכלה גבוהה באירופה.
הצעת הנציבות האירופית משנת 1987
הנציבות הציעה את תוכנית ארסמוס המקורית כבר בראשית 1986, אך תגובות מעורבות מצד מי שהיו אז המדינות החברות באיחוד דחו את השקתה.
המדינות שניהלו פרויקטים עצמאיים של חילופים (ובראשן צרפת, גרמניה והממלכה המאוחדת) התנגדו לרעיון, ואילו שאר המדינות צידדו בו באופן כללי.
בראשית 1987, משכה הנציבות את הצעתה, במחאה על תקציב בלתי-מספק שהוצע על ידי כמה מהמדינות החברות.
הפשרה הושגה לבסוף כמה חודשים לאחר מכן, כאשר רוב המדינות החברות הסכימו להוצאת התוכנית לפועל.
ביוני 1987, לאחר פיילוט שארך כ־6 שנים, הנציבות האירופית אימצה את תוכנית ארסמוס.
החלטת בית הדין האירופי לצדק
מספר מדינות חברות התנגדו לשיטת ההצבעה (רוב פשוט) שהובילה לאימוץ התוכנית, ולכן ערערו על אימוצה בבית הדין האירופי לצדק.
בית הדין מצא שבתהליך ההצבעה על התוכנית אכן נפלו כמה פגמים פרוצדורליים, אך צידד במהות ההחלטה שהתקבלה, ובעקבות כך גם מועצת השרים אימצה את התוכנית עד מהרה.
בשנת 2009 השיק האיחוד האירופי את תוכנית ארסמוס מונדוס במטרה להרחיב את חילופי סטודנטים ושיתופי פעולה האקדמיים עם אוניברסיטאות מחוץ לא"א.
במסגרת התוכנית מימנה הנציבות האירופית מלגות לסטודנטים וחוקרים לצורך השתתפות בפעילות אקדמית משותפת.
בבמסגרת זו פעלו תוכניות "פעולה 1" (action 1) - תוכניות משותפות לתואר שני או שלישי ותוכניות "פעולה 2" (action 2), ששמו דגש על חילופי סטודנטים וחוקרים בין אוניברסיטאות בתחומי הלימוד השונים.
בישראל פעלו שלוש תוכניות ארסמוס מונדוס:
EMLE - European Master in Law and Economics שהיא תוכנית תואר שני בה חברה הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
EM2IL - Erasmus Mundus Action 2 Israel - מאגד לטובת חילופי סטודנטים בו לקחו חלק אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמרכז הבינתחומי הרצליה.
EDEN - Erasmus munDus acadEmic Network - מאגד לטובת חילופי סטודנטים בו לקחו חלק אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמרכז הבינתחומי הרצליה.
טמפוס הייתה תוכנית של האיחוד האירופי התומכת במודרניזציה של ההשכלה הגבוהה במדינות מזרח אירופה, מרכז אסיה, מערב הבלקן, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
התוכנית עסקה בהגברת שיתוף הפעולה בין האיחוד האירופי והמדינות השותפות וקידום הטמעה וולונטרית של התפתחויות באיחוד האירופי בתחום ההשכלה הגבוהה במדינות השותפות (לדוגמה – תהליך בולוניה).
תוכנית טמפוס הושקה ב־1990 וישראל הצטרפה אליה בשנת 2008. בין 2008–2014 ישראל זכתה למימון 18 פרויקטים בהשתתפות של 32 מוסדות להשכלה גבוהה ובשיתוף פעולה עם מוסדות מובילים מאירופה.
מאז שנת 2008 פועל בישראל המטה הלאומי לקידום ותמיכה בתוכנית.
המשרד פועל כחלק ממאמצי המועצה להשכלה גבוהה לקידום בינלאומיות במערכת ההשכלה הגבוהה בישראל, ומשתף פעולה עם השגרירויות השונות בארץ, משרדי ממשלה והמוסדות להשכלה גבוהה.
ב־2014 החלה לפעול בישראל תוכנית ארסמוס+ שאיגדה תחתיה את התוכניות המצוינות לעיל כמו גם אחרות המקדמות צעירים וספורט.
במסגרת התוכנית החדשה פעולת Capacity Building in Higher Education מחליפה את תוכנית טמפוס.
עד כה זכו למימון 20 פרויקטים בסך כולל של יותר מ־10 מיליון יורו ל־37 המוסדות הישראלים שלקחו ולוקחים בהם חלק.
תוכנית ארסמוס מונדוס חולקה לשתי פעולות נפרדות: הראשונה נקראת International Credit Mobility (ניידות) דרכה סטודנטים וסגל מקבלים מלגה ללמוד וללמד סמסטר במוסדות אירופאים (וסטודנטים אירופאים מגיעים לכאן).
עד כה יותר מ־14,000 סטודנטים וסגל מישראל ומאירופה קיבלו מימון דרך פעולת הניידות, מוסדות ישראלים משתפים פעולה דרך פעולה זו עם יותר מ-360 מוסדות באירופה וישראל מובילה במספר מימון הניידויות בקרב כלל המדינות החוץ אירופאיות שמשתתפות בתוכנית ארסמוס+.
הפעולה השנייה היא Erasmus Mundus Joint Master Degree (EMJMD) דרכה מוסדות להשכלה גבוהה מישראל בשיתוף פעולה עם מוסדות מאירופה, ומכל העולם, מקבלים מימון לפתח ולהריץ תוכניות לתואר שני משותף, וסטודנטים מקבלים מלגה ללמוד בתואר החדש ובמוסדות השונים ברחבי העולם.
נכון להיום, אוניברסיטת חיפה ממשיכה לקבל מימון עבור הרצת התואר השני המשותף בכלכלה ובמשפטים.
בנוסף, מוסדות ישראלים נוספים לוקחים חלק במגוון תארים שניים שקיבלו מימון דרך פעולה זו, אך לא כשותפים מלאים.
תוכנית ארסמוס+ מציעה פעולות מימון נוספות כגון פעולת Jean Monnet לקידום מחקר והוראה של תכנים הקשורים לאיחוד האירופי, ופעולות אחרות לקידום ספורט וצעירים (לא הכל פתוח לארגונים ולקהל הישראלי).
כיום ישנם מעל ל־4,000 מוסדות להשכלה גבוהה אשר משתתפים בתוכנית, בלמעלה מ־37 מדינות, ונכון לשנת 2013, כ־3 מיליון סטודנטים השתתפו בתוכנית מאז השקתה.
בשנים 2012–2013 לבדן, 270,000 סטודנטים לקחו חלק בתוכניות החילופים, כאשר היעדים הפופולריים במיוחד היו ספרד, גרמניה, איטליה וצרפת.
בוגרי ארסמוס ייצגו 5% מהבוגרים האירופאים בשנת 2012.
סטודנטים שמשתתפים בתוכנית לומדים לפחות 3 חודשים (או מבצעים התמחות של לפחות חודשיים) ועד שנה אקדמית במדינה אירופית אחרת.
תוכנית ארסמוס מבטיחה שפרק הזמן שבו התלמיד למד מחוץ למדינתו יוכר על ידי המוסד האקדמי בו הוא לומד.
עיקרון מרכזי בתוכנית הוא שהתלמידים אינם נדרשים לשלם תוספת לשכר הלימוד שלהם, והם אף יכולים להגיש בקשה למלגה, לצורך כיסוי הוצאות נוספות של מחייה מחוץ לארצותיהם.
מחקרים שונים העלו ביקורות בנוגע לתהליך הקבלה לתוכנית, בנוגע למידת הייצוג ההוגן שיש בה לשכבות שונות באוכלוסייה ואף בנוגע למידת יעילותה בהשגת מטרותיה.
מחקר שניתח את הרקע החברתי-כלכלי של המשתתפים, הראה שחרף העובדה שהנגישות לתוכנית אכן התרחבה בתהליך מתון, ישנם עדיין חסמים חברתיים-כלכליים משמעותיים בקבלה אליה.
מחקר אחר טען שתוכניות מסוגה של תוכנית ארסמוס מחמיצות את מטרתן, משום שהן "משכנעות את המשוכנעים".
התוכנית נועדה לחזק את הזהות האירופית ואת התמיכה הציבורית בתהליך האינטגרציה האירופית, אך היא פונה לשכבה המשכילה באוכלוסייה, אשר ממילא נוטה יותר לתמוך בתהליך זה, ולכן מפספסת את קהל היעד שאיננו בעל זהות אירופית, שדווקא בו ראוי להשקיע.
מחקר שנעשה ופורסם על ידי הנציבות האירופית מצא שהשתתפות בחילופי סטודנטים תרמה לרכישת כישורים גלובליים חדשים לסטודנטים אשר נחוצים כיום בשוק העבודה החדש ועל כן תרמו להשגת עבודה מהר יותר לאחר סיום הלימודים, מאשר אלו שלא השתתפו בחילופים.
מהמחקר עולה שהדבר הכי מהותי למעסיק הוא העסקת עובדים בעלי כישורים רכים וגלובליים (92%), יותר מידע בתחום (91%) וניסיון (78%).
תוכנית ביכורה היא תוכנית הקיימת במסגרת הקרן הלאומית למדע שמטרתה לקדם את המחקר המדעי בישראל בנושאים ייחודיים שאינם מתאימים במהותם להגשה לקרנות המחקר התחרותיות הרגילות, או בנושאים הדורשים חיזוק בישראל.
התוכנית הפכה למודל לחיקוי באיחוד האירופי ובמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בארצות הברית.
קרן ביכורה הוקמה בשנת 1996, כפרויקט ניסיוני לתקופה של חמש שנים.
היוזמה הייתה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בתמיכת קרן רבסון, קרן יד הנדיב והקרן הלאומית למדע.
בעקבות המלצתה של ועדה בינלאומית, הופעלה התוכנית בשנת תשס"ג כמסלול עצמאי, במסגרת הקרן הלאומית למדע.
כמו כן, מיועדת התוכנית לממן מחקרים בתחומים שייקבעו מראש ואשר הוזנחו או נחלשו בישראל, למרות חשיבותם המדעית.
תוכנית ביכורה, על כל מסלוליה, מיועדת לחוקרים באוניברסיטאות בישראל בלבד.
במסגרת התוכנית מוצעים לחוקרים שלושה מסלולים:
ביכורה אישי הכולל תקופת תמיכה של בין שנתיים לשלוש שנים במחקר, בתקציב הדומה בהיקפו למענקי מחקר אישיים של הקרן הלאומית למדע, כולל ציוד ייעודי עד סכום מוגדר מראש.
ביכורה מוסדי במסגרתו כל אחת מהאוניברסיטאות מוזמנת להגיש הצעת מחקר אחת בתחום חדש שהיא מעוניינת לפתח, רצוי באמצעות סגל חדש צעיר.
הכוונה למיזמים חדשניים, המהווים כניסה לתחום חדש בהיקף ארצי או עולמי.
לפרויקטים שיאושרו ניתן להעניק עד 800,000 דולר, לשלוש שנים בסך הכל, מחציתם בהשתתפות המוסד.
בתר דוקטורנטים הוא מסלול שנועד לתמוך בתחומי מחקר הראויים לחיזוק במערכת המדעית בארץ, באמצעות מענקי מחקר לבתר-דוקטורנטים לצורך השתלמות בחו"ל.
את התוכנית יזמה הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
המועמדים מוגשים על ידי האוניברסיטאות ומתחייבים לשוב ארצה לא יאוחר מתום ארבע שנים ממועד יציאתם.
מאושרות עד שש מלגות בשנה.
בשלב ראשון ניתנת מלגת קיום לשנה עד שנתיים לתקופת ההשתלמות בחו"ל.
בשלב שני ניתנת מלגה לשנה אחת עבור קליטת המלגאי בארץ בתום תקופת ההשתלמות (המלגה היא בגובה 50 אחוז מהעלות הממוצעת בפועל של משרה מלאה) כמו כן, כל מלגאי יהיה זכאי למענק מחקר.
כל שנה נבחרים תחומים לתמיכה בעקבות המלצת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2008 נבחרו התחומים: מדע בין-תחומי, סיסטמטיקה וטקסונומיה.
סה"כ בשנת הלימודים תשס"ז תמכה התוכנית במענקים אישיים ומוסדיים חדשים בהיקף של כ-3.4 מיליון ש"ח.
בשנת תשע"ט סך התמיכה של מענקי ביכורה היה 2.4 מיליון שקלים.
תוכנית "אלפא" הוא שמה של תוכנית להסדרת הסכסוך הישראלי-ערבי שיזמו שני פקידים בכירים מבריטניה ומארצות הברית ב-1955.
ביסוד התוכנית עמד האינטרס הבריטי לקיים גשר יבשתי בין הממלכה הירדנית שהייתה בשליטתה לבין תעלת סואץ.
זאת לנוכח "הסכם בסיס התעלה", שנחתם ב־1954 בין מצרים ובריטניה לפיו האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956.
עיקרי התוכנית כללו נסיגה ישראלית מחלק משטחי הנגב מכיס פלוג'ה (קו קריית גת) ועד אילת, לקבל חלק מן הפליטים הפלסטינים חזרה לתחומה, ולשלם פיצויים לכל היתר; בתמורה לביטול החרם הערבי והכרת מדינות ערב בישראל.
השטחים מהם נדרשה ישראל לסגת כללו שני משולשים גדולים בנגב (האחד מכיוון סיני, והשני מכיוון ירדן).
שני המשולשים נפגשו בקודקוד משותף, שם תוכנן להיות מעבר ישראלי לנגב הדרומי ולאילת, כך שיתאפשר לה לשמור מעבר בין השטחים.
בבריטניה אף נהגתה תוכנית לכפות את ההסדר על ישראל בכוח צבאי.
התוכנית שהוצעה לישראל ולכמה ארצות ערביות נדחתה בסופו של דבר על ידי הצדדים:
ראש הממשלה משה שרת דחה את התוכנית בתוקף בסרבו לכל שינוי בסטטוס קוו של גבולות המדינה.
אך הלחץ הבריטי-אמריקאי והתקווה להסדרת הסכסוך עם מדינות ערב, הניעו אתו להסכים לשקול להביא את התוכנית לדיון בממשלה, ובתנאי שישראל תתקבל לנאט"ו.
ב־3 בנובמבר 1955 הוא סיים את תפקידו כראש ממשלה, שב למשרד החוץ והוחלף בידי דוד בן-גוריון.
שבוע לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1955, נשא ראש ממשלת בריטניה אנטוני אידן את "נאום גילדהול" שקרא להסכם שלום בין ישראל למדינות ערב המבוסס על פשרת תוכנית אלפא.
הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שיתנגד לו יאבד את אהדת בריטניה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת שללו כל דרישה לנסיגה ישראלית ובריטניה ניסתה להשיג הסכמה בינלאומית למתווה שהוצע בנאום.
הנאום זכה לאהדה בצד הערבי אך נדחה בידי נשיא מצרים - גמאל עבד אל נאצר.
הוא לגלג על התוכנית באמרו: 'מה נעשה אם מישהו ישתין מהשטח המצרי לישראלי או להפך?
בראייה היסטורית הסתבר שלא היה כל סיכוי לתוכנית; באותה שנה התגבש גוש "המדינות הבלתי מזדהות" שהרכיב את "העולם השלישי", ונאצר, שהיה מהבולטים בו, ראה בהתערבות זו חלק מהאימפריאליזם הבריטי והאמריקאי, תופעה משוקצת שאין לקבל.
בשל כך, שתיהן לא התאימו באותה עת לתווך בין הצדדים.
פרסום עסקת הנשק הצ'כית-מצרית הביא לגניזתה הסופית של תוכנית אלפא.
פחות משנה לאחר מכן, באוקטובר 1956, פעלו ישראל, בריטניה וצרפת במשותף נגד מצרים ב"מבצע קדש" ו"מבצע מוסקטר".
תוכנית אירופה היא תוכנית שגובשה בידי קבוצת מנהיגים יהודים בסלובקיה בשם "קבוצת העבודה".
קבוצה זו הוקמה על ידי הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן מנהיגת ויצו ונציגת הג'וינט בברטיסלאבה בסלובקיה, במטרה להציל את יהודי אירופה תמורת תשלום שוחד לעוזריו של אייכמן, ובעיקר לדיטר ויסליצני.
הפסקה קצרה בשילוחים, מסיבות טכניות, גרמו לחברי הקבוצה להאמין כי אכן הצליחו בתוכנית.
מיד ניסו לגשש אחרי אפשרות להרחיב את התוכנית ולגרום להפסקת השילוחים באירופה כולה.
הם קיבלו אישור מויסליצני כי מפקדיו מסכימים לדון בתוכנית תמורת קבלת דמי קדימה של 12.5 אחוז מהסכום (250,000 דולר - כאשר אם אכן תצא התוכנית לפועל יינתנו בתמורה להפסקת השילוחים בסה"כ 2 מיליון דולר).
הנהלת הסוכנות חששה כי מדובר בהטעיה והיססה זמן רב לפני שהסכימה להתחיל ולשחרר כספים לשוחד.
לאחר שנעלם הכסף שהעביר שליח הסוכנות בטורקיה טדי קולק כרבע מיליון דולר, הודיע ויסליצני באוגוסט 1943 כי הגרמנים חזרו בהם מהתוכנית.
למרות שלתוכנית זו לא הייתה כל תוצאה ממשית, התוכנית נחשבת כאחת התוכניות הנועזות ביותר להצלת יהודים.
סלובקיה הייתה מדינה גרורה של גרמניה הנאצית, ובעקבות ועידת ואנזה החלו השילוחים של רוב יהודי סלובקיה (כ-85 אלף נפש) למחנות ההשמדה, ואחרים גויסו לעבודות כפייה במחנות העבודה תחת פיקוחו של קצין האס אס דיטר ויסליצני, שהיה היועץ לענייני יהודים בסלובקיה ומעוזריו הקרובים של אדולף אייכמן.
כאשר הגיעו הידיעות כי המגורשים נרצחו, התארגנה בקרב יהודי סלובקיה על ידי הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן קבוצה יהודית שכונתה "קבוצת העבודה", וחבריה פעלו להצלת היהודים.
הקבוצה תכננה למנוע את גירוש היהודים באמצעות מתן שוחד לויסליצני.
ויסליצני דרש לקבל 50 אלף דולר בתוך 10 ימים תמורת הפסקת הגירושים.
בקיץ 1942 סגרו ויסמנדל ופליישמן עסקה עם ויסליצני, ככל הנראה בידיעת הממונים עליו.
בשלב זה כבר גורשו כ-60 אלף וכ-30 נותרו.
הגירושים מסלובקיה אכן עוכבו למשך שנתיים, אולם לא בשל העסקה האמורה, אלא מטעמים אחרים: לחץ של הכנסייה להפסקת הרציחות; מחסור חמור בכוח עבודה ובבעלי מקצוע מיומנים; תסיסה בדעת הקהל הסלובקי על גילויי האכזריות בגירושים וגורלם של המגורשים בפולין; ואי היענות של נציגי המשרדים לבטל את תעודות החסות.
אנשי קבוצת העבודה הולכו שולל וחשבו שהם אלה שמנעו את גירוש שארית קהילת סלובקיה.
ויסמנדל ופליישמן גייסו את הכסף בכוחות עצמם, אולם גרמו לנאצים להניח שהכסף מגיע משווייץ, על פי הוראת "היהדות העולמית".
לצורך כך, גיהצו חברי הקבוצה חלק מהשטרות, כדי שייראו כחדשים.
בעקבות הצלחת הקבוצה בהפסקת השילוחים בסלובקיה, מיד העלתה הקבוצה את "תוכנית אירופה" אשר ניסתה לגשש אחרי אפשרות להרחיב את הפסקת השילוחים באירופה כולה, הפסקת ההשמדה במחנות ומתן היתר ליציאת היהודים מאירופה.
בתחילת המשא ומתן, כתב ויסמנדל מכתב לעצמו, בו הסמיך את עצמו בשם "נציג רבני העולם" לפתוח במשא ומתן עם הנאצים להפסקת הגירושים וההשמדה בכל ארצות הכיבוש, תמורת כמה מיליוני דולרים.
לצורך ההתחזות, כתב ויסמנדל את המכתב על נייר מכתבים של בית מלון שווייצרי שלקח עמו באחת מנסיעותיו לפני המלחמה ואף השתמש במכונת כתיבה שווייצרית.
אנדרי שטיינר חבר "קבוצת העבודה", העביר לויסלצני מכתב מ"פרדיננד רוט" (שהייתה דמות בדיונית שהגו אנשי קבוצת העבודה, שנועדה לשכנע את הנאצים בכך שיהדות ארצות הברית תומכת בעסקה), שבו נכתב שמצפים מויסלצני לפעול להפסקת הגירושים מאירופה כולה.
הקבוצה אף דרשה את הפסקת ההשמדה במחנות ומתן היתר ליציאת היהודים מאירופה.
ויסליצני יצא מיד לברלין לדווח על ההצעה להיינריך הימלר, ובמאי 1943 קיבל אישור לנהל משא ומתן, והודיע כי תמורת 2–3 מיליון דולר, תהיה מוכנה הנהגת האס אס לבחון את הצעותיה של "קבוצת העבודה".
אולם, למרות שהמידע על "תוכנית אירופה" היה בידיהם של מנהיגי יהדות ארצות הברית ובהנהלת הסוכנות היהודית, הן בירושלים והן בניו יורק, ולמרות שהרב ויסמנדל וגיזי פליישמן שלחו עשרות מכתבים, לא היו מוכנים לצעד זה והכספים לא הגיעו אליהם (למרות שנטען שנשלחו) ומכונת ההשמדה לא עצרה.
ביוני 1943 העבירה הסוכנות אל טדי קולק, שהיה אז נציג הסוכנות בטורקיה, כרבע מיליון דולר.
לא ברור מה עלה בגורל הכסף.
באחד ממכתביו כתב הרב ויסמנדל: "אין אנחנו מבינים, איך אתם אוכלים ושותים?
רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידנדר ולני יחיא, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיאם ויץ, חוה אשכולי, ילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בתוכנית זאת, ולא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
לעומתו, דוד רמז, מאיר יערי, יוסף שפרינצק ואחרים היו מוכנים לתת כל מה שיש לטובת ניסיון ההצלה.
הרב וייסמנדל טען שהמנהיגים הציוניים ראו לנגד עיניהם אך ורק את גורל המדינה היהודית העתידית ולא היו מוכנים להשקיע הרבה למען הצלת יהודי אירופה.
כמו כן, חששו מנהיגי הציונות ומנהיגים יהודיים בארצות הברית להסתכסך עם בעלות הברית שמא יואשמו בפשעי מלחמה בשל העברת כספים ואספקה לאויב באמצע המלחמה.
כל הכספים שגויסו על ידי הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל (כופר הישוב) והגיעו לנאצים, יועדו בסופו של דבר למימון מנגנון ההשמדה הנאצי.
המגעים עם הגרמנים בנושא נמשכו כשנה, והופסקו בקיץ ה'תש"ג (אוגוסט 1943).
המחלוקת בנושא קיימת עד היום.
הגירושים נמשכו וגם ויסמנדל ופליישמן עצמם נשלחו לאושוויץ.
ויסמנדל הצליח לקפוץ מהרכבת הנוסעת וניצל (אך משפחתו וילדיו נספו באושוויץ), ואילו גיזי פליישמן נרצחה שם.
תוכנית אירוח (באנגלית אמריקנית/אוסטרלית: Talk Show, באנגלית בריטית: Chat Show) היא תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו, שבה מתארח אדם אחד (או קבוצה של אנשים) על מנת לדון בנושאים שונים, אותם מעלה המנחה של תוכנית האירוח.
לעיתים, בתוכנית יתקיים פאנל של אורחים, המורכב בדרך כלל מקבוצה של אנשים, המלומדים או המנוסים בנושא שבו דנה התוכנית.
בפעמים אחרות, יהיה זה אורח יחיד אשר ידון על תחום עבודתו או תחום ההתמחות שלו עם המנחה.
בתוכניות אירוח אשר משודרות בשידור חי עשויים להיות אורחים או מרואיינים שאינם נמצאים פיזית באולפן הטלוויזיה או בתחנת הרדיו, אלא בביתם, במכוניתם או בכל מקום אחר, אשר ינהלו שיחה עם המנחה באמצעות הטלפון.
לעיתים, מוצגת שיחה עם אורח כשיחת טלפון, בעוד האורח עצמו נמצא מאחורי הקלעים.
טכניקה נפוצה בתוכניות אירוח, היא צילומן מול קהל חי, על פי רוב כדי להוסיף מחיאות כפיים או צחוק לפסקול התוכנית, בדומה להוספת צחוק מוקלט בסיטקומים.
בתוכניות אירוח בטלוויזיה, האורחים, לעיתים תכופות, הם ידוענים, שמדברים על חייהם האישיים ועל עבודתם, כמו גם על סרטם האחרון, תוכנית טלוויזיה שהם משתתפים בה או פרויקטים אחרים שהם רוצים לקדם.
לעיתים קרובות, המנחים בתוכניות אלו הם קומיקאים, אשר פותח את התוכנית עם מונולוג קומי בפני הקהל שבאולפן.
תוכנית אקספלורר היא תוכנית אמריקאית לחקר החלל שמספקת מידע מדעי רב ביותר על היקום בו אנו חיים.
יותר מ־90 משימות אקספלורר שוגרו מ־1958 עד ל־2011, והתוכנית עדיין פעילה כיום.
החל מאקספלורר 6 התוכנית עברה לידיה של סוכנות החלל האמריקאית – נאס"א – שהסתייעה רבות בארגונים פרטיים ובארגונים של מדינות אחרות בפיתוח משימות.
כיום שתי התת־תוכניות המרכזיות של תוכנית אקספלורר הם SMEX (משימות עד 120 מיליון דולר) ו־MIDEX (משימות עד 180 מיליון דולר).
המשגרים שהיו ועדיין בשימוש במהלך התוכנית הם יופיטר C/ג'ונו 1, ג'ונו 2, דגמים שונים של טילי תור, דגמים שונים של טילי דלתא וטילי פגאסוס.
תוכנית אקספלורר הייתה התוכנית המוצלחת הראשונה של ארצות הברית לשיגור לוויין למסלול סביב כדור הארץ.
התוכנית החלה כהצעה של צבא ארצות הברית לשיגור לוויין למסלול סביב כדור הארץ במהלך השנה הגיאופיזית הבינלאומית, אך התוכנית נדחתה לטובת תוכנית של צי ארצות הברית, תוכנית וונגארד.
התוכנית הועלתה מחדש לאחר שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב־4 באוקטובר 1957 .
אקספלורר 1 שוגר ב־31 בינואר 1958. מלבד היותו של אקספלורר 1 הלוויין הראשון של ארצות הברית, הלוויין ידוע בגילויים של חגורות ואן אלן.
התוכנית הועברה לאחריות נאס"א, שהמשיכה לשגר לוויינים תחת השם אקספלורר בשיגור לוויינים קטנים שתפקידם המרכזי הוא מחקר מדעי.
במהלך השנים שיגרה נאס"א עשרות לוויינים בעלי משימות מחקר מדעיות מגוונות ביותר.
לווייני אקספלורר גילו דברים חשובים ביותר: את המגנטוספירה של כדור הארץ ואת שדה הכבידה שלו, את רוח השמש, מאפיינים של מיקרו־מטאוריטים הבאים לכדור הארץ, מידע על קרינה על־סגולה, קרינה קוסמית וקרינת X שבאו ממערכת השמש ומהיקום כולו, פיזיקה של היונוספירה ועוד.
טלסקופים שונים ששוגרו כחלק מהתוכנית גילו גם הם גילויים מיוחדים, כולל את גילויו של האסטרואיד הטרויאני הראשון של כדור הארץ.
משרדי תוכנית אקספלורר הממוקמים במרכז טיסות החלל גודרד שבגרינבלט, מרילנד, מנהלים את התוכנית.
משימות התוכנית מאופיינות במחירים מתונים ובזמן תכנון, בנייה והוצאה לפועל קצרים יחסית.
תוכנית אקספלורר כללה וכוללת תתי־תוכניות כגון MIDEX, SMEX, UNEX ואחרים.
+ משימות אקספלורר #שם/שמותתאריך השיגור משימהסיום משימהחדירה לאטמוספירה 1 אקספלורר 1 31 בינואר 1958 חקירת חלקיקים.
תוכנית אנקונדה או הנחש הגדול הייתה תוכנית להכנעת המדינות הפורשות במלחמת האזרחים האמריקנית.
התוכנית הוצעה על ידי וינפילד סקוט, מפקד צבא ארצות הברית, בשנת 1861 וכללה אסטרטגיות שונות ללחימה בשתי זירות: שליטה בנהר המיסיסיפי, ומצור על נמלי ערי הדרום.
מכיוון שהמצור היה פסיבי, התוכנית סבלה מהתנגדות בקרב קבוצות אשר תמכו במאבק אקטיבי יותר.
מקור שמה של התוכנית בדימוי לנחש אנקונדה, שחונק את קורבנו באיטיות.
בימיה הראשונים של המלחמה, כללה האסטרטגיה של וינפילד סקוט שני חלקים חשובים: מצור קפדני על כל הנמלים הדרומיים, ותנועה של כ-80,000 חיילים לשליטה על נהר המיסיסיפי.
הכוח שנועד לשלוט במיסיסיפי היה צפוי להיות קטן ואמפיבי, ולכלול חייל רגלים חלוץ שינוע במורד הנהר בזריזות ויכבוש את עמדות הקונפדרציה לאורך הנהר.
לאחר כיבוש העמדות, יגיעו כוחות סדירים איטיים יותר שינועו לאבטח את הנקודות שנתפסו.
בהמשך ימשיכו לנוע כוחות הצבא לעומק היבשת ולכבוש את השטחים הנותרים מבלי לאפשר העברת תגבורת מצדו האחד של הנהר לצדו האחר.
התוכנית נכתבה בהשראת תוכנית צבאית שקדמה למלחמת האזרחים להתמודדות עם מרי אזרחי מוגבל באמצעות סגירת נמלים ויצירת לחץ צבאי על האזרחים המורדים.
התוכנית לא נועדה להתמודד עם מרי גדול ומתואם אשר כלל גיוס צבא סדיר.
יישום מיידי של האסטרטגיה לא היה אפשרי, כיוון שלא היו די ספינות מלחמה מהסוג הנדרש לקיום התוכנית.
למעשה, הצי הפדרלי היה קטן כל כך עד שהתקשה לאכוף את הסגר הימי לבדו בתחילת הלחימה.
ביצוע התוכנית דרש זמן לגיוס ואימון כוחות שיבצעו אותה, שאותו המתנגדים לתוכנית לא הסכימו להשקיע, תוך הנחה כי המרי יסתיים לפני השלמת השלבים המקדימים לתוכנית.
מתנגדי התוכנית קראו למסע יבשתי מידי לבירת הקונפדרציה ריצ'מונד, וירג'יניה, מתוך תקווה שתפיסת כמה נקודות מפתח בשטח האויב תביא לקריסת הקונפדרציה.
ציפיות מבקרי התוכנית להכרעה מהירה במלחמה התבדו, ומצור הצי הפדרלי על נמלי הדרום נמשך ארבע שנים נוספות.
מאוחר יותר נקבע כי ניצחון בחזית הדרומית היה חשוב לא פחות מעצירת המרד בחזית המזרחית (בה ישבה בירת הקונפדרציה) ואשר משכה עד אותה העת את מרכז העניין הציבורי.
המצור על נמלי הדרום הוכרז על ידי לינקולן ב-19 באפריל 1861, שבוע לאחר ההפצצה על פורט סאמטר שסימנה את תחילת המלחמה.
לינקולן הודיע על חסימת נמלי כל המדינות הפורשות מהאיחוד, מדרום קרוליינה ועד לטקסס.
עם פרישת צפון קרוליינה ווירג'יניה, נחסמו נמליהם גם כן.
צו זה לא בוטל עד לסוף המלחמה, והתקיים באופן בלתי תלוי בתוכנית המצור של סקוט.
בימים הראשונים של תנועת הפרישה, מעמדן של מדינות הגבול מיזורי, קנטקי, מרילנד ודלוור, אשר איפשרו עבדות בשטחן, לא היה ברור.
כמעט לכולן, למעט דלוור, היו אינטרסים פרו דרומיים חזקים.
מיזורי נקרעה בסכסוך פנימי שדימה את כלל מלחמת האזרחים בארצות הברית.
מרילנד נותרה באיחוד באמצעות כליאה מהירה של רבים מתומכי הפרישה וקנטקי ניסתה להתחמק מקביעת עמדה במלחמה, באמצעות הכרזה על נייטרליות.
הקונגרס לא אישר יוזמות נשיאותיות לדיכוי המרד כיוון שהיה בפגרה באותה העת ולכן נפל נטל גיוס החיילים על ממשלות מדינות האיחוד.
אוהיו הייתה פעילה מאוד, ושכרה את שירותיו של ג'ורג' מקללן, אשר יועד לפקד בתחילה רק על יחידות המדינה בדרגת מייג'ור ג'נרל.
מספר שבועות לאחר מכן, עם מיזוג המיליציות המקומיות לשירות הלאומי, הוכפפו המיליציות של מדינות אינדיאנה ואילינוי לפיקודו.
ב-27 באפריל 1861 כתב מקללן מכתב לסקוט בו הציע תנועה מידית לריצ'מונד, בירתה של הקונפדרציה, במעלה נהר קנווה.
לחלופין, אם קנטקי תעזוב את האיחוד, הציע לנוע דרכה במסע לכיבוש נשוויל שבטנסי, ומשם יתכננו את צעדיהם מחדש.
מכתב התמיכה החלקית של סקוט בהצעתו של מקללן, אותה מסר לנשיא, הראה כי הוא שקל תוכנית זו, אך היו לו מספר ספקות לגביה.
ראשית, לדעתו של סקוט נהר הקנווה לא התאים להעברת כוחות ימית, ולכן התנועה לריצ'מונד תיאלץ להיות רגלית וככזו צפויה לכלול עריקות מרובות.
שיקול נוסף כנגד התוכנית היה כי אוכלוסיית מערב וירג'יניה (שבאותה העת לא הייתה מדינה עצמאית) הייתה ברובה תומכת איחוד, וסקוט חשש כי תנועת חיילים דרכה תביא לניכור האוכלוסייה ותפגע בתמיכתה באיחוד.
להערכתו של סקוט, חמש שביעיות מאוכלוסיית מערב וירג'יניה תמכו באיחוד.
אותו השיקול מנע גם תנועה דרך קנטקי.
מספר ימים מאוחר יותר, ב-3 במאי 1861 שלח סקוט למקללן מכתב עם הצעה משלו שכללה את המתווה הסופי של תוכנית אנקונדה.
סקוט התקשה לקדם את התוכנית בממשלה.
בהיותו זקן וחלש, הוא פרש מתפקידו עד לסוף השנה והוחלף על ידי לא אחר מאשר מקללן עצמו.
בהנהגת מקללן ועוזרו האלוף הנרי ווגר הלק הוזנחה הפעילות הצבאית במיסיסיפי.
הלק, באישורו של מקללן, העדיף הפיכת המעוזים שעל הנהר על פני התקפה ישירה ולכן הוא התרחק מהנהר.
לתפיסתו הייתה טנסי, ולא המסיסיפי, הקו האסטרטגי של הקרבות המערביים.
משרד הצי לעומת זאת, נשאר מחויב לפתיחת המיסיסיפי.
המחלקה בדמות של עוזר מזכיר הצי בשם גוסטבוס וסה פוקס החליטה שניו אורלינס יכולה להיכבש על ידי חיל משלוח ממפרץ מקסיקו ולאחר מכן כל הערים האחרות יכבשו ללא קרב על מנת להימנע מהפגזה.
משימת כיבוש ניו אורלינס הופקדה בידי קפטן (בהמשך אדמירל) דוד גלאזגו פרגוט שהסכים עם תוכניותיו.
בליל ה-24 באפריל 1862 הוא אילץ את העיר להיכנע.
לאחר תיקון ספינותיו מהנזקים הוא שלח את הספינות במעלה הנהר, במסע זה הם הכניעו את באטון רוז' ונאצ'ז.
השרשרת של כיבושים קלים הסתיימה בקרב ויקסבורג במיסיסיפי.
עמדת הקונפדרציה הייתה צוקים גדולים שקשים לחדירה גם לתותחנות של היום.
בעקבות הפסד של "אי מספר 10", זמן קצר לפני שפרגוט כבש את ניו אורלינס, הקונפדרציה נטשה את ממפיס, טנסי והשאירה מאסף קטן לניהול פעולות עיכוב, בתחילת יוני הוא נהדף הצידה בידי ספינות התותחים ואילי מלחמה של המשט המערבי.
ומיסיסיפי הייתה פתוחה עד לויקסבורג, כך שהעיר הייתה הדבר היחידי שלא היה בידיים פדרליות.
ושוב, הצבא בפיקודו של הלק לא ניסה להשיג את ההזדמנות שהושגה.
הוא לא שלח אפילו גוף חיילים קטן לסייע לפרגוט ועד מהרה פרגוט נאלץ לסגת בגלל זרמים חזקים.
הצבא לא ניסה אפילו לכבוש את ויקסבורג בנובמבר, ואז השתנתה ההנהגה שנית לאלוף יוליסס גרנט, לאחר שהלק נשלח להחליף את מקללן כראש המטה.
בזמן שגרנט התמנה למפקד במערב הקונפדרציה הצליחה לבצר את ויקסבורג ואת נמל הדסון, לואיזיאנה.
הקונפדרציה ביצעה מדידות אחדות בדרום כ-130 מיילים (בערך 210 ק"מ) של דרך אך הנהר היה מעט ארוך יותר.
הקטע כלל גם את המפגש עם הנהר האדום במיסיסיפי.
המחנה בויקסבורג בסופו של דבר היה במצור, שהסתיים ב-4 ביולי 1863 עם כניעתו של פמברטון ושל אנשיו.
באותו זמן צבאו כלל כ-29500 חיילים.
כאשר שמעו על אובדן ויקסבורג אלוף פרנקלין גרדנר אמר שהתנגדות נוספת לא תעזור ב-9 ביולי 1863 הוא פרש מתפקידו והחליף אותו אלוף נתניאל בנקס.
ואז אמר אברהם לינקולן את המשפט הבא "אב המים חוזר לים".
תוכנית אנקונדה המקורית שהציע סקוט הסתמכה על הסגר הימי, כפי שהוא ניסח זאת "על מנת לעטוף את הברית המורדת ולהביא אותם להשלים, עם שפיכות דמים מועטה מאשר על ידי כל תוכנית אחרת".
הוא לא צפה עימות צבאי מזוין בקנה מידה גדול, והעימות היבשתי אמור היה להיות מוגבל בעיקר להתקדמות כוחות האיחוד במורד נהר המיסיסיפי.
כמעט בטוח שהוא לא צפה את רמת האלימות אליה תגיע מלחמת האזרחים.
הסגר היה אמור למנוע שפיכות דמים בקנה מידה גדול במהלך הכנעת מדינות הדרום.
הצעתו של סקוט לא הייתה באמת אסטרטגיה, אף על פי שהיסטוריונים מחשיבים אותה ככזו.
סקוט לא העריך את הכוחות לשמירה על כ-3000 מילים (כ-4800 ק"מ) של חוף.
הוא לא חישב כמות משאבים, ולא זמן ההכנה ועוד מספר נקודות חשובות.
רוב ההכנה נעשתה בידי משרד הצי ששלח צוות לבדיקת הטופוגרפיה של החוף, בדק עם משרד האוצר את ההוצאות ועם הצבא את צורך.
במהלך 1861 הגישה המועצה דו"ח של המלצות לדרך הטובה ביותר לקיום ההסגר תוך התחשבות בטופוגרפית החוף, קיום של נמלים בדרך ואופי הספינות של שני הצדדים.
הדו"ח היה די בסיסי אבל המצור על חוף האוקיינוס האטלנטי היה יעיל למדי.
היה ברור כי ספינות החסימה צריכות להיות מופעלות בקיטור.
ההפעלה המוגבלת של ספינת קיטור גרמה לכך שאחת מהדרישות הייתה נמל שישמש כתחנת פחם לקצה הדרומי שסוגר את המעבר, אחרת בזמן ההסגר הספינות יבלו את כל זמן בניסיון למציאת חידוש פחם.
כל הנמלים שמדרום למפרץ צ'ספיק התאימו אך כולם היו בידי האויב ולכן המצור הפך מסתם הסגר לניסיון כיבוש של שטח אויב אחד לפחות.
אף על פי שהצוות המליץ על פרננדיה, פלורידה, שתי עמדות אחרות נתפסו בידי כוחות הברית זוג מבצרים על הגדות החצוניים של צפון קרוליינה ליד כף הטרס ב-28–29 באוגוסט 1861 ב-7 בנובמבר הייתה התקפת צי גדולה על פורט רויאל ושם נכבש גם מפרץ מים עמוקים בין הסוואנה לבין צ'ארלסטון.