tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקר המשטרה אלי אילן השווה את הצילומים לצילומי אייכמן במדי אס אס שקבע שיש מידה רבה של ודאות שהאדם הוא אייכמן.
בעקבות דיווחיו על החקירה נצטווה אהרוני בראשית אפריל לשוב לישראל והוא עזב את בואנוס איירס ב-7 באפריל 1960.
הראל החליט כי יש ללכוד את אייכמן.
נסיבות הפעולה היו מסובכות – המרחק מישראל היה עצום, לא היו אמצעי קשר מהירים בינה לבין ארגנטינה והיה צורך לפעול בחשאי וללא ידיעת השלטונות הארגנטיניים, על מנת למנוע כל אפשרות שאייכמן יוזהר ויימלט.
לכן החליט הראל כי יהיה עליו להיות נוכח בבואנוס איירס בעת הפעולה, כדי שיוכל להכריע במהירות בכל שאלה או משבר מבצעיים או דיפלומטיים העלולים להתעורר במהלך הפעולה.
הראל מינה לראש צוות החטיפה את איש המוסד רפי איתן, איש הפלמ"ח בעברו ומפקד היחידה המבצעית של השב"כ והמוסד.
הראל גם קבע את זהות יתר אנשי הצוות, מהם מהמוסד ומהם מהשב"כ.
בהם נמנו אברהם שלום (לימים ראש השב"כ), צבי מלחין, צבי אהרוני, יעקב גת, משה תבור (מומחה לעניינים טכניים), אפרים אילני, יהודית נסיהו, שלום וייס "דני" (מומחה לזיוף מסמכים) וכן יעקב מידד (שטיפל בארגנטינה בעניינים הלוגיסטיים - שכירת דירות, מכוניות וכו', והתנהל בתקופה זו תוך שימוש בחמישה דרכונים שונים).
הצטרף אליהם הרופא המרדים ד"ר יונה אליאן מבית החולים תל השומר.
השתתפותו נדרשה על מנת שניתן יהיה לטשטש או להרדים את אייכמן בעת הצורך, כמו גם כאמצעי גיבוי רפואי לצוות העוסק בפעולה חשאית.
לאנשי הצוות הוכנו כרטיסי טיסה לארגנטינה וזהויות בדויות עם תיעוד הולם.
כמו כן הוכן עבורם ציוד הדרוש לצורכי הפעולה.
הצוות המבצעי החל בגיבוש תוכנית ראשונית ללכידת אייכמן.
נשקלו שתי דרכי פעולה אפשריות: האחת – התפרצות לבית מגוריו של אייכמן ולכידתו שם; האחרת – לכידת אייכמן מחוץ לביתו, בקרבתו או במקום אחר, בעת שיהלך במסלול הליכה ידוע שלו, שייקבע לאחר מעקב ותצפיות.
זיהויו של ריקרדו קלמנט כאייכמן היה מקורב אך לא ודאי, ולכן נקבע כי יידרש זיהוי נוסף לאחר הגעת הצוות המבצעי לארגנטינה ובמקביל להכנות הסופיות ללכידה.
לפיכך הוחלט כי קבוצת חלוץ של הצוות המבצעי, בראשותו של אברהם שלום, תצא לארגנטינה לפני יתר הצוות.
היא יועדה לטפל שם בסידורים הלוגיסטיים הדרושים – שכירת מכוניות ודירות מסתור וציודן - ובהמשך התצפיות והמעקב אחרי קלמנט במטרה להשלים את גיבוש תוכנית הלכידה.
שאלת הדרך בה יועבר אייכמן מארגנטינה לישראל לאחר שייתפס התגלתה כמסובכת במיוחד.
באותם ימים לא התקיים קו תעופה ישראלי סדיר לדרום אמריקה.
בדיקה העלתה כי לא ניתן יהיה להעמיד כלי שיט מתאים, שיוביל את אייכמן מארגנטינה בדרך הים.
להראל התברר כי בחודש מאי 1960 יחלו בארגנטינה חגיגות מלאת 150 שנה לעצמאות המדינה, וכי מדינות רבות, ובהן ישראל, הוזמנו להשתתף בהן.
משרד החוץ עמד לשלוח משלחת לחגיגות אלו.
הראל בירר את האפשרות שהמשלחת תצא לארגנטינה במטוס מיוחד, אשר ישמש בדרכו חזרה לישראל להטסת אייכמן.
לאחר מגעים בין המוסד, משרד החוץ וחברת אל על נקבע כי אל על תשלח לארגנטינה מטוס נוסעים ארוך טווח מדגם בריסטול בריטניה.
כתוצאה מכך הוכפף כל לוח הזמנים של המבצע ללכידת אייכמן ללוח הזמנים של הגעת המשלחת הישראלית לחגיגות בארגנטינה ושל הגעת המטוס לשם.
אנשי הצוות המבצעי יצאו לארגנטינה בנפרד זה מזה במסגרת טיסות נוסעים מסחריות שעברו בתחנות ביניים.
הראשון באנשי קבוצת החלוץ הגיע לבואנוס איירס ב-22 באפריל.
מייד החלו בשכירת מכוניות ובחיפוש אחר דירות מתאימות להשכרה שישמשו את הצוות.
חלק זה של הפעולה התגלה כבעייתי ביותר, ודירות רבות התגלו כלא מתאימות מסיבות שונות.
לאחר מאמצים רבים נשכרו עד למועד לכידתו של אייכמן שבעה בתים ודירות, ואנשי הצוות המבצעי השתכנו בהדרגה בחלקם.
גם שכירת מכוניות מתאימות התגלתה כבעיה, שכן מצבן המכני של המכוניות להשכרה בבואנוס איירס היה ירוד בדרך כלל, והיה על הצוות לערוך בהן תיקונים מכניים.
במקביל לטיפול בסידורים הלוגיסטיים יצאה הקבוצה במהרה לסיור ראשון ליד ביתו של קלמנט בסן פרננדו וכבר במהלכו נצפה קלמנט ליד ביתו.
סדרה של תצפיות נוספות שנערכו בימים שלאחר כן העלתה כי הוא מהלך בנתיב קבוע דמוי האות ר' אל ביתו מתחנת אוטובוס הסמוכה אליו, בשעה 19:40 מדי ערב.
הוחלט שהצוות ילכוד אותו בנתיב זה.
אנשי הקבוצה תצפתו כל יום על ביתו של קלמנט וערכו סיורים להיכרות עם רשת הכבישים שבין ביתו של קלמנט לבין מרכזה של בואנוס איירס.
ממצאי כל הסיורים והתצפיות נדונו בישיבות של אנשי הצוות שנערכו בבתי המסתור.
בעקבות הדיווח הראשוני של קבוצת החלוץ ב-26 באפריל הורה הראל ליתר אנשי הצוות המבצעי לצאת לארגנטינה.
הוא עצמו הגיע לשם לפני כולם, ב-1 במאי.
אחרונה הגיעה לבואנוס איירס יהודית נסיהו, ב-11 במאי.
בימים הבאים חילק הראל את זמנו בין ביקורים בבתי המסתור שנשכרו לבין ישיבה בחלק משעות היום בבתי קפה שונים בעיר (כאמצעי זהירות), ושם נפגש לדיווח ועדכון עם אנשי הצוות המבצעי, עם עובדים של חברת אל על, שהגיעו לבואנוס איירס לטפל בטיסה המיוחדת של מטוס החברה, ועם גורמים נוספים.
נקבע כי המטוס יגיע לבואנוס איירס ב-12 במאי ויעזוב אותה יום או יומיים לאחר מכן, אך ב-3 במאי התברר שהשלטונות הארגנטינים ביקשו לדחות את קבלת הפנים למשלחת הדיפלומטית הישראלית ל-19 במאי.
פירושו של דבר היה דחייה של שבוע ימים בהגעת המטוס.
למרות זאת החליט הראל להוציא לפועל את לכידת קלמנט במועד שתוכנן על פי מועד הגעת המטוס במקור, 10 במאי.
היה זה מתוך רצון להימנע מהסיכון של החמצת האפשרות לתפוס את אייכמן, גם אם הדבר יחייב את החזקתו הסמויה בארגנטינה במשך מספר ימים, דבר שהיה כרוך כשלעצמו בסיכונים.
ב-8 במאי נערכה באחד מבתי המסתור ישיבה מסכמת של הצוות המבצעי, שבה נקבעה תוכנית הלכידה הסופית.
הוחלט באיזה בית מסתור יוחזק אייכמן לאחר שייתפס ונקבעו דרכי נסיגה חלופיות אליו לאחר הלכידה.
הוחלט לדחות את יום הלכידה ליום רביעי, 11 במאי.
למחרת אישר הראל את ההחלטות שנתקבלו.
בימים הבאים תרגלו אנשי הצוות המבצעי את ההשתלטות על אייכמן והכנסתו למכונית עד שהגיעו לרמת ביצוע שהניחה את דעתו של רפי איתן.
כמו כן נעשו ההכנות הסופיות האחרות לפעולת הלכידה, כולל התקנה על ידי משה תבור של חדר מסתור להחזקתו של אייכמן, שנועד להיות מוגן מגילוי על ידי חיפוש משטרתי.
ב-11 במאי לפנות ערב יצאו שתי מכוניות של הצוות המבצעי לסן פרננדו.
מכונית הלכידה ובה ארבעה אנשים – רפי איתן, צבי מלחין (שנועד לתפוס בקלמנט), משה תבור וצבי אהרוני, ששימש כנהג – המתינה לבואו של קלמנט בקרבת ביתו, לאורך צלע אחת של נתיב הליכתו.
המכונית האחרת ובה אברהם שלום, יעקב גת והרופא נועדה לשמש כגיבוי.
היא חנתה כשלושים מטרים מהשנייה, על הצלע האחרת של נתיבו של קלמנט, ותוכנן שתסנוור אותו בפניה כדי שלא יבחין במכונית הלכידה עד הרגע האחרון.
חופות המנוע של שתי המכוניות היו פתוחות ונהגיהן העמידו פנים שהם מטפלים במנועים.
קלמנט היה אמור להופיע בשעה 19:40, והצוות קבע מראש שימתין לו רק עד 20:00, כדי להימנע משהות ארוכה ומעוררת חשד במקום.
הוא לא הופיע עד 20:00 אך רפי איתן החליט להמתין עוד.
קלמנט הופיע בשעה 20:05. בעת שהתקרב למכונית הלכידה חשדו אנשיה שהוא מחזיק אקדח בכיסו.
על כן לא נהג צבי מלחין לפי התוכנית שנקבעה – לאחוז בקלמנט מאחור – אלא קפץ עליו והפילו.
איתן ותבור הצטרפו למלחין וכולם הטילו את קלמנט לתוך המכונית, כשארבעתם במושב האחורי.
אהרוני סגר את מכסה המנוע, התיישב ליד ההגה ונסע מן המקום.
שלב הלכידה הסתיים בתוך פחות מדקה.
אנשי הצוות כפתו את קלמנט, חסמו את פיו, כיסו את עיניו והשכיבו אותו על רצפת המכונית כשהוא מכוסה בשמיכה.
אהרוני הזהיר אותו בגרמנית כי אם לא ישב בשקט גמור - יירה.
המכוניות נסעו אל הבית שנקבע להחזקת קלמנט והגיעו לשם לאחר 45 דקות.
קלמנט הוכנס לחדר שהוכן לכליאתו ומיד נערך חיפוש על גופו, בגדיו וחפציו נלקחו והוא הושכב לבוש בפיג'מה ובכיסוי עיניים על מיטה ורגלו נקשרה אליה באזיקים.
במצב זה הוא בילה את מרבית ימי החזקתו בבית.
קלמנט מסר פרטי זיהוי שונים שהיו ידועים כשייכים לאייכמן, כולל מספר כרטיס החבר שלו במפלגה הנאצית.
כאשר נשאל לזהותו מסר בתחילה שני שמות בדויים אך לאחר מכן הודה כי הוא אייכמן.
למחרת דיווח הראל על כך לישראל – לראש הממשלה, לשרת החוץ ולרמטכ"ל חיים לסקוב.
בן-גוריון דרש למצוא מישהו שהכיר את אייכמן בעבר, כדי לזהותו בוודאות, והראל מצא את משה אגמי, שהיה נציג הסוכנות היהודית בווינה ונפגש עם אייכמן ב-1938. אגמי זיהה אותו.
בימים הבאים, עד 21 במאי, הוחזק אייכמן בבית, כשאנשי הצוות מתחלפים בשמירה מתמדת עליו ובתצפית על סביבות הבית.
הוכנה ותורגלה תוכנית פעולה מפורטת למקרה חירום של חיפוש בבית.
יהודית נסיהו הגיעה אל הבית כדי לשוות לו כלפי חוץ מראה של בית מגורים רגיל.
היא טיפלה בתחזוקתו ובהאכלת כל אנשי הצוות.
הצורך להחזיק את אייכמן במשך ימים התגלה כמכביד מאוד על מורל הצוות.
על אנשי הצוות נאסר לדבר עם אייכמן אך הם חקרו אותו כמה פעמים.
הוא שיתף פעולה עם שוביו באופן מלא.
כאשר זיהה שחוטפיו ישראלים, אמר להם שהוא יודע עברית והחל לדקלם את התנ"ך: "בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ".
הוא אף ידע לומר את קריאת "שמע ישראל".
לבקשת הראל הוצע לאייכמן להסכים להעברתו לישראל ולהעמדתו בה לדין.
הוא שקל זאת ונתן את הסכמתו לכך בכתב.
בראש המשלחת לחגיגות העצמאות של ארגנטינה עמד השר בלי תיק אבא אבן (שלא ידע על המבצע) ונכלל בה גם אלוף פיקוד הצפון מאיר זורע.
מטוס "אל על" ובו המשלחת הגיע לבואנוס איירס ב-19 במאי.
שלא כרגיל התלווה אליו מכונאי לגיבוי, אריה פרידמן.
כמו כן הגיע במטוס איש השב"כ יהודה כרמל, שנבחר משום דמיונו הפיזי לאייכמן ואימוניו המתאימים.
הוא נשא את הזהות הבדויה של "זאב זכרוני" ולבש מדי צוות של "אל על".
לאחר הגעתו לארגנטינה נלקחו ממנו מדיו ותעודותיו והועברו לשימושו של אייכמן, כדי להוציאו מארגנטינה בזהות זו.
הוכנה גם תוכנית חליפית, שלא היה בה צורך לבסוף, לפיה התחזה ישראלי לאדם המיועד לחזור לישראל בטיסה המיוחדת לאחר שנפצע בתאונת דרכים ולקה בזעזוע מוח.
לצורך כך הוא גם התאשפז למספר ימים בבית חולים מקומי.
בעת הצורך היו מציגים את אייכמן כ"פצוע" זה, במחשבה שביקורת הגבולות עליו תהיה רופפת יותר.
לקראת הטיסה התוו הראל ואנשי הצוות המבצעי תוכניות פעולה חלופיות להעברת אייכמן לשדה התעופה, בהתאם לקשיים שעלולים היו להתעורר בקשר לכך, כולל חיפושים אפשריים אחרי אייכמן ביוזמת משפחתו.
ככל הידוע יזמה משפחתו של אייכמן חיפושים אחריו, אך בשל עברה נמנעה מלפנות בעניין זה למשטרה המקומית.
מכונית ובה אייכמן וארבעה אנשים אחרים ובכללם הרופא עזבה את בית המסתור והגיעה לשדה התעופה של בואנוס איירס ב-20 במאי בשעה 23:00. כל יושביה היו לבושים במדי "אל על".
לאייכמן ניתנו תרופות טשטוש, שאיפשרו לו להלך על רגליו אך לא לדבר.
המכונית ושתיים נוספות עמה עברו את מחסום הביקורת, נכנסו לשטח השדה והגיעו אל רחבת החנייה שבה חנה המטוס.
אייכמן הועלה על המטוס ללא קושי.
בהחלטה של הרגע האחרון הצטרף גם הראל אל הטיסה והיא המריאה לדרכה בשעה 00:05, בהובלת הקברניטים צבי טוהר (מפקד הטיסה) ושמואל ודלס.
אליאן השגיח על מצבו של אייכמן לאורך הטיסה, ובניגוד למבצע ברן, הטיסה עברה ללא אירועים מיוחדים.
השר אבא אבן לא חזר באותו מטוס.
בדרכו לארגנטינה נחת המטוס לחניית ביניים ברסיפה שבברזיל ואנשיו נתקלו שם בקבלת פנים עוינת של מפקד שדה התעופה.
על כן הוחלט לטוס מבואנוס איירס ישירות לדקר שבסנגל.
הדבר היה כרוך בסיכון, שכן המרחק היה גדול במקצת מטווח הטיסה של המטוס, אך בסיוע רוחות מתאימות הגיע המטוס ליעד, אם כי כשבמכליו כמות מינימלית של דלק.
מחשש לביקורות בחניית ביניים נוספת טס המטוס מדקר ישירות לישראל והגיע ליעדו ב-22 במאי, בשעה שבע בבוקר.
זמן הטיסה הכולל (ללא חניית הביניים) היה 24 שעות ושלושים דקות.
במהלך אותה הטיסה, יהודה כרמל, איש השב"כ שהתלווה למשימה היה אזוק לאייכמן.
ב-23 במאי הודיע ראש הממשלה בן-גוריון לכנסת על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל.
ד"ר פריץ באואר קיבל הודעה אישית על הלכידה שעתיים לפני ההודעה הרשמית.
לאחר פינוי דירות המסתור וסילוק עקבות המבצע שבו משתתפי מבצע הלכידה לישראל מארגנטינה כפי שהגיעו אליה, באמצעות טיסות נוסעים מסחריות ובנפרד זה מזה.
בדרך זו נאלצו לשוב לישראל גם חלק מחברי המשלחת הדיפלומטית הישראלית לחגיגות העצמאות של ארגנטינה, אשר נועדו לשוב לישראל במטוס שהביאם לארגנטינה, אך הושארו מאחור.
בעקבות פרסום דבר מעצרו של אייכמן בישראל במבצע של המוסד, התפרסמו ברחבי העולם השערות שונות ומשונות על דרך הגעתו של אייכמן לישראל, החל מכך שאייכמן הגיע לישראל לביקור בזהות בדויה ונעצר בה, דרך הסגרה על ידי כווית וכלה בפילגשים שהסגירו אותו.
יוסף נחמיאס הודיע בראיון כי לעולם לא תתפרסם הדרך בה הגיע אייכמן לישראל.
ב-25 במאי 1960 הודיע הממונה על שירותי הביטחון בישראל שהמבצע בוצע מתחילתו ועד סופו על ידי המוסד ללא סיוע גורמים זרים.
תוך מספר ימים נפוצו שמועות שאייכמן נחטף מארגנטינה ובעקבותיהם פתחה משטרת ארגנטינה בחקירה.
ממשלת ארגנטינה הכריזה על שגריר ישראל אריה לבבי אישיות בלתי רצויה והוא עזב את המדינה.
הנספח הצבאי אלרון הורשה להישאר בארגנטינה.
בחודש יוני 1960 הגישה ארגנטינה תלונה למועצת הביטחון של האו"ם על הפגיעה בריבונותה.
המועצה דנה בתלונה וקיבלה ב-23 ביוני 1960 את החלטה 138. ההחלטה קבעה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה (אך מבלי לקבוע שישראל היא זו שעשתה זאת) וכי מעשים שכאלו, אם יישנו, יסכנו את השלום והביטחון הבינלאומיים וביקשה את ישראל לתת פיצוי מתאים (appropriate reparation) על מעשיה.
עם זאת קבעה ההחלטה כי אין לראות בה משום מחילה על הפשעים החמורים המיוחסים לאייכמן וכי כל עמי העולם מעוניינים כי הוא יועמד למשפט כראוי בשל פשעים אלו.
ב-3 באוגוסט, לאחר דיונים ביניהן, פרסמו ארגנטינה וישראל הודעה משותפת כי התקרית ביניהן נחשבת כמחוסלת, תוך הודאה כי הופרה ריבונותה של ארגנטינה.
משפט אייכמן בפני בית המשפט המחוזי בירושלים החל ב-11 באפריל 1961. ב-11 בדצמבר ניתן פסק הדין, שהרשיע את אייכמן בעבירות שיוחסו לו, וב-15 בדצמבר 1961 הוא נידון למוות.
ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של אייכמן על ההרשעה והעונש.
ב-31 במאי 1962 דחה נשיא המדינה יצחק בן-צבי את בקשת החנינה של אייכמן, והוא הוצא להורג בתלייה בו בלילה.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי הים התיכון.
בשנת 1960 ניצל העיתונאי זאב גלילי את סדרת סיפורי ההרפתקאות לילדים "דן טרזן" שאותה כתב, כדי לפרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני בשם "דן טרזן והפושע הנאצי" אודות "אודלוף אייכמן", על נסיבות לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
באופן גלוי פורסמו לראשונה בהרחבה פרטי מבצע איתורו ולכידתו של אייכמן בספרו של איסר הראל הבית ברחוב גריבלדי, שיצא לאור ב-1975. מהדורה מעודכנת של הספר יצאה לאור ב-1990, ובה נכללו פרטים שהיו חסויים בעת פרסום הספר לראשונה.
בפברואר 2012 נפתחה במוזיאון בית התפוצות התערוכה "מבצע פינאלה: סיפור לכידתו של אייכמן".
היא מציגה תמונות, מסמכים וחפצים הקשורים לאיתורו ולכידתו של אייכמן.
התערוכה הוצגה במקור במטה המוסד והייתה סגורה לקהל, עד להחלטה לחשוף אותה בציבור.
ב-2006 פרסם הבמאי החרדי יהודה גרובייס את סרטו "חטיפת אייכמן" המתאר את לכידתו של אייכמן.
ב-2018 יצא הסרט מבצע פינאלה על המבצע ללכידת אייכמן.
איסר הראל פרסם ב-1975 את ספרו הבית ברחוב גריבלדי העוסק במבצע מנקודת מבטו, הספר צונזר ויצא במהדורה נוספת ללא צנזור, הספר עובד לסרט בשם "The House on Garibaldi Street" .
האומן ג'קי ירחי פרסם קומיקס בשם המצוד העוסק בלכידת אייכמן, אברהם אוחיון פרסם סדרת ספרי קומיקס העוסקים בלכידת אייכמן בהקשר קלוש.
לכבוד החנוכה הוא שיר ילדים עברי לחג החנוכה מאת המשורר חיים נחמן ביאליק.
השיר פורסם לראשונה בשנת 1916 באודסה.
מילות השיר זכו למספר עיבודים, בין השאר של הסופר ש.
בן-ציון, והולחנו בלחן עממי על ידי המלחין יצחק אדל.
הדובר בשיר הוא ילד, הפונה אל רבים, ושואל שאלות דידקטיות, אשר התשובות עליהן מלמדות על מנהגי חג החנוכה: מצווה מדרבנן - הדלקת נרות חנוכה בחנוכייה, ומנהגי ישראל: משחק ב„כִּרְכָּר" - שם שהמציא המשורר לסביבון, הכנת לביבות או סופגניות, והענקת "דמי חנוכה" לילדים.
המנהגים מתוארים כפעולותיהם המשמחות והמהנות, בהווה החג, של דמויות קרובות ומוכרות: ההורים, האב והאם, הדוד והמורה.
צמד המילים "עוֹפֶרֶת יְצוּקָה" נלקחו מהשיר אל שמו של "מבצע עופרת יצוקה" של צה"ל, שהתחיל בתקופת חנוכה, בדצמבר 2008 - ינואר 2009.
לכידה היא פעולה בנקאית בה בעל עסק מחייב כרטיס חיוב, ובפועל מתחיל את תהליך הסליקה והעברת הכספים מחשבון בעל הכרטיס לחשבון בעל העסק.
ניתן ללכוד תשלום בכרטיס אשראי (Credit Card) או כרטיס חיוב מיידי (Debit Card).
לכידה היא פעמים רבות התהליך העוקב אחר אישור מוקדם של הכרטיס: בעל העסק לרוב מאשר את הכרטיס כדי לראות שהבנק המנפיק/חברת האשראי מוכנים לכבד את התשלום, ולאחר בדיקות שונות (למשל בדיקת סיכון כנגד הונאה, בדיקת מלאי וכדומה) מורה בעל העסק על לכידה - חיוב בפועל.
דוגמה להפרדה בין אישור ולכידה היא במילוי דלק בכרטיס אשראי.
המתדלק מעביר את הכרטיס בתחנת התדלוק וזה מאושר ראשית על סכום קבוע ונמוך (למשל 10 שקלים) כדי לוודא כי הכרטיס תקין וכשר לפני תחילת התדלוק; לאחר סיום התדלוק כשסכום הרכישה ידוע, מבוצעת לכידה של הסכום הסופי מול חברת האשראי.
לחלופין, אם התשלום מוגבל לסכום מסוים, למשל 100 שקלים, יכולה תחנת הדלק לבצע אישור עבור הסכום המרבי, ואז בסיום התדלוק, לבצע לכידה של סכום העסקה בפועל בלבד, ושחרור המסגרת הנותרת.
ניתן ללכוד תשלום בכרטיס אשראי גם ללא אישורו מבעוד מועד.
(אך לכידה זו עשויה להיכשל ממגוון סיבות, למשל חריגה ממסגרת).
לכידות אוכלוסייה קוהרנטית (CPT - Coherent Population Trapping) היא תופעה קוונטית הנוצרת על ידי אינטראקציה קוהרנטית של שני שדות אופטיים (בדרך כלל שני לייזרים) בעלי עוצמה זהה, בתהודה עם מערכת אטומית בעלת שלוש רמות אנרגיה בתצורת Λ.
במערכת בעלת תצורת Λ, כאשר הפרש התדירויות בין שני השדות האופטיים זהה להפרש התדירויות בין רמות האנרגיה התחתונות של האטום נוצרת התאבכות קוונטית בין רמות האנרגיה התחתונות הגורמת לאטומים להיכנס ל"מצב חשוך" (מצב חשוך מתייחס למצב בו האטום לא יכול לבלוע או לפלוט פוטון).
האוכלוסייה האטומית נלכדת ברמות האנרגיה התחתונות באופן שווה מבלי אפשרות להיבלע לרמת האנרגיה המעוררת.
מצב זה מתבטא במינימום בליעה.
נתייחס למערכת שלוש רמות אנרגיה בתצורת (איור 1).
ו- הן רמות האנרגיה התחתונות ו- היא רמת האנרגיה המעוררת.
כל אחד מהמעברים האופטיים מצומד עם שדה לייזר.
המעבר מרמה לרמה מצומד עם שדה והמעבר מרמה לרמה עם שדה .
ו- הם הסטיות של תדירויות השדות מתהודה עם המעברים האופטיים
כאשר הפרש התדירויות בין שני השדות האופטיים זהה להפרש התדירויות בין רמות האנרגיה התחתונות של האטום, כלומר , תדירות זו נקראת תדירות התהודה הדו פוטונית והמערכת האטומית נמצאת בתהודה דו פוטונית (נקרא לפעמים גם תהודת רמן).
הווקטורים העצמיים בתדירות התהודה הדו פוטונית הם:
כאשר ניקח קומבינציה ליניארית של שתי הרמות ו- נקבל את הרמות העצמיות הבאות:
בהנחה כי , אז המצב
אלו הם המצב הבהיר והמצב החשוך.
המצב הבהיר מאופיין בבליעה מפני שמצב זה הוא באינטראקציה עם האור, בעוד המצב החשוך מאופיין בשקיפות מלאה מאחר שלא מתרחשת אינטראקציה עם האור.
כאשר האוכלוסייה מגיעה למצב החשוך היא נלכדת בתוכו.
מודל זה מסביר בצורה אינטואיטיבית את עקרון לכידות אוכלוסייה הקוהרנטית.
הוא מראה כיצד במקרה של תדירות התהודה הדו פוטונית לא מגיעה אוכלוסייה לרמת האנרגיה הגבוהה וכל האוכלוסייה האטומית היא סופרפוזיציה קוהרנטית של שתי הרמות התחתונות.
כאשר מודדים את הבליעה של שדה לייזר סורק (כלומר משנים את התדירות של הלייזר) בנוכחות שדה אופטי שני בעל תדירות קבועה לכידות אוכלוסייה קוהרנטית תתקבל בהופעת חלון שקיפות צר בתדירות התהודה הדו פוטונית (איור 2) אשר הוא צר בכמה סדרי גודל מרוחב הקו הטבעי של המעבר.
לסטייה של הפרש תדירויות בין השדות האופטיים לעומת הפרש התדירויות בין הרמות ישנה השפעה רבה על המצב החשוך ולכן תופעות קוהרנטיות אלה הן בעלות רזולוציה גבוהה.
ספקטרוסקופיה ברזולוציה גבוהה זו בעלת יישומים רבים כגון: מטרולוגיה, שעונים אטומים, מגנטומטריה, מידע קוונטי, שימור והאטת אור ועוד.
שיפורים נוספים בדיוק המדידות הספקטרליות דורשים מימוש תהודת לכידות אוכלוסייה קוהרנטית עם פרמטרים אופטימליים, כגון משרעת וניגודיות גדולה יותר ורוחב קו צר יותר.
לכידה הוא אפקט בתקשורת, במיוחד בתחום ה-FM.
לכידה היא תופעה הקשורה לאופן פעולת מקלטי FM אשר בהם האות החזק מבין שני אותות בתדירות זהה או קרובה יהווה את הפלט לאחר פעולת רה-אפנון ("Demodulation").
לכידה טובה מוגדרת כאשר האות השני מדוכא לרמה זניחה לפני הגעה למגבל (Limiter) אשר יגרום לכך שהאות החלש לא יוגבר.
כאשר האותות בעצמה קרובה או כאשר ישנה דעיכה בלתי תלויה של האותות, המקלט יכול לפתח קיטועים כגון מכשיר סלולרי בקצה התחום שגורע קטעים מהשיחה.
תקשורת AM אינה נתונה להשפעות אפקט זה ובשל כך בחרו בתעופה ותחומים נוספים להשתמש באפנון AM עבור תקשורת, וכך משדרים כמה תשדורות באותו ערוץ.
לכידת תנועה היא תהליך צילום והקלטה של חפצים או אנשים ותנועות לצורך עיבוד האובייקט לדמות ממוחשבת בעלת סביבת ראייה ממוחשבת.
התהליך מאפשר לצלם ולהקליט את גוף האובייקט במלואו (ואם מדובר באדם, גם את תנועות גופו והבעות פניו) בצורה מדויקת, ועיבוד מלא של האובייקט בכללותו לדמות הנפשה ממוחשבת מתקדמת ובנויה לפרטי פרטים, כשסביבה נבנית גם סביבת ראייה ממוחשבת המאפשרת אינטראקציה עם אובייקטים נוספים.
האובייקט מולבש בחליפה צמודה וסגורה מיוחדת המאובזרת בפריטים המאפשרים למצלמה להקליט את האובייקט בצורה מדויקת (ואם האובייקט הוא אדם, פניו מאופרות בסימני זיהוי למצלמה, לרוב נקודות, המאפשרות להקליט את הבעות פניו בצורה מדויקת גם כן), ובעת תהליך הפוסט-פרודקשן האובייקט המוקלט עובר הנפשה ועיבוד בידי אנימטורים המדמים אותו לדבר הרצוי.
אחרי שעיבוד האובייקט מושלם והוא מוכן, הוא משתלב עם הסביבה הכללית שסביבו בצורה טבעית והופך לחלק ממנה, בין אם מדובר בהנפשה או בלייב אקשן, ונוצרת תחושת מציאות מדומה.
בראשית פיתוחו של התהליך, השימוש העיקרי בו נעשה לצורך סימולציות ואימונים צבאיים, לרוב כהוספה לאימוני מציאות מדומה לשם הכשרת חייל בשטח עוין, זאת כשהוא ה"שחקן" במציאות המדומה המורכבת משחקנים בלכידת תנועה שהוקלטו קודם לכן כדי לגרום לתחושה מציאותית ככל האפשר.
בסרטי קולנוע, תהליך לכידת התנועה משתלב עם שימוש בגרפיקת התלת-ממד הממוחשבת CGI, והוא נעשה לרב בסרטים מסוגת הקומיקס/גיבורי-על ומדע בדיוני.
השימוש הראשון בתהליך בסרטי קולנוע נעשה בסרט "Sinbad: Beyond the Veil of Mists" משנת 2000, אך הפריצה העיקרית של התהליך לעולם הקולנוע הייתה ב-2002 בסרט "שר הטבעות: שני הצריחים", בו גילם השחקן אנדי סירקיס את דמותו של גולום בלכידת תנועה.
מאז, כישוריו המתקדמים של סירקיס בעשיית התהליך, דיוקו ורצינותו הפכו אותו ל"מלך" בתחום וזיכו אותו בתפקידים דומים רבים ("קינג קונג", "כוכב הקופים", "מלחמת הכוכבים" ו"מוגלי: אגדת הג'ונגל").
סרטים רבים נוספים החלו בעקבות כך להשתמש גם כן בתהליך, החל מ"אוואטר" ועד "הנוקמים" ו"צבי הנינג'ה".
גם סדרות טלוויזיה נוטות מדי פעם להשתמש בתהליך, אך הן ממעטות לעשות כך בשל עלותו הגבוהה והתקציבים שאינם נוטים לעמוד בכך.
ועל כן יש שנהגו לשלב הנפשה תלת בדרך זו רק בחלק מהסצנות בעוד בשאר הסצנות מתבצעות הנפשה מסוג אחר, לדוגמה כך נהוגו רבים בתעשיית האנימציה של צרפת בעשור הראשון של המאה ה-21, ביניהם ניתן למנות את הסדרות: גלקטיק פוטבול וקוד ליוקו, שהיו בולטות בשיטה זו לזמנם.
התהליך הופיע בבכורה קולנועית בסרט "רכבת לקוטב" מ-2004, וכבר אז החלו לעלות בתעשיית הקולנוע שאלות רבות לגבי נחיצותו, עד שלבסוף אולפני והקולנוע ומפיציהם החליטו לחדול מלהשתמש עוד בו, וכך הוא הגיע לסופו בסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן" מ-2011.
לכודים (באיסלנדית: Ófærð) היא סדרת טלוויזיה איסלנדית מסוגת מותחן שנוצרה על ידי בלטאזר קורמאקור והופקה על ידי אולפני RVK.
לאחר הקרנתה הראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-20 בספטמבר 2015, היא שודרה לראשונה בערוץ RUV ב-27 בדצמבר.
מאז היא נמכרה למספר רשתות שידור ברחבי העולם, בהן ה-BBC, שהחלה לשדר אותה ב-13 בפברואר 2016. חברת ויינשטיין רכשה את זכויות ההפצה בארצות הברית.
עשרת פרקי העונה הראשונה גוללו את סיפורו של אנדרי אולאפסון, מפקד משטרה בעיירה סיגליופיורדור באיסלנד המנסה לפתור חקירת רצח של אדם בעיירה שגופתו נחשפה על ידי דייג.
הסדרה תוארה בתור סדרת הטלוויזיה היקרה ביותר באיסלנד עם עלות של כ-6,5 מיליון אירו.
בספטמבר 2016 הוזמנה עונה שנייה בת 10 פרקים שצילומיה החלו באוקטובר 2017 ושודרה ב-26 בדצמבר 2018 ברשת RÚV, כאשר BBC Four שידרה את העונה בפברואר ומרץ 2019. עונה שלישית הוזמנה בדצמבר 2018.
מפקד המשטרה אנדרי אולאפסון נדרש לחקור מעשי רצח בעיירה שכוחת האל שבה הוא מתגורר בצפון הרחוק והקפוא.
הפרק הראשון נפתח באירוע שקורה בשנת 2008 שסביבו נעה העלילה של העונה הראשונה.
באירוע נראים זוג אוהבים צעיר בשם דאגני והיוטור מגיעים אל מבנה בעיירה.
הזוג נכלא לשרפה במבנה ממנה שורד רק היוטור.
בהמשך העלילה מתברר שמדובר במפעל לייצור דגים שהיה בבעלות של כמה שותפים מהעיירה והשרפה בו הייתה מכוונת.
"לכובע שלי שלוש פינות" הוא שיר משחק שמקורו גרמני.
בנוסף יש לשיר גרסאות בשוודית, דנית, אנגלית, הולנדית, ספרדית, פורטוגזית ועברית.
זהו שיר משחק הכולל תנועת ידיים מותאמת לכל מילה בשיר – הצבעה על הראש במילה "כובע", הצבעה על המרפק במילה "פינות", הצגת שלוש אצבעות במילה "שלוש" וכו'.
המשחק כולל חזרה פעמים אחדות על מילות השיר, כאשר בכל חזרה מוחלפת מילה בצליל ריק ("הממ"), כך שהמילה מוצגת רק בתנועת הידיים המתאימה.
המשחק מסתיים כאשר השיר בשלמותו מושר באמצעות תנועות ידיים בלבד.
השיר מציג תנאי הכרחי: כדי שזה יהיה "הכובע שלי" חובה עליו להיות כובע שלוש פינות (כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה, והיה פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד).
לחן הגרסה העברית שונה מלחנו בשפות האחרות.
הלחן המקובל בעברית הוא לחן גרמני שעבורו נכתב גם השיר "על ראש הגבעה", גם הוא שיר שמקורו בגרמנית.
הלחן המקובל בגרמנית הוא לחן איטלקי.
אין אלו מקרים נדירים שבהם נלקחו יצירות לילדים בגרמנית ותורגמו לעברית (למשל שניים סינים עם כינור גדול).
לכבוד חמדת לבבי (גם אערוך מהלל ניבי) הוא פיוט שנהגו לשורר בברית מילה, בקרב רבים מקהילות ספרד.
מחבר הפיוט הוא רבי דוד חסין מגדולי פייטני מרוקו אשר חי ופעל במאה ה-18.
המחבר רמז את שמו כמקובל בראשי חרוזי הפיוט "אנכי דוד בן אהרון בן ח (סין) חזק".
רבי דוד חיבר מאות פיוטים, אך שניים מהם זכו לתפוצה גדולה, והושרו במקומות רבים עוד בחייו: הפיוט 'אוחיל יום אשתאה', ופיוט 'לכבוד חמדת לבבי' שחובר לברית מילה.
פיוטים אלה יחד עם שאר פיוטים נמצאים בספר פיוטים שהוציא חסין לאור בשם תהילה לדוד.
הפיוט סובב כולו על חייו של אליהו הנביא ומעשי הניסים שעשה.
דמותו של אליהו הנביא, המכונה גם מלאך הברית, קשורה - כך על פי חז"ל - בהיותו נוכח בכל טקס ברית מילה.
הפיוט משולב כאמור, עם מעשי הניסים שנעשו על ידי אליהו:
הבתים הראשונים עוסקים בקנאות פינחס (שלדעת חלק מהמדרשים, הוא אליהו הנביא) הריגת פנחס את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור, שחטאו כחלק מחטא בעל פעור, ובשכר שקיבל מאלוהים.
הבית לאחר מכן עוסק הפיוט בהחייאת בנה של האישה האלמנה על ידי אליהו הנביא.
ובסמוך לכך הנס בכד הקמח וצפחת השמן.
בית נוסף עוסק בגזירת אליהו שלא ירד גשם.
בסיום הפיוט, מבקש הפייטן לזכות לבוא אליהו בכדי שיבשר על בוא הגאולה.
"לכל אדם מלאך" הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת הישראלית אביבה אבידן.
את האלבום הוציאה במחצית שנת 2002 לאור חברת התקליטים אלי אזרזר הפקות.
בין השירים שזכו להצלחה מהאלבום ניתן למנות את "אל תשאל אותי" (מילים: אהוד מנור, לחן: יזהר כהן), "מחכה לך" (מילים: דוד זיגמן, לחן: עדי לאון) ו"כמו ציפור" בהשתתפות מושיק שמואלי (מילים: צולי זכאי, לחן: חזי גרוס).
עיבוד והפקה מוזיקלית: שי ראובני
לְכִיד (שם מדעי: Xanthium) הוא סוג צמחים במשפחת המורכבים, מקורו באמריקה, מזרח אסיה וחלקים מסוימים של בדרום אסיה.
לכידים הם צמחים שנתיים עשבוניים גסים שגדלים לגובה של 50–120 סנטימטרים.
העלים מסודרים בצורה ספירלית, עם שוליים בעלי שיניים עמוקות.
מינים מסוימים, במיוחד לכיד קוצני (Xanthium spinosum), הם קוצניים מאוד עם קוצים ארוכים ודקים בבסיס העלים.
ראשי הפרחים הם משני סוגים; אחד, בעל ענפים מסועפים קצרים, המייצרים אבקה בלבד.
השני, מורכב ממקבצים בצירי העלים, המייצר זרעים.
בשונה מסוגי צמחים אחרים במשפחת המורכבים, שזרעיהם נישאים באוויר עם פלומת שערות משי המזכירות מצנחים מיניאטוריים, זרעי הלכיד מיוצרים בקליפה קשיחה, קוצנית, ספירית או סגלגלה, חד-זרעית באורך של 8–20 מילימטרים.
הקליפה מכוסה בקוצים נוקשים ומחוברים, הנדבקים לפרווה ולבגדים ויכולים להיות קשים לניתוק.
חריצים קליפות זרעים אלו נישאות למרחקים ארוכים מצמח האם במהלך הפצת הזרעים בעזרתם של בעלי חיים.
הלכידים הם צמחים קצרי יום, כלומר הם מתחילים את פריחתם רק כאשר הימים מתקצרים בסוף הקיץ והסתיו, בדרך כלל מיולי עד אוקטובר בחצי הכדור הצפוני, כאשר אורכו של היום הוא קצר מ-15 שעות.
הם יכולים גם לפרוח באזורים הטרופיים שבהם אורך היום קבוע.
למעלה מ-200 שמות הוצעו למינים, תת-המינים והזנים בתוך הסוג.
רוב השמות נחשבים למילים נרדפות למינים שונים.
בחלק מהמקורות מזהים עד שניים או שלושה מינים בסוג.
ה-Global Compositae Checklist מכיר במעל ל-80 מינים (אשר קיימת מחלוקת לגבי חלקם), המוכרים והמבוססים יותר מבניהם הם:
לכיד לבן (Xanthium albinum) – מונגוליה
Xanthium catharticum - צ'ילה, בוליביה, ארגנטינה
לכיד מונגולי (Xanthium mongolicum) – מונגוליה
Xanthium orientale – אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון
Xanthium pungens – אוסטרליה, צמח גר באירואסיה
לכיד קוצני (Xanthium spinosum) – קוצני, בעל קליפות זרעים, בור, באטהורסט - נפוץ מאוד, כמעט קוסמופוליטי
לכיד הנחלים (Xanthium strumarium) – המין המוכר ביותר בסוג, בעל תפוצה רחבה, כמעט קוסמופוליטי
לכיד הנחלים שמקורו בצפון אמריקה, הפך למין פולש ברחבי העולם, ובין היתר גם בישראל.
הוא פולש לאדמות חקלאיות ועלול להיות רעיל לחיות משק, כולל: סוסים, בקר וצאן.
חלק מהחיות המבויתות יימנעו מלאכול את הצמח אם יש מספוא אחר, אך בעלי חיים פחות בררנים, כמו חזירים, יאכלו את הצמחים ואז יחלו וימותו.
השתילים והזרעים הם החלקים הרעילים ביותר של הצמחים.
התסמינים מתרחשים בדרך כלל תוך מספר שעות, ומייצרים חוסר יציבות וחולשה, דיכאון, בחילות והקאות, פיתול של שרירי הצוואר, דופק מהיר וחלש, קשיי נשימה ובסופו של דבר מוות.
הצמח שימש גם להכנת צבע צהוב, ומכאן שמו המדעי של הסוג (מיוונית xanthos, 'צהוב').
מינים רבים השייכים לסוג זה, שניתן למצוא באזורים רבים ברחבי העולם, עשויים להיות למעשה זנים שונים של שניים או שלושה מינים.
המחלוקת הגדולה ביותר בקרב בוטנאים היא סביב זני המין לכיד הנחלים, כאשר חלק מקהילת החוקרים מגדירה מינים מסוימים כעצמאיים ואחרים כזנים של מין זה.
בחלק מהמינים קיימים זרעים מהם ניתן להפיק שמן אכיל וביו דיזל.
לכיד הנחלים ידוע בתור סאנג אר זי (苍耳子) ברפואה הסינית המסורתית.
הלכיד משמש גם לטיפול בגודש באף ובסינוסים.
הקוצים והזרעים של הפרי עשירים בכימיקל הנקרא קרבואוקסיאטרקטילוציד (CAT), שכונה בעבר קסנטוסטרומרין (על שם שמו המדעי של הסוג), שהוא הכימיקל שאחראי לרוב ההשפעות השליליות מהשימוש בתרופה הסינית המסורתית.
הוכח כי CAT הוא מעכב גדילה בלכיד ובצמחים אחרים, המשרת שני תפקידים, עיכוב נביטת זרעים ומעכב את הצמיחה של צמחים אחרים.
רוב החומר הכימי מרוכז בקוצים.
כאשר משתמשים בקליפת הזרע כתרופה צמחית, בדרך כלל מסירים את הקוצים, מה שמפחית את תכולת ה-CAT של התוצר המוגמר.
הנרי, "כרובים ומלכים" לכידים הם אמצעי עלילה בפרקים "נעליים וספינות" המשמשים לשכנוע התושבים, ברפובליקת הבננות הפיקטיבית אנצ'וריה, המתהלכים יחפים לרוב לקנות נעליים.
לכידת גנים היא גישה בעלת תפוקה גבוהה המשמשת להציג מוטציות הכנסה על פני הגנום של האורגניזם.
הלכידה מתבצעת עם וקטורים של לכידת גנים שהמרכיב העיקרי שלהם הוא קלטת לכידת גנים המורכבת מגן מדווח ללא פרומוטור ו/או סמן גנטי משתנה, ולצדו אתר חיתוך בקצה 3' במעלה הזרם (רצף SA) ורצף סיום שעתוק במורד הזרם (רצף של פוליאדנילציה; polyA).
כאשר מתרחשת החדירה לאינטרון השייך לגן המבוטא, קלטת מלכודת הגנים עוברת שעתוק מהפרומוטור האנדוגני של אותו גן בצורה של שעתוק מאוחה שבו האקסון (ים) במעלה הזרם של אתר ההחדרה נחתכים באותה מסגרת קריאה לגן הדווח/המרקר שנבחר.
מכיוון שהשעתוק מסתיים מוקדם עקב אתר הפוליאדנילציה שהוחדר, התעתיק המעובד מקודד לרצף קצר וחסר תפקוד של החלבון התאי ושל הדווח או מרקר הנבחר.
לפיכך, לכידות גנים משביתות ומדווחות בו-זמנית על ביטוי הגן הכלוא באתר ההחדרה, ומספקות תיוג DNA (רצף של לכידת גנים, GTST) לזיהוי מהיר של הגן המשובש.
הקונסורציום הבינלאומי של מלכודת גנים מרכז את הנתונים ומספק שורות תאים שעברו שינוי.
לכודה (בהינדי: Akelli) הוא סרט קולנוע הודי בהינדי משנת 2023, מותחן דרמה בבימוי בכורה של פרנאי משרם ובכיכובם של נושראט בארוצ'ה, אמיר בוטרוס, צחי הלוי וראג'ש ג'איס.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 באוגוסט 2023.
ג'יוטי (נושראט בארוצ'ה) היא בחורה הודית צעירה, שמגיעה לעיראק שסועת המלחמה, ונקלעת לבדה למלחמת הישרדות על חייה.
נישאנט דאהיה בתפקיד רפיק, חברה של ג'יוטי לעבודה במפעל הבגדים, אשר מסייע לה בבריחה
ראג'ש ג'איס בתפקיד רנג'יט צ'לווה
צחי הלוי בתפקיד אסד, מפקד במדינה האסלאמית בדרגה בכירה יותר מווהאב
אמיר בוטרוס בתפקיד והאב, מפקד במדינה האסלאמית
מנאט דוגאל בתפקיד מאהי, אחיינה של ג'יוטי
שיבאני סופורי בתפקיד נור באנו
נאנד צ'ופרה בתפקיד דיוונדרה סורי
קאסם מנסור בתפקיד נוואב, שוטר עיראקי
ג'סיקה חדאד בתפקיד מומינה, אשתו של נוואב
אימאם מזהר בתפקיד חאפט', עובד במפעל הבגדים
נודירה מורתזוייבה בתפקיד חביבה, אשתו של אסד
הצילומים העיקריים של הסרט התחיל בשנת 2022, והסתיים בחודש אפריל 2023.
"לכבוד הקיץ" הוא שיר בביצוע להקת "גזוז", שנכלל באלבומהּ הראשון של הלהקה, "גזוז", שיצא לאור ב־1979. דני סנדרסון כתב והלחין את השיר.
"לכבוד הקיץ" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־13 ביוני 1979, זכה להצלחה וצעד 15 שבועות, עד 3 באוקטובר 1979, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הראשון למשך שבועיים, החל מ־21 באוגוסט 1979. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ט של התחנה השיר דורג במקום ה־23 (השיר "תשע בכיכר" מאותו אלבום דורג באותו מצעד במקום ה־12).
במצעד הזה זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה".
במצעד השנתי של גלי צה"ל השיר דורג במקום ה־27.
"לכל אחד ירושלים" הוא שיר עברי שכתב נתן יונתן והלחין ועיבד מוני אמריליו.
המלחין מוני אמריליו גילה וטיפח שתיים מהזמרות החשובות בתולדות הזמר העברי
כששתיהן היו סולניות בלהקות הצבאיות אותן הוא ניהל מוזיקלית בשנות השבעים.
הראשונה הייתה דורית ראובני, שהייתה סולנית שלישיית פיקוד המרכז ולאחר מכן סולנית להקת פיקוד המרכז.
אמריליו הלחין ועיבד לה בעת שירותה הצבאי שירים
"היום היום" ו"האיש מן הבקעה".
השנייה הייתה רוחמה רז, שהייתה סולנית צוות הווי חטיבת הצנחנים.
גם לה אמריליו הלחין ועיבד בעת שירותה הצבאי
"בארץ אהבתי השקד פורח" ו"אגדת שלושה וארבעה".
הוא השיר היחיד שהוקלט באופן רשמי
על ידי שתי בנות טיפוחיו של המלחין.
מוני אמריליו הלחין מספר שירים של נתן יונתן, הבולט שבהם הוא "יש פרחים".
את כולם כתב יונתן לפי מנגינות שאמריליו נתן לו.
כך גם במקרה של השיר "לכל אחד ירושלים".
הביצוע הראשון של השיר היה של דורית ראובני בשנת 1973, כשהשיר נכלל באלבומה הראשון, "ציפור בגשם", שיצא באותה השנה.
כעבור שנתיים, בשנת 1975, אמריליו חשב שלצד השירים החדשים של התוכנית "בארץ אהבתי" יהיה נכון שהסולנית הצעירה רוחמה רז תבצע את השיר על העיר בה נולדה וגדלה.
ואכן, השיר הפך עם השנים למזוהה איתה.
השיר בביצוע של דורית ראובני נכנס בשנת 1973 למצעד הפזמונים בקול ישראל, והגיע למקום השנים עשר.
מועדון ספורט לכיה גדנסק (בפולנית: Klub Sportowy Lechia Gdańsk) היא קבוצת כדורגל פולנית מהעיר גדנסק שבפולין.
המועדון הוקם בשנת 1945 ומשחק (נכון לעונת 2024/2025) בליגת העל הפולנית.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון פולסאט פלוס גדנסק והוא מכיל 44,000 מקומות ישיבה.
המועדון הוקם ב-1945 וכבר בשנותיו הראשונות הגיע למקום השלישי בליגת העל הפולנית.
בשנת 1962 לאחר שנים רבות בליגה הראשונה ירד המועדון לליגה השנייה, ובהמשך (1966) ירד המועדון לליגה השלישית.
בשנת 1982 כשהמועדון עוד היה בליגה השלישית הוא הצליח לזכות בגביע הפולני, ובשנה העוקבת זכה גם בסופר קאפ הפולני שהתקיים בפעם הראשונה בשנה זו, לאחר ניצחון על אלופת הליגה הפולנית הראשונה לך פוזנן.
בשנת 1984 הצליח המועדון לחזור לליגה הבכירה לאחר 21 עונות בליגות המשנה ובאותה עונה שיחקה נגד יובנטוס בגביע אופא למחזיקות גביע והפסידה 7-0 לקבוצה האיטלקית החזקה.
הקבוצה הייתה בליגה הראשונה מספר שנים שבהם היא כמעט ירדה ליגה מספר פעמים.
עד שבשנת 1988 המועדון חזר לליגת המשנה.
ב-2008 המועדון עלה לליגה הבכירה לאחר 20 עונות בליגות הנמוכות.
לכודים ברשת הוא מותחן פעולה אמריקאי משנת 2008 בבימויו של די.
הסרט בכיכובם של שיה לה-באף, מישל מונאהן, ורוזריו דוסון.
הסרט עוסק בשני אנשים זרים שמוצאים את עצמם נרדפים על ידי ישות מסתורית המשתמשת בטכנולוגיות מידע ותקשורת כדי לשלוט בחייהם.
הסרט בוחן את הסכנות הפוטנציאליות של המעקב והשליטה הטכנולוגית בעולם המודרני.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית על ידי סרטי פרמאונט ב-26 בספטמבר 2008. למרות קבלת ביקורות שליליות מהמבקרים, הסרט הכניס 178.8 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 80 מיליון דולר.
הסרט מתחיל כאשר ג'רי שו (שיה לה-באף), צעיר חסר כיוון, ומאם יחידנית בשם רייצ'ל הולומאן (מישל מונהאן), מוצאים את עצמם נלכדים בתוך מזימה סבוכה.
לאחר שמכשירי הטלפון שלהם מתחילים לשלוח להם הוראות מסתוריות, הם מגלים שהחיים שלהם מנוהלים על ידי ישות אלקטרונית מסתורית המסוגלת לשלוט בטכנולוגיה בכל מקום בעולם.
השניים נאלצים לפעול יחדיו ולהתחמק מהכוחות שמנסים ללכוד אותם, בעוד הם מגלים את האמת מאחורי המזימה ואת הסכנה האמיתית האורבת להם.
שיה לה-באף בתפקיד ג'רי שו – צעיר חסר כיוון שמוצא את עצמו נרדף על ידי מערכת טכנולוגית מסתורית.
מישל מונהאן בתפקיד רייצ'ל הולומאן – אם יחידנית שנלכדת במזימה ונאלצת לשתף פעולה עם ג'רי.
רוזריו דוסון בתפקיד זואי פרס – סוכנת ממשלתית שמנסה לחשוף את המזימה ולעצור אותה.
בילי בוב תורנטון בתפקיד תומאס מורגן – סוכן FBI שעוקב אחרי ג'רי ורייצ'ל בניסיון לפענח את המזימה.
מייקל צ'יקליס בתפקיד ג'ורג' קלסו – שר ההגנה שמעורב בסיפור ונתון לאיומים מצד המערכת.
הסרט "לכודים ברשת" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הפעולה המותחות והמשחק של השחקנים זכו לשבחים, העלילה ספגה ביקורת על חוסר ההיגיון שבה ועל כך שהיא מציגה תסריט צפוי ולא מקורי.
הסרט גם נחשב כמותחן קליל ומבדר, אך לא מצליח לעורר דיון מעמיק בסוגיות הטכנולוגיה והמעקב.
הסרט קיבל ציון של 26% באתר Rotten Tomatoes וציון של 43 מתוך 100 באתר Metacritic.
לכודים הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1996 בבימויו של רוב כהן ובכיכובו של סילבסטר סטאלון.
הסרט עוסק בניסיון נועז להציל קבוצה של אנשים שנתקעה במנהרה תת-קרקעית במנהטן לאחר פיצוץ.
הסרט משלב סצנות אקשן מרהיבות עם רגעים דרמטיים ומותחים, והוא נחשב לסרט אסונות קלאסי של שנות ה-90.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 בדצמבר 1996 בארצות הברית וב-26 בדצמבר בבריטניה.
הוא קיבל ביקורות מעורבות והכניס 159 מיליון דולר ברחבי העולם אל מול תקציב של 80 מיליון דולר.
הסרט מתחיל כאשר פיצוץ קטלני נגרם כתוצאה מתאונה בין משאית כימיקלים וכלי רכב אחרים במנהרת ה"הולנד טאנל" בניו יורק, המשמשת כמעבר בין מנהטן לניו ג'רזי.
הפיצוץ חוסם את שני הכיוונים ומותיר את הניצולים לכודים מתחת לנהר ההדסון.
הם מתמודדים עם דליפות רעילות, אש, והחשש שהמנהרה כולה תקרוס.
קית' לטרל (סילבסטר סטאלון), לשעבר ראש יחידת חילוץ והצלה, נשכר כדי לנסות להציל את הלכודים.
קית' נכנס למנהרה דרך פתח צדדי ומנסה להוביל את הניצולים החוצה, כשהם מתמודדים עם סכנות שונות שמאיימות על חייהם.
סילבסטר סטאלון בתפקיד קית' לטרל
איימי ברנמאן בתפקיד מדלין תומפסון, אחת מהניצולות במנהרה
ויגו מורטנסן בתפקיד רוי נורמן, אתלט ואיש עסקים
דן הדייה בתפקיד פרנק קרפא, מנהל תחבורה
לכודים קיבל ביקורות מעורבות עם יציאתו לאקרנים.
חלק מהמבקרים שיבחו את ההפקה הגדולה והמתח המתמשך, בעוד שאחרים מתחו ביקורת על העלילה הפשטנית והדמויות הפחות מפותחות.
עם זאת, סצנות האקשן והאפקטים המיוחדים זכו להערכה, והסרט נחשב לסרט אקשן מוצלח בקופות, עם הכנסות של כ-159 מיליון דולר ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 26% מצד המבקרים על סמך 43 ביקורות, בעוד הקהל העניק לסרט ציון גבוה יותר של 38%.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 45 מתוך 100 על סמך 17 ביקורות, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
לכידת קהל היא התופעה שבה משפיען מושפע מדעת הקהל שלו ומספק להם את מה שהוא מאמין שהם רוצים לקבל.
המשפיען "נלכד" בהשקפות והתנהגויות קיצוניות יותר מאלו שהתחיל איתן בלולאת משוב חיובית בעקבות תגובות הקהל.
התופעה החברתית בה דעת הקהל גוררת שינוי עמדות או התנהגות בקרב מעצבי דעת קהל קיימת גם טרם עידן האינטרנט והרשתות החברתיות, כגון אצל פוליטיקאים המשנים את עמדותיהם בעקבות סקרי דעת קהל.
אולם, המונח הספציפי לכידת קהל נטבע לראשונה באנגלית (Audience Capture) על ידי המתמטיקאי אריק וינשטיין רק בשנת 2018. הדינמיקה הייחודית שמתאפשרת בין הקהל למשפיענים ברשתות החברתיות המקוונות כולל אפשרות לתגובות מיידיות ואלגוריתמים המקדמים קיצוניות היא שהובילה לצורה הספציפית של לכידת קהל ברשת.
דוגמה ללכידת קהל ניתן למצוא בסיפור של ניקולס פרי שנודע בכינוי ניקוקדו אבוקדו.
ניקולס החל את דרכו ביוטיוב בתור נגן כינור שתמך בטבעונות, אך הסרטונים שהעלה לא הובילו לכמות צפיות רבה במיוחד.
בתגובה, ניקולס החל להעלות סרטונים שלו אוכל (סרטוני מוקבאנג).
התגובות שקיבל ברשת עודדו אותו לאכול כמויות הולכות וגדלות, מה שהוביל אותו לפרסום רב אך גם להשמנה קיצונית ופגיעה בבריאות הפיזית והנפשית שלו.
לָכֵס הוא דיאלוג סוקרטי המובא בכתביו של אפלטון, העוסק בנושא של אומץ לב.
ליסימכוס, בנו של אריסטידס, ומלסיאס בנו של תוקידידס (מנהיג יווני משנות הארבעים של המאה החמישית לפני הספירה, אינו קשור להיסטוריון תוקידידס), מבקשים עצה מלכס וניקיאס האם עליהם לגרום לבניהם (אשר נקראים על שמות סביהם המפורסמים) להתאמן לקרב.
לאחר שכל אחד מציג את דעתו, אחד בעד ואחד נגד, הם מזמינים את סוקרטס כדי שיכריע ביניהם.
במקום להשיב לשאלה, סוקרטס שואל מה אמור האימון להחדיר לילדים.
לאחר שהוסכם כי האימון אמור להחדיר להם מידות טובות, ובייחוד אומץ לב, סוקרטס דן עם לכס וניקיאס מהו אומץ לב באמת.
סוקרטס, כהרגלו בדיוניו הפילוסופיים, מערער את תפיסותיהם הראשוניות של המשתתפים, אך מסיים את הדיאלוג ללא מסקנה, במצב הנקרא אפוריה.
המונח משמש בהשאלה גם בהקשרים שאינם הלכתיים, לדוגמה: הערכה בדיעבד, ראשי תיבות בדיעבד.
ישנה דרישה ביהדות שגודל יריעה של ספר תורה יהיה בין שלוש לשמונה עמודות כתובות.
דרישה זו אינה אלא לכתחילה, אולם אם כבר הוכנסה לספר תורה יריעה קטנה יותר – ניתן יהיה להשתמש בספר בכל זאת.
דוגמה זו נמצאת גם בדינים מסוימים של חציצה בטבילה ובתחומים נוספים.
לעיתים דרישה הלכתית לקיום מצווה בצורה מסוימת אינה מעכבת את מקיימה מלצאת ידי חובה לאחר מעשה.
דוגמאות נוספות הן תקנות חכמים מסוימות אשר נקבעו מראש שאינן מעכבות.
לפעמים הבדיעבד יהפוך לכתחילה במקרים מסוימים כדוגמה: בתפילת שמונה עשרה צריך לעמוד, אך חולה שלא יכול לקום מהמיטה ולעמוד יכול להתפלל לכתחילה שמונה עשרה בישיבה או בשכיבה.
דוגמה נוספת: בתפילת שמונה עשרה צריך לפחות להזיז את השפתיים כמו שנאמר: "רק שפתיה נעות וקולה לא ישמע", אבל אילם או אדם שלא יכול אפילו להזיז את השפתיים, יכול לכתחילה גם להרהר את התפילה בלב, בניגוד לאדם רגיל שלדעת רוב הפוסקים אפילו בדיעבד לא יצא.
"לכל איש יש שם" הוא שמו של מפעל ההנצחה של מוסד יד ושם, לתיעוד שמות הנספים בשואה.
מטרת המפעל היא הנצחתם של הנספים באופן אינדיבידואלי, כך שלכל הפחות יתועדו שמותיהם של מיליוני היהודים שנספו בשואה.
שם המפעל לקוח משירהּ של זלדה, "לכל איש יש שם".
במסגרת מפעל ההנצחה, מרכז "יד ושם" את שמותיהם של כל קורבנות השואה שהגיעו לידי המוזיאון, בדרך כלל בעקבות גביית עדות מניצולים באמצעות דפי עד.
נכון לשנת 2010 תועדו 4 מיליון שמות המהווים כשני שלישים מהנספים בשואה, כאשר כ-55% מהשמות מקורם בדפי עד והיתר מקורם במסמכים ארכיוניים ובמיזמי הנצחה שונים.
נכון לנובמבר 2025 תועדו במאגר 5 מיליון שמות של קורבנות השואה.
ספר השמות הוא ספר הנצחה גדול ממדים, שעל דפיו מפורטים שמות ופרטי מידע קצרים על אודות כ־4,800,000 היהודים קורבנות השואה שנודעו ליד ושם ותועדו במסגרת מפעל איסוף השמות, וזאת מתוך כלל 6 מיליון הנספים.
הספר הודפס בשתי מהדורות, ב־2013, ובחלוף עשור.
טקס לכל איש יש שם
בשנת 1989 ארגנו חיים רוט, ניצול שואה מהולנד וארגון דור ההמשך לניצולי השואה בראשות בילי לניאדו (על פי רעיון של נציג עיתון הולנדי בארץ אדו רוזנטל) הפגנה מול שגרירות הולנד בתל אביב, במחאה על שחרור פושעים נאצים מהכלא בהולנד.
בהפגנה השתתפו כאלף איש, כולל ניצולי השואה רבים, ובמשך שעות הקריאו המפגינים שמות של קרבנות השואה מהולנד.
ההפגנה ותגובת המשתתפים לקריאת השמות הובילו את יזם הפרויקט חיים רוט בשיתוף בילי לניאדו ליזום את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", על מנת לכבד את זכר הנספים כבני אדם ייחודיים ולא כמספר בלתי נתפס.
המפעל זכה בהמשך לתמיכת "יד ושם" העומדת כיום בראש המפעל, ובמסגרתו מוקראים מדי שנה, בארץ וברחבי העולם, שמותיהם של מאות אלפי נספים.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, החל משנת 1989, מתקיים באוהל יזכור ב"יד ושם", במשכן הכנסת ובמקומות שונים ברחבי המדינה ובעולם הטקס "לכל איש יש שם".
בטקס זה מוקראים, הן על ידי חברי הכנסת והן על ידי חניכי תנועות נוער ובני משפחות ניצולים, שמותיהם של נספים אשר מוסד יד ושם הצליח לתעד במהלך השנים.
יושב ראש הכנסת דאז, דב שילנסקי, ניצול השואה בעצמו, אימץ את הפרויקט מראשיתו ומאז, מדי יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך בכנסת ישראל טקס ממלכתי להנצחה במסגרת הפרויקט.
הטקס הממלכתי, שנערך יחד עם מוסד יד ושם ומרכז ההסברה שבמשרד ראש הממשלה, מתקיים ביום השואה עצמו בשעה 11:00, לאחר טקס הנחת הזרים ב"יד ושם".
בטקס משתתפים יושב ראש הכנסת, נשיא המדינה, ראש הממשלה, הרבנים הראשיים, שרים, חברי הכנסת, חברי הנהלת יד ושם, חניכים של תנועות הנוער, חיילים, נציגי התאחדויות העולים, משלחות מחוץ-לארץ ועוד.
עיקרו של הטקס הוא קריאה בשמות אנשים שנספו בשואה ובהם בני משפחותיהם, מכריהם וחבריהם של המשתתפים בטקס.
שישה נציגים – ניצולי השואה ובני הדור השני והשלישי לניצולים – מדליקים נרות זיכרון.
אחד הרבנים הראשיים קורא פרק תהילים ורעהו אומר "קדיש" לעילוי נשמתם של הנספים, וחזן צבאי אומר את תפילת "אל מלא רחמים".
בטקס משולבים קטעי שירת מקהלה.
טקסים דומים מתקיימים במהלך יום הזיכרון לשואה ולגבורה גם ברחבי העולם.
לכל החברים מהמסע "מים אל ים" הוא האלבום החמישי של הזמר והמוזיקאי שלמה ארצי משנת 1974. שמו הושאל ממסע שהיה נפוץ בקרב תנועות הנוער באותם ימים ונקרא "מסע מים אל ים".
חלק משירי האלבום עוסקים באופן ישיר או עקיף במלחמת יום הכיפורים ובאובדן הפיזי והמוראלי.
בין השירים האלו אפשר למנות את "טורפים קלפים", "זמר לבני ליאור" ו"בארץ ישראל".
ארצי כתב והלחין 10 מ-13 שירי האלבום ויאיר שרגאי עיבד והפיק מוזיקלית.
בין כותבי הטקסטים לאלבום נמצאים המשוררים והפזמונאים אהוד מנור ("גוגו", הידוע גם בלחן נוסף מאת מתי כספי), נתן יונתן ("זמר לבני ליאור"), איציק מאנגר ("הייתי שנים"), ע.
הלל ("ככה סתם"), נתן אלתרמן ("מכתבו של מנחם מנדל") והוגו פון הופמנסתאל ("הבלדה על החיים החיצוניים", שתרגם לעברית שמעון זנדבנק).
המלחין סשה ארגוב הלחין את השיר "ככה סתם" ויאיר שרגאי הלחין את "בארץ ישראל", "אחד ועוד אחד" ו"LOVE לאהבה".
במהלך השנים הפך האלבום לנדיר ביותר, אך בשנת 1997 יצאה מהדורה חדשה שלו על גבי תקליטור.
שלמה ארצי - שירה וקולות
יאיר שרגאי - גיטרה אקוסטית, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית, לחנים ל"בארץ ישראל" ו"אחד ועוד אחד", מילים (13)
אצ'י שטרו - גיטרה בס וקולות
דדי שלזינגר - גיטרות, מפוחית, אורגן, פסנתר וקולות
הוקלט באולפני "קולינור" באביב 1974
"לְכָל אִישׁ יֵשׁ שֵׁם" הוא שיר עברי מאת המשוררת הישראלית זלדה, שראה אור בקובץ שיריה "אל תרחק" (תשל"ה 1974).
השיר הוא משיריה הידועים של המשוררת.
קוראים אותו בימי מועד וזיכרון ממלכתיים במדינת ישראל, ובכלל זה בטקס קריאת שמות הנספים בשואה, המכונה טקס "לכל איש יש שם".
השיר השאיל את שמו גם למפעל ההנצחה "לכל איש יש שם" של מוסד יד ושם.
בשנה שלאחר פרסומו הולחן השיר על ידי חנן יובל, ובוצע לראשונה על ידי חוה אלברשטיין באלבומה "כמו צמח בר" (1975).
השיר מתבסס על מאמר חז"ל במדרש תנחומא, פרשת ויקהל סימן א:
ארגון השיר מבטא את סדר החשיבות של הנושאים:
בפתיחה, תבוא ההכרה של עליונות האל על הבריאה כולה.
לאחר מכן התייחסות למעשיו של האדם.
בסוף השיר מוזכרים הים והמוות.
לכשכש בכלב הוא סרט סאטירי אמריקני אשר בוים על ידי בארי לוינסון ויצא לאקרנים בשנת 1997. הסרט, בכיכובם של רוברט דה נירו ודסטין הופמן, מבוסס על ספרו של לארי בייהרט, "גיבור אמריקאי" (American Hero) .
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר: דסטין הופמן בקטגוריית השחקן הטוב ביותר (הפסיד את התואר לג'ק ניקולסון על השתתפותו בסרט הכי טוב שיש), והילרי הנקין ודייוויד מאמט בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר, על עיבוד מהספר "גיבור אמריקאי".
הסרט מתרחש בימים האחרונים לפני הבחירות לנשיא ארצות הברית.
הנשיא המכהן נמצא בשפל של פופולריות ציבורית עקב פרשת מין, וכל הסקרים מנבאים לו הפסד צורב.
תשדיר הבחירות של הנשיא (שמשמש כמוטיב במשך הסרט) נושא את הסיסמה "לא מחליפים סוס באמצע הדרך", תשדיר שמתברר כעלוב למדי.
כל זאת מבלי שהציבור ידע שמתעתעים בו.
המציאות שמחליטים קונרד, ויניפרד וסטנלי ליצור היא מלחמה עם כוחות טרור אלבניים המאיימים על ארצות הברית באמצעות נשק גרעיני.
לשם יצירת המציאות הבדיונית מומצאת יחידה מובחרת (יחידה 303) פיקטיבית, מניעים, זירות התרחשות וכו'.
על מנת לשכנע את הציבור שאכן יש מלחמה עם אלבניה, מצלמים קטע מבוים באולפן, בו נראית נערה אלבנית בורחת מכפרה המותקף.
הקטע משודר בחדשות והציבור מאמין שזו המציאות.
בהמשך, מגלה ה-CIA שלמעשה אין שום מלחמה עם אלבניה, והסוכנים עוצרים את קונרד וויניפרד שהיו בדרכם לוושינגטון.
הסוכן צ'ארלס יאנג, מתעמת עם שניהם וטוען שאין מלחמה עם אלבניה.
קונרד משכנעו בכך שאם מדברים על המלחמה בטלוויזיה יש מלחמה.
יאנג לא מאמין לו, ולכן קונרד מסביר שהוא עושה את עבודתו על מנת שיאנג יוכל להמשיך לעשות את העבודה שלו.
נראה כי יאנג משתכנע והוא משחרר את שניהם.
בסצנה הבאה ניתן לראות כי המלחמה המדומה הופכת לחלק מהתרבות, כאשר המוזיקאי שנוהג לעבוד עם סטנלי, ג'וני דין, מקליט שיר פטריוטי רב משתתפים על החלום האמריקאי ועל ההגנה עליו.
אך כאשר סטנלי, קונרד וויניפרד מסתכלים בחדשות, הם מגלים כי ה-CIA הודיע על סופה של המלחמה.
קונרד אומר שהכל נגמר, באותה טענה כי "הוא ראה את זה בטלוויזיה".
סטנלי, לעומתו, לא מוותר ומחליט לעבור ל"מערכה השנייה": המלחמה אמנם נגמרה, אך חייל אחד נשאר מאחורי קווי האויב וכעת הוא שבוי.
לחייל הם מחליטים לתת את הכינוי "נעל ישנה" (old shoe), ולפיכך מוציאים מהפנטגון תיק של חייל בשם ויליאם שוּמן (נכתב Schumann אך נשמע כמו shoe-man – דהיינו, איש הנעל).
לכבוד שומן מקליטים שיר פולק על נעל ישנה, שגורמים לו להיראות כאילו הוקלט בשנות השלושים, ושבמקרה השיר מתאים לאותו חייל אבוד.
קונרד וסטנלי מתחילים בשרשרת של פעולות בעד החזרתו של שומן, כגון תליית נעליים ישנות על עצים, שהופכות לאט-לאט לפעולות המוניות ולדרישה כוללת להחזרתו של שומן מהשבי באלבניה.
לאט-לאט אחוזי התמיכה בנשיא עולים, וביום בו אמורה השלישייה "להחזיר" את שומן, אחוזי התמיכה מגיעים לכמעט תשעים אחוזים.
קונרד, ויניפרד וסטנלי טסים על מנת לקחת את שומן לוושינגטון, שם תיערך לכבודו קבלת פנים מכובדת לכבוד שובו הביתה.
כאשר הם מגיעים ליעד, הם מגלים להפתעתם ששומן הוא אסיר בעל בעיות נפש שנמצא בכלא בגין אונס נזירה.
למרות מזג האוויר הגרוע, השלישייה מקבלת החלטה לטוס עם שומן לוושינגטון, על מנת שהוא יגיע לקבלת הפנים ביום הבחירות.
בגלל מזג האוויר הסוער המטוס מתרסק ועליהם להגיע עם שומן לוושינגטון באמצעות טרמפים.
אחד מהנהגים שנותן להם טרמפ הוא מהגר בלתי חוקי, מה שמדאיג את ויניפרד לאור העובדה ששומן, כגיבור אמריקאי, לא יכול (באופן אירוני) להגיע ליעדו בזכות מהגר בלתי חוקי.
בדרך הם עוצרים במזנון דרכים, שם שומן מנסה לאנוס את אשת החנווני, מה שגורם לחנווני לירות בו למוות.
ויניפרד וקונרד מתייאשים אך סטנלי טוען שהדבר המפואר וההירואי ביותר שיכול להיות הוא חזרתו של גיבור מלחמה ללא רוח חיים.
אי לכך מתקיימת לשומן הלוויה מפוארת על ידי יחידת ה-303 הפיקטיבית.
סטנלי וקונרד חוגגים את ניצחונם לאור העובדה שהסיכויים שהנשיא יפסיד בבחירות הם אפסיים.
סטנלי רואה בטלוויזיה תוכנית לקראת הבחירות שעוסקת בשאלה מה הופך את הנשיא לכה פופולרי, וחברי הפאנל מדברים על "פרסומות, פרסומות, פרסומות".
סטנלי מתעצבן מכך שסטודנטים לקולנוע חסרי ידע ב"מציאות" שסטנלי יצר עבורם, דנים בה ללא ידע או ניסיון כלשהו, והוא רוצה להתקשר לתוכנית ולספר להם את האמת כדי לקבל הקרדיט על עבודתו.
קונרד מזהיר אותו שאם יעשה כך יהרגו אותו.
סטנלי בוחר שלא להקשיב וקונרד נותן הוראה לאנשי השירות החשאי להרוג את סטנלי.
מותו של סטנלי מוצג בחדשות כמוות מדום לב.
דסטין הופמן – סטנלי מוטס.
רוברט דה נירו – קונרד ברין.
אן הייש – ויניפרד איימס.
דניס לירי – פאד קינג.
וילי נלסון – ג'וני דין.
וודי הרלסון – ויליאם שומן.
הסרט מהווה סאטירה על תרבות תקשורת ההמונים: הציבור בולע בשקיקה כל מה שנאמר לפניו בתקשורת מבלי לנסות לערער על אמיתות הדברים שנאמרים שם.
כך שלמעשה, הממשל או כל גורם אחר שיחפוץ בכך יוכל לבדות מציאות, והציבור יאמין שזו המציאות בה הוא חי.
הדבר נאמר באופן ישיר על ידי קונרד: "זה אמיתי.
כמו כן, הסרט מבקר את הקלות בה ניתן לשטות בציבור ובאמצעי התקשורת, שלא תמיד עושים הכל כדי להגיע לחקר האמת.
הסרט מהווה סאטירה על התרבות ההוליוודית ועל הקונפורמיות בחברה האמריקאית (ההליכה בעדר למען שחרורו של שומן).
לאורך כל הסרט, גם כשעוד ועוד בעיות צצות ומאיימות לפגום בתוכניתם, ממשיך לטעון מוטס כי "זה שום דבר!" ("!This is nothing"), ושבכל הפקה אחרת שלו הוא נתקל בבעיות גדולות יותר.
יש האומרים שמדובר בסרט נבואי שחזה במדויק את הנעשה סביב פרשת מוניקה לווינסקי וסדאם חוסיין.
גם המצדדים בתאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח משתמשים בסרט כהוכחה לטענותיהם.
הביטוי "לכשכש בכלב" היה קיים עוד לפני יציאת הסרט, ופירושו היה שחלק קטן במערכת קובע את התנהלות המערכת כולה.
לאחר יציאת הסרט, הביטוי קיבל משמעות נוספת שכוונתו היא הצגה מסולפת של המציאות בתקשורת על מנת ליצור דעת קהל (פעמים רבות הביטוי עונה על שני פירושיו האפשריים בו זמנית).
ללא הגבלת הכלליות (לעיתים גם "בלי הגבלת הכלליות" או בה"כ) הוא ביטוי המשמש בהוכחות מתמטיות כדי לציין שניתן להוכיח טענה למקרה פרטי וההוכחה עדיין תהיה תקפה גם למקרה הכללי.
כלומר, זהו מצב בו מניחים הנחה נוספת בשביל להקל על הוכחה, וזאת בתנאי שההנחה לא מצמצמת את קבוצת האובייקטים עליהם ההוכחה חלה.
שימוש נפוץ במונח הוא כשרוצים להוכיח טענה על שני משתנים, x ו-y שונים, השייכים לקבוצה כלשהי, שאין להם מאפיינים נוספים.
ההוכחה עשויה לפתוח במשפט "נניח ללא הגבלת הכלליות כי x<y".
הנתון החדש הזה עשוי לעזור בהוכחת הטענה ומצד שני הוא לא פוגם בנכונותה למקרה הכללי כי ההוכחה למקרה y<x אנלוגית לחלוטין.
מקרה נפוץ נוסף הוא כשמוכיחים טענה רק למקרה הקיצוני ביותר שלה, ולכן היא נכונה גם למקרים מתונים יותר.
בהוכחת האי-רציונליות של שורש 2 מניחים (על דרך השלילה) כי קיימים שלמים כך ש- שווה לשורש 2. לשם ההוכחה מניחים ללא הגבלת הכלליות כי זרים, כי לכל מספר רציונלי יש הצגה בדרך זו וכל הצגה אחרת שווה לה.
בהוכחת הנוסחה למציאת שורשים של פולינום ממעלה שלישית ניתן להסתפק ללא הגבלת הכלליות בהוכחת נכונותה לכל פולינום מתוקן, שכן כל פולינום ניתן לתקן על ידי חלוקה במקדם העליון.
את משפט פרמה לנקודות קיצון מספיק להוכיח ללא הגבלת הכלליות למקסימום מקומי כי ההוכחה למינימום מקומי אנלוגית לחלוטין.
משפט קנטור-שרדר-ברנשטיין בונה התאמה חד-חד ערכית בין שתי קבוצות המקיימות תנאי מסוים.
בהוכחת המשפט מניחים ללא הגבלת הכלליות כי הקבוצות זרות, כי אם הן אינן זרות ניתן להתאים את החיתוך שלהן לעצמו באופן טריוויאלי ואין טעם לסרבל כך את ההוכחה.
ללא גבולות הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2011. בסרט מככבים בראדלי קופר, רוברט דה נירו ואֶבּי קוֹרְניש, והוא מבוסס על הרומן "השדות האפלים" .
אדוארד "אדי" מוֹרָה (בראדלי קופר) הוא סופר ניו יורקי המצוי בנקודת שפל בחייו.