tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצע לצמיחת הפדגוגיה האקטיביסטית התחזק עם התגברות החשיפה במרחב הציבורי להתמודדות נגד שחיתות שלטונית והביקורת בנוגע להתנהלות מוסדות השלטון.
לאלו נוספה האדישות הפוליטית שבאה לידי ביטוי בירידה באחוזי ההצבעה בעולם, בעיקר של צעירים, והתרחקות ממעורבות אזרחית בענייני הציבור.
זרמים שונים בחינוך החלו להדגיש את הצורך בחינוך פוליטי, בחינוך אזרחי פעיל וחינוך לדמוקרטיה ליברלית.
נקודת מפנה משמעותית בהתפתחות הפדגוגיה האקטיביסטית קשורה לרפורמת "הגל השלישי" בחינוך שהתרחשה בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. רפורמה זו שמה דגש על למידה משמעותית והוראת מיומנויות הלמידה החדשות, ובמסגרתה התגבר השיח סביב קידום אזרחות פעילה כאחת מהמיומנויות הנדרשות לתלמידים כאזרחי העתיד.
דו"ח קרמניצר הציע גישה מערכתית לחינוך אזרחי לכלל המורות והמורים שלפיו כל מורה הוא גם מחנך לחינוך אזרחי.
בהקשר זה, הפדגוגיה האקטיביסטית השתלבה כגישה חינוכית לגיטימית המקדמת חינוך לאזרחות פעילה ומעורבות חברתית, ולא כגישה חתרנית.
זאת מתוך הבנה שטיפוח מעורבות אזרחית תוך חשיבה ביקורתית היא מיומנות הכרחית הכלולה במיומנויות המאה ה-21 .
מחקר עדכני בתחום חידש בכך שהמשיג מחדש וחיבר מתוך ספרות מקצועית בתחום הפדגוגיה האקטיביסטית ובהסתמך על מחקר אמפירי, מתווה של שישה עקרונות מרכזיים המתארים את המאפיינים של הפדגוגיה האקטיביסטית.
המתווה של ששת העקרונות המרכזיים של הפדגוגיה האקטיביסטית הוא:
עקרון 1 - ביקורת ואתגור - עידוד חשיבה ביקורתית וערעור על הנחות יסוד חברתיות.
עיקרון זה מתבטא היטב בהקשר של הגישה דרך החינוך הביקורתי שפיתח פאולו פריירה, על ידי טיפוח היכולת לזהות אי-צדק ולבחון מבנים חברתיים קיימים באופן ביקורתי, תוך שמירה על ערכים דמוקרטיים.
עקרון 2 - למידה דרך התנסות.
קידום למידה המבוססת על התנסות מעשית בפעילות אזרחית.
גישה זו מתכתבת עם הפרגמטיזם של ג'ון דיואי, תפישה המדגישה למידה דרך עשייה, אך מתמקדת בפעילות לשינוי חברתי.
עקרון 3 - חיבור למציאות.
יצירת קשר ישיר בין הלמידה לבין סוגיות חברתיות ופוליטיות אקטואליות.
החיבור למציאות מאפשר לתלמידים להבין את הרלוונטיות של הלמידה ומעודד מעורבות פעילה בחברה.
עקרון 4 - קידום פעולות לשינוי חברתי-פוליטי.
עידוד יוזמות ופעולות קונקרטיות לשינוי חברתי.
גישה זו רואה בפעולה לשינוי חברתי חלק בלתי נפרד מתהליך הלמידה.
עקרון 5 - טרנספורמציה בזהות המורה.
פיתוח תפיסת תפקיד של המורה כסוכן שינוי חברתי.
המורים נתפסים כמובילי שינוי המשלבים בין זהותם המקצועית לבין מחויבותם החברתית.
עקרון 6 - טיפוח סולידריות וקהילה לומדת וירטואלית.
יצירת קהילה מקצועית תומכת של מורים העוסקים בפדגוגיה אקטיביסטית.
קהילה זו מאפשרת תמיכה הדדית, שיתוף בידע וחיזוק היכולת להוביל שינוי חברתי באמצעות החינוך.
הפדגוגיה האקטיביסטית מיושמת במוסדות חינוך באמצעות תוכניות לימודים ייעודיות ושילוב עקרונותיה בהוראה השוטפת.
אחד המודלים המרכזיים ליישום הגישה הוא מודל "חמש הרמות" להטמעת פדגוגיה אקטיביסטית וקידום אזרחות.
יישום מוצלח של המודל נצפה במגוון תחומי דעת, כפי שמודגם במחקר על הוראת הקולנוע בישראל בשנים 2019-1992, שם שולבו עקרונות הפדגוגיה האקטיביסטית בתוכנית הלימודים באופן מובנה.
אחד האתגרים המרכזיים הוא המתח בין חשיבה ביקורתית ופעולה לשינוי חברתי לבין המסגרת הממסדית של מערכת החינוך הפורמלית.
בנוסף, קיימים חששות מפני הטיה אידאולוגית בכיתות והיעדר הכשרה מספקת למורים.
לדוגמה, מורים מדווחים כי הם מרגישים מבודדים במאמציהם לשלב גישה אקטיביסטית בהוראה, וכי קיימת התנגדות מצד מוסדות החינוך.
אתגר נוסף נוגע להכשרת מורים.
מחקרים מראים כי מרבית המורים לא מקבלים הכשרה מספקת ליישום פדגוגיה אקטיביסטית, דבר המקשה על הטמעת הגישה באופן אפקטיבי.
חוסר בהכשרה מתאימה עלול להוביל לשימוש שטחי בעקרונות הגישה או להימנעות מיישומה.
עם זאת, מחקרים מראים כי פדגוגיה אקטיביסטית המיושמת כראוי דווקא מעודדת חשיבה עצמאית וביקורתית, ומקדמת ערכים דמוקרטיים של פלורליזם וכבוד להשקפות מגוונות.
יתרה מזאת, תוכניות חינוך אזרחי המשלבות חינוך לאקטיביזם של תלמידים מראות כי ניתן לגשר על הפער בין שאיפות דמוקרטיות לבין המציאות החינוכית באמצעות פרקטיקות פדגוגיות מובנות.
הפדגוגיה האקטיביסטית תורמת לפיתוח חשיבה ביקורתית, מודעות חברתית ותחושת מסוגלות בקרב תלמידים, ומשפיעה על זהותם המקצועית של מורות ומורים כסוכני שינוי.
תלמידות ותלמידים המשתתפים בתהליכים אקטיביסטיים מדווחים על ידי מוריהם שהם בעלי תחושת מעורבות עמוקה יותר בחברה, והמורות והמורים חווים סיפוק מקצועי וגיבוש זהות מקצועית מחודשת.
במישור המקצועי, הפדגוגיה האקטיביסטית משפיעה על זהותם המקצועית של מורות ומורים.
מורות ומורים המאמצים גישה זו מפתחים תפיסת תפקיד רחבה יותר, הרואה בהוראה לא רק העברת ידע אלא גם כלי לקידום צדק חברתי.
התפתחות זו משפיעה על פרקטיקות ההוראה ועל האופן שבו מורים תופסים את תפקידם בחברה.
במישור החברתי הרחב, הפדגוגיה האקטיביסטית תורמת לחיזוק החברה האזרחית והדמוקרטיה.
באמצעות טיפוח דור של אזרחיות ואזרחים מעורבים ופעילים, גישה זו מסייעת בבניית חברה דמוקרטית חזקה יותר, המסוגלת להתמודד עם אתגרים חברתיים מורכבים.
"פגשתיך בשדה תלתן" (ידוע גם בשמות "פגישה בשדה תלתן" ו"בשדה תלתן") הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר עבור התוכנית השמינית של להקת פיקוד הצפון, "קר וחם בצפון", בבימויה של נעמי פולני, משנת 1960.
קיימת סברה שהרקע לכתיבת השיר הוא פגישתם של גדעון ונעמי שמר בקיץ 1953, בעת שעבדו במשותף על עצרת של חטיבת בני איחוד הקבוצות והקיבוצים בנצר סרני.
העצרת והחזרות אליה נערכו בשטח מרוחק מהקיבוץ, בסמוך לשטחי המספוא של הקיבוץ ובהם גם שדה תלתן.
ב-1961 חידשו את השיר בוגר להקת הנח"ל יוסי פרוסט בליווי "להקת הצעירים" שכללה את נחמה הנדל, שייקה לוי ואריק איינשטיין.
"בשדה תלתן" היה שירו המפורסם ביותר של פרוסט כסולן.
השיר הוקלט באלבום "שירי נעמי שמר" בהוצאת ישראפון.
ב-1968 הקליטו את השיר "רביעיית גבעת ברנר" באלבום "שירים לדני", לזכרו של סרן דניאל ורדון שהיה ממקימי הרביעייה הקולית שפעלה בגבעת ברנר בשנים 1957-1956.
ב-1975 הקליט את השיר דודו זכאי באלבום "כולם שרים את נעמי שמר" בהוצאת ישראדיסק.
ב-1977 הקליטו את השיר להקת "הכל עובר חביבי" באלבומים "שירים שמחוץ להצגה" ו"לקום מחר בבוקר עם שיר חדש בלב, משירי נעמי שמר" בהוצאת הד ארצי.
ב-1993 הוציא המוזיקאי גרי אקשטיין את השיר באלבום האינסטרומנטלי שלו "בלי מילים", שהורכב ברובו מעיבודים אינסטרומנטליים לקלאסיקות ישראליות.
ב-2010 הקליטה את השיר הזמרת יהודית רביץ בליווי גיטרה של אחיה יעקב, מתוך אלבומם המשותף "יהוּדִית ויַעקֹב, שירים מהבית".
ב-2020 ביצעו את השיר אסף אשתר, דלית כהנא, אהרל'ה סייקס ואבי חן במופע מחווה לנעמי פולני, במסגרת שידורי המיזם "ישראל מחוברת".
פדיון הבן (או פדיון בכורות) הוא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה חייב כל אב מישראל לפדות את בנו הבכור מחזקת הכהן.
הפדיון הוא אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה שבהן זכו אהרן ובניו הכהנים.
התינוק נפדה מהכהן על ידי תשלום חמש סלעים, שהם חמישה מטבעות כסף טהור, כל אחד במשקל סלע, או חפץ השווה לסכום זה.
בספר שמות, ביום יציאת מצרים, אומר ה' למשה: .
בהמשך, מצווה משה את בני ישראל בפירוט את מצוות קידוש הבכורות, שנועדו לזכירת יציאת מצרים בכלל ומכת בכורות בפרט:
בפרשת קרח, לאחר מחלוקת קרח ועדתו, מוזכרת מצוות קידוש בכורות כחלק ממתנות הכהונה, ופרטי מצוות הפדיון מפורטים יותר.
במקרא מתוארת המצווה ככזו שנועדה להזכיר לעם ישראל את יציאת מצרים ומכת בכורות: .
ספר החינוך כתב טעם נוסף: קידוש הפרי הראשון, ובכלל זה הבן הראשון של האדם, מזכירה לו שאין לו דבר בעולם זולת מה שנתן לו ה':
לפי ספר הזוהר, כל זמן שלא נפדה הבן הבכור מלאך-המוות קשור בו, ועם פדיונו נפדה ונקשר לחיים.
ישנם כמה תנאים לחיוב פדיון הבן:
המצווה חלה רק על בן ישראלי מצד אביו ומצד אמו.
כלומר, אם האב הוא כהן או לוי, או האם היא בת כהן או בת לוי, הבכור אינו חייב בפדיון.
המצווה חלה גם על בן לאב גוי ואם ישראלית או בת כהן (אך לא בת לוי).
החיוב חל רק על בן זכר שהיה פטר רחם לאימו, כלומר הוולד הראשון.
על הבן להיוולד בלידה טבעית ולא בניתוח קיסרי (הנקרא "יוצא דופן").
אם לפני הולדתו עברה האם הפלה (טבעית או מלאכותית) בשלב מתקדם של ההיריון, הוא אינו נחשב לבכור.
לגבי הפלה בשלבים מוקדמים, הדעות חלוקות.
הסכום המופיע בתורה הוא חמישה שקלים.
השקל היה מטבע כסף, לאו דווקא טהור, שהיה נוהג בזמן התורה.
חז"ל השוו את השקל למטבע "סלע צורי" שהיה נוהג בתקופת המשנה והתלמוד.
במערכת מטבעות זו, מטבע של סלע כסף היה שווה 4 דינרי כסף, ובדינר כסף היו 192 פרוטות נחושת.
לדעת הרמב"ם במשנה תורה שווי פרוטת נחושת הוא כמשקל "חצי שעורה" כסף נקי.
לפי מדידות שנערכו בזמננו, משקל חצי שעורה הוא כ־1/40 גרם (0.025 גרם).
לפיכך שווי חמש סלעים לפדיון הבן הוא 96.15 גרם כסף נקי.
נהוג לעגל כלפי מעלה ולהשתמש ב-100 גרם כסף מחשש לטעות.
בעבר נהגו בקהילות אשכנז לפדות בסכומים נמוכים יותר – כ-73 גרם כסף.
מחיר הכסף נמדד באונקיית טרוי (Troy Ounce) שמשקלה 31.1034768 גרם.
ומכיוון שנהגו להחמיר ולהשתמש ב-100 גרם כסף, יש לקחת 3.21507466 אונקיות כסף.
ישנה מחלוקת בין כיצד להעריך את מחיר הכסף בימינו:לפי דעת הרב מרדכי אליהו נקבע המחיר לפי מחיר הכסף בתוספת עמלות סוכנים ומע"מ (כלומר מחיר סופי שמשלם הלקוח בחנות), ולעומת זאת, לפי חלק מהרבנים האחרים מדובר על מחיר של כסף על פי המקובל בין הסוחרים לבין עצמם.
למשל, לשם הערכה, נכון לפברואר 2025 שווי אונקיית כסף בבורסה הוא 32.66 דולר אמריקני, והשער היציג של הדולר הוא כ-3.55 ש"ח לדולר.
לכן, הסכום של פדיון הבן לפי המחיר הסיטונאי של מתכת הכסף (כלומר לפי השיטה ההלכתית המקלה) הוא כ-373 ש"ח, וסכום הפדיון לפי המחיר ללקוח, דהיינו בתוספת מע"מ (כלומר לפי השיטה ההלכתית המחמירה) הוא בערך 440 ש"ח (נכון לפברואר 2025).
סכום זה אינו משקף את כוח הקנייה של חמש סלעים בזמן המקרא, בגלל ירידת ערך הכסף בעת החדשה.
לשם השוואה, ניתן היה בזמן המקרא לקנות בחמש סלעים קרקע חקלאית בשטח של שני דונם, ובשלושים סלעים נאמד ערכו של עבד ממוצע.
אף שניתן לפדות את הבכור בכסף או בשווה כסף, אי אפשר לפדותו בקרקעות, עבדים, ושטרות על פי דרשות של פסוקים בתלמוד.
לכן אין לפדות את הבן בהמחאות.
לעומת זאת, קיימת מחלוקת האם ניתן לערוך את הפדיון בשטרות כסף, שאינם בעלי ערך עצמי אלא ייצוג של הערך שנקבע על ידי המדינה, ועל כן מספר פוסקי הלכה כתבו שלא לפדות בהם לכתחילה, אך בדיעבד מצוות הפדיון התקיימה גם בדרך זו.
כיום ישנם מטבעות מיוחדים עבור פדיון הבן, במשקל 20.57 גרם כסף כל אחד, שייצרה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות (במשקל כולל של קצת מעל 102 גרם, המתאים לכל השיטות שנמנו לעיל).
כן יוצרו מטבעות זהב טהור לפדיון הבן על ידי החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, בסדרות מוגבלות.
נהוג לערוך את הטקס ברוב עם ומצווה ללוותו בסעודה חגיגית המוגדרת בהלכה כסעודת מצווה.
נהוג להתחיל את הטקס לאחר בציעת הפת של סעודת המצוה.
את התינוק מלבישים בבגדי פאר, והנשים מקשטות אותו בתכשיטי הזהב שלהן.
סיבת המנהג היא לעשות תיקון לחטא העגל בו לא סירבו הנשים לתת תכשיטיהן (כאן נעשה שימוש בתכשיטים לביצוע מצווה).
התינוק מובל על מגש כסף וכרית רקומה, ומוגש לידי הכהן.
תרגום מארמית: במה אתה חפץ יותר, לתת לי את בנך בכורך שהוא פטר רחם לאימו או רצונך לפדותו בעד חמש סלעים כפי חיובך מהתורה?
אצל הספרדים ועדות המזרח הכהן שואל את האם: , והאם עונה:
האב מברך ברכת המצוות: , וברכת שהחיינו:
האב נותן לכהן את כסף הפדיון ולוקח את בנו.
לפי מנהג ספרד וחב"ד הכהן מברך על גביע יין ברכת בורא פרי הגפן.
לאחר מכן הכהן מניח את ידיו על ראש הבן ומברך אותו בברכת כהנים, לפי מנהג אשכנז קודם ברכת כהנים ולאחר מכן ברכת הגפן.
יש נוהגים שמברך גם ברכת הריח על בשמים.
יש המניחים על מגש הכסף קוביות סוכר ושיני שום, כדי לאפשר למספר רב של אורחים ובני משפחתם ליהנות משיירי סעודת המצווה, שהיא נדירה יחסית, ולמשתתפים בה מצווה רבה.
המנהג הוא להניח את השום למשמרת כסגולה לשמירה.
לאחר הפדיון, המנהג הוא כי הכהן מניח את ידיו על ראש הבכור, ומברך אותו בברכת כהנים.
יש כהנים שמעניקים למשפחת תינוק הבכור תעודת פדיון לאחר הפדיון.
מצוות פדיון הבן מוטלת על האב כלפי בנו.
אם האב לא פדה את בנו הבכור עד גיל שלוש עשרה, בו חל עליו החיוב במצוות, עוברת המצווה לבן עצמו.
במקרים בהם לבן הבכור אין אב, קיימת מחלוקת בהלכה: הרמ"א והט"ז כתבו שיש להמתין עד שיגיע הבן לגיל מצוות ויפדה את עצמו (כלומר, בלי לשנות את מסגרת המחויבים במצווה), וכך דעת הרב עובדיה יוסף.
מנגד, הש"ך, ערוך השולחן ואגרות משה כתבו שעל בית דין או הרב למנות שליח לקיום פדיון הבן לבכור.
במפרשים נזכרים מספר יתרונות לאפשרות מינוי שליח בית הדין: קיום המצווה במועדה, זיכוי הבן במצווה ומניעת שכחת המצווה בחלוף הזמן.
בעבר, נדונה האפשרות של קיום פדיון הבן לבכור ללא אב במקרים הבאים: כאשר האב נפטר לפני הולדת הבן, כאשר גויה מעוברת התגיירה ואז ילדה, וכן כשיהודיה התעברה מגוי.
בשני המקרים האחרונים קיים אב, אך הוא אינו מחויב במצוות.
כיום, נוספה לאפשרויות אלה שאלת הפדיון לאם יחידנית, אשר ילדה באמצעות שימוש בתרומת זרע.
אם האם פונה לקיים פדיון הבן לבנה, כותב הרב נחום אליעזר רבינוביץ כי יש להושיב, בתחילת טקס הפדיון, שלושה גברים כבית דין, ובאפשרותם למנות את האם עצמה לקיים את המצווה.
בית הדין יכול להיות מורכב מקרוביה של האם.
פְּדָיָה הוא מושב באזור השפלה, משתייך לתנועת המושבים ושייך למועצה האזורית גזר.
המושב נמצא כ-6 קילומטר דרומית מזרחית לרמלה בין כביש 6 (הנמצא ממערב לישוב) וכביש 44 (הנמצא ממזרח לישוב).
מצפון לפדיה המושב פתחיה ומדרום לו הקיבוץ חולדה.
השם פדיה נלקח מספר מלכים ב , שם הוא מופיע כשם פרטי: "בן עשרים וחמש שנה יהויקים במלכו ואחת עשרה שנה מלך בירושלם ושם אמו זבידה [זבודה] בת פדיה מן רומה".
היישוב הוקם בשנת 1951 על אדמות שנרכשו על ידי קק"ל ויושב על ידי עולים מעיראק.
פדיון שבויים הוא המצווה לפעול להצלתם ושחרורם של יהודים הנתונים בשבי.
מצוות פדיון שבויים היא, על פי התלמוד, מצווה רבה, כלומר מצווה גדולה וחשובה.
היא נגזרת של מצוות רבות מדאורייתא, שאת חלקן מנה הרמב"ם במשנה תורה:
על מעלתה של המצווה ניתן ללמוד גם מפרשנות רבנו בחיי, שכתב כי שחרור השבויים שבמעשה יציאת מצרים הוא שהביא לאזכורו בפתיחת עשרת הדיברות.
הוא מסביר מדוע מופיע תיאור יציאת מצרים בראש עשרת הדברות ולא מעשה בריאת העולם: "ואפשר לומר כי לגודל המצווה שיבח הקב"ה את עצמו בה בדיבור ראשון של אָנֹכִי.
הוא שאמר: אשר הוצאתיך מארץ מצרים וגו' ולא אמר אשר בראתי שמים וארץ, כי רצה להזכיר המצווה והוא מצוות פדיון שבויים של ס' ריבוא, יותר מן הפלא העצום של בריאת העולם, והוא יתברך צוונו והלכת בדרכיו".
גם החוקר מיכאל ויגודה מציין כי יציאת מצרים, האירוע המכונן עליו נסמכים רוב מועדי ישראל, הייתה למעשה פדייה של בני ישראל, שהיו שבויים ביד מצרים, על ידי האל.
המקרא עצמו מכנה את יציאת ישראל ממצרים בלשון פדייה:
המונח פדיון שבויים נקרא על שם שחרורם של הנתונים בשבי באמצעות תשלום לשוביהם, שהיא צורת השחרור הרווחת.
מקרים נוספים של שחרור שבויים (לאו דווקא על ידי פדיונם בכסף) מתוארים גם כן במקרא.
כבר בתורה מסופר על אברהם שסיכן את חייו ויצא למלחמה כנגד ארבעת המלכים ששבו את אחיינו לוט, והצליח לשחררו.
כן מסופר, שכאשר הכנעני מלך ערד הצליח לשבות שבויים מישראל, יצאו בני ישראל למלחמה נגדו והחרימו את עריו.
בספר שמואל מסופר על דוד, שכאשר עמלקים פשטו על עירו, צקלג, ושבו את הנשים שבה, דוד ואנשיו רדפו אחריהם והחזירו את השבויים.
בכל המקרים הללו, לקיחת שבויים היוותה עילה למלחמה.
תקופת חורבן בית שני ומרד בר כוכבא בעקבותיו גררו אירועי שבי רבים, מרביתם בארץ ישראל, והובילו לשורה ארוכה של תקנות חז"ל, כדוגמת תקנות אושא, שביניהן היו גם תקנות של פדיון שבויים.
רישומם של אירועים אלה בולט ברבים ממדרשי התקופה, ובקינות הרבות המתארות את אירועי התקופה.
ביניהן בלטה דמותו של רבי פנחס בן יאיר כמי שסובב בארץ ועסק בפדיון שבויים.רבי פינחס בן יאיר היה דמות נערצת גם על ידי חז"ל ששימרו את האגדה, בדרכו לפדיון שבויים, כשהגיע לנהר בלתי ניתן לחציה איים על הנהר שהוא יכול ליצור קשר עם "קונו", כלומר הקדוש ברוך הוא, והנהר נכנע.
לאורך הדורות ביטאה מצוות פדיון שבויים את הסולידריות הקהילתית ואת הערבות ההדדית חוצת היבשות של כלל העם היהודי.
במידה רבה התנהלה מעין ישות יהודית, במסגרתה פעלו מנהיגי הקהילות, הרבנים, עשירי הקהילות והמקורבים למלכויות השונות.
" הקהילה היהודית תפקדה, לפחות בכל הנוגע לפדיון שבויים, באופן זהה לתפקודן של המדינה הנוצרית והמדינה המוסלמית, אך במקום בשבויים, השתמשה בממון כדי לפדות את חבריה (שלא היו דווקא מבני הקהילה המקומית).
השינויים התבטאו לא רק ביחס כלפי השבויים, הלוחמים והאזרחים, אלא גם ביחס לכלי קודש וחפצים נוספים בעלי ערך שנלקחו שלל בידי האויב.
פדיון סמלים דתיים כמו איקוניות או ספרי תורה, מעיד גם הוא על חשיבותו של פדיון השבויים, כמעשה המאשש ומחזק את הקשר בין הפרט לכלל, לא רק כלפי השבויים הנמצאים במצוקה, אלא גם כלפי כלל הציבור.
במידה מסוימת, פדיון הסמלים הוא מעשה השומר על זהות הכלל".
אולם, לא זו בלבד שפדיון שבויים קודם לפדיון סמלים דתיים, אלא אף מכירתם הותרה לצורך פדיון שבויים.
קיומה של קופה מיוחדת למצווה זו מופיעה כבר במשנה, ובתלמוד.
במאות ה־16-18 נחלצו קהילות ישראל בארצות הים התיכון לעזרתם של תושבי האי מלטה, שהיה מוקד שוד ימי תחת שלטון האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798. הקהילות הקימו חברות פדיון שבויים שגבו מהקהל מס פדיון שבויים קבוע.
יהודי טורקיה היו הראשונים להקים חברה כזו, חברת פדיון שבויים בוונציה עסקה גם היא בפדיונם ושלחה אגרות בנושא לקהילות ישראל.
חברות "פדיון שבויים" שהיו קיימות אז בכל קהילות אירופה החשובות, עמדו בקשר עם חברות פדיון שבויים במדינות הקרובות למלטה.
חברת פדיון שבויים בוונציה העמידה פקיד מיוחד שישב במלטה ואף דאג לצורכי השבויים עד לפדיונם.
חלק מהשבויים התיישבו במלטה והקימו בה קהילה יהודית.
על פי האגדה, מצוות פדיון שבויים הביאה לצמיחתו המחודשת של עולם התורה.
האגדה על ארבעת השבויים של הראב"ד הראשון מספרת, כי לאחר שקיעת עולם התורה בבבל בסיום תקופת הגאונים, יצאו ארבעה שליחי קהילות מסורא שבדרום בבל, והפליגו באוניה מהעיר בארי בדרום איטליה על מנת לאסוף תרומות לקהילה.
הם נחטפו בידי שודדי ים ונמכרו לעבדות, ואז נפדו בידי ארבע קהילות שונות, מבלי שידעו איש על רעהו, וקוממו את עולם התורה בארצות המגרב, בספרד ובמצרים.
גם דמותו של הצדיק בסיפור החסידי מבוססת במידה רבה על פעילותו לצורך קיום מצוות פדיון שבויים.
ביניהם בולטות דמויותיהם של רבי לייב שרה'ס, של רבי משה לייב מסאסוב, וכן של רבי נחום מצ'רנוביל ובנו רבי מרדכי.
כמו כן, באגרת האדמו"ר הזקן רבי שניאור זלמן מלאדי, הוא מצטט דו-שיח בינו לבין הרב ממז'יבוז': "...ואחר כך שאל אותי וכי זה לפי כבודכם לסבב בעיירות רחוקות כאלו?
והשבתי לו, וכי גדול אני מרבי פנחס בן יאיר שסיבב כל ימיו על פדיון שבויים".
חרף חשיבותה של מצווה זו, קבעו לה חכמים מספר סייגים.
הפירוש של "יתר מכדי דמיהם" הוא: "יותר מהשווי הריאלי שלהם".
בהקשר זה מוסיפה המשנה גם:
אחת ממטרותיו של סייג זה היא למנוע יצירת עידוד לחוטפים והשובים, כי אם יראו שדרישת כופר עבור שבויים מעם ישראל היא דרך מוצלחת לעשיית רווח כלכלי גדול כזה שמשלמים עבורם כל מחיר, יתאמצו לחטוף עוד ועוד ויקשה לשחררם.
דעה נוספת באשר למטרת הסייג שמציגה הגמרא היא למנוע את דוחק הציבור, שיהיה עליו לשלם כסף רב על שבויים.
ברם, כבר בתלמוד אנו מוצאים שתקנה זו אינה חלה בכל המקרים.
למשל, רואים בסיפור על רבי יהושע בן חנניה שפדה מבית סוהר ברומי, תינוק יתר על דמיו בניגוד לתקנה, בשל הנימוק "מובטחני בו שמורה הוראה בישראל.
העבודה (=לשון שבועה), שאיני זז מכאן עד שאפדנו בכל ממון שפוסקין עליו.
אמרו: לא זז משם עד שפדאו בממון הרבה, ולא היו ימים מועטין עד שהורה הוראה בישראל.
בעקבות הסיפור בתלמוד פוסקים פרשני התלמוד הראשונים, שתקנה זו מסויגת במקרה שמדובר בתלמיד חכם או אדם גדול.
התוספות על סוגיה זו למדו שגם במקרה של סכנת נפשות אין האיסור לפדיון "יתר על כדי דמיהן" מתקיים.
ישנם מקרים נוספים שבהם תקנה זו מסויגת.
כמו במקרה שהשבוי רוצה לשלם בעצמו עבור שחרורו את המחיר המופרז, או במקרה שבעל פודה את אשתו.
והוא אכן מת בשבי (לפי אותה המסורת במהרש"ל, השלטון הגרמני סירבו גם לאחר פטירתו לאפשר את פדיון גופתו.
רק ארבע עשרה שנה לאחר מותו נפדתה לבסוף גופתו על ידי יהודי עשיר שתרם למטרה זו את רוב רכושו למרות האיסור של המהר"ם לעשות כן.
אך מאז לא כלאו יותר רבנים למטרת כופר.).
דוגמה אחרת הייתה מאסרו של השל"ה בירושלים ביחד עם קבוצת נכבדים, על ידי מחמד בן פרוך.
במקרה זה שילמה הקהילה כסף רב עבור שחרורם של הנכבדים.
גם התקנה שלא מבריחים שבויים מסויגת בתלמוד בסיפור על רבי מאיר ששיחד את השומר מטעם השלטון בכסף רב והצליח להבריח את אחות אשתו מקובה של זונות, בניגוד לחוק הרומאי, והפך להיות מבוקש, ועל פי אחד הפירושים בתלמוד הדבר גרם שגלה לבבל, כדי להינצל.
סייג אחר הוא כשאדם גורם לעצמו להיות שבוי פעם אחר פעם, בפעם השלישית אין חובה לפדותו.
בהלכה מדובר כאשר מכר את עצמו או שנלקח לכלא עקב גנבה, חוב או כל פשיעה שביצע בכוונה.
דבר זה אמור כאשר אינו בסכנת חיים, אבל במקרה ששוביו רוצים להורגו והוא נמצא בסכנת חיים, חובה לפדותו אפילו אחרי כמה פעמים.
הפסיקה במקרי חטיפות ארגוני טרור
בשנת 1970, התרחשה סדרה של חטיפות מטוסים לירדן על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
במהלכה נשבו מעל ל-125 נוסעים.
56 מהם - ישראלים, יהודים, אמריקאים וגרמנים - הופרדו משאר השבויים.
החוטפים דרשו שחרור של כל האסירים הפוליטיים הכלואים בישראל בתמורה לבני הערובה.
יומיים אחרי החטיפה, בח' באלול תש"ל, שלח הרב משה פינשטיין, בשם אגודת הרבנים בארצות הברית, מברק לראש הממשלה דאז גולדה מאיר, ובו קבע שיש לפעול להצלת הנפשות" ובאם אין ברירה על מדינת ישראל למלא דרישת המחבלים כדי להציל נפשות השבויים.
בשנת 1976, בעקבות חטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, כינס הרב עובדיה יוסף, שהיה אז הרב הראשי לישראל, דיון בעמדת ההלכה בשאלת ההיענות לדרישות החוטפים, בתשובה ארוכה פורש הרב יוסף את נימוקי ההחלטה שנתקבלה באותו מעמד
כדי דמיהן: מדובר במחיר כלכלי ולא מדיני.
טעמיה, מפני דוחק הציבור, והחשש שדמי הפדיון ייצרו תמריץ להעדיף שבי יהודים, אינם קיימים בחטיפות ממניעי טרור.
לכן, יש להכריע כדעת התוספות שבמקום סכנה לא תיקנו.
סכנה: נטילת סיכון על מנת להציל אחר מסכנה וודאית – יש לחלק בין אדם פרטי שאינו חייב להיכנס לספק-סכנה עבור הצלת אחר, לבין המדינה, שעליה להעדיף את הסכנה הוודאית לחטופים על פני ספק-סכנה עתידי.
סכנה – מעשה הצלה תוך נטילת סיכון: חז"ל דנו בסיטואציה של קבוצת בני אדם שנדרשו בידי רוצחים למסור מתוכם נפש אחת להורגה ואם לאו ייהרגו כולם, והכריעו שאף אם כתוצאה מכך ייהרגו כולם, נאסר עליהם לבצע פעולה אקטיבית של מסירת נפש לרצח.
ביחס לסכנה הפוטנציאלית הנשקפת לאזרחי ישראל כתוצאה משחרור המחבלים, מבחין הרב יוסף, על יסוד אבחנת החזון איש, בין אקט שלילי מתוך מטרה חיובית (כבמקרה דלעיל) לבין אקט חיובי בעל השלכה שלילית נלווית שנחשבת מעשה הצלה, וקובע כי פעולת השחרור נחשבת מעשה הצלה.
זאת ועוד, הכרעת חז"ל מתייחסת לסיכון וודאי, בעוד במקרה של שחרור מחבלים מדובר בסיכון פוטנציאלי בלבד.
אבחנת החזון איש הטרימה את הדיון בדילמת הקרונית, שהוצגה בעולם האקדמי מספר שנים מאוחר יותר.
הרב שאול ישראלי חלק על הטיעונים האחרונים, לדעתו המדינה אינה חייבת להסתכן להצלת אחרים והסכנה מוחשית דיה ויש להתייחס אליה כאל סכנה קיימת.
אלא שמותר לאדם להכניס עצמו לספק סכנה להצלת אחר מסכנה ודאית, לפיכך, הממשלה מוסמכת לקבוע כי האינטרס הציבורי בשחרור החטופים גובר.
הרב יצחק זילברשטיין כתב בשמו של חמיו הרב יוסף שלום אלישיב שיש לשחרר מחבלים כדי לפדות שבויים, משום שבין כה וכה הם עוסקים בפעילות רצחנית נגד ישראל.
במקביל, נדרש לעניין האלוף והרב הצבאי הראשי לשעבר, הרב שלמה גורן שכיהן אז כרב הראשי לישראל, ובמסר שהעביר לראש הממשלה קבע: "פדיון שבויים יש לעשות בכל מחיר..., יש להחזיר המחבלים ולהציל הנפשות ולא לשחק אפילו בספק...
יש לוותר על הכבוד והפרסטיג'ה.
אלא שביחס לחטיפות מאוחרות יותר קבע כי גם לסוברים שבמקום סכנה לא חלה תקנת "כדי דמיהן", הרי שחרור מספר רב של מחבלים מהווה פגיעה במלחמה בטרור, והוא אסור אלא אם יוחזרו מספר זהה של מחבלים ושבויים.
עם זאת ביחס לחיילים סובר הרב גורן שדינם שונה מדין אזרח מהסיבות שונות.
הרב יהודה גרשוני חולק באופן גורף על פסק דין אספת הרבנים.
לדעתו אסור לממשלה ליטול סיכון בשחרור מחבלים, בדומה להכנסת עצמו לספק סכנה להצלת חברו שאסור לשיטתו.
בנוסף, לדעתו חלה חובה על כל יחיד למסור נפשו על שמירת הסדר והמשפט, העם והמוסר, ושחרור מחבלים מהווה הפרה של הסדר והמשפט.
סוגיה זו זכתה לדיון מחודש בנוגע לפדיון שבויי צה"ל ואזרחים חטופים.
במקרים רבים מחבלים חטפו חיילים או אזרחים ודרשו שחרור מאות רבות של מחבלים תמורת שחרורם, למשל בעסקת ג'יבריל, וחטיפות נחשון וקסמן, גלעד שליט ואלחנן טננבוים.
הרב שלמה גורן דן בעסקת ג'יבריל, וכתב שיש לאסור שחרור חטופים בתמורה למחבלים ביותר מיחס של אחד על אחד.
אך ביחס לחיילים שנחטפו בעת קרב שנשלחו אליו על ידי המדינה הביע ספק, וכתב שייתכן שחובה לשחררם גם ביותר מכדי דמיהם.
הרב חיים דוד הלוי הגיב לדברי הרב גורן, וכתב שההלכה שאוסרת פדיון שבויים יותר מכדי דמיהם, אינה נוגעת למקרה של חטיפת חיילים, והוסיף שאף שיש מקום לדון על צורת ההתנהלות הנכונה במצבים כאלה, מכל מקום אין לטעון לאחר מעשה שהממשלה פעלה בניגוד להלכה.
בדומה לכך כתב הרב שאול ישראלי שמחד נראה שמותר לציבור לבחור להסתכן כדי להציל את החטופים, אך מאידך: "יש הבדל בין צורת סיכון שהיה בבחינת קידוש השם, לבין סיכון כנידון שלפנינו שבא על דרך הכניעה".
ועל כן הכריע: "על כן הדבר נראה להיות שקול, ונתון להכרעת אנשי הביטחון".
הרב ישראל רוזן כתב שההלכה איננה מכריעה בשאלה זו, והדבר מסור לשיקולים הביטחוניים והמדיניים של מנהיגי המדינה.
ובדומה לכך הכריע הרב יעקב אריאל, שהוסיף: "השיקולים לפדות שבויים תמורת שחרור מחבלים צריכים להביא בחשבון בעיקר את טובת הציבור, היכן יש סיכונים גדולים יותר לביטחון הציבור".
רבנים אחרים אסרו עסקאות כאלה בשל עידוד הטרור, וסוברים שהכלל של אין פודין שבוי יותר מכדי דמיו חל גם במקרים כאלה.
בין האוסרים: הרב מרדכי אליהו הרב אברהם יצחק כלאב הרב צפניה דרורי, הרב יעקב יוסף, הרב אליעזר מלמד.
מקרה החטיפה במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר
סוגיה זו קיבלה משנה תוקף במורכבותה בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומצב החטופים במלחמת חרבות ברזל כמו גם מצבה של מדינת ישראל.
ע"פ הרב אורי שרקי יש הבדל בין מצוות פדיון שבויים לבין השבת חטופים בזמן מלחמה.
הלכות פדיון שבויים הם דיני חובתה של הקהילה היהודית בגולה כאשר בידינו להיעזר רק באמצעי של תשלום כסף.
אך פדיון שבויים בעקבות אירוע לאומי הוא חובתה של המדינה והאומה במסגרת הלכות מלחמה.
מבחינה זו מה שקובע את שחרור השבויים הוא האם בכך אנו נכנעים לאויב או מכריחים אותו לשחררם כולל בשימוש במידה של אכזריות כמידת הצורך לסיום מהיר של אירוע השבי והכנעת האויב..
כך סוברים גם הרב שלמה אבינר והרב אליעזר מלמד.
הרב יצחק יוסף סובר, שיש חובה הלכתית לפעול לשחרורם של החטופים במסגרת עסקה, למרות מחירים פוטנציאליים של עסקה זו, כגון שחרור אלפי מחבלים.
כך סובר גם הרב אבידן פרידמן.
ב-17 בדצמבר 2024, חתמו רבנים מהציונות הדתית, ביניהם ברוך גיגי, דוד סתיו, יובל שרלו ויהודה גלעד, על עצומה לפיה עסקה לשחרור החטופים היא "חובה דתית ומוסרית".
בתפילת הציבור בבתי הכנסת בכל שבוע בימי שני וחמישי (ימי החול שבהם בתפילת שחרית מתבצעת קריאת התורה בציבור) נאמרת בבתי הכנסת האשכנזיים תפילת אחינו כל בית ישראל.
תפילה זו מצויה כבר בנוסחי הסידור הקדומים המצויים בידינו ומיוחסת לתקופת הגאונים.
בימינו יש קהילות שבהן נהוג בשבת לומר בסמוך לקריאת התורה, "מי שברך" מיוחד המכונה גם "תפילה לשלום חיילי צה"ל".
לתפילה זו יש נוסחים שונים שקבעה הרבנות הראשית לישראל ורבני קהילות.
לתפילה זו קיימת גם תוספת במקרה של שבויים ונעדרים – .
פדור פון בוק היה גנרל-פלדמרשל בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
פון בוק נולד בעיר קיסטרין, והיה אחיינם של הגנרלים אריך ואויגן פון פאלקנהיין, ובגיל 18 נכנס לאקדמיה הצבאית והצטרף לצבא.
במלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת מיור.
לאחר המלחמה נשאר בצבא וטיפס בסולם הדרגות, ב-1929 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, וב-1931 מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. בשנת 1935 הקים את הקורפוס ה-2, ומיד לאחר מכן מונה למפקד קבוצת הארמייה השלישית בדרזדן, שהפכה בהמשך לארמייה השמינית, ובשנת 1938 פיקד על סיפוח אוסטריה לגרמניה.
ערב מלחמת העולם השנייה מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון, ובתפקיד זה ניהל בהצלחה רבה את מלחמת הבזק בפולין, לאחר מכן מונה למפקד קבוצת ארמיות B, ופיקד עליה במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-19 ביולי 1940 הועלה לדרגת פלדמרשל.
לקראת מבצע ברברוסה נתמנה למפקד קבוצת ארמיות מרכז שתפקידה היה להתקדם במרכז רוסיה ולכבוש את מוסקבה.
בהתחלה הצליח להביס את הצבא הרוסי בקרבות כיתור גדולים (כמו קרב ביאליסטוק-מינסק).
הוא לא התווכח עם היטלר על החלטתו לעצור את ההתקדמות במרכז ולהפנות את מרב הכוחות לחזית הצפונית והדרומית.
לבסוף החלה המתקפה במרכז באיחור (מבצע טייפון).
בתחילה ניגף הצבא הרוסי בקרבות כיתור גדולים בוויאז'מה ובבריאנסק, אך ההתקדמות הואטה.
ב-1 בדצמבר 1941 הטיל פון בוק את כוחותיו, התשושים בקור המקפיא, למערכה על מוסקבה.
הוא הגיע למרחק 27 ק"מ ממוסקבה אך נתקל בהתנגדות עקשנית ונעצר.
ב-6 בדצמבר 1941 התחילה מתקפת הנגד הרוסית בפיקוד ז'וקוב.
בוק ביקש נסיגה אך נענה על ידי היטלר בסירוב.
הוא התחיל לסבול מכאבי בטן קשים וביקש מהיטלר לשחררו.
ב-18 בדצמבר 1941 הוא הוחלף על ידי גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה והוחזר לעורף, להחלמה.
לקראת המערכה ב-1942 קיבל פון בוק את הפיקוד על קבוצת ארמיות דרום.
תחת פיקודו הייתה בין השאר הארמייה השישית בפיקודו של פרידריך פאולוס.
עוד לפני תחילת המערכה זכה בוק בניצחון גדול.
הרוסים התחילו בהתקפה גדולה שמטרתה כיבוש חרקוב.
הם לא היו מודעים לכוח הגרמני העצום שהתרכז באזור בהכנה למערכת הקיץ.
בסדרת קרבות שריון מוצלחים כותר הכוח הרוסי והושמד.
הגרמנים הודיעו על 240,000 שבויים.
קרב זה נודע כ"שואת חרקוב".
בנאום הסודי של חרושצ'וב בוועידה ה-20 ב-1956 הוא האשים את סטלין כאחראי ראשי למפלה זאת.
ב-28 ביוני 1942 פתח פון בוק את המתקפה לעבר נהר הדון והוולגה.
לאחר מספר שבועות החליט היטלר לפצל את הכוחות של קבוצת ארמיות דרום, שבוק עמד בראשה לשתי קבוצות ארמיות חדשות: קבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B כדי להעביר חלק מהם לכיוון כיבוש הקווקז.
בוק התנגד לכך ופוטר על ידי היטלר.
בסופו של דבר, המהלך לא צלח והיה בין הגורמים העיקריים למפלת הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד.
הוא חזר לביתו בהמבורג ושהה שם עד סוף המלחמה.
לאחר התאבדותו של היטלר התמנה קרל דניץ ליורשו.
הוא העריך את בוק וביקש ממנו לבוא למפקדתו בפלנסבורג ולעזור לו.
בדרכו מהמבורג נפגעה מכוניתו מהפצצת מטוסים והוא נהרג במקום ב-4 במאי 1945.
פדורה היא הפצת לינוקס המפותחת על ידי פרויקט פדורה, המקבל חסות מחברת Red Hat (חברת בת של IBM) וכן תמיכה וחסות ממספר חברות וארגונים אחרים.
פדורה מכילה כיום תוכנות תחת רישיונות תוכנה חופשית וקוד פתוח ונחשבת הפצה המקדימה לאמץ טכנולוגיות חדשות.
הפצת Red Hat Enterprise Linux מפותחת על בסיס קוד המקור של פדורה.
החל מגרסה 30, פדורה זמינה במספר מהדורות: Workstation (תחנת עבודה, מחשב אישי), Fedora KDE (מיועדת למחשב אישי, מגיעה עם KDE במקום GNOME), Server (שרת), CoreOS (מחשוב ענן), Atomic (מערכת הפעלה בלתי ניתנת לשינוי, בה היישומים וסביבת שולחן העבודה מבודדים ממערכת ההפעלה עצמה) ו־IoT, עבור האינטרנט של הדברים.
גרסה חדשה של פדורה לינוקס משוחררת מדי שישה חודשים.
על פי אומדן גס, כ־1.2 מיליון איש השתמשו בפדורה לינוקס ב־2016. במאי 2020 החל להשתמש בפדורה גם יוצר ליבת הלינוקס עצמו, לינוס טורבאלדס.
מאחר שאין צורך ברכישת רישיון או הרשמה כדי להתקין את פדורה, אין דרך לדעת כמה משתמשים בה בפועל.
הגדרת המשימה של פרויקט פדורה היא "קהילה שחבריה פועלים יחדיו למען בניית פלטפורמת תוכנה, תוך שיתוף פעולה והפצת פתרונות על בסיס הפלטפורמה עצמה." החזון הוא עולם בו כל אחד ואחת מפיק תועלת מתוכנה חופשית שנכתבה בקוד פתוח בידי קהילות מפתחים.
פרויקט פדורה נוסד בשנת 2003, לאחר שהופסק הפיתוח של Red Hat Linux, שהייתה מערכת לינוקס ללקוחות מסחריים.
על בסיס רד האט לינוקס נבנתה ההפצה שיועדה בעיקרה לשימוש אישי תוך כדי שיתוף פעולה ועבודה צמודה עם קהילת הלינוקס.
למשתמשים בשימוש מסחרי הומלץ לעבור לגרסה המסחרית Red Hat Enterprise Linux - RHEL - מבית "רד האט".
בגרסאות שקדמו ל־Fedora Core 3 שימש מאגר אחר בשם fedora.us שהיה לבסיס של Fedora Extras (אך בניגוד ל־Extras יכל לשנות/לשכתב חבילות ממאגרי ה־Core).
אחרי גרסה 6 של Fedora Core הוחלט למזג בין מאגרי הדברים הנוספים לבין הליבה, החלטה שיושמה עם יציאת פדורה 7 - לפיכך הושמטה הסיומת "Core" (ליבה) משם ההפצה.
השם נלקח מתוך "פדורה לינוקס" - פרויקט קהילתי שסיפק תכנות עזר עבור Red Hat Linux - ומכובע הפדורה הנמצא על "איש הצללים" בלוגו של Red Hat.
בסופו של דבר פדורה לינוקס נהייתה פרויקט פדורה.
Red Hat הסתבכה מעט בגלל השם, עם היוצרים של תוכנת ניהול אחסון מידע פדורה, שעליו Red Hat ניסתה להבטיח סמל מסחרי.
לפעמים מייחסים לפדורה את השם "פדורה לינוקס" למרות שזהו לא שם רשמי.
פדורה מופצת על גבי תקליטור אתחול בודד (פדורה 7 הייתה הגרסה אחרונה שהופצה באופן רשמי על גבי תקליטורי CD, ועד פדורה 11 היא הופצה באופן רשמי על גבי תקליטורי DVD).
כמו כן קיימים גם תקליטורי DVD ותקליטורי CD.
התקנה דרך הרשת בעזרת HTTP ,FTP ו־NFS נתמכת באמצעות תמונת דיסק מינימלית (שוקלת בסביבות 100 מ"ב), או עם BFO, פרויקט שמאפשר את העלאת המערכת דרך הרשת בלבד עם תמונת דיסק בגודל של כמה מגה בייטים בודדים.
פדורה מכוונת להיות קלה להתקנה ולהגדרה, בעזרת ערכת תוכנות להתקנה ולהגדרה (שנקראת Anaconda).
כברירות מחדל, סביבת העבודה הגרפית היא GNOME או KDE, ו־GRUB הוא מנהל האתחול.
מערכת הקבצים היא ext4 על LVM ומערכת ניהול החבילות היא RPM.
החל מפדורה 10 נוספה גם תמיכה ב־ext4, ומפדורה 11 היא ברירת המחדל.
בפדורה 33 ברירת המחדל היא btrfs.
התקנת פדורה נעשית, לרוב, באמצעות תקליטור אתחול במצב המחשה.
מאגרי החבילות של ההפצה זמינים דרך רשת האינטרנט וכוללים תוכנות שמשלימות את ההפצה.
קיימים גם מאגרי חבילות לא רשמיים, שמספקים חבילות נוספות שלא ניתנות על ידי ההפצה, בדרך כלל בגלל בעיית זכויות יוצרים ופטנטים במדינות מסוימות.
עד לגרסה 22, ניהול החבילות התבצע על ידי YUM.
החל מגרסה זו יש שימוש במנהל חבילות מתקדם יותר הקרוי DNF, שהוצג בהפצה עוד בגרסה 18 שלה.
כמו כן, ישנו שימוש בממשק גרפי – PackageKit.
מתחזקי החבילות השונים מספקים עדכונים בקביעות.
יש גם תמיכה מובנית בחבילות Flatpak.
נכון לגרסה 30, דרישות המערכת הן:
דרישות מינימליות/מומלצות מעבד RAM מקום בדיסק הקשיח רזולוציה גרפיקה דרישות מינימליות מעבד במהירות 1 GHZ או יותר 1 GB מקום פנוי של 10 GB רזולוציה של 800x600 לפחות (עבור ההתקנה הגרפית, ניתן להשתמש ברזולוציה נמוכה עוד יותר בהתקנה בממשק טקסטואלי או באמצעות VNC.
ייתכן שכרטיסים ישנים מדי לא יעבדו עם סביבות שולחן עבודה מעט יותר דורשות מבחינת גרפיקה, דוגמת GNOME או KDEדרישות מומלצותמעבד במהירות 2 GHZ לפחות 4 GB מקום פנוי של 20 GB רזולוציה של 1024x768 לפחותלא צוין
פרויקט פדורה הוציא 6 גרסאות של Fedora Core ו־24 של פדורה.
גרסה חדשה יוצאת במחזוריות כל 6–9 חודשים.
כל גרסה מופצת תחילה בשלוש גרסאות פיתוח (beta) - כך יכולים המשתמשים לנסות את ההפצה טרם יציאת גרסתה הרשמית ולהגיב על החידושים שהוכנסו לגרסאות הפיתוח.
מאגר החבילות Rawhide מכיל חבילות שנמצאות תחת פיתוח - חבילות אלו מתווספות למאגר הראשי לאחר שהוגדרו כיציבות.
בעבר ניתנו עדכוני אבטחה עבור גרסאות ישנות יותר, אולם, החל מ־7 בפברואר 2007, בגלל מחסור בשיתוף פעולה מצד הקהילה ובכסף, הופסקו העדכונים.
כעת ניתנים עדכונים רק ל־2 הגרסאות העדכניות ביותר.
תמיכה בגרסה השלישית לפני האחרונה מופסקת חודש לאחר הוצאת גרסה חדשה.
שם הפרויקט גרסה שם קוד תאריך הוצאה ת.
3 Heidelberg 2004-11-08 2006-01-16 2.6.9דפדפן פיירפוקס, GRUB החליף את Lilo בתור מנהל Boot Loader, לראשונה הופעל SELinux כברירת מחדל (אך כלל מדיניות אבטחה פחות נוקשה מבמקור), לראשונה נכלל בהפצה מאגר החבילות פדורה אקסטרס.
Xen, תוכנת קוד פתוח להרצת מערכות הפעלה במכונה וירטואלית, הוצגה בגרסה זו, וכן גם חבילת התוכנות המשרדית OpenOffice.org בגרסה 2.0. תמיכה למעבדי PowerPC.
5 Bordeaux 2006-03-20 2007-07-02 2.6.15ערכת הכלים מונו ותוכנות שנכתבו בעזרתה כמו beagle (ממשק גרפי לחיפוש), f-spot (לניהול תמונות) ו-Tomboy (לעריכת רשימות), כלים חדשים לעדכון וניהול חבילות, כגון pup ו-pirut, שהחליפה את חבילות הגדרות המערכת system-config-packages.
6 Zod 2006-10-24 2007-12-07 2.6.18תמיכה ב-Compiz (מנהל קומפוזיציה הגרפית עבור מנהל החלונות X) ו-AIGLX (המאפשרת אפקטים נתמכי האצה גרפית בשולחן עבודה).
בנוסף נכללו כלים חדשים שאפשרו למשתמש לבנות את ההפצה מחדש לפי צרכים אישיים ולכלול בה חבילות לפי בחירה, ממאגר החבילות הרשמי וממאגרי חבילות צד שלישי.
אופציית החלפת משתמשים מהירה הובנתה בצורה מלאה והופעלה כברירת-מחדל.
בנוסף, נוספו כלים חדשים לעיצוב ותיקון מדיניות SELinux.
הכללת הכלי CodecBuddy (כלי המציע תחליפי תוכנה חופשית למשתמשים באפליקציות קנייניות, ומאפשר התקנת קודקים על-פי, Icedtea (תחליף קל-משאבים לסביבת הג'אווה OpenJDK) ומערכת הקבצים NTFS של חלונות, תוכנה לעיצוב מדיניות חומת האש המובנית וכלי ניהול רשת משופר.
כמו כן מוצע עיצוב טפט ייחודי לשולחן העבודה - אשר משתנה בהתאם לשעות היום.
9 Sulphur 2008-05-13 2009-07-10 2.6.25שיפורי ביצועים בעליית המערכת, יכולת pre-upgrade המאפשרת חיסכון בזמן ההתקנה כשמעדכנים מגרסאות פדורה קודמות, תמיכה במערכת הקבצים ext4, עדכוני גרסאות לתוכנות השונות, שיפורי אבטחה ושיפורים בתמיכה ברשת.
22 2015-05-26 2016-07-19 3.17החלפת מנהל החבילות yum ב-DNF, החלפת מנהל החלונות של GNOME ב-Wayland במקום Xorg 23 2015-11-03 2016-12-20 4.0ליבת לינוקס התעדכנה לגרסה 4. LibreOffice התעדכן לגרסה 5, אינטגרציה של כלי השדרוג FedUp למנהל החבילות DNF.
Red Hat Enterprise Linux, ההפצה המסחרית של "רד האט", מתבססת למעשה על גרסאות של פדורה.
בשל כך, הושמעה ביקורת שלפיה משתמשי פדורה מהווים, למעשה, בודקי בטא (Beta Testers) עבור "רד האט".
כמו כן, גרסה מצומצמת של פדורה מיועדת לשמש כמערכת ההפעלה במחשבי XO-1 של פרויקט OLPC ("מחשב אחד לכל ילד").
הפצות נוספות המתבססות על פדורה כוללות את:
ASPLinux (הפצה רוסית הכוללת תוכנת התקנה משלה, התקני-תוכנה בקוד סגור וקודקים קנייניים לאודיו ווידאו)
Aurora SPARC Linux (הפצה המותאמת ל-SPARC - ארכיטקטורת מעבדים פתוחה)
Berry Linux (הפצת LiveCD עם תמיכה ביפנית ובאנגלית)
BLAG Linux and GNU (הפצה מינימלית של תקליטור CD בודד עם מנהל החבילות APT של דביאן)
FoX Linux (הפצה שבסיסה באטליה ומיועדת לצורכי שימוש ביתי בסיסיים)
LinuxTLE (הפצה שמפיק NECTEC - ארגון ממשלתי בתאילנד)
Linux XP (הפצה מסחרית שמדמה את סביבת העבודה של מערכת ההפעלה חלונות)
MythDora (הפצה למחשב מדיה סלוני הכוללת את תוכנת MythTV)
Yellow Dog Linux (הפצה המיועדת לפלטפורמת PowerPC ושניתנת, כמו-גם פדורה, להרצה בפלייסטיישן 3)
פדיון שולי הוא מושג במיקרו-כלכלה המתאר את הפדיון הנוסף מייצור יחידה אחת נוספת של מוצר (או ייצור היחידה האחרונה של המוצר).
ניתן גם לתארו בתור השינוי בפדיון הכולל המחולק בשינוי במספר היחידות הנמכרות.
מבחינה פורמלית יותר, פדיון שולי שווה לשינוי בפדיון הכולל כתוצאה מהשינוי בכמות כאשר השינוי בכמות שווה ליחידה אחת (או השינוי בייצור במקטע בו חל השינוי הרלוונטי בפדיון).
שינוי זה ניתן להצגה בתור נגזרת.
הפדיון הכולל שווה למכפלת המחיר בכמות, קרי, .
בעבור חברה הפועלת בשוקי תחרות משוכללת, המחיר אינו משתנה יחד עם הכמות הנמכרת (), ועל-כן הפדיון השולי שווה למחיר.
בעבור בעל-מונופולין, המחיר המתקבל יפחת יחד עם הכמות הנמכרת () והפדיון השולי יפול מן המחיר.
משמעות עובדה זו היא כי כמות הרווח המרבי, שבה הפדיון השולי שווה לעלות השולית, תהיה קטנה בקרב המונופוליסט מאשר בקרב חברה הפועלת בתנאי תחרות משוכללת, בעוד שמחיר הרווח המרבי יהיה גבוה יותר.
כאשר הפדיון השולי חיובי, גמישות המחיר של הביקוש (PED) תהיה גמישה, בעוד שכאשר הוא שלילי, היה תהיה קשיחה.
כאשר הפדיון השולי עומד על אפס, גמישות המחיר של הביקוש תעמוד על 1-.
פדורה ברביירי (באיטלקית: Fedora Barbieri; 4 ביוני 1920 – 4 במרץ 2003) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה.
ברביירי הופיעה לראשונה כזמרת באופן רשמי בפירנצה בשנת 1940, אך פרשה בשנת 1943 בשל נישואיה וחזרה להופיע בשנת 1945. היא הייתה בין הראשונים שחקרו וביצעו אופרות מוקדמות מאת מונטוורדי ופרגולזי.
הופעתה הראשונה בלה סקאלה, שם נועדו לה הצלחותיה הגדולות ביותר, הייתה בשנת 1942 בסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוח ויקטור דה סאבאטה.
הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-6 בנובמבר 1950 בתפקיד הנסיכה אבולי ב"דון קרלוס" של ורדי.
תפקידיה המפורסמים ביותר היו אמנריס באאידה, אזוצ'נה ב"איל טרובטורה", קוויקלי ב"פלסטאף", אבולי ב"דון קרלוס" ואולריקה ב"נשף המסיכות", כולן אופרות של ורדי.
הרקוויאם של ורדי, שבו שרה עם הרווה נלי, די סטפאנו וצ'זארה סייפי, בניצוח ארטורו טוסקניני, הוקלט ויצא בחברת RCA.
אפשר לשמוע וגם לראות אותה בתפקיד מדלון בקלטת DVD של האופרה "אנדראה שנייה", עם פלאסידו דומינגו בתפקיד הראשי, שהוציאה "אגודת בל קאנטו".
פדורויול (ברומנית: Păduroiul) הוא דמות מהמיתולוגיה הרומנית, בעלה של מומה פדוריי ואבי פאטה פדוריי.
על פי האגדה, מומה פדוריי, שהייתה אמורה, בין היתר, להגן על אנשים הנכנסים ליער, הפכה לרצחנית יותר ויותר והאלה בנדיס (Bendis) קיללה אותה שתהיה לרעייתו של הגבר הבא שתהרוג.
הגבר, פדורויו, קיבל את התפקיד שמומה פדוריי זנחה והוא אמור להגן על אנשים שטעו בדרכם ביער או נמשכו אליו על ידי רוחות רעות.
לפדורויו יש חנית וקשת עם חיצים, שני הכלים בעלי תכונות מופלאות.
כל עוד הוא מחזיק את החנית ביד פצעיו נרפאים כמעט בן רגע והחצים שהוא קולע בקשתו, לאחר פגיעתם במטרה, הופכים לצמח שנכרך סביב למטרה וקושר אותה למקום.
פדורויו עלול להיות אכזר וחסר רחמים כלפי המאיימים על ייצורי היער.
הודות לחוכמתו, פדורויול זכה לאמון האלים שהפקידו בידיו את הטיפול בכל הקשור בקסמים.
עבור הקוסמים פדורויול הוא המקשר עם האלים שמעבירים דרכו את הוראותיהם.
אפילו אונילה (Uniila), פטרון הקוסמים והחולטאנים, בא להתייעץ איתו.
השם "פדורויול" נגזר מהמילה "פדורה" (Pădure), שפירושה ברומנית הוא "יער".
פדיון הוא מונח בכלכלה המתאר את ההכנסה הגולמית של עסק כתוצאה מפעילותו העסקית הרגילה לאורך תקופה מוגדרת, הנמדדת על פי רוב בשנים, רבעונים או חודשים, ללא ניכוי העלויות שנדרשו לשם יצירת הכנסה זו.
על פי רוב מתאר המונח הכנסות ממכירות של מוצרים או שירותים ולכן לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח כשם נרדף להכנסות ממכירות.
בדוח רווח והפסד מופיע הפדיון בדרך כלל בשורה הראשונה, ולכן הוא מכונה לעיתים "השורה העליונה", בהקבלה לכינוי "השורה התחתונה", המתייחס לרווח נטו של העסק.
פדי הוא כינוי שניתן בתקופת מסע הצלב האלביגנזי ולאחריו לאביר אוקסיטני שאיבד את זכויותיו על נחלתו משום שנחשד בהיותו בן האמונה הקתרית או שנחשד בהגנה על קתרים.
הפדיים לחמו נגד הצלבנים ולעיתים הצליחו להשיב לעצמם את נחלותיהם, לפחות לזמן מה.
בין הפדיים המפורסמים ביותר מוזכרים:
רמון השביעי (בנו של רמון השישי), מרקיז פרובאנס
רמון השני מטרנקבל (בנו של רמון רוז'ה מטרנקבל שמת בשביו של סימון הרביעי דה מונפור), גדל בחצרו של הרוזה רמון רוז'ה דה פואה
פדינגטון מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney) ומועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
פדינגטון ממוקם בגבולו המזרחי של שטח עיריית סידני, ומקבל שירותים משתי רשויות מקומיות.
על כן, הוא כלול בשני אזורים בסידני: סידני העיר והפרוורים המזרחיים.
הוא גובל מצפון בדרלינגהרסט, במערב בסארי הילס, בדרום בסנטניאל פארק ובמזרח בוולהרה.
פדינגטון נמצא על קו רכס, ומשקיף על העמק החוצה אותו מצפון מערב לדרום מזרח, שהוא רחוב אוקספורד.
רחובות ראשיים אחרים כוללים את דרך גלנמור ואת רחוב הרגרייב, המגיע לוולהרה.
לפני תחילת ההתיישבות האירופית בסידני, פדינגטון היה מיושב על ידי אבוריג'ינים ילידי המקום, משבט קדיגל.
ב-1789 הכתה בעיר מגפת האבעבועות שחורות (כשנה לאחר הגעת המתיישבים האירופאים הראשונים) וגרמה למותם של מרבית האוכלוסייה הילידית, כשהשורדים עזבו את בתיהם והצטרפו לשבטים אחרים שדרו מדרום.
על פי העיקרון של Terra nullius (אדמה שאינה שייכת לאדם), חילקו המתיישבים החדשים את פדינגטון ביניהם לנכסים פרטיים.
ב-1820 בנה רוברט קופר, אסיר לשעבר שעשה את הונו ביוזמות נדל"ן וזיקוק ג'ין, את בית אחוזתו על קו הרכס של פדינגטון.
הוא קרא לאחוזתו פדינגטון על שם שכונת פדינגטון באנגליה.
לבית הג'ורג'יאני שבנה שם הוא קרא ג'וניפר הול, בית ששרד עד המאה ה-21 כבית העתיק ביותר בפרוור, ונחשב היום לאחד מנכסי השימוש של מדינת ניו סאות' ויילס.
במאה ה-19 שכן במקום קסקרטין צבאי גדול, ויקטוריה ברקס (Victoria Barracks), שכיום משמש כמפקדת זרוע היבשה של צבא אוסטרליה.
עם הפסקת פעילותו השוטפת של ויקטוריה ברקס בסוף המאה ה-19, נבנו בתים פרטיים חדשים סביבו.
במהלך המאה ה-20 הפרוור התמלא עד אפס מקום והיה מפורסם כפרוור פועלים צפוף של המעמד הבינוני נמוך.
החל בשנות השישים עברה על הפרוור ג'נטריפיקציה שהעלתה את ערך הבתים ומשכה מתגוררים צעירים יותר ובעלי מקצועות חופשיים.
חנויות סדקית ובדים נסגרו ובמקומם נפתחו במקום חנויות אופנה רבות, שהפכו את רחוב אוקספורד לאזור קניות סואן.
מדי יום שבת מתקיים בפדינגטון שוק אמנים ברחוב אוקספורד, ובו כ-250 דוכנים המוכרים פרטי אמנות מודרנית, אופנה וחפצי בית מידי יוצריהם.
בסמוך לגבול פדינגטון ומור פארק ממוקם אצטדיון הכדורגל של סידני, המגרש הביתי של קבוצת סידני FC מליגה א' בכדורגל וקבוצת סידני רוסטרס NRL בראגבי, בין השאר.
רחוב אוקספורד החזיר במעמד רחוב הקניות הפופולרי של סידני בשנות השישים עד השמונים של המאה ה-20, ועובר תהליכי חידוש מטעם עיריית סידני במאה ה-21 כדי להחזירו למעמד זה.
בפדינגטון בניינים ויקטוריאניים וג'ורג'יאניים רבים, תריסר מהם מסומנים לשימור כנכסי המדינה.
ג'וניפר הול, הבניין העתיק ביותר בפרוור, עבר שיפוץ והוא פתוח לקהל הרחב.
ויקטוריה ברקס משמש כיום כמתקן אימונים ומפקדה של צבא אוסטרליה, ופתוח אף הוא לקהל על מנת להתרשם מהמבנה, שנבנה בסוף המאה ה-19 מאבן חול מקומית.
בית עיריית פדינגטון הוא מהבניינים הבולטים, ומגדל השעון שלו מתנשא לגובה 32 מטרים ונראה על קו הרקיע של הפרוור.
פדיאוס (יוונית Πεδιαίος) או קנלידרה (טורקית Kanlıdere) הוא הנהר הארוך באי קפריסין.
מוצאו של הנהר בהרי הטרואודוס בגובה של 778 מטרים מעל פני הים, והוא זורם לכיוון צפון-מזרח.
הוא חוצה את שתי ערי הבירה באי, ניקוסיה ולפקושה, ופונה מזרחה בלב פרבריה הצפוניים של האחרונה.
הנהר זורם דרך מישור מסאוריה ונשפך אל הים התיכון במפרץ מאוסה, כחמישה ק"מ מצפון למרכז העיר גזימאוסה/אמוכוסטוס/פמגוסטה וכשני ק"מ מדרום לשרידי העיר העתיקה סלמיס.
הפדיאוס הוא נחל אכזב הזורם בחורף בלבד, והספק הזרימה השנתי הממוצע שלו נע בין שניים לחמישה מיליון מטר מעוקב.
רוחבו של הנהר נע בין 5 ל-20 מטרים בלבד.
הנהר סכור על ידי סכר טמאסוס השוכן כ-20 ק"מ מדרום למרכזה של ניקוסיה, וזה מפחית עוד יותר את הזרימה בו.
הסכר הוקם בשנת 2002, גובהו 34 מטרים והמאגר שהוא יוצר הוא בעל קיבולת של 2.8 מיליון מטר מעוקב.
על יובליו השונים של הנהר הוקמו ארבעה סכרים נוספים.
לאורך קטע של כ-18 ק"מ, ממרכז העיר ניקוסיה ועד סכר טמאסוס שמדרום לה, הוכשרו שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
בתקופה שבין סיום מלחמת העולם השנייה ובין המהפכה האנטי-קומוניסטית ברומניה, בחרו רבים מיהודי רומניה להגר מרומניה.
ברם, הגירה זו, מרביתה לארץ ישראל (לפני הקמת המדינה) ולמדינת ישראל, הותנתה על ידי השלטונות הרומניים בתשלום מדורג עבור כל מהגר, לפי קריטריונים שונים, שהועבר לידי השלטון הרומני על ידי נציגי מוסדות יהודיים.
המיקוח על גובה התשלום לכל מהגר ועצם קיום העסקאות - נשמר בסודיות.
הרומנים חששו שהגילוי יביך ויבייש אותם, והיהודים חששו שזה עלול להביא להפסקת העלייה.
צורת התשלום עברה שינויים במהלך הזמן: תשלום בציוד ובסחורות, דמי הפלגה מופקעים באוניית נוסעים רומנית, הפקדות מטבע זר בחשבונות של הרומנים במערב אירופה, וגם תשלום מזומנים.
גם ארצות המעבר, דוגמת בולגריה, גבו "דמי מעבר" במטבע זר.
עלות פדיון העולים נדונה בין מקבלי ההחלטות וסיכנה את העלייה מרומניה.
על מנת לקיים את העסקאות נזקקו תחילה הרומנים להסכמת ההנהגה בברית המועצות, אך בהמשך פעלו באופן עצמאי והשתמשו במתן אישורי העלייה גם כמנוף להשגת מטרות נוספות - דיפלומטיות, ביטחוניות וכלכליות.
קהילת יהדות רומניה הייתה חדורת הכרה ציונית חזקה, ובעלת היסטוריה ציונית.
בינואר 1882 התקיים ברומניה קונגרס פוקשאן, הקונגרס הראשון של תנועת חובבי ציון באירופה, עוד לפני הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ומרומניה יצאו לא"י נחשוני העלייה הראשונה, עם דוד שו"ב בראשם.
ברומניה פרחה עיתונות ציונית ענפה ומגוונת, ופעלו בה תנועות ציוניות מכל הזרמים; זאת, על רקע אנטישמיות חזקה שתמיד הייתה בארץ זו.
כל הגורמים הללו הפכו את יהדות רומניה באותה עת למאגר עצום של עולים בפוטנציה.
השלטון הקומוניסטי ברומניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, העמיק את הרצון לברוח משם כי מרבית היהודים קוטלגו כשייכים למעמד הבורגנות, מעמד שנרדף בתקופה הקומוניסטית.
ביוני 1948 הולאמו התעשייה והמשק ברומניה, ואחת התוצאות מכך הייתה שלילת כל הכנסה קבועה מכ-140,000 יהודים, כולל זקנים, נשים וילדים.
הממשלה הרומנית תכננה הסבה מקצועית לכ-75,000 מובטלים על פני שלוש שנים, אך בינתיים נגזר משבר כלכלי כבד מאוד על היהודים, שגם כך מצבם אחרי שנות השואה ברומניה היה גרוע.
עושק היהודים שרצו להגר מרומניה לארץ ישראל החל כבר בזמן מלחמת העולם השנייה, בימי שלטונו של הדיקטטור הפרו-נאצי יון אנטונסקו.
אנטונסקו ניסה "למכור" את היהודים המגורשים לטרנסניסטריה: ממשלת רומניה הציעה לאפשר את הגירתם ללא רכוש כלשהו ל-75,000 היהודים שנותרו בחיים בטרנסניסטריה, תמורת מס של כמה עשרות מיליארדי לאי, שישולמו על ידי קהילות יהודיות זרות בעולם.
הנהגת יהודי רומניה דרשה קודם כל שהמגורשים יושבו לרומניה ורק לאחר מכן יידון הנושא; כך נפתח השיח שהקדים את ההשבה לרומניה של שארית המגורשים לטרנסניסטריה.
"קזבק" הייתה אחת האוניות שחצו את הים השחור, בדרכן לטורקיה - בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', שעניינה אישור הכניסה לארץ ישראל לכל יהודי שיגיע דרך טורקיה.
הסכמה לכך נדרשה גם מהרומנים, שם שלטה באותה עת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו.
בחודש מאי 1944, כמחווה של עצמאות מדינית כלפי בעלות הברית לקראת סוף מלחמת העולם, אישרה הממשלה הרומנית לנציגי הסוכנות היהודית להקים משרד הגירה ברומניה, והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע רק ליהדות רומניה, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה.
הקמת המשרד אושרה סופית בידי השליט אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני 1944, כשבסיכום בכתב של הפגישה נקבו בשמה של הספינה "קזבק" ביחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה.
הספינות היו אמורות לשאת על סיפונן יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודים ממדינות זרות שאינם מורשים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים.
סוכנות ההגירה שנוהלה בידי שני יוונים ופעל בה גם נציג ההסתדרות הציונית העולמית, טיפלה בעלייה לספינות, שחצו את הים השחור, ו"קזבק" בכללן.
ההפלגה בספינות אלה עלתה ממון רב.
אהרן הטסגי, עיתונאי יהודי הונגרי שהיה ממעפילי "קזבק", (שתיאר את קורות אחרית יהדות הונגריה בספר קזבק מ-1945) מסר כי עלות הנסיעה הרשמית הייתה 100,000 לאי לאדם, אך תשלומי שוחד שונים, שנדרשה הסוכנות לשלם לקיום ההפלגות, העלו את המחיר לכשני מיליון לאי לכרטיס.
סכום זה היה שווה באותם הימים לכ-415 דולר אמריקאי, שערכם במונחי 2005 נע בין כ-4,000 ל-23,000 דולר, לפי מדדים שונים.
בנוסף לעלות ההפלגה נדרשו הנוסעים היהודים לשלם מס של 40,000 לאי לנפש.
עם זאת, נוסעים אמידים רבים שילמו סכומים גבוהים פי כמה לאבטחת מקומותיהם.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, עזיבת היהודים את רומניה התפרשה כהצבעת אי אמון במשטר הקומוניסטי והיוותה דוגמה ליתר אוכלוסיית רומניה, שלא הייתה מרוצה מן המשטר.
השלטונות התנגדו לכך ופעלו בצורה תקיפה נגד המוסדות הציוניים ברומניה - סגרו את העיתונות הציונית, כלאו ושפטו פעילים ציונים, ניהלו תעמולה מקיפה נגד העלייה והטילו מגבלות בירוקרטיות ואגרות גבוהות שנועדו לגזול את רכוש המבקשים להגר.
אך למרות כל זאת, עם עליות ומורדות לפי ההתרחשויות באותה תקופה, נפתחו שערי רומניה ומרבית יהודיה עלו לישראל.
יציאת היהודים מרומניה התאפשרה הודות לשילוב של אינטרסים פוליטיים וכלכליים, הפעלת לחצים בתוך רומניה ומחוצה לה, קונסטלציות פוליטיות בינלאומיות ומאבקים בין המעצמות.
במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה רומניה הפצצות כבדות והייתה זירת קרבות ומעבר של גייסות.
לכך היו תוצאות הרסניות על כלכלתה ועל מלאי הבתים הראויים למגורים.
גלי פליטים מבסרביה ובוקובינה, שסופחו לברית המועצות, הגדיל את מצוקת המגורים בערי רומניה.
רומניה מסוף שנות ה-40 של המאה העשרים ותחילת שנות ה-50 "הרוויחה" מעליית יהודי רומניה דירות שהתפנו וכן משרות שהתפנו, לטובת הדור הצעיר ברומניה.
הנומנקלטורה הקומוניסטית ברומניה כללה יהודים רבים, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה הכללית, ומציאות זו תרמה לעליית האנטישמיות הרומנית.
השלטונות קיוו שיציאת יהודים מרומניה והקטנת האוכלוסייה היהודית יביאו להקטנת המתח האנטישמי.
התרת העלייה הייתה גם היענות לרצון המפורש של מרבית יהודי רומניה, רצון שהופגן בגלוי בהרשמה לעלייה, למרות הסנקציות שננקטו נגד הנרשמים.
בנושא יציאת יהודי רומניה היה המשטר הרומני נתון ללחצים חיצוניים, בעיקר מצד ברית המועצות, שבתחילה לא התירה ליהודים לצאת ללא אישור ממנה.
כשרומניה התחילה לנהל מדיניות חוץ עצמאית יותר, איבדו לחצי ברית המועצות מחשיבותם ולעומתם עלתה חשיבותה של ארצות הברית שנכונה להעניק לרומניה מעמד של מדינה מועדפת.
ארצות ערב הפעילו לחצים באמצעות ברית המועצות, וגם ישירות על הממשל הרומני כנגד התרת יציאת היהודים לא"י, ואף איימו בניתוק יחסים מאורגן.
עקב איום זה התחילו הרומנים לרשום באישורי היציאה שניתנו ליהודים - מדינות יעד שונות, כדי לצמצם את המספר הרשמי של היוצאים לישראל.
יהודי רומניה העולים לישראל כבר לא יצאו בהפלגה מנמל קונסטנצה, אלא ברכבת דרך בולגריה ויוגוסלביה עד טריאסטה ומשם הפליגו באוניות (כדוגמת מספיה) לחיפה.
דרך זו הייתה ארוכה יותר ויקרה יותר.
גם לאחר המלחמה, תנועת יהודי רומניה אל ארץ ישראל נזקקה למימון, שיסדיר את המעבר.
ב-1947 החלו שייקה דן ואפרים שילה, שליחי המוסד לעלייה ב', בקיום מגעים עם שלטונות בולגריה בנושא הסדרת העלייה לארץ ישראל.
הם נעזרו בקשריו של ד"ר ברוך קונפינו עם אנגל פסקלב, איש מנגנוני הביטחון הבולגרים, והציעו תשלום בדולר אמריקני לכל עולה.
סטפן בוגדאנוב, ראש שירות הביטחון הבולגרי, אישר את ההפלגה בהנחייתו המפורשת של טרייצ'ו קוסטוב אשר דאג בהמשך לקבל את אישורו של גאורגי דימיטרוב.
עבור כל אחד מיהודי רומניה, שעברו דרך בולגריה, שולמה עמלה של עשרים דולרים אמריקאים.
הכסף הועבר לממשלה הבולגרית דרך שווייץ.
בהפלגת "הפאנים" עלו גם 420 מיהודי בולגריה ובגינם שולמו סכומים גבוהים יותר שנעו מ-150 דולרים לכל "עולה מן המניין" ועד 350 דולרים לראש בגין אסירים פוליטיים, שבדרך כלל נכלאו בשל פעילותם בתנועה הציונית.
שכנותיה של רומניה נוהגות בצורה דומה
פולין חתמה ב-1949 על הסכם מסחרי ראשון עם ישראלי, שבמסגרתו התחייבה ישראל לרכוש מפולין תוצרת בשווי 16 מיליוני דולרים אמריקאים באותה שנה וכעבור חודשיים הותר ליהודי פולין לעלות לישראל.
בולגריה תבעה וקיבלה עבור כל יהודי, שעזב את בולגריה, חמישים דולרים, עבור כל צעיר יהודי מאה דולרים ועבור כל אסיר ציוני שלוש מאות דולרים.
הונגריה תבעה שני מיליוני דולרים בתמורה ל-25,000 יהודים, אך העלתה את המחיר לאלף דולרים לאדם, תוך הגבלת הגברים מעל גיל 50 ונשים מעל גיל 40. המחיר היקר הרתיע וגם גרם לחשש מהתקדים ולאחר מיקוח ארוך ונוקשה הוסכם על מיליון דולר בתמורה ל-3,000 עולים.
השלטונות הקומוניסטיים ברומניה ניסו להשתמש בעליית יהודים מרומניה לקידום האינטרסים של העולם הקומוניסטי, של המפלגה הקומוניסטית הישראלית ולבסוף של רומניה והעומדים בראשה.
בתחילה אפשרו השלטונות הקומוניסטיים עלייה לארץ ישראל במטרה לפגוע באימפריה הבריטית, כי היהודים בארץ ישראל נאבקו בשלטונות הבריטיים.