tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך השנים, היו לטאקר מספר קשרים רומנטיים מזדמנים, כולל אחד עם נסיכה אקזוטית זרה בפרק "Precious Cargo".
כאשר קראו תיגר על יחסים אלה, הוא השיב: "הייתי ג'נטלמן מושלם." מבחינה סטטיסטית, הוא הדמות המקסימה ביותר על סיפון האנטרפרייז, והוא זכה להיות הגבר, הזכר, האנושי הראשון בתולדות "מסע בין כוכבים" אי פעם שהיה בהיריון.
למרות שהיה לו רומנים מזדמנים מרובים, שנמשכו למשך אורכו של פרק אחד, האהבה האמיתית שלו היא ט'פול.
בפרק הראשון של עונה 3, כדור הארץ מותקף על ידי גזע חייזרים בשם זינדי.
ההתקפה נעשתה על ידי אב טיפוס של נשק להשמדה המונית שהכה בפלורידה וגרם למותם של 7 מיליון בני אדם, כולל אחותו של טאקר.
טאקר נשאר מצוקת רגשית, ואיננו מצליח לישון מבלי לחוות סיוטים מלאי חיים.
לבקשתו של ד"ר פלוקס, טאקר מסכים לעבור טיפולי נוירו-לחץ וולקנים עם ט'פול.
למרות שהטיפולים דורשים קשר מאוד אינטימי בין השניים, לא היו סימנים, בתחילה, למשהו מעבר ליחסים מקצועיים המתפתחים בין שני הקצינים.
קצינים אחרים (במיוחד טרוויס) החלו לחשוד, אולם טאקר הכחיש את החשדות שלהם מכל וכל.
בשלב קריטי במהלך משימת הזינדי, טאקר סבל מפגיעה קטלנית, והדרך היחידה להציל את חייו הייתה ליצור שיבוט שלו, כדי לקצור ממנו תאי מוח נחוצים.
השיבוט, המכונה "סים", התבגר במהלך מספר ימים בודדים, והוא מצא חן בעייני רבים מאנשי הצוות, ט'פול במיוחד, שאף נישקה אותו לאחר שהוא התוודה בפניה כי הוא נמשך אליה, אך הוסיפה שהיא לא בטוחה אם הרגשות האלו הן שלו או של טאקר.
על אף התנגדותו של סים, קפטן ארצ'ר הורה עליו לעבור את ההליך הרפואי הנחוץ כדי לחלץ את התאים הדרושים להצלת חייו של טאקר, למרות שהדבר היה קטלני לסים.
ככל שמשימת הזינדי התקדמה, טאקר מצא את עצמו קרוב יותר ויותר אל ט'פול, והשניים הפכו לאוהבים בקצרה, אירוע שמאוחר יותר ט'פול דחתה והתייחסה אליו כניסוי, למרות שהסיבה האמיתית הייתה תופעת לוואי של התמכרותה לסם הטרליום-D, שהשפיע על השיפוט הרגשי שלה.
מאוחר יותר, עם זאת, השניים מצאו את עצמם ממשיכים במערכת היחסים, אך בצורה חשאית במקצת.
טאקר הבין שהוא מאוהב בט'פול במהלך טיול משותף בוולקן, לאחר משימת הזינדי, שבמהלכו היא החליטה להינשא לוולקן בשם קוס, לו שודכה.
למרות שאמה של ט'פול עודדה את טאקר לבטא את רגשותיו כלפי הבת שלה, הוא בחר שלא לעשות זאת.
מאוחר יותר, לאחר שט'פול ביטלה את נישואיה, טאקר שקל להיות מעורב איתה שוב במערכת יחסים; עם זאת, ט'פול אמרה לו שהיא לא מעוניינת בהחייאת מערכת היחסים שלהם.
בפרק "Observer Effect", ט'פול הביעה דאגה רבה לטאקר, דבר המעיד על כך שרגשותיה כלפיו נותרו חזקים, למרות טענותיה כי ההפך הוא הנכון.
בשנת 2154, במהלך משימה למנוע מכלי טיס בלתי מאויש רומולאני מלפתוח במלחמה, טאקר מבין כי למשיכתו אל ט'פול יש השפעה שלילית על יכולתו לבצע את עבודתו.
לאחר המשימה, הוא מגיש בקשה, שנענית בחיוב, להעברה לשרת בספינת חלל עיוות 5 חדשה, הקולומביה, תחת פיקודה של קפטן אריקה הרננדז.
תוך מספר ימים מאז הצבתו לספינת חלל זו, הוגשו מספר בקשות להעברה מאנשי הצוות ההנדסי של הקולומביה.
במהלך תקופה זו, טאקר החל לחוות חלומות בהקיץ הקשורים בט'פול, מבלי להבין כי היא, שלא במתכוון, מתקשרת איתו באמצעות יכולת נפשית חדשה שגילתה לאחרונה, שהייתה לא נעולה כאשר השניים ביצעו מיזוג מוחות.
בפרק "Bound" נחשף כי טאקר וט'פול איכשהו נקשרו נפשית כאשר הם עשו אהבה בשנה הקודמת, למרות שקשר הזה כנראה לא יגשים את עצמו מייד.
במהלך אירועי הפרק "Divergence", טאקר מוצב מחדש באופן זמני על האנטרפרייז, על מנת לאפשר תיקונים לאחר היתקלות עם הקלינגונים.
לאחר מכן הוא מגיש בקשה לחזור למשרה מלאה על האנטרפרייז, בקשה שניתן להניח שאושרה.
זמן לא רב לאחר מכן, טאקר וט'פול מחדשים את יחסיהם.
טאקר שימש כמהנדס הראשי של האנטרפרייז במשך עשור שלם, והיה מוכן לעבור ולשרת באחת מחלליות העיוות החדשות, המסוגלות להגיע למהירות של עיוות 7, לאחר הוצאה משירות של האנטרפרייז בשנת 2161, במקביל לחתימה על אמנת הפדרציה.
בפרק סיום הסדרה "These Are the Voyages..." מתגלה כי טאקר וט'פול סיימו את מערכת היחסים הרומנטית שלהם בשלב כלשהו לאחר אירועי "Terra Prime", מסיבות שטרם נחשפו.
למרות זאת, השניים נשארו קרובים, וטאקר מרגיע את ט'פול, באומרו כי השבתתה של האנטרפרייז והצבתם מחדש על ספינות חלל שונות לא תהיה כל השפעה על החברות ביניהם.
בפרק האחרון של הסדרה, כאשר עמיתיו לשעבר של קומנדר שרן מצליחים להתחקות אחר האנטרפרייז ועולים על סיפונה, הם דורשים מקפטן ארצ'ר שייקח אותם אל שרן, אבל הקפטן מסרב.
החייזרים עומדים להרוג את ארצ'ר, כך שטאקר, חושב במהירות, אומר להם שהוא ייקח אותם אל שרן.
כאשר ארצ'ר מוחא על כך, החייזרים מכים אותו.
טאקר מוביל את החייזרים למה שנראה כמו ארון חומרים בלתי מזיק - והוא אומר להם שזה פשוט תחנת תקשורת, והוא הולך לבקש משרן שיבוא אליהם.
טאקר אומר להם שהוא רק צריך לחבר לכמה דברים, אבל כשהוא מחבר זוג הצינורות יחד, התפוצצות מסיבית מתרחשת.
החייזרים נהרגים במקום, וטאקר נפצע באורח אנוש.
בראיון ביולי 2005, ריק ברמן גילה כי אילו הסדרה הייתה מחודשת, וממשיכה לעונה חמישית, טאקר היה שורד; הוא וט'פול היו חוזרים להיות שוב ביחד.
בשנת 2153 טאקר איבד את אחותו, אליזבת, בהתקפת הזינדי על פני כדור הארץ, אשר השמידה את עיר הולדתו - פנמה סיטי, פלורידה.
בפרק העונה הראשונה "Fusion", נחשף כי יש לו גם אח, שמעולם לא ראה אותו.
הוריו שרדו את המתקפה, ומאוחר יותר עברו למיסיסיפי; הם הוזמנו להשתתף בטקס החתימה של הסכם פדרציית הכוכבים המאוחדת בשנת 2161, וקיימו את הבטחתם להשתתף, גם לאחר מותו של טאקר.
ט'פול ביקשה את ההזדמנות לפגוש אותם באירוע זה, אך לא ידוע אם היא עשתה כן.
מעט ידוע על הוריו של טריפ, פרט לכך שארצ'ר תיאר אותם כ"אקסצנטריים".
לפחות לשלושה צאצאים יש קשר - במישרין או בעקיפין - אל טאקר:
בשנת 2151, טאקר, בטעות, נכנס להיריון על ידי נקבת זיריליאן, אולם העובר הועבר לזיריליאני אחר עוד בטרם הלידה.
הצאצא לא היה קשור גנטית לטאקר, שכן ברביית זיריליאנים נעשה שימוש בגנים של האם בלבד.
לא קיים מידע נוסף אודות צאצא זה.
בציר זמן חלופי, המתואר בפרק "E²", בשלב מסוים, בעקבות אירוע ששולח את האנטרפרייז בחזרה לשנת 2037, טאקר וט'פול מתחתנים, ויש להם בן - לוריאן - אשר גורלו, לאחר שיקום ציר הזמן, טרם נתגלה.
בשנת 2155, בפרק "Demons", טאקר מגלה שיש לו בת, בת שישה חודשים, כאשר האמא היא, ככל הנראה, ט'פול.
בהמשך, מתגלה כי הבת שובטה באמצעות ה-DNA של טאקר ושל ט'פול, אשר נגנב מהאנטרפרייז על ידי מסתנן העובד עבור "Terra Prime".
תהליך השיבוט לא התבצע כשורה, והתינוקת - אשר ט'פול בחרה עבורה בשם "אליזבת" על שם אחותו המנוחה של טאקר - מתה זמן קצר לאחר שנמצאה.
מותה של התינוקת הותיר את טאקר הרוס מבחינה רגשית, כאשר ט'פול - בעצמה מרוקנת רגשית - מנסה לנחם אותו.
טאקר בקיא במשחק הלוח העתיק "גו", ולמעשה - יש לו לוח גו בחדר המגורים שלו (והוא אף נראה משחק במשחק זה, בפרק "Cogenitor").
בציר זמן חלופי הנראה בפרק "Twilight", טאקר הוא קפטן האנטרפרייז בעקבות נבצרותו של ג'ונתן ארצ'ר והתפטרותה של ט'פול מצי הכוכבים.
הוא נהרג כאשר גשר הפיקוד של האנטרפרייז נהרס זמן קצר לפני שארצ'ר מאפס את ציר הזמן.
כאמור לעיל, הפרק "E²" מתרחש בציר זמן חלופי, בו לוריאן הוא בנם של ט'פול וטאקר.
מעט מאוד מתגלה אודות טאקר-החלופי; הוא נפטר לפני זמן רב (הסיבה כנראה הייתה טרגית, אבל לא צוינה בפרק), נכון למועד פגישתו של לוריאן עם האנטרפרייז שעליו טאקר האחר.
ביקום המראה, טאקר הוא המהנדס הראשי של האנטרפרייז, אבל פניו הושחתו עקב חשיפה לקרינת רנטגן דלתא כבדה, הנובעת מהמנועים של הספינה.
לגרסה זו של טאקר יש מערכת יחסים מינית עם גרסת המראה של ט'פול, שעבר ניצלה את מערכת היחסים הזו על מנת לנסות ולחבל באנטרפרייז; היא השתמשה במיזוג מוחות על מנת לשתול מחשבה פוסט-היפנוטית במוחו של טאקר.
נרמז כי זו לא הייתה הפעם הראשונה שהיא השתמשה בו בדרך זו.
לאחר מכן, טאקר עובר עינויים ב-"תא הייסורים", אך מכחיש בתוקף כל אשמה, וטוען שהוא תמיד היה נאמן לאימפריית הארצנים ולארצ'ר.
בסופו של דבר, ארצ'ר אומר לריד לשבור טאקר לפני שחרורו מהתא, למרבה הפלצות של טאקר.
מאוחר יותר הוא מתעמת עם ט'פול ואומר לה שבילה ארבע שעות בתא.
גרסה זו של טאקר, יחד עם אנשי צוות רבים של האנטרפרייז, נוסע אל ה"דיפאיינט" (NCC-1764) - ספינת חלל מדגם קונסטיטיושן אשר התגלתה ביקום המראה - ומנסה לתקן אותה על מנת שארצ'ר יוכל להסתייע בה להשתלט על אימפריית הארצנים.
טאקר מסכל בהצלחת מזימה של פלוקס (מיקום המראה) לחבל במערכות מרכזיות על סיפון הדיפאיינט.
צ'ארלס למברט היה נומיסמט ומוזאולוג בריטי שחי ופעל בארץ ישראל.
נודע בחקר מטבעות עתיקים בארץ ישראל מהתקופה הפרסית ועד לתקופה הביזנטית.
התמנה לראש אגף הנומיסמטיקה במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל ועבד במוזיאון הארכאולוגי של ארץ ישראל, (בימינו מוזיאון רוקפלר) בירושלים.
למברט שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה בצרפת ואחר כך כמתורגמן לערבית במשלחת הצבאית המצרית בחצי האי סיני.
בשנת 1920 מונה לקצין הגירה בממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1926 עבר למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט.
בשנת 1928 לקראת תוכנית הבנייה של נמל חיפה שנדרשה להקמת מחצבות באזור נחל מערות במצוק הר הכרמל נשלח למברט לחקור את השטח במערת הנחל.
למרות שלא היה ארכאולוג בהכשרתו, למברט ערך במערה חפירות שיטתיות באיכות גבוהה לזמנו שאפשרו לו לגלות ממצאים פרהיסטוריים חשובים ביותר מן התרבות הנאטופית, לרבות חפץ אמנות מן הקדומים ביותר שנתגלו במזרח התיכון - ידית עשויה מעצם מגולפת בצורת בעל חיים.
לאחר שלמברט גילה כי בנחל מערות יש ממצאים פרהיסטוריים חשובים, הוא שלח מברק לירושלים המודיע על הממצא הייחודי שהוא מצא.
בעקבות המברק הוחלט לשלוח את הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד לחקור את המערות.
הממצאים שמצאה הביאה לגניזת התוכנית להפוך את מצוק נחל המערות למחצבה..
הקריירה המדעית המבטיחה של למברט נקטעה על ידי מותו בשנת 1935 כשהוא בן 44 בלבד.
כנוצרי אנגליקני הובא לקבורה בבית הקברות הנוצרי פרוטסטנטי בהר ציון בירושלים.
פרסם, בין היתר קטלוגים של "מטבעות פיניקים", "מטבעות מצרים-ערבים, פיניקים ואחרים מן המאה ה-4 לפנה"ס", "מטבעות שבמוזיאון רוקפלר", "מטבעות ברונזה יהודים מן העופל", "הערה על הפן ההפוך של טטרדרכמה מזמן המרד היהודי השני", "מטבעות מן התקופה הקונסטנטינית" ו"מטבעות ביזנטים".
צ'ארלס ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1957 – 1962. לפני כן, בשנות השלושים הוא היה שחקן קריקט בכיר.
צ'ארלס ליטלטון נולד בקנזינגטון שבלונדון כבנם של ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם התשיעי ושל ויולט יולנדה לאונרד.
הוא היה בן דודו של המוזיקאי המפרי ליטלטון.
הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1932. בניו זילנד, שלימים הוא היה המושל הכללי שלה, היו לו קשרי משפחה, דרך סבא-רבא שלו, ג'ורג' ליטלטון, ברון ליטלטון הרביעי, שהיה יושב הראש של אגודת קנטרברי ותרם כספית לפיתוחה של העיר קרייסטצ'רץ' בראשית ימיה.
פארק הגלי שבעיר קרוי על שם המקום שהיה בבעלות משפחתו באנגליה ונמל ליטלטון שבקרבת קרייסטצ'רץ' קרוי על שמו של ברון ליטלטון הרביעי.
צ'ארלס ליטלטון ביקר בניו זילנד ב-1950 בנוגע לענייני הרכוש של משפחתו.
ב-1933 התגייס ליטלטון לצבא המילואים (Territorial Army) של בריטניה.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת מ-1940. החל מ-1943 הוא שימש כמפקד הרגימנט החמישי.
ב-1 באפריל 1969 הוענקה לליטלטון דרגת כבוד של קולונל ברגימנט הפרשים של ווריקשייר וווסטרשייר של המלכה.
ליטלטון פיתח קריירה בענף הקריקט ושיחק יותר מ-90 משחקים בשורות המועדון של ווסטרשייר בשנות השלושים ובשנים 1936 – 1939 הוא היה קפטן הקבוצה.
לאחר המלחמה שאף ליטלטון ללכת בעקבות אביו ולהיבחר לבית הנבחרים, אך ב-1949 מת אביו והוא ירש את תוארו כויקונט קובהם.
ב-2 בספטמבר 1957 נבחר קובהם לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
למרות שמוצאו היה מחוגי האצולה, הוא התגלה כמושל כללי אהוד מבחינה ציבורית.
הוא היה איש שאהב פעילות בחיק הטבע והיה מיומן בקריקט ובגולף והוא היה שופט רוגבי מוסמך.
הוא ידע לאחוז בנשק והיה דייג חובב, תכונות שמצאו חן בעיני תושבי ניו זילנד.
האירועים המשמעותיים שאירעו בתקופת כהונתו היו מתן העצמאות לסמואה וחנוכתו של גשר הנמל של אוקלנד.
הוא נזהר מאוד לא להגיב על אירועים שנויים במחלוקת והיו לו יחסי עבודה טובים עם כל השלושה.
הוא סייע מאוד להקמתו של ארגון פעילות השדה החינוכית (Outward Bound) ופתח את בית הספר של הארגון ליד פיקטון שבצפון האי הדרומי בספטמבר 1962 שנושא את שמו.
ב-1966 הוא שב לניו זילנד לביקור והיה מרוצה מאוד מהתקדמותו של בית הספר.
קובהם כיהן בתפקיד המושל הכללי עד –13 בספטמבר 1962 הוא היה נואם מוכשר וספר נאומיו נמכר ב-50,000 עותקים.
את הרווח ממכירת הספרים על סך 10,000 ליש"ט הוא תרם לארגון פעילות השדה.
ב-30 באפריל 1942 נשא לורד קובהם לאישה את אליזבת אליסון מקינג-ג'ונס.
לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות.
הלורד קובהם מת במרילבון שבלונדון ב-20 במרץ 1977. גופתו נשרפה בלונדון ואפרו נטמן בכנסייה שבאחוזת משפחתו.
צ'ארלס לי (; 6 בפברואר 1731 – 2 באוקטובר 1782) היה מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מוקדם יותר במהלך הקריירה שלו, שירת גם בצבא הבריטי במלחמת שבע השנים.
הוא מכר את תפקידו לאחר סיום המלחמה ושירת במשך זמן-מה בצבא הפולני תחת סטניסלאב פוניאטובסקי.
לי עבר לגור בצפון אמריקה ב-1773 וקנה אחוזה בווירג'יניה.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1775, הוא התנדב להילחם עם כוחות המורדים.
שאיפותיו להפוך לגנרל הצבא הקונטיננטלי סוכלו על ידי מינויו של ג'ורג' וושינגטון לתפקיד.
ב-1776, הצליחו כוחותיו של לי להדוף מתקפה של הבריטים נגד צ'ארלסטון בקרב באי סאליבן, מהלך שהעלה את מעמדו של לי בעיני הקונגרס והצבא.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא נתפס בידי חיל פרשים תחת פיקודו של בנסטר טרלטון; הוא הוחזק בשבי הבריטים עד ששוחרר בחילופי שבויים ב-1778. במהלך באותה שנה, לי הוביל מתקפה כושלת נגד הבריטים, אשר בעקבותיה נשפט במשפט צבאי והקריירה הצבאית שלו באה לקיצה.
הוא מת משחפת בפילדלפיה ב-1782.
דמותו של צ'ארלס לי הייתה אחת מחברי מסדר הטמפלרים, הנבלים הראשיים במשחק Assassin's Creed III, שמתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed.
כמו כן, היא הופיעה במחזמר "המילטון".
צ'ארלס וודרוף יוסט היה דיפלומט, סופר ועיתונאי אמריקאי, שהתפקיד הרם שמילא בקריירה הדיפלומטית היה שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1969 עד 1971.
יוסט נולד בעיירה ווטרטאון (Watertown) שבמדינת ניו יורק ב-6 בנובמבר 1907. הוא למד בבית הספר הוצ'קיס (Hotchkiss), וב-1924 היה חברם לכיתה של רוזול גילפטריק (לימים סגן מזכיר ההגנה ותת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית) ופול ניטשה (לימים מזכיר הצי של ארצות הברית).
לפני שסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פרינסטון ב-1928, הוא למד לתואר שני באקול פראטיק דה אוטז אטיד שבפריז.
בשנה שלאחר מכן ערך מסעות רבים בז'נבה, ברלין, ברית המועצות (בחברת הסופר קרוסוול באוון ), פולין, רומניה, הונגריה, יוגוסלביה, ספרד ווינה.
יוסט הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית ב-1930 על פי עצתו של מזכיר המדינה לשעבר רוברט לנסינג.
הוא שירת כדיפלומט באלכסנדריה שבמצרים כפקיד קונסולרי ואחר כך עבר לנציגות הדיפלומטית של ארצו בפולין.
ב-1933 עזב את שירות החוץ ופצח בקריירה ככתב זר עצמאי באירופה וסופר בניו יורק.
לאחר נישואיו לאירנה רוביץ'-אולדקובסקה, שב יוסט למחלקת המדינה של ארצות הברית ב-1935 ונתמנה לעוזר ראש אגף בקרת נשק ותחמושת ב-1936. הוא השתתף בוועידת דמברטון אוקס בוושינגטון די.
מאוגוסט עד אוקטובר 1944, כשעבד על ניסוח הפרק השישי והשביעי של מגילת האומות המאוחדות.
לאחר מכן הוא לקח חלק בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי שנערכה בסן פרנסיסקו באפריל 1945 כעוזרו של מזכיר המדינה אדוארד סטטיניוס.
ביולי אותה שנה הוא היה מזכירה הכללי של ועידת פוטסדאם.
ב-1945 הוחזר יוסט לשירות החוץ.
שנה לאחר מכן היה לממונה על היחסים בתאילנד במהלך שלטונו הקצר של ראמה השמיני, מלך תאילנד.
במהלך שנות הארבעים המאוחרות ובראשית שנות החמישים, הובילו אותו שליחויותיו לצ'כוסלובקיה, אוסטריה ויוון.
ב-1954 מונה לציר בלאוס, ונהפך לשגריר הראשון ארצות הברית שם כעבור שנה.
בשלהי 1957 מונה לשגריר בסוריה.
זמן קצר לאחר מינויו התמזגו סוריה ומצרים לרפובליקה הערבית המאוחדת, וארצות הברית התבקשה לסגור את שגרירותה בסוריה.
יוסט הועבר לשגריר במרוקו ב-1958.
ב-1961 החל את עבודתו הראשונה באו"ם כסגנו של השגריר עדלי סטיבנסון.
אחרי מותו של סטיבנסון ב-1965 נשאר יוסט כסגן השגריר תחת ארתור גולדברג.
ב-1964 הועלה יוסט לדרגת קריירת שגריר, דרגת שירות החוץ המקצועית והגבוהה ביותר, בהוקרה על שירות מכובד במיוחד למשך תקופה ממושכת.
ב-1966 התפטר סופית משירות החוץ במטרה להתחיל את הקריירה שמעולם לא התחיל כסופר, במועצה ליחסי חוץ וכמורה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1969, הנשיא ריצ'רד ניקסון קרא ליוסט לחזור בו זמנית מפרישתו על מנת למנותו לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
הוא התפטר מתפקיד זה ב-1971 והוחלף בג'ורג' הרברט ווקר בוש, לימים נשיא ארצות הברית.
מיד לאחר מכן חזר לכתוב וללמוד בבית הספר לשירות החץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1974, הוענק ליוסט גביע שירות החוץ על ידי עמיתיו שם.
ב-1979, יוסט היה יושב ראש משותף של "האמריקאים עבור סאל"ט-2", קבוצה שדחפה את הסנאט של ארצות הברית ליישום המעבר לאסטרטגיית הגבלת נשק.
הוא היה נאמן של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ומנהל מכון אספן לחילופי תרבות עם איראן.
יוסט נפטר ממחלת הסרטן ב-21 במאי 1981 בבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
מאדן היה אמן ויטראז'ים ופסל.
מייסד מספר חברות פרסום ואמנות.
יצר פסיפס משולב בטרצו וזכוכית וונציאנית הגדול בעולם, בקומת הכניסה של שדה התעופה הבינלאומי בהאריסברג, פנסילבניה.
נולד בפילדלפיה בשנת 1934, סיים תואר ראשון ב-1956. שירת בצי האמריקאי עד שנת 1959.
באמצע שנות הששים ייסד את חברת Contemporary Stained Glass Corp, ובמסגרתה ייצר חלונות ויטראז' לבתי כנסת ולכנסיות, ביניהם בית הכנסת בני ישראל וכנסיית סנט מרגרט.
ייסד את חברת הפרסום Madden, Baron & Baron.
בנוסף ליצירות חילוניות רבות שייצר עבור מחלקת המדינה האמריקאית, שגרירויות ארצות הברית בסין ועוד, יצר בישראל שני פסלים:
בשנת 1972 פיסל פסל מונומנטלי מברונזה, אלומיניום וזכוכית על עלייתה של מרים השמימה עבור כנסיית הבשורה בנצרת.
שמה הרשמי של היצירה: "מרים לובשת את השמש" ככתוב בספר אחרית הימים 12, 1-6. בשנת 1989 יצר גביע מזהב וכסף שניתן לשימוש האפיפיור יוחנן פאולוס השני בטקס הכרזת מריה סידליסקה , מייסדת מסדר האחיות של המשפחה הקדושה מנצרת כמבורכת.
יצירה נוספת שלו נמצאת בכניסה לכנסיית בית פטרוס בכפר נחום.
פסל ברונזה בגובה של 3 מטר המתאר את פטרוס הקדוש.
הפסל הוקדש בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעת ביקורו במקום בשנת 2000.
סר הנרי צ'ארלס לויד , שכונה "Budget Loyd", היה קצין בכיר בצבא הבריטי שנלחם בשתי מלחמות העולם, ובמיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה כמפקד הדיוויזיה השנייה במהלך קרב צרפת במאי 1940.
לויד נולד ב-12 בפברואר 1891 בבלגרביה, וסטמינסטר, לונדון, והיה בנו של אדוארד הנרי לויד.
לויד התחנך באיטון קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית, Sandhurst והוסמך כלוטננט משנה במשמר קולדסטרים ב-3 בספטמבר 1910.
הוא שירת בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה עם הגדוד ה-2, משמר קולדסטרים, שהיה חלק מחטיבה 4 (משמר) של הדיוויזיה השנייה, ונפצע בפעולה ארבע פעמים, שלוש פעמים אוזכר בשדרים, קיבל את אות השירות המצוין (DSO), את הצלב הצבאי בשנת 1915 ואת צלב המלחמה הצרפתי.
הוא החזיק גם, עד סוף המלחמה, בדַרגַת כָּבוֹד של לוטננט קולונל, והיה מפקד הגדוד ה-2, משמר קולדסטרים, אחד המג"דים הצעירים ביותר בצבא הבריטי.
לאחר המלחמה נבחר לויד לקורס הראשון שלאחר המלחמה במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי בשנים 1919–1920. בשנת 1922 התחתן עם ליידי מויה ברודריק, בתו הצעירה של סנט ג'ון ברודיק, הרוזן הראשון של מידלטון ; נולדו להם שני ילדים, בת, לביניה גרטרוד ג'ורג'יאנה, ובן, ג'וליאן סנט ג'ון.
בשנת 1925 הוא חזר למכללה לפיקוד ומטה, הפעם כמדריך, עד שנת 1926, כאשר מונה לסגן מפקד הגדוד ה-3, משמר קולדסטרים.
הוא הועלה למפקד רגימנט משמר קולדסטרים, בשנת 1932. בשנת 1934 הוא הפך לקצין מטה במשרד המלחמה, ובשנת 1936 מונה לקצין במטה הכללי של הכוחות הבריטיים במצרים בדרגת בריגדיר.
בשנת 1938 מונה למפקד חטיבה 1 (משמר), שהייתה חלק מהדיוויזיה הראשונה.
ביוני 1939 מונה למפקד הדיוויזיה השנייה, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה השנייה, שכללה את חטיבות הרגלים הרביעית, החמישית והשישית ויחידות תומכות, נשלחה לצרפת זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, שם היא היוותה חלק מהקורפוס הראשון של ג'ון דיל כחלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF).
הדיוויזיה נלחמה בקרב על צרפת ובנסיגה שלאחר מכן לדנקירק שם חזרה לאנגליה בפינוי דנקירק.
עם זאת, ב-16 במאי 1940 התעלף לויד במהלך ועידה ופונה לאנגליה, והפיקוד על הדיוויזיה השנייה עבר לבריגדיר נואל אירווין, מפקד חטיבה 6.
לאחר מכן הוא מונה לסגן לוטננט במחוז נורפוק.
הוא התגורר בגלדסטון הול בנורפוק.
הוא מונה לשופט שלום במחוז בשנת 1954, ומשנת 1945 עד 1966 שימש כקולונל הכבוד של משמר קולדסטרים.
צ'ארלס טאונסנד, וויקונט טאונסנד השני KG, PC, FRS; 18 באפריל 1674 – 21 ביוני 1738) היה מדינאי ודיפלומט אנגלי.
מיד לאחר שירש את אביו כחבר בית הלורדים (1695) הצטרף ל וכדיפלומט היה שותף להכנת חוזה אוטרכט.
כשעלו הטורים לשלטון, הוא הודח, וחזר רק ב-1714 כמזכיר המדינה למחלקה הצפונית של משרד החוץ הבריטי (המחלקה הצפונית והדרומית אוחדו למשרד החוץ וחבר העמים רק ב-1782).
לאחר שהודח בשנית, התמנה ב-1720 לנהל את מדיניות החוץ הבריטית בשיתוף פעולה מלא עם גיסו רוברט וולפול, שניהם נאמניו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ב-15 במאי 1730 תחת ג'ורג' השני, מלך בריטניה, פרש הלורד טאונסנד מתפקידיו לאחר סכסוך עם גיסו וולפול, מהלך שגרם לכך שוולפול נחשב לראש הממשלה הראשון בבריטניה, אף שהתפקיד לא היה קיים באופן רשמי.
בעקבות עזיבת טאונסנד, יכול היה וולפול להביא לידי גמר את חתימת הסכם וינה וליצור את הברית האנגלו-אוסטרית ב-1731.
בשל מעורבותו ופעילותו בשארית ימיו ב , דבק בטאונסנד הכינוי "טאונסנד בעל הלפת" ("Turnip Townshend").
צ'ארלס לורינג אליוט היה צייר אמריקאי הידוע בדיוקנאותיו.
בשנת 1845 עבר לניו יורק כדי להמשיך בקריירה שלו.
הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1846.
אליוט נולד באובורן, ניו יורק.
אביו היה בנאי, וכילד, אליוט בילה שעות רבות בסדנה שלו.
הוא הראה מיומנות בבניית צעצועים, מזחלות, עגלות וטחנות רוח קטנות וכן בציור.
בזמן שהיה בבית הספר הציבורי הוא למד לצייר מתמונות ומהחיים כדי לשכלל את הכישורים שלו.
כשהיה בן 15 עברה המשפחה לסירקיוז, אז כפר גבולי קטן, שם היה לאביו חנות ומכולת.
הוא ביקש מצ'ארלס לעבוד איתו, אך הוא לא היה מעוניין להפוך לסוחר.
אביו המשיך לעבוד כבנאי וביקש מהבן לעשות עבורו רישומי אדריכלות, מה שהוא עשה די טוב.
אליוט הצעיר גם למד את הנושא בבית ספר מקצועי, אך הוא עדיין רצה להיות צייר.
אביו אישר לבסוף את מעברו לעיר ניו יורק להמשך לימוד.
הוא למד אצל הצייר ג'ון טרומבול, שייעץ לו לראשונה להיות אדריכל בגלל רישומיו המיומנים, וגם אצל הצייר ג'ון קווידור.
אליוט חזר למרכז מדינת ניו יורק, שם עבד באופן אינטנסיבי בציור פורטרטים במשך 10 שנים.
בין עבודותיו היו דיוקנאות של אנשי סגל רבים במכללת המילטון.
לאחר עשור של ציור דיוקנאות הוא חזר לעיר ניו יורק בשנת 1845, שם אישר טרומבול את התקדמותו בציור.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב, שהייתה מדד להכרה ועזרה לו למשוך יותר לקוחות.
אליוט נחשב לדיוקנאי הטוב ביותר בימיו.
אף שמעולם לא למד מחוץ לארצות הברית, הטכניקה שלו איננה פרובינציאלית ולא שיגרתית.
שיטתו בשלה, צבעיו רעננים ונקיים, ודמיונו מעולה, אם כי חסר יותר רגש בדמויות.
אמרו שהוא צייר למעלה מ-700 דיוקנאות, בעיקר ראשים, מכיוון שלא היה לו מושג על ציור בבדים גדולים.
הוא גם צייר יצירות דמיוניות כמו המורה שלו ג'ון קווידור, כולל דון קיחוטה וג'ון פלסטף, וציור נוף אחד "אגם סקנאטלס".
בין המצוירים שלו היו פנימור קופר, פיץ-גרין האלק, פלטשר הרפר (גלריית קורקורן לאמנות, וושינגטון).
דיוקנאות נוספים של אליוט תלויים בעיריית ניו יורק ובספרייה באולבני.
ארבעה מדיוקנאותיו מוחזקים על ידי המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
צ'ארלס לי היה עורך דין אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1795–1801. לזמן קצר בשנת 1800 היא שימש כמזכיר המדינה בפועל.
צ'ארלס לי נולד באחוזת המטעים ליסליבניה של אביו שבמחוז הנסיך אדוארד, וירג'יניה, להנרי לי ולרעייתו לוסי (לבית גריימס) לי.
הוא היה השלישי במשפחה של 11 ילדים ואחיו הצעיר של הגנרל הנרי לי, אביו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי.
אח אחר שלו, ריצ'רד בלנד לי, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
דודן שלו מדרגה שלישית היה הנשיא זאכרי טיילור.
לי סיים ב-1775 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר מכן למד משפטים בהדרכתו של ג'ראד אינגרסון מפילדלפיה לפני ששב לווירג'יניה.
ב-1789 נשא לי לאישה את אן לי, דודניתו מדרגה שנייה ובתו של הסנאטור ריצ'רד הנרי לי.
עד למותה של אן ב-1804 נולדו לזוג שישה ילדים.
ב-1809 הוא נישא בשנית למרגרט סקוט ולהם נולדו ארבעה ילדים.
לאחר מותו של התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם ברדפורד מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את לי לתפקיד.
הוא החל לכהן בו ב-10 בדצמבר 1795 עד לסוף נשיאותו של וושינגטון והמשיך לכהן בו תחת הנשיא הבא ג'ון אדמס עד לסוף נשיאותו של זה האחרון בפברואר 1801.
בתקופת כהונתו כתובע הכללי התגורר לי באלכסנדריה, וירג'ינה, שהייתה אז חלק מוושינגטון די.
הוא תמך בהחזרת השטח הדרומי של הבירה לווירגיניה, מהלך שבוצע בסופו של דבר ב-1847. לאחר תום כהונתו כתובע הכללי הוא היה לפקיד הנמל של מחוז הבירה שעל נהר הפוטומק ואחד מעורכי הדין הבולטים בצפון וירג'יניה ובמחוז קולומביה.
לי ייצג את ויליאם מרבורי ואישים אחרים שמונו על ידי ג'ון אדמס בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שהיה תיק תקדימי ועתירה שהוגשה נגד ממשל תומאס ג'פרסון על מינויים של הממשל הקודם שהוא לא אישר.
בו זמנית ייצג לי את יו סטיוארט בתיק "סטיוארט נגד ליירד" .
לי דחה את הצעתו של ג'פרסון להתמנות כשופט בבית המשפט העליון.
צ'ארלס לי נפטר ב-24 ביוני 1815 ונטמן בבית הקברות של וורנטון, וירג'יניה.
סר צ'ארלס טאונסנד (; 21 בפברואר 1861 – 18 במאי 1924) היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
במהלך שירותו הצבאי השתתף במלחמה המהדית ובדיכוי מרידות של שבטים על גבול פקיסטן-אפגניסטן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פיקד על דיוויזיה במערכה במסופוטמיה.
במהלך מערכה זו עמד במצור על כות ובסופו הפך לשבוי מלחמה בידי הטורקים עד לסיום המלחמה.
טאונסנד נולד ב-1861 ברובע הלונדוני סאת'ק (Southwark) לצ'ארלס ת'ורנטון טאונסנד ולואיז (לבית גרהאם).
האב עבד כפקיד בחברת הרכבות והמשפחה שהייתה אמידה ומכובדת החזיקה אחוזה במחוז נורפוק.
טאונסנד למד בבית הספר קרנלי (Cranleigh School) שבמחוז סארי.
את הקריירה הצבאית שלו החל טאונסנד בלימודים צבאיים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1881. מייד לאחר סיום לימודיו הוצב טאונסנד כקצין בחיל הנחתים המלכותי (Royal Marines).
ב-1884 נשלח טאונסנד לח'רטום שבסודאן כדי להשתתף במלחמה המהדית וכדי לחלץ את צ'ארלס גורדון ואנשיו שהיו תחת מצור שהטיל על העיר מוחמד אחמד וצבא המורדים מהדי.
טאונסנד התנדב למשימה זו לאחר שהתרשם מהתעקשותו של צ'ארלס גורדון להישאר בחרטום ולא להתפנות וקיבל לשם כך את אישורו של פילדמרשל גרנט ג'וזף וולסלי.
ב-16 בינואר 1885 השתתף בקרב אבו קלעה (1885) שיועד לפרוץ את הדרך לחרטום.
על אף ההצלחה בקרב איחרו הבריטים להגיע לעיר והמורדים כבשו אותה והוציאו להורג את גורדון.
טאונסנד המשיך לשרת בסודאן עד סוף 1885.
ב-סוף 1885 הוצב טאונסנד בהודו, הועבר מחיל הנחתים המלכותי לצבא בריטניה ושובץ בצבא הודו הבריטית.
ב-1891 השתתף במערכה בהונזה-נאגאר כנגד נסיכויות הונזה ונאגאר שבמחוז גילגיט-בלטיסטן (פקיסטן).
ב-4 במאי 1893 הועבר לפקד על חיל משמר במבצר גופיס ובינואר 1895 קודם לדרגת קפטן הועבר לפקד על חיל משמר של כ-400 לוחמים הודים במבצר צ'יטראל שבעיר צ'יטראל .
במהלך מרץ ואפריל 1895 התמודד טאונסנד וחיל המשמר במצור על צ'יטראל במהלכו כותר המבצר על ידי כוחות משבטים פשטונים מקומיים.
המצור הסתיים לאחר 46 ימים בניצחון הבריטים הנצורים ונסיגת המקומיים.
מספר חיילים וקצינים עוטרו בתוארי כבוד בעוד שלטאונסנד עצמו הוענק התואר חבר במסדר האמבט.
באופן יוצא דופן הוענק לו התואר באופן אישי על ידי המלכה ויקטוריה לאחר שובו לאנגליה.
עם סיום הקרבות וכיבוש חרטום זכה טאונסנד באות השירות המצוין על אומץ ליבו במערכה זו.
התהילה לה זכה במהלך שירותו עד כה רק תרמה לשאפתנות של טאונסנד שחיפש כעת את הדרך המהירה לפסגה.
אמביציית יתר זו הביאה אותו למעבר מהיר בין תפקידים כשבכל תפקיד חיפש את התפקיד הבא:
ב-1899 עזב טאונסנד את חיל המשלוח המצרי-הודי עבור תפקיד מטה בפונג'אב שבהודו.
מייד לאחר אישור המינוי שינה דעתו ופנה לגנרל רדוורס בולר ולפילדמרשל אוולין ווד כדי לשרת תחתם במלחמת הבורים אך סורב.
לאחר שסורב נסע טאונסנד לפונג'אב שבהודו כדי לקבל את התפקיד שהוצע לו לראשונה אך גילה שתפקיד זה כבר נתפסה.
טאונסנד נפגש עם לורד ג'ורג' נתניאל קרזון שכיהן כמושל הכללי של הודו ובסופו של דבר קיבל את התפקיד.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד נפטר אבי המשפחה וטאונסנד ביקש חופשה ארוכה לסדר את ענייני המשפחה.
בפברואר 1900, ועל אף שהתחייב לתפקיד בהודו, הפליג טאונסנד לדרום אפריקה כדי לקחת חלק במלחמת הבורים.
בהגיעו מונה לעוזר שליש של המושל הצבאי של מדינת אורנג' החופשית ובהמשך הועבר לשרת ברגימנט הפוסיליירים המלכותי.
לאחר שפנה למשרד המלחמה כדי לקבל תפקיד פיקודי הועבר לסגל הפיקוד של רגימנט בדפורדשייר .
מאחר שראה יחידה זו כחסרת יוקרה ביקש לעבור ל"רגימנט המשמר האירי" היוקרתי יותר אך בקשתו נדחתה והוא הועבר בחזרה לרגימנט הפוסיליירים המלכותי.
מאחר שגם רגימנט זה נתפס בעיניו כלא יוקרתי חזר לשלוח מכתבי בקשה להעברה ובסופו של דבר נשלח ב-1902 לסייע לארצות הברית לבדוק דרכי פלישה לקנדה תפקיד אותו ביצע עד 1903.
באפריל 1903 נשלח טאונסנד לשרת בבורמה.
ב-1904 חזר להודו שם פנה להוריישו קיצ'נר, ששירת כמפקד הכוחות הבריטים בהודו, כדי שימנה אותו למפקד רגימנט אל סורב.
ב-1905 קודם לדרגת קולונל ונשלח לפריז כנספח צבאי.
ב-1906 הועבר לסגל הפיקוד של "רגימנט הרגלים הקל המלכותי של שרופשייר" .
ב-1907 חזר להודו לתפקיד עוזר שליש של הבריגדה ה-9 ההודית.
ב-1908 מונה למושל מושבת נהר האורנג' בדרום אפריקה (שהייתה השלב הסופי של מדינת אורנג' החופשית).
טאונסנד ואשתו עברו לחיות בבלומפונטיין.
במהלך תפקיד זה קודם ב-1909 לדרגת בריגדיר גנרל וב-1911 למייג'ור גנרל.
ב-1912 חזר טאונסנד ומשפחתו לאנגליה ובאפריל 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-44 "מחוזות הבית".
באוקטובר 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-54 "מזרח אנגליה".
ב-1913 עבר טאונסנד להודו שם מונה ביוני 1913 לפקד על הבריגדה ה-9 "יהאנסי" ובאפריל 1914 מונה למפקד הבריגדה ה-4 "רוואלפינדי".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקש טאונסנד לעבור מהודו לצרפת כדי להילחם בחזית המערבית באירופה.
בקשתו סורבה לאור ניסיונו והוא מונה לטפל במרד פוטנציאלי של מוסלמים בהודו בעקבות קריאה שיצאה לג'יהאד נגד בריטניה וצרפת.
באפריל 1915 מונה טאונסנד למפקד הדיוויזיה ה-6 של "פונה" ונשלח למערכה במסופוטמיה תחת פיקודו של גנרל ג'ון ניקסון (מפקד כוח D של חיל המשלוח ההודי).
מטרת המערכה הייתה להגן על שדות הנפט הבריטים בפרס ולשמור על נתיבי שיט בטוחים במפרץ הפרסי עבור המכליות הבריטיות.
הפעילות הבריטית במפרץ החלה כבר ב-6 בנובמבר 1914 עם הפלישה לשאט אל ערב ועד הגעתו של טאונסנד למסופוטמיה השלים הצבא הבריטי את כיבוש בצרה.
הדיוויזיה ה-6 של פונה, שעליה החל לפקד טאונסנד פעלה כבר בעיראק וכללה את יחידות המשנה הבאות :
בדיקה שעשה טאונסד על מצב המוכנות של הדיוויזיה חשף חוסרים משמעותיים בהרבה תחומים כשהחשוב שבהם היה המחסור בסגל רפואי ובציוד רפואי (שהפך לכבד משקל בהמשך המערכה) אולם טאונסנד לא תיקשר חלק מחוסרים אלו לניקסון.
עם זאת העלה טאונסנד חשש מהנאמנות של היחידות המוסלמיות מאזור פקיסטן וזאת לאור צו הג'יהאד שהוצא בעולם המוסלמי כנגד צרפת ובריטניה
עם כיבוש בצרה הושלמו, למעשה, יעדי המערכה אולם ניקסון (ובהמשך גם טאונסנד) שאף להרחיב את תחום השליטה הבריטית ואף לכבוש את בגדאד.
עם הגיעו לזירה הורה ניקסון לטאונסנד להתקדם במעלה נהר החידקל לכוון בגדאד (וזאת אף ללא אישור משרד המלחמה בלונדון).
טאונסנד והדיוויזיה ה-6 החלו לצעוד באפריל 1915 במעלה החידקל בסיוע ספינות נהר וניהלו שורה של קרבות תוך התקדמות מערבה:
קרב עמארה התחולל מ-31 במאי ועד 3 ביוני 1915 ובמהלכו כבשה הדיוויזיה את העיירה עמארה.
קרב נאסריה התחולל מ-27 ביוני ועד 25 ביולי 1915 ובסופו נכבשה העיר נאסריה.
קרב א-סין התחולל מ-27 בספטמבר ועד 29 בספטמבר 1915 והניצחון בו פתח את השער לכיבוש העיר כות.
ניצחונות אלו, שטאונסנד טרח לפרסם ברחבי האימפריה, הביאו לו כבוד ותהילה ומבקביל תרמו למורל הבריטי שהיה בשפל לאחר הכישלונות במערכת גליפולי ובצרפת.
לאחר התבססותו בכות ביקש טאונסנד מניקסון לעצור את המערכה לכיבוש כות כדי לתגבר את הכוחות, לחדש את האספקה ולטפל כראוי בפצועים.
ניקסון דחף את טאונסנד להמשיך להתקדם לבגדאד מתוך שלא הבין את קשייו וכיוון שלא היה מודע לתגבור הכוחות המשמעותי של הצד הטורקי כשיחידות מילואים הגיעו מטורקיה.
טאונסנד עזב את כות והמשיך צפונה עד שהגיע למערך ההגנתי שבנו הטורקים, בפיקוד נוראדין איברהים פאשה, בקטסיפון (כ-15 ק"מ לפני בגדאד).
במקום זה התחולל קרב קטסיפון מה-21 בנובמבר עד ה-24 בנובמבר 1915. בקרב זה, בו סבלו שני הצדדים מנפגעים רבים, לא הושגה הכרעה וטאונסד, שהאמין שבמצב של כוחותיו אין שום דרך להגיע לבגדאד, הורה לדיוויזיה ה-6 לסגת לכות.
כשנוראדין איברהים פאשה הבין שהבריטים נסוגו לכות הוא החל במרדף אחריהם.
כשטאונסנד הגיע לכות הוא ביקש מניקסון להמשיך בנסיגה אולם ניקסון הורה לו להחזיק בעיר ולהגן עליה.
טאונסנד שלח לבצרה כ-1,000 חיילים מוסלמים שהתנגדו להילחם באחיהם המוסלמים הטורקים אך נשאר עם עיקר הדיוויזיה בעיר.
הכוחות הטורקים, שהגיעו לעיר שבוע אחרי טאונסנד, ניסו לכבוש את העיר אך נכשלו ולכן החליט הפיקוד הטורקי להטיל מצור על העיר.
המצור הוטל על הארמייה ה-6 הטורקית שהפיקוד עליה הועבר לקולמר פון דר גולץ.
מיקומה של כות איפשר לכוחות הבריטים הגנה מיטבית על העיר לכן הבעיה העיקרית של טאונסנד הייתה מזון.
במקביל להערכות להגנה על העיר הפעיל טאונסנד לחץ על ניקסון לשלוח חילוץ וכדי להאיץ את הסיוע הציג תמונה לא מדויקת של כמות המזון שנשאר בעיר.
לחץ זה עשה את שלו וניקסון ארגן בזריזות כוח חילוץ של שתי דיוויזיות אולם גם כוח זה סבל מאותן בעיות לוגיסטיות מהן סבלה הדיוויזיה ה-6.
מכיוון שטאונסנד לא הראה שאיפות לפרוץ את המצור הפנה גולץ את מרב הכוחות שצרו על העיר לחסום את כוח החילוץ הבריטי.
כוח זה התקדם במעלה החידקל בסדרה של קרבות מול הטורקים.
קרבות אלו התחוללו בין ינואר לאפריל 1916 (קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה, קרב דוג'יילה ועוד) אולם התקדמות זו הייתה במחיר גבוה של נפגעים ובסופו של דבר לא נפרץ המצור.
הקרב האחרון התחולל ב-22 באפריל וסך הנפגעים הבריטים עמד על כ-26,000 חיילים.
ככל שהתארכו ניסיונות החילוץ והתמעט המזון בכות נאלץ טאונסנד להתמודד עם גל של עריקת חיילים הודים מוסלמים לצד הטורקי.
בסופו של דבר נאלץ טאונסנד להרים דגל לבן וב-29 באפריל 1916 נכנעה הדיוויזיה לטורקים.
במהלך המצור מתו כ-1,700 מהחיילים הנצורים עקב רעב, מחלות וירי ארטילרי.
לאחר הכניעה הוכרחו השבויים לצעוד רגלית למחנות אסירים באנטוליה שבטורקיה כשלאורך הדרך ובמחנות עצמם סבלו מיחס לא אנושי.
לאחר חתימת הפסקת האש של מודרוס ב-1918 התברר שרק 30% מהשבויים שיצאו מכות שרדו את השבי.
טאונסנד עצמו נלקח ב-2 במאי 1916 באונייה לבגדאד ומשם הועבר לקושטא שם נפגש עם אנוור פאשה.
הוא הושם במאסר עד סוף המלחמה אך המשיך לשמור על קשרים טובים עם פאשה במהלך המאסר.
הוא שוחרר עם תום המלחמה.
לאחר המלחמה הופנתה כלפי טאונסנד ביקורת הן על אי ניסיון לפרוץ את המצור ובכך לסייע לפנטון איילמר, מפקד כוח החילוץ והן על שלא השתדל אצל אנוור פאשה להקל על תנאי החיים של חיילי הדיוויזיה שלו שגוועו במחנות השבויים בזמן שהוא חי חיים נוחים.
בתחילת 1919 חזר טאונסנד לאנגליה בציפייה לשטיח אדום אך לאכזבתו גילה שכל דלתות הצבא סגורות בפניו ולא נמצא לו כל תפקיד.
ב-1920 פרש מהצבא והתרכז בכתיבת ספרו על המערכה במסופוטמיה ובמקביל העמיד עצמו לבחירות לפרלמנט כמועמד עצמאי.
לאחר שנבחר עסק בנושאים של המזרח הקרוב וחיילים ותיקים.
באותה תקופה החלו להתפרסם מחקרים של היסטוריונים שביקרו את התנהלותו והגבירו את הביקורת עליו דבר שמנע את בחירתו החוזרת ב-1922.
על אף תוארי הכבוד שטאונסנד זכה בהם הייתה דעת הקהל חלוקה ביחס אליו.
הדעה השלילית כלפיו גברה לאחר המלחמה כשבריטניה פעלה להעמיד לדין את האחראים לרצח העם הארמני וביניהם אנוור פאשה.
טאונסנד, שהתחבר לאנוור בתקופת השבי, הודיע שיעיד לטובתו ובכך נפגעה תדמיתו.
טאונסנד נפטר ב-1924 בצרפת עקב מחלת סרטן והובא לקבורה בטקס צבאי מלא באנגליה.
אישיותו של טאונסנד הייתה מאוד שנוייה במחלוקת.
מצד אחד תואר כאיש תרבות ובעל השכלה רחבה עם חיבה לתרבות צרפת.
מצד שני תואר כבעל שאפתנות רבה להתקדם בתפקידים ובדרגות באופן שהביא אותו לנקוט את כל הצעדים האפשריים כדי להתקדם בכל מחיר.
טאונסנד קשר קשרים "בחלונות הגבוהים" וטרח לכתוב מכתבים רבים לבעלי השפעה בצבא בריטניה ובתחום הפוליטי כדי שייסיעו לו להתקדם.
במקביל כתב מכתבי השמצה כנגד מפקדיו בטענה שאינם כשירים לפיקוד.
דפוסי התנהגות אלו קוממו נגדו רבים מעמיתיו הקצינים שתארו אותו כסנוב, בוגדני, בכיין ובעל נטייה לטעות בגלל אגו חזק מדי.
לאורך זמן עיכבה התנהגות זו את הקריירה של טאונסנד.
טאונסנד נישא בצרפת ב-22 בנובמבר 1898 לאליס קהאן ד'אנברס (Alice Cahan d'Anvers) מצרפת (1876–1965).
בתם של לואיס רפאל ולואיז קהאן ד'אנברס.
את אליס פגש טאונסנד בתקופת המערכה השנייה בסודאן בזמן שטייל בעתיקות לוקסור ב-1897. לזוג נולדה ב-1900 בת בשם אודרי דורותי לואיז טאונסנד.
אחוזת משפחת קהאן, "שאטו דה שאמפ" (Château de Champs), שמחוץ לפריז הפכה לביתו העיקרי כשלא היה במסעות מלחמה ברחבי העולם.
אשתו אליס ואחותה התפרסמו לאחר שצוירו בילדותן על ידי אוגוסט רנואר.
צ'ארלס כריסטיאן נאהל היה צייר אמריקאי יליד גרמניה.
לאחר שהיגר לארצות הברית תואר כ"אמן הקליפורני הגדול הראשון".
הוא התמסר לז'אנרים אמנותיים שונים.
נאהל הגיע ממשפחה שמאז המאה ה-17 ייצרה אמנים חשובים בתחומי עיצוב פנים, פיסול וייצוגים חזותיים.
סבא רבא שלו היה הפסל יוהאן אוגוסט נאהל (האב), סבו הפסל והצייר יוהאן אוגוסט נאהל (הצעיר).
כמה מאבותיו היו פרופסורים באקדמיה לאמנות בקאסל וחלקם עמדו בראשם.
קרל כריסטיאן היינריך היה מוכשר ביותר, וצייר בצבעי מים בגיל 12. הוא למד גם באקדמיה לאמנות בקאסל.
המצב הכלכלי והתסיסה הפוליטית גרמו לו לעזוב את עיר הולדתו קאסל בשנת 1846 עם משפחתו וחברו, האמן פרדריק אוגוסט ונדרוט (1819–1884) ולעבור לפריז.
אחיו למחצה הוגו וילהלם ארתור נאהל (1833–1889), שלימים נודע גם כצייר, מאייר וגרפיקאי וליווה את קרל כריסטיאן בכל שלבי חייו האחרים, היה שם עמו.
בפריז שינה קרל את שמו לצ'ארלס, ולמד אצל פול דלארוש והוראס ורנה והציג את עבודותיו בסלון דה פריז המפורסם.
המהומה הפוליטית של מהפכת פברואר הצרפתית גירשה את השלישייה שוב.
הם עזבו את צרפת ולקחו ספינה לארצות הברית ב-1848/1849.
בניו יורק הגיעה אליהם הידיעה על הבהלה לזהב בקליפורניה.
כמו אלפי אחרים, הם הזמינו מקום בספינה שהעבירה אותם דרך פנמה לחוף המערבי של ארצות הברית.
במאי 1851 הם נסעו דרך גשר שער הזהב והגיעו לסן פרנסיסקו.
באזור נהר יוּבּה ליד סקרמנטו ניסו במשך כמה חודשים להתעשר על ידי גילוי זהב.
נאהל החל לשרטט את הכורים ששילמו עבור דיוקנאותיהם באבקת זהב.
עם זאת, חלום העושר לא התממש.
נאהל פתח סטודיו לציור עם אחיו ארתור וונדרוט בסקרמנטו והתפרנס מעיסוק בליטוגרפיות ואיורים לעיתון ולכתבי העת המקומיים.
בשנת 1852 שרפה הרסה את רוב סקרמנטו.
נאהל עבר לסן פרנסיסקו, פתח סטודיו חדש ומאז התמסר לעבודות ציור מסחריות עם אחיו הוגו וחבר האמן אוגוסט ונדרוט.
שיתוף הפעולה האמנותי עם וונדרוט מתועד בציורים כמו בקתת כורה, וכורים בסיירה.
משנת 1853 יצר ציורי דיוקן רבים, גם בשיתוף פעולה עם אחיו ארתור, שפעל כעוזר.
"אנחנו עובדים כמו בסדנה; קרל מצייר את הראש, אני מצייר את הבגדים ..." כתב ארתור בשנת 1853 לוילהלם נאהל בקאסל.
עם זאת, "ייצור המוני" זה היה אחראי גם על חוסר העקביות וחוסר השלמות ברבות מהיצירות.
הציור הדרמטי "האש במפרץ סן פרנסיסקו" משנת 1856 גם נוצר משיתוף הפעולה בין שני האחים, שהאמריקאים כינו אותם בקצרה "האחים נאהל".
בין השנים 1860–1870, צ'ארלס כריסטיאן נאהל היה אחד הציירים המצליחים ביותר בקליפורניה.
סגנונו האקדמי והאירופאי הוערך ולציורים עם המוטיבים שצייר מתוך ספרות, היסטוריה ומיתולוגיה קלאסית, היה ביקוש של משפחות בולטות.
בין גדולי פטרוניו היה אספן האמנות בסקרמנטו אדווין בראיינט קרוקר, שהיה ידוע כחובב הציור האירופי.
העבודה שרכש נמצאת כעת במוזיאון לאמנות קרוקר בסקרמנטו.
צ'ארלס כריסטיאן נאהל מת מטיפוס ב-1 במרץ 1878 בסן פרנסיסקו.
צ'ארלס לם היה משורר ומסאי אנגלי, שידוע בעיקר בעיבוד סיפורי שייקספיר לילדים, אשר כתב בשיתוף עם אחותו, מארי לם, ובספר המסות: Essays of Elia .
לם היה במרכזו של המעגל הספרותי של יוצרים ידועים כסמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת', ויליאם הזליט ואחרים.
הביוגרף הראשי שלו כינה אותו: "הדמות האהודה ביותר בספרות האנגלית".
צ'ארלס לם נולד בלונדון לאליזבת פילד וג'ון לם.
הוא היה הצעיר מבין שלושת הילדים ששרדו מתוך שבעה; ג'ון ג'וניר היה גדול ממנו ב-12 שנים, ומרי ב-10 שנים.
אביו שימש כעורך דין באזור המשפטי של לונדון, דבר שאפשר לבנו לבלות שם את נעוריו.
דמותו של אביו מעוצבת באחת המסות של לם.
הוא למד ב-Christ Hospital – שם הוא הכיר את קולרידג', עמו שמר על קשרים קרובים מאוד במהלך חייו.
בשנת 1790 החל לעבוד כפקיד, ובשנים 1792–1825 עבד ב"חברת הודו המזרחית".
לם ואחותו כאחד סבלו מהפרעות נפשיות.
במכתב ששלח בשנת 1795 לחברו קולרידג', הוא מספר לו על אשפוזו לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי.
מחלתה של מארי הייתה דרסטית יותר, ובאחד מהתקפיה הפסיכוטיים היא הרגה את אמה, וצ'ארלס הוא זה שנאלץ להוציא את סכין המטבח מידה.
הוא אשפז אותה במוסד פרטי באיזלינגטון וקיבל אחריות על הטיפול בה עד יום מותו, גם כשחזרה מחלתה.
תודות לו היא שוחררה מהמוסד ושניהם היו פעילים מאוד מבחינה חברתית בחוגים הספרותיים של לונדון.
הם התגוררו באותו הבית וסלון ביתם הפך למעין מועדון חברתי של היוצרים הגדולים בספרות ובתיאטרון.
צ'ארלס לם נפטר בשנת 1834 מזיהום של חיידק סטרפטוקוקס בפניו כשהיה בן 59. מארי לם נפטרה כתריסר שנים אחריו.
בשנת 1798 פרסם לם בשיתוף עם צ'ארלס לויד קובץ שירים בשם Blank Verse (חרוזים לבנים), ממנו זכור במיוחד The Old Familiar Faces (הפנים המוכרות משכבר).
באותה שנה פרסם גם את יצירתו A Tale of Rosamund Gray, שמבוססת על חייו האישיים.
בראשית המאה ה-19 החל לם לעבוד בשיתוף פעולה עם אחותו, וב-1809 פרסמו צ'ארלס ומארי לם את Tales From Shakespear ("מסיפורי שייקספיר") שהודפס פעמים רבות מספור ויצא במהדורות שונות.
הספר כולל תקצירים בפרוזה אמנותית של כמה מהמחזות הידועים והאהובים ביותר של המחזאי ויליאם שייקספיר.
הספר היה מיועד לכאורה לילדים אך נקרא גם על ידי מבוגרים.
העבודה נחלקה בין האח ואחותו, כשצ'ארלס היה אחראי על מדור הטרגדיות, ואילו מארי, על הקומדיות.
לאחר מכן פרסם ספר ביקורות על מחזאים מתקופתו של שייקספיר, ובכך הוא תרם, לדעתו, לפרסום המחזות.
בשנת 1820 החל לפרסם מאמרים בכתב העת החדש London Magazine (מגזין לונדון) תחת השם Elia, ובכך מצא את ייעודו.
הוא שילב בהם עובדות אוטוביוגרפיות עם סיפורים בדיוניים וכתב בצורה קריקטורית על הזרויות באנשים השונים.
בשנת 1823 הוציא את ספרו: Essays of Elia, (חיבורים של אליה) ובשנת 1833 הוציא את החלק השני: The Last Essays of Elia (החיבורים האחרונים של אליה).
סגנונו של לם במאמרים אישי ומיוחד.
החיבורים והמכתבים של לם מעלים לעיתים זכרונות ומכרים ישנים בהומור ולפעמים גם בפאתוס.
הקלילות החיצונית כביכול שלהם טומנת בחובה את הביטוי לתנועה הרומנטית, לא פחות ממה שעשו זאת קולרידג' ווורדסוורת' בשיריהם.
עיסוקו בעיר ובפרבריה מטרימים מבחינת הנושא את ספריו של צ'ארלס דיקנס.
"מכתביו של לם אל גדולי הרוח של תקופתו הם מיצירות המופת של הספרות האנגלית בתחום זה".
צ'ארלס ומארי למב, מסיפורי שקספיר בתרגום אהרון אמיר במהדורות שונות
מסיפורי שקספיר, בתרגומה של אילה רהב
מסיפורי שקספיר, בתרגומו של אהרון בר
יצירות בודדות (כמו "כטוב בעיניכם", "קומדיה של טעויות", "חלום ליל קיץ" ואחרים), מתוך הספר "מסיפורי שקספיר" בתרגומם של אהרון אמיר, אילה רהב ואהרון בר
צ'ארלס טיילור היה הבראיסט (נוצרי מלומד בעברית וספרות תורנית) אנגלי.
נולד בלונדון ולמד בבית הספר של קינגס קולג' ובסנט ג'ונס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1874 פרסם תרגום מבואר לקהלת וב-1877 פרסם את הספר Sayings of the Jewish Fathers, תרגום מבואר של פרקי אבות.
במהדורת 1899 צורפה גם רשימת מקורות וכתבי יד של פרקי אבות.
ב-1886 פרסם את מה שהאמין שהוא המקור העברי הקדום של הדידכה (תורת שנים-עשר השליחים), אחד מכתבי הנצרות הקדומה.
טיילור שיתף פעולה עם שניאור זלמן שכטר בגילוי הגניזה הקהירית ומימן חלק ממסעו של שכטר ועבודת המחקר שלו על קטעי הגניזה.
יחד פרסמו את החיבור על מקורו העברי של ספר בן סירא (The Wisdom of Ben Sira, 1899) ופרסם מחקר משלו על קטעי גניזה (Cairo Genizah Palimpsests, 1900).
המרכז לחקר הגניזה באוניברסיטת קיימברידג', בה מרוכזים רוב קטעי הגניזה, נקרא על שמם, מרכז שכטר-טיילור.
בנוסף לעניינו בכתבים עבריים, עסק טיילור גם במתמטיקה ונמנה עם מייסדי ועורכי כתב העת Messenger of Mathematics.
הוא עבר לקורבטה אה"מ רובי בשייטת הודו המזרחית בשנת 1880. הוא הועלה לדרגת תת-לוטננט ב-27 באוקטובר 1881, נפרס לסואץ במהלך המלחמה האנגלו-מצרית ואוזכר בשדרים ב-1883. הוא עבר לאוניית המערכה אה"מ מינוטאור בשייטת התעלה בספטמבר 1883.
מאפריל 1902, זה כלל את הפיקוד על אונייה מחופת שריון אה"מ אוריון, ספינת בסיס לוגיסטי במלטה עבור סירות טורפדו.
בספטמבר אותה שנה הוא הוצב בסיירת המשוריינת אה"מ גוד הופ, והיה הקפטן הראשון שפיקד עליה, שכן היא הושלמה בנובמבר אותה שנה.
משימתה הראשונה הייתה להעביר את ג'וזף צ'מברלין, מזכיר המדינה של המושבות, לסיור שלו בדרום אפריקה מדצמבר 1902 עד מרץ 1903. לאחר מכן היא שירתה כאוניית הדגל של האדמירל וילמוט פוקס, מפקד שייטת הסיירות בתחנת צפון אמריקה ומערב הודו, ומאדן שימש כקברניט הדגל.
כאשר אדמירל סר ג'ון ג'ליקו מונה לקחת לידיו את הפיקוד על ה"גרנד פליט" בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא ביקש מגיסו, מאדן, שהצטרף מחדש למועצת האדמירליות בתור לורד הים השלישי, שילווה אותו כרמטכ"ל.
מאדן קיבל את הפיקוד על שייטת אוניות המערכה הראשונה, כסגן מפקד ה"גרנד פליט" עם דגלו באוניית המערכה אה"מ מרלבורו בדצמבר 1916 והעביר מאוחר יותר את דגלו לאוניית המערכה אה"מ רוונג'.
כאשר אדמירל סר דייוויד ביטי הוריד את דגלו כמפקד העליון של ה"גרנד פליט" בשנת 1919 וארגון המלחמה של הצי התפרק, מאדן מונה למפקד הצי האטלנטי החדש שהוקם והניף את דגלו באוניית המערכה אה"מ קווין אליזבת.
הוא פרש לגמלאות ביולי 1930 ומת בלונדון ב-5 ביוני 1935.
ב-28 ביוני 1905 נשא מאדן לאישה את קונסטנס ויניפרד, בתו השלישית והצעירה של סר צ'ארלס קייזר, הברונט הראשון, ואחותה של הרוזנת ג'ליקו; והיו להם שני בנים (צ'ארלס וג'ון) וארבע בנות (קון, ג'ואן, הופ ומרי).
צ'ארלס ליימן טרי הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בין שאר תפקידיו כשופט בבית המשפט העליון של דלאוור וכנשיאו, וכמושל דלאוור ה-65 בשנים 1965–1969.
צ'ארלס טרי נולד בקמדן שבדלאוור כבנם של צ'ארלס ליימן האב ואליזבת מקסון טרי.
הוא למד בווסלי קולג' שבדלאוור ובאוניברסיטת וירג'יניה, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וושינגטון ולי.
טרי נשא לאישה את ג'סיקה אירבי, ולשניים נולד בן בשם צ'ארלס.
ב-1924 התקבל טרי ללשכת עורכי הדין של דלאוור, עסק במקצוע בדובר, ושימש כפרקליט עבור בית המשפט של מחוז קנט ועבור האספה הכללית של דלאוור.
ב-1936 הוא מונה כמזכיר המדינה של דלאוור, ושימש בתפקיד בשנים 1937–1938.לאחר מכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הגבוה של דלאוור מ-7 בדצמבר 1938 ועד 29 באפריל 1957, וממועד זה ועד 23 ביולי 1962, כנשיאו של בית משפט זה.
לאחר מכן הוא החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון של דלאוור, והחל ממאי 1963 ועד אוגוסט 1964 כנשיאו.
במאמרם על מערכת המשפט של דלאוור, תיארו הנרי ר.
הורסי וויליאם דאפי את תקופת כהונתו של טרי על כס השיפוט: "בעשרים וחמש שנותיו על כס השיפוט, השופט טרי, או 'צ'ארלי', כפי שהוא העדיף להיקרא, באמצעות הידע שלו על התהליך החקיקתי והשפעתו על האספה הכללית, הועיל מאוד בקידום מספר רב של רפורמות משפטיות.
בין אלו נכללו העלאת משכורות השופטים ושיפורים משמעותיים במערכת הפנסיות שלהם, הקמת בתי משפט לפניות רגילות במשרה מלאה במחוזות קנט וסאסקס, תמיכה ממושכת בהקמת בית המשפט העליון של דלאוור כבית משפט נפרד, ושיפורים והרחבות משמעותיות של מבני בתי המשפט הן בבניין הציבורי בווילמינגטון והן בבית המשפט של מחוז קנט".
לטרי היו שאיפות פוליטיות, ובתמיכת המושל המכהן, אלברט קארוול, הוא התפטר מכהונתו בבית המשפט העליון.
ב-1964 הוא נבחר כמושל דלאוור, לאחר שהביס בבחירות את סגן המושל והמושל לשעבר דייוויד באקסון.
כמושל, וכשופט לשעבר, יזם טרי רפורמה מרכזית במערכת בתי משפט השלום, הפך אותם לבתי משפט "שבעבר היו נגועים בפוליטיקה ובמשוא פנים" למה שבסופו של דבר הפך ל"מערך של שופטים יעילים בשכר במשרה מלאה שישבו באולם המשפט וניהלו הליכים על פי כללים אחידים כתובים".
בעיקר, הופסק הנוהג לשלם שכר לפקידים בהתבסס על מספר התיקים המשפטיים שהסתיימו, והם החלו לקבל משכורות קבועות.
שינוי נוסף היה רכישתו של בית וודברן, מעון המושל הרשמי, שטרי ומשפחתו היו הראשונים שהתגוררו בו.
יוזמה נוספת של טרי הייתה הקמתו של הקולג' הטכנולוגי הקהילתי של דלאוור, שהחזיק בקמפוס בכל אחד ממחוזות המדינה.
בנוסף לכך, דלאוור לא יכלה להתחמק מהסוגיות המרכזיות של שנות ה-60, בעיקר אלו שנגעו לשוויון הגזעי.
באספה הכללית של דלאוור התנהלו ויכוחים ממושכים בנוגע לשיכון שוויוני, אך לא הושגה הסכמה על חקיקה בהתאם.
ברחובות וילמינגטון, כמה לילות שבהן התרחשו יריות ב-1967, הסתיימו בהטלת עוצר ואיסור על מכירת משקאות משכרים.
טרי פנה לאספה הכללית ודרש וקיבל את הסמכות להכריז על מצב חירום במדינה.
הוא ניצל מידית את סמכותו זו, ואף על פי שהאלימות נפסקה באותו שבוע, מצב החירום נותר בתוקף למשך חודש נוסף.
שנה לאחר מכן, הבעיות הרציניות צצו עם רצח מרטין לותר קינג ב-4 באפריל 1968. כמה ימים לאחר מכן פרצו מהומות בוילימינגטון שנמשכו יומיים.
שוב הגיב על כך טרי בהכרזה על מצב חירום ושלח את המשמר הלאומי לסייע למשטרת העיר.
שבוע לאחר מכן, כאשר נראה שהמצב היה תחת שליטה, הסיר ראש העיר את העוצר וביקש לפנות את אנשי המשמר הלאומי.
בהאמינו שעוד צפויה אלימות נוספת, סירב טרי לבקשה זו' ורק לאחר תום כהונתו של טרי, שמונה חודשים לאחר מכן, פונו כוחות המשמר הלאומי מרחובות וילמינגטון.
במקביל לאירועים אלו, צעקו סטודנטים של הקולג' המדינתי של דלאוור כלפי טרי במהלך נאום שנשא, ולזמן מה השתלטו על בניין המנהלה של הקולג'.
טרי הגיב בסגירת המוסד למשך חודש.
טרי זכה לתמיכה על הישגיו המשמעותיים ועל אופן הטיפול שלו באלימות בווילמינגטון.
הוא ניהל מסע בחירות לתקופת כהונה שנייה, ונוצח בהפרש קטן, ככל הנראה בשל התקף לב שלקה בו באוקטובר אותה שנה וויכוח על התוויית גבולות אזורי הבחירה במחוז סאסקס.
על כל פנים, 1968 הייתה שנה של סדרת ניצחונות של הרפובליקנים, וראסל פיטרסון הצליח להביס את המושל המכהן, בין השאר בזכות מספר גדול של דמוקרטים בווילמינגטון שביקשו לבחור במנהיגות חדשה ולשים קץ למתחים ולאלימות.
צ'ארלס טרי נפטר בדובר ב-6 בפברואר 1970. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית המשיח האפיסקופלית שבעיר.
הקמפוס של הקולג' הטכנולוגי הקהילתי של דלאוור בדובר קרוי על שמו.
צ'ארלס בראון לור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כתובע הכללי של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
לור נולד בקנטוול ברידג' (כיום אודסה), דלאוור, ב-16 במרץ 1831. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית מידלטאון במידלטאון, דלאוור.
ביוני 1852 השלים את לימודיו בקולג' דיקינסון בקרלייל, פנסילבניה, לאחר מכן למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור במחוז ניו קאסל ב-1861.
ב-1857 כיהן כפקיד בית הנבחרים של דלאוור ובמהלך מלחמת האזרחים שימש כנציב הגיוס של הצבא הפדרלי למחוז ניו קאסל ב-1862.
לור כיהן כתובע הכללי של דלאוור בין השנים 1869 ל-1874 ונבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה-48 וה-49, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1883 עד ל-3 במרץ 1887. הוא לא הועמד לבחירה מחדש, וב-1893 מונה לזקן השופטים של בית המשפט העליון של דלאוור.
הוא מונה מחדש ב-1897 לתקופת כהונה של שתים-עשרה שנים אך פרש ב-1909. הוא גם היה חבר בוועדת הקוד בשנים 1909 ו-1910.
בנוסף כיהן כנשיא המכונן של מועצת הנאמנים של מכללת דלאוור לסטודנטים צבעוניים מחוץ לדובר (שונה בחקיקה ב-1893 ל-State College for Colored, וכיום היא אוניברסיטת המדינה של דלאוור).
הוא כיהן כנשיא מועצת המנהלים מהקמת המכללה ב-1891 ועד ל-1909 בערך.
לור מת בביתו בווילמינגטון שבדלאוור ב-6 במרץ 1911. שרידיו נשרפו והאפר הופקד שם בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית.
בית הספר היסודי צ'ארלס ב.
לור בווילמינגטון התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
צ'ארלס טריפלט אופרול היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שלחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית כקצין פרשים, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1883–1893, וכמושל וירג'יניה ה-42 בשנים 1894–1898.
צ'ארלס טריפלט אופרול נולד בעיירה ברוסטאון שבמחוז פרדריק שבווירג'יניה (כיום ליד ברקלי ספרינגס שבווירג'יניה המערבית), כבנם של ג'ון וג'יין לאורנס גרין אופרול.
אביו היה פונדקאי וחבר לשעבר בבית הנבחרים של וירג'יניה שנבחר ב-1851 כפקיד בית המשפט של מחוז מורגן, והכשיר את בנו לתפקיד זה, שאותו הוא קיבל בגיל 17 בשל מותו בטרם עת של אביו.
אופרול קיבל חינוך שהתאים למעמדו בבתי ספר פרטיים, שכן בווירג'יניה לא היו בתי ספר ציבוריים עד לאחר מלחמת האזרחים.
ב-1855, כאשר נפטר ג'ון אופרול באופן פתאומי, העריך השופט המקומי את צ'ארלס אופרול עד כדי כך שהוא החליט למנות את הנער בן ה-15 כפקיד בית המשפט עד לעריכת בחירות לתפקיד.
שנתיים לאחר מכן, כשהיה בן 17, נבחר אופרול לתפקיד לתקופת כהונה של שש שנים.
עם זאת, הוא שירת בתפקיד פחות ממחצית התקופה שאליה נבחר עקב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
אף על פי שמחוז מורגן, והחלקים של וירג'יניה שהפכו בהמשך לווירג'יניה המערבית היו ברובם נאמנים לארצות הברית, תמך אופרול בהחלטת הפרישה של וירג'יניה מהאיחוד, והוא התגייס לצבא הקונפדרציה.
הוא התגייס כטוראי לרגימנט הפרשים ה-12 של וירג'יניה, ומיד הוצע לו קידום לדרגת סמל.
בהמשך הוא הצטין בכמה קרבות, וכך קודם לדרגת מייג'ור, והותר לו להקים יחידת פרשים, רגימנט הפרשים ה-23 של וירג'יניה.
שמונה פעמים נפצע אופרול בקרבות, מתוכן פעמיים באורח קשה.
פציעתו הקשה הראשונה הייתה כאשר הוא נורה בסמוך לליבו ב-21 ביוני 1863 בסמוך למקום בו התנהל קרב אפרוויל במחוז פאוקוויר.
הרופא הראשון שטיפל בו בישר לו על מותו הקרב, אך אימו, שנולדה במחוז פאוקוויר, נסעה 60 מילים (96 ק"מ) כדי לטפל בו באופן אישי, ובעזרתו של ד"ר תומאס סטל מהכפר פריז הסמוך, שרד אופרול ושב לשירות פעיל.
ב-22 בספטמבר 1864, בקרב פישרס היל , נפצע אופרול קשה ליד ברכו הימנית, פציעה שהגבילה אותו למשך כמה חודשים.
בתום המלחמה, היה אופרול כבר בדרגת קולונל ופיקד על כל כוחות הפרשים בקרב בעמק שננדואה .
הרגימנט שלו היה מעורב בקרב האחרון שהתנהל על אדמת וירג'יניה, והניס את כוחות צבא האיחוד שחנו בפוס ראן ליד העיירה וודסטוק.
לאחר המלחמה שב אופרול לפונדק של משפחתו.
עם זאת, הוא ראה בפעילות בפונדק כלא מספקת מבחינה אישית ומבחינה כספית.
הוא החליט ללמוד לתואר במשפטים בוושינגטון קולג' (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי).
ב-1869 הוא סיים את לימודיו והחל לעסוק בעריכת דין בעיר הריסונבורג.
עיר זו תמשיך להיות מקום מגוריו עד 1893, כאשר הוא עבר לריצ'מונד כדי לכהן כמושל.
לאחר שהושבו לאנשי הקונפדרציה זכויותיהם האזרחיות, שב אופרול עד מהרה לפוליטיקה והתמודד ב-1871 בהצלחה על מושב בבית הנבחרים של וירג'יניה.