tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרקים 12 - 15 פאולוס דן בשינוי (טרנספורמציה) של המאמינים - שיחיו לא על פי התורה אלא תחת חסד האל אם יצייתו לאל.
בפסוקי הסיום של האיגרת מתאר פאולוס את תוכניתו לנסוע לירושלים.
האיגרת השפיעה רבות על הנצרות הפרוטסטנטית.
מרטין לותר ציין כי האיגרת היא "החשובה בספרי הברית החדשה, והטהורה שבהם".
דעות אלה היוו בסיס לפרסום 95 התזות שלו ולביקורת שלו על הכנסייה הקתולית.
לאיגרת זו הייתה השפעה דרמטית על ניסוח סעיף 4 של הצהרה נוסטרה אטאטה ("בעת הזאת"), שנוסחה במסגרת ועידת הוותיקן השנייה ועסקה ביחסה העדכני של הכנסייה הקתולית ליהודים.
האיגרת הראשונה אל הקורינתים היא אחת מהאיגרות שנכתבו על ידי פאולוס, ומהווה חלק מספרי הברית החדשה הקדושים לנצרות.
לפי עדות כותב האיגרת, היא נכתבה על ידי פאולוס בהיותו באפסוס.
על פי המסופר בספר מעשי השליחים, פאולוס כתב את האיגרת בזמן שהותו במקום, שנמשכה שלוש שנים, לאחר שייסד את הכנסייה הנוצרית בקורינתוס.
לפי סברה אחרת, שאינה מקובלת על ידי החוקרים בני ימינו, נכתבה האיגרת בפיליפי – ככל הנראה בשל תרגום שגוי של אחד הפסוקים.
האיגרת מתוארכת לשנים 53–57 לספירה.
פאולוס מברך את האל ואת בני קורינתוס המאמינים במשיח
דברי סיום לקורינתיים ובקשתו כי הקוראים את האיגרת יברכו אחד את השני בנשיקה קדושה.
פאולוס כתב את האיגרת על מנת לתקן דעות שונות של הכנסייה הקורינתית שיסד - דעות שפאולוס ראה כשגויות.
לאחר שנודע לפאולוס על המחלוקות שהתעוררו בקרב הכנסייה (), השיב פאולוס באיגרת במטרה למנוע את המחלוקת בכנסייה הקורינתית.
אדם בשם טיטוס, ואחיו, אשר שמו לא מוזכר, נשלחו לקורינתוס (על פי האיגרת השנייה אל הקורינתים) עם האיגרות.
המחלוקות בכנסייה הקורינתית התעוררו בשל שילוב של אלמנטים פגניים שנותרו בקרב המאמינים בדוקטרינה של פאולוס.
פאולוס מודה לאל על שנתן לו את ההזדמנות להיות בונה היסודות האיתנים של הכנסייה ().
פאולוס מורה למאמינים לשוב לאמונה, שאם לא כן ייענשו על ידי האל, וכן דן בחוסר מוסריות ובדוקטרינת האח הלא מוסרי.
לאחר מכן דן בטהרה מינית, בפתרון סכסוכים, ולעניין הנישואים הוא מציין כי עדיף שנוצרים לא יינשאו, אולם עדיפים הנישואין על חיים בחטא.
האיגרת דנה במעמדה של האישה - הצריכה להיות כנועה וצייתנית לבעלה (), ובאיסור עשיית פסלי אלילים.
ב, מדבר פאולוס על חשיבותה העליונה מכל של האהבה: "אם בלשונות בני אדם ומלאכים אדבר ואין בי אהבה, הריני כנחשת הומה או כמצלתים רועשים.
אם תהיה לי מתת הנבואה ואדע כל הסודות ואשיג כל הדעת; ואם תהיה בי כל האמונה עד להעתיק הרים ממקומם, ואין בי אהבה, הריני כאין וכאפס" ().
בסיום הספר דן פאולוס בתחייתו של ישו ככפרת החטא הקדמון ובתחיית המתים.
פרק י"ג של האיגרת הולחן בשלמותו על ידי אברהם טל בשנת 2008, באלבום הנקרא על שמו של הזמר.
השיר נקרא על שם המילים הראשונות של הפרק "אם בלשונות".
באלבום נכתב כי המילים הם "מן המקורות", אולם לא הוזכר שם כי המקור הוא בברית החדשה.
אחד מסרטיו המפורסמים ביותר של הבמאי השוודי אינגמר ברגמן, "מבעד לזכוכית האפלה", יצא לאקרנים בשנת 1961, וכמו סרטים אחרים של ברגמן מאותה תקופה גם הוא עוסק בשאלת האמונה באל.
שמו של הסרט לקוח מתוך של האיגרת:
בתרגום המלך ג'יימס לאנגלית, הביטוי "דרך המראה ובחידות" תורגם במילים "Through a glass, darkly", ומכאן שמו של הסרט בעברית.
הציטוט באיגרת כשלעצמו מושפע ככל הנראה מהפסוק בספר במדבר (פרק י"ב, פסוק ח') על משה רבנו "פֶּה אֶל פֶּה אֲדַבֶּר בּוֹ וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת".
בספר הארי פוטר ואוצרות המוות, מוזכר כי על קברם של בני הזוג פוטר חקוק הפסוק "האויב האחרון שימוגר הוא המוות" ().
על פנים שורש כף היד של שחקן הכדורסל סטפן קרי מקועקע המשפט "האהבה לעולם לא תיכשל", שמקורו בפרק י"ג של האיגרת (פסוק 8).
° בספר "בעיית שפינוזה" מאת ארווין יאלום מוזכר ציטוט מפרק י"ג כחלק מדיון בין ברוך שפינוזה ליהודי אחר, לאחר נידויו של שפינוזה על ידי הקהילה היהודית באמסטרדם.
האיגרת השנייה אל הקורינתים היא איגרת שנכתבה על ידי פאולוס אל הכנסייה הנוצרית בקורינתוס.
איגרת זו מהווה אחת מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
איגרת אחת או מספר איגרות
בעוד שאין מחלוקת בדבר העובדה שפאולוס כתב את האיגרת, המלומדים חלוקים האם מדובר באיגרת אחת או במספר איגרות שחוברו יחד.
בעוד שבברית החדשה ישנם שני ספרים המכונים "איגרת אל הקורינתיים" (השני הוא האיגרת הראשונה אל הקורינתיים) - מעיון בספרים עולה כי נשלחו לפחות ארבע איגרות.
ב מתייחס פאולוס ל"איגרת הדמעות" - שאינה תואמת את האיגרת הראשונה.
איגרת נוספת המוזכרת היא "איגרת האזהרה" המוזכרת ב.
יש חוקרים הסבורים כי פרקים י'–י"ג בספר זה הם "איגרת הדמעות", וכי "איגרת האזהרה" שולבה בפרקים א'–ט' (לדוגמה, עד ).
פאולוס מגדיר את שליחותו ומעשיו ואת קרבתו אל הקורינתיים וכנסייתם (–()
הגנה על שליחותו של פאולוס (–)
באיגרת השנייה אל הקורינתיים מתייחס פאולוס לעצמו כשליח של ישו המשיח, ומציין כי נשלח על ידי האל.
הוא מרגיע את אנשי קורינתוס כי לא יכאיב להם בבקרו, ומבטיח להם כי הוא אוהב אותם.
איגרת זו נכתבת על רקע מחלוקות בינו לבין יתר השליחים.
באיגרת פאולוס מדגיש את חשיבות ה"סליחה".
האיגרת הראשונה אל התסלוניקים היא אחת מאיגרות פאולוס שכתב השליח פאולוס אל הקהילה הנוצרית בסלוניקי.
איגרת זו מהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת נכתבה על ידי פאולוס, ככל הנראה, בשנת 52 לספירה, בעת שהותו בקורינתוס.
נמעני האיגרת היא הקהילה הנוצרית בתסלוניקי אשר ברובה הייתה מורכבת מגויים שהתנצרו, ולא מיהודים שקיבלו על עצמם את הנצרות.
הרקע לכתיבת האיגרת היא הדאגה של פאולוס לקהילה בתסלוניקי.
פאולוס שהה בעיר זמן קצר ביותר (מספר שבועות) בטרם עבר לאתונה.
בשל דאגתו שלח פאולוס את טימותיוס כשליח אל התסלוניקים.
טימותיוס גילה כי היו בקהילה אי הבנות רבות בדבר הדוקטריניות הנוצריות של פאולוס, והאיגרת נועדה לתקן טעויות אלה, ולהנחות את התסלוניקים לדרך של חיים טהורים וכי קדושת חייהם היא רצונו של האל.
התייחסות לקשר שהיה בעבר בין פאולוס לכנסייה בתסלוניקי ();
התייחסות לביקורו של טימותי בקהילה ();
נושאים שונים בנוגע לכנסייה ( – );
היחסים בין בני הקהילה ();
פאולוס דן בשאלה שהתעוררה בכנסייה בדבר עתידם של אלו שימותו לפני ביאתו השנייה של ישו.
הקהילה האמינה כי חיי עולם הבא יינתנו רק למי שיחיה בעת הגעתו השנייה של ישו, ופאולוס מסביר שתהיה תחיית מתים.
איגרת זו, בניגוד לאיגרות אחרות - אינה דנה ביחסים בקרב הקהילה בין היהודים שהתנצרו והגויים שהתנצרו.
באיגרת מופיעה במפורש הטענה שהיהודים הרגו את ישו:
האיגרת השנייה אל התסלוניקים היא איגרת מבין האיגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי).
בפתיחת האיגרת מצוין שמו של פאולוס כמחבר האיגרת אולם שאלת היותו המחבר שנויה במחלוקת.
התומכים בטענה שפאולוס הוא מחבר האיגרת מפנים אל הפסוקים האחרונים באיגרת בהם נאמר "אני, פאולוס, כותב ברכה זו במו ידי".
מאידך, החל משנת 1798 פורסמו מחקרים המפקפקים בהיות פאולוס כותב האיגרת וטוענים כי מדובר באיגרת פסדואפיגרפית שנכתבה על ידי אחד מתלמידיו לאחר מותו.
האיגרת מופנית אל הקהילה הנוצרית בסלוניקי, ונכתבה ככל הנראה בהיותו של פאולוס בקורינתוס (בהנחה שהוא כתב את האיגרת).
ככל הנראה האיגרת נכתבה בתגובה לאי הבנות שהתעוררו בסוגיה בדבר הביאה השנייה של ישו - אי הבנות שנבעו מאי הבנת האיגרת הראשונה.
האיגרת אל טיטוס היא אחת מאיגרות הרועה שנכתבו על ידי השליח פאולוס.
איגרת זו נשלחה על ידי פאולוס לעוזרו טיטוס ומהווה חלק מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת מתארת את דרישות התפקיד והחובות של ראשי הקהילה הנוצרית והבישופים כלפי קהילתם.
מרבית החוקרים סבורים כי איגרות הרועה נכתבו כולן על ידי אותו מחבר, אולם ככל הנראה אין מדובר בפאולוס, ומדובר באגרות פסאודואפיגרפיות.
אין ספק, בשל הדמיון הלשוני הרב, כי האיגרת אל טיטוס, והאיגרת הראשונה אל טימותיוס נכתבו על ידי אותו מחבר.
האיגרת עצמה קובעת בראשיתה כי היא נכתבה על ידי "פאולוס, משרת האלוהים ושליחו של ישו המשיח".
החוקרים הסבורים כי האיגרת נכתבה על ידי פאולוס מתארכים אותה לאחר ביקורו של פאולוס בכרתים (על פי האמור בטיטוס א' 5).
אין מדובר באותו ביקור המוזכר במעשי השליחים כ"ז 7 - שבעקבותיו הגיע פאולוס לרומא ונכלא בה.
לאחר שחרורו של פאולוס מכלאו הוא הפליג לאסיה, ועבר בדרכו בכרתים, בהמשך הגיע לאפסוס שם הוא עזב את טיטוס.
פאולוס המשיך למקדוניה וכתב בה את האיגרת הראשונה אל טימותיוס, והמשיך לניקופוליס, בה הוא כתב את האיגרת אל טיטוס, בשנת 66 או 67 לערך.
החוקרים הסבורים כי איגרות הרועים הן פסאודואפיגרפיות, סבורים כי הן נכתבו לאחר מותו של פאולוס.
החוקרים מתבססים על אזכור דוקטרינות כנסייתיות אשר פותחו רק לאחר מותו של פאולוס.
חוקרים אלה מתארכים את האיגרת בין שנות ה-80 של המאה הראשונה ועד שלהי המאה השנייה.
האיגרת כוללת טקסט הידוע בשם פרדוקס אפימנידס (המכונה גם "פרדוקס השקרן") בו מזהיר פאולוס את טיטוס שנסע לכרתים כי אפימנידס אחד מאנשי כרתים אמר "כל אנשי כרתים שקרנים" וכי עדות זו היא אמת.
פרדוקס זה הוא פרדוקס של התייחסות עצמית היוצר כשל לוגי - מאחר שאם דבריו של האיש אמת, והוא מכרתים, הרי שאמרתו שקרית, ואילו אם דבריו שקר, הרי שגם אז אמרתו שקרית.
בראשית האיגרת מופיעה פסקת פתיחה בה מוצהר כי האיגרת נשלחה מפאולוס אל טיטוס.
בהמשך מתוארות התכונות של משרת האל (איש הדת) - אשר עליו להיות מבלי פגמים, מיושב בדעתו, לא נתון לשכרות, לא נתון למצבי רוח זועמים, ולא נתון לריב ומדון.
עוד נדרש מאיש הדת להיות "אוהב אירוח" (υιλοξενον - אוהב זרים, אף שישנה גרסה בה מצוין υιλοπτεσον - אוהב עניים).
שתי תכונות נוספות שנדרשות הן "להיות שליט של עצמו" (σωυπων - עצמאי) ו"שליטה עצמית" (εγκπατηρ) - רעיונות שמקורם בגישה של האסכולה הסטואית היוונית ולא ביהדות.
בפרק השני מתאר פאולוס את הרועה (כהן הדת) כמלמד דוקטרינה שהיא תואמת את דוקטרינת הנצרות, וכי זקני העדה צריכים להיות פיכחים (לא שיכורים), רציניים, מאופקים ומיושבים באמונתם.
כמו כן נשים מבוגרות צריכות להתנהג בהתאם - לא לשתות יין ולהתנהג כנשים קדושות, על מנת שתוכלנה ללמד את הנשים הצעירות את דרכי הכנסייה.
נשים צעירות צריכות להיות פיכחות מיין, לאהוב את ילדיהן ואת בעליהן, להיות דסקרטיות, צנועות, לשמור על הבית ולציית לבעליהם.
בהמשך מציין פאולוס כי גברים צעירים צריכים להיות פיכחים מיין.
בפסוק 9 מציין פאולוס כי עבדים צריכים לציית לבעליהם בכל דבר, ולמלא כל משאלות אדוניהם, ולא לגנוב.
בפסוק זה נעשה לימים שימוש בוויכוחים בארצות הברית מצד מצדדי העבדות, קודם למלחמת האזרחים האמריקנית.
הפרק השלישי באיגרת דן בציות לשלטונות ולרשויות, קורא לקהילה לעבוד עבודה טובה, להימנע מלדבר רעה באנשים, להיות אוהבי שלום ולהראות צניעות לכל.
פאולוס מציין כי שנאה היא כמו גיהנום (ומשתמש במונח Στςξ - סטיקס).
פאולוס קורא להימנע משאלות טפשיות ולא לקבל את דוקטרינת הכנסייה כמו שהיא מבלי לשאול שאלות - בכך הוא יוצא למעשה נגד השקלא וטריא של היהדות וכנגד הדיון התלמודי.
האיגרת אל פילימון היא אחת מאיגרות הרועה (שלוש מהאיגרות מבין איגרות פאולוס) שנכתבה על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי).
האיגרת היא אחד מספרי הברית החדשה – כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת, שדנה בעיקר בנושא המחילה, היא הקצרה מבין איגרות פאולוס וכוללת רק 355 מילים (ביוונית) ו-25 פסוקים.
מרבית החוקרים סבורים כי איגרת זו אכן נכתבה על ידי פאולוס.
האיגרת נכתבה בעת שהותו של פאולוס בכלא - ככל הנראה ברומא או באפסוס, והוא כותב לנוצרי בשם פילימון (אשר התגורר ככל הנראה בקולוסאה) וכן לאישה בשם אפיה (ככל הנראה אשתו של פילימון) ולאדם נוסף בשם ארכיפוס.
פילימון היה בעל עבדים עשיר, ולכן נערכו בביתו רחב הידיים מפגשים של הקהילה הנוצרית המקומית.
פאולוס כותב לפילימון בשמו של אונסימוס, עבדו של פילימון - עבד אשר "הופרד" מביתו של פילימון לאחר שהיה "חסר תועלת" עבורו (משחק מילים עם שמו של אונסימוס, שמשמעו "בעל תועלת").
החוקרים סבורים כי אונסימוס ברח מבית אדונו, פגש את פאולוס והתנצר - ופאולוס שולח אותו חזרה לבית אדונו ובמכתב דן בסליחה שהאדון צריך לסלוח לעבד.
מרטין לותר כינה את האיגרת בשם "חנופה קדושה".
פאולוס מצווה על פילימון לפעול מתוך רחמים נוצריים, ומאידך משתמש בסמכותו כשליח ומורה לו, מתוך חובת ציות רוחנית, לפעול לפי הנחיותיו ולקבל את אונסימוס שוב לביתו - "לא כעבד, אלא כיותר מעבד, כאח אהוב" (פסוק 16).
לותר טוען כי פאולוס לא שינה את מעמדו של העבד ושמר על הסטטוס קוו.
השאלה האם האיגרת מטיפה לשוויון של פילימון מול אונסימוס או רק למחילת האדון לעבד, נותרה במחלוקת.
בעת הוויכוח בשאלת העבדות בארצות הברית, קודם למלחמת האזרחים האמריקאית, הסתמכו שני הצדדים בוויכוח זה על האיגרת, כל אחד לפי פירושו, במטרה לבסס את טענותיהם.
האיגרת אל הקולוסים היא איגרת שנכתבה, על פי האמור בה, על ידי השליח פאולוס ומהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת ממוענת לקהילה הנוצרית בקולוסאה.
על פי האמור באיגרת, פאולוס הוא שכתב אותה.
כיום החוקרים חלוקים בדעתם אם אכן היא נכתבה על ידי פאולוס או שמדובר באיגרת מאוחרת שנכתבה לאחר מותו ומשויכת לו.
מחד, באיגרת מופעים 48 מילים אשר אינן מופיעות ביתר האיגרות שכתב פאולוס; 33 מתוך מילים אלה אינן מופיעות באף ספר אחר מספרי הברית החדשה.
מאידך, יש דמיון רב בין האיגרת לבין האיגרת הראשונה אל התסלוניקים אשר אין מחלוקת שנכתבה על ידי פאולוס.
יש חוקרים שסבורים שהאיגרת נכתבה על ידי טימותיוס, עוזרו של פאולוס.
האיגרת נכתבה אל הקהילה הנוצרית בעיר קולוסאה - עיר קטנה בסמוך לאפסוס.
פאולוס לא ביקר בעיר זו, ותושביה נוצרו על ידי אפפרס.
האיגרת נכתבה על ידי פאולוס בעת שהותו בכלא ברומא (בפעם הראשונה בה נכלא ברומא - על פי מעשי השליחים ט"ז 28 - 30) - ככל הנראה בשנת 62 לספירה, זמן קצר לאחר שכתב את האיגרת אל האפסים.
אם נכתבה האיגרת על ידי אחד מתלמידיו, היה זה ככל הנראה בשנות ה-80 של המאה הראשונה.
באיגרת יוצא פאולוס כנגד דעות שגויות שהיו לקהילה הנוצרית המקומית, וכנגד ניסיון לשלב תורות של מיסטיקה ואסקפיזם בנצרות.
האיגרת מורכבת משני חלקים: חלק תאורטי (פרקים א', ב') וחלק מעשי (פרקים ג', ד').
האיגרת הראשונה אל טימותיוס היא הראשונה מבין שלוש איגרות הרועה המהוות חלק מאיגרות פאולוס - איגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי).
האיגרת מהווה ספר מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת מהווה ייעוץ לטימותיוס, עוזרו של פאולוס אשר נשלח אל הקהילה הנוצרית באפסוס (פרק א' 3), וכוללת הוראות בדבר אופן עבודת האל בנצרות וארגון הכנסייה.
האיגרת מפרטת את האחריות על חלק מחברי הקהילה ובעלי התפקידים בהם ובהם ה"אפיסקופי" (הבישופים) וה"דיאקוני" (הכמרים).
על פי המסורת הנוצרית מחבר האיגרת הוא פאולוס וזאת על פי האמור בפרק א' פסוק 1 של האיגרת.
חוקרים מודרניים חלוקים בדעתם בדבר זהות מחבר האיגרת ורבים סבורים כי הן איגרת זו, הן האיגרת השנייה אל טימותיוס והן האיגרת אל טיטוס נכתבו מאוחר יותר, באמצע המאה השנייה.
כבר בשנת 180 לספירה נדונה שאלת חיבור איגרת זו.
אירנאיוס ציין האיגרת מקורית בספרו "נגד כפירות".
אוסביוס מציין בשנת 330 לערך כי אין מחלוקת שהאיגרות נכתבו על ידי פאולוס.
ככל הידוע, הראשון לפקפק בייחוס לפאולוס היה התאולוג פרידריך דניאל ארנסט שליירמאכר במכתב מ-1807. הביקורת שוכללה מאוחר יותר בכתבי התאולוג יוהאן גוטפריד אייכהורן, ב-1812, ועל ידי פרידריך כריסטאן באור ב-1835.
מחקרים אלה כמו גם מחקרו של נורמן פרין, גילו שלמעלה משליש מאוצר המילים של האיגרת אינו בשימוש בשאר איגרות פאולוס, ויותר מחמישית מאוצר המילים אינו בשימוש בשאר הברית החדשה (בעוד שאוצר מילים זה נמצא בשימוש רב בקרב כותבים בני המאה השנייה).
אם מקבלים את פאולוס כמחבר האיגרת, הוא כתב את האיגרת בסוף חייו, ככל הנראה בין השנים 62–67 לספירה, אולם אם האיגרת לא נכתבה על ידו - היא נכתבה באמצע המאה השנייה - תיארוך המסתמך על תקיפה שיש באיגרת נגד הגנוסטיות אשר התפתחה בראשית המאה השנייה.
טימותיוס היה תלמידו של פאולוס (מעשי השליחים 16 א'), ונוּצר על ידו.
השניים פעלו יחד לנצר קהילות שונות, ובהמשך נשלח על ידי פאולוס לקהילות שונות.
האיגרת נכתבה על ידי פאולוס לעודד את טימותיוס בשליחותו באפסוס - קהילה נוצרית שהקים פאולוס, ולהנחות אותו בהקמת מוסדות הכנסייה.
אם מדובר באיגרת מאוחרת, הרי שאיגרת זו נועדה להנחות את הכמרים מפני כפירות שונות שהחלו להתפשט בקהילות בתקופה זו.
בכך יוצאת דופן איגרת זו הפונה לכמורה עצמה ולא לקהילות בכלל (כיתר האיגרות).
התמה העיקרית של האיגרת עוסקת יותר במבנה הכנסייה מאשר בנושאים אחרים הנוגעים לקהילה.
האיגרת כוללת רשימה של תכונות הדרשות מאנשים הרוצים לשרת כאנשי דת, וכן דנה במעמד הנשים בכנסייה.
בנוסף דנה האיגרת באופן ההתייחסות לאלמנות, לצעירים, ולחברי הכנסייה אחרים, ויוצאת כנגד רדיפת בצע.
קביעה בדבר משימתו של טימותיוס (א' 3);
החזרת חוקי ההתנהגות של הכנסייה (ב' 1 - ג' 16);
הנחיות בדבר תפילה ציבורית (ב' 1 - 15);
הנחיות בדבר ניהול התפילה (ב' 1 - 7);
הנחיות בדבר תפקיד ומעמד הנשים והגברים בתפילה ובניהולה (ב' 8 - 15);
האופן בה גברים מתפללים (ב' 8);
אופן התנהגות הנשים בתפילה - תפילה שקטה (ב' 9 - 15);
הנחיות בדבר הנהגת הכנסייה (ג' 1 - 13);
התאמת הבישופים לתפקידם (ג' 1 - 7);
התאמת הדיאקונים (הכמרים) לתפקידם (ג' 8 - 13);
שמירה על האמת על ידי השליחים (ד' 1 - 5);
התייחסות לקבוצות בתוך הכנסייה (ה 1 - ו' 10);
גברים, נשים, צעירים ומבוגרים (ה 1 - 2);
הגנה על שמם הטוב של הזקנים (ה 19);
תקיפה ציבורית של חטאי הזקנים (ה 20);
האיגרת השנייה אל טימותיוס היא אחת מאיגרות הרועה - איגרת שמשויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי) ומהווה חלק מאיגרות פאולוס.
האיגרת היא אחת מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
מרבית החוקרים סבורים כיום כי איגרת זו, יחד עם יתר איגרות הרועה (האיגרת הראשונה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס) לא נכתבו על ידי פאולוס, אלא נכתבו על ידי אחד מתלמידיו לאחר מותו של פאולוס בשלהי המאה הראשונה או ראשית המאה השנייה, ושויכו לו.
יחד עם זאת, השפה, הביטויים והרעיונות באיגרת השנייה שונים משתי איגרות הרועה האחרות, ודומים יותר לאיגרות פאולוס האחרות - ועל כן, מרבית החוקרים סבורים כי מחבר איגרת זו הוא תלמיד אחר של פאולוס ולא התלמיד שכתב את שתי איגרות הרועה האחרות.
ריימונד בראון מסביר את הדמיון בין איגרת זו לאיגרות המאוחרות של פאולוס (שאין מחלוקת שנכתבו על ידיו) בכך שמדובר בתלמיד של פאולוס אשר שהה עמו בשנת חייו האחרונה.
ג'רום מרפי אוקונור סבור כי מדובר אכן באיגרת שפאולוס כתב בשל הדמיון לאיגרות שאין מחלוקת שהוא כתב.
האיגרת נשלחה מאת פאולוס אל עוזרו טימותיוס ובה מייעץ לו פאולוס לא להיות ביישן, ולא להתבייש בעדותו בדבר האל הנוצרי (א' 7 - 8).
פאולוס מבקש מטימותיוס לבוא אליו לפני החורף, ולהביא עמו את מרקוס, כי הוא חוזה שמותו קרב (ד' 6).
פאולוס מקווה כי טימותיוס ימשיך לעמוד בפני תורות השקר ומייעץ לו להילחם בתורות אלה תוך אזכור איגרות קודמות, וכן מייעץ לו להיות סובלני במקרה שירדפו אותו (א' 6 - 15), ולשמור בקפדנות על חובות תפקידו (ד' 1 - 5).
האיגרת השלישית אל הקורינתים היא איגרת המשויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי).
בראשיתה של האיגרת נכתב כי פאולוס היא כותב האיגרת, אולם ככל הנראה מדובר באיגרת פסאודואפיגרפית.
ההעתק הקדום ביותר של האיגרת שנשתמר הוא פפירוס בודמר מס' 10.
אין מדובר באיגרת השלישית אל הקורינתים (מוזכרת באיגרת השנייה אל הקורינתים 2 ד' ו-ז' 8 -9) אשר נכתבה על ידי פאולוס ולא שרדה עד ימינו.
החל מהמאה הרביעית נחשבה האיגרת בקרב הכנסיות המערביות (הכנסייה הקתולית) כאיגרת אפוקריפית (איגרת שלא הפכה לחלק מהברית החדשה) מאחר שזהות מחברה לא הובררה.
לעומת זאת, בכנסיות המזרחיות היוותה האיגרת חלק מכתבי הקודש - בכנסייה הסורית-אותודוכסית התייחס אפראהט אל האיגרת כקדושה (בשנת 340 לערך) ואפרים מסוריה התייחס אלה כחלק מספרי הברית החדשה (373 לערך).
האיגרת הופיע כחלק מהתנ"ך הארמני בשנת 1666 וכספר חיצוני בתנ"ך זה משנת 1805.
האיגרת מנסה לתקן אי הבנות שנבעו מהאיגרת הראשונה והאיגרת השנייה לאחר תפוצתן של אלה, וכן בעקבות איגרת הקורינתים אל פאולוס (אף היא איגרת חיצונית שלא הפכה לחלק מהברית החדשה).
האיגרת יצאה לתקוף טענות גנוסטיות שנפצו בהסתמך על ציטוט מהאיגרת הראשונה המציינת כי גוף האדם ודמו אינם יכולים לרשת את ממלכת האל, ובעקבות הפסוק נטען שממלכת השמים אינה גשמית אלא רוחנית.
איגרת זו מנסה לסתור את הטענות הגנוסטיות.
באמצעות תקיפה זו ניתן לתארך את האיגרת לשנת 160–170 לערך.
האיו מאייר (גרמנית: Hajo Meyer; 12 באוגוסט 1924 – 23 באוגוסט 2014) היה פיזיקאי גרמני-הולנדי ממוצא יהודי ופעיל פוליטי אנטי-ציוני.
מאייר נולד בבילפלד ב-12 באוגוסט 1924.
בגיל 14, בעקבות אירועי ליל הבדולח, ברח מגרמניה הנאצית להולנד, ללא הוריו.
ב-1944, לאחר שנה בה הצליח להסתתר מהכובש הנאצי בהולנד, נתפס על ידי הגסטפו, הועבר למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, ובו שרד במשך כ-10 חודשים עד לשחרורו.
הוריו, שנשלחו מגרמניה, הושמדו בטרזיינשטט.
לאחר המלחמה, שב מאייר להולנד והשלים תואר ראשון בפיזיקה תאורטית.
לאחר מכן, עבד במעבדה לפיזיקה של פיליפס בהולנד (NatLab), ולאחר זמן מה הפך למנהלה.
עם יציאתו לגמלאות, לקח מספר קורסים באנגליה ועבד כבנאי כינורות וויולות.
על בסיס עבודות של הנס קיילסון הוא פיתח תאוריה של "טראומה מתמשכת".
ב-2001 היה שותף לייסוד הארגון היהודי-הולנדי "Een Ander Joods Geluid" (בעברית: "קול יהודי אחר"), שמטרתו לקדם את הדיון הציבורי בנושא ישראל ומעשיה, לשבור את השתיקה של הקהילה היהודית-הולנדית בנוגע לכיבוש של השטחים הפלסטיניים על ידי ישראל, ולתמוך בפעילויות שלום באזור.
ב-2003 הוציא לאור את הספר "Het einde van het Jodendom" (בעברית: "סוף היהדות"), בו האשים את ישראל בכך שהיא מנצלת את השואה כדי להצדיק את פשעיה כנגד הפלסטינים ולהטמיע פרנויה באזרחיה שלה, והשווה בין מדיניותה הנוכחית של ישראל עם תחילת הרדיפה של הנאצים את היהודים בגרמניה.
הוא הדגיש כי בשום אופן אינו עושה הקבלה בין המדיניות הנוכחית של ישראל למדיניות הנאצית בזמן רצח ששת המיליון היהודים החפים מפשע, אלא מצביע על המדרון החלקלק שבסופו של דבר הוביל לשואת היהודים, ומתריע על ההשלכות האפשריות של מדיניותה של ישראל, שלדידו מדכאת ודוחקת לשוליים את הפלסטינים.
מאייר היה חבר ב-"International Jewish Anti-Zionist Network" (בעברית: "רשת בינלאומית יהודית אנטי-ציונית"ׂׂׂ), וב-GroenLinks, המפלגה הירוקה של הולנד.
בשנת 2006 הנריק מ.ברודר האשים את מאייר באנטישמיות.
ב-2014 נמנה עם קבוצה בת יותר מ-350 ניצולי שואה יהודים ובני משפחותיהם מרחבי העולם שחתמו על עצומה אותה פרסמו ב"ניו יורק טיימס" בזמן "מבצע צוק איתן", ובה גינו בחריפות את ישראל על מעשיה במלחמה בזו הלשון:
ב-23 באוגוסט 2014, נפטר מאייר בשנתו בהיילו שבצפון הולנד, בן 90 היה במותו.
האיוֹם הוא שמה של סדרת טלוויזיה היסטורית רוסית בהפקת החברה הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה, אודות חייו של איוואן הרביעי, שליט והצאר הראשון של רוסיה, שפרק הבכורה שלה שודר ברשת רוסיה-1 בשנת 2020 ומאז שודרו מדי יום פרקים כפולים.
הצאר אִיוַואן וַאסִילְיֶיבִיץ', איוואן הרביעי, שכונה "האיום" - אחת הדמויות המפורסמות והשנויות במחלוקת ביותר בהיסטוריה.
המדינאי הגדול ביותר או הרודן האכזר?
בעל אוהב ועדין או רוצח עקוב מדם?
ילד שאיבד את הוריו בשלב מוקדם וסבל מהשפלה אינסופית מהילדים והאפוטרופוסים הקרובים לו, או הצאר הרוסי הגדול שהביא ניצחון לארצו והקים כוח ברוסיה בלתי ניתן לשבירה?, הסדרה מגוללת את קורותיו של הצאר הרוסי איוואן הרביעי.
האיש, שנולד לשלוט, גדל כיתום, סבל מדיכוי והשפלה מעמיתיו.
הצאר, שביקש להקים מעצמה אחידה ובלתי ניתנת להריסה ברוסיה, נבגד שוב ושוב על ידי מקורביו ואחרי שזכה לאהבה רבה, הוא איבד אותה בחשכת הקונספירציות והתככים.
זהו סיפורו של שליט שהוביל ניצחונות גדולים אך גם תבוסות גדולות.
1571. מוסקבה הרוסה לאחר הפשיטה האכזרית של החאן דיוולט-גיריי.
השליט איוון האיום, כשהוא מחליט שממלכתו הגיעה לסיומה, מתחיל לכתוב כרוניקה של חייו.
הוא נזכר ביתמותו המוקדמת, ההשפלה מצד האפוטרופוסים, חברים שהפכו לאויבים ואויבים שהוא היה חסר רחמים כלפיהם.
הוא לא יכול לברוח מזיכרונות אשתו אנסטסיה, שנישואיה היו התקופה המאושרת בחייו, של אהבה שהאירה את השנים הראשונות לשלטונו...
איוואן הרביעי הצעיר מוקף באנשים נאמנים ויועצים חכמים.
הוא כבש את קאזאן, הקים צבא חדש, הקים מערכת חוק חדשה ונולד לו יורש.
אך עד מהרה השלטון הטוב לכאורה מסתיים: היורש מת ואחריו אשתו האהובה, והיועצים הנאמנים לשעבר, בזה אחר זה, הופכים לבוגדים.
איוואן הרביעי הופך בהדרגה לאותו איוון האיום - עריץ אכזרי ועכשיו השמועות על אכזריותו ונטייתו האלימה הולכות ומתממשות ושינויים אלה באופיו של הצאר משנים את ההיסטוריה.
אויבים מתקרבים לפתחי רוסיה - האם המדינה תשרוד?
מבחינה כרונולוגית, הסדרה מכסה את 26 השנים הראשונות לתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (1547-1573).
דרך היחסים שלו עם האנשים סביבו, מוצגים אירועים היסטוריים: המרד במוסקבה (1547), אישור מערכת החוקים (1550), ייסוד בית הדפוס הראשון במוסקבה (1553), כינון יחסי סחר ודיפלומטיה עם אנגליה (1553), בניית קתדרלת ההשתדלות ב (1555-1561), המערכה על מוסקבה נגד החאן של קרים דיוולט-גיריי (1571), האופריצ'נינה (1565-1572) וקרב מולודי (1572).
הָאידְייֵן (בסינית: 海淀; בפין-יין: Hăidiàn) הוא רובע במרכז המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הרובע מנתה כ-3.13 מיליון תושבים.
זהו הרובע השני בגודלו בבייג'ינג מבחינת מספר התושבים, אחרי רובע צָ'אוֹיָאנְג.
ארמון הקיץ, הממוקם בשוליים המערביים של הרובע, הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1998.
הרובע משתרע על פני 431 קמ"ר והוא גובל ברבעים צָ'אנְגְפִּינְג ופֶֿנְגְטָאי מצפון ומדרום בהתאמה, ברבעים צ'או-יאנג ושִׂיצֶ'נְג ממזרח וברבעים שְׁה-גִ'ינְגְשָׁאן ומֶנְטוֹאוּגוֹאוּ ממערב.
האידיין הוא הרובע בו ממוקמות רוב האוניברסיטאות של בייג'ינג, בהם שתיים מהאוניברסיטאות המפורסמות ביותר בסין - אוניברסיטת פקין ואוניברסיטת צ'ינגחווה.
רובע האידיין מכיל גם את אזור עמק הסיליקון של בייג'ינג, (中关村).
רובע האידיין מחולק לעשרים ושניים תתי-רבעים ושבעה אזורים חצי עירוניים:
מוזיאון הצבאי של המהפכה העממית הסינית
מוזיאון האמנות של אוניברסיטת צינגהואה
המוזיאון לתרבויות אתניות של אוניברסיטת מינזו
סאקלר לאמנות וארכאולוגיה באוניברסיטת פקין
המוזיאון הגאולוגי של אוניברסיטת פקין
האידאולוגיה של חזבאללה, ארגון שיעי לבנוני, מתבססת על השקפות דתיות, פוליטיות ומיליטנטיות שמקורן באסלאם השיעי.
הארגון, שהוקם בשנת 1982 בתמיכת אנשי המהפכה האיראנית בראשות חומייני על מנת להפיץ את האידאולוגיה של המהפכה האיראנית.
חזבאללה רואה בעצמו כמוביל המאבק בישראל וכגורם קריטי ב"ציר ההתנגדות" נגד ההשפעה המערבית והאימפריאליזם במזרח התיכון.
הוא מקדם חזון של חברה אסלאמית שמרנית, מבוססת על עקרונות השריעה, הדוגלת בשלטון דתי מוחלט.
חזבאללה הכריז על קיומו ב-16 בפברואר 1985 ופרסם את המניפסט שלו כתגובה למצב הפוליטי, הצבאי והחברתי בלבנון ובמזרח התיכון.
המניפסט קובע את המטרות האסטרטגיות, האידאולוגיות והפוליטיות של הארגון ומשקף את השקפת העולם השיעית והאנטי-ציונית שלו.
המסמך הוקרא על ידי הדובר שייח' איברהים אל-אמין במסגד אל-אוזאעי במערב ביירות ופורסם במקביל בעיתון א-ספיר כ"תוכנית חזבאללה, מכתב פתוח לכל המדוכאים בלבנון ובעולם", ובחוברת נפרדת שפורסמה לראשונה במלואה באנגלית בשנת 1987.
על פי "תוכנית חזבאללה", עקרונות האידאולוגיה שלה הם:
לגרש את האמריקאים, הצרפתים ובני בריתם לחלוטין מלבנון, לשים קץ לכל ישות קולוניאליסטית על אדמתנו.
להביא את הפלנגות לשיפוטו של כוח צודק ולהעמיד את כולם לדין על הפשעים שהם ביצעו נגד מוסלמים ונוצרים.
לאפשר לכל בני עמנו לקבוע את עתידם ולבחור באופן חופשי לחלוטין את צורת השלטון שהם מעוניינים בה.
אנו קוראים לכולם לבחור באופציה של ממשל איסלאמי שרק הוא מסוגל להבטיח צדק וחירות לכולם.
רק משטר איסלאמי יכול לעצור כל ניסיון עתידי להסתננות אימפריאליסטית לארצנו.
התוכנית ציינה את האייתוללה חומייני כמנהיג ש"לפקודותיו אנו מצייתים"; קראה לנוצרים "לפתוח את לבכם לקריאה שלנו" ו"לאמץ את האסלאם", והסבירה כי ישראל היא "החלוץ של ארצות הברית בעולם האסלאמי שלנו".
באופן רחב יותר, המנהיג הנוכחי חסן נסראללה תיאר את האידאולוגיה של חזבאללה כבעלת "שני צירים עיקריים: ראשית, אמונה בשלטון של יועץ ההלכה הצודק ודבקות בהנהגתו של חומייני, ושנית, הצורך המתמשך במאבק נגד האויב הישראלי".
בתחילת שנות התשעים עבר חזבאללה מה שמספר פרשנים כינו תהליך של "לבנוניזציה", שבא לידי ביטוי בקבלת הרעיון של לבנון רב-עדתית, התקרבות למגוון כוחות לא-אסלאמיים, השתתפות בבחירות לממשלה, דגש על שמירה על הרווחה החברתית של אזור הבחירה השיעי הלבנוני שלה.
בלב האידאולוגיה של חזבאללה עומד הח'ומייניזם, זרם פוליטי-דתי המקורו באיראן של מהפכת 1979, שנקרא על שמו של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
בשנות ה-80, תומכי ח'ומייניזם פרו-איראנים סייעו בהקמת חזבאללה כחלק ממאמצים להפיץ את עקרונות המהפכה האיראנית בלבנון, בעיקר את התפיסה של "ולאית פקיה" (שלטון חכם ההלכה).
תפיסה זו, המתמקדת בשלטון מוחלט של מנהיג דתי, מובחנת בתוך האסלאם השיעי ומסמנת את ההבדל האידאולוגי המרכזי של הארגון.
למרות שחזבאללה תומך בדמוקרטיה במובן של הצבעה כוללנית (אדם אחד, קול אחד), הוא מתנגד למודל הפוליטי הלבנוני המבוסס על חלוקת כוח פסאודו-אתנית, כפי שנקבע בהסכם טאיף.
הארגון מבהיר שאין בכוונתו להטיל את תפיסתו הדתית על הקהילה הנוצרית בלבנון.
חזבאללה רואה את העימות בינו ובין ישראל כנובע ממניעים דתיים.
אנשי הארגון מתייחסים להיסטוריה של הסכסוך הערבי-ישראלי כאל חזרה על היחסים השליליים בין היהודים של חצי האי ערב בימי הביניים ובין מוחמד והאומה המוסלמית בתחילת דרכה, כפי שמתואר בקוראן ובכתבים אסלאמיים קלאסיים נוספים.
לפי התאולוגיה של חזבאללה, אלוהים קילל את כל היהודים בשל היותם מחללי קודש, והם ארורים לנצח ולאורך ההיסטוריה.
הארגון, כמו גם המנהיגים הדתיים-פוליטיים של איראן, מאמינים שהשמדת מדינת ישראל תביא להופעתו מחדש של האימאם הגלוי.
מסגרת משיחית זו אינה תלויה ביחסי ישראל עם הפלסטינים או בקיומה של מדינת ישראל עצמה, אם כי לארגון יש השגות גם בנושאים ארציים אלו, ובסוגיות טריטוריאליות.
חסן נסראללה, מנהיג חזבאללה, תיאר את ישראל כאיום קיומי על האזור, וקבע כי המטרה הסופית היא לסיים את קיומה של ישראל, בלי קשר לפרטים הפוליטיים או הסוציאליים המקיפים את הסכסוך.
מאז שהוקמה חזבאללה, היא הציבה כמטרה עיקרית את הסרת מדינת ישראל מהמפה.
הארגון מביע התנגדות עקרונית לקיומה של מדינת ישראל, למדיניותה ולאזרחיה היהודים שהגיעו ארצה לאחר 1948. לפי המניפסט משנת 1985, חזבאללה מצהיר כי המאבק נגד ישראל לא יסתיים עד לחיסולה המוחלט, תוך שלילה מוחלטת של כל הסכמה עם המדינה, כולל הפסקות אש או הסכמי שלום.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, תיאר את ישראל כ"ישות גזילה בלתי חוקית", וטען כי המחיקה של ישראל היא הדרך היחידה לשלום במזרח התיכון.
נסראללה הבהיר בראיון ל"וושינגטון פוסט" את התנגדותו המוחלטת לכל פשרה עם ישראל, תוך כדי שלילת הלגיטימיות של קיומה.
הוא הדגיש כי כל הסכם שלום שיובא לפרלמנט הלבנוני יידחה על ידי חזבאללה.
תהליך הסכמי אוסלו גרר את התנגדותם הנחרצת של נסראללה וגנרלים בכירים נוספים בארגון, שהאשימו את יאסר ערפאת בבגידה בעם המוסלמי על הסכמתו לשלום עם ישראל.
ירושלים וכיפת הסלע מהוות סמלים מרכזיים במאבק זה, ומשמשות כמוטיבים חזרתיים בספרות, תקשורת ומוזיקה של חזבאללה, הקוראים לחיסולה של ישראל ותמיכה בפלסטין.
בראיון מ-1999 נסראללה הציב שלוש דרישות מינימליות לפתרון: נסיגה ישראלית מדרום לבנון ומבקעת הירדן, נסיגה מרמת הגולן, והחזרת פליטים פלסטינים לשטח ישראל.
הנושא של אסירים לבנונים בישראל, לצד הכיבוש הישראלי בחוות שבעא, משמשים כנימוקים לפעולות האיבה של חזבאללה נגד ישראל, גם לאחר הנסיגה המאומתת של ישראל מלבנון ב-2000. דובר חזבאללה, חסן עז א-דין, הצדיק את פעולות הארגון כנדרשות למאבק זה.
ב-26 במאי 2000, לאחר הנסיגה הישראלית מדרום לבנון, אמר חסן נסראללה: "אני אומר לכם: 'ישראל' זו, שבבעלותה נשק גרעיני וחיל האוויר החזק ביותר באזור זה, היא שברירית יותר מקורי עכביש".
נאום זה נודע בשם נאום קורי העכביש.
אריה קרוגלנסקי, משה יעלון, ברוס הופמן, ואפרים ענבר מפרשים את תאוריית "קורי העכביש" כרעיון, שניסח מנהיג חזבאללה חסן נסראללה, לפיה יראת כבוד ישראל לחיי אדם, האופי הנהנתני של החברה הישראלית, וערכיה המערביים המפנקים הופכים אותה לחלשה, רכה ופגיעה.
חברה כזו, על אף שהיא מתקדמת מבחינה טכנולוגית, תתפורר תחת מלחמה מתמשכת ושפיכות דמים.
ב-2002, לפי ה-BBC, חזבאללה, "אמר בפומבי שהוא מוכן לפתוח חזית שנייה נגד ישראל לתמיכה באינתיפאדה".
בראיון משנת 2003 ענה נסראללה על שאלות הנוגעות להקמת מדינה פלסטינית שהוקמה לצד מדינה ישראלית, והצהיר "שהוא לא יחבל במה שהוא בסופו של דבר 'עניין פלסטיני'.
אבל עד שיושג הסדר כזה, הוא ימשיך, לדבריו, לעודד מחבלים מתאבדים פלסטינים".
באותו ראיון הצהיר נסראללה כי "בסוף הדרך אף אחד לא יכול לצאת למלחמה בשם הפלסטינים, גם אם זה לא מסכים עם מה שהפלסטינים הסכימו עליו", והוסיף, "שכמובן, זה יפריע לנו שירושלים תלך לישראל ...
לא הייתי אומר בסדר, לא הייתי אומר כלום".
באופן דומה, ב-2004, כשנשאל אם הוא מוכן לחיות עם הסדר של שתי מדינות בין ישראל לפלסטין, אמר נסראללה שהוא לא יחבל במה שהוא עניין פלסטיני.
עוד אמר כי מחוץ ללבנון, חזבאללה יפעל רק בהתגוננות כלפי הכוחות הישראליים, וכי הטילים של חזבאללה נרכשו כדי להרתיע מתקיפות על לבנון.
בשנת 2004 נאסרה תחנת הטלוויזיה אל-מנאר שבבעלות חזבאללה בצרפת בטענה שהיא מסיתה לשנאה גזעית.
בית המשפט ציטט משדר מ-23 בנובמבר 2004, שבו דובר האשים את ישראל בהפצה מכוונת של איידס במדינות ערב.
הרצון של חזבאללה להשיג אסירים ישראלים כדי להשתמש בהם כקלף מיקוח מול ישראל הוביל לחטיפת חיילים ישראלים על ידי חזבאללה, מה שהוביל לסכסוך ישראל-לבנון ב-2006.
במרץ 2009, בנאום לציון יום הולדתו של מוחמד, אמר נסראללה: "כל עוד חזבאללה קיים, הוא לעולם לא יכיר בישראל", ובכך דחה תנאי מוקדם של ארצות הברית לדיאלוג.
בכרזה בולטת של חזבאללה בעצרת במאי 2009 הייתה תמונה של ענן פטרייה עם המסר, "הוי ציונים, אם אתם רוצים סוג כזה של מלחמה אז שיהיה!"
בשנים שקדמו להקמתו הרשמית, חזבאללה נודע כאחראי, באופן ישיר או עקיף, למתקפות נגד מטרות מערביות, ובמיוחד נגד יעדים אמריקאיים, אשר גרמו למותם של רבים.
הארגון הכחיש כל מעורבות באירועים אלו.
עם זאת, המניפסט שלו מבהיר כי חזבאללה רואה בארצות הברית אויב ראשי, מתאר אותה כ"מעצמה יהירה" ומצהיר כי הארגון נלחם נגד התועבה שהיא מייצגת, ומטרתו לעקור את שורשיה.
תומכי חזבאללה קוראים "מוות לאמריקה" במהלך הפגנות שנתיות, ומהדהדים בכך את יחסה של איראן כלפי ארצות הברית.
מנהיג חזבאללה פדלאללה אמר בראיון:"אנו מאמינים שאין הבדל בין ארצות הברית לישראל; האחרון הוא רק הרחבה של הראשון.
ארצות הברית מוכנה להילחם בכל העולם כדי להגן על קיומה וביטחונה של ישראל.
שתי המדינות פועלות בהרמוניה מוחלטת, וארצות הברית בהחלט לא נוטה להפעיל לחץ על ישראל"תעמולה זו מגיעה לשיאה בשידורי ערוץ הטלוויזיה אל-מנאר, המגיע ל-10 עד 15 מיליון צופים יומיומית ברחבי העולם.
באחד מסרטוני האנימציה המשודרים בערוץ, ארצות הברית מוצגת בדימוי של פסל החירות כשֵׁדָה או מפלצת (ע'ולה) שגופה נוטף דם, ובידה המורמת סכין במקום לפיד.
הסרטון בערבית מסתיים בהכרזה כי "אמריקה חייבת דם לכל האנושות", הכרזה שמשקפת את הנרטיב האנטי-אמריקאי של חזבאללה ואת תמיכתו במאבק נגד הנוכחות וההשפעה האמריקאיות בעולם.
חזבאללה מבדיל בין ציונות ליהדות, וטוען שהוא מתנגד לציונות ולא ליהדות עצמה.
בהצהרות שונות, נציגי הארגון ומנהיגו, חסן נסראללה, הדגישו שהבעיה שלהם עם ישראל נובעת מהכיבוש ולא מהיותם של הישראלים יהודים.
כך, למשל, בשנת 2009, נסראללה הכריז כי הבעיה אינה עם היהודים אלא עם הכיבוש.
באופן דומה, בוועידה פרו-פלסטינית ב-2005, נציג חזבאללה הדגיש שהארגון תומך בדיאלוג בין-דתי וטען כי האויב הוא הציונות ולא היהדות.
לדברי יוסף אל-אע'א, חזבאללה "מתייחס רק ליהודים החיים בישראל כציונים, שיש להרוג אותם".
אל-אע'ה הגיע למסקנה כי חזבאללה "לא מפלה את היהודים כדת ולא כגזע" וכי הוא "אינו אנטישמי באוריינטציה הכוללת שלו".
בהתייחסו לפרויקט לבנייה מחדש של בית הכנסת מגן אברהם בביירות, אמר חוסיין רחאל, דובר חזבאללה, כי הקבוצה תומכת בשיקום בית הכנסת: "אנו מכבדים את הדת היהודית בדיוק כמו את הנצרות...
יש לנו בעיה עם כיבוש הקרקעות על ידי ישראל".
כמה יהודים אורתודוקסים מנטורי קרתא הביעו את תמיכתם בחזבאללה ובמאבקם האנטי ציוני.
עם זאת, חזבאללה נאשם בהפצת תעמולה אנטישמית.
בערוץ הטלוויזיה אל-מנאר, שבבעלות הארגון, שודרו תוכניות שהציגו דימויים אנטישמיים ותיאוריות קונספירציה על יהודים.
חזבאללה גם נאשם בשימוש בחומרי חינוך המכילים תכנים אנטישמיים ובקריאה להחרמת תרבות פופולרית שנתפסת כמקדמת ערכים יהודיים.
ג'פרי גולדברג, כתב "הניו יורקר", תיאר את ארגון הטרור כ"ארגון מאוד מאוד רדיקלי ואנטישמי".
הוא הצהיר כי חזבאללה אימץ אידאולוגיה שהיא "מיזוג של אנטי-ציונות ערבית שמבוססת על לאומנות ערבית, רטוריקה אנטי-יהודית מהקוראן, והכי מדאיג, האמונות האנטישמיות העתיקות ותיאוריות הקונספירציה של הפשיזם האירופי".
בשנת 1996 יצא הסרט היום השלישי בו האקר מחשבים יהודי עוזר להציל את העולם מפלישת חייזרים.
חזבאללה קרא למוסלמים להחרים את הסרט וכינה אותו "תעמולה למען הגאונות כביכול של היהודים ודאגתם לכאורה לאנושות".
, סופרת ואנליסטית פוליטית לבנונית, הקדישה פרק שלם בספרה "חזבאללה: פוליטיקה ודת" לניתוח האמונות האנטי-יהודיות של חזבאללה.
סעד-גורייב טוענת שלמרות שהציונות השפיעה על האנטי-יהדות של חזבאללה, "היא לא מותנית בכך", משום ששנאת חזבאללה ליהודים היא יותר ממניעים דתיים מאשר פוליטיים.
לדברי שאול שי, חסן נסראללה השמיע לא פעם הצהרות אנטישמיות חריפות שלא רק מקללות את ישראל כמדינה, אלא גם את העם היהודי כולו, תוך שימוש בנושאים הלקוחים מהאנטישמיות הקלאסית והמוסלמית.
עמדה לגבי שימוש בכוח מזוין כדי להשיג מטרות
במניפסט ההקמה של חזבאללה משנת 1985 נכתב:
חזבאללה רואה בכל מעשה אלימות שנעשה נגד כל ישראלי כ"התנגדות לגיטימית".
אחד מחברי המועצה הפוליטית של חזבאללה, שדיבר עם כתב "Online Journal" ביולי 2006, טען כי "חזבאללה שונה מקבוצות אסלאמיות רבות ביחס שלנו לנשים.
אנו מאמינים שלנשים יש את היכולת כמו גברים להשתתף בכל חלקי החיים".
כתב ה-"Online Journal" כותב:מאז הקמתו בשנות ה-80, נשות חזבאללה עמדו בראש ארגוני חינוך, רפואה ושירותים חברתיים.
לאחרונה חזבאללה מינה כמה נשים להתמודד בבחירות בלבנון.
הוא הציע את ופאא חוטייט לתפקיד ראש רדיו א-נור...
וקידם את רימה פח'רי בת ה-37 לגוף השלטוני העליון שלו, המועצה המדינית של חזבאללה.
תפקידה של פח'רי הוא בין השאר לתת פרשנות על פמיניזם אסלאמי בדיני השריעה עבור הוועדה לניתוח פוליטי.
בשנת 1991 הוקמה יחידת ארגוני הנשים של חזבאללה.
חזבאללה תקף את דאעש והאשים אותו בניסיון להצית סכסוכים עדתיים בלבנון.
השתתפותו של חזבאללה במלחמת האזרחים בסוריה, לצד ממשלת הבעת' של בשאר אל-אסד, הנשלטת בידי עלווים, העצימה את המתיחות העדתית של הקבוצה עם הסונים בלבנון.
גורמים רשמיים בחזבאללה טענו כי הפעילות הצבאית שלהם בלבנון ובסוריה מכוונת נגד אלה שהם מתארים כ"תכפירים" – כינוי גנאי שפקידי חזבאללה משתמשים בו לעיתים קרובות נגד מתנגדיהם האסלאמיסטים הסונים, כמו גם נגד מוסלמים סונים בכלל.
סונים רבים רואים בשימוש של חזבאללה במונח חלק מהרטוריקה העדתית של הארגון נגד הקהילה הסונית כולה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, התעמולה של חזבאללה ניסתה לעשות דה-הומניזציה למתנגדי משטר אסד על ידי אפיון כל האופוזיציה הסורית כ"תכפירית".
הרטוריקה הזו חיזקה עוד יותר את התפיסה הציבורית שחזבאללה היא קבוצה מיליטנטית המנהלת מלחמה עדתית נגד הסונים בסוריה.
האיה בת חוסיין, נסיכת ירדן היא נסיכה ירדנית.
בתו של חוסיין מלך ירדן ואשתו השלישית עאליה בהאא אל-דין טוקאן, ואחותו למחצה של עבדאללה מלך ירדן.
היא גרושתו של אמיר דובאי מוחמד בן ראשד אאל מכתום.
האיה נולדה בשנת 1974 בעמאן, ירדן, לחוסיין מלך ירדן ואשתו השלישית עאליה, מלכת ירדן.
בשנת 1977 כשהייתה כבת 3 נהרגה אמה בתאונת מסוק.
כנהוג בבית המלוכה הירדני, היא התחנכה בבריטניה.
היא ספורטאית אולימפית בתחום רכיבת הסוסים, וייצגה את ירדן באולימפיאדת סידני 2000.
ב-10 באפריל 2004 נישאה האיה לאמיר דובאי מוחמד בן ראשד אאל מכתום היא הייתה לאשתו השישית.
מנישואיה נולדו לה שני ילדים – זייד וג'לילה.
בשנת 2019, לאחר חטיפתם של שתיים מבנותיו של אל מכתום לדובאי על ידי שרותי הביטחון של האמירות, ולאחר שנודע לה כי אאל מכתום התגרש ממנה בטקס דתי ללא ידיעתה ב-7 בפברואר 2019 (יום השנה ה-20 למות אביה, המלך חוסיין).
נמלטה האיה מדובאי לגרמניה, וממנה המשיכה לבריטניה, שם פתחה בהליכים משפטיים וביקשה צווי הגנה נגד האמיר.
הוא הגיש נגדה תביעה להשבת ילדיהם לדובאי.
בשנת 2020 בעת שהתנהלו דיוני המשמורת בבית המשפט בלונדון, פנתה חברת nso לעורכי דינה ודיווחה להם כי גורמים ממשלתיים פרצו לטלפונים הניידים של הנסיכה, עוזריה, ועורכי דינה ושאבו מהם מידע, ה-BBC דיווח כי בעקבות השימוש לרעה ניתקה החברה את קשריה העסקיים עם איחוד האמירויות.
בשנת 2021 פסק בית המשפט בבריטניה כי משמורת ילדיהם הקטינים תהיה נתונה לה באופן בלעדי לאחר שהוכחה התעללות ומסוכנות מצידו.
בנוסף, חייב בית המשפט את אל מכתום בתשלום הוצאות אבטחתה ואבטחת ילדיהם מפניו בסכום תקדימי של מאות מיליוני דולרים.
היא מתגוררת בלונדון עם שני ילדיה.
שם היא עובדת בקונסוליה הירדנית, היא בעלת דרכון דיפלומטי של הממלכה הירדנית.
קצין לגיון הכבוד של צרפת
שגרירת רצון טוב של תוכנית המזון העולמית של האו"ם.
פרס גיבור הרעב לשנת 2015, מטעם תוכנית המזון העולמית של האו"ם
האיוש (הונגרית: Hajós) היא עיירה במחוז באץ'-קישקון שבהונגריה, השייכת לנפת קלוצ'ה.
העיירה שוכנת כ-20 ק"מ דרום-מזרחית לקלוצ'ה וכ-30 ק"מ צפונית-מזרחית לבאיה.
שטח העיר הוא 8,990 דונם, מתוכם 289 דונם שטח בנוי.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית האיוש נמצאת בירידה.
במשך מאות שנים הייתה העיר תחת ניהול הארכיבישופות של קלוצ'ה.
לאחר גירוש הטורקים, בשנות ה-1720, הובאו למקום משפחות שוואביות (גרמנים מהדנובה).
העיירה הייתה בעלת מעמד של עיירת שוק.
במהלך השנים, הזהות הגרמנית המקומית דעכה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוגלתה אוכלוסיית הגרמנים, אך רבים מהם חזרו.
כיום העיר נחשבת דוברת שתי שפות.
מאז 1970 הייתה מוגדרת כעיירה, וקיבלה מעמד של עיר ב-1 ביולי 2008.
במלחמת העולם השנייה הושמדה הקהילה היהודית שמנתה בשיאה בשנת 1910 כ-69 יהודים.
בסוף מאי 1944 רוכזו יהודי המחוז כולו לגטו קלוצ'ה ביניהם גם יהודי האיוש.
כביש 54 (קצ'קמט–באיה) חוצה את שטח העיר ומחבר אותה לאזור.
הכביש המקומי 5312 עובר במרכז העיר, והכביש 5313 נוגע בגבולה הצפוני.
הכפר החבוי של היינות (Pincefalu)
מתחם בן כ-1,300 בתי יין ומרתפים חצובים בלֶס, היוצר את כפר היין המחובר הגדול ביותר באירופה.
מאז שנות ה-80 עברו מרתפים שיפוץ והפכו למוקדי תיירות.
פסטיבל היין המרכזי נערך בכל שנה בסוף מאי – חג היין של אורבן הקדוש.
במהלך השנה מתקיימות חגיגות יין עונתיות (אביב, קיץ, סתיו, חורף) עם טעימות ביקבים.
זני היין האופייניים: קברנה סוביניון, קֵקְפְרַנקוֹש, קָדָרְקָה, סוּרְקֵבָּרָאט, צ'רְסֵגִי פיוּשֵרֵש.
מרכז העיר – כיכר הרפובליקה
כנסיית סנט אימרה – בנויה בסגנון ברוקי (1728), עם פסל עץ מופת של מרים מהמאה ה-16
הכנסייה הרפורמית – הוקמה ב-1987 עבור תושבים מהונגריה העליונה שהועברו לעיר
הארמון ההארכיבישופי – טירה שנבנתה ב-1740 כבית ציד לארכיבישוף פטאצ'יץ גאבור, שופצה ב-2010 ונפתחה כמרכז מבקרים.
נחשב לארמון העתיק ביותר במחוז
בתי מגורים היסטוריים, קַאלבַרְיָה, בתי פאר, מבני מינהל ובתי ספר שנבנו במאות 18–20
האידיליה היא ציור שמן על בד משנת 1852 מאת הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
היצירה נמצאת כיום באוסף מוזיאון מאסי שבעיר טארב, לאחר שניתנה במתנה על ידי אכיל פולד.
זהו אחד הציורים המרכזיים מהזרם הנאו־יווני בציור הצרפתי של אמצע המאה ה־19 של ז'רום מן התקופה המוקדמת של יצירתו, והוא הוצג בסלון של שנת 1853.
הציור מציג קומפוזיציה פשוטה ומרוכזת בשתי דמויות של מתבגרים, המהווים את המוטיב האקדמי המובהק של ז'רום ביצירה זו.
אל הדמויות מצטרפת איילה מבויתת, המופיעה בגבה אל הצופה, ומשמשת אלמנט חייתי מרכזי ביצירה.
האיילה נתפסת כמתווכת אפשרית בהתעוררות הרגש האוהב בין הדמויות, והיא שואבת השראה מציור כלי חרס אטיים.
הסצנה מתרחשת במרחב פסטורלי מדומיין, הכולל קיר אבן, גומחה של מזרקה ודמות של קופידון מכונף היושב בישיבה מזרחית.
מכלול האלמנטים יוצר סביבה על־זמנית, שאינה משויכת במובהק ליוון העתיקה, אלא לעתיקות כללית ומעובדת.
הציור זוהה כבר במאה ה־19 כאידיליה הקשורה לרומן היווני דפניס וכלואה מאת לונגוס, זיהוי שהוצע על ידי תאופיל גוטייה.
אף שהקישור לרומן אינו חסר יסוד, לא נראה כי ז'רום עצמו הסתמך ישירות על המקור הספרותי.
היצירה משלבת ריאליזם וירטואוזי בטיפול בדמויות ובחיות, לצד קו רך וסנסואליות מעודנת בדמויות האנושיות.
מבקרים בני התקופה הביעו דעות שונות: לואי קלמן דה רי מתח ביקורת על מראה הדמויות, ואילו פרוספר מרימה ראה בהן פסלים צבעוניים בעלי הבעה מהוססת.
גוטייה, לעומתם, שיבח את האלגנטיות של הדמויות וראה בז'רום צייר בעל רוח אתונאית שנולד בצרפת אלפיים שנה מאוחר מדי.
היצירה הושוותה לציורים אחרים שעסקו ישירות ברומן דפניס וכלואה, ובייחוד ליצירה נאמנה יותר לטקסט מאת הברון ז'ראר, שגם היא מצויה באוסף מוזיאון מאסי.
בהשוואה זו בולטת גישתו של ז'רום, אשר אינו מחויב לתיאור אפיזודה ספרותית מדויקת, אלא יוצר פסטורלה כללית בעלת אופי נאוגרקי.
הציור משתלב גם בתוך מכלול יצירתו הרחב של ז'רום, שמנה כ־600 ציורים, מהם כ־350 בעלי נושא אוריינטליסטי, והוא מדגים את העניין המתמשך של האמן במוטיבים חייתיים, בקומפוזיציה מאוזנת ובאידיאליזציה של העבר.
האיחוד האירופי הוא איחוד פוליטי וכלכלי על-לאומי של 27 מדינות באירופה.
שטחו הכולל של האיחוד הוא 4,233,255 קמ"ר, עם אוכלוסייה מוערכת של כ-450 מיליון תושבים.
האיחוד האירופי מתואר לעיתים קרובות כישות פוליטית חסרת תקדים, המשלבת את המאפיינים של פדרציה וקונפדרציה כאחד.
בשנת 2020, תושבי המדינות החברות באיחוד האירופי היוו 5.8% מאוכלוסיית העולם וייצרו תמ"ג (תוצר מקומי גולמי נומינלי) של כ-16.6 טריליון דולר, כשישית מהתמ"ג העולמי.
בנוסף, לכל מדינות האיחוד האירופי מלבד בולגריה יש מדד פיתוח אנושי גבוה מאוד לפי תוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP).
אבן היסוד של האיחוד, איגוד המכס של האיחוד האירופי , סלל את הדרך להקמת השוק האירופאי האחיד המבוסס על מסגרת חוקית וחקיקה בסיסית החלה בכל המדינות החברות בעניינים, ורק בעניינים, בהם הסכימו המדינות לפעול כאחד.
מדיניות האיחוד האירופי שואפת להבטיח חופש תנועה של אנשים, סחורות, שירותים והון בתוך השוק האירופי האחיד, לחוקק חקיקה בענייני המשפט והפנים, ולקיים מדיניות משותפת בנושאי סחר, חקלאות, דיג ופיתוח אזורי.
ביקורת הדרכונים בוטלה עבור נסיעות בתוך אזור שנגן.
גוש האירו הוא קבוצה המורכבת מ-21 מדינות החברות באיחוד האירופי שמיישמות את האיחוד הכלכלי במלואו ומשתמשות במטבע האירו כמטבע אחיד.
באמצעות מדיניות החוץ והביטחון המשותפת, האיחוד פיתח תפקיד משמעותי ביחסי חוץ וביטחון.
האיחוד מקיים משלחות דיפלומטיות קבועות ברחבי העולם ומייצג עצמו באו"ם, בארגון הסחר העולמי, ב-G7 וב-G20. בשל השפעתו הגלובלית, האיחוד האירופי תואר על ידי כמה חוקרים כמעצמת על בהתהוות.
גופים אלה הלכו והתאחדו, ובאופן משפטי האיחוד האירופי ירש אותם.
בין השנים 1973 עד 2013 האיחוד גדל משמעותית והצטרפו אליו 22 מדינות נוספות.
בשנת 2012 הוענק לאיחוד האירופי פרס נובל לשלום.
ב-2020, הפכה בריטניה למדינה החברה היחידה שעזבה את האיחוד האירופי.
כיום, עשר מדינות שואפות או מנהלות משא ומתן להצטרף אליו.
אינטרנציונליזם וחזונות של אחדות אירופית היו קיימים הרבה לפני המאה ה-19, אך קודמו במיוחד כתגובה למלחמת העולם הראשונה ותוצאותיה.
לאור המלחמה, בוצעו התקדמויות ראשוניות לרעיון האינטגרציה האירופית.
עם מלחמה נוספת בקנה מידה גדול שהתנהלה באירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20 והפכה למלחמת העולם השנייה, היה צורך להסכים על השאלה מול מה להילחם ולמה.
הסכם ראשון היה הצהרת ארמון סנט ג'יימס משנת 1941, כאשר המדינות המתנגדות למדינות הציר התכנסו בלונדון.
הדבר הורחב על ידי האמנה האטלנטית משנת 1941, ביסוס בעלות הברית ומטרותיהן המשותפות.
ההסכמים הנ"ל הובילו גל חדש של מוסדות בינלאומיים וגלובליים כמו האומות המאוחדות (1945) או הסכם ברטון-וודס (1944).
במהלך ועידת מוסקבה וועידת טהרן ב-1943, התוכנית להקים מוסדות משותפים לעולם שלאחר המלחמה החלו לעלות יותר ויותר לסדר היום.
הדבר הוביל להחלטה בוועידת יאלטה ב-1944 להקים ועדה מייעצת אירופית , שהוחלפה מאוחר יותר, לאחר הכניעה הגרמנית והסכם פוסטדאם ב-1945, על ידי מועצת שרי החוץ .
עד סוף המלחמה האינטגרציה האירופית נתפסה כתרופת נגד ללאומיות הקיצונית שגרמה למלחמה.
ב-19 בספטמבר 1946 בנאום מוכר מאוד, וינסטון צ'רצ'יל חזר על קריאותיו מאז 1930 ל"איחוד אירופי" ו"מועצת אירופה".
חודש לאחר מכן הוכרז על הקמת האיחוד הצרפתי על ידי הרפובליקה הצרפתית הרביעית, כדי לכוון את הדה-קולוניזציה של המושבות שלה כך שיהפכו לחלקים מקהילה אירופאית.
בשנת 1947 התגלה קרע הולך וגובר בין בנות הברית המערביות לבין ברית המועצות כתוצאה מהבחירות המזויפות לרשות המחוקקת הפולנית ב-1947, שהיוו הפרה גלויה של הסכם יאלטה.
לאחר מכן, ב-12 במרץ 1947 הוכרזה דוקטרינת טרומן וב-4 במרץ 1947, על אמנת דנקרק בין צרפת לבריטניה לסיוע הדדי במקרה של תוקפנות צבאית עתידית נגד מי מהשתיים.
הרציונל להסכם היה האיום של מתקפה צבאית עתידית, במיוחד כזו סובייטית, אם כי פורסמה על פי ההצהרות הרשמיות כהגנה מגרמניה.
מיד לאחר ההפיכה בפברואר 1948 של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, נערכה ועידת שש המעצמות בלונדון, שהביאה לחרם הסובייטי על מועצת השליטה של בעלות הברית, אירוע המציין את תחילת המלחמה הקרה.
שארית שנת 1948 סימנה את תחילתה של האינטגרציה האירופית הממוסדת.
שנת 1948 סימנה את תחילתה של האינטגרציה האירופית המודרנית הממוסדת .
במרץ 1948, נחתמה אמנת בריסל, שהקימה את האיחוד המערבי (WU) .
בנוסף, הוקם הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (OEEC), קודמו של ה-OECD, בשנת 1948 כדי לנהל את תוכנית מרשל, שהופעלה כתגובת נגד לקומקון - המועצה הכלכלית הסובייטית.
קונגרס האג שהתקיים במאי 1948 היה רגע מרכזי באינטגרציה האירופית, שכן הוא הוביל להקמת קולג' אירופה, ובנוסף לייסודה של מועצת אירופה ב-5 במאי 1948 (כיום התאריך הנ"ל הוא יום אירופה).
מועצת אירופה הייתה אחד המוסדות הראשונים שהפגישו את האומות הריבוניות של (אז מערביות בלבד) אירופה, ועוררו תקוות גדולות ודיונים קדחתניים בשנתיים הבאות להמשך אינטגרציה אירופית.
אמנה זו יצרה בשנת 1952 את קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), שהחליפה את הרשות לניהול אזור הרוהר , שהוקמה על ידי בעלות הברית המערביות בשנת 1949 כדי להסדיר את תעשיות הפחם והפלדה של אזור הרוהר במערב גרמניה.
מגובה על ידי תוכנית מרשל עם כספים גדולים שהגיעו מארצות הברית מאז 1948, ה-ECSC הפך לארגון משמעותי, המאפשר פיתוח ואינטגרציה כלכלית אירופית והיה המקור של המוסדות העיקריים של האיחוד האירופי כמו הנציבות האירופית והפרלמנט.
האבות המייסדים של האיחוד האירופי הבינו שפחם ופלדה הם שתי התעשיות החיוניות למלחמה, והאמינו שעל ידי קשירת התעשיות הלאומיות שלהם יחד, מלחמה עתידית בין מדינותיהם הפכה הרבה פחות סבירה.
במקביל לשומאן, תוכנית פלבן משנת 1951 ניסתה אך לא הצליחה לקשור את מוסדות הקהילה האירופית המתפתחת תחת הקהילה הפוליטית האירופית, שאמורה לכלול גם את קהילת ביטחונית אירופית, חלופה להצטרפות גרמניה המערבית לנאט"ו שהוקמה ב-1949. בשנת 1954 הפכה אמנת בריסל את האיחוד המערבי (WU) לאיחוד המערב אירופי (WEU).
גרמניה המערבית הצטרפה בסופו של דבר הן ל-WEU והן לנאט"ו ב-1955, מה שגרם לברית המועצות ליצור את ברית ורשה ב-1955 כמסגרת לשליטה הצבאית שלה במדינות מרכז ומזרח אירופה.
בשנת 1957, בלגיה, צרפת, איטליה, לוקסמבורג, הולנד ומערב גרמניה חתמו על אמנת רומא, שיצרה את הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) והקימה את איחוד המכס האירופי .
בנוסף, נחתם הסכם נוסף שיצר את סוכנות האטום האירופית (Euratom) לשיתוף פעולה בפיתוח כוח גרעיני.
שתי האמנות נכנסו לתוקף בשנת 1958. למרות שהקהילה הכלכלית האירופית וסוכנות האטום האירופית נוצרו בנפרד מקהילת הפחם והפלדה (ה-ECSC), הם חלקו את אותם בתי המשפט ואספה משותפת.
בראש ה-EEC עמד וולטר האלשטיין (נציבות האלשטיין ) ובראשו של Euratom עמדו לואי ארמנד (נציבות ארמנד ) ולאחר מכן אטיין הירש (נציבות הירש ).
ה-OEEC עבר בתורו רפורמה כאשר בשנת 1961 הפך לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, הוא ה-OECD, והחברות בו הורחבה למדינות מחוץ לאירופה, דוגמת ארצות הברית וקנדה.
במהלך שנות ה-60 החלו להופיע מתחים, כאשר צרפת ביקשה להגביל את הכוח העל-לאומי המתהווה.
אף על פי כן, בשנת 1965 הושג הסכם, וב-1 ביולי 1967 יצרה אמנת המיזוג מערכת יחידה של מוסדות לשלוש הקהילות, שכונו ביחד הקהילות האירופיות .
ז'אן ריי עמד בראש הנציבות הממוזגת הראשונה (נציבות ריי ).
הרחבה ראשונה ושיתוף פעולה אירופי (1973–1993)
בשנת 1973 הורחבו הקהילות כך שיכללו את דנמרק (כולל גרינלנד), אירלנד ובריטניה.
נורווגיה ניהלה משא ומתן להצטרפות באותו זמן, אך הבוחרים הנורווגים דחו את החברות במשאל עם.
האוסטפוליטיק והדטאנט שלאחר מכן הובילו להקמת גוף כלל אירופי מלא ראשון, הוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (CSCE), קודמתה של הארגון המודרני לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
ב-1979 נערכו הבחירות הישירות הראשונות לפרלמנט האירופי.
יוון הצטרפה בשנת 1981, בעוד בשנת 1985 עזבה גרילנד את הקהילות בעקבות מחלוקת על זכויות הדיג.
במהלך אותה שנה, אמנת שנגן סללה את הדרך ליצירת גבולות פתוחים ללא ביקורת דרכונים בין רוב המדינות החברות וחלק מהמדינות שאינן חברות.
בשנת 1986 נחתם החוק האירופי האחיד .
פורטוגל וספרד הצטרפו ב-1986. ב-1990, לאחר נפילתו של הגוש המזרחי, הפכה מזרח גרמניה לשעבר לחלק מהקהילות כחלק מגרמניה המאוחדת.
אמנות מאסטריכט, אמסטרדם וניס (1993–2004)
הרחבת האיחוד האירופי הציגה רמה חדשה של מורכבות ומחלוקת.
ב-1995, אוסטריה, פינלנד ושוודיה הצטרפו לאיחוד האירופי.
ב-2002, שטרות ומטבעות אירו החליפו את המטבעות הלאומיים ב-12 מהמדינות החברות.
מאז, גוש האירו גדל ומכיל כ-20 מדינות.
מטבע האירו הפך למטבע הרזרבה השני בגודלו בעולם.
בשנת 2004, האיחוד האירופי חווה את ההרחבה הגדולה ביותר שלו עד כה כאשר קפריסין, צ'כיה, אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, פולין, סלובקיה וסלובניה הצטרפו לאיחוד.
ב-2007 הפכו בולגריה ורומניה לחברות באיחוד האירופי.
מאוחר יותר באותה שנה אימצה סלובניה את האירו ואחריה קפריסין ומלטה ב-2008, סלובקיה ב-2009, אסטוניה ב-2011, לטביה ב-2014 וליטא ב-2015.
ב-1 בדצמבר 2009, אמנת ליסבון נכנסה לתוקף ושיפרה היבטים רבים של האיחוד האירופי.
במיוחד, היא שינתה את המבנה המשפטי של האיחוד האירופי וכללה את מיזוג שלושת עמודי התווך של האיחוד האירופי ( הכלכליות לסוגן, מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי, ומדיניות החופש, החירות והצדק של האיחוד האירופי ) לישות משפטית אחת בעלת אישיות משפטית.
בנוסף יצרה האמנה נשיא קבוע למועצה האירופית , הראשון שבהם היה הרמן ואן רומפויי, וחיזקה את עמדת הנציב העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
בשנת 2012, האיחוד האירופי קיבל את פרס נובל לשלום על כך ש"תרם לקידום השלום והפיוס, הדמוקרטיה וזכויות האדם באירופה".
בשנת 2013 הפכה קרואטיה לחברה ה-28 באיחוד האירופי.
מתחילת שנות ה-2010, לכידות האיחוד האירופי נבחנה בכמה נושאים, כולל משבר חובות בחלק ממדינות גוש האירו, עלייה חדה בכמות המהגרים לאירופה מאפריקה ואסיה ופרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופי.
משאל העם בבריטניה על חברותה באיחוד האירופי נערך בשנת 2016, כאשר 51.9 אחוז מהמשתתפים הצביעו בעד עזיבה.
בריטניה הודיעה רשמית למועצה האירופית על החלטתה לעזוב ב-29 במרץ 2017, ויזמה את הליך הנסיגה הרשמי ליציאה מהאיחוד האירופי.
בעקבות התהליך, בריטניה עזבה את האיחוד האירופי ב-31 בינואר 2020, אם כי רוב תחומי החוק של האיחוד האירופי המשיכו לחול על בריטניה לתקופת מעבר שנמשכה עד 31 בדצמבר 2020.
הצטרפותה של קרואטיה לגוש האירו אושרה ביולי 2022 ונכנסה לתוקף בינואר 2023.
לאחר המשבר הכלכלי שנגרם על ידי מגפת הקורונה, מנהיגי האיחוד האירופי הסכימו לראשונה ליצור חוב משותף למימון תוכנית ההתאוששות האירופית הנקראת "הדור הבא של האיחוד האירופי" (NGEU).
ב-24 בפברואר 2022, לאחר אימונים מקיפים בגבולות אוקראינה, הצבא הרוסי פלש לאוקראינה והחל מלחמה בקנה מידה מלא.