tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליגת אוואמי זכתה ב-160 מושבים, כולם במחוזות מזרח פקיסטן.
מפלגת העם זכתה ב-81 מושבים והמפלגה השמרנית ב-10. תוצאות הבחירות אכן שיקפו את המציאות הפוליטית העגומה: פיצול קהל הבוחרים הפקיסטני על בסיס הגבולות האזוריים והקיטוב הפוליטי שנוצר בין מזרח פקיסטן לבין מערבה.
במונחים פוליטיים הייתה אז האומה הפקיסטנית מפולגת.
סדרה של שיחות דו-צדדיות שהתנהלו בין נציגי מפלגת העם לבין מוג'יבור רחמן לא הניבו הצלחה בהגעה להסכמה על העברת השליטה לנציגי מזרח פקיסטן על בסיס "תוכנית שש הנקודות" שביסודה עמדה הדרישה להפיכתה של פקיסטן לפדרציה עם מידה רבה של עצמאות של מזרח המדינה.
הציבור הפקיסטני חש שתוכנית זו הייתה צעד לקראת פיצול המדינה לשתי מדינות נפרדות.
הדיונים בין ליגת אוואמי, מפלגת העם והממשלה הצבאית הגיעו למבוי סתום לאחר הבחירות של 1970. באותה עת, החל הנשיא ח'אן לקיים מספר פגישות עם יועציו האסטרטגים בנוגע לסוגיית מזרח פקיסטן.
ב-25 במרץ 1971 הוא יזם את "מבצע זרקור" (Operation Searchlight) כדי להשיב את השליטה במזרח פקיסטן.
המצב שם החמיר והפער בין שני הצדדים רק העמיק יותר ויותר.
התסיסה עברה כעת להתקוממות אלימה כאשר גורמים בנגליים בכוחות המזוינים של פקיסטן ובמשטרה מרדו והקימו את "הכוחות הבנגלדשיים" (בבנגלית: মুক্তি বাহিনী, מוקטי בהיני) יחד עם פשוטי העם מכל המעמדות.
מבצע זרקור היה מבצע צבאי מתוכנן להשבת הסדר על כנו שהחל במרץ 1971 והוא בוצע על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן.
מטרתו הייתה לרסן את התנועה הלאומית הבנגלית במזרח פקיסטן.
המבצע, שההוראה ליציאתו יצאה מממשלת פקיסטן, נראה כהמשך למבצע דומה שנוהל בנובמבר 1970.
על פי התוכנית המקורית הייתה אמורה השליטה על הערים הראשיות במזרח פקיסטן להיתפס ב-26 במרץ ולאחר מכן הייתה אמורה כל התנגדות פוליטית או צבאית להיות מדוכאת תוך חודש אחד.
מתכנני המבצע לא צפו את ההתנגדות הבנגלית הממושכת.
חלקו העיקרי של המבצע הסתיים עם נפילתה של העיר הראשית האחרונה ביד הבנגלים בסוף מאי.
היקף האבדות בנפש לא ידוע בשום רמה של דיוק.
יחיא ח'אן הורה על מעצרו של שייח מוג'יבור רחמן בעוון המרדה ומינה את בריגדיר רחימודין ח'אן כיושב ראש ההרכב המשפטי המיוחד שדן בעניינו.
ההרכב גזר על רחמן דין מוות והנשיא ח'אן השהה את ביצוע גזר הדין.
כל האירועים הללו הובילו לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסופו של דבר גרמו להתערבותה של הודו ולפרוץ מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971. התוצאה הסופית של כל האירועים הייתה ייסוד של המדינה העצמאית של בנגלדש.
יחיא ח'אן התנצל בסופו של דבר על שגיאותיו והתפטר מתפקידו.
ארצות הברית הייתה נותנת החסות העיקרית לממשלה הצבאית של הנשיא ח'אן.
בס ציין בספרו "מברק הדמים: ניקסון, קיסינג'ר ורצח העם הנשכח" (The Blood Telegram: Nixon, Kissinger, and a Forgotten Genocide) ש"הנשיא ניקסון חיבב מעט מאוד אנשים, אך הוא כן חיבב את הגנרל יחיא ח'אן".
יוזמותיו האישיות של הנשיא ח'אן סייעו ליצירת ערוץ הקשר בין ארצות הברית לבין סין, שהיווה את הבסיס לביקור ניקסון בסין ב-1972.
החל מ-1960 ראתה ארצות הברית בפקיסטן כמחסום מול הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה.
במהלך שנת 1971 תמכה ארצות הברית בזהירות בפקיסטן, אם כי הקונגרס המשיך להטיל אמברגו על שליחת כלי נשק לאזור.
הודו שכלכלתה הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית חזקה, חתמה באוגוסט 1971 על הסכם שיתוף פעולה וידידות עם ברית המועצות.
הנשיא ניקסון שיגר מספר מסרים בכתב ובעל פה לנשיא ח'אן, ודחק בו לרסן את השימוש שהוא עשה בכוחות המזוינים של פקיסטן.
מטרתו הייתה למנוע מלחמה ולשמור על האינטרסים של פקיסטן, אף על פי שהוא חשש שפלישה הודית לפקיסטן תוביל לשליטה הודית בכל תת-היבשת ההודית ותחזק בה את מעמדה של ברית המועצות.
באופן דומה, חשש הנשיא ח'אן שקיומה של בנגלדש כמדינה עצמאית עלולה לגרום להתפוררותה של פקיסטן.
תמיכתה הצבאית של הודו בלוחמי הגרילה הבנגלים הובילה למלחמה בין הודו לבין פקיסטן.
ב-1971 התקיימה פגישה בין הנשיא ניקסון לבין ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי הוא לא נטה להאמין להבטחתה שהיא לא תפלוש לפקיסטן.
ניקסון לא בטח בה ואף פעם אחת הוא כינה אותה בכינוי "מכשפה זקנה".
על פי דיווחיו של מזכיר המדינה, הנרי קיסינג'ר, הנשיא ניקסון הגיש הצעות מפורשות לראש הממשלה גנדי לפתרון המשבר, שכמה מהן היא שמעה בפגישה זו בפעם הראשונה, כולל נסיגה הדדית של הכוחות מגבול הודו-מזרח פקיסטן.
ניקסון אף הביע את שאיפתו לקבוע תאריך יעד עם הנשיא ח'אן ליצירת אווירה פוליטית רגועה במזרח פקיסטן.
הוא העריך שהודו תוכל להסתמך על מאמציה של ארצות הברית להרגעת המשבר תוך זמן קצר.
אך הן קיסינג'ר והן יועצה של גנדי, ג'ייקאר, טענו שגנדי כלל לא הגיבה להצעות אלו.
קיסינג'ר ציין שהיא "האזינה למה שהיה למעשה אחת ההצעות הטובות ביותר של ניקסון באדישות מרוחקת" אך "לא לקחה לתשומת לבה את אף אחת מהנקודות שבהצעה".
ג'ייקאר ציין שגנדי האזינה לניקסון "מבלי להעיר הערה אחת, יצרה סביב עצמה מרחב בלתי חדיר כך ששום קשר בין השניים לא היה יכול להיווצר".
היא גם נמנעה מלהבטיח שהודו תלך בעקבות פקיסטן אם זו האחרונה תיסוג מהגבול שבין שתי המדינות.
כתוצאה מכך, הנושא העיקרי שנדון בפגישה "ירד לחלוטין מעל הפרק".
ב-3 בדצמבר 1971 ביצע יחיא ח'אן תקיפת מנע על חיל האוויר ההודי וכנקמה תקפה גנדי במזרח פקיסטן.
הנשיא ניקסון פרסם הצהרה שבה הוא האשים את פקיסטן בפתיחה בעימות ואת הודו בהסלמתו וקרא להפסקת אש בין הצדדים.
ארצות הברית עודדה בחשאי משלוחים של ציוד צבאי מאיראן, טורקיה וירדן למזרח פקיסטן וכיסתה את הוצאותיהן של מדינות אלו על עלות המשלוחים, על אף התנגדות הקונגרס.
ארצות הברית איימה על פקיסטן בהפסקת המשלוחים כדי להפעיל עליה לחץ לסגת, בה בשעה שהיא המשיכה בסיוע ומנעה מהודו לשגר פשיטות עמוק יותר לתוך פקיסטן.
כוחותיה של פקיסטן במזרח פקיסטן נכנעו ב-16 בדצמבר 1971 ובעקבות כך הוקמה המדינה העצמאית של בנגלדש.
עם שידור החדשות על כניעת הכוחות במזרח פקיסטן בטלוויזיה הממלכתית, זעמו הספונטני והעז של הציבור הפקיסטני על התבוסה שצבאם נחל מידי המורדים הבנגלים ומידי צבא הודו, ובעקבות כך חלוקתה של פקיסטן לשתי מדינות, הוביל להפגנות בכל רחבי המדינה.
שמועות על הפיכה צבאית של קציני צבא זוטרים כנגד הנשיא ח'אן החלו להתעורר.
ח'אן היה קורבן המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר.
כדי למנוע אי-שקט נוסף, הוא העביר את שרביט הנשיאות ב-20 בדצמבר 1971 לידיו של זולפיקר עלי בהוטו, מנהיגה השאפתן של המפלגה הפופולרית באותו הזמן, מפלגת העם הפקיסטנית.
תוך שעות מהתפטרותו של ח'אן, ביטל בהוטו את גזר הדין שהוטל על מוג'יבור רחמן ושחרר אותו כך שיוכל לצאת לגלות בלונדון.
הנשיא בהוטו גם חתם על פקודות להכנסתו של יחיא ח'אן למעצר בית.
שני צעדים אלו יצרו כותרות ראשיות באמצעי התקשורת ברחבי העולם.
יחיא ח'אן נותר במעצר בית עד 1979 ואז שוחרר על ידי מפקד המשטר הצבאי, הגנרל פאזל חאק.
הוא נותר מנותק מהחיים הפוליטיים עד למותו ב-10 באוגוסט 1980 ברוואלפינדי שבמחוז פנג'אב.
יחיא ימיני (1894, צנעא, תימן – 1986, ירושלים) היה צורף, אמן פיליגרן, סתת אבן וסופר סת"ם, מן המפורסמים שבבוגרי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ומוריו.
ימיני נולד בצנעא ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1898 בקירוב.
בילדותו למד ב"חדר" ולאחר מכן בבית הספר של רשת אליאנס 'כל ישראל חברים' בירושלים.
בגיל 14 פרש מהלימודים כדי להצטרף לסדנת מחלקת הכסף-פיליגרן בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, שבה עבד בהמשך כמורה עד 1917.
ימיני הצטרף ב-1917 כחבר לקבוצת האמנים 'כתר', בניהולו של זאב דובנוב.
בין השנים 1920–1921 היה חבר בקבוצת האמנים 'קו לבן' שיצרה תכשיטים בכסף ובזהב, בניהולו של אליעזר שטריך, ובהמשך הצטרף לקבוצת אמני פיליגרן בניהולו של שמואל פרסוב, שהיה מורהו מיום שהצטרף לבצלאל.
ב-1924 פרש ימיני מכל קבוצות האמנים ופתח בית מלאכה עצמאי בשכונת נוה בצלאל שהוקמה באותה שנה, ברחוב שמואל הירשנברג 6. מקום זה היה גם ביתו עד יום מותו.
חמש שנים לאחר פתיחת בית המלאכה הצטרף אליו בנו, יעקב ימיני, שהוכשר על ידו בעבודת פיליגרן וצורפות.
הנכד בועז ימיני המשיך אף הוא במלאכת הסב וביחד עם אביו יעקב הפעיל במשך שנים מוזיאון משפחתי קטן לזכר ימיני הסב בבית המשפחה ברחוב הירשנברג (נסגר ב-2010).
בצד עבודתו כצורף היה ימיני גם סתת אבן, ויצר לא מעט מעיטורי האבן במבנה הימק"א בירושלים, במהלך בנייתו בין השנים 1924–1933.
יצירותיו של ימיני, שהיו ברובן פריטים ותכשיטים בסגנון יודאיקה ובטכניקת הפיליגרן, הושפעו באופן בולט ממורהו זאב רבן, שעיצב עבורו רבים מדגמי תכשיטיו גם לאחר שהפך לעצמאי.
ימיני נחשב לתוצר מובהק של תחום הצורפות בארץ ישראל, לאחר שלמד מנערותו במסגרות יזומות במנותק מהמסגרות המסורתיות שבהן בדרך כלל נלמדה מלאכת הצורפות והפיליגרן בתימן.
רוב מוריו היו אשכנזים שלמדו את מלאכת הצורפות המזרחית מכלי שני, וכך נחשף ימיני לצורפות מסורתית "מעובדת".
עם זאת, ימיני הקפיד לשמור על זיקה לפרקטיקות ולמוטיבים מסורתיים ובדומה לצורפים מסורתיים בתימן הוא שלט בכמה מלאכות (סופר סת"ם וסתתות) והיה מעורב בקידום לימוד התורה בקהילתו ובתיעוד ושימור תרבותה.
בכישרונו הגדול היה ימיני לתלמיד המובהק ביותר של מחלקת הכסף והפיליגרן בבצלאל, והתווה במידה רבה את האופי "הבצלאלי" של אמנות היודאיקה.
הוא נערץ כל כך על ידי צורפים תימנים בני זמנו בירושלים שחיקו את סגנונו, עד כי עבודת הצורפות התימנית בעיר מאותם ימים הייתה שיקוף נאמן לקו "הבצלאלי" שזוהה בעקבות כך כ"יודאיקה תימנית".
ימיני הציג מיצירות היודאיקה והתכשיטים שלו בתערוכות במגדל דוד בירושלים וביריד המזרח שהתקיים מדי שנה בתל אביב.
ב-1931 הוא זכה במדליית כסף על עבודות הפיליגרן שלו בתערוכה הקולוניאלית הבינלאומית בפריז.
כיום ניתן לראות רימונים לכתרי תורה וכמה יצירות נוספות של ימיני בתצוגת הקבע של היודאיקה במוזיאון ישראל.
מארי יחיא בן אברהם והב (ה'תר"ע – י"ד בשבט ה'תשל"ג, 1910 – 17 בינואר 1973) היה רב ממוצא תימני, רבה של קהילת בית עד'אקה שבמרכז תימן, וסופר סת"ם.
מארי יחיא והב נולד לאברהם וסעדה לבית עוזרי, בעיירה בית עד'אקה שבמחוז חג'ה, בשנת ה'תר"ע (1910) בערך.
אביו אברהם היה שייח' קהילת בית עד'אקה (גובה המיסים והמוציא לפועל את הוראות הרב).
דודו אחי אמו היה מארי ישראל עוזרי, רב העיירה.
היה הבכור מבין שישה אחים.
לפרנסתו פתח חנות קטנה ובה מכר תבלינים ופיצוחים.
למד תורה בתחילה אצל רבני העיר, מארי דוד מזעקי, ולאחר מכן אצל דודו, נכדו של מארי דוד, מארי ישראל עוזרי, רב העיירה.
היה נוסע לעיר צנעא ללמוד בבית מדרשו של מארי חיים כסאר.
נשא לאישה את אורה (נצ'רה) בת מארי שוכר שרעבי.
לאחר פטירת מארי ישראל עוזרי, הוא התמנה לרב העיירה.
זכה ועלה לארץ ישראל בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949), והתיישב בתחילה במושב צוריאל שבצפון הארץ.
לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, והיה נוסע מדי שבוע לירושלים למסור את מה שכתב לסוכן.
בגלל המרחק הרב מביתו לירושלים, הצליח בעזרת חברים לרכוש דירה בשכונת התקווה בתל אביב ולמד יחד עם חבריו הרב אברהם חייבי והרב יוסף צוברי.
הרב צוברי העריכו מאוד, והיה מפנה אליו שאלות בהלכה שהיה נשאל.
מארי יחיא היה מוסר שיעורים בקביעות בבית הכנסת "נתן", בית הכנסת של ה"שרעבים" בשכונת התקווה.
בשיעוריו למדו תלמוד, משנה תורה להרמב"ם ושולחן ערוך עם פירוש שתילי זתים.
משתתפי השיעור היו זקנים תלמידי חכמים.
הרב צוברי אמר עליו שהוא היה .
בנו ממשיך דרכו הרה"ג הרב טוב והב הוכתר בשנת התשכ"ד לכהונת רבה של שכונת רמת החייל בתל אביב.
ולאחר מכן כראש כולל על שמו "אמרי יחיאל" בשכונת הר נוף בירושלים.
לפרנסתו שימש כסופר סת"ם ברבנות בתל אביב.
במסגרת עבודתו היה מטפל בספרי תורה שהגיעו מאירופה אחרי השואה, והיה מתקנם.
בשנותיו האחרונות, אף על פי שחלה, היה מתמסר למסירת השיעורים, ואף שהיה מתעלף כמה פעמים בדרכו לבית הכנסת, לא היה מבטל שיעורים.
נפטר בט"ו בשבט ה'תשל"ג (17 בינואר 1973) בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול בעיר.
יחיא מוחמד חמיד א-דין מוחמד אל-מותווכל היה מלך תימן המכונה בתואר האימאם משנת 1904 עד 1948, ומייסד שושלת אל-מותוואכל.
האימאם יחיא היה נצר לשושלת הקאסימית.
ב-1911 חתם האימאם יחיא על הסכם דאען עם האימפריה העות'מאנית, בו הוכר שלטונו של האימאם על חלקי תימן שנשלטו בידי הזיידים.
לאחר חתימת ההסכם הוא התפנה לנקום באלו שהתנגדו לשלטונו ותמכו בעות'מאנים.
במלחמת העולם הראשונה עמד יחיא לצד העות'מאנים ונלחם נגד האנגלים ובני בריתם.
ב-30 באוקטובר 1918, בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, הכריז האימאם יחיא בצפון תימן על מדינה ריבונית עצמאית.
בשנת 1926 יחיא הכריז על הקמת ממלכת תימן, ובנוסף להיותו המלך היה גם המנהיג הרוחני, וזכה להכרה דיפלומטית במדינה, כגון עם ממלכת איטליה, שעמה חתם על האמנה האיטלו-תימנית בשנת 1926.
בשנת 1920 הרחיב האימאם יחיא את כוחו צפונה לעבר תהאמה ומחוז עסיר, אולם הוא התנגש עם עליית השפעתו של מלך ממלכת נג'ד וחג'אז, עבדול עזיז אבן סעוד מבית סעוד.
כדי לעמוד נגדו הוא ניהל שיחות שלום עם אויבו מימי מלחמת העולם הראשונה, חוסיין בן עלי, שהבשילו בינואר 1923 לכדי הסכם.
באוקטובר 1925, לאחר שחוסיין בן עלי העביר את שלטונו לבנו, עלי בן חוסיין מחיג'אז, הציע את עצמו יחיא כמתווך בינו לבין אבן סעוד, בנסותו לקדם את האינטרסים שלו.
בעקבות קריסת חיג'אז בפני אבן סעוד, כרת יחיא ברית עם הבריטים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, הכוחות הסעודים כבשו שטחים נרחבים מהממלכה לפני נסיגה מחלק מן האזור, כולל את דרום תהמה והעיר אל-חודיידה.
הגבול עם ערב הסעודית התקבל ב-20 במאי 1934 בהסכם טאיף, לאחר מלחמת סעודיה-תימן שהסתיימה ב-1934. אי-הכרה של יחיא בגבול הדרומי עם הפרוטקטורט של עדן הבריטית (מאוחר יותר דרום תימן), גרמה מדי פעם עימותים עם הבריטים.
האימאם יחיא נרצח במהלך הפיכה צבאית ב-17 בפברואר 1948, בעת שנסע במכוניתו מחוץ לעיר.
האימאם יחיא נהג כלפי היהודים על פי החוק המוסלמי.
מיד עם עלותו לשלטון, חידש את "תנאי עומר".
לאחר שחתם על הסכם דאען בשנת 1911, הוא הטיל מיסים חדשים על היהודים שנחשבו כתומכי העות'מאנים נגדו, וגבה מיסים אלו ביד תקיפה, מה שהביא, יחד עם הרעב ויוקר המחיה, לבריחה של היהודים מתימן לארצות אחרות.
תקנה זו נשארה בתוקף עד לשנת מותו של האמאם ב-1948.
אף על פי כן, יהודי תימן אהבו אותו והתפללו לשלומו.
עדויות רבות מאוד מציינות שהוא הגן על היהודים מפני שרירות-לב של פקידי שלטון, מפקדי צבא או כל מוסלמי אחר.
במקרים רבים הוא נטה ליהודים חסד והתעלם מחריגות מ"תנאי עומר".
הוא ידע על פרשת הברחת יתומים יהודים לעדן, אך נמנע מלהעניש את המעורבים, ועל כן קראו לו יהודי תימן מלך חסד.
לאחר הירצחו, התאבלה עליו קהילת יהודי צנעא ועלתה להתפלל על קברו.
עם זאת, היו שציינו שהגנתו על היהודים במקרים פרטניים הייתה רק כסות לשלטונו שהתאכזר ליהודים.
זכריה גלוסקא אמר עליו בשנת 1920: "האנטישמי הגדול ליהודי תימן".
האימאם יחיא היה ידוע ביחסו ההוגן ליהודים, והעריך מאוד את הרבנים הראשיים כגון מארי יחיא יצחק הלוי ומארי יחיא אביץ'.
מארי יחיא בן מארי שלום הכהן (במקור: אַלְכֹּהֵן, ה'תקמ"ז בערך – ז' באדר ב' ה'תרכ"ז, 1787 בערך – 14 במרץ 1867) היה חכם מחכמי יהדות צנעא בתחילת המאה ה-19, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
נולד לשלום בעיר צנעא בירת תימן, בשנת ה'תקמ"ז בערך (1787).
למד בישיבת בית אלאוסטא, שבראשה עמד מארי יוסף עראקי נכדו של מארי שלום עראקי.
בשנת ה'תקצ"ו (1836) נכנס כדיין בבית הדין בראשות מארי יוסף קארה, ולאחר פטירתו בראשות בנו מארי סלימאן קארה, ושימש שם כדיין כ-30 שנה.
כנראה שימש כסופר בית הדין.
עמד בראש הישיבה שהתקיימה בבית הכנסת בית אלכסאר, ושימש גם כרב בית הכנסת.
בנוסף עמד בראש ישיבה ללימוד חוכמת הנסתר.
חתום על הגט שכתב משיח השקר שוכר כחיל לאשתו.
היה בקי מאוד בחסרות ויתרות בתורה, והיה יודע לתקן ספרי תורה תוך כדי קריאה.
היה בקיא במשנה, בגמרא, בהלכה ובקבלה.
בתפילותיו היה מדקדק בכוונות האר"י, ומתנהג במנהגי קדושה וחסידות על פי הקבלה.
תמך במנהג תימן הקדום והלך בדרך מהרי"ץ, אך התפלל בנוסח השאמי.
כתב עליו הרב עמרם קורח:
תשובות בנושא המחלוקת שהייתה בצנעא בנוגע לברכת המוציא (בפעם השנייה שפרצה בשנת ה'תק"ף).
חיי שלום – פירוש על התורה על דרך הקבלה (יצא לאור לראשונה כצילום כתב יד על ידי מארי חיים כסאר, ושנית בהדפסה בשנת ה'תשנ"ג).
סידור על פי הנוסח השאמי עם פירושים וחידושים.
חידושים על שלוש מגילות (שיר השירים, רות וקהלת)
מתלמידיהם המובהקים של מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אלאביץ', ומממשיכי דרכם.
נולד ליוסף גיאת ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן, למשפחה מיוחסת.
למד אצל מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אביץ', והיה מעמיק בסוגיות ובאגדות התלמוד.
היה רופא מומחה ובקי בצמחי מרפא.
לפרנסתו עסק בלימוד ילדים ובצורפות.
בתקופת חוזת אלנפר, כשרבים מיהודי צנעא עזבו את העיר, פתח בית מדרש לילדים בעיירה שבאם, בבית הכנסת של משפחת מגארי.
בתקופת המחלוקת על הקבלה בתימן, נאסר על ידי השלטונות יחד עם נכבדי תנועת הדרדעים.
עלה לארץ בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"י (1950).
אשתו הייתה סעדה בת אהרן הכהן, ונולדו להם שלושה בנים: עזרי, משה ויום-טוב, ושתי בנות: יונה ושמעה.
נכדו (בן בנו משה) הוא הרב יהודה גיאת, שוחט ומוהל מפורסם בירושלים.
מארי יחיא בן אברהם בשירי (נקרא גם: חיים או זכריה, שמו הספרותי: אבנר בן נר השרוני או אבן השרון, מכונה: מהר"י בשירי או מהרי"ב; נפטר בכ"ב באב ה'תכ"א, 17 באוגוסט 1661) היה חכם מחכמי יהדות תימן במאה ה-17, סופר מפורסם ומשורר.
נולד במחצית השנייה של המאה ה-16, בעיירה רחבה במחוז צנעא.
היה מעתיק פורה והעתיק עשרות ספרים, חומשים, משניות, מדרשים, משנה תורה לרמב"ם, סידורים ועוד.
בהעתקותיו שילב הערות, פירושים והגהות.
העתקותיו הגיעו לכל תימן: צנעא, עמראן, גאהלייה, ואפילו ביצ'א הרחוקה.
כיום העתקותיו נמצאות בספריות ברחבי העולם.
מהרי"ץ מצטט ממנו רבות בחיבוריו, ובעיקר ב"חלק הדקדוק", ומכנה אותו "ספרא רבא דאורייתא".
בהעתקותיו שימר מסורות רבות של יהודי תימן, שחלקן אף קדומות לתקופת התלמוד.
בזכות אחת מהעתקותיו הוכיח יהודה לוי נחום את ייחוסו של מדרש הגדול לרבי דוד עדני.
אבן השרון – פירוש על עין יעקב.
פירוש להגדה של פסח, נכתב בערבית יהודית.
חבצלת השרון – ספר העוסק בצורת אותיות הסת"ם על פי הקבלה, ומסורות למקרא.
את הספר חיבר כשהיה בן 19. כתב היד נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
יצא לאור על ידי פרופ' אהרן גימאני בשנת ה'תשס"ח (2008).
עין משפט – מראי מקומות להלכות במשנה תורה.
הגהות לפירוש המזרחי למסכת חולין.
אמירות האמונה – מהרי"ץ מזכיר את החיבור, והוא מוזכר גם בתכלאל קדמונים.
חלק הדקדוק – אוסף מסורות למקרא.
כרוניקה על מרד בני אלקאסם בשלטון העות'מאני בתימן בשנים ה'שפ"ז–ה'שפ"ט (1627–1629).
תכלאל קדמונים שהעתיק הרב שלום קורח ונדפס במהדורת צילום על ידי יוסף חובארה, הוא העתקה של הסידור שכתב.
יחיא עטיית אללה אל-אדריסי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בסוצ'י ובנבחרת מרוקו.
עטיית אללה החל את הקריירה שלו באולימפיק אספי מליגת העל המרוקאית, בה שיחק בשנים 2014–2019.
ב-8 ביולי 2019 עבר לוולוס, העולה הטרייה לליגת העל היוונית.
ב-1 בינואר 2020 שב לליגת העל המרוקאית, וחתם באלופה, וידאד קזבלנקה.
בתום העונה סיימה הקבוצה במקום השני, במרחק נקודה אחת מהאלופה רג'א קזבלנקה, אך הצליחה לזכות באליפות בעונות 2020/2021 ו-2021/2022. בתום עונת 2021/2022 זכה עם הקבוצה גם בליגת האלופות האפריקאית.
ב-8 בפברואר 2024 חתם בסוצ'י מליגת העל הרוסית.
ב-13 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד ספרטק מוסקבה.
במרץ 2022 זומן לראשונה לסגל נבחרת מרוקו לקראת צמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד .
ב-29 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשעלה כמחליף ושיחק 9 דקות בניצחון נבחרתו 4–1 על .
סולטאן סר יחיא פטרה איבני אלמרהום סולטאן איברהים (בג'אווי: سلطان يحيى ڤيترا ابن المرحوم سلطان إبراهيم) היה היאנג די-פרטואן אגונג השישי של מלזיה משנת 1975 ועד מותו, הסולטאן העשירי של קלנטן.
יחיא פטרה נולד באיסטנה באלאי בסאר, קוטה בארו, קלנטן.
הוא בנו השני של הסולטאן אבראהים מאשתו השלישית.
יחיא פטרה גדל בבית דודו טנגקו איסמעיל (לימים הסולטאן אסמעאיל).
הוא התחנך בבית הספר פרנסיס לייט בפננג, לאחר מכן המשיך את לימודיו בבריטניה.
דודו, הסולטאן איסמעיל, מינה אותו לטנגקו טמנגונג ביולי 1939. ומאוחר יותר, הוא מונה על ידי אביו לטנגקו בנדהארה בפברואר 1945 ששלט כסולטאן איברהים באותה תקופה.
הוא שירת בתפקידים שונים בשירות המדינה בקלנטן מ-1941 עד 1948.
טנגקו אינדרה פטרה היה בנו הבכור של הסולטאן איברהים ואחיו למחצה של יחיא פטרה.
לאחר שהסולטאן איברהים ירש את אחיו חשוך הילדים סולטאן איסמעיל, טנגקו אינדרה פטרה מונה ליורש העצר עם באוקטובר 1944. עם זאת, בשל סכסוך עם אביו, הוא הודח מהתפקיד והורחק משושלת הירושה על פי צו של אביו בפברואר 1948. באותו יום החליף יחיא פטרה את אחיו כיורש העצר.
הסולטאן יחיא פטרה ירש את אביו לאחר מותו ביולי 1960. הוא הוכתר ביולי 1961.
בשנים 1970–1975 שימש כסגן היאנג די-פרטואן אגונג ובשנת 1975 נבחר ליאנג די-פרטואן אגונג השישי של מלזיה.
הסולטן יחיא פטרה מת מהתקף במהלך כהונתו במרץ 1979. ארונו הוצב בארמון הלאומי במשך יום ולאחר מכן נלקח במטוס לקוטה בארו, שם נקבר במאוזוליאום המלכותי של קלנטן.
יחיא נאדר מוסטפא א-שריף הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
נאדר גדל במחלקת הנוער של אל-עין, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2018 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-7 ביוני 2022 ערך נאדר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אליפות איחוד האמירויות הערביות (1): 2021/2022
יַחְיַא סַרִיעְ הוא דובר ארגון הטרור החות'ים.
הוא ידוע בשל הודעותיו התכופות על מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל, ובפרט על תקיפת ספינות בים סוף.
יחיא סריע נולד במחוז סעדה, בסמוך לגבול עם ערב הסעודית, ב-1970. הוא סיים תואר ראשון ושני במדעי המדינה, ולמד קורסי לחימה, ביטחון, מנהלה וקורסים מיוחדים במדעי הצבא.
לאחר ההפיכה החות'ית הוא התקדם בין המערכים הצבאיים ולקח על עצמו מספר תפקידים בחיל הצבאי במוסד הצבאי, עד שמונה בשנת 2017 לראש אגף לוחמה פסיכולוגית במחלקת ההכוונה המוסרית בדרגת קולונל.
באמצע 2018 מונה למנהל מחלקת ההכוונה המוסרית, קודם לדרגת תא"ל ובאוקטובר אותה שנה מונה גם לדובר הכוחות המזוינים הפרו-חות'ים.
כדובר החות'ים, הוא הכריז על פעולות צבאיות שבוצעו על ידי הכוחות החות'ים, כולל ההתקפות על אבו דאבי בשנת 2022 וכן ההתקפות על מתקני עראמקו הסעודית בשנת 2022.
במהלך המשבר בים האדום מסר הודעות רבות בשם ארגונו, ביניהן הודעות על קבלת אחריות על תקיפות של ספינות בים סוף ובמפרץ עדן וכן על ירי טילים ומל"טים לעבר ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
יחיא מרעי חאג' יחיא הוא ראש עיריית טייבה.
חאג' יחיא נולד בבית החולים צהלון ביפו וגדל בטייבה משולש.
התשיעי מבין 14 אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי אל זהראא ובתיכון טייבה.
שיחק בקבוצת הכדורגל הנוער של מכבי טייבה.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, עבד ככתב בעיתון הספורט "אוף סייד", שהוקם על ידי העיתונאי ולימים חבר הכנסת, זוהיר בהלול.
בשנת 1981 עבד בסניף מס הכנסה בתל אביב.
קיבל תואר ראשון בחשבונאות וסטטיסטיקה, מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1985. לאחר מכן הוסמך כרואה חשבון.
בשנת 1989 מונה על ידי שר המיעוטים אהוד אולמרט, לחבר ועדת ההקדשים האסלאמית ביפו, ופעל להסדרת חובות ההקדש, שתרם להגנה על נכסיו, ובעיקר בית קברות טאסו.
במקביל עבד במשרדי רואה חשבון בתל אביב ורמת גן.
בשנת 1991 פתח משרד עצמאי בטייבה, באותה תקופה התמקד בעבודה ציבורית וחברתית.
ופעל להעניק סיוע לקבוצות ספורט ולסטודנטים מעיר הולדתו.
בשנת 2015 עם עזיבתה של הוועדה הקרואה בעיר, שמו הועלה לראשונה בזירה הפוליטית המקומית, כמועמד לראשות עיריית טייבה, בבחירות הראשונות שנערכו בעיר, הוא הכריז על מועמדותו אך לבסוף לא התמודד בבחירות אלה.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות העירייה מול ראש העירייה המכהן שועאע מנצור מסראוה כשעמד בראש רשימת "ברית טייבה לכולם" וניצח עם 51% מהקולות, בעוד מנצור מסראוה זכה ב-47.1% מהקולות.
הבחירות התקיימו על בסיס חמולות, כששניהם ערכו עסקאות עם משפחות רבות.
יחיאל אבו (נולד במרוקו בשנת 1948) הוא קבלן, יקיר העיר אשדוד, מייסד חברת "אבו יחיאל חברה לבניין בע"מ" ונשיא "קבוצת אבו" הכוללת: חברות נדל"ן, אנרגיה והיי-טק.
אבו נולד ב-1948 בארפוד שבמדבר הסהרה במרוקו, כבן בכור לשמעון ומרים, וגדל לצד 8 אחים.
המשפחה עלתה לארץ בשנת 1963, והשתקעה באשדוד בראשית שנותיה.
באותה שנה, בגיל 15 החל לעבוד כפועל בניין, בהכנה של בלוקים ומרצפות ממלט ברחוב העבודה בעיר ועזר בכלכלת המשפחה.
בשנת 1966 התגייס לשירות קרבי בחטיבת הנגב ולחם במלחמות ששת הימים, ההתשה ויום הכיפורים (במילואים).
בשנת 1969 לאחר שחרורו מצה"ל, חזר לעבוד בענף הבנייה כקבלן ברזל והחל להתמקצע ולצמוח בתחום עת העסיק 20 עובדים.
בהמשך שילב את פעילות הברזל והקבלנות והחל לעבוד כקבלן שלד.
בשנות ה-30 לחייו פעילותו צמחה והפך לקבלן שיפוצים, בין השאר של החברה המשכנת "עמיגור".
בשנת 1990 הקים עם אשתו דינה את חברת "אבו יחיאל חברה לבניין" אשר היוותה המשך לפעילותו הקבלנית.
לאחר הקמתה, החברה חוותה תנופת פיתוח גדולה בזמן העלייה הגדולה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, כשרבים מהעולים עברו לגור במתחמי מגורים של החברה באשדוד.
המיזם הראשון של החברה – "וילה בפארק" כלל מיזם קוטג'ים באשדוד, ולאחריו המשיכה החברה לבנות מיזמים למגורים נוספים בעיר.
בשנת 2012 השלים את הרכישה תמורת כ-110 מיליון ש"ח נוספים.
רכישה זו הפכה אותו לקבלן הפרטי בעל מלאי הקרקעות הפנויות הגדול ביותר בעיר.
בשנת 2013 חנך את מלון "WEST" במערב גן אלישבע ברובע א' באשדוד, אשר נמצא בבעלות החברה.
מלון 5 כוכבים הראשון על חוף ימה של העיר, המנוהל על ידי רשת המלונות "טמרס".
בשנת 2016 הוביל את החברה וחבר אל אלתא מערכות שבבעלות התעשייה האווירית, לצורך רכישת חברת "אלבטק" מאשדוד, המפתחת מכשור אלקטרו-מכני, החל משלבי ההנדסה והתכנון ועד הייצור הסדרתי ומעסיקה למעלה מ-1,000 עובדים.
בשנת 2017 הגיע לסיכומים עם עיריית אשדוד על קידום חזונו להקמת פארק היי-טק בעיר, אשר יוקם על קרקע בבעלותו בשטח של 133 דונם, הנמצא בין תחנת הרכבת בעיר, מרכז ביג פאשן וביה"ח אסותא.
כחלק מקידום הפארק, חברת אלבטק, שבבעלותו ובבעלות התעשייה האווירית התחייבה להעתיק את מקום פעילותה לפארק החדש.
במרץ 2019 הונחה אבן הפינה לפארק ההיי-טק ולרובע מיוחד שיכלול אלפי יח"ד, קמפוס אקדמי וכ-1,500 מעונות סטודנטים, לצד ביה"ח אסותא, מתחם הקניות ביג ותחנת הרכבת.
בשנת 2021 הונחה אבן הפינה לבית אלבטק בקריית ההיי-טק החדשה בעיר.
במהלך 2019 מונה לנשיא ויו"ר החברה המשפחתית ובנו, עו"ד צחי אבו, מונה במקומו למנהל הכללי של הקבוצה.
עד לאותה שנה דאג להשקיע את מרצו ולבנות באשדוד בלבד.
בנו הוביל את הקבוצה להרחיב את פעילותה אל מחוץ לגבולות אשדוד וכיום בבעלות הקבוצה חברות פרטיות ובורסאיות הפועלות ברחבי הארץ ובחו"ל.
ביולי 2020 בעיצומה של מגפת הקורונה בישראל רכש את פעילות "פי גלילות" מחברת "דלק" של יצחק תשובה, בתמורה לכ-720 מיליון ש"ח.
הפעילות כוללת נכסי נדל"ן המשמשים לאחסון בנזין של חברת "דלק פי גלילות" וכוללים מקרקעין באשדוד, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
את פעילות אחסנת הדלקים במתחמים מכר לגדות מכליות בתמורה ל-175 מיליון ש"ח.
באוגוסט באותה שנה, רכשה חברת אבו את אתר הטמנת הפסולת "שריג" הנמצא בפאתי אשדוד.
בפברואר 2021 רכש עם בנו את השליטה (62%) בחברת הנדל"ן הבורסאית "ארי נדל"ן" (ארנה) השקעות מידי איש העסקים מרכוס וובר בתמורה לכ-430 מיליון ש"ח.
החברה מחזיקה במתחמי הקניות "סטאר סנטר" באשדוד, קניון "סטאר" בנהריה, קניון "מיי-מול" (My Mall) בקפריסין וקרקעות המיועדות למסחר ותעסוקה.
בסוף אותה שנה, משפחת אבו רכשה 25% נוספים מחברת "הפניקס", תמורת 315 מיליון ש"ח.
ביוני 2021 רכש את בניין המיון הקדמי שנמצא בצמוד לבית החולים אסותא באשדוד, במטרה להפוך אותו למרכז רפואי שיהווה מערך משלים לבית החולים.
בשנת 2024 נקרא שמו – "בית נועה מדיקל", ע"ש נועה ממן, בת המשפחה שנפטרה בטרם עת לאחר התמודדות עם מחלה.
באוגוסט 2021 הקים עם בנו את חברת "אבו פמילי ריט", העוסקת בהשכרת יחידות דיור לטווח ארוך.
ביולי 2024, כשלחברה צבר של למעלה מאלף יחידות דיור, גייסה החברה כ-200 מיליון ש"ח בהנפקת אג"ח בבורסה בת"א.
בסוף שנת 2022, הוביל צחי את הקמת גפן מגורים והתחדשות – זרוע ההתחדשות העירונית של הקבוצה.
כחלק מכך, בינואר 2023 נרכש השלד הבורסאי "קאנומד" עם גיוס הון של כ-46 מיליון ש"ח, ואליו יצק את פעילות חברת ההתחדשות העירונית "אדלר את שכטר", אשר נרכשה בכ-20 מיליון ש"ח.
כיום לחברה 24 מיזמים ברחבי הארץ, הכוללים 30 אלף יחידות דיור ו-150 אלף מ"ר של מלונאות, מקבצי דיור ומתחמי מסחר ולוגיסטיקה.
בשנת 2019 הקים את בית הכנסת "אוהל שמעון ומרים" ע"ש הוריו, שהיו מהדור המייסד של העיר אשדוד.
בית הכנסת ממוקם ברובע י"ז בדרום העיר.
בספטמבר 2021 חנכו ובנו את המרכז להשאלת ציוד רפואי ושיקומי ללא תמורה, בשיתוף עמותת הפורום לקידום הבריאות באשדוד, אשר הוקמה על ידי משפחת אבו במטרה לפתח משאבים לשיפור שירותי הבריאות בעיר.
המרכז פועל על ידי מתנדבים ודואג לספק לנזקקים מגוון מוצרים ושירותים, החל ממחוללי חמצן, כיסאות גלגלים והליכונים ועד אספקת תרופות, טיטולים ומזון לתינוקות.
המרכז משרת את תושבי אשדוד והסביבה והציוד מוענק ללא עלות.
בנובמבר 2021 זכה באות הוקרה כדמות מופת בחברה הישראלית מהפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, ועל היותו דמות לחיקוי, בזכות הישגיו ותרומתו לבניין הארץ.
באותו חודש חנך ביחד עם משפחתו כיכר במתחם סטאר סנטר אשדוד ע"ש סמל בן יצחק וענונו שנפל בקרב בשג'אעייה במבצע "צוק איתן".
בשנת 2022 קיבל את אות "יקיר העיר אשדוד" בטקס חגיגי לציון יום הולדתה ה-66 של העיר.
זאת לאור תרומתו ומחויבותו לפיתוח ובניית העיר, לצד קידום מפעלי חסד ותרומות לנזקקים.
ביוני 2023 קיבל אות הוקרה מידיו של אלוף פיקוד הדרום, אליעזר טולדנו, על שירותו במילואים.
אבו נשוי לדינה, להם 4 ילדים, 12 נכדים ו-2 נינים, המתגוררים באשדוד.
יחיא עדוואן פרחאן (נולד בשם עדוואן פרחאן ב-1976) הוא עבריין ערבי-ישראלי ורוצח סדרתי האחראי למספר עבירות, כשהבולטת ביותר היא רצח דנה בנט.
פרחאן הודה במספר מעשי שוד, אונס וארבעה מקרי רצח, הורשע בשלושה מעשי רצח ואונס אחד, וקיבל שלושה מאסרי עולם רצופים.
לאחר ערעורו זוכה מהרצח האחרון בו הואשם, אך הרשעותיו האחרות לא בוטלו.
נולד בשם עדוואן פרחאן למשפחה ערבית-מוסלמית בכפר הבדואי הקטן ואדי אל-חמאם.
הוא הצעיר מבין 13 ילדים.
אביו, יחיא, היה חלק מהפלמ"ח ולחם לצד היהודים במלחמת העצמאות, אך נפטר כשבנו היה בן 5 בלבד.
אימו התקשתה לגדל את פרחאן, שהפך עד מהרה לכבשה השחורה של המשפחה.
שנים לאחר מכן נפטרה גם אימו.
ב-2007, למורת רוחה של המשפחה, שינה את שמו ליחיא, כדי לכבד את אביו.
כבוגר הפך פרחאן לעבריין האחראי למגוון פשעים, אך בכל זאת הצליח להתחתן עם אישה בשם זרייה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, שאחת מהם סבלה ממחלת כליות.
הוא בילה איתם זמן מועט עקב מאסר בבתי כלא שונים.
כשהיה גבר בן 26 אנס נערה בת 13 מטבריה (המזוהה בשם י').
פרחאן התעלל בה ובמשפחתה, הכה את המתבגרת בשתי הזדמנויות שונות ואילץ אותה להתאסלם.
לנערה נולד תינוק, אך מכיוון שלא היה ברור מי האב, נשלח הילד למשפחת אומנה.
פרחאן נכנס לעולם הפשע לראשונה בגיל 16, אך נעצר ונכלא לראשונה ב-1998, בגיל 22. מאז היו לו הרשעות רבות, והוא ריצה מאסר בבית הסוהר שטה, ובהמשך בבתי הסוהר אשמורת, צלמון ואשל.
לטענת שוטרים ממחוז הצפון, בשלב מסוים הוא היה מודיע, אך הקשר עמו הופסק לאחר שמידע שלו התברר כלא אמין.
ינואר 1999: אונס ועבירות מין אחרות.
נידון לארבע שנות מאסר, ושוחרר בספטמבר 2002.
2004: ניסה להרעיל את אחת מאחיותיו.
נידון לשנה ושמונה חודשי מאסר, בתוספת 20 חודשי מאסר על תנאי.
ספטמבר 2005: פרחאן אנס זונה בטבריה.
הוא עלה לדירתה, התפשט, איים עליה בסכין, ואנס אותה מספר פעמים.
כשסיים, הוא גרר אותה למכוניתו שם חיכתה חברתו, אך היא הצליחה להימלט מאחיזתו.
2006: שבועיים לאחר השחרור, פרחאן נעצר שוב בשל ביצוע פשעים כמו פריצה, גניבת רכב, זיוף, הונאה, לשון הרע בנסיבות מחמירות ושני מעשי שוד.
בשוד הראשון הוא גנב דלק מתחנת דלק, דקר את בעל התחנה, ואיים לשרוף את רכבו אם ידבר על כך.
בשנייה הוא שדד תושב טבריה תוך שהוא מאיים עליו במברג.
הוצא צו איסור פרסום על התיק.
על פי הודאותיו, פרחאן ביצע את הרצח הראשון שלו ב-1994, בגיל 18. הוא הרג חבר ליד גשר אריק ברמת הגולן.
לא ניתן היה לאמת את הודאתו, והוא לא הועמד לדין על הרצח הזה.
תיירת ומתנדבת בת 27 מצ'כיה, הייתה מתנדבת בישובי רמת הגולן.
סילביה מולארובה בילתה את רוב זמנה בפאב ליד חוף דוגית.
פרחאן הבחין באישה השיכורה מנסה לתפוס טרמפ במרץ 2003, הוא וחברתו הסיעו את מולארובה לנחל צלמון.
הוא החזיק אותה בשיער וחנק את מולארובה למוות בכבל דק.
לאחר מכן, הוא הכניס את ראשה לנחל, וכשגופה הפסיק לנוע לחלוטין, הוא הכריח את חברתו לקשור אבנים לגופה, כדי שלא תצוף.
ב-26 במאי 2003, פרחאן וחברתו הבחינו בדנה בנט יוצאת ממונית שירות תוך כדי נסיעה ברכבו.
השניים שכנעו את בנט להיכנס לרכבם, ולאחר שנכנסה, החל פרחאן לנסוע לעבר שדה במגדל.
כשהם הגיעו, הוא הכה את בנט המבוהלת בפניה, קרע את החולצה שלה, הוריד לה את החזייה וחנק אותה בה.
החברה, י', צפתה בכל האירוע ובהמשך סייעה בשריפת הגופה ובהסתרת השרידים.
ביולי 2004, בהיותו בבית מעצר בטבריה, התפתחה קטטה בין האסירים.
לאחר ארוחת הבוקר למחרת, פרחאן הלך בעקבות אהרון שמחוב, אחד האסירים המעורבים במאבק ששיתף פעולה עם הרשויות, אל אזור המקלחת.
כשהרעש הוסווה על ידי המים הזורמים, פרחאן המשיך להכות את שמחוב, וחנק אותו בחוט שנלקח ממכנסיו של הקורבן.
לאחר מכן תלה את הגופה מראש המקלחת, בניסיון לדמות התאבדות.
לאחר גילוי גופתה של בנט ב-2009, נחקרה י' על המקרה, והודתה כי פרחאן הרג את הילדה.
בתקופה זו הוא נכלא בבאר שבע בגין שוד וגניבה והמתין למשפט בגין אחד ממקרי האונס.
בחקירה הודה פרחאן בפשעיו ובשאר מעשי הרצח, תוך שהוא מרמז שי' סייעה לו בשניים מהם.
אשמתו הוכחה, שכן הוא הצליח לשחזר את זירת הפשע של בנט במדויק.
במשפט הוא חזר בו מהודאותיו, והאשים את הרשויות במניעת גישה לעורכי הדין שלו, לתרופות ולשינה.
הוא גם טען רוצח דנה בנט מסתובב חופשי, וכי רומן זדורוב אינו הרוצח, ברצח הילדה תאיר ראדה והוא חף מפשע.
למרות טענותיו, יחיא פרחאן נידון לשלושה מאסרי עולם רצופים, פלוס 12 שנים בגין האונס בטבריה.
ב-2 בספטמבר 2013 אושר ערעור של פרחאן המזכה אותו ממותו של שמחוב, מאחר שלא היו מספיק ראיות להוכחת אשמתו.
עם זאת, השופטים אישרו את שאר ההרשעות ושלחו את פרחאן למרכז לבריאות הנפש שער מנשה.
לאחר שלא הוכר כמעורר בנפשו ועשה את מעשי הרצח בשפיות ובאופן מכוון, הועבר לבית הסוהר להמשך מאסרו, בשל מסוכנותו הוא בתנאי הפרדה.
יחיא חסן עבדאללה יח'לף הוא סופר ופוליטיקאי פלסטיני, שכיהן גם כשר התרבות של הרשות הפלסטינית.
יחיא יח'לף נולד בעיירה סמח' הנמצאת בדרום הכנרת (במקום שבו נמצא היום צמח).
עם הקמת מדינת ישראל עברה משפחתו לירדן, שם התגוררה בעיר אירביד ושם התחנך בילדותו.
ברשות יח'לף תעודת הוראה ותואר ראשון באמנויות מהאוניברסיטה הערבית של ביירות.
הוא עבד בהוראה ובעיתונות, ופרסם את סיפוריו הראשונים בכתב העת "אופק חדש", שיצא לאור בירושלים באמצע שנות ה-60.
בשנת 1980 עבד יח'לף כמזכיר הכללי של איגוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים.
ב-1987 התמנה כמנכ"ל מחלקת התרבות בארגון לשחרור פלסטין.
בין השנים 2003–2006 כיהן כשר התרבות של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2007 מונה לתפקיד יו"ר המועצה העליונה לתרבות ויו"ר הוועדה הלאומית הפלסטינית לחינוך, תרבות ומדע.
הוא עמד בראש המשלחות הפלסטיניות לוועידות רבות של אונסק"ו ושל ALECSO.
במאי 2012 פרש מעבודתו הרשמית והתמסר לכתיבה.
יח'לף פרסם חמישה ספרי ילדים, ספר תיעוד אחד (יומני הפלישה והיציבות: עדות שטח), ושני ספרי סיפורים.
בנוסף פרסם שנים עשר רומנים בין השנים 1977 ו-2020. עליהם קיבל את פרס פלסטין לספרות לשנת 2000, פרס פורום היצירתיות הבינלאומי של קהיר בשנת 2019 ומדליית זהב מ (ALECSO) בשנת 2012.
בראיון סיפר על ילדותו: "הצטרפתי לשורות המהפכה הפלסטינית כלוחם" וקבע כי "הפלסטינים התמודדו עם טרגדיה שהשפעותיה עדיין ניכרות.
במשך מאה שנה, אנו נאבקים ונלחמים למימוש זכויותינו לשיבה, להגדרה עצמית ולהקמת מדינתנו הפלסטינית עם ירושלים בירתה".
יחיאל בנטוב (5 בפברואר 1930 – 16 באוגוסט 2024) היה פעיל התיישבות בנגב וראש מועצת אופקים.
יחיאל בנטוב נולד במרוקו, ועם עלותו ארצה ב-1948, שירת בנח"ל והתיישב בנגב.
עד 1955 היה מרכז משק יטבתה, שנה לאחר מכן מרכז אזור הערבה מטעם הסוכנות היהודית.
הדריך במושבים מבטחים וביטחה, ועד אמצע שנות ה-60 ריכז ותכנן את הקמת היישובים במסגרת גוש מבטחים וגוש השבלים.
תפקידו הציבורי הראשון באופקים היה מזכיר מועצת הפועלים במקום (1966–1969).
מ-1969 החל לכהן כראש מועצה מקומית של אופקים.
דאג לטפח את אופקים כעיר גנים, כשהוא עומד בראש מבצע הנטיעות במקום.
עמד בראש המועצה בזמן קליטת פליטי וייטנאם בישראל ועשה נפשות בקרב עולים להתיישבותם בעיירה.
דוד בן-גוריון הזכיר את יחיאל בנטוב, במכתב לשר הפיתוח ד"ר דב יוסף, לאחר שנפגש עם בנטוב ביוטבתה ב-1953:
עם עוזבו את תפקידו כראש המועצה המקומית אופקים, ששנים ספורות לאחר מכן קיבלה מעמד של עיר, עבר לפעילות כיועץ לממסד בנושאי חברה ורווחה וכן בנושאי התיישבות ועיירות פיתוח.
היה בעל השכלה בתחום כלכלה ומינהל.
ספרו האוטוביוגרפי נקרא "ארבעים שנה במדבר" ובו הוא פורש את קורות פעילותו, יחד עם רעייתו אראלה, שהייתה לצדו לאורך כל התקופה, בנגב בכלל ובאופקים בפרט.
יחיאל אהרון אליאש (ט' באייר תרס"ח, 10 במאי 1908 – ז' בתשרי תשנ"ח, 8 באוקטובר 1997) היה מייסד בני עקיבא ומשמרות אליצור, אחראי על הפלוגות הדתיות בהגנה.
יחיאל אהרון אליאש נולד בצ'יז'ב שבמחוז ביאליסטוק, עיירה שרוב תושביה היו יהודים.
למד בחדר ואחר כך בישיבת לומז'ה, שם עסק גם בפעילות ציונית במסגרת המזרחי.
בהמשך למד שנה בישיבת נובהרדוק ובתחכמוני בביאליסטוק.
ב-1925 עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שנשלח לו כדי שיוכל ללמוד בישיבת מרכז הרב.
במקביל ללימודיו בישיבה היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ולאחר מכן עבר לעבודה חלוצית במסגרת קבוצה של פועלים דתיים.
עקב מחלה עבר לגור בירושלים והחל לעבוד בהפועל המזרחי.
בל"ג בעומר תרפ"ט (1929) ייסד את תנועת הנוער הדתית בני עקיבא, למרות התנגדות אנשי המזרחי, ובשנת 1931 סייע להקים את הקיבוץ הראשון של התנועה.
בעת מאורעות תרפ"ט גויס על ידי "ההגנה" למשך חודש להגנה על היהודים בעיר העתיקה של ירושלים, ולאחר מכן עסק בבניית המצבות על קבריהם של נרצחי הטבח בחברון.
בשנת 1937 הציע להקים מחלקת ביטחון של הפועל המזרחי אשר תעסוק בארגון מחלקות דתיות בהגנה, והוא נתמנה להקים את המחלקה ולעמוד בראשה.
בתפקידו זה החזיק עד סוף מלחמת העצמאות ובמקביל הקים את תנועת הספורט הדתית אליצור ששימשה בין השאר מסווה לפעילות הביטחונית.
לאחר הקמת המדינה, נשא בתפקידים בכירים במשרד הפנים.
בנוסף, בשנת 1955 התמנה למנהל עיתון הצופה.
עוטר בתואר יקיר תל אביב בשנת ה'תש"ן (1990).
בה' ניסן תרצ"ו (1936) נישא יחיאל למרים אליאש.
לזוג נולדו 3 בנים: עו"ד ד"ר בן ציון אליאש (אשתו היא ד"ר שרה חיה אליאש); עו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן (אשתו היא שולמית אליאש); ד"ר אחיה אליאש (אשתו היא שרה אליאש).
יחיאל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב; י"ד באדר תקצ"ו, 1836, פודוליה (רוסיה) – י"ד בחשוון תרמ"ז, 1886, לונדון) היה עיתונאי ועסקן.
מייסד עיתון "הלבנון" ומראשוני העיתונות העברית בארץ ישראל.
ברי"ל נולד בטולצ'ין שבפודוליה בי"ד באדר תקצ"ו.
מגיל צעיר החל בנדודים ממקום למקום, דבר אשר אפיין את רוב חייו הבוגרים.
אביו השיא אותו אישה בגיל צעיר, אך הם התגרשו.
זמן מה שהה בבוקרשט והיה מקורב למלבי"ם.
בסוף שנות החמישים של המאה התשע עשרה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בירושלים חבר לעדת הפרושים ונשא לאישה בשנית את בתו של יעקב הלוי ספיר, מזכיר עדת הפרושים.
בשנת 1860 (תר"כ) החל לשלוח ידו בעבודה עיתונאית כשהוא שולח במשך כשנתיים לעיתונות העברית בחו"ל, ובמיוחד לעיתון המגיד, כתבות על הנעשה בירושלים.
בשנת 1862 (תרכ"ב) ברי"ל הקים ביחד עם יואל משה סלומון ומיכל הכהן את בית הדפוס העברי השני בירושלים (בית הדפוס הראשון היה של ישראל ב"ק).
בפברואר 1863 (אדר, תרכ"ג) החל להוציא לאור עם יואל משה סלומון ועורך נוסף את עיתון הלבנון כירחון בבית הדפוס שהקימו.
העיתון יצא לאור במשך שנה אחת בלבד שבמהלכה פעל גם עיתון "החבצלת", ביטאונם של הספרדים ושל החסידים בירושלים.
העוינות בין שני העיתונים הביאה להלשנה הדדית בפני השלטון העות'מאני שסגר את שניהם.
כשפסק העיתון מלצאת לאור עזב בריל את ירושלים ועבר לפריז.
במשך מספר שנים הוציא-לאור את עיתון הלבנון בפריז, ומשם נשלח העיתון לארץ ישראל.
לאחר המצור הגרמני על פריז בשנת 1870 עזב בריל את פריז, ובשנת ה'תרל"א עבר למגנצא שבגרמניה.
במגנצא הקים בריל בית דפוס עברי ובשנת 1872 חידש את הופעת הלבנון אך כמוסף לעיתון חרדי בשפה הגרמנית.
בשנת 1881 חל שינוי במגמה של עיתון הלבנון.
הלבנון התנתק מהשבועון החרדי אליו היה מסונף.
כמו כן החל הלבנון לתמוך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
לשינויים אלו היה אחראי יחיאל ברי"ל עצמו, ייתכן של"סופות בנגב" היה משקל בשינוי זה.
תפנית אידאולוגית זאת הובילה את ברי"ל לפרק הבא בחייו: הקמת המושבה מזכרת בתיה, שבאותה העת נקראה 'עקרון'.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 החל ברי"ל לפעול למען הרעיון של הקמת מושבות של איכרים יהודים עובדי אדמה בארץ ישראל.
ברי"ל, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, פעל להקמת המושבה מזכרת בתיה.
הוא חזר לארץ ישראל ביחד עם אחת עשרה המשפחות הראשונות של המושבה.
ניסיונו האישי לקחת חלק בהקמת מזכרת בתיה לא עלה יפה שכן הוא לא הצליח לשתף פעולה עם הירש, מנהלו של מקוה ישראל.
עקב זאת, ומסיבות נוספות הוא חזר לחו"ל.
את קורות ניסיונו לייסד את המושבה מזכרת בתיה העלה על הכתב בספר בשם 'יסוּד המעלה'.
בשנת 1884 השתקע בלונדון והוציא לאור שבועון ביידיש בשם 'השולמית'.
גם כאן ניסה לחדש את הוצאתו לאור של עיתון הלבנון והוציא לאור כאחד-עשׂר גליונות ממנו.
היה נשוי להניה בריינא ואב לארבעה בנים, מהם שלושה עיתונאים.
בנו, יצחק ליפא בריל, היה סופר ומתרגם.
יחיאל דובדבני (27 בינואר 1896 – 30 באפריל 1988) היה פעיל ציוני ממייסדי קיבוץ גבעת השלושה, חבר הכנסת הראשונה ומראשי התנועה הקיבוצית וחברת מקורות.
דובדבני נולד, בשם יחיאל ויינשל, בעיירה זליה, פלך ווהלין שהייתה בתחומי האימפריה הרוסית (כיום נמצא היישוב בתחומי אוקראינה).
למד בבית ספר תיכון בקייב ושנה אחת באוניברסיטה.
בשנת 1925 היה בין המייסדים של קיבוץ גבעת השלושה.
היה מזכיר מפא"י בשנים 1939–1940 ונמנה עם ראשי התנועה הקיבוצית.
היה מזכיר מועצת פועלי פתח תקווה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית.
בשנת 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, במסגרת פעילות תנועת הבריחה, עסק בהקמה והפעלת הקהילות היהודיות באירופה, הקמת רשת בתי ספר וגני ילדים עבריים עבור השורדים, הקמת חוות הכשרה לנוער ולחלוצים וסיוע בעלייה לארץ.
היה יושב ראש "המרכז לגולה" במסגרתו פעלו נציגים של כל היחידות העבריות שהשתתפו בארצות השונות באירופה במלחמת העולם השנייה.
נחשב לראשון ממפקדי הבריחה באירופה.עם קום המדינה נבחר דובדבני לכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד בשנת 1951 עזב עם חבריו, שלא היו מוכנים לקבל את הדוקטרינה של יוצאי השומר הצעיר במפ"ם, את גבעת השלושה.
היה בין מקימי קיבוץ עינת (שנוסד בשנת 1952 על ידי עוזבי גבעת השלושה יחד עם עוזבי קיבוץ רמת הכובש).
היה המזכיר הראשון של איחוד הקיבוצים (הפלג המזוהה עם מפא"י שפרש מן הקיבוץ המאוחד).
דובדבני היה מנכ"ל חברת מקורות בשנים 1954–1964 ויושב ראש הדירקטוריון שלה בשנים 1962–1964.
נפטר ב-30 באפריל 1988 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת.
הרב ד"ר יחיאל אברהם הלוי בר לב (נולד באפריל 1943) הוא רב ומחנך ישראלי, מחבר סדרת ספרי "ידיד נפש" על הקבלה (זוהר ועוד) ועל התלמוד הבבלי והירושלמי.
נולד בכ"ז באדר ב' ה'תש"ג (1943) בתל אביב לבנימין הלוי ומרים בר לב.
למד בישיבת תל אביב, בישיבת היישוב החדש ובישיבת פוניבז' בבני ברק.
את חינוכו האקדמי השלים בארצות הברית ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1967 נסע לשיקגו ועסק בהוראה.
בשנת 1968 חזר ארצה והתחתן עם רבקה.
בשנת 1970 לימד בבי"ס הלל בלוס אנג'לס.
בשנים 1971–1973 לימד בסן פרנסיסקו, כיהן כרב ביהכ"נ "רומניין אנשי ספרד", ושם קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
בשנת 1973 חזר ארצה לתקופה קצרה והוסמך לרבנות מהרב עובדיה יוסף.
לאחר מכן שב לסן פרנסיסקו ומשם המשיך ללמד בבי"ס היהודי בפניקס אריזונה.
בשנת 1975 סיים את התואר השלישי באוניברסיטת אריזונה ועם תום לימודיו חזרו הוא, אשתו ושלושת ילדיו (אסף, דפנה וענת) ארצה.
בארץ המשיך לעסוק בהוראה ובמקביל למד אצל הרב חיים פרידלנדר (המשגיח של ישיבת פוניבז') את קבלת הרמח"ל.
בעצתו של הרב פרידלנדר, כתב את החומר שהם למדו ביחד.
ימים ספורים לפני פטירת הרב פרידלנדר, ביקר אצלו יחיאל בר לב, והראה לרב את מה שכתב.
הרב פרידלנדר נתן ליחיאל כמה עצות, והספר "ידיד נפש, מבוא לתורת הקבלה" זכה להצלחה עצומה.
(הספר תורגם לאנגלית, ספרדית, פולנית ורוסית).
בהמשך כתב עוד כמה ספרים, ביניהם שלושה חלקים של "ידיד נפש כוונות התפילה", וכמו כן ערך את הספר "מגיד מישרים" לרב יוסף קארו.
לאחר מכן כתב פירוש "ידיד נפש" על ספר הזוהר, ו"ידיד נפש" על התלמוד הירושלמי והבבלי.
על מפעלו התורני כותב זאב גלילי:
במשך 30 שנה מסר שיעורים בדף היומי בביכ"נ "מקור חיים" בפתח תקווה.
כיום מתגורר בפתח תקווה ואב לחמישה.
לפני מספר שנים התעוור כתוצאה מהסתבכות של גלואקומה, אך דבר זה לא מנע בעדו מלהמשיך את מפעלו.
בחודש אדר התשפ"ה, מרץ 2025, הוחלט בעיריית פתח תקווה לכבד את הרב יחיאל בר לב בתואר "יקיר העיר פתח תקווה".
ידיד נפש על התלמוד הירושלמי (14 כרכים) - הוא הסבר הכולל את כל הפרשנים הקלאסיים על הירושלמי.
ידיד נפש על התלמוד הבבלי - פירוש לתלמוד הבבלי, ביאור משולב במילות התלמוד (מול תלמוד בבלי ב'צורת הדף' של דפוס וילנא) בתוספת 'עיונים'.
העיצוב של הפירוש דומה למדי לעיצוב המודרני של פירוש שוטנשטיין לתלמוד הבבלי (בהוצאת ארטסקרול), שיצא לאור מעט לפניו; אבל הסגנון קצר יותר וקלאסי יותר.
ידיד נפש מבוא לתורת הקבלה (כרך אחד) מבוא לתורת הקבלה על פי שיטתו של הרמח"ל
ידיד נפש ביאור כוונות התפילה מהאריז"ל ומהרמח"ל (3 כרכים), כולל ביאור לכוונות תפילות ימי החול, שבת, חגי ישראל ספירת העומר וכו'.
ידיד נפש סידור כוונות התפילה מהאריז"ל ומהרמח"ל - (2 כרכים) ימי החול, שבת.
ידיד נפש על ספר הזוהר (14 כרכים) - פירוש הכולל תרגום מארמית וליקוט ממספר מפרשים.
מלבד הליקוט ממפרשים אחרים, הפירוש כולל הסבר של הרב בר לב.
נחלת בנימין - הלכות שבת וקרבנות.
"ההיגיון שבתלמוד" - דוגמאות להכרת סוגיות בתלמוד, בקבלה, בחסידות, בהגות וחוויות וסיפורים אישיים.
הרב יחיאל אריה (מיכאל) מונק (1905–1984) היה רב, מחנך, מרצה ומחבר ספרים, יליד גרמניה, שפעל גם בארצות הברית ובישראל.
מונק נולד לרב עזריאל מונק, רב קהילת עדת ישראל בברלין.
בילדותו גדל מונק באווירה תורנית ועסקנות ציבורית, מה שעתיד להשפיע על משך כל חייו.
מונק הלך בדרכי אביו הן בתחום הרבנות והן בתחום העסקנות הציבורית.
כבר בהיותו נער נראו במונק ניצני פעילותו העתידית, כשהקים ארגון קטן שמטרתו הייתה חלוקת מצרכי מזון לנזקקים, ותמיכה רוחנית בעניים וחולים.
יזמה זו הייתה אבן הפינה לארגון הילפסווריין שעסק בעזרה לחסרי ישע וקשישים בשנות שלטונו של היטלר.
בהיותו כבן 17 נסע ללמוד בישיבת נייטרא בבריטניה, לאחר מכן למד כחמש שנים בישיבת סלבודקה, שם נסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה רבי משה מרדכי אפשטיין.
כניסתו של הרב מונק לעשייה ציבורית החלה בשנת 1929 עם הצטרפותו לאביו כנציג הקהילה היהודית בפני השלטון הגרמני.
ובתקופה זו התחיל לעסוק בנושא השחיטה היהודית.
בשנת 1937 התמנה לרבה של קהילת עדת ישראל, במקום אביו, שהגרמנים אסרו את חזרתו לגרמניה אחרי שיצא למסע קצר בארץ ישראל.
בתפקיד זה שימש עד ליציאתו מגרמניה לבריטניה, מאימת הגסטאפו, באמצע שנת 1938.
בלונדון שב והתמסר לעסקי ציבור, ויסד את בית הכנסת עדת ישראל בהנדון (Hendon).
בתחילת שנת 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, היגר לארצות הברית והגיע לבוסטון, שם שימש כרב, מנהל, מחנך ומרצה.
קבוצת הורים קטנה ייסדה בניו יורק בית ספר חרדי חדש לבנות בו היו שבע תלמידות בלבד, כשחזונם היה למוסד גדול ומבוסס.
חזון זה התממש על ידי הרב מונק שהגיע לניו-יורק כדי לבסס את בית הספר ועמד בראשו.
הוא הפך את בית הספר לבית הספר החרדי לבנות הגדול בעולם וכיום מונה בית הספר כ-2000 תלמידות.
מונק ניהל את בית הספר עד שנאלץ לפרוש מתפקידו מסיבות בריאות בשנת 1945.
בשנת 1948 נסע לאירופה שם הסתובב ברבים ממחנות העקורים בגרמניה, כדי לרומם את רוחם של שרידי אש השואה, ולהדריכם לחיים חדשים.
בשנת 1947 מונה על ידי הג'וינט לרב הקהילה בברלין והיה לרב הראשון של הקהילה החדשה לאחר השואה.
עם הגעתו של הרב הרפורמי סטיבן שוורצשילד לברלין ב-1948 עזב ושב לארצות הברית.
בשנת 1949 הקים עבור משפחתו וידידיו מחנה קיץ.
חברי הצוות והמחנאים הפכו לחלק מבני משפחתו, והמחנה היווה מודל למחנות קיץ אחרים.
עצתו והדרכתו נתבקשה על ידי רבים.
הפרישה מתפקידו הרשמי כמנהל בית הספר שייסד, הייתה בשבילו חופש פעולה לניצול מקסימלי של כוחותיו וכשרונותיו כדי לשרת את הציבור.
הוא ייעץ לארגונים ויחידים, הפך למרצה מבוקש ופנה לעסוק בנושא בו עוד עסק בגרמניה: "נושא השחיטה היהודית".
בשנות ה-50 הוא פעל באו"ם נגד שינוי לוח השנה ונגד איסור על שחיטה כשרה.
משאת לבו שהייתה להתיישב בישראל התגשמה בסוף ימיו.
בישראל המשיך לעסוק בפעילות נמרצת, בייעוץ, תמיכה ובהרצאות.
בין השאר ייעץ לבעלי תשובה והרצה בישיבת דבר ירושלים.
אחיו הוא הרב ד"ר אליהו מונק.
בחלק נכבד מחייו עסק הרב מונק בהסברה מקיפה והגנה על השחיטה היהודית, נגד אלה שביקשו לאסור אותה בתואנה שהיא אכזרית.
עוד בגרמניה שלפני עליית הנאצים, בשנים 1929 – 1933, יצא להגן על השחיטה.
האנטישמיות, שהלכה והתגברה אז בגרמניה בהשפעת המפלגה הנאצית, הטילה צל מאיים על ענייני דת ובמיוחד על השחיטה הכשרה.
בזכות בקיאותו, עמקנותו, הופעתו המכובדת וקסמו האישי, היה לנואם משכנע ומנוסה, ושכנע יחד עם עמיתיו את שלטונות גרמניה שהשחיטה היהודית היא שיטה הומאנית להריגת בעלי חיים, ואכן עד לעלייתו של היטלר לשלטון הצליח במאמציו לאפשר את השחיטה הכשרה בגרמניה.
כאשר אסרו הנאצים את השחיטה הכשרה, ייבא הרב מונק בשר כשר מדנמרק.
בנושא זה המשיך לעסוק עד סוף ימיו, וגם בארצות הברית הגן על השחיטה הכשרה.
הוא ארגן ניסויים פיזיולוגיים באוניברסיטת קורנל ובמקומות נוספים.
ניסויים אלו היו חיוניים להפרכת הטענה כי בשחיטה היהודית יש אכזריות כלפי בעלי חיים.
הוא הוציא לאור את ספרו Shechitah באנגלית, המהווה סיכום היסטורי ולמדני של המאבק למען השחיטה היהודית הכשרה.
יחד עם אחיו אליהו מונק, ערך את הספר "עדות נאמנה", שגם הוא תורגם לאנגלית, העוסק כולו בענייני השחיטה היהודית, וחלק ניכר ממנו מקורו במאבק שהתנהל באירופה בנושא זה לפני מלחמת העולם השנייה.
ספריו אלו נועדו לשכנע את חֶבֶר האומות המאוחדות, שהשחיטה היהודית היא האופן ההומאני ביותר להרוג את בעלי החיים.
הרב מונק חיבר ספרים רבים וביניהם: "Shechitah" ו"עדות נאמנה" בנושאי השחיטה היהודית, ספר ביוגרפיה מקיפה על עזרא הסופר ותיאור תקופתו ועוד.
בצד עיסוקיו השונים סיגל לעצמו הרב מונק תובנה וראייה חדשה בעולם האותיות העבריות.
זהו אחד מהנושאים הייחודיים שעסק בהם הרב מונק, והוא הרצה רבות בנושא זה.
גישתו לנושא זה משתקפת בספר שבו סיכם את רעיונותיו בעניין זה בשם "The Wisdom in Hebrew Alphabet".
בספר זה שחיבר באנגלית העלה את עיקרי רעיונותיו לגבי אותיות האלפבית העברי.
הוא פיתח תיזה מעמיקה אותה הוא מעלה בספר, על משמעויות למדניות ונסתרות של האותיות העבריות, ואותה הוא ביסס על הוכחות איתנות.
גישתו בספר היא שלכשיובן האלפבית על נכון אזי יהפוך מצירוף של גופנים סתמיים למדריך להנהגות מוסריות, למורה דרך דתי ולהארה פילוסופית.
הספר יצא לאור במהדורה ראשונה באנגלית ב־1983, כשנתיים לפני פטירתו של המחבר, ויצא לאור בעברית בשנת 1990 בהוצאת ארטסקרול.
יחיאל גרינפלד (א' בטבת תר"ך, דצמבר 1859, טלנשטי, פלך בסראביה, האימפריה הרוסית – כ"ז באייר תרצ"ז, 8 במאי 1937, תל אביב) היה מתמטיקאי יהודי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אודסה ומורה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב.
מהראשונים שהתקינו מונחים עבריים במתמטיקה ופיזיקה.
חבר ועד הלשון העברית וחבר הוועדות למונחי מתמטיקה, צילום, חשמל, טלפון וטלגרף.
גרינפלד נולד בחורף תר"ך (סוף שנת 1859) בעיירה טלנשטי שבפלך בסראביה, האימפריה הרוסית, בן להורים חרדים.
אביו ירחמיאל בן ניסן מאיר, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב), היה למדן, מלמד בגפ"ת ובפוסקים, וכן עסק בסחר בעצים לבניין ובמוצרי יער.
גרינפלד התחנך בחדרים ובבית מדרש.
מילדותו נמשך למתמטיקה, ולאחר שעבר את בחינות הבגרות בגימנסיה, למד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה.
עם תום לימודיו נותר בעיר אודסה, והתפרנס כמורה פרטי למתמטיקה ומעבודת פנקסנות.
נמנה עם חובבי ציון הראשונים בעיר, היה בקיא בתורה, בספרות ובלשון העברית, והיה מקורב לחוג הסופרים היהודים בעיר, בהם ח"נ ביאליק.
החל בשנת תרס"ו (1906) כיהן כמרצה (דוֹצֶנְט) למתמטיקה באוניברסיטת אודסה.
בהיותו יהודי נמנע ממנו קידום לדרגת פרופסור, ורק ב-1918, לאחר המהפכה ברוסיה, התמנה כפרופסור באוניברסיטה.
לאחר שקצה נפשו בחיים תחת המשטר הסובייטי, עבר לברלין בירת גרמניה.
שם עבד במשך תקופה מסוימת במחיצתו של אלברט איינשטיין.
כעבור שנים ספורות פרסם את המחקר הראשון בעברית על תורת היחסות של איינשטיין, בכתב העת "התקופה" (גיליונות יח–כא, תרפ"ג–תרפ"ד).
החל בחיבור זה עסק רבות בהתקנת מונחים וניסוחים עבריים במתמטיקה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ועבד כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב.
להצעת ביאליק התמנה כחבר ועד הלשון העברית.
בשנת תרפ"ט (1929) התפרסם בהוצאת ועד הלשון ה"מילון למונחי הטכניקה", שחיבר גרינפלד עם נתן שיפריס בהשתתפות ביאליק ויוסף טישלר.
עוד פרסם מאמרים במדעים מדויקים בעיתונות המקצועית.
בעקבות הצעת ביאליק תרגם מצרפתית את ספרו של אנרי פּוּאַנְקָרֶה "המדע וההיפותזה".
התרגום ראה אור בשנת תרצ"א, בצירוף רשימת מונחים.
הספר ראה אור ככרך א של "כתבי יחיאל גרינפלד", אולם יתר חיבוריו – "תולדות אבות המדעים המדויקים: מתאלס עד ארכימדס", "האסטרונומיה הכדורית", "תורת היחסות ותולדות איינשטיין" ו"האסטרונומיה" – נותרו בכתב יד ולא ראו אור.
היה נשוי לאיטה, עד פטירתה בתל אביב בח' באייר תרפ"ט.
בשנותיו האחרונות היה תשוש וחולני מזקנה, לא עבד, וסבל מעוני.
חרף זאת, המשיך לתרום לחידוש המונחים הטכניים בעברית כמעט עד יום מותו.
גרינפלד נפטר בתל אביב באביב תרצ"ז (1937), בן 77 במותו.
יחיאל גרינפלד, 'פרק אוטוביוגרפי', בתוך: מ.
דודזון (עורך), קובץ בסרביה ארץ ישראל: מוקדש ליחסי היהדות הבסרבית לארץ ישראל, תל אביב: עין הקורא, תרצ"ח 1938.
יחיאל מאיר ברקוביץ' (1855 – 2 באוגוסט 1926) היה ראש מתיישבי החורן, ממייסדי "האגודה של יהודי רומניה להתנחלות בארץ ישראל" וממקימי המושבה יבנאל.
בתקופה זו, מכיוון ששמות משפחה קבועים לא היו בשימוש, נקרא הבן על שמו הפרטי של אביו (ברקו גרוס) בשם המשפחה "בן ברקו" - ברקוביץ'.
למד בחדר ובישיבה עד גיל 17. נשא לאישה את טובה ברקוביץ' כשהייתה בת 14. הוא עסק במסחר כספק לצבא והצליח בעסקיו.
גידל את ילדיו בחינוך יהודי מסורתי.
בתרנ"ב (1892), בהיותו בן 37, ויתר על עסקיו וביקר בארץ ישראל.
בשובו השתתף כציר בוועידה הציונית בגאלאץ, בה מסר את רשמיו ממסעו.
לאחר הוועידה היה בין מייסדי "האגודה של יהודי רומניה להתנחלות בארץ ישראל", ובמסגרת זו נסע לצרפת להיפגש עם הברון אדמונד דה רוטשילד כדי לקדם את רכישת הקרקעות לקראת עלייה לארץ.
בתרנ"ו (1896) עלה לארץ, בראש הקבוצה הראשונה שהתיישבה בסאחם ג'ולן, באזור החורן (דרום סוריה).
אשתו טובה ועשרת ילדיהם הצטרפו עם עוד 25 משפחות מאוחר יותר.
לאחר שלוש שנות קשיי הסתגלות למקום, תנאי מחיה קשים, מחלות וגנבות מצד שכניהם הערבים, נאלצו המתיישבים לנטוש את המושבה בחיפזון ולעבור לראש פינה, בה ישבו למשך שנתיים.
עם רכישת אדמות ימה, הוקמה המושבה יבנאל, ובה הקימו את ביתם אלו שנותרו ממתיישבי החורן.
ברקוביץ' היה איש ציבור וחבר ועד המושבה במשך שנים רבות.
הוא נפטר בחיפה בתרפ"ו (1926) והובא לקבורה ביבנאל.
יחיאל גוזל (נולד ב-22 בדצמבר 1957) הוא יושב ראש העמותה להנחלת מורשת הצנחנים, שרת בתפקידי פיקוד שונים בחטיבת הצנחנים וכמפקד חטיבה 500, ראש מטה פיקוד הדרום בדרגת תת-אלוף, נספח הגנה בצרפת ומנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית לשעבר.
בנובמבר 2014, מונה תא"ל מיל' יחיאל גוזל לתפקיד מנכ"ל קרן לב"י.
ביולי 2015, מונה למנכ"ל קרן 'יחד למען החייל', והוביל את איחוד האגודה למען החייל עם קרן לב"י.
בסוף אפריל 2020 סיים את תפקידו כמנכ"ל הקרן אחרי חמש וחצי שנים.