tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהרצליה פועלת אחת מתוכניות המחוננים הוותיקות בארץ בחטיבת הביניים "הנגיד" ובתיכון "הראשונים".
אוניברסיטת רייכמן - אוניברסיטה פרטית, נוסדה בשנת 1994 כמכללה תחת השם "המרכז הבינתחומי הרצליה", על ידי פרופ' אוריאל רייכמן, ובאוגוסט 2021 הוכרה כאוניברסיטה.
בתפקיד הרב הראשי האשכנזי של העיר שימשו הרב בנימין מובשוביץ (משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד פטירתו ב-1952) ואחריו חתנו הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ (מ-1953 ועד פטירתו ב-2019).
הרב הראשי הספרדי הראשון של העיר הרצליה היה הרב יוסף שמן, שכיהן במשרתו מניסן ה'תשי"ז עד פטירתו בניסן ה'תשכ"א.
הרב הראשי הספרדי החל משנת תשכ"א היה הרב יצחק הלוי.
רב צפון העיר ובית העלמין הוא הרב יעקב נקי.
בעיר פועלים כ-80 בתי כנסת בכל רחבי העיר, ומתוכם ארבעת הגדולים:
"בית הכנסת הגדול" - המרכזי האשכנזי ברח' בן-גוריון 1.
"מקדש מלך" המרכזי הספרדי, ברח' מוהליבר 8.
"היכל מרדכי"- המרכזי הספרדי של הרצליה פיתוח, ברח' הנשיא יצחק בן-צבי 137.
בית הכנסת יד התשעה חב"ד, ברחוב הרי גלעד 16.
בשכונת נווה עמל, ברח' ד"צ פנקס 54.
בשכונת שביב, ברח' א"ל זיסו 9.
בשכונת גן רש"ל, ברח' הצברים 12 (לגברים).
ועוד מקוואות הפזורים בכל רחבי העיר.
לחסידות חב"ד יש בעיר קהילה המונה כמאה משפחות ולהן מוסדות חינוך ורווחה, הכוללים בתי חב"ד, גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבה, כולל, בית תמחוי, ובית כנסת באזור התחנה המרכזית.
בראשות הקהילה עומד הרב תמיר קסטיאל.
בית העלמין הישן, ברחוב פינסקר.
הוקם בשנות ה-20, ומנוהל על ידי חברה קדישא.
בית העלמין העירוני החדש, הממוקם בסמוך לגבולה הדרומי של העיר ולקיבוץ גליל ים.
בית העלמין החדש מנוהל על ידי חברה עירונית.
בכך הוא יוצא דופן - שכן על אף שהוא בית עלמין עירוני, הוא לא מנוהל על ידי גוף דתי (חברה קדישא), וכך מתאפשרת בו קבורה יהודית אורתודוקסית לצד קבורה קונסרבטיבית, רפורמית ואזרחית.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 2006 ערכה חברת "ארנסט אנד יאנג" מחקר בנושא שוק התיירות הנכנסת של מדינת ישראל מטעם משרד התיירות.
הדו"ח המליץ על ירושלים, תל אביב והרצליה כאזורים להשקעה בתיירות ולבניית מלונות חדשים.
לפי התחזית באותו דו"ח, השווקים המסוגלים לחולל את ההכנסה הגבוהה ביותר מתיירים בינלאומיים לחדר אירוח זמין הם באופן עקבי ומתמשך (בסדר יורד) הרצליה, תל אביב וירושלים.
ב הבינו משקיעים שונים וכן עיריית הרצליה את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בתיירות בעיר והחלו להשקיע בה כספים.
לאחר עשרות שנים שבהן היו רק חמישה מלונות בעיר (אשל, דן אכדיה, דניאל, השרון ותדמור.
לא כולל דירות נופש), שני בתי-מלון נוספים תוכננו והוסיפו מאות חדרים.
האחד בשטח המרינה והשני באזור-התעשייה.
המלון באזור התעשייה הוא תוצאה של הבנת פוטנציאל תיירות-העסקים בעיר: עיריית הרצליה אישרה לבעלי חברת הנסיעות איסתא ליינס לשנות את ייעוד הקרקע שרכשו ממסחר ומשרדים למלונאות, וב-2017 נפתח בצומת הרחובות גלגלי הפלדה ואבא אבן מלון ישרוטל פאבליקה.
כך נוצר מצב שבניגוד לערים אחרות בישראל שבהן היצע החדרים בין 2002 ל-2019 גדל בעשרות אחוזים בלבד, בהרצליה הוא גדל פי 2.3. הדבר נובע מכך שרוב התיירות בהרצליה היא תיירות של אנשי עסקים.
שפחות מושפעים מהמצב הפוליטי באזור.
וכן הקלות היחסית בה ניתן להקים מלונות עסקים לעומת מלונות נופש.
על תחום התיירות בעיר מופקדת "החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה" אשר שוקדת על פיתוח התיירות בעיר, בין השאר באמצעות פרסום ושיווק.
אחת לתקופה מסוימת מוצאות על ידי החברה חוברות חינמיות לתיירים בעברית ובאנגלית המציעות להם לבקר במגוון אתרי התיירות שמציעה העיר למבקריה וביניהם:
קו החוף, המרינה, מכוני הספא, מועדוני הצלילה והגלישה.
אתרים היסטוריים כמבצר אפולוניה, מסגד סידנא עלי ותל מיכל.
ההיכל לאומנויות הבמה, סינמטק הרצליה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ובית ראשונים.
העיר ממוקמת לצד כבישים בין עירוניים, ופועלים בה קווי אוטובוס רבים ורכבת.
כמו כן נמצאים בעיר שדה תעופה למטוסים קלים ומרינה.
בין מרכז הרצליה להרצליה פיתוח עובר כביש 2, הציר המרכזי המקשר את הרצליה לצפון הארץ.
כביש נתיבי איילון חוצה את העיר הרצליה כמעט במקביל לכביש 2, ומהווה ציר מרכזי המקשר את הרצליה בנסיעה לכיוון דרום עם תל אביב ובהמשך עם כביש 1, בנסיעה לכיוון צפון הכביש מתחבר באזור שפיים לכביש מספר 2 וקודם לכן לכביש 531 העובר מצפון להרצליה ומוביל למזרח השרון.
נקודת הגישה המרכזית לנתיבי איילון היא מחלף שבעת הכוכבים, ובנוסף קיים מחלף המעפילים ("הרצליה צפון") ומחלף שמריהו מזרח.
הגישה לכביש 4 כרוכה במעבר לכביש 531 ונסיעה מזרחה.
חברת מטרופולין מפעילה את שירות האוטובוסים בעיר.
שכולל את קווי האוטובוס הפנימיים וכן קווי אוטובוס לשרון ולגוש דן.
בנוסף בכביש 2 עוברים קווי אגד המקשרים בין תל אביב לצפון הארץ, ומשרתים בעוברם בכביש גם את הרצליה.
בין 1960 ל-2017 פעלה התחנה המרכזית של הרצליה, שהשימוש שלה היה אזורי בעיקר.
ליד קניון שבעת הכוכבים ומחלף הסירה נמצאת תחנת הרכבת הרצליה, אשר ממוקמת על מסילת החוף.
בתחנה עוצרות רכבות בקווים: בנימינה - רחובות - אשקלון, נהריה - באר שבע מרכז, כרמיאל - באר שבע מרכז ונתניה - בית שמש.
בנוסף יוצאות מהתחנה רכבות לאופקים דרך טבעת השרון ויישובי גוש דן ולירושלים יצחק נבון דרך נמל התעופה בן-גוריון.
כל הרכבות בקווים הללו עוצרות בתחנות תל אביב-יפו.
בהרצליה מתוכנן לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב.
על פי התכנון, קו אחד צפוי לעבור בשטחי הרצליה: הקו הירוק יעבור בהרצליה פיתוח.
בנוסף אמורים לעבור בעיר שני קווי מטרו: M1 במרכז העיר, ו-M3 בהרצליה פיתוח.
שדה התעופה הרצליה ע"ש סא"ל מודי אלון, מפקד טייסת 101, שנהרג בשדה בשובו מגיחה מבצעית בנגב, הוא שדה תעופה אזרחי לתעופה קלה, הממוקם בין שכונת גן רש"ל בהרצליה לבין כפר שמריהו.
השימוש בשדה החל ב-2 ביוני 1948, בעת מלחמת העצמאות, כמשכן הראשון של טייסת 101, טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
כיום משמש השדה כמרכזה של התעופה הקלה בישראל: בו פועלים רוב בתי הספר לטיסה בארץ בהם ניתן לעבור קורס טיס אזרחי, מעשי, תאוריה, לשכור מטוס לפי שעה ואף ליהנות מטיסות חוויה בשבתות.
כמו כן יוצאות מהשדה טיסות מסחריות: טיסות צילום, מוניות אוויר, טיסות רומנטיקה וכדומה.
עיריית הרצליה התנגדה לאורך השנים להמשך פעילותו של השדה, משום שלדבריה, עקב קרבתו לשכונות מגורים, ובעיקר לאור פעילות בתי הספר לטיסה, הוא מהווה סכנה בטיחותית ומוקד לזיהום רעש.
קיימת תוכנית להקמת שכונה במקום כאשר יפונה השדה, על פי התכנון צפויים להיבנות במקום כ-1,650 יחידות דיור, פארק עירוני אשר מטרתו היא לשמר את תוואי מסלול ההמראה של השדה וכן כ-12 אלף מ"ר למטרת מסחר ותעסוקה.
העירייה מתנגדת לתוכנית הבנייה עקב חוסר תשתיות מתאימות, ובטענה שהבניה הרוויה עלולה לשנות את אופי המקום.
בשנים האחרונות נסללו מספר שבילי אופניים לאורך העיר, הארוכים שבהם ברחוב סוקולוב וברחוב ז'בוטינסקי.
בעבר, תוכננו רשתות שבילי אופניים, ואף על פי שנסללו עשרות קילומטרים של שבילים, התוכניות לא יצאו לפועל באופן מלא.
כיום, התכנית היא להתחיל את ההקמה של רשת שבילי האופניים החל משנת 2025. עיריית הרצליה לא מסרה פרטים ספציפיים, אך צפויה לעשות זאת עד סוף השנה.
כעת, לא ידוע אם התכנית תכלול תיקון שבילים קיימים, למשל: הפרדה מוחלטת מהמדרכה, חיבור מלא לצמתים, הרחבה, וסימון עדכני.
השביל הראשון שיקודם במסגרת הפרויקט יחצה את העיר ממזרח למערב, ולמעשה יתחיל ברחוב ארלוזורוב במזרח ויסתיים במרינה במערב.
השביל יעבור ברחובות ארלוזורוב, הרב קוק, שבעת הכוכבים, ואבא אבן.
כיום קיימים בהרצליה בערך 30 ק"מ של שבילי אופניים, ובנוסף ישנם 52 ק"מ בתכנון, שסך הכל יצרו רשת שבילים של 82 ק"מ.
הרצליה נמצאת במקום השני (אחרי תל אביב-יפו) באחוז הרחובות הסלולים בעיר, אך לא במספר הקילומטרים של שבילי האופניים.
בשנת 2022, התחברה הרצליה לרשת אופנידן, ומתוכננים בה שני שבילים, שביל החוף, שיחבר את מערב העיר הרצליה לצפון תל אביב, ושביל השרון, שיחבר את מזרח הרצליה לרמת השרון, ולתל אביב.
שביל החוף נפתח רשמית לתנועת אופניים בחודש מרץ 2025, ממחלף הסירה ועד מחלף גלילות.
בנוסף, לפרויקט אופנידן עוד שביל אופניים שעובר בעיר, שביל השרון, אך כעת קיימים בו מקטעים מעטים, בהרצליה המקטע הקיים מתחיל בנקודה הדרומית ביותר של דרך ירושלים, ונגמר מזרחית לגבעת הפרחים.
אמנם הוא עוד לא מחובר לרמת השרון, אבל ניתן לרכוב על האדמה עד למקטע נוסף של השביל שמתחיל בגבול הרצליה-רמת השרון, וממשיך אל תוך רמת השרון.
לשביל מקטעים נוספים ברמת השרון ותל אביב, אך עדיין לא הושלם.
בשיתוף עם תל אביב, להרצליה מערך אופניים שיתופיים 'מטרו-פאן' המציע גם אופניים רגילים וגם אופניים עם מנועי עזר חשמלי.
בחודש אפריל 2025, יופעל פיילוט השכרת קורקינטים חשמליים ברחבי העיר למשך כשנה, על ידי החברות Dott, Lime, ו-Bird.
בעיר מתקיימים מפעלי תרבות שונים:
התזמורת הקאמרית הרצליה, פעלה בשנים 1981–2012.
התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה, פעלה בשנים 2013–2014.
היכל אומנויות הבמה: שני אולמות תיאטרון ב"בית חיל האוויר".
להקת "על הבמה": להקת אומנויות הבמה הייצוגית של הרצליה.
להקת "שבעת הכוכבים": להקת המחול הייצוגית של הרצליה.
תיאטרון אנסמבל הרצליה: תיאטרון שפעל בשנים 2000–2013.
מגמת התיאטרון של תיכון "היובל", אשר הצמיחה אמנים כמו לירז צ'רכי, מירי מסיקה ועודד פז.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית: שוכן ב"בית יד לבנים", ומהווה משכן לתערוכות של אמנות עכשווית.
גן בן שפר: נערכים בו קונצרטים, מופעי מקהלות ולהקות זמר והוא משמש גן משחקים לילדים.
הגן נקרא על שם צבי בן-שפר (1904–1943), מראשוני הרצליה ומעסקניה הבולטים.
הוקמה בו במה להופעות, פינת זהירות בדרכים לילדים ובריכה אקולוגית בה פורחים פרחי נימפאה בצבעים שונים.
בגן נמצאת אנדרטה לבני הרצליה שנפלו במערכות ישראל.
כמו כן ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערך בגן הטקס העירוני.
מוזיאון בית הראשונים: מוזיאון לתולדות הרצליה.
במוזיאון צילומים, מצגות אור-קוליות ומוצגים רבים המדגימים ומשחזרים את ההיסטוריה של הרצליה מיום היווסדה, ואתר אינטרנט עשיר ובו סיפורים של ותיקי הרצליה ומשפחות המייסדים.
הביאנלה בהרצליה: אירוע המתקיים אחת לשנתיים וכולל תערוכת אמנות גדולה במרכז העיר הפתוחה לקהל הרחב.
הראשונה התקיימה מ-23 בספטמבר 2007 עד 1 באוקטובר 2007. הביאנלה השנייה התקיימה באוקטובר 2009.
סינמטק הרצליה: נפתח באוגוסט 2008.
בהרצליה נמצאים אולפני הרצליה, אולפני קבוצת RGE, אולפני הרדיו של אקו 99 FM, אולפני קול האוניברסיטה של אוניברסיטת רייכמן וכן מספר חברות הפקה קטנות.
בעיר פועלות מספר תנועות נוער:
תנועת הצופים העבריים: צופי-ים שבט דקר, שבט רשפים, שבט שחף, שבט ארד, שבט הרצל, שבט מירון, ושבט גליל-ים
בני עקיבא - סניף מרכז העיר, סניף הרצליה פיתוח וסניף שבעת הכוכבים.
מדריך של"ח צעיר - מש"צים
בעיר קיימת מסורת ארוכת שנים של ספורט חובבני ומקצועני.
"צעדת הרצליה" נערכת מזה מספר שנים: בתחילה יועדה לתלמידים, אך בשנים האחרונות הצעדה מיועדת לכל המעוניין.
עמותת "בני הרצליה" מפעילה בעיר חוגים במסגרת ענפי ספורט מגוונים.
בהרצליה מספר אתרי ספורט למקצוענים ולחובבים:
אצטדיון כדורגל, האצטדיון העירוני הרצליה.
אולמות כדורסל ובהם אולם "היובל" ששימש בין השאר את משחקי המכביה השמונה-עשרה ושמארח משחקים במסגרת ליגת העל בכדורסל, אולם "הראשונים" שמשמש משכנה של קבוצת הכדוריד בני הרצליה מליגת העל, אולם "ריבוק" בשכונת יד-התשעה, אולם "תיכון חדש" ואולם "אלון".
ה"ספורטק" הכולל ארבעה מגרשי כדורסל/קט-רגל ומשטח החלקה לגלגיליות ורולר בליידס.
המרכז האולימפי הלאומי לקליעה ע"ש יגאל אלון ז"ל, שהוא מטווח הקליעה הבינלאומי היחיד בישראל.
מגרשי טניס מחימר במתנ"ס "בית פוסטר", ברחבה הסמוכה ל"קאונטרי קלאב" וכן דרומית למלון "דניאל".
מרכז הסקווש הרצליה הוא המועדון השני הגדול בישראל (אחרי מרכז הסקווש ברעננה) אשר מונה שמונה מגרשים מפוארים, נמצא בסמוך לקניון "שבעת הכוכבים".
ארבע בריכות שחייה עירוניות: בריכת רזיאל, בריכת נורדאו, נווה אמירים והבריכות ב"קאנטרי הרצליה" המחודש.
אולמות ומגרשים נוספים בשכונות ובבתי הספר.
פארק הרצליה אשר כולל מסלול ריצה גומי באורך כולל של 2.5 ק"מ, מתקני כושר למיניהם ומתקן משחקים לילדים.
בפן הספורט המקצועי, מתפארת הרצליה במשך שנים בקבוצות בליגות העליונות של הענפים השונים:
בני הרצליה בכדורסל, מחזיקת גביע המדינה בשנת 1995, בה שיחקו שחקני חיזוק זרים כגון טרנס סטנסברי, דייוויד ת'רדקיל וארל ויליאמס.
בקיץ 2002 התאחדה בני הרצליה עם אגודת הכדורסל מכבי רעננה, והפכה לקבוצה מאוחדת שנקראת בני השרון.
בני השרון הצליחה להתברג בצמרת הכדורסל מאז שנוצרה.
בעונת 2006/7 הגיעה להישג השיא שלה, כשהצליחה להעפיל לגמר גביע המדינה מול הפועל ירושלים, בהדרכתו של המאמן הוותיק אפי בירנבוים, לאחר ניצחון על מכבי תל אביב בחצי הגמר.
בשנת 2022 זכתה בני הרצליה בגמר גביע המדינה אחרי שניצחה את הפועל תל אביב בהיכל מנורה מבטחים.
מכבי הרצליה בכדורגל, ששבה ב-2006 לליגת העל לאחר היעדרות בת 6 שנים במהלכה שיחקה בליגת המשנה.
הקבוצה שבה לליגת המשנה בשנת 2008. הישגי השיא שלה הם הגעתה לגמר גביע המדינה בעונת 2004/2005, אז הפסידה למכבי תל אביב בפנדלים וזכייה בגביע הטוטו בשנת 2007 לאחר ניצחון בהארכה על הפועל כפר סבא.
הפועל הרצליה בכדורגל ששיחקה בעונת 2010/2011 בליגה הלאומית וירדה ליגה שנה לאחר מכן.
אליצור יאיר הרצליה בכדוריד, שהתפרקה בינתיים, ביתם של כדורידנים מצטיינים, ביניהם המאמן עקיבא לפלר, שחקן ברצלונה לשעבר.
כמו כן, בני הרצליה משחקת בליגת העל לבוגרים נכון לעונת 2024/25.
בני הרצליה בענף השחייה, אגודה ותיקה בענף.
כמו כן, גם אגודות הכדורעף והטניס שולחן הגיעו להישגים מרשימים בתחומם.
הרצליה ידועה בנבחרות הנוער החזקות שלה, הן בכדורסל (תיכון "היובל" ונוער "בני הרצליה") ובמיוחד בכדוריד (תיכון "הראשונים").
נבחרות אלה ביססו את מעמדן כטוענות קבועות לכתר האליפות מדי שנה.
בשנת 2016 נבחרת הכדוריד סיימה במקום השני.
במגמת הכדורסל של תיכון "היובל" צמחו הספורטאים טל בורשטיין ויניב גרין, ובפברואר 2009 ובינואר 2012 אף זכתה נבחרת התיכון בתואר אלופת בתי-הספר התיכוניים בישראל כשניצחה את נבחרת תיכון עירוני ט' מתל אביב ואת תיכון מקיף עמק החולה.
משמר השכונה הוא גוף התנדבותי של תושבי העיר, הפועל בחסות ותחת פקודת משמר השכונה של הרשות (עיריית הרצליה).
המשמר פועל באמצעות משאבים של העירייה לרבות ניידות, ביגוד, מכשירי קשר וכמו כן מתוקצב על ידי העירייה.
מתנדבי המשמר תורמים להגברת האבטחה וחיזוק תחושת הביטחון ברמה שכונתית.
המשמר הראשון נוסד בשנת 2014 בשכונת נווה עמל בהובלת תושב השכונה רונן עובדיה, ותוך מספר שנים הוריד בחדות את מספר הפריצות.
מממוצע של 70 פריצות בשנה, לפריצה אחת בשנה.
משמר השכונה מגייס לשורותיו מתנדבים אשר מעוניינים ויכולים לתרום כארבע שעות בחודש בלבד.
נשים וגברים מעל גיל 21. התרומה של מתנדבי המשמר נמצאה מוכחת בהפחתת אירועי סדר ציבורי, בהרתעה ובשמירה על ביטחון בקהילה.
בשכונת הרצליה הירוקה הוקם משמר, והמשמרת הראשונה יצאה לדרך ב-1 במרץ 2023, וזאת עקב עקב עלייה בפשיעה.
המשמר החל עם 40 מתנדבים, ובנובמבר 2023 מונה קרוב ל-200 מתנדבים.
באפריל 2023 הוקם משמר שכונה בגליל ים.
משמר השכונה של הרצליה הצעירה יצא לדרך עם 50 מתנדבים באוגוסט 2023.
בנובמבר 2023 יצא לדך משמר השכונה של מרכז העיר.
לאחר פריצת מלחמת חרבות ברזל חלה עלייה תלולה במספר המתנדבים למשמר השכונה ותפיסת ההפעלה שונתה לעת זו לתפיסת הפעלה ביטחונית/פח"עית.
כיום צוותי המשמר יוצאים ברובם חמושים.
לנוכח המחסור במאבטחים החל המשמר לתרום גם בהגברת אבטחה של מוסדות חינוך.
כיום קיימים 9 משמרות שכונה: נווה עמל, מערב העיר, צפון העיר (נחלת עדה וגן רש"ל), יבור - ויצמן וחנא רובינא, גליל ים, הרצליה הירוקה, הרצליה ב', הרצליה הצעירה ומרכז העיר.
בהרצליה פיתוח שוכנות הנציגויות הדיפלומטיות של אורוגוואי, ארגנטינה, ברזיל, פרו והרפובליקה של קונגו.
נציגותה של ונצואלה שכנה בעיר עד שנסגרה בינואר 2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
להרצליה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
הרקול פוארו הוא דמות בדיונית של בלש בלגי, אחת הדמויות המפורסמות ביותר שהגתה מחברת ספרי הבילוש אגתה כריסטי.
הבלש הופיע ברבים מספריה, החל מהראשון שבהם "הרצח המסתורי בסטאייל" שהופיע בשנת 1920 ולרבות בספריה הנודעים "מוות על הנילוס" ויצירת המופת "רצח באוריינט אקספרס" ועד לספר "מסך המוות - חקירתו האחרונה של פוארו", שנכתב בשנות ה-40 של המאה ה-20 ופורסם לאחר מותה של כריסטי.
השראה לדמותו של הרקול פוארו שימש פליט מבלגיה שכריסטי התוודעה אליו בהיותה אחות רחמנייה בימי מלחמת העולם הראשונה.
כריסטי, שכל עולמה האישי וספרותי היה אנגלי, בחרה בגיבור שכולו גילום של הגינונים הגאליים, זאת כדי להדגיש את הייחודיות שבאישיותו.
פוארו תואר על ידי כריסטי כנמוך קומה בעל ראש דמוי ביצה ושפם מטופח.
פוארו הוא בעל גינוני אדיבות ואבירות, הדור בלבושו ומקפיד בדיבורו בשפה האנגלית שאינה שפת אמו.
פוארו הוא בעל הכרת ערך עצמו, חסר כל ענווה ומייחס את הצלחתו בפתרון התעלומות ל"תאים האפורים הקטנים", כפי שהוא מתאר את תאי מוחו.
פוארו הוא בעל הגיון חד וחריף המתבסס על חוש לסימטריה; כל מה שאינו תואם את מהלך העובדות הטבעי או חורג מהסדר הטבעי של חפצים וראיות, הוא בעיניו בלתי סימטרי ומהווה קצה חוט לפתרון התעלומה, אותה הוא פותר בהגיונו החריף.
כשוטר צעיר ירה פוארו והרג פושע מיואש שהתבצר על גג מבנה וירה על עוברים ושבים ברחוב.
לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש פוארו, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי.
כבלש פרטי מצא עצמו פוארו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד, ובהן בין היתר לצבא הצרפתי.
עזר כנגדו הוא ידידו האנגלי קפטן ארתור הסטינגס, איש הצבא הבריטי בדימוס, מסור ונאמן אך משולל דמיון.
דמות העוזר מופיעה בספריהם של רבים מיוצרי הספרות הבלשית, על מנת לגרום לקורא לחוש כי הוא מבין את החקירה טוב יותר מעוזרו של הבלש.
באופן דומה יצר ארתור קונאן דויל את דמות העוזר הנאמן וה"מרובע" של הבלש שרלוק הולמס בדמותו של ד"ר ווטסון.
כנגד דמותו של פוארו הציבה כריסטי את דמותו של רב פקד ג'אפ.
איש משטרה שמרני, שפוארו תמיד סותר את פתרונותיו השגרתיים ומעמידו על כיוון החקירה והפתרון האמתיים.
גם דמות זו של איש המשטרה, המשמש משקל שכנגד לבלש, נפוצה בספרות הבלשית – ארתור קונאן דויל יצר את דמותו של המפקח לסטרד, שאינו יכול כלל להתחרות במוחו הגאוני של שרלוק הולמס, וארל סטנלי גרדנר יצר את דמות המפקח טראג כדמות איש המשטרה, שפרי מייסון מצליח תמיד להקדימו בפתרון התעלומות.
דמותו של פוארו הופיעה בסרטי קולנוע רבים, וגולמה על ידי שחקנים נודעים כפיטר יוסטינוב ואלברט פיני.
הטלוויזיה הבריטית הפיקה את הסדרה "פוארו", המבוססת על סיפורי פוארו.
הסדרה הצליחה מאוד ושידורה נמשך לסירוגין מאז שנת 1989 והמשיך גם בשנת 2013. את דמותו של פוארו בסדרת הטלוויזיה גילם השחקן דייוויד סושה, שחקן בריטי יליד לונדון, שהציג דמות שכולה צרפתית-בלגית.
הסופרת הבריטית סופי האנה כתבה בעקבות כריסטי, סדרת ספרי "הרקול פוארו" משלה, שבהם: "רצח בראשי תיבות" שראה אור ב-2014, "ארון סגור" שראה אור ב-2016, שניהם תורגמו בין היתר לעברית.
ספרים של אגתה כריסטי בהם מופיע הרקול פוארו
כריסטי כתבה 43 ספרים שגיבורם הוא הרקול פוארו (בהם מספר קובצי סיפורים קצרים).
הספר האחרון בסדרת פוארו הוא "מסך המוות" (במקור: Curtain - Hercule Poirot`s last case), שהופיע בשנת 1975 אולם נכתב בסוף שנות ה-40.
ספריה של אגתה כריסטי אשר גיבורם הוא הרקול פוארו, ושתורגמו לעברית:
מסתרי ארבעת הגדולים, תרגם: ג.
הרצח המסתורי בסטאייל, תרגם: אליעזר כרמי, מוציא לאור לא ידוע, 1960
רצח באוריינט אקספרס, תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
מזרחי, 1989. תרגום שני: מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2017
מסתרי הרכבת הכחולה, תרגמה: נורית ארד, הוצאת מ.
רצח ללא רוצח, תרגם: אליעזר כרמי, מוציא לאור לא ידוע, 1960
הנידון למוות ברח, תרגם: עידן צהל, הוצאת מ.
דרמה ב-3 מערכות, תרגם: קלמן כצנלסון, הוצאת מ.
האליבי המושלם, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
מסך המוות: החקירה האחרונה של הרקול פוארו, תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
רציחות האלפבית, מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2020
רצח רוג'ר אקרויד, תרגם: ישעיהו לויט, הוצאת מ.
מזרחי, 1961. תרגום שני: מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2017
תעלומת הרעל הגנוב, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
תעלומת הרצח הכפול, תרגם: אברהם רוזן, הוצאת אביב, 2002
רצח בביתן הספורט, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
פגישה עם המוות, תרגם: י.
המסתורין באחוזת אנדרבי, תרגמה: הדסה שפירא-בירמן, הוצאת מ.
מוות על הנילוס, תרגם: עידן צהל, הוצאת מ.
מזרחי, 1961. תרגום שני: מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2019
הרצח בבית אנד, תרגם: מ.
העד האילם, תרגם: חיים הלחמי, הוצאת מ.
פוארו בעקבות הרוצח, תרגם: חיים הלחמי, הוצאת מ.
בצל הגרדום, תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
אליבי (או בתרגום אחר לעברית: "רעה תחת השמש"), תרגם: יהודה רגבים, הוצאת מ.
מזרחי, 1973. תרגום שני (בשם "רעה תחת השמש"): מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2023
מחמישה יוצא אחד, מיכל אלפון, הוצאת עם עובד, 2024
נפתלי הרצל רוזנבלום (14 באוגוסט 1903 – 1 בפברואר 1991) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, פעיל בתנועה הרוויזיניסטית ולאחר מכן במפלגת המדינה העברית.
מחותמי מגילת העצמאות ועורך "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנה, עד 1986.
בצעירותו סבל מקיפוח אנטישמי ולא ניתן לו ללמוד משפטים כחפצו והוא עבר לווינה, שם למד באוניברסיטה משפטים וכלכלה וקיבל תואר דוקטור.
מווינה עבר רוזנבלום ללונדון, ובה עבד כעוזרו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לעיתון "הבוקר".
בשנת 1948 היה רוזנבלום בין חותמי מגילת העצמאות כנציג הרוויזיוניסטים.
הוא נענה לבקשתו של דוד בן-גוריון וחתם על המגילה בשם עברי "ורדי" (תרגום שמו שהשתמש בו לעיתים רחוקות), דבר שעליו הצטער לימים כאשר כעיתונאי וכעורך המשיך לשאת בשם "רוזנבלום" והמוניטין שלו היה בשם זה.
בשנת 1948, כשעזריאל קרליבך ובכירי "ידיעות אחרונות" פרשו והקימו את העיתון המתחרה "מעריב", היה "ידיעות אחרונות" במצוקה ונאבק קשות על קיומו.
בעלי העיתון, בני משפחת מוזס, גייסו לעזרתם את רוזנבלום שעבד ב"הבוקר", ונתמנה לעורך הראשי.
בתפקידו כעורך ראשי כתב מדי יום ביומו את מאמר המערכת, ולעיתים אף הוסיף וכתב מאמרי דעה כאשר על הפרק עמדו נושאים שהסעירו את הציבור כגון הסכם השילומים עם גרמניה.
עם זאת, הוא לא מילא פונקציות אחרות אשר מקובל שהן מתפקידו של עורך ראשי, כגון החלטה על חלוקת הנושאים בעיתון, החלטה על הכותרת הראשית ועל ידיעות שייכנסו לעמוד הראשון ולעמודי החדשות בכלל, וכו'.
מי שמילא את התפקידים האלה וערך למעשה את העיתון כל אותן שנים היה דב יודקובסקי (שתפקידו הרשמי היה "מרכז המערכת"), שזכה בכך לגיבוי מלא מצד העורך האחראי, נח מוזס.
יודקובסקי, יחד עם נח מוזס, הוא ששיקם את העיתון והוביל אותו להצלחתו המרשימה במרוצת השנים.
רוזנבלום נשא את התואר עורך ראשי של "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנה.
במאמרי המערכת שלו וברשימותיו הביע דעות ימניות בצורה תמציתית ומסוגננת.
בין היתר זכור מאבקו נגד הסכם השילומים, דרישתו (שהצנזורה הצבאית מחקה מן העיתון, אך מנחם בגין הזכיר אותה מעל בימת הכנסת) להחליף את ראש משקיפי האו"ם הגנרל הדני ואגן בניקה האנטי-ישראלי, לאחר טבח מעלה עקרבים במרץ 1954. כן בלטה תמיכתו במהלכי ממשלת בגין בימי מלחמת לבנון הראשונה.
במרוצת השנים התמסר רוזנבלום לכתיבת המאמר הראשי היומי.
בשנת 1986 פרש מן העיתון והעלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "טיפות מן הים", ובו חוויות ואירועים מחייו ותאור פגישותיו עם אישים.
זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1966. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות..
בנו, משה ורדי, היה גם הוא עורך "ידיעות אחרונות".
טיפות מן הים: ד"ר ה.
רוזנבלום מספר, תל אביב: עידנים, תשמ"ח 1987.
הרקולס: המסעות המופלאים היא סדרת טלוויזיה מצליחה ששודרה בין השנים 1995–1999.
לסדרה קדמו חמישה סרטי טלוויזיה מצליחים אשר בעקבותיהם נעשתה סדרת המשך זו במטרה לגולל את מעלליהם של הרקולס (קווין סורבו) וחברו איולוס (מייקל הרסט).
דמותו של הרקולס נמצאת בעולם המיתולוגי של אלי יוון העתיקה, פרקי הסדרה מתמקדים בהרקולס המנסה להתגבר על מות משפחתו תוך כדי הריגת שליחי אמו החורגת, הרה, אשת זאוס ומלכת האלים, אשר הרגה את משפחתו עקב קנאה לזאוס (מלך האלים), בעלה ואביו של הרקולס, לאחר שבגד בה והוליד את הרקולס מבת-אנוש.
עם זאת, רבים הפרקים המתמקדים בעזרתו של הרקולס לזולת, מלחמותיו נגד מפלצות, ונגד האלים בעלי הרוע, ובנוסף מסעותיו הרבים אל מעבר ליוון עצמה.
משפט המפתח של סדרה זו הוא: "הדבר היחידי אשר עולה על כוחו הפיזי והעצום של הרקולס הוא טוב לבו", ואכן הרקולס מוצג בה כקדוש נודד העוזר לנדכאים בכל מקום בו הוא עובר.
הסדרה רצה 6 עונות ושודרה במספר ארצות, בהן ישראל.
בעקבות הסדרה הופקו שתי סדרות ספין אוף:
זינה הנסיכה הלוחמת - סיפורה של מצביאה אכזרית, שליחת ארס האחראית למעשים האכזריים הרבים בתושבי יוון העתיקה, במהלך הסדרה לאחר מפגש עם הרקולס היא חוזרת למוטב, והופכת ללוחמת למען הצדק.
הרקולס הצעיר - סיפורי הרפתקאות הרקולס בצעירותו
כמו כן הופקו בעקבות הסדרה מספר סרטי טלוויזיה.
הרקולס (Hercules) - גבור הסדרה, נלחם למען הצדק ונגד אלי יוון המושחתים.
איולוס (Iolaus) - שותפו וחברו הטוב ביותר של הרקולס, גנב לשעבר שהרקולס החזיר למוטב.
ארס (Ares) - אל המלחמה ואחיו החורג של הרקולס, אשר עושה הכול כדי להביס את אחיו ולזרוע הרס וחורבן.
אוטוליקוס (Autolycus) - מלך הגנבים, אף על פי שבהתחלה הוא מתיימר להיות גנב ללא לב, בהמשך דרכו הוא הופך להיות בחור טוב המציל את דמויות הסדרה ממצבים מסוכנים.
דמותו משוחקת על ידי ברוס קמפבל.
במקור אוטוליקוס היה אליל הגנבות היווני, בנו של הרמס.
סלמוניאוס (Salmoneus) - רוכל וחבר טוב אך פחדן שיעשה הכול למען כסף.
יאסון (Jason) - החבר השלישי בצלע הרקולס-איליוס, השתתפות הדמות בסדרה מועטת, תלמיד הוא באקדמיה היוונית, מלך לשעבר ולוחם מצטיין.
אפרודיטה (אלכסנדרה טידינגס)- (Aphrodite)- אלת האהבה, דמות אלה חיובית וטובה, אך לפעמים מסבכת היא את גיבורי הסדרה בלא מעט בעיות עקב התנהגותה הילדותית.
זינה (Xena) -"הנסיכה הלוחמת", לוחמת ברוע למען הצדק.
פלאפל (פול נורל): רוכל מזון שמנסה מנות משונות.
זאוס (רוי דוטריס, אנתוני קווין) - מלך האלים, אל השמים, מטיל הרעם והברק, אביו הביולוגי של הרקולס.
הרה - מלכת האולימפוס, אשתו ואחותו של זאוס, אלת הנישואין, האמהות והלידה.
אימו החורגת ואויבתו הגדולה של הרקולס.
סטרייף (ג'ואל טובק) - אל הסכסוכים, אחיינו של ארס.
אריס/דיסקורד (מייגאן דזמונד) - אלת הריב והמדון, שותפתו של ארס.
האדס (אריק ת'ומסון) - אל השאול, אחראי על שדות אליסיום וטרטרוס, נשוי לפרספונה אלת האביב.
דמטר (שרה ווילסון) - אלת התבואה, הדגן והפיריון.
ארטמיס (רונדה מקהרדי) - אלת הציד והירח.
ארטמיס הייתה אחת משלוש האלות הבתולות, יחד עם אתנה והסטיה.
אתנה (אמנדה ליסטר) - אלת החוכמה, המלחמה והאריגה, פטרונית העיר אתונה.
אתנה הייתה אחת משלוש האלות הבתולות, יחד עם ארטמיס והסטיה.
ארוס/קופידון (קארל אורבן) - אל האהבה והתשוקה.
בנה של אפרודיטה ובעלה של פסיכה.
אפולו (סקוט מייקלסון) - אל השמש, האמת, הרפואה, הנבואה והמוזיקה.
בסדרה הצעירה הופיע כאליל שקול, אבל בסדרה המבוגרת מופיע כהולל (אם כי מגולם על ידי אותו שחקן).
הרצליה פיתוח היא שכונה אמידה במערב העיר הרצליה הגובלת בין הים התיכון ממערב, לכביש החוף במזרח.
השכונה הוקמה ב-1925 בשם "הרצליה ג'", כהמשך של המושבה דאז הרצליה.
בהרצליה פיתוח נמצאות שכונת ריבלין, שיכון אכדיה (שיכון חיילים ועולים) ושיכון הפרוגרסיבים (שהוקם על ידי המפלגה הפרוגרסיבית).
כמו כן, נמצא באזור בית הכנסת האשכנזי "אוהל משה", בית הכנסת המרכזי הספרדי וחטיבת הביניים "סמדר".
בשכונה דיירים נודעים רבים, שבראשם היו נשיא המדינה חיים הרצוג ושר החוץ אבא אבן (אחד הרחובות הראשיים באזור, המוביל ממזרח למערב, נקרא על שמו לאחר מותו).
לפני קום המדינה התגוררה בשכונה משפחתה של גולדה מאיר, ברחוב נורדאו.
בצדה הדרום-מזרחי שוכן אזור תעשייה, בו נבנו מספר מלונות.
האזור ידוע בתעשיית ההיי-טק הגדולה שבו, שבה יושבות חברות כמו מיקרוסופט ואפל, לצד מלונאות ומשרדי תקשורת ושירותים.
קיימת תוכנית מתאר גדולה להרחבתו דרומה.
נולד בשם הרצל שכטרמן למרים לבית פרידמן ולצבי שכטרמן בתל אביב.
למד בבית הספר תחכמוני במקווה ישראל ובבית הספר הימי בחיפה שליד הטכניון.
התגייס לפלמ"ח בשנת 1947, והשתתף בשורה ארוכה של פעולות במסגרת הגדוד השלישי.
בין השאר עמד בראש המסתערים על משטרת נבי יושע.
לאחר גיוסו לצה"ל סיים קורס קצינים ושירת כמדריך בבית הספר לקצינים.
ב-1950 שוחרר משירות סדיר בצה"ל, והחל לשמש מפקד פלוגת חי"ר במילואים.
באותה שנה, בגיל 21, היה לאיש המילואים הראשון שסיים קורס מג"דים.
לאחר זמן-מה חזר לשירות קבע, ומונה לקצין אג"ם בחטיבת מילואים.
בשנים 1951–1952 שירת כקצין המבצעים של פיקוד הדרום ומפקד פלוגת סיור.
לאחר שעבר הסבה לשריון, החל לשמש כמפקד פלוגת טנקים, קצין אג"ם במפקדת גייסות השריון ובמלחמת סיני היה קצין אג"ם של אוגדה 77. לאחר מלחמת סיני מונה למג"ד גדוד 52, והסב אותו מגדוד חי"ר בחטיבת גבעתי לגדוד שריון בחטיבה 7.
בשנת 1959 נשלח שפיר לבית הספר לפיקוד ומטה בקימברלי, ואחרי שסיים ושב לישראל מונה למפקד בית הספר לשריון, מפקד חטיבה 7 וסגן מפקד גייסות השריון.
יצא ללימודי תואר ראשון בגאוגרפיה ובכלכלה באוניברסיטה העברית.
לקראת מלחמת ששת הימים מונה לסגנו וראש מטהו של ישראל טל באוגדה 84. לאחר המלחמה שירת כראש מטה פיקוד המרכז, וב-1969 מונה לעוזר ראש אג"ם.
ב-1972 היה מפקד עוצבת עמוד האש במינוי חירום.
בספטמבר 1972 מונה לראש אגף כוח האדם והועלה לדרגת אלוף.
הוא שירת בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים באפריל 1974 מונה לראש אגף המטה הכללי ובמרץ 1976 למפקד פיקוד הדרום.
לקראת סיום שירותו בצה"ל יצא בשנת 1978 לחופשת לימודים בארצות הברית.
ב-1 בינואר 1980 מונה שפיר לתפקיד המפכ"ל ה-7 של משטרת ישראל.
שפיר הכניס למשטרת ישראל שיטות טיפול בכוח אדם שהיו מקובלות בצה"ל, במטרה לשפר את איכות המשרתים במשטרה.
בין השאר, פורסם בדבר שהוא עובר על תיקיהם של כל המועמדים לתפקידים בכירים ולא הסתפק, כמו קודמיו, בהמלצות שקיבל מפקודיו.
בתאריך 31 בדצמבר 1980 פיטר שר הפנים ד"ר יוסף בורג, שהיה גם השר הממונה על משטרת ישראל, את הרצל שפיר מהמשטרה בטענה כי לא דיווח אמת בשורה של מקרים.
לטענת שפיר הפיטורים נעשו בגלל רצונו של השר בורג כי המשטרה לא תחקור ב"תיק אפרסק", מחשש שהחקירה תסבך אותו.
היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' יצחק זמיר, שבדק את החומר, דחה את רוב האשמות של שפיר נגד בורג.
שפיר גם נמנע מלהצטרף לעתירה לבג"ץ נגד פיטוריו והיא נמחקה.
שפיר אמר כי בעקבות פיטוריו, הוא נמנע מלקבל על עצמו כל תפקיד בשירות המדינה אף על פי שטען שהוצעו לו כמה תפקידים בכירים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-10 ב-1981, שובץ שפיר במקום החמישי ברשימת מפלגת תל"ם בראשות משה דיין לכנסת, אך המפלגה קיבלה רק שני מנדטים ושפיר נשאר מחוץ לכנסת.
לאחר פרישתו מהמשטרה ב-1980 שימש שפיר כיו"ר וחבר במספר ועדות ציבוריות, בהן:
ועדת שפיר שמינה הרמטכ"ל אהוד ברק ב-1992, לבחינת ניצול מיטבי של כוח האדם בצה"ל במגמה להמליץ על דרכי פעולה לצמצום ימי שירות המילואים הפעיל וקיצור שירות החובה בעתיד.
ועדת שפיר שמינה השר לאיכות הסביבה גדעון עזרא לבחינת ההיערכות והטיפול בחומרים מסוכנים ברגיעה ובשעת-חירום.
ועדת שפיר שמינה הרמטכ"ל דני חלוץ לבחינת הארגון המקיף מחדש שביצע צה"ל במהלך 2005. על הוועדה הוטל לבחון את השינויים שנעשו וכיצד הם השפיעו על ניהול מלחמת לבנון השנייה.
הדו"ח שהוציאה הוועדה מתחת ידה קבע כי הארגון מחדש "גרם לעיוות נוראי" ולהוצאות תקציביות גדולות ומיותרות.
הדו"ח מתח ביקורת גם על הנחת המוצא של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמה, לפיה מלחמה כוללת לא צפויה בזמן הקרוב, שהובילה לביטול אימוני כוחות היבשה.
במלחמה עצמה, ציטט שפיר מפקדים בצה"ל, שאמרו, כי "לא חזבאללה עצר את צה"ל, צה"ל עצר את עצמו".
יתרה מכך, נקבע בדו"ח, למרות שישראל פתחה במלחמה היא לא ניצלה היטב את "יתרונותיו של היוזם".
עוד קבע שפיר כי בראייתו, בישראל לא יכול קצין בכיר מחיל האוויר לשמש כרמטכ"ל.
שפיר היה אחיו הצעיר של חבר הכנסת לשעבר אברהם שכטרמן.
בנו, , נפצע באורח קשה במלחמת יום הכיפורים ונפטר ב-1997.
נפטר ב-26 בספטמבר 2021, בשנתו, בגיל 92. נקבר בבית העלמין ברמת השרון.
מלחמת יום הכיפורים: מבט שונה: האירועים שקדמו והובילו למלחמה, מהלך המלחמה, תוצאותיה והשלכותיה, 1967–1977. מודן הוצאה לאור 2020.
הרקולנאום היא עיר רומית עתיקה במפרץ נאפולי, על חוף הים, כשמונה קילומטרים מדרום-מזרח לעיר נאפולי, במחוז קמפניה שבאיטליה.
העיר נחרבה יחד עם פומפיי בהתפרצות הר הגעש וזוב ב-24 או ב-25 באוקטובר שנת 79 לספירה.
נחשולים פירוקלסטיים לוהטים כיסו את העיר, והיא נקברה תחת שכבות של חומר געשי בעובי המתקרב לעשרים מטרים.
העיר שכנה על גבעה צופה לחוף הים, למרגלות הר הגעש, בין שני נחלים.
בהרקולנאום התגלו רחובות, בתי מגורים, מרחצאות, ציורי קיר, וכן אוסף גדול של מגילות – פפירוסים.
הרקולנאום, יחד עם פומפיי הגדולה ממנה שחרבה יחד איתה, הוכרזו בשנת 1997 על ידי אונסק"ו כ"אתרי מורשת עולמית".
מייסד הרקולנאום, על פי המיתולוגיה, היה לא אחר מאשר הרקולס, האיש על שמו נקראה.
נראה שהעיר אכן נוסדה על ידי יוונים, שנתנו לה את שמה, ואשר גם נהגו בהרקולס כבאל, על פי מנהגי הפולחן המקומי.
לא הרבה ידוע על תולדות העיר בתקופה הקדם-רומית.
על פי סטראבון היא כאחיותיה הייתה בשליטת האוסקים ואחריהם הסאמניטים.
הרומאים השתלטו על האזור סביב שנת 300 לפנה"ס, אך כמו ערים אחרות בחבל קמפניה, הרקולנאום הפכה לעיר רומית של ממש רק לאחר כיבושה הסופי בשנת 89 לפנה"ס, לאחר שהשתתפה במלחמת בעלות הברית נגד רומא.
הרקולנאום הייתה עיר קיט שלווה לעשירי רומא, שבנו בה חווילות מפוארות.
הידועה שבהן היא חווילת הפפירוסים, השוכנת לחוף הים.
מספר תושבי העיר הגיע לכ-4,000. חלקם השתמשו בבתים כבתי קיץ.
גרו בה גם אמנים רבים.
בתיה צפו אל נופי מפרץ נאפולי, ובנמלה הקטן עגנו ספינות וסירות דייגים.
כלכלתה התבססה על דיג, חקלאות וייצור חפצי אמנות.
העיר הייתה מחולקת לגושים על ידי רחובות ראשיים (קארדו) ומשניים (דקומנוס), והייתה קטנה בהרבה מפומפיי (שטחה הכולל כ-200 דונם).
בתקופה האוגוסטנית בוצעו בעיר שיפוצים נרחבים במבנים ציבוריים ובהם: אמת המים, מערכת המזרקות, המרחצאות העירוניים והפרבריים.
בשנת 62 לספירה אירעה באזור המפרץ רעידת אדמה בעוצמה חזקה.
בניינים רבים ניזוקו והפכו מסוכנים למגורים.
עד שנת 79 לספירה שופצו חלקם.
התפרצות הווזוב בשנה זו שמה קץ לקיומה של העיר וכיסתה אותה בשכבות של אפר ובוץ געשי בעובי כ-20 מטר.
במשך יותר מ-1,600 שנים לא ניסה איש לחשוף את אשר מתחת לשכבות.
רק ב-1709 התגלתה העיר במקרה בעת חפירת באר, וכמה עשרות שנים מאוחר יותר החלו חפירות ארכאולוגיות.
כיום שוכנות באזור העיירה ארקולנו (Ercolano), שעד 1969 נקראה רזינה, אך שמה הוסב לשמה האיטלקי של הרקולנאום, והעיירה פורטיצ'י.
העיירה ארקולנו גובלת ממש באתר החפירות, והדבר יוצר חיכוך מתמיד בין התושבים להנהלת האתר.
התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 או ב-25 באוקוטובר, שנת 79 לספירה, תפסה את תושבי מפרץ נאפולי כשאינם ערוכים לה.
לא הייתה התרעה מוחשית על בוא ההתפרצות.
עם זאת היו סימנים מעידים אחדים לאפשרות שיקרה אירוע מסוים: בארות המים והמעיינות שסביב ההר התייבשו 10 ימים לפני שההר התפרץ, והפרות שרעו במדרונות הר הווזוב התנהגו בצורה מוזרה.
מספר רעידות אדמה קלות אירעו בימים שקדמו להתפרצות.
בצורה אירונית משהו, ב-23 באוגוסט, התקיימה החגיגה השנתית של תושבי פומפיי לכבודו של האל וולקן – האל האחראי להרי הגעש (בעבר סברו שההתפרצות הייתה ב-24 באוגוסט).
איש לא קישר בין רעידת האדמה משנת 62 לבין הווזוב, שהיה רדום במשך מאות שנים, וכלל לא נחשב באותה התקופה להר געש.
היחיד שהשווה את הוזווב להר הגעש הפעיל אֵטְנָה היה הגאוגרף היווני סטראבון.
ההתפרצות הפתיעה רבים מהתושבים ביישובי המפרץ, שלא הספיקו להימלט.
על פי שני מכתבים ששלח פליניוס הצעיר להיסטוריון הרומי טקיטוס, וכן על פי ניתוחים גאולוגיים של אדמת האזור ושל ממצאים מהחפירות, שוחזר מהלך ההתפרצות.
פליניוס, אז בחור צעיר בן 18, שהה בחופשת קיץ בעיר מיסנום (Misenum), בצפון המפרץ, כ-30 קילומטרים מההר.
מכתביו הם העדויות היחידות למה שהתרחש.
ב-...., בשעות הצהריים, החל זרם של עשן, אפר געשי ופומיס להתפרץ מלועו של ההר לגובה של עשרות אלפי מטרים, תופעה שפליניוס הצעיר כינה "עץ אורן ענקי".
הסלעים והאפר הגעשי נעו עם הרוחות לכיוון דרום מזרח, כשהם מכסים בנופלם את העיר פומפיי וסביבתה, מכלים בחומם הלוהט כל יצור חי שנקלע לאזור.
ההתפרצות כולה ארכה קרוב ל-24 שעות.
הרקולנאום שבמערב לא ניזוקה כמעט, למעט מעט נפולת של אפר, אך תושביה החלו להימלט מאימת ההר.
במהלך הלילה החל החומר הגעשי ליפול על ההר, והחל להתהוות על מורדותיו זרם פירוקלסטי, תערובת של אפר וסלעים מותכים, בטמפרטורה של כ-400 מעלות צלזיוס, שעשה את דרכו במהירות של כ-150 קמ"ש לכיוון הרקולנאום.
במשך מאות שנים הייתה סברה שכל תושבי העיר הצליחו להינצל, שכן כמעט שלא נמצאו בה שלדים.
ב-1982, עם הרחבת החפירות לאזור החוף, התברר כי סברה זו בטעות יסודה.
למעלה מ-200 שלדי אדם נמצאו בקרבת החוף, בתוך 12 בתי סירות, שריד לתושבי העיר שניסו להימלט אל הים מאימת ההתפרצות, בחושבם שסמוך לים יצליחו להינצל.
חומו של הזרם קטל אותם.
מעריכים שהם מצאו את מותם סביב השעה אחת בלילה.
בהמשך הלילה נוצר זרם פירוקלסטי נוסף, שכיסה את העיר בשכבה נוספת של טוף – חומר געשי, אך שני הזרמים הגדולים יותר הגיעו בבוקר ה-25 באוגוסט, והם שכיסו את העיר בשכבות שהצטברו לכדי 20 מטרים.
להבדיל מפומפיי, שכמות החומר הגעשי שניתכה עליה הייתה כה רבה עד כי חלק מגגות הבתים בה קרסו תחת העומס, בהרקולנאום, שבה ההרס נוצר על ידי נחשול פירוקלסטי, גגות הבתים שרדו בדרך כלל, היות שהבתים התמלאו בחומר הפירוקלסטי ועמדו בעומס.
התפרצות הר הגעש גרמה לשחרור של גזים רעילים – בעיקר תרכובות גופרית – לאוויר מפרץ נאפולי.
האפר הגעשי שעלה לאוויר גרם לאפלה באזור בשעות היום.
קיימת סברה כי מספר הנפגעים בעת הבריחה ההמונית מפומפיי לא היה נמוך ממספר הנספים בעיר עצמה.
פליניוס הצעיר ששהה בעיר מיסנום באחוזת דודו, כתב במכתביו כי האוויר באזור שעל שפת הים היה כה רעיל עד כי אלה שנשמו אותו מתו, ביניהם דודו בן ה-56, פליניוס הזקן, מפקד בצבא ובצי הרומאי, וחוקר בעל שם, שיצא בספינה לכיוון מרכז המפרץ.
אוויר עכור זה מנע מרבים את האפשרות להימלט מאימת ההר אל מחוץ לתחום המפרץ.
במשך השנים נעשו ניסיונות למצוא את מיקומה המדויק של הרקולנאום, אך אלה עלו בתוהו.
אמברוג'ו לאונה (Ambrogio Leone), טופוגרף, סימן ב-1503 את מיקומה המשוער במפתו במיקום קרוב לזה המדויק.
רק בשנת 1710, 1,631 שנים לאחר החורבן, עסק איכר מקומי מהעיירה רסינה בקידוח באר מים באתר.
הוא מצא חלקי שיש, שלימים הסתבר כי היו הריסות התיאטרון של העיר, שכללו שרידי פסלים, עמודים וציורי קיר.
השטח נרכש על ידי אציל צרפתי, ששימש כמפקד הצבא האוסטרי בנאפולי, ובנה את חווילתו בפורטיצ'י שבקרבת מקום.
עם הרחבת החפירה נמצאו חלקים מפסל של הרקולס, שלושה פסלי נשים, הקדשות מברונזה ועמודים.
האציל השתמש בחלק מהממצאים לקישוט ביתו, ואת יתרתם שלח לווינה, לנסיך יוג'ין מסבויה.
החפירות הרשמיות בהרקולנאום נפתחו רק בשנת 1738, בהוראתו של מלך ספרד ונאפולי קרלוס השלישי.
באותן שנים החל להתפרסם ברחבי אירופה דבר קיומן של "עתיקות הרקולנאום".
המלך דווקא לא היה מעוניין בפרסום התגלית, שכן הוא ביקש להשלים את חשיפת העיר כדי שיוכל להכריז עליה כמרכז תרבותי בר-תחרות לפירנצה, אך הדבר לא עלה בידו.
בשנת 1740 ביקר הוראס וולפול (Horace Walpole), בנו של ראש ממשלת בריטניה בשטח שבו נמצאו השרידים, ודיווח כי עיר רומאית תת-קרקעית החלה להיחשף.
בחפירות נמצא שמבני העיר שרדו במצב מצוין.
ייתכן שהסיבה לכך היא הזרם הפירוקלסטי שכיסה את העיר, מילא את המבנים בחומר געשי ומנע נזק כקריסת גגות כפי שאירע בפומפיי ממפולת האפר והסלעים שנחתו על העיר מאוחר יותר.
ב-1750 התגלו שרידי "חווילת הפפירוסים" ובהמשך שרידי הבזיליקה.
החפירות במאה השמונה עשרה בוצעו בפיקוחו של המהנדס קרל ובר, ולאחריו על ידי פרנצ'סקו לה וגה.
ברם, בשנת 1748 התגלו שרידי פומפיי, ובאחת הפכה העיר השכנה למתחרתה של הרקולנאום.
גובה השכבות בפומפיי היה רק ארבעה מטרים, היא הייתה הרבה יותר קלה לחשיפה, והחל מ-1750 הופנו אליה מרבית מאמצי החשיפה.
המהנדס קרל ובר עזב את אתר הרקולנאום ועבר לפקח על החפירות בפומפיי.
לכל אלה נוסף לחץ כבד מצד תושבי העיר רזינה, הגובלת באתר, וכך הסתיימו החפירות בהרקולנאום ב-1765. במאה התשע עשרה היו מעט ניסיונות חשיפה בעיר.
ב-1828 חפרה משלחת איטלקית בעיר עד 1855, אך קצב החפירות היה איטי, הן בשל עובי השכבות והן בשל התקשות החומר הפירוקלסטי.
רק במאה העשרים שבו עתיקות העיר לעניין את הארכאולוגים.
ב-1927 חודשו וביתר שאת מאמצי החשיפה בראשות הארכאולוג האיטלקי אמדאו מאיורי, ובתמיכת ממשלת איטליה, והן נמשכות עד ימינו.
בשנת 1938, במלאת מאתיים שנה לתחילת החפירות הראשונות בעיר, נחשף הבית של מאתיים השנים.
ב-1942 מצא מאיורי את ראשו של פסל הסנטור נוניוס בלבוס ואת בסיס הפסל.
הגוף עצמו נמצא רק ב-1981, כ-40 שנה מאוחר יותר, בחפירות באזור החוף.
מניחים שהנחשול הפירוקלסטי היה כה עוצמתי עד כי סחף את גוף הפסל מערבה, לכיוון חוף הים.
חלקיו של הפסל חוברו וכיום הוא מוצג באתר.
בסוף המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 החפירות מתנהלות בעיקר באזור החוף והנמל, וכך נחשפו בשנות השמונים של המאה העשרים מעל מאתיים שלדים בבתי הסירות שעל החוף, ממצא חשוב ביותר המעיד הן על מהלך ההתפרצות והן על הדמוגרפיה העירונית.
חלק גדול מן העיר עדיין לא נחשף, ומאמץ החשיפה נתקל בקושי לשמר את הקיים, מכיוון שהחשיפה מזיקה לממצאים.
קיימת גם בעיה בהרחבת החפירות צפונה, מכיוון ששם (בסמיכות של מספר מטרים) שוכנת העיירה המודרנית ארקולנו.
רוב הממצאים שנחשפו בהרקולנאום נמצאים במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי.
שטחה הכולל של הרקולנאום הוא כ-200 דונם (מתוכם רק כ-50 פתוחים לציבור).
העיר מחולקת לחמישה גושים על ידי 5 רחובות אורך (קארדו), ו-3 רחובות רוחב שכיוונם מצפון מערב לדרום מזרח (דקומנוס).
רחובות האורך בשטח שנחשף ממוספרים כקארדו 3, 4 ו-5 (קרדו 1 ו-2 טרם נחשפו).
שני רחובות הרוחב הם דקומנוס מקסימוס (Decumanus Maximus – הדקומנוס הראשי) ו-Decumanus.
הרחובות שכבר נחשפו מחלקים את העיר לחמישה גושים, הממוספרים מ-2 עד 6 .
רחוב בהרקולנאום שונה מרחוב בפומפיי.
הרחובות מרוצפים באבני בזלת ותחומים במדרכות.
להבדיל מפומפיי, שבה היו הרחובות מיועדים גם למעבר עגלות וכרכרות.
לא כן בהרקולנאום העשירה – הרחובות נועדו למעבר בני אדם, ולכן הם אינם מחורצים בחריצים האופייניים לאופני עגלות.
האספקה לבתי העיר הובאה באמצעות סבלים או פרדות.
עד להקמת אמת המים שהובילה מים לעיר, האקווה אוגוסטה, נהגו התושבים לקבל את מימיהם באמצעות ה"אימפלוביום" – בריכה לקליטת מי גשם, במרכזו של האטריום, שהוזנה על ידי ה"קומפלוביום" – פתח בגג הבית.
מהבריכה הגיעו המים למאגר תת-קרקעי שממנו נשאבו בעת הצורך.
לאחר חיבורה של העיר למערכת המים הפכו ה"אימפלוביומים" לקישוטים דקורטיביים.
המים הובלו בתוך העיר בצנרת ייעודית.
בקרדו 5 שכנה המאפייה (פיסטרינום) ששירתה את תושבי העיר.
במאפייה זו לא רק אפו את הלחם, אלא גם טחנו את הקמח.
כיכרות הלחם נמכרו בחנות סמוכה.
הרקולנאום הייתה הרבה פחות תעשייתית מפומפיי, אך תעשיית הצמר שגשגה בה.
בהרקולנאום היו שני בתי מרחץ.
הגדול שביניהם היה בית המרחץ העירוני (Terme), ואילו אחיו הקטן והמהודר יותר נקרא בית המרחץ הפרברי (המרחצאות הסאב-אורבניים – Terme suburbane).
המרחצאות העירוניים ממוקמים בצפון מערב העיר.
המרחצאות מחולקים לשני חלקים – מרחצאות הגברים ומרחצאות הנשים.
הנכנס למרחצאות הגברים עובר במסדרון ארוך המוליך לאולם שמוקף בקמרונות משלושת צדדיו.
אולם הספורט (הפלאסטרה) שימש לא רק לתרגילי התעמלות אלא גם למפגשים חברתיים.
לאחר מכן היה המבקר במרחצאות נכנס למלתחה (Apodyterium), חדר ובו ספסלי ישיבה ומדפים לבגדים, שם היה פושט את בגדיו ונכנס לחדר המים החמימים (טפידריום – tepidarium), ולחדר המים החמים (קלדריום – caldarium), ולבסוף לחדר המים הקרים – פריג'ידריום (frigidarium).
הטפידריום היה בעל רצפה מוגבהת, שחוממה על ידי זרמי אוויר חם תת-רצפתיים.
על הרצפה פסיפס ובו האל טריטון מוקף בארבעה דולפינים.
דלת הובילה ממנו אל הקלדריום, שהיה מחומם תמידית.
מרחצאות הנשים היו קטנים בהרבה, אך נשמרו טוב יותר.
הרוחצות היו נכנסות לחדר המתנה מרווח, משם לחדר המלתחה (Apodyterium), שעל רצפתו אותה דוגמת פסיפס כמו במרחצאות הגברים, ובה משובצים דולפינים, תמנון ודיונון סביב טריטון.
משם היו נכנסות לטפידריום, ובו מוזאיקה מעוטרת, ומשם לקלדריום.
לא היה במרחצאות הנשים חדר מים קרים.
המרחצאות צוידו גם בחדרי דוודים שם חוממו המים.
ליד הפלאסטרה מוקמו גם אולמות למשחקי כדור.
הווילה של הפפירוסים (Villa dei Papiri)
הווילה של הפפירוסים היא המבנה היחיד שנחשף מחוץ לעיר.
זהו ביתו של לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס, אבי אשתו השלישית של יוליוס קיסר, קלפורניה.
הווילה הייתה מרוחקת מרחק מה מהעיר עצמה.
היא הייתה ענקית בממדיה, והשתרעה לאורך 250 מטרים של חוף הים, בשטח של כ-2,800 מטר רבוע.
הווילה כללה ארבעה מפלסים, ולמרגלותיה גן ירק וגפנים.
הייתה זו כנראה הווילה המפוארת ביותר בעיר, ואחת המפוארות באזור המפרץ.
בווילה הנושקת לים נמצא אוסף גדול של מגילות (1,785 במספר), מרביתן כתביו של הפילוסוף היווני יליד גדר פילודמוס.
האוסף נמצא כיום בספרייה הלאומית של נאפולי.
ארכאולוגים וחוקרים מעריכים כי בהסתברות מסוימת ניתן למצוא באתר מגילות נוספות, ככתבים אבודים של אריסטו, סופוקלס ואחרים.
בעזרת הדמיה ממוחשבת מצליחים היום להתחיל לפענח את הכתוב בתוך המגילות המפוחמות מבלי לפתוח ולפורר אותן, בתהליך דומה לזה שנעשה עם מגילת עין גדי.
התפחמות המגילות עקב התפרצות הווזוב יצרה את התנאים לשימורן.
מגילות הפפירוס דורשות יכולת הפרדה גבוהה יותר מכפי שנעשה במגילת עין גדי.
התכנון הוא לשלב בינה מלאכותית בפיתוח טכנולוגיה שתסייע לפפירולוגים לפענח את מגילות הפפירוס המפוחמות.
ב-5 בפברואר 2024 פורסם כי חלק מהטקסט של המגילה הראשונה שנחשף פוענח, והוא מיוחס לפילודמוס.
ב-1997 נחשפו בווילה שתי קומות, שרידי גנים ובית מרחץ.
ב-1998 נפסקו החפירות בווילה בשל קשיי תקציב.
הווילה נמצאת במיקום בעייתי מאוד – כארבעה מטרים מתחת לפני הים, וסובלת מהצפות לפרקים.
בווילת הפפירוסים נמצא גם אוסף גדול ושמור היטב של פסלי ברונזה, שניצל בשל היותו קבור מתחת לחומר הגעשי.
האוסף מוצג כיום במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי.
הווילה נפתחה לציבור רק ב-2003, אך נסגרה שוב ב-2007 לצורך שימור ציורי קיר ופסיפסים שהתגלו בקומה העליונה (לתוכנית הווילה).
המיליארדר האמריקני ז'אן פול גטי בנה במאליבו שבקליפורניה וילה לפי תוכנית הווילה של הפפירוסים, לשם הקמת מוזיאון.
בית המלון נקרא כך בשל גודלו המסיבי – כ-2,150 מ"ר.
זה אינו מלון, כי אם וילה פרטית שנבנתה בתקופת אוגוסטוס, בעלת תצפית פנורמית לים.
הבניין נשמר בצורה גרועה יחסית, וניזוק קשות במהלך ההתפרצות והחפירות הארכאולוגיות.
בתוכו יש מרחצאות פרטיות מכוסים בציורי קיר.
יש סברה כי הבניין ניזוק כבר ברעידת האדמה של שנת 62, ובעליו העדיפו להפוך אותו למלון ולהשכיר את חדריו.
חשיפת הבית החלה ב-1852 על ידי בונוצ'י והסתיימה על ידי מאיורי ב-1930.
בבית מגורים זה שכנו מספר משפחות.
הבית נבנה עוד בתקופה הסמאנטינית ושופץ בתקופה האוגוסטינית.
חזית הבית מעניינת במיוחד, והיא השתמרה בצורה מצוינת.
הבית היה בראשיתו בית מגורים מפואר, וחולק באמצע המאה ליחידות שבהן שכנו מספר משפחות.
החצר הפנימית הופרדה מהמבואה באמצעות מחיצת עץ, שנתנה לבית את שמו.
נקרא כך משום שבו התגלה בשנת 1831 השלד האנושי הראשון (עד אז הייתה סברה שכל אנשי העיר הצליחו להימלט).
הבית בנוי משלושה מבנים, בכל מבנה שני נימפיאונים.
בית הצבאים – קאזא די צ'רווי
זהו בית אלגנטי של משפחה אמידה, המשקיף אל נופו של מפרץ נאפולי.
בבית נמצאו פרסקאות ויצירות אמנות רבות.
הבית נבנה בתקופת קלאודיוס או נירון.
הבית קיבל את שמו מציור קיר המתאר קבוצת צבאים בורחת מכלבים התוקפים אותם.
(קאזה דל אטריו א מוזאיקו)
מוזאיקה בצורת מלבניות ורבועיות על הקירות.
החצר הפנימית מרוצפת בפסיפס משובץ.
חדר אורחים גדול ופינת אוכל.
הבית עם הפסיפס של נפטון ואמפיטריטה
("קאזה דל מוזאיקו די נטונו א אנפיטריטה")
הבית היה שייך כנראה לסוחר עשיר.
בצמוד אליו הייתה חנות יינות, שנשמרה היטב.
על מדפי העץ בחנות נמצאו קנקנים שלפני כ-2,000 שנה שימשו לאחסון יין.
בבית נמצא אחד הפסיפסים היפים והשלמים שנתגלו בהרקולנאום – הפסיפס של האל נפטון והאלה אמפיטריטה, שעל שמם נקרא הבית כולו.
קיר אחר מקושט במוזאיקה שמורה פחות שבה נראה מסע ציד בעיצומו, ובכלל זאת כלבים וצבאים הבורחים מפניהם.
בקומה השנייה נמצאו פסלים של יופיטר והרקולס.
בית מאתיים השנים (קאזה דל ביצ'נטאריו)
בית זה נחשף ב-1938, בדיוק מאתיים שנה לאחר גילוי העיר.
מבנה שמוקדש לאוגוסטוס אוקטביאנוס ושימש גם כמושב הקוריה.
על הקיר פרסקו שבו מופיעים הרקולס, יונו ומינרבה מצד אחד, נפטון ואמפיטריטה מהצד השני.
באגף השמאלי ישנו חדר, שבו נמצאה גופה על מיטה.
לבית זה צמודה גזוזטרה, ומדרגות מוליכות אל חצר פנימית.
לאחר שנהרסה וכוסתה בהתפרצות, לא שבה הרקולנאום להיות עיר מיושבת.
כ-1,000 שנים מאוחר יותר נוסד באזור יישוב בשם רזינה.
העיירה רזינה הלכה ונבנתה במקום במשך 500 השנים הבאות, חלקה מבלי משים על שטחה של הרקולנאום.
עם גילוי שרידי הרקולנאום ב-1710, וחשיפתם מאוחר יותר, נוצרה בעיה, בין היתר משום שבתיה של רזינה בנויים בחלקם בשטח העתיקות, דבר שיוצר קונפליקט ומקשה על המשך החשיפה.
עם זאת, ב-1969 שינתה רזינה את שמה לארקולנו, שמה האיטלקי של הרקולנאום.
הרצל קביליו (13 בינואר 1951 – 25 בפברואר 1986) היה כדורגלן ידוע בשנות ה-70 וזמר ישראלי.
קביליו נולד בעיראק ועלה לישראל בגיל שנה.
הוא החל את דרכו כשוער מחליף בקבוצת מכבי יפו כשזו הייתה אז בליגה הבכירה (אז הליגה הלאומית).
הופעתו הראשונה בקבוצת הבוגרים הייתה בעונה 1972 כשוער מחליף.
משחקו הראשון היה ב-3 ביוני 1972, שלהי עונת 1971/1972 בליגה הלאומית, מול שמשון תל אביב ובו ניצחה יפו 3–4. בעונת 1976/1977 בליגה הלאומית שובץ כשוער קבוע ומאז ובמשך 8 עונות שיחק ב-176 משחקים, כולם בליגה הבכירה.
היו אלו העונות המפוארות של הקבוצה, עם משה אוננה בהתקפה ומוצי לאון בהגנה.
קביליו השוער שהחל את הקריירה שלו בגיל מאוחר יחסית, נחשב ספורטאי למופת ומנהיג הקבוצה.
ב-1977 זומן לנבחרת ישראל ושימש כשוער שלישי לצידם של השוערים אריה חביב ויוסי מזרחי.
בתחילת שנת 1981 ביצע את השיר "עוד שבת של כדורגל", שנכתב והולחן על ידיי עמי אסא ועובד על ידיי אילן וירצברג.
השיר שימש במשך שנים רבות כשיר אוהדי קבוצתו מכבי יפו ושל אוהדי כדורגל בישראל בכלל.
את השיר ביצע קביליו לראשונה בתוכנית "שעה טובה", לצד שחקני מכבי יפו.
ב-1983 פרץ במכבי יפו ריב בין שחקני הקבוצה לבין ההנהלה על רקע קשיים כספיים ואיחור בתשלום משכורות.
שחקני הקבוצה לא עלו למגרש, ובמקומם העלתה ההנהלה את שחקני הנוער.
המחלוקת הסתיימה בפשרה, אך המנהיג קביליו נאלץ לעזוב את הקבוצה בעקבות מרד השחקנים ועל רקע מתיחות קשה בינו ובין ההנהלה שחששה ממנהיגותו.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-12 במאי 1984 מול מכבי יבנה.
קביליו הועבר להפועל ירושלים, והיה חלק מהצוות שהעלה את הקבוצה לליגה הלאומית.
עזיבתו של קביליו הכתה בהלם את אוהדי ושחקני מכבי יפו, וגם אותו עצמו.
כמי שגדל ביפו ועשה בה את כל הקריירה שלו, לקח קביליו את העזיבה באופן קשה.
את צערו ביטא בשירו "לירושלים הלכתי", בתוכנית להיט בראש, בהשתתפות הקהל בהופה חיה.
השיר יצא בתחילת שנת 1985, והפך ללהיט גדול.
השיר על מילותיו ולחנו המלנכולי הוא שיר קינה על העיר שנאלץ לעזוב, עם האנשים, הטעמים והריחות שאהב.
קבליו לקח קשה את עזיבתו ממכבי יפו, והיה לו קשה להשלים עם המעבר, והוסיף לחלום על שובו אל הקבוצה שהייתה ביתו.
אולם אז לקה בסרטן והניסיונות להשיבו כבר לא הועילו.
הוא נפטר חודשים ספורים לאחר פרסום השיר, ב-25 בפברואר 1986.
בשנת 2008, מספר שנים לאחר פירוק קבוצת מכבי יפו, הקים ארגון האוהדים שלה את הקבוצה מחדש, תחת השם "מכבי קביליו יפו", על שמו.
בשנת 2017 אייל גולן ונבחרת גולסטאר תאילנד, הוציאו גרסת כיסוי לשיר "עוד שבת של כדורגל" לזכרו.
בשנת 2020 יצא רמיקס של עמרי סמדר לשיר "רוחות מדבר" שהקליט קביליו בשנת 1981 ונכלל באלבום "קולאז".
הרצת מניות היא דרך בלתי חוקית להשפיע על מחירי מניות הנסחרות בבורסה לניירות ערך.
פעולה זו משפיעה על סוחרים שאינם מודעים לתרמית, ועלולה לגרום להם לקבל החלטות שגויות, וכתוצאה מכך להפסדים כספיים.
הרצת מניות היא אחת התופעות הנפוצות ביותר בתחום המסחר בניירות ערך, ומתקיימת כמעט בכל הבורסות בעולם.
הרוב הגדול של מריצי המניות פועל בדרכים קשות לגילוי שכוללות פעמים רבות ניצול פרצות בחוק כדי לגרום לשינויים בשערי המניות.
המסחר בבורסה פועל על עקרון השוק, מוצעות בו למכירה מניות של חברות וכנגדן מוגשות דרישות לקניה.
המפגש הנשנה בין הקונים והמוכרים קובע את מחיר המניה.
בין המניות הנסחרות ישנן מניות של חברות ידועות וגדולות, להן קיימים ביקוש והיצע גבוהים.
מניות אלה מתאפיינות בנפח מסחר גבוה - כמות העסקאות היומיומיות בהן גדולה ונרשמת תנועה כספית גדולה בין מוכרים וקונים.
חלק מהמניות נסחרות פחות, והביקוש להן נמוך גם כן.
בעוד שכדאיות ההשקעה במניה אמורה להיגזר מרווחיות החברה אשר הונפקה, ניתוח החברות הללו מסובך לרוב, ומשקיעים רבים אינם מקבלים החלטות על סמך נתוני החברה, אלא על סמך נתוני המסחר במנייתה עד אותו הרגע בבורסה.
(למשל, מניה בעלת נפח מסחר גבוה היא מניה שקל יותר להיפטר ממנה במקרה של ירידות, לכאורה, מה שהופך אותה למסוכנת פחות, וכדאית יותר להחזקה) במקרה של תרמית, נתונים אלה אינם מייצגים את המניה, אלא מתקבלים ממניפולציה של המריץ.
הרצת מניה, כשמה, היא פעולה המאיצה את מחיר המניה כלפי מעלה, מתוך כוונה לרמות.
מניה בעלת נפח מסחר נמוך היא מועמדת אידיאלית להרצה.
בשנים האחרונות, ביטוי זה מכליל פעולות שונות המשפיעות על תנודות השערים:
ישנם משקיעים המתמחים ברכישת מניות שבהן קיים שיעור מחזיקי שורט גבוה.
כאשר נוצרת עלייה פתאומית במחיר המניה, מחזיקי השורט קונים את המניה כדי לסגור את פוזיציית השורט ובכך גורמים לעלייה חדה יותר במחיר המניה.
זוהי הדרך הנפוצה ביותר והפשוטה, הנעשית כיום בעיקר באמצעות האינטרנט - אדם המחזיק מניה של חברה מסוימת, מפיץ ידיעה או סדרת ידיעות כוזבות על אירוע חיובי אשר צפוי לגרום לעליית שער המניה.
השמועה גורמת למשקיעים לרכוש את המניה, והביקוש מביא לעליית מחירה.
בהגיעה לשער מסוים – מוכר המריץ את מניותיו ברווח, ומותיר את הקונים עם מניה שמחירה גבוה באופן מלאכותי, וכשיגלו כי אין מאחורי השמועה אמת, כבר לא יהיו להם קונים ומחיר המניה שברשותם ירד.
פעולות כאלה נפוצות בכל בורסה בעולם.
האינטרנט משמש מדיום נוח להפצת שמועות – בפורומים או באמצעות אי-מיילים המופצים בכמויות גדולות.
הרצה כזו אינה מצריכה השקעה גדולה בכסף, היא נוחה וקלה לביצוע.
זוהי הרצה מתוחכמת יותר, בה נעשה שימוש עוד לפני עידן האינטרנט וממשיכה להתקיים גם כיום.
הרצה זו מתבצעת על ידי כמה אנשים או על ידי אדם אחד שפתח כמה חשבונות בנק שונים.
באמצעות החשבונות הם קונים ומוכרים מניה של חברה בינם לבין עצמם, ובכל פעולה מעלים את מחירה.
סדרה של פעולות כאלה יוצרת נפח מסחר, ואשליה כאילו יש סיבה כלכלית לעליות, ומפתה משקיעים לרכוש את המניות של החברה.
לעיתים קרובות דואגים המריצים לפזר שמועות הקשורות להתפתחויות חיוביות, מה שמגביר את הפעילות סביבה.
כאשר המניה נמצאת בשער גבוה - נפטרים ממנה המריצים, על ידי גריפת רווח.
המשקיעים האחרים נותרו עם מניה שמחירה אינו מבטא את שוויה האמיתי של החברה, ערכה צונח ושווי כספם המושקע הצטמק.
להרצה כזו עוד כמה מאפיינים בולטים:
כדי לבצע אותה ביעילות, נדרשים סכומי כסף גדולים, יחסית, ונדרשות הבנה ומיומנות באופן פעילות השוק.
הרצה כזאת מכילה אלמנט של סיכון למריצים.
במקרה ומזימתם תיכשל ומחיר הקנייה של המניה לא יעלה - הם עלולים "להיתקע" עם כמות מניות שקנו בשער גבוה ולהיאלץ למכור אותן במחיר נמוך.
פעולה כזאת נעשתה על ידי הבנקים בישראל בשנות ה-80. זוהי הרצה איטית יותר: הבנקים דאגו לווסת את עליית שערי מניותיהם על ידי הזרמה קבועה של פקודות קניה ומכירה באופן מלאכותי.
כך הם קבעו את עליית השערים באופן קבוע ומדוד, במקום שהשוק יעשה זאת מעצמו.
על כך נדונו למאסר וקנסות מנהלי בנקים ומנהלי תיקים שעסקו בהרצת מניות בנק.
בישראל, הרצת מניות היא עבירה לפי חוק ניירות ערך, והמבצע אותה צפוי לקנס של עד רבע מיליון שקלים ומאסר עד חמש שנים:
בעולם כולו מנסים להתמודד עם התופעה, לא תמיד בהצלחה.
הבורסה לניירות ערך בישראל מצוידת בכלים שנועדו למנוע הרצת מניות.
בין היתר, נבדקים ומוצלבים נתונים על עסקאות חריגות: פעילות ערה במניה עם סחירות נמוכה יכולה לעורר חשד ולהיבדק, כך גם מניה העולה ללא הגיון כלכלי.