tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1955 — Unfinished Story — אליזבתה מקסימובנה
1959 — "המניפה של ליידי וינדרמיר מאת אוסקר ויילד — ליידי וינדרמיר
1961 — "כנפיים" מאת Korniychuk — קטרינה רמז
1962 — "Maskarad" של מיכאיל לרמונטוב
1966 — "Stakan vody" — דוכסית מרלבורו
1972 — "[Beshennye dengi" מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי — לידיה
1977 — "Lubov Yarovaya" במאי: פומנקו — פנובה
1981 — "הבחירה" על ידי יורי בונדארב — מריה
2002 — "Enough Stupidity in Every Wise Man" מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי — טורוסינה
פרס הפדרציה הרוסית בתחום התרבות (2006) — להצגה "Enough Stupidity in Every Wise Man" מאת אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי
פרס ראש עיריית מוסקבה בתחום ספרות ואמנות (2000) — את התפקיד הראשי בהצגה "צומת" בתיאטרון ירמולובה
עיטור "למען המולדת" דרגה 2 (01.04.1998) — עבור תרומה גדולה לפיתוח תרבות ואמנות
עיטור "למען המולדת" דרגה 3 (11.10.2018) — עבור תרומה גדולה לפיתוח תרבות ואמנות, שנים רבות של פעילות פורה.
עיטור "המלחמה הפטריוטית הגדולה" "דרגה 2 (11.03.1985) — עבור אומץ לב, החזקת-מעמד וגבורה במאבק נגד הנאצים במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945
מדליית "הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "20 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "30 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "40 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "50 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "60 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "65 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "70 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
מדליית "עבור העבודה האמיצה במלחמה הפטריוטית הגדולה, 1941–1945"
אלינה דוני היא זמרת ג'אז ומלחינה אלבנית-שווייצרית.
היא נולדה ב-10 במרץ 1981 בטירנה, אלבניה.
היא עזבה את ארץ הולדתה לשווייץ ב-1992, כשהייתה בת 10. דוני למדה מוזיקה קלאסית וג'אז באוניברסיטת לאמנויות ברן שבשווייץ.
מאז 2004, מוזיקת הפולק היה השראתה העיקרית.
בכתבה שכתב ג'ון פורדהם כתב כי:
2020: Lost Ships (עם רוב לופט)
אלינה בורן (באסטונית: Elina Born; נולדה ב-29 ביוני 1994) היא זמרת אסטונית.
אלינה נולדה בלחטסה שבאסטוניה ב-29 ביוני 1994.
ב-2012, היא הופיעה בגרסה האסטונית של אמריקן איידול, שנקראת Eesti otsib superstaari , והגיעה עד לגמר התוכנית במקום ה-2.
ב-18 במאי 2015, אלינה הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Elina Born.
ב-2015, אלינה הייתה נציגת אסטוניה באירוויזיון 2015 יחד עם סטיג רסטה עם השיר "Goodbye to Yesterday".
הם סיימו במקום ה-7 בגמר.
ב-2017, אלינה ניסתה להיות נציגת אסטוניה פעם נוספת באירוויזיון 2017. היא הגיעה למקום האחרון בגמר קדם האירוויזיון האסטוני ולא ניסתה לייצג את אסטוניה פעם נוספת.
אלין וגנר (בשוודית: Elin Wägner ; 16 במאי 1882 – 7 בינואר 1949) הייתה סופרת, פמיניסטית ופילנתרופית שוודית.
לצד פרדריקה ברמר, היא נחשבת לאחת מחלוצי הפמיניזם השוודי, שהשפיעה רבות על ההתפתחות החברתית בשוודיה.
אלין וגנר נולדה למשפחת מורה בעיר לונד.
לאחר סיום בית הספר היא עבדה כמורה.
בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה אלין וגנר הייתה תומכת בתנועות השלום.
בשנת 1919 היא הקימה ארגון להצלת ילדים.
היא הייתה בין מקימי של ארגון הנשים בשוודיה.
בשנת 1923 היא הייתה בין מקימי ירחון פוליטי Tidevarvet ועמדה בראש המערכת עד לשנת 1927.
את ספרה הראשון היא כתבה בשנת 1907. ספרים של וגנר דנים בזכויות נשים, תנועת השלום וזיהום הסביבה.
בשנת 1923 היא זכתה בפרס ספרותי שוודי.
עבור ספר ביוגרפי שלה על סלמה לגרלף היא זכתה להיכלל באקדמיה השוודית בשנת 1944. אלין וגנר כתבה תסריטים למספר סרטים.
היא התחתנה בשנת 1910 והתגרשה מבעלה בשנת 1922.
אלימלך (מיילך) פרלמן היה איש ציבור וסוחר ביישוב הישן בירושלים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מראשי עדת החסידים בירושלים.
רכש והרחיב את בתי שכונת "בתי פרלמן" הסמוכה למאה שערים, הקרויה על שמו.
בית מסחרו שכן ברחוב יפו – בית פרלמן.
נולד בגליציה, בנו של רבי ישראל איסר פרלמן, אב"ד רוזוודוב, שהיה מתלמידי החוזה מלובלין ומחותן של אדמו"רי בית דז'יקוב.
אמו, פייגל אסתר, היא בתו של הרב יחיאל אשר שמואל כהנא-שפירא, שהיה אב"ד זאלין במשך עשרים ושש שנה, ולפני כן אב"ד בשינאווא.
לרב כהנא שפירא היו ארבעה עשר ילדים.
פייגל אסתר הייתה נשואה בזיווג ראשון לאדמו"ר רבי שלמה לייב מלנטשנא.
בשנת 1845 עלה לארץ ישראל כילד עם אמו האלמנה וסבו הרב כהנא-שפירא והם התיישבו בירושלים.
סבו הצטייד במכתב המלצה מרבי צבי הירש מרימנוב, ובו כתב עליו: "אתכם לבקש רחמים עבורו לכבדו ולקרבו בכל מיני קירבות כי לו יאתה הכבוד והתהלה ולעטרו בכבוד והדר ולעמוד לו לימין בכל משאלות לבו".
הרב כהנא שפירא נפטר בט"ו תמוז תרי"ב (1852) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
פרלמן נשא את בתו של רבי ברוך בנימין זאב ("וולף") וינשטוק, שהיה הדיין הראשון של העדה החרדית האשכנזית בירושלים, אבי משפחת וינשטוק בירושלים.
בשנת 1880, לאחר נישואיו, החל אלימלך פרלמן לסחור בברזל ובחומרי בניין.
בית המסחר שלו לחומרי בנין וברזל היה הראשון בירושלים בבעלות יהודית.
בתחילה בית המסחר שכן בעיר העתיקה.
כעבור זמן העביר את בית המסחר אל רחוב יפו, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
היה זה בית המסחר היהודי הראשון בירושלים שפעל מחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1887 הוקמה שכונת "עיר שלום" סמוך למאה שערים.
כעבור כמה שנים רכש פרלמן את בתי השכונה עם קרוביו והוסיף בתים נוספים סביבה, והשכונה נקראה "בתי פרלמן" על שמו.
רחובות השכונה הקטנה צרים ומותאמים לעגלות סוסים, ואין אפשרות כניסה לכלי רכב.
לשכונה שני רחובות: רחוב אדמון ורחוב הרב יוסף גרשון (לשעבר: חנן).
לימים, בין דייריה היה הרב יוסף שלום אלישיב.
חלק מ"בתי פרלמן" נמכרו לנוצרים.
בשנת 1896 הואשם פרלמן בחטיפת ילד נוצרי שעקבותיו נעלמו, כעבור זמן נשפט המעליל על ידי השלטון העות'מאני ונכלא.
פרלמן נפצע קשה מאבנים שהושלכו עליו על ידי אחד מתושבי השכונה הנוצרים.
פרלמן היה מעסקניה החשובים של עדת החסידים בירושלים.
הוא עמד בראש וניהל מוסדות רבים בירושלים.
היה מפעילי "ועד האחדות" שהוקם בשנת 1895 לשיתוף פעולה של המנהיגים האשכנזים והספרדים בירושלים ובקשרים בינם לבין השלטון העות'מאני.
נמנה בוועד של עשרת היהודים שבאו לקבל את הקיסר הגרמני, וילהלם השני, בביקורו בירושלים ב-1898. חתם על מודעת ברכה לרב שמואל מוהליבר שביקר בירושלים בסוף המאה ה-19.
בשנת 1925 התכנסה הנהלת לשכת המסחר בארץ ישראל, באספה התפטר אלימלך פרלמן מהנהלת הלשכה.
בשנת 1926 נבחר אלימלך פרלמן לוועד למען תוצרת הארץ.
בנו שלמה פרלמן סייע לאביו במסחרו ועסק בצורכי ציבור.
נפטר בשנת 1949. לאחר מלחמת ששת הימים הועבר קברו להר הזיתים.
בנו ברוך בנימין זאב פרלמן, (נקרא על שם סבו מצד אמו) סייע לאביו במסחרו.
בתו צפורה נישאה לסוחר העורות הרצל חבס, בנם הוא ברוך חבס.
בתו חוה נישאה לפנחס לייבוש ובר, תלמיד של רבי חיים מבריסק.
נכדו, בן בתו חוה, הוא הרב משה ובר.
נכדתו הינדה ובר נישאה לעמרם בלוי.
בן נינו הוא הרב ישעיהו הרצל, רבה של נוף הגליל.
נכדת נינתו היא גתית הלמר, דוברת המשרד להגנת הסביבה.
אלין חיה כהן (נולדה ב-30 באוגוסט 2001) היא דוגמנית, שחקנית, אושיית רשת ואשת עסקים ישראלית, בעלת מותג איפור וקוסמטיקה הנושא את שמה.
כהן נולדה בחדרה ליורם, עורך דין, ומירי כהן, מאפרת במקצועה, ולה שני אחים גדולים ואח קטן נוסף למדה בבית הספר היסודי "ניצנים" בחדרה.
את לימודיה התיכוניים החלה בבית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות, ובכיתה י' עברה לבית הספר התיכון "גימנסיה חדרה" ולמדה במגמת שיווק.
עבודת הגמר שלה, שנכתבה על המותג שבבעלותה, נבחרה לאחת משלוש העבודות המצטיינות מטעם משרד החינוך והתאחדות התעשיינים בישראל.
בגיל 8 נפגעה קשה בראשה בתאונת אופניים אשר גרמה לה לדימום מוחי ולנזקים בראשה, ועברה ניתוח ראש מורכב ותהליך שיקום ארוך.
היא מספרת כי החיפוש אחר תכשיר קוסמטי שיסייע לה להסתיר את הצלקות שנותרו בראשה הוביל אותה ב-2017 לפתיחת חברת הקוסמטיקה "אלין כהן בע"מ" שנמצאת מאז בבעלותה.
באפריל 2020, התגייסה לצה"ל ואת שירותה עשתה בחיל התקשוב.
בשנת 2025 התארסה לבן זוגה בר לוי יועץ נדל"ן.
ב-2015 התפרסמה לראשונה בתוכנית המציאות של ערוץ הילדים "הבנים והבנות" בעונה השלישית, בה התמודדה והודחה שלישית.
לאחר מכן פתחה כהן ערוץ יוטיוב, בו הציגה סרטוני הדרכות וטיפים בנושא איפור, טיפוח, אופנה, לייף סטייל, סרטונים תיעודיים מחיי היום יום.
בעקבות הצלחת הערוץ זכתה לחשיפה שהובילה לשיתופי פעולה עם מספר חברות קוסמטיקה, בהן מאק, איל מקיאג' ולוריאל.
לאחר כשנתיים הקימה מותג איפור הנושא את שמה והחלה בייצור חמישה שפתונים, שהיו המוצרים הראשונים של המותג.
בשנת 2016 נבחרה כהן ביחד עם אימהּ, מירי, וחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, להוביל את קמפיין איגוד האינסטגרם הישראלי כנגד אלימות ובריונות ברשת.
בספטמבר 2017 זכתה כהן יחד עם דנה זרמון בתואר "בלוגרית השנה" בטקס פרסי האופנה הישראלי של מגזין "את".
כהן הייתה הצעירה ביותר שהשתתפה בתחרות וזכתה בה.
בדצמבר 2017 שיתפה פעולה עם אתר הקניות Adika במסגרתו עיצבה לרגל יום ולנטיין, קולקציית קפסולה הנושאת את שמה, המורכבת מפרטי לבוש ואקססוריז.
בקיץ 2018 נבחרה להנחות לצד קווין רובין ואנג'ל ברנס, את פסטיבל המוזיקה לבני נוער וצעירים של מגזין הנוער "ראש אחד" באמפי פארק ראשון לציון, והתארחה בסדרה "אדוני המאמנת" של קובי מחט בתפקיד עצמה.
באותה שנה, השתתפה גם בקליפ לשירם של עדן בן זקן לצד ברק שמיר, "מקסיקו".
במאי 2019 הובילה קמפיין לערוץ MTV, כיבבה בפרסומות של חברות ומותגים שונים בהם מילקי, מותג האיפור מאק, מותג ההלבשה TNT ועוד.
כהן משמשת כפרזנטורית של המותג Seven מבית אופטיקנה, השיקה עם הרשת קולקציית משקפיים חדשה, ובמסגרת הקמפיין הופק שיר וקליפ באורך מלא בביצועה.
היא הובילה את הקמפיין של אדידס ישראל ושל חברת סמסונג, הישראלית והעולמית, בה שימשה פרזנטורית במשך כשלוש שנים.
בספטמבר 2019, השיקה כהן פילטר לאינסטגרם המבוסס על צבעי השפתונים במותג שלה.
באותו השנה נבחרה לרשימת "40 הצעירים המבטיחים עד גיל 40" של העיתון "גלובס".
בשנים 2020 - 2022 שיחקה כהן את "לירז" בסדרת הנוער "זיגי" בערוץ "ניקלודיאון".
חודש אחר כך, החל שידור הסדרה "אבאלה" ב"הוט" בה משתתפת כהן לצד אביה.
בשנת 2020 נבחרה לרשימת "30 הצעירים המבטיחים של השנה מתחת לגיל 30" של מגזין "פורבס" (Forbes 30 Under 30).
ואף לאחר מ-"40 הצעירים המבטיחים של ישראל מתחת לגיל 40" בפרויקט 40UNDER40 של האתר "אייס" בשנת 2020.
כהן זכתה בפרס "פאשניסטית השנה" לשנת 2020 בטקס נבחרי הילדים של ישראל בידור.
יחד עם נוי אייזן, מיטל פטש כהן וניב כהן, כהן השתתפה בכתיבת השיר "Ue La La" עבור עדן אלנה, לצורך הליך הבחירה הישראלי לאירוויזיון 2021, אך השיר לא הגיע לשלב הבחירה הסופי.
ביוני 2021, הגישו כהן ושותפיה ליצירת השיר תביעה לההרכב האמריקאי "מייג'ור לייזר" והזמרת סיה בטענה שהעתיקו חלקים מתוך השיר הישראלי לשירם "Titans".
אלינה ברדץ'-יאלוב (נולדה ב-20 בינואר 1982, כ"ה בטבת ה' תשמ"ב) היא מומחית לתקשורת אסטרטגית ומרצה בתחומה, יועצת תקשורת וחברת כנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו.
אלינה ברדץ'-יאלוב נולדה במוסקבה, אז בברית המועצות, ובשנת 1995 עלתה לישראל עם הוריה.
הם התגוררו תקופה קצרה בעיר ראשון לציון ובאר שבע ולאחר מכן התיישבו באשדוד.
ב-2006 קיבלה תואר שני מהמחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן וב־2009 קיבלה את תואר הדוקטורט שלה מאוניברסיטת לידס שבבריטניה בתחום תקשורת אסטרטגית.
עבודות המאסטר (בהנחיית שלמה שפירא) והדוקטורט שלה עסקו בנושא הלוחמה הפסיכולוגית בין רוסיה לצ'צ'ניה, כשהמאסטר עוסק בשנים 1999-2001 והדוקטורט עוסק בזמן שתי המלחמות.
משנת 2005 ועד תחילת כהונתה כחברת כנסת שימשה כמרצה בתחום התקשורת בכמה מוסדות לימוד בישראל ומחוצה לה, ובהם אוניברסיטת שפילד הלאם בבריטניה, מכללת דוד ילין, אוניברסיטת בר-אילן, מכללת הדסה ועוד רבים.
ב-2011 הצטרפה לצוות התקשורתי של ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו כיועצת למגזר הרוסי עד 2012. לאחר מכן הייתה הדוברת של יו"ר מפלגת ישראל ביתנו, שר האוצר אביגדור ליברמן, שאז כיהן כחבר כנסת.
בתפקידה האחרון בשנת 2020 הוצבה בראש מערך הדוברות של הקונגרס האירו-אסייתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 היא הוצבה במקום העשירי ברשימת ישראל ביתנו.
לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש וההתפטרות של אביגדור ליברמן במסגרת החוק הנורווגי, היא החלה לכהן כחברת הכנסת העשרים וארבע והייתה חברה בוועדת הבריאות, בוועדת העבודה והרווחה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובעוד תפקידים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שהוקדמו לנובמבר 2022 היא הוצבה במקום ה-11 ברשימת ישראל ביתנו ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2023 היא הוצבה במקום השני ברשימת "אשדוד ביחד" בראשות שמעון כצנלסון, ומכהנת כחברת מועצה במועצת עיריית אשדוד ה-12.
ח"כ אלינה ברדץ'-יאלוב הייתה חברה בוועדת העבודה והרווחה, בוועדת הבריאות ובוועדה לפניות הציבור.
בנוסף שמשה כיו"ר השדולה לזהירות בדרכים יחד עם ח"כ בועז טופורובסקי וח"כ יעקב אשר, ושמשה כיו"ר השדולה לקידום נשים בפריפריה יחד עם ח"כ לימור מגן-תלם וכיו"ר השדולה לסטודנטים יחד עם ח"כ מירב בן ארי.
אלינה נשואה לליאוניד ברדץ', להם ילד אחד והם מתגוררים באשדוד.
אלינה ארראטובנה אוונסיאן היא טניסאית רוסייה.
אוונסיאן זכתה בארבעה תארים ליחידים ותשעה תארים בזוגות בטורנירים של ITF Women's Circuit.
היא זכתה בתואר ITF הגדול הראשון שלה בטורניר Reinert Open 2021.
באפריל 2022 העפילה לראשונה לרבע גמר טורניר בוגוטה של WTA.
באליפות צרפת הפתוחה 2023 העפילה לסיבוב הרביעי ועלתה למקום ה-80 בדירוג העולמי.
אלין דה מונק (; נולד ב-22 בינואר 1988), ידועה גם בשם הבמה אלקטרה, היא זמרת ושחקנית בלגית.
דה מונק הוציאה את אלבום הבכורה שלה, More Is More, בשנת 2010. הוא הגיע למקום השני במצעד האלבומים של פלנדריה.
בתקופה הזו היא מנחה את תוכנית הרדיו Que Pasa.
בהמשך הנחתה בערוץ טלוויזיה JMC לצד שון דונדט.
אלין דה מונק התחילה את קריית שחקנית בשנת 2007 כאשר שיחקה באופרת סבון בלגית Thuis.
בשנים 2012–2017 היא הצטלמה בסדרת טלוויזיה Crime Clowns.
בשנת 2020 היא התחילה לשחק בסדרה Instafamous.
בסך הכול היא שיחקה במעל ל-15 סדרות טלוויזיה.
בשנת 2013 היא דיבבה בסדרת הנפשה "הדבורה מאיה".
בשנת 2019 היא דיבבה לפלמית ב"צעצוע של סיפור 4".
אלין הוא סרט צרפתי-קנדי מסוגת דרמה-קומית ומסוגת סרט מוזיקלי, אשר עוסק בחייה המוקדמים ובקריירה של הזמרת סלין דיון.
הסרט מתמקד בנערה קנדית-צרפתייה בשם אלין דיו שבעזרתו של הסוכן האישי שלה הופכת לזמרת מצליחה ולימים גם כוכבת בין לאומית.
הסרט יצא ברחביי העולם במהלך 2021 ו-2022.
הסרט נכתב ובוים על ידי השחקנית הצרפתייה ולרי למרסייה שגם כיכבה בתפקיד הראשי בסרט בתור סלין עצמה.
למרסייה מגלמת את סלין בכל שלב בחייה החל מהילדות ועד גיל העמידה שהגוף והפנים שלה מותאמים לגיל באמצעות תוכנה דיגיטלית שנעשה בה שימוש בשלב שאחריי ההפקה.
עם זאת קטעי השירה מבוצעים על ידי הזמרת הצרפתייה ויקטוריה סיו.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-13 ביולי 2021 וב-10 בנובמבר אותה שנה הסרט יצא לראשונה בצרפת וב-26 לאותו חודש גם בקנדה.
הוא ספג ביקורות מעורבות מהמבקרים אך זכה ל-4 מועמדויות בטקס הפרסים הצרפתי פרסי סיז ואף זיכה את למרסייה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל קאן ביולי 2021 ולאחר מכן שוחרר ברחביי העולם במהלך סוף 2021 ותחילת 2022.
לקראת יציאת הסרט בקנדה משפחתה של סלין גינתה את הסרט וטענה כי יש בו לא מעט אי דיוקים וגם מתחה ביקורת על הדרך שבה משפחתה הוצגה בסרט כאשר לטענתם הם הוצגו כמו כנופיה.
סלין עצמה לא דיברה על הסרט בפומבי עד היום אם כי המנהל האישי שלה אישר את יציאת הסרט ובנוסף למרסייה טענה שבנה של סלין ביקש ממנה צפייה פרטית בסרט.
אנגלומארד וסילבט דיו הם הורים ממעמד הפועלים שמגדלים 13 ילדים בקוויבק שבקנדה.
אך סילבט נכנסת שוב להיריון והיא יולדת את הבת ה-14 שלה לה היא החליטה לקרוא אלין בעקבות שיר שהיא אוהבת.
משפחת דיו חולקת אהבה למוזיקה וגם כך אלין שמבינה כי היא רוצה להיות זמרת.
בעקבות כך סילבט מחליטה להגשים את חלומה של אלין ובנה הבכור כותב לה שיר שאותו היא מקליטה.
לאחר מכן הוא שולח את הקלטת לגיא-קלודי קמר, מנהל אומנים שניהל את אחד הזמרים האהובים על המשפחה.
קמר מתרשם מהקלטת ובעקבות כך מזמן את אלין לשיחה במשרדו.
בפגישה קמר לא מאמין שקולה של אלין בהקלטה הוא באמת שלה והוא מבקש ממנה לשיר מולו.
אלין שרה מולו וקמר שמתרשם מקולה מחליט להחתים אותה ושם לעצמו כמטרה להפוך אותה לזמרת הגדולה בעולם.
לאחר מכן אלין מוציאה את אלבום הבכורה שלה שזוכה להצלחה רבה בעיר הולדתה אך גם בצרפת לאור העובדה שהאלבום הוקלט בשפה הצרפתית.
אך לאחר זמן מה קמר מבקש מאלין לקחת הפסקה מהקריירה שלה על מנת שתלמד אנגלית והיא תוכל להתחיל להוציא אלבומים באנגלית ואף לעבוד על שירים אשר מיועדים לקהל בוגר יותר.
אלין מתחילה לפתח רגשות לקמר אחריי שהיא חוזרת מסיבוב הופעות למורת רוחה של אימה.
לאחר שזכתה בתחרות אירופאית בדבלין אלין מביעה את רגשותיה בפניי קמר והשניים מתחילים לנהל מערכת יחסים סודית.
כשאימה של אלין מגלה על כך היא נהיית זועמת לאור פער הגילאים ביניהם ומאיימת לפטר את קמר אך לבסוף משלימה עם מערכת היחסים ביניהם.
לאחר מכן עוברות כמה שנים והקריירה של אלין נוסקת אך מערכת היחסים שלה עם קמר נשמרת בסוד מפניי התקשורת.
באחד מן הימים אלין מבצעת בתוכנית אירוח את השיר "Pour que tu m'aimes encore" וכשהיא נשאלת בתוכנית על מי נכתב השיר היא מחליטה שלא לספר.
לאחר מכן בזמן שהם בסיבוב הופעות קמר מחליט להציע לאלין נישואים והם מתחתנים מאוחר יותר.
לאחר החתונה הם מנסים להביא ילד אך הם נתקלים בקשיים וכתוצאה מכך נאלצים לעבור טיפולי פוריות.
באותו זמן אלין פוצעת את קולה באחת מהופעותיה וכתוצאה מכך היא נאלצת שלא לדבר ולשיר במשך 3 חודשים.
סלין מצליחה להחלים אחריי 3 חודשים והיא חוזרת לשגרה.
באותו הזמן סלין מקבלת הקלטת דמו של השיר "My Heart Will Go On" ולמרות שהיא לא מרוצה מהרעיון שהיא תקליט אותו קמר מנסה לשכנע אותה שכן כדאי לה להקליט את השיר והיא משתכנעת.
באותו הזמן היא מכירה את פרד, מאפר ומעצב צרפתי איתו היא בוחרת לעבוד לאחר שהיא התרשמה ממנו בטקס פרסי האוסקר.
באותו הזמן אלין מגלה שהיא בהיריון והיא יולדת את בנה הראשון ג'וניור ולאחר כמה שנים היא יולדת גם תאומים.
הלידה של התאומים מקשה על אלין שנאלצת לתמרן בין עבודתה כזמרת לבין גידול שלושת ילדיה.
כמה שנים לאחר שהם מביאים את התאומים לעולם קמר נהיה חולה בסרטן ונפטר.
סלין שמרגישה בודדה כשהילדים שלה לא איתה (ובעלה כבר לא בחיים) מחליטה לבקש לישון אצל פרד בביתו בווגאס.
סלין העצובה שעדיין מתמודדת עם האבל על בעלה מחליטה לקום לפנות בוקר בלי שפרד שם לב ולטייל בלאס וגאס על מנת להשכיח את הצער והכאב.
היא נעלמת לשעות ארוכות ביום בו היא אמורה להופיע בווגאס מה שגורם לצוות שלה לדאוג שלא תגיע למופע ואף לדווח למשטרה שהיא נעלמה.
אך לבסוף אלין מגיעה למופע.
הסרט מסתיים בכך שרואים את אלין מבצעת את השיר "Ordinaire" של רוברט צ'רלבואה.
הסרט גרף כ-667 אלף דולר בארצות הברית ובקנדה וכ-10.5 מיליון דולר בשאר העולם ובכך הגיע לרווח כולל של 11.2 מיליון דולר כנגד תקציב של 25 מיליון דולר.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ניקוד של 58 נקודות מתוך 100 על סמך 78 ביקורות וציון של 5.5 מתוך 10 בדירוג הגולשים.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 53 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 24 ביקורות ובאתר AlloCiné הסרט קיבל ציון של 4.1 מתוך 5 בהתבסס על 35 ביקורות.
בניו יורק טיימס מתחו ביקורת על העובדה שלמרסייה שיחקה את סלין בכל השלבים בחיים שלה במקום לפחות שחקנית אחת נוספת שתגלם את סלין בצעירותה.
במגזין וראייטי ניתנה ביקורת חיובית לסרט כאשר המבקר אמר כי "הסרט לא פגע בכבודה של דיון" אם כי המבקר ציין לרעה את העובדה שכמעט ולא היו קונפליקטים מעניינים בסרט.
אלינה מריה ולטונן (נולדה ב-23 באוקטובר 1981) היא פוליטיקאית פינית המכהנת כשרת החוץ תחת פטרי אורפו מאז 2023. היא חברה במפלגת הקואליציה הלאומית, וכיהנה בפרלמנט הפיני מאז 2014. בבחירות המקומיות בפינלנד (2021) היא קיבלה את מספר הקולות השני בהלסינקי ונבחרה לחברה במועצת העיר.
בילדותה התגוררה עם משפחתה בבון.
ולטונן היא בעלת תואר שני בכלכלה וטכנולוגיה פיננסית מאוניברסיטת הלסינקי.
היא עבדה בכמה חברות סטארט-אפ טכנולוגיות, ועמדה בראש מועצת המנהלים של מכון החשיבה לשוק חופשי Libera מ-2015 עד 2021.
לפני כניסתה לפוליטיקה ב-2014, היא כיהנה 10 שנים בבנקאות השקעות, כדירקטורית ברויאל בנק אוף סקוטלנד וכאנליסטית בכירה ב-Nordea.
היא פיתחה מודל להפיכת מדינת הרווחה לכלכלת שיתוף דיגיטלית.
בשנת 2018, היא השתתפה בוועידת בילדרברג בטורינו.
באפריל 2016 הכריזה ולטונן על מועמדותה להנהגת מפלגת הקואליציה הלאומית.
בסיבוב הראשון של הבחירות לראשות המפלגה ב-11 ביוני 2016 היא קיבלה 15% מהקולות ובכך לא הצליחה להיבחר.
בספטמבר 2020 נבחרה ולטונן לסגנית יו"ר של מפלגת הקואליציה הלאומית.
בבחירות לפרלמנט ב-2023 גייסה ולטונן את תקציב קמפיין הבחירות הגדול ביותר, 179,000 יורו.
המממנים הגדולים ביותר שלה היו פוג'ו זבלודוביץ' ובארן וולרוס .
ביוני 2023, היא מונתה לשרת החוץ תחת פטרי אורפו.
בספטמבר 2020, ולטונן הגישה בקשה לגירושין מג'וקה לפומקי.
באפריל 2021 היא הודיעה שהיא החזירה את שם משפחתה לשם נעוריה.
לולטונן ולפומקי יש שני ילדים משותפים.
אלין גולן (נולדה ב-13 בספטמבר 2006) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
גולן גדלה בעיר רחובות והיא בתם של הזמר איל גולן ושל הדוגמנית אילנית לוי.
קריירת מוזיקה ותוכנית דוקו של משפחתה
התפרסמה כשהוציאה את השיר "תמיד בשבילך" יחד עם אביה, איל, בשנת 2016.
בשנת 2020 השתתפה בוידאו-קליפ לשיר "ילדי המרפסות" בעקבות מגפת הקורונה, לצד אביה, יחד עם מספר זמרים ושחקנים ישראלים.
במאי 2022 החלה להשתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטית "משפחת שדה", העוסקת בחיי היום יום של משפחתה מצד אמה, ואיתה גם הקליטה את שיר הפתיחה לתוכנית, לצד אמה ואחיה, שנקרא על שמה של הסדרה.
ביוני באותה השנה הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "אין לי כוח".
השיר הגיע לצמרת מצעד השירים המושמעים של אפל מיוזיק ושל ספוטיפיי, וגם לראש מצעד ההשמעות בתחנות הרדיו בישראל.
בינואר 2023 הוציאה את הסינגל השני "כל הלילה", יחד עם הקליפ לשיר.
במרץ באותה השנה הוציאה את הסינגל "געגוע".
באפריל הוציאה גולן את הקאבר לשיר "הנסיך הקטן" של הפזמונאי יהונתן גפן, לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ביוני 2023 הוציאה את הסינגל הרביעי והקליפ "ביי, שלום, תודה".
היא סיפרה כי השיר מדבר על "מערכת יחסים שהסתיימה, הקושי להתגבר על האקס לצד הידיעה שמגיע לך יותר.
ובדיוק כשהחלטת לשחרר, לבלות ולהשתחרר הוא נזכר להתקשר...
כמו שהמענה הקולי אומר "ביי, שלום, תודה!".
באותו החודש, הופיעה גולן במצעד הגאווה שהתקיים בתל אביב עם השיר "ביי, שלום, תודה".
ב-30 בינואר 2024, גולן הוציאה לאור את הסינגל "אין לי מקום" שהוקדש לחטופים הישראלים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ומבטא את הכאב והגעגוע של המשפחות והקרובים.
בקליפ המלווה את השיר השתתפה מיכל לובנוב, אשתו של החטוף אלכס לובנוב, שנמצאה אז בהריון מתקדם וגידלה לבדה ילד בן שנתיים.
ב-19 בספטמבר, יצא לאור הסינגל "משהו אמיתי", שיר הנושא של הסדרה הישראלית לנוער "יונייטד היי" בביצועה של גולן.
ב-29 בספטמבר יצא לאור הסינגל "מפחדים מפרידה", שיתוף פעולה בין גולן והמפיק המוזיקלי רון בי.
הקליפ המלווה את השיר בוים על ידי אמיל בן שמעון.
ב-18 בפברואר 2025, יצא לאור הסינגל "מסיבת פרידה" של גולן, יום לפני גיוסה לצה"ל.
היא גויסה ללהקת חיל חינוך והשתתפה כסולנית בסינגלים שהוציאו הלהקות הצבאיות.
ב-29 באוקטובר של אותה שנה יצא הסינגל שלה "רציתי לצעוק".
ממרץ 2022 עד אוגוסט 2023 שיחקה גולן את אושר לוי בסדרת הנוער "זיגי", בתור הבוסית של דן ומיקי.
בספטמבר 2024, החלה לשחק בסדרה ב-HOT, הנקראת "יונייטד היי" בתפקיד הראשי.
בדצמבר 2024, פורסם כי גולן בזוגיות עם אלעד בן ארצי.
ב-30 בנובמבר 2025 פורסם שהשניים נפרדו.
+ שנה פרס קטגוריה תוצאה2022 פרסי נבחרי השנה של פרוגי פריצת השנה במשחק (זיגי) פריצת השנה במוזיקה 2023 טקס נבחרי השנה במוזיקה (ישראל בידור) פרס פריצת הקהל
+ שנה פרויקט תפקיד הערות2022–2023משפחת שדהעצמהעונות 1–2זיגיאושר לויעונות 3–52024יונייטד היידני
אלינא פיצ'רסקי (נולדה ב-8 באוקטובר 1967) היא כוריאוגרפית, רקדנית, יזמית תרבות, מרצה ומנהלת אמנותית.
במהלך עשרות שנות עשייתה האמנותית והאקדמית תרמה לקידום מעמדו של המחול המזרחי (בשמו המוכר יותר, "ריקודי בטן") במחקר ועל הבמה בישראל.
פיצ'רסקי נולדה בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה.
היא נכדתו של ד"ר גדליה פיצ'רסקי, שהיה ראש קהילת יהודי לנינגרד ואחד מהמנהיגים הרוחניים של בית הכנסת הגדול שבעיר בשנות ה-40 וה-50. בשנת 1973 עלתה עם משפחתה לישראל, והם התגוררו בירושלים.
כשהייתה בת 6 עברה תאונת דרכים קשה.
הפגיעות שנותרו בגופה הובילו אותה מאוחר יותר להימשך לריקוד ומחול.
בתחילת שנות ה-80, כשהייתה בחטיבת הביניים, החלה לרקוד בחוגי ג'אז מקומיים.
למחול המזרחי התוודעה באמצעות צפייה בסרטים ערביים בימי שישי בערב בטלוויזיה, מנהג שהיה נפוץ באותה העת.
הריקוד האוריינטלי קסם לה, והיא נשבתה בסגנון הייחודי והאותנטי של הרקדנית המצרית בה צפתה.
היא חיפשה מורה למחול מזרחי, אך בתחילת שנות ה-80 בירושלים התחום לא היה מפותח או נפוץ.
אחרי חיפוש נרחב פגשה את סרקיס דמרג'יאן, שהיה בעברו רקדן בסגנון המזרחי ובאותן שנים היה בעל מספרה בירושלים המזרחית.
היא ביקשה ממנו לתת לה שיעורים וכך היא החלה ללמוד.
בשנת 1987 החלה פיצ'רסקי ללמוד לתואר ראשון במדעי הרוח, עם התמקדות בפסיכולוגיה וההיסטוריה של המזרח התיכון, באוניברסיטת תל אביב, ועברה להתגורר בעיר.
במקביל ללימודים החלה ללמד שיעורי מחול מזרחי מטעם אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
השיעורים הפכו מהר מאוד לפופולארים ותפסו גם את תשומת הלב של העיתונים.
באותן שנים גם המשיכה להופיע בעצמה על במות ובאירועים.
אחד ממוקדי המופע הנפוצים שלה היה המועדון הטורקי "פאמי בבק" ביפו, שם הופיעה לצד תזמורת חיה שהובאה למקום מטורקיה.
החשיפה למוזיקה הטורקית השפיעה על יצירותיה של פיצ'רסקי ונשזרה לסגנונה המחולי.
כמו כן, באותה התקופה הוזמנה פיצ'רסקי על ידי השגרירות האמריקאית להופיע בסדרת אירועי תרבות של הכח הרב לאומי בסיני, שבמצרים.
מסוף שנות ה-80 פיצ'רסקי נסעה פעמים רבות למצרים ובמיוחד לקהיר כדי ללמוד ולהכיר לעומק את התרבות המקומית.
בביקוריה במדינה הקפידה לבקר גם מעצבי תלבושות אותנטיים וללמוד אצל מורים מקומיים נודעים כמו: מחמוד רדא , מקים ומנהל להקת הפולקלור "רדא"; מוחמד חאליל, הכוריאוגרף של הרקדנית המפורסמת נגואה פואד ; רעיה חסאן, מנהלת פסטיבל ריקודי בטן "אהלן וסהלן"; מונה סעיד, רקדנית וכוכבת קולנוע מצרי; ועוד.
בשנת 1990, במסגרת כנס ריקודי בטן שהתקיים בירושלים שנערך ביוזמתה של פרופ' רחל מילשטיין, התקיימו סדנאות אמן של מורים ממצרים, מאירופה ומארצות הברית.
בכנס זה התוודעה פיצ'רסקי לאמנים שהפכו בהמשך הדרך להיות מוריה, ביניהם: אלנה לנטיני, סרינה וילסון והאמן איברהים פאראח, מו"ל ועורך המגזין "ערבסק".
בשנת 1993 נסעה לניו יורק כדי ללמוד אצלו.
בשנת 1991 החלה פיצ'רסקי ללמוד תואר שני בתרפיה בהבעה וביצירה באוניברסיטת לסלי האמריקאית.
היא למדה בשלוחתה בישראל ובבוסטון שבארצות הברית, והתמחתה בטיפול בתנועה.
עבודת התזה שלה עסקה באיכויות הטיפוליות של המחול המזרחי, תחום שנחשפה אליו מאז שהחלה ללמוד בעצמה את הריקוד וגם כשלימדה אותו.
את הפרקטיקה הטיפולית במסגרת לימודיה עשתה בטיפול הבעתי בתנועה ומחול עם קבוצות של נשים במצוקה במסגרת פרויקט "יחדיו".
בשנת 1996 יצרה פיצ'רסקי את יצירתה הבימתית העצמאית הראשונה, "הרמון של אישה אחת", שעלתה בבכורה בתיאטרון צוותא, שבתל אביב.
המופע עסק בפניה השונות של הנשיות באמצעות גילום דמויות נשים הדרות יחדיו וכולן למעשה הן אישה אחת.
המופע שילב תזמורת ערבית אותנטית שבראשה עמד נגן הדרבוקה סאלח היבי.
לאחר שיתוף הפעולה ביצירה, היבי הפך לשותף מרכזי ביצירותיה של פיצ'רסקי והם עובדים ביחד עד היום.
"הרמון של אישה אחת" היה מופע המחול המזרחי היצירתי הראשון שהופיע על במות הממסד האמנותי בישראל.
דרכו אל הבמה לא הייתה קלה, ורק לאחר שהעיתונות והקהל הראו התעניינות במופע, פיצ'רסקי הציגה אותו במרכז סוזן דלל.
כך למשל, ירמי פינקוס כתב על העבודה בעיתון העיר: "היכולות הטכניות שלה [של פיצ'רסקי] וירטואוזיות.
היא בונה כוריאוגרפיות אישיות ואינטליגנטיות המתעצמות בעזרת התזמורת הסוחפת." בהמשך המופע גם הוזמן לפסטיבל הקיץ של סוזן דלל.
מאוחר יותר הפך המוסד האמנותי לאולם הבית של פיצ'רסקי.
באפריל 1996 הוזמנה פיצ'רסקי להופיע בפסטיבל "Cirkus Prinsessan Festival" בסטוקהולם, שבשוודיה, שהוקדש לנסיכה כריסטינה, אחות המלך.
הפרמיירה של הפסטיבל התקיימה בנוכחות כל בית המלוכה ושודרה בשידור חי בערוץ הסקנדינבי המרכזי.
בשנת 1997 הצטרפה פיצ'רסקי כחברה לעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 1998 שימשה כסולנית ב"להקת כרמון" ביצירה המקורית "תמנע" על פי סיפור מאת דוד פרישמן.
היא הוזמנה לתפקיד על ידי הכוריאוגרף ומנהיג הלהקה יונתן כרמון.
במסגרת המופע היא גילמה את דמותה של תמנע במחול מזרחי, והשתתפה בסיבוב ההופעות עם הלהקה ברחבי הארץ ובהופעה ייצוגית בתערוכת האקספו בליסבון, שבפורטוגל, באותה השנה.
בשנים 1999 ו-2000 הוזמנה פיצ'רסקי על ידי מרכז סוזן דלל לנהל אמנותית את ההפקות "רוקדים מזרח" ו"אגן של שושנים".
בשנת 1999 יצרה יחד עם אמנית הפלמנקו נטע שיזף את המופע "מורנה אמורה", שמתאר דיאלוג נשי בין המחול המזרחי לפלמנקו ומפגיש בין התרבות הערבית לבין התרבות הספרדית.
הפרימיירה של המופע עלתה ב"פסטיבל אישה" בתיאטרון חולון, בחודש מרץ באותה השנה.
היצירה הופיעה במשך 20 שנים על במות מרכזיות, אירועי תרבות ופסטיבלים רבים בישראל וברחבי העולם, וזכתה לביקורות משבחות רבות.
בשנת 2002 יצרה את המופע "געגועים ללולו", העוסק באחת מהדמויות מהמופע "הרמון של אישה אחת".
גם בהפקה הזו נמשך שיתוף הפעולה בין פיצ'רסקי לתזמורת האותנטית.
היצירה הופיעה עד 2005 בעיקר במרכז סוזן דלל, במוסדות תרבות ברחבי הארץ, וגם הוצגה בפסטיבל "חשיפה בינלאומית".
במקביל לעבודה על המופע צילם אותה הבמאי אבי נשר לסרטו הדוקומנטרי "אוריינטל" שיצא לאקרנים שנה מאוחר יותר.
במסגרת הצילומים לסרט תיעד נשר את פיצ'רסקי והנגנים בעבודתם.
בסרט, עשייתם מוצגת לצד סדרת שיחות עם פוליטיקאים ישראלים ופלשתינאים, בעקבות קריסת שיחות השלום הישראליות-פלשתינאיות בקמפ-דויד בשנת 2000. הסרט זכה בפרס "רוח החופש" והוצג בפסטיבלים ברחבי העולם.
בשנת 2005 יצרה את "דלישס", וב-2006 את "דהב", שני מופעי יחיד בליווי תזמורת אותנטית שעלו במרכז סוזן דלל.
בשנת 2008 יזמה פיצ'רסקי את ערב מופעי המחול "טורקיז וארגמן",מסגרת שמזמינה מדי שנה רקדנים ויוצרים להגיש עבודות שעוסקות במחול המזרחי המסורתי, בפולקלור ובפרשנויות עכשוויות ואישיות למחול המזרחי.
המיזם נחשב לפרויקט הדגל של פיצ'רסקי בתחום המחול המזרחי, ומהווה עד היום אמצעי לקידום ופיתוח הז'אנר בישראל.
ערב הבכורה של המיזם התקיים במרכז סוזן דלל באוגוסט 2008, והוא ממשיך לייצר ערבים חדשים מדי שנה, וגם להופיע ברחבי הארץ.
פיצ'רסקי משמשת כמנהלת האמנותית של הפרויקט וגם יוצרת במסגרתו כוריאוגרפיות להרכבים וסולניות.
במסגרת העבודה על הפרויקט בשנת 2008, הקימה את הרכב המחול "המוזות של אלינא", שהופיע ביצירה חדשה באותו השם ב"טורקיז וארגמן" של אותה השנה.
בשנת 2010, בעקבות לידת בתה הבכורה שירז, יצרה את המופע "אום שירז" (מערבית: אמא של שירז).
המופע עלה בבכורה במרכז סוזן דלל, ובמסגרתו יצרה פיצ'רסקי קטעי סולו עבור עצמה ומחולות שבוצעו על ידי ההרכב "המוזות של אלינא", ביניהן עבודת המחול "פאן פנאן".
בשנת 2013 הוזמנה פיצ'רסקי לנהל אמנותית את הפסטיבל הבינלאומי למחול מזרחי BDC, שהתקיים בנינגבו שבסין.
בפסטיבל התקיימו כיתות אמן רבות של אמנים מובילים בתחום, ביניהם: פיפי עבדו , יוסרי שריף, רייצ'ל ברייס , טיטו סייף ודידם קינלי .
גם פיצ'רסקי לימדה את שיטתה בכיתת אמן בפסטיבל, והופיעה בכוריאוגרפיה לסולו תופים ובדואט עם האמנית נטע שיזף (מתוך המופע "מורנה אמורה").
בין השנים 2013 – 2019 הוזמנה ללמד ולהופיע בכנסים ופסטיבלים למחול מזרחי ברחבי העולם, ביניהם הפרויקט של סימונה גוזמן MEDITERRANEAN DELIGHT FESTIVAL.
בשנת 2019 יצרה את עבודת המחול "טביעי" (מערבית: טבעי).
היא נוצרה בעקבות חקירה של תנועתיות ריטואלית וטראנס מעולמות המזרח, מוטיבים שמופיעים רבות ביצירותיה של פיצ'רסקי.
היצירה הנוכחית נוצרה בהשראת טקסי גירוש שדים והזדככות.
הפרימיירה של העבודה התקיימה באוגוסט 2019 במרכז סוזן דלל במסגרת "TEL AVIV DANCE" כחלק מהמיזם טורקיז וארגמן.
היא עלתה שוב ב-2021 ב"פסטיבל סמילנסקי" וגם במרכז תרבות סביון וב-2022 בהיכל התרבות כרמיאל.
במקביל לעשייתה הבימתית ולהוראה, השתתפה פיצ'רסקי בתוכניות תרבות ואירוח רבות בטלוויזיה, בפרסומות, בתפקידי רקדנית בסרטים ("זוהר" 1993, "סיפור חצי רוסי" 2006) וכן בסרטים תיעודיים (Dance of life" 2001", "אוריינטל" 2003).
הקמת בית הספר למחול מזרחי
בשנת 1998 ייסדה פיצ'רסקי ב את "בית הספר למחול מזרחי בישראל".
פתיחת בית הספר תרמה לקידום הלימוד האקדמי של התחום והעמקתו.
בשנת 2003 הגתה והקימה במסגרת זו מסלול של לימודי תעודה - קורס להכשרת מדריכות למחול מזרחי.
היא בנתה את תוכני הקורס הן ברמה האקדמית והן ברמה הפרקטית והובילה אותו, במטרה להקנות כלים מקצועיים למורה למחול מזרחי, תוך כדי עידוד פיתוח סגנון הוראה עצמי.
הקורס החדש שהיה פורץ דרך בתחומו, הפך למודל לימודי.
עד היום התקיימו מחזורים רבים של הקורס במרכז האקדמי ולמדו בו מאות מורות.
2020 - כוריאוגרפיה לסצנות ריקודי בטן עבור סדרת הטלוויזיה: "מלכת היופי של ירושלים", במאי - עודד דוידוף.
2019-2022 - "טביעי" כוריאוגרפיה ליצירת מחול בנושא הטראנס להרכב רקדניות ופיצ'רסקי, בכורה: אוגוסט 2019 במרכז סוזן דלל במסגרת "תל אביב דאנס".
2014-2016 - "נסמה" – ערב יצירות בכוריאוגרפיה ובביצוע של פיצ'רסקי ו-7 רקדניות, בכורה: מאי 2014, במסגרת "פסטיבל נשים יוצרות" במרכז סוזן דלל ובמסגרת פרויקט תרבות של מפעל הפיס באשקלון, אשדוד וחולון.
2013-2014 - הופעה וכיתות אמן בפסטיבל מחול אתני Mediterranean Delight Festival ביוון.
2013 - ניהול אמנותי של פסטיבל בינלאומי למחול מזרחי בנינגבו – סין BDC אוגוסט 2013.
2013 - הופעה וכיתות אמן בנינגבו – סין.
2010 - כוריאוגרפיה, בימוי והפקת המופע: "אום שירז" בליווי רקדניות ותזמורת אותנטית, בכורה – אוגוסט 2010 מרכז סוזן דלל במסגרת "מחולוהט".
2009 - "תחושת בטן בנמל" כוריאוגרפיה והפקה אמנותית של אלינא במסגרת פרויקט עמותת הכוריאוגרפים: "נמל בית" במחסן 2 - יפו.
2009 - "פאן פנאן" - כוריאוגרפיה להרכב הרקדניות "המוזות של אלינא" בכורה: יולי 2009.
2008-2022 - ייסוד הרכב אמנותי ועבודת המחול: "המוזות של אלינא" והופעות עימן ברחבי הארץ, בכורה: יולי 2008, מרכז סוזן דלל.
2008-2022 - ייזום, הפקה וניהול אמנותי של "טורקיז וארגמן" – פרויקט הדגל של פיצ'רסקי בתחום היצירה במחול המזרחי.
בכורה: אוגוסט 2008 במרכז סוזן דלל, פרויקט שהפך למסורת.
2006 - "פסיפס"- הפקה אמנותית עבור פסטיבל כרמיאל: מופעי מחול מזרחי מאת יוצרים שונים.
2006 - כוריאוגרפיה, בימוי וביצוע של המופע: "דהב" – במסגרת "מחולוהט" – אוגוסט 2006 מרכז סוזן דלל.
2006 - רקדנית אורחת במונודרמה של היוצר יחזקאל לזרוב: "חזי" תיאטרון גשר.
2005 - כוריאוגרפיה ללהקת רקדניות וביצוע היצירה: "דלישס" בכורה: אוגוסט 2005 סוזן דלל.
2002-2005 - ייזום, כוריאוגרפיה, ביצוע והרצת המופע "געגועים ללולו" בליווי תזמורת ערבית.
בכורה: אוגוסט 2002. בין היתר במסגרת "חשיפה בינלאומית" בסוזן דלל ובהיכל התרבות בפסטיבל כרמיאל.
1999-2018 - העלאת המופע: "מורנה אמורה", דיאלוג נשי בין הפלמנקו למחול מזרחי, בשיתוף היוצרת נטע שיזף.
בכורה: פסטיבל האישה-תיאטרון חולון, מרץ 1999, תיאטרון ירושלים במסגרת פסטיבל ישראל 2000, בנייני האומה – ירושלים 2001, פסטיבל כרמיאל, פסטיבל הרמת-מסך ו"חשיפה בינלאומית" במרכז סוזן דלל, 2002, וביישובים והיכלי תרבות ברחבי הארץ מדן ועד אילת, בין השאר: היכל התרבות רעננה, היכל התרבות נתניה, היכל התרבות קריית שמונה, מודיעין, ואילת.
2000 - כוריאוגרפיה וניהול אמנותי של פרויקט "אגן של שושנים" – הפקה: מרכז סוזן דלל.
2000 – הופעה בהפקה של מרכז סוזן דלל "סצנת המחול" בתיאטרון שרובר במסגרת פסטיבל ישראל.
1999 - ניהול אמנותי של פרויקט "רוקדים מזרח" – הפקה: מרכז סוזן דלל.
1998-1999 - סולנית אורחת בלהקת "כרמון" בסיבוב הופעות בארץ ובהופעה ייצוגית בתערוכת ה"אקספו" – ליסבון, פורטוגל.
1996-1999 - כוריאוגרפיה והעלאת מופע היחיד: "הרמון של אישה אחת" בליווי תזמורת.
בכורה: ספטמבר 1996 תיאטרון "צוותא" – ת"א ובהמשך: סוזן דלל, תיאטרון חולון, פסטיבל לילות יפו.
1996 - השתתפות (יצירה והופעה) בפרויקט "פרח לורד", מופע לזכר ורד גולדברג בסוזן דלל ובפסטיבל עכו.
1996 - ייצוג של ישראל בפסטיבל נשים אמניות - Cirkus Prinsessan Festival, בסטוקהולם, שבשוודיה.
1995 - הופעות יחיד עם נגנים במועדון המופעים "לוגוס" בתל אביב.
2018-1990 - הופעות, מופעי במה והנחיית סדנאות וכיתות אמן בכנסים ואירועי תרבות ברחבי העולם, בין היתר במדינות: ארצות הברית, צרפת, יפן, קפריסין, ירדן, איטליה, טורקיה, יוון, סין, צ'כיה וגיאורגיה.
אלין צ'אבט (Alain Chabat; נולד ב-24 בנובמבר 1958) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, קומיקאי, במאי ותסריטאי קולנוע יהודי-צרפתי.
הוא ידוע בעיקר בזכות היותו בצמד הקומי: "Les Nuls" ובזכות הגשת התוכנית הצרפתית המצליחה: "Burger Quiz".
שבת נולד בנובמבר 1958 באוראן שבאלג'יריה הצרפתית למשפחה יהודית.
הוא למד לימודי משחק והחל את קריירת המשחק והתקשורת ב-1987 כשהקים את הקבוצה הקומית "Les Nuls" עם ברונו קארט, שנטל לאובי ודומיניק פארוג'יה.
ההופעה הראשונה של Les Nuls בטלוויזיה הצרפתית הייתה בערוץ המנויים: "Canal Plus", שהייתה זיוף מדע בדיוני בשם Objectif Nul.
הוא החל להופיע כשחקן במספר סרטים ותוכניות ביניהם הוא גם בלט בשל שירתו וכתיבתו, בה הוא גם שילב את הפופ של צוקר, אברהמס וצוקר עבור הקהל הצרפתי.
הוא דיבב במספר סרטים ביניהם בשרק, לילה מוטרף במוזיאון 2, עידן הקרח 4: יבשת בתנועה ובאסטריקס ואובליקס: המשימה קלאופטרה והוא גם הופיע כבמאי הסרט: "Didier", עליו זכה בפרס סזאר לבכורה הטובה ביותר בשנת 1998.
בשנת 2021 שיחק בסרט הפנטזיה "Kaamelott : Premier Volet" המבוססת על סדרת הטלוויזיה "Kaamelott".
החרב הקסומה - המסע לקמלוט (1998)
אסטריקס ואובליקס: המשימה קלאופטרה (2002)
לילה מוטרף במוזיאון 2 (2009)
ולריאן ועיר אלף הכוכבים (2017)
מייר אלינד מורגן, הברונית מורגן מאילי (בוולשית: Mair Eluned Morgan; נולדה ב-16 בפברואר 1967) היא פוליטיקאית ולשית המכהנת כשרה הראשונה של ויילס (העומדת בראש ממשלת ויילס) ומנהיגת מפלגת הלייבור הוולשית מאז אוגוסט 2024.
אלינד מורגן כיהנה בהנהלת מפלגת הלייבור הוולשית במשך עשר שנים ומונתה לקבוצת הייעוץ של האספה הוולשית, שהייתה אחראית לפיתוח הוראות הקבע של הפרלמנט.
היא הייתה חברה מייסדת בקבוצת המפלגות Yes for Wales, שפעלה למען הקמת האספה הלאומית (כיום הפרלמנט הוולשי).
ב-1990 היא עבדה כמתמחה בפרלמנט האירופי עבור הקבוצה הסוציאליסטית.
בשנת 1994, נבחרה מורגן כחברה בפרלמנט האירופי המייצגת את אזור מרכז ומערב ויילס, באותה עת הייתה חברת הפרלמנט הצעירה ביותר.
היא המשיכה כחברת פרלמנט המייצגת את מחוז הבחירה בוויילס, ונבחרה הן בבחירות 1999 והן ב-2004, לפני שהתפטרה בבחירות 2009.
ב-19 בנובמבר 2010 הוכרז כי מורגן קיבלה מעמד חיים והיא ישבה מתאם הלייבור בבית הלורדים, היא קיבלה ב-27 בינואר 2011 באופן רשמי את תואר האצולה הברונית מורגן מאילי (בעיר קארדיף).
בשנים 2013–2016 כיהנה מורגן כשרת הצללים של ויילס בבית הלורדים, ובין השנים 2014 עד 2016 כיהנה כשרת הצללים לענייני חוץ.
היא הייתה אחראית להובלת הלייבור בבית הלורדים על חוק משאל העם של האיחוד האירופי והובילה עבור הלייבור על שתי הצעות חוק של ויילס.
בשנת 2015 נבחרה מורגן כמועמדת לבחירות הוולשיות ב-2016 ברשימה האזורית של אזור מרכז ומערב ויילס.
ב-5 במאי 2016 היא נבחרה מהרשימה האזורית כחברת אספה בסנד.
בנובמבר 2017 היא מונתה לשרת השפה הוולשית.
היא התמודדה בבחירות להנהגת הלייבור הוולשית בשנת 2018, והגיעה למקום השלישי.
לאחר מכן מונתה על ידי השר הראשון מארק דרייקפורד כשרה ליחסים בינלאומיים והשפה הוולשית בדצמבר 2018 לפני שהועברה לכהן כשרה לבריאות הנפש, הרווחה והשפה הוולשית באוקטובר 2020.
מורגן תמכה בוון גטינג בבחירות להנהגת הלייבור הוולשית בפברואר-מרץ 2024. היא שמרה על תפקידה כמזכירת הממשלה לבריאות ושירותים חברתיים בממשלת גטינג.
ביולי 2024, הודיעה מורגן כי תגיש מועמדות להנהגת הלייבור הוולשית בבחירות של יולי 2024, כאשר יו יראנקה-דוויס תשמש כסגנית שלה.
ב-24 ביולי 2024, היא נותרה המועמדת היחידה שעמדה ברף ולכן נבחרה כמנהיגת הלייבור הוולשית.
הפרלמנט הוולשי הוחזר מפגרת הקיץ שלו ב-6 באוגוסט כדי למנות רשמית שר ראשון חדש, ומורגן נכנסה לתפקיד באופן רשמי בהצבעת הפרלמנט עם 28 קולות.
אלינה גרנצ'ה (בלטבית: Elīna Garanča) היא זמרת מצו-סופרן לטבית.
גרנצ'ה נולדה בריגה שבלטביה למשפחה מוזיקלית.
אביה היה מנהל מקהלה, ואמה אניטה הייתה זמרת לידר, פרופסור באקדמיה הלטבית למוזיקה, פרופסור חבר באקדמיה הלטבית לתרבות, מורה למוזיקה ווקאלית באופרה הלאומית של לטביה, וגם מורה פרטית לפיתוח קול.
גרנצ'ה למדה שירה באקדמיה הלטבית למוזיקה ב-1996, אצל סרגיי מרטינוב.
המשיכה את לימודיה בווינה אצל אירינה גברילוביץ' ובארצות הברית אצל וירג'יניה זיאני.
החלה את הקריירה המקצועית שלה בתיאטרון מינינגן בגרמניה בשנת 1998, ולאחר מכן הופיעה באופרה של פרנקפורט.
ב-1999 זכתה בתחרות השירה של מרים הלין בהלסינקי, פינלנד.
פריצת הדרך הבינלאומית של גרנצ'ה הגיעה ב-2003 בפסטיבל זלצבורג כששרה את אניו בהפקת "חסדו של טיטוס" של מוצרט, בניצוחו של ניקולאוס הרנונקור.
הזמנות להופעות הגיעו במהירותː שרלוט ב"וורתר", דורבלה ב"כך עושות כולן", באופרה הממלכתית של וינה (2004) ובהפקה בפריז בבימויו של פטריס שראו (2005).
ב-2006 היא חזרה ל"חסדו של טיטוס", הפעם שרה את התפקיד של ססטו.
ב-2007 הופיעה בפרק האמנותי של טקס הענקת פרס נובל.
הקלטת הסולו הראשונה שלה, Aria Cantilena, יצאה בשנת 2007 וזכתה להצלחה רבה בקרב הציבור והמבקרים.
ב-12 בינואר 2008 גרנצ'ה ערכה את הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בתפקיד רוזינה באופרה הספר מסביליה של רוסיני.
על הופעת הבכורה שלה כתב ברנרד הולנד ב"ניו יורק טיימס": "גב' גארנצ'ה היא הדבר האמיתי...
טכניקות שירה מודרניות מתקשות לאמץ ולבצע את הדגשים של רוסיני מתחילת המאה ה-19, על מהירות, קלילות וארטיקולציה אתלטית.
גב' גארנצ'ה הייתה היחידה על הבמה שנשמעה נינוחה לחלוטין.
שירתה קלחה ושליטתה במעברים הופגנה להפליא".
גארנצ'ה שרה את התפקיד הראשי של כרמן של ז'ורז' ביזה בהפקות 2010 ו-2015 של המטרופוליטן אופרה.
בקונצרט הפתיחה של פסטיבל המוזיקה של ריינגאו 2011 במנזר אברבך היא ביצעה את שבעה שירים מוקדמים של אלבן ברג עם תזמורת הרדיו של פרנקפורט בניצוחו של פאבו ירווי.
במאי 2018 גרנצ'ה הופיעה לראשונה כדלילה בשמשון ודלילה של קאמי סן-סנס באופרה הממלכתית של וינה בניצוחו של מרקו ארמיליאטו.
בשנת 2018, הופיעה כדלילה במטרופוליטן אופרה.
בעונת 2020/21 הופיעה בהופעות מיוחדות שזכו לשבחי הביקורת של הרקוויאם של ורדי בפירנצה עם זובין מהטה ובלה סקאלה עם ריקרדו שאיי, שהופיעו גם כשידורי טלוויזיה.
במהלך עונת 2021/22 ערכה את הופעת הבכורה שלה בתור נסיכת בויון ב"אדריאנה לקוברר" של צ'ילאה בווינה.
שניים מאלבומיה הקודמים (רומנטיקה ומדיטציה) זכו בפרס ECHO Klassik.
ממשיכה להופיע בקונצרטים, פסטיבלים ורסיטלים ברחבי העולם.
הופעת הבכורה שלה בארנה של ורונה בתפקיד כרמן בפסטיבל האופרה ה-99 ב-2022.
ב-4 בספטמבר 2020 היא שרה את הרקוויאם של ורדי של ג'וזפה ורדי כסולנית מצו-סופרן, שהופיעה בקתדרלת מילאנו להנצחת קורבנות קוביד-19. איתה הסולנים קרסימירה סטויאנובה (סופרן), פרנצ'סקו מלי (טנור), רנה פאפה (בס); המקהלה והתזמורת של תיאטרו אלה סקאלה בניצוח המאסטרו ריקרדו שאייי.
גארנצ'ה נשואה למנצח קארל מארק צ'יצ'ון, ולהם שתי בנות.
היא שולטת בלטבית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית ואנגלית.
+מלחיןאופרהתפקידמוצרטחסדו של טיטוסאניומסקאניאבירות כפריתלולהמסקאניאבירות כפריתסנטוצהמוצרטנישואי פיגארוקרובינושטראוסאביר הוורדאורטביאןמאסנהורתרשרלוטמוצרטכך עושות כולןדורבלהמוצרטחסדו של טיטוסססטורוסיניהספר מסביליהרוזינהרוסינילה צ'נרנטולהאנג'לינהביזהכרמןכרמןבליניבני קפולט ובני מונטגיורומיאודוניצטיאנה בולנהגיין סימורדוניצטירוברטו דוורושרהדוניצטילה פבוריטהליאונורהברליוזהטרויאניםדידומוצרטדון ג'ובאנידונה אלוירהמאסנההנוואריתאניטהשטראוסהעטלףאורלובסקיאופנבךסיפורי הופמןניקלאוסבלינינורמהאדלגיזהורדידון קרלואבוליורדיפלסטףמג פייג'ברליוזקללת פאוסטמרגריטסן-סנסשמשון ודלילהדלילהוגנרפרסיפלקונדרי
אלימלך (מלך) שטייאר (שטייער), היה סופר, משורר, פובליציסט ועיתונאי חרדי, מראשי תנועת "צעירי אגודת ישראל" בפולין, בין שתי מלחמות העולם.
נולד בשנת תרס"ז, 1907, בעיר מיליץ בגליציה המערבית.
היה מראשוני תלמידיו של הרב משה חיים לאו בתקופת רבנותו בשאץ, בוקובינה.
שטייאר היה תלמיד חכם ואינטלקטואל, סופר והוגה פורה.
מאמריו, סיפוריו ושיריו פורסמו בכתבי עת המזוהים עם 'אגודת ישראל', כמו: 'די יודישע שטימע' שיצא לאור בקראקוב; 'דאס יודישע טאגבלאט'; 'דגלנו'; בטאון תנועת בית יעקב בפולין: 'בית יעקב חודש-זשורנאל'; 'ארטאדאקסישע יוגנענד-בלעטער', ובעיתונות היידית החרדית בת התקופה.
בשנת תרפ"ט ערך את הספר 'דער וועג צו קידוש השם' (הדרך לקידוש-השם), אוסף מאמרים בענייני השעה של רבו הרב לאו.
בראש הספר נדפס מבוא שכתב: "אין א צייט פון בין-השמשות" (לעת בין השמשות).
אולי בשל זה כונה שטייאר בקרב בני דורו 'משורר בין השמשות'.
יחד עם חברו שמואל נדלר, היה שטייאר שותף פעיל בהוצאת ספר היובל לכבודו של הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, שיצא לאור בשנת תר"ץ.
כתב בין היתר את ההמנון של ישיבת יח"ל.
משנת תרצ"ג התיישב בוורשה, היה חבר הוועד-הפועל של 'צעירי אגודת ישראל' והנהיג את המרכז הארץ-ישראלי של 'אגודת ישראל'.
בשנים תרצ"ד-תרצ"ו היה מזכיר המערכת והעורך בפועל של 'דרכנו', בטאון אגודת ישראל העולמית, לצידו של ר' אלכסנדר זושא פרידמן.
סיפוריו ושיריו פורסמו גם תחת שם עט: אליצור הסופר או אלימלך שדיאור.
ספר שיריו ביידיש 'מענטשן פונם דור' (אנשי הדור), שפורסם בשנת תרצ"ז בהוצאת 'בית יעקב' בלודז', על ידי ר' אליעזר גרשון פרידנזון, עורר רושם והקנה לו שם והערכה.
שטייאר נישא לשרה בוכנר, תלמידתה של שרה שנירר, סמוך מאוד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
רעייתו הייתה מורה ב'בית יעקב' בקראקוב ולאחר מכן בורשה.
ביתם ברחוב מוראבסקה היה בית-ועד לסופרים ואנשי רוח צעירים.
כמה מפירות עטו פורסמו לאחר המלחמה באנתולוגיה שכינס משה פראגר.
סיפוריו ושיריו של שטייאר תורגמו לאורך השנים ופורסמו בעיקר בעיתונות החרדית.
תיאור אודותיו כתב ד"ר הלל זיידמן:
בתקופת המלחמה שהה שטייאר בגטו ורשה, היה חבר ב'ועד עזרה' שפעל בגטו מטעם הג'וינט, הגיש עזרה חמרית וניהל מוסדות חינוך ומטבחים לילדים..
ישנו תיעוד מצולם מתקופת הגטו בו נראה שטייאר מנהל מטבח עממי לילדים עזובים.
מורשה נמלט לגטו מיליץ, עירו.
בחורף תש"ב, 1942, נשלח למחנה הריכוז פוסטקוב.
לפי עדות אחת נספה בפוסטקוב ולפי עדות אחרת נשלח לבלז'ץ.
עדות אודותיו מתקופה זו השתמרה:
לאחר השואה, פרסם הסופר יחיאל דינור (ק.
צטניק), חברו הקרוב של שטייאר, שיר לזכרו שנקרא: "מֶלֶךְ שְׁטַיֶיר (שִׁיר כִּי יִשָּׂרֵף)", הפותח במילים:
אלין אמין אוגלו סולימנוב (באזרית: Elin Emin oğlu Süleymanov) הוא דיפלומט אזרי.
משמש כשגריר אזרבייג'ן בממלכה המאוחדת, ולשעבר כשגריר בארצות הברית.
הוא סיים תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת באקו ב-1989, בגאוגרפיה פוליטית מאוניברסיטת מוסקבה ברוסיה ב-1992, ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת טולדו באוהיו ב-1994. לפני למשרד החוץ, עבד בנציבות האו"ם לפליטים באזרבייג'ן ובמכון לחקר מדיה פתוחה בפראג בין השנים 1995–1997.
לאחר שעבד כמזכיר בשגרירות אזרבייג'ן בוושינגטון די.סי., שימש כיועץ בכיר במשרד החוץ של המנהל הנשיאותי של אזרבייג'ן.
ב-14 בנובמבר 2005 מינה נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב את סולימנוב ל"שליח בעל סמכות" בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ב-26 באוקטובר 2011 מונה סולימנוב לשגריר אזרבייג'ן בארצות הברית.
עשר שנים לאחר מכן הוא מונה לשגריר בממלכה המאוחדת.
דרוטמן נולדה באוקראינה ועלתה לישראל בשנת 2018. בן זוגה הוא האתלט איוון אנדריינקו.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.13 שניות, ובמקום עשירי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.67 שניות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.16 שניות, ובמקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.29 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי השתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר יחד עם אילנה דורפמן, עדן פינקלשטיין וניצן לוי, אך הרביעייה לא הצליחה לסיים את הריצה בשלב המוקדמות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה בשתי מדליות כסף: בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.90 שניות, אחרי דיאנה ויסמן (11.28 שניות) ולפני אילנה דורפמן (12.13 שניות), ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.64 שניות, אחרי עדן פינקלשטיין (24.08 שניות) ולפני ניצן אסס (24.83 שניות).
במכביה העשרים-ואחת שנערכה ביולי זכתה בשתי מדליות זהב: בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.91 שניות, לפני אילנה דורפמן (11.99 שניות) וניצן אסס (12.05 שניות), ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.51 שניות, לפני ניצן אסס (24.59 שניות) ואילנה דורפמן (24.63 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה בשתי מדליות כסף: בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.91 שניות, אחרי אילנה דורפמן (11.70 שניות) ולפני ניצן לוי (12.17 שניות), ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.71 שניות, אחרי אילנה דורפמן (24.21 שניות) ולפני ניצן לוי (25.13 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה בשתי מדליות זהב: בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.72 שניות, לפני אילנה דורפמן (12.02 שניות) ומרסי יה אפריפה (12.05 שניות), ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.08 שניות, לפני נועה לוי (24.54 שניות) ואילנה דורפמן (24.59 שניות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
דימיטר איוואנוב סטויאנוב (בבולגרית: Димитър Иванов Стоянов, הידוע בשם העט אֶלין פֶּלין, בבולגרית: Елин Пелин; 18 ביולי 1877, ביילובו, מחוז סופיה, האימפריה העות'מאנית – 3 בדצמבר 1949, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה סופר, משורר ועיתונאי בולגרי, אשר נחשב לסופר הלאומי של בולגריה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
בתקופת השואה בבולגריה, נמנה פלין עם הבולטים שבין אנשי הרוח שנאבקו נגד רדיפת יהודי בולגריה.
אלין פלין נולד בכפר ביילובו הסמוך לסופיה בעיצומה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), למשפחה בת 13 נפשות מהמעמד הנמוך.
הוא רכש השכלה יסודית, אך לא השלים את השכלתו התיכונית.
פלין עסק בהוראה בכפרו, ובראשית המאה העשרים עבר לסופיה.
הוא הועסק כספרן באוניברסיטת סופיה ובהמשך היה מנהל הספרייה.
מאוחר יותר, ניהל את בית המוזיאון על שם איוואן ואזוב , עד 1944, עת פרש לגמלאות.
ב-1940 היה לחבר האקדמיה הבולגרית למדעים , וכן כיהן כיושב ראש איגוד סופרי בולגריה .
הוא כתב במספר עיתונים, וכן ערך בעיתוני ילדים.
אלין פלין נישא לאיוואנקה סטפאנובה שטרבה, ולזוג נולדו שני ילדים.
פלין הלך לעולמו בסופיה ב-1949 והוא בן 72, והובא לקבורה בבית הקברות המרכזי בסופיה.
פלין החל לפרסם סיפורים קצרים בעיתונות עוד בשלהי המאה ה-19. יצירתו תיארה את המרחב הכפרי הבולגרי האותנטי, והציגה שלל דמויות של עובדי אדמה, נופים ומבנים, תוך שזירת נרטיבים לאומיים ופטריוטיים בולגריים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כתב מספר ספרי ילדים ובהם גם ספרי שירה ומשלים עממיים.
לאורך הקריירה האמנותית שלו כתב 40 ספרים, ספרי ילדים וספרי שירה.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת ועלייתו של משטר פרו-קומוניסטי, הוגבלה בהדרגה עבודתו ויצירתו, וזאת בעיקר בשל קשריו האישיים עם המלך בוריס השלישי.
עם זאת, גם כאשר השתלטו הקומוניסטים על השלטון, ובהמשך אף הפלג הסטליניסטי במפלגה, נמנעו השלטונות מלרדוף אותו אישית, בשל מעמדו בציבוריות הבולגרית.
העיירה אלין פלין והכפר אלין פלין אשר במחוז סופיה נקראו על שמו.
כמו כן רחוב בשכונת לוזנץ , ורחוב בשכונת דראגאלבצי אשר בסופיה נושאים את שמו.
נקודת אלין פלין אשר באנטארקטיקה נקראה על שמו.
נכון ל-2022 היו 12 בתי ספר בערים וכפרים שונים בבולגריה שנקראו על שמו של אלין פלין, בהם ארבעה תיכוניים ושמונה יסודיים.
מאבקו נגד רדיפת יהודי בולגריה
אלין פלין היה מיודד עם בוריס השלישי, מלך בולגריה, והשניים נפגשו ובילו יחדיו.
עם הגשת הצעת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט הבולגרי שלחו 11 מן הבולטים בסופרים ובמשוררים הבולגרים, ועמם אלין פלין, מכתב מחאה לראש ממשלת בולגריה בוגדאן פילוב וליושב ראש הפרלמנט, בו נכתב, בין השאר, שהחוק "ישאיר דף שחור בהיסטוריה של בולגריה החדשה".
במאי 1943, עם פרסום צווי הגירוש ליהודי סופיה, ביקש פלין להיפגש בדחיפות עם המלך הבולגרי, ובקשתו התקבלה.
באותה העת, סברו יהודי בולגריה כי הכוונה היא לגרש את יהודי סופיה אל מחוץ לבולגריה, למחנה ההשמדה טרבלינקה.
עם זאת, במועד זה כבר התקבלה החלטה שלא לגרשם מחוץ לבולגריה, אלא לערי שדה בתוכה.
פלין ציין בפגישתו עם המלך כי "הצעדים הננקטים נגד יהודי בולגריה אינם אנושיים, על יהודי בולגריה להישאר במדינתם, ואין להסגירם לגרמנים".
פלין ביקש מהמלך להפסיק את רדיפת יהודי בולגריה.
לפי חלק מהעדויות, בעקבות הפגישה ובקשתו של פלין פנה המלך בוריס השלישי ישירות לאלכסנדר בלב ודרש ממנו לוודא שניתן יחס אנושי לעצורים.
אלין הילדרברנד היא סופרת אמריקאית.
ספריה נחשבים "ספרים לקחת לחופשה" ועוסקים לרוב במסתורין ורומנטיקה.
הרומנים שלה מתרחשים בדרך כלל בננטקט וסביבתה, שם היא מתגוררת.
ספרה "הזוג המושלם" עובד לסדרה בנטפליקס שיצאה בשנת 2024, בכיכובם של ניקול קידמן, ליב שרייבר, דקוטה פאנינג ואיב יוסון.
הילדרברנד נולדה וגדלה בקולג'וויל, פנסילבניה.
היא עברה להתגורר בננטקט בשנת 1993, והאי משמש תפאורה לרוב ספריה.
הילדרברנד בילתה את הקיצים בילדותה בקייפ קוד.
אהבתה וההגעה הקבועה בקיץ לחופשה על הים לים נקטעה כשאביה נהרג בהתרסקות מטוס כשהייתה בת 16. את הקיץ שלאחר מכן בילתה בעבודה במפעל לייצור תלבושות לליל כל הקדושים.
בזמן שעבדה במפעל, הבטיחה לעצמה שתמצא דרך לבלות כל קיץ בים.
למדה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וסיימה תואר בכתיבה יוצרת.
לאחר סיום לימודיה, שימשה כעמיתת הוראה וכתיבה בסדנת הסופרים באיווה.
בשנת 2014, אובחנה הילדרברנד עם סרטן השד ועברה כריתת שד כפולה.
היא שיתפה את חוויותיה מההתמודדות עם המחלה באופן פומבי, מה שהשפיע גם על כתיבתה.
הילדרברנד פרסמה את רומן הביכורים שלה, "The Beach Club", בשנת 2000. מאז היא פרסמה למעלה מ-20 רומנים, כולם מתרחשים באי ננטקט.
ספריה מתאפיינים בעלילות המתמקדות במערכות יחסים, סודות משפחתיים, בחירות בחיים, ומשלבים אווירה קיצית של חופים, שמש ונוף אידילי.
למרות שהם נחשבים ל"ספרות חוף" קלילה, רבים מספריה עוסקים גם בנושאים כבדים יותר כמו אובדן, בגידה והתמודדות עם קשיים.
ספריה של הילדרברנד הופיעו בקביעות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
היא ידועה בקצב כתיבה עקבי של ספר חדש בכל קיץ.
כל ספריה בעברית יצאו בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
אלינה אליאקסנדרואנה הרנסקו (בבלארוסית: Аліна Аляксандраўна Гарнасько, ברוסית: Али́на Александро́вна Горносько́; נולדה ב-9 באוגוסט 2001) היא מתעמלת אומנותית בלארוסית ומתעמלת קבוצתית לשעבר בהתעמלות אומנותית לנוער.
היא מדליסטית הארד באולימפיאדת טוקיו 2020, זוכת מדליית כסף בקרב רב ובמדליית זהב בסרט באליפות העולם לשנת 2021, זוכת מדליית כסף באירופה בקרב רב לשנת 2020, ופעמיים זוכת מדליית כסף בקרב רב בגרנד פרי (2018 ו-2020).
מדליסטית הזהב בקרב רב באוניברסיאדת הקיץ 2025.
הרנסקו לומדת חינוך לספורט באוניברסיטה הממלכתית לתרבות גופנית של בלארוס במינסק.
הרנסקו זכתה במדליות רבות בסדרות גביע העולם לנוער ובגרנד פרי לנוער.
היא השתתפה לזמן קצר בנבחרת הקבוצתית של בלארוס שהתחרתה באליפות אירופה לנוער 2015, שם זכתה בלארוס במדליית כסף קבוצתית בקרב רב, ובמדליית זהב ב-5 כדורים.
מיד לאחר מכן, היא חזרה להתחרות כמתעמלת אישית.
באוקטובר, היא התחרתה בתחרות האישית הראשונה שלה באותה שנה, טורניר גביע הטארט הבינלאומי.
היא זכתה במדליית ארד בקרב רב (59.500) אחרי אנה סוקולובה ומריה סרגיבה.
בשנת 2016, פתחה את עונת התחרויות בהונגריה בטורניר הבינלאומי של גרציה, שם זכתה במדליית זהב בקרב-רב בקטגוריית ג'וניור.
בטורניר הבינלאומי של גביע אלינה במוסקבה, היא זכתה בזהב באלות ובחבל, ארד בחישוק ובכסף בתחרות המדינית.
באליפות אירופה לנוער בחולון בשנת 2016, זכתה הרנסקו בשתי מדליות: כסף, אחת באליפות קבוצתית (יחד עם יוליה איזצ'נקה ויוליה יבצ'יק) ואחת בגמר החישוק (בשוויון עם ניקול זליקמן מישראל).