tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים במקומות שונים ולעיתים חלק מבני החבורה מפספסים את השיא.
שאול אייל - מנהיג החבורה, שאינו מאבד את עשתונותיו גם ברגעי מתח ופחד.
הוא נווט טוב (לפי הספר "הקיאקים מכפר בלום") וחובב קרטוגרפיה.
הוא גר בצריף, שאת רוב חפציו בנה בעצמו וכולל מיטת הקומתיים שלו.
אינה פחדנית, ותלך אחרי שאול בעיניים עצומות.
רוב הבנים אוהבים אותה (רועי מכיתתם, דניאל בספר "הקיאקים מכפר בלום").
אוהבת את שאול, ומחכה שהוא יציע לה חברות.
יערה סולל - חברתה הטובה ביותר של שגית.
ילדה יפה, בעלת נטייה להתאהב בקלות.
אוהבת את שאול, ורוצה שהוא יציע לה חברות.
יועד - ילד רציני ומתולתל.
אחיו התאום של יובל, ואינו מפסיק לריב ולהתווכח עמו.
יובל - ילד שאוהב לצחוק.
אחיו התאום של יועד, ולא מפסיק לריב ולהתווכח עמו.
אוהב חיות ויש לו שני כלבים: מקס ומוריץ.
בספרים כלולות גם דמויות משניות, כגון: יוסקה שדות, רועי, דניאל, דודו השוטר, מיכה (אחיה של שגית) והוריהם של הילדים.
כס לודוביזי הוא פסל שיש שמקורו ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס.
הפסל התגלה בגני וילה לודוביזי שברומא, וככל הנראה ניצב בגני סאלוסטיוס שברומא העתיקה.
הפסל נרכש בשנת 1894 על ידי ממשלת איטליה וכיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי של רומא.
הפסל התגלה בשנת 1887 בגני וילה לודוביזי, ונקרא על שמם (השימוש הראשון בשם זה הופיע במאמר משנת 1892).
בשל קשיים כלכליים נאלצו בני משפחת לודוביזי למכור את הפסל בשנת 1894 לממשלת איטליה.
במרכז היצירה ניתן לראות את האלה אפרודיטה נולדת מן הים (מוטיב המכונה "ונוס אנאדיומנה").
משני צדדי האלה מצויות שתי עלמות העומדות על החוף ומכסות את גופה בבד.
על הלוחות הצדדיים דמויות של נשים - האחת מכוסה צעיף ומחזיקה כלי לקטורת, והאחרת - נערה צעירה, ערומה, ששערה אסוף, המנגנת בחליל.
איכות התגליף גבוהה ביותר, ולא ברור ההקשר בין הדמויות על לוחות הצד לבין הלוח המרכזי.
כמו כן לא ידועה מטרת הפסל, וישנה סברה לפיה הפסל היה חלק ממקדש אפרודיטה שנבנה בשנת 480 לפנה"ס.
כס בוסטון הוא תבליט שיש הדומה בצורתו ובגודלו לכס לודוויזי שהתגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, והיה ככל הנראה אחת מפסלי גני סאלוסטיוס שהיו במקום זה בתקופת האימפריה הרומית.
הפסל התגלה בשנת 1894, נמכר במכירה פומבית, ונרכש על ידי אדוארד פרי וורן עבור מוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 1896.
כס בוסטון הוא תבליט העשוי מגוש ריבועי של שיש לבן אשר מגולף בשלושה מצדדיו.
הלוח המרכזי מתאר דמות גבר עירום מכונפת המחזיקה בידיה מאזניים (מרביתם לא שרדו), כאשר על כל כף של המאזניים דמות של בחור צעיר.
משני צדדי הדמות המרכזית מופיעות דמויות נשים.
האירוע המתואר בתגליף הוא הפסיכוסטסיה – שקילת הנשמות במיתולוגיה היוונית – והדמויות בו הן ארוס במרכז ופרספונה ואפרודיטה מצדדיו, או לדעת אחרים, ונוס ויונו.
בצידי התבליט מגולפות שתי דמויות: אישה זקנה מתאבלת בצד אחד וילד מנגן בנבל בצד השני.
אין מחלוקת כי איכותו של כס בוסטון נמוכה מזו של כס לודוויזי, אולם ישנה מחלוקת בדבר מקורו של כס בוסטון.
רוב החוקרים סבורים כי כס בוסטון פוסל במאה ה-1 לפנה"ס והוא גרסה רומית של כס לודוויזי, שנועדה לעמוד בסמוך לו.
לעומת זאת, יש הסוברים כי כס בוסטון מקורו במאה החמישית לפנה"ס, בדומה לכס לודוויזי, ואחרים בכלל סבורים שמדובר בזיוף מאוחר שגולף בסגנון עתיק בשיש מהעת העתיקה.
כס אדוארד הקדוש או כס המלך אדוארד (King Edward's Chair) הוא כס ההכתרה של המלוכה הבריטית.
הכיסא נוצר עבור המלך אדוארד הראשון בשנת 1296. בתחתית הכיסא חלל שנועד להכיל את אבן סקון - אבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד שנלקחה על ידו ממנזר סקון.
הכיסא נקרא על שם המלך הקדוש האנגלי היחיד - אדוארד המודה והוא שמור בקפלת אדוארד הקדוש שבמנזר וסטמינסטר.
מאז הכנת הכיסא הומלכו כל מלכי אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת על הכיסא למעט המלכה מרי השנייה אשר הומלכה על העתק של הכיסא, וכן אדוארד החמישי ואדוארד השמיני, אשר לא הומלכו כלל.
הכיסא בנוי בסגנון גותי מעץ אלון.
הכיסא נבנה על ידי הנגר המכונה "האמן וולטר" (מאסטר וולטר - "Master Walter") אשר קיבל סכום של 100 שילינגים עבור עבודתו.
רגלי הכיסא מגולפים כארבעה אריות עץ מוזהבים, ואלה נוספו לכיסא בשיפוץ שנערך בו בשנת 1727, וככל הנראה החליפו שאריות עץ שנוספו לכיסא במהלך המאה ה-16.
עד שנת 1996 הכיל המדף שבתחתית הכיסא את אבן סקון (למעט תקופה קצרה בה האבן נגנבה), אולם בשנה זו החליט הפרלמנט הבריטי להשיב את האבן לסקוטלנד למשמורת.
ככל הנראה הכיסא היה מעוטר וצבוע, וייתכן אף שמצופה זהב.
יש סברה כי על גב הכיסא היה מצויר אדוארד המודה.
אולם כיום העץ חשוף, ועליו סימני השחתה ואף חריטות שנעשו על ידי תיירים, עולי רגל ונערי מקהלה שהתגוררו במנזר וסטמינסטר במאה ה-18 חרטו גרפיטי על הכיסא.
במהלך שבע מאות השנים מאז נוצר הוצא הכיסא ממנזר וסטמינסטר פעמיים בלבד - בפעם הראשונה עבור הטקס שנערך באולם וסטמינסטר בו הוכרז אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור, ובפעם השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת להגן על הכיסא מפני הפצצות הבליץ.
בתקופה זו הועבר הכיסא לקתדרלת גלוסטר.
בעשור השני של המאה ה-21 ממוקם הכיסא על במה בסמוך לקברו של הנרי החמישי, ומועבר למרכז הקתדרלה, בסמוך למזבח הקתדרלה רק לצורך טקסי ההכתרה.
כס הוא מושבו הרשמי של מונרך בטקסים ובאירועים ממלכתיים.
לעיתים משמעותו של המונח מורחבת למקום מושבו של אדם רם מעלה, למשל שופט.
בהשאלה, כס הוא ביטוי מטונימי למונרכיה או למונרך, בדומה לכתר.
במזרח הקדום תוארו לא אחת מלכים ואלים כישובים על כסיהם.
המילה היוונית לכס, Θρόνος (תרונוס), שימשה בביטוי Διὸς θρόνους שתיאר את משען השמיים, ולאחר מכן גם את כסו של זאוס.
לפי הומרוס, האכאים היו ידועים בכך שהציבו כסים נוספים בארמונות ובמקדשים כדי שאלים יוכלו להתיישב בהם כרצונם.
המפורסם בכסים אלה הוא כסו של אפולו באמיקלס.
לרומאים היו שני סוגי כסים, אחד לקיסר ואחד לאלה רומא שפסליה הוצבו על הכס, אשר הפך למקום פולחן.
במקרא המילה כס היא שם מושאל לשלטונו של האל.
גם "כִּסֵּא" משמשת במשמעות של כס.
כך מתואר בכור פרעה היושב על כיסא: .
כן מתואר הכיסא של דוד ושלמה כסמל למלכות ישראל.
כס מלוכה גשמי מובא בסיפור על אודות בניית כסאו של שלמה המלך:
בנוסף לכיסאות המלכים, הכיסא במקרא משמש גם לתיאור מושבו של אלוהים, למשל בתהילים או בחזונות של הנביא ישעיהו: .
מאז ימי ראשית הנצרות היו הבישופים מהכנסייה הקתולית, מהכנסייה האורתודוקסית מהכנסייה האנגליקנית ומזרמים נוספים שבהם משרה המקבילה לבישוף, ישובים באופן רשמי על כס שנקרא קתדרה.
כס זה ממוקם באופן מסורתי בכנסייה ליד המזבח, והוא מסמל את סמכותו של הבישוף ללמד את האמונה הנוצרית מכסו.
משום כך, כנסייה שבראשה עומד בישוף נקראת קתדרלה.
לעיתים גם אבות מנזר ואמהות מנזר יושבים על כסים, אם כי צנועים יותר.
בישופים ואנשי כמורה בעלי דרגה גבוהה יותר בהיררכיה הכנסייתית הקתולית רשאים להציב חופה מעל לכסם, כאשר הם נושאים בתפקיד כנסייתי מסוים.
בכנסייה היוונית אורתודוקסית כולל עיצוב הכס מאפיינים של קתיסמה יחד עם אביזרים השאולים מעיצוב חצר המלוכה הביזנטי, כמו צמד אריות לרגלי הכס.
כסו של האפיפיור ממוקם באפסיס של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, הקתדרלה של האפיפיור מתוקף היותו הבישוף של רומא.
באפסיס של בזיליקת פטרוס הקדוש, מעל מזבח הכיסא, עומד כס אשר לפי האמונה ישב עליו פטרוס בעצמו, כמו גם מספר אפיפיורים אחריו.
שריד זה מצופה בארד והוא מהווה חלק ממונומנט שעיצב ג'אן לורנצו ברניני.
כיום אין לאפיפיור קתדרה קבועה בבזיליקת פטרוס הקדוש, וכס ארעי מוצב כל אימת שישנו טקס שאותו מנהל האפיפיור.
הכס הקדוש, שם נרדף לדיוקסיה של רומא, הוא מטונימיה לאפיפיור, ולעיתים אף לקריית הוותיקן, אם כי זו ישות מדינית, בניגוד לדיוקסיה שהיא ישות דתית.
בעבר, נישא האפיפיור לעיתים על כס אפריון בשם סדיה ג'סטטוריה, שעוטר בצמד מניפות מנוצות יען.
האפיפיור יוחנן פאולוס הראשון זנח את השימוש בסדיה, אך חזר להשתמש בה, ללא המניפות, על מנת שיוכל להיראות בקלות רבה יותר על ידי הקהל.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביטל את השימוש בסדיה לטובת הפופמוביל.
במדינות אירופה הפיאודליות היו המונרכים במרבית המקרים ישובים על כסים, אשר התבססו ככל הנראה על כס המלכות הרומי.
כסים אלה היו במקור די פשוטים, במיוחד בהשוואה למקבילותיהם מאסיה.
אחד הכסים הגדולים והחשובים ביותר היה כסו של איוואן הרביעי, אשר מתוארך לאמצע המאה ה-16 ונשא צורה של כס בעל משענת גבוהה ומסעדים.
כס זה עוטר בלוחות שנהב ועצמות ניבתן שגולפו בהם סצנות מיתולוגיות, הרלדיות ומהחיים.
הכס של האימפריה הביזנטית כלל בובה מכנית מורכבת של ציפורים מצייצות.
בהודו היה המונח "גאדי" שמור לכסי הנסיכים השליטים, דוגמת הראג'ה, בעוד שהשליטים המוסלמים ישבו על "מוסנד", אף שלשניהם הייתה צורה דומה.
במחוזות מסוימים של האימפריה העות'מאנית נקרא הכס "כורסי", אשר יכול להיות מתורגם גם לכיסא.
בתקופת האימפריה הרוסית נחשב הכס באולם גאורגיוס הקדוש בארמון החורף בסנקט פטרבורג לכס בה"א הידיעה של רוסיה.
כס זה יושב על במה בגובה שבע מדרגות מהרצפה כשמעליו קשת פרוסניום ובגבו סמל המשפחה הקיסרית – עיט דו-ראשי.
הכס בחדר פטר הגדול הוא צנוע יותר ביחס לכס שבאולם גרגוריוס הקדוש.
הוא יוצר עבור הקיסרית אנה איבנובה בלונדון.
בחלק מן המדינות שבהן עדיין קיימת מונרכיה יש לכסים משמעות סמלית וטקסית חשובה.
אחד מהכסים הידועים הללו שעדיין בשימוש הוא כס אדוארד הקדוש, שעליו מוכתר המונרך הבריטי.
בבתי פרלמנט במדינות כאלה גם כן מוצב כס, המשמש את המונרך למתן הנאום מן הכס.
ישנן רפובליקות העושות שימוש בכיסאות דמויי כס באירועים ממלכתיים ועליהם יושבים ראשי המדינה, למשל נשיאים.
כנת רובים הוא מתקן (מעץ או מתכת) לאחסון רובים במצב אנכי.
המתקן היה מוצב בכל תחנות הנוטרים שכונו גם נוקטות עליו הוצבו הרובים ששימשו את הנוטרים שהיו שייכים לאותה התחנה.
רוב המעמדים האלה הכילו מקום לאחסון 12 רובים.
בסוף שנות ה-30 ותחילת ה-40 היה נהוג לאחסן בתוך הנוקטות את הרובים שהוקצו לכל יישוב וישוב במתקנים אלה בצורה אנכית.
כֵּס החרצית (ביפנית: 皇位) הוא המונח המערבי המקובל לתיאור הכס של קיסר יפן.
המונח מתייחס לרוב למושב מאוד ספציפי, דוגמת כס הטקהמיקורה בחדר השישין בארמון הקיסרי של קיוטו.
כסים אחרים שמשמשים את הקיסר במסגרת רשמית במהלך טקסטים או בעת הקראת נאום מן הכס, אינם נחשבים לכס החרצית; לדוגמה הכס בארמון הקיסרי של טוקיו או הכס בו משתמש הקיסר בישיבות הדיאט של יפן.
כס החרצית הוא מטונימיה המתייחסת, כאשר נעשה בה שימוש רטורי, לראש המדינה.
ואף למוסד המונרכיה היפני עצמו.
יפן היא המונרכיה העוברת בירושה הוותיקה ביותר בעולם.
במובן דומה מאוד לזה המתקיים בכתר הבריטי, כס החרצית הוא מושג מופשט מטונימי המייצג את הקיסר ואת הסמכות החוקית לקיומו של השלטון.
בניגוד למקבילה הבריטית, רעיון הקיסרות היפנית התפתח באופן שונה בתקופה שלפני 1947, כאשר לא הייתה הפרדה נראית לעין בין הרכוש של מדינת הלאום לרכושו הפרטי של הקיסר.
על פי האגדה, הקיסרות היפנית נוסדה כבר בשנת 660 לפני הספירה על ידי הקיסר ג'ימו, ולפיכך הקיסר הנוכחי הוא ה-126 לאייש את כס החרצית.
הרשומות ההיסטוריות היחידות ששרדו מגיעות רק עד אוג'ין, אשר ככל הידוע מלך בשלב מוקדם של המאה ה-4.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, שימש הירוהיטו עוצר במהלך כמה שנים מתקופת שלטון אביו, הקיסר יושיהיטו, כאשר לא היה מסוגל פיזית למלא את חובותיו הקיסריות.
עם זאת, הנסיך העוצר היה נטול הסמכות הסמלית של כס החרצית, אותה הוא יכֹל להשיג רק לאחר מות אביו.
בחוקת יפן הנוכחית הקיסר מוגדר כ"סמל המדינה והאחדות של כלל אזרחיה", והקיסרות הנוכחית היא מונרכיה חוקתית.
הכס טקהמיקורה (ביפנית: 高御座) ממוקם בארמון הקיסרי של קיוטו, והוא הכס העתיק ביותר ששרד בממלכה.
הוא נמצא במרכז במה מתומנת, חמישה מטרים מעל הקרקע, ויכול להיות מופרד משאר החדר בעזרת פרגוד (רהיט, שמשמש כקיר נייד).
דלת הזזה שנועדה להסתיר את הקיסר מן העין נקראה קנג'ו-נו-השוג'י (賢聖障子), והיא עוטרה באיור של 32 קדושים סינים.
האיור הפך לאחד הדגמים ראשוניים עבור כל הציורים בתקופת הייאן.
כיום משמש הכס בעיקר בטקסי הכתרה, כאשר לצדו נמצא כס-תאום, הנועד לקיסרית הרעיה.
כס האש הוא רומן פנטזיה המבוסס על המיתולוגיה המצרית.
כס האש הוא רומן הפנטזיה השני בסדרת משפחת קיין והאלים המצריים שכתב ריק ריירדן.
כס האש מתאר את ניסיונותיהם של האחים ממשפחת קיין, סיידי וקרטר, להחזיר את מלך האלים הקדום רע לחיים, כדי שיעזור להם בלחימה נגד אפופיס, האל הנחש המרושע.
הספר יצא לאור בשנת 2011 גם באנגלית וגם בעברית והיה לרב מכר בישראל.
לאחר האירועים שתוארו בספר הקודם בסדרה, בו סיידי וקרטר גילו כי אל הנחש המרושע אפופיס מתכנן להשתלט על העולם, הגיעו אל ביתו של איימוס, דודם של סיידי וקרטר, עשרות חרטומים (קוסמים מצריים) צעירים, כדי ללמוד מקרטר וסיידי.
קרטר וסיידי תכננו להעיר את האל החזק רע, אל השמש בליל שוויון האביב (21 במרץ), שיעזור להם בלחימה נגד אפופיס.
חלק של פפירוס שמספר איך להעיר את רע, נמצא במוזיאון ברוקלין ולכן קרטר וסיידי הסתננו יחד למוזיאון עם שני חרטומים צעירים בשם וולט וג'אז.
במוזאון סיידי לקחה את הפפירוס מגומחה בפסל, ושחררה בטעות את חצי סחמת, יצורים מרושעים שנוצרו כדי להגן על הפפירוס.
ג'אז הרגה את כולם ונכנסה לתרדמת בתהליך.
לפני שהיא הרגה אותם היא נתנה לסיידי בובת שעווה המיועדת לריפוי בצורה של קרטר.
אחד החצים סיפר לקרטר שזיה, חברתו מהספר הקודם, נקברה במקום ששמו 'החולות האדומים'.
אחרי שהם יצאו מהמוזאון, סיידי מבינה שהפפירוס שהיא לקחה הוא רק אחד מתוך שלושה פפירוסים, שמרכיבים את 'ספר רע', שהוא ספר שמספר איך להעיר את רע.
סיידי מגיעה לביקור אצל סבה וסבתה, ומגלה שהאלים המרושעים נח'בת אלת הנשרים ובאבי אל הבבון, השתמשו בסבה וסבתה של סיידי בתור פונדקאים.
האלים המרושעים החלו לרדוף אחרי סיידי.
באמצע המרדף, סיידי נפגשה עם אהוב לבה, אל-מוות בשם אנוביס.
לאחר הפגישה, סיידי המשיכה לברוח מנחבת' ובאבי.
גמד בשם בס עזר לסייד והבריח את נח'בת ובאבי ולאחר מכן אסף אותה עם מכוניתו.
סיידי וקרטר גילו שהפפירוס השני נמצא אצל החרטום השלישי בעוצמתו בעולם, ולדימיר מנשיקוב.
סיידי וקרטר הגיעו לוולדימיר וגנבו ממנו את הפפירוס, שבכלל לא היה מוחבא.
ולדימיר שלח אחריהם מפלצת בצורת נחש, שפצעה את קרטר.
סת, הנבל מהספר הקודם, סיפר ולסיידי איפה נמצא הפפירוס האחרון וכיצד לרפא את קרטר, ובתמורה סיידי ויתרה על שמו הסודי של סת.
סת גם סיפר לסיידי היכן נמצאים החולות האדומים שבהם קבורה זיה.
סיידי גילתה את שמו הסודי של קרטר, וריפאה אותו מהפציעה שפצעה אותו המפלצת ששלח ולדימיר.
לאחר שסיידי ריפאה את קרטר בעזרת הפסל שג'אז נתנה לה במוזיאון, וולט סיפר לסיידי שהוא חולה, ושמותו קרב.
קרטר ובס העירו את זיה, שלא זכרה כלום מעברה.
הם שכנעו אותה לעזור להם, והיא הסכימה.
סיידי וקרטר ירדו לדואת (עולם מיתולוגי שמקביל לשאול במיתולוגיה היוונית) יחד עם בס הגמד, כדי להביא משם את רע.
הם עברו בשמונה בתים בדואת וחיפשו שם את רע.
הם מצאו אותו בבית השמיני, אך לא הספיקו לצאת ממנו בזמן, ולכן הם לא היו יכולים להתקדם הלאה מהבית השמיני, אלא רק לחזור אחורה.
הם חזרו עם רע לבית השביעי, ונפגשו שם עם אל הירח, ח'ונסו, שיכול להחזיר את הזמן אחורה.
ח'ונסו החזיר את הזמן אחורה בשלוש שעות, תוך כדי משחק סנת שעל כל כלי שיעבירו יקבלו שעה אחת ועל כל כלי שיעביר ח'ונסו יבלע שם (זהות) של אחד מהם, כך שבס איבד את זכרונו (ח'ונסו הצליח להעביר את אחד מכליו).
כשהם יוצאים מהדואת, הם מגלים שאפופיס השתחרר מכלאו.
הם חזרו לביתו של דודם איימוס, וגילו שם חרטומים רשעים רבים שמתקיפים אותם.
קרטר וסיידי, ושאר החרטומים המתלמדים נלחמו נגדם, וניצחו אותם.
רע עלה למקומו בשמיים, ואיימוס נהפך ללקטור הראשי, תואר שמשמעו החרטום החזק ביותר בעולם.
במהלך הספר סיידי חוגגת יום הולדת 13- ב-17 במרץ.
בספר יש אזכור לפרסי ג'קסון, כשבמנהטן מוזכר סוס מעופף, מהמיתולוגיה היוונית, עליה כתובה סדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים:
כסויי זימים (שם מדעי: Holocephali) היא תת-מחלקה במחלקת דגי סחוס.
בני תת-המחלקה נכחדו ברובם, והסדרה היחידה ששרדה היא סדרת הכימראים המכונים גם "כרישי רפאים".
קבוצות רבות ושונות של כסויי הזימים, נכחדו במשך הזמן ומרבית המינים החיים כיום קטנים, נדירים ונמצאים בעיקר במים עמוקים, מחפשים אחרי טרף קטן או אחרי נבלות של חיות ימיות.
עם זאת ישנם כמה מינים שמגיעים לעומקים של עד 200 מטר.
אלו דגים מוזרים, בעלי ראש מוארך ובו עיניים ענקיות שזוהרות בחושך ומותאמות לתנאי אפלה, חוטם מחודד שמהווה איבר חישה וסנפירים רכים וחיוורים כמעט לגמרי.
הזנב תופס את רוב האורך ואורכו יכול להגיע עד 150 ס"מ.
בניגוד לכרישים ולתריסניות, שיניהם אינם חדות אלא בעלי טוחנות עבות ושטוחות ובמינים רבים הפה הוא דמוי מקור.
סדרה סימורידה (Symmoriida) - נכחדה
כסא שלמה הוא הכס המלכותי שבנה שלמה המלך לעצמו מזהב ושנהב, על פי הסיפור המקראי.
באגדות חז"ל הוא תואר ככיסא פלאי שבעלי החיים המוזהבים בו היו יכולים לנוע ולהפיק צלילים.
בניית הכיסא ותיאורו הובאו במקרא:
בתיאור הכיסא בתרגום שני למגילת אסתר, נכתב:
במדרש אסתר רבה מסופר מפי רבי שמואל בר נחמן כי כיסא שלמה המלך נגזל בידי שישק מלך מצרים, ממנו נלקח על ידי זרח הכושי, והוחזר לירושלים בידי אסא.
במדרש אבא גוריון לעומת זאת מסופר כי סנחריב מלך אשור לקח את הכיסא ממצרים, ולאחר מפלתו במצור על ירושלים לקח אותו ממנו חזקיהו מלך יהודה בחזרה.
בפשיטה שערך נכו השני בארץ ישראל בימי יאשיהו מלך יהודה, שדד נכו את הכיסא, וכשניסה לעלות עליו נפצע על ידי האריות שבכיסא, ולפיכך נקרא "נכה" או "נכו" שפירושה "חיגר".
בתרגום שני מסופר שנבוכדנצר שדד את הכיסא ממצרים והביאו לבבל.
ואחשוורוש פחד לעלות על הכיסא, שלא יארע לו מה שאירע לנכה, ולכן הורה לבנות לו חיקוי מושלם של הכיסא, וכשהושלם החיקוי, ערך את המשתה הגדול שלו.
כמו כן מובא תיאורו של הכיסא עליו היו מצוירות דמויות רבות וכן בתרגומי מגילת אסתר לארמית.
על מנורת קנים שניצבה מעל הכיסא נחקקו שבעת אבות העולם: אדם הראשון, נח, שם, אברהם.
יצחק, יעקב ואיוב מצד אחד; ומצדה השני שבעה מחסידי העולם: לוי, קהת, עמרם, משה, אהרן, אלדד ומידד וחור.
על אגן שמן מזהב למרגלות המנורה צויר עלי הכהן ושני בניו חפני ופינחס, וכן נדב ואביהוא.
כמו כן מתוארות בנות ים ששכבו מצידי שלמה על ידות הכיסא, אריות שהפיצו ריחות בשמים וכן כי דרייווש המדי ואלכסנדר מוקדון שבו את הכסא.
רבי אלעזר מוורמס חיבר בספרו "סודי רזיא" פרק בשם "הלכות הכיסא" שבו תיאר את מאפייני כיסא הכבוד של אלוהים בהתבסס על המקרא, מדרשי חז"ל ופיוטי רבי אלעזר בירבי קליר.
שם הוא עורך השוואה בין הידוע על כיסא שלמה למאפייני כיסא הכבוד.
בתחילת ימי הביניים באימפריה הביזנטית, כס המלכות של קונסטנטינופול, או "האוטומאטה של ביזנטיון", נקרא גם "כס שלמה".
כס זה הוזכר אצל תיאופילוס (812–842) בפי הדיפלומט ליוטפרנד מקרמונה , ובספר הטקסים של קונסטנטינוס השביעי (905–959) קיסר ביזנטיון.
באזכורים אלו מופיעות ציפורים ממתכת השרות על עץ מתכתי ועל הכיסא, וגם אריות נוהמים ממתכת.
החוקר גרארד ברט ביצע השוואה בין כיסא שלמה של ביזנטיון לכתבי הממציאים הרון מאלכסנדריה (10–70) ופילון מביזנטיון (220–280) בספריהם על הפנאומטיקה, שכתבו על מכונות עם אויר דחוס המסוגלות להפיק צלילים בכלי נשיפה.
הוא הזכיר כי הרופא הסורי קוסטא אבן לוקא (820–912) תרגם עבודות על בסיס הרון מאלכסנדריה, בהוראת החליף העבאסי אל-מסתעין הראשון (862–866).
לדבריו, ה"אוטומטון" רווחו גם בקרב שליטי בית עבאס במאה השמינית והתשיעית בעיר העגולה של בגדאד.
לדוגמה, בארמונו של השליט העבאסי אל-מאמון (813–833) בבגדד הוצב עץ אוטומאטה מכסף וזהב, והיו בו ציפורי מתכת ששרו על ענפיו המתנדנדים, והעץ גם הופיע אצל החליף אל-מקתדר (908–929).
בסביבות 790 נבנה כס המלכות של קרל הגדול על ידי קרל הגדול, והוצב בקתדרלה של אאכן.
עד 1531 הוא שימש ככס ההכתרה של 31 מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
כס המלכות עוצב על פי דגם כיסא שלמה, ובו שש מדרגות כמתואר במקרא.
כסאות לוהטים הוא סרט קומדיה, סאטירה של מל ברוקס משנת 1970.
בסרט כיכבו פרנק לנגלה, רון מודי ודום דלואיז.
התסריט נכתב על ידי ברוקס והוא אחד מ-18 הגרסאות לספר הרוסי משנת 1928 שנים עשר כיסאות מאת אילף ופטרוב.
בשנת 1927 בברית המועצות, איפוליט מטייויץ' וורוביאנינוב, אריסטוקרט מן האימפריה הרוסית שירד מנכסיו, עובד עתה בתור פקיד כפר מקומי.
הוא נקרא בדחיפות לחותנתו הנמצאת על ערש דווי.
לפני מותה היא מגלה לו כי הסתירה מהבולשבקים הון בתכשיטים שנתפרו בכרית המושב של אחד משנים עשר הכיסאות של מערכת האוכל המשפחתית.
הכומר האורתודוקסי הרוסי, האב פיודור, שהגיע לנהל את טקס האשכבה שמע את וידויה והחליט לנטוש את הכנסייה ולנסות לגנוב לעצמו את האוצר.
זמן קצר לאחר מכן בעיירה הבדיונית סטרגורוד, שם שכנה אחוזתו לשעבר של וורוביאנינוב, פוגש אומן חסר בית, אוסטפ בנדר, את האציל המרושש ומצטרף אליו כשותף בחיפושיו אחר העושר המשפחתי.
הכיסאות, יחד עם כל הרכוש הפרטי של המשפחה, הולאמו על ידי המדינה לאחר המהפכה הרוסית.
וורוביאנינוב ובנדר יוצאים יחד לאתר אותם, אך מתקשים בכך בשל סדרת הצבעות כוזבות והתנסויות באירועים שונים.
השנים מגלים כי הסט של תריסר הכיסאות פוצל והכיסאות נמכרו בנפרד.
מכאן, מסע החיפושים שלהם דורש נסיעות רבות כדי לאתר ולפתוח כל חלק מהסט על מנת לשלול אותו כמחבוא המבוקש.
לכל אורך הסרט השנים פוגשים חברים מכל תחומי החיים בחברה הרוסית הסובייטית, והופכים את הסרט לסאטירה אודות קומוניזם כושל.
בנדר מתחזה לפקיד האחראי על מחלקת הכיסאות ומרמה בכך את האב פיודור היוצא למרדף עקר אחרי סט דומה של אחד עשר כיסאות שברשותו של מהנדס במחוז נידח בסיביר.
האב פיודור עושה את המסע הארוך אך ורק כדי להיזרק מבית המהנדס.
כאשר אותו המהנדס מועבר מחדש לתפקיד באזור הים השחור, פיודור עוקב אחריו וקונה את הכיסאות המזויפים כשהוא מבטיח שהמהנדס ואשתו לעולם לא יראו אותו שוב.
הוא מגלה שבאף כיסא אין את התכשיטים.
מאוחר יותר, הוא פוגש את וורוביאנינוב ובנדר לאחר שהוציאו כיסא אחד מקרקס, ותוך כדי רדיפה אחריהם מטפס בטירוף עם הכיסא במעלה ההר.
לאחר שנמצא שגם בכיסא זה אין את התכשיטים, הוא מגלה שאינו מסוגל לרדת בלי עזרה.
וורוביאנינוב ובנדר משאירים אותו שם לגורלו.
לאחר מסע ארוך ומייגע, במהלכו גם נדרשו לשלם עבור המרדף, שני הגברים חוזרים למוסקבה ושם הם מאתרים את הכיסא השנים עשר אשר לכאורה יהיה בו האוצר (לאחר שנשללו 11 הקודמים לו).
הכיסא נמצא בארמון התרבות (אנ') וורובינינוב ובנדר חוזרים לאחר שעת הסגירה, ונכנסים פנימה דרך חלון שבנדר פתח בחשאי קודם לכן.
בנדר פותח בסכין את כרית הכיסא בזהירות ובשקט, אך הריפוד נמצא ריק לחלוטין.
וורובינינוב המום וכועס, אך בנדר צוחק על האבסורד שבמצב.
שומר המקום מגלה אותם, וורוביאנינוב דורש ממנו לדעת מה עלה בגורל התכשיטים.
"הסתכל סביבך", עונה השומר ומסביר כי לאחר שנמצאו התכשיטים, הם שימשו למימון בניית הבניין הגדול בו הם ניצבים.
וורוביאנינוב מנפץ את הכיסא לרסיסים ותוקף את הקצין שאותו הזמין השומר.
בהמשך בנדר מוביל את הדרך והם בורחים אל תוך הלילה.
כשהוא מרושש ופושט רגל, מציע בנדר שיפרדו בדרכיהם.
בניסיון למנוע מבנדר לעזוב, וורובינינוב מעיף את שרידי הכיסא האחרון לאוויר, ומתמוטט על הקרקע כשהוא מזייף התקף אפילפטי; כפי שעשו קודם לכן במעשי הנוכלות שלהם בדרכים.
קהל נמשך לאירוע ובנדר קורא לתשומת ליבם ומתחנן לעוברים ושבים לתת בנדיבות לאיש העצוב והמוכה הזה.
בעזרת מחוות פשוטות מבלי להביע מילה, שני הגברים מבססים את שותפותם בפשע.
רון מודי בתפקיד איפוליט מטווייביץ' וורוביאנינוב
פרנק לנגלה בתפקיד אוסטאפ בנדר
דום דלואיז בתפקיד האב פיודור
אנדראס ווטסינאס בתפקיד ניקולאי ססטרין
דיאנה קומפלנד בתפקיד מאדאם ברונס
איליין גאראו בתפקיד קלאודיה איבנובנה
כנרת – ים של חיים הוא סרט טבע תיעודי ישראלי, העוקב אחר החי בכנרת, תוך כדי שהוא מגולל את סיפור חייה של גורת חתול ביצות שאיבדה את אימה ונותרה לבדה.
הסרט בוים וצולם על ידי משה אלפרט, הופק על ידי טרנספקס הפקות ואפיקים הפקות ויצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2021.
הסרט מלווה בקטעי מוזיקה שהלחין אורי אופיר בנגינת תזמורת הרדיו הבולגרית , והוקלטו לו שירים מקוריים שהלחין עילי בוטנר, בין היתר בביצוע של ירדנה ארזי ואדר גולד.
כסי עשתרת (או כס כרובים) הם כיסאות כרובים שהוקדשו כמִנְחָה, ונמצאו במקדשים פיניקים עתיקים, במיוחד באזורים סביב צידון, צור וחמון.
לרבים מהכסים יש סגנון דומה, עם ראשים של כרובים על גופי אריות מכונפים משני צדי הכס.
ייצוגים של הכס נמצאו באתרים כנעניים ובאתרים פיניקים סביב הים התיכון, כולל לוח שנהב (וכן צלמית כס קטנה) ממגידו, ארון אחירם מגבל, פסל מהדרומטום בקרבת קרתחדשת ועל חותם מת'רוס בסרדיניה.
הסמליות של כס הכרובים ככס מלכותי באה לידי ביטוי בדברי יחזקאל ל צור בקינתו על העיר: .
סמליות זאת מקורבת גם לסמליות המצרית העתיקה בה המלך מיוצג על־ידי ספינקס.
בעיר חמון שבתחומי צור התקיים בתקופה ההלניסטית מקדש המכונה "המקדש המזרחי", הכולל מכלול מבנים ואכסדרות, בנויים מסביב לחצר מלבנית שבאמצעה מבנה המקדש עצמו.
הכניסה אליו הייתה דרך דלת מונומנטלית בקצה הצפוני של הקיר המזרחי בחצר הפנימית של מכלול המבנים.
אחד הכסים שהתגלה באזור צור (בחירבת א־טייבה, אתר מדרום־מזרח לראש מייה וכמה קילומטרים מדרום לצור) נושא כתובת הקדשה (בנוסחת כתובות נדר מתומצתת) פיניקית לעשתרת.
הכס מתוארך למאות ה־3 או ה־2 לפנה"ס, עשוי אבן גיר וגובהו 47 או 48 ס"מ; על המשענת מגולפות, כשתי מצבות, שתי דמויות אדם, ומתחת למושב מגולף סהר ומתחתיו שני פרחי לוטוס.
המושב עצמו פנוי, וייתכן שהיה שמור לנוכחות עשתרת.
הכתובת, החקוקה על הבסיס עליו עומד הכס בכתב הפיניקי המאפיין את צור, ידועה כ־KAI 17, ותוכנה הוא:
הביטוי "גו הקדש" קשה מאוד; המילה השנייה בו לא ברורה וקריאתה שנויה במחלוקת.
המילה "גו" מקבילה אולי למילה הארמית גו שמשמעה "בקרב", "בתוך", וניתן גם לפרשה לפי המילה הפיניקית "גו" (שאולי קרובה למילה העברית "גוי", עם; ראו כתובת המרזח) שמשמעה "קהילה".
המילה השנייה נקראה בפענוח הראשוני "הקדש", וכך קראו ב־KAI, כך שמשמעות הביטוי היא "בתוך המקדש", אולם חוקרים אחרים הטילו ספק גדול בקריאה זאת, והציעו לקרוא "השדן" או "השער ב".
הקריאה "השדן" מתפרשת כ"שׂדה"+"־ן" (המילה "שדה" נכתבת בפיניקית בלי ה'), ומגלה זיקה ל"עשתרת שד" (עשתרת השדה) האוגריתית, כך שקהילת מאמיני עשתרת זאת נקראים "גו השדן", קהילת השדה, כאשר השדה המדובר הוא כנראה מקודש, אולי השדה מסביב למקדשהּ.
ייתכן גם ש"השדן" הוא שם פרטי פיניקי, ו"גו השדן" הוא הקהילה אותה אדם בשם זה הנהיג.
הקריאה "השער ב" יוצרת את הביטוי "עשתרת אש בגו השער באש לי", כלומר "עשתרת אשר בקרב השער באשר לי", כלומר שער נכסיו של המקדיש.
השם "עבדאבסת" הוא שם תאופורי המאזכר את האלה המצרית בסתת.
תמונהתקופהאתרמיקום נוכחיכתובתתיאורפרסום ראשוןהלניסטיגבלהמוזיאון הלאומי של ביירותאיןבחזית, שתי דמויות נוסכות נסך לתור פרח.
על המושב, משטח מלבני להצבת חפץ.מוריס דוננד הלניסטיצידוןהמוזיאון הלאומי של ביירותאיןבחזית, עיטור פיניקי .
על המושב, מגרעת גדולה מלבנית לייצוב חפץ.
משענת ללא קישוטים.דוננד 1941רומאיצידוןהמוזיאון הלאומי של ביירותכתובת יווניתמושב מאוד משופע, ללא אפשרות להצבת חפץ.
על המשענת, סמל סהר וכוכב (המזוהה עם בעל חמון).1924צידוןמוזיאון הלובראיןנאיסקוס ובתוכו כס עם שני ספינקסים.
מעל הכס, חלל בצורת U להצבת חפץ עגול בתחתיתו: או בית אל וכתרו.
בצדדים, כהנים בעבודתם.1933צידוןהמוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבולאיןנאיסקוס דומה לקודם.
מאחור, חלל קטן להצבת חפץ.
בצדדים, אלה מכונפת.המאה ה־2 לפנה"סמדרום לצורמוזיאון הלובר ()כתובת פיניקית,
ראו #כתובת הכס מאזור צורעל הכס, שתי מצבות עם תבליטים המתארים כוהנים.1907 Ronzevalleהלניסטיעין בעאל
(ליד צור)המוזיאון הלאומי של ביירותאיןמושב הכולל מצבה או בית אל.הלניסטיאזור צורהמוזיאון הלאומי של ביירותאיןמושב הכולל מצבה או בית אל.המאה ה־4 לפנה"סחמוןמוזיאון הלובר ()איןבחזית, עיטור דקל פיניקי .
השבר הבא היה ככל הנראה ראש אחד הכרובים בכס זה:ארנסט רנן 1860חמוןהמוזיאון הלאומי של ביירותאיןהחזית שבורה.
הכס גדול ויכול להתאים לאדם.דוננדמקדש אשמן (ליד צידון)באתרואיןדוננדמקדש אשמן (ליד צידון)המוזיאון הלאומי של ביירותאיןדוננדהלניסטילא ידועהמוזיאון הלאומי של ביירותאין
כסאות הטבעה היו אמצעי לענישת מכשפות בעבר.
שפיטת המכשפות, והשימוש בכיסאות הטבעה, נעשה בעיקר באזורי בריטניה אך גם במקומות אחרים.
הכיסאות היו כלי להשפלה וביקורת פומבית, מעשה זה נעשה לרוב בשל עבירת נזיפה או לשון הרע ולעיתים רחוקות עבור עבירות מין כמו לידת ילד לא חוקי או זנות.
הכיסאות היו אמצעים טכניים שהיו רק חלק משיטת אכיפת החוק באמצעות השפלה חברתית.
חלופה נפוצה הייתה צו בית משפט כדי לחשוף את הפשעים או החטאים של האדם במקום פומבי.
כיסאות ההטבעה היו בדרך כלל מייצור מקומי, נגיש, ללא עיצוב סטנדרטי.
רובם היו פשוט כיסאות שאליהם ניתן היה לקשור את העבריין, לחלקם היו על גלגלים שיהיה שניתן היה לגרור את האדם ברחבי הקהילה.
חלקם נשענות על מוטות כדי שניתן יהיה להטביע את העבריין למים.
המונח "כיסא ענישה" הוא ישן יותר, עם תיעודים כתובים המתוארכים למאות ה-13 וה-14. רישומים כתובים עבור השם "שרפרף הטבעה", מופיעים משנת 1597, והצהרה משנת 1769 מספרת כי "שרפרף ההטבעה" הוא שיבוש של המונח "כיסאות ענישה".
המונח "שרפרף הטבעה" ממוקד יותר לאותם כיסאות ענישה המונחות על קרש מתנודד ששימש להטבעת האדם, אף על פי שכיסא ההטבעה שימש להשפלה עם או בלי להטביע את האדם במים.
בלדה, משנת 1615 לערך, בשם "הזריקה של האיש הכועסת", ממחישה את העונש שהוטל על נשים שהתנהגותן גרמה לזהות אותן כ-"מכשפה":
כיסא הענישה, או כיסא 'החזרה בתשובה', בעל היסטוריה ארוכה.
בעבר קראו לו שרפרף החרפה או הנזיפה.
הכיסא מוזכר בספר Domesday כנמצא בשימוש בצ'סטר, ונקרא cathedra stercoris.
קשורה לשרפרף זה, אישה - ראשה ורגליה חשופות - נחשפה בפומבי ליד דלתה או הלכה ברחובות בין צווחי הקהל.
שרפרף ההטבעה היה כורסת עץ משובח (הדגימות ששרדו הן מעץ אלון) שבה ישבה העבריינית, כשרצועת ברזל הונחה סביבה כדי שלא תיפול במהלך טבילתה.
התיעוד המוקדם ביותר לשימוש בכיסאות אלה הוא לקראת תחילת המאה ה-17, כשמונח זה אושר לראשונה באנגלית בשנת 1597. ביטוי זה היה בשימוש באירופה וגם במושבות האנגליות של צפון אמריקה.
בדרך כלל, הכיסא היה מהודק לקורת עץ ארוכות ששימשו כנדנדה על שפת בריכה או נהר.
אולם לפעמים שרפרף ההטבעה לא היה במקום קבוע אלא הותקן על זוג גלגלי עץ כך שניתן היה לגלגל אותו ברחובות, ובקצה הנהר השרפרף נתלה בשרשרת שהשתלשלה מקצה הקורה.
בגזר הדין לאישה הורו השופטים את מספר ההטבעות שהיא תהיה צריכה לעבור.
סוג אחר של שרפרף הטבעה נקרא עגלה (tumbrel).
זה היה כיסא על שני גלגלים עם שני מוטות ארוכים המחוברים לצירים.
כיסא זה נדחף אל תוך הבריכה ואז המוטות השתחררו, ובכך הפיל את הכיסא לאחור.
לפעמים התברר שהעונש היה קטלני והאישה נהרגה.
העגלה, הייתה עגלת מסע- המשמשת בדרך כלל לנשיאת חיטה, חול, אבנים וכן הלאה - שהובילה אסירים נידונים לגיליוטינה במהלך המהפכה הצרפתית.
בימי הביניים עד תחילת המאה ה-18, הטבעה הייתה הדרך שבה קבעו אם חשודה היא מכשפה.
שרפרפי הטבעה שימשו תחילה למטרה זו, אך לאחר מכן בוצעה ההטבעה ללא הכיסא.
במקרה זה האגודל הימני של הנבדקת היה קשור לבוהן השמאלית.
חבל נקשר על מותניה של הנאשמת והיא הושלכה לנהר או לבריכה עמוקה.
אם היא צפה, זה מוכיח שהיא בליגה עם השטן, ושהיא דחתה את מי הטבילה.
אם היא טבעה, היא "נוקתה מאשמת היותה מכשפה אך מתה".
שרפרף הטבעה שלם מוצג לציבור במנזר Leominster, Herefordshire.
שעון העיר, שהוזמן עבור המילניום, כולל ציור שרפרף הטבעה נע.
כרייסטצ'רץ', דורסט ממשיכה להחזיק בהעתק של שרפרף הטבעה, באתר שבו בוצעו פעם עונשים.
הכיסא של שרפרף ההטבעה נמצאת בקריפטה של הכנסייה הקולגיאלית של סנט מרי, וורוויק.
קיים גם כיסא הטבעה בקנטרברי, היכן שהרחוב היי סטריט פוגש את נהר סטור.
שרפרף הטבעה ששרד מוצג לציבור מחוץ למוזיאון הפשע (Kriminalmuseum) ברוטנבורג אוב דר טאובר, עיירה מימי הביניים שהשתמרה היטב בבוואריה, גרמניה.
ישנה התייחסות משנת 1378 לערך לשרפרף הטבעה כ-wymen pine ("עונש נשים")
סוג של שרפרף ענישה ניתן לראות בקצרה בסרט Monty Python and the Holy Grail (1975).
בסרט העלילתי "לורל והארדי "בייבי בארץ הצעצועים, לורל והרדי נענשו בשרפרף ההטבעה, ואחריו גורשו לבוגילנד, על פריצה לביתו של ברנבי.
בסדרת הפנטזיה/ אקשן דוקטור הו (Doctor Who) מופיע שרפרף ההטבעה בעונה 11 פרק 8.
המקרים האחרונים שתועדות הם אלה של גברת גאנבל בפלימות' (1808); ג'ני פייפס, "נזיפה ידועה לשמצה" (1809), ושרה לייק (1817), שתיהן מלאומינסטר.
במקרה האחרון, המים בבריכה היו כל כך רדודים עד שהעבריינית רק הוסעה ברחבי העיר בכיסא.
כס הטווס (בפרסית: تخت طاووس) הוא הכס המלכותי של איראן.
בעבר נקרא "כס השמש" (تخت خورشید), בשל עיגול שמש בראשו.
המונח "כס הטווס" הפך לכינוי לשושלת הקאג'ארית ולשפע שלה.
הכס נבנה עבור פתח-עלי שאה קג'אר, מלך פרס, בתחילת המאה התשע-עשרה ושימש ככס ההכתרה מאז ואילך.
על העבודה היו אמון האדריכל מוחמד חוסין ח'אן צדר אצפהאני, ובבנייתו השתתפו צורפים ואומנים מאצפהאן.
הכס מעוטר באלפי אבני חן בצבעים שונים.
בתחילה כונה הכס המלכותי "כס השמש" בזכות המראה העגולה במוצבת בראשו ומדמה את השמש הקורנת.
ייתכן כי השם שונה כמחווה לכס הטווס המוגולי, אם כי סברה אחרת גורדסת כי כאשר נשא השאה את טאוס ח'אנום תאג' א-דוולה לאישה ב-1809, טקס הנישואין התקיים על כס המלכות, ומאז הכס קרוי על שמה.
לכס המלכות צורה של במה מוגבהת אליה הובילו שתי מדרגות.
המדרגות מציגות דימויים של חיות.
מסביב לבמה מעקה זהב מעוטר בקליגרפיה של פסוקי קוראן.
באמצע הבמה היה יושב השאה, מוגבה ורם.
בכס הוצגו גם שתי ציפורים מפוסלות משני צדי השמש, כשפניהן מופנות אליה.
עיטור זה הוסיף לסמליות של כס המלכות המוגבה, בכך שיצר תחושה כאילו הכס ניצב הרחק מהקרקע ונוטה לכיוון השמים.
עד 1980 כס הטווס ניצב באולם המראה של ארמון גולסטן.
ב-1980 הוחלט להעביר אותו לכספת של תכשיטי הכתר האיראניים בבנק המרכזי של איראן, שם הוא מוצג כעת.
כס הטווס (בפרסית: تخت طاووس) הוא שמו של כס המלוכה המוגולי שנאדיר שאה הביא לאיראן מהודו כשלל מלחמה.
הכס נבנה עבור שאה ג'האן, השליט המוגולי של הודו במאה ה-17 והוצב בדיוואן הפנימי במצודה האדומה בדלהי.
האומן האחראי על עיטורי הזהב והכתב היה מוחמד סעיד לאהיג'י (מוכר גם כסעיד גילאני וכ"בי-בדל ח'אן"), קליגרף ואמן איראני.
הכס כונה כך בשל שני טווסים המוצגים עליו, נוצותיהם מעוטרות באבני חן שונות, למשל אבני אודם, אמרלד, פנינים, ספיר.
גודל הכס היה כ-2.5 מ' והוא התמשא לגובה של ארבעה מטרים.
דפנותיו היו מקושטים ומשובצים גם הם באבני חן יקרות, ואל המושב המוגבה הובילו שלוש מדרגות.
בניית הכס ארכה כשבע שנים, מתחילת שלטונו של ג'האן.
בין אבני החן שעיטרו את כס הטווס מונים את הקוהינור, יהלום אכבר שאה, יהלום השאה, ספינל סאמרי ואחרים, שנכללו מאוחר יותר בתכשיטי הכתר האיראניים.
הכס נחנך ברוב פאר ב-22 במרץ 1635 לציון שבע שנות מלוכה של שאה ג'האן.
במועד זה נחוגו וצוינו גם עיד אל-פיטר וגם הנורוז, ראש השנה האיראני.
המלך האחרון של האימפריה המוגולית הגדולה היה מוחמד שאה, שהובס על ידי נאדיר שאה אפשאר.
נאדר שאה כבש את האימפריה המוגולית ב-1738 וחזר לאיראן ב-1739 עם שלל רב, בכללו כס הטווס.
במהלך המהומות שבאו בעקבות ההתנקשות בנאדר שאה אפשאר ב-1747, כס הטווס נעלם, וכנראה שפורק לרכיביו.
מאוחר יותר, בתקופת שלטונו של פתח עלי שאה קג'אר, נבנה כס מלכות חדש בשם כס הטווס, אך אין קשר מבני או צורני בין השניים.
כסייפה (ידועה גם ככוסייפה, בערבית: كسيفة, תעתיק מדויק: כסיפה) היא מועצה מקומית בבקעת ערד בישראל, כ-10 ק"מ ממערב לערד.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. כלל תושביה הם בדואים.
היישוב הוקם בשנת 1982 עבור הבדואים שחיו באזור היישוב.
הוא הוקם במסגרת בניית בסיס חיל האוויר נבטים, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים והעברת הבסיסים מסיני.
הכינוי "כסייפה" לאזור הכפר הנוכחי מופיע כבר במסמכים של הממשל הצבאי על ערביי ישראל משנות ה-50 וה-60.
היישוב הוקם כחלק מהתוכנית להקמת שבעה יישובים ליישוב הבדואים באזור הנגב והם: רהט, חורה, ערערה בנגב, כסייפה, תל שבע, שגב שלום ולקייה.
בשנת 1988 צורף היישוב למועצה אזורית משוש, שהייתה המועצה האזורית הבדואית הראשונה.
המועצה פורקה בשנת 1996 וכסייפה הפכה למועצה מקומית.
החל משנת 2018 מכהן כראש המועצה עבד אל עזיז נסאסרה, שנבחר לאחר הדחתו של ראש המועצה הוותיק סאלם אבו רביעה.
רמת האבטלה במגזר הבדואי ככלל גבוהה מאוד אך לכסייפה יש מספר אופציות תעסוקתיות - תושביה יכולים להתפרנס מעבודה במפעלים ועסקים שונים ובאזורי תעשייה אשר נמצאים בנאות חובב, חורה, דימונה וערד.
מעבר לכך ישנן אפשרויות תעסוקה במפעלי ים המלח, בתחום השירות בערד ובעין בוקק.
תחנת הרכבת כסייפה צפויה להיפתח ביישוב, ותפתח אפשרויות תעסוקה בבאר שבע ובמרכז.
ישנם מספר בתי-הספר ביישוב, סניפים של קופות חולים ומתנ"סים.
כסייפה הוא היישוב הערבי מוסלמי עם המספר הרב ביותר של חברי הליכוד, ויש בו מאות חברי מפלגה.
בבחירות לראשות הליכוד ב-2012 בכסייפה השתתפו כ-220 מתפקדים.
המפלגות היהודיות העבודה, קדימה והליכוד בעבר זכו לתמיכה ביישוב, אך זו הצטמצמה לאורך השנים.
בבחירות לכנסת ה-19 שהתקיימו ב-22 בינואר 2013, זכתה מפלגת בל"ד בראשות ג'מאל זחאלקה לתמיכה ניכרת ביישוב.
בבחירות 2021 מפלגת רע"מ זכתה לכ-66% מהקולות ביישוב, לעומת כ-22% עבור הרשימה המשותפת.
כִּסְלֵו או כִּסְלֵיו (מאכדית: kissilimu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, החודש התשיעי במספר לפי המסורת המקראית והשלישי לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בסוף הסתיו ונחשב לחודש החשוך ביותר.
אורכו של חודש כסלו משתנה, בשנה שלמה ובשנה כסדרה אורכו 30 יום, ואילו בשנה חסרה הוא בן 29 יום.
על פי הלוח העברי הקבוע א' בכסלו לעולם לא יחול בשבת (כי אין שנה שלמה המתחילה ביום שלישי), אך הוא יכול לחול בשאר ימי השבוע.
חודש כסלו נזכר במקרא פעמיים בשמו, פעם אחת ב ובפעם השנייה ב.
שמו של החודש הובא מבבל, ומקורו בשם החודש התשיעי בלוח השנה הבבלי "כיסלימו" (kissilimu) שמשמעותו אינה ברורה.
יש הדורשים את השם כסלו מלשון כֵּסֶל או כִּסְלָה, מילים שפירושן "תקווה", וכוונתו תוחלת לגשמי החורף.
ייתכן קשר ל"כסיל", שמה העברי של קבוצת הכוכבים אוריון הנראית היטב בשמיים בחודש זה.
בביתא ישראל החודש נקרא כיסלו.
מזל החודש הוא מזל קשת.
בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל גדי.
בזמן שקדשו את החודש על פי הראייה, שלוחים היו יוצאים מבית הדין להודיע בקהילות ישראל באיזה יום היה ראש חודש, כדי שידעו מתי יחול כ"ה בכסלו להדליק נרות חנוכה.
י"ז בכסלו: יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל
י"ט בכסלו: חג הגאולה בחסידות חב"ד
כ"ה בכסלו: חנוכה (נחוג במשך שמונה ימים)
ג' בכסלו: עשו החשמונאים יום טוב לכבוד ניצחונם על גזירות אנטיוכוס
ז' בכסלו: שרף יהויקים את מגילת ירמיהו
י"ז בכסלו: בשנת ה'תש"ח אישר האו"ם את תוכנית החלוקה
כ"ד בכסלו: נוסד היכל ה' בימי חגי
כסף הוא יסוד כימי ממשפחת מתכות המעבר שסמלו הכימי Ag ומספרו האטומי 47. צבעו אפור מבריק, ונעשה בו שימוש נרחב בתעשייה.
הכסף הוא מתכת רכה בצבע אפור מבריק.
כסף הוא היסוד עם המוליכות החשמלית ומוליכות החום הגבוהות ביותר מכל היסודות הידועים לאדם.
הכסף אינו מסיס בחומצה מלחית או גפרתית מהולה.
ניתן להמיס כסף בחומצה חנקתית.
דרגת החימצון הנפוצה ביותר של כסף היא 1+, אך תרכובות שמכילות כסף בעל דרגת חימצון 2+ קיימות.
כמעט כל מלחי הכסף מלבד: AgF ,AgNO3, AgClO3 ו-AgClO4 אינם מסיסים במים.
הוספת חומצה מלחית (או כל מקור אחר ליוני כלוריד ) לתמיסה המכילה יוני כסף תיצור משקע "גבינתי" של כסף כלורי AgCl.
המלח הזה אינו מסיס במים אבל מתמוסס בהוספת אמוניה עקב יצירת הקומפלקס המסיס .
מכפלות המסיסות יורדות ככל שיורדים בטור הלוגנים (כסף ברומי מסיס פחות מכסף כלורי ויותר מכסף יודי) כמודגם בטבלה.
ניתן לחיזור על ידי אלומיניום בתמיסה מדוללת של נתרן קרבונט (סודה).
כסף ציאניד AgCN טמפ' התכה: 320°C, צבעו לבן, קישור קווי (ליניארי) יון הציאניד מגשר בין שני אטומי כסף.
כסף כרומט Ag2CrO4 צבעו חום-אדמדם, מסיס בחומצה חנקתית ובאמוניה כסף פחמתי (קרבונט) Ag2CO3 מתפרק ב-210°C, צבעו צהוב כסף חנקתי (ניטראט) AgNO3 מסיס מאוד: 2.19 ק"ג\ליטר טמפ' התכה: 212°C, רגיש לאור, משמש להכנת חומרי נפץ ולחיטוי (מטפטפים תמיסת כסף חנקתי לעיני תינוקות לאחר לידה למניעת זהום בחידקי זיבה או כלמידיה)
האלקטרושליליות הגבוהה של הכסף (בהשוואה למתכות אחרות) גורמת לאופי הקוולנטי של התרכובות שלו.
המלחים המסיסים של כסף הם יוניים אבל לקשר כסף-הלוגן (בכסף כלורי, ברומי ויודי) יש אופי קוולנטי ואילו תרכובות ככסף ציאנידי AgCN וכסף תיאו-ציאנט AgSCN שלהן מבנה שרשרתי -Ag-C≡N-Ag-C≡N- הן בעיקר קוולנטיות (קישור ליניארי כזה אופייני לתרכובות קוולנטיות ואינו מופיע בסריגים יוניים).
יצירת הקשר הקוולנטי בכסף חד ערכי מוסברת בהיברידיזציה של אורביטל d עם אורביטלי s ו-p הקרובים באנרגיה כך שנוצר אורביטל המאפשר זוג קשרים קוולנטים ליניארים.
כסף חמצני Ag2O הוא משקע חום כהה הנוצר מהוספת בסיס חזק לתמיסת יוני כסף.
תחמוצת הכסף בסיסית, ריאקציית שיווי המשקל במים
Ag2O סופח CO2 מהאוויר ומתקבל Ag2CO3. החומר מתפרק ב-160°C ומתחזר בקלות לכסף מתכתי על ידי מימן.
כסף סולפיד: הציפוי השחור הנוצר על כלי כסף ותכשיטים הוא בדרך כלל הסולפיד Ag2S, ההפרש הקטן באלקטרונגטיביות בין כסף (1.93) לגפרית (2.58) מלמד כי הקשר הוא בעיקרו קוולנטי (כפי שמרמזת הבליעה בתחום הנראה ובהתאם, לכסף סולפיד מכפלת המסיסות הקטנה ביותר (הכי פחות מסיס) מכל תרכובות הכסף
לכסף מצב חמצון נפוץ פחות אך יציב .
התחמוצת השחורה AgO נוצרת, למשל, על ידי חמצון באוזון של Ag2O במים.
ניתן לקבל גם היון הפרה-מגנטי המיומם (הפרה מגנטיות נובעת מהמצאות 9 אלקטרונים בקליפה 4d של הכסף כלומר אלקטרון לא מזווג) על ידי המסת AgO בחומצה.
AgF2 הוא מוצק שצבעו חום כהה הנוצר מהפעלת פלואור על AgF בטמפרטורה גבוהה.
יון הכסף במרכז אוקטאדרון מעוות: מרחקי קשר של 2.1Å~ בין הכסף לאטומי הפלואור במישור XY ואורך קשר 2.5Å~ בציר Z הניצב.
למרות שיש אלקטרון לא מזווג ברמה 4d של הכסף החומר אינו פרה-מגנטי אלא אנטיפרומגנטי.
ניתן לקבל גם קומפלקסים המכילים כסף בדרגת חמצון 3+
כסף בצורתו הטבעית, משולב לעיתים קרובות עם גופרית, ארסן, אנטימון, כלור ויסודות נוספים.
המחצבים הנפוצים של כסף הם: ארגנטיט (Ag2S), כלורוארגריט (AgCl) ופירוארגריט (Ag3SbS3).
לעיתים קרובות, ניתן למצוא כסף במחצבי נחושת, ניקל-נחושת, זהב, עופרת ואבץ-עופרת.
נכון לשנת 2015, היקף התפוקה העולמית של כסף עמד על כ-27,300 טונות.
מקסיקו היא מפיקת הכסף הגדולה בעולם, עם תפוקה של כ-5,400 טונות, שהן כ-19.7% מהתפוקה העולמית, על אף שפרו ככל הנראה מחזיקה בעתודות הכסף הגדולות בעולם, עם כ-120,000 טונות כסף, שהן כ-21% מהעתודה העולמית.
כסף עשוי להיות מופק ישירות מהמחצבים שלו, או כתוצר לוואי בתהליכי טיהור אלקטרוכמיים של: נחושת, זהב, אבץ ועופרת.
בשיטות אלו, ניתן להפיק כסף ברמת טוהר של 99.9%.
כסף ידוע לאדם מראשית העת העתיקה.
סיגי המתכת שנמצאו במערה קדומה באסיה, מעידים על כך שידעו להפריד אותו מעופרת כבר בשנת 4000 לפנה"ס.
שימוש של כסף שהיה נפוץ בעיקר בעבר הוא הכנת מטבעות, במיוחד במדינות אשר הפעילו בסיס דו מתכתי; (להבדיל ממערכת הכוללת מטבעות ממתכת יחידה כדוגמת תקן הזהב או תקן הכסף) כיום משמשות סגסוגות זולות יותר (של נחושת וניקל, בעיקר) למטרה זו.
עדות לשימוש הנפוץ של המתכת כאמצעי תשלום קיימת בשפות רבות בעולם, ובהן העברית, בהן שם המתכת ושם אמצעי התשלום זהים: בצרפתית (Argent), בלטינית (Argentum) ועוד.
שימושו הידוע ביותר של הכסף הוא כחומר גלם בצורפות.
תכשיטי כסף עשויים לרוב מכסף סטרלינג.
הכסף יקר יחסית לנחושת וזול בהרבה מזהב, ונחשב בתכשיטים כמתכת יקרה מ"דרגה שנייה", במיוחד בהשוואה לזהב.
כסף משמש להכנת ערכות סכו"ם (סכינים, כפיות ומזלגות) יוקרתיות וכלי מטבח נוספים - מגשים, קומקומים וכדומה.
גם כלים אלה עשויים לרוב מכסף סטרלינג.
הזוכים במקום השני בתחרויות ספורט שונות (המשחקים האולימפיים, למשל) מקבלים מדליית כסף; הזוכים במקום הראשון מקבלים מדליית זהב.
כסף אצטט יוצר טעם דוחה עם עשן סיגריות ולכן משמש כחומר המסיע בגמילה מעישון כשהוא מוכנס למסטיקים או גלולות.
כסף חנקתי, וכן כמה מתרכובות ההלידים של כסף (כלומר, מלחי כסף בהן האניון הוא הלוגן) משמשים להכנת סרטי צילום.
מלחים אלו מתכהים בחשיפה לאור ויוצרים על-גבי הסרט את התמונה.
ישנם מלחי כסף שכשהם מוספים לזכוכית הם גורמים לה להתכהות באור חזק ולחזור ולהיות בהירה כשהאור נחלש.
משקפיים בשקיפות גבוהה עם עדשות המכילות מלחי כסף נעשים יותר כהים בשמש כך שהם מתפקדים כמשקפי שמש כשהדבר נצרך.
בשל מוליכותו החשמלית הגבוהה של הכסף, נעשה בו בתעשיית האלקטרוניקה.
AgONC -Silver fulminate הוא חומר נפץ חזק, בשל רגישותו הרבה לטלטול או זעזוע (פגיעה של טיפת מים מסוגלת לגרום פיצוץ) ערכו היישומי מוגבל.
לכסף כלורי (AgCl) שימוש כדבק לזכוכית.
בתגובות מתילציה עם מתיל-יודיד הוא עשוי לשמש זרז לפי עקרון לה שטלייה כשהוא משקע את יון היודיד שמתפנה.
לכסף יש שימושים רפואיים שונים.
הוא משמש ליצור חומר לסתימת עששת בשיניים.
פיזור יודיד הכסף (AgI) מעל עננים מעודד ירידת גשם.
לכסף קולואידי תפקיד בתור חומר אנטיביוטי.
מספר ניסויים בפיזיקה קוונטית כמו ניסוי שטרן-גרלך משתמשים באטומי כסף.
וארק משמש כתוספת קישוטית במאכלי גורמה באסיה ובעיקר בהודו.
לכסף אין תפקיד ביולוגי בגוף האדם.
הכסף עצמו אינו מסוכן לאדם, אך מלחיו נחשבים חומרים מסרטנים.
תרכובות שמכילות כסף יכולות להיספג במחזור הדם, להגיע אל רקמות שונות ולגרום למצב שנקרא ארגיריה שבו העור מקבל גוון כסוף תמידי.
פסל מיכה היה עשוי מכסף.
הוא קושר לירח וסמלו כצורת סהר, בתרבות האצטקית הכסף נחשב כדמעות הלבנה ובמיתולוגיה היוונית-רומית נחשב למתכת המקודשת לארטמיס/דיאנה, אלת הירח.
כסית היה בית קפה נודע אשר שכן בתל אביב בראשית ימיו ברחוב בן יהודה 59 ולאחר מספר שנים עבר לרחוב דיזנגוף 117. "כסית" היה חביב בעיקר על אנשי הבוהמה של תל אביב.
בית הקפה הוקם בתחילה בשנת 1935 על ידי יחזקאל ויינשטיין (שנודע לאחר מכן בשם חצקל איש כסית), ליובה גולדברג ואילונה מרדכוביץ.
בשנות ה-50 היה אגף מיוחד שמור לחברי ה"פרלמנט של כסית".
בשנות השבעים והשמונים דעכה קרנו של בית הקפה עם הקמתם של בתי קפה מתחרים כגון "קליפורניה" והזדקנות דור המייסדים.
בשנת 1970, עם פטירתו של נתן אלתרמן, נסגר בית הקפה לשעתיים בעת הלווייתו.
בשנת 1979 נפטר חצקל, ואלמנתו לאה הוסיפה לנהל את המקום בעזרת ילדיה, משה איש כסית וצביה ליטמן.
לאחר שנפטרו ילדיה, הוסיף חתנה של לאה, זאב ליטמן, לנהל את המקום בשמה.
זאב ליטמן נפטר ב-13 בדצמבר 2007. על זמנים אלו כתב יענקל'ה רוטבליט את הפזמון איך עושים תקליט:
בסוף שנות ה-90 התגלע סכסוך מתוקשר ביותר בין בעל הבית לבין אנשי הבוהמה משנותיו המוקדמות של בית הקפה, אשר הואשמו בישיבה ממושכת ובלתי כלכלית (לטעמו של בעל הבית) סביב השולחנות שמוקמו ברחוב דיזנגוף, תוך שהם מרחיקים קהל צעיר יותר, ומתעקשים להמשיך מסורות של קניה בהקפה וכדומה.
נציגי הדור הוותיק טענו מנגד, כי המקום הוא מוסד עירוני-תרבותי ממעלה ראשונה, וכי יש לתמוך בישיבותיהם ופגישותיהם, אף אם אינן רווחיות.
משנת 1996 עד שנת 2001 התנהל מאבק משפטי על בית הקפה בין זאב ליטמן לבין בעלי המקום, שהשכירו לחצקל בשכירות מוגנת.
בתקופה זו כבר לא הייתה לאה מעורבת בענייני בית הקפה.
בתחילת שנת 2004 עבר המקום לבעלות חדשה, ושינה את פניו: הפעם נפתח כבית קפה/דאנס בר בעל מראה חדשני בשם Coffee Inn.
בשנת 2020 נפתח במקום בר בשם "ספייסהאוס".
בשנים 2010–2011 שודרו בערוץ 8 הסרטים התיעודיים "כל אנשי כסית" ו"כל אנשי כסית - הדור האחרון" בבימויו של מאיר סויסה, הסוקרים את סיפורו של בית הקפה.
"כסית הראשון" המכונה גם כבר הצעירים והפרועים, נוסד על ידי ליובה גולדברג, חצקל איש כסית ואילונה מרדכוביץ, באפריל 1935 ברחוב בן-יהודה 59. השם "כסית" הוענק למקום על ידי אברהם שלונסקי, על שם סוג של אבן חן (כסיתא, שהיא לפי ילקוט שמעוני רמז ת"נ על ישעיהו מ"א אלמוג אדום).
המקום הפך עד מהרה למעוזה של החבורה הספרותית "יחדיו", שקיימה במקום שיחות בענייני תרבות והעלתה מופעי תיאטרון זעירים.
אל החבורה הצטרפו גם ציירים כיצחק פרנקל, משה קסטל ואריה נבון.
השותפות בין מייסדי "כסית" התפרקה ב-1937. ליובה גולדברג פתחה קפה חדש בשם "אררט", בבן יהודה 9. גם שמו של אררט הוענק על ידי שלונסקי, בבחינת מקום שבו נמצאים יחדיו, כמו בתיבת נח.
ליצני הדור פירשו את השם כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי "יחדיו".
השם "כסית" חדל מלשמש שם בית קפה עד שחצקל איש כסית אימץ אותו שנית ופתח את בית הקפה המוכר ברחוב דיזנגוף 117 בשנת 1944.
כְּסָלוֹן הוא מושב ליד העיר בית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה ומהבחינה הארגונית לתנועת האיחוד החקלאי.
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי כסלא, שננטש לאחר כיבושו במבצע דני.
בתקופת מבצע על כנפי נשרים (1949–1950), כמעברה לעולים מתימן על אדמותיו.
בשנת 1952 הפכה המעברה למושב בה יושבו עולי תימן שעזבו את עגור.
לאחר זמן עברו עולי תימן למושב נחלה ולמושב הגיעו 37 משפחות של עולים מרומניה.
בסוף מרץ 1954 נרצח שומר המושב, משה ליאון, בהתקלות עם מסתננים שגנבו בעלי חיים.
הרצח הוזכר כאחת הסיבות לפעולת תגמול שבוצעה ב-28 במרץ 1954 על ידי כוח חטיבת הצנחנים בנחאלין הזכורה בתור מבצע אריה.
לאחר זמן קצר נטשו תושבי המקום את היישוב והוא אוכלס מחדש בשנת 1955 על ידי עולים מתוניסיה ומרוקו.
בדצמבר 1956 נחנך בית הכנסת במושב.
בשנת 1960 נקנסה האגודה השיתופית על שלא קיימה באופן סדיר אסיפות שנתיות.
בעשור הראשון לקיומו חובר המושב לכביש 395 בדרך עפר באורך של כ-2.5 קילומטר באיכות ירודה כך שבחלק מהזמן לא נכנסו אוטובוסים למושב.
נכון ל-2017 מתגוררות במושב כ-70 משפחות.
ב-15 באוגוסט 2021, במהלך השרפה בהרי ירושלים, פונה היישוב.
למחרת, בבוקר 16 באוגוסט, הורשו התושבים לחזור לבתיהם.
מפאת הסביבה ההררית, היו יחידות המשק במקום קטנות ביחס של 4 דונם בלבד ונטען שלא הספיקו כדי לאפשר פרנסה בכבוד.
עיקר פרנסת התושבים הייתה על ענף הלול, ולמושב ניתנו מכסות גדולות כדי לאפשר פרנסה לתושבים.
בשנת 1961 הוכנס ליישוב ענף פיטום אווזים.
במקביל נדונה האפשרות של הפיכת היישוב לכפר עבודה תוך צמצום מספר היחידות המשקיות במקום.
שמו של המושב הוא כשם "כסלון" המקראית, הנזכרת בספר יהושע בתיאור נחלת שבט יהודה: .
אוסביוס באונומסטיקון הזכיר כי גם בתקופתו (תחילת המאה ה-4 לספירה) היה היישוב קיים.
שם היישוב הקדום השתמר בשם הכפר הערבי "כסלא", שתושביו נמלטו ממנו בזמן מלחמת העצמאות, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
בתחילה, ביקשה ועדת השמות הממשלתית להעניק את השם "כסלון" לרמת רזיאל, אולם לאחר סירוב תושביו לוותר על הנצחתו של דוד רזיאל, הועבר השם למושב כסלון, שנקרא קודם "שופה" או "חורבת שופה".
כסף הוא צבע אפור מבריק המאפיין מתכות, ובפרט את המתכת כסף.
עקב מקורו ושמו, צבע הכסף מקושר לעושר, יוקרה, טכנולוגיה ותעשייה.
כסף הוא הצבע של רוב המתכות.
כמו כן קיימת שיטה היסטולוגיה לצביעת גופים זרים בתאים בעזרת יוני כסף.
כסף מסמל יוקרה ושלמות, בין השאר כי כסף - לעומת ברזל או פלדה - היא מתכת יקרה שאינה מחלידה.
מכשירים וכלים רבים מצופים בכסף על מנת להקנות להם תדמית יוקרתית, רק מעט מהם עשויים מכסף טהור.
בעבר חלק ניכר מהמטבעות היו עשויים מזהב, אך היום מטבעות רבים עשויים מכסף או מצופים בכסף וצבעם הוא כסף.
בעברית המילה "כסף" מתארת את המטבעות והשטרות, ומשמשת מילה נרדפת ל"הון".
בסמלי אצולה בריטיים, כסף מסמל בהירות, טוהר, מעלה או תמימות.
הכומתה האפורה של חיל ההנדסה הישראלי מוגדרת רשמית ככסופה.
כתוצאה מכך החיל מכונה "הכסופים" (במקור הכומתה הוגדרה כאפורה, ולאחר מכן הגדרת הצבע שונתה לכסוף להגברת המוראל של החייל).
כְּסוּפִי (שם מדעי: Argiope) הוא סוג במשפחת הגלגלניים (Araneidae).
עכביש נפוץ זה טורף חרקים ופרוקי־רגליים אחרים.
העכבישים מסוג כסופי ארסיים, כמו רוב העכבישים, אך אינם מסוכנים או תוקפנים כלפי האדם.
לסוג כסופי מינים רבים בכל רחבי הגלובוס, וכולם טווים רשת קורים גדולה מאוד.
שמם נקרא כך על שום הצבע המוכסף של כמה מהמינים שנוצר מכיסוי זיפים המחזירים את קרינת השמש.
מדובר ככל הנראה בהתאמה לאורח החיים המדברי של כמה מהמינים.
הגלגלניים קרויים על שם הרשת העגולה שהם טווים, לרוב אנכית לקרקע, ללכידת חרקים מעופפים.
העכבישים טווים רשת גדולה, סימטרית ועדינה, בצורת גלגל.
קוטרו של הגלגל יכול להגיע עד למעלה מחצי מטר.
הרשת נטוות בין ענפי צמחים הגדלים בשטח.
העכבישים ממתינים במרכז הרשת לחרק שיילכד בה.
הקורים הדביקים לוכדים את החרק והוא מתחיל לפרפר כדי להשתחרר מהם.
ראייתו של הכסופי מוגבלת, אך ניסיונות ההשתחררות של הטרף מזעיקות את העכביש שאץ אליו ועוטף אותו במשי.
רק אחרי עטיפת הטרף בקורים, העכביש נושך אותו ומזריק לגופו מיצי עיכול.
לאחר מכן מועבר הטרף העטוף למרכז הרשת שם נועץ בו העכביש את לסתותיו ומוצץ את תוכנו.
נקבת הכסופי היא מגדולי עכבישי הגינה הטווים קורים.
גודל גופה של הנקבה מגיע עד לגודל 25 מ"מ ורגליה גדולות הרבה מגופה.
גודלו של הזכר קטן מאוד ביחס לנקבה והוא קשה יותר לאיתור (הנקבה גדולה פי ארבעה מהזכר).
לרוב חיים הזכרים בסביבת הנקבה, על גבי רשתות קורים קטנות יותר.
עמידתם האופיינית של עכבישים אלו היא בצורת X (בעיקר של הזכרים).
על מנת לגדול משיל הכסופי את השלד החיצוני.
הוא נתלה הפוך על הרשת, עורו נבקע לשניים והוא מחליק החוצה ונתלה כשהוא פרוש לגמרי על מנת לאפשר לעורו החדש להתייבש.
לקראת הטלת הביצים מתנפחת בטנה של הנקבה.
שק הביצים הנוצר הוא פקעתי בצבע חום, והוא נתלה על הרשת הרחק מהצמחייה ונעזב כך.
לרוב מייצרת הנקבה שק ביצים יחיד, אך ייתכנו גם יותר.
מספר העכבישים בשק ההטלה רב.
יש המגדלים עכביש זה כחיית מחמד.
תחת סוג זה מינים רבים, בישראל נפוצים ארבעה מינים מהם:
כסופי מפורץ (Argiope lobata) מאופיין בבטן כסופה ומנוקדת בשחור ובאדום וסביב שוליה בליטות ושקעים.
תפוצתו של הכסופי המפורץ בישראל בגליל, במישור החוף והשפלה, בכרמל, בגולן, בהרי יהודה ושומרון ובעמקים.
נמצא בחורש טבעי, בחורשה נטועה, בסלעים ובמצוקים, במעזבות ובצדי דרכים.
כסופי דק פסים (Argiope trifasciata) נקרא גם wasp spider (עכביש צרעה) או Banded Garden Orbweaver) בעל 8–10 פסי רוחב בצבעי שחור-צהוב.
תפוצתו בישראל היא באזור ים המלח ומדבר יהודה, הנגב המערבי, הרי ירושלים והשפלה ובירושלים, נצפה גם בעמק יזרעאל ובעמק חפר ובמישור החוף באזור הקריות ותל אביב
כסופי עב פסים (Argiope bruennichi), דומה לכסופי דק פסים אך בעל 6 פסים על גבו.
נפוץ בבקעת הירדן, אזור ים המלח, השפלה ומישור החוף בחודשי הקיץ.
כסופי סקטור (Argiope sector), דומה במראהו לכסופי המפורץ, אך ישנם הבדלים באיברי הרבייה, שהם מסממני הזיהוי המובהקים של רוב העכבישים.
הוא נפוץ באזורים חוליים במישור החוף ובנגב הצפוני והמערבי.
כסיסת ציפורניים (השם הקליני הוא אוניכופגיה כרונית chronic onychophagia), היא נשיכה, לעיסה וכרסום עצמי של ציפורני הידיים או הרגליים בזמן מצבים של עצבנות, מתח נפשי, רעב או שעמום.
כסיסת הציפורניים יכולה להתבצע באופן מודע או בלתי מודע, והיא לרוב מלווה גם בנשיכה ולעיסה של קפלי העור שמסביב לציפורניים.
ישנן מספר סיבות להתפתחות של כסיסת ציפורניים:
חיקוי של אדם קרוב בתקופת הילדות
כתוצאה ממתח, לחץ נפשי או רגשי.
כוססי ציפורניים לעיתים נתפסים בציבור כאנשים לחוצים, אשר לא מתפקדים היטב תחת לחץ, היפראקטיביים, חסרי שקט פנימי ומוזנחים לכן כוססי ציפורניים נוטים להסתיר את כפות ידיהם מתוך בושה.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר גורדון בראון ספג ביקורת ציבורית קשה על כך שהוא כוסס ציפורניים.
התופעה נפוצה יותר בקרב זכרים צעירים.
שכיחות התופעה בקרב קבוצות הגיל השונות:
הנזקים הנגרמים מכסיסת ציפורניים מאופיינים בפגיעה בלוחית הציפורן, במצע עליו היא מונחת ובעור שמסביבה.
הפגיעה בציפורן גורמת לצמיחתה באופן מוגבר, לוחית הציפורן הופכת דקה, חלשה ועדינה.
קפלי העור שמסביב לציפורן נחלשים.
חוסנם בפני מזהמים נפגע משמעותית.
מבנה הציפורן עובר תהליך התעוותות, כמו כן גם המצע עליו היא מונחת וקפלי העור שמסביבה.
לעיתים עיוותים אלה ילוו את הכוסס לצמיתות, גם לאחר שהכסיסה הופסקה.
כסיסה ממושכת ופגיעה קשה בסביבת הציפורן חושפים את הגוף כולו לחדירת מזהמים.
הנזקים לציפורניים וסביבתה נובעים ממספר סיבות:
פגיעה מתמשכת באזורים אלה שמאופיינת כגירוי יתר ולכן גם מופיעה תגובת נגד מצד הגוף.
הרוק ברובו המוחלט מורכב ממים, וכשהוא מופרש בתהליך הכסיסה גורם לקורוזיביות של האזור הנלעס.
ערך ה-pH שלו נע בטווח 6.6-7.2, לעומת אזור הציפורניים והעור שנוטים להיות יותר חומציים.
כסיסת ציפורניים חושפת את האזור לאותם חיידקים אשר עלולים לגרום להתפתחות זיהומים ויבלות.
השלכות חברתיות ורגשיות: פגיעה בדימוי עצמי, קשיים חברתיים ורגשיים.
סיבוכים פיזיים: ציפורניים מעוותות, זיהום של הציפורן והרקמות הרכות שמסביב, סיכון מוגבר לזיהומים טפיליים, דלקות קיבה עקב בליעת חלקיקי ציפורניים ולכלוך, כאב במפרק לסתי-רכתי (TMJ), פגיעה בחניכיים, זיהומים חיידקיים משניים, דלקת עצם.