tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתבים מתווה השריף חוסיין את גבולותיה של ממלכה ערבית גדולה אחת בתוואי האוטופיה הידועה בשם סוריה הגדולה הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו).
למעשה, כל שטח שהיה מיושב בערבים באותה תקופה, ואשר לא היה תחת השפעה בריטית, נכלל בגבולות תוכנית זו.
הבעייתיות במשפט זה היא שלא ברור למה הכוונה במילה מחוזות: האם מדובר במחוזותיה של האימפריה העות'מאנית, כאשר בניגוד לדמשק ולחלב, חומס ואל-חמה לא היו מחוזות נפרדים בתקופה זו, או לחלופין, על-פי פרשנות אחרת, מדובר בערים המדוברות ובסביבותיהן בלבד, פרשנות המכלילה את שטחי ארץ ישראל בשטח המובטח להקמת מדינה ערבית.
באותו מכתב כלל מקמהון שלוש הסתייגויות נוספות: הוא הודיע לשריף חוסיין כי בריטניה אינה יכולה להתחייב לגבי שטחים המיועדים להשפעה צרפתית, ודרש כי הממלכה הערבית העתידית תקבל ייעוץ והדרכה מבריטניה בלבד ולא מאף מדינה אירופית אחרת.
כמו כן דרש מקמהון שבאזורים של בצרה ובגדאד יופעל משטר מיוחד.
הבריטים רצו לשמור על שליטה מרבית בנמל בצרה, ובנתיב ממנו לנמלי הים התיכון.
יש המנמקים את אי קיום האמור במכתבי חוסיין-מקמהון באכזבתה של בריטניה מהמרד הערבי שהנהיג השריף חוסיין.
הוא היה אמור להתחיל במרד נגד הטורקים שיסייע לבריטניה לכבוש את אזור ארץ ישראל, עבר הירדן ועיראק, אבל הכוח המורד מנה מאות בודדות של בדווים ולא סייע מספיק לבריטניה.
בהסכם סייקס–פיקו ובהצהרת בלפור אין כל אזכור למכתבי חוסיין-מקמהון או להתחייבות כלשהי שנתנה בריטניה לשריף חוסיין או לגורם ערבי אחר.
ב-1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל בין חיים ויצמן, נציג התנועה הציונית, לאמיר פייסל, נציג ממלכת חג'אז ובנו של השריף חוסיין, שאמור היה לגשר על הפער בין שאיפת התנועה הציונית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, לבין שאיפת השריף חוסיין להקים ממלכה ערבית ברוב שטחי המזרח התיכון.
ההסכם כלל הערה שביצועו מותנה בכך שהערבים יקבלו את כל דרישותיהם לעצמאות.
ההערה מתייחסת, מן הסתם, למכתבי חוסיין-מקמהון, ובהתחשב בתנאי ההסכם, נראה כי המשפחה ההאשמית השלימה עם הוצאת ארץ ישראל מתחומי הממלכה שביקשה להקים.
ב-1924 הודח השריף חוסיין ממעמדו כשחג'אז נכבשה בידי צבאו של אבן סעוד, שליט נג'ד, מחוז במרכז חצי האי ערב, שהקים זמן-מה לאחר מכן את הממלכה הערבית הסעודית.
ב-1926 הכריז אבן סעוד על עצמו כמלך נג'ד וחג'אז וזכה להכרת בריטניה.
על אובדן השליטה בחצי האי ערב ובממלכה הערבית של סוריה, פיצתה בריטניה את המשפחה ההאשמית בכך שנתנה לבניו של חוסיין את השלטון בעבר הירדן (שנותק מן המנדט הבריטי על פלשׂתינה-ארץ ישראל) ובעיראק.
מלכי ירדן הם צאצאי השריף חוסיין, אולם השלטון ההאשמי בעיראק הסתיים בשנת 1958.
הקו הבריטי הרשמי מאז 1922 ואילך, היה שארץ ישראל לא הוכללה בתחומי ההבטחות לערבים.
אולם אי הביטחון לגבי עניין ארץ ישראל ואי הרצון לפרסם את ההבטחות בדבר הח'ליפות, בשל החשש מתגובת המוסלמים בהודו, גרמו לבריטים להימנע מפרסום פומבי של חליפת המכתבים.
תקפות המכתבים כחוזה מדיני בעיני הערבים
המזרחן יהושע פורת תוהה מדוע השימוש הערבי במכתבים נעשה רק החל מסוף 1920, כך שהטיעון החד באמתחתם במאבקם למען השגת הבכורה בארץ ישראל, התאחר כדי שנתיים מתום המלחמה.
הטיעון הועלה לראשונה בדצמבר 1920 בהודעה ששלחה הוועידה הפלסטינית השלישית שהתכנסה בחיפה לנציב העליון, ומאז חזר ונשנה בכל פניותיהם לבריטים ולעולם הרחב.
אפילו במהלך המשא ומתן שניהל האמיר פייסל עם הבריטים בלונדון במהלך 1919 על עתיד סוריה, הוא הציג את נוסח תביעותיו המקוריות של אביו, השריף חוסיין, וכלל לא הזכיר את מכתבי מקמהון.
לאור הקשרים ההדוקים שהתקיימו באותה תקופה בין דמשק לארץ ישראל, נראה לפורת שסיבת השתיקה של הפלסטינים בסוגיה היא אותה הסיבה לשתיקת משפחת שריף - המכתבים לא נחשבו בעיניהם להתחייבות בריטית מוצקה.
אחת המחלוקות החשובות שהתעוררו בוועידת השולחן העגול שהתקיימה בין 7 בפברואר ל-17 במרץ 1939, נסובה סביב הטענה הערבית לסתירה שבין הצהרת בלפור, לבין מכתבי חוסיין-מקמהון.
בהזדמנות זו פורסמו המכתבים לראשונה באופן רשמי.
במהלך הוועידה הוקמה ועדה בריטית-ערבית כדי להחליט על תקפותן של ההבטחות שהובטחו לערבים במכתבי מקמהון.
בוועדה השתתפו חמישה נציגים מן הצד הבריטי, וחמישה נציגים מן הצד הערבי, שאחד מתוכם, מייקל מקדונל, אינו ערבי.
הנציגים הבריטים העלו את טיעוניהם שלפיהם מכתבי מקמהון לא היו בגדר הבטחה פורמלית מצד בריטניה.
נציגי הערבים העלו את טיעוניהם בכתב, ובעל פה - מייקל מקדונל בהרצאה, שניתחה בהרחבה את תוכן המכתבים והדגשת הנקודות בהם התומכות בגרסה הערבית.
בסופו של דבר לא הגיעו נציגי שני הצדדים לידי הסכמה בדבר הפרשנות שיש לייחס למכתבים.
מכתבי יֵב, הידועים גם כתעודות יב, או הפפירוסים של יב, הם אוסף של מסמכים ותעודות שנכתבו על ידי בני הקהילה היהודית ששכנה באי יב (אלפנטין) שבמצרים במאה ה־5 לפנה"ס, בעיקר בארמית.
המסמכים ששרדו הסתובבו בשוק העתיקות במצרים במאה ה־19 ומשם נאספו והועברו, יחד עם מסמכים שנתגלו באי יב עצמו, לאוספים באירופה ובאמריקה, בין השאר במוזיאון ברוקלין ובמוזיאונים בברלין.
בתעודות שנתגלו יש כארבעים פפירוסים, כעשר מגילות קלף וכשלוש מאות אוסטרקונים (מכתבים הכתובים על־גבי שברי חרס).
המסמכים כתובים במצרית היראטית ודמוטית, בפרסית, בלטינית, ביוונית ובקופטית ואולם רובם המכריע כתוב בארמית, בניב מיוחד המקביל לארמית המקראית , שהייתה השפה הרווחת (לינגואה פרנקה) בממלכה הפרסית ששלטה על האזור באותה תקופה.
רוב הכתבים עוסקים בעניינים כלכליים וחברתיים ומיעוטם דן במצבה הרוחני של הקהילה במקום, שבה גרו חיילים יהודים שנשלחו מטעם הממלכה הפרסית להגן על גבולה הדרומי.
רוב המסמכים הם תעודות רשמיות ומיעוטם מכתבים פרטיים.
בין המסמכים גם שטרי גירושין ושחרור עבדים וחוזים משפטיים אחרים, וגם תיעוד של מנהגי הקהילה ולשונה.
במכתבים מתועדת גם פרשת המקדש שבנו בני הקהילה לאלוהי ישראל והנזק שנגרם לו בידי מצרים מקומיים.
באמצע המאה ה־4 לפנה"ס חדל המקדש באי יב (אלפנטין) לתפקד.
יש ראיות מחפירות כי בנייה מחדש והרחבה של מקדש ח'נום בזמן מלכותו של נכתנבו השני (360–342 לפני הספירה) תפסו את מקומו של המקדש היהודי.
בין התעודות מופיעים גם קטעים מספר אחיקר החכם.
המסמכים העשירו רבות את המחקר על תולדות היהודים בתקופת בית ראשון ותקופת בית שני, מחקר מצרים העתיקה והאימפריה הפרסית וגם מחקר השפה הארמית, הדיאלקטים שלה וההתפתחות ההיסטורית שלה.
"איגרת הפסח", המתוארכת ל־419 לפנה"ס, נשלחה על ידי אדם בשם חנניה לאדם בשם ידניה, בחיל המצב היהודי ביב ועוסקת במנהגי הפסח.
מדובר במכתב בארמית, שרק כשליש ממנו נותר כיום ובו מורה חנניה, לידניה וליהודי יב בכלל, בסמכות שהוענקה לו כנראה מהמלך הפרסי, לקיים את פסח וחג המצות, ובו מפורט אף כיצד יש לעשות זאת: "כעת אתם מנו 14 ימים לניסן, וב־14 בין השמשות עשו פסח.
ומיום 15 עד יום 21 לניסן חג המצות עשו, שבעת ימים אכלו מצות...
מלאכה לא תעשו ביום 15 וביום 21 לניסן.
שיכר אל תשתו וכל דבר חמץ אל תאכלו ולא ייראה בבתיכם, מיום 14 לניסן עם הערב השמש עד יום 21 לניסן בהערב השמש.
וכל חמץ שיש לכם בבתיכם הכניסו לחדריכם וחתמו בין הימים האלה".
מחוץ לכתוב בתנ"ך, איגרת הפסח הזאת, בת כ־2,500 שנים, היא התיעוד הקדום ביותר ששרד עד ימינו, על קיום חג הפסח.
פרופ' יונתן אדלר מאוניברסיטת אריאל מסתייג ממסקנה זאת.
אדלר טוען שכל הקטעים המדברים על פסח משוחזרים ואינם מופיעים בטקסט המקורי, כך שלא ניתן לדעת בוודאות האם האגרת הזאת אכן מתייחסת לפסח.
הוא גם מציין כי בפתיח האיגרת מופיעה ברכה לאלים ברבים ("אלהיא" בארמית, ולא "אלהא").
הרב יהושע ענבל חולק על אדלר וטוען כי המילה 'אלהיא' מופיעה במקורות היהודיים בני הזמן (כגון ), ולכן הנסיון לטעון שהיא סימן אלילי - שגוי.
ובנוגע לאגרת הפסח, הרי גם אם המילה פסח היא השלמה, הרי הטקסט שלפנינו בלי השלמה, מציג את כל הנתונים הקשורים לפסח: "מנו ארבעה עשר (ימים), מן יום 15 עד יום 21, נזהרים מלעשות מלאכה, ולא שותים (?) וכל דבר שהוא חמץ"..
מכתב אל בגוהי הפחה (407 לפנה"ס)
ב"מכתב אל בגוהי הפחה", שמתוארך ל־25 בנובמבר 407 לפנה"ס ונשלח אל בגוהי פחת יהודה (השליט הפרסי הממונה על פחוות יהודה), מבקשים בני הקהילה סיוע בשיקום המקדש שנהרס.
מתוך איגרת זאת מתברר כי איגרת מקבילה נשלחה גם לדליה ושלמיה, בניו של סנבלט מושל שומרון, מכיוון שאיגרת קודמת (משנת 410 לפנה"ס) שנשלחה לבגוהי וליוחנן הכהן הגדול בירושלים – לא נענתה.
בין השאר הם מציינים את עתיקותו של המקדש ואת הסכמת השלטון הפרסי לקיומו:
האיגרת מתארת את חורבן המקדש היהודי ואף מצוין בה תאריך האירוע (410 לפנה"ס).
לאחר שעזב המושל הפרסי ארשם, כהני ח'נום המצרים, בשיתוף פעולה עם המושל הפרסי המקומי וידרנג, החליטו להרוס את המקדש.
וידרנג הורה על כך לבנו נפין, מפקד חיל המצב בסון, שהנהיג את חייליו הפרסים יחד עם המצרים ואלה החריבו את המקדש ובזזו את כלי הזהב שבו.
הייתה תגובה של שני המושלים (בגוהי ודליה) אשר נתנו אישור לבנות מחדש את בית המקדש.
היא נשמרה בצורת תזכיר: "1 מזכר מבגוהי ודליה.
אמר לי לאמר: מזכר: אפשר לומר במצרים ...
8 לבנות אותו באתר שלו כפי שהיה בעבר ...
אוסטרקון כתוב משני צדדיו, הידוע כ־KAI 270 וכ־CIS II 137:
CIS תרגמו: "(צד א':) כעת ראו, ראיתי חלום בפעם הראשונה, ומאז הייתי נסער; רוח הופיעה, ואמרה לי: שלום!
(צד ב':) כעת אם תמכור את קישוטי כולם, תן לילדים לאכלם.
אוסטרקון כתוב משני צדדיו, הידוע כ־KAI 271 וכ־CIS II 138. לפי CIS רבים מהשמות בו מצריים.
שבר אוסטרקון קטן, כתוב משני צדדיו, מסומן כ־CIS II 139:
אוסטרקון שעל צדו האחד רשימת שמות, מסומן כ־CIS II 154:
אוסטרקון כתוב משני צדיו, ועליו שמות רבים.
מסומן כ־CIS II 155, שם מפורשים רבים מהשמות בו כמצריים, אך השם "אסרמלך", על אף הרכיב התיאופורי המצרי, מפורש כשמי.
בקורפוסים המוכרים של הכתובות הארמיות (והשמיות הצפון־מערביות) פורסמו חלק מהמכתבים כ־CIS II 137–139, 154–155 וכ־KAI 270–271.
רבים מהמכתבים פורסמו ב־1911 על־ידי .
ב־1999 הוציאו לאור בצלאל פורטן ועדה ירדני את "אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה" שבהם כלולים גם תעודות יב.
ב־2020 יצא לאור על ידי בצלאל פורטן בהוצאת מוסד ביאליק הספר "ממגדול סונה" בסדרת האנציקלופדיה המקראית, שכולל בתוכו רק את אוסף תעודות יב עם תרגומם לעברית.
מכתבים לאמריקה הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של חנן פלד, שיצא לאקרנים בשנת 2006, עם רמי הויברגר ויבגניה דודינה בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט מתרחשת בתל אביב בשנת 1962. חיליק וולדמן (עידו פורט) בן ה-10 ואחיו גדלים עם מוישה ורבקה, הורים ניצולי השואה, שכל אחד מהם איבד את בן זוגו וילדיו הקודמים בשואה.
הגעגועים למתים מערערים את יחסי ההורים והילדים חיים בחשש מתמיד מהתפרקות המשפחה.
באחד הימים, מוישה (רמי הויברגר), חושד שג'ק וולדמן, יועצו היהודי של נשיא ארצות הברית המצולם בעיתון, הוא בנו, יענקל, שנשלח לאושוויץ.
מוישה היה סבור שנרצח שם, כותב לו מכתב, ומתחיל בסידורים לנסיעה לארצות הברית לפגשו.
שותפו של מוישה לעסק, פרויקה (דב גליקמן), מעודד את מוישה להאמין שיענקל חי ולהמשיך ולהתכונן לנסיעה, וזאת במטרה שהוצאות הנסיעה יצריכו את מוישה למכור לו את חלקו בעסק.
הזמן חולף וככל שהתשובה מג'ק וולדמן מתבוששת לבוא, נעכר מצב רוחו של מוישה וגם יחסיו עם בני משפחתו.
מוישה מאיים לעזוב את הבית ולהתאבד.
חיליק, שחושש לאביו, מזייף מכתב תשובה אך מכתב זה רק מסבך את המצב.
שחקנ/ית דמות רמי הויברגר מוישה (משה) יבגניה דודינה רבקה עידו פורט חיליק רועי מאייר יונתן אלה ארמוני נירית אוולין קפלון רוזקה דב גליקמן פרויקה גדי פור זקס אסתי סבידנסקי בתיה נטע הבר חנהל'ה אלי גורנשטיין מנהל בית הספר ציפי מור הניה
בעבר נכתבו מכתבי שרשרת על נייר והוטמנו בתיבות מכתבים.
כיום מועברים מרבית מכתבי השרשרת באמצעות דואר אלקטרוני.
כמו כן, מכתבי שרשרת בפורמטים דיגיטליים שונים (טקסט ו/או תמונה) מופצים באמצעות אתרי רשתות חברתיות ותוכנות מסרים מיידיים.
מכתב קייב הוא מכתב בקשה בעברית מתחילת המאה ה-10 או ה-11, שנשלח בשם אחד מבני קהילת הכוזרים היהודים בקייב.
המכתב הוא חלק מאוסף שכטר מגניזת קהיר, שנמצא בספריית קיימברידג'.
המכתב נתגלה בשנת 1962 בידי נורמן גולב (Norman Golb) מאוניברסיטת שיקגו, בעת שעבר על מסמכים מן הגניזה.
רוב החוקרים מעריכים כי המכתב נכתב בסביבות שנת 930. אחרים, בהתבססם על טבעו ה"מפציר" של המכתב , מעריכים כי יש לתארך את המכתב לתקופה מאוחרת יותר, שבה לא היו עוד הכוזרים כוח דומיננטי בפוליטיקה של העיר.
חוקרים אחדים סבורים כי בעצם העובדה שאזור בפודיל שבקייב – אחת מן השכונות העתיקות ביותר בעיר – קרוי על שם הכוזרים (Kozare) יש כדי להצביע על כך שאכן היו כוזרים אשר חיו בקייב.
נראה כי לכוזרים, אשר ייבאו לקייב קוויאר, דגים ומלח, נודע תפקיד חשוב בכלכלת העיר.
זהותו ומעמדו של כותב המכתב משתמעת אם כן לשתי פנים.
נראה הגיוני יותר להניח כי המכתב נכתב בכוזר בעת שהכוח היהודי דעך לא רק בקייב, אלא אף במוקדה של ארץ כוזר, במאה ה-11.
עניינם של הבלשנים במכתב הוא בשמותיהם של בני הקהילה המופיעים בו – ממקור טורקי, סלאבי ועברי; לדוגמה: 'חנוכה', 'יהודה', 'גּוֹסְטַטַא' (Gostata) ו'כיבַּר' (Kiabar).
ישנה מחלוקת מסוימת באשר לשאלה האם יהודים אלה היו בני ישראל אשר נטלו לעצמם שמות מקומיים, או שמא שמותיהם מצביעים על מוצא טורקי או סלאבי.
ויכוח זה נעשה מורכב יותר כאשר דנים בשם 'כיבר כהן' (Kiabar Kohen).
לדברי חוקר ההיסטוריה האוקראינית אומליאן פריצאק (Omeljan Pritsak), שם זה מצביע על כך שכוזרים שאינם ממוצא ישראל מקורי אימצו את סטטוס הכהן, ככל הנראה מפני שהשתייכו לכת כהנית בטרם התגיירותם.
ברם הסבר סביר בהרבה הוא שיהודים מבני ישראל שחיו בכוזר אימצו לעצמם שמות טורקיים-כוזריים, באותו האופן שבו עשו זאת יהודים אחרים, ובהם רבנים בולטים, באמצם שמות ממקור ארמי, פרסי, ערבי, יווני, גרמני וכדומה.
המכתב מכיל כנראה את התיעוד היחידי בכתב של השפה הכוזרית הקיים כיום – ביטוי בן מילה אחת שפירושו, על-פי פריצאק: "קראתי [זאת]".
נראה שמדובר באישורו של שליט כוזרי.
(חתימות דומות, ביוונית ובלטינית, נמצאו במסמכים ביזנטיים מסביבות תקופה זו.)
ראשון שבראשון המעוטר בכתר אחרון וראשון
שומע קול לחשון ומקשיב ניב ולשון ינצרם
כאישון ויושיבם עם נחשון במרום מראשון
אנשי אמת ושונאי בצע גומלי חסד ורודפי צדקה
נוצרי תושייה אשר פיתן מצויה לכל עובר ושב
קהילות קדושות הפזורים בכל פינות יהי רצון מפני
אדון השלום להושיבם לכתר שלום [הנה] אלופינו ורבותינו
מודיעים אנו לכם קהל קייב [על דבר] מר יעקב בר
חנוכה זה שהוא מבני [אנשים טובים] והוא מן הנותנים ולא מן
הלוקחים אלא שנגזרה גזרה עליו שהלך אחיו (לקחת כסף)
מגויים וזה יעקב היה ערב והלך אחיו ועמד על הדרך ובאו
לסטים והרגו אותו ולקחו את ממונו ובאו ב[...] חובים
ולקחו זה יעקב ונתנו שלשלאות של ברזל בצווארו
וברזיליים ברגליו ועשה שם שנה שלמה...
כך לקחנו אותו בערבות שילמנו שישים [מטבעות] ועוד
נשארו ארבעים זקוקים [ושלחנוהו בין] הקהילות הקדושות
כדי שירחמו עליו ועתה [אדונינו] שאו עיניכם לשמיים
ועשו כמנהגכם הטוב שאתם יודעים כמה גדולה [מעלת]
הצדקה שצדקה תציל ממוות ואין אנו כמזהירים
אלא כמזכירים ולכם תהיה צדקה מלפני אדֹני אלהיכם
ותאכלו פירות בעולם הזה והקרן קיימת לכם לעולם הבא
רק חזקו ואמצו מאד ואל תשימו את דברינו אחורי
גבכם, והמקום ירחמכם ויבנה ירושלים בימיכם
ויגאל אתכם מק[רב] עמכם א' א' א' כ' (י?' ר?') (ראשי תיבות אשר מציינים אחד מן השניים: "אמן, אמן, אמן, (כן יהי רצון)", או "אנשי אחווה אנו, במהרה [...]".)
אברהם הפרנס [...]אל בר מנס° ראובן בר
גוסטטא בר כיבר כהן° שמשון
יהודה המכונה סורטה° חנוכה בר משה
קופין בר יוסף° מנר בר שמואל כהן°
יהודה בר יצחק לוי° סיני בר שמואל
יצחק הפרנס [וכאן בכתב רונות טורקי: HWQWRWM, שפירושו "קראתי (זאת)"]
מכתבי לכיש (נקראים גם תעודות לכיש או חרסי לכיש) הם עשרים ושניים אוסטרקונים – חרסים ועליהם כתובות דיו בכתב עברי קדום – אשר רובם נתגלו בחפירות שנוהלו על ידי הארכאולוג הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי בתל לכיש בשנת 1935; חרסים 19, 20 ו-21 נתגלו בשנת 1938; חרס 22 נתגלה בשנת 1966.
נפתלי הרץ טור-סיני פענח את הכתובות בשנים 1935 ו-1938, ופרסם אותן בספרים באנגלית ובעברית.
גם ד"ר בני בגין הוציא ספר ובו הצעותיו לפענוח התעודות.
רשימת שמות ומספרים (מס' 19).
רשימת הנפקה למוטבים (מס' 22).
רוב המכתבים נמצאו בבית השער הקטן בכניסה לעיר העליונה, בתוך שכבת שרפה, ועל כן ניתנים לתיארוך לשנים 597–587 לפנה"ס, כלומר בין סוף ימי יהויכין לבין חורבן לכיש על ידי נבוכדנצר.
המכתבים נכתבו בידי אדם בשם הושעיהו (מס' 3), והוא נשלח אל "אדונו" יאוש (=אולי צורה מקוצרת של יאשיהו), שהיה ככל הנראה מפקד לכיש (בה נמצאו המכתבים).
עמדתו של יאוש הייתה חשובה, והוא מתואר כבעל השפעה על השרים והמלך, הכותבים אליו.
על פי חרס 4, לא היה בין המצודה של הושעיהו לעיר לכיש קשר עין.
לדעת טור-סיני, המכתבים מעידים כי מבצרו של הושעיהו נפל לפני לכיש, וכי הוא ברח ללכיש ושם הובא לחקירה או למשפט על תפקודו בזמן המלחמה.
זו הסיבה, לדעתו, שהחרסים נמצאו לא בארמון עצמו, אלא בבית השער, מקום ששימש באופן מסורתי לקיום משפטים.
וביטוי ברכה: , כלומר עכשיו - באופן מיידי.
הכתובות שעל החרסים ידועות בסימונים KAI 192-199.
הניקוד וההשלמות המסומנות בסוגריים מרובעים: "[]" הן על פי הצעותיהם של טור-סיני ושמואל אחיטוב.
חרס זה הוא רשימת שמות.
במכתב זה מתקומם הושעיהו נגד מפקדו יאוש, שמאשים אותו באי-ידיעת הקריאה של מכתבים שנשלחו אליו.
מכתב זה מעיד על מידת תפוצתו של הכתב לקראת סופה של ממלכת יהודה, שבה אפילו מפקד וחייליו במחנה סמוך התקשרו באמצעות מכתבים, ומעיד על כך שמפקדים ידעו לכתוב וחיילים פשוטים ידעו לקרוא.
לדעת טור-סיני, מכתב זה מתייחס לאירוע המתואר במקרא (), שבו שלח יהויקים מלך יהודה את אלנתן בן עכבור ואנשיו לתפוס את הנביא אוריהו בן שמעיהו מקריית יערים, שנמלט למצרים.
הם החזירוהו לירושלים ושם הוצא להורג.
אך גם אם ישנו דמיון מסוים בין שני המקרים לא ניתן לטעון בוודאות לזהות ביניהם, ולו רק בשל העובדה ששמותיהם של שרי הצבא אינם זהים (אך דומים - השם אלנתן מופיע בשניהם).
על־פי הארכאולוג יגאל ידין הכוונה בבטוי "אל משואות לכיש" הוא "על" משואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשוּאות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבש את העיר, וכל שנותר למגני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם ().
במכתב זה כותב החייל למפקדו, יאוש, שהוא נעלב על כך שמאשימים אותו באי-ידיעת קריאה.
האוסטרקון מכיל 10 שורות בצד אחד ו-4 בצד שני, אך הוא אינו קריא.
המכתב הכיל 13 שורות אך אינו ניתן לקריאה בבירור.
רק אותיות בודדות ניתנות לקריאה בחרס זה.
חרס 19 הוא רשימה של שמות ומספרים.
והוא מן העדויות הראשונות בהן מופיעות הספרות העבריות/פיניקיות הקדומות.
סימן ה-10 דומה ללמדא קטנה (λ) בכתב מראה, סימן באחד כקו אנכי (|) וסימן החמישים כאות ד' בכתב.
מכתבי ערד הם 91 אוסטרקונים שנחשפו על ידי הארכאולוג יוחנן אהרוני בתל ערד בין השנים 1962–1964, במהלך חפירות מסודרות באתר.
בתל ערד נחשפו שרידים של מצודה שנבנתה בתקופת הברזל והמשיכה להתקיים לכל אורך תקופת קיומה של ממלכת יהודה כולל התקופה הפרסית.
השימוש במצודה היה כתחנת צידה שסיפקה לעוברים בדרך שהיו בשליחות השלטון, מזון שעיקרו היה שמן, קמח ויין.
בעת קרב או מלחמה נדרשה המצודה לספק גם לוחמים.
במצודה נחשפו 88 אוסרטקונים עבריים כתובים בדיו, מתוכם 15 שלמים; ברוב השאר השתמרו, במקרה הטוב, מילים בודדות.
רוב האוסטרקונים אינם מכתבים, אלא מסמכים מנהליים כגון רשימות.
בנוסף לאוסטרקונים הכתובים בדיו, נמצאו גם 15 כתובות חרוטות על חרס, כתובות על חותמים ועל אבני משקל, ידיות "למלך", 85 אוסטרקונים ארמיים מהתקופה הפרסית, ואוסטרקונים ערביים.
חלק ממכתבי תל ערד הופנו אל "אלישב בן אשיהו" שתפקידו היה ממונה על המחסנים של המצודה הממלכתית.
המכתבים כוללים הוראות ובקשות למסירת צידה.
במקום נמצאו בנוסף גם שלוש חותמות הנושאות את שמו של אלישיב.
המכתבים נשמרו בארכיון של המצודה.
במכתבים נזכרים שמות של יישובים מקראיים שונים בצפון הנגב ובדרום הר חברון, ובהם ערד, קינה, רמות נגב, מעון, זיף ועָנִים.
במכתבים נזכרים גם שמות של משפחות כהונה, כמו מרֵמות, פשחור, בני קורח, פשיד, ונראה שמשפחות אלו שירתו במקדש המקומי.
תעתיקי הכתובות מובאים לפי יוחנן אהרוני.
המקפים בסוף חלק מהשורות אינם במקור, והם מייצגים קטיעת מילה לצורך ירידת שורה כנהוג בכנענית.
במכתב יש סימנים היראטיים (הלוכסן ההפוך, \, והפלוס, +), וכן מספרים (אחד: |, ושלוש: ///).
מתוך המכתבים מתברר כי מלכי יהודה הסתייעו לצורך הגנת גבולות הממלכה בחיילים שכירים המכונים "כִּתִיִּם".
אלה כונו כך על שם העיר כתי (כתיון) בקפריסין.
הכתובת כתובה משני צדי האוסטרקון, הצד האחורי פגום מאוד וקשה לקריאה.
המכתב מזכיר את באר שבע, ואולי גם את האדומים.
המכתב הוא מכתב קצר סטנדרטי, ומספר מכתבים אחרים נכתבו כמותו.
בין המלים במכתב אין נקודות להפרדה, אולם בין חלקן יש רווח.
במכתב יש את הספרה ההיראטית ל-20, שסימנה דומה לאות W (וכך סומנה כאן בתעתיק) עם קו אנכי באמצעה.
במכתב מוזכר , וכן סימן היראטי הזהה לרונה ᛇ (איווז) על הצד (וסומן בתעתיק כך: <>).
המכתב נכתב משני צדדיו של האוסטרקון, אולם רוב הכתוב על אחד הצדדים נמחק והחלק הנותר אינו מצטרף למשפטים שלמים בעלי משמעות.
צדו האחר, לעומת זאת, נשמר כמעט בשלמותו.
בשתי מילים במכתב מתרחש חילוף אותיות: "והבקידם" (שורה 3) במקום "והפקידם", ו"בנבשכם" (שורה 6) במקום "בנפשכם".
דומה כי גם דברי הזעם על אדום, המצויים בספרי המקרא השונים, מתייחסים לחלקו של אויב זה בחורבן הסופי של ממלכת יהודה.
המכתבים הארמיים הם עדות היסטורית חשובה לתקופה שהמקורות שנמצאים בידינו עליה דלים יחסית, אולם רק בכ-45 מתוך 85 ניתן לקרוא מילה אחת או יותר.
המכתבים שייכים למאה ה-4 לפנה"ס, ככל הנראה לאמצעה.
לפי המכתבים, מצודת ערד היוותה בתקופה הפרסית תחנת מעבר בה סופקו שעורים לפרשים, סוסים וחמורים.
במכתבים הארמיים מוזכרים שמות יהודיים (שמות תאופוריים ל"יהו") ואדומיים (שמות תאופוריים ל"קוס"), המעידים על ההרכב האתני באזור.
מכתבים לג'ולייט הוא סרט דרמה קומית-רומנטית משנת 2010, בכיכובם של אמנדה סייפריד, כריסטופר איגן, ונסה רדגרייב, פרנקו נרו וגאל גרסיה ברנאל.
הרעיון לכתיבת התסריט מבוסס על ספר בשם "מכתבים לג'ולייט" שיצא לאור בשנת 2006, המתאר את התופעה של כתיבת מכתבים לגיבורה הרומנטית המפורסמת ביותר של ויליאם שייקספיר, יוליה.
סופי הול (אמנדה סייפריד) היא בודקת עובדות שעובדת במגזין גדול, ורוצה להתקדם למעמד של כותבת.
היא יוצאת עם ארוסה ויקטור (גאל גרסיה ברנאל), שף העומד לפתוח מסעדה איטלקית במנהטן, לירח דבש בוורונה, עיר האהבה באיטליה, שם היא מקווה שתוכל לכתוב משהו "ראוי" לפרסום.
למרות התכנון, ויקטור מתמכר לעבודתו ויוצא לפגישות רבות ברחבי איטליה, דבר שגורם לסופי לתסכול, אך היא מחליטה לא לבזבז זמן ולטייל בעצמה בוורונה.
היא נתקלת בחבורת נשים, הנקראות "המזכירות של יוליה", אשר תפקידן לענות למכתבים שנערות נואשות משאירות ליוליה על כותל ביתה.
היא מתרגשת מאוד מהרעיון, ומצטרפת אליהן למשך כמה ימים.
היא מוצאת בכותל מכתב שהשאירה נערה אנגליה בשם קלייר (ונסה רדגרייב) מלפני 50 שנה, אודות סיפור האהבה של קלייר ולורנצו.
סופי מחליטה להחזיר לה מענה, למרות הזמן שעבר.
קלייר מקבלת את המכתב ומגיעה עם נכדה צ'ארלי (כריסטופר איגן) לוורונה למצוא את אהובה.
בעזרתה של סופי הם מכינים רשימה של אנשים ששמם לורנצו, וקלייר מחליטה לנסוע לכל האנשים ברשימה בתקווה שאחד מהם הוא אהובה לשעבר.
סופי, לאחר שמגלה כי ויקטור יהיה עסוק בענייני עבודתו, מספרת לקלייר שהיא רוצה להצטרף למסע, ולכתוב עליו, למרות התנגדותו של צ'ארלי.
השלושה נוסעים ברחבי איטליה ממקום למקום בעקבות הרשימה.
צ'ארלי וסופי מתקרבים אחד לשני במשך המסע.
סופי מספרת לו על חששותיה בנוגע לכתיבה.
הוא מספר לה על הוריו שנהרגו בתאונת דרכים, ודאגתו לסבתו.
הם רבים כאשר הם מגיעים לכתובת נוספת, ומגלים שמדובר בקבר.
אף על פי שהם משלימים, הם מחליטים לוותר על המשך החיפוש.
בדרכם חזרה, לגמרי במקרה, מוצאת קלייר את אהובה לורנצו (פרנקו נרו) ומחליטה להישאר איתו.
סופי חוזרת לניו יורק ומפרסמת את הסיפור שכתבה על המסע, אך נפגעת כאשר ויקטור לא היה מעוניין לקרוא אותו.
היא נפרדת ממנו ונוסעת חזרה לאיטליה לחתונה של קלייר ולורנצו.
במהלך החתונה, קלייר קוראת את המכתב שסופי כתבה לה והתחיל את כל המסע.
סופי מתוודה בפני צ'ארלי שהיא אוהבת אותו והוא מפתיע אותה בכך שמודה שגם הוא אוהב אותה.
הסרט נגמר בנשיקתם מתחת למגדל.
ויקטור - גאל גארסיה ברנאל
מכתבים למשורר צעיר הוא אסופה של עשרה מכתבים שכתב המשורר הגרמני ריינר מריה רילקה למשורר בן 19 שביקש ממנו ביקורת על שיריו, ועצות בנוגע לחיים.
הצעיר, פראנץ קאפוס, תלמיד בן תשע עשרה באקדמיה הצבאית של וינה, שבה למד גם רילקה, שלח למשורר בן ה-27 מכתב בפברואר 1902, שהתחיל שרשרת של מכתבים בין השניים, שדעכה בשנת 1908. באסופה מפורסמים עשרה מכתבים של רילקה אל קאפוס העוסקים בתפיסת החיים שלו ובצורה שבה יש לכתוב שירה ולעסוק באמנות.
אף על פי שהמכתב הראשון של קאפוס נכתב מתוך חיפוש אחר ביקורת ספרותית, רילקה סירב לתת לו ביקורת שכזו, וביקש ממנו להתעלם בכלל מביקורות ולסמוך על השיפוט הפנימי שלו.
במקום זה הם עסקו במכתביהם הרבה בחייו הפרטיים של קאפוס ובמגוון היבטים פילוסופיים של נושאים כמו הדת, המיניות ובחירת מקצוע.
שלוש שנים לאחר מותו של רילקה, בשנת 1929, פרסם קאפוס את האסופה.
הספר פורסם בעברית בשנת 2004, בתרגומה של עדה ברודסקי, בהוצאת כרמל.
מכתבי יוני הוא ספר המאגד מכתבים שכתב למשפחתו וחבריו סגן-אלוף יונתן (יוני) נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל שנהרג במבצע יונתן.
בשל העובדה שלאורך מספר שנים יוני התגורר בישראל בעוד משפחתו שהתה בארצות הברית, חלק ניכר מתוכן המכתבים מתאר את המצב השורר בישראל על פי ראות עיניו של יוני.
הספר נערך על ידי אחיו עדו ובנימין ויצא לאור בשנת 1977.
הספר נפתח בשנות השישים המוקדמות, במכתבים מתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, אותה עשה יוני נתניהו בארצות הברית.
עבור דרך גיוסו לצה"ל עת התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. במכתביו מתאר יוני נתניהו את מסלול הכשרה שלו כלוחם בצנחנים, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים, אשר סיים בהצטיינות.
מכתביו הבאים מתארים את חוויותיו כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 890 בהם מספר יוני נתניהו על חייליו באימונים ובפעילות המבצעית בימים שלפני מלחמת ששת הימים, בין השאר מתאר יוני נתניהו את רשמיו מפעולת סמוע.
כן עוסקים מכתביו בחוויותיו ממלחמת ששת הימים, בה לחם כקצין מילואים ובנישואיו לתותי (תרזה).
יוני נתניהו ממשיך ומתאר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 69' שב יוני נתניהו לשירות צבאי בסיירת מטכ"ל.
מכאן עוסקים מכתביו בתיאור חוויותיו כמפקד צוות וכמפקד פלוגה ביחידה ובסיירת חרוב.
כן מתאר יוני נתניהו את גירושיו מתותי.
מכתביו הבאים של יוני נתניהו עוסקים בקורות אותו במלחמת יום הכיפורים ובחוויותיו כמג"ד טנקים במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הספר מסתיים מעט אחרי שהפך יוני נתניהו למפקד סיירת מטכ"ל במכתב אחרון לחברתו ברוריה.
המכתב נכתב ימים ספורים בטרם יצא יוני נתניהו למבצע אנטבה, בו הוביל את לוחמי היחידה בפשיטה לשחרור בני הערובה הישראלים משדה התעופה שבאנטבה, אוגנדה.
במהלך המבצע נהרג יוני נתניהו.
בספר מוזכרים בין השאר, מבלי שצוין שמם המלא מטעמי צנזורה צבאית, שר הביטחון וראש הממשלה לשעבר רא"ל במיל' אהוד ברק שהיה מפקדו של יוני בסיירת מטכ"ל, האלוף במיל' מתן וילנאי שהיה חברו הטוב, האלוף יוסי בן-חנן שנתניהו חילץ פצוע מסוריה במלחמת יום הכיפורים וכן רפול ואביגדור (יאנוש) בן גל.
הספר הפך עם השנים לרב מכר והיה אהוד מאוד על חניכי תנועות נוער, צעירים לפני גיוס לצבא וחניכים בקורס המ"כים והקצינים בצה"ל.
בין האישים שקראו והושפעו ממנו ניתן למנות את רא"ל בני גנץ תא"ל במיל' גל הירש ונפתלי בנט.
"מכתבו של מנחם מֶנְדֶל" הוא שיר של נתן אלתרמן, בו מתייחס המשורר למאורעות השואה באירופה.
השיר פורסם במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" ב-9 במרץ 1945, לקראת סוף המלחמה, וקדמו לו שירים נוספים העוסקים בנושא, כשהבולט בהם הוא "מכל העמים".
בשיר מופיעה תגובתו של אלתרמן למשמע הבשורות המרות על גורל יהדות אירופה, וזאת שוזרת את אסונו של העם היהודי בדמויותיו המוכרות של הסופר היידי הידוע שלום עליכם.
אלתרמן ניסח את השיר כמכתב אחרון או צוואה ששולח מנחם מנדל, גיבור ספרו של שלום עליכם, לאשתו שיינה שיינדל.
בכך המשיך כביכול את מכתביו של מנחם מנדל לאשתו באותו סגנון אירוני שכתב שלום עליכם, אולם בהבדל מרכזי: אלתרמן המית ביצירתו את מנחם מנדל, והמת הוא המדבר בשיר ("כך הלכתי חיים כך שוכב אני מת, כי דמותי, כך אומרים, היא בת נצח").
הוא מוסיף ומספיד בשיר זה דמויות נוספות של שלום עליכם: "טוביה מת, ומת מוטל בן פייסי החזן...
ועל שלג נח סטמפניו, קט ויחף...
וגם טופ'לה נח, טו טו ריטו התם" (סטמפניו, גיבור הנובלה הנושאת שם זה, והילד טופל'ה טוטוריטו, גיבור הסיפורים "האולר" ו"הדגל").
בהספידו את הדמויות הספרותיות שזוהו כל כך עם יהודי מזרח אירופה, ביכה אלתרמן לא רק את רצח היהודים בשואה, אלא גם את חורבן תרבותם העשירה, בייחוד תרבות היידיש, כמו הספרות והשירה היידית העשירה, וכן הספיד את העיירה היהודית הישנה, השטעטל, על אורח חייה ואנשיה.
על פי מבקרת הספרות עינת יקיר, גם שפת השיר היא רבת משמעות.
במותן של הדמויות, נכחדה גם היידיש, השפה שבה הן נוצרו, והן נבראו מחדש בצלם העברית.
"בשירו של אלתרמן מדברים פתאום כולם עברית, והמעבר הזה אפשרי רק במחיר מותם".
בפרסום המקורי כלל השיר ארבעה עשר בתים, אולם בגרסה שפרסם אלתרמן כשאיגד מבחר משירי "הטור השביעי" בשנת 1948, הוא השמיט את הבית העשירי וערך מספר תיקונים קלים.
לחן לשיר נכתב בידי משה וילנסקי.
שבעה מתוך בתי השיר הולחנו והוקלטו בשנת 1974 על ידי שלמה ארצי לאלבום "לכל החברים מהמסע מים אל ים", אלבום שהושפע ממלחמת יום הכיפורים.
מכתבי תענך הם שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל.
הלוחות כתובים בכתב היתדות האכדי על גבי חומר (בדומה למכתבי אל עמרנה).
12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל עמרנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א (1470-1550 לפנה"ס לערך), אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות.
התעודות הן חלק מאוסף המוזיאון למזרח התיכון הקדום השוכן באיסטנבול.
בנוסף לתעודות אלה נחשפה קבוצה של תעודות מכנען בכאמד א-לוז היא כּוּמידוּ במכתבי אל-עמארנה, השוכנת היום בלבנון.
התעודות שהתגלו בחפירות של 1904-1903 כוללות שבעה לוחות וחמישה שברים והן מתחלקות לשמונה מכתבים.
ארבעה מתוך השמונה הם מכתבים שלמים שנשלחו למלך או מושל מקומי ששמו תַלוִישַר.
ארבעת המכתבים הנוספים שהתגלו בחפירות אלו, וכן התעודה שהתגלתה על יד גלוק הם למעשה רשימות מינהליות המכילות שמות אנשים פרטיים.
בארבעת המכתבים נעשה שימוש בניב כנעני, זהו שימוש קדום לניב זה בתעודות אכדיות.
מכתבים 5 ו-6 נשלחו על ידי אישיות בשם אמנחותפ שהיה פקיד מצרי שישב בעזה.
מכתב מס' 6 נשלח מעזה, וייתכן שהוא המוקדם מבין שני המכתבים.
במכתב זה פונה אמנחותפ למושל תענך בדרישה לשלוח לו את מכסת החיילים ומרכבות לחיל המצב שלו, שבויים שנפדו על ידו, ומסים.
במכתב מס' 5 שייתכן ונשלח ממגידו, הוא דורש באופן תקיף יותר את הסוסים שתלוישר התחייב לשלוח, את המתנה, ואת האסירים, כיוון שכנראה שתַלוִישַר לא הזדרז לשלוח לאחר מכתב 6. בשני המכתבים משתקף ניב כנעני.
שני המכתבים הנוספים הם מכתבי מושלים שכנים.
מכתב מספר 2 נשלח ממושל בשם "אַחִיַמִי".
במכתבו הוא מספר שנשאר לבד בבית ריק ומבקש מתלוישר שישלח אליו קשת, יתרים לקשת, שני גלגלי מרכבה וציר, שני בגדים וחנית נחושת.
במכתב נוסף, מושל בשם "אֶחְלִיתֶשוּבּ" מבטיח להחזיר חמישים שקל כסף, מבקש עצים ומור, ומציע את אחת השפחות שלו לצורך מכירה או נישואים.
במכתבים אלה התגלו סימני כנענית, יחד עם ביטויים בבליים שכיחים.
ברשימות המינהליות נזכרים כ-90 שמות, כ-60% מהם הם שמות שמיים צפון-מערביים, ו 20% שמות חוריים-אנטוליים או הודו-אריים.
כן נזכרות מספר ערים במרחב הכנעני שהיו להן קשרים עם העיר תענך, ביניהן העיר הקדומה רחוב.
הארכאולוג בדז'יך הרוזני שהצטרף לחפירותיו של ארנסט זלין לאחר גילוי המכתבים, פרסם בדוחות החפירה את העתקי המכתבים.
בשנת 2005 פורסם הפענוח של ארבעת המכתבים השלמים בשפה העברית, בספרה של ציפורה כוכבי-רייני "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
מכתבים אל מילנה הוא ספר המכיל כמה ממכתביו של הסופר הצ'כי-יהודי בשפה הגרמנית פרנץ קפקא לעיתונאית, כתבת האופנה, העורכת והמתרגמת הצ'כית מילנה יסנסקה בשנים 1920–1923.
לקראת סוף שנת 1919 לכד את תשומת לבה של יסנסקה סיפור קצר שהתפרסם, 'Der Heizer' ('המסיק'), פרי עטו של פרנץ קפקא.
במכתב ששלחה לו היא ביקשה את רשותו לתרגם את הסיפור לשפה הצ'כית.
קפקא שלח לה מכתב תשובה, ובו הוא מביע את הסכמתו לבקשתה.
באותו מכתב הוא הזכיר גם את המפגש בבית הקפה בפראג, שם ראה אותה לראשונה עם ארנסט פולק, בעלה: "אני לא זוכר שום דבר מיוחד אודותייך, אבל אני זוכר את הדרך בה הִתְנוֹעעת בין שולחנות בית הקפה".
בתחילת שנת 1920 שלחה יסנסקה לקפקא את הסיפור שתרגמה, שהיה הראשון מבין יצירותיו שתורגמו לשפה זרה.
כך החלה להירקם ביניהם פרשת אהבה שהתנהלה ברובה בחליפת המכתבים ביניהם.
קפקא העיד כי מכתביה של יסנסקה "היו הדבר היפה ביותר שקרה בחיי", אם כי בהמשך, מכתבים אלה גרמו לו ייסורים קשים.
יסנסקה האמינה כי נוכחותה בקרבת קפקא תוכל לרפא אותו ממחלותיו, והיא ניסתה ככל יכולתה לשכנעו לפגוש אותה.
במהלך ההתכתבות נפגשו יסנסקה וקפקא פעמיים בלבד.
המפגש הראשון נערך בווינה במשך ארבעה ימים, ומאוחר יותר הם נפגשו יום אחד, בעיר גמינד השוכנת בגבול שבין צ'כיה ואוסטריה.
מתוך הביוגרפיה "מילנה" שכתבה מרגרט בובר נוימן על מילנה יסנסקה עולה כי הייתה זו מערכת יחסים מלאת תשוקה, שאת עיקר פרטיה ניתן ללמוד בעיקר ממכתביו של קפקא למילנה, שכן המכתבים ששלחה מילנה לקפקא לא נמצאו עד עצם היום הזה.
בשנת 1939 העבירה את המכתבים לידידם המשותף וילי האס, לפני שנשלחה לרוונסבריק באשמת סיוע ליהודים, שם נפטרה בשנת 1944.
לאחר המכתב הראשון שכתבה לו בשפת האם שלה, הוא כתב לה כך:
קפקא, שהיה חרד מפגישה שכזו, חיפש סיבות שונות לבטל אותה או לדחותה.
באחד ממכתביו הוא כתב לה כי פער הגילים ביניהם גדול מדי; במכתב אחר הוא ציין כי המתח והעצבנות שהוא חש קשים מנשוא עבורו.
בסופו של דבר השלים קפקא עם רעיון הפגישה:
הטון הלוהט שאפיין את המכתבים הראשונים החל להשתנות בהדרגה וקיבל מפנה עם ההחמרה במחלתו של קפקא ועם ההפנמה של שניהם כי אין די באהבתם כדי לגרום להם לחיות יחדיו.
באחד ממכתביו של קפקא שנשלחו בשנת 1921 הוא תיאר חלום שחלם אודות מילנה, המשקף את החרדות מפני האש המכלה אותו.
בשנת 1922, הפקיד קפקא את כל יומניו בידי מילנה ושנה לפני מותו הוא שלח לה מכתב נוסף בו דיווח לה במרומז על הכרותו עם דורה דיאמנט – האישה שהייתה עמו וסעדה אותו בחוליו עד לרגעיו האחרונים.
המכתבים פורסמו לראשונה בשנת 1952 בגרמניה, בגרמנית, כ-Briefe an Milena, והם נערכו על ידי וילי האס , פובליציסט, מבקר קולנוע ותסריטאי גרמני וידידם המשותף של קפקא ויסנסקה, שהחליט למחוק קטעים מסוימים מהספר, שהיו עלולים לדעתו לגרום לפגיעה באישים שהיו עדיין בחיים באותו זמן.
כמו כן הוא סודר לפי סדר כרונולוגי משוער, שבמהדורות הבאות, על פי מחקר היסטורי, התגלו כשגויות.
התרגום האנגלי הראשון פורסם שנה לאחר מכן, ב-1953, על ידי הסופר האירי ג'יימס סטרן ואשתו טניה בהוצאת שוקן.
גרסה גרמנית נוספת, ששחזרה את הקטעים שמחק האס בהוצאה הראשונה של הספר לאור, פורסמה בשנת 1986. ב-1990 יצאה מהדורה אנגלית מתוקנת על פי המהדורה הגרמנית של 1986, על ידי פיליפ בוהם , תסריטאי, מנהל תיאטרון ומתרגם.
גרסה זו מכילה כמה ממכתביה של יסנסקה למקס ברוד, ארבעה מאמרים פרי עטה והודעה על פטירתו של קפקא.
הספר תורגם לעברית פעמיים; בפעם הראשונה תורגם בשנת 1976 על ידי עדנה קורנפלד בהוצאת שוקן, על פי הגרסה של האס, שהשמיטה פרטים מסוימים.
לבד ממכתביה של יסנסקה הוא מכיל את ה"מכתב אל האב" של קפקא.
תרגום עברי שני יצא בשנת 2014 בהוצאת כרמל, בתרגומו של יונתן ניראד.
תרגומו של ניראד הוא על פי המהדורות המעודכנות יותר של ספר המכתבים, ששינו את הסדר הכרונולוגי והחזירו פרטים שהושמטו בגרסתו של האס.
מכתב שכטר (ידוע גם כ"מכתב קיימברידג'"), הוא כתב יד בעברית מהמאה ה-11 שנכתב על ידי יהודי מקהילת הכוזרים, המתאר את ההיסטוריה של היהדות הכוזרית.
המסמך הוא חלק מהכתבים של הגניזה הקהירית.
לא ידוע למי הוא מיועד אולם חלק גדול מהחוקרים משערים שהנמען היה כנראה חסדאי אבן שפרוט, מדינאי חשוב באותם הימים ורופאו האישי של עבד אל רחמן השלישי.
רוב הגיליון הוא בלתי קריא, פרט לשני קטעים הניתנים לקריאה.
בשנת 1896 ביקרו בקהיר שתי אחיות סקוטיות, אגנס ומרגרט סמית'.
הן קנו בחנות עתיקות דפים של כתב יד עתיק, כתוב באותיות עבריות.
בהגיען לאנגליה הראו את הדפים שקנו לפרופסור שניאור זלמן שכטר, שהיה אז מרצה לספרות רבנית באוניברסיטת קיימברידג'.
שכטר זיהה את כתב היד כקטע מספר בן סירא, שהיה מוכר עד אז רק בתרגום היווני.
בעקבות גילוי זה נסע שכטר לקהיר ושם חשף בעליית הגג של בית הכנסת בן עזרא בפוסטאט, כ-2,000 כתבי יד היסטוריים.
אוסף זה ייקרא לימים "גניזת קהיר" או "הגניזה הקהירית".
שניים מכתבי היד באוסף זה שנחקרו רבות מכונים "מכתב שכטר" ו"מכתב קייב".
להלן נוסח המכתב כפי שפוענח ופורסם על ידי שכטר:
ארמיניא ויברחו מפניהם אבותי .
לשאת עול עובדי אלילים ויקבלום .
קזריא היו תחילה בלא תורה ויישאר .
תורה ומכתב ויתחתנו ליושבי הארץ וי .
וילמדו מעשיהם ויצאו עמם תמי ב .
ויהיו לעם אחר רק בברית מילה נסמכו ומק .
שומרים את השבת ולא היה מלך בארץ קזריא כי א .
אשר היה עושה במלחמה ניצחונות שמוהו עליהם לשר
צבא עד פעם שיצאו עמהם היהודים במלחמה כפעם
בפעם ואותו היום גבר יהודי אחד בחרבו והבריח את
הצרים הבאים על קזר ושמוהו עליהם אנשי קזר לשר
צבא במשפטם הראשון ויהיו בדברים האלה ימים רבים
עד אשר חנן יי ויעורר את לב השר לשוב בתשובה
כי הטתו אשתו סרח שמה ותלמדהו להועיל וגם הוא
ניאת כי מהול היה וגם אבי הנערה איש צדיק בדור
ההוא הורהו דרך החיים .
ומלכי ערב את הדברים האלה חרה להם מאד וישלחו
מלאכים אל שרי קזריא דברי גידופים על ישראל לאמר
מה לכם לשוב באמונת היהודים שהם משועבדים תחת
ידי כל אומות וידברו דברים שאין לנו לספר ויטו את
לב השרים לרע ויאמר השר הגדול היהודי מה לנו
להרבות דברים יבואו מחכמי ישראל ומחכמי יון
ומחכמי ערב ויגידו לפנינו ולפניכם כל אחד מהם
מלכי ערב והתנדבו חכמי ישראל
התחילו היהודים והערבים להכזיבו ואחר
והכזיבום היהודים והיוונים ואחר פתחו
אל מששת ימי בראשית עד יום עלות ישראל
ממצרים ועד בואם אל ארץ נושבת העידו היוונים
והערבים אמת והצדיקום וגם נפלה ביניהם מחלוקת
ואמרו שרי קזריא הנה מערה בבקעת תיזול הוציאו לנו
את הספרים אשר שם ופרשום לפנינו וישו כן ויבאו
בתוך המערה והנה שם ספרים מתורת משה ויפרשום
חכמי ישראל כדברים הראשונים אשר דברו וישבו
ישראל עם אנשי קזריא בתשובה שלימה ויחלו היהודים
לבוא מן בגדד ומן כורסן ומארץ יון והחזיקו בידי אנשי
הארץ אחד מן החכמים לשופט וקוראין שמו בלשון
קזר כגן על כן נקראו שמות השופטים שקמו אחריו
כגן עד היום והשר הגדול שלקזריא הסיבו שמו
סבריאל וימליכוהו עליהם למלך ואומרים בארצינו
כי אבותינו משבט שמעון היו אבל אינינו עומדים
על אמתת הדבר והשלים המלך עם מלך אלן שבנינו
כי מלכות אלן עזה וקשה מכל האומות אשר סביבותינו
כי אמרו החכמים פן יתעוררו עלינו האומות למלחמה
ונוסף גם הוא על שנאינו על כן ה .
איש את אחיו בצרה ויהי חתת א .
סביבותינו ולא באו על מלכות קזר .
המלך נתעוררו כל האומות על .
מלך מקדון ויבאו למלחמה מלך אסיא וט .
ופייניל ומקדון רק מלך אלן היה בעזרת .
כי מקצתם היו שומרים תורת היהודים אלו המלכים .
נלחמו על קזריא ומלך אלן הלך על ארצם וי .
אין מרפא ויגפם יי לפני בנימין המלך וגם בימי אהרן
המלך נלחם מלך אלן על קזר כי הסיתו מלך יון וישכור
עליו אהרן את מלך טורקיא כי היה .
אלן לפני אהרן וילכדהו חי ויכבדהו .
את בתו לבנו ליוסף לאשה אז .
ע לו מלך אלן אמונה
ה ומהיום ההוא נפלה אימת
קזר על האומות אשר סביבותם.
רו בהיות השמדה בימי רומנוס הרשע
לאדוני סילה רבים ערלים וגם רומנוס
שלח מתנות גדולות להלגו מלך רוסיא ויסיתו
לרעתו ויבוא על מדינת סמבריי לילה וילכדה בגניבה
כי לא היה שם הפקיד רב חשמוניי ויודע הדבר לבולשצי
הוא פסח המיקר ויבא על עירי רומנוס בחרון אף ויך
מאיש ועד אשה וילכד שלוש עיירות לבד הפרוודים
הרבה מאד ומשם בא על שורשו .
ישראל וימותו מהם תשעים איש
ה אבל שמם למס עובד ויצל
רב ומשם הלך על הלגו למלחמה וילחם
חדשים ויכניעהו אלהים לפני פסח וימצא
שלל אשר לקח מסמבריו ואומר כי רומנוס
את ויאמר לו פסח אם כן לך על רומנוס
והלחם בו כאשר נלחמתה בי ואלך מעליך ואם לא פה
אמות או אחיה עד אנקום נקמתי וילך בעל כורחו
וילחם על קונסטנטינא ארבעה חדשים בים ויפלו שם
גבוריו כי גברו מקדונים באש וינס ויכלם לשוב אל
ארצו וילך אל פרס בים ויפל שם הוא וכל מחנהו
אז היו רוסיים כנועים תחת ידי קזר הנני
מודיע לאדוני שם ארצנו כאשר מצאנו בספרים
ארקנוס ושם עיר הממלכה קזר ושם הנהר העובר
בתוכה אטיל והו מימין לים הבא מהוצ .
עברו בו שלוחיך לקונסטנטינא וכמדומה אני מן
הים הגדול מושך ומדינתנו רחוקה מן הים ההוא
אלפים ומאה וששים ריס ובין ארצנו לקונסטנטינא
בים תשעה ימים וביבשה שמנה ועשרים יום
וארץ ממשלת אדוני חמשים יום הנה הנלחמים עמנו
אסיא ובאב אלאבואב וזיבוס וטורקו ולוזניו
במכתב קיימים מספר היבטים מעניינים: נזכרים בו אנשי רוסיא ומנהיגם הלגו (אולי אולג), שמות המוכרים בהיסטוריה של רוסיה.
המסמך פותח באזכור מקורם של היהודים הכוזרים, שברחו מחמת העול של עובדי האלילים (כפי הנראה הכוונה לנוצרים) או כפי שהכתוב מציין: "ארמניה, ואבותינו ברחו מהם [....] משום שאי אפשר היה לשאת את עולם של עובדי האלילים, והתושבים של כזריה קבלו אותם".
מכתב שכטר מכיל את סיפור ייהודם של הכוזרים, ושונה מהתיאורים המופיעים הן באיגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים והן בספר הכוזרי.
על פי מכתב שכטר, יהודים מפרס וארמניה היגרו לכזריה מחמת הרדיפות ובהגיעם ליעדם התערבו עם שבטי הכוזרים הנוודים, עד שנטמעו בתוכם.
לאחר מכן קם בקרבם לוחם חזק (במכתב שכטר הוא מכונה "סבריאל") שהצליח להמליך את עצמו על הכוזרים.
סבריאל היה במקורו צאצא של המתיישבים היהודים הראשונים בכזריה.
בהמשך, אשתו סרח שכנעה אותו לאמץ את היהדות ואנשיו הלכו אחריו.
הטקסט של המכתב התפרסם לראשונה בשנת 1912. אף על פי שכתב היד לא מכיל את שם הכותב או שם המקבל, הוא נחשב על פי דעת רוב החוקרים, למכתב שיועד לחסדאי אבן שפרוט.
שכטר תיארך את המכתב בערך לסוף המאה ה-11, תאריך מאוחר בכמאה שנה מהמאורעות המתוארים בו.
על ידי הצגתו של מידע זה לחסדאי אבן שפרוט, הכותב מציג את עצמו כנציג והיסטוריון של הכוזרים.
כפי הנראה, גם המחבר וגם מי שביקש ממנו את המידע מחשיבים את סיפורו כאמין.
המכתב מספר שהמהגרים הגברים בכזריה נימולו, אולם רק חלק קטן מהם שמרו את השבת ואילו את שאר המצוות הם לא קיימו מכיוון שספרי התורה לא הגיעו עמם לכזריה.
היהודים היו חלק בלתי נפרד משאר שבטי הכוזרים ושירתו כלוחמים בצבא הכוזרי.
בקרב הלוחמים היה מנהג למנות את המנצחים בקרב למפקדים ראשיים וכך מונה גם מפקד ממוצא יהודי לתפקיד זה.
על פי המכתב, האל "עורר את לבו של המפקד הראשי לחזור ליהדות".
כמו גם בהשפעת אשתו סרח ואביה שלימדו את המפקד את אורחות החיים היהודיים.
בריחתם של היהודים לכזריה התרחשה לפני הכיבוש המוסלמי של ארמניה בסוף המאה ה-7 לספירה.
בשנת 628 הביזנטים הביסו את פרס בעזרת סיוע נרחב מצד הטורקים שפלשו לפרס דרך הים הכספי מאזור שבמהלך מספר המאות הבאות היה הגרעין של כזריה העצמאית.
בשנים 630–632 הקיסר הרקליוס הוציא צו שמכריח את היהודים להמיר את דתם לנצרות, בכל הממלכה.
לכן יש מקום להניח שכיבוש זה הניע את הגירת היהודים.
לא פלא שהיהודים של ארמניה ברחו מעבר לאזור הקווקז והשתמשו כנראה בנתיב שבו עברו קודם לכן הפולשים הטורקים.
מידע נוסף בעל משמעות שעולה מהמכתב הוא פלישת הלגו לכזריה אחרי שהוסת על ידי הקיסר רומאנוס לקאפנוס.
קיסר זה נחשב לצורר היהודים וחיפש כנראה עימות ונקמה כנגד כזריה לצרכיו הפוליטיים.
על פי המכתב, הלגו הובס על ידי מצביא כוזרי בשם פסח, לאחר שתקף את העיר סמקרץ שבחצי האי טאמאן.
כאשר עמד הלגו בפני איום של הוצאה להורג על ידי הכוזרים הוא הסכים לתקוף את קונסטנטינופול (אירוע כזה אכן מוכר בהיסטוריה כמאורע שהתרחש בשנת 941), אולם הוא נוצח וברח לפרס ושם מצא את מותו.
הכותב מציג את עצמו כנתין של יוסף, מלך הכוזרים בזמן אותה פשיטה ולכן המאורע שהוא מתאר הוא כנראה בן-זמנו.
הוא מכנה את מלך רוסיא מפקד הפשיטה בשם הלגו, שזוהי הצורה הסקנדינבית המקורית של אולג, אולם מידע זה אינו מתאים לכרונולוגיה המקובלת, שקובעת את מותו בשנת 912. נסיך קייב שתקף את קונסטנטינופול בשנת 941 היה איגור ואשתו הייתה אולגה.
המכתב מאתגר מספר הנחות שהיו מקובלות זמן ממושך.
מסופר בו שבימים שלאחר ייהוד הכוזרים כמה מאנשי אלאן שכבר היו יהודים ברמה מסוימת עזרו להציל את כזריה מאויביה (שורות מספר 52–53 במכתב).
זוהי העובדה היחידה שמחזקת את עדותו של בנימין מטודלה על אודות היהדות אצל האלאנים.
מחלוקת נוספת נוגעת למידע על השליט הלגו.
על פי הכרוניקה המקובלת, אולג מת בשנת 913 ויורשו, הנסיך איגור, היה השליט עד להירצחו בשנת 944. במשך שנים היו חוקרים שחלקו על המידע במכתב שכטר; לאחרונה החוקר קונסטנטין צוקרמן הציג סברה שמכתב שכטר הוא מדויק ואפשר למצוא לו התאמה עם מספר מקורות רוסיים אחרים.
צוקרמן טוען למאבק בין שני פלגים בקרב אנשי רוס הקדומים: פלג אחד היה נאמן לאולג ופלג אחר היה נאמן לאיגור משושלת רוריק.
במאבק זה אולג הפסיד את השלטון למתנגדו.
לכן מניח צוקרמן שהכרונולוגיה של אנשי רוס צריכה להיות מוערכת מחדש על פי מקורות הללו.
בין החוקרים שמצדדים בדעתו ובדקו מקורות אלו, ישנה סברה שהכוזרים לא איבדו את קייב עד למאה ה-10 (ולא כפי שהיה מקובל לחשוב על פי התאריך בכרונולוגיה הישנה שהוא שנת 882).
טענה נוספת היא שאיגור לא היה בנו של רוריק אלא קרוב רחוק יותר, וכן שאולג לא בא מיד לאחר רוריק אלא היה דור נוסף שאיננו יודעים עליו שום פרטים, שהתקיים בין השליטים הורנגים האגדתיים לצאצאים שמוזכרים במסמך זה.
אף על פי שהבנה מחודשת זו מסבירה את אמיתות העובדות, לא כל החוקרים תמימי-דעים איתה.
מכתב שכטר נערך שוב בשנות השמונים של המאה ה-20 על ידי החוקר נורמן גולב מאוניברסיטת שיקגו.
גולב מציג קריאה מורחבת של הטקסט המשוחזר כמו־גם תרגום מדויק לאנגלית.
בדיקה פלאוגרפית של כתב היד מתארכת אותו לסוף המאה ה-11, מה שמאשר את סברתו של שניאור זלמן שכטר, שהוא נכתב כנראה זמן לא רב לאחר המאורעות עצמם (בערך כמאה וחמישים שנה מאוחר יותר).
עבודות אלו מאשרות את ההנחות של קודמיו של גולב שהכותב הוא יהודי כוזרי, נתין של המלך יוסף, המכנה את המלך בתואר "אדוני".
באשר לכתובת הנמען, גולב מוכיח את מה שנחשב קודם רק לניחוש מלומד: מלך הכוזרים יוסף היה כבר ידוע לחוקרים מחליפת המכתבים שלו עם חסדאי אבן שפרוט מקורדובה, שהקדיש מזמנו רבות לאיתור מידע על הכוזרים.
המטרה של מכתב שכטר הייתה לספק לו את העובדות כפי שראו אותן הכוזרים עצמם.
מאז לפרסומו הראשון הניחו הכול שהוא היה מיועד לחסדאי אבן שפרוט.
בספרו הוכיח גולב ששני הדפים של מכתב שכטר שייכים לאותו כתב יד של מכתב אחר מפרובאנס, שהיה מיועד בבירור לאבן שפרוט.
המכתב מציג את תפיסת הכוזרים בעיני עצמם, מעברם ליהדות, ומעמדם כיהודים.
הכוזרים ראו עצמם כעם בעל ערכים צבאיים ואינטלקטואליים כאחד, שתרבותם שוות־ערך לתרבויות אחרות בנות זמנם.
לדעתם היהדות היא חלק בלתי נפרד מהגדרתם ככוזרים.
מי שאינו יהודי לא יכול להיחשב לכוזרי, לפחות לזמן כתיבת המכתב.
יתר על כן, היהודים הכוזרים ראו עצמם כחלק בלתי נפרד מכלל העם היהודי הקדום עד לזמנם של שנים עשר השבטים.
הכוזרים הרגישו עצמם מאוד בטוחים באמונתם היהודית, במנהגיהם וקשריהם עם שאר חלקי העם בתפוצות.
מכתבי בהאא' אללה למלכים שבפרשת ההיכל הם סדרה של חמישה מכתבים שבהאא אללה כתב לשליטים ומנהיגים בכירים, אשר כלולים בתוך "פרשת ההיכל" , שהיא אחד מכתבי הקודש של הדת הבהאא'ית.
המכתבים נכתבו לשליטים הבאים: קיסר צרפת נפוליאון השלישי, האפיפיור פיוס התשיעי, השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר, מלכת אנגליה המלכה ויקטוריה, והצאר הרוסי אלכסנדר השני.
המכתבים נכתבו לאחר שבהאא' אללה הוגלה לאדירנה ואז לעכו.
הם נכתבו במקור בערבית, למעט המכתב אל השאה הפרסי, שנכתב לסירוגין בערבית ובפרסית.
בכל המכתבים, בהאא' אללה מציג את דתו כדת אמת, וטוען כי שלטון המלכים השונים הוא בר חלוף, בעוד מלכות שמים היא נצחית.
לעומת זאת, במכתבו למלכה ויקטוריה, הוא משבח אותה על שאסרה את הסחר בעבדים, מביע את התרשמויותיו משיטת המשטר הפרלמנטרית, ומביע את תקוותו לשלום ולאחדות עולמיים.
בהאא' אללה כתב גם מכתבים אחרים לשליטים נוספים, אך אלה כלולים בכתבים בהאא'יים אחרים, למשל "פרשת המלכים" , שהכילה פנייה כללית למלכים אך גם פניות פרטניות, וגם קטעים שונים בתוך אל-כתאב אל-אקדס .
סדרת המכתבים החלה להיכתב על רקע שיאו של הסכסוך שהתקיים בין בהאא' אללה לבין אחיו למחצה מירזא יחיא נורי, המוכר גם בכינוי סובח-י אזל (בפרסית: صبح ازل; תעתיק מדויק: צבח אזל; בעברית: שחר הנצח).
אכן, השניים היו ראשי דתות מתחרים שהמאבק ביניהם נעשה לאלים ביותר, ועד כדי כך שלאחר שהוגלו לאדירנה, סובח-י אזל לכאורה ניסה להתנקש בחייו של בהאא' אללה.
עם זאת, השיא התרחש ב-1867 כאשר סובח-י אזל זימן את בהאא' אללה לטקס מבאהַלה במסגד הסלימייה; במסגרת טקס זה, היו שני הצדדים אמורים להיפגש ואז לקלל אחד את השני ולקרוא לאלוהים שיכה כל אחד, והצד שמקבל סימן שאלוהים לצידו הוא המנצח.
אלא שבאותו יום שבו נקבע הטקס, בעוד שבהאא' אללה הגיע למקום, הרי שסובח-י אזל נעדר ולמעשה החליט שלא להגיע לאתגר שהוא עצמו יזם; סובח-י אזל עודו נשמע למנהגים השיעיים, בהם שמאמין לא ישהה במחיצתו של כופר (כלומר, בעיניו, בהאא' אללה) מחשש להיטמאות, ולחלופין חשב שבהאא' אללה עצמו נשמע לנוהג ההוא.
המכתב הראשון שהפיץ היה פרשת המלכים, שהכילה פנייה כללית למלכי ושליטי העולם, כמו גם פניות יותר פרטניות (כמו לסולטאן העות'מאני, עבד אל-עזיז).
לאחר מכן, הוא כתב את (או שהתגלה אליו) המכתב אל נאצר אל-דין שאה, השאה הפרסי, המוכר גם בתור "לוח אל-סלטאן" .
המכתב נחשב לארוך ביותר מבין סדרת המכתבים שבפרשת ההיכל, והוא כתוב לסירוגין בערבית ובפרסית.
עם זאת, המכתב עצמו לא נשלח אל השאה אלא רק לאחר שבהאא' אללה הוגלה לעכו.
בנוסף אליו, בעודו באדירנה, בהאא' אללה גם כתב מכתב לקיסר הצרפתי, נפוליאון השלישי.
אלא שלא זה המכתב שנכלל בפרשה, שהוא מכתב נוסף שנשלח מעכו מאוחר יותר, ובעצם לא ידוע הרבה על המכתב הראשון למעט תיאורים עקיפים מכתביו של שוגי אפנדי.
ואכן, אפנדי כתב כי המכתב הראשון לנפוליאון השלישי נועד לבחון את כנות ליבו של הקיסר הצרפתי, אך לא רק שהאחרון לא השיב למכתב ההוא, אפנדי אף מוסר שהייתה סברה שהצרפתים התבלבלו וחשבו שהמדובר בעצם בבקשה לסיוע חומרי.
זאת ועוד, מסופר כי הקיסר הצרפתי עצמו, לאחר שקרא את המכתב, הגיב בזלזול וקרא כי "אם האיש הזה [בהאא' אללה] הוא אלוהים, אזי אני שני אלוהים!".
ב-26 ביולי 1868 הוגלו בהאא' אללה ותומכיו לעכו על ידי השלטונות העות'מאניים, ואף נכלאו במבצר של עכו במשך כשנתיים, בין אם בשל הפופולריות הצומחת והגוברת של הדת הבהאא'ית גם בקרב פקידי הממשל העות'מאניים, לבין אם בשל הסלמת העימותים בין תומכי בהאא' אללה לתומכי סובח-י אזל.
בעכו, חרף תנאי הכליאה הנוקשים שנכפו עליו, בהאא' אללה הצליח לשמור על קשר עם מאמיניו ברחבי העולם, ואפילו לכתוב מכתבים נוספים לשליטים השונים שבסדרת המכתבים של פרשת ההיכל, והם מכתב נוסף לנפוליאון השלישי, מכתב לאפיפיור פיוס התשיעי, הצאר אלכסנדר השני והמלכה ויקטוריה של בריטניה.
כל המכתבים נכתבו במקור בערבית, ככל הנראה החל מ-1869, והטקסט שלהם בשפה זו וגם בתרגום לאנגלית (ובשפות אחרות) זמין באתרים הבהאא'יים השונים.
על כן המשימה הוטלה ב-1869 על מירזא בזרג ח'ראסאני, המכונה בדיע , שעל הגעתו בהאא' אללה לכאורה התנבא.
את המכתב הפיזי בדיע לקח ככל הנראה מחיפה, ומשם יצא לטהראן כדי להביאו לשאה.
ואכן, בסופה של משימתו, בדיע נעצר, נחקר, עונה והוצא להורג.
בסופו של תהליך, בהאא' אללה החליט לאגד את המכתבים ולכלול אותם בפרשה חדשה, שהיא פרשת ההיכל.
סדר הפרקים הוא זה: פרשת ההיכל עצמה, המכתב לאפיפיור פיוס התשיעי, המכתב לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, המכתב לצאר הרוסי אלכסנדר השני, המכתב למלכת אנגליה ויקטוריה, המכתב לשאה הפרסי נאצר אל-דין שאה, ולבסוף פסקה מסכמת.
עם זאת, לא ידוע מתי הפרשה נכתבה (או הורדה), והאם היה זה לפני או אחרי שליחת המכתב של נאצר אל-דין שאה.
מה שכן ידוע זה שהמכתב הועתק לצורך האיגוד שלו עם יתר המכתבים שבפרשה, שהועתקו גם הם.
כמו כן, יש מקום להניח שפרשת ההיכל עצמה נכתבה במקור בערבית.
זאת ועוד, ככל הנראה בשלב מאוחר יותר, הפרשה אוגדה ביחד עם פרשות ומכתבים נוספים לשליטים (כמו פרשת המלכים, אבל גם אחרים) לספר שנקרא "הזימונים של אדון האדונים".
אז תדע עד כמה שגית.
מהומות יתפשטו בקרב כל האנשים שבארץ, אלא אם תקום ותסייע למטרה זו [של בהאא' אללה והדת הבהאא'ית]...".
מהדברים ניתן להבין בבירור שבהאא' אללה מנבא לנפוליאון השלישי מפלה ואיבוד השלטון באם לא יסייע לדת הבהאא'ית.
זמן קצר לאחר שליחת המכתב, ב-1870, פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה ביוזמתו של הקיסר הצרפתי, כשבמהלכה, בקרב סדאן, הצבא הצרפתי נחל תבוסה קשה ונפוליאון השלישי אף נלקח בשבי, מה שסימן את נפילתה של הקיסרות הצרפתית השנייה.
שוגי אפנדי, בכתביו, אף מרחיב את ההקשר ומוסיף גם את מותו של נפוליאון הרביעי, בנו של נפוליאון השלישי, במלחמת אנגליה-זולו כחלק מהתגשמות נבואתו של בהאא' אללה.
בהקשר למכתב לאפיפיור פיוס התשיעי, הדברים הם פחות חד-משמעיים, אך בנוסף לקריאתו של בהאא' אללה שהאפיפיור יותיר את המלוכה למלכים, הרי שישנה פסקה שבה בהאא' אללה פונה לנכבדי הדת הנוצרית (בראשם האפיפיור), וציין שהוא כבר פנה אליהם בעבר אך הם התעלמו ממנו.
ייתכן שהכוונה היא לפרשת המלכים, אשר בה יש פנייה כללית למלכי העולם הנוצרי.
כך או כך, זמן קצר לאחר שהמכתב נשלח, ב-1870, מלך פיימונטה, ויטוריו עמנואל השני, תפס את רומא כתוצאה מהתפתחויות מלחמת צרפת–פרוסיה, וסיפח את מדינת האפיפיור לממלכת איטליה, וכך מוסד האפיפיורות תחת פיוס התשיעי איבד את רוב הריבונות והעוצמה שהיו לו.
במכתב לצאר אלכסנדר השני, בהאא' אללה מציין איזשהי פעם שבה הצאר ביקש עזרה מאלוהים, ובקשתו נענתה.
לכאורה, ישנה הערכה כי האזכור או חוזר אחורה ומתייחס למלחמת קרים (1856-1853), או צופה פני עתיד ובכך בדיעבד מתייחס למלחמה העות'מאנית-הרוסית (1878-1877), קרי שהצאר, באחת משתי המלחמות, התפלל להישגים ותפילתו נענתה; מסופר עוד כי בהאא' אללה עצמו אישר את הפרשנות הזו.
בפועל, מלחמת קרים הסתיימה בתבוסה רוסית, בעוד שהמלחמה העות'מאנית-הרוסית הסתיימה בהישגים רוסיים.
כמו כן, גם במכתב זה בהאא' אללה קרא לצאר לשמוע לו וללכת בדרכו, אך נראה כי הצאר התעלם מקריאה זו, ובהקשר הזה רואים את העובדה שהתנקשו בחייו ב-1881, וששושלתו הגיעה לקיצה ב-1917 בעקבות המהפכה הבולשוויקית.
במכתבו למלכת אנגליה ויקטוריה, בהאא' אללה משבח אותה על שאסרה את הסחר בעבדים (מאורע שהתרחש כ-40 שנה קודם לשליחת המכתב) ואף ציין כי היא צפויה לקבל ברכה מאלוהים על כך.
עם זאת, מעבר לכך, לא ידוע על איזשהו מאורע היסטורי מסוים שמתקשר אל המכתב הזה.
באשר למכתב אל נאצר אל-דין שאה, הרי שהיו כמה התפתחויות מעניינות: לאחר שבדיע, השליח, הוצא להורג, רעב כבד תקף את פרס, ובהאא' אללה אישר כי היה זה עונש מאלוהים על ההוצאה להורג.
בהאא' אללה העניק כמה הסברים מורכבים לכך, בהם שישנם מאמינים בהאא'יים שאינם מתנהגים באופן שהוא יאה לציוויי הדת.
על כל פנים, בפועל, נאצר אל-דין שאה שלט עד 1 במאי 1896, לאחר שלאומנים פרסים התנקשו בחייו.
כמו כן, תקופת שלטונו נחשבת לשלישית הארוכה ביותר בכל ההיסטוריה של פרס (1896-1848).
ואכן, למרות היומרות השונות שמוצגות לאורך המכתב, זה בכל זאת המכתב הצנוע יותר של בהאא' אללה.
לאורך המכתב עצמו עולות כמה תמות.
למשל, בהאא' אללה קורא לשאה הפרסי לנהוג ולשלוט בצדק, בין היתר כדי שאלוהים יגלה רחמים כלפיו.
במכתב הוא גם מספר אודות ההתגלות האלוהית שחווה, וטוען בתוקף בדבר אמיתותה.
זאת ועוד, בנוסף לטענתו שאין תימוכין להאשמת אנשי הדת שהוא כופר, בהאא' אללה אפילו מציע לשאה לערוך משפט - השאה יפגיש בינו לבין אנשי הדת, אשר יספקו את כל ההוכחות להאשמות שלהם, ובהאא' אללה ישיב על כולן.
כמו כן, במכתב הוא מציין שהקהילה הבהאא'ית אינה מעוניינת בחיכוכים וסכסוכים נוספים.
בנוסף על כך, בהאא' אללה גם מפרט אודות הסבל שעבר במסגרת שליחותו, ויש שמפרשים שאפילו חזה את גלותו העתידית לעכו (וכזכור, המכתב נכתב עוד כשהיה באדירנה).
לבסוף, הוא מנבא את ניצחונה של דתו.
כמו כן, כאמור קודם לכן, במכתבו אל נפוליאון השלישי, בהאא' אללה מדבר במעמד של מלך המלכים ואלוהים, מגנה אותו על הזלזול שגילה כלפיו, ומנבא את נפילתו באם לא יתקן את דרכיו.
זאת ועוד, היו שהבינו כמה מהניסוחים שבמכתב כאילו בהאא' אללה מציג את עצמו גם כהתגלות מחודשת של ישו.