tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012, עם הכרזת מערכת הבחירות לכנסת ה-19, ייסד פרי את התוכנית "המטה המרכזי", אותה גם ערך והגיש, ואשר מהווה עד היום תוכנית האקטואליה והראיונות המרכזית של חדשות 13, המשודרת מידי שבת.
עם פרישתו מהגשת התוכנית ב-2015, הוחלף פרי על ידי גדי סוקניק, ובהמשך עברה הגשת התוכנית לידי העיתונאית איילה חסון.
בנוסף לתפקידו בערוץ 10, הגיש פרי בערוץ הכנסת, והחל משנת 2006 הוביל ביחד עם עמית סגל את התוכנית "זוג או פרט", תוכנית שבה הציעו השניים פרספקטיבה על אירועי השבוע, והתמודדו בהומור ב"דרבי הפוליטי" בתוך חדרי החדרים של הכנסת והזירה הפוליטית.
במהלך שנותיו כעיתונאי כתב פרי טור פוליטי קבוע בעיתון גלובס, וכן שימש תקופה כפרשן העיתון אל-מוניטור.
עם עזיבתו של רפי רשף את התחנה, החל להגיש את תוכנית הבוקר "נכון להבוקר" עם עמית סגל.
ביוני 2015 הודיע על פרישתו מחברת "חדשות 10" לטובת הצטרפות כסמנכ"ל רגולציה וקשרי חוץ לחברות "דלק קידוחים" ו"אבנר חיפושי נפט" (כיום ניו-מד אנרג'י), שבשליטת יצחק תשובה.
פרישתו של פרי עוררה דיון ציבורי נרחב בהקשר למעמד העיתונאי ומגבלות התעסוקה והקידום העומדות בפני עיתונאים בישראל, והיו שמתחו עליו ביקורת רבה בשל מעברו מעבודה כעיתונאי, לעבודה אצל אחד ממושאי הביקורת העיתונאית באותן שנים.
החל בשנת 2021 הוא משדר פודקאסט ראיונות מבית All•in שנקרא בתחילה "הון שלטון", ובהמשך שונה שמו ל"הפודקאסט של נדב פרי".
הפודקאסט של פרי זכה מאז עלייתו להדים וחשיפה רבה, בין היתר בעקבות התבטאויות של אורחים בולטים שנאמרו במסגרתו.
בפודקאסט התראיינו בין היתר אהוד אולמרט, משה פייגלין, עמית סגל, ירון לונדון, עירית לינור, אבי ניסנקורן, אהוד יערי, יעל ארד, פיני גרשון, צבי יחזקאלי ודמויות בולטות נוספות בתחומי הממשל, התקשורת, הכלכלה והמשפט.
לצד ההדים החיוביים, הפודקאסט גרר גם ביקורת.
היו גורמים שטענו כי קשריו של פרי עם עיתונאים גרמו לטשטוש פעילותו בניו-מד אנרג'י, ויצאו נגד הפודקאסט שלו ונגד הופעותיו כפרשן פוליטי.
החל מ-2022 הוא משתתף מדי פעם כפרשן בתוכנית פגוש את העיתונות בערוץ 12.
נדב הנפלד (נולד ב-19 ביוני 1968 ברמת השרון) הוא כדורסלן עבר ישראלי, קפטן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל, שהצטיין בעיקר במשחק ההגנה שלו.
הנפלד שיחק גם בהפועל גליל עליון ובאוניברסיטת קונטיקט, וזכה בתארים רבים בכדורסל הישראלי.
גובהו של הנפלד הוא 2.00 מטרים והוא תפקד על המגרש בעמדה מספר 4, עמדת הפאוור פורוורד.
הוא נודע גם בכינויים: "היונה", על שום החרוז Nadav - The Dove מימיו בארצות הברית, "שר ההגנה" ו"הגנה אזורית של איש אחד".
הוא היה שחקן קבוצתי שניחן בראיית משחק, הרבה לחטוף כדורים, לסחוט עבירות תוקף ולמסור אסיסטים.
לזמן מה אף שיחק כרכז במכבי.
על אף אחוזי הקליעה הגבוהים שלו מהשדה, העדיף לרוב את המסירה על פני ניסיון זריקה.
בניגוד גמור לאותם אחוזי שדה גבוהים, אחוזי קליעת העונשין הנמוכים היו עקב אכילס במשחקו.
הנפלד נולד וגדל ברמת השרון.
את דרכו בכדורסל החל בא.ס.
ב-1979 זכה עם קבוצת הילדים של א"ס באליפות הקט-סל.
ב-1985 הוביל את בית ספרו, תיכון רוטברג רמת השרון, לזכייה באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים.
בעונת , בגיל 18, עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
באותה עת הצטיין הנפלד גם בכדוריד והיה מלך השערים של קבוצת התיכון שלו שסיימה שלישית באליפות בינלאומית לבתי ספר תיכוניים שנערכה בשוודיה.
לאחר עונה אחת בקבוצת נעוריו עזב בעונת 1987/1988 להפועל גליל עליון, עימה זכה בגביע המדינה בכדורסל.
מקץ שתי עונות טובות בגליל, וסיוע לרמת השרון להעפיל מחדש לליגה הראשונה, החליט לנסות את כוחו בכדורסל מכללות באוניברסיטת קונטיקט בארצות הברית.
קונטיקט זכתה באליפות ליגת ביג איסט וכמעט הגיעה לפיינל פור בטורניר האליפות הראשון בתולדותיה, אך הפסד בנקודה אחת בשלב רבע הגמר לאוניברסיטת דיוק מנע ממנה את ההישג.
לאחר שהפגין את יכולותיו ההגנתיות וההתקפיות (היה הקלע השני בטיבו בקבוצה) בקונטיקט ואף זכה בתואר החוטף המצטיין בקרב שחקני השנה הראשונה במכללות, קיבל הנפלד הצעות מקבוצות בכירות בליגת ה-NBA ואף השתתף במחנה האימונים של קבוצת בוסטון סלטיקס.
למרות זאת, החליט בעונת לשוב לישראל ולחתום בקבוצה הישראלית המובילה, מכבי תל אביב.
במכבי שיחק 12 עונות: מעונת ועד עונת .
גם ברמה האישית זכה הנפלד בהישגים כגון: תואר החוטף המצטיין לשחקן שנה ראשונה במכללות לעונת 1989/1990, שחקן בסגל נבחרת אירופה ב-1996 בזאגרב מול ציבונה, והשתתפות במשחק ה"יורוסטארס" בתל אביב ב-1997. הוא שימש כקפטן מכבי תל אביב מעונת 1996/1997 וכן היה קפטן הנבחרת הלאומית.
ב-12 עונותיו במכבי קלע הנפלד במסגרת הליגה הישראלית 2,438 נקודות.
במסגרת האירופית קלע 1,519 נקודות (מקום אחד עשר מבין קלעי הקבוצה באירופה בכל הזמנים) ב-214 משחקים.
בסוף עונת 2002/2001 פרש הנפלד ממכבי תל אביב וממשחק פעיל, לאחר הופעה אחרונה בפיינל פור שנערך בבולוניה, שלא הניבה גביע.
פרישתו לוותה במסיבת עיתונאים שערך, ובה תקף את התנהלות ראשי הקבוצה מולו.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאיים בכדורסל קיבל הנפלד אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במקביל להיותו שחקן פעיל החל הנפלד להשקיע בנדל"ן וחברות הזנק.
אחת החברות בהן השקיע הנפלד, טגריטי, נמכרה אחר כך ברווח ניכר.
חברה נוספת בשם הייפרניקס, נסגרה כשנה וחצי לאחר שהשקיע בה.
לאחר הפרישה פנה הנפלד לעסוק בפיננסים, ונכנס כשותף בקופות הגמל של איפקס בית השקעות.
אחר כך הוכשר וקיבל רישיון בייעוץ השקעות, והחל לעבוד כמשווק של מוצרים פיננסיים של כמה בתי השקעות.
בשנת 2010 השקיע בחברת הנדל"ן מגה אור החזקות.
נדב פדן (נולד ב-27 בספטמבר 1967) הוא קצין במילואים בדרגת אלוף שכיהן כמפקד פיקוד המרכז.
קודם לכן שימש ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, מפקד עוצבת הפלדה ומפקד עוצבת אדום.
פדן נולד בקיבוץ עין כרמל, בו גדל והתחנך, להוריו ניצה ובנצי פדן.
אביו היה מפקד גדוד השריון 377, גדוד טנקי שרמן M50/M51 שלחם במלחמת יום כיפור כחלק מחטיבה 9. על תפקודו במלחמה עוטר בנצי פדן בעיטור המופת.
נדב פדן התגייס לצה"ל בשנת 1986, והתנדב לסיירת מטכ"ל.
לקראת שירות הקבע שלו בסיירת מטכ"ל יצא לקורס קצינים.
השלים קורס קציני חי"ר ובסיומו מונה למפקד צוות ביחידה.
בהמשך יצא ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ועיצוב תעשייתי בבצלאל.
בהיותו מפקד צוות בדרגת סגן בסיירת מטכ"ל, השתתף במבצע אבק דרכים, שבו פיקד על שני צוותים של היחידה שהוזנקו במסוקי יסעור לחוף ניצנים והשתתפו בלכידתם של 11 מחבלים שהגיעו בסירה אל החוף, בחג השבועות, 30 במאי 1990. לאחר מכן מונה למפקד פלגה ביחידה.
בסיום התפקיד עבר לשרת בחטיבת הנח"ל, שם מונה לסגן מפקד גדוד 932 בין השנים 1997–1998.
בשנת 1998 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 932, ושימש בתפקיד עד שנת 2000, בין היתר בלחימה בדרום לבנון ובמהלך הנסיגה מלבנון.
לאחר שהוחלט באוגוסט 2000 להדיח את מפקד יחידת דובדבן, הוצע לו לפקד על היחידה, אולם הוא פרש מההתמודדות על התפקיד מסיבות משפחתיות, ומונה למפקד גדוד גפן בבה"ד 1. בפברואר 2002 נהרג מפקד יחידת דובדבן, אייל וייס, במהלך פעילות מבצעית כתוצאה מקריסת קיר לבנים, ופדן מונה למפקד היחידה.
במהלך תפקידו נהרג לוחם היחידה ממכת חום בתאונת אימונים.
בעקבות כך הואשם תחילה בגרימת מוות ברשלנות, אישום שהוחלף בהמשך בעבירה קלה יותר - התרשלות.
במרץ 2007 נגזר דינו בבית הדין הצבאי לאחר עסקת טיעון, הוא נידון לשישה חודשי מאסר על תנאי ולעיכוב דרגה עד ספטמבר 2009.
פדן שימש כמפקד האוגדה עד 11 בספטמבר 2013, בסיום התפקיד יצא ללימודים.
ב-8 במאי 2014 מונה למפקד עוצבת הפלדה, והוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן.
ב-2 ביוני 2016 סיים את תפקידו.
ב-13 ביוני 2016 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התקשוב וההגנה בסייבר.
הוא כיהן בתפקיד עד 4 בפברואר 2018. ב-7 במרץ 2018 מונה למפקד פיקוד המרכז.
ויצא לחופשת פרישה, לאחר שירות צבאי של 34 שנים.
במלחמת חרבות ברזל שירת במילואים כיועץ בגזרת פיקוד הדרום.
לאחר שחרורו מונה למנהל הארצי של ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית.
פדן נשוי, ואב לשתי בנות ובן.
נדב נאמן (נולד ב־2 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות עם ישראל שבאוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2012 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
נדב נאמן נולד בקיבוץ קריית ענבים שליד ירושלים, בגיל שנה וחצי עבר עם משפחתו לקיבוץ כנרת, שם גדל וחי עד גיל עשרים וארבע.
בשנים 1957-1960 שירת בצה"ל ובגמר שירותו הצבאי חזר לקיבוץ והיה חבר קיבוץ בשנים 1960 עד 1964. מאחר שאספת הקיבוץ סירבה לאפשר לו לצאת ללימודים אקדמיים, עזב נאמן את הקיבוץ והחל ללמוד באוניברסיטה, תוך שהוא מממן את לימודיו מעבודות מזדמנות, ובעיקר בחפירות ארכאולוגיות.
בדרך זו רכש מיומנות בעבודה בשדה, מיומנות שהייתה לה חשיבות רבה למחקרו בעתיד.
בשנים 1967-1964 השלים לימודי תואר ראשון בחוגים ארכאולוגיה, היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
בשנים 1971-1968 השלים את לימודי התואר השני בחוג להיסטוריה של עם ישראל, וכן למד לימודים מלאים בחוג לאשורולוגיה.
את שנות השבתון בילה באוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם (אוקספורד, קיימברידג', הרווארד, פנסילבניה וגטינגן).
נאמן הוא בנו של פרופסור שלמה נאמן, שלימד בחוג להיסטוריה כללית, וכך דור שני להיסטוריונים המלמדים באוניברסיטת תל אביב.
מאז שנת 2005 הוא משמש כמופקד הקתדרה ע"ש קפלן להיסטוריה של מצרים וארץ ישראל בימי קדם.
בשנת 1974 פרסם נאמן את מאמרו הראשון ובו תגלית בעלת חשיבות לא מבוטלת למחקר.
הוא מצא ששני לוחות חימר כתובים בכתב היתדות בשפה האכדית, שאחד מהם יוחס לתגלת פלאסר השלישי מלך אשור והשני לסרגון השני, שייכים ללוח אחד שנשבר.
באחד הלוחות קראו חוקרים את שמו של עזריהו מלך יהודה ולפיכך שיערו שנטל חלק במלחמה שהתנהלה במרכז סוריה.
בשבר הלוח השני נזכרת המתקפה על העיר עזקה, שיוחסה לסרגון מלך אשור.
עם חיבור שני שברי הלוחות התברר שמתואר בהם, בפירוט ניכר, מסע סנחריב מלך אשור נגד חזקיהו מלך יהודה.
בעקבות זאת נשמט מן המחקר מה שנכתב קודם לכן על מסעות תגלת-פלאסר וסרגון לארץ ישראל, ולעומת זאת נוספו פרטים חשובים על מסעות סנחריב ליהודה בשנת 701 לפסה"נ.
נאמן מתמחה בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל באלף השני לפנה"ס ובימי הבית הראשון.
ייחוד מחקרו הוא בישיבה על קו התפר שבין תחומי ההיסטוריה של המזרח הקדום, הארכאולוגיה, האשורולוגיה, וחקר המקרא.
הוא משלב ידע רחב בארבעת ענפי המחקר הללו, זאת בניגוד לחוקרים רבים אחרים הבוחנים את ההיסטוריה של התקופה דרך הפריזמה של תחום מחקר אחד או שניים בלבד.
להלן מספר מחקרים שערך פרופ' נאמן ושבהם באה לביטוי גישתו המחקרית:
תעודות אל-עמארנה ותולדות ארץ כנען
במאה ה-14 לפנה"ס שלחו מלכי כנען מאות מכתבים אל פרעה מלך מצרים, ומכתבים אלה, שנכתבו בשפה האכדית על לוחות חימר, נמצאו באל-עמארנה שבמצרים.
התכתבות השליטים בכנען עם אדונם, מלך מצרים, היא המקור החשוב ביותר להכרת כנען הקדומה על כל מרכיביה ומאפייניה.
תעודות אל-עמארנה מארץ ישראל שימשו נושא לדוקטורט שכתב ולמאמרים רבים שפרסם.
בכרך הראשון של הסדרה ההיסטוריה של ארץ ישראל (שערך יעקב שביט) כתב נאמן את ההיסטוריה של ארץ כנען באלף השני לפסה"נ (1150-2000 בקירוב).
זהו החיבור המקיף היחיד שנכתב בשפה העברית בנושא זה, ומופיע בו ניתוח של כל התעודות וכל הממצא הארכאולוגי שהתפרסם עד למועד הכתיבה, תוך ניסיון להבין את מערך השלטון, הכלכלה, החברה והתרבות בתקופה ממושכת זו.
להכרת החברה הכנענית על כל מרכיביה יש חשיבות רבה לחקר ההיסטוריה של עם ישראל, שהרי מדובר בתקופה שקדמה להופעתו של עם ישראל על בימת ההיסטוריה, ולא ניתן להבין את המציאות בתקופה המאוחרת בלי להכיר מקרוב את מה שקדם לה.
נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (מיקרוארכאולוגיה היא ענף העוסק יישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חימר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו יחד כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מעמארנה.
שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות עמארנה.
וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהויו, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה.
מחקר זה הוא חלוצי ויושם כאן לראשונה, ולמותר לציין שניתן להשתמש בה למחקר של ארכיוני לוחות רבים נוספים שנכתבו בכתב היתדות ונתגלו בחפירות.
התפנית הגדולה שחלה במחקר מאז שנות התשעים של המאה הקודמת, אשר שינתה לחלוטין את חקר ההיסטוריה של עם ישראל בימי הבית הראשון, נוגעת לתקופת הממלכה המאוחדת.
המקרא מציג תמונה של ממלכה מאוחדת, אשר צמחה יש מאין תוך שני דורות ושיש לה כל הסממנים של מה שמכונה במחקר 'ממלכה בוגרת'.
לדעת האסכולה המינימליסטית, תמונה זו אינה עומדת במבחן המחקר והביקורת וכי לא ניתן להתבסס על התיאור המקראי של תקופה זו כדי לסרטט את תולדות עם ישראל בתקופה שלאחר מכן.
גם נאמן מטיל ספק במהימנותו של התיאור המקראי על תקופת הממלכה המאוחדת, אבל מקבל את קיומם של דוד ושלמה כאישים היסטוריים שפעלו בשלבי הבראשית של ממלכת יהודה.
השאלה שהוא מציג היא מה ניתן לייחס לשני המלכים מבחינה היסטורית.
בשורה של מחקרים בחן נאמן את הכתובים המקראיים המתארים את תקופת הממלכה המאוחדת וניסה לעמוד על הרקע ההיסטורי והאידאולוגי של כתובים אלה.
נאמן סובר שהבעיה המרכזית של מחקר המקרא מבחינה היסטורית, נוסף כמובן לאופיו הספרותי, למגמתיות הבולטת של הכתובים ולמגמה האידאולוגית שלשמה נכתבו, נעוצה בכך שהחיבור נכתב מאות שנים לאחר המאורעות המתוארים בו.
חלק ניכר מן החומר עבר במשך מאות שנים במסורת שבעל פה, כך שקיים פער עצום בין המאורע לבין מועד העלאתו על הכתב.
בפערי זמן כה רחבים לעיתים כבר אבד לחלוטין זכר המאורע הקדום, ובמקרים אחרים זוכרים מעט ומשלימים את הפערים כך שהתיאור מנותק לחלוטין מהמציאות הקדומה.
בשל מצב דברים זה יש חשיבות מרובה לשאלה, אלו מקורות עמדו לנגד עיני המחברים כשכתבו את ההיסטוריה ומה ערכם של מקורות אלה לשחזור ההיסטורי.
שחזור המקורות עליהם נשען המחבר הוא חיוני מאין כמוהו לשם שחזור המציאות הקדומה, שהרי המקורות הללו קדומים - בהרבה או במעט - מהמועד בו הועלו דברים על כתב.
לשם שחזור המקורות חשוב לדעת, אלו מקורות היו קיימים בימי קדם, זאת לאור ההנחה שמקורות דומים יכלו לעמוד גם לנגד עיני הסופר המקראי.
כדי לקבוע זאת יש לבחון את תעודות המזרח הקדום ואת הממצאים האפיגרפיים שנתגלו בחפירות בארץ, ולנסות לראות אלו מהם עשויים היו להיכתב גם בממלכת יהודה.
לדעת נאמן, המחבר הקדום של ההיסטוריה המקראית הסתמך על ספריה שהייתה במקדש בירושלים, שבה נאספו גם מקורות קדומים, כמו רשימות מלכים, כרוניקות קדומות וסיפורי נביאים.
אף ייתכן שעשה שימוש גם בכתובות מלכים בודדות שהיו במקדש בירושלים.
נאמן משער שהמחבר היה כהן ממוצא נכבד, זאת לאור היכרותו הטובה את המקדש על כל חלקיו וכליו, וכי השתמש בספריית המקדש כדי לחבר את ההיסטוריה.
הוא מביא לכך מקבילות מממלכות מצרים, בבל וצור, שם כתבו סופרים בתקופה ההלניסטית את ההיסטוריה של ארצותיהם בהסתמך על ספריות מקדש שהשתמרו עד לתקופה מאוחרת זו.
ממצאיו של נאמן מובאים בספר מסכם, הנושא את השם 'העבר המכונן את ההווה.
עיצובה של ההיסטוריוגרפיה המקראית בסוף ימי הבית הראשון ולאחר החורבן' (הוצאת ידיעות, תשס"ב).
הספר דן בהעלאתה על הכתב של היצירה המכונה במחקר 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית' (שהקיפה לפי ההשערה המקובלת את הספרים דברים-מלכים) ובהשפעה שהייתה לה על צמיחתה והתפתחותה של ההיסטוריוגרפיה המקראית.
בחיבור נעשה מאמץ לקשור את צמיחתה של ההיסטוריוגרפיה המקראית עם נתונים שעלו מתוך המחקר של תחומים שונים: התפתחות העיור, החברה והכלכלה; הפצת הידיעה של קריאה וכתיבה; התפתחות הדת והפולחן בישראל בימי בית המקדש הראשון.
כמו כן נעשה מאמץ להציג נתונים לגבי התפתחות היסטוריוגרפיה בעמים ובתרבויות אחרים, קרובים ורחוקים בזמן ובמקום, ובאמצעותם לנסות להסיק מסקנות לגבי צמיחת ההיסטוריוגרפיה בישראל ולגבי המקורות שעל פיהם נכתבה ההיסטוריה המקראית.
ככל שהדבר ניתן מושתת הדיון על נתונים חוץ-מקראיים בניסיון לפרוץ את מעגל הקסמים של הדיון הפנים-מקראי.
אוקטובר 2003-ספטמבר 2007 - מענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (Israel Science Foundation - ISF).
פרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ-ישראל לשנת תשס"ד על הספר "העבר המכונן את ההווה.
עיצובה של ההיסטוריוגרפיה המקראית בסוף ימי הבית הראשון ולאחר החורבן".
פרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום מדעי הרוח - חקר המקרא ותולדות עם ישראל בתקופת המקרא, לשנת 2005 תשס"ה.
תחום המחקר "ישראל הקדום באלף הראשון לפני הספירה" נקבע כאחד התחומים שיוחדו לתמיכה במסגרת אופקים חדשים (הוגש על ידי ישראל פינקלשטיין ונדב נאמן) - יוני 2006.
ההיסטוריה של ארץ כנען באלף השני לפנה"ס, בתוך ההיסטוריה של ארץ ישראל (כרך ראשון), עורך: יעקב שביט, ירושלים: כתר 1981
עיצובה של ההיסטוריוגרפיה המקראית בסוף ימי הבית הראשון ולאחר החורבן.
מנוודות למלוכה - היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל.
עורכים: נדב נאמן וישראל פינקלשטיין.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ן 1990
על עלייתה של ירושלים למעמד 'העיר הראשה' בממלכת יהודה במאות הח'-הז' לפני סה"נ', ציון עא, תשס"ו, עמ' 411–456
"לשחזור ההיסטוריה הקדומה של עם ישראל: מקרא, ארכאולוגיה וכתיבת היסטוריה", זמנים, עמ' 8–19, (2006) 94
"המלך כיוזם רפורמות פולחניות בממלכתו: יאשיהו ומלכים אחרים במזרח הקדום", דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך תשיעי חוברת 3, ירושלים תשס"ז, עמ' 53–86
נדב יעקבי (נולד ב-11 בינואר 1961) הוא עיתונאי ישראלי, בעל טור בתחום הספורט בעיתונים "גלובס" ו"בלייזר", שדרן ספורט ופרשן כדורגל בערוץ הספורט משנת 1991.
יעקבי נולד וגדל בשכונה ה' בבאר שבע ומילדותו אהד את הקבוצה המקומית הפועל באר שבע.
החל לכתוב בעיתון "מעריב" בשנת 1982, והחל משנת 1984 כתב במשך שלוש שנים בעיתון "חדשות".
בשנת 1990 עבר לכתוב ב"ידיעות אחרונות", ועד 2002 שימש ראש דסק הספורט העולמי במדור הספורט של העיתון.
לאחר מכן היה בעל טור ב"גלובס" וב"העיר", ומשנת 2001 הוא כותב ב"בלייזר".
יעקבי משמש כשדרן ופרשן בערוץ הספורט מ-1991. הוא ידוע כמומחה לכדורגל עולמי, בעיקר בליגות הלטיניות באירופה ובדרום אמריקה (דוגמת ספרד, פורטוגל, ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי), ולהיסטוריה של הכדורגל.
כמו כן הגיש תוכנית ספורט ברדיו תל אביב.
יעקבי גם מרצה בקורס "פוטבולוגיה" של האוניברסיטה הפתוחה.
ביורו 2012 השתתף כפרשן בשידורי צ'רלטון, לאחר שקיבל אישור מיוחד מערוץ הספורט להופיע אצל המתחרים.
במונדיאל 2014 שידר משחקים עבור הערוץ הראשון, שוב באישור מיוחד מערוץ הספורט.
ב-2015 שידר לראשונה את גמר ליגת האלופות.
ב-2019 משדר את משחקי מוקדמות היורו של נבחרת ישראל בכדורגל והמשיך לשדר את משחקי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 2022 (לצד הפרשן אורי אוזן), בכאן 11.
בפברואר 2013 השתתף יעקבי בתוכנית "כלוב הזהב" בערוץ 2 של רשת, יחד עם עמיתו לערוץ הספורט אלי סהר.
לקראת מונדיאל 2014 הוציא יעקבי ספר בשם "ספר המונדיאל".
בשנת 2014 מונה למנהלה המקצועי של מכללת ספורט פאנל - המכללה למקצועות הספורט.
לקראת מונדיאל 2018 הוציא יעקבי ספר שני בסדרת ספרי המונדיאל המסקר את המונדיאל ב-2018. באותה שנה נדב יעקבי שימש בתור צ'ייסר אורח בתוכנית "המרדף" בערוץ כאן 11.
בשנת 2019, נדב יעקבי התארח באולפני עמותת אלמנארה - העמותה לקידום אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית, בפודקאסט "בין חברים" בהגשתו של עבאס עבאס.
ביולי 2021 הוציא יעקבי ספר בשם "לא היה כדבר הזה", שבו הוא מתאר ומספר על חוויות שלו במשחקים מנסיעות למדינות שונות בעולם, ועל סיקורים של משחקים בגביע העולם ובאליפות אירופה בכדורגל ובליגת האלופות בהם הוא מתאר את החוויות אשר עבר.
בשנת 2022 עזב יעקבי את ידיעות אחרונות לאחר שנים ארוכות והצטרף לישראל היום.
באותה שנה שוב נבחר לשדר מטעם כאן 11 במונדיאל 2022, והפעם היה השדר המוביל בטורניר ושידר לראשונה את משחק הגמר.
ידוע באהדתו לקבוצות אתלטיקו מדריד והפועל באר שבע.
נדב ספרן (Nadav Safran; 25 באוגוסט 1925, קהיר - 5 ביולי 2003, סטייט קולג' פנסילבניה) היה מומחה לפוליטיקה של ארצות ערב והמזרח התיכון, פרופסור ומנהל המרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד.
נדב ספרן נולד בקהיר ליוסף ולג'ין (עבאדי) ספרן, ממוצא יהודי.
הוא נשא את אניטה באליקה ב-1955 ולהם שלוש בנות.
ספרן עבד בקיבוץ ב-1946 ולחם כסגן במלחמת העצמאות.
לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק ב-1949, הוא עבר לארצות הברית ב-1950 ולמד באוניברסיטת ברנדייס, קיבל תואר ראשון ב-1954 וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד ב-1956.
הוא נשאר בהרווארד והורה לימודי ממשל במשך שנתיים ולאחר מכן עבד כעמית מחקר במרכז האוניברסיטה ללימודי המזרח התיכון.
הוא נעשה מנהל המרכז ללימודי המזרח התיכון ובמרוצת הזמן, פעל כיועץ לבית הלבן בסוגיות של המזרח התיכון.
הוא פרש כפרופסור מהרווארד ב-2002, ונפטר מסרטן בגיל 77.
מדינת ישראל ויחסיה עם ארצות הברית (מאנגלית - שלמה גונן), ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, (תשל"ט 1979).
העימות הערבי-הישראלי (מאנגלית - אהרן אמיר), ירושלים: הוצאת כתר, (תש"ל 1969).
נדב שְׁנֶרְבּ (נולד ב-1965) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בעל הסמכה לרבנות ופובליציסט דתי לאומי.
נדב שנרב נולד ב-1965. הוא למד בישיבת ההסדר בשעלבים, שם כתב את פרסומיו ההלכתיים הראשונים, ביניהם הספרון "לעזרת השם בגיבורים", העוסק בשאלת חיוב תלמידי חכמים במלחמת מצווה.
בשנת 1995 קיבל תואר דוקטור מהמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, על עבודתו "Off-mass-shell covariant quantum and classical field theory".
לאחר מכן היה במשך שלוש שנים בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1997–2001 לימד במחלקה לפיזיקה במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים, אוניברסיטת אריאל בשומרון), ולאחר מכן עבר למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, שם הוא עומד בראש קבוצת מחקר העוסקת בהיבטים שונים של מדע המורכבות, למשל היווצרות תבניות מרחביות באופן ספונטני או מערכות לא ליניאריות, כמו דינמיקה של אוכלוסיות.
כתב ביחד עם מרסלו שיפר ספר בשם "שדות אלקטרומגנטיים" - ספר לימוד מתקדם בנושא חשמל ומגנטיות.
שנרב הוא גם פובליציסט דתי לאומי, אשר פרסם מספר רב של מאמרים בבטאוני המגזר הדתי.
הוא מבקר את האקדמיה החילונית, את חוגי מימד, ואת החרדים והחרדים לאומיים.
שנרב דוגל ביחס חילוני למדינת ישראל, מבלי לשוות לה משמעות רוחנית כ"ראשית צמיחת גאולתנו".
הוא מציע להפריד בין עניין יישוב ארץ ישראל לבין קיומה של מסגרת מדינית נטולת משמעות דתית.
השקפתו בנושא זה דומה להשקפה של שני הוגים דתיים אחרים – ישעיהו ליבוביץ ומיכאל אברהם.
שנרב יצא נגד פעילות הארגון הרבני "במעגלי צדק" שהוא בעל אופי סוציאליסטי, בטענה שערכי השוויון שהוא מקדם שונים מהשקפת העולם היהודית.
עוד מתח שנרב ביקורת על החברה החרדית שבניה אינם עובדים לפרנסתם, ולפיכך תמך בממשלת המפד"ל-שינוי שהוקמה ב-2003. לניסיונות ההחזרה בתשובה החרדיים הוא מתייחס בזלזול, בייחוד לטענה שכדי להוכיח את אמיתות היהדות יש לאשש טענות מדעיות שכביכול נמצאות בתנ"ך או בתלמוד.
הוא שלל ערך דתי לחגיגת בר מצווה של ילדים חילוניים, על כך כתב: "חגיגות העלייה לתורה של ילד חילוני מציינות את הצטרפותו של מחלל שבת ואוכל נבלות חדש לעם ישראל".
באחד ממאמריו טען שנרב שאין בהלכה חובת כיסוי לגוף האשה.
שנרב מבקר את הפוסט-מודרניזם ואת מדעי החברה, ורואה אותם כנתונים להשפעה גוברת והולכת של "מקופחים מקצועיים" כדוגמת גורמים פמיניסטיים והומוסקסואלים.
את שיטת השפה כמכלול ללימוד קריאה, למשל, הוא רואה כנובעת מאידאולוגיה שמאלנית קיצונית, המקדשת את המכנה המשותף הנמוך ביותר.
רבים ממאמריו – בעיקר אלו שאינם בעלי אופי אקטואלי-פובליציסטי – כונסו בספרו "קרן זווית" (2014).
כפי שנכתב בהקדמה, חלק מהמאמרים מבוססים על דיונים בפורום החרדי "עצור כאן חושבים".
בנו הוא העיתונאי ישי שנרב.
נדב העצני (נולד ב-14 בנובמבר 1960) הוא עורך דין, פובליציסט ועיתונאי ישראלי.
העצני הוא בנו של עורך הדין אליקים העצני שהיה ח"כ מטעם מפלגת התחיה בכנסת ה-12, ואחיו של בעז העצני, פעיל בארגוני המאבק למען שלמות הארץ.
בשנת 1972, בגיל 12 עברה משפחתו לקריית ארבע והייתה מהראשונות להתיישב שם.
העצני הוא בוגר לימודי משפטים, היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
העצני החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות", שם שימש כתב השטחים בין 1984 ל-1988. בתחילת 1988 מונה לעורך עיתון חדש בשם "לעניין".
עיתון בעל קו ימני שהקים בישראל איל העיתונות האוסטרלי רופרט מרדוק.
העצני החל בבניית מערכת וגיוס עובדים, מרביתם עיתונאים צעירים המזוהים עם הימין.
כשבועיים לפני השקת העיתון, בדצמבר 1988, הוחלף העצני בתפקיד העורך על ידי משה שניצר ממעריב.
מרדוק השקיע כמיליון וחצי דולר בהשקת העיתון, אך בינואר 1990 החליט להפסיק לממן את העיתון והוא נסגר.
בהמשך עבר העצני לכתוב בעיתוני רשת שוקן "העיר" ו"כל העיר", ואחר כך שימש כתב ועורך ב"מעריב".
מאז שהוסמך כעורך דין, עוסק העצני בעיקר בעריכת דין.
בעבודתו כעורך דין הוא מייצג רבות עניינים של הימין.
בין השאר ייצג את המתנחלים בבית החום, וייצג את תנועת אם תרצו בתביעת דיבה שנדחתה כנגד מקימי דף הפייסבוק "אם תרצו - תנועה פאשיסטית".
העצני שימש יועץ משפטי של החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
בעקבות ריאיון עמו בנוגע לעבודתו עם החברה, הגיש העצני תביעת דיבה נגד המראיינים, גיא מרוז ואורלי וילנאי בטענה שהטיחו בו האשמות בלא שנתנו לו להגיב.
אחר כך משך את התביעה.
העצני גם הוביל תביעה בשווי 300 מיליון נגד בנק לאומי, בדרישה שישיב את נכסי נספי השואה.
בתחילת 2003 זכה העצני בתביעת דיבה כנגד העיתונאי איתן אורן, שהאשים את העצני ב"חגיגה על הדם" בעקבות רצח רבין.
השופט, נעם סולברג פסק לו פיצוי של 40,000 ש"ח, עוד 10,000 ש"ח הוצאות משפט ופרסום התנצלות בעמודי החדשות.
בינואר 2016 החל להגיש תוכנית רדיו שבועית ברשת ב', יחד עם נילי אושרוב, בשם 'שניים אוחזים'.
בנובמבר 2017 פרסם מאמר שבו קרא לראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפרוש מתפקידו, בנימוק: "כל מי שייבחר במקומו - מכץ ועד סער, מארדן ועד לוין, יהיה טוב יותר לליכוד ולמדינה בנסיבות הנוכחיות.
כי מעבר לכל דבר אחר, נתניהו הפך באשמתו לנטל כבד על הליכוד והמחנה הלאומי, שלא לדבר על הסכנות שנשקפות מצעדים נואשים שהוא עלול לנקוט כדי לנסות להציל את עורו".
באפריל 2021 כתב שוב: "נתניהו צריך לפרוש בכבוד, הטיעון ששני מיליון בחרו בו - שחוק".
בפברואר 2021 הגיש עתירה לבג"ץ נגד המדינה בטענה למניעת החזרה לישראל שלא כדין, בעקבות סגר הקורונה השלישי שהוכרז אז.
העצני היה בארצות הברית יחד עם אחיו ללא אפשרות לחזור לישראל.
כרטיסי הטיסה שלהם נרכשו כמה שבועות לפני שהוכרז על הסגר השלישי והם כבר חוסנו במנה השנייה של החיסון.
בעקבות העתירה הוקמה ועדת חריגים לנוסעים נכנסים, שקבעה מספר קריטריונים אחידים לחוזרים לישראל.
נדב לויתן (21 באפריל 1943 – 10 בינואר 2010) היה סופר, פזמונאי, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ כפר מסריק.
רוב כתיבתו עוסקת בהווי חיי הקיבוץ.
אחיו היה המשורר עמוס לויתן.
לאחר שירותו הצבאי עזב את הקיבוץ ולמד באוניברסיטת תל אביב פילוסופיה, ספרות ותיאטרון.
בהמשך עבד כעורך בעיתון "מעריב", פרסם שירים וסיפורים, לימד משחק ותולדות התיאטרון ב"בית צבי" ו"ניסן נתיב", שימש עוזר-במאי (בין-השאר להיי קיילוס) ולאחר מכן ביים כמה הצגות בעצמו.
כמה מההצגות שביים בראשית שנות ה-70 היו ללהיטים, בהן "השטן ואשת האיכר" ו"אני פשוש" (לפי שירי ע.
במקביל ייסד יחד עם מולי שפירא את מחלקת התרבות של גלי צה"ל, ועבד בה כעורך תוכניות תרבות ובידור במשך 7 שנים.
באמצע שנות ה-70 עבר לקולנוע ולטלוויזיה, כאשר כתב וביים שני סרטים קצרים ("אישה בגן" ו"החוצה").
לאחר מכן כתב וביים ברציפות 8 סרטים דוקומנטריים, כולם באורך של כ-50 דקות, עבור רשות השידור ושירות הסרטים הישראלי.
ב-1991 ביים לויתן לטלוויזיה את הסרט "רצח בשבת בבוקר", על פי תסריט של בתיה גור.
השתתפו בסרט: ארנון צדוק כמיכאל אוחיון, והשחקנים אבנר חזקיהו, גילת אנקורי, צופית גרנט, מילי אביטל, דן תורן ואחרים.
הסרט שודר בשני פרקים בתחילת שנת 1992 ב.
בשנת 2006 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים.
על עבודתו כתב בני מר: "הטבעיות היא סגנונו המובהק ביותר, ובשיריו הוא נשאר יומיומי ומתרחק ככל האפשר מחגיגיות."
נפטר ב-10 בינואר 2010, עקב מחלת ריאות קשה.
נטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון והותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
לוויתן היה גרוש פעמיים (בגיל 23 הוא התגרש מאשתו הראשונה יהודית לוסטיג לה היה נשוי שנתיים, ואשתו השנייה הייתה השחקנית מיכל נדיבי לה היה נשוי שבע שנים).
לויתן היה נשוי בשלישית לזמרת חוה אלברשטיין, שאותה הכיר ב-1981 במהלך צילומי סרטו הראשון באורך מלא, "סיפור אינטימי", בו שיחקה בתפקיד הראשי.
היא שיחקה גם בסרטו "אין שמות על הדלתות".
כמו כן לויתן כתב את מילות כל השירים בתקליטיה של אלברשטיין "מוצאי חג" (2003) ו"טבע האדם" (2008), וכן מספר שירים בתקליט "קוקוס" (2005) ובתקליט "ברוך הבא" (2010).
ברוב סרטיו היה תסריטאי, במאי ומפיק.
אין שמות על הדלתות, 1997. ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, 1998
אל הציפור (תסריט ובימוי) – דוקו-דרמה על ילדותו של ח"נ ביאליק; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
שנה עם שושנה (תסריט ובימוי) – מעקב ארוך אחרי נרקומנית המנסה להיגמל מסמים; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
ילדים גדולים (תסריט, בימוי והפקה) – אמני קרקס זקנים, משחזרים את הקרקס הישראלי הראשון; הפקה עצמאית עבור רשות השידור
מבט מלמטה (תסריט ובימוי) – מבט של ילדים על עצמם ועל עולם המבוגרים; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
פתח-תקווה בעיני סופריה (בימוי, על-פי תסריט של אהוד בן עזר); הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
אנה טיכו (תסריט ובימוי) – דיוקנה של הציירת; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
כנודדים בלילה (תסריט ובימוי) – סרט מסע בארץ עם להקת "השטן ואשת האיכר" שאותה ביים לתיאטרון; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
ניחוחי חציר (תסריט ובימוי) – על אמנות ואמנים של התנועה הקיבוצית; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר – בשנת 1998 חזר לקולנוע הדוקומנטרי לאחר הפסקה ארוכה, וייצר עם חוה אלברשטיין סרט על אחרוני משוררי היידיש בישראל
מאכל תאווה, תל אביב, ספרית פועלים, ידיעות אחרונות: ספרי חמד, תשנ"ו-1996 – סיפורים מהווי הקיבוץ
פוליטיקה משפחתית: נובלה וסיפורים, תל אביב: גוונים, תשס"ד-2004
מכתב לנכד מאת סבא, תל אביב: לב ספרים, 2008
השחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-57 שניות.
נדב נולד בקיבוץ רמת יוחנן, בנם של חנה'לה זיו ומיכאל שנל.
הוא החל להתאמן בשחייה בקבוצת הפועל גוש זבולון, בעקבות אביו שהיה שחיין מצטיין.
האימונים נערכו בבריכת השחייה שבכפר המכבי בהדרכתו של דוד סיבור, "סוכו".
לאחר מכן, עבר להתאמן בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1981 זכה שנל במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.16 דקות, אחרי ירון אילתי מהפועל גליל עליון שקבע שיא ישראלי חדש של 57.61 שניות ויורם כוכבי ממכבי תל אביב (57.94 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 זכה שנל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.02 שניות, אחרי ירון אילתי (57.57 שניות) ולפני יורם כוכבי (58.12 שניות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, זכה שנל במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:59.95 דקות, ביחד עם יזהר שנהר, אייל שטיגמן וניר שמיר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.17 שניות.
כעבור חודשיים, בתחרות שמונה האומות, בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי אותה שנה סיים שנל במקום החמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.91 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום הרביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:54.84 דקות, ביחד עם שנהר, שטיגמן ושמיר (השיא הקודם עמד על 3:59.95 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שנל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.16 שניות, אחרי אילתי (58.14 שניות) ולפני כוכבי (58.26 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1984 זכה שנל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.71 שניות, לפני כוכבי (57.91 שניות) ואילתי (58.09 שניות).
בתחרות השחייה שבע האומות שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בתחילת יולי 1985 זכה שנל במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 57.28 שניות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה שנל במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם טל משקיף, אייל שטיגמן וזוהר וייס בשיא ישראלי חדש של 3:55.48 דקות, אחרי ארצות הברית (3:54.45 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה לא טובה לאחר שאיחר בזינוק.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה שנל בדתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר מטר פרפר בתוצאה של 57.72 שניות, לפני דוד קליין מהפועל נהריה וערן גרומי ממכבי ירושלים ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.97 דקות, אחרי דוד קליין (2:06.73 דקות) וחן שכטר ממכבי תל אביב (2:11.43 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוניברסיטת תל אביב ביולי 1986 זכה שנל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.75 שניות, אחרי דייוויד תיאופיליו משווייץ (57.72 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה שנל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.24 שניות, לפני ערן גרומי (59.33 שניות) ואלון קובל (1:00.08 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 זכה שנל בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 56.92 שניות.
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם זוהר גלילי, אייל שטיגמן ורזיאל רימר בתוצאה של 3:56.92 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה זכה שנל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.70 שניות, לפני אלון קובל (59.53 שניות) וחן שכטר.
בתחרות ארנה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) שנערכה בבון, מערב גרמניה ב-14 בפברואר 1988 קבע שנל במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 56.58 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 25.45 שניות, שיא זה החזיק מעמד 7 שנים עד שנישבר על ידי דן קוטלר (24.29 שניות).
שיאו הישראלי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.58 שניות, נשבר על ידי ערן גרומי בשנת 1989 בתחרויות המכביה בתוצאה של 55.71 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.19 שניות, אחרי ערן גרומי (56.92 שניות) ולפני אלון קובל מהפועל הוד השרון בית ברל (58.15 שניות).
שנל החל לאמן בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון לצידו של חנן גלעד.
לאחר שגלעד עבר לאמן בפנימיית המחוננים, הוא ניהל את הקבוצה והיה למאמן הבכיר שלה.
שנל השתתף בתחרויות שחייה למסטרס והחזיק בשיאי ישראל רבים למסטרס בגילאים השונים.
שנל התגורר ביישוב הקהילתי כרכום עם ילדיו.
ב-2008 הוא נפטר מדום לב, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ עמיעד.
לזכרו של שנל נערך בשנים 2009–2019 "משחה נדב", תחרות שחייה במים פתוחים ל-5 ק"מ בנחל עמל (האסי), שבקיבוץ ניר דוד.
בשנים 2020–2022 לא נערך המשחה בשל מגפת הקורונה והמאבק על נחל האסי.
משנת 2023 משחה נדב יתקיים בחוף אכזיב, במסגרת משחה אכזיב ויכלול גם תחרות טריאתלון.
נדב סופרמן (25 באוקטובר 1911 – 8 בדצמבר 1972) היה רופא נשים, מנהל מחלקה בבית החולים לנשים וליולדות הקריה בתל אביב ומנהל בית החולים.
עלה ארצה בגיל שנה עם הוריו, המחנך רפאל סופרמן ואשתו מטילדה.
נסע ללמוד רפואה בצרפת (מונפלייה והסורבון בפריז).
בשובו ארצה עבד במחיצתו של פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן, אותו ירש כמנהל בית החולים הקריה במקביל להיותו מנהל מחלקת נשים ויולדות ב' (בשנת 1958).
סופרמן נפטר מהתקף לב בעת אחד הכינוסים למיילדות וגינקולוגיה שנהג לארגן.
נדב הבר (נולד ב-29 במאי 1967) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון וקלרינט ישראלי, המתמחה במוזיקה אתיופית.
הבר, יליד ירושלים, למד נגינה בקלרינט וסקסופון מגיל 9, וניגן בתזמורות נוער והרכבי נוער שונים.
לקראת סיום לימודיו בתיכון החל לנגן ג'אז, ולמד אצל גלעד עצמון ואבשלום בן שלמה.
בשנת 1992 החל ללמוד מוזיקה אתיופית אצל הקלידן והזמר טשגר ילמה, החי בארצות הברית, ולאחר מכן אצל מתוקו טספיה, החי באתיופיה.
הוא הופיע באירועים אתיופים רבים בישראל, ובמקביל למד את המוזיקה מהקלטות חדשות וישנות שהגיעו מאתיופיה.
בשנת 1999 הוציא הבר את אלבומו הראשון, "אתיופיאן בלוז", ששילב מנגינות אתיופיות מוכרות עם השפעות שונות.
ב-2006 הוציא את אלבומו השני "אדיס מיסט", בו ניגנה רביעיית הג'אז שלו מוזיקה אתיופית מסורתית ומקורית תוך שילוב השפעות של ג'אז ומוזיקה ערבית.
בעקבות האלבום הוזמנה הרביעייה להופיע ברחבי הארץ.
ב-2007 הופיעה בפסטיבל המוזיקה של אדיס אבבה, ובמופע הסיום של פסטיבל הג'אז בתל אביב.
בשנת 2012 הוציא נדב את אלבום המחווה לזמר האתיופי טלהון גססה - Beautiful, ובשנת 2014 את האלבום "Summer Song", המשלב מוזיקה אתיופית עם סגנונות נוספים.
נדב הבר ממשיך ליצור מוזיקה המבוססת על המוזיקה האתיופית ולנגן עם אומנים אתיופים ואחרים בישראל.
נוסף על עיסוקיו המוזיקליים, עוסק הבר בחינוך.
בעברו שימש כמחנך ומורה לאזרחות, אנגלית והיסטוריה בתיכון ע"ש מקס ריין בירושלים.
נכון ל-2016 הבר מלמד בקריית החינוך השש שנתית ע"ש אליעזר בן יהודה, ומרצה באוניברסיטה העברית.
נדב לפיד (נולד ב-8 באפריל 1975) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, עיתונאי וסופר ישראלי.
זוכה פרס דוב הזהב הגרמני לשנת 2019, על סרטו "מילים נרדפות", וזוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן הצרפתי לשנת 2021, על סרטו "הברך".
נדב לפיד נולד וגדל בתל אביב.
אביו הוא הסופר חיים לפיד, ואמו הייתה עורכת הסרטים ערה לפיד.
דודתו (אחותה של אמו), טובה אשר, גם היא עורכת סרטים.
התחנך בבית הספר התיכון עירוני ד' שבעיר הולדתו.
בצה"ל שירת במוצב בגזרת הר דב במודיעין שדה.
בתום שירותו הצבאי החל לכתוב על ספורט במקומון "העיר" התל אביבי.
אחר-כך כתב במגזין של העיתון.
במקביל למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
הוא נסע לפריז, חי בה שנתיים ולמד ספרות צרפתית באוניברסיטת סן-דני.
עם שובו לישראל ב-2001, ראה אור ספרו "תמשיך לרקוד", שפתח את "דרום", סדרת ספרות המקור של הוצאת בבל.
הספר תורגם לצרפתית וראה אור בהוצאת , בה התפרסמו גם ספריהם של יעקב שבתאי, יהושע קנז ואתגר קרת.
הספר מורכב מארבע נובלות, שהמרכזית בהן נקראת: "מי מחפש את אמיר בנבג'י." ב-1999 התבקש על ידי כתב העת "פנים" לכתוב פרופיל תרבותי-פוליטי של הדור שלו.
הסיפור עצמו מדומיין, אבל הוא יוצא מהטקסט האמיתי.
הסיפור מנסה להתעסק בשאלה כיצד ומדוע אנחנו נהיים מה שאנחנו נהיים, והאם יש בכלל היגיון בשאלה שכזו.
בספר שלוש נובלות נוספות, שאחת מהן קרויה "תמשיך לרקוד", וממנה קיבל הספר את שמו.
לפיד עבד כמבקר טלוויזיה במשך שנתיים בעיתון הירושלמי "כל העיר".
היה מבקר הקולנוע במשך חצי שנה של המגזין "כותרת", שבראשו עמד דן שילון.
כתב לעיתים ביקורת ספרות בעיתון "הארץ".
למד קולנוע בבית הספר "סם שפיגל".
במהלך לימודיו ביים שני סרטים קצרים וסרט ארוך יותר בן חמישים דקות.
לפרנסתו עסק אותה עת בצילום חתונות וערך את התוכנית "עזה שדרות" ששודרה בערוץ 8 במלאת שנה למלחמה בעזה.
לפיד גם צילם כמה סרטים תיעודיים בהם "חמישה ימים" של יואב שמיר ו"המשוטט בירושלים", אותו הפיק ערוץ "ארטה".
הוא ביים שני פרקים בסדרת הדוקוריאליטי "תראה אותי במקומך", ששודרה בערוץ 2.
סרטו הראשון במסגרת "סם שפיגל", "מחמוד עובד בתעשייה", הוקרן בפסטיבל קאן 2004. הוא מספר על השרת הערבי של בית הספר סם שפיגל, כשהמילה "תעשייה" היא הכינוי השכיח בתעשיית הקולנוע לתעשיית הסרטים.
הסרט מגולל את סיפורם של ארבעה פועלים פלסטינים שעורכים משפט לקבלן היהודי שלהם על פשעי הכיבוש.
הסרט הופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2005 ובעוד עשרות פסטיבלים, בהם סידני, ניו יורק ופסטיבל לוקרנו 2006.
ב-2006 ביים סרט בן 50 דקות, שהיה פרויקט הגמר שלו בסם שפיגל, בשם "החברה של אמיל".
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2006, נרכש להפצה בבתי הקולנוע בצרפת והוקרן ברחבי צרפת.
אחר-כך הוא הוקרן ברשת בתי הקולנוע MK2, יחד עם עוד מבחר סרטים באורך מלא של במאים ידועים, תחת הכותרת: "הבמאים של המאה החדשה".
הוא הוקרן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי "ארטה" וכן בסינמטקים בישראל ב-2008.
ב-2007 החל לפיד לעבוד על כתיבת התסריט לסרט "השוטר", כשקיבל את מלגת הכתיבה של פסטיבל קאן לצורך שהות של חמישה חודשים בפריז.
הסרט צולם ב-2010, הוקרן לראשונה בפסטיבל לוקרנו 2011, וזכה בו בפרס ברדלס הכסף.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו העלילתי השני של לפיד, "הגננת".
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית והוקרן במסגרת "שבוע הביקורת" בפסטיבל קאן.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בהארץ, הוליווד ריפורטר, לה מונד ועיתונים נוספים.
הסרט זכה בפרס קתדרלת הכסף של האקדמיה האירופית לקולנוע.
גם בארץ זכה הסרט לביקורות נלהבות, היה מועמד לשלושה פרסי אופיר, וזכה בפרס סרט השנה של פורום מבקרי הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
הרימייק האמריקאי לסרט "הגננת" (2018) זכה בפרס הבימוי בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
בשנת 2016 צילם את סרטו הקצר (באורך של 40 דקות) "מיומנו של צלם חתונות" בכיכובם של אוהד קנולר, דן שפירא, יעקב זדה-דניאל, אלין לוי ונעמה פרייס.
הסרט הוקרן במסגרת "שבוע הביקורת" בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2017 החל לצלם את סרטו העלילתי הרביעי "מילים נרדפות" (קופרודוקציה עם צרפת), בכיכובו של טום מרסייה, בנו של מישל מרסייה.
ב-16 בפברואר 2019 זכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין.
סרטו של לפיד "הברך" התחרה ביולי 2021 על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
הסרט עוסק בבמאי קולנוע שנאבק על חופש האמנות בארצו, ובמקביל מתמודד עם מות אימו.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל.
את הפרס הוא חלק עם הבמאי התאילנדי אפיצ'טפונג ווירסתקול וסרטו "ממוריה".
בנוסף, הציג בפסטיבל את סרטו הקצר "הכוכב".
סרטו של לפיד "כן" הוקרן במסגרת "שבועיים של הבמאים" במסגרת פסטיבל קאן במאי 2025.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אופיר: הסרט העלילתי הארוך הטוב ביותר, בימוי, שחקן ראשי, שחקנית משנה, צילום, עריכה, ליהוק ופסקול.
נילי פלר, שערכה את הסרט, זכתה בפרס אופיר לשנת 2025.
בספטמבר 2025 ייצא לאור בצרפת הספר "נדב לפיד - היסטוריה של קרב".
את הספר כתב מורגאן פוקה, אחד ממבקרי הקולנוע הבולטים בצרפת, ובו הוא משוחח עם לפיד על יצירתו, מימיי הלימודים בסם שפיגל ועד לסרטו החדש.
בהקדמה לספר, מאת השחקנית ז'ולייט בינוש, נכתב על לפיד: "היצירה שלו היא מתנה אישית ואוניברסלית, השראה עבור כולנו להיות אמיתיים… נדב לפיד מחפש לשחרר את העולם, זועק כדי להציל אותו, להעיר אותו מסיוט של אלימות ושקר".
יוצרים אירופאים בולטים מלבד בינוש הוסיפו טקסטים לספר, ביניהם הבמאי הרומני ראדו ג'ודה.
2006 – החברה של אמיל (סרט-גמר סטודנטים בבית הספר סם שפיגל שבירושלים)
2013 – גבעת התחמושת (סרט קצר במסגרת סרט המחווה "עקבות בירושלים")
2016 – מיומנו של צלם חתונות
נדב צפריר (נולד ב-1971) הוא יזם היי-טק, מנכ"ל חברת צ'ק פוינט, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
צפריר התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל.
בהמשך הוענקו לו דרגות קצונה וזאת מבלי שעבר קורס קצינים.
הוא שירת כמפקד צוות ביחידה וכן במספר תפקידי פיקוד נוספים ולקח חלק בפעולות חשאיות.
בעבור אחת מהן, עליה פיקד, הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
בהמשך שירת כסגן מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ולאחר מכן הושאל ל"מוסד".
בשנת 2005 עבר ליחידה 8200. תחילה שירת כסגן מפקד היחידה עד 2008, ולאחר מכן מונה לנהל פרויקט ביחידה, תפקיד בו שירת כשנה.
בשנת 2009 מונה למפקד יחידה 8200. בתקופת פיקודו על היחידה הוענק לה אות הוקרה מיוחד מהרמטכ"ל, בני גנץ.
ביולי 2013 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
לאחר שחרורו נצה"ל פנה לתחום ההיי-טק ובפברואר 2015 ייסד את קרן הסייבר Team8 ושימש כמנכ"ל שלה.
כיהן כנשיא חברת הגנת הסייבר קלארוטי.
באוגוסט 2017 הצטרף לדירקטוריון חברת אבטחת הסייבר BlueteamGlobal.
באוגוסט 2019 מונה ליו"ר משותף של חברת סולאראדג'.
ביולי 2024 הוכרז שימונה למנכ"ל הבא של חברת צ'ק פוינט, והוא נכנס לתפקיד זה בדצמבר 2024.
לצפריר תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
נדב לוטן (נולד ב-16 באוגוסט 1973) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף המשרת כמפקד זרוע היבשה ומפקד הגיס המטכ"לי.
שירת כראש חטיבת התורה, ההערכה וההדרכה באגף המבצעים, מפקד עוצבת הפלדה, מפקד מל"י, מפקד עוצבת המפץ, קצין אג"ם של פיקוד הצפון ומפקד חטיבה 7.
לוטן (במקור לישצינקר) גדל בזכרון יעקב, בוגר בית ספר ניל"י ואורט השומרון.
התגייס ב-1991 לחיל השריון ושירת כלוחם וכקצין בחטיבה 7. לאחר שסיים קורס קציני שריון הוצב כמפקד מחלקת המרגמות של חטיבה 7. המחלקה סופחה לגדוד 77 בפעילות בקו בגזרת קלקיליה.
מפקד פלוגה ו' של גדוד 77, ארז לב-רן, התרשם לטובה מלוטן ומשך אותו לפקד על מחלקה בפלוגתו.
בהמשך מונה לוטן לסגן מפקד הפלוגה, ובשנים 1996–1997 פיקד על הפלוגה.
בינואר 1997 נקרא למלא את מקומו של מפקד פלוגה מ' מגדוד רומח 75 של החטיבה שערק מהקו בלבנון.
הוא פיקד על מוצב הבופור ועל הפלוגה במשך כחודש וחצי, כולל באסון המסוקים, שבו התרסקו שני מסוקים שאחד מהם היה מיועד לבופור.
פלוגה מ' שבפיקודו איבדה באסון חמישה לוחמים, וב"אירוע דלעת" נהרג חייל נוסף מפלוגה מ' ושלושה נפצעו.
בסוף שנת 1997 התמנה לסגן מפקד גדוד בקורס קציני שריון, שירת כעוזר קצין אג"ם עוצבת געש.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל פיקד על גדוד 75 בחטיבה 7, בין השאר במהלך ההתנתקות.
בהמשך היה מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 עד אמצע שנת 2007. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת אזור יהודה ושומרון ומפקד בקורס מפקדי גדודים.
ביולי 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 600, ושירת בתפקיד עד יוני 2013 ובמקביל שירת כראש מחלקת תורת חיל שריון במפקדת קצין שריון ראשי.
ביוני 2013 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע צוק איתן.
תשעה מחיילי החטיבה נהרגו במהלך המבצע.
בשנת 2015 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון, ושירת בתפקיד זה עד מאי 2017.
ב-16 במאי 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ.
בשנים 2018–2019 כיהן במקביל כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
באפריל 2019 מונה למפקד מל"י ושירת בתפקיד זה עד 24 ביוני 2020. למד באוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון מיולי 2020 עד יולי 2021.
באוגוסט 2021 מונה למפקד עוצבת הפלדה.
בספטמבר 2023 מונה לראש חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים, תפקיד אותו סיים בסוף אוקטובר 2024.
בדצמבר 2024 מונה למפקד זרוע היבשה והועלה לדרגת אלוף.
החל מיוני 2025, לאחר פרישתו של האלוף דוד זיני, קיבל את הפיקוד הישיר על הגיס המטכ"לי.
בנאום שנשא בתום כנס מקצועי לקציני סדיר ומילואים בדרגת סא"ל ומעלה, ב-7 בדצמבר 2025, יצא לוטן נגד החלטת שר הביטחון שלא לקדם את מינויו של פעיל אחים לנשק אל"ם גרמן גילטמן.
בוגר תואר ראשון במשפטים ומִנהל יזמות עסקית בהצטיינות במרכז הבינתחומי הרצליה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בוגר תואר שני באסטרטגיה מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון.
נדב חג'בי הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר כיהן כמפקד עוצבת הגולן וסגן מפקד אוגדת עזה.
כיום מתפקד במילואים כסמאו"ג ב' של אוגדת עזה ומפקד מרכז העורף האוגדתי.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
חג'בי שימש כמפקד פלוגה בגדוד, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד גדוד 450, סגן מפקד עוצבת חירם וקצין אג"ם בעוצבת הגליל, בין היתר במהלך הנסיגה מלבנון.
בהמשך פיקד על עוצבת הגולן.
בין היתר, פיקד במרץ 2002 על כוחות מיחידת אגוז שרדפו והרגו מחבלים שחדרו מירדן בסמוך לתל קציר.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדת עזה.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כמפקד מחנה "רבין" ("הקריה").
בשירות המילואים מונה במהלך מלחמת חרבות ברזל לקצין העורף באוגדת עזה.
נדב נייטס (נולד ב-18 באוקטובר 1982) הוא שחקן ישראלי, זוכה שני פרסי התיאטרון הישראלי.
בין השנים 2004–2006 למד בבית צבי ובמסגרת לימודיו שיחק במחזות "רחוב", "טרטיף", "מלאכים באמריקה", "אוריאל אקוסטה" בתפקיד אוריאל אקוסטה, "רוברטו זוקו" ו"המוקיון".
לאחר מכן, בין השנים 2006–2009 למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב, שם שיחק במחזות "שבת ראשון שני", "אידיוט" מאת דוסטויבסקי), "עד בלי ירח", "שרופים" ו"לוויה חורפית".
השתתף בפרסומות ל"גולדסטאר", "נטוויז'ן", "סטימצקי" ,אלרין" וh&0.
נשוי לשחקנית אלינור קלוגר, ואב לשתי בנות ובן.
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"השחקנית", "משאלה אחת ימינה", "המוגבלים", "אחים בדם", על משחקו במחזה זה הוא זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח, "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה", עליו זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן בתפקיד ראשי, "ביבר הזכוכית" בתפקיד טום וינגפילד ו"הים הכחול העמוק".
במחזה טרטיף מאת מולייר הוא מגלם את טרטיף.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזה "משחקים בחצר האחורית" מאת עדנה מזי"א בהשראת פרשת האונס בשמרת.
בתיאטרון תמונע שיחק במחזה "אדם גייסט" ובמופע המוזיקלי "דיוקן של ציפור" המבוסס על שיריו של ז'אק פרוור.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בעיבוד מחודש של "רומיאו ויוליה".
הוא לקח חלק בהצגות הילדים "פינוקיו דל'ארטה" ו"הקוסם מארץ עוץ".
בתיאטרון הסימטה שיחק במחזה "והערב אדיפוס".
בתיאטרון הספרייה שיחק במחזות "תחת שמי פריז", "שרים סינטרה וחברים", ו"פרח לב הזהב".
הופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בשנת 2006 כאשר לוהק לשחק בסרטו של איתן פוקס "הבועה" בתפקיד חייל במחסום.
בשנת 2007 שיחק בסרט הקולנוע "החוב", לצדם של איתי טיראן, גילה אלמגור, נטע גרטי, יחזקאל לזרוב ועוד.
בשנת 2008 שיחק בסרט הקולנוע "שבע דקות בגן עדן".
ב-2012 שיחק בסדרת הדרמה "אלנבי", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2014 החל לגלם את דמותו של "ערן" בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "משפחה טובה".
בשנת 2015 לוהק לשחק בתפקיד הראשי את דמותו של נמרוד במיני-סדרה "אם וכאשר" בערוץ 10. בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "מטומטמת" בהוט 3.
בשנת 2017 שיחק בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" את דובי, אחיה של יעלי שנעלמה לאחר תאונה בקולומביה.
בשנת 2019 גילם בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" את הדמות הראשית, יואל רוסו.
בשנת 2019 גילם בסדרה "מטומטמת" את הדמות המשנית, נמרוד.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "משיח".
בשנת 2024 שיחק בעונה השלישית של הסדרה "מנאייכ" בתפקיד עוז, הייטקיסט, בן זוגה של טל.
בשנת 2024 גילם את גלעד קני בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו".
זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2011 בקטגוריית השחקן המבטיח על משחקו במחזמר "אחים בדם"
זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2014 בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה"
נדב גדליה (גלעד לשעבר; נולד ב-9 בדצמבר 1986) הוא עיתונאי המתמחה בניו ז'ורנליזם ראיונות ומאמרים, שחקן, מפיק עצמאי, ולוגר ומוזיקאי ישראלי.
גדליה נולד למשפחה שורשית (דור שלישי) במחנה יהודה שבפתח תקווה.
הוא בוגר ישיבות, בעל תואר B.ed בהוראה ותושב"ע ובוגר מצטיין של התוכנית לתואר שני במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנות העשרים המוקדמות של חייו החל לכתוב בשבועונים הדתיים "עולם קטן", "שביעי", "בשבע", nrg יהדות ו-ynet.
במקביל הוציא לאור חוברת בשם "בן ישיבה, קשה לך?".
בשנים 2009–2012 הגיש תוכנית אישית לשבת בשם "סבבת שלום" ברדיו "קול רמת השרון" בה אירח זמרים, שחקנים ואנשי תרבות ורח שאינם מפורסמים תחת הכותרת "הבידור ממנו מתעלמים ברדיו".
כתב והגיש פינות קומיות ברדיו קול חי, והיה מבקר המוזיקה במצעד הפזמונים ברדיו קול ברמה.
בין השנים 2011–2013 עסק בתחום הווידאו.
שימש כתב שטח ואולפן בכתבות וידאו באתר ynet, שיחק בסרטים "קשר חופשי" ו"זוהר הרקיע" ואף הופיע במשך תקופה קצרה כסטנדאפיסט.
ב-2013 פרסם טור אישי ובלוג וידאו באתר כיפה בו סיפר על חייו האישיים כרווק דתי.
ב-2014 ערך את רצועת המוזיקה בערוץ 20 ונבחר לאחד משלושים הרווקים המבוקשים במגזר הדתי לאומי על ידי מגזין מוצש ואתר Nrg.
באותה שנה הציע נישואין לבת זוגו מעל גבי טור שפרסם.
ב-2015 הפיק קליפ וידאו עם רואי לוי בשם "אנחנו לא בוכים" שצולם בשוק מחנה יהודה בירושלים והיווה חלק מאלבום בכורה בשם "משהו חדש לגמרי", שכלל 11 שירים מקוריים.
למד קולנוע בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
במהלך לימודיו יצר מספר קליפים לשירים שיצר, ביניהם "בא לי לחבק אנשים" ו"מה נשמע עם ההורים?".
סרט הגמר שלו "פנסיה" בכיכובו של השחקן דני שטג זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בערב סרטי הגמר של בית הספר.
יצר סרט תיעודי בשם "נווד ברשות התורה".
בשנת 2017 יצא לאור בהפצה פרטית גרסה ראשונית של סרטו העצמאי "רווק עם אלוקים" עליו עבד ארבע שנים.
החל מ-2018 כותב גדליה באתר עיתון "הארץ" טורים אישיים בעל אופי יהודי-אמוני.
ב-2019 שיחק בדרמה "מתיר עגונות" בהפוגה קומית את משה חיים – עוזרו של הרב יוסף (אביב אלוש).
ב-2020 הוציא לאור סדרת רשת קומית בשם "גלעדי ימכור אותך" הכוללת ביקורת חברתית על עולם הצריכה והפרסום וכן ערך והפיק תכניות אירוח של עדן הראל בערוץ 20.
באותו שנה שיחק בתפקיד השומר של אייכמן בסרט יוני אפס.
ב-2021 הוציא את ספרו הקצר 'ברגוע – להירגע בקלות.
בלי הרבה דיבורים' – במהדורה דיגיטלית.
באותה שנה השיק ניוזלטר וסדרת ולוגים העוסקת באבהות, יצירה ותרבות.
ב-2022 השיק מיזם סיוע לאמנים ואנשי תקשורת מתחילים בשם 'מסדרונות לתעשייה'.
באותה שנה הוציא את אלבום האוסף 'שירי שבת וחול' בו אוגדו שירים בהם שימש כזמר בלבד.
ב-2023 יצא סרטו העצמאי הנסיוני "מדריך למתבונן האמיץ" (סרט סטטוס) המורכב מקטעים קצרים העוסקים בצריכת מדיה.
באותה שנה שב להוציא שירים מקוריים שכתב, הלחין והפיק.
ביניהם "הייתי חוזר לשמוע חדשות" (רעש חדשות) בעקבות ימי חרבות ברזל, ו"אסור לצעוק" שעסק בשיח המתלהם במדיה.
ב-2024 הוציא לאור את הספר 'רגשות כנים על ימים עלומים' - טרילוגיה אישית בת שלשה חלקים, פרויקט אישי בשם 'ראיון עם איש רגיש' ומספר שירים חדשים ביניהם חידוש לפיוט התימני העתיק "שער הרחמים", השיר האישי "ג'ונונוב" ושירים הומוריסטים כמו "שים גיטרות", "חופשה נעימה" ו"פרעה".
באותה שנה שחרר טריילר ראשון לסרטו "אבא עם אלוקים" והחל להפיק את "בואו ללמוד איתי" - סדרת סרטונים קצרים בנושאים מתוך התלמוד הבבלי ואת "קאפיש?" - קונספט מקורי המכונה 'מיני פודקאסט' ובו הוא וחברו השדרן יוסי חיים מיימון (קול חי) מנהלים שיחת וואטסאפ הומוריסטית או מעוררת מחשבה בנושאים שונים.
בשנת 2025 שחרר טריילר ראשון לסרט אישי ישן וגנוז בשם "נשוי כבד" שתוכנן להיות המשך לסרט "רווק עם אלוקים".
במקביל כתב טורים אישיים רבים בתקשורת המודפסת והמקוונת ופרסם סרטונים הומוריסטים קצרצרים על כסף, צרכנות, התבוננות ותרבות הצריכה .
בהמשך, השיק שני סרטים אישיים לציבור ובמרכזם חוויות מעולם ההורות: "אבא עם אלוקים" ו"בית עם אלוקים".
שניהם מופצים עצמאית בהקרנות פרטיות לקבוצות, בדומה לשאר סרטיו של גדליה.
הוציא לאור את "אבא מגדיאל" - ספר תורני בן מאות עמודים הכולל שלשה חלקים: חידושים מעשיים, קלילים ויומיומיים ושני חלקים עמוקים יותר; 'עיונים' ו'בעומק העיון'.
בד בבד, הגיש וערך עונות חדשות בסדרת סרטוני הגמרא הקצרים למסכתות נוספות ומורכבות יותר כמו יבמות ושבת ושימש כמגיש עבור מיזמי הגמרא 'הדף השבועי' ואפליקציית הגמרא החדשנית 'יומי'.
בהמשך אותה שנה, בחג סוכות ה'תשפ"ו הוציא את 'שקע טעינות' אלבום שלישי ובו שבעה שירים חדשים, בהם "פאדרים" - שכלל קליפ מצחיק מחייהם של אבות בעידן הנוכחי.
בד בבד, יצא לאור ספרו העיוני "עבדים ומסכים" המאגד כ-50 מאמרים קצרים ומעוררי מחשבה על אמנות, מסכים ותקשורת.
נדב גדג' (נולד ב-2 בנובמבר 1998) הוא זמר ושחקן ישראלי, זוכה העונה השנייה של תוכנית המציאות "הכוכב הבא", ונציג ישראל באירוויזיון 2015, בו סיים במקום התשיעי.
כשהיה בן שלוש עלתה משפחתו לישראל והתמקמה במושב נווה ימין.
כשהגיע לגיל 13 התגרשו הוריו, ושנה מאוחר יותר עבר יחד עם אמו ואחיו להתגורר בנתניה.
הוא למד בבית הספר היסודי רימלט ולמד בתיכון אורט ליבוביץ' בנתניה במגמת משאבי אנוש, ושר כסולן בלהקת "צעירי השרון", הלהקה הייצוגית של העיר נתניה.
גדג' התגייס לצה"ל בנובמבר 2017 ושובץ ללהקה צבאית של חיל החינוך.
בדצמבר 2014 התפרסם גדג' לראשונה כאשר השתתף בעונה השנייה של תוכנית המציאות "הכוכב הבא" וזכה בה.
הפרסים לזוכה בתוכנית היו מזגן, אייפון 6, חבילת תקשורת לשנה ולייצג את ישראל באירוויזיון 2015, שנערך בווינה, אוסטריה, בה ביצע את השיר "Golden Boy" (נער זהב), שיצר דורון מדלי.
השיר זכה ליותר מעשרים מיליון צפיות ביוטיוב, וכן הגיע פעמיים למקום הראשון במצעד העברי של מדיה פורסט, ולמקום ה-3 של מצעד 100fm.