tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמות הפולניות-גרמניות הייתה סדרת מאבקים בין האימפריה הרומית הקדושה בראשות היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לבין דוכסות פולין בראשות בולסלאב הראשון, דוכס פולין.
הסכסוך נגרם עקב חילוקי שליטה בבוהמיה, לוסאטיה ומייסן, והוא הסתיים בשנת 1018 בשלום באוצן.
בתקופת אוטו השלישי היה בולסלאב הראשון, דוכס פולין נאמן לאוטו, אולם שאיפותיו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במזרח דרדרו את היחסים בין המדינות.
בנוסף בולסלאב תמך בטענותיו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן לכתר גרמניה, ולאחר רציחתו של אקארד בשנת 1002 כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה.
בנוסף, בשנת 1002 הודח בולסלאב השלישי, דוכס בוהמיה במרד אצילים, ובולסלאב החזירו לשלטון, אולם לאחר שקיבל הזמנה מאצילי בוהמיה להתערב בסכסוך, כבש בולסלאב את דוכסות בוהמיה, ונטל לעצמו את התואר "דוכס בוהמיה".
בעקבות כך, אצילים גרמנים רבים התנגדו לברית עם הסלאבים, וכן אצילים רבים התנגדו למלחמה בעקבות קשרי הידידות והמסחר שטיפחו בפולין בתקופת אוטו השלישי.
בקיץ 1005 פלש היינריך לפולין וחדר לפנים הארץ, אולם כוחותיו ספגו אבדות כבדות, ואף נחלו תבוסה קשה בפוזנן.
לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין הצדדים, ובו ויתר בולסלאב על תביעתו לדוכסות בוהמיה, ואף החזיר את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה.
בשנת 1007 היינריך השני גינה את שלום פוזנן, וכתוצאה מכך התקיף בולסלאב הראשון, דוכס פולין את ארכיבישופות מגדבורג, וכבש מחדש את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה כולל העיר באוצן.
הסכם השלום שנחתם בשנת 1013, בין היינריך השני לבולסלב הראשון, דוכס פולין התפוגג במהירות.
בשנת 1014 בעת שהיינריך השני נעדר מגרמניה, שלח בולסלב את בנו מיישקו השני למברט לדוכסות בוהמיה, על מנת לשכנע את הדוכס הבוהמי החדש אולדריץ' לכרות עמו ברית נגד היינריך השני.
אולם, המשימה נכשלה ואולדריץ' כלא את מיישקו השני, והוא שוחרר רק לאחר התערבות הקיסר, שלמרות הפלישה המתוכננת לפולין, פעל בנאמנות למען הווסל הנומינלי שלו בולסלב הראשון.
באותו זמן, היינריך השני אירח את יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הטוען לכתר ברוס של קייב, ובנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
בזמן מותו של אביו בשנת 1015, היה יארוסלאב נסיך הכתר של נסיכות נובגורוד.
לאחר חזרתו של היינריך השני לגרמניה בשנת 1015, לאחר הכתרתו לקיסר על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני, הכין היינריך את כוחותיו לפלישה שלישית לפולין.
עם שלושה צבאות בפיקודו, הכוח הגדול ביותר מאז תחילת הסכסוך בשנת 1004, צעד הצבא הקיסרי בעת ובעונה אחת בתנועת מלקחיים מצפון גרמניה, מדרום וממרכז.
היינריך השני נתמך על ידי אולדריץ', דוכס בוהמיה מדרום, ומהצפון על ידי ברנהרד השני, דוכס סקסוניה.
במהלך מסע הצבא הקיסרי על פני פולין, כוחותיו של היינריך השני הרגו או לכדו כמה אלפי פולנים, כולל נשים וילדים.
אולם, הצבא הקיסרי ספג הפסדים כבדים לאורך כל המערכה, ויחידת אבירים מוראבים בפיקודו של מיישקו השני פתחו במתקפת הסחה על מרקיזות סקסוניה המזרחית.
בעקבות כך, הצבא הקיסרי נסוג מפולין למרזבורג כדי להדוף את המתקפה, ולא הצליח להשיג רווחים טריטוריאליים ממזרח לנהר האודר.
במהלך הנסיגה לגרמניה, גרו השני, מרקיז סקסוניה המזרחית, נפל למארב של כוחות פולנים ונרצח בסוף שנת 1015. בעקבות המתקפה בסקסוניה המזרחית, נטלו כוחותיו של בולסלאב הראשון את היזמה.
אולם בסתיו 1017 נכשל המשא-ומתן, ובעקבות כך פלש היינריך השני עם צבאו שוב לפולין.
המלחמות המוקדוניות היו סדרת מלחמות שנערכו לסירוגין בין השנים 214-148 לפנה"ס, בין הרפובליקה הרומית לממלכת מוקדון.
המלחמות הסתיימו כולן בניצחון רומאי, אשר הביאו לכיבושה של מוקדון והפיכתה לפרובינקיה רומית.
מלחמות אלו הכניסו את הרומאים לעולם ההלניסטי, ופתחו את הדרך להשתלטות רומאית על כל מרחב הים התיכון.
בעקבות מלחמות הדיאדוכים, חולקה האימפריה של אלכסנדר הגדול לשלושה חלקים עיקריים: מוקדון ויוון נפלו בידי השושלת האנטיגונידית.
מצרים נפלה בידי בית תלמי, ואסיה בידי בית סלאוקוס.
מוקדון הייתה מלכתחילה החלשה יותר מבין השלוש, וסבלה מהפיכות מבית וממרידות בקרב גורמים לאומיים ביוון, אשר רצו להחזיר לפוליס היווניות את העצמאות שאבדה להן בקרב כירונאה (338 לפנה"ס).
עם זאת, בהנהגתם של שני מלכים חזקים, אנטיגונוס גונאטס ואנטיגונוס דוסון, הצליחה מוקדון להשיג מעמד של מעצמה.
נקודת השיא הייתה לאחר הניצחון המוקדוני במלחמה הקלאומנית, אשר בעקבותיו שוחזרה הליגה הקורינתית.
בשנת 221 לפנה"ס נפטר המלך אנטיגונוס דוסון ובמקומו עלה לשלטון פיליפוס החמישי.
באותה עת, כבר הייתה הרפובליקה הרומית מעצמה, אולם השפעתה לא חרגה בהרבה מחוץ לתחום חצי האי האפניני.
רק בעקבות ניצחונה של רומא במלחמה הפונית הראשונה, התרחבה השליטה הרומאית אל סיציליה, ובעקבות מלחמת שכירי החרב, תפסה רומא גם את סרדיניה וקורסיקה.
בשנת 229 לפנה"ס חדרה רומא לראשונה לתחום השפעה יווני, כאשר הביסה את טאוטה מלכת האילירים במלחמה האילירית הראשונה.
אלא שבשנת 218 לפנה"ס, אותגרה רומא בידי קרתגו.
המצביא הקרתגי המבריק חניבעל, ביצע מסע מהיר, חדר לתוך איטליה ממש, והביס את הרומאים במספר קרבות קשים.
בשנת 216 לפנה"ס צפה פיליפוס מלך מוקדון במשחקים הנמאיים בארגוס, כשלפתע קיבל את הידיעה על התבוסה הרומאית הקשה בקרב קאנאי.
פיליפוס החליט שזהו הזמן הנכון לבוא בברית עם חניבעל.
החוקר פרנק ויליאם וולבנק, בביוגרפיה שלו על פיליפוס, סבור שהמלחמה נגד רומא תוכננה בידי מלכי מוקדון עוד שנים רבות לפני כן במטרה להשתלט על שטחים באיטליה.
מנגד, ההיסטוריון ארתור אקשטיין סבור שאין לייחס לפיליפוס תוכניות להשתלטות על העולם, וכוונתו הייתה רק לערער את שליטת הרומאים באיליריה.
חוקרים אחרים מבקרים את צעדו של פיליפוס וסוברים שמוקדון לא נזקקה למלחמה נגד רומא כדי להרחיב את שליטתה בבלקן, אותם חוקרים סוברים שניצחונותיו של פיליפוס במלחמת בעלות הברית (220 לפנה"ס-217 לפנה"ס) גרמו לפיליפוס להעריך את עצמו כמצביא גדול מכפי שהיה באמת.
כך או כך, די ברור שהרומאים לא חפצו במלחמה עם מוקדון בשלב זה, ושפיליפוס היה התוקפן האמיתי.
פיליפוס וחניבעל חתמו על האמנה המוקדונית-קרתגית, אשר נשמרה בהתחלה בחשאיות.
אולם משנודע לרומאים על קיומה, פתחו מיד במלחמה.
המלחמה התנהלה בתחילה ללא קרבות קשים, כיוון שהרומאים היו מחויבים להפנות את מיטב כוחותיהם למלחמה נגד חניבעל, שהייתה קיומית יותר.
אלא שבהדרגה הצטרפו למלחמה הליגה האיטולית ופרגמון, והיא הפכה לקשה יותר מבחינת פיליפוס.
הוא החל לאבד שטחים לטובת הרומאים והאיטולים, אולם בהמשך הצליח להטות את הכף תודות למתקפה של ביתיניה על פרגמון.
בשל המתקפה, נאלצו הפרגמונים להשיג כוחות מיוון ולהגן על ארצם.
ללא התגבורת הפרגמונית, הרומאים צמצמו גם את פעילותם, והאיטולים הרגישו שעיקר נטל המלחמה נופל עליהם.
ב-206 לפנה"ס הם הגיעו להסכם שלום עם מוקדון.
בראשית שנת 205 לפנה"ס נחת באפידמנוס מצביא רומאי חדש, פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס, עם 35 אוניות מלחמה ו-11,000 לוחמים.
כוח מכובד, אולם לא מספיק כדי להכריע את פיליפוס.
סמפרוניוס שלח שליחים אל האיטולים בניסיון להחזיר אותם לברית עם רומא, אולם הם נאלצו לשוב כלעומת שבאו.
שני הצדדים ניסו את כוחם בעוד מספר קרבות קטנים, לפני שחתמו על הסכם פויניקי שסיים את המלחמה.
ההסכם לא שינה הרבה מהמצב שהיה קיים לפני המלחמה.
במקביל, גם ברומא התגברו הקריאות למלחמה חדשה נגד מוקדון.
עוד באותה שנה שיגרו פרגמון ורודוס משלחת משותפת לרומא, ולחבריה הובטח שהמצב ביוון ייבדק בכל הרצינות.
המשלחת הגדילה לעשות, והציבה דרישה בפני פיליפוס "לא לנהל מלחמות נגד איש מקרב ההלנים [יוונים], ולפצות את אטאלוס [מלך פרגמון] על העוולות [שביצע כנגדו] כפי שייקבע חבר שופטים הגון".
אחרים מנסים להסביר שרומא הושפעה יותר מדי מהתרבות היוונית, ומנהיגיה העריצו את היוונים וחפצו להגן עליהם מפני המוקדונים המדכאים לכאורה.
פיליפוס התעלם במופגן מהדרישה ה'חצופה'.
כעת נעלמו הספקות האחרונים, והרומאים יכלו לפלוש ליוון פעם נוספת, כשהם מעמידים פנים של משחררים.
בראשית הסתיו הפליג המצביא הרומאי סולפיקיוס עם 20,000 אנשים מברונדיסיום, ונחת צפונה לאפולוניה.
עם זאת, הרומאים נכשלו בניסיון לפלוש למוקדון עצמה.
רק ב-197 לפנה"ס הצליח המצביא הרומאי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס לפרוץ את הדרך לפלישה אל מוקדון גופא.
לקראת סיום השנה פנה פיליפוס אל פלמינינוס בבקשה להסכם שלום.
פלמינינוס ידע ששנת כהותו עומדת להסתיים, ושבשנה הבאה יובא מצביא חדש לזירה, ולפיכך הסכים למגעים.
בעלי בריתה של רומא העלו עוד סדרה של תביעות בלתי סבירות.
תומכיו של פלמינינוס בסנאט הצליחו להאריך את האימפריום שלו, וכעת הבין פיליפוס שהמלחמה תימשך.
פיליפוס החליט לשנות את האסטרטגיה שבה נקט עד למועד זה - היינו הארכת המלחמה ככל האפשר, והגיע למסקנה שאין מנוס מקרב הכרעה.
ביוני של שנת 197 לפנה"ס התעמתו הצבאות בקרב קינוסקאפאלאי, שהסתיים בניצחון רומאי מוחץ.
במסגרת ההסכמים ויתר פיליפוס על שלטונו ביוון.
היוונים כבר התכוננו לחילופי שליטים, ונראה היה שלאחר שהשתחררה מעול הכיבוש המוקדוני, בסך הכל באה יוון תחת עול כיבוש חדש, העול הרומי.
תחת להשאיר את יוון תחת שליטתם או תחת שלטון בעלי בריתם, הכריז פלמיניניוס במהלך המשחקים האיסתמיים של אותה שנה כי רומא מעניקה עצמאות לכל ערי יוון.
עם זאת, הייתה זו העמדת פנים בלבד, והרומאים התערבו שוב בשתי מלחמות ביוון, מלחמת נאביס ומלחמת אנטיוכוס.
פיליפוס תמך ברומאים בשתיהן, ולפיכך ויתרו לו הרומאים על חלק מסעיפי הסכם השלום.
הרומאים אף תרמו ליצירת קרע בתוך משפחתו של פיליפוס, ולמלחמת ירושה בין שני בניו דמטריוס ופרסאוס.
הסכסוך הסתיים כאשר דמטריוס נרצח בשנת 180 לפנה"ס, וכשנה לאחר מכן נפטר פיליפוס, ופרסאוס ירש את הכתר.
היסטוריונים בני העת העתיקה אף מאשימים את פרסאוס שהתכונן בסתר למלחמה חדשה נגד רומא, ושאת תכנון המלחמה החל כבר אביו פיליפוס.
הרומאים כפו על הפלגים היריבים להניח את הנשק, ולשלוח בני ערובה לידי הרומאים בקורינתוס.
אאומנס השני, מלך פרגמון הופיע בעצמו ברומא בתחילת שנת 172 לפנה"ס, ובדלתיים סגורות הרצה בפני הסנאט על מצבורי התבואה העצומים שאוגר פרסאוס, המסוגלים לכלכל 30,000 רגליים ו-5,000 פרשים למשך עשר שנים, על ההון העצום שלו המספיק לגיוס 10,000 שכירים, ועל הכמות האסטרונומית של מערכות הנשק אשר נערמות במרתפי ארמונו.
הם נחקרו בחקירות שתי וערב, וחזרו למלכם עם המסקנה החד משמעית שרומא מתכוננת למלחמה.
לאחר שעוד מספר מגעים מדיניים נכשלו, ב-171 לפנה"ס פרצה המלחמה.
הרומאים פלשו לתסליה ובויאוטיה, אולם לא הצליחו לחדור למוקדון עצמה.
פרסאוס הצליח אמנם להביס את הרומאים במספר קרבות, אולם לא ניסה לנצל את ניצחונותיו אלא להשגת הסכם שלום.
אלא שהרומאים דרשו כניעה ללא תנאי, צעד שהוא לא היה מוכן לו בשום אופן.
ב-169 לפנה"ס הצליחו הרומאים בפיקוד קווינטוס מרקיוס פיליפוס לחדור למוקדון ואף לכבוש מספר ערים חשובות, אולם פיליפוס בלם את ההתקדמות.
בשנת 168 לפנה"ס נבחר לוקיוס אמיליוס פאולוס לקונסול.
הסנאט דרש ממנו לסיים את המלחמה במהירות האפשרית, כיוון שהמשכה יצר את הרושם שרומא נחלשת וכבר אינה מסוגלת לטפל בבעיות במהירות וביעילות כבעבר.
ב-22 ביוני אותה שנה התנגשו המוקדונים והרומאים בקרב פידנה.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי מוחץ, והרומאים כבשו את עיר הבירה פלה.
פרסאוס נמלט לאמפיפוליס, ולאחר מכן נפל בשבי בידי הצי הרומי.
פרסאוס נשלח לרומא, ולאחר שהוצעד בטריומף, הושלך לכלא ומת בו.
מוקדון חולקה לחמישה מחוזות נפרדים ללא כל קשר ביניהם.
נאסר על בני מחוז אחד לבוא בקשרי נישואים עם בני מחוז אחר, ונאסרה מכירה של נדל"ן מחוץ למבני מגורים, ומבני מחוז אחד לאחר.
פאולוס הקונסול סגר את מכרות הזהב והכסף בכל המחוזות.
יבוא מלח נאסר לחלוטין, וכן כריית עצים לצורך בניית ספינות מכל סוג שהוא.
החזקת צבא נאסרה על כל המחוזות, פרט לאזורים שהיו בסיכון בשל פלישות שבטים מהצפון, שלהם הותר להחזיק מיליציה שגויסה אד-הוק.
מכיוון שהארכיון המלכותי המוקדוני בפלה לא הושמד, פאולוס השתמש בו כדי להרכיב רשימה ארוכה של אישים בכל רחבי מוקדון ויוון אשר עשויים להוות בעיה להסדר החדש, ובכינוס שני של הנציגים הקריא אותה ודרש מכל המופיעים בה להתייצב להפלגה לרומא יחד עם בניהם שמעל לגיל 15, ולא הם יוצאו להורג.
כעבור שנתיים דיכאו הרומאים את המרד בקלות רבה, והפכו את ארבעת המחוזות המוקדוניים העצמאיים לכאורה לפרובינקיה מוקדון.
כיבושה של יוון כולה בידי רומא הושלם בשנת 146 לפנה"ס בעקבות המלחמה האכאית נגד הליגה האכאית.
המלחמה של אנה הוא סרט קולנוע משנת 2018 של הבמאי, המפיק והתסריטאי הרוסי אלכסיי פיודורצ'נקו, המספר את סיפורה של אנה, שבתקופת השואה, מוצאת את עצמה בקבר אחים שבו נהרגה כל משפחתה ומוצאת מפלט בארובת בניין בשנות המלחמה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-28 בינואר 2018 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם.
הסרט הוקרן בהמשך גם בקינוטאבר בסוצ'י ביוני 2018 שבמסגרתו השחקנית מרתה קוזלובה קיבלה פרס מיוחד מטעם חבר השופטים ובינואר 2019 הסרט זכה בפרסי עיט הזהב לבימוי הטוב ביותר לשנת 2018 ובפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר.
במרץ 2019 זכה בפרס ניקה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר (מריה קוזלובה) ובקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר.
הסרט ישוחרר להקרנות מסחריות מצומצמות מ-9 במאי ועד ל-12 במאי 2019.
אוקראינה הסובייטית, 1941. בכפר קטן שתחת הכיבוש הנאצי אנה בת ה-6 מתעוררת כשהיא לכודה בקבר המוני, היחידה מבני משפחתה ששרדה את הטבח.
המקומיים מסגירים אותה לידי הרשויות, אך היא מצליחה להימלט ולבסוף מוצאת מפלט בארובה של בניין בית הספר אשר הופקע על ידי השלטונות הנאצים ובעוד בחוץ משתוללת המלחמה, בפנים: ילדה קטנה המנסה לשרוד.
המלחמות העות'מאניות באירופה היו סדרה של מלחמות ועימותים צבאיים בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות אירופיות שונות מימי הביניים המאוחרים ועד ראשית המאה ה-20.
עלייתה של האימפריה העות'מאנית בסוף ימי הביניים, ואיחוד אזור פרס, מצרים, וביזנטיון תחת אימפריה מוסלמית אחת, שלהבה את העולם המוסלמי, שתלה תקוות בהגשמת נבואתו של הנביא מוחמד לכיבוש רומא בידי האסלאם.
על רקע מאבק איסלאמי-נוצרי, נאבקה האימפריה העות'מאנית במעצמות אירופה במשך מאות שנים.
האימפריה העות'מאנית נחלה לאורך השנים הצלחות בכיבוש שטחים בדרום-מזרח אירופה, וביצעה מספר פלישות מוצלחות גם למרכז אירופה, ששיאן עם הטלת המצור על וינה בשנת 1529, ופעם נוספת בשנת 1683.
במאה ה-18 וה-19 החלה שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אותה שאפו לנצל האימפריות האירופאיות כדי להשתלט על נתחים משטחה.
החל מסוף המאה ה-19 החלה האימפריה לאבד שטחים לטובת האימפריות האירופאיות, עד לקריסתה הסופית במלחמת העולם הראשונה.
העימותים הראשונים החלו עם המלחמה הביזנטית-עות'מאנית שהחלה באנטוליה בסוף המאה ה-13. האימפריה העות'מאנית החלה את התרחבותה לתוך יבשת אירופה באמצע המאה ה-14, כשגליפולי נפלה בידיה במרץ 1354, מדרס קבע ראשון (שטחים בולגריים נפלו כבר קודם אך לא לאורך זמן) ביבשת עצמה.
האימפריה הוסיפה להתפשט לתוך אירופה במהלך המלחמה הבולגרית-עות'מאנית והמלחמה הסרבית-עות'מאנית שהחלו באמצע המאה ה-14. מרבית התקופה הזו התאפיינה בהתרחבות של האימפריה העות'מאנית בחבל הבלקן.
המערכה העות'מאנית נמשכה בין השנים 1526 ו-1555, כאשר במהלך תקופה זו האימפריה העות'מאנית החלה לבצע את ההתקפות הגדולות הראשונות נגד הממלכה ההבסבורגית האוסטרית, והעות'מאנים ניסו לכבוש את העיר וינה במאמץ מלחמתי אינטנסיבי שהגיע לשיאו בשנת 1529 וזכה לכינוי המצור על וינה.
ייתכן שוינה היוותה בימים ההם מחסום אחרון בפני הטורקים לפלישתם לעבר מרכז, דרום ומערב אירופה, כיבוש הוותיקן והפיכתה של אירופה כולה למוסלמית.
המצור נכשל, וסימן מאבק ארוך ומתמשך בין המעצמות, שיימשך עוד כ-150 שנה.
בשנת 1565 פלשה האימפריה העות'מאנית למלטה.
בשנת 1566 עד 1568 ערכה מלחמה עם אוסטריה.
בשנת 1570 כבשה את קפריסין.
בשנים 1593–1615 ערכה מלחמה עם אוסטריה.
בשנים 1663–1664 ערכה מלחמה עם אוסטריה.
בשנים 1671–1676 ערכה מלחמה כנגד האיחוד הפולני-ליטאי.
המלחמה הטורקית הגדולה החלה בשנת 1683 ונערכה נגד אוסטריה, ונציה, והאימפריה הרוסית, במהלכה הטילה האימפריה העות'מאנית מצור על וינה במסגרת קרב וינה, והצליחה להחדיר כוחות לעיר שיפתיעו את המגנים בטרם הפסידו את הקרב.
המלחמה הסתיימה בהסכם קרלוביץ בשנת 1699.
המלחמה השנייה נגד האימפריה האוסטרית נערכה בשנים 1710–1711. מלחמה נוספת נגד אוסטריה וונציה החלה בשנת 1714, הסתיימה עם חוזה פסרוביץ בשנת 1718.
קפריסין עברה לבריטניה בתמורה לתמיכתה הצבאית, ובהמשך לכך גם מצרים.
בשנים 1912 ו-1913 הייתה מעורבת במלחמות הבלקן.
לבסוף, הובסה האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
המאבקים המתמשכים בין האימפריה העות'מאנית לממלכות אירופה, גרמו לרקע המדיני והכלכלי שדחף את ממלכות אירופה, ובמיוחד ממלכות מערב אירופה, לחפש נתיבי סחר עקיפים למזרח הרחוק.
בתקופות שלפני עלייתה של האימפריה העות'מאנית, הסחר בין אירופה לבין סין והודו התקיים זה מאות בשנים בדרך היבשה בחסות מעצמות מונגוליות.
אולם, עם כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית המוסלמית בשנת 1453 הפכה הגישה למחוזות אלו קשה ומסוכנת, שלא כבעבר.
נסיבות אלו דחפו את הפורטוגזים להרחיב את טווח הידע הימי האירופאי בהפליגם דרומה לאורך חופי אפריקה, במטרה למצוא את דרך הים להודו (כינוי כולל בפי האירופאים לדרום אסיה ולמזרחה) ; וכן דחפו את הספרדים לממן את הפלגתו של כריסטופר קולומבוס למערב, בתקווה לאתר נתיב שיט חדש למזרח הרחוק.
המלחמה לאחר המלחמה הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 1969 בבימויו של מיכה שגריר.
בסרט יש שילוב של צילומים בזמן אמת יחד עם קטעי ארכיון ויומני חדשות והוא מתאר את התקופה מיד לאחר מלחמת ששת הימים כאשר מצד אחד מלחמת ההתשה בבקעת הירדן ומנגד דיסקוטקים ותחרויות יופי בתל אביב.
את המוזיקה חיבר נחום היימן שחיבר את הלחן לשיר "מרדף" למילותיו של ירון לונדון ומושר בפי חוה אלברשטיין.
בסוף הסרט מופיעה להקת חיל הים עם הסולנית רבקה זהר בשיר "מה אברך" של רחל שפירא ויאיר רוזנבלום.
איורי הכותרות של הסרט הם של דוש.
התסריט נכתב על ידי משה הדר והקריינים הם ירון לונדון ואלימלך רם.
לונדון מקריא את שירו "גשר אלנבי" ("גשר ביילי").
כמו כן יש בסרט קטעים של תוכניות קול ישראל מאז בקולותיהם של דניאל פאר ורבקה מיכאלי.
בסרט יש גם קטע מבוים של צנחן ישראלי פצוע (אורי גולדשטיין) שמקבל טיפול לצד מחבל שנפצע באותו מרדף.
המלחמה הסתיימה, הגנרלים שמחים ומתחבקים אחד עם השני.
אלבומי ניצחון נמכרים בכמויות, העם זורם לעיר העתיקה ולכותל המערבי.
אלימלך רם מראיין צעירים על דעתם על הגלולה למניעת היריון.
קבוצת שבויים מצריים מוחזרת למצרים, נאצר נואם כי "מה שנלקח בכוח יוחזר בכוח".
הגנרלים המצריים האשמים בתבוסה נידונים למאסר ודרגותיהם מוסרות.
מטוסי טופולב מביאים ציוד צבאי מברית המועצות לצבא המצרי המתחמש.
מלחמת התשה בחזית המצרים והירדנית.
כפר רופין ומעוז חיים מופגזים קשות.
לווית הרוגי המשחתת אילת והפגזת בתי הזיקוק בסואץ כתגמול.
אנשים מבלים בדיזנגוף והגרלת מפעל הפיס נמשכת.
אורי אבנרי מכתיר את "מלכת המים".
עיתונאים מה-BBC מראיינים פעילי אש"ף בירדן בעת אימונים והם אומרים כי מטרתם להשמיד את ישראל.
הם מראיינים גם נערים פלסטינים בשיעורים בהם הם מתחייבים להשמיד את ישראל.
פיגועי תופת, גונאר יארינג מנסה לתווך ללא הצלחה.
משה דיין מדבר על "המלחמה לאחר המלחמה".
התזמורת הפילהרמונית הישראלית מנגנת בסיני.
לאחר מרדף בבקעה מובאים למיון צנחן פצוע ראש (אורי גולדשטיין) ומחבל פצוע חזה.
הם עוברים ניתוח ושוכבים זה ליד זה.
המלחמה על הכוח הוא סרט דרמה היסטורי אמריקאי משנת 2019, בהשראת התחרות מהמאה ה-19 בין תומאס אדיסון לג'ורג' וסטינגהאוס, על השימוש במערכת אספקת חשמל בארצות הברית (המכונה לעיתים קרובות "מלחמת הזרמים").
הסרט בוים על ידי אלפונסו גומז-רחון ונכתב על ידי מייקל מיטניק, מככבים בו בנדיקט קאמברבץ' כאדיסון, מייקל שאנון כווסטינגהאוס וניקולאס הולט בתפקיד ניקולה טסלה, לצד טום הולנד, קתרין ווטרסטון, טאפנס מידלטון, מת'יו מקפדיין ודמיאן מולוני.
מרטין סקורסזה וסטיבן זאיליאן שימשו כמפיקים בפועל.
גומז-רחון הוכרז במאי 2012. קאמברבץ', שאנון והולט הצטרפו לצוות השחקנים עד אוקטובר 2016 והצילומים החלו באנגליה בדצמבר.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2017.
הסרט שהופץ על ידי חברת ויינסטין בנובמבר 2017, נגנז ונמכר בעקבות ההאשמות כנגד הארווי ויינסטין.
הסרט נקנה בסופו של דבר על ידי Lantern Entertainment (היורש של TWC), שמכרה אז את זכויות ההפצה לאולפני 101. לאחר שגילה סעיף הרשאות קיצוני בחוזה של סקורסזה, גומז-רחון שכנע אותו לאפשר ביצוע צילומים מחודשים ולקצץ עשר דקות מהגרסה המקורית, והביא לכך שהסרט יצא לאור בסופו של דבר לבתי הקולנוע.
הסרט יצא בבכורה בארצות הברית ב-25 באוקטובר 2019.
בשנת 1880 תומאס אדיסון חשף את הנורה החשמלית שלו והחליט שזרם ישר (DC) הוא זול ונקי יותר מאור הגז אף על פי שהוא מוגבל בטווח ויקר.
ג'ורג' וסטינגהאוס איש עסקים וממציא בעצמו, מבקש ללמוד עוד ומזמין את אדיסון לארוחת ערב.
לאחר שנדחה על ידי אדיסון, ווסטינגהאוס מתכוון להוכיח כי זרם חילופין הוא הטכנולוגיה הטובה יותר מכיוון שהיא יכולה לעבוד במרחקים גדולים יותר ובעלות נמוכה משמעותית.
אדיסון ו-ווסטינגהאוס מתחרים כדי לגרום לערים ברחבי ארצות הברית להשתמש במערכת שלהם.
הממציא המבריק ניקולה טסלה מגיע לארצות הברית ומתחיל לעבוד עם אדיסון, אך מאוכזב מאי-נכונותו של אדיסון לשקול מחדש את רעיונותיו ולהגשים את מה שטסלה חשב כהבטחה כספית שאדיסון פטר כסתם בדיחה.
לאחר מכן טסלה עוזב את הצוות של אדיסון.
אדיסון שומר בתוקף על הפטנטים שלו ותובע את ווסטינגהאוס.
אדיסון מציע כי זרם חילופין מסוכן ויוצא במלחמת פרסום, ואילו ווסטינגהאוס עומד מאחורי היתרונות הטכניים של זרם החילופין.
כאשר אדיסון נאבק למצוא דרכים להפוך את הזרם הישר ליותר נוח, וסטינגהאוס מנסה לגרום למערכת זרם חילופין מתח גבוה שיעבוד עם מנועים.
אשתו של אדיסון נפטרת, ווסטינגהאוס נפגע גם בטרגדיה אישית כאשר חברו פרנקלין לאונרד פופ מת בתאונת חשמל.
שניהם מתמודדים עם סיכון פיננסי משמעותי.
כדי לייצר כספים אדיסון מוכר באופן מסחרי את מכונת הדיבור שלו "הפונוגרף".
כדי לפגוע במוניטין של זרם חילופין, אדיסון מראה כיצד זו בקלות מחשמלת חיות, ובסתר עובד כדי לסייע ליצרני המכשור של הוצאת להורג בכיסא חשמלי, למרות ההתנגדויות הקודמות שלו לייצור נשק או מכונות אחרות של מוות.
האדם הראשון שמת בהתחשמלות הוא ויליאם קמלר ועיתונים מכנים את האירוע כ"גרוע בהרבה מלהיתלות".
ווסטינגהאוס מגלה את מעורבותו של אדיסון וחושף זאת לעיתונות.
לאחר ניסיון לא מוצלח להתמודד לבדו, פוגש טסלה את ווסטינגהאוס שמציע לעבוד יחד ולבנות מנוע זרם חילופין מעשי.
תפקידו של אדיסון בחברת החשמל שלו הופך להיות שולי יותר ויותר וג'יי.פי מורגן ממזג את חברת אדיסון אלקטריק אל תוך ג'נרל אלקטריק.
המערכות המתחרות עולות בראש כששניהם מעלות הצעות להאיר את התערוכה העולמית בשנת 1893 בשיקגו.
סמואל אינסול מציג את ההצעה מטעם אדיסון, ווסטינגהאוס מציג את הצעתו המתחרה.
זוכה המכרז על היריד מתגלה כווסטינגהאוס.
ביריד וסטינגהאוס ואדיסון נפגשים בקצרה.
אדיסון דן כיצד היה זה להשיג המצאה נהדרת ומציע שההמצאה הבאה שלו (הסרט הנע) יכולה להיות כה מדהימה שאנשים עשויים לשכוח ששמו אי פעם היה קשור לחשמל.
מלחמות רוסיה–טורקיה (או המלחמות העות'מאניות-רוסיות) היו סדרה של תריסר מלחמות בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית, מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20. זו הייתה אחת הסדרות הארוכות ביותר של סכסוכים צבאיים בתולדות אירופה.
פרט למלחמת 1710–1711 ומלחמת קרים, שלרוב מתייחסים אליהן כאל אירועים נפרדים, הסכסוכים הסתיימו בצורה הרת אסון עבור האימפריה העות'מאנית; לעומת זאת, הם הראו את עליית רוסיה כמעצמה אירופית לאחר מאמצי המודרניזציה של פיוטר הגדול בראשית המאה ה-18.
לאחר שכבשה את אזור פודוליה במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית (1672–1676), הממשלה העות'מאנית שאפה להרחיב את שלטונה על כל אוקראינה בגדה הימנית בתמיכת הווסאל שלה, פטרו דורושנקו (1665–1665) 1672).
המדיניות הפרו-עות'מאנית של האחרון גרמה לאי שביעות רצון בקרב קוזאקים אוקראינים רבים, שיבחרו את איוואן סמוילוביץ' כהטמן היחיד מכל אוקראינה בשנת 1674. בשנים 1679–1680 דחו הרוסים את התקפות הטטרים של קרים וחתמו על חוזה בחצ'יסאראי ב-13 בינואר 1681, אשר יתווה את הגבול הרוסי-טורקי על נהר הדנייפר.
רוסיה הצטרפה לליגה הקדושה האירופית (אוסטריה, פולין, ונציה) בשנת 1686. במהלך המלחמה ארגן הצבא הרוסי את המערכות בקרים של 1687 ו-1689 ואת מערכות אזוב (1695–1696).
המעורבות הרוסית סימנה את תחילת מלחמות רוסיה-טורקיה.
לאור ההכנות של רוסיה למלחמה עם שוודיה וחתימות מדינות אחרות על הסכם קרלוביץ עם טורקיה בשנת 1699, הממשלה הרוסית חתמה על הסכם קונסטנטינופול עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700.
לאחר שהרוסים הביסו את השוודים ואת הקוזקים האוקראינים שהונהגו על ידי איוואן מאזפה בקרב על פולטבה בשנת 1709, הצליח קרל השנים עשר השוודי לשכנע את הסולטאן העות'מאני אחמד השלישי להכריז מלחמה על רוסיה ב-20 בנובמבר 1710.
בשלהי המאה ה-17, שושלת ספאוויד האיראנית, שהייתה שכנה לשתי האימפריות והייתה אחת היריבות הגדולות ביותר בטורקיה במשך מאות שנים (במאות ה-16 עד ה-19), הייתה בדעיכה.
תוך ניצול המצב, רוסיה והאימפריה העות'מאנית כבשו את שטחים הכוללים את דאגסטן, אזרבייג'ן וצפון איראן של ימינו, שנכבשו על ידי פיוטר הראשון במלחמה הרוסית-פרסית (1722–1723); העות'מאנים כבשו את השטחים ממערב, כולל ארמניה המודרנית, חלקים ממזרח אנטוליה ומערב איראן.
הישגי שניהם אושרו בחוזה קונסטנטינופול (1724) ובמשך כמה שנים הם גבלו זה בזה לאורך שטח גדול בקווקז, מה שגרם לחיכוכים נוספים.
רוסיה הצליחה להבטיח מצב בינלאומי חיובי לטובתה באמצעות חתימה על הסכמים עם פרס בשנת 1732 וב-1735. אלה החזירו את כל השטחים האיראניים שנלקחו מאז 1722 בצפון, בדרום הקווקז וצפון איראן ונמנעו ממלחמה עם מנהיג פרס, נאדר שאה.
לאמנות היו היבטים דיפלומטיים חיוביים, בייחוד בשל הקמת ברית רוסית-איראנית נגד טורקיה, שכן פרס הייתה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
בינתיים רוסיה תמכה גם בעלייתו של כס המלכות הפולני אוגוסטוס השלישי במהלךמלחמת הירושה הפולנית (1733–35), על חשבונו של סטניסלב לשצ'ינסקי, שהיה מועמד מטעם צרפת.
אוסטריה הייתה בעלת בריתה של רוסיה מאז 1726.
רוסיה נכנסה למלחמה נוספת עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1736, שהתקדמה בפשיטות על אוקראינה על ידי טטרים מקרים והמערכה הצבאית של החאן של קרים בקווקז.
במאי 1736 פתח הצבא הרוסי בפלישה לחצי האי קרים.
ב-19 ביוני צבא הדון הרוסי (28,000 איש) בפיקודו של הגנרל פיטר לייסי כבש את מצודת אזוב בתמיכת שייטת דון בפיקודו של סגן האדמירל פיטר ברדל.
ביולי 1737, צבאו של מיניך השתלט בסערה על המצודה העות'מאנית אוצ'קיב.
צבא לייסי (כעת עם 40,000 חיילים) צעד אל קרים באותו חודש, והביא מספר תבוסות לצבא החאן של קרים וכבש את קרסובזר.
לייסי וחייליו נאלצו לעזוב את קרים, עם זאת, מחוסר אספקה.
אוסטריה נכנסה למלחמה נגד טורקיה ביולי 1737 אך הובסה מספר פעמים.
באוגוסט רוסיה, אוסטריה וטורקיה החלו במשא ומתן בנמירוב, אשר יתברר כחסר פרי ונטול הישגים.
בשנת 1738 לא היו פעולות צבאיות משמעותיות.
הצבא הרוסי נאלץ לעזוב את אוצ'קיב וקינבורן עקב התפרצות מגפה.
בשנת 1739 חצה צבאו של מיניך את הדנייפר, הביס את האימפריה העות'מאנית בסטבוצ'אני וכבש את מצודת חוטין (ב-19 באוגוסט) ויאסי.
עם זאת, אוסטריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית שוב ונאלצה לחתום על חוזה שלום נפרד ב-21 באוגוסט.
זאת, יחד עם האיום הממשמש ובא של הפלישה השוודית, נאלצה רוסיה לחתום על חוזה בלגרד עם טורקיה ב-18 בספטמבר, לסיום המלחמה.
בעקבות אירוע גבול בבלטה הכריז הסולטאן מוסטפא השלישי מלחמה על רוסיה ב-25 בספטמבר 1768. הטורקים כרתו ברית עם כוחות האופוזיציה הפולנים של הקונפדרציה, בעוד רוסיה נתמכה על ידי הממלכה המאוחדת, שהציעה לשלוח יועצי חיל הים לצי הרוסי.
ההתנגדות הפולנית דוכאה על ידי אלכסנדר סובורוב, אשר עבר לאחר מכן לפעולות נגד העותמאנים.
גם בגזרה זו הוא זכה להישגים כשבשנת 1773 וב-1774 הוא ניצח במספר קרבות בעקבות ההצלחות הגדולות הקודמות של הפילדמרשל הרוסי פיוטר רומיאנצב בלרגה ובקגולה.
פעולות ימיות של הצי הבלטי הרוסי בים התיכון הניבו ניצחונות בפיקודו של אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב.
בשנת 1771 מרדו מצרים וסוריה נגד השלטון העות'מאני, ואילו הצי הרוסי השמיד לחלוטין את הצי העות'מאני בקרב צ'סמה.
ב-21 ביולי 1774 חתמה האימפריה העות'מאנית על חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שהעניק רשמית עצמאות לחאנות קרים, אך במציאות היא נעשתה תלויה ברוסיה.
רוסיה קיבלה 4.5 מיליון רובל ושני נמלי ים מרכזיים המאפשרים גישה ישירה לים השחור.
בשנת 1786 יקתרינה השנייה התקדמה בניצחון דרך קרים ביחד עם בעל בריתה, הקיסר יוזף השני.
אירועים אלה והחיכוך שנגרמו כתוצאה מתלונות הדדיות על הפרות של חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שסיים את המלחמה הקודמת, עוררו את דעת הקהל באיסטנבול והשגריר הבריטי נתן את תמיכתו למלחמה.
בשנת 1787 דרשו העות'מאנים מרוסיה לפנות את קרים.
רוסיה הכריזה על מלחמה, אך ההכנות העות'מאניות לא היו מספקות והרגע לא נבחר בצורה נכונה, והמלחמה פרצה בעת שרוסיה ואוסטריה היו בעלות ברית, עובדה שהטורקים התוודעו אליה רק לאחר שהאירועים כבר היו בעיצומם.
הטורקים הסיגו את האוסטרים ממהדיה ובאנאט (1789); אבל במולדביה הפילדמרשל פיוטר רומיאנצב הצליח לכבוש את איאסי ואת חוטין.
הגנרלים העות'מאנים לא היו כשירים ובצבא שררו מרידות; תגבורות שנשלחו לבנדר ואקרמן נכשלו, בלגרד נלקחה על ידי האוסטרים, המצודה הבלתי חדירה של איזמאיל נכבשה על ידי סובורוב ונפילת אנאפה השלימה את סדרת הכישלונות של טורקיה.
הסולטאן סלים השלישי היה מעוניין להשיב את יוקרתה של ארצו בניצחון לפני שחתם על חוזה שלום, אך מצבם של כוחותיו לא חיזק תקווה זו.
טורקיה חתמה על הסכם פוגעני עם פרוסיה ב-31 בינואר 1790, אך לא קיבלה עזרה במהלך המלחמה.
בהתאם, נחתם הסכם יאשי עם רוסיה ב-9 בינואר 1792, לפיו הושארו קרים ואוצ'קוב לרוסיה, הדנייסטר הפך לגבול באירופה והגבול האסייתי נותר ללא שינוי.
האימפריה העות'מאנית שמרה על שותפות צבאית עם רוסיה עד למחצית השנייה של המאה השמונה עשרה, אך עד שנות העשרים של המאה העשרים הצבאות העות'מאניים לא הצליחו להסיים את מלחמת העצמאות היוונית בדרום יוון.
המעצמות הגדולות של אירופה החליטו להתערב ולסייע ליוון בעצמאותה.
כך הפכה יוון למדינה העצמאית הראשונה שנוצרה מתוך האימפריה העות'מאנית.
שאיפות רוסיה לשטח זה של האימפריה ובסיסים באגף הדרומי של רוסיה עוררו חששות בריטים מפני שליטת מימי הים התיכון ושליטה רוסית בתוואי תת היבשת ההודית.
כאשר בשנת 1853 השמידה רוסיה את כל הצי העות'מאני בסינופ, בריטניה וצרפת הגיעו למסקנה כי התערבות חמושה לצד העות'מאנים היא הדרך היחידה לעצור התפשטות רוסית מסיבית.
אף על פי שהעות'מאנים והרוסים היו בצדדים מנוגדים, שורשי מלחמת קרים שבאה בעקבותיה היו בשל יריבות בין הבריטים לרוסים.
המלחמה הסתיימה באופן לא חיובי עבור הרוסים, עם חתימת חוזה השלום בפריז בשנת 1856.
המלחמה הביאה לירידה במורל העות'מאני ותחושת חוסר אונים, והמחישה כי הטכנולוגיה המודרנית וכלי נשק מעולים הם החלק החשוב ביותר בצבא מודרני, וחלק שהאימפריה העות'מאנית חסרה אותו מאוד.
בעת שנלחמו לצד הבריטים, הצרפתים ואפילו הפיימונטה באיטליה, העות'מאנים יכלו לראות עד כמה הם היו בפיגור.
הדברים החלו להשתנות לאחר מלחמת קרים.
אחד השינויים הללו עלה כאשר האירופאים החלו לראות הזדמנויות מסחר בטורקיה.
הכסף שנכנס לאומה באמצעות סחר עלה באופן דרמטי.
הממשלה קיבלה גם הרבה כסף נוסף ממערכת מיסוי אחידה שסבלה ממעט שחיתויות.
הסולטן הצליח להשיג אחיזה מהירה יותר בביי והגדיל את המחווה שהם היו צריכים לשלם.
עם זאת, עבדילאזיז, הסולטאן באותה תקופה, השתמש בחלק ניכר מכסף זה לריהוט ויצירת ארמונות גדולים כדי להתמודד עם הארמונות הגדולים באנגליה ובצרפת, בהן ביקר.
האימפריה עברה מהפכה, ובכל רחבי אנטוליה הופיעה לאומנות עות'מאנית חדשה.
היה נדמה כי ייתכן שהאימפריה תוכל לבלום את דעיכתה.
הקריסה הכספית והשלטונית בשילוב איום חדש מרוסיה החלו את השלבים הסופיים של התמוטטות האימפריה.
רוסיה נאלצה על ידי מלחמת קרים לוותר על שאיפותיה להחזיק בבירה העות'מאנית קונסטנטינופול ולשלוט בבוספורוס.
במקום זאת החליטה להתמקד בשלטון בבלקן.
האוכלוסייה בחלק גדול מהבלקן הייתה סלאבית, וכך גם רוסית.
רבים מהם היו בני הכנסייה המזרחית האורתודוקסית.
כאשר תנועות חדשות ברוסיה, כמו זו של הסלבופילים, החלו להיכנס לאזור, זה היה נסער ומועד למהפכה.
כאשר הממשלה בקונסטנטינופול ניסתה לנקוט צעדים למניעת קריסה כלכלית ברחבי האימפריה, היא דיכאה את המרידה בהרצגובינה בשנת 1875. המרד בהרצגובינה התפשט במהירות לבוסניה ואז לבולגריה.
עד מהרה נכנסו צבאות סרביה גם למלחמה נגד הטורקים.
מרידות אלה היו המבחן הראשון של הצבאות העות'מאנים החדשים.
אף על פי שלא עמד בסטנדרטים של מערב אירופה, הצבא נלחם ביעילות ובאכזריות; במהלך המלחמה ביצעו העות'מאנים את טבח בטק בשנת 1876. ינוארריוס מקגאהן, עיתונאי "ניו יורק הראלד" ו"דיילי ניוז" בלונדון כתב על ההתרחשויות הנוראיות לאחר ביקורו בבאטק עם יוג'ין סקיילר.
על פי מרבית המקורות, כ-5,000 בני אדם נטבחו בבתק בלבד.
המספר הכולל של הקורבנות במרד אפריל על פי מרבית ההערכות סביב 15,000, הנתמך על ידי דו"ח של יוג'ין סקיילר, שפורסם ב"דיילי ניוז", לפיו לפחות 15,000 בני אדם נהרגו במהלך מרד אפריל בנוסף ל-36 כפרים בשלושה מחוזות נקברו.
על פי דונלד קוואטרט נהרגו כאלף מוסלמים בידי בולגרים נוצרים וכתוצאה מכך נהרגו 3,700 נוצרים בידי מוסלמים.
עד מהרה החלו מרידות הבלקן להתערער.
באירופה הוצפו דיווחים על חיילים עות'מאנים שהרגו אלפי סלאבים.
אפילו בבריטניה פרסם ויליאם יוארט גלדסטון את סיפורו על הזוועות העות'מאניות ב"הזוועות הבולגריות ושאלת המזרח".
עד מהרה החלה מלחמה חדשה בין רוסיה לטורקיה.
אף על פי שנלחמו טוב יותר מבעבר, הצבאות העות'מאנים המתקדמים עדיין לא היו שווים לכוחות הרוסים.
הפעם לא הגיעה עזרה ממדינות אחרות; למען האמת, מדינות רבות באירופה תמכו במלחמה ברוסיה, כל עוד היא לא התקרבה יותר מדי לאיסטנבול.
עשרה חודשים וחצי לאחר מכן, לאחר סיום המלחמה, נגמר עידן השליטה העות'מאנית בבלקן.
העות'מאנים נלחמו היטב, חיל הים החדש של אירונקלאדס ניצח בקרב על הים השחור וההתקדמות הרוסית בקווקז נותרה מינימלית.
אולם בבלקן הצבא הרוסי, הנתמך על ידי מורדים, הדף את הצבא העות'מאני מבולגריה, רומניה ורוב מזרח רומליה, ובסוף המלחמה ניתן היה לשמוע את ירי התותחנים מתראקיה בקונסטנטינופול.
בתגובה לקרבה הרוסית למצרי הבוספורוס, התערבו הבריטים, כנגד רצונו של הסולטאן, במלחמה.
כוח משימה גדול המייצג את העליונות הימית הבריטית נכנס למצרי מרמרה ועגן מול ארמון המלוכה וגם הצבא הרוסי.
הבריטים אולי הצילו שוב את האימפריה העות'מאנית, אך זה סיים את היחסים הוורודים בין שתי המעצמות שנמשכו מאז מלחמת קרים.
בהסתכלות על הסיכוי לכניסה בריטית למלחמה, החליטו הרוסים ליישב את המחלוקת.
הסכם סן סטפנו העניק לרומניה ומונטנגרו את עצמאותם, סרביה ורוסיה קיבלו כל אחת שטח נוסף, אוסטריה קיבלה שליטה על בוסניה ובולגריה קיבלה אוטונומיה כמעט מוחלטת.
תקוותו של הסולטאן הייתה כי המעצמות הגדולות האחרות יתנגדו להחלטה חד-צדדית כזו ויתקיים ועידה לשינוי ההסכם.
תשוקתו הפכה למציאות ובשנת 1878 נערך קונגרס ברלין בו גרמניה הבטיחה להיות "מתווך כנה" בתיקון ההסכם.
בחוזה החדש הצטמצם שטח בולגריה והפיסוי המלחמתי בוטל.
הוועידה פגעה שוב ביחסים האנגלו-עות'מאניים בכך שהעניקה לבריטים את האי קפריסין.
בעודו מתעצבן על ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי, לא היה לסולטאן שום דבר מלבד שבחים על אוטו פון ביסמרק שאילץ רבים מהוויתורים הגדולים של רוסיה.
היחסים הקרובים בין גרמניה לעות'מאנים יימשכו עד להתפרקותן של שתי האימפריות.
ההתרחבות הרוסית במאה זו התפתחה עם הנושא העיקרי של תמיכה בעצמאותם של מחוזות לשעבר של העות'מאנים ואז הבאת כל עמי הסלאב בבלקן תחת בולגריה או ניצול הארמנים במזרח.
בסוף המאה רומניה, סרביה ומונטנגרו ובולגריה השיגו שלטון עצמי.
זה הבהיל את המעצמות הגדולות.
לאחר קונגרס ברלין נשלטה ההתרחבות הרוסית באמצעות עצירת התרחבות בולגריה.
הציבור הרוסי הרגיש כי בסופו של דבר קונגרס ברלין אלפי חיילים רוסים מתו לחינם.
היו שתי תנועות עיקריות עבור הצד המערבי.
הראשון בוצע בזמן שעות'מאנים עסקו בדיכוי ההתקוממות היוונית, במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
מלחמת העצמאות של היוונים הובילה לכך שהכוחות הרוסים התקדמו לבולגריה לפני שהטורקים תבעו לחתום על חוזה שלום.
הסכם אדריאנופול (אדירנה) שהתקבלה ב־14 בספטמבר 1829, העניקה לרוסיה את מרבית החוף המזרחי של הים השחור ואת פי הדנובה.
תנועת העצמאות השנייה התרחשה במהלך ההתקוממויות המתמשכות, בבוסניה והרצגובינה ובמהלך מלחמת העצמאות הרומנית.
התקוממות הרצגובינה נגד השלטון העות'מאני החלה בהרצגובינה ביולי 1875. הבולגרים ארגנו את מרד אפריל, שנמשך בין אפריל למאי 1876.
סרביה השיגה אוטונומיה ורוסיה הורשתה לכבוש את מולדביה ואת ולאכיה (מבטיחה את שגשוגם, ו"חופש המסחר "המלא עבורם) עד שטורקיה שילמה פיצוי גדול.
ההתקוממויות העלו סיכוי לרוסיה (ולקנצלר הנסיך גורצ'קוב) ולאוסטריה-הונגריה (עם הרוזן אנדראשי), שערכו את הסכם רייכשטט הסודי ב־8 ביולי, על חלוקת חצי האי הבלקני בהתאם לתוצאת המלחמה.
במהלך המלחמה הרוסית-טורקית בשנים 1877–1878, בפברואר 1878 הצבא הרוסי כמעט הגיע לבירה העות'מאנית, אך מפחד שהעיר עלולה ליפול, הבריטים שלחו צי ספינות קרב כדי להפחיד את רוסיה מכניסה לבירה העות'מאנית.
תחת לחץ מצד הצי הבריטי לנהל משא ומתן על תוצאת המלחמה, רוסיה הסכימה הסדר על פי הסכם סן סטפנו ב־3 במרץ, לפיו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאותם של מחוזותיה לשעבר רומניה, סרביה ומונטנגרו ובאוטונומיה של בולגריה.
קונגרס ברלין גם איפשר לאוסטריה לכבוש את בוסניה והרצגובינה ובריטניה להשתלט על קפריסין.
במהלך ההתקוממות היוונית הגיעה האימפריה הרוסית לגבולות העות'מאנים בקווקז, ששכנו בדרום-מערב האזור, כמו גם מצפון-מזרח אנטוליה.
על פי תנאי הסכם אדריאנופול, הכירה האימפריה העות'מאנית בריבונות רוסית על מערב גאורגיה, שהייתה בעבר תחת שלטון עות'מאני והכירה בשליטת רוסיה על ארמניה של ימינו, שנכבשה שנה קודם לכן (1828) על ידי הרוסים מאיראן קג'אר דרך הסכם טורקמנצ'אי.
במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה הייתה קארס יעד צבאי מרכזי עבור הצבא העות'מאני.
איסמעיל אנוור שדחף את האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה, נזקק לניצחון נגד הרוסים כדי להגן על ארצו.
הוא אסף צבא בגבול המזרחי, הצבא הובס בצורה קשה תחת פיקודו של אנבר בקרב סריקמיש ב-2 בינואר 1915 נגד חייליו של ניקולאי יודניץ'.
תבוסה זו נבעה יותר ממזג האוויר החורפי והתכנון הגרוע, נוכח העובדה שהרוסים מתכוננים בפועל לפנות את קארס.
עם אובדן הצבא המזרחי, ההגנות העות'מאניות התפוררו בקרבות קטנים נוספים והצבא הרוסי הצליח להתקדם מערבה עד ארזינג'אן.
קריסת הצבא הרוסי לאחר מהפכת 1917 הותירה רק יחידות ארמניות קטנות כדי להתמודד עם מתקפת הנגד העות'מאנית הבלתי נמנעת.
לפני תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, החלה רפורמה של הצבא העות'מאני עם מה שנשאר מהענף המזרח תיכוני וניסה לבנות קו בין כל היחידות הנותרות בגבולם המזרחי.
הרפובליקה הראשונה שקמה בארמניה השתלטה על קארס באפריל 1918, שהועבר לבסוף לידי הממשל הסובייטי העתידי.
באותה שנה במרץ הוקמה הקומונה של באקו ברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
הקומונה הפכה לימים דיקטטורה המרכז-כספית ונכבשה על ידי הצבא האסלאמי של הקווקז, לאחר מכן זמן קצר על ידי ההסכמה המשולשת ולבסוף הבולשביקים.
תבוסה בחזיתות אחרות גרמה לאימפריה העות'מאנית להיכנע ולהסיג כוחות.
הרפובליקות הארמניות וגם האזריות היו בסופו של דבר חלק מברית המועצות בשנת 1920.
רוסיה משיגה שליטה על קארס.12מלחמת העולם הראשונה:
המערכה בפרס1914–1918ניצחון העות'ומאנים ובעלות בריתםחוזה ברסט-ליטובסקטורקיה מקבלת לידיה חזרה שטחים רוסים שנכבשו ממנה בשנת 1878
המלחמות העות'מאניות–פרסיות (בטורקית: İran-Osmanlı savaşları; בפרסית: جنگهای ایران و عثمانی) היו סדרת מאבקים צבאיים, אשר התרחשו מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 בין שתי המעצמות הגדולות במזרח התיכון, האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית.
הדם הרע בין המדינות נסוב סביב הנושא דתי, כאשר האימפריה העות'מאנית היוותה את המרכז הסוני של האסלאם (בראשה היה הח'ליפה) ופרס שימשה כמרכזה השיעי של הדת.
מבחינה מדינית-אסטרטגית העסיקה פרס את האימפריה העות'מאנית ומנעה ממנה לרכז כלל כוחותיה במאבקים בחבל הבלקן, כנגד מעצמות אירופאיות כגון האימפריה הרומית הקדושה, האיחוד הפולני-ליטאי, רוסיה הצארית ועוד רבים אחרים.
המלחמות השפיעו על מצבו של המזרח התיכון בשלוש המאות המדוברות ולבסוף קבעו את גבולה המערבי של איראן.
העימות הראשון בין שתי המדינות התרחש בשנת 1514, זמן קצר לאחר שהשושלת האזרית, תחת שאה אסמאעיל הראשון, כבשה את ממלכת פרס והשליטה את ממשל האימפריה הספווית מעליה.
העילה להתנגשות הצבאית מקורה בסכסוך טריטוריאלי על אזור מזרח אסיה הקטנה ומאז מלחמות הטורקים בטימור לנג.
הממשל העות'מאני הבין כי האימפריה הפרסית מאיימת על הבירה קונסטנטינופול (כיום איסטנבול) דרך אסיה הקטנה.
הכוחות הטורקים, אשר השתוו לפרסים במספרים של 1 ל-1.5 לטובתם של הטורקים, הביסו את הפרסים בקרב אשר עצר את ההתפשטות הפרסית מערבה ופתח את דרכה של האימפריה העות'מאנית לעבר הקווקז.
השאה הפרסי אסמאעיל הראשון נפגע וכמעט נשבה במהלך הקרב ולבסוף הורה על נסיגה.
הטורקים דחקו בכוחותיו של אסמאעיל עד לבירה הפרסית של תבריז, שם נכנע השאה והוחלט על מסירת שטחים לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1516 פעלו הפרסים להחזרת השטחים הכבושים.
הניסיון המחודש נגמר באסון גדול מהקודם לפרסים והביא ניצחון עות'מאני מכריע, כשצבאות טורקיים סיפחו את דרום-מזרח אנטוליה, צפון מזרח סוריה וצפון עיראק.
המלחמה הגדולה בין פרס לטורקיה התרחשה עקב סכסוך גבול, כאשר הביי של ביטליס הכריז על העברת השטחים שבשליטתו לידי הפרסים ומאוחר יותר בעת שאה תהמאספ הראשון (שאה פרס), התנקש במושל בגדאד אשר היה תומך של סולימאן הראשון (הפאדישאה הטורקי השלט).
על תהמאספ נאמר כי למד מטעויות אביו אסמאעיל וידע כי מערך ישיר נגד הצבא הטורקי, אשר זמן קצר לפני כן כבש את ממלכת הונגריה וכעת היה מוכן בכללו למערך בחזית המזרחית, יביא לסופה של האימפריה הספווית, על כן השאה חישב מהלכים ופינה את כל מערב המדינה מעבר לאספהאן, לעבר ח'וראסאן.
הכוחות הטורקים, אשר לא ידעו על המאורע נעו דרך הרי הזגרוס, בפעולה שגרמה לאיבוד חיים חמור, עד אשר הגיעו אל הבירה הפרסית של תבריז ומצאו אותה שוממת.
הכוחות נעו אל חוף הים הכספי, אך איש לא נמצא גם שם.
בהחלטה אסטרטגית להשיג מרכזים חשובים, הכוחות הטורקים נעו דרומה אל בגדאד, בפעולה שדרשה תנועה חוזרת דרך הזגרוס.
בנוסף לכך, הפרסים האזרים (אשר במקורם היו נוודים) השתמשו בטקטיקת אדמה חרוכה והרעיבו את הצבא העותמא'ני אשר נעצר בצדו המערבי של הרי הזגרוס לבסוף עם כוח אדם אשר הופחת מחיל של 200,000 לכדי 170,000 בלי ירייה אחת.
גבולות חדשים נקבעו לאחר שהכוחות הפרסים חזרו לכבוש את הבירה ולבסוף כלל מסופוטמיה ועיראק הועברו לידי טורקיה.
לאחר מותו של שאה תהמאספ וסכסוכי הירושה בין שאה אסמאעיל השני לבין מוחמד ח'ודאבנדה בפרס, הצליחו הווזיר הגדול ויועצי הסולטאן לשכנע את אדונם מוראט השלישי להתחיל בתקיפה טורקית על פרס.
במלחמה הזאת לא היו אלו רק טורקיה ופרס במלחמה, אלא השתיים פעלו עם תמיכת מדינות חסות, חאנות קרים תמכה בטורקיה, בעוד ממלכת קאחתי תמכה בפרס.
הטורקים תחילה תקפו בעבר הקווקז וכבשו את אדמות גאורגיה, ואז חיל שני תקף ממגוון מערכות את אהוואז בעבר ח'וזסתאן.
בעודו צופה בהתקרבות הטורקים אל הבירה הפרסית מתוך הקווקז, השאה חתר להסכם שלום אשר נתן לטורקיה מדינות חסות בח'וזסתאן, לורסתאן, ארדלאן ואף כורדסתאן.
לאחר 3 שנים הטורקים תקפו מחדש והפעם מתוך הקווקז הם הקיפו את הרי הזגרוס האימתניים.
עם מותו של מוחמד ח'ודאבנדה יועצי הממשל (קיזילבאש) החלו להיכנס למשא ומתן אשר היווה את ההפסד הגדול ביותר לאומה הפרסית שלא הביא לקריסה מוחלטת של המדינה.
הרי הזגרוס, הקווקז ואף חצי מפארס סופחו לטורקיה.
אספהאן הייתה על גבי הגבול והערים באקו, ירוואן, אורמיה, תבריז, אהוואז, ריי, קום ועוד כולל כל גאורגיה היו עמוק בתוך שטח טורקי מסופח.
גדול שליטיה של פרס הספווית, עבאס שאה הראשון, פעל להחזרת השטחים האבודים.
עם מרידות פשטונים ובלוצ'ים במזרח השאה ידע כי זה רק עניין של זמן עד אשר תקרוס מחדש האומה הפרסית.
הדרך היחידה לעצור את האבדון הקרֵב היא להחזיר את השטחים הכבושים ולהכות בפנים האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1605 החל במערכה ראשונה במתקפת פתע נגד הטורקים.
חיל אשר יצא מן הדרום השתמש בזגרוס כגבול למעבר הכוחות הטורקים וכבש את הדרך עד לתבריז והחזיר לאימפריה את חלק מהשטחים הפרסים אך לא כולם, בהם לא את אזרבייג'ן.
בשנת 1610 התרחשה תקיפה טורקית שהביאה לסיפוח מחודש של שטחים מינוריים מארמניה המערבית.
בשנת 1615 העות'מאנים יצאו במערכה חדשה לכיבוש תבריז, כוחותיו של עבאס דחקו את הטורקים מעבר לימת אורמיה וכאשר עלה מוסטפא הראשון, הוא נטש את הלחימה בפרס.
מאוחר יותר פעל השאה מתחת לעיני הטורקים בפעולות שלא השפיעו עליהם ישירות ובכך מנע מלחמה ישירה.
תחילה יצא עבאס במערכות צפוניות לכיבוש עבר הקווקז, הוא כבש את ממלכת כארתלי וממלכת קאחתי ובכך החזיר את השטחים של ארמניה ואזרבייג'ן של היום.
כיבוש באקו היווה נקודת מפנה בתולדות השושלת.
בשנת 1623 החל שאה עבאס בתוכניתו הגדולה לכיבוש עיראק.
הוא תקף דרך הזגרוס ובתוך חודש החיל הפרסי הראשי הגיע עד לגבול העות'מאני עם שבטי חצי האי ערב.
החיל הפרסי דאז התחלק לדרום, אשר פנה לכיבוש מהיר של כלל מסופוטמיה ועד אל המפרץ הפרסי אשר בחופו פנה דרומה עד אל מצר הורמוז וצפון, אשר פנה דרך הפרת והחידקל אל עבר כורדיסטן ומאוחר יותר אנטוליה, לב האימפריה העות'מאנית.
משלחת טורקית אשר נעה לבגדאד כותרה והושמדה.
בשנת 1629 נפטר עבאס שאה ובנו, סאפי שאה ירש אותו.
הסולטאן הטורקי מוראט הרביעי השתמש בחילופי השלטון כחלון הזדמנויות לתקוף את השטחים הכבושים.
לאחר ניסיון כושל לתקוף אל תוך עיראק פנה הסולטאן לתקיפה מעבר לזגרוס, בעבר הקווקז, תקיפה זאת, אשר הייתה להסחת דעת אפשרה למוראט הרביעי לצאת במערכה מרכזית אחת ולכבוש את בגדאד ועיראק מחדש.
מאותה הנקודה והאלה נותרה עיראק בידיים טורקיות, אך לורסתאן וח'וזסתאן הוחזרו לידי האימפריה הספווית.
בנוסף לקח, פרס קיבלה השפעה על נסיכויות עבר הקווקז ואף צפון הקווקז, שם שלטה על אזור דאגסטן אשר ממוקם היום ברוסיה.
במאה ה-18 לאחר תקופה די ארוכה של שלום בין שתי המדינות, החלה האימפריה הספווית לקרוס.
מרד במזרח המדינה הביא את הפשטונים להכריז על מדינה אפגנית בהנהגת השושלת ההותכית אשר עם היווצרותה החלה לכבוש את הספווים.
תחילה נכבשו סיסתאן ובלוצ'סתאן, כמו גם ח'וראסאן, אך מאוחר יותר כרמאן, אספהאן הבירה, ריי ואף שיראז נכבשו.
בעודם רואים את האימפריה הספווית מתפרקת, קפצו האימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית על ההזדמנות לקרוע שטחים מתוך פרס המתפרקת.
תחילה נעו הטורקים די בחופשיות לכיבוש מחודש של השטחים מעבר לזגרוס ומאוחר יותר לקחו את אזרבייג'ן האיראנית והאימפריה הספווית חדלה להתקיים.
הטורקים אז נעו נגד האימפריה ההוטכית כאשר לפתע, גנרל אחד אשר נותר נאמן לספווים, נאדיר שאה, כבש את המדינה האפגנית בעצמו ושחזר את הספווים.
השטחים על עברי רכס הזגרוס נכבשו מחדש לידי פרס ובנקודה זאת אהמט השלישי תקף את פרס אך נפטר עוד לפני הגעת הכוחות.
יורשו מהמוט הראשון לא היה מעוניין במלחמה בפרסים והחזיר את השטחים הכבושים לידי פרס.
בשנת 1736, לאחר שהשיג שלטון מלא דה פקטו על השאה הספווי, נאדיר שאה מחק את האימפריה הספווית מהמפה והכתיר עצמו שאה של פרס בהקמת השושלת האפשארית.
הוא החל במסעות מלחמה מול האימפריה המוגולית, מדינות הקווקז, חצי האי ערב והאימפריה העות'מאנית להאדרה מחודשת של פרס.
תחילה בעודו רק שליט דה פקטו ועם הספווים עדיין דה יורה בשלטון, יצא נאדיר שאה במלחמה נגד הטורקים בה ערך שלוש התקפות, הראשונה לעיראק, השנייה לכורדיסטן הטורקית והשלישית לעבר הקווקז.
תחילה נאדיר כבש מחדש את אזרבייג'ן מידי הממשל הטורקי והוסיף לפלוש לתוך עיראק לאחר שהפלישה המינורית לכורדיסטן נכשלה, כוחותיו נעצרו בדרך קצרה מבגדאד ונאדיר לבסוף נאלץ לוותר על המערכה לכיבוש מחודש של עיראק.
לאחר ניצחון על ימת סוואן הכריז נאדיר על גבולות חדשים וסיפוח של השטחים אשר היו מעבר לקווקז הגדול ועד לצפון הקווקז.
כאמור דאגסטן הייתה עוד לפני כן חלק מפרס, אך כעת הוענקה חסות על צ'צ'ניה ועל צ'רקסיה.
בנקודה זאת יצא במערכה אחרונה לתוך כורדיסטן העיראקית עד אשר הוצע הסכם שלום בידי הסולטאן מהמוט הראשון.
לאחר ייצוב ממשל נאדיר, השאה הפרסי דרש מהאימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית להחזיר את השטחים אשר נלקחו בזמן המשבר הפנימי מול האפגנים.
בעוד האימפריה הרוסית הסכימה, האימפריה העות'מאנית פעלה לשמור על השטחים, דבר אשר הביא את נאדיר להכריז מלחמה בשנת 1743.
נאדיר פלש לטורקיה דרך כורדיסטן העיראקית והגיע עד אל החידקל בסוריה של היום.
לאחר מכן מתקפת נגד טורקית הביאה לקרבות קשים שבסוף החזירו את הפרסים לקו הגבול הקודם.
מנקודה זאת הכוחות הפרסים נהדפו חזרה עד אל קו הגבול אשר קדם למלחמה, כמו שאירע במערכה בכורדיסטן.
המלחמה המשיכה על עבר הגבול לעוד שנתיים, אף צד לא יצא בתקיפה משמעותית וכאשר בשנת 1746 פקידי ממשל רצחו את נאדיר, פרס נכנסה לעת כאוס שלטוני והמלחמה על כן נעצרה.
בשנת 1775 נעמדה על הגבול הפרסי-טורקי שושלת זנד תחת קארים חאן זנד, מקים השושלת ומצביא כריזמטי.
באותה השנה הכריז קארים על מלחמה בטורקים.
בהנהגת אחיו, סאבק חאן זנד, הצבא הפרסי תקף את דרום עיראק והטיל מצור מתמשך על בצרה.
העיר נפלה למצור עד אשר נכנעה בתוך שנה.
הטורקים, חסרי יכולת לשלוח חיילים עקב מלחמה עם רוסיה היו חייבים להסתמך על השושלת הממלוכית של עיראק (אשר היוותה את שושלתם של מושלי המחוזות שהרכיבו את עיראק) במלחמה נגד הפרסים.
הטורקים הטילו עיצומים נגד סוחרים אשר באו לסחור בשטחים שנלקחו לידי פרס בניסיון להקטין את ריווחי הפרסים מכיבוש ולקיחת האזור.
ניסיונות להגיע למשא ומתן והסדר נכשלו ודרום עיראק נשלטה בידי האימפריה הפרסית עד שנת 1779, כאשר קארים חאן זנד נפטר ובניו החלו מריבה על הכס, העות'מאנים ראו חלון הזדמנויות להחזיר את השטחים, וכך הם עשו.
בסוף המאה ה-18 שושלת אצולה מצפון פרס כבשה את כלל פרס והכריזה על הקמת השושלת הקאג'ארית והפיכת כפר קטן ליד העיר ריי, העונה לשם טהראן, לבירה החדשה של פרס.
השאה הפרסי השני בשושלת, פתח עלי שאה קאג'אר, ירש מקודמו את מדיניות ההתפשטות ובשנת 1821 החל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית לאחר סכסוכי גבול שבערו עקב פשיטות של שבטי כורדים מהאימפריה העות'מאנית ופעולות מרד באזרבייג'ן.
הצבא הפרסי יצא ממדינת החסות הגאורגית בצד אחד ומאזרבייג'ן האיראנית מצד שני למען יכבוש את ימת ואן ומעבר לה.
הכוחות שלטו כמעט שנה בשטחים די נרחבים מתוך כורדיסטן הטורקית וארמניה המערבית עד אשר שנה מאוחר יותר הטורקים תקפו והחזירו את קו האש לגבול המדיני.
בעוד התרחשה המלחמה התבושש לחץ כבד על האימפריה העות'מאנית עקב מלחמת העצמאות היוונית ולחץ בידי האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית.
הלחץ על האימפריה העות'מאנית באותה עת היה כה גדול עד שמעמדה נחלש אפילו בחצי האי ערב כאשר בית סעוד השתחרר מחסות טורקית בתור אמירות נג'ד .
הסכם שלום לא הושג עד לשנתיים של סטטוס קוו ממושך על הגבול עם חתימת הסכמי ארזורום בין שתי האימפריות אשר קבע את שימור הגבולות שקדמו למלחמה.
גבולות אלו ייקבעו מחדש בשנות ה-60, תקופת שלטונם של אבדילאזיז ונאסר א-דין שאה קאג'אר.
המלחמות האנגלו-בורמזיות מתייחסות למערכה שהתחוללה לאורך כ-60 שנה (1824 עד 1885) בין האימפריה הבריטית (ונציגתה חברת הודו המזרחית הבריטית) לבין "האימפריה הבורמזית השלישית" של בורמה.
המערכה נחלקת ל-3 מערכות משנה (המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה, השנייה והשלישית) ובסופה ניצחו הבריטים, השתלטו על בורמה וקטעו רצף של כ-1,000 שנה של שלטון בורמזי עצמאי.
במערכה זו הביאו הבריטים לידי ביטוי את עליונותם הימית שאפשרה להם להביא כוחות קרקעיים למרכז בורמה ולסייע להם באש תותחים.
ההוצאות הכספיות שהיו כרוכות בניהול מערכה זו היו הגבוהות ביותר עד לתקופה זו והן הביאו את "חברת הודו המזרחית הבריטית" לסף פשיטת רגל ולאיבוד זכויותיה וחלק מזכיונות המסחר שלה.
אחד האזורים החשובים ביותר היה הודו שם שימשה חברת הודו המזרחית הבריטית כזרוע השלטונית של בריטניה.
כחלק מחיזוק אחיזתה של בריטניה במזרח אסיה פעלה "חברת הודו המזרחית הבריטית" להרחיב את השטחים בהם שלטה וכך בתחילת המאה ה-19 הגיעה ההתפשטות לגבולותיה של האימפריה של בורמה.
המערכה בין הבריטים לבורמזים נמשכה, כאמור, כ-60 שנה ונחלקה למספר מלחמות:
המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה: 1824 עד 1826.
המלחמה האנגלו-בורמזית השנייה: 1852 עד 1853.
המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה פרצה ב-5 במרץ 1824 והסתיימה ב-24 בפברואר 1826. המלחמה התחוללה בצפון מזרח הודו ובמרכזה ובסיומה נכנעו הבורמזים וויתרו על שטחים רבים באזור צפון מזרח הודו לטובת הבריטים.
במהלך הקרבות נהרגו כ-15,000 חיילים הודים ובריטים מצבאה של "חברת הודו המזרחית הבריטית" וכ-20,000 חיילים בורמזיים.
העילה הרשמית לפרוץ מלחמה זו הייתה פלישת בורמה, בספטמבר 1823, לטריטוריות בצפון מזרח הודו שהיו בבעלותה של "חברת הודו המזרחית הבריטית".
המלחמה נמשכה כשנתיים והסתיימה בניצחון מוחלט של הבריטים, שידעו לנצל את יתרונם הימי, ובחתימת הסכם שלום.
המלחמה החלה עם פלישת כוח של כ-10,000 חיילים בורמזים לצפון מזרח הודו שם נחלו ניצחונות עקב ניסיונם העדיף בלחימת ג'ונגלים.
הבריטים ניצלו את עוצמתם הימית וב-11 במאי 1824 פלשו עם ארמדה ימית, שכללה כ-10,000 חיילים, לנמל יאנגון והשתלטו על מרכז העיר.
פעולה זו נתקלה בהתנגדות מועטה מאחר שצבא בורמה נערך בקו הגנה כ-16 ק"מ ממערב לעיר.
ניסיון של כוח המגן הבורמזי לכבוש שוב את יאנגון נכשל ולכן הוזעקו הכוחות התוקפים שנלחמו במערב בורמה.
ב-30 בנובמבר 1824 פתח צבא בורמה, בהיקף של כ-30,000 חיילים, במתקפה כוללת על יאנגון.
גם מתקפה זו נכשלה, עקב עדיפות הנשק הבריטי, וכ-6,000 חיילים בורמזים נהרגו.
קרב זה פרץ במרץ 1825 והתחולל בעיר דנוביו (כ-100 ק"מ מצפון מערב ליאנגון).
הבריטים שלחו את הצי לעיר זו בה התארגן הצבא הבורמזי.
לאחר כחודש קרבות ניצחו הבריטים, הרגו את מפקד צבא בורמה והביאו לנסיגת הצבא הבורמזי.
קרב זה התחולל במערב בורמה במקביל לקרב דנוביו.
הקרב התחולל במהלך מרץ-אפריל 1825 בין הבריטים לשארית הכוחות הבורמזים שנשארו במערב בורמה ובסופם כבשו הבריטים את מדינת ארקאן והביאו לנסיגת הבורמזים.
בקיץ 1825 הסכימו הבריטים והבורמזים הצדדים לחודש של הפסקת אש במהלכה ניהלו המדינות שיחות שלום.
קרב זה החל בנובמבר 1825 בעיר פרום (כ-270 ק"מ מצפון ליאנגון).
גם כאן ניצלו הבריטים את עליונותם הימית ושלחו צי ספינות עם כוח גדול והצליחו לנצח את הבורמזים.
הבריטים ניצלו את המומנטום ורדפו את הבורמזים עד כניעתם.
האמנה נחתמה ב-24 בפברואר 1826 וכללה ויתור בורמזי על טריטוריות ותשלום פיצוי גדול לבריטניה.
נסיגת הבריטים מיאנגון הותנתה בתשלום השלב השני של הפיצוי.
במערכה נהרגו כ-15,000 חיילים בריטים (רובם נפטרו מתנאי החיים בג'ונגלים וממחלות טרופיות) וכ-20,000 חיילים בורמזים.
הודו הבריטית ובורמה נפגעו קשה ממבינה כלכלית עקב העלות הגבוהה של המלחמה.
במהלך המלחמה לא נערכו קרבות חיל רגלים ולכן מספר הנפגעים היה נמוך מאוד.
בהמשך להכרזת המלחמה יצא למברט בראש צי בריטי לכוון חופי בורמה וב-5 באפריל 1852 החל הצי לתקוף יעדים בבורמה.
במסגרת המלחמה נכבשה יאנגון וכן ערים נוספות בבורמה.
בעקבות החלטת ממשלת בריטניה לספח את דרום בורמה השלים הצבא הבריטי את כיבוש דרום המדינה עד למרחק של כ-80 ק"מ מבירתה.
כניעה זו הביאה להחלפת המלך הבורמזי.
המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית פרצה ב-7 בנובמבר 1885 והסתיימה ב-29 בנובמבר 1885. המלחמה התחוללה בכל בורמה ובסיומה סופחה כל בורמה לאימפריה הבריטית בהודו והפכה לפרובינציה של הודו עד קבלת העצמאות ב-1948.
החל מ-1824 היו בורמה והאימפריה הבריטית נתונים בסכסוך שנמשך כ-60 שנה.
לאחר הניצחונות הבריטים במלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה ובמלחמה האנגלו-בורמזית השנייה נקבעו גבולות השליטה של בריטניה בבורמה אד-הוק וללא חתימה על הסכם שלום מוסדר.
ב-1878 החלה הידרדרות הדרגתית ביחסים בין שתי המדינות שכללה גירוש השגריר הבריטי מבירת בורמה, חיזוק הקשרים של בורמה עם צרפת, הקמת כפרים מעבר לגבול האנגלו-בורמזי והטלת קנסות על חברה בריטית שעסקה בכריתת עצי טיר.
בריטניה הציבה אולטימטום לבורמה אך הוא נדחה ולכן נפלה ההחלטה לצאת למלחמה.
המלחמה החלה ב-14 בנובמבר 1885 וכמו במלחמות הקודמות התבסס הכוח הבריטי על הימיה החזקה.
הצי הבריטי התקדם צפונה במעלה נהרות בורמה ולאחר כיבוש שטחים הגיע הצי, ב-26 בנובמבר 1885, לקרבת בירת בורמה שם החל משא ומתן עם מלך בורמה.
ב-28 בנובמבר נכנעו המלך וחייליו.
השייטת הבריטית המשיכה לצפונה של בורמה כדי לבסס את השליטה בכל המדינה.
ב-1 בינואר 1886 הוכרז הסיפוח הרשמי של בורמה על ידי בריטניה.
המאמץ לדכא את המרד נמשך עד 1896.