tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברמה העולמית, ישראייד מציעה מאגר של אנשי מקצוע בתחומים נרחבים כדי שאלו יצרו קשרים עם מקבלי החלטות, עיתונאים, סטודנטים וקבוצות דתיות מרחבי העולם.
לאלו, מוצגת הפעילות הישראלית והסיעו שניתן במדינות מתפתחות.
הוועד היהודי-אמריקני (The American Jewish Committee- AJC) - נוסד ב-1906 על ידי קבוצת יהודים אמריקאים, אשר הוטרדו מפוגרומים שכוונו ליהודים רוסים.
אלו הגיעו למסקנה כי הדרך המיטבית להגן על האוכלוסייה היהודית המצויה בסכנה, היא באמצעות יצירת עולם בו כל אדם מעניק כבוד לאחר.
ייעוד הוועדה הוא להגביר את רווחתם של היהודים והישראליים ברחבי העולם.
כמו כן, הם שואפים לקדם את זכויות האדם והערכים הדמוקרטיים ברחבי העולם.
בני ברית (B'nai B'rith International) - הוקם בשנת 1843 ומרכזו בוושינגטון די.
הארגון היהודי הזה הוא הוותיק והמפורסם בפעילויות סיוע הומניטריות, שירות ציבורי וענייני ציבור.
מאז הקמתו, פעילי בני ברית סייעו ליהודים ולא יהודים ברחבי העולם.
פעילותו הבינלאומית הראשונה התרחשה בשנת 1868, הארגון סייע למאבק במגפת הכולרה בארץ ישראל.
הקואליציה הלאומית לאיתור והצלה (F.I.R.S.T- Fast Israeli Rescue & Search Team) - הוקמה ב־1986, כדי לאמן, להכשיר, לתמוך ולתאם את הפעולות של אחד עשר ארגוני חילוץ והצלה בישראל.
הקואליציה מונה כחמש מאות וחמישים אנשים מיומנים, חדורי מוטיבציה, מכלל גווניה של החברה הישראלית.
כל חברי הארגון, החל מהמנהלים, ועד אחרון המחלצים הם מתנדבים.
מיום הקמת הקואליציה, אנשי הקדישו מזמנם, ואף סיכנו את חייהם לטובת הצלת עשרות אלפי בני אדם שנתקלו באירועים ממיטי אסון ברחבי העולם.
היאס (HIAS- The Hebrew Immigrant Aid Society Israel Office) - הסוכנות ההגירה הבינלאומית להגירה של האוכלוסייה היהודית האמריקאית.
פועלים בקרב האוכלוסייה היהודית ברחבי העולם, פעילותם באה לידי ביטוי בהצלת יהודים מדוכאים ונרדפים וסיפוק מקלט ומחסה לאלו.
עם השנים, כבר כמעט ולא ניתן למצוא פליטים יהודים, לכן החל משנת 1881 החלה הסוכנות לסייע למהגרים ופליטים באשר הם, ולא רק ליהודים.
מאז שהרחיבו את פעילותם, היאס סייעו ל-4,500,000 בני אדם.
פעילותם הנוספת באה לידי ביטוי בפעילות פוליטית למען החדרת נושא הפליטים והנרדפים בערוצים פוליטיים למיניהם.
המרכז לפלורליזם יהודי (IRAC - Israel Religious Action Center) - הוקם בשנת 1987 ומשתייך לזרוע המשפטית של התנועה הרפורמית בישראל.
מטרותיו הראשוניות היו לקדם את הפלורליזם בחברה הישראלית, ולהגן על חירויות המצפון, האמונה והדת.
כיום המרכז נחשב לפעיל מוביל בנושאי זכויות האדם והאזרח בישראל, כאשר הוא מתמקד בסוגיות דת ומדינה.
תביעות משפטיות, חקיקה, והגנה משמשים את המרכז לקידום שווין אזרחי.
פעילויותיו של המרכז מיצבו אותו עם ראשי הארגונים היהודים הפועלים לחיזוק האופי הדמוקרטי של החברה הישראלית.
עזרה ישראלית מוטסת (IFA - Israeli Flying Aid) - העמותה נוסדה בשנת 2005 על ידי גל לוסקי ומומנה על ידי אילן בן דב כדי לספק ברחבי העולם סיוע הומניטרי להצלת חיים והקלה באורחות החיים הקשים, באזורים מוכי אסונות טבע וקונפילקטים טריטוריאליים.
מתנדבי העמותה מגיעים לאזורים הללו ומסייעים לאוכלוסיות, אשר בשל מגוון סיבות, אינם יכולות לקבל סיוע רשמי מארגוני סיוע בינלאומיים.
הסיוע מתבצע בשלושה מישורים עיקריים: אספקת מזון, אספקת שירותי רפואה, ואספקת עזרה לנפגעי פוסט טראומה שנחלו אובדן.
העמותה מתחייבת לספק סיוע לכל אדם השרוי במצוקה, תוך התעלמות מחילוקי דעות פוליטיים, דעות קדומות, גזע, מין, מוצא, לאום, ואמונה דתית.
חברי העמותה הפועלים בעולם רואים עצמם כמושיטי עזרה של הציבורי היהודי, מתוך רצון להפיץ שלום, אהבה וחמלה ברחבי העולם.
ידידי טיבט בישראל (Israeli Friends of the Tibetan People) - ארגון השם לעצמו כמטרה לסייע לפליטים הטיבטים בגלות, ובהודו בפרט.
הארגון פועל להעלאת המודעות בקרב הציבורי הישראלי בנוגע למאבקם של הטיבטים לעצמאות.
הארגון מעניק מלגות לימודים לסטודנטים טיבטיים הלומדים רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אנשי הארגון שוקדים על הקניית ידע לטיבטים בהודו בנושאי רפואה, חקלאות, חינוך, מחשבים ועוד.
במסגרת הארגון הקימו את "מוזיאון טיבט" בהודו, דרמסאלה.
במוזיאון ניתן להיחשף וללמוד על העבר והווה של העם הטיבטי
פרויקט איידס ירושלים (JAIP -Jerusalem AIDS Project) - הפרויקט החל בשנת 2005 וכולל בתוכות מספר ארגונים.
מטרת הפרויקט הנה לחנך למניעת ההדבקות באיידס.
תחום פועלם העיקרי הוא הענקת חינוך פורמלי ובלתי פורמלי לבני נוער ובאזורי סכסוך.
הארגון פיתח מודלים למניעת איידס אשר אומצו על ידי עשרים ושבע מדינות מתפתחות באמריקה הלטינית, אסיה, אפריקה ומזרח אירופה.
מוריה אפריקה (Moria Africa) - הארגון נוסד בשנת 2001 כתגובה לשינויים שחלו באפריקה וקונגו בפרט, וכדי לסייע באתגרים שאלו ניצבו עימם.
עם חברי הארגון נמנים אפריקאיים ולא אפריקאיים, העוסקים במגוון רחב של תחומים, וזאת כדי להבטיח רב גוניות במומחיות ובנקודות ההשקפה שלהם.
מטרת הארגון היא לסייע לאנשים מכל שכבות האוכלוסייה לרכוש מיומנויות הנעדרות להם, בהן יוכלו להשתמש.
אנשי הארגון מסייעים בהגברת ויצירת יוזמות ומאמצים, אשר נועדו לסייע לאנשים באזורי הסכסוך, להתמודד עם חייהם.
הארגון פועל בצמידות עם ארגונים מקומיים, ואלו מפתחים יחד חומרי הדרכה, תוכניות הכשרה, סמינרים ומספקים מאמנים בנושא.
כמו כן, הארגון מספק קשר עם מומחים שונים בתחומים מגוונים, המספקים שירותי ייעוץ והכוונה בנושאים הבוערים לאנשים באזור אפריקה וקונגו בפרט.
מכון הנגב לאסטרטגיות של שלום ופיתוח (NISPED -The Negev Institute for Strategies of Peace and Development) - העמותה נוסדה בשנת 1998 במטרה לקדם שלום לצד פיתוח, תוך התמקדות בחברה האזרחית.
העמותה פועלת כמרכז חינוכי בו מאמנים ומכשירים קואופרטיביים הנמצאים בתקופת מעבר.
התכנים נוגעים במספר היבטים: מעבר מקונפליקט לפתרונו, מעבר ממשטר מדכא למשטר דמוקרטי עם ערכי זכויות אדם, מעבר מעוני ותלות לחברה סוציאלית בעלת כלכלה מתקדמת, ומעבר מהדרת מיעוטים להשתייכות מיעוטים.
הצל ליבו של ילד (SACH- Save a Child's Heart) - פרויקט שהחל בשנת 1996 וממוקם בישראל.
מטרתו היא לשפר את איכות רפואת הלב בקרב ילדים ממדינות מתפתחות, וליצור מרכזים רפואיים אשר יהיו מסוגלים לטפל בילדים עם בעיות בלב במדינות אלו.
המניע לפרויקט הוא המסורת היהודית "תיקון עולם", וכך, שאיפה ליצור עתיד טוב יותר לילדים הלוקים בליבם.
במסגרת הפרויקט כל ילד זכאי לטיפול רפואי הולם וזמין ללא קשר ללאומו, דתו, גזעו, מינו ומצבו הכלכלי.
מטרת הפרויקט מושגת באמצעות מספר פעולות: ביצוע ניתוחי לב מצילי חיים, וניתוחים אחרים לילדים ממדינות מתפתחות, המתבצעים בבית החולים וולפסון בחולון.
הענקת הכשרה לצוותים הרפואיים במדינות המתפתחות המתבצעים בישראל.
שיתוף פעולה בקיום הניתוחים ובהכשרה במדינות מתפתחות.
אספקה של שירותים רפואיים לפני ואחרי הניתוחים בישראל ובעולם.
להלן פעולות נבחרות של ישראייד:
במסגרת תוכנית בת שנתיים, נשלחה באוקטובר 2011 משלחת ישראייד החמישית לאזור טוקיו, יפן.
המשלחת פעלה כדי לספק סיוע לנפגעי פוסט טראומה ואימון בנושא למורים ועובדי בריאות מקומיים.
באוגוסט 2011, ישראייד בשיתוף עם הארגון "Operation Blessing", שלחה משלחת למחנה הפליטים הגדול ביותר בעולם, בדאדב קניה.
במחנה זה חולקו אוכל ומוצרים נוספים לתמיכה באלפי היושבים במקום.
כמו כן החלו לפעול למען פיתוח תוכנית לטווח ארוך לסיוע באזור.
ביולי 2011, ישראייד שלחה משלחת למדינה החדשה בעולם, דרום סודאן, במטרה לסייע ולהעניק מזון וסעד.
ישראייד הקימה סניף מקומי וממשיכה לסייע במשך מעל שנה לתושבים בהנחת היסודות לקיום המדינה.
הנציגים הראשונים של "ישראייד" נחתו בג'ובה פחות מ-48 שעות לאחר הכרזת העצמאות של דרום סודאן, וחילקו לתושבים ציוד בסיסי מציל חיים.
ישראייד מקבלת תמיכה לצורך הסיוע מקרן תד אריסון והפדרציה היהודית של טורונטו, ומקיימת הכשרות מקצועיות לעובדי מדינה: 90 עובדים סוציאליים, שוטרים, רופאים, מנהיגים קהילתיים ואנשי כנסייה.
במהלך ההכשרות נלמדים עיקרי הזיהוי, הטיפול והמניעה של טראומה לסוגיה, אלימות כלפי נשים וילדים, וסחר בבני אדם.
במרץ 2011, ישראייד, בשיתוף עם הקואליציה הלאומית לאיתור והצלה, העניקו סיוע רפואי וסיוע לנפגעי פוסט- טראומה, בעקבות הצונאמי ורעידת האדמה ביפן.
למעלה מעשרים טונות של מזון וציוד רפואי נשלחו לאזור הנפגע.
המשלחות חולקו לאזורים שונים על מנת להעיק עזרה לכמות רבה של אנשים.
באוגוסט 2010, משלחת משותפת של ישראייד ומכון הנגב לאסטרטגיות של שלום ופיתוח" עסקו בשיפוץ בית ספר אשר נפגע בפקיסטן בעקבות הצפה.
באפריל 2008, קיימה ישראייד סיור ברחבי ארצות הברית, במהלך הסיור הוצגו פעולות הארגון כדי להגביר את המודעות הציבורית בקרב אוכלוסיות ומקבלי החלטות בעולם.
בעקבות הידע והניסיון שרכשו בארגון היאס בפעילותם בצ'אד.
בין 2007 לשנת 2008, ישראייד החלה לפעול בישראל כיועצים בקרב הממשלה ומשרדי החוץ לפעילות בנושא.
בתוכנית הזאת השתתפו אנשי ארגון ]היאס, המרכז לפלורליזם יהודי והוועד היהודי אמריקני.
בספטמבר 2005, ישראייד הנחתה משלחת לסיוע רפואי ופסיכולוגי לנפגעי הוריקן קטרינה בניו-אורלינס והאזור.
המשלחת הישראלית סיפקה שירותים פסיכולוגיים ורפואיים למאות אנשים.
בפעילות זו ישראייד איחדה ותיאמה בין ארגונים וגופים שונים, ביניהם: הסיוע הישראלי המוטס, התוכנית הרפואית הבינלאומית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הוועד היהודי האמריקני, פדרציית טורונטו ועוד.
בדצמבר 2002, הנחתה ישראייד תוכנית תזונתית במלאווי.
במסגרת פעילות זו, ישראייד תיאמה בין ארגונים שונים כדי ליצור תוכנית שתאפשר מלחמה בתת התזונה במלאווי.
בין שנת 2001 לשנת 2002 ישראייד קיימה שתי תוכניות אימונים שהתקיימו בקיבוץ יקום.
האימונים עסקו במשפט ההומניטרי הבינלאומי ושיטות פעולה לסיוע בינלאומי.
בכנסים השתתפו למעלה משלושים ארגונים, עמותות ואלכ"רים ישראליים ויהודיים.
בין המציגים בתוכנית ניתן היה למצוא סוכני או"ם והצלב האדום.
סיוע הומניטרי יכול להיות דו-צדדי, כזה המוענק ממדינה אחת לאחרת או רב-צדדי, כזה המוענק מארגונים בין- מדינתיים למדינה מסוימת.
כמו כן, יש לקיים הבחנה בין סיוע ממשלתי לבין סיוע בלתי ממשלתי.
סיוע המוענק על ידי גוף מסוים, מדינתי או אזרחי, ניתן מסיבות ריאליסטיות-תועלתניות או מסיבות אידיאליסטיות-מוסריות.
בשנת 1970 העצרת הכללית של האו"ם קבעה את החלטה 1522, לפיה על המדינות העשירות להקצאות 0.7% מהתוצר הלאומי הגולמי שלהן לטובת המדינות העניות.
למרות יעד זה, בשנת 2000, ביצעו חמש מדינות בלבד החלטה זו (נורווגיה, דנמרק, הולנד, לוקסמבורג ושוודיה).
שבע המדינות העשירות ביותר, המכונות G7, אחראיות לשבעים וחמשה אחוזים מהסיוע המוענק למדינות העניות.
עם זאת, מדינות ה-G7 אינן קרובות למימוש החלטת האו"ם.
שחר זהבי, היוזם בפועל של קואליציית ישראייד, אומר כי בשנות השישים, למחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי, הופנו תקציבים גבוהים לסיוע חוץ.
בחלוף השנים, תקציבים אל התמעטו באופן משמעותי.
ישראל, כחברה באו"ם ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, אינה עומדת ביעד שהוצב על ידי האו"ם.
לוואקום הזה נכנסת ישראייד, שאינה מהווה גוף ממשלתי ומנסה למלא את החסך שנוצר על ידי המדינה.
ניתן לתפוש את ישראייד הפועלת מתוך שני סוגי האינטרסים שהוזכרו לעיל: מחד גיסא, שיקולים אידיאליסטיים-מוסריים כאשר אנשי ישראייד אינם יכולים להשלים עם היות העולם מפוצל.
עולם שבחלקו הוא עשיר, לעומת עולם בו שוררים רעב, מגפות, עוני, בורות ותת פיתוח.
מאידך גיסא, שיקולים ריאליסטיים-תועלתניים, שכן פעילותם ברחבי העולם מותירה רושם חיובי, כגוף ישראלי, הוא נתפס ככזה המייצג את ישראל.
את פעולותיו של הארגון לא ניתן לשכוח, ומקבלי הסיוע חשים אהדה גדולה לישראל, תופסים אותה כמדינה חיובית, ומכירי תודה לה.
הכרת התודה לעיתים מתבטאת בהצבעות לטובת ישראל באו"ם ובתמיכה בינלאומית כאשר ישראל עולה לסדר היום בתחומים שליליים.
ישראייד כגוף חזק וכוללני בישראל, מתפקד במידת מה כגוף ייצוגי שלה ברחבי העולם.
זאת ועוד, פעמים רבות אלו עובדים בשיתוף עם גופים מוצהרים של המדינה כגון צה"ל.
ככזו הנתפסת המייצגת מדינה, יש לבחון את פעולותיה באופן דומה לזו של מדינה.
הסיוע הבינלאומי טומן בחובו יתרונות רבים.
מאות ואף מיליונים ברחבי העולם היו מוצאים את מותם, אלמלא הוא.
עם זאת, יש לעמוד גם על חסרונותיו של הסיוע הבינלאומי.
מקבלי הסיוע זקוקים לו פעמים רבות כאוויר לנשימה.
אין להם אפשרות אחרת להתמודד עם המצב אליו נקלעו.
ולכן העובדה כי סיוע יכול להינתן גם בשל שיקולים שאינן פילנתרופיים, מקשה מאוד על הבחירה בו לעומת האלטרנטיבה האחרת.
בכל סיוע יש לברר מדוע הוא ניתן, שכן אם הוא ניתן בעקבות שיקולים תועלתניים של המסייע, על מקבל הסיוע לקיים בירור לגבי המחויבות שהסיוע יוצר וההפסד לו הוא מוביל.
לא כל השיקולים התועלתניים חמורים, אך אין ספק כי אלו נובעים מאגואיזם.
השיקולים התועלתניים יכולים לבוא לידי ביטוי במספר דרכים: סיוע לשם תמיכה גאופוליטית או אסטרטגית ממקבל הסיוע.
כלומר, ייתכן מצב בו אחד יעניק סיוע לאחר ויצפה לקבל תמיכה בעתות משבר.
סיוע יכול להיתפש כמתן שוחד, זה יבוא לידי ביטוי בכך שמעניקיי הסיעו ידרשו בתמורה לו טובות הנאה למיניהן.
טרור נתפש ככזה העולה מתוך מדינות נחשלות ועניות.
גיוס הגורמים המתונים והריאליים במדינה יכול לעיתים לסייע לגורמים האלו, כדי למגר עוני ובכך את האפשרות שתצמח פעילות טרוריסטית בעלת השפעה עולמית.
זאת ועוד, סיוע לעיתים יינתן כדי להשפיע על הפוליטיקה והכלכלה הפנימית לדוגמה: תמיכה כדי שמשטר יהפוך לדמוקרטי.
במדינות נחשלות, עקב מחסור בעבודה, שכר ואוכל, העלולים לייצר מצב של גלי הגירה המוניים (בעיקר ממדינות אפריקה למדינות אירופה).
סיעו לעיתים ניתן כדי לשפר את המצב במדינה נחלשת ולמנוע את ההגירה לאחרת.
ההגירה נתפסת כמסבת נזק, וכזו המערערת על המדינה הקולטת מבחינה כלכלית ופוליטית.
ניתן להצביע גם על תחום הבריאות כשיקול בהענקת סיוע למדינות נחלשות.
במדינות אלו קיימות מחלות ומגפות המוניות.
למעשה, המדינות המפותחות מנסות למנוע את התפשטות אלו ברחבי העולם וזאת על ידי הענקת סיוע רפואי על אדמת המדינה הנחשלת.
יש לציין כי הסיוע הבינלאומי ניתן ברובו הגדול, מבחינה בריאותית, ביבשת אפריקה, בה התפרצות מגפות ומחלות זיהומיות הוא דבר נפוץ ושכיח.
במקרים רבים בהם מוענק הסיוע למדינות העניות, הוא כפוף לתנאים מגבילים.
ניתן לכנותו "סיוע תלוי", סיוע המחייב את מקבלי הסיוע לרכוש מוצרים ושירותים ממעניקי הסיוע.
באופן זה, המדינה המעניקה את הסיוע מפתחת את כלכלתה ונפטרת מעודפי הייצור שבראשותה.
כל מדינה המקבלת סיוע מגורם זה או אחר, מפתחת תלות ברמה שונה ממדינה אחרת, כך מהווה הסיוע אבן שואבת למתנגדים.
יש הטוענים כי סיוע בינלאומי למעשה מונע מהזקוקים לו לתור וליצור אחר פתרונות עצמאיים לבעיותיהם.
בכך, המדינות הללו מונעות מעצמן את היום בו לא יזדקקו לסיוע.
בנוסף, יש הסבורים כי מקבל הסיוע עלול לפתח תלות במעניק הסיוע.
במקרים מסוימים, אין לפקפק בכך כי הסיוע הבינלאומי נחוץ, חשוב ומעבר לכל, מציל חיים.
לצד אלו, אין לשכוח כי מדובר ביחסים בין גופים, כאשר לכל גוף האינטרסים שלו.
יש לקיים תמיד בדיקה מעמיקה של רקע הסיוע ולבחון מי מרוויח ממנו ומי מפסיד ממנו.
ישעיהו קורן (נולד ב-24 ביולי 1940) הוא סופר ישראלי, חתן פרס ביאליק לספרות יפה (2008) על מפעל חייו ופרס ברנר לפרוזה (2013).
קורן נולד בכפר סבא ולמד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת 19 שנה במערכת הביטחון הישראלית, והוא גמלאי של שירות הביטחון הכללי.
עסק גם בהוראה, ייעוץ חינוכי ועסקי אבטחה.
את כתיבתו החל בשנות ה-60 המוקדמות בכתב העת "קשת".
נמנה עם סופרי הגל החדש - סופרי שנות השישים של המאה ה-20, שכונו על ידי מבקרי הספרות דן מירון וגבריאל מוקד בשם דור המדינה אשר נוטה אחרי השינויים שחלו בספרות המערב, תוך העדפת סגנונות כתיבה אוונגרדיים בסיפורת.
יש העדפה של התרכזות בפרט על פני המצב האנושי והגיבור עוטה דמות חדשה, דמות האנטי גיבור.
יוצרי התקופה מושפעים מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מבחוץ ומבצע סיני ומלחמת ששת הימים מבית.
בתחילת שנות השבעים, עם היווסדו של כתב-העת סימן קריאה, אימצו עורכיו את קורן, שהשתייך לפרוזה החדשה שביקשו לטפח.
בגיליון השני של כתב-העת פורסמו לראשונה פרקים מתוך 'לוויה בצהריים', ספר שכתב קורן ב-1967 ולא מצא לו מו"ל, ובהמשך היה הספר לאחד הראשונים של הוצאת ספרי סימן קריאה.
כתיבתו של קורן מושפעת מהקשר אל האדמה.
הוא מרבה להתייחס בסיפוריו לאבנים, אבק ואדמה.
משנות ה-90 מפרסם סיפורים בעיתוני "הארץ" וב"קשת החדשה".
קורן מושפע בספריו מארנסט המינגוויי, ויליאם פוקנר ושרווד אנדרסון.
הוא אינו משתמש במונולוגים פנימיים, בהם קיים מספר כל יודע.
דמויותיו שתקניות, מדברות במשפטים קצרים ואינן דנות במשמעות החיים.
הן עמומות ולתחושותיהן אין ניסוח מפורש.
גיבוריו של קורן הם אנשים של יום יום, קשי יום, ובהם עגלונים, רוכלים, חנוונים, מורים, בעלי מלאכה וחקלאים, המוצגים לקורא בשגרת קיומם ובסביבתם הפיזית פשוטה כמשמעה.
המרחב החיצוני נבנה בכתיבתו מהצטרפותם של פרטים ופרטי-פרטים זעירים, לכאורה סתמיים, תוך כדי השתהות תיאורית על תופעות ופעולות, פירוקן לגורמים ויצירת מרקמים עשירים של הקבלות וקישורים סמויים ביניהן.
הסיפורת של קורן מציגה מציאות נופית של התפוררות, שבה מהלכות דמויות שותקות וכאובות, המנסות ליצור מגעים אנושיים ולזכות ברגעי חסד, כל זאת בלשון חסכנית ובסגנון ענייני הנזהרים מהתפייטויות מיותרות.
מבחינה זו, מאופיינת כתיבתו של קורן בעיצוב היפר-ריאליסטי צלול, מוחשי ואמין.
בשנת תשס"ח 2008 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה .
בשנת 2013 זכה בפרס ברנר לפרוזה.
מבקר הספרות בני ציפר כתב עליו: .
מכתב בחולות: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח
לוויה בצהריים: רומאן, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור: ספרי סימן קריאה, תשל"ד 1974
יונים לא עפות בלילה: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשמ"ט 1989
העומדים בלילות: נובלה וסיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשנ"ג 1992
שתי כפות ידיים ומלה: רומאן קצר וסיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשע"ג 2013
עוזיאל וקסלר, ירושלמים של זהב: הסיירת הירושלמית במלחמת ששת הימים - חוברת זיכרון, ירושלים: הקרן להנצחת חללי הסיירת הירושלמית, 1968.
סיפורים - שנה ב-1994 / בהנחייתו, תל אביב, קמרה אובסקורה, 1995
הרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ (1870 – 1956) היה מראשוני הצלמים היהודים בארץ ישראל, ומהראשונים שהנציחו את נופי הארץ מנקודת ראות עברית-ציונית.
בעיקר הגדיל לעשות בצילום המושבות הראשונות של העלייה הראשונה ואף פרסם אלבום בשם זה "ארץ-ישראל והמושבות".
היה המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
נולד בעיירה בוהופול, פלך פודוליה, של האימפריה הרוסית, בכ"ה בניסן תר"ל (1870), לאביו משה, סוחר, תלמיד-חכם ומשכיל, דור שביעי לרבי זלמן מירלס רבן של קהילות אה"ו ולרבי חיים רייצס שנשרף על קידוש השם בלבוב בשנת תפ"ח (1728), ודור תשיעי לרבי דוד הלוי סגל (בעל "טורי זהב").
בשנת תרמ"ב עלה ארצה עם הוריו ואחיו שמואל רפאלי והתיישבו בירושלים.
רפאלוביץ למד בישיבת עץ חיים ונשא לאישה את שרה (בתו של ישראל דוב פרומקין).
בעודו אברך צעיר שאף להכניס רוח חדשה ביישוב הישן בירושלים ולהרחיב את היישוב העברי בארץ.
לשם כך שהה בשנת תר"ן עשרה חדשים בסלט שבירדן וניסה לרכוש שם קרקעות לצורכי התיישבות עברית.
בתרנ"ד 1894 החל ללמוד את מלאכת הצילום.
בתרנ"ה השתתף ביסוד אגודת 'אחוה', כדי לשפר את החיים הציבוריים והכלליים ביישוב הירושלמי וליצור איחוד בין העדות השונות, והיה נשיאה הראשון במשך שלוש שנים.
אחר כך יסד את חברת "ישוב ארץ הקודש" במטרה להעביר צעירים מירושלים לעבודה חקלאית ולעזור להתנחלותם על הקרקע.
למד בבית המדרש לרבנים בברלין ובאוניברסיטה בלונדון והוסמך לרבנות ולדוקטור לפילוסופיה.
מ-1904 עד 1924 נתמנה לרב בליברפול והיה חבר בוועד העיר, חבר ועד אגודת הרבנים באנגליה וחבר מועצת החברה האנגלית לספרות ופילוסופיה.
ב-1924 נבחר לרב הראשי בברזיל והיה גם נציג יק"א בברזיל.
פעילותו כרבה הראשי של יהדות ברזיל
היה פעיל בציונות מראשיתה, השתתף כציר בקונגרסים ציוניים בבזל, בלונדון, בווינה, בקרלסבד ובציריך.
חזר לארץ ישראל ב-1935 והשתקע בתל אביב.
בשנת 1940 מונה לרב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
ישר אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי בין-לאומי, שנוסד על ידי האדריכל יצחק ישר בשנת 1956. נכון ל-2025, זהו משרד האדריכלים החמישי בגודלו בישראל על פי דירוג דן אנד ברדסטריט 2025.
בשנותיו הראשונות של המשרד, תכנן האדריכל יצחק ישר שכונות, בנייני מגורים ומבני ציבור מודרניסטים ידועים, כגון מוזיאון תל אביב לאמנות ובניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב (בשיתוף אדריכל דן איתן) ודיזנגוף סנטר (בשיתוף אדר' עליזה טולדו).
בשנת 1986 הצטרף למשרד בנו של יצחק ישר, אדריכל אבנר ישר, אשר העביר את הדגש לבנייה בצפיפות גבוהה.
המשרד כיום עוסק במגוון תחומי האדריכלות (מגורים, משרדים, מסחר, תב"ע), ומזוהה בעיקר עם מגדלי מגורים ומשרדים בתל אביב רבתי, כגון מגדל רוטשילד 1 ומגדל W בתל אביב.
בעל המשרד הוא אדריכל אבנר ישר.
שותפיו הם אלעד יהודה מנכ"ל המשרד, יוני גרוסוסר, יואב מיכאל, אביב אלנבוגן, עדי דוידוב, דנה לאונר, רוני שימל ושירלי אדיב.
ב-2024 נוספו גם השותפים גם תאי ישר בנו של אבנר ישר, עדי עיני ישר, אשתו של אבנר ישר, ניצן שרון ומיכל אורן.
נכון ל-2025 מונה המשרד 138 עובדים מקצועיים, ביניהם 127 אדריכלים והנדסאים ושלוש עשרה שותפים, והוא ממוקם בתל אביב.
מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, בשיתוף דן איתן
בית התפוצות, תל אביב, בשיתוף אלי גבירצמן
בניין מקסיקו, אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף דן איתן
דיזנגוף סנטר, תל אביב, בשיתוף עליזה טולדו
מגדלי דוד, תל אביב, בשיתוף אורי זרובבל
מגדל רוטשילד 1, תל אביב
מגדל W, פארק צמרת, תל אביב
מגדל נוה נוף, בת ים
מגדלי דה וינצ'י, תל אביב
ישעיהו (שעיה) שנלר (נולד ב-1951) הוא שופט ישראלי בדימוס שכיהן כסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 2013–2020. עסק בערעורים אזרחיים.
נולד לרפאל שנלר, ד"ר ומרצה בכיר לחינוך, סוציולוגיה ותקשורת ולמרים (לבית שהרבני), עובדת סוציאלית.
גדל בקבוצת יבנה ובשנת 1969 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בקבוצת יבנה.
בשנים 1969–1971 למד בישיבת מרכז הרב בירושלים ושמע שיעורים מפי הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בשנת 1975 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1975–1977 התמחה במשרד עורכי דין, ובשנת 1977 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1977–1996 עבד כעורך דין, תחילה כשכיר ולאחר מכן כעצמאי.
בינואר 1997 מונה לשופט בבית משפט השלום בפתח תקווה.
ביוני 2003 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביולי 2013 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ב-26 ביולי 2016 המליצה הוועדה לאיתור נציב הביקורת על הפרקליטות לשרת המשפטים, איילת שקד, למנותו לתפקיד, אך שנלר משך את מועמדותו משום שבנה של אשתו, שלה נישא שבוע קודם לכן, עובד בפרקליטות.
מעביר שיחות בכל רחבי הארץ על הקשר בין החוק ומשפט במדינת ישראל לחוקי התורה.
בעבר היה בראש טבלת הדירוג של שביעות רצון מהשופטים.
פסקי דין שהתפרסמו בעיתונות המקוונת
פסק על הסכם הפשרה בין קיבוץ דגניה א' לשופט רון שפירא.
פסק בפרשת מסמכי פנמה שאין לקבל את טענת משרד עורכי דין לפיהן אינו חייב לחשוף בפני רשות המיסים את לקוחותיו מטעמי חיסיון עורך דין-לקוח.
פסק הגדלת שכר על תאונת הדרכים בשל נזק נפשי של נהג משאית שנפצע בתאונה והתקשה לחזור לעבודה בגלל פוסט טראומה.
פסק במקרה שאב מעביר לילדיו את הבעלות על דירות ששייכות לו, תוך שהוא קובע כי הם יצטרכו לפעול בזכויות הבעלות על-פי הוראותיו, ובהמשך מתחרט ומבקש לקבל בחזרה את הבעלות בדירות, הסיבה היא בעקבות התהדקות הקשר עם הידועה בציבור שלו ולכן ביקש למכור את אחת הדירות בטענה כי הוא זקוק לכסף.
שנלר הכריע כי כוונת הצדדים בעת חתימת הסכם העברת הבעלות על הדירות הייתה כי לאב שמורה הזכות לדרוש את מכירת הדירות רק במקרה של צורך כלכלי בריאותי.
לאור האמור, נדחה ערעור האב, והבעלות על הדירות נותרה בידי הבנים.
פסק לחייב את המדינה לפצות את בעלי הקרקע בחוף תל-ברוך, שעליה הקים משרד הביטחון אנטנות, כביש גישה ומגרש חניה.
היה נשוי לאסתר (נפטרה בחול המועד סוכות תשע"ד).
אחיו הוא ח"כ לשעבר עתניאל שנלר.
ישעיהו קרניאל (עַזְמָוֶת) (18 במאי 1881 ברלאד, רומניה – 15 בדצמבר 1942 חיפה) היה איש העלייה הראשונה, פעיל ציבור, מורה, בנקאי ועיתונאי עברי.
קרניאל נולד ב-1881 ברומניה למרדכי ולאה קרניאל.
אביו, שהיה פעיל באגודת חובבי ציון, חבר לשותפיו באגודה, דוד שוב ואליעזר רוקח ועלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1882. תחילה התיישבה המשפחה בראש פינה ולאחר מכן עברה לזכרון יעקב.
קרניאל למד בבתי ספר של המושבה.
בנוסף הרחיב את השכלתו בתנ"ך, תלמוד ובדברי ימי ישראל ולמד ערבית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
לאחר שסיים את לימודי התיכון נסע ללימודים גבוהים בביירות ופריז.
כשחזר ארצה מונה למורה בבית הספר בזכרון יעקב בו למד.
ב-1903 היה קרניאל בין מייסדי הסתדרות המורים אולם ב-1906 עזב את ההוראה, עבר עם משפחתו לירושלים והחל לעבוד בסניף המקומי של בנק אפ"ק.
ב-1910, לאחר 4 שנות עבודה, קודם קרניאל בתפקידו ומונה לסגן מנהל סניף חיפה.
ב-1913 מונה למנהל סניף צפת וחבר ההנהלה המרכזית עד שנת 1919.
ב-1919 חזר קרניאל לירושלים וקיבל הצעה מהנרייטה סאלד להיות חבר הנהלה בהסתדרות המדיצינית הדסה תפקיד אותו מילא עד שנת 1932.
ב-1919 החל קרניאל לעבוד בעיתון דאר היום מיסודו של איתמר בן-אב"י.
תחת השם הספרותי עַזְמָוֶת נהג לפרסם טורים שנקראו מבעד למסווה ואמר עזמות.
בטורים פופולרים אלו הגיב קרניאל לאירועים שקרו בארץ בהסתכלות הומוריסטית.
עבודתו בעיתון זה נמשכה עד 1933.
לאחר הפסקה של מספר שנים עבר ב-1934 לחיפה שם חידש את כתיבתו העיתונאית בעיתונות מקומית.
עם הקמת קול ישראל הגיש פינה היתולית שבועית.
קרניאל היה פעיל במספר רב של ארגונים ציבוריים.
היה חבר בארגון בני ברית ושימש מזכיר הארגון במשך שנתיים.
מונה לנשיא לשכת הר ציון של הבונים החופשיים בארץ ישראל ופרסם מאמרים בעיתון הארגון.
היה פעיל בארגונים חינוכיים הקשורים להקמת הגימנסיה העברית בירושלים ולרשת אליאנס ועוד פעילות ענפה.
אחיו של ישעיהו הוא יהודה קרניאל (מהחקלאים המובילים בזכרון יעקב).
אחותו חסיה נישאה לאיש ניל"י מנשה ברונשטיין.
ישעיהו נישא ב-1903 ליהודית אידה לובמן (בתו של מרדכי לובמן) ונולדו להם 3 בנים ו-2 בנות.
קרניאל נפטר ב-1942 בחיפה, תוך כדי הרצאה על אליעזר בן-יהודה והובא לקבורה בבית הקברות בזכרון יעקב
ישעיהו פורת רפפורט (1936 – 7 באפריל 2018) היה עיתונאי, עורך, שדרן ספורט ומבכירי פרשני הספורט בישראל.
ישעיהו פורת נולד בתל אביב.
בצעירותו היה כדורגלן בגדנ"ע יהודה.
לאחר מכן עבר להפועל תל אביב.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בעיתון חדשות הספורט.
היה עורך הספורט הראשון במעריב לנוער, והיה יד ימינו של נחמיה בן אברהם.
בהמשך הצטרף למדור הספורט של מעריב, ושימש שם כפרשן ובהמשך היה עורך המדור.
הוא סיקר עבור העיתון אירועי ספורט בינלאומיים, ובהם את אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), מונדיאל 1970 בהשתתפות נבחרת ישראל, אולימפיאדת מינכן (1972), שבה אירע טבח הספורטאים, אליפות אסיה למועדונים בהשתתפות קבוצות כדורגל ישראליות, ואת משחקי עמי אסיה שנערכו בטהראן 1974 בהשתתפות משלחת ישראל שזכתה ב-19 מדליות.
בהמשך עזב את מדור הספורט במעריב, הקים בעיתון את מוסף הכלכלה השבועי "עסקים", ושימש כעורכו במשך שנים.
במסגרת עבודתו בעיתון היה אחראי על הכשרת מאות עיתונאים, בתחום ספורט ובתחומים אחרים.
אחרי 30 שנות עבודה במעריב, הוא פרש מהעיתון והקים הוצאה לאור, והוציא בין השאר, יחד עם משה לרר את הספר היובל ה-50 לספורט בישראל, "ספורט 50", אלבום שמקיף את התפתחות הספורט ההשגי בישראל במשך 50 שנה מהקמת המדינה בשנת 1948 ועד 1998.
פורת הגיש בגלי צה"ל במשך שנים רבות יחד עם משה לרר תוכנית ספורט שבועית, "רדיו ספורט" והיה עורך ספורט של התחנה במשך 16 שנים.
בעונת 1988/1989 בליגה הלאומית הצטרף למועדון מכבי חיפה בתפקיד יועץ תקשורת.
בשנת 2005 החל לשמש נציגו של דניאל יאמר בישראל, כאשר יאמר ניהל משא ומתן לרכישת מועדון הכדורגל מכבי נתניה והפך לבעליו.
"כדורגל אמנות תחבולה וטאקטיקה", בהודאת "מדסה"
"ספורט 50", הוצאת גלי אלפא תקשורת, בשנת 1988
ישפית זהובה (שם מדעי: Caloplaca aurantia) היא חזזית קרומית מהמשפחה Teloschistaceae הנפוצה באסיה, אירופה וכל יבשות אמריקה, על סלעים, אבנים ומבנים מלאכותיים.
הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מסוג טרבוקסיה.
היא מהווה מין טיפוסי לקבוצת C.
aurantia בסוג ישפית, המאופיין בנבגים דמויי לימון.
גוף החזזית, התאלוס, קרומי והדוק למסד, לרוב ימצאו כמה מושבות בשכנות.
המושבות מעוגלות, קוטרן הוא עד כ-12 ס"מ, כולל היקף העשוי אונות באורך 2–6 מ"מ וברוחב 1–3 מ"מ, אשר לרוב שטוחות על פני המסד.
צבעו נע בין צהוב-לבן לכתום כהה, כאשר המרכז מעט בהיר מהאונות הודות לכיסוי קמחי קל.
מבני פרי בצורת אפותציות מצויים רק במרכז התאלוס ומספרם רב, צבעם כהה מצבע התאלוס.
מבחן-כתם של התאלוס וגופי הפרי נותן תגובה חיובית עם אשלגן הידרוקסידי בצבע ארגמן.
החזזית נפוצה על אבנים גירניים ועל חומרי בניין מלאכותיים, כגון בטון, לרוב במקומות שטופי שמש.
ישפית זהובה עמידה לזיהום וממשיכה להתקיים גם כשסביבתה הטבעית נעשית מזוהמת, ויכולה לקלוט ולצבור מתכות כבדות מסביבתה בלי להינזק.
לכן, היא יכולה להוות מדד ביולוגי לכמות והרכב זיהום האוויר לאורך זמן בעזרת דיגום חוזר של חזזיות טבעיות הגדלות באזורים מיושבים.
ישפית זהובה היא אחת החזזיות הנפוצות ביותר בכל אזורי ישראל.
ישר מחוץ לשום מקום: סקובי-דו פוגש את אמיץ הכלב הפחדן הוא סרט מסתורין-קומי מונפש לילדים, שהופק על ידי חברת ההנפשה "האחים וורנר הנפשה" והופץ ישירות למדיה הביתית בשנת 2021 על ידי "Warner Bros.
סרט זה הוא ה-36 בסדרת סרטי "סקובי דו" שהופצו ישירות למדיה ביתית, והוא משמש כקרוסאובר בין הסדרות "סקובי-דו, איפה אתה?" ו"אמיץ הכלב הפחדן".
הסרט הופץ ב-DVD ובמדיות ביתיות ב-14 בספטמבר 2021.
לאחר שחבורת "מסתורין בע"מ" חושפת פושע דמוי-ליצן ובכך מסכלת שוד בנק, סקובי-דו שומע רעש מוזר ונס על נפשו.
במקביל, בעיירת שום מקום, נראה שאמיץ הכלב הפחדן סובל מאותה בעיה, אם כי נראה שמיוריאל ויוסטס לא שמים לבם לכך.
החבורה ממהרת אחרי סקובי, ומגלים שהגיעו לעיירת שום מקום שבקנזס, שם ציקדות עוינות רבות תוקפות את אמיץ וסקובי.
לאחר שבכוחות משולבים הם הורגים את הציקדות, מיוריאל מזמינה את החבורה לביתה.
גם חברי "מסתורין בע"מ" וגם משפחת בג מוזמנים לארוחת ערב עם ראש עיריית שום מקום.
עם זאת, בדרכם לשם, מותקפים סקובי ואמיץ על ידי מלכת ציקדות ענקית, שהורסת את הטנדר של יוסטס.
בהגיעם לאחוזתו, מציע ראש העירייה לחברי "מסתורין בע"מ" סיור במוזיאון המפרט את ההיסטוריה המפותלת ומלאת-המוזרויות של עיירת שום מקום.
בניסיון לשוב לבית משפחת בג על מנת לפענח את התעלומה, הקבוצה מותקפת שוב על ידי מלכת הציקדות, אשר חוטפת את רובם ומשאירה מאחור רק את סקובי ואמיץ.
כשהם מחברים את הטאבלט האישי של ולמה למחשב של אמיץ, הם מגלים שגודלה הלא-טבעי של המלכה הוא כתוצאה מהשפעתו של מטאור המכיל חומר אפל, שככל הנראה חיסל את הדינוזאורים, אשר קבור מתחת לבית משפחת בג.
אמיץ וסקובי מאחזרים את המטאור ומצילים את החבורה, אך ניסיונם לברוח מסוכל על ידי מלכת הציקדות, שלוקחת את המטאור ואת מיוריאל כבת ערובה, מה שמאלץ את אמיץ להתמודד עם פחדיו ולהתעמת איתה.
לאחר קרב ארוך, מלכת הציקדות נלכדת מתחת להריסות טחנת הרוח של משפחת בג.
הגנרל והסגן מגיעים עד מהרה לתפוס את מלכת הציקדות, שמתגלה כרובוט מכני ענקי שנשלט על ידי קוטס החתול ומיסייה דה לה קוואק.
לאחר שגילו את קיומו של המטאור, השניים שיתפו פעולה על מנת להשתלט על בית עיירית שום מקום ולהשתמש במשאביה על מנת לחפור את המטאור ולשדוד מספר מקומיים אמידים.
כשנודע להם ש"מסתורין בע"מ" נמצאת באזור, השניים השתמשו במטאור במטרה לשטוף את מוחם של אוכלוסיית הציקדות המקומית על מנת להפחיד אותם ו"להגביר את ההימור".
הגנרל מנסה להשמיש את המטאור כנשק, אך לפי הצעתו של אמיץ, הוא הופך לכדור דיסקו, לאורו הקבוצה חוגגת את ניצחונה.
פרנק ולקר – סקובי-דו; פרד ג'ונס
גריי דלייל – דפני בלייק; פראו גלוקנשפיל
מת'יו לילארד – שאגי רוג'רס
קייט מיקוצ'י – ולמה דינקלי; הטאבלט של ולמה
ג'ף בנט – המדריך לעזרה הכללית; הסגן
ג'ף ברגמן – יוסטס בג; המחשב של אמיץ; ראש עיריית שום מקום
מרטי גרבשטיין – אמיץ הכלב הפחדן; הליצן; מר מקגיל
צ'אק מונטגומרי – הגנרל; מר גלוקנשפיל
פול שופלר – קוטס החתול; מיסייה דה לה קוואק; מנחה "חדשות שום מקום"
תיאה וייט – מיוריאל בג; הגברת הזקנה העשירה
על אף היותו של הסרט אירוע קרוסאובר בין זיכיון "סקובי דו" לסדרת ההנפשה "אמיץ הכלב הפחדן", טרם הפצת הסרט חשף ג'ון ר.
דילוורת', יוצרה המקורי של "אמיץ הכלב הפחדן", כי לא היה מעורב בהפקת הסרט.
נוסף לכך, נמסר על שובם של מרטי גרבשטיין ותיאה וייט לדיבוב דמויותיהם של אמיץ ומיוריאל בג, בעוד שלדיבוב דמותו של יוסטס בג, אותו דיבבו בעבר ליונל וילסון וארתור אנדרסון, לוהק ג'ף ברגמן; עקב מותם של השניים בשנת 2003 ושנת 2016, בהתאמה.
ברגמן דיבב בעבר את דמותו של יוסטס בפרסומת מסחרית לרגל יום השנה ה-20 של ערוץ "Cartoon Network" בשנת 2012.
סרט זה הוא סרטה האחרון של תיאה וייט, שמתה במהלך ניתוח להסרת סרטן הכבד ב-30 ביולי 2021, והוא הוקדש לזכרה.
הסרט הופץ ב-DVD ובמדיות ביתיות ב-14 בספטמבר 2021, בהפצתה של "Warner Bros.
בביקורת שכתב עבור האתר "Geek Vibes Nation", העניק דילון גונזלס לסרט ביקורת חיובית: בביקורת חיובית דומה, כתבה בקי אובריאן מ-"Cinelinx" כי הסרט
מנגד, אתר הביקורות המרוכזות "Common Sense Media" העניק לסרט 2/5 כוכבים.
האתר "Boca do Inferno" ציין כי הסרט
ישעיהו שור (ה'תקל"ט, 1779 – כ"ז באדר ה'תרל"ט, 22 במרץ 1879) היה אדמו"ר בדור הרביעי של תנועת החסידות.
רבה של העיר יאשי (כיום ברומניה), ורבה הראשי של נסיכות מולדובה.
ישעיהו שור נולד בעיירה מיקולינצה (כיום במחוז טרנופול במערב אוקראינה).
הוריו היו משה שור, מצאצאי הרב אפרים זלמן שור, ונעכא בת רבי יהודה אריה לייבוש.
התחנך אצל אביו ואצל רבי מרדכי מקרמניץ.
התחתן עם בתו של הגביר זאב מטרנוב שמימן ישיבה שישעיהו שור עמד בראשה.
אחר כך שימש כרב בקהילות הורודנקה שבאוקראינה, חוטין (כיום באוקראינה, אז חלק מבסרביה), דולינה וזברז' שבאוקראינה.
לאחר פטירת רבו ביוני 1820 ביקר בחצרות האדמורים אברהם יהושע השיל מאפטא במז'יבוז' (שהיה לפניו רב העיר יאשי), מנחם מנדל הגר בקוסוב וצבי הירש מזידיטשוב בז'ידאצ'וב.
ב-1854 מונה לתפקידי רב העיר יאשי (כיום בצפון-מזרח רומניה) והרב הראשי של נסיכות מולדובה, והוא פתח חצר חסידית משלו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא עמד במרכז פולמוס עם משכילים מבני עירו שניסו ליישם תיקונים, כמו להקים תלמוד תורה מודרני.
עקב כך הושעה ממשרתו בעזרת מיכאיל קוגלניצ'אנו (שעתיד היה להיבחר כראש ממשלת רומניה), אך הוחזר אליה אחרי זמן קצר בלחץ הציבור.
ישעיהו שור התעוור בזקנתו, אך המשיך ללמד.
הוא נפטר כבן מאה ב-22 במרץ 1879 ונקבר בעיר יאשי.
כליל תפארת – על חמשת חומשי התורה, כולל גם תשובות וחידושי תורה.
חזון ישעיהו – על התורה.
חידושי רבינו ישעיה שור – לקט מחידושיו ושו"ת שנלקטו מספריו.
הרב ישראל אברהם פורטוגל, רבה של סקולני.
ישראדיסק חב' ישראלית לתקליטים בע"מ הייתה חברת תקליטים ישראלית שפעלה בין השנים 1967 ל־1989. החברה עסקה בהפקת והפצת מוזיקה ישראלית מקורית, תקליטים לילדים, ותיעוד של תוכניות רדיו ותיאטרון.
החברה הוקמה בשנת 1967 על ידי המפיק אבשלום רובין ואיש העסקים יגאל קמחי.
פעילותה התפתחה מתוך חברת "ארץ ישראל המזרחית בע"מ" - חברה שפעלה מחנות ברחוב הרצל 4 בתל אביב ועסקה ביבוא ציוד מיכון משרדי כגון, מכונות חישוב ומכונות כתיבה.
ב-1964 קיבלה זיכיון לשווק וייצור בישראל של מוצרי חברת התקליטים הבריטית "EMI" וחברת הבת האמריקאית "קפיטול רקורדס".
בין האמנים שהיו חתומים בחברת "EMI" היו: הביטלס, קליף ריצ'רד הצלליות ועוד, שזכו להצלחה רבה גם בישראל.
פעילות זאת בוצעה באמצעות חברה חדשה שהקימו, בשם "מפעלי מוזיקה ישראליים איי.מ.אי.
בשנת 1967 פורקה השותפות עם "הד-ארצי" ו"ישראדיסק" הוקמה במקומה.
התקליטים עברו להיות מיוצרים במפעל "ישראפון" באזור התעשייה חולון.
בשנת 1970 איבדה "ישראדיסק" את זיכיון "EMI" בישראל לחברת "סי בי אס ישראל", והתמקדה בהפקות מקור ובפיתוח רפרטואר עברי.
כמו כן פיתחה את המוצר "ספר קלטת" והפיקה תקליטים במגוון סגנונות – מוזיקה עברית, מוזיקה לילדים, תקליטי קריינות, ותוכניות רדיו מוקלטות.
בסוף 1989 הוציא שופט בית־המשפט המחוזי צו פירוק לחברה לבקשת מספר נושים בהם: ספקים, ארגון אקו"ם ואמנים שונים.
אבשלום רובין, הבעלים של החברה, הפיק במשך שנים את פסטיבל הזמר לילדים אך ב-1987 הפסטיבל כשל מסחרית, כשהוא מותיר אחריו חובות כבדים לאמנים ולגופים אחרים שהשתתפו בו.
רובין עזב לארצות־הברית והחברה עברה לכינוס נכסים.
חברת "ויזארט בע"מ" רכשה את קטלוג של "ישראדיסק" והמשיכה להפיץ את התקליטים שלה.
בשנת 2001 ניסה שלמה ארצי למנוע מחברת "ויזארט" הוצאה מחדשות של אחד מאלבומיו הישנים מקטלוג "ישראדיסק", אותו ביקש לגנוז.
אלבומיו הראשונים של הזמר שלמה ארצי, אבי טולדנו
תקליטים מסדרת פסטיבל שירי הילדים
שירים והפקות עם דודו זכאי
תיעוד של הצגות ופרויקטים תיעודיים
יִשְׂרָאֵל היא מדינה במזרח התיכון, בדרום-מערב אסיה, השוכנת על החוף הדרום־מזרחי של הים התיכון.
ישראל הוקמה בשטחי ארץ ישראל, ביתו הלאומי וארץ מולדתו של העם היהודי.
המדינה הכריזה על עצמאותה בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948.
ישראל גובלת ב ובמצרים במערב, בים האדום בדרום, בירדן במזרח, בסוריה בצפון־מזרח ובלבנון בצפון.
בין ישראל ומצרים, לאורך רצועת החוף בים התיכון, נמצאת רצועת עזה, שבשליטת חמאס.
באזור ההר המרכזי והבקעה שבין ישראל לירדן נמצאים שטחי יהודה ושומרון, המוחזקים בידי ישראל תחת תפיסה לוחמתית, כשבחלק משטחי יהודה שומרון – שולטת בצורה חלקית הרשות הפלסטינית – הגובלת כמעט מכל צדדיה בשטחים הישראליים בפועל, וכן גם בקרבת הגבול עם ירדן.
שטחה של המדינה הוא 22,072 קמ"ר (כולל מזרח ירושלים ורמת הגולן, עליהן הכריזה ריבונות, ללא אזור יהודה ושומרון ורצועת עזה).
אוכלוסייתה מונה בשנת 2025, על־פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מעל 10 מיליון תושבים.
מבחינה דמוגרפית, רוב הישראלים הם יהודים (76.6%), ויש בה מיעוט ערבי גדול (כ־20.9%, מרביתו מוסלמי) וקבוצות מיעוט אחרות (2.5%).
במהלך המאה ה־19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי אירופה שהביאה להקמת התנועה הציונית ולגלי עלייה לארץ ישראל.
ב־1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה האימפריה הבריטית את ארץ ישראל מידי העות'מאנים ופורסמה הצהרת בלפור.
בתקופת המנדט הבריטי מאבקים ממושכים בין היישוב היהודי וערביי ארץ ישראל הביאו את בריטניה למסור את שאלת המנדט בארץ לאו"ם, שהמליץ ב־1947 לחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית.
התוכנית התקבלה על ידי הסוכנות היהודית, אך נדחתה בידי ההנהגה הערבית; עימות צבאי שניצת בין הצדדים התפתח למלחמת העצמאות, שבמהלכה הוכרזה הקמתה של מדינת ישראל.
בתום המלחמה והסכמי שביתת הנשק, שלטה ישראל במרבית שטח המנדט לשעבר, אף מעבר למה שהוקצה למדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
יהודה ושומרון ורצועת עזה נכבשו על ידי ירדן ומצרים, בהתאמה.
המדינה הערבית לא הוקמה, ומאות אלפי ערבים־פלסטינים נסו או גורשו מבתיהם במסגרת הנכבה.
במקביל עלו לישראל מאות אלפי פליטים יהודים ממדינות ערב.
ב־1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, רצועת עזה וחצי האי סיני ואת רמת הגולן.
מלבד סיני, שהחזירה ישראל למצרים במסגרת הסכם השלום ביניהן, ורצועת עזה, שממנה נסוגה באופן חד־צדדי ב-2005, המשיכה ישראל לשלוט בשאר השטחים האמורים.
חוקי המדינה הוחלו במלואם על מזרח ירושלים ורמת הגולן, ובאופן חלקי על יהודה ושומרון.
בעקבות הסכמי אוסלו, ניתנה אוטונומיה חלקית לרשות הפלסטינית בכ־40% משטחי יהודה ושומרון ובעבר גם על רוב שטח רצועת עזה.
מאמצים לפתור את הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא הבשילו לכדי הסכם שלום סופי; ברם, נחתמו הסכמי שלום ונורמליזציה אחרים בין ישראל למדינות ערביות.
בחוקי היסוד שלה מוגדרת ישראל כ"מדינה יהודית ודמוקרטית".
ישראל היא דמוקרטיה ייצוגית, עם מערכת פרלמנטרית, ייצוג בשיטה היחסית וזכות בחירה אוניברסלית.
ראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת והכנסת היא הרשות המחוקקת.
על פי החוק הישראלי, בירת ישראל היא ירושלים.
למדינות רבות יש הסתייגויות לגבי מעמדה של ירושלים כבירת ישראל, ועל כן נמצאות רוב השגרירויות הזרות בישראל בגוש דן ובפרט בתל אביב, המרכז הכלכלי והטכנולוגי של המדינה.
ישראל היא מדינה מפותחת וחברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
כלכלת המדינה דורגה ב־2025 במקום ה־26 בעולם, על פי תוצר מקומי גולמי נומינלי, כלכלתה בין המפותחות והמתקדמות בעולם.
לישראל כוח עבודה מיומן, והיא אחת המדינות המשכילות בעולם, על פי אחוז אזרחים בעלי תואר דוקטור.
רמת החיים בישראל היא הגבוהה ביותר במזרח התיכון, ובמדד הפיתוח האנושי של האומות המאוחדות היא מדורגת במקום ה-19. תוחלת החיים בה היא אחת הגבוהות בעולם.
התרבות הישראלית כוללת מגוון רחב ועשיר של השפעות ויצירה.
ההיסטוריה שהתקיימה בשטחה של ישראל היא מהעשירות והקדומות בעולם, והיא מהאזורים הראשונים בעולם בו הופיעה חקלאות ובה הוקמו ערים.
השם "ישראל" מופיע בתנ"ך יותר מאלפיים פעמים.
הוא נזכר לראשונה בספר בראשית כשמו החדש של יעקב אבינו, שניתן לו על ידי מלאך אלוהים שנאבק עמו לפני פגישתו עם עשו.
יעקב גבר על המלאך ודרש את ברכתו, וזה הודיע לו כי מעתה ייקרא בשם ישראל .
בהמשך שימש השם את צאצאיו של יעקב, אשר הפכו לשבטי ישראל.
במגילת העצמאות נאמר: "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ־ישראל, היא מדינת ישראל".
שמה של המדינה נקבע סמוך להקמתה על־פי הצעתו של דוד בן-גוריון.
השם נועד לייצג את אופייה היהודי של המדינה מבלי לפגוע בזהותם של אזרחים לא־יהודים ומבלי להתחייב לאידאולוגיה או למציאות פוליטית מסוימת.
הצעות אחרות לשמה של המדינה שתוקם היו "ציון", "עבר", "צבר", "יהודה" ועוד.
הצירוף "מדינת ישראל" נמצא בשימוש נרחב, והוא מופיע, בין השאר, על עטיפת הדרכון הישראלי.
בסמל המדינה מופיע מראשיתו השם "ישראל".
במרץ 2016 נקבע בתיקון לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה כי שם המדינה הוא "ישראל", וכך נקבע גם בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
על מסמכים רשמיים של המדינה מופיע שם המדינה גם בערבית, שפה שיש לה מעמד מיוחד בישראל.
שם המדינה בערבית, إسرائيل (תעתיק: אִסְרָאאִיל), נלקח מהאופן שבו מופיע השם "ישראל" בקוראן ובמקורות המוסלמיים, ומהאופן שבו מתועתק השם "ישראל" בתרגומי התנ"ך לערבית.
על שטרות כסף, מטבעות ובולים מופיע שם המדינה בעברית, בערבית ובאנגלית: Israel.
בין דגלי המדינה שעמדו על הפרק בהקמת המדינה בלטו דגל התנועה הציונית והדגל שתיאר בנימין זאב הרצל בספרו "מדינת היהודים".
לגבי דגל התנועה הציונית עלה חשש כי בחירתו תיצור בעיה עבור יהודים ציונים אזרחי מדינות אחרות, אולם לבסוף הוחלט לאמצו מכיוון שהיה פופולרי מאוד ביישוב העברי בארץ ובקרב יהודים בעולם, וכיוון שראשי הסניפים הגדולים של התנועה הציונית בחוץ־לארץ עודדו זאת.
לצורך עיצוב סמל המדינה התפרסם מכרז שבו הומלץ השימוש בסמל מנורת שבעת הקנים.
העיצוב הנבחר היה הצעתם של האחים שמיר, בשינויים קלים.
במוקד הסמל מנורת שבעת הקנים כפי שהיא מופיעה בתבליט שעל שער טיטוס ברומא, משני עבריה ענפי זית, ותחתיה המילה "ישראל" בעברית.
תיאור הדומה למראה זה מופיע בספר זכריה (פרק ד'), אולם לא ברור אם הדמיון מקרי או שהאחים שמיר אכן השתמשו בספר זכריה כהשראה לעיצוב הסמל.
ימי החגים, המנוחה והשבתון במדינת ישראל מבוססים על הלוח העברי והחגים היהודיים; הבולטים שבהם חגי תשרי (ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות) וחג הפסח, ובמידה פחותה גם שבועות, חנוכה ופורים.
בחגים אלה ישנן חופשות מרוכזות בבתי הספר ובחלק ניכר ממקומות העבודה ולכן ישראלים רבים מנצלים אותם לחופשה, טיולים, בילויים בחיק הטבע ומפגשים משפחתיים מורחבים.
לצד חגים אלה נקבעו מספר מועדים לאומיים: המרכזי שבהם הוא יום העצמאות שנחגג בה' באייר או בסמוך לו, ובו נחגגת הקמת מדינת ישראל.
יום קודם לכן נקבע כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, שבו מתייחדת מדינת ישראל עם זכרם של חללי מערכות ישראל, ונפגעי פעולות האיבה.
יום הזיכרון השני החשוב שקבעה ישראל הוא יום הזיכרון לשואה ולגבורה, שבו מתייחדים עם זכר היהודים שנספו ב.
ישנם מועדים רשמיים חשובים פחות, בהם יום ירושלים, יום הרצל ויום הזיכרון ליצחק רבין.
מדינת ישראל מכירה במעמד עדות של לא-יהודים, ובהתאם לכך ביום המנוחה השבועי ובימי החגים של אותן עדות, כגון צום הרמדאן של המוסלמים וחג המולד של הנוצרים.
בכך מתאפשר להם לשמור על ייחודם התרבותי.
ישראל קמה על שטח בתוך ארץ ישראל, הארץ שהובטחה על־פי התנ"ך לאבות ולשבטי ישראל לאחר יציאת מצרים.
ארץ זאת היא מקום מושבן ההיסטורי של ממלכת ישראל המאוחדת ושל ממלכת ישראל שהתקיימה עד המאה ה־8 לפנה"ס וממלכת יהודה שהתקיימה עד המאה ה-6 לפנה"ס.
לאחר שיבת ציון, ובמהלך רוב תקופת בית שני, התקיימה בה אוטונומיה יהודית תחת שלטונן של אימפריות זרות, עד הקמתה של ממלכת החשמונאים העצמאית במאה ה-2 לפנה"ס.
ב־63 לפנה"ס איבדה יהודה החשמונאית את עצמאותה, כאשר ירושלים נכבשה בידי פומפיוס והפכה למדינת חסות רומית.
המרד הגדול שפרץ ב־66 לספירה דוכא בידי הרומאים, ובמהלכו טיטוס החריב את ירושלים ואת בית המקדש השני, וכן יישובים יהודים רבים בסביבה.
במהלך המרד יהודים רבים נהרגו או נמכרו לעבדות, ורבים נעקרו מאדמתם.
מרד בר כוכבא שפרץ בשנת 132 לספירה דוכא באכזריות על ידי הרומאים, ובעקבותיו נותרה יהודה חרבה ושוממה.
במאות הבאות, היישוב היהודי בארץ הלך והתמעט בשל גזרות דתיות וכלכליות, ובמאה ה-4 נעשו היהודים למיעוט בארץ ישראל.
מהמאה ה־4 לספירה ועד המאה ה־20 החליפה ארץ ישראל, שהייתה ידועה בלעז כפלשׂתינה, ידיים רבות בין כובשים מלאומים ודתות שונות.
יישוב יהודי משמעותי שמרכזו בגליל התקיים עד המאה ה־9 ואף מאוחר יותר, ובמשך כאלף שנים היו בארץ קהילות יהודיות קטנות מאוד.
הקהילות היהודיות בגולה סבלו מיחס עוין כמעט בכל מקום שבו התיישבו.
במקומות רבים בעולם נאסרה התיישבות יהודית בערים, ואירועים אלימים כלפי האוכלוסייה היהודית אירעו לעיתים תכופות.
עלייה יהודית מן התפוצות לארץ ישראל, בתקופות שבהן הדבר התאפשר, הגדילה את מספר היהודים שחיו בארץ מסוף ימי הביניים ואילך.
העליות הגדולות ביותר החלו במאה ה־19, ערב הקמת התנועה הציונית.
במאה ה־19 הוקמה התנועה הציונית ובשלהי המאה הוקמו מוסדותיה.
ההסתדרות הציונית העולמית הגדירה בתוכנית בזל את מטרתה של התנועה הציונית להקים "מולדת לעם היהודי בארץ ישראל במשפחת העמים".
בנימין זאב הרצל היה מייסד ההסתדרות הציונית ומנהיגה מהיווסדה ב־1897 ועד מותו ב־1904. לצד הרצל פעל המנהיג הציוני והמדען חיים ויצמן, שתרם לפרסום הצהרת בלפור בידי ממשלת בריטניה ב־1917. במקביל להקמת התנועה הציונית התחוללה פעילות ציונית מעשית, שבאה לידי ביטוי בעלייה גדולה יחסית לארץ.
לאחר הקמת המנדט הבריטי על ארץ ישראל על בסיס הצהרת בלפור, לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל היישוב העברי בארץ להתפתח ולשגשג, למרות התנגדות ערביי ארץ ישראל, ולמרות ניסיונות מאוחרים של ממשלת בריטניה להתנער מהצהרת בלפור, כגון קביעת תקנות הספר הלבן השלישי של 1939.
דוד בן-גוריון, מראשי תנועת העבודה ביישוב, שימש יושב ראש הסוכנות היהודית בשנים 1935–1948, שהייתה ממשלת "המדינה שבדרך" של היישוב היהודי.
בן-גוריון הוביל את הדרישה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אף במחיר חלוקת הארץ.
התנועה הציונית קיבלה את תוכניתו של בן-גוריון בוועידת בילטמור ב־1942. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות השואה ובעיית הפליטים שלא הצליחו להגיע ארצה, זכה העניין היהודי לאהדה כלל־עולמית, וגברה ההכרה בצורך להעניק ליהודים בית לאומי וריבונות בחלקים מארץ ישראל, לאחר התפרקות בריטניה מארצות החסות שלה.
בעקבות החלטת האו"ם בדבר חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות – יהודית וערבית – פרצו מהומות בכל הארץ, שהפכו במהרה למלחמת העצמאות.
ב־14 במאי 1948 (יום שישי, ה' באייר תש"ח, ערב סיום המנדט הבריטי 15 במאי), קרא דוד בן-גוריון את מגילת העצמאות והכריז על הקמתה של מדינת ישראל.
אז החל החלק השני של מלחמת העצמאות: צבאות מצרים, סוריה, עבר הירדן, לבנון ועיראק הצטרפו ללחימה.
בתחילת יוני הכריז האו"ם על הפסקת אש ("ההפוגה הראשונה") למשך חודש ימים.
בסוף מאי הוקם צבא ההגנה לישראל, ולאחר ההפוגה הייתה ידו על העליונה והוא עבר להתקפה.
לאחר חודשים ארוכים של לחימה הוכרזה ב־1949 הפסקת האש.
ב־11 במאי 1949 הצטרפה ישראל לאומות המאוחדות.
בסיום המלחמה נקבעו קווי שביתת הנשק – הקו הירוק (שלא הוגדר מעולם כגבולה הרשמי של המדינה).
הקו הירוק שימש כגבול דה פקטו של מדינת ישראל עד יוני 1967. רוב מדינות העולם והארגונים הבין-לאומיים מתייחסים כיום לקו הירוק כגבול הריבונות של ישראל.
על התושבים הערביים שנשארו בתוך תחומי המדינה או שהיו ב והועברו אליה בעקבות הסכמי שביתת הנשק הוטל ממשל צבאי, שבוטל רק ב־1966.
ראש הממשלה בן-גוריון ביקש לבסס את הממלכתיות כעקרון מנחה בהנהגת המדינה.
בשנה הראשונה להקמתה, הוא פירק את הפלמ"ח ופעל כנגד המחתרות היהודיות אצ"ל ולח"י, בפעולות שהעיקרית והידועה שבהן הייתה הטבעת אוניית הנשק אלטלנה.
פעולות נגד ארגוני מחתרת נעשו גם לאחר רצח הדיפלומט השוודי פולקה ברנדוט, שבעקבותיו הוציאה הממשלה הזמנית תקנות חמורות למניעת טרור.
לח"י וארגון בשם "חזית המולדת", שנטל אחריות לרצח, הוכרזו כארגוני טרור.
מייד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה החלו גלי עלייה המונית מארצות רבות, ותוך מספר שנים הוכפל מספר היהודים במדינה.
גל העלייה הגדול ביותר היה ב־1949, בתום מלחמת העצמאות, ונקרא העלייה ההמונית.
מבצעים מיוחדים רבים נעשו להעלאת יהודים, במיוחד מארצות ערב, שאחד המפורסמים שבהם היה מבצע מרבד הקסמים, להעלאת יהודי תימן.
בשנת 1950 נחקק חוק השבות, המאפשר לכל יהודי לעלות לישראל.
בשנת 1952 נחתם הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה המערבית.
שנות ה-50 היו העשור הראשון לעצמאותה של מדינת ישראל, תקופה שהתאפיינה באתגרים גדולים לצד תהליכי צמיחה מואצים.
המדינה הצעירה עמדה בפני גלי עלייה המוניים, בעיקר מאירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, שכללו כ-700,000 עולים.
הקליטה ההמונית חייבה פתרונות דיור מיידיים, והממשלה הקימה מחנות עולים ויישובים ארעיים שכּוּנוּ מעברות.
על מנת להתמודד עם מצב כלכלי קשה ומחסור חמור במזון ומוצרי צריכה, הנהיגה הממשלה מדיניות צנע בין השנים 1949 ל-1959. במסגרת המדיניות, הוטלה הקצבת מזון באמצעות תלושים ופיקוח מחירים הדוק.
מטרת הצנע הייתה למנוע אינפלציה קיצונית, להבטיח חלוקה שוויונית של המשאבים המוגבלים ולצמצם את הגירעון התקציבי.
בשנים 1954–1955 התחוללה בארץ פרשת לבון, שעוררה בפעם הראשונה פקפוק בממשל ובמוסדות הביטחון.
ב־1956, בעקבות הודעת מצרים על הלאמת תעלת סואץ ושורה של פעולות טרור מצד הפדאיון, פתחה ישראל, בשיתוף פעולה סודי עם בריטניה וצרפת, במלחמת סיני – לכיבוש חצי האי סיני והשגת שליטה על תעלת סואץ.
במלחמה הציג צה"ל תמרונים מזהירים של חיל השריון שהביסו את הצבא המצרי, וכבש את סיני.
לאחר שהושגו התוצאות הרצויות נסוגה ישראל מחצי האי סיני ומרצועת עזה, בלחץ המעצמות.
ב-1957 טבעה הספינה אגוז, שהבריחה עולים ממרוקו לישראל.
45 מנוסעי הספינה קיפחו את חייהם.
שנות ה-60 בישראל היו עשור של פריחה אמנותית ותרבותית.
בתחום המוזיקה, פעלו להקות צבאיות כמו התרנגולים ושלישיית גשר הירקון, ששיריהן הפכו לקלאסיקות.
גם עולם הקולנוע הישראלי החל להתפתח עם יצירת סרטים כמו סאלח שבתי (1964), שביטאו את המתיחות העדתית שהחלה להתפתח בחברה.
שלישיית הגשש החיוור הייתה אחד מכוחות המפתח בעיצוב התרבות וההומור הישראליים בשנות ה-60. הם הוקמו בשנת 1963 על ידי האמרגן אברהם דשא (פשנל), וכללו את גברי בנאי, שייקה לוי וישראל פוליאקוב.
ב־1960 לכד המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים את פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, והוא הובא למשפט בישראל.
במהלך משפטו נחשפו בציבוריות הישראלית פרטים רבים וקשים על השואה, והחברה החלה לגלות יותר עניין בנושא זה.
אייכמן נמצא אשם ונידון למוות.
הוא הוצא להורג ב־1962. ב-1961 ישראל שיגרה בהצלחה רקטה מתוצרת עצמית, שביט 2, שהיוותה צעד משמעותי בפיתוח היכולות הטכנולוגיות והביטחוניות שלה.
ב-1964 המוביל הארצי מתחיל לפעול ומזרים מים מהכנרת לנגב, ומאפשר את פיתוח החקלאות באזור.
במהלך חודש מאי 1967 התחדש המתח בין ישראל לשכנותיה.
בעקבות איומים של מצרים, סוריה וירדן, גירוש כוחות האו"ם מרצועת עזה וסגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי, שהיוותה עילת מלחמה, פתחה ישראל ב־5 ביוני במתקפת מנע נגד צבאות מדינות ערב, שהתפתחה למלחמת ששת הימים.
המלחמה הסתיימה בניצחון לישראל, שהביסה שלושה צבאות ערביים גדולים, וכבשה את חצי האי סיני, את רמת הגולן, את רצועת עזה, את יהודה ושומרון ואת מזרח ירושלים.
קו הפסקת האש החדש ברמת הגולן כונה "הקו הסגול".
בעקבות המלחמה הפך "הקו הירוק" לגבול מנהלי בין שטחים הנתונים למרות ישראל.
החוק הישראלי הוחל על השטחים שבתוך הקו הירוק, וכן על החלק המזרחי של ירושלים (שאוחד עם החלק המערבי) ועל רמת הגולן (מאז 1981).
רוב השטחים שמחוץ ל"קו הירוק" הוכפפו לממשל מיוחד.
בשנים 1968–1972 התחוללו קרבות בין ישראל לבין סוריה ומצרים לאורך "הקו הסגול".
תקופה זו מכונה מלחמת ההתשה.
בתחילת שנות ה־70 החלו ארגוני הטרור הפלסטיניים, בראשות אש"ף, בהפעלת גל טרור כנגד ישראל ונגד מטרות יהודיות מחוץ לישראל.
שיא גל הטרור היה טבח הספורטאים במינכן בזמן אולימפיאדת מינכן 1972.
ביום הכיפורים תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, הפתיעו צבאות מצרים וסוריה את ישראל במתקפה, שהתפתחה למלחמת יום הכיפורים, במטרה להשיב לעצמן את השטחים שאיבדו במלחמת ששת הימים או לפחות חלק מהם.
למרות ההפתעה והמכה שספג צה"ל בתחילת המלחמה, הוא יצא ממנה כשידו על העליונה, וב־24 באוקטובר 1973, עם הכרזת האו"ם על הפסקת האש, הייתה דמשק בטווח הארטילריה הישראלית.
מלחמה זו נחשבת לאירוע קשה בתולדות המדינה, עקב המספר הגבוה של ההרוגים במערכה ובעקבותיה מונתה ועדת אגרנט.
למלחמה היו השפעות מדיניות ופוליטיות רבות; סללה את הדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים.
הבחירות שנערכו במאי 1977, הביאו למהפך פוליטי בישראל.
בפעם הראשונה מאז קום המדינה חדלה מפא"י (על נגזרותיה: המערך הראשון, מפלגת העבודה, המערך השני) להיות מפלגת השלטון.
מפלגת הליכוד ובראשה מנחם בגין, השיגה רוב בכנסת יחד עם המפד"ל והרכיבה ממשלה.
מאוחר יותר הצטרפה אליה גם מפלגת ד"ש.
בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, ונאם בפני הכנסת.
זו הייתה ההכרה הראשונה שישראל זכתה לה מצד אחת משכנותיה.
בעקבות הביקור החל משא ומתן בין ישראל למצרים שהסתיים בחתימת הסכמי קמפ דייוויד.
במרץ 1979 חתמו ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת על הסכם שלום בין שתי המדינות, שבמסגרתו החזירה ישראל למצרים את חצי האי סיני, ופינתה מספר יישובים ישראלים שהוקמו בו במהלך שנות ה־70. ישראל נתנה אוטונומיה לפלסטינים ברוב יהודה ושומרון וכן ברצועת עזה.
ב־7 ביוני 1981, במבצע אופרה, תקפה ישראל והשמידה כור גרעיני עיראקי בשלבי בנייה, ובכך מנעה מסדאם חוסיין להשיג נשק גרעיני.
ב־1982 פלשה ישראל ללבנון במבצע שלום הגליל, שייקרא מאוחר יותר מלחמת לבנון הראשונה, במטרה לסייע לנוצרים במלחמת האזרחים.
מטרתה המוצהרת של ההתקפה הייתה הגנה על יישובי צפון הארץ מהתקפות ארגונים פלסטינים שהתרכזו בדרום לבנון, באזור שכונה בישראל "פתחלנד" אך למעשה המלחמה נועדה לבצע שינוי במבנה המשטר בלבנון.
במסגרת המטרה הרשמית היה צה"ל אמור לכבוש רצועה ברוחב 40 ק"מ, אך הגיע בסופו של דבר עד לצפון לבנון וכבש את ביירות.
צה"ל גירש את אנשי אש"ף מלבנון, ומרכז הארגון עבר לתוניס.
המלחמה גבתה מצה"ל מחיר דמים גבוה, וב־1986 נסוג הצבא מרוב שטחי לבנון, והקים רצועת חיץ בדרום לבנון במטרה להגן על יישובי הצפון.
ב־1983 התפטר ראש הממשלה מנחם בגין מראשות הממשלה, כשהצהיר בישיבת הממשלה "איני יכול עוד", והוחלף ביצחק שמיר.
שנות ה־80 של המאה ה־20 התאפיינו בתיקו פוליטי בין גוש מפלגות הימין בהנהגת מנחם בגין ויצחק שמיר לגוש מפלגות השמאל בהנהגת שמעון פרס.
מלחמת לבנון הראשונה, האינפלציה התלת־ספרתית והתיקו הפוליטי חייבו ב־1984 הקמת ממשלת אחדות לאומית שכללה רוטציה בראשות הממשלה.
בבחירות 1988 ניצח הליכוד את המערך בהפרש של רבבות קולות.
שמיר, יושב ראש הליכוד, הקים ממשלת אחדות לאומית בלי רוטציה.
ב־15 במרץ 1990 הפילו ש"ס והמערך את ממשלת האחדות, בניסיון להקים ממשלת שמאל–דתיים, במהלך שנודע לימים בשם "התרגיל המסריח".
הניסיון כשל, ושמיר הרכיב ממשלת ימין–דתיים צרה.
ב־1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, שהתבטאה בעיקר במהומות, הפרות סדר, יידוי אבנים, פיגועי סכינאות ופיגועי ירי.
במלחמת המפרץ (ינואר–פברואר 1991) הותקפה ישראל בטילי סקאד עיראקיים, במהלך שנועד לגרור אותה למלחמה ולערער בכך את הקואליציה בין ארצות הברית ובעלות בריתה הערביות נגד עיראק.
ממשלת ישראל בראשות ראש הממשלה יצחק שמיר נמנעה מתגובה, לבקשת ארצות הברית.
בסוף 1991 נערכה ועידת מדריד, שסללה את הדרך בהמשך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים.
בבחירות שנערכו במאי 1992 הצליחו מפלגות השמאל להשיג גוש חוסם בכנסת, לראשונה מאז 1977, ויצחק רבין מונה בשנית לראשות הממשלה.
הממשלה בראשותו של רבין הובילה מספר מהלכים מדיניים לשלום עם שכנותיה.