tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר דקות לאחר ששוחח עם קסטר, שמע פנינגטון קולות ירי, לאחריהם הופיע קצין מטה שהודיע להם על החלטתו של מריט לצרף את החטיבה של פנינגטון להתקפה עם דבין.
קסטר השיב כי זו בוודאי טעות ורכב לדרכו.
כאשר הגיע פנינגטון לחזית גילה כי חטיבתו תקפה את קו הביצורים, נהדפה ונסוגה כעת לאחור בחוסר סדר.
בדיווח שלו לאחר הקרב הסביר פנינגטון כי הנסיגה נגרמה כתוצאה מחוסר קשר עם החטיבה של פיציו, הוצאת הדיוויזיה של קייפהארט מאגפו השמאלי והעובדה שלאנשיו כמעט ואזלה התחמושת.
ללא החטיבה של פנינגטון לשמאלו, נאלץ אף דבין לסגת עם אנשיו.
בזמן שכוחות האיחוד התארגנו מחדש, סיפק דבין תחמושת נוספת לאנשיו של פנינגטון וההתקפה חודשה.
גם הפעם נסוגה החטיבה של פנינגטון, אך הפעם המשיכה הדיוויזיה של דבין להתקדם, תוך לחימה כנגד חטיבות הקונפדרציה של ואלאס וסטיוארט.
לאחר שפרצה הדיוויזיה של איירס את קו ההגנה, העבירו ואלאס וסטיוארט את מרבית אנשיהם לקו ההגנה החדש שנמתח במאונך לדרך וייט אוק.
על אף זאת, עדיין נעצרה החטיבה של פנינגטון בקו הביצורים ושרידן עצר זמנית את התקדמותם מחשש שייקלעו לתוך אש אנשיו של איירס.
רק לאחר שהובאה החטיבה של מאיו מהקו כדי להקים את קו ההגנה השלישי הצליחה החטיבה של פנינגטון להתקדם.
פייב פורקס נכבשת, פגרם נהרג
סוללת התותחים בפייב פורקס וחלק מהחטיבה של סטיוארט עדיין החזיקו בצומת.
קולונל פגרם העמיד את שלושת תותחיו על קפל קרקע מעט גבוה, על פי הוראותיו של פיקט, ואז הלך לישון.
כאשר החלו היריות, התעורר פגרם ומיהר לצומת.
אנשי הסוללה שלו ירו לעבר הפרשים שהסתערו וירו לעברם מרובי ספנסר בעלי ירי רציף.
פגרם רכב על סוסו בין תותחי הסוללה שלו, ובעודו צועק פקודות לעבר אנשיו נורה ונפצע אנושות.
שרידי החטיבות של ואלאס, מאיו וסטיוארט לא יכלו להמשיך ולהחזיק בעמדותיהם בשדה הקרב, כאשר הופיעה הדיוויזיה של גריפין באגפם השמאלי בתמיכה להתקפת הפרשים בחזית, ודבין שלח את רגימנט הפרשים ה-1 אחר כוחות הקונפדרציה הנסוגים.
קציני דיוויזיות הפרשים דיווחו על כ-1,000 איש שנשבו, יחד עם שני דגלים וזוג תותחים שנפלו לידיהם במהלך הקרב.
לאחר שפרצו הפרשים את קו הביצורים והשתלטו על הצומת, הגיעו למקום גם הדיוויזיות של איירס וגריפין, מה שיצר חוסר סדר כאשר יחידות שונות התערבבו זו בזו.
לאחר שהתארגנו מחדש, הזיז דבין את הדיוויזיה שלו שמאלה וערך אותה באגפו השמאלי של גריפין, בעוד הדיוויזיה של איירס נפרסה מאחוריו.
אז החלו הכוחות לנוע מערבית לצומת.
מיילס חוסם את דרך וייט אוק
בשעה 17:30 של אותו יום, שלח גרנט את הדיוויזיה של בריגדיר גנרל נלסון מיילס מהקורפוס השני להחזיק במפגש של דרך וייט אוק עם דרך קלייבורן, על מנת למנוע מתגבורות להגיע אל פיקט מכיוון מזרח.
קסטר תוקף את האגף הימני ונבלם
לפני שהחלה התקפת האיחוד, מיקם קסטר את חטיבות הפרשים של ולס וקייפהארט כנגר האגף הימני של ביצורי הקונפדרציה והוריד את החיילים מסוסיהם לפי פקודתו של מריט.
קסטר הורה לרגימנט הפרשים ה-15 מניו יורק לבצע התקפת הסחה על קצה קו ההגנה שהוחזק על ידי החטיבה של קורס, ותכנן לאגף אותו בעזרת שתי החטיבות הנותרות.
החטיבה של קורס תוגברה על ידי חטיבה מדיוויזיית הפרשים של רוני לי, והרגימנט ה-15 נסוג פעמיים בניסיונו להגיע אל סוללת תותחי הקונפדרציה אשר ירתה לעבר אנשיו קלעי קופסה.
קסטר פתח בהתקפה עם תחילת ההסתערות של הרגימנט ה-15 ונע עם החטיבות הרכובות סביב האגף הימני, אך לפני שהצליח להתמקם בעמדה מאחורי קורס, הוביל רוני לי את הרגימנטים ה-2 וה-3 מצפון-קרוליינה בהתקפת נגד.
הפרשים של רוני לי הצליחו להחזיק בעמדתם ומנעו מקסטר לחבור לכוחות האיחוד שהתקדמו מערבה לרוחב קו ההגנה.
תחת חיפוי הפרשים של רוני לי, מהחטיבה של ברינגר, הצליחו סוללת התותחים של מק'גרגור, חיילי רגלים רבים ועגלות אספקה ואמבולנסים לסגת צפונה, מעבר לנחל האטצ'ר.
וורן מוביל את ההסתערות האחרונה
וורן מצא את הדיוויזיה של קרופורד כאשר אנשיה מסרבים להיכנס לשטח הפתוח בצידו המזרחי של שדה גיליאם בשעה שקסטר נבלם בידי אנשיו של רוני לי במערב ובדרום.
חיילי האיחוד סירבו לצאת כנגד קו הביצורים בו החזיקה החטיבה של קורס.
לאחר מספר דקות של התארגנות, לקח וורן את דגל הקורפוס ורכב לתוך השדה יחד עם קציני מטהו כאשר הוא קורא לאנשים לבוא בעקבותיו.
חיילי הדיוויזיה תקפו את החטיבה של קרוס בהצלחה, לקחו שבויים רבים ופיזרו את הנותרים.
במהלך ההתקפה נורה סוסו של וורן תחתיו, אחד מעוזריו נהרג ולוטננט קולונל הולון ריצ'רדסון מרגימנט הרגלים ה-7 מוויסקונסין נפצע קשה כאשר קפץ מסוסו בין וורן לבין המגינים.
לאחר שהחטיבה של קורס פוזרה, המשיכה הדיוויזיה של קרופורד מערבה על דרך וייט אוק עוד כ-800 מטרים.
לאחר טיהור כיסי התנגדות עצר וורן את המרדף כיוון שחיילי קונפדרציה נוספים לא נראו עוד באזור ובשל החשיכה היורדת.
וורן שלח מוקדם יותר את אחד מקציניו, לוטננט קולונל פרדריק לוק, אל שרידן כדי לדווח לו על כך שתקף את האויב מעורפו, לכד כ-1,500 שבויים והוביל את הדיוויזיה מהר ככל שהיה יכול.
לדיווח זה השיב שרידן שאינו מאמין לכך שוורן היה בחזית.
כאשר העביר את קורס אל צידו המערבי של שדה גיליאם, הורה פיקט לרוני לי להתכונן לסגת לעבר מסילת הברזל של הצד הדרומי.
רוני לי חיפה על אנשיו הלא רכובים באמצעות פרשיו וניהל פעולות השהייה מוצלחות כדי לאפשר ליחידתו לסגת באיטיות, אך היה עליו למהר לאחר התמוטטות החטיבה של קורס.
קסטר נכשל בניסיון לנתק רבים מאנשיו של רוני לי, אשר חצו את נחל האטצ'ר בדרך מערב דאבני וצעדו אל דרך פורד כדי להתייצב בפני פיציו לי.
קסטר רדף אחר אנשיו של רוני לי למרחק של כעשרה ק"מ, אך ויתר והקים מחנה בשדה הקרב, אליו הצטרפו אנשי החטיבה של פנינגטון, כאשר ירדה החשיכה.
על פי הערכות היסטוריונים, היה לשיעור האבדות טווח רחב.
על פי הערכותיו של ארל ג'.
Hess), 600 פצועים והרוגים, 4,500 שבויים, 13 דגלים ושישה תותחים שאבדו לקונפדרציה, 633 הרוגים ופצועים לקורפוס של וורן ופחות מכך לפרשים של שרידן.
נוח אנדרה טרודו (Noah Andre Trudeau) העריך את אבדות האיחוד ב-830, עם 103 הרוגים, 670 פצועים ו-57 נעדרים.
הערכות מוקדמות יותר מהס, של א.
Wilson Greene) והיסטוריונים אחרים, מגיעות לכ-600 הרוגים ופצועים לקונפדרציה וכ-2,400 שבויים, וגם כריס קלקין (Chris Calkins) נוטה לכיוון מספר השבויים הנמוך יותר.
Maass) מעריכים את אבדות האיחוד ב-830 ואת אבדות הקונפדרציה ב-605, בתוספת של בין 2,000 ל-2,400 שבויים, או 3,000 אבדות בסך הכול.
מספרים אלה כמעט זהים לנתוני שירות הפארקים הלאומי.
השורדים נעים לעבר מסילת הברזל
חיילי חטיבות הרגלים של הקונפדרציה ששרדו את הקרב נעו צפונה דרך היערות והשדות, חצו את נחל האטצ'ר והגיעו לעמדה סמוכה למסילת הברזל של הצד הדרומי בדרך מערב דאבני.
לאחר ארגון השורדים שהגיעו מיחידות רבות לתוך מערכים חדשים, הוביל פיקט את אנשיו לעבר טחנת הקמח של אקסטר (Exeter Mills) בפתחו של נחל ויפונוק (Whipponock Creek).
פיקט תכנן לנוע משם, לחצות את נהר אפומטוקס ולחבור לארמיית צפון וירג'יניה.
שרידן מדיח את וורן מהפיקוד
לאחר שהתקדמות הדיוויזיה של קרופורד נעצרה, שלח וורן את קולונל בנקהד אל שרידן עם דיווח על הקרב וביקש הוראות נוספות.
זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 19:00 רכב לעבר וורן קולונל פורסית' מהמטה של שרידן ומסר לו את ההודעה: בדיווח שלאחר הקרב, כתב שרידן כי הדיח את וורן מהפיקוד בשל חוסר יכולתו לארגן ולהניע מהר מספיק את כוחותיו מנקודת ההערכות בכנסיית נחל גרייבלי.
בנוסף לזאת, כעס שרידן על הססנות חיילי החטיבה של גווין בתחילת ההתקפה על קו עמדות העומק, וחשב כי לוורן יש חלק בכך כי לא הפגין מספיק ביטחון והשרה אותו על אנשיו.
שרידן הוציא פקודה, לפיה קודם גריפין למפקד הקורפוס החמישי, בארטלט למפקד הדיוויזיה של גריפין ופירסון למפקד החטיבה של בארטלט והורה להם לרדוף אלר כוחות הקונפדרציה במורד דרך וייט אוק.
באותו הזמן הסתיים הקרב בניצחון ושרידן וגריפין הגיעו לפייב פורקס.
וורן ההמום רכב אל עמדת הפיקוד של שרידן וביקש ממנו לשקול מחדש את החלטתו.
שרידן התפרץ כלפיו וענה כי אינו שוקל מחדש את נחישותו.
קציניו וחייליו של וורן הופתעו מפעולה זו וחלקם כתבו מכתבים, בהם יצאו להגנתו וטענו כי שרידן נהג בקנאה בשל חלקו של וורן בניצחון.
בהתחשב בעובדה כי ועדת החקירה של 1883 מצאה כי ההדחה הייתה בלתי מוצדקת, ציינו גם היסטוריונים רבים כי פעולתו של שרידן הייתה לא הוגנת.
פורטר מדווח לגרנט על הניצחון; גרנט מורה על מתקפה כוללת
קולונל הוראס פורטר, קצין המטה של גרנט ששימש כמשקיף בקרב, רכב בחזרה למפקדה הראשית בסביבות השעה 19:30, ודיווח בהתרגשות על הניצחון ועל לכידת כ-5,000 שבויים.
הניצחון בפייב פורקס פתח בפני כוחות האיחוד את הדרך אל מסילת הצד הדרומי.
לאחר ששמע את הדיווח פקד גרנט על מיד להורות להמפריז והקורפוס השני ולפארק והקורפוס התשיעי להתכונן מייד להתקפה כדי למנוע מכוחות הקונפדרציה להימלט מפיטרסבורג ולרכז את כוחם כנגד שרידן.
גרנט אמר לקציני המטה שלו כי הורה על מתקפה כללית לכל אורך קו החזית.
מיד ביקש הבהרות מכיוון שגרנט הורה על מתקפה לכל אורך קו החזית בשעה 04:00. גרנט אמר כי האמפריז ופארק צריכים להניע את כוחותיהם קדימה כדי ללחוץ על מערכי ההגנה ולהוציא סיורים קדמיים לשטח כדי לבחון עם כוחות הקונפדרציה החלו לעזוב את עמדותיהם.
אם עדיין יוחזק הקו בכוח תכנן גרנט לשלוח את הדיוויזיה של מיילס לתגבר את שרידן.
בנוסף הורה גרנט לרייט, פארק ואורד, יחד עם הקורפוס ה-24 של ג'ון גיבסון מארמיית נהר הג'יימס, לפתוח בהרעשה ארטילרית על עמדות האויב.
מפקדי הקורפוסים ואורד הודיעו כי לאנשיהם אין ראות טובה מספיק כדי לתקוף.
בשעה 22:00 נפתחה ההרעשה הארטילרית על עמדות הקונפדרציה ליד פיטרסבורג אשר נמשכה עד 01:00. כוחות הקונפדרציה לא עזבו את עמדותיהם והתקפת האיחוד החלה בסביבות השעה 04:40.
גרנט שולח דגלים של הקונפדרציה ללינקולן
בשל מחסור בקצינים זמינים שלח גרנט את עיתונאי הניו יורק הראלד סילבנוס קאדוולאדר (Sylvanus Cadwallader) לדווח לנשיא אברהם לינקולן על הניצחון בפייב פורקס ועימו מספר דגלי קרב שנתפסו, אשר שהה על סיפון אוניית הקיטור ריבר קווין בסיטי פוינט שבווירג'יניה.
לינקולן קיבל את הדגלים ואמר:
באותו הזמן החלה ההרעשה הארטילרית על עמדות הקונפדרציה ולינקולן נותר ער.
כאשר נרדם לבסוף, ראה לינקולן את עצמו בחלומו מת בבית הלבן לאחר שנהרג על ידי מתנקש.
לי שומע על התבוסה, שולח כוחות מערבית למסילת הברזל
לאחר הקרב עדכן פיציו לי את רוברט אי לי על התבוסה בפייב פורקס, במקום בו התרכזו כוחותיו ומה שנותר מיחידותיהם של רוני לי ורוסר, צומת הדרכים של כנסיית פורד ומסילת הברזל של הצד הדרומי.
לי שלח את לוטננט גנרל אנדרסון והרגלים שלו על מנת לסייע בהתארגנות מחדש ולתגבר את פיקט בהגנה על מסילת הברזל.
אנדרסון השאיר כוח קטן מאחור, עזב את טחנת בורג'ס (Burgess Mill) כדי להצטרף לפיציו לי בסביבות השעה 18:30 והגיע ליעד עם כוחותיו בשעה 02:00 בבוקר 2 באפריל.
תוכניתו של לי הייתה להגן על מסילת הברזל של הצד הדרומי מאזור תחנת הרכבת של סוט'רלנד (Sutherland's Station).
הכוח של אנדרסון כלל את הדיוויזיה של מייג'ור גנרל בושרוד ג'ונסון, את החטיבה של בריגדיר גנרל אפה הונטון וחיילי היחידות ששרדו את הקרב בפייב פורקס.
בנוסף, הורה לי לכוחות נוספים להגיע מריצ'מונד אל פיטרסבורג כנגד ההתקפה אותה חשב לבלתי נמנעת.
גרנט שולח את הדיוויזיה של מיילס אל שרידן; תוכניתו של שרידן והתמוטטות קו ההגנה של הקונפדרציה
בליל 1 באפריל חנו שתי הדיוויזיות של האיחוד מהקורפוס החמישי מעבר לדרך וייט אוק, סמוך לדרך כנסיית נחל גרייבלי, והשלישית חנתה על דרך פורד.
הפרשים של שרידן חנו סמוך לחוות גיליאם ליד פייב פורקס ואנשיו של מקנזי חנו במעברת דרך פורד החוצה את נחל האטצ'ר.
הדיוויזיה של מיילס, שהשתייכה לקורפוס השני של אנדרו האמפריז, הצטרפה לכוחות אלה מאוחר יותר באותו הלילה.
בלילה שלח גרנט מסר, בו הודיע לשרידן על שליחת הדיוויזיה של מיילס לעברו ועל תוכניתו לפתוח בהתקפה כללית על קווי ההגנה של פיטרסבורג בשעה 04:00 של בוקר 2 באפריל.
גרנט ציין כי אינו נותן הוראות ספציפיות לשרידן אך הוא מצפה ממנו לפעול כנגד מסילת הברזל של הצד הדרומי.
שרידן השיב ב-00:30 על כוונתו לטהר את השטח מדרך וייט אוק וצפונה, עד פיטרסבורג.
בבוקר 2 באפריל הצליחו כוחות האיחוד, ובעיקר הסתערות הקורפוס השישי של מייג'ור גנרל הורציו רייט, לפרוץ את קווי ההגנה של הקונפדרציה בקרב פיטרסבורג השלישי ואילצו את ארמיית צפון וירג'יניה לסגת מערבה, תוך סדרה של קרבות השהייה, עד בית המשפט של אפומטוקס, שם נכנעה ב-9 באפריל 1865.
על פעולותיהם במהלך קרב פייב פורקס, זכו חמישה-עשר חיילים מצבא האיחוד במדליית הכבוד.
קרב פראג (1648) היה הקרב האחרון במלחמת שלושים השנים, והסתיים ללא הכרעה ברורה.
ב-25 ביולי 1648 הגיעו הכוחות השוודים בפיקודו של הנס כריסטוף פון קניגסמארק לפראג, עליה הגן גנרל-פלדמרשל רודולף פון קולורדו, שלחם במצור על מנטובה ובקרב ליצן תחת פיקודו של אלברכט פון ולנשטיין.
עד מהרה כבשו השוודים את מצודת פראג, אך כשניסו לחצות את נהר הולטאבה ולהשתלט על העיר העתיקה, הדפו אותם כוחותיו של פון קולורדו מגשר קארל.
בהמשך הגיע טור תגבורת שוודי בפיקודו של קרל גוסטב, נסיך שוודיה, והצטרפו להתקפות על העיר, אולם כל המתקפות נהדפו בכישרון על ידי פון קולורדו.
ב-1 בנובמבר הגיעה לקרל גוסטב הודעה על חתימת הסכם השלום, ובעקבות כך עזבו הכוחות השוודים את העיר, תוך שהם נוטלים עמם חלק ניכר מאוצרות הטירה.
קרב פלובצה (בפולנית: Bitwa pod Płowcami) נערך ב-27 בספטמבר 1331 בין ממלכת פולין למדינת המסדר הטווטוני.
במסגרת המלחמה הפולנית-טווטונית אשר נמשכה בין השנים 1326 ל-1332 סביב השליטה בפומרליה (אזור העיר גדנסק של ימינו), ניסו הטווטונים לכבוש את אזור בז'שץ' קויאבסקי.
מול כוחות המסדר הטווטוני, אשר מנו כ-7,000 לוחמים, ניצב הצבא הפולני, אשר מנה כ-5,000 לוחמים.
לרשותו של ולדיסלב הראשון עמדו כמה אלפי נושאי נשק בלתי סדירים נוספים, אך מכיוון שהיו נחותים בחימושם לעומת האבירים הטווטונים, סירב המלך לפתוח בקרב, אך המשיך לעקוב אחר תנועתם.
רק לאחר שב-27 בספטמבר 1331 פיצל המפקד הטווטוני דיטריך פון אלטנברג את כוחו לשלוש יחידות, תקף ולדיסלב הראשון את החלק החלש ביותר סמוך לעיירה פלובצה.
הפולנים, בפיקודם הישיר של המלך ובנו קז'ימייז', תקפו חזיתית, ואליהם הצטרפו יחידות פולניות נוספות שהסתתרו ביער הסמוך לעיירה.
על פי אחד הדיווחים על הקרב, התבקש קז'ימייז' לנתק מגע ולסגת, על מנת שממלכת פולין לא תיוותר ללא יורש במקרה של תבוסה.
אף על פי כן, הובסו האבירים הטווטונים לאחר קרב שנמשך כשלוש שעות, ומנהיגם נשבה.
הפולנים ניצחו בשלב זה של הקרב, ובמהלכו לקחו בשבי 56 אבירים ושחררו אסירים פולנים רבים.
קולות הקרב בפלובצה הגיעו לאוזני היחידות הטווטוניות האחרות, אשר חשו לעזרת חבריהם האבירים ותוך זמן קצר הגיע לשדה הקרב שליש נוסף של הכוח הטווטוני.
הקרב הארוך והעקוב מדם נמשך שעות, עד רדת החשיכה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
הפולנים ניצחו בקרב באופן ברור, לאחר שמפקד הצבא הטווטוני, רויס פון פלאואן (Reuss von Plauen), נפל בשבי ואיתו 40 אבירים נוספים.
לאחר שנמלטו מפלובצה, נסוגו הטווטונים לטורון.
אף על פי שהפולנים ניצחו בשדה הקרב, מקובל כי לא היה זה ניצחון מכריע מכיוון שהצבא הטווטוני לא הושמד.
עם זאת, נחשב הקרב לאבן דרך חשובה בתולדות ממלכת פולין, אשר החלה באותו הזמן לרכוש לעצמה מעמד בזירה הבינלאומית ועמדה בהצלחה כנגד אויב רב עוצמה.
על פי הערכות, איבדו הצדדים היריבים ביחד כ-4,000 לוחמים, כולל 73 מהאבירים האחים של המסדר הטווטוני (דרגת האבירים הגבוהה ביותר של המסדר).
יותר ממחצית מההרוגים השתייכו לטווטונים, כאשר שליש מכלל אבירי המסדר אבד בקרבות עד לאותו הזמן.
הצבא הפולני, אשר סבל גם הוא מאבדות כבדות, לא רדף אחר הטווטונים הנסוגים.
ב-1927 החלו הפולנים בהכנות להקמתה של מצבת זיכרון בגובה 20 מטרים בשדה בו נערך הקרב, לציון יום השנה ה-600 לקיומו.
בניית המצבה הושלמה ב-1933, אך הושמדה על ידי הנאצים עם כיבוש פולין ב-1939, יחד עם פסל קטן יותר שהוקם לציון הקרב במאה ה-19. ב-1961 נבנתה במקום מצבת זיכרון חדשה.
בימינו מצוין קרב פלובצקה במצבה במתחם קבר החייל האלמוני בוורשה ועליה הכיתוב "פלובצה 27 IX 1331" (PLOWCE 27 IX 1331).
הקרב על פופאסנה או קרב פופסאנה היה עימות צבאי בין כוחות הפדרציה הרוסית והמיליציה של הרפובליקה העממית של לוגנסק לבין צבא אוקראינה, שנערך בין 18 במרץ ל-7 במאי 2022, במסגרת המתקפה הרוסית על מזרח אוקראינה.
הקרב נערך על השליטה בעיר פופאסנה, בחלק המרכזי של מחוז לוהנסק, סמוך לגבול עם מחוז דונצק.
פופסנה, עיר של למעלה מ-22,000 תושבים לפני הלחימה, הייתה מרכז אזורי חשוב שהכיל מספר רב של צמתי דרכים שיכולים לסייע להתקדמות הצבאית הרוסית בחבל דונבאס, המורכב ממחוז לוהנסק ומחוז דונצק.
בעקבות תוצאות הקרב, כוחות רוסיים שאפו לפתוח קו התקדמות חדש צפונה מפופאסנה כדי להשלים את כיתור סוורודונצק ובמקביל נסעו מערבה לכיוון בחמוט.
במרץ 2022, בשבועות שקדמו לקרב הקרקעי, העיר הופגזה כמה פעמים.
הלחימה על העיר המבוצרת פופאסנה, החלה בסביבות 18 במרץ 2022. כוחות רוסים ביצעו מספר התקפות לא מוצלחות בתמיכת מטוסי קרב על פופאסנה, כתוצאה מהן ספגו אבדות כבדות.
כוחות הרפובליקה העממית של לוגנסק והכוחות המזוינים הרוסים התקדמו וכבשו את קרמיננה ב-18 באפריל.
מאוחר יותר הם החלו להתקדם לעבר פופאסנה ורוביז'נה.
הם פתחו את המתקפה בהפעלת תקיפות ארטילריות והתקפות אוויריות ראשונות על עמדות הכוחות המזוינים של אוקראינה.
עם זאת, עד 18 באפריל, הצבא הרוסי לא התקדם הרבה.
ב-19 באפריל, כוחות רוסים המשיכו לנסות להתקדם בפופאסנה ולפי הדיווחים הצליחו לכבוש אזורי מגורים של העיר.
ב-21 באפריל, אמר יו"ר המינהל האזורי לוהנסק, סראי היידאי, כי היו קרבות קבועים בעיר.
לדבריו, יותר מ-100 בני אדם מתו בפופאסנה, ויותר מ-2.5 אלף איש עדיין שהו בעיר.
לפני קרב, גודל האוכלוסייה הוערך בכ-20 אלף איש.
למחרת, הכריז כי הצבא הרוסי נכשל בפופאסנה וברוביז'נה.
במקביל, אמר היידאי כי חיילי רוסיה והרפובליקה העממית של לוגנסק שלטו ב-80% מהשטח של אזור לוהנסק.
ב-8 במאי אמר היידאי בתחילה בערוץ הטלגרם שלו שהרוסים שולטים רק במחצית העיר, אך מאוחר יותר הודה שהכוחות האוקראינים נסוגו מפופאסנה.
הוא אמר לטלוויזיה האוקראינית כי החיילים האוקראינים נסוגו כדי לתפוס עמדות מבוצרות יותר.
הערכות מערביות החשיבו את פופאסנה כעיר שהייתה בשליטה מלאה של רוסיה.
על פי פרסום רוסי, הוקם מינהל רוסי אזרחי-צבאי זמני בשטחה של העיר והכוחות הרוסיים המשיכו להתקדם.
העיר, שנחרבה בלחימה, נכבשה על ידי כוחות שכירי חרב רוסים מהחברה הצבאית הפרטית הרוסית כח וגנר.
לוחמים צ'צ'נים (תומכי רמזן קדירוב, ששולבו בצבא הרוסי) נחשדו כי השתתפו בשלב האחרון של הקרב.
דרך הלחימה הרוסית, אשר בוצעה במהלך הקרב, גרסה כי יש להקדים למתקפה קרקעית "אש עקיפה" מסיבית ממערכות ארטילריה ורקטות.
לכוחות הרוסיים הייתה עליונות עצומה על האוקראינים במערכות כאלה.
בעקבות נפילת פופאסנה, האוקראינים נאלצו לנטוש את העיירות מירוניבסקי וסבטלודאר מכיוון שהסיכון לכיתור בכוחות מצפון הפך לגדול מדי.
השתלטות הרוסים על הדרך בין בחמוט ללישיצ'נסק (הסמוכה לסוורודונצק) ניתקה את פופסאנה מאחד מנתיבי האספקה העיקריים שלה.
קרב פננג היה קרב שהתרחש ב-28 באוקטובר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
זו הייתה פעולה ימית במצר מלאקה, שבה הסיירת הגרמנית אמדן הטביעה שתי ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה.
באותה תקופה, פננג הייתה חלק ממושבות המצרים, מושבת כתר בריטית.
פננג הוא אי מול החוף המערבי של מלאיה, מלזיה של ימינו.
הוא נמצא רק במרחק קצר מהיבשת.
העיר הראשית של פננג, ג'ורג' טאון, שוכנת על נמל.
בחודשים הראשונים של המלחמה, הוא היה בשימוש רב על ידי ספינות חיל הים וכלי המסחר של מדינות ההסכמה.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה עזבה שייטת מזרח אסיה הגרמנית את בסיסה בצ'ינגדאו, סין.
השייטת פנתה מזרחה לגרמניה, אבל ספינה אחת, הסיירת הקלה אמדן בפיקודו של קורבטנקפיטן קרל פון מילר נשלחה למשימת פשיטה בודדת.
בסביבות השעה 04:30 ב-28 באוקטובר, האמדן הופיעה לכיוון ג'ורג' טאון כדי לתקוף את הגנות הנמל וכל כלי שיט אויב שהיא עשויה למצוא שם.
פון מילר הסווה את ספינתו על ידי חבילת ערימת עשן מזויפת, מה שגרם לאמדן להידמות לסיירת הקלה הבריטית אה"מ יארמות'.
אולם לאחר שנכנס לנמל, הוא העלה את דגל הצי הגרמני הקיסרי וחשף את זהותו.
לאחר מכן הוא שיגר טורפדו לעבר הסיירת המוגנת הרוסית הקיסרית ז'מצ'וג, ובעקבותיו ירה מטח פגזים לעבר הספינה.
בעוד הז'מצ'וג נאבקת להשיב אש, שיגר פון מילר טורפדו שני.
הוא חדר למחסן התחמושת הקדמי של ז'מצ'וג, וגרם לפיצוץ שהטביע את ספינת המלחמה הרוסית.
האבדות בקרב צוות הז'מצ'וג שכלל 250 אנשי צוות הסתכמו ב-88 הרוגים ו-121 פצועים.
הסיירת הצרפתית הישנה ד'איברוויל והמשחתת הצרפתית פרונד פתחו באש על האמדן, אבל שניהם לא היו מדויקים במיוחד ופון מילר פשוט התעלם מהם כשפנה לצאת מהנמל ללא פגע.
בזמן שעצר כדי לנסות להעלות נווט נמל, הוא פגש את המשחתת הצרפתית מוסקט, שחזרה מסיור.
מאחר שנתפסה בהפתעה, הספינה הצרפתית הוטבעה במהירות על ידי תותחי הסיירת הגרמנית.
ה"ז'מצ'וג" הייתה קשורה במצב של חוסר מוכנות בזמן שהקפטן שלה, לוטננט קומנדר הברון א.א.
צ'רקאסוב, עלה לחוף באותו לילה כדי לבקר את אשתו (יש דיווחים שאומרים את המאהבת שלו).
המפתחות למחסן התחמושת של הספינה נלקחו לחוף ולא הוצבו תצפיות.
צ'רקאסוב צפה באימה חסרת אונים ממלון המזרח והאוריינטל כשספינתו שוקעת לתחתית המצרים.
הוא הועמד למשפט צבאי בגין רשלנות ונידון ל-3 וחצי שנות מאסר, הורדת דרגה וגירוש מהצי.
סגנו, לוטננט קוליבין, נידון ל-1½ שנות מאסר.
עם זאת, הצאר ניקולאי השני הפחית בעונשם, ושני הקצינים לשעבר נצטוו לשרת כימאים מן השורה.
שניהם השתתפו מאוחר יותר בקרב והם עוטרו בצלב גיאורגי הקדוש.
לוטננט פליקס ת'רואן, שפיקד על המוסקט, היה בין ההרוגים בקרב.
36 ניצולים מתוך צוות המשחתת שכלל 80 אנשי צוות חולצו על ידי האמדן.
שלושה מהמלחים הצרפתים מתו מפצעיהם ונקברו בים בהצטיינות צבאית.
יומיים לאחר הקרב עצרה האמדן את ספינת הקיטור הבריטית ניובורן והעבירה אליה את השבויים הצרפתים הנותרים.
לאחר מכן היא שוחררה והעבירה את השבויים לסבאנג, סומטרה, אז חלק מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים הנייטרלים.
האמדן המשיכה במשימת הפשיטה המוצלחת שלה במשך 10 ימים נוספים, לפני שנתקלה בסיירת הקלה סידני החזקה יותר של הצי המלכותי האוסטרלי.
התותחים הכבדים וארוכי הטווח יותר של סידני אפשרו לה לפגוע קשות באמדן, שנאלצה לעלות על שרטון ולהיכנע בקרב קוקוס.
בסך הכל 12 מלחים רוסים קבורים באי ג'רג'ק ופננג.
האנדרטה לכבוד המלחים של הסיירת הרוסית ז'מצ'וג שופצה פעמיים על ידי מלחים סובייטים ב-1972 וב-1987 בהתאמה.
הקרב הוזכר פעמים רבות על ידי ולדימיר פוטין בביקורו הנשיאותי במלזיה ב-2003. שגרירות רוסיה במלזיה מקיימת פעמיים בשנה אזכרה לכבוד המלחים שנפלו.
קרב פיקרדי הראשון 22–26 בספטמבר 1914 התרחש במהלך המרוץ אל הים (17 בספטמבר – 19 באוקטובר) והקרב הראשון על האן (13–28 בספטמבר) ה"מרוץ" היה מתקפת נגד צרפתית-בריטית, שבאה בעקבות המערכה על הגבולות (7 באוגוסט – 13 בספטמבר) והתקדמות הגרמנים לצרפת במהלך הנסיגה הגדולה, שהסתיימה בקרב הראשון על המארן (5–12 בספטמבר).
הקרב כלל ניסיונות הדדיים של הצבאות הצרפתיים-בריטיים והגרמנים לאגף את האגף הצפוני של הצבא היריב, דרך פיקרדי, ארטואה ופלנדריה.
ניסיון האיגוף הראשון הביא לקרב בין הכוחות בפיקרדי.
הארמייה השישית הצרפתית תקפה במעלה עמק נהר אואז לכיוון נויון, כשהארמייה השנייה התאספה צפונה יותר, מוכנה לנסות להתקדם סביב האגף הצפוני של הארמייה הגרמנית הראשונה.
שתי הארמיות הצרפתיות הצליחו להתקדם ברציפות בקו מרואה לשאולנה, עד שהארמייה הגרמנית השישית ותגבורת נוספת הגיעה מלורן ועצרה את ההתקדמות הצרפתית.
שני הצדדים ניסו אז מהלך אגף נוסף צפונה, שהתמזג לקרב אלברט (25–29 בספטמבר).
הגנרל אריך פון פלקנהיין החליף את הגנרל הלמוט פון מולטקה הצעיר כראש המטה הכללי הגרמני ב-14 בספטמבר, כאשר החזית הגרמנית בצרפת התגבשה בלורן ועל האן.
האגף המערבי הפתוח מעבר לארמייה הראשונה וסכנת התקפות מהמחסום הלאומי של בלגיה, שם החל המצור על אנטוורפן ב-20 באוגוסט, יצרו דילמה שבה היה צריך לשמור על העמדות הגרמניות, כאשר רק פעולות התקפיות יכלו להוביל לניצחון מכריע.
לא ניתן היה להתעלם מפניות לתגבור החזית המזרחית ופלקנהיין ביטל תוכנית לפריצת הארמייה השישית ליד ורדן והורה לה לעבור את צרפת אל האגף הימני של הצבאות הגרמניים.
הצלע של הארמייה הראשונה הייתה בקומפיין, שמעבר לה לא היו כוחות גרמנים עד אנטוורפן.
פלקנהיין יכול היה לתגבר את הארמייה הראשונה עם הארמייה השישית, לשלוח אותה לאנטוורפן או לחלק את הארמייה על ידי חיזוק הארמייה הראשונה והמצור של אנטוורפן עם חלק מהארמייה, בעוד השאר פעלו באזור שביניהם.
פלקנהיין בחר להעביר את הארמייה השישית ל-Maubeuge ולאגף את האגף השמאלי הצרפתי-בריטי, והוציא את הארמייה הראשונה, הארמייה השביעית והארמייה השנייה ללה פר, לאן וריימס בזמן שהארמייה השישית נפרסה מחדש.
הארמייה השלישית, הארמייה הרביעית והארמייה החמישית היו אמורות להגן אם הצרפתים יתקפו ויתקפו לדרום מערב החל מה-18 בספטמבר.
פלקנהיין ביטל את הפריסה והורה לארמייה השישית להתאסף בסן-קנטן.
התקפה מדרום לוורדן כדי לכבוש מבצרים על המז ולהקיף את ורדן מדרום והתקפה מסואסון לריימס תמנע מהצרפתים להעביר כוחות לאגפים.
ב-10 בספטמבר הורה ז'ופר לצבאות צרפת ולחיל המשלוח הבריטי (BEF) להתקדם ולנצל את ניצחונן על המארן.
במשך ארבעה ימים התקדמו הצבאות באגף השמאלי ואספו גופות גרמנים, פצועים וציוד, שנותרו רק מאחור.
מ- ז'ופר הורה על תמרוני אגף על ידי הצבאות באגף השמאלי, אך התקדמותם הייתה איטית מכדי לתפוס את הגרמנים.
הגרמנים סיימו את הפריסה ב-14 בספטמבר, על קרקע גבוהה בגדה הצפונית של האן והחלו להתחפר, מה שהפחית את ההתקדמות הצרפתית מ- לכמה הישגים מקומיים.
הצבאות הגרמניים תקפו מוורדן מערבה עד ריימס והאן ב-20 בספטמבר, ניתקו את מסילת הרכבת הראשית מוורדן לפריז ויצרו את נקודת המבלט של סן מייל בקרב פליריי (19 בספטמבר – 11 באוקטובר), מדרום לאזור מבצר ורדן.
המאמץ הגרמני העיקרי נשאר באגף המערבי, מה שנחשף לצרפתים בהודעות אלחוטיות שיירטו.
עד ה-28 בספטמבר התייצבה חזית האן וה-BEF החל לסגת בליל ה 1/2 באוקטובר, כאשר החיילים הראשונים הגיעו לאזור אבוויל בליל ה 8/9 באוקטובר.
ה-BEF התכונן להתחיל בפעולות בפלנדריה ולהצטרף לכוחות הבריטיים שפעלו בבלגיה מאז אוגוסט.
קורפוס המילואים הגרמני התשיעי הגיע מבלגיה עד ה-15 בספטמבר והארמייה השישית הייתה צפויה להשלים את המעבר מלורן בין 13–23 בספטמבר.
למחרת הצטרף הקורפוס לאגף הימני של הארמייה הראשונה, להתקפה לדרום-מערב עם הקורפוס הרביעי, קורפוס המילואים התשיעי ודיוויזיות הפרשים ה-4 וה-7. מפקד הארמייה השנייה בילוב, הורה לקלוק מפקד הארמייה הראשונה, לבטל את המתקפה ולהסיג את שני הקורפוסים מאחורי האגף הימני של הארמייה הראשונה.
ב-16 בספטמבר, דיוויזיות הפרשים ה-2 וה-9 נשלחו מחזית האן כתגבורת, אך לפני תחילת הפריסה, הקורפוסים ה-13 וה-4 הצרפתיים בצד השמאלי של הארמייה השישית, עם הדיוויזיות ה-61 וה-62 של קבוצת דיוויזיות המילואים ה-6, החלו להתקדם לאורך האואז ופגשו את האגף הימני של הארמייה הגרמנית הראשונה בין קרלפונט לנויון, ב-17 בספטמבר.
באגף הימני, הדיוויזיות ה-17 וה-45 הצרפתיות תקפו ליד סואסון ותפסו דריסת רגל ברמת קאפיס, מעט צפונית לעיר.
ב-18 בספטמבר נעצרה ההתקדמות הצרפתית בקו מדרום-מזרח לצפון-מערב ב-Carlepont על הגדה הדרומית של האואז ונויון על הגדה הצפונית, מה שסיים את מהלך האיגוף הצרפתי הראשון.
ז'ופר פיזר את הארמייה השנייה בלורן ושלח את הגנרל נואל דה קסטלנאו ואת מפקדת הארמייה השנייה לצפון הארמייה השישית, להשתלט על הקורפוסים ה-4 וה-13, יחד עם דיוויזיות הפרשים ה-1, ה-5, ה-8 וה-10 של קורפוס הפרשים הצרפתי ה-2 (גנרל לואי קונו) מהארמייה השישית.
הקורפוס ה-14 הועבר מהארמייה הראשונה והקורפוס ה-20 מהארמייה השנייה המקורית, כדי להתאסף מדרום לאמיין, מאובטחים על ידי הדיוויזיות הטריטוריאליות ה-81, ה-82, ה-84 וה-88, כדי להגן על התקשורת הצרפתית.
הארמייה השנייה הצרפתית החדשה התכוננה להתחיל בהתקדמות ב-22 בספטמבר, בקו מ-Lassigny צפונה לרויה ושאולנה סביב האגף הגרמני.
ב-21 בספטמבר פגש פאלקנהיין את בילוב והסכים שהארמייה השישית תתרכז קרוב לאמיין ותתקוף לכיוון חוף התעלה ולאחר מכן תאגוף את הצרפתים מדרום לסום בקרב מכריע.
הקורפוס ה-21, שעבר מלינוויל ב-15 בספטמבר והקורפוס הבווארי הראשון, שצעד מנמור, הגיעו במהלך ה-24 בספטמבר אך הופנו נגד הארמייה השנייה הצרפתית מיד עם הגעתם, כדי להרחיב את החזית צפונה מ- Chaulnes ל- Péronne ב-24 בספטמבר, כדי לתקוף את ראש הגשר הצרפתי ולהדוף את הצרפתים בחזרה מעל הסום.
הארמייה השנייה הצרפתית חצתה את אברה בקו מ-Lassigny צפונה לרואה ושאולנה, אך פגשה את הקורפוס הגרמני השני מהארמייה הראשונה, שהגיעה מחזית האן, שם ביצורים חדשים אפשרו פחות חיילים להחזקת קו החזית.
הקורפוס עבר לסייר בליל ה 18/19 בספטמבר, בצד ימין של קורפוס המילואים התשיעי.
למרות סיוען של ארבע דיוויזיות של קורפוס הפרשים השני (גנרל-לויטננט גאורג פון דר מרוויץ), הגרמנים נדחקו בחזרה לקו מריבקור ל-Lassigny ורואה, דבר שאיים על התקשורת הגרמנית דרך האם וסן-קנטן.
ב-21 בספטמבר החל הקורפוס ה-18 הגרמני במסע של לצעוד מריימס והגיע להאם בערב ה-23 בספטמבר.
ב-24 בספטמבר, הקורפוס ה-18 תקף לעבר רואי ועם הקורפוס השני, הדף לאחור את הקורפוס הרביעי הצרפתי.
צפונה משם הגיעה הארמייה השנייה הצרפתית לפרון והקימה ראש גשר בגדה המזרחית של הסום, מה שמיצה את היכולת ההתקפית של הצבא.
ז'ופר שלח את הקורפוס ה-11, שהיה כוח המילואים הצרפתי האחרון, לארמייה השנייה והחל להסיג שלושה קורפוסים נוספים כתגבורת.
הקורפוסים ה-21 והבווארי ה-1 כבשו מחדש את פרון ואילצו את הארמייה השנייה לסגת ממערב לסום, שם הצליחו הצרפתים להתחפר על קרקע הגנה טובה, מלאסיני ועד רואה ובריי.
קורפוס הפרשים הגרמני השני נע צפונה כדי לפנות מקום לקורפוס הבווארי השני בגדה הצפונית של הסום, שצעד מוואלנסיין.
ב-25 בספטמבר, מתקפה גרמנית ליד נויון דחקה את הארמייה השנייה.
תגבורת צרפתית תקפה שוב ובין 25–27 בספטמבר, התרחשה פעולה כללית לאורך החזית המערבית, מהווז' ועד פרון, ולאחר מכן המאמץ העיקרי של שני הצדדים התרחש צפונה יותר, בקרב אלברט (25–29 בספטמבר).
המתקפה הגרמנית תפסה מעט מאוד קרקע ולאחר רגיעה חידשו הגרמנים את המתקפה נגד הארמייה השנייה, שהונעה חזרה מלאסייני לקו מריבקור על נהר האואז, לרוי ממערב לשאולנה ולרמה שמצפון לסום, בין קומבלס ואלברט.
ב-1 באוקטובר תקפו הגרמנים את רואה במרכז חזית הארמייה השנייה וב-5 באוקטובר נהדפה מתקפה נוספת בלאסיני; ב-7 באוקטובר התקפת נגד צרפתית בין שאולנה לרוי לקחה 1,600 שבויים.
הצרפתים השתמשו במסילות הברזל הבלתי פגומות מאחורי החזית שלהם כדי להזיז חיילים מהר יותר מאשר הגרמנים, שנאלצו לבצע עקיפות ארוכות, להמתין לתיקונים לפסים שניזוקו ולהחליף מלאים פגומים.
הקורפוס הרביעי הצרפתי עבר מלורן ב-2 בספטמבר ב-109 רכבות והתאסף עד ה-6 בספטמבר.
הצרפתים הצליחו להעביר חיילים עד 200 רכבות ביום ולהשתמש במאות כלי רכב, שתואמו בידי שני קציני מטה, קומנדנט ז'רארד וקפטן דומנץ.
הצרפתים הצליחו להשתמש בקרונות רכבת גרמניים ובלגיים תפוסים ובמערכות הטלפון והטלגרף המקומיות.
היוזמה שהחזיקו הגרמנים באוגוסט לא התאוששה וכל תנועות הכוחות לאגף הימני היו בשלבים.
עד סוף המצור על מובז' (24 באוגוסט – 7 בספטמבר), רק המסלול היחיד מטריר לליאז', בריסל, ולנסיין וקמברה היה זמין.
הקו היה צריך לשמש לאספקת הארמיות הגרמניות, בעוד הארמייה השישית הייתה צריכה להינשא בכיוון ההפוך, והגביל את הצבא לארבעים רכבות ביום, כאשר נדרשו ארבעה ימים להזיז קורפוס.
מידע על תנועות חיילים גרמנים מהיירוט האלחוטי אפשר לצרפתים למנוע מהלכים גרמניים אך הגרמנים נאלצו להסתמך על דיווחים של מרגלים, שלעיתים קרובות טעו.
הצרפתים נקטו בטקטיקות חי"ר זהירות יותר, תוך שימוש בחיפוי כדי לצמצם את הנפגעים ובמערכת שליטה מרכזית, שכן מפקדי הצבא הגרמני עקבו אחר תוכניות סותרות.
הצרפתים לא נזקקו במהירות כדי להשיג תוצאה מכרעת ויכלו להתרכז בשימור הצבא.
הקורפוס הבווארי הגרמני השני וקורפוס המילואים ה-14 דחקו אחורה דיוויזיה טריטוריאלית צרפתית מבפאום והתקדמו לעבר בריי ואלברט.
בין 25–27 בספטמבר הקורפוסים ה-21 וה-10 הצרפתים מצפון לסום, עם תמיכה באגף הימני על ידי הדיוויזיות הטריטוריאליות ה-81, ה-82, ה-84 וה-88 (גנרל ז'וזף ברוז'ר ) ודיוויזיות הפרשים ה-1, ה-3, ה-5 וה-10 של קורפוס הפרשים השני (גנרל לואי קונו), הגנו על הגישות לאלברט.
ב-28 בספטמבר הצליחו הצרפתים לעצור את ההתקדמות הגרמנית בקו ממריקורט לפריקורט ות'יפוואל.
קורפוס הפרשים הגרמני השני נעצר בסביבת אראס על ידי הפרשים הצרפתים.
ב-29 בספטמבר, ז'ופר שילב את הקורפוס ה-10, שהיה צפונית לאמיין, קורפוס הפרשים השני דרומית מזרחית לאראס ופלגת הארמייה (גנרל לואי דה מודהוי), שהייתה לו דיוויזיית מילואים באראס ואחת בלנס, לתוך הארמייה העשירית החדשה.
קרב פורנטרוי היה מצור על העיירה פורנטרוי בשווייץ.
העיירה הוחזקה על ידי האימפריה האוסטרית והותקפה על ידי חיילי ממלכת צרפת.
האירוע התרחש ב-28 באפריל 1792 והביא לניצחון של הכוחות הצרפתיים.
התנגשות הכוחות הזו סימנה את תחילתה של מלחמת הקואליציה הראשונה, ופתיחת מלחמות המהפכה הצרפתית.
ב-20 באפריל 1792 הכריזה צרפת מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שפרנץ השני, קיסרה, הציב ללואי ה-16, מלך צרפת, אולטימטום בנוגע לנסיכי אלזס חמישה ימים קודם לכן.
כוחות הקואליציה היו שאננים ולא ניסו לתקוף את הצרפתים המתקרבים אליהם, מה שגרם לניקולה לוקנר , המפקד הגרמני של הארמייה הצרפתית של הריין, לבחור במתקפה נגד מוצב פורנטרוי כדי למנוע פלישה מהצד האוסטרי.
לוקנר הקצה למהלך 12,000 איש, בציפייה לקרב גדול ומצור ארוך.
לוקנר הורה לאדם פיליפ, הרוזן דה קוסטין , להוביל התקדמות לפורנטרוי, שהיה אז בסמכותו של הנסיך-בישוף של בזל.
צעד זה נועד להגן על קטע הגבול הזה מפני פלישה.
מלווה בקולונל שארל גרנג'יר דה לה פריירה, מפקד גדוד הרגלים ה-23, כמפקדו השני, הוביל קוסטין כוח קטן של 2,000 שכלל שלושה גדודי חי"ר, פלוגת ארטילריה וכ-300 דרגונים.
הם צעדו לתוך המחוז ודרשו מהאוסטרים להיכנע.
אף על פי שחיל המצב כלל 400 חיילים אוסטרים, בחר הנסיך-הבישוף שלא להתנגד למצור והסיג את אנשיו לביין.
כתוצאה מכך כבש קוסטין את פורנטרוי מבלי להיתקל בהתנגדות והצליח לבצר את מעמדו על הר לאמונט, תוך שמירה אפקטיבית על העמקים של פריבור, ביין, בזל וזולתורן.
קרב פלטסבורג, הידוע גם בשם קרב ימת שמפליין (מוכר גם כ-אגם שמפליין), היה עימות שהביא לסיום הפלישה הבריטית לצפון ארצות הברית במהלך מלחמת 1812. הכוחות הבריטיים, שכללו צבא בפיקודו של לוטננט גנרל ג'ורג' פרבוסט ושייטת ימית בפיקודו של קפטן ג'ורג' דאוני, התכנסו על שפת האגם, בעיירה פלטסבורג שבמדינת ניו יורק.
ההגנה על העיירה התבססה על מיליציות ממדינות ניו יורק וורמונט וכן יחידות סדירות של צבא ארצות הברית בפיקודו של בריגדיר גנרל אלכסנדר מקומב, לצד שייטת אמריקאית בפיקודו של תומאס מקדונו.
בבוקר 11 בספטמבר 1814 פתח דאוני במתקפה ימית, אך השייטת הבריטית הובסה בקרב עיקש שבמהלכו נהרג דאוני.
במקביל, פרבוסט הוביל מתקפה יבשתית אך נסוג לאחר שנודע לו על תבוסת השייטת הבריטית, מתוך הבנה כי ללא שליטה בימת שמפליין לא ניתן יהיה לתחזק או לתגבר את הכוחות היבשתיים.
הניצחון האמריקני בפלטסבורג, יחד עם ההצלחה בהגנת בולטימור שהתרחשה למחרת, פגע בכוח המיקוח הבריטי במשא ומתן לשלום שנערך בגנט והוביל להסכם שהחזיר את המצב לקדמותו, ללא שינויי גבולות.
בשנת 1814, רוב כוחות הצבא הבריטי היו מעורבים במלחמה בחצי האי האיברי, אך עם התפטרותו של נפוליאון באפריל, בריטניה שלחה כ-16,000 חיילים מנוסים לצפון אמריקה יחד עם מספר גנרלים בכירים מהכוחות של הדוכס מוולינגטון.
שר המלחמה הבריטי, לורד באת'רסט, הנחה את המפקד בקנדה, סר ג'ורג' פרבוסט, לצאת למתקפות בשטח ארצות הברית תוך הימנעות מהתקדמות מסוכנת מדי.
פרבוסט בחר להתמקד בהשתלטות על ימת שמפליין, מאחר שהדרך הימית המרכזית דרכו עברה בקנדה.
הוא נמנע מלתקוף את ורמונט הידידותית-למחצה והתקדם בצד המערבי של הימה, דרך מדינת ניו יורק, לעבר פלטסבורג – המוצב האמריקאי המרכזי באזור.
הכוחות הבריטיים, בפיקודו של מייג'ור גנרל סר פרנסיס דה רוטנבורג, כללו כ-8,000 חיילים מחולקים לשלוש בריגדות ותוגברו בארטילריה קלה.
עם זאת, חיכוכים בין פרבוסט היסודי והמפקדים המנוסים מהמלחמה בחצי האי האיברי יצרו מתח בתוך הכוח הבריטי.
בצד האמריקאי, מייג'ור גנרל ג'ורג' איזרד פיקד על הצבא הצפוני אך קיבל הוראה לקחת את רוב כוחותיו ולתגבר את סאקטס הארבור .
המשימה הותירה את בריגדיר גנרל אלכסנדר מקומב עם 1,500 חיילים בלבד בפלטסבורג, רובם מגויסים חדשים או חיילים פצועים.
מקומב הזעיק את המיליציות של ניו יורק ו-2,000 מתנדבים בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון סטרונג התייצבו.
תחת הדרכת מהנדס הקרב, מייג'ור ג'וזף טוטן, בוצרה הגנת העיר באמצעות שלושה מוצבים עיקריים ותעלות שנחפרו על הגדה הדרומית של נהר הסאראנאק.
בריטניה איבדה את השליטה בימת שמפליין לאחר שהאמריקאים ייצרו מספר ספינות חזקות ב-1814, כולל הקורבטה "יו אס אס סרגוטה".
בתגובה, הבריטים החלו בבניית הפריגטה אוניית הוד מלכותו "קונפיאנס" (HMS Confiance) אך התקשו בהשלמתה בזמן.
קפטן ג'ורג' דאוני מונה לפקד על הספינה למרות לחצי הזמן הכבדים.
ב-31 באוגוסט, פרבוסט יצא לדרכו דרומה.
הכוחות האמריקאים, בפיקוד מייג'ור וול ומייג'ור אפלינג, ניהלו קרב עיכוב מול הבריטים בעודם שורפים גשרים ומציבים מחסומים.
ב-6 בספטמבר, הבריטים הגיעו לפלטסבורג, אך פרבוסט התעכב ולא תקף מיד.
במקום זאת, הוא הקים סוללות ארטילריה, אך האמריקאים תקפו והשמידו חלק מהן באמצעות פשיטות נועזות.
בינתיים, הבריטים איתרו מעבר רדוד בנהר הסאראנאק, ממנו תכננו לאגף את המגינים האמריקאים.
פרבוסט תכנן מתקפה משולבת: הכוחות הימיים בפיקוד דאוני יתקפו את הספינות האמריקאיות במפרץ פלטסבורג, בעוד הבריגדות של בריסביין ורובינסון יפתחו במתקפות הסחה ואיגוף על הקווים האמריקאיים.
אך ההתפתחויות בקרב הימי וביבשה שיבשו את תוכניתו.
מקדונו שלח כמה מספינות התותחים שלו כדי להטריד את התקדמותו של פרבוסט, אך הוא ידע שהצי שלו נחות מבחינת כוח האש, במיוחד בתותחים ארוכי טווח.
לכן הוא נסוג למפרץ פלטסבורג, שם הבריטים ייאלצו להילחם מטווח קצר, שבו שתי השייטות – האמריקאית והבריטית – יהיו שוות בערך במספרן ובכוח האש של הקרונדות קצרות הטווח.
הוא ניצל את הזמן עד להגעתו של דאוני כדי לאמן את המלחים שלו ולהכין את הספינות לקרב צמוד.
הספינות עוגנו בשורה מצפון לדרום, בסדר הבא: איגל, סרטוגה, טיקונדרוגה ופרבל.
לכל הספינות היו עוגנים בחרטום ובירכתיים, עם חבלים מיוחדים ("ספרינגים") המחוברים לכבלי העוגן כדי לאפשר לספינות להסתובב בזווית רחבה.
בנוסף, מקדונו פרש עוגני משנה נוספים מצדדיה של ספינת הדגל שלו, ה"סרטוגה", שאיפשרו לו לסובב את הספינה סיבוב מלא.
עשר ספינות התותחים האמריקאיות עוגנו בין הרווחים שנוצרו בין הספינות הגדולות.
למרות שהסלופים וספינות התותחים הבריטיים בפיקודו של המפקד פרינג כבר היו בימת ועגנו ליד שאזי ואף הקימו סוללה באי לה מוט , כנגד הרוח והזרם.
דאוני הצטרף לשייטת לבסוף ב-9 בספטמבר.
הנגרים ואנשי החבל עדיין עבדו על הפריגטה, והצוות הבלתי שלם חובר בכוח מהרגימנט ה-39. לזעמו של פרבוסט, דאוני לא הצליח לתקוף ב-10 בספטמבר בגלל רוחות לא נוחות.
במהלך הלילה, הרוח השתנתה לכיוון צפון-מזרח, מה שהפך את ההתקפה לאפשרית.
השייטת הבריטית הפליגה בשעות המוקדמות של 11 בספטמבר והכריזה על נוכחותה בפני צבאו של פרבוסט על ידי "ניקוי קנים" – ירי התותחים ללא פגזים כדי להסיר חלודה והצטברויות מהקנים.
זמן קצר לאחר עלות השחר, דאוני ערך סיור על מערך האמריקאים מסירת משוטים, לפני שנתן פקודה לשייטת הבריטית לתקוף.
בפנייתו לצוות אמר שהצבא הבריטי יסתער על פלטסבורג ברגע שהספינות ייכנסו לקרב, "ושלא נפגר מאחור".
בסביבות השעה 9 בבוקר, השייטת הבריטית הקיפה את קמברלנד האד כשהיא מפליגה ברוח קדמית ובקו חזיתי.
הספינות הגדולות בצפון היו בסדר הבא: צ'אב, לינט, קונפיאנס ופינץ', כאשר ספינות התותחים מוקמו דרומית להן.
היה זה יום סתיו נאה, אך הרוח הייתה חלשה והשתנתה תכופות, ודאוני לא הצליח למקם את ה"קונפיאנס" בנקודה שאליה כיוון – מעבר לקו החזית של מקדונו.
כשה"קונפיאנס" ספגה נזק הולך וגובר מהספינות האמריקאיות, דאוני נאלץ להטיל עוגן במרחק של כ-300 עד 500 יארדים מספינת הדגל של מקדונו, ה"סרטוגה".
דאוני כיוון בקפידה, סידר את הכול, ואז ירה מטח צד שהרג או פצע חמישית מצוות ה"סרטוגה".
מקדונו היה המום לרגע, אך התאושש במהירות.
דקות לאחר מכן, דאוני נהרג, כאשר פגז מה"סרטוגה" העיף תותח ממקומו וריסק אותו.
בקו הבריטי, הסלופ "צ'אב" ספג נזק כבד ונסחף אל תוך הקו האמריקאי, שם מפקדו נכנע.
הבריג "לינט", בפיקודו של פרינג, הגיע לראש הקו האמריקאי ופתח באש מכיוון אלכסוני על ה"איגל".
בקצה האחורי של הקו, הסלופ "פינץ'" לא הצליח להגיע למקומו ולהטיל עוגן, ולמרות שהוא כמעט לא נפגע, הוא נסח, ועלה על שרטון באי קרב ונכנע תחת אש בגלל תותח ה-6 ליטראות שהופעל על ידי פצועים מבית החולים של מקומב.
מחצית מספינות התותחים הבריטיות התמודדו בקרב עז באגף הזה של הקו, וירי האויב אילץ את ה"פרבל", הספינה האמריקאית החלשה ביותר, לחתוך את חבלי העוגן ולצאת מהקרב.
ה"טיקונדרוגה" הצליחה להדוף אותן, למרות שהייתה עסוקה מדי מכדי לתמוך בספינת הדגל של מקדונו.
שאר ספינות התותחים הבריטיות, כך נראה, נמנעו מלהיכנס לקרב, ומפקדן נטש אותן מאוחר יותר.
לאחר כשעה, איבדה ה"איגל" את אחד מחבלי העוגן שלה, מה שמנע ממנה להשיב אש על הירי האכזרי של ה"לינט".
מפקדה חתך את כבל העוגן השני, ואיפשר לספינה להיסחף אל אחורי הקו, שם הטילה עוגן מחדש מאחורי ה"סרטוגה" והחלה לירות על ה"קונפיאנס", אך בכך איפשרה ל"לינט" להמשיך לירות על ה"סרטוגה".
שתי ספינות הדגל נלחמו עד שהגיעו למבוי סתום.
לאחר שדאוני וקצינים נוספים נהרגו או נפצעו, האש של ה"קונפיאנס" הלכה ונחלשה, אך על סיפון ה"סרטוגה", כמעט כל התותחים בצד הימני יצאו מכלל פעולה.
מקדונו פקד לחתוך את עוגן החרטום ולמשוך את עוגני הנגידה שהכין מראש, מה שסובב את ה"סרטוגה" ואיפשר לה להביא את סוללת התותחים בצד השמאלי, שנותרה ללא פגע, לפעולה.
ה"קונפיאנס" לא יכלה להשיב אש.
הקצין הבריטי הבכיר שנותר, ג'יימס רוברטסון, ניסה למשוך בעוגן שלו כדי לבצע תמרון דומה, אך הצליח רק להפנות את ירכתיה של הספינה, הפגיעה, לעבר האש האמריקאית.
מקדונו סובב את ספינתו פעם נוספת והביא את סוללת התותחים שלו לירי על ה"לינט".
כשפרינג שלח סירה ל"קונפיאנס", הוא גילה שדאוני מת והספינה הניפה דגל כניעה.
גם ה"לינט" נכנעה, לאחר שספגה נזק שהעמיד אותה על סף שקיעה.
ספינות התותחים הבריטיות נסוגו ללא הפרעה.
הקצינים הבריטיים שנותרו בחיים עלו על סיפון ה"סרטוגה" כדי להגיש את חרבותיהם (לאות כניעה) למקדונו.
כשמקדונו ראה אותם, הוא השיב: "רבותיי, החזירו את חרבותיכם לנדנים, אתם ראויים להן".
מאוחר יותר, מפקד ה"לינט", פרינג, ושאר הקצינים הבריטיים העידו כי מקדונו גילה התחשבות רבה בפצועים ובשבויים הבריטיים.
מרבית החיילים הבריטים שנהרגו, למעט הקצינים, נקברו בקבר אחים לא מסומן על האי קרב (Crab Island), אתר בית החולים הצבאי באותו הקרב, שם הם נותרו עד היום.
מקדונו זכה לשבחים רבים על ניצחונו, והבריטים ספגו השפלה קשה.
האמריקאים התנהגו בכבוד לשבויים הבריטיים וטיפלו בפצועים, בעוד הרוגי הקרב נקברו בקבר אחים באי הסמוך, האי קרב.
למרות שההתקפה של פרבוסט הייתה אמורה להתרחש במקביל לקרב הימי, היא התעכבה מאוד.
פקודות ההתקדמות ניתנו רק בשעה 10:00 בבוקר, שעה לאחר שהקרב בימה כבר החל.
חילופי האש בין הסוללות האמריקאיות לבריטיות החלו, אך האמריקאים השיגו יתרון קל.
מתקפת ההטעיה של בריסביין על הגשרים נהדפה בקלות.
כששליח דיווח לפרבוסט על תבוסת השייטת הבריטית בקרב הימי, הוא הבין שבלי הצי שיספק לו גיבוי ותמיכה, כיבוש פלטסבורג לא יהיה אפשרי.
פרבוסט הסיק שאין לו ברירה אלא לסגת, והורה לעצור את ההתקפה.
חצוצרות הקריאה לנסיגה נשמעו לאורך הקווים הבריטיים.
הבריגדה של רובינסון הופנתה בטעות על ידי קצינים בריטים ופספסה את המעבר שתוכנן.
לאחר שתיקנו את המסלול, הבריגדה, בראשות שמונה פלוגות חיל רגלים קל, הצליחה להדוף את המגינים ולחצות את המעבר.
בדיוק אז הגיעו פקודותיו של פרבוסט לבטל את ההתקפה.
פלוגת החיל הקל של הרגימנט ה-76 הבריטי נותרה מבודדת לאחר שנקלעה לקרב עם המליציות האמריקאיות, והייתה מוקפת במספרים עצומים.
מפקד הפלוגה, קפטן ג'ון פרצ'ס, נהרג בעודו מניף דגל כניעה (בעזרת אפודו הלבן).
שלושה קצינים ו-31 חיילים מהרגימנט נלקחו בשבי, בנוסף לארבעה הרוגים ופצועים.
מייג'ור גנרל בריסביין מחה על פקודת הנסיגה אך נאלץ לציית.
הכוחות הבריטים נסוגו לקנדה לאחר רדת החשכה.
למרות הוראות להשמיד תחמושת ואספקה, כמויות גדולות נותרו מאחור.
במהלך הנסיגה החלו עריקות רבות, כאשר לפחות 234 חיילים ערקו.
רובם לא היו ותיקי מלחמת חצי האי אלא חיילים מהרגימנט "דה מיירון" (שכלל בני לאומים שונים), מהרגימנט ה-2/8, שסבל ממחלות בקמפיין וולכרן, ומהרגימנט ה-1/27, שראה פעולה כושלת במצור על טרגונה.
האבדות הבריטיות בקרב היבשתי בין 6 ל-11 בספטמבר היו 37 הרוגים, 150 פצועים ו-57 נעדרים.
מקומב דיווח על 37 הרוגים, 62 פצועים ו-20 נעדרים מקרב חייליו הסדירים.
עם זאת, האבדות בקרב המיליציות והמתנדבים האמריקאים לא נרשמו במלואן, אך מקומב ציין במכתב לאביו כי האבדות האמריקאיות הסתכמו בכ-115 הרוגים ו-130 פצועים.
ניצחונו של מקדונו בקרב הימי בלם את ההתקדמות הבריטית לחלוטין.
יתרה מכך, פרבוסט הצליח לעשות מה שהממשל האמריקאי לא הצליח לאורך כל המלחמה – להכניס את מדינת ורמונט למלחמה.
למרות ניצחונם בבלאדנסבורג ושריפת וושינגטון , כישלונם של הבריטים בפלטסבורג וההדיפה בבולטימור מנעו מהם להשיג יתרונות כלשהם במהלך משא ומתן השלום.
האמריקאים דרשו בלעדיות על ימת שמפליין וסירבו לתביעות בריטיות בעניין הימות הגדולות.
ההפסד בפלטסבורג גם סיכל שאיפות בריטיות להקמת מדינת חיץ פרו-בריטית במערב התיכון או "אירלנד החדשה" במחוז מיין.
כישלונו של פרבוסט, יחד עם תלונות נוספות על תפקודו, הביאו להדחתו מהפיקוד בקנדה.
קציני הצי הבריטי, לעומת זאת, טוהרו מכל אשמה בבית דין צבאי והטילו את האשמה על פרבוסט.
פרבוסט ביקש משפט צבאי לנקות את שמו, אך נפטר ב-1816 לפני שניתן היה לקיימו.
אלכסנדר מקומב הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה ב-1828 למפקד צבא ארצות הברית.
תומאס מקדונו הועלה לדרגת קפטן וזכה לכינוי "גיבור ימת שמפליין".
הקונגרס העניק ארבעה מדליות זהב מיוחדות למקדונו, רוברט הנלי, סטיבן קסין ומקומב.
שבעה גדודים פעילים בצבא ארצות הברית כיום מנציחים את מורשת היחידות שנלחמו בקרב.
קרב פיסטוריה נערך בתחילת ינואר 62 לפנה"ס בין כוחות הרפובליקה הרומית לבין קטילינה, קושר שארגן ניסיון קשר נגד הקונסולים בשנה הקודמת והצבא שגייס.
קטילינה תכנן לרצוח את הקונסולים המכהנים ולהפוך לדיקטטור.
לאחר שנחשפה מזימתו בתחילת נובמבר 63 לפנה"ס והוא הוקע על ידי קיקרו, הוא ברח מרומא ויצא צפונה לאטרוריה כדי לאחד כוחות עם נאמנו שם, גאיוס מנליוס.
לאחר שהגיע לשם, קטילינה אימץ סממני מלוכה.
הסנאט מינה את גאיוס אנטוניוס היברידה - קונסול משותף עם קיקרו במשך 63 לפני הספירה – להוביל צבא נגד המורדים.
מסע הבחירות של אנטוניוס נמשך אל תוך השנה החדשה והוא הועבר לתפקיד פרוקונסול.
לאחר שנודע על קריסת הקונספירציה עם מות מנהיגיה ברומא, ניסה קטילינה להימלט לגאליה הטרנס-אלפינית אך נחסם על ידי שלושה לגיונות תחת פיקודו של קווינטוס קאקיליוס מטלוס סלר.
לאחר שנתיב המילוט שלו לגאליה נחסם, הוא נסוג דרומה ממעברי האפנינים לעבר מחנהו של אנטוניוס בפאיסולה.
כאשר אנטוניוס קיבל תגבורת מיחידה בראשות פובליוס ססטיוס בימים האחרונים של דצמבר, הוא יצא לקרב נגד הקטילינרים, ככל הנראה בימים הראשונים של ינואר.
עד למועד הקרב, צבאו של קטילינה הצטמצם לכשלושת אלפים איש.
עוצמת כוחותיו של אנטוניוס אינה ברורה, אך סאלוסט רומז שצבאו עלה במספר על צבאו של קטילינה.
ביום הקרב, אנטוניוס לקה בהתקף גאוט והעביר את הפיקוד לנציגו, מרקוס פטראיוס.
כוחותיו של קטילינה החזיקו מעמד בתחילה, אך פטראיוס זימן את הקוהורטה הפרטוריאנית, שבר את המרכז הקטילינרי, והביס את צבאו של קטילינה.
קטילינה נמצא מת בעומק צבא אויבו, הרחק מקו הקרב שלו.
קרב פראג, הידוע גם בשם קרב שטרבוהולי, נערך ב-6 במאי 1757, במהלך המלחמה השלזית השלישית ומלחמת שבע השנים הרחבה יותר, בין ממלכת פרוסיה לבין אוסטריה ההבסבורגית.
אף שצבאו של פרידריך הגדול שמנה 64,000 פרוסים אילץ 60,000 אוסטרים לסגת, הוא איבד 14,300 חיילים והחליט שאין לו די כוח כדי לתקוף את פראג.
הקרב מוזכר בבלדה הגרמנית המפורסמת "לנורה" שנכתבה בשנת 1773 על ידי גוטפריד אוגוסט בירגר .
לאחר שפרידריך כפה את כניעתה של סקסוניה במערכת 1756, הוא בילה את החורף בתכנון תוכניות חדשות להגנת ממלכתו הקטנה.
לא היה זה באופיו, וגם לא חלק מהאסטרטגיה הצבאית שלו, לשבת בחיבוק ידיים ולהתגונן.
הוא החל להכין תוכניות למכה נועזת נוספת נגד אוסטריה.
בראשית האביב צעד הצבא הפרוסי בארבעה טורים דרך מעברי ההרים המפרידים בין סקסוניה ושלזיה לבין בוהמיה.
ארבעת הגייסות היו אמורים להתאחד בבירה הבוהמית, פראג.
אף שהתוכנית הייתה מסוכנת, כיוון שחשפה את הצבא הפרוסי לאפשרות של תבוסה בנפרד (הכרעה של כל כוח לבדו), היא הצליחה.
לאחר שהגיס של פרידריך חבר לגיס בפיקודו של הנסיך מוריץ מאנהלט-דסאו, והגנרל בוורן חבר לשוורין, שני הצבאות התכנסו בקרבת פראג.
בינתיים, האוסטרים לא ישבו בחיבוק ידיים.
אף על פי שהופתעו תחילה מההתקפה הפרוסית המוקדמת, פלדמרשל מקסימיליאן יוליסס, הרוזן בראון, המפקד האוסטרי המוכשר, נסוג במיומנות וריכז את כוחותיו לעבר פראג.
כאן הוא הקים עמדה מבוצרת ממזרח לעיר, וצבא נוסף בפיקודו של קרל אלכסנדר, נסיך לורן, הגיע, מה שהגדיל את מספר האוסטרים ל-60,000 איש.
הנסיך נטל כעת את הפיקוד.
הצבא האוסטרי תחת פיקודו של פון בראון תפס עמדה כמעט בלתי ניתנת להכנעה על הרי ז'יז'קה וטאבור.
העיר הייתה באגפם השמאלי, עם ערוץ תלול מצפון, וממערב מדרון ביצתי עם נחל בתחתיתו.
שני המפקדים האוסטרים היו חלוקים בדעתם לגבי דרך הפעולה: פון בראון רצה לתקוף, אך קרל החליט להמתין לקניגסק, שהובס בקרב רייכנברג אך נודע כי הוא נסוג לעבר פראג, ואולי אף להגעתו של דאון.
ב-6 במאי, בסביבות השעה 5 בבוקר, התכנס הצבא הפרוסי מצפון על רמות פרוסק, בעוצמה של 115,000 איש, ופרידריך שלח את קית' עם 30,000 חיילים למערב העיר כדי לנתק כל נתיב נסיגה אוסטרי.
האוסטרים נערכו לקרב כשהם פונים לצפון ולמזרח.
פרידריך הורה על הסתערות מיידית, אך שוורין שכנע אותו לבצע סיור סביב האגף הימני האוסטרי.
הוא חזר עם המידע כי כרי דשא המשתפלים במתינות מציעים הזדמנות טובה יותר להתקפה על העורף האוסטרי.
הצבא הפרוסי החל לצעוד בסביבות השעה 7 בבוקר, והצליח להישאר ברובו מחוץ לטווח הראייה עד שהגנרלים האוסטרים הבחינו בתנועות סביב השעה 10 בבוקר.
הפילדמרשל פון בראון הסיט שישה רגימנטים של חי"ר כדי לתפוס עמדה בדרום-מזרח.
שוורין, מלווה בגנרל וינטרפלדט, היה מוכן סוף סוף לתקוף.
ההתקפה הובלה על ידי חיל הרגלים של וינטרפלדט.
החי"ר הפרוסי מצא עצמו עד מהרה לא בכרי דשא, אלא בשרידים של בריכות דגים.
בעודם נאבקים להתקדם, וינטרפלדט נפגע מכדור מוסקט.
חיל הרגלים הפרוסי היסס ושוורין ליכד אותם, כשהוא מוביל אותם מהחזית.
הוא נפגע מספר פעמים מאש רסס אוסטרית.
כששמע פרידריך את החדשות, הוא הורה להמשיך בהסתערות.
עם זאת, למותו של פילדמרשל שוורין הייתה השפעה כה עזה על המלך פרידריך, עד כי עדויות ראייה, שנמסרו על ידי פרידריך אדולף, רוזן קאלקרויט, מצביעות על כך שהוא עבר התמוטטות עצבים, ונראה במצב מעורר רחמים בפני הנסיך היינריך וקלקרויט בעודו מקונן על האבדות שספג ובקושי מסוגל לדבר.
החי"ר האוסטרי הריח את הבלבול הפרוסי והחל ללחוץ את הפרוסים בחזרה במורד המדרון, כשהוא פותח פער בינו לבין שאר הקו האוסטרי שעדיין פנה צפונה.
באותו זמן נפצע פון בראון אנושות מאש חי"ר פרוסי ונלקח לתוך פראג.
בעוד המלך פרידריך והגנרל פון ציתן ארגנו מחדש את החי"ר הפרוסי בדרום לקראת התקפה נוספת, הגנרלים הוטשרמוי ובוורן הבחינו בפער בקו האוסטרי והחלו להזרים חי"ר לתוכו.
קרואטים בצבא האוסטרי העסיקו את הפרוסים מצפון לאגף השמאלי האוסטרי, אך מכיוון שהפער בקו האוסטרי נוצל על ידי זרם קבוע של פרוסים, הם נסוגו לאחור ויצרו קו חדש הנמשך דרומה מהקצה המערבי של הר טאבור.
השלב הסופי של הקרב החל בסביבות השעה 3 אחר הצהריים, כאשר הפרוסים תקפו את הקו האוסטרי שעדיין התהווה ואיגפו אותם מדרום.
קרל נסוג אל תוך העיר, כשפרשיו מחפים על הנסיגה.
עם זאת, מקום הימצאו המדויק של המלך פרידריך לאורך הקרב נתון לוויכוח.
התצפיות הבודדות המתועדות של המלך מצביעות על כך שהוא בילה כמעט את כל הקרב בחלק הדרומי של השדה.
לפי גרסתו של המלך פרידריך עצמו, הוא טען כי נפל למשכב עם כאבי בטן כהסבר להיעדרויותיו התכופות, ולמראית עין סמך ידיו על שוורין הן בענייני הסיור והן כאשר הפילדמרשל דחק בצורך להתקפה זריזה בשטרבוהולי, כפר מכריע בקרבה המיידית של פראג, ממש בפתח הקרב.
בשל כך, הנהגתו של שוורין והיוזמה העצמאית של מפקדי הרגימנטים בעקבות מותו בטרם עת של הפלדמרשל נחשבים כגורמים העיקריים שתרמו לסיום הניצחון של הקרב.
הניצחון הפרוסי הושג בניצחון פירוס; פרידריך איבד מעל 14,000 איש, ושניים מהגנרלים הטובים ביותר שלו יצאו מכלל פעולה (שוורין נהרג מאש האויב ווינטרפלדט נפצע קשה).
גם הנסיך קרל ספג אבדות כבדות, ואיבד 8,900 הרוגים או פצועים ו-4,500 שבויים.
לאור האבדות הכבדות שספג, החליט פרידריך להטיל מצור במקום לפתוח בהסתערות ישירה על חומות פראג.
הוא חישב ש-40,000 חיילים, בנוסף ל-75,000 תושבים, יכלו במהרה את מחסני העיר.
חישובו, עם זאת, לא הביא בחשבון את צבא החילוץ שאוסטריה הצליחה להעמיד נגדו בקרב קולין, והוא נאלץ עד מהרה לנטוש את המצור.
קרב פורט פילו , הידוע גם בשם טבח פורט פילו – היה קרב שנערך ב-12 באפריל 1864, בפורט פילו שעל נהר המיסיסיפי בהנינג, טנסי, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב הסתיים כאשר חיילי הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל נתן בדפורד פורסט טבחו בחיילי האיחוד (רבים מהם חיילים שחורים אמריקאים) בעת ניסיונם להיכנע.
ההיסטוריון הצבאי דייוויד ג'יי אייכר סיכם: "פורט פילו סימן את אחד האירועים הקודרים והעצובים ביותר בהיסטוריה הצבאית האמריקאית."
פריסת הכוחות הצבעוניים של ארצות הברית על ידי ארצות הברית, בשילוב עם פרסום הכרזת האמנציפציה על ידי אברהם לינקולן, עוררה זעם עמוק בקונפדרציה, שכינתה אותה "לא מתורבתת".
בתגובה, הקונפדרציה העבירה במאי 1863 חוק הקובע כי חיילים אמריקאים שחורים שנלכדו בעת שנלחמו נגד הקונפדרציה יוסגרו למדינה, שם השבויים יישפטו, בהתאם לחוקי המדינה.
פורט פילו נבנה בתחילת 1862 על ידי גדעון ג'ונסון פילו, בריגדיר גנרל של הקונפדרציה, על נהר המיסיסיפי צפונית לממפיס והיה בשימוש שני הצדדים במהלך המלחמה.
עם נפילת ניו מדריד ואי מספר 10 לידי כוחות צבא ארצות הברית, כוחות הקונפדרציה פינו את פורט פילו ב-4 ביוני כדי להימנע מניתוק משאר צבא הקונפדרציה.
כוחות צבא ארצות הברית כבשו את פורט פילו ב-6 ביוני והשתמשו בו כדי להגן על הגישה לנהר לממפיס.
המצודה ניצבה על צוק גבוה והייתה מוגנת על ידי שלוש שורות של ביצורים המסודרים בחצי מעגל, עם מעקה מגן בן 1.2 מטר עובי ו-1.8 -2.4 מטר גובה מוקף בתעלה.
במהלך הקרב, תכנון זה היווה חיסרון למגינים משום שלא יכלו לירות על חיילים מתקרבים מבלי לטפס על ראש המעקה, מה שחשף אותם לאש אויב.
בגלל רוחב המעקה, מפעילי ששת תותחי הארטילריה של המבצר התקשו ללחוץ את קניהם מספיק כדי לירות על התוקפים לאחר שהתקרבו.
ספינת תותחים של חיל הים האמריקאי, USS New Era, בפיקודו של קפטן ג'יימס מרשל, עמדה גם היא לרשות ההגנה.
ב-16 במרץ 1864, פתח מייג'ור גנרל של הקונפדרציה נתן בדפורד פורסט בפשיטה בת חודש של 7,000 חיילים על מערב טנסי וקנטקי.
מטרותיהם היו ללכוד שבויים ואספקה אמריקאים ולהרוס עמדות וביצורים מפדוקה, קנטקי, דרומה ועד ממפיס.
חיל הפרשים של פורסט, אותו כינה "מחלקת הפרשים של מערב טנסי וצפון מיסיסיפי", כלל את הדיוויזיות בראשות בריגדיר ג'נרלים ג'יימס ר.
צ'אלמרס (חטיבות של בריגדיר גנרל רוברט ו.
מק'קולוך) וגנרל אייב ביופורד (חטיבות של קולונלים טיירי ה.
הראשון מבין שני הקרבות המשמעותיים היה קרב פדוקה ב-25 במרץ, שם גרמו אנשיו של פורסט נזק ניכר לעיירה ולאספקה הצבאית שלה.
פורסט ניסה לשכנע את קולונל האמריקאי סטיבן ג'י.
היקס להיכנע, והזהיר: "אם אצטרך להסתער על המבצרים שלכם, אינכם יכולים לצפות לשום רצון טוב".
היקס דחה את הדרישה, שכן ידע שלא ניתן לכבוש את המבצר בקלות.
התכתשויות רבות התרחשו ברחבי האזור בסוף מרץ ותחילת אפריל.
פורסט, שנזקק לאספקה, תכנן לנוע לעבר פורט פילו עם כ-1,500 איש.
(הוא ניתק חלק מפיקודיו תחת ביופורד כדי לתקוף שוב את פדוקה.) הוא כתב ב-4 באפריל, "יש כוח פדרלי של 500 או 600 איש בפורט פילו, שאטפל בו בעוד יום או יומיים, מכיוון שיש להם סוסים ואספקה שאנחנו צריכים."
חיל המצב של צבא ארצות הברית בפורט פילו כלל כ-600 איש, שחולקו כמעט באופן שווה בין חיילים שחורים ולבנים.