tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברטנשו אימן את ארסנל במשך שתי עונות שבסופן התפטר, אף על פי שהמועדון העפיל לגמר גביע ה-FA וסיים במקום השני בליגה.
זמן קצר לאחר שעזב את ארסנל הוא החל לעבוד בשפילד ונסדיי, והחזיק במשרה זו במשך שנתיים.
מאוחר יותר הוא אימן את אברטון במשך שלושה משחקים בינואר 1977 בעקבות פיטוריו של בילי בינגהאם.
לאחר מכן הוא אימן את קווינס פארק ריינג'רס בין 1978 ל-1979.
לאחר מכן חזר ברטנשו לארסנל בתפקיד מאמן ומגלה כישרונות, והיה ממלא מקום המאמן בין מרץ למאי 1986 בעקבות התפטרותו של דון האו; באותה עונה המועדון סיים במקום השביעי.
ברטנשו חזר לתפקידו המקורי לאחר מינויו של ג'ורג' גרהאם בקיץ.
בתקופה זו הוכתם שמו לאחר שהודה כי קיבל תשלומים לא חוקיים בגין העברתו לארסנל של הדני ג'ון ינסן, ואילו גרהאם פוטר על ידי הנהלת ארסנל.
התאחדות הכדורגל האנגלית קנסה את ברטנשו בסכום של 10,000£.
ברטנשו עזב את ארסנל ב-1996 ביחד עם ברוס ריוק, והחל לעבוד כמגלה כישרונות תחת סטיוארט יוסטון שאימן את קווינס פארק ריינג'רס; אף על פי שסבל משבץ קטן בשנת 2001 הוא הצטרף לקווין קיגאן כמגלה הכישרונות של מנצ'סטר סיטי.
סטיבן דאוני בארט ג'וניור (נקרא בקיצור סטיב בארט; באנגלית: .Steven Dwayne Burtt, Jr; באוקראינית: Стівен Буртт; נולד ב-7 במרץ 1984) הוא כדורסלן אמריקאי יליד אוקראינה המשחק בויווה מנורקה.
גובהו 1.85 מטר והוא משחק בעמדת הקלע.
בארט למד באוניברסיטת איונה שבה למד גם אביו, וסיים בה את לימודיו ב-2006. בשנת 2007 בארט הצטרף לעירוני אשקלון, וזכה במדיה בתואר מלך הסלים של ליגת העל בעונת 2007/08. הוא שוחרר מהקבוצה במרץ 2009, ועבר לקבוצת ויווה מנורקה מליגת העל הספרדית.
בארט ג'וניור הוא בנו של כדורסלן העבר סטיב בארט, ששיחק במכבי ראשון לציון בעונת 1994/95 ובמדי הפיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
סטיבן פול גטינג הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדות הקישור.
גטינג החל את הקריירה שלו בארסנל, אליה הצטרף כשחקן חובב ביולי 1975. הוא חתם על חוזה מקצועני ב-1977, וערך את הופעת הבכורה שלו כשעלה כמחליף במשחק מול לוקומוטיב לייפציג בגביע אופ"א ב-13 בספטמבר 1978, שהסתיים בניצחון 3 - 0 לטובת ארסנל.
הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת 1978/1979 השתתף ב-30 משחקים בסך הכל, אך לא שותף בניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע ה-FA של אותה עונה.
הוא המשיך לשחק בארסנל גם בשתי העונות הבאות, אך היה שחקן משני בלבד בגלל יכולתו הגבוהה של בריאן טלבוט.
בספטמבר 1981, לאחר 76 משחקים ושישה שערים, הוא עזב את ארסנל והצטרף למועדון ברייטון אנד הוב אלביון, ששילם תמורתו סכום של 200,000 לירות שטרלינג.
הוא הוביל את מועדונו החדש לגמר גביע ה-FA ב-1983, שהסתיים בהפסד למנצ'סטר יונייטד לאחר משחק חוזר.
הוא היה אחד השחקנים הבולטים בברייטון במשך תקופה של 10 שנים, וערך למעלה מ-300 הופעות במדי המועדון.
בסופו של דבר הוא עזב את ברייטון, שיחק במשך שתי עונות בצ'רלטון אתלטיק, ולבסוף פרש מכדורגל ב-1993.
לאחר שפרש הוא החל לעבוד כמאמן.
הוא אימן בבית ספר בשם Christ's Hospital במשך שבע שנים, וביולי 2007 הצטרף כמאמן לקבוצת הנוער של ארסנל תחת הדרכתו של שחקן העבר סטיב בולד.
בעונת 2009/2010 הוא עתיד להדריך בעצמו את קבוצת הנערים עד גיל 16.
אחיו הוא שחקן הקריקט לשעבר מייק גטינג, ובנו ג'ו משחק עבור מועדון הקריקט סאסקס.
סטיבן רוג'ר "סטיב" ברוס הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם וכיום משמש כמאמנה של בלקפול מהפוטבול ליג הראשונה.
ברוס נחשב לכדורגלן מבטיח בילדותו, אך נדחה על ידי מספר רב של מועדוני כדורגל מקצועיים והיה על סף עזיבת המשחק.
לבסוף הצטרף לג'ילינגהאם בשנת 1978, ושיחק למעלה מ-200 משחקים במדי הקבוצה במהלך הקריירה שלו, עד שעבר לנוריץ' סיטי ב-1984.
ב-1987 עבר ברוס לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, במדיה נחל הצלחות גדולות, בדמות זכיות באליפות הפרמייר ליג ובמספר גביעים אנגליים וגביעי הפוטבול ליג.
הוא אף היה לכדורגלן האנגלי הראשון ב המכהן כקפטן של קבוצה שזוכה בדאבל.
על אף הצטיינותו במדי מנצ'סטר יונייטד, הוא מעולם לא שיחק בנבחרת אנגליה.
ברוס נחשב על ידי פרשנים וחובבי כדורגל רבים לאחד מהכדורגלנים האנגלים הטובים ביותר בשנות ה-80 וה-90 שמעולם לא הופיעו בנבחרת אנגליה הבוגרת.
בשנת 1998 החל ברוס בקריירה כמאמן בקבוצת שפילד יונייטד, לפני שעבר לשמש כמאמן לתקופות קצרות במועדונים האדרספילד טאון, ויגאן את'לטיק וקריסטל פאלאס.
ב-2001 הוא עבר לברמינגהאם סיטי, והצעיד אותה להעפלה לפרמייר ליג במהלך שש העונות בהן שימש כמאמנה.
ב-2007 עזב ברוס את ברמינגהאם ועבר לאמן בפעם השנייה את ויגאן, לפני שב-2009 עבר לאמן את סנדרלנד.
בשנת 2012 עבר לאמן קבוצת האל סיטי, ובין 2016 ל-2018 אימן ברוס את אסטון וילה.
סטיב ברוס נולד בקוברידג' שבנורת'מברלנד לג'ו ולשינה ברוס, והיה הבכור מבין שני ילדיהם.
לעומת אביו שהיה אנגלי, אמו נולדה בבנגור שבצפון אירלנד.
המשפחה התגוררה בדייסי היל שליד עיירת ולסנד, וברוס למד בילדותו ב"בית הספר בנפילד".
ברוס, שהיה בילדותו אוהד של ניוקאסל יונייטד, נהג להתגנב לאצטדיון סנט ג'יימס פארק מבלי לשלם על מנת לצפות במשחקי קבוצתו האהודה.
הוא אמר על כך בעתיד: "תמיד הייתי נער של ניוקאסל וכשהייתי ילד, זחלתי מתחת לשערים על מנת להיכנס ולנסות לחסוך כסף.
בדומה למספר כדורגלנים מקצוענים אחרים לעתיד, ברוס שיחק כדורגל ב"מועדון הילדים של ולסנד".
הוא אף נכלל בנבחרת המייצגת של בתי הספר של ניוקאסל, ובגיל 13 היה אחד ממספר ילדים מאותה הנבחרת שהלכו לצד השחקנים בגמר גביע הפוטבול ליג באצטדיון ומבלי ב-1974.
מאוחר יותר ניסה ברוס להתקבל למספר מועדוני כדורגל מקצועניים, כדוגמת ניוקאסל יונייטד, סנדרלנד, דרבי קאונטי וסאות'ספורט, אך לאחר שנדחה על ידי כולם, התעניין בעבודה בחברת מספנות.
אף על פי כן, הוא קיבל הצעה להיבחן במועדון ג'ילינגהאם מהליגה השלישית של הפוטבול ליג, אשר מאמנה, גרי סומרס, צפה בברוס משחק בטורניר כדורגל בינלאומי.
הוא הגיע למבחנים בג'ילינגהאם יחד עם חברו למועדון בוולסנד וכדורגלן מקצועני אחר לעתיד, פיטר בירדסלי, והצליח להתקבל למחלקת הנוער של המועדון.
באותה תקופה שיחק ברוס בתפקיד הקשר, אך הוסט מאוחר יותר לעמדת מרכז ההגנה על ידי מנהל מחלקת הנוער של ג'ילינגהאם, ביל קולינס.
מהלך זה הוגדר על ידי ברוס כבעל ההשפעה הגדולה ביותר על הקריירה שלו.
בעונת 1978/1979 שיחק ברוס בקבוצת המילואים של ג'ילינגהאם, ואף על פי ששיחק בתפקיד הגנתי, היה הכובש המצטיין של הקבוצה לאחר שהבקיע 18 שערים.
בינואר 1979 נבחר ברוס לשחק בנבחרת הנוער של אנגליה, וערך במדיה שמונה הופעות בסך הכול.
הוא השתתף עמה באליפות אירופה עד גיל 18 ב-1980. במאי 1979 היה ברוס קרוב לערוך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ג'ילינגהאם, אך מאחר שג'לינגהאם נאבקה על העלייה מהליגה השלישית, החליט סומרס לבסוף כי ברוס עדיין אינו מתאים לעמוד בלחץ של קבוצת הבוגרים.
פציעה זו השביתה אותו ממשחק לשישה חודשים.
לאחר חזרתו סייע ברוס לקבוצתו להשיג שתי תוצאות תיקו נגד אברטון בגביע ה-FA ב-1984, ומשך את עינהם של מספר סקואטים מקבוצות בליגה הראשונה.
ארתור קוקס, מאמנה של ניוקאסל יונייטד באותו זמן, הביע התעניינות בצירופו של ברוס לקבוצתו, אך לבסוף התפטר מתפקידו לפני שנעשה כל צעד להחתמת השחקן במועדון.
לבסוף חתם ברוס בקבוצת נוריץ' סיטי באוגוסט 1984, תמורת סכום שהוערך ב-125,000 או 135,000 לירות שטרלינג.
בעונתו הראשונה בנוריץ סיטי, 1984/1985, לקח ברוס חלק חשוב בזכיית הקבוצה בגביע הפוטבול ליג - הוא כבש את שער הניצחון של קבוצתו בשלב חצי הגמר, נגד היריבה המקומית איפסוויץ' טאון, ונבחר לשחקן המצטיין בניצחון על סנדרלנד במשחק הגמר.
ברוס אף נבחר באותה עונה לשחקן העונה של המועדון, אך לא הצליח למנוע את ירידת קבוצתו לליגה השנייה.
ברוס השתתף בכל משחקיה של נוריץ' בעונת 1985/1986, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגה הראשונה, עונה אחת בלבד לאחר שירדה משם.
לאחר אותה עונה הוא נבחר להחליף את דייב ווטסון שעזב בתור קפטן הקבוצה.
בעונה שלאחר מכן סייע ברוס לנוריץ' לסיים במקום החמישי בליגה הבכירה - הישגה הגדול ביותר אי פעם.
בשנת 1987 נבחר ברוס לשמש כקפטן של נבחרת אנגליה ב' במשחק נגד הנבחרת הלאומית של מלטה, אך הייתה זו הפעם היחידה שבה ייצג את אנגליה במדים הבינלאומיים.
רבים החשיבו אותו לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר של אותה תקופה, שלא שיחקו בנבחרת הלאומית של אנגליה.
ברוס עצמו תיאר זאת מאוחר יותר: "נפגשתי עם מאמן נבחרת אנגליה דאז, בובי רובסון, בבנפיקה.
הוא בא אליי ואמר 'אני צריך לתת לך הופעות משחק'.
זה היה יפה לשמוע זאת, אך זה עדיין לא הביא לי אף הופעה אחת...
תמיד הייתי קצת מאוכזב שלא קיבלתי אף הופעה".
לקראת סוף 1987 משך ברוס את תשומת לבם של מספר מועדוני כדורגל בכירים, כאשר הקבוצות מנצ'סטר יונייטד, טוטנהאם הוטספר, צ'לסי וריינג'רס התעניינו בצירופו לשורותיהן.
מנצ'סטר יונייטד הפכה במהירות לקבוצה המובילה במרוץ להחתמתו, וברוס אף הדגיש בפומבי את תשוקתו לחתום במועדון.
לאחר משא ומתן ארוך בין הנהלות שני המועדונים ועם ברוס עצמו, הועבר ברוס למנצ'סטר יונייטד ב-17 בדצמבר, תמורת סכום של כ-800,000 לירות שטרלינג אוהדי נוריץ' סיטי הכירו ברבות הימים את ברוס על תרומתו למועדון, ובחרו בו להיכנס להיכל התהילה של נוריץ' סיטי בשנת 2002.
ברוס ערך את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד בניצחון 1–2 על פורטסמות' ב-19 בדצמבר 1987, ושיחק ב-21 מתוך 22 המשחקים של הקבוצה עד לסיום העונה.
הוא סייע לקבוצה לסיים במקום השני בליגה הראשונה, לראשונה מאז 1980. עם זאת, בעונה הבאה סיימה מנצ'סטר יונייטד רק במרכז הטבלה, מה שהוביל את המאמן אלכס פרגוסון לצרף מספר שחקנים חדשים לקבוצה.
אחד מהם היה גארי פליסטר, שהצטרף לקבוצה ממידלסברו באוגוסט 1989. השילוב של ברוס עם פליסטר במרכז ההגנה היה מוצלח מאוד, והוגדר ב-2006 על ידי גארי נוויל, קפטן המועדון מאוחר יותר, בתור השילוב ההגנתי הטוב בתולדות מנצ'סטר יונייטד.
ברוס סייע למנצ'סטר לזכות בגביע ה-FA בעונת , לאחר ניצחון על קריסטל פאלאס במשחק חוזר בגמר.
לאחר שהוסרה ההשעיה בת חמש-השנים מהמפעלים האירופיים שהוטלה על המועדונים האנגלים, השעיה שנגרמה כתוצאה מאסון הייזל, הייתה מנצ'סטר יונייטד לקבוצה האנגלית הראשונה שנכנסה לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת .
ברוס השתתף בקביעות במשחקי קבוצתו והבקיע לזכותה שלושה שערים, בדרכה של הקבוצה להעפלה לגמר הטורניר, מול ברצלונה הספרדית.
מנצ'סטר ניצחה 1–2 במשחק וזכתה בגביע.
מאוחר יותר הפסיד ברוס עם קבוצתו בגמר גביע הפוטבול ליג לקבוצת שפילד ונסדיי מהליגה השנייה, וכך נמנע מזכייה בתואר השני שלו באותה עונה.
עונה זו הייתה הטובה ביותר של ברוס מבחינת כיבושי השערים - הוא הבקיע 13 פעמים באותה עונה במסגרת הליגה הראשונה, ו-19 פעמים בכל המסגרות.
ברוס נעדר ממשחק למשך מספר שבועות בעונת בשל פציעה, לאחר שעבר ניתוח בשל בעיה מתמשכת בבקע.
לאחר מאבק מתמשך על האליפות, הקדימה לידס יונייטד את מנצ'סטר בדרך לתואר, בפער של ארבע נקודות בלבד.
עם זאת, ברוס סייע למנצ'סטר יונייטד לזכות בגביע הפוטבול ליג הראשון בתולדותיה באפריל 1992, ואף ענד את סרט הקפטן של הקבוצה במהלך משחק הגמר, במקומו של בריאן רובסון הפצוע.
רובסון המשיך לסבול מפציעות גם במהלך עונת , ובעקבות כך המשיך ברוס לשמש כקפטן במרבית המשחקים בעונה הראשונה של הפרמייר ליג החדשה.
ברוס היה שותף לזכייתה של מנצ'סטר יונייטד באליפות הראשונה בתולדות הפרמייר ליג, שהייתה גם אליפות אנגליה הראשונה של המועדון מאז 1967 והאליפות הראשונה בקריירה של ברוס עצמו.
ברוס הבקיע צמד שערים בניצחון על שפילד ונסדיי, שהבטיח לקבוצה את האליפות, וקיבל את גביע האליפות כקפטן לאחר הניצחון על בלקברן רוברס ב-3 במאי.
בשל הצלחתו הרבה במדי מנצ'סטר יונייטד, יצר ברוס קשר עם ג'ק צ'רלטון, מאמן נבחרת אירלנד דאז, אשר גילה שבשל מקום הלידה של אמו, ברוס רשאי לשחק עבור אירלנד.
ברוס תיאר מאוחר יותר באוטוביוגרפיה שלו כי מחקירה שנערכה בעקבות הצעה זו עלה, כי על אף שהופעתו הבודדת של ברוס במסגרת נבחרת אנגליה ב' לא נחשבת כשיקול, הופעותיו במדי נבחרת הנוער של אנגליה בטורניר רשמי שאורגן על ידי אופ"א, אוסרות עליו לשחק במדי נבחרת לאומית של ארץ אחרת.
ברוס טען, עם זאת, שמעצמו סירב לשחק עבור אירלנד מאחר שהדבר היה יוצר בעיה למועדונו באותה עת, כאשר הנהלת הפרמייר ליג הטילה הגבלה על מספר השחקנים הזרים שיכולה כל קבוצה לכלול בסגל שלה.
מנצ'סטר יונייטד הפגינה שליטה בכדורגל האנגלי בעונת , כאשר זכתה באליפות שנייה ברציפות של הפרמייר ליג, וזכתה גם בגביע ה-FA לאחר ניצחון על צ'לסי בגמר.
בכך הפכה יונייטד לקבוצה האנגלית הרביעית בלבד שזוכה בדאבל במאה ה-20, וברוס היה לאנגלי הראשון המכהן כקפטן של קבוצה המגיעה להישג זה.
עונת , לעומת זאת, הייתה מאכזבת למדי עבור ברוס וקבוצתו.
מנצ'סטר לא הצליחה להשיג אליפות שלישית ברציפות לאחר שנכנעה לבלקברן רוברס במאבק על התואר, והפסידה לאברטון במשחק הגמר של גביע ה-FA.
במהלך העונה שלאחר מכן, כאשר היה בגיל מתקדם מאוד, קיבל ברוס הצעות משלוש קבוצות שונות לשמש כמאמנן, אך פרגוסון ביקש ממנו שלא להישמע להצעות אלו מאחר שסבר שלברוס עדיין תפקיד מרכזי בקבוצתו.
ברוס ערך 30 הופעות במהלך אותה עונה, וסייע למנצ'סטר למחוק פער של עשרים נקודות מניוקאסל יונייטד בטבלה, ולזכות באליפות הפרמייר ליג השלישית שלה.
עם זאת, שבוע לאחר הזכייה באליפות הוא נעדר מסגל הקבוצה בגמר גביע ה-FA, בשל פציעה קלה ממנה סבל.
בסיום המשחק אריק קאנטונה, שהיה קפטן הקבוצה וכבש את השער היחיד בניצחון על ליברפול, נתן לברוס להניף את הגביע במקומו, אך ברוס סירב.
פרגוסון סבר לאחר מכן כי השתמטות זו של ברוס הייתה סימן לכך שתקופתו במועדון קרובה לסיום.
ברוס עצמו האמין כי בגיל 35, הוא לא יצליח להשיג מקום בסגל מנצ'סטר יונייטד בעונה הבאה, האחרונה שנותרה מחוזהו במועדון.
הוא בחר לעבור לקבוצת ברמינגהאם סיטי מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג (שהיוותה כעת את הדרגה השנייה במבנה הליגות, לאחר הפרמייר ליג), וחתם על חוזה ששוויו הוערך בשני מיליון לירות שטרלינג על פני שתי עונות.
גובה החוזה הפך את ברוס לאחד מהשחקנים בעלי השכר הגבוה ביותר בכדורגל האנגלי.
ברוס היה אחד מחמישה שחקנים שצירף מאמן ברמינגהאם, טרבור פרנסיס, במטרה להוסיף ניסיון לסגל הקבוצה ולהפוך אותה למועמדת חזקה להעפלה לפרמייר ליג.
ברוס מונה עם הגעתו לקפטן ברמינגהאם, אך תקופתו בקבוצה הייתה רצופה בסכסוכים ומחלוקות עם פרנסיס.
מנהל המועדון, דייוויד סאליבן, הכחיש בפומבי שמועות על מינוי אפשרי של ברוס למאמן ברמינגהאם במקום פרנסיס.
במהלך עונת נותר ברוס מחוץ לסגל קבוצתו לראשונה בקריירה שלו, במשחק נגד קבוצתו לשעבר ג'ילינגהאם, וטען כי הוא פגוע ועצוב על השמטתו מהמשחק.
החל מנובמבר 1997 הוא הושאר מחוץ לסגל לעיתים תכופות, והשמטתו מהמשחק מול נוטינגהאם פורסט גרמה למלחמה תקשורתית גדולה, שגררה אחריה שמועות חוזרות על אפשרות לפיטוריו של פרנסיס ומינוי ברוס לתפקיד המאמן עד לסיום העונה.
בסיום אותה עונה האריך ברוס בעונה אחת את חוזהו בברמינגהאם, בתמורה למשכורת קטנה יותר, אך כלל בחוזה סעיף המאפשר לו לעזוב את המועדון לטובת משרת אימון.
באותו זמן נקשר שמו של ברוס לתפקידי מאמן פנויים במספר מועדונים, כדוגמת ויגאן את'לטיק ומועדונו לשעבר נוריץ' סיטי, אשר שניהם נפגשו איתו לראיונות עבודה.
לבסוף, בחר ברוס לשמש בתפקיד שחקן-מאמן בקבוצת שפילד יונייטד, ומונה לתפקיד החדש ב-1 ביולי 1998. לאחר 11 משחקים במדי שפילד הודיע ברוס על פרישתו בתור שחקן, וערך את הופעתו האחרונה בקריירה במשחק הביתי מול סנדרלנד ב-28 בנובמבר.
במהלך החלק ההתחלתי של הקריירה שלו, התאפיין ברוס לעיתים בסגנון משחק נלהב יתר על המידה, שתואר על ידו עצמו כ"משתולל" וגרם לו לבעיות משמעת.
מאוחר יותר הוא התפתח לשחקן יציב ואמין המתמחה בכל תחומי הכדורגל, והוגדר כ"שחקן הגון ביותר שהצליח לעשות הרבה מיכולת טבעית מוגבלת".
בתקופת השיא שלו הוא ניחן במסירותיו המחושבות והמדויקות של הכדור, וכן ביכולתו לשלוט בכדור תחת לחץ שמופעל עליו, לעיתים אף עם החזה.
באותה תקופה, שחקן ליברפול מרק רייט נחשב לבלם היחיד שמסוגל להגיע לרמת המשחק הגבוהה של ברוס.
ברוס נודע גם בשל כמות השערים הגבוהה והבלתי רגילה שהבקיע ביחס לבלם.
הדבר נגרם כתוצאה משילוב של יכולת ה"נגיחה" החזקה שלו ושל התמחותו בבעיטות עונשין.
על אף שהתאפיין במספר מגבלות במשחקו, כגון מהירות הריצה המוגבלת שלו עליה ספג ביקורות, נחשב ברוס ל"לב" ההגנה במהלך תקופתו במנצ'סטר יונייטד, בשל האומץ והנכונות הגדולה שלו לשמור על שחקנים יריבים.
הוא נודע גם בשל מקרים רבים בהם המשיך לשחק על אף שהיה פצוע, ובהם חזרתו לשחק לתקופה קצרה במנצ'סטר יונייטד ב-1992 בעת שעמד בפני ניתוח בבקע על מנת להחלים מפציעה.
הרוח האיתנה ויכולות ההנהגה של ברוס היו חשובות עבור הקבוצה של מנצ'סטר יונייטד, ומאמנה אלכס פרגוסון תיאר אותו כ"לב ונחישות".
בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה, הוביל ברוס את שפילד יונייטד למקום השמיני בליגה הראשונה של הפוטבול ליג, תשע נקודות מתחת למקום המוביל לפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג.
במאי 1999 התפטר ברוס משפילד לאחר עונה אחת בלבד בתפקידו, והאשים את הנהלת הקבוצה בסכסוכים ששררו בה ובהיעדר תקציב מספק לרכישת שחקנים.
לאחר מכן הוא עמד בפני עזיבת הכדורגל לטובת תפקיד בטלוויזיה, אך לבסוף שוכנע על ידי בעלי האדרספילד טאון - קבוצה אחרת בליגה הראשונה - להגיע לשמש כמאמן המועדון.
בראשיתה של עונת השיגה האדרספילד רצף של שישה ניצחונות.
היא ניצבה במקום השלישי בליגה בחודש נובמבר, אך בהמשך העונה ירדה ביכולתה ולא הצליחה להגיע לפלייאוף.
הקבוצה המשיכה להציג יכולת חלשה בתחילת עונת , כאשר השיגה שש נקודות בלבד ב-11 משחקים, וברוס פוטר מתפקידו באוקטובר 2000. מאוחר יותר הוא נקלע לוויכוח תקשורתי עם בעלי האדרספילד, שהאשים אותו בבזבוז כסף ובאגו.
על אף שברוס היה מועמד להתמנות למאמן קווינס פארק ריינג'רס, הוא לא חזר לתפקיד בכדורגל עד שמונה למאמן ויגאן את'לטיק באפריל 2001. הקבוצה הצליחה להעפיל לפלייאוף, שם הודחה בשלב חצי הגמר.
ברוס התפטר מוויגאן מיד לאחר אותה הדחה ולאחר שכיהן חודשיים בלבד בתפקידו במועדון.
זמן קצר לאחד מכן הוא מונה למאמן קריסטל פאלאס.
על אף פתיחה חזקה של עונת , שבעקבותיה הובילה קריסטל פאלאס את טבלת הליגה הראשונה, הודיע ברוס על התפטרותו לאחר שלושה חודשים בלבד בתפקיד, וחזר לאמן את ברמינגהאם סיטי.
עד להגעתו של ברוס הייתה ברמינגהאם קבוצת מרכז-טבלה בליגה, אך היא השיגה רצף ארוך של משחקים ללא הפסד וסיימה את העונה עם העפלה לפרמייר ליג, לאחר ניצחון על נוריץ' סיטי, קבוצתו של ברוס כשחקן, בגמר הפלייאוף בדו-קרב בעיטות עונשין.
בתחילת עונת ניצבה ברמינגהאם בתחתית טבלת הפרמייר ליג, אך החתמתו המוצלחת של כריסטוף דוגארי בברמינגהאם סייעה לקבוצה להישאר בליגה.
עונת נפתחה טוב מאוד עבור ברמינגהאם.
הקבוצה הגיעה בשיאה עד למקום הרביעי בליגה, אך לבסוף סיימה את העונה במקום העשירי בלבד.
למרות אכזבה זו, בקיץ 2004 הוארך חוזהו של ברוס בחמש שנים נוספות.
עם זאת, לאחר ארבע עונות בהן שהה ברוס עם ברמינגהאם בליגה הבכירה, ירדה הקבוצה לאליפות הפוטבול ליג בעונת .
ברוס נשאר בתפקידו גם לאחר הירידה, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לפרמייר ליג כבר בעונה הבאה, .
בנובמבר 2007 עזב ברוס את ברמינגהאם לאחר שבע שנים כמאמן הקבוצה, וחזר לאמן את ויגאן את'לטיק.
הוא הוביל את ויגאן להישארות בפרמייר ליג בסיום עונת , לאחר שהקבוצה נאבקה במשך כל העונה באזור התחתית של הליגה.
בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את ויגאן למקום ה-11 בליגה, על אף שאיבד במהלך העונה את הקשר וילסון פאלאסיוס שעבר לטוטנהאם הוטספר.
ביוני 2009 מונה ברוס למאמנה של סנדרלנד, תפקיד בו שימש עד לפיטוריו בנובמבר 2011. משנת 2012 עד 2016 אימן את קבוצת האל סיטי.
החל משנת 2016 מאמן ברוס את אסטון וילה.
בפברואר 2019 מונה למאמנה של שפילד ונסדיי מהצ'מפיונשיפ.
ב-15 ביולי 2019 עזב את תפקידו כמאמן ונסדיי ויומיים לאחר מכן מונה ברוס למאמנה של ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
באוקטובר 2021 פוטר מתפקידו לאחר רכישת המועדון על ידי בעלים חדשים מערב הסעודית.
ב-3 בפברואר 2022 מונה למאמנה של וסט ברומיץ' אלביון מהצ'מפיונשיפ.
ברוס נשוי מאז פברואר 1983 ליינט, שהגיעה גם היא מאזור הקסהאם, ולמדה באותו בית הספר שבו למד ברוס.
אלכס הוא כדורגלן מקצועי גם הוא, שמשחק באיפסוויץ' טאון.
הוא שיחק בעבר תחת אימונו של אביו בברמינגהאם סיטי, אך עזב את המועדון ב-2006, בשל האשמות על פרוטקציות שהעניק לו אביו.
בספטמבר 2004 היה סטיב ברוס מעורב בקטטה מחוץ לביתו, מול שני אנשים שניסו לגנוב את הרכב של בתו אמי.
תקרית זו הותירה אותו עם פצעים בפנים, אך לא מנעה ממנו לעמוד על הקווים במשחק פרמייר ליג יום לאחר מכן.
בנוסף לאוטוביוגרפיה שכתב בשם "Heading for Victory", ברוס פרסם במהלך חייו שלוש נובלות, שנקראו "Sweeper!", "Defender!" (מגן!) ו"Striker!" (חלוץ!).
שלוש נובלות אלו מתארות באופן עלילתי את קורותיו של המאמן-שחקן הבדיוני סטיב בארנס.
הליגה השנייה של הפוטבול ליג: 1985/1986
נבחרת העונה בליגה האנגלית: 1995/1996
"הנבחרת המקומית של העשור" בפרמייר ליג (2003)
מאמן החודש בפרמייר ליג: אפריל 2021
סטיב הנסון בלייק הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2016.
בלייק שיחק בתיכון מיאמי יחד עם שחקן NBA לעתיד, יודוניס האסלם.
הוא זכה באליפות המדינה, אך עיתון במיאמי חשף שהוא ועוד מספר שחקנים זייפו את כתובותיהם כדי להירשם לתיכון, והם נודו מהתיכון.
הוא למד עד סוף הלמודים באקדמיית Oak Hill שבווירג'יניה.
אחרי התיכון עבר בלייק לאוניברסיטת מרילנד.
הוא נודע במכללה בזכות יכולת המסירה יוצאת הדופן שלו.
ב-2001 הוביל בלייק את קבוצתו לפיינל פור המכללות וב-2002 זכה באליפות המכללות.
בלייק נבחר על ידי קבוצת וושינגטון ויזארדס במקום ה-38 בדראפט 2003. בעונת הרוקי שלו קלע בלייק 5.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו השנייה בוושינגטון הוא שיחק רק ב-44 משחקים, וממוצעיו ירדו מעט כשהוא קלע רק 4.3 נקודות ממוצע.
ב-2005 חתם בלייק כשחקן חופשי בפורטלנד טרייל בלייזרס.
הוא הפך לרכז הפותח בפורטלנד בשל פציעתו של סבאסטיאן טלפייר.
בטריילבלייזרס הוא השתפר וביסס את מעמדו כרכז הפותח של הבלייזרס.
את העונה הזו סיים בלייק עם 8.2 נקודות ו-4.5 אסיסטים בממוצע.
ביולי 2006 בלייק נשלח בטרייד למילווקי באקס יחד עם בריאן סקינר והא-סונג ג'ין בתמורה לג'מאל מגלור שעשה את הדרך ההפוכה.
במילווקי רשם בלייק ממוצע של 3.6 נקודות למשחק, ממוצע הנקודות הנמוך בקריירה שלו.
ב-11 בינואר 2007 בלייק נשלח בטרייד לדנוור נאגטס, בעקבות חזרתם של ארל בויקינס וג'וליוס הודג' לסגלה של מילווקי באקס.
בנאגטס הוא שב ליכולתו הטובה, והוא השיג 8.3 נקודות עם שני שיאי קריירה של ממוצעים, 6.6 אסיסטים ו-33.5 דקות.
בנוסף הוא פתח בכל משחקי הפלייאוף של קבוצתו.
ב-1 ביולי 2007 הפך בלייק לשחקן חופשי וב-13 ביולי חתם על חוזה לשלוש שנים בפורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונתו הראשונה בבלייזרס קלע בלייק 8.5 נקודות בממוצע.
בעונתו השנייה בפורטלנד הוא שבר שני שיאי קריירה, כשקלע 11.0 נקודות בממוצע והשיג את אחוזי העונשין הטובים ביותר שלו, 84%.
ב-22 בפברואר הוא השווה שיא NBA כשמסר 14 אסיסטים ברבע אחד, במשחק נגד הלוס אנג'לס קליפרס.
בעונתו השלישית בקבוצה ירדו ממוצעיו במעט כשקלע 7.6 נקודות למשחק.
ב-16 בפברואר 2010 הועבר בלייק בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס יחד עם טרוויס אאוטלו בתמורה למרקוס קמבי.
בקליפרס הוא השיג את ממוצעיו הגבוהים ביותר בקריירה בקליעה מהשדה ומהשלוש (44% ו-43% בהתאמה).
ב-8 ביולי 2010 חתם בלייק על חוזה לארבע שנים בלוס אנג'לס לייקרס, עבור כ-16 מיליון דולר.
בספטמבר 2017 הודיע על פרישה ממשחק, והצטרף לצוות האימון של קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
רוברט סטיבן "סטיב" ג'נטר הוא שחיין אמריקאי בעבר.
אלוף אולימפי בעל 3 מדליות, מהן 1 זהב ושיאן עולם.
כינויו של ג'נטר היה "Curly" (מתולתל), בשל גילוח שער ראשו במלואו.
הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה ג'נטר ב-2 מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
מספר ימים לפני המשחים שלו באולימפיאדת מינכן (1972), חלה ג'נטר וסבל מחזה אוויר של הריאה (פנאומות'ורקס) ולמרות עצת רופאיו והמגבלה שלו, הוא בחר להשתתף בתחרות וזכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ג'ון קינסלה, פרד טיילר וכוכב המשחקים מארק ספיץ בשיא עולם חדש של 7:35.78 דקות, לפני מערב גרמניה (7:41.69 דקות) וברית המועצות (7:45.76 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שלחים" תוצאה של 1:52.72 דקות.
סטיבן בנטו ביקו היה אקטיביסט, שלחם נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמד בראשה של תנועת "התודעה השחורה" שביקשה להביא לשחרור פיזי ומנטלי של השחורים בדרום אפריקה.
נהרג בידי שוטרים במתקן מעצר בשנת 1977. בחייו ובמותו הפך ביקו לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם המאבק בשלטון האפרטהייד.
ביקו נולד בשנת 1946 בקינג ויליאמז טאון בפרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה, בן למשפחה מקבוצת הקוסה.
אביו, מתיו מזינגאיה, עבד בכוחות המשטרה ולאחר מכן בתור פקיד ממשלתי, ומת בשנת 1950 כשביקו היה בן ארבע.
אימו, אליס נוקוזולה ביקו, עבדה בבית החולים בעיר.
ביקו נישא לנטסיקי משלאבה (Ntsiki Mashalaba) ב-1970 ולשניים נולדו שני ילדים: נקוסינאתי ב-1971 וסאמורה.
לביקו שני ילדים גם מד"ר ממפלה רמפלה, שהייתה פעילה בולטת בתנועת התודעה השחורה: בת בשם לראטו שנולדה ב-1974 ומתה מדלקת ריאות בגיל חודשיים, ובן בשם הלומלו שנולד ב-1978 לאחר מותו של ביקו.
לביקו בת נוספת מלורין תבאנה בשם מוטלאטסי, שנולדה ב-1977.
בשנת 1966 נרשם ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה של נטאל, שמשכה אליה סטודנטים שחורים רבים והיוותה מוקד דינמי בהתפתחות תנועת המחאה השחורה.
בשנתו הראשונה נבחר לנציג באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתחילה לקח חלק בפעילות בין-גזעית, כגון זו של התאחדות הסטודנטים הלאומית של דרום אפריקה (NUSAS), אולם עד מהרה הבין כי הפעילות הבין-גזעית היא חסרת השפעה תחת החקיקה וההתנהלות של משטר האפרטהייד.
ביקו טען כי יש להקים ארגון סטודנטים של שחורים בלבד, במנותק מהארגונים הליברליים הלבנים.
ב-1969 היה בין מקימי ארגון הסטודנטים הדרום אפריקאי (SASO) ונבחר לנשיא הראשון של הארגון.
האג'נדה של הארגון כללה התבססות פוליטית עצמאית של השחורים ואיחוד הסטודנטים השחורים באוניברסיטאות תחת רעיון התודעה השחורה.
הרעיון לפיו השחורים מסוגלים להגדיר את זהותם, להתארגן בכוחות עצמם ולעצב את עתידם באמצעים פוליטיים ותרבותיים, הכה גלים באוניברסיטאות ובציבור השחורים במדינה.
בנוסף לכל אלו היה ביקו מעורב בפעילותה של הפדרציה העולמית של הסטודנטים הנוצרים.
בשנת 1972 היה ביקו בין מקימי הארגון "ועידת העם השחור" (BPC) – גוף שנועד להרחיב את הפעילות של SASO, להוציא את תנועת התודעה השחורה מהאוניברסיטאות ולהביא אותה אל החברה האזרחית כולה.
באותה השנה הושעה מלימודי הרפואה והחל לעבוד בסניף דרבן של "פרויקט הקהילות השחורות" (BCP), זרוע של ארגון "אספת השחורים" שעסקה בנושאי פיתוח.
בשנת 1973 משרד המשפטים הטיל עליו ועל כמה מעמיתיו שורה של מגבלות, בהתאם לחוק למניעת קומוניזם משנת 1950. השלטונות הורו לביקו לעזוב את דרבן ולשוב לעיר הולדתו, קינג ויליאמז טאון.
בנוסף הוטלו עליו שורה של מגבלות כגון איסור להיפגש עם יותר מאדם אחד, לנאום בפומבי, לפרסם את כתביו, להתראיין בתקשורת או לצאת ממחוז המגורים שלו.
המשטר אף אסר על התקשורת לצטט את דבריו.
הגבלת התנועה הוטלה על רבים ממנהיגי תנועת התודעה השחורה, ומטרתו הייתה לבודד אותם, לשבור את רוחם ולסכל כל אפשרות שיצליחו לתאם ולהוציא לפועל פעילות פוליטית.
עם שובו לעיר הולדתו, ביקו הקים בה את הסניף ה-15 של ה-BCP ועמד בראשו.
הסניף התמקד בפיתוח קהילתי ובהתבססות-עצמית בתחומי בריאות, חינוך ויצירת מקומות עבודה.
בין הפרויקטים המרכזיים ניתן למנות את המרפאה הציבורית המתקדמת "Zanempilo clinic" שהוקמה ללא מימון ממשלתי, קרן הנאמנות "Zimele" שתמכה באסירים פוליטיים לשעבר ובני משפחותיהם, פרויקט בתחום תעשיית העורות בשם "Njwaxa" וכן קרן "Ginsberg" לחינוך ששמה לה למטרה לסייע לסטודנטים שחורים.
למרות הדיכוי של משטר האפרטהייד, ביקו ותנועת התודעה השחורה מילאו תפקיד משמעותי בארגון גל המחאה והמהומות שפרצו בסווטו ב-16 ביוני 1976 והתפשטו בכל רחבי המדינה.
בתום גל המחאה, שדוכא ביד קשה בידי מנגנוני הביטחון של הממשלה וגבה את חייהם של למעלה מ-500 דרום אפריקאים שחורים, פעילותה של תנועת המחאה השחורה הוצאה כליל מן החוק וביקו סומן כמטרה מרכזית בעיני השלטונות.
ב-18 באוגוסט 1977 נעצר ביקו על ידי מחסום משטרתי בהתאם לתקנה מספר 83 למניעת טרור משנת 1967, והובל לתא מעצר מספר 619 בתחנת המשטרה של פורט אליזבת, שם נחקר בידי מספר שוטרים מאגף הביטחון.
החקירה נמשכה עשרים ושתיים שעות וכללה מכות ועינויים, שכתוצאה מהם לקה ביקו בתרדמת.
הוא סבל מפגיעות ראש חמורות ונאזק אל סורגי החלון.
ב-11 בספטמבר 1977, עירום ואסור באזיקים, נלקח ביקו ברכב משטרתי למרחק 1100 ק"מ משם – אל בית הכלא בפרטוריה, שבו היו קיימים שירותים רפואיים.
עקב החבלות החמורות שנגרמו לו כתוצאה מהעינויים, מת ביקו בכלא יממה מאוחר יותר – ב-12 בספטמבר 1977. המשטרה טענה כי מותו נגרם כתוצאה משביתת רעב שקיים, אולם הנתיחה שלאחר המוות מצאה בגופו חבלות רבות ופגיעות ראש חמורות.
העיתונאי הדרום אפריקאי דונלד וודז, שהיה בקשר רצוף עם ביקו בתקופה שלפני מותו, נכח בחדר המתים וצילם את החבלות שעל הגופה.
וודז גורש מדרום אפריקה על ידי משטר האפרטהייד, ועבר לבריטניה.
בין כתביו המוקדשים למאבק באפרטהייד נמצא גם הספר "Biko", שעליו מבוסס הסרט "הזעקה לחופש".
בשל מעמדו הציבורי, הידיעה אודות מותו פשטה במהירות ועוררה הדים רבים בעולם אודות אכזריותו של משטר האפרטהייד.
בהלווייתו נכחו כעשרת אלפים איש, ביניהם שגרירים ודיפלומטים מארצות הברית וממערב אירופה.
במסיבת עיתונאים של המפלגה הלאומית שנערכה זמן קצר לאחר הידיעה בדבר מותו, אמר שר המשפטים והמשטרה, ג'ימי קרוגר: "אינני חש שמחה או צער עבור מר ביקו.
אני חש שוויון נפש" (באפריקאנס: "Dit laat my koud").
ב-2 בפברואר 1978 הכריז התובע הכללי של הכף המזרחי כי אין בכוונתו להעמיד לדין איש מהשוטרים שהיו מעורבים במעצרו ובחקירתו של ביקו.
יתר על כן, במהלך המשפט נטען כי חבלות הראש שמהן סבל נגרמו כתוצאה מניסיון התאבדות ולא ממכות.
פסיקתו של השופט הייתה כי לא ניתן להעמיד איש לדין באשמת רצח היות שאין עדי ראייה להריגתו, וכי על האישומים בדבר הריגה ותקיפה חל חוק ההתיישנות.
בשנת 1997, לאחר נפילת משטר האפרטהייד ובמהלך ועדות האמת והפיוס שהתקיימו במדינה, הודו חמישה שוטרים לשעבר בהריגתו של ביקו וביקשו חנינה.
ב-7 באוקטובר 2003 הכריזו גורמים במשרד המשפטים במדינה כי חמשת השוטרים הנאשמים ברצח משנת 1977 לא יועמדו לדין הן בגלל מחסור בראיות והן בגלל התיישנות התיק.
כתנועה שצמחה בקרב הסטודנטים השחורים, היא הושפעה גם ממרד הסטודנטים של סוף שנות ה-60.
בהתאם לתפיסת התודעה השחורה של ביקו, המאבק לשחרור מורכב משני שלבים: שחרור פסיכולוגי מרגשי הנחיתות ומהבניית הזהות השחורה על ידי הלבנים, ושחרור פיזי משלטון האפרטהייד.
לטענת ביקו, המחסום הפסיכולוגי הוא ההסבר לכישלונם עד לאותה העת של ארגוני שחורים כגון ה-PAC והקונגרס הלאומי האפריקני.
ביקו הושפע גם מהגותם של מהאטמה גנדי ומרטין לותר קינג, אולם בניגוד לגישתם הלא-אלימה סבר כי המאבק לשחרור הפיזי צריך להלום את המציאות הפוליטית שתחת משטר האפרטהייד.
ניתן לראות בגישתו הלא-אלימה צעד טקטי ולא עיקרון בסיסי.
בנוסף, יסודות התודעה השחורה עמדו בניגוד לרעיונות מולטי-גזעיים של מנהיגים בקונגרס הלאומי האפריקני כדוגמת נלסון מנדלה.
ביקו נחשב כ"אבא" של תנועת התודעה השחורה והאייקון הראשון של התנועה נגד האפרטהייד.
נלסון מנדלה כינה אותו "הניצוץ שהצית שריפת שדה ברחבי דרום אפריקה".
רעיונותיו של ביקו השפיעו לא רק על מאבק השחורים בדרום אפריקה אלה גם על מאבקים חברתיים, ופעילות מרי אזרחי, בתחומים נוספים כמו מאבקי סביבה, צדק חברתי והתנגדות למשטרים דכאניים.
אחת האמירות המפורסמות שלו היא:
בספר השירה של ג'ק הירשמן משנת 1975, "The Arcanes", מופיע השיר "The Compound Arcane" אשר נכתב כמחווה לביקו.
בשנת 1978, לאחר מותו, יצא לאור ספרו "I Write What I Like" ובו אוסף מכתביו מהשנים שבהן נאסר עליו לפרסם את דעותיו בפומבי.
בספרו משנת 2001, "Too Black.
Too Strong", פרסם המשורר בנג'מין זפניה שיר בשם "Biko The Greatness".
ב-1978 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "The Life and Death of Steve Biko" בבימויו של מלקולם קלארק.
ב-1979 הועלה מחזה בשם "The Biko Inquest" שנכתב על ידי נורמן פנטון וג'ון בלייר.
המחזה זכה לעיבוד טלוויזיוני ב-1985 בבימויו של אלברט פיני.
ב-1987 ביים ריצ'רד אטנבורו את הסרט המגולל את סיפורו של ביקו, בכיכובם של דנזל וושינגטון וקווין קליין.
הסרט מבוסס על הספר מאת .
שירים רבים נכתבו כהוקרה לביקו או מתייחסים אליו במילותיהם:
1978: A motor bike in Afrika מתוך האלבום The future Now של פיטר האמיל הוא השיר הראשון שבו הוזכר ביקו באנגלית לאחר מותו.
1980: Biko באלבום Peter Gabriel של פיטר גבריאל (חודש על ידי רוברט ואייט).
Cry Freedom מאת דייב מת'יוס בנד.
Mal Sacate מאת כריס כריסטופרסון.
New Africa מאת יוסו נ'דור.
Coded Language מאת סול ויליאמס.
Biko Drum מאת קריסטי מור.
סטיב גרנד הוא מוזיקאי וזמר-יוצר אמריקאי מהעיר למונט, אילינוי, שיש הטוענים כי הוא זמר הקאנטרי ההומו הגלוי הראשון.
גרנד משך תשומת לב במיינסטרים בארצות הברית, לאחר שהוידאו קליפ לשירו "All-American Boy" (בתרגום חופשי: נער החלום האמריקאי) הפך לוויראלי ב-YouTube בפחות משבוע ביולי 2013.
גרנד כתב מוזיקה החל מגיל 11. בגיל 13, הוא הבין שהוא הומו ונאבק להשלים עם המיניות והאמונה הקתולית שלו.
הוא יצא מהארון בפני חבריו בכיתה ח'.
לאחר שהוריו גילו את המיניות שלו, הם שלחו אותו לטיפול המרה במשך חמש שנים.
על אף שהוא החליט לבסוף שהטיפול לא היה אפקטיבי, הוא הביע הכרת תודה כלפי הפסיכולוג שלו, ואמר "אני לא רוצה לפגוע במטפל שלי, על אף שהגעתי להבנה אמיתית שהומוסקסואליות היא לא דבר רע, או חטא, ולא משהו שהאל רוצה שתיפטר ממנו, מאחר שעדיין יש לי הרבה כבוד כלפיו.
...חלק [מהטיפול הזה] למעשה עזר – יכולתי לדבר עם מישהו, הוא היה כה רחום, והוא באמת האמין בי.
סיימנו בהסכמה שיש לנו השקפות עולם שונות לגמרי." מאחר שהוא סירב לגנות טיפולי המרה, ובנוסף מפני שהוא המשיך להיות מועסק בכנסייה הקתולית שלו כמפיק מוזיקלי, הוא חטף ביקורת מפעילים ששאלו האם הוא יכול לשמש כמודל חיובי לחיקוי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון למונט, גרנד למד באוניברסיטת בלמונט בנאשוויל, טנסי שנה אחת.
הוא שב לשיקגו כדי להירשם לאוניברסיטת אילינוי, ולאחר מכן כדי להתמקד בקריירה המוזיקלית שלו.
טרם פריצת הקריירה המוזיקלית שלו, גרנד דגמן בשם הבמה סטיב צ'טהאם; הוא היה דוגמן שער במגזין DNA האוסטרלי ב-2011. כמו כן הוא ביצע גרסאות כיסוי בשם סטיב סטארצ'יילד.
הוא ניגן בפסנתר במועדון הג'אז ג'וינט במרכז העיר שיקגו ב-2013. באותה השנה, הוא צילם קליפ לשירו "All-American Boy," שהופק בעלות של 7,000$.
הקליפ בוים ונערך על ידי ג'ייסון נייד, זוכה פרס שיקגו לבמאי.
הקליפ פורסם ב-YouTube ב-2 ביולי 2013, והפך לוויראלי מיד.
שמונה ימים בלבד לאחר מכן, צפו בקליפ למעלה מ-1,000,000 אנשים.
זה כמו סיפור פורנו גס הומוסקסואלי לפני מהומות סטונוול," והוסיף "הסיפור הספציפי הזה של בחור סטרייט המתגרה ואוחצ'ה חולת אהבה כל כך נדוש בתרבות הגייז שפשוט אפשר לצחוק עליו."
ב-18 ביולי 2013, גרנד עשה את הבכורה הטלוויזיונית שלו, כשביצע "All-American Boy" בווינדי סיטי לייב.
סטיבן הירויוקי "סטיב" איוקי הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי בסגנון אלקטרו-האוס, מועמד לפרס גראמי בעבר ומייסד חברת ההקלטות Dim Mak Records.
איוקי ידוע היטב בהופעות הייחודיות שלו והפעלולים שהוא מבצע על הבמה כגון זריקת עוגות על הקהל, "רכיבה" על רפסודות גומי שנמצאות על הקהל, השפרצת בקבוקי שמפניה, "צלילת במה" (Stage Dive) וכדומה.
איוקי נולד במיאמי, פלורידה, וגדל בניופורט ביץ', קליפורניה.
ב-1995, סיים את לימודיו בתיכון Newport Harbor High School ככוכב בנבחרת הבדמינטון של בית הספר.
הוא הבן השלישי של המסעדן רוקי איוקי ושל אשתו הראשונה, צ'יזורו קובאיאשי, שניהם ממוצא יפני.
בשנת 1996, הקים איוקי את חברת ההקלטות Dim Mak Records שבה פורסמו בעיקר טרקים בסגנון האלקטרו-האוס של אמנים כגון MSTRKRFT , פליקס קרטל (Felix Cartal) ועוד.
איוקי חבר ל-DJ בלייק מילר על מנת להפיק רמיקסים ויחד הם נקראו Weird Science.
בחודש ינואר 2008, איוקי הוציא לאור את אלבום המיקס הראשון שלו, Pillowface and His Airplane Chronicles, שכלל טרקים של האמנים MSTRKRFT, Datarock, בלוק פארטי ועוד.
בינואר 2012, פרסם איוקי את אלבום הסולו הראשון שלו Wonderland תחת חברת ההקלטות Ultra ו-Dim Mak.
באלבום נכללו שיתופי פעולה עם הדיג'יים ליידבאק לוק , אפרוג'ק, ארמנד ואן האלדן וסידני סמסון .
כמו כן, האלבום כלל הופעות ווקאליות של LMFAO, קיד קאדי, will.i.am (תחת השם Zuper Blahq), מיס פלמר, וינטר גורדון, ליל ג'ון, Chiddy Bang וריברס קואמו.
האלבום הועמד לפרס גראמי עבור אלבום הדאנס הטוב ביותר אך לא זכה.
5 חודשים לאחר מכן, ביוני 2012, איוקי פרסם את אלבום הרמיקסים של Wonderland שכלל רמיקסים של אלווין ריסק, ליידבאק לוק, טומי טראש, דילון פרנסיס, Moguai ו-Clockwork.
במרץ 2010, איוקי הוציא לאור את השיר "I'm in the House" יחד עם Zuper Blahq (כינוי נוסף של will.i.am).
בשבוע הראשון ליציאת השיר, הוא דורג במקום ה-29 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-11 באוקטובר 2013, איוקי פרסם סינגל יחד עם להקת הרוק לינקין פארק שנקרא "A Light That Never Comes".
הסינגל גם נכלל באלבום הרמיקסים "Recharged" שיצא 18 ימים מאוחר יותר.
בינואר 2014, איוקי הוציא לאור מיני אלבום (EP) שכלל רמיקסים שונים של הסינגל כגון הרמיקסים של Vicetone (רמיקס רגיל ורמיקס דאב), אנגר דימאס ו-twoloud בסגנון האלקטרו-האוס, הרמיקס של קון בסגנון ההארדסטייל, הרמיקס של בריאן ייטס בסגנון הדאבסטפ ועריכה של ריק רובין בסגנון הפופ.
ב-2021, איוקי הופיע בהופעה וירטואלית של זיכיון משחקי הווידאו סוניק הקיפוד במסגרת חגיגות ה-30 לזיכיון.
ב-18 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Locked Up" יחד עם ההרכב Trinix בהשתתפות אייקון.
בדצמבר 2024, פורסם כי איוקי הוא בין המוזיקאים שקיבלו מענקים מתוכנית Shuttered Venue Operations Grant (SVOG), שנועדה לסייע למקומות עצמאיים וקבוצות אמנות שנפגעו במהלך מגפת הקורונה.
איוקי השתמש ב-2.4 מיליון דולר מתוך מענק שניתן לחברת ההופעות שלו DJ Kid Millionaire Touring, כאשר 1.9 מיליון דולר מתוכם שולמו לו ישירות.
סטיב ברי הוא סופר אמריקאי, מחברם של ספרי מתח.
ברי נולד וגדל בג'ורג'יה ארצות הברית, לאחר מכן עבר להתגורר בסיינט אוגוסטין פלורידה.
הוא בוגר של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרסר.
במשך 30 שנים הוא עבד בתור עורך דין.
הוא אחד ממייסדיו של האיגוד הבינלאומי של מחברי ספרי המתח, האיגוד מאגד בתוכו כ-2,600 מחברים מרחבי העולם.
את ספרו הראשון הוא כתב עוד בשנות התשעים, אך לקח 12 שנים עד שהספר ראה אור מכיוון שכתב היד נדחה 85 פעמים על ידי הוצאות לאור.
ספריו תורגמו ל-40 שפות ויוצאים לאור ב-51 מדינות.
ספריו נכללו ברשימת רבי-מכר של הניו יורק טיימס ו-USA Today.
יחד עם אשתו אליזבת הוא יסד עמותה History Matters הפועלת לשימור המורשת האנושית.
"הסוד השלישי" (2005) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2007 בתרגומה של אינגה מיכאלי.
" פרשת קולומבוס" (2012) - יצא בעברית בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2017.
"אוצר הטמפלרים" (2006) - יצא בעברית בהוצאת מטר בתרגומה של אינגה מיכאלי.
"בגידה בוונציה" (2007) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2010 בתרגומו של אמנון כץ.
"בעקבות שרלמאן" (2008) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2011 בתרגומו של אורי בלסם.
"נקמת דם בפריז" (2009) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2013 בתרגומו של אמנון כץ.
"קבר הקיסר" (2010) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2014 בתרגומו של אמנון כץ.
"עסקת מלטה" (2019) - יצא בעברית בהוצאת מטר בשנת 2021 בתרגומה של אינגה מיכאלי.
סטיבן לין "סטיב" בישיר הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
בישיר נולד במחוז שבמערב קנטקי למשפחה בת חמישה ילדים.
אחרי שסיים תואר במשפטים באוניברסיטת קנטקי ב-1968, עבד בישיר כעורך דין.
לאחר שהתחתן עבר להתגורר בניו יורק במשך כשנתיים וחצי, שם שירת בין היתר באגף המשפטי של חיל המילואים בצבא ארצות הברית ועבד בפירמת עורכי הדין White & Case.
בהמשך החל קריירה פוליטית ונבחר לבית הנבחרים המדינתי של קנטקי ב-1974, ושירת בתפקיד זה עד שנבחר בנובמבר 1979 לתובע הכללי של קנטקי.
הוא שירת בתפקיד זה עד דצמבר 1983, כאשר נבחר לסגן מושל קנטקי, תחת המושלת הדמוקרטית מרטה קולינס.
ב-1996 החליט לאתגר את החבר המכהן מיץ' מקונל מהמפלגה הרפובליקנית, והתמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית.
ב-2007 נבחר למושל קנטקי, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני וזכה ל-58.71% ממניין הקולות.
בנובמבר 2011 נבחר לכהונה שנייה באחוז דומה.
בישיר נשוי ואב לשני בנים.
אחד מהם הוא אנדי בישיר, כיהן כתובע הכללי של קנטקי, ובנובמבר 2019 נבחר לתפקיד מושל קנטקי.
סטיבן רוברט "סטיב" גוטנברג הוא שחקן, סופר, איש עסקים, מפיק ובמאי יהודי-אמריקאי.
פריצת הדרך שלו הייתה במהלך שנות ה-80, כאשר גילם את דמותו של קארי מהוני בסדרת סרטי "תרגיל לשוטרים מתחילים" (1984-1987), ולאחר מכן - תפקידים ראשיים נוספים בסרטים הוליוודיים מצליחים, בהם "קוקון" (1985), "תקלה מופלאה" (1986) ו"שלושה גברים ותינוקת" (1987).
גוטנברג נולד בברוקלין, ניו יורק, בנם של אן איריס (שם משפחתה לפני הנישואים: ניומן), עוזרת כירורגית, וג'רום סטנלי גוטנברג, מהנדס חשמל.
הוא קיבל חינוך יהודי בצפון מדינת ניו יורק, שם הוא סיים את לימודי התיכון שלו בשנת 1976 (על פי כמה מקורות, הוא הועבר לבית ספר התיכון לאמנויות הבמה של העיר ניו יורק שנתיים לפני שסיים את לימודיו).
בתיכון, הוא השתתף בתוכנית הקיץ בבית הספר ג'וליארד, שם למד אצל ג'ון האוסמן, וזכה בתפקיד בהפקת אוף ברודוויי של "The Lion in Winter".
לאחר מכן למד באוניברסיטת אולבני (אנ'), משם פרש אחרי שנה ואז הוא עבר לקליפורניה כדי להמשיך את קריירת המשחק.
גוטנברג עזב ללוס אנג'לס עם 300 $ בכיסו, סלמי מאמו, והתיק של אביו.
אביו של גוטנברג מספר כי תוך מספר שבועות הוא לוהק להופיע בפרסומת של קנטאקי פרייד צ'יקן יחד עם קולונל סנדרס.
הקריירה הקולנועית של גוטנברג מתפרשת על פני כמעט ארבעה עשורים.
במשך זמן זה, הוא שימש כשחקן, במאי, תסריטאי ומפיק.
Kirby Productions", נקראת על שמו ג'רלד גיי' קירבי, המורה לדרמה שלו מבית הספר התיכון.
לאחר שהופיע ללא קרדיט בסרט "Rollercoaster" בשנת 1977, הופעתו הראשונה של גוטנברג הייתה בתפקיד הראשי בקומדיית הנעורים "The Chicken Chronicles".
הסרט, אשר עלילתו מתרחשת בבוורלי הילס של שנת 1969, לא היה הצלחה קופתית גדולה, אך הפכה לסרט פולחן קלאסי אחרי הצגות נרחבות ברשתות הכבלים בארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן, 1978, הוא הופיע בסרט "The Boys from Brazil" המבוסס על רב-המכר מאת איירה לוין.
בשנת 1980 כיכב גוטנברג בסרט סמי-אוטוביוגרפי אודות אנשי הכפר בשם "Can't Stop the Music", בבימויה של ננסי ווקר ובהפקתו של אלן קאר.
בשנות ה-80, גוטנברג כיכב בשלושה זיכיונות של סרטים: "תרגיל לשוטרים מתחילים" (1984), "קוקון" (1985) ו"שלושה גברים ותינוקת" (1987).
במהלך שנות ה-90 גוטנברג החל להופיע פחות ופחות; הוא כיכב בסרט "מותק, הילדות התחלפו" (1995) לצידן של קירסטי אלי ומרי קייט ואשלי אולסן.
כמו כן הוא כיכב לצידה של קירסטן דנסט ב-"מגדל האימה" של דיסני (1997), המבוסס על מתקן שעשועים באותו השם, שבאולפני הוליווד של דיסני, באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
סרטו הראשון כבמאי / מפיק / תסריטאי / כוכב היה "נ.ב.
החתול שלך מת!" (2002), עיבוד קולנועי לרומן ולמחזה מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור.
הוא כיכב בסרט "Mojave Phone Booth" (2006) בתפקיד בארי, וב-"Making Change" בתפקיד טרפטון.
Claus" ובסרט ההמשך שלו "Meet the Santas" הוא שיחק את התפקיד הראשי - ניק.
בראיון ב-4 בנובמבר 2009, גוטנברג ציין שאולפני דיסני מפתחים סרט המשך נוסף לסרט "שלושה גברים ותינוקת", ששמו יהיה "שלושה גברים וכלה".
גוטנברג ציין כי עמיתיו לסרט, טד דנסון וטום סלק, הביעו נכונותם לחזור לסרט ההמשך.
כמו כן, גוטנברג ציין שהוא היה מעוניין לעשות סרט נוסף בסדרת "תרגיל לשוטרים מתחילים" וסרט המשך נוסף ל-"קוקון", וכי לטענתו, סרטים אלו יהיו לבטח להיטים, אם יצאו לפועל.
בראיון שפורסם ב-1 באוגוסט 2010, גוטנברג חשף כי דייוויד דיאמונד ודייוויד וייסמן כותבים תסריט עבור "תרגיל לשוטרים מתחילים 8".
שמונה ימים לאחר מכן, השחקן בובקט גולדת'ווייט, שגילם בסדרה את דמותו של זד, פרסם הצהרה הדוחקת בהוליווד לעשות ריבוט ל סדרת סרטי "תרגיל לשוטרים מתחילים" עם צוות שחקנים חדש, במקום חברי צוות השחקנים המקוריים.
גולדת'ווייט אישר כי סטיב גוטנברג ישוב לגלם את דמותו של קרי מהוני, וכי מפיקי הסרט מנסים לשכנע את קים קטרל ושרון סטון לחזור לסרט המשך שמיני בסדרה, למרות שהוא עצמו איננו מעוניין לחזור לסדרה.
גוטנברג הופיע במספר סרטי טלוויזיה, בהם "Miracle on Ice" (1981) עטור השבחים, "To Race the Wind" (1980), "Something for Joey" (1977) וסרט השואה הגרעינית השנוי במחלוקת "The Day After" (1983).
קודם לכן, לפני שהתפרסם, גוטנברג הופיע בשנת 1979 בתפקיד הראשי בסיטקום "Billy" שלא האריך ימים.
בשנת 1980 הוא הופיע בפרסומת מסחרית של קוקה-קולה, כשהוא מנסה לעזור לאישה שאיננה דוברת אנגלית, שמכוניתה נתקעה.
השניים חולקים יחד את אהבתם המשותפת לקוקה-קולה.
בשנים 2005–2006 היה לו תפקיד חוזר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "ורוניקה מארס", בתור וודי גודמן, איש עסקים עשיר ומכובד.
הוא הופיע בתפקיד הראשי ברימייק של "הרפתקה בפוסידון" כסרט טלוויזיה, אשר שודר ברשת NBC ב-20 בנובמבר 2005; גוטנברג גילם את דמותו של ריצ'רד קלארק, סופר כושל שמנהל רומן עם תרפיסטית.
ב-25 באוגוסט 2008, גוטנברג שחרר סרטון בשם "הסטייק-האוס של סטיב גוטנברג" באתר האינטרנט funnyordie.com והיו באותה תקופה שמועות שהוא יגלם את דמותו של הקומיקאי טוני מרטין בעיבוד קולנועי של ספרו של מרטין, "Nest of Occasionals".
בשנת 2008 גוטנברג השתתף בתוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", לצידה של הרקדנית המקצוענית אנה טרבונסקיה.
הוא הודח מן התחרות ב-1 באפריל.
גוטנברג שיחק את עצמו בפרק של הקומדיה "Party Down" ברשת Starz, אשר שודר במקור ב-21 במאי 2010. ב-8 בנובמבר 2007 הוא הופיע בפרק העונה השביעית של "חוק וסדר: כוונה פלילית".
ניתן לראות את גוטנברג במיני סדרה "Sons of Liberty" של ערוץ ההיסטוריה, בתפקיד ג'ק בונר.
בסתיו 2014 הוא סיים צילומים המיועדים לשידור בערוץ SyFy בקיץ 2015.
גוטנברג הופיע ב-"Intro to Recycled Cinema" - פרק העונה השישית של "קומיוניטי", ששודר באפריל 2015.
בשנת 1990 הוא החליף את טימותי האטון בתפקיד הראשי במחזה Prelude to a Kiss בברודוויי.
הוא הופיע בוסט אנד בלונדון, כאשר כיכב ב-The Boys Next Door.
הוא הופיע בהפקת הבכורה העולמית של ההפקה הבימתית Furthest From the Sun, שכתב וביים וודי הרלסון.
בשנת 2008 גוטנברג כיכב בהפקה של Cinderella, בתפקיד הברון (אביה של סינדרלה), בתיאטרון צ'רצ'יל, בעיירה ברומלי שבאנגליה.
על מנת לציין את מעורבותו של גוטנברג בהפקה, בית קולנוע מקומי הקרין את סרט הקולנוע "תרגיל לשוטרים מתחילים", ב-19 בנובמבר.
גוטנברג נכח באירוע ההקרנה, והשיב על שאלות.
ב-2011-2011 גוטנברג הופיע בברודוויי, במחזה במערכה אחת מאת וודי אלן בשם "Honeymoon Hotel", שהיה חלק מהמופע " Relatively Speaking".
בשנת 1989 הוא הופיע בוידאו קליפ של מייקל ג'קסון "Liberian Girl".
בשנת 2008, פסטיבל הסרטים "Fire Island Golden Wagon" השישי העניק לגוטנברג פרס מפעל החיים על שם טוני רנדל, עבור עבודתו בתעשיית הבידור, כמו גם תרומתו לקהילה.
הפרס נוצר כמחווה לזוכה הראשון בפרס, טוני רנדל, והוא מוענק מדי שנה לאחד מחברי התעשיית הבידור שמגלם את אותה אהבה, רוח עצמאית, ושירות לקהילה שאפיינו את רנדל.
ב-12 בדצמבר 2011, גוטנברג קיבל כוכב על שדרת הכוכבים של הוליווד.
הכוכב ממוקם בשד' הוליווד מס' 6411.
ב-19 באוקטובר 2014, גוטנברג קיבל מפתח העיר של מיאמי, מראש העיר פיליפ לוין, כאות הוקרה על עבודתו עם Fun Paw Care, להעלאת מודעות לזכויות בעלי החיים.
בספר זכרונות שנון זה, שיצא לאור במאי 2012 בהוצאת "ספרי דאן תומאס", סטיב גוטנברג מספר אודות העשור הראשון שלו בתעשיית הבידור, ומפרט אודות המסע שעבר.
הוא כולל גם את הטוב וגם את המכוער, בכנות רבה.
הספר מחולק על פי חמשת השלבים בקריירה של שחקן:
"אני רוצה את סטיב גוטנברג"
"אני רוצה טיפוס של סטיב גוטנברג"
"אני רוצה סטיב גוטנברג צעיר"
גוטנברג פועל למען ארגוני צדקה שמטרתם לשפר את ההזדמנויות לחסרי הבית ולאנשים צעירים.
הוא ייסד את "גוטנהאוס", קומפלקס דירות בדרום לוס אנג'לס אותו מימן כדי להכיל אנשים צעירים לאחר סיום לימודיהם שמגיעים ממשפחות אומנה, עם עובדים סוציאליים שנמצאים במקום, כדי לסייע לצעירים להפוך לאזרחים בוגרים עצמאיים ואחראים לעצמם.
"קרן תעשיית בידור", זרוע הצדקה של הוליווד, בחרה בו להיות "שגריר לענייני ילדים" בגלל עבודתו למען הילדים וחסרים הבית.
גוטנברג נישא לדוגמנית דניס ביקסלר ב-30 בספטמבר 1988. הם נפרדו ביוני 1991, והתגרשו בשנת 1992. מאז 2008, הוא נמצא במערכת יחסים עם אנה גיליגן, כתבת הבידור של תוכנית הטלוויזיה "Good Day New York" בערוץ המקומי "FOX5 חדשות", ניו יורק.
Wadeלואיס פאוול2025The FloatersמניTBAPaper Empireסול ברנשטייןסדרת טלוויזיה עתידית
סטיב ג'ובס הוא סרט ביוגרפי אמריקאי שיצא לאקרנים באוקטובר 2015, המבוסס על חייו של מייסד אפל, סטיב ג'ובס, ובכיכובו של מייקל פסבנדר.
הסרט בוים על ידי דני בויל ונכתב על ידי אהרן סורקין.
הסרט מגולל את סיפורו של מייסד חברת "אפל" סטיב ג'ובס (מייקל פסבנדר), ומתמקד בדקות ובהשתלשלות האירועים שקדמו להשקות המשמעותיות בחייו.
הוא חושף את מערכות היחסים המרכזיות והמורכבות לאורך הדרך עם שותפיו סטיב ווזניאק (סת' רוגן), מנהלת השיווק של אפל ג'ואנה הופמן (קייט וינסלט), וכן עם בתו ליסה, אליה התכחש בשנותיה הראשונות.
עלילת הסרט מציגה גם את אישיותו, שתוארה כגאונית, אך גם דורסנית וחסרת פשרות מאידך, יחד עם החיבורים שערך בחייו.
הסרט חושף את ההשקות המרכזיות בהיסטוריה של החברה: השקת מחשב ה"מקינטוש" בשנת 1984, אירוע החברה "NeXT" (אותה ייסד) בשנת 1988, והשקת מחשב ה-"iMac" בשנת 1998.
מייקל פסבנדר – סטיב ג'ובס, המייסד של חברת אפל
קייט וינסלט – ג'ואנה הופמן , מנהלת השיווק של אפל ושל "NeXT", ואשת סודו של ג'ובס בסרט
סת' רוגן – סטיב ווזניאק, המייסד השותף של אפל ויוצר המחשב האישי "Apple II"
מייקל סטולברג – אנדי הרצפלד, חבר צוות הפיתוח של מחשבי אפל
ג'ון אורטיז – ג'ואל פורצהיימר, עיתונאי המגזין "GQ" שמראיין את ג'ובס
שרה סנוק – אנדריאה "אנדי" קנינגהאם , מנהלת אירועי השקת המקינטוש וה-iMac
פרלה הני-ג'רדין , ריפלי סובו ומקנזי מוס – ליסה ברנן-ג'ובס , בתו של סטיב
סטיב גורי היה כדורגלן מחוף השנהב ששיחק לאורך הקריירה במספר עמדות, בעיקר כחלוץ וכבלם.
את שנותיו המשמעותיות עשה בליגת העל השווייצרית ובפרמייר ליג, וב-2006 אף זומן לסגל נבחרתו, במדיה רשם 13 הופעות והבקיע 3 שערים.
בשנים האחרונות לחייו מיעט לשחק ועבר לקבוצות מליגות נמוכות, כשהקבוצה האחרונה בה הופיע הייתה שטיינבך מהליגה החמישית בגרמניה.
גורי נולד בחוף השנהב ובגיל 5 עבר עם משפחתו לצרפת וגדל בפרברי פריז.
את צעדיו הראשונים בכדורגל עשה כחלוץ בקבוצת הנוער של ברטיני לצד פטריק אברה ולאחר מכן בפריס סן ז'רמן.
משלא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת ואף לא להתאמן איתה באופן סדיר, עבר בחלון ההעברות בינואר 2000 לבני יהודה מליגת העל תחת הדרכתו של שייע פייגנבוים.
במשחק הבכורה במדים הכתומים כבש שער מול הפועל חיפה ובמשחק השני צמד מול בית"ר ירושלים.
עד תום העונה שיחק גורי לסירוגין גם בקבוצת הנוער, כבש שער אחד נוסף במדי הקבוצה הבוגרת וסייע לשתיהן להישאר בליגה.
בתום מחצית עונה מוצלחת בבני יהודה עבר גורי לאיוורדון ספורט מליגת העל השווייצרית.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש גורי 9 שערים אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להישאר בליגה.
בעונותיו הבאות בקבוצה הוסב בהחלטת מאמנו לעמדת הבלם, ולפרקים תופקד גם כמגן ימני וכמגן שמאלי, תפקידים שאותם מילא גם בהמשך הקריירה.
בינואר 2003 הושאל לבולוניה 1909 מהסרייה א' אך לא רשם במדיה ולו הופעה אחת ובקיץ אותה שנה עבר לואדוץ מליגת המשנה בשווייץ, איתה סיים פעמיים ברציפות במקום השני בליגה.
בספטמבר 2005 חתם גורי על חוזה בן ארבע שנה ביאנג בויז ברן, ובאמצע עונת חתם על חוזה לשלוש עונות וחצי בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה בהעברה ששווייה 1.5 מיליון אירו.
בקיץ 2009 ירד לקבוצת המילואים ובחודש דצמבר שוחרר מהמועדון.
בינואר 2010 חתם גורי עד תום עונת בוויגאן את'לטיק מהפרמייר ליג ואת שער הבכורה במדיה כבש בחודש מאי מול האל סיטי, ומספר ימים לאחר מכן זכה לחוזה לשנתיים נוספות במועדון.
במהלך עונת הוארך חוזהו בעונה נוספת עד לסוף עונת .
אולם, פתיחה לא טובה של עונת שכללה הרחקה בעקבותיה נדחק לשולי הרוטציה, הביאה לכך שגורי שותף רק ב-10 משחקים עד תום העונה, ולהחלטה לשחררו.
גורי החל לשחק בנבחרת חוף השנהב ב-2006. במרץ 2007 הבקיע שני שערים מול מאוריציוס בניצחון נבחרתו 0–3. הוא השתתף במשחקי הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2008. בשנת 2010 נמנה עם סגל הנבחרת במשחקי גביע העולם בדרום אפריקה, אך לא שיחק בפועל.
בסך הכל השתתף ב-13 משחקים במדי הנבחרת.
בראשית עונת 2012/13 שב גורי לישראל כשהצטרף לשורות מכבי תל אביב בעונתו הראשונה של ז'ורדי קרויף כמנהלה המקצועי.
גורי שותף ב-10 משחקי ליגה בהם תיפקד כבלם וכמגן על חשבונו של עומר ורד ובאמצע העונה שוחרר מהקבוצה.
בקיץ, לקראת עונת חתם בסקודה קסנתי מליגת העל היוונית.
באוקטובר 2014 חתם על חוזה בקבוצת FC Rot-Weiß ארפורט, מן הליגה השלישית בגרמניה.
החוזה הוארך עד לסוף העונה.
בתחילת דצמבר 2015 חתם על חוזה עד לסוף העונה בקבוצת TSV שטיינבך, מן הליגה האזורית.
בתחילת דצמבר 2015, לאחר שהשתתף במסיבת חג המולד של שטיינבך, קיבל גורי אישור ממאמנו לנסוע לפריז כדי לפגוש את משפחתו.
ב-12 בדצמבר, משלא הופיע, מסרה משפחתו שהוא נעדר ויצרה קשר עם משטרת דיסלדורף, שבה התגורר.
עד סוף החודש נערכו אחריו חיפושים ופורסם כי קיים חשש לחייו לאחר שבביתו נמצאו תעודות, מסמכים והטלפון הנייד שלו.
מקורביו סיפרו לכלי התקשורת כי בתקופה שקדמה להיעלמותו נקלע גורי לבעיות כלכליות וצרך סמים.
ב-2 בינואר 2016 הודיע דובר משטרת דיסלדורף כי גופתו של גורי נמצאה ב-31 בדצמבר בנהר הריין סמוך לקרפלד וכי מנתיחת גופתו עולה כי צרך סמים לפני מותו וכי על הגופה לא נמצאו סימני אלימות, אך לא ברור אם קפץ בעצמו לנהר שבו מצא את מותו.
סטיב מיצ'ל בירנבאום הוא כדורגלן עבר יהודי-אמריקאי ששיחק בעמדת הבלם.
אמו היא פגי (לבית שמידט) בירנבאום.
בירנבאום התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בה שיחק 4 שנים.
לאחר שנה בגולדן בארס, חתם באורנג' קאנטרי בלו סטאר מליגת הפיתוח האמריקאית בה שיחק עונה אחת.
ב-14 בינואר 2014 נבחר במקום השני בסיבוב הראשון של דראפט ה-MLS על ידי די.סי.
במרץ הושאל לריצ'מונד קיקרס מליגת האיחוד האמריקאית.
ב-5 באפריל 2014 בניצחון 1–3 על פיטסבורג ריברהונדס.
במהלך העונה נפצע בלמה של די.סי.
יונייטד ג'ף פארקה, ובירנבאום חזר מההשאלה לסגל היונייטד.
ב-20 בנובמבר 2014 נבחר במקום השני בתחרות רוקי השנה ב-MLS.
ב-26 בפברואר 2015 בירנבאום הבקיע את השער הראשון שלו ביונייטד במסגרת רבע גמר ליגת האלופות של CONCACAF נגד אלחואלנסה.
בצעירותו שיחק בירנבאום בנבחרות הצעירות של ארצות הברית ובשנת זכה עם נבחרתו במדליית הכסף במשחקי המכביה הפאן-אמריקאיים שנערכו בברזיל.
ב-28 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית.
כעבור שלושה ימים הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2–3 נגד .
בקיץ 2016 השתתף בטורניר הקופה אמריקה סנטנריו עם נבחרתו.
סטיבן ארצ'יבלד הוא כדורגלן ומאמן עבר סקוטי ששיחק בעמדת החלוץ.
ארצ'יבלד רשם קריירת משחק ענפה בסקוטלנד, באנגליה ובספרד, ובלט בעיקר במדי טוטנהאם הוטספור עמה זכה בגביע אופ"א ופעמיים בגביע ה-FA, ובמדי ברצלונה עמה זכה באליפות ספרד והעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות 1986. ארצ'יבלד ערך 27 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, והיה שותף לסגל לשני טורנירי מונדיאל.
ארצ'יבלד החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פרנהיל אתלטיק.
את קריירת הבוגרים החל במועדון איסט סטירלינגשייר מליגת המשנה בעונת .
הוא הספיק לערוך הופעת ליגה בודדת באותה עונה, בטרם חתם בקבוצת קלייד מליגת העל הסקוטית לקראת עונת .
ארצ'יבלד ירד עם קלייד שתי ליגות בתוך שתי עונות, ולראשונה הפך לשחקן הרכב קבוע כשהקבוצה שיחקה בליגה השלישית בעונת .
ארצ'יבלד פתח במדי קלייד את עונת , בסיומה חזרה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית, אך באמצע העונה חזר לליגה הבכירה כשחתם בקבוצת אברדין של המאמן בילי מקניל.
בסך הכול בשלוש וחצי עונות במדי קלייד רשם ארצ'יבלד 65 הופעות ליגה, בהן כבש שבעה שערים.
ארצ'יבלד הגיע לאברדין לאחר ששיחק בקלייד בעיקר בקישור, אך במדיה של אברדין עשה את ההסבה לשחקן התקפה, ואת העונה סיים עם חמישה שערים בעשר הופעות ליגה בדרך למקום השני בטבלה.