tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף מפלגה כזו לא יכולה להצליח באמריקה כי איננה משדרת רוח התלהבות ופטריוטיזם.
בלאמי עצמו הצטרף לתנועה הפוליטית שהופיעה בסביבות 1891 כאשר ייסד את עיתונו "האומה החדשה", והחל לקדם פעולות ושיתף פעולה בין המועדונים "הלאומיים" השונים לבין "מפלגת העם" שהתוותה באותה העת.
במשך שלוש וחצי השנים הבאות נתן בלאמי את כולו לפוליטיקה, פרסם את כתב העת שלו, השפיע על מצע "מפלגת העם", ופרסם את "התנועה הלאומית" בעיתונות הפופולרית.
שלב זה בחייו של בלאמי הגיע לסיומו ב־1894, כאשר עיתונו "האומה החדשה" נאלץ להפסיק את הופעתו בשל קשיים כלכליים.
כאשר הפעילים המרכזיים של תנועתו הלאומית נבלעו בתוך המנגנון של "מפלגת העם", בלאמי נטש את הפוליטיקה כדי לחזור לספרות.
הוא החל לעבוד על המשך לספרו העתידני - "מבט לאחור", שכותרתו הייתה "שוויון".
זאת בניסיון להתמודד בפירוט רב יותר עם החברה האידיאלית העתידנית הפוסט-מהפכנית.
הספר ראה אור ב-1897 ונחשב ליצירתו האחרונה של בלאמי.
אדוארד בלאמי מת משחפת בעיר הולדתו במסצ'וסטס.
הוא היה בן 48 במותו.
ביתו בצ'יקופי פולס, שנבנה על ידי אביו, נקבע כאתר היסטורי לאומי בשנת 1971.
"בלאמי רואד", רחוב מגורים בטורונטו, נקרא על שמו של אדוארד בלאמי.
דמותו של "בלאמי בלייק" מהסדרה המאה נקראה על שמו של אדוארד בלאמי.
אדוארד ג'ון אייר היה מגלה ארצות אנגלי ביבשת אוסטרליה, מנהל קולוניאלי ומושל ג'מייקה.
אייר נולד בוויספנאד, בדפורדשייר שבאנגליה, זמן קצר לפני שהמשפחה עברה לגור בהורנסיאה, יורקשייר.הוריו היו הכומר אנטוני ויליאם אייר ושרה (לבית מאפלטון).
לאחר שסיים את בית הספר היסודי עבר לסידני כדי לא להצטרף לצבא או ללכת לאוניברסיטה.
הוא רכש ניסיון בארץ החדשה על ידי יצירת קשרי ידידות עם אנשים מרכזיים, והפך לבעל חוות צאן כאשר קנה 400 טלאים עוד לפני יום הולדתו ה-18.
בדצמבר 1837, אייר החל להוביל 1,000 כבשים ו -600 ראשי בקר ממאנרו, ניו סאות ויילס, לאדלייד שבדרום אוסטרליה.
אייר, עם עדרי הבקר שלו ושמונה עוזרים, הגיעו לאדלייד ביולי 1838. באדלייד, אייר מכר את בעלי החיים ברווח גדול.
עם הכסף שהרוויח מהמכירה, אייר יצא לחקור את חלקי הארץ של דרום אוסטרליה.
ב־1839 ניהל אייר שתי משלחות נפרדות: צפונית ל"פלינדרס ריינגס" ובמערב אל מעבר לקדונה.
הנקודה הצפונית ביותר של המסע הראשון הייתה הר אייר- שקיבל את שמו מהמושל גאולר ב־11 ביולי 1839. בשנת 1840 יצא אייר למסע שלישי והגיע לאגם שקיבל את שמו מאוחר יותר כאגם אייר.
אייר, יחד עם חברו האבוריג'יני ויילי, היה האירופאי הראשון שחצה מקו החוף של אוסטרליה אל מישור נולרבור במסע יבשתי 1840–1841, של כמעט 3200 קילומטר עד לאולבני, מערב אוסטרליה.
הוא הוביל את המשלחת עם ג'ון בקסטר ושלושה אבוריג'ינים.
ב -29 באפריל 1841, שני האבוריג'ים הרגו את בקסטר וברחו עם רוב הציוד.
אייר וויילי הצליחו לשרוד רק משום שהם נפגשו, במפרץ ליד אספרנס, מערב אוסטרליה, בספינת צייד לווייתנים צרפתייה "מיסיסיפי", בפיקודו של אנגלי, קפטן תומאס רוסיטר, שעל שמו אייר כינה את המקום מפרץ רוסיטר.
בשנים 1848 עד 1853 הוא כיהן כסגן מושל מחוז ניו מונסטר בניו זילנד תחת שלטונו סר ג'ורג גריי.
הוא נישא למיס אדלייד אורמונד בשנת 1850. היא הייתה אחותו של הפוליטיקאי ג'ון דייוויס אורמונד.
מ 1854 היה אייר מושל של כמה מושבות בקריביים.
כמושל ג'מייקה, אייר, חשש מפני התקוממות באי, דיכא באכזריות את "מרד מפרץ מוראנט" ב־1865. המרד פרץ כאשר הכומר הבפטיסטי ומנהיג המורדים (והגיבור הלאומי של ג'מייקה) פול בוגלה עודד והוביל את המרד, שגרם למותם של 18 אנשי מיליציה או פקידים.
למעלה מארבע מאות איכרים נהרגו בפעולות תגמול, כ -600 קבלו עונש מלקות וכאלף בתים נשרפו.
גנרל לוק או'קונור היה אחראי באופן ישיר על אלה שפעלו לענישת היתר.
אייר גם אישר את הוצאתו להורג של ג'ורג' ויליאם גורדון, איש ממוצא מעורב, שאף כי לא לקח חלק בפועל במרד, הועמד לדין במשפט צבאי על בגידה.
גורדון, כחבר נבחר באספה הלאומית הג'מייקנית, היה ביקורתי באופן גלוי על התנהלותו של אייר בתפקידו.
אך אייר היה משוכנע כי גורדון הוא אחד המנהיגים של מרד המפרץ המורנטי.
ב -23 באוקטובר נתלה גורדון יומיים לאחר משפטו המהיר ומנהיג המורדים בוגלה נתלה אחריו יחד עם 14 מורדים אחרים.
המתיישבים האירופיים בג'מייקה ראו באייר גיבור שהציל את ג'מייקה מאסון.
השפעתו של אייר על התושבים הלבנים הייתה כה חזקה, עד שהצליח לשכנע את אספת הנבחרים להעביר רפורמות חוקתיות שביטלו את חוקת הממשל הישנה.
החוקה החדשה, אפשרה לג'מייקה להפוך למושבת כתר, עם מחוקק ממונה (ולא נבחר), על יסוד ההנחה ששליטה חקיקתית חזקה יותר תמנע מרד נוסף.
מהלך זה הסתיים בהשפעה הגוברת של האנשים בני התערובת כמו גורדון, אדוארד יורדון ורוברט אוסבורן.
בטרם הסתיימה החקיקה הועברו גם חוקים לטיפול במצבי חירום, לרבות חוק של קבלת חסינות משפטית המכסה את כל המעשים שנעשו בתום לב בזמן דיכוי המרד לאחר הכרזת מצב חירום צבאי.
אירועים אלה עוררו מחלוקת רבה בבריטניה, וכתוצאה מכך תבעו שאייר ייעצר על רצח גורדון.
ג'ון סטיוארט מיל ארגן את "ועדת ג'מייקה", שדרשה את העמדתו לדין וכללה כמה אינטלקטואלים ליברלים ידועים, כגון ג'ון ברייט, צ'ארלס דרווין, פרדריק הריסון, תומאס יוז, תומאס הנרי האקסלי והרברט ספנסר.
מנגד, הוקם ועד להגנה על המושל אייר על ידי תומאס קרלייל בספטמבר 1866 שטען שאייר פעל בהחלטיות כדי להחזיר את הסדר הציבורי במושבה.
מזכיר הוועדה היה המילטון יום, חבר באגודה הגאוגרפית המלכותית שאיתו חקר אייר באוסטרליה, בניו סאות' ויילס.
תומכיו כללו את ג'ון רסקין, צ'ארלס קינגסלי, צ'ארלס דיקנס, לורד קרדיגן, אלפרד טניסון וג'ון טינדל.
נפתחו תיקים נגד אנשי הצבא הבריטי בג'ימייקה, שהיו מעורבים בדיכוי המרד.
תיקים אלה נדונו בפני בית המשפט הפלילי המרכזי, אך חבר המושבעים הגדול סירב לאשר את התביעה.
אייר התגורר בעיירה בשרופשיר, אנגליה, שהייתה מחוץ לתחום השיפוט של בית המשפט שבו המקרה נדון.
עורך הדין ג'יימס פיציג'מס סטיבן נסע לעיירת מגוריו של אייר, אך לא הצליח לשכנע את השופטים לתמוך בעניינו נגד אייר.
ועדת ג'מייקה ביקשה מהיועץ המשפטי לממשלה לאשר את המידע הפלילי נגד אייר, אך נדחתה.
אייר עבר להתגורר בלונדון כדי שיוכל להביא את הנושא לבירור ייסודי.
השופט בבית המשפט הלונדוני, סירב לעצור אותו, בשל כישלונם של התיקים נגד הקצינים.
אז פנו התובעים אל המלכה שתוציא "צו מנדאמוס" שהוצדק על ידי חוק השיפוט הפלילי 1802. הצו הוצא נגד אייר, אבל חבר המושבעים הגדול של המלכה, סירב לאשר את כתב האישום ואייר השתחרר מהרדיפה הפלילית.
המקרה עבר לידי בתי המשפט האזרחיים.
אלכסנדר פיליפס תבע את אייר על שישה סעיפים של תקיפה ושל מאסר שווא.
המקרה הובא בסופו של דבר לבית המשפט העליון של בריטניה כ"פיליפס ואייר "(1870) LR 6 QB 1. המקרה היה בעל השפעה בקביעת תקדים בחוק האנגלי והאוסטרלי על סתירה בין חוקים, ובחירת החוק שיושם במקרה של נזקים בינלאומיים.
אייר זוכה ופסק-דינו הפך לתקדים חשוב שנקבע על ידי השופט ג' וילס.
הוצאותיו המשפטיות של אייר כוסו על ידי ממשלת בריטניה ב־1872, ובשנת 1874 הוענקה לו קצבה של מושל קולוניאלי בדימוס.
הוא חי את שארית חייו בדבון, שם הוא מת ב -30 בנובמבר 1901. הוא קבור בחצר הכנסייה בעיירה בה התגורר.
פסל של אייר נמצא בכיכר ויקטוריה באדלייד כמו גם בשמורת ספרינגפילד.
ב -1970 הונפק בול דואר של אוסטרליה שנשא את דיוקנו.
אתרים שונים נושאים את שמו כגון: בדרום אירלנד קיים אגם אייר, חצי האי אייר, אייר קריק, כביש אייר (הכביש הראשי מדרום אוסטרליה למערב אוסטרליה).
מחוז הבחירות של אייר במערב אוסטרליה, נקרא לכבודו.
כך גם הכפרים איירטון, ווסט איירטון, ויער איירול, בקנטרברי ובהרי אייר ואייר קריק בסאות'לנד, ניו זילנד.
אדוארד הייל ברוקס היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
ברוקס נולד ב-24 באפריל 1893 בקונקורד, ניו המפשייר.
אביו, אדוארד ווייט ברוקס, היה בעל מכולת בקונקורד.
אמו הייתה מרי פרנסס הייל, ילידת דובר, קנט, אנגליה.
לברוקס היו שלוש אחיות, הריוט, גרטרוד ואליס ברוקס.
גם גרטרוד וגם אליס מתו בינקותם.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון קונקורד ביוני 1911, ולאחר מכן למד באוניברסיטת נורביץ' (המכללה הצבאית ורמונט) בנורת'פילד, ורמונט, וסיים את לימודיו בשנת 1916 עם תואר ראשון בהנדסה אזרחית.
בהמשך קיבל גם תואר שני במדעים, תואר מנוריץ' ותואר דוקטור לשם כבוד מהמכללה הצבאית פנסילבניה.
ברוקס החל את הקריירה הצבאית ביוני 1915 כקפטן ברגימנט הפרשים הראשון של המשמר הלאומי של ורמונט, תפקיד אותו מילא עד יולי 1916. בשנה שלאחר מכן עבד כמהנדס אזרחי לפני שנקרא לשרת ביחידת המשמר הלאומי.
בחג ההודיה, 1917, התחתן ברוקס עם ביאטריס אורורה לאוויט.
נולדו להם שני ילדים: אליזבת אלן ברוקס (נולדה ב-27 בדצמבר 1918) ואדוארד הייל ברוקס, ג'וניור (נולד ב-6 ביוני 1920).
באוגוסט 1917 הצטרף ברוקס כלוטננט משנה ליחידת פרשים סדירה, ובנובמר אותה שנה הוא הועבר לרגימנט הארטילריה ה-76, שהיה חלק מחטיבת הארטילריה ה-3 בדיוויזיה ה-3, ובאפריל 1918 נשלח עמו לצרפת.
ברוקס לחם עם יחידתו במהלך הקרב השני על המארן, קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון, ואף עוטר בעיטור צלב השירות המצוין.
לאחר המלחמה מילא ברוקס תפקידי פיקוד ומטה שונים, ובשנת 1928 הוצב ברגימנט הארטילריה ה-18. בשנת 1934 הוא החל את לימודיו במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1936 הוא למד באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1939–1941 הוא שירת במחלקת המלחמה, שם יצר קשר הדוק עם גנרל ג'ורג' מרשל.
בספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ולאחר ההתקפה על פרל הארבור, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לתפקיד בכיר בכוחות הארטילריה.
ב-15 באוגוסט 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-11, ובשל הצלחתו בפיקוד על הדיוויזיה הוא מונה ב-17 במרץ 1944 למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2. ב-9 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי נורמנדי, ולאחר המערכה בנורמנדי, ובכלל זה מבצע קוברה, היא השתתפה בשחרור בלגיה.
ב-12 בספטמבר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-5, וב-25 באוקטובר הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6. באמצע נובמבר הגיעו בעלות הברית אל הריין וכבשו את מרבית השטח שמדרום לו.
אולם בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפת הבליטה, ובשל כך הוזזו חלק מהכוחות האמריקניים באלזס כדי להדוף את המתקפה.
הגרמנים ניצלו פער זה, ופתחו במבצע נורדווינד לכיבוש אלזס מחדש.
הגרמנים התקדמו היטב, אולם בינואר 1945 איבדה המתקפה הגרמנית מעצמתה, ובעלות הברית הצליחו להחזיר לידיהם את מרבית השטחים האבודים.
יחידות מהקורפוס השתתפו בחיסול כיס קולמר במהלך פברואר.
במרץ השתתף הקורפוס בפריצת קו זיגפריד והתקדם לנהר הריין מצפון לקרלסרוהה.
בתחילת אפריל הוא חצה את הריין והתקדם אל היילברון.
ב-12 באפריל נכבשה העיר לאחר התנגדות קשה מצד חיילי האס אס.
במקביל ב-10 באפריל נחלו חלק מיחידות הקורפוס תבוסה קלה מידי האס אס בקרב ליד קריילסהיים.
במאי נכנס הקורפוס למעבר ברנר בגבול שווייץ וחייליו פגשו שם את כוחות הארמייה החמישית בפיקודו של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה בעקבות מתקפת האביב.
ב-5 במאי 1945 (יומיים לפני יום הניצחון באירופה) ברוקס קיבל את הכניעה של הארמיות ה-19 וה-24 מגנרל אריך ברנדנברגר באינסברוק, אוסטריה, ובכך הפסקת פעולות האיבה בגזרתו יותר מ-24 שעות לפני כניעת גרמניה וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
עם שובו לארצות הברית עם סיום המלחמה באירופה, קיבל ברוקס את הפיקוד על פיקוד השירות הרביעי באטלנטה, ג'ורג'יה.
הוא מונה לסגן מפקד הארמייה השביעית באטלנטה ביוני 1946, ובמרץ שלאחריו הפך לסגן מפקד הארמייה השלישית שם.
הוא קיבל את הפיקוד על מחלקת האנטילים בפורט ברוק, סן חואן, פוארטו ריקו, בספטמבר 1947, וחודשיים לאחר מכן, הוא מונה למפקד הכללי של צבא ארצות הברית בקריביים.
בשנת 1949 הועלה ברוקס לדרגת לוטננט גנרל וכונה לסגן ראש מטה אגף כוח האדם של הצבא.
לאחר מכן הוא שימש כמפקד הארמייה השנייה מ-1951 עד שפרש משירות פעיל ב-30 באפריל 1953. לאחר פרישתו מהצבא הוא חזר להתגורר בקונקורד, ניו המפשייר, שם חי עד מותו ב-10 באוקטובר 1978.
אדוארד בנדק ברונשווילר (1910–1987) היה אזרח שווייצרי שמונה על ידי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום לנהל את מנזר פאנונהאלמה מטעמם, בחודשים האחרונים של הכיבוש הגרמני, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנת 1944 כתב ארכבוט קלמן קריזוסטום לוועד הבינלאומי של הצלב האדום בהצעה כי המנזר, הממוקם בצפון מערב הונגריה, יעמוד לרשות הצלב האדום.
פרידריך בורן, נציג הצלב האדום בבודפשט, ניצל את ההזדמנות הזו גם כדי לסייע בהגנה על הבניינים ההיסטוריים בני 800 השנה ובמקביל לעשות בהם שימוש כדי לספק מחסה לפליטים.
בורן הגיע להסכם עם ממשלת הונגריה והצבא הגרמני לפיו יש לראות את שטחי המנזר כנייטרליים מבחינה צבאית, למרות העובדה שהם נמצאים ישירות על קו ההגנה בין הצבא האדום לבין הכוחות הגרמניים .
באוקטובר 1944 מינה בורן את ברונשווילר, אזרח שווייצרי שהתגורר בבודפשט, שייקח את האחריות על המבצע מטעם ההצלב האדום.
ברונשוויילר הצליח לארגן פגישה עם נציג הרייך הגרמני בהונגריה, אדמונד וויזנמאייר, בנוגע לסידורי מקלט של הפליטים שם.
על פי מחקריו של אריה בן-טוב, וויזמאייר קיבל את העובדה כי ילדים יהודים יקבלו הגנה במנזר, אך עמד על כך שאחוז הפליטים היהודים לא יעלה על חצי.
באותה תקופה, אותם יהודים הונגרים שלא נשלחו בטרנספורטים למחנות ההשמדה הוצעדו מערבה בכוח ורבים מצאו את מותם בצעדות אלה.
ההוראות של בורן לברונשוויילר היו שילדים שאיבדו את הוריהם או נזקקו להגנה אחרת היו יכולים לקבל מחסה, אך חל איסור לקבל 'אישים פוליטיים', גברים וילדים מעל גיל 14. למעשה, הנזירים בפנונהלמה העלימו עין מההוראות הללו.
כשהצבא האדום התקרב לפנונלהמה, אוכלוסיית הפליטים גדלה לכ -3000 איש.
בעקבות תבוסת כוחות ההגנה סביב המנזר באפריל 1945, הצבא האדום השתלט על האזור וברונשוויילר והצלב האדום גורשו מהמנזר.
בשנת 2001, במאי הונגרי, זילבשטר סיקלוסי, צילם סרט תיעודי על פרק זה שכותרתו "הטירה שלי, המקלט שלי" ("Menedéket adó váram" בהונגרית).
ב־17 באוקטובר 2006 נתלה במנזר לוח זיכרון לברונשוויילר.
ב־31 במרץ 2009 העניק שגריר ישראל בהונגריה פרס לראש המנזר הנוכחי, ויד ושם הכיר לאחר מותו בברונשווילר כחסיד אומות העולם על מעשיו בהגנה על הפליטים .
אדוארד בירד היה צייר ז'אנר אנגלי, שבילה את רוב חייו בעבודה בבריסטול, שם נוצרה סביבו אסכולת בריסטול .
הוא נהנה מכמה שנים של פופולריות בלונדון, שם קרא תיגר על הדומיננטיות של סר דייוויד וילקי בתחום ציור הז'אנר, לפני שעבר לציור היסטוריה והתמחה בסצנות קרב.
בירד נולד בוולברהמפטון, בנו של נגר.
הוא לא קיבל הכשרה אמנותית רשמית, אך פיתח את כישוריו באמצעות חניכות באמנות יפנית בציור מגשי תה.
בשנת 1794 עבר לבריסטול, שם התחתן עם מרתה דודל ועסק בקריירה במשימות אמנותיות: דיוקנאות, איורי ספרים וציור כנסיות.
בבריסטול הפך בירד למרכז של קבוצה בלתי פורמלית שכללה אמנים אחרים כמו אדוארד וילייר ריפיל ונתן קופר ברנוויט, שהתפתחה לאסכולת בריסטול.
בתחילה שלטו בקבוצה אמנים חובבים, וחבריו הקרובים של בירד כללו את ג'ון קינג, שהיה גם רופאו של בירד, וג'ורג' קומברלנד.
קומברלנד, שעבר לבריסטול בשנת 1807, הפך לסנדק לבנו של בירד.
היה לו אוסף אמנות גדול שממנו היה משאיל פריטים לבירד ללמוד.
הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב ורישומי סיורים למקומות נופיים סביב בריסטול.
"נוף עם קוטג'" כנראה צויר באחד מהסיורים הללו.
עם זאת, בירד צייר נופים לעיתים רחוקות יחסית ולעיתים קרובות היה מלווה את הסיורים מבלי שהצטרף לשרטוט.
ההשפעה הגדולה ביותר של בירד על אמני בריסטול הייתה בסגנון הטבעי ובצבעים הרעננים של ציור הז'אנר שלו, במיוחד במקרה של ריפיל, שעבד איתו בצמוד.
בשנת 1814 הציגו שניהם עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות עם אותו נושא.
פרנסיס דנבי, שעבר לבריסטול מאירלנד בשנת 1813 והיה אמור לרשת את בירד כמנהיג אסכולת בריסטול, והושפע מסגנון הז'אנר של בירד.
בשנת 1809 הציג באקדמיה המלכותית, דיוקן של חייל ותיק.
הוא הוצב ליד ציור של וילקי, ומשך תשומת לב, והפופולריות של בירד הלכה וגברה כאשר הנסיך יורש העצר קנה את הציור "מקהלות הכפר" שלו והזמין ציור נוסף.
עבודותיו כוללות גם את "שדה צ'בי צ'ייס" ואת "היום שאחרי הקרב", שהוכרז כיצירת המופת שלו.
בירד נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1812, מונה לצייר ההיסטורי לנסיכה שארלוט בשנת 1813, ונבחר לחבר מן המניין בשנת 1815.
לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך למעלה מחמש שנים ולא הצליח לצייר בשנה האחרונה לחייו, נפטר בירד ב־2 בנובמבר 1819. הוא נקבר בקתדרלת בריסטול.
בשנה שלאחר מכן הוצגה בבריסטול תערוכת רטרוספקטיבה מוצלחת של עבודותיו לרווחת משפחתו.
מאוחר יותר הפך בנו ג'ורג' לימאי בצי המלכותי.
בתו מרתה הפכה לציירת מים בבריסטול, והבת הצעירה הרייט הייתה לאומנת.
אדוארד בייטס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את מיזורי כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן.
הוא היה בן למשפחה רבת השפעה וחבר הקבינט הראשון שהגיע ממדינה ממערב לנהר המיסיסיפי.
בייטס נולד במחוז גוצ'לנד שבווירג'יניה.
בשנת 1814 הוא עבר לסנט לואיס, שם הוא הקים משרד עורכי דין.
ב-1820 הוא מונה לתובע הכללי הראשון של מדינת מיזורי.
במשך שלושים השנים הבאות הוא כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה חבר בבית המחוקקים והסנאט של מיזורי.
הוא היה לחבר בולט במפלגה הוויגית.
הוא ייצג בהצלחה את לוסי דילייני בתביעה שלה לחירותה.
לאחר שניתק את קשריו עם המפלגה הוויגית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, הוא הצטרף לזמן קצר למפלגה האמריקאית ולאחר מכן היה חבר במפלגה הרפובליקנית.
הוא היה מועמד לנשיאות בוועידה הארצית של המפלגה ב-1860, אך במועמדות המפלגה זכה לינקולן.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, מונה בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית.
הוא ביצע בהצלחה כמה מצעדי המדיניות של הממשל בנוגע למלחמה, אך התנגד להצהרת האמנציפציה והתפטר מהקבינט ב-1864 לאחר שלא מונה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שסיים את כהונתו הוא התנגד ללא הצלחה לאימוץ החוקה החדשה של מיזורי.
אדוארד בייטס נולד במחוז גוצ'לנד שבווירג'יניה לתומאס פלמינג בייטס ולקרוליין מטילדה וודסון.
אביו היה יליד המחוז ונולד באחוזת בלמונט המשפחתית.
הוא שירת במיליציה המקומית, כולל במצור על יורקטאון בסוף מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כמו אחיו, אחיותיו וחבריו, זכה בייטס לחינוך ביתי.
לכשהתבגר הוא למד באקדמיית שארלוט הול שבמרילנד.
בייטס השתתף במלחמת 1812 וב-1814 עבר לסנט לואיס, אז בטריטוריית מיזורי, יחד עם אחיו הגדול ג'יימס, שהחל לעבוד שם כעורך דין.
אחיהם הבכור פרדריק כבר היה בסנט לואיס באותה עת, שם הוא שירת כמזכיר טריטוריית לואיזיאנה וטריטוריית מיזורי.
אדוארד בייטס למד משפטים בהדרכתו של רופוס איסטון והתגורר בביתו.
איסטון היה שופט בטריטוריית לואיזיאנה, שהייתה מחוז השיפוט הגדול ביותר של ארצות הברית מאז רכישת לואיזיאנה.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין עבד בייטס כשותף במשרדו של איסטון.
ב-1817 ארגנו השניים את מעבורת ג'יימס (James Ferry), שקישרה בין סנט צ'ארלס שבמיזורי לאלטון שבאילינוי.
אלטון נוסדה על ידי איסטון והוא קרא לה על שם בנו הבכור.
שותפו לעריכת דין של בייטס היה ג'ושוע ברטון, שהיה מזכיר המדינה הראשון של מיזורי.
ברטון נודע כמי שניהל דו-קרבות בבלדי איילנד שבנהר המיסיסיפי.
ב-1816 היה בייטס ה"משנה" של ברטון בדו-קרב מול תומאס המפסטד, אחיו של אדוארד המפסטד, הנציג הראשון של טריטוריית מיזורי לבית הנבחרים של ארצות הברית.
האירוע הסתיים ללא שפיכות דמים.
ברטון נהרג בדו-קרב אחר שנערך על האי ב-1823.
כניסתו של בייטס לפוליטיקה הייתה ב-1820, כאשר הוא נבחר לוועידה החוקתית של מיזורי.
הוא כתב את ההקדמה לחוקת המדינה, כבוד שהשפיע על מאבקו נגד חוקת מיזורי הרדיקלית ב-1865. התפקיד הבא שאליו הוא מונה היה התובע הכללי של מיזורי.
ב-1822 נבחר בייטס לבית הנבחרים של מיזורי.
בשנים 1827–1829 הוא כיהן תקופת כהונה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא כיהן כחבר הסנאט של מיזורי בשנים 1831–1835 ולאחר מכן בשנת 1835 הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של המדינה.
הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית תומאס הארט בנטון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 היה בייטס לחבר בולט במפלגה הוויגית, שם הוא התקרב בהשקפותיו הפוליטיות להנרי קליי.
באותה תקופה הוא החזיק בבעלותו עבדים, והחל לגלות עניין במקרה של פולי ברי , שב-1843 קנתה את חירותה לאחר שנים רבות לאחר שהוחזקה כשפחה באופן בלתי חוקי במדינת אילינוי במשך כמה חודשים.
לאחר שקנתה את חירותה, היא שכרה את שירותיו של בייטס כעורך הדין שלה בתביעה נפרדת לחירותה של בתה לוסי אן ברי , אז בת 14 בערך.
על פי עיקרון "ההליכה בעקבות הרחם" , מאחר שאמה הייתה אישה חופשית בעת לידת בתה, פסק בית המשפט שלוסי הייתה חופשייה גם היא.
באותה תקופה, למד אוריון קלמנס, אחיו של מארק טוויין, משפטים בהדרכתו של בייטס.
ב-1850 ביקש הנשיא מילרד פילמור מבייטס לכהן כמזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה ובמקומו מונה צ'ארלס קונרד.
בוועידה הארצית של המפלגה הוויגית ב-1852 נחשב בייטס למועמד אפשרי לסגן הנשיא מטעם המפלגה, ובסבב ההצבעה הראשון הוא הוביל, אך בסבב השני הוא הפסיד לויליאם גרהאם.
לאחר שהתנתק מהמפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19, הצטרף בייטס לזמן מה למפלגה האמריקאית ולאחר מכן הוא עבר למפלגה הרפובליקנית והיה אחד מהמועמדים הראשיים של המפלגה בבחירות לנשיאות של 1860. הוא קיבל בתחילה את תמיכתו של הוראס גרילי, שבהמשך העביר את תמיכתו לאברהם לינקולן.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שהושבע כנשיא, מינה לינקולן את בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית, משרה בה הוא כיהן בשנים 1861–1864. בייטס היה חבר הקבינט הראשון של ארצות הברית שהגיע ממדינה ממערב לנהר המיסיסיפי.
תקופת כהונתו של בייטס כתובע הכללי של ארצות הברית זכתה לביקורות מנקודות מבט שונות.
מחד, היה לו תפקיד מרכזי בהוצאה לפועל של כמה מצעדי מדיניות המלחמה המוקדמים של הנשיא לינקולן, כולל מעצרים שרירותיים של צפוניים שאהדו את הדרום והסיתו לטובתו.
מאידך, כשצעדי המדיניות של לינקולן נעשו יותר רדיקאלים, הפך בייטס יותר ויותר בלתי רלוונטי.
הוא חלק על דעתו של לינקולן בנוגע להצהרת האמנציפציה וגיוסם של השחורים לצבא האיחוד.
ב-1864 מינה הנשיא לינקולן את סלמון צ'ייס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, משרה שבייטס שאף להתמנות לה.
בעקבות זאת התפטר בייטס מתפקידו כתובע הכללי והוחלף בג'יימס ספיד, עורך דין מקנטקי בעל השקפות רפובליקניות רדיקליות.
לאחר שהתפטר מתפקידו שב בייטס למיזורי.
הוא השתתף במאבק של השמרנים נגד אימוץ חוקת מיזורי ב-1865. בעיקר הוא התנגד ל"שבועת השריון" שנדרשה להוכחת נאמנות, ולזמן מה גרמה לשלילת זכות הבחירה של תומכי הדרום.
הוא כתב שבעה מאמרים בהם שטח את טענותיו נגד חוקת המדינה, אך בסופו של דבר היא אושררה.
גם לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים נהג בייטס להגיב על אירועי השעה בעיתונות המקומית.
בייטס נשא לאישה את ג'וליה קואלטר מקרוליינה הדרומית.
ההיכרות בין השניים החלה כאשר הגיעה ג'וליה לסנט לואיס כדי לבקר את אחיה דייוויד קואלטר ואת אחותה קרוליין קואלטר, שנישאה להמילטון גמבל, עורך דין ותומך האיחוד שלימים נבחר כמושל מיזורי.
בייטס היה מאושר במשפחתו הגדולה.
בנו, ג'ון בייטס, שירת בצבא ארצות הברית, ולימים היה לראש מטה צבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים, לחם בנו פלמינג בייטס בשורת צבא הקונפדרציה תחת פיקודו של גנרל סטרלינג פרייס.
העניין גרם למתיחות בין האב לבן ובייטס הזכיר לעיתים רחוקות את פלמינג ביומנו מתקופת המלחמה.
בנו הבכור, ברטון בייטס, כיהן במהלך המלחמה כשופט בבית המשפט העליון של מיזורי.
בנו הצעיר, צ'ארלס בייטס, היה בתקופת המלחמה עדיין במהלך הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
אדוארד בייטס נפטר בסנט לואיס ב-25 במרץ 1869 ונטמן בבית הקברות בלפונטיין שבעיר.
אדוארד יוליוס פרידריך בנדמן היה צייר יהודי-גרמני.
אביו, אנטון היינריך בנדמן, היה בנקאי יהודי.
אמו, פאני אלאונור בנדמן, הייתה בתו של הבנקאי היהודי יואל סמואל פון האל.
אביו עקב מקרוב אחר השכלתו שהייתה מובילה אותו באופן טבעי לעיסוק טכני כלשהו, אך כישרונו ונטייתו לאמנות הביאו לכך שהוא אפשר לו לעסוק בה.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי, הוא נרשם לבית הספר של וילהלם פרידריך שדו בדיסלדורף.
בשנת 1828 הוא צייר דיוקן של סבתו שמשך תשומת לב מסוימת.
בשנת 1830 הוא נסע ללמוד באיטליה שם שהה שנה.
לאחר סדרת עבודות, ביניהם "בועז ורות", כישרונו כאמן החל להראות, במיוחד עם ציורו הגדול מאוד משנת 1832 שכותרתו "היהודים האבלים בגלות" שהוצג בתערוכת האמנות בברלין.
התמונה זכתה לתשומת לב רבה, שהייתה בין השאר בגלל התחושה העמוקה והפשוטה והרכבה האצילי של היצירה, ולבסוף עברה למוזיאון וולרף-ריצ'רץ בקלן.
תמונתו השנייה של בנדמן, "שתי הבנות בבאר" (1832), נרכשה על ידי אגודת האמנות בנורדריין-וסטפאליה.
זמן קצר לאחר מכן שצייר את "ירמיהו בין חורבות ירושלים" בגינה קיבל מדליה בפריז בשנת 1837. ציור זה עסק בתולדות היהודים בבבל.
יצירתו הידועה ביותר היא "הקציר".
פרסקו הראשון של האמן היה ייצוג סמלי של האמנות בבית חותניו בברלין.
בשנת 1838 מונה בנדמן לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן.
עד מהרה הזדמן לו לצייר ציורי קיר גדולים עוד יותר.
הוא הוזמן לקשט שלושה אולמות של ארמון המלוכה בדרזדן בציורי קיר: חדר הכס, חדר המגדל ואולם המגדל.
בחדר הכס, משני צידי הכס, יש נציגות של דמויות שליטים ומחוקקים חשובים ממשה ועד אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה.
על הקיר הפונה לכס יש ארבעה ציורים המתארים אירועים מחייו של המלך היינריך הראשון, לכל אחד מהם מצורפות תמונות נוספות המסבירות את אחד מארבעת האירועים.
עבודה מדויקת זו תפסה את רוב זמנו במשך חמש עשרה שנה.
בין השנים 1859–1867 היה מנהל האקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
ב־28 באוקטובר 1838 התחתן אדוארד בנדמן עם לידה שאדו (1821–1850), בתו של הפסל המפורסם יוהאן גוטפריד שדו ואחותו של וילהלם פרידריך שדו.
אדוארד ריימונד בורק (בשם מלא באנגלית: Edward Raymond Burke; 28 בנובמבר 1880 – 4 בנובמבר 1968) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת נברסקה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1933–1935) ולאחר מכן בסנאט (1935–1941).
בורק נולד בשלהי נובמבר 1880 במחוז בון הום שבדקוטה הדרומית.
בהמשך עבר עבר לספרטה, השוכנת במדינת ויסקונסין עם הוריו ואז לבלויט (Beloit) שבאותה המדינה, שם למד במכללה המקומית.
בורק סיים את לימודיו בשנת 1906, עבר לשדרון שבצפון-מערב נברסקה, והחל ללמד בבית ספר עד 1908. משהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, התקבל ללשכת עורכי הדין של נברסקה בשנת 1911. אחר כך היה חנווני באומהה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בורק לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת כלוטננט שני בשירות האוויר בין השנים 1917–1919. הוא כיהן כנשיא מועצת החינוך של אומהה מ-1927 עד 1930. בשנת 1933 החל כהונתו בקונגרס ה-73 כנציג מחוז הקונגרס השני של נברסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים האמריקאי התמודד בהצלחה אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות 1934. בראשית ינואר 1935 בורק הושבע לתפקידו בסנאט.
בסנאט, תמך בורק בניו דיל הראשון של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך התנגד לניו דיל השני ויצא חוצץ נגד מדיניות הבית הלבן על הוספת שופטים חדשים לבית המשפט העליון של ארצות הברית ולחלק ממדיניות החוץ של רוזוולט.
בנוסף, בורק האמין האמין ששום נשיא לא צריך לכהן יותר משתי תקופות כהונה.
כתוצאה מהתנגדותו העזה לנשיא איבד בורק את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתקופת כהונה שנייה בסנאט ובמקומו נבחר מושל נברסקה רוברט לירוי קוקרן .
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 הוא אישר אתתמך בורק במועמד המפלגה הרפובליקנית, ונדל וילקי, וגם במועמד הרפובליקני לסנאט בנברסקה יו באטלר, שגבר על קוקרן ביום הבחירות הכלליות.
הוא שב לעסוק בעריכת דין באומהה ב-1941 ועבר לוושינגטון הבירה בשנה העוקבת כדי לשמש כנשיא התאחדות מפיקי הפחם הדרומית עד ל-1947. הוא היה נציג בוושינגטון ויועץ כללי בוועדה למתן מעמד מדינה עבור הוואי עד 1950, אז פרש לקנסינגטון שבמרילנד.
בראשית נובמבר 1968 הלך בורק לעולמו.
אדוארד ג'ון בונין היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת פנסילבניה.
בונין נולד בהזלטון שבפנסילבניה בשנת 1904, להורים ממוצא פולני.
בין השנים 1922–1926 שירת בצי ארצות הברית.
בשנת 1929, סיים את לימודיו בסמינר ויומינג, בשנת 1933, סיים את לימודיו במכללת דיקינסון, ובשנת 1937, סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה.
בעת מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא ארצות הברית.
בין השנים 1949–1952 שימש בתור עוזר הפרקליט של מחוז לוצרן בפנסילבניה, ובין השנים 1951–1953 היה ראש עיריית הזלטון.
בשנת 1952 נבחר בונין לקונגרס ה-83 מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך לא היה מועמד לבחירות שלאחר מכן.
בין 1955 ל-1961, שימש כעוזרו של מנהל הדואר בפילדלפיה, ובין 1963 ל-1966, כפרקליט כללי במחלקת הדואר בוושינגטון הבירה.
בונין נפטר בעיר הולדתו ומגוריו האלטון בשנת 1990, כשהוא בן 85.
אדוארד גיבסון הוא אסטרונאוט אמריקאי.
השתתף במשימת סקיילאב 4, במסגרתה שהה בחלל במצטבר 84 יום, שהיה שיא לאותו זמן.
במהלך משימת סקיילאב 4 היה מעורב בשביתה הראשונה בחלל.
בילדות הוא חלה בדלקת העצם והשתקם הודות לטיפול חדשני בפניצילין שהציל את רגלו.
בבית הספר הוא היה פעיל בתנועת הצופים בארצות הברית.
לאחר סיום בית הספר גיבסון סיים תואר ראשון באוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1959. הוא המשיך ללימודים במכון הטכנולוגי של קליפורניה בה סיים תואר שני בשנת 1960 ותואר שלישי ב-1964. גיבסון התמחה בחקר פלזמה וחקר השמש.
ביוני 1964 הוא התחיל לעבוד כחוקר בכיר בפילקו.
גיבסון התקבל לנאס"א ב-1965. כשלב מקדים הוא עבר קורס טיס.
הוא היה חבר בצוות תמיכה של אפולו 12. בהמשך הוא היה מעורב בתכנון ובדיקות של סקיילאב.
גיבסון מונה לטייס-מדען בצוות של סקיילאב 4.
גיבסון היה טייס-מדען של סקיילאב 4, המשימה המאוישת השלישית והאחרונה לתחנת החלל סקיילאב מ-16 בנובמבר 1973, ועד 8 בפברואר 1974. שהות המשימה הייתה שיא של שהות מצטברת בחלל (84 ימים, 1 שעה ו-15 דקות).
שיא זה נשבר על ידי ברית המועצות ב-1978, אולם נשאר כשיא אמריקאי עד לבניית תחנת החלל הבינלאומית.
צוות המשימה כלל את מפקד המשימה ג'רלד קאר ויליאם פוג ואדוארד גיבסון.
כולם היו בטיסתם הראשונה לחלל.
המשימה התחילה ברגל שמאל כאשר הצוות ניסה להסתיר את מחלת הטיסה של פוג מרופאי המשימה.
בקרי המשימה גילו את העובדה הזו לאחר שהם הורידו את ההקלטות הקוליות וגילו שיחה בה האסטרונאוטים התלבטו אם לזרוק את שקית ההקאה או לשמור אותה בשביל הרופאים לאחר הנחיתה.
האחראי על משרד האסטרונאוטים, אלן שפרד נזף בהם ואמר שהם "ביצעו טעות שיפוט חמורה".
כיוון שהצוות היה בטיסתו הראשונה לחלל, הוא היה פחות מנוסה מהצוות הקודם, והיה לו קשה להסתגל לאותה רמה של עומס פעילות כמו קודמיהם.
משימתם הראשונה הייתה לפרוק ולאחסן את אלפי הפריטים הנדרשים למשימה במהלך השהות הממושכת בחלל.
המשימה הייתה עמוסה וקשה, בעיקר כי פוג לא היה יכול לבצע חלק ממטלותיו כיוון שהוא לא הרגיש טוב.
הפעלת התחנה והשמשתה לחיים בתחנה הכתיבה רצף פעולות ארוך ועמוס, והצוות מצא את עצמו במהירה מפגר מאחורי לוח הזמנים המשוער, עייף ומתוסכל.
חלק מתהליך הפעלת ושימוש התחנה נעשה לא נכון, בזמן שהצוות ביצע משימות אליהן הוא לא התאמן כיאות.
ככל שמשימת סקיילאב התקדמה, האסטרונאוטים התלוננו כי עומס העבודה גדול מדי, בעוד בקרי תחנת הקרקע התלוננו שהם לא עומדים בקצב העבודה הרצוי.
בתחקירים שבוצעו לאחר מכן, נקבע שאחד מהגורמים לתחושת העומס של האסטרונאוטים הייתה תוספת של מספר רב של משימות חדשות, אשר הוספו ללא אימון לגביהן לפני השיגור, או ללא הדרכה מספקת, וכן משימות שדרשו חיפוש של ציוד אשר לא הושאר במקומו הנכון בתחנה.
יום המשימה התשיעי היה היום הראשון שבו הצוות קיבל יום מנוחה, והם נחשבו כמפגרים מאחרי הלו"ז.
עומס העבודה היה זהה למשימת סקיילאב 3, אולם השוואת ההתקדמות הייתה מול המשימות הקודמות שהיו עם צוותים מנוסים בחלל.
והקצב הנדרש היה זהה לקצב שהצוותים הקודמים הספיקו לקראת סיום המשימות שלהם, כאשר כבר צברו ניסיון.
הצוות הביע "חוסר רצון" להשלים את המשימות בימי המנוחה שלהם, וחלק מהצוות הקרקעי חשש כי הוא מראה סימנים של דיכאון.
ב-28 לחודש הצוות ביצע שביתה איטלקית, כיבה את כל התקשורת מול הקרקע וביצע יום חופשי ללא מטלות.
גיבסון בילה ליד טלסקופ השמש, קאר ופוג בילו בתצפיות על כדור הארץ.
ב-31 בדצמבר בוצעה שיחת ועידה בין הקרקע לאסטרונאוטים כדי להפיג את תחושת התסכול, אשר הוביל לשינוי בעומס העבודה ובלוחות הזמנים.
הוסכם כי לאסטרונאוטים מגיע זמן מנוחה לפני ואחרי תקופת השינה, וגם זמן לביצוע אימון גופני ממושך.
עם סיום המשימה, התברר שהצוות הצליח להשלים אפילו יותר ממה שתוכנן במקור.
במהלך הטיסה גיבסון ביצע 3 פעמים פעילות חוץ-רכבית.
לאור מהלך המשימה, אף אחד מהאסטרונאוטים לא שב לחלל, וכל אחד מהם פרש מנאס"א לפני השיגור הראשון של מעבורת החלל.
גיבסון עזב את נאס"א בשנת 1974. בשנת 1977 הוא חזר לארגון וטיפל בבחירת ואימון אסטרונאוטים חדשים.
כאשר התברר לו שאין כוונה למנות אותו לטיסת חלל הוא עזב סופית בשנת 1982.
לאחר פרישתו, גיבסון עבד בחברה שקשורה עם תעשיית החלל ועבד בה עד לשנת 1990 כאשר הוא הקים חברת ייעוץ Gibson International Corp.
גיבסון כתב ספר על פיזיקת השמש ו-2 ספרים עם סיפורים.
הוא היה עורך של ספר The Greatest Adventure על טיסות חלל.
אדוארד ברגר הוא במאי ותסריטאי גרמני.
אדוארד ברגר נלד בוולפסבורג, גרמניה המערבית לאם שווייצרית ולאב אוסטרי.
למד באוניברסיטת בראונשווייג לאמנות מ-1990 עד 1991 ולאחר מכן עבר לבית הספר טיש לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים את לימודי הבימוי שלו בשנת 1994. באוניברסיטה, הוא יצר סרטים קצרים רבים, שהוקרנו בפסטיבלי סרטים בינלאומיים רבים.
הוא צבר את ניסיון העבודה הראשון שלו בחברת ההפקה העצמאית האמריקאית Good Machine, ועבד, בין היתר, על סרטיהם של אנג לי וטוד היינס.
בנוסף, ברגר נתן הרצאות והעביר סדנאות באוניברסיטת קולומביה, ובאוניברסיטה לאמנויות בברלין.
ברגר מתגורר בברלין מאז 1997. הסרט הראשון שלו המבוסס על התסריט שלו היה "גומז".
הוא גם עבד כתסריטאי ובמאי לפרקים של סדרת הטלוויזיה "KDD – Kriminaldauerdienst".
מלבד הפקות טלוויזיה שברגר כתב להן תסריטים, הוא גם ביים סרטים.
בשנת 2022, ברגר ביים את הסרט "במערב אין כל חדש" והיה שותף בכתיבת התסריט, על כך קיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר וזכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ותסריט המעובד הטוב ביותר.
שנהשםבמאיתסריטאימפיקהערותסרטים1992Strait-Jacket1993Sidewalk Hotel1994Smelly Dinners1995Wanderbread1998Gomez - Kopf oder Zahl2001Frau2 sucht HappyEnd2007Windlandסרט טלוויזיה2011Ein guter Sommerסרט טלוויזיה2012Mutter muss wegסרט טלוויזיה2014Jack2019All My Loving2022במערב אין כל חדשזוכה פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר2024עד שיצא עשן לבן מועמד פרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר
מועמד פרס סטלייט לבמאי הטוב ביותרטלוויזיה2001–2002Schimanski2004Bloch2005תחת חקירה2006–2013זירת הפשע2008KDD - Kriminaldauerdienst2010Polizeiruf 1102015דויטשלנד 832018האימהפטריק מלרוז2019Eden2020כבודו
ג'קסון היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-32 בשנים 1925–1929. קודם לכן הוא כיהן כמזכיר המדינה של אינדיאנה.
ג'קסון היה קשור למנהיגי הקו קלוקס קלאן באינדיאנה, והיה מעורב בכמה שערוריות פוליטיות.
הוא הואשם על כך שקידם את מדיניות הקלאן כאשר כיהן בתפקידו.
ב-1927 הוא נחקר ונשפט על האשמות בשוחד שהיו קשורות לניסיונו לשחד את המושל הקודם, וורן מקריי, אך לא הורשע, שכן חלה התיישנות על עבירותיו.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא עזב את החיים הפוליטיים בחרפה ולא התמודד יותר על משרה ציבורית.
אדוארד ג'קסון נולד במחוז הווארד שבאינדיאנה כבנם של פרסלי ומרי האוול ג'קסון.
המשפחה הייתה חברה בכנסיית .
כנער חילק ג'קסון עיתונים במקביל ללימודיו בבית הספר.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד בבית חרושת.
במקביל החל ג'קסון ללמוד משפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי דין.
ב-1893 הוא התקבל ללשכת עורכי דין ופתח משרד משל עצמו.
המשרד לא הצליח בהתחלה, והוא עבד במפעל לייצור לבנים כדי שתהיה לו הכנסה יציבה.
ב-1897 נשא ג'קסון לאישה את רוזה וילקינסון.
רוזה נפטרה באוקטובר 1919 במהלך מגפת השפעת הספרדית.
כשנה לאחר כן נישא ג'קסון בשנית ללידיה ביטי פירס.
הזוג אימץ בן, שנקרא גם הוא אדוארד ג'קסון.
ב-1898 כבר היה עיסוקו של ג'קסון בעריכת דין עיסוק במשרה מלאה.
הוא טיפל בתיקים רבים עבור משרד התובע של מחוז הנרי.
ב-1901 התמודד ג'קסון בהצלחה על משרת התובע המחוזי ושימש בתפקיד עד 1906. ב-1907 הוא נבחר כשופט מחוזי וכיהן על כס השיפוט עד 1914. בתקופה זו הוא צבר בסיס חזק של תמיכה פוליטית.
הפופולריות שלו במפלגה הרפובליקנית סייעה לו לזכות ב-1916 במועמדות המפלגה לתפקיד מזכיר המדינה, ובבחירות הכלליות הוא נבחר לתפקיד.
עם זאת, תקופת כהונתו בתפקיד הייתה קצרה, שכן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התפטר כדי להתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא הוצב כקפטן בנובמבר 1917 בטולידו אוהיו.
עד מהרה הוא הועבר לבטל קריק, מישיגן, ולאחר מכן ללפאייט, אינדיאנה, שם הוא קודם לדרגת מייג'ור וקיבל את הפיקוד על מתקן אימונים.
הוא המשיך לאמן מתגייסים חדשים עד ששוחרר מהצבא בפברואר 1919.
לאחר תום שירותו הצבאי פתח ג'קסון משרד עורכי דין חדש בלפאייט.
ב-1920 מינה אותו מושל אינדיאנה ג'יימס גודריץ' פעם נוספת כמזכיר המדינה לאחר פטירתו של המזכיר הקודם, ויליאם רואץ', בינואר אותה שנה.
ב-1922 התמודד ג'קסון על התפקיד בזכות עצמו ונבחר.
הוא היה מעוניין להתמודד על משרה בכירה יותר, והחל לחפש תמיכה להתמודדותו על משרת המושל.
אין שום עדות על כך שג'קסון היה חבר בקו קלוקס קלאן, אך היו לו קשרים עם "הדרקון הגדול" ("Grand Dragon") של הקלאן באינדיאנה, די.
סטיבנסון, שדן עמו בנושאים שלארגון היה עניין בהם, כמו חיסול השפעתם של קתולים, יהודים ואפרו-אמריקאים.
אף על פי שהיקף ההשפעה של הקלאן באותה תקופה לא הייתה ידועה, הארגון טען שחבריו מחזיקים יותר ממחצית מהמושבים באספה הכללית של אינדיאנה, ואחוז גבוה בממשל המקומי במדינה.
היסטוריונים מעריכים שכמעט שליש מתושבי המדינה היו חברי הקלאן.
באותה תקופה קיבל הציבור את חברי הארגון כמגיני הצדק, המוסר והאמריקניזם.
המוניטין של הארגון והשפעתו הובילו את ג'קסון להחליט על קבלת תמיכתם.
רבים מתושבי אינדיאנה חששו שהקלאן ישיג את השליטה בבית המחוקקים המדינתי ב-1924. עם זאת ההיסטוריון ג'יימס מדיסון ציין ש"מאמציו של הקלאן הסתיימו בכישלון כמעט מוחלט".
עד מהרה הגיע ג'קסון למסקנה שקשריו עם מנהיגי הקלאן היו בעייתיים, שכן הארגון החל לדרוש ממנו לנקוט בצעדים מסוימים.
לסלידתו של המושל וורן מקריי הוא העניק לקלאן צ'רטר מדינתי, שהיה אחד מפקידי הממשל היחידים במדינה שניסו להיאבק בהם.
ג'קסון פעל כדי לשכנע את מקריי לתמוך בסדר היום של הקלאן, וב-1923 הוא הציע לו שוחד בסכום של 10,000 דולר בשמו של סטיבנסון, אם הוא יאייש כמה משרות ציבוריות בחברי הארגון.
מקריי, שהיה אדם אמיד מאוד, דחה את ההצעה ונפגע ממנה מאוד.
התנהלות זו בין השניים הייתה מאחרי הקלעים ולא נודעה אז בציבור.
ככל הנראה לא הייתה לתמיכת הקלאן בג'קסון השפעה משמעותית על ציבור הבוחרים כאשר הוא התמודד בבחירות הכלליות למשרת מושל אינדיאנה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, קרלטון ב.
הרפובליקנים לא רצו שג'קסון יקבל תמיכה גלויה מהקלאן מתוך חשש שהדבר יזיק לסיכויי הבחירה של מועמדים שלהם למשרות נוספות.
כדי לפתור את הבעיה, נשא ג'קסון נאום בו הוא הבטיח "זכויות אזרחיות וחופש דת מלא ליהודים, לקתולים ולשחורים".
אף על פי שהצהרתו הייתה למעשה מס שפתיים לסובלנות, נמנעו מנהיגי הקלאן מלתמוך במועמדותו.
בבחירות הכלליות זכה ג'קסון בכמעט 100,000 קולות, זאת על אף שהוא איבד כמעט את כל קולות האפרו-אמריקאים למקולוק.
ב-12 בינואר 1925 הוא הושבע כמושל.
הוא הביע את הצורך לנהל את הממשלה באופן יעיל כלכלית.
ממשלו פיקח על פרעון של 3.5 מיליון דולר מחובות המדינה ועל הפחתה משמעותית במיסים.
הוא גם הרחיב את תשומת ליבו למחלקת השימור של המדינה.
בתמיכתו הוקמו הפארק המדינתי של חולות אינדיאנה ופארק הזיכרון של ג'ורג' רוג'רס קלארק .
כמושל, ג'קסון תמך מאוד בחוק היובש.
האספה הכללית של אינדיאנה העבירה חוק להרחבת הענישה ותקופות המאסר למפירי החוק.
חוק זה סגר כמה פערים בחוקי היובש, כמו איסור על מכירת ויסקי למטרות רפואיות.
עד מהרה הסתבך ג'קסון בשערורייה זוטא כאשר רעייתו חלתה ב-1925. הוא רכש באופן אישי ויסקי רפואי, ורעייתו החלימה ממחלתה.
עד מהרה נודע על מעשיו, אך הוא ביקש את סליחת הציבור.
הוא הבטיח לקהל הבוחרים שתפילותיהם ולא הוויסקי הם אלו שריפאו את אשתו.
יחסיו עם הקו קלוקס קלאן
בסתיו 1925 נפטר מושל אינדיאנה לשעבר סמואל רלסטון לאחר כשנתיים של כהונה בסנאט של ארצות הברית, וג'קסון היה צריך למנות לו מחליף.
בעצתו של סטיבנסון הוא בחר בארתור ריימונד רובינסון.
מנהיגי הרפובליקנים זעמו על ג'קסון על בחירתו זו, שכן הם העדיפו את הסנאטור לשעבר אלברט ג'.
מתנגדיו של ג'קסון החלו לטעון שהקלאן שלט בלשכת המושל.
בשנה שלאחר מכן הורה התובע הכללי של אינדיאנה, ארתור ל.
גיליאום, על מעצרו של אדוארד שומקר, מנהיג ליגת מתנגדי השתייה של אינדיאנה.
הוא האשים אותו בביזיון בית המשפט בשל כך שעלונים שהוא הפיץ תקפו את בית המשפט העליון של אינדיאנה.
בעלונים אלה האשים שומקר את בית המשפט באכיפה רפה של חוקי היובש.
הוא הורשע ונדון לעבודות שירות בחווה באינדיאנה.
בשל העובדה ששומקר היה מנהיג מפתח של תומכי הרפובליקנים, העניק לו ג'קסון חנינה.
גיליאום עתר על כך לבית המשפט העליון של אינדיאנה, שפסל את החלטת החנינה, ובעקבות כך ריצה שומקר את עונשו.
בעיות קשות המשיכו ללוות את ג'קסון.
ב-1925 נעצר סטיבנסון ונשפט על האונס והרצח של מגדה אוברהולצר .
הוא הורשה ונדון למאסר עולם.
הוא דרש שג'קסון יעניק לו חנינה, אך המושל סירב.
בזעמו, החל סטיבנסון ב-1927 לתת לכתבי העיתון "אינדיאנפוליס טיימס" שמות של אנשים ששולם להם שוחד על ידי הקלאן ושלקחו חלק בפעילות בלתי חוקית.
הוא החזיק ב"קופסה שחורה" של תיעוד שסיפק את העדויות לרבות מהאשמותיו.
במסגרת זו הוא חשף את ניסיונו של ג'קסון לשלם שוחד למקריי בסכום של 10,000 דולר כמה שנים קודם לכן.
מספר רב של קבוצות דתיות ואזרחיות באינדיאנה דרשו את התפטרותו של ג'קסון.
כמו תיקי שוחד רבים של הקלאן, הובא המקרה שלו בפני בית המשפט.
המשפט הסתיים במבוי סתום בהחלטת חבר המושבעים וההרשעה נמנעה עקב התיישנות.
על אף תוצאת המשפט, נמתחה ביקורת רחבה על ג'קסון ברחבי המדינה.
הוא סיים את תקופת כהונתו בחרפה והקריירה הפוליטית שלו הסתיימה.
כוחו של הקלו קלוקס קלאן באינדיאנה קרס והשערוריות תרמו לירידה במספר חברי הארגון בכל ארצות הברית.
לאחר תום כהונתו כמושל חידש ג'קסון את עיסוקו בעריכת דין, ופתח משרד באינדיאנפוליס.
הוא חי שם עד 1937, אז עבר לחווה גדולה שרכש ליד העיירה אורלינס שבאינדיאנה, שם הוא גידל בקר ומטע תפוחים, והיה פעיל בכמה מועדונים מקומיים.
ב-1948 הוא לקה בשבץ מוחי קשה שהותיר אותו מוגבל לשארית חייו.
אדוארד ג'קסון נפטר בביתו ב-18 בנובמבר 1954. הוא נטמן בבית הקברות גרין היל שבאורלינס.
אדוארד בראדוק (ינואר 1695 – 13 ביולי 1755) היה קצין ומפקד עליון בריטי של שלוש עשרה המושבות במהלך תחילת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763), החזית הצפון אמריקאית של מה שמכונה באירופה ובקנדה כמלחמת שבע השנים (1756–1763).
הוא זכור בשל פיקודו על משלחת הרת אסון נגד עמק נהר אוהיו שנכבש על ידי צרפת בשנת 1755, שבמהלכה נגרם מותו.
בראדוק נולד ב-1695 כבנו של מייג'ור-גנרל אדוארד בראדוק ממשמר קולדסטרים ואשתו, והלך בעקבות אביו לצבא הבריטי.
בגיל 15 הוא מונה לצוער ברגימנט של אביו ב-11 באוקטובר 1710. הוא הועלה לדרגת לוטננט של פלוגת הגרנדירים ב-1716. ב-26 במאי 1718 הוא נלחם בדו-קרב בהייד פארק, היזנבורג עם קולונל וולר.
בראדוק הועלה לדרגת קפטן ב-1736, בגיל 41. הוא התמנה למייג'ור ב-1743, וב-21 בנובמבר 1745 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל של הרגימנט.
הוא השתתף במצור על ברגן אופ זום ב-1747. ב-17 בפברואר 1753, בראדוק מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-14, ובשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל.
הוא מונה זמן קצר לאחר מכן לפקד על הכוחות הבריטים שלחמו במלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמריקה.
בראדוק נחת עם שני רגימנטים של אנשי קבע בריטיים ב-20 בפברואר 1755 בהמפטון, במושבת וירג'יניה.
הוא נפגש עם כמה מהמושלים הקולוניאליים בקונגרס של אלכסנדריה ב-14 באפריל ושוכנע לנקוט בפעולות נמרצות נגד הצרפתים.
המתקפה תתנהל בארבע חזיתות: גנרל ממסצ'וסטס יתקוף בפורט ניאגרה, גנרל ויליאם ג'ונסון יתקוף את מבצר סן פרדריק בקראון פוינט, קולונל רוברט מונקטון בפורט בוז'ור במפרץ פאנדי, בעוד שבראדוק עצמו יוביל משלחת נגד פורט דיקסן (כיום פיטסבורג) בפיצול של נהר אוהיו.
לאחר כמה חודשים של הכנה, שבהם הפריע לו בלבול מנהלי וחוסר במשאבים שהובטחו בעבר על ידי המתיישבים, משלחת בראדוק יצאה לשטח עם טור נבחר, שבו שירת ג'ורג' וושינגטון כקצין מתנדב.
בראדוק לקח כמה מאנשיו וצעד קדימה, והשאיר את רוב אנשיו מאחור.
הטור חצה את נהר מונוגהלה ב-9 ביולי 1755, וזמן קצר לאחר מכן התנגש חזיתית בכוח אינדיאני וצרפתי אשר מיהר מפורט דיקסן להתנגד למעבר הנהר.
אף על פי שחילופי האש הראשוניים היו לטובת הבריטים, הרגו את המפקד הצרפתי וגרמו למיליציה קנדית כלשהי לברוח, הכוח האינדיאני/צרפתי שנותר הגיב במהירות.
הם רצו במורד אגפי הטור והכניסו אותו תחת אש צולבת רצחנית.
חייליו של בראדוק הגיבו באופן גרוע והפכו מבולבלים.
הבריטים ניסו לסגת, אך נתקלו בשאר החיילים הבריטים שהושארו מאחור.
בראדוק ריכז את אנשיו שוב ושוב, אך נפל לבסוף, פצוע אנושות מירייה בחזהו.
אף על פי שהסיבות המדויקות לתבוסה נמצעות בוויכוח עד היום, גורם תורם היה ככל הנראה היעדר הערכתו של בראדוק לגבי מידת היעילות של הצרפתים והאינדיאנים יכולים להגיב במצב קרב, ובאיזו מהירות המשמעת ויעילות הלחימה של אנשיו שלו יכולים להיעלם.
מאמר שפורסם ב-"The Roanoke Times" ב-15 באפריל 1951, טוען שבראדוק נורה למוות על ידי חייל אמריקאי בשם בנג'מין בולינג.
לפי המאמר, בולינג ירה בכוונה בבראדוק כדי להגן על חייהם של חבריו החיילים האמריקאים במהלך המארב, שכן חיילים בריטיים ירו לעבר חיילים אמריקאים תחת הרושם המוטעה שהם למעשה חיילים צרפתים בשל העובדה שאמריקאים רבים תפסו מחסה בקו העצים.
מותו של בראדוק איפשר אז לוושינגטון לקחת פיקוד ולהורות על נסיגה, מה שלפי הכתבה אפשרה לאמריקאים לסגת מבלי שיירו עליהם עוד יותר הבריטים המבולבלים, והצילו רבים מחייהם.
בראדוק נישא מחוץ לשדה הקרב על ידי וושינגטון וקולונל ניקולס מריווטר; הוא מת ב-13 ביולי מפצעים שנגרמו בקרב.
לפני מותו, הותיר בראדוק לוושינגטון את האבנט הטקסי שלו שלבש עם מדי הקרב שלו, כמו גם את שני האקדחים שלו.
כמה ממילותיו האחרונות היו, "מי היה חושב?" ו"נדע טוב יותר בפעם אחרת".
לפי הדיווחים, וושינגטון תמיד לקח איתו את האבנט הזה למשך שארית חייו, הן כמפקד הצבא הקונטיננטלי והן עבור תפקידיו הנשיאותיים.
הוא עדיין מוצג היום בביתו של וושינגטון על נהר הפוטומק, מאונט ורנון.
בראדוק נקבר ממש ממערב ל-Great Meadows, שם עצרו שרידי הטור בנסיגתם כדי להתארגן מחדש.
הוא נקבר באמצע הדרך שאנשיו ניתקו זה עתה וקרונות התגלגלו מעל מקום הקבר כדי למנוע את גילוי גופתו וחילול גופו על ידי האינדיאנים.
ג'ורג' וושינגטון ניהל את טקס הקבורה, שכן הכומר נפצע קשה.
האוטוביוגרפיה של בנג'מין פרנקלין (1791) כוללת תיאור של עזרה לגנרל בראדוק לגייס אספקה וקרונות עבור חיילי הגנרל.
הוא גם מתאר שיחה עם בראדוק שבה הזהיר במפורש את הגנרל שתוכניתו להצעיד חיילים אל המבצר דרך עמק צר תהיה מסוכנת בגלל האפשרות של מארב.
לפעמים זה מצוטט כעצה נגד התוצאה הסופית שהייתה הרת אסון, אבל העובדה היא שבראדוק לא נקלע למארב באותה פעולה אחרונה, ואתר הקרב לא היה, בכל מקרה, עמק צר.
בראדוק למעשה נקט באמצעי זהירות גדולים מפני מארב, וחצה את המונוגהלה עוד פעם כדי להימנע ממעבר נחל טרטל הצר.
בשנת 1804, נמצאו שרידים אנושיים של בראדוק קבורים בכביש כ-1.5 מייל (2.4 קילומטרים) ממערב ל-Great Meadows על ידי צוות של עובדי דרכים.
השרידים הוצאו מהקבר והועברו לאתר סמוך לקבורה מחדש.
אנדרטה משיש הוקמה מעל אתר הקבר החדש בשנת 1913 על ידי משמר קולדסטרים.
קטעים מהכביש שנותק על ידי הצבא הבריטי ידועים כדרך בראדוק ומהווים את רוב כביש 40 של מזרח ארצות הברית במרילנד ופנסילבניה.
אדואר בורנהויה (באסטונית: Eduard Bornhöhe, שמו האזרחי: אדואר ברונברג; 17 בפברואר (לפי הלוח יוליאני: 5 בפברואר) 1862, קולאארו – 17 בנובמבר 1923 טאלין) היה סופר פרוזה אסטוני.
נולד במשק הבעלים של אחוזת קולאארו.
אמו הייתה דודתו של אדואר ווילדה, שהייתה אוהבת שירה והכישרון השירי שלה התגלה בו מוקדם מאוד.
מאוחר יותר התגוררו ההורים בפרובינציה וירו-יאאגופי באחוזת ינג'ו.
לצורך חינוך הילדים עברה המשפחה בקרוב לטאלין, שם האב החל לעבוד כמהנדס.
בשנים 1872–1874 למד בבית הספר היסודי בטאלין ובשנים 1874–1877 בבית הספר המחוזי, אותו סיים בפרס.
המשך הלימודים נעצר בגלל מחסור בכסף והוא נאלץ להתחיל לעבוד מוקדם.
לזמן קצר עבד כמתכנן אצל גודמדי וכלמד במשרד סחורות בסנט פטרסבורג.
ב-1877 (כשהיה בן 15), הופיעו כתביו הראשונים ב"מילידז'אהוטאיאס".
באותה תקופה התעניין מאוד גם באמנות והמוזיקה, ותחומים אלה נתמכו על ידי אביו הקרוב פרופ' אדואר ון גבהרדט בדיסלדורף, שמצא בו כישרון והתכוון לסדר לו מקום לימודים חינם באקדמיה לאמנויות בדיסלדורף.
אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, מכיוון שבשל אובדן הציורים הקודמים נעלמה ממנו חדוות הלימוד.
בשנים 1878–1879 עבד במשרד הרכבת בקאוונס (קאונאס), לאחר מכן כסגן מורה בבית הספר הפרובינציאלי של פולטסאמה ולאחר מכן כעוזר עיתונאי בעיתונים גרמניים בטאלין.
בסתיו 1881 נסע כדי לעבוד כמורה עזר בבית ספר לדיינים בסטאברופול, ומשם המשיך לטיפליס (היום טבליסי), שם יצא לנסיעה לאסיה הקטנה.
לאחר שחזר לארצו, שימש בורנהויה למשך שנתיים כמורה פרטי באחוזת מאטסאלו, לאחר מכן עסק לזמן קצר בביקורת התיאטרון בעיתון Revaler Beobachter.
בשנים 1886–1887 לימד שפות וזמרה בבית הספר בקוודה במערב אסטוניה, ולאחר מכן שנה נוספת כמורה פרטי במאטסאלו.
הוא החל ללמוד בפברואר 1889 פילולוגיה באוניברסיטת טרטו, אך בשל מחסור בכסף נאלץ להפסיק את לימודיו כעבור כמה חודשים.
הוא המשיך לעבוד כמורה פרטי ברוסיה בספרנסקי ובמשפחת הנסיך לאוניד אובולנסקי, וניסה להמשיך את לימודי השפות בחו"ל, אך גם כעת נאלץ להפסיק את לימודיו בשל מחסור בכסף.
בינתיים עבד כעיתונאי וכקריקטוריסט בברלין.
ב-1893 שב סופית לארצו, שם מצא עבודה כמתרגם בבית המשפט המחוזי של טאלין ומשנת 1901 כארכיבאי.
ב-1898 טייל בפלשתינה, מצרים, יוון ואיטליה.
ב-1907 מונה לראש בית המשפט התושבים העליון ביוהווי (משנת 1912 התגורר בנרווא), שם כיהן עד 1917. לאחר המהפכה הבולשביקית נבחר למזכיר העיר נרווא.
ב-1919 התיישב בורנהויה בטאלין, שם, לאחר שירות קצר במשרד המשפטים, מונה לשופט שלום, במשרה זו עבד עד פטירתו.
משנת 1922 היה חבר באיגוד הסופרים האסטוני.
אדוארד בורנהויה נקבר בבית הקברות הראשי.
כאשר בית הקברות נהרס על ידי הרשויות הסובייטיות וכל הקברים שוטחו, היה הוא אחד משלושת האנשים לצד קונסטנטין טורנפו וניטי פינה שעצמותיהם נקברו מחדש בבית הקברות היערי.
את סיפורו הראשון "הנוקם" (1880) מחשיבים כיצירתו הטובה ביותר.
העלילה מתרחשת בזמן מרד יורי.
הדמות הראשית היא האיכר יאנוס, אחד ממנהיגי המרד, שידוע בכינוי "הנוקם".
גם "קרבותיו של ווילו" (1890) מספר על מרד יורי
"הנסיך גבריאל או הימים האחרונים של מנזר פיריטה" (1893) מספר על מרד האיכרים בזמן המלחמה הליבונית.
הדמויות הראשיות הן הנסיך גבריאל, בן לאם אסטונית ולאב רוסי נסיך, שנלחם בצד האסטונים נגד הגרמנים והשוודים, ואת בת האצולה הגרמנייה אגנס ון מנניכהוזן.
העלילה מתפתחת סביב סיפור האהבה שלהם.
בסיום העלילה הכוחות הרוסים צרים על טאלין (1577).
בשנת 1893, הצנזור של האימפריה הרוסית אסר על פרסום סיפורים היסטוריים.
הדבר הוביל לכך שברונהה חדל מעיסוקו בכתיבה.
בורנהה לא פרסם שום ספר במהלך עשרים השנים האחרונות לחייו.
מאחר שהנושא המועדף על בורנהה היה המאבק של אסטוניה לחופש ולא נושאים מורכבים או פולמוסיים יותר, הסובייטים נעזרו בכתביו, והציגו אותם כדוגמאות לפטריוטיזם טרום-סובייטי.
בשנת 1986, הוסרט ספרו לטלוויזיה תחת הכיבוש הסובייטי, והרומנים ההיסטוריים של בורנהה המשיכו להיות מצוינים ברשימות של הקריאה בבתי ספר אסטוניים סובייטיים.
ארבעה סוגים של טיפשות אסטונית, תרגום: דוד שמעוני, הוצאת קלאיסקה מתקדמת 2024.
אדוארד ג'ון ת'אי היה פוליטיקאי אמריקאי.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, הוא היה מושל מינסוטה ה-26 בין השנים 1943–1947 וחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1947–1959.
אדוארד ת'אי נולד ב-26 באפריל 1896 בחווה ליד פרדריק שבדקוטה הדרומית, והיה אחד מתשעת ילדיהם של אנדרו ג'ון וברטה (לבית ואנגן) תא'י.
אביו, חקלאי, נולד בנורווגיה והיגר לארצות הברית ב-1872. אחיו טד ת'אי הפך למתאבק מקצועי בצפון מערב האוקיינוס השקט.
בשנת 1904 עברו ת'אי ומשפחתו לנורת'פילד שבמינסוטה, שם למד בבתי ספר ציבוריים מקומיים.
בשנת 1913 למד בקורסים בבית הספר לטרקטורים ומנועי בעירה פנימית במיניאפוליס, ובשנת 1916 השלים את לימודיו במכללה האמריקאית לעסקים.
לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, התגייס כטוראי לחיל האוויר של צבא ארצות הברית ב-1917. הוא שירת מעבר לים בצרפת, ובסופו של דבר הועלה לדרגת לוטננט משנה.
לאחר שירותו הצבאי חזר ת'אי למינסוטה בשנת 1919 והועסק כמומחה לטרקטורים בחברת Deere & Webber במיניאפוליס.
בשנת 1920 הפך לסוכן מכירות.
בשנת 1921 התחתן עם הייזל רמג' (בתם של רוברט וברטה (פרנק) רמג'), והשניים נשארו נשואים עד מותה בשנת 1936. לזוג נולדה בת אחת, ג'ין רוברטה.
ת'אי המשיך לעבוד עבור חברת Deere עד 1922, אז הפך למנהל ובעלים של משק חלב ליד נורת'פילד.
בשנת 1925 נבחר ת'אי למועצת העיר של סיוטה.
מאוחר יותר כיהן במשך מספר שנים כחבר במועצת בית הספר של סיוטה.
הוא כיהן כנשיא לשכת החקלאות של מחוז דקוטה (1929–1931), דירקטור באיגוד יצרני החלב של טווין סיטי (1933), וכשמאי עבור הבנק הפדרלי לקרקעות במינסוטה (1933–1934).
הוא הפך לחבר קרוב של הרולד סטסן, ותמך באופן פעיל במסע הבחירות של סטסן למשרת מושל מינסוטה בשנת 1938. לאחר מכן שירת כמפקח החלב והמזון של מינסוטה וכסגן נציב החקלאות (1939–1942).
ת'אי נבחר לתפקיד סגן המושל ה-31 של מינסוטה בנובמבר 1942. באותו חודש נישא בשנית למירטל אנור אוליבר; בני הזוג נשארו נשואים עד מותו.
ב-27 באפריל 1943 התפטר הרולד סטסן מתפקיד המושל כדי לשרת בצי ארצות הברית, ות'אי החליף אותו כמושל מינסוטה ה-26. בנובמבר 1944 נבחר למושל ברוב הגדול ביותר אי פעם למועמד למשרת מושל במינסוטה.
בבחירות לנשיאות של 1944, הצטרף ת'אי לסנאטור הנריק שיפסטד, התומך בבדלנות, בתמיכה במועמד הרפובליקני תומאס דיואי, מושל ניו יורק.
לעומת זאת, הסנאטור השני של מינסוטה באותה תקופה, ג'וזף בול, סירב לתמוך בדיואי וחצה את קווי המפלגה כדי לתמוך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, שזכה ב-11 האלקטורים של מינסוטה.
במהלך כהונתו כמושל המדינה הקים ת'אי את מחלקת התעופה, את ועדת השיקום של אזור הברזל, ועדה לתכנון שלאחר המלחמה, ואת ועדת זכויות האדם.
הוא גם הגדיל את התקציבים לבניית כבישים ולפיצויי אבטלה.
בשנת 1946 נבחר ת'אי לסנאט של ארצות הברית, לאחר שהביס את הנריק שיפסטד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ואת מועמד מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה, תאודור יורגנסון, עם 58.9% מהקולות.
ת'אי כיהן בסנאט מה-3 בינואר 1947 ועד 3 בינואר 1959. הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. בשנת 1958 הפסיד ת'אי בבחירות לקדנציה נוספת ליוג'ין מקארתי.
ת'אי נפטר ב-28 באוגוסט 1969 בנורת'פילד שבמינסוטה, בגיל 73. הוא נקבר בבית העלמין אוקלון (Oaklawn Cemetery) בנורת'פילד.
אדוארד (עזרא) גלאס Glass; 1902 – נפטר לאחר 1980) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
גלאס ניצח באליפות וינה 1927, וחלק את המקום הראשון עם אריך אליסקסיס בטורניר אינסברוק 1929 (אליפות אוסטריה).
הוא השתתף מספר פעמים בטורניר הזיכרון של טרביטש בווינה.
גלאס ייצג את אוסטריה באולימפיאדת השחמט 1933 שנערכה בפולקסטון בשנת 1933. באפריל 1935 חלק מקום 3–5 בטורניר תל אביב במסגרת המכביה השנייה (זכה: משה בלאס).
בשנת 1936 חלק מקום 8–10 בטורניר בבודפשט (ניצחו: מיגל ניידורף ולאיוש שטיינר).
לאחר האנשלוס ב-1938, נכלא גלאס במחנה הריכוז דכאו, שם אף ניצח בטורניר השחמט של המחנה, לפני גאורג קלאוס.
מאוחר יותר עבר לשאנגחאי, שם חי בגטו היהודי ושרד את מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה השתתף גלאס באליפות ישראל הראשונה בשנת 1951. באליפות זו צבר 8 נקודות מתוך 13 משחקים וסיים במקום השלישי.
המנצח היה מנחם אורן עם 9 נקודות.
מאוחר יותר דורג במקום ה-15 בטורניר מרינסקה לאזנה 1959 (ניצח: לב פולוגייבסקי), ובמקום החמישי בטורניר רג'ו אמיליה 1960/61.