tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרגומים מוזכרים בתשובת אחרון גאוני בבל, רב האי גאון (המאות ה־10 וה־11):
כך, לדוגמה, מספר התרגום השני בהמשך לפסוק ב' בפרק א', אגדה ארוכה על כיסא המלכות של אחשוורוש, שיוצר במקורו על ידי חירם מלך צור עבור שלמה המלך ומשם מפליג לשיר שבח לשלמה.
לאחר השיר מובא תיאור מפורט של כיסא המלכות על כל מדרגותיו, קישוטיו והידוריו וכן תיאור גלגוליו לאחר שנלקח כשלל מירושלים בידי שישק עד שהגיע לפרס.
המסורות שנוספו לתרגום השני מוכרות מהמדרשים, אולם חלק קטן מהם הגיע ככל הנראה ממסורות שהתקיימו בעל פה ואף ממסורות מוסלמיות.
תרגום לעברית של התרגום השני נקרא "פתשגן הכתב" ומודפס במקראות גדולות.
תרגיל טייגר או מבצע טייגר היה שם הקוד של אחד משלושה תרגילי נחיתה מהים רחבי היקף ("חזרה גנרלית") שניהלו בעלות הברית כהכנה לקראת הפלישה לנורמנדי במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
התרגיל התקיים במהלך חודש אפריל 1944 בחופי סלפטון במחוז דבון באנגליה.
תקלות תיאום ותקשורת בין הכוחות השונים שהשתתפו בתרגיל, גרמו לכך שחיילים רבים נהרגו ונפצעו מאש ידידותית במהלכו, וכן לכך שהכוח הימי, שהיה אמור לאבטח את אזור התרגיל, לא הצליח להגן על שיירת נחתות אמריקאיות, שהותקפה על ידי ספינות טורפדו של הצי הגרמני, בדרכה לתרגיל הנחיתה.
במהלך תרגיל טייגר כולו נהרגו 946 חיילים ומלחים אמריקאים, 749 מתוכם בתקיפת ספינות הטורפדו הגרמניות.
מכיוון שהתרגיל נערך זמן קצר לפני נחיתת כוחות בעלות הברית בחצי האי נורמנדי, נשמר האירוע תחת מעטה סודיות חמורה כדי לא לחשוף את הפלישה למודיעין הגרמני ולא לפגוע במורל חיילי בעלות הברית שנועדו להשתתף בה.
הצבא האמריקני התייחס אמנם לפרשה מספר חודשים לאחר מכן, אך הפרסום נבלע באירועי הפלישה ושחרור צרפת מהכיבוש הגרמני.
אף על פי שלא נמצאו ראיות לטיוח של הפרשה, מעבר לנדרש למטרות ביטחון שדה לקראת הפלישה, צצו שמועות ותאוריות קונספירציה אודותיה.
הפרשה נחשפה לציבור, וזכתה לפרסום נרחב רק למעלה מ-40 שנים אחרי האירועים.
בסוף 1943, כחלק מבניין הכוח של בעלות הברית לפלישה לנורמנדי, החלה סדרת אימונים שתכליתה הייתה לתרגל ולאמן את הכוחות בכל מתארי הלחימה הכרוכים במבצע הפלישה.
אחת הדאגות הגדולות של הפיקוד העליון האמריקאי הייתה היעדר ניסיון לחימה ממשי במרבית יחידות צבא היבשה האמריקאי שהתכנסו בבריטניה לקראת הפלישה לצרפת.
לאור זאת הוחלט לדמות את אימוני הנחיתה קרוב ככל האפשר לתנאי המציאות הקרבית במלואם.
נחתות ינחיתו כוחות על החוף בעוד ארטילריה ימית ויבשתית וכן כוחות ביום אויב ינסו להדוף אותם.
גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, החליט להשתמש בתחמושת חיה שתיירה לפני הכוחות הנוחתים ומעל ראשיהם.
ממשלת בריטניה הגדירה שטח אימונים באזור חופי סלפטון במחוז דבון, שישמש את הכוח האמריקני (כוח U) שנועד לנחות בחוף יוטה שבנורמנדי.
המקום נבחר על שום הדמיון הגאוגרפי לחופי הנחיתה המיועדים לצבא האמריקאי בחצי האי קוטנטן שבנורמנדי.
כ-3,000 תושבים מקומיים פונו מבתיהם.
תרגיל טייגר כלל את כל המרכיבים המבצעיים הכרוכים בנחיתה הימית, ושיאו נועד להיות תרגול מלא של נחיתה לחופי סלפטון.
30,000 הלוחמים נעזרו ב-9 נחתות טנקים מסוג LST ו-LCT כדי לבצע את הנחיתות המדומות, אשר כללו גם שימוש באש חיה.
מפקד כל התרגיל (כמו גם כל הנחיתה בחוף יוטה עצמו) היה תת-אדמירל דון פ.
מון מהצי האמריקני, כשלצידו מפקד כוחות היבשה בגזרה מייג'ור גנרל ג'וזף לוטון קולינס, מפקד הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית.
משימתו של הצי המלכותי הבריטי הייתה להגן על אזור התרגיל מפני תקיפות אויב וכן לבצע את ההרעשה הארטילרית שנועדה לדמות את תנאי הנחיתה האמתיים.
סדר הכוחות לאבטחה כלל: שתי משחתות, שלוש ספינות טורפדו, ושתי סירות נושאות מקלעים ותותחי 20 מ"מ.
הכוח שייט בפתחו של מפרץ ליים , שבתוכו משתרעים חופי סלפטון, וכן נערך לכיוון שרבור נמל הבסיס של ספינות הטורפדו של הצי הגרמני בתעלת למאנש.
מבנה הפיקוד על כוחות בעלות הברית, שנערכו לפלישה על אדמת בריטניה, היה סבוך למדי, בשל מקורות הכוחות שבאו ממדינות שונות אל מול ריבונותה של בריטניה עצמה.
תחומי האחריות נחלקו בין ים, יבשה ואוויר ובין החיילות השונים מהצבאות השונים שנועדו לבצע את הנחיתה.
תוכנית מבצע אוברלורד עצמה נחלקה לתוכניות משנה של מבצעי המודיעין וההטעיה, הכוח הימי, הכוח האווירי, הכוח המוצנח והכוח הנוחת.
במהלך תרגילי הנחיתה היו, אפוא, מטות המפקדות השונים עסוקים ועמוסים מאוד בשתי המשימות: המשך "שגרת" ההכנות לפלישה עצמה, ובמקביל פיקוד וניהול התרגילים שתוכננו ובוצעו בלוח זמנים צפוף מאוד.
נקודת מפתח להצלחת התרגיל הייתה קיומה של מערכת תקשורת מפורטת ואפקטיבית בין כלל הכוחות שנטלו חלק בו, וכאן נפלה השגיאה הקריטית הראשונה: תוכנית קשר מפורטת שהוכנה לכלל הכוחות הופצה לשטח כשהיא כוללת טעויות דפוס במספרי התדרים שנועדו לתקשורת וגרמה לבלבול קריטי בתקשורת תוך שיבוש של תיאומי הזמנים בין היחידות השונות.
האותנטיות שנדרשה על ידי גנרל אייזנהאואר ויועציו הפכה באופן גרוטסקי למציאות מרה כשגופות הנפגעים החלו להיערם.
בנוסף על תקלות התקשורת והתיאום, אחת משתי ספינות האבטחה הבריטיות שאמורות היו לאבטח את תרגיל הנחיתה הלילי ב-28 באפריל, לא התייצבה לאחר שניזוקה קודם לכן בהתנגשות קלה עם כלי שיט אחר והופנתה לתיקון, כשהאנייה המחליפה הגיעה מאוחר מדי.
עם היוודע דבר האסון, מעטה סודיות חמור הוטל על האירוע ועל משתתפיו מחשש כי עצם קיומו של התרגיל ומיקומו יחשוף בפני הגרמנים את יעדי הפלישה לצרפת.
השלב הראשון בתרגיל כלל בעיקר אימוני התכנסות, הכוונה ועלייה על סיפוני כלי השיט, והתקיים מ-22 באפריל עד 25 באפריל 1944. בשלב השני, בערבו של 26 באפריל 1944, עלה הגל הראשון של כוחות התקיפה על כלי השיט והפליג לים.
בקרים מיוחדים הוצבו בכלל היחידות על מנת לדווח על רמת הביצועים שלהן בתרגיל ולפסוק תוצאות במהלכו.
27 באפריל 1944 - חילופי אש בין כוחותינו
הנחיתה הראשונה נערכה בבוקרו של 27 באפריל (שנועד לדמות את יום ה-D Day של הפלישה לנורמנדי) והשתבשה בשל "אש ידידותית" שניתכה על הכוחות הנוחתים.
שעת ה-ש' המקורית לתרגיל נקבעה לשעה 07:30, כאשר לפי פקודת התרגיל החל מ-"ש' פחות 50 דקות" ועד "ש" תוכננו להתבצע כל פעולות ההרעשה הארטילרית והתקיפות האוויריות שנועדו לדמות את תנאי הקרב, לאחריהן אמורים היו כוחות הנחיתה להסתער על החוף.
בפועל, בשעה 06:25 בבוקר החליט תת-אדמירל מון, מפקד התרגיל, לדחות את שעת ה-"ש" בשעה (כלומר לשעה 08:30) בעצת סגנו, ככל הנראה בשל דיווח על איחור בהתייצבות חלק מהנחתות בנקודת ההיערכות.
בשל תקלות התקשורת, כאמור לעיל, לא קיבלו כל הכוחות את העדכון שממילא הופץ בלוח זמנים חפוז.
כתוצאה מכך חלק מכוחות הנחיתה נחתו בלוח הזמנים הישן ושהו על החוף בשעה 07:40 בבוקר, עת החלו ספינות התותחים ומפציצי חיל האוויר בהרעשה המקדימה לפי לוח הזמנים החדש (50 דקות לפני שעת ה-"ש" החדשה 08:30).
בנוסף ישנן עדויות מפי חיילים שהשתתפו בתרגיל כי טנקים אמפיביים שהיו בדרכם לנחיתה על החוף ירו אש חיה לעבר החוף, כחלק מהתרגיל, כשכוחות חי"ר כבר שוהים על החוף.
קיימות עדויות רבות, הן של חיילים אמריקאים והן מפי אנשי צוות ים של אניות הצי הבריטי שנטלו חלק בתרגיל, בדבר אבדות אמריקאיות כתוצאה מהירי וההפגזות, אך מספר הנפגעים המדויק באירוע זה שנוי במחלוקת.
בהחלטתו לדחות את "שעת השין" לא ציית תת-אדמירל מון לתפיסה שהכתיב גנרל אייזנהאואר בדבר שאיפה מקסימלית ונוקשה לדמות את מהלך התרגיל לתוכניות הקרב של הפלישה לנורמנדי והמציאות הצפויה במהלכה (לרבות, כפי שקורה לא אחת במבצעים צבאיים - איחור בהתייצבות חלק מהכוחות בשטחי ההיערכות).
אך הכשל העיקרי היה אי נקיטת פעולות כדי לוודא שכל הכוחות המעורבים בתרגיל, אכן מעודכנים אודות שינוי לוח הזמנים.
28 באפריל 1944 - התקפת סירות הטורפדו הגרמניות
למרות האבדות במהלך היום הקודם הוחלט להמשיך בתוכנית התרגיל כחלק מבניית הריאליזם באימונים שהגה גנרל אייזנהאואר לקראת הנחיתה בנורמנדי.
על פי תוכנית התרגיל, לאחר נחיתת כוחות הסער הראשונים עם אנשי ההנדסה הקרבית שנועדו לפרוץ מכשולים ולסלק מוקשים, אמור היה לנחות כוח נוסף של חיילי הנדסה, לוחמה כימית וחיילי אפסנאות יחד עם ציוד וכלי רכב בהמשך כתגבורת ואספקה כדי להרחיב את ראש הגשר על החוף.
שיירת הנחתות שאמורה הייתה להוביל את הגל השני של הנחיתה קבלה את שם הקוד T-4. ב-27 באפריל בשעה 09:45 בבוקר, החלו ספינות שיירת הנחתות להפליג לאזור היערכות כשבדרך פגשו קורבטה של הצי הבריטי, "אזליאה" (Azalea).
זו אמורה הייתה יחד עם אנייה אחרת, המשחתת (מימי מלחמת העולם הראשונה) "סימיטר" (Scimitar), לאבטח את השיירה מפני תקיפה גרמנית.
השיירה שכללה 8 נחתות מסוגים שונים (שמספריהן: 515, 496, 511, 531, 58, 499, 289 ו-507) המשיכה בדרכה במבנה טורי לקראת הנחיתה השנייה שתוכננה לשעות הבוקר המוקדמות של 28 באפריל.
סדרה של טעויות קשר, ארגון, תכנון, פיקוד, תיאום ותזמון, שכל ישר וסתם מזל רע הובילו את שיירת T-4 לתוך מפגש הרה-אסון עם כוח ימי גרמני.
ערב קודם, ניזוקה קלות המשחתת "סימיטר" בשל התנגשות עם נחתת.
כניסתה לתיקון התאפשרה רק ב-28 באפריל.
הוחלט, מבלי לדווח למטה, להשאירה לתיקונים מבלי לדאוג לאנייה מחליפה.
רק בשעה 23:00 (27 לאפריל) הבינו אנשי המפקדה הימית שבפליימות' את משמעות היעדרה של אניית האבטחה הנוספת.
כשדווח הקצין התורן הבכיר על העניין, כבר התקבלו דיווחים מתחנות מכ"ם שעל החוף וכן ממשחתת בריטית אחרת על נוכחותן של ספינות טורפדו גרמניות בקרבת השיירה.
הוראה להחליף את "סימיטר" ניתנה למשחתת הבריטית "סלאדין" (צלאח א דין Saladin) רק בשעה 01:37 לפנות בוקר 28 באפריל.
אף שזו שייטה במהירות המקסימלית שהייתה ביכולתה (23 קשר - אף לאנייה זו אירעה, מסתבר, תקלה בדוודים), לא הספיקה להגיע לזירת ההתקפה בזמן.
בינתיים, האנייה "אזליאה" נותרה יחידה כדי להגן על השיירה.
מפקדה נצמד לפקודות שקיבל בתוכנית התרגיל ולפיהן במקרה של תקיפת אויב "עליה לסגור את החוף ולא למנוע או לסכל תקיפת אויב".
תת-אדמירל מון, שהיה המפקד המבצעי, יכול היה להורות על שינוי פקודות אלו אך לא עשה כן, אף על פי שהיה בין מקבלי ההתראה על נוכחות ספינות גרמניות באזור.
עקב טעויות התקשורת שגרמו לחוסר התיאום יום קודם, קיבלו הנחתות האמריקאיות תדרי קשר שונים מאלו של אוניות הליווי ומוצב הפיקוד הימי הבריטי על החוף.
בשל כך, דיווח של אחת מאניות הצי הבריטי על איתור ספינות הטורפדו הגרמניות, הגיע אמנם במהרה לאניית הליווי הבריטית אך לא לנחתות האמריקאיות.
מפקדה של הקורבטה "אזליאה" הניח כי האמריקאים קיבלו את ההתראה, לכן לא עשה כל פעולה כדי להזהירן.
כך התאפשר לטרפדות הגרמניות מסלול ישר ונקי להתקפה על השיירה החשופה
בליל 27 באפריל, כמה דקות אחרי השעה 22:00, יצאה שייטת של 9 ספינות טורפדו גרמניות מבסיסה שבשרבור לסיור שגרתי במי התעלה האנגלית לכיוון מפרץ ליים.
על פי עדות מפקד הסיור, לא היה כל מידע מודיעיני קונקרטי אודות פעילות מיוחדת של ספינות בעלות הברית באזור.
כן היה ידוע להם על תעבורת קשר עמוסה ותנועה מוגברת של ספינות בעלות הברית לאורך החוף הדרומי של אנגליה במהלך כל חודש אפריל.
מפקד השייטת נצטווה לבדוק את העניין.
המפקד הגרמני מעיד בזיכרונותיו כי לכל אורך ההפלגה לא נראתה נוכחות של ספינות משמר כלשהן של בעלות הברית, ולמעט מספר זיקוקין שנורו ממרחק לא הייתה כל פעילות.
ב-28 באפריל בשעה 02:00 מצא עצמו כוח הסט"רים הגרמניות בליבה של שיירת הנחתות.
בשעה 02:15 לערך נורו הטורפדו הראשונים על ידי הגרמנים בהפתעה מוחלטת.
כתוצאה מהתקפה זו נפגעו 4 נחתות:
LST-289 - עלתה באש אך הצליחה להגיע לחוף כשעל סיפונה 13 מלחים אמריקניים הרוגים
LST-507 - טבעה כתוצאה מפגיעת טורפדו יחד עם 202 חיילים ומלחים אמריקניים שנהרגו
LST-511 - ניזוקה כתוצאה מחילופי "אש ידידותית" שגרמה לפציעתם של 18 חיילים ומלחים אמריקניים
LST-531 - טבעה בתוך 6 דקות מרגע פגיעתה על ידי טורפדו גרמני, כשעל סיפונה 424 חיילים ומלחים אמריקניים
מפגיעת הטורפדו נהרגו 639 חיילים ומלחים אמריקניים.
110 נוספים איבדו את חייהם מהיפותרמיה עקב שהייתם במים הקפואים, אובדן דם כתוצאה מהגעה מאוחרת של כוחות החילוץ וטביעה בשל משקלו הרב של הציוד אותו נשאו חיילי החי"ר.
שאר הספינות לרבות אניית הליווי השיבו אש לכיוון הספינות הגרמניות שלא ביצעו תקיפות נוספות ונמלטו לבסיסן ללא כל אבדות.
למרות מספרי האבדות שצוינו לעיל, 40 שנים אחרי האירוע עדיין קיימת מחלוקת אודות המספרים המדויקים של ההרוגים בתרגיל.
יש הטוענים כי מספר ההרוגים הכולל עלה על 1,000 חיילים.
עלו גם טענות כי חלק מן ההרוגים נכללו בדיווחי האבדות של יום הנחיתה עצמו ב-6 ביוני 1944.
מספר האבדות במהלך הנחיתה המבצעית בחוף יוטה שבנורמנדי, עמד על כ-200 שהם חמישית ממספר ההרוגים בתרגיל טייגר עצמו (לפי ההערכה הנמוכה).
הצלחתו של מבצע אוברלורד הייתה תלויה בהצלחת תוכנית ההטעיה האסטרטגית שתמכה בתכנון המבצעי, הידועה כ"מבצע שומר ראש".
מחשש שפרסום האסונות שפקדו את תרגיל טייגר יחשוף את מיקום הנחיתה האמיתי בצרפת, ננקטו צעדים חמורים, נוקשים ומידיים כדי להבטיח שמידע קריטי זה לא ייחשף.
כל הניצולים הושבעו, תודרכו והוחתמו על ידי מפקדיהם בדבר החובה לשמירת סודיות.
לכוח המתרגל הצטרפו עשרה קצינים שסווגו סיווג ביטחוני ברמת BIGOT.
קצינים אלו הכירו את כל תוכניות הפלישה לנורמנדי על בוריין, לרבות המיקום והמועד המדויקים.
כל הקצינים היו על הנחתות שטובעו.
עם היוודע דבר היעדרם התעורר חשש כבד כי לפחות אחד, ואולי אף יותר, נפלו בשבי האויב הגרמני, על כל המשתמע לגבי סודיות המבצע.
ביטול הפלישה כולה, או לפחות עריכת שינויים משמעותיים בה, עמדו על הפרק.
רק משנתגלו כל עשר גופות הקצינים, בין שאר ההרוגים, נתקבלה ההחלטה להמשיך בהכנות כרגיל
אחד הצעדים הנוקשים שננקטו לצורך שמירת הסודיות נגע אפילו לצורת הטיפול בפצועי ההתקפה.
קצין הרפואה רלף גרין העיד כעבור שנים שבעת הגעת הפצועים מ"טייגר", מפקדיו הודיעו: "אנחנו במלחמה עכשיו.
בתוך שעה צפויים להגיע אלינו מאות מקרי חירום של הלם כתוצאה משהות ארוכה במים, משולבים בפציעות של התפוצצויות וירי.
הפיקוד הורה כי עלינו לטפל בחיילים אלו כאילו שאנחנו וטרינרים.
אסור לכם לשאול שאלות ולרשום רישומים כלשהם.
בתום הטיפול הרפואי לפי הכללים, מי שידבר אודות הפציעות, ולא משנה מהי חומרתן, צפוי לעמוד למשפט צבאי!
איש אינו מורשה לעזוב את המתחם שלנו עד להודעה חדשה".
באשר לשאלה אם האירוע טויח, המחבר קן סמול טען כי תרגיל "טייגר" נשמר תחת מעטה סודיות כבד, משום שהדבר נדרש.
לדבריו, לא אירע כל טיוח והפרשה נשכחה בנסיבות אחרות.
הניצולים הושמו תחת מגבלות ביטחון שדה חמורות, עד כדי כך שחלקם לא יכלו לדבר אודות האסון שנים רבות לאחר מכן.
אירועי הפלישה שבאו לאחר מכן תפסו את תשומת הלב הציבורית והאפילו על "טייגר", אף על פי שהודעה רשמית לעיתונות, בחתימת גנרל אייזנהאואר, פורסמה ביולי 1944 כפי שהופיע בדיווח של סוכנות איי.פי.
דיווח נוסף אודות הפרשה הופיע במהדורת אוגוסט 1944 של העיתון האמריקאי "כוכבים ופסים" (Stars and Stripes).
לאור התוצאות הקשות של תרגיל טייגר, החל תהליך של הפקת לקחים במטרה לשפר את מוכנות הכוחות לקראת הפלישה עצמה, אך חלקם יושמו רק לאחר תום הנחיתה בנורמנדי.
בין היתר, נקבעו תדרי רדיו אחידים לכלל הכוחות בכל זירה.
חגורות ההצלה האישיות של הלוחמים שופרו, ונערכו אימונים ייעודיים בהפעלתן בתנאים מבצעיים, אך תיקון זה הוכנס רק לאחר תום המתקפה בנורמנדי.
כמו כן, תוכננו ויוצרו כלי שיט קטנים, שנועדו למשות ניצולים מנחתות שתיפגענה במים במהלך המבצע.
מיד לאחר האירוע החל תחקיר מבצעי שבדק גם את חלוקת תחומי האחריות על התרגיל ומי נושא באשמה לתוצאותיו הקשות.
עובדה היא ששרשרת הפיקוד בתרגיל הייתה לא ברורה מחד, ומבוזרת מדי בין מפקדים, מפקדות וחילות שונים מאידך.
אחריותו של מפקד למתרחש תחתיו היא מלאה, אך לא תמיד משמעותה גם אשמה.
שאלה זו היא פונקציה של קשר סיבתי בין סיבה למסובב: האם פעולה או מחדל של מפקד גרמו באופן ישיר לתוצאה?
שהרי בינו (בעיקר אם מדובר במפקד בכיר) לבין פקודיו קיימת שרשרת פיקוד שכל אחד המנוי עליה תורם את חלקו (הרמטכ"ל, לדוגמה, אחראי על כל המתרחש בצבא לרבות אובדן ציוד זניח.
אבל אין זה אומר כי הוא אשם באובדן.
שאלה זו תיבדק במורד שרשרת הפיקוד).
אם נתייחס לפעולותיו של תת-אדמירל דון פ.
במקרה הזה התלכדה האחריות לאשמה.
גם קציני צי בריטיים היו שותפים לאחריות ולאשמה וטענות קשות הופנו על ידי האמריקאים כלפי תת-אדמירל רלף לית'אם , שהיה מפקד הגזרה הימית של אזור התרגיל, באשר לאחריותו לכשל אבטחת השיירה ובעיקר היעדרה של המשחתת "סימיטר" וכישלונו להקצות משחתת מחליפה.
תת-אדמירל לית'אם קיבל על עצמו את האחריות לכך ואף התנצל במכתב ששיגר למקבילו האמריקאי אדמירל הול (Hall).
מון פיקד על הנחיתה בחוף יוטה ב-6 ביוני 1944, מאניית הצי "בייפילד" (Bayfield).
ולאחר מכן נשלח לנאפולי כדי להשתתף בפלישה לדרום צרפת - מבצע דרגון.
ב-5 באוגוסט 1944 התאבד תת-אדמירל מון באמצעות ירי בראשו מאקדחו האישי.
הגרסה הרשמית ייחסה מעשה זה להלם קרב בו לקה כביכול הקצין הבכיר.
גרסה אחרת טוענת כי רגשות האשמה בשל תוצאות תרגיל טייגר, עליו פיקד, הביאוהו למעשה הקיצוני.
הסופר קן סמול (המוזכר לעיל ומספרו נלקחו סימוכין לערך זה) הצליח בשנת 1984, בעזרת תושבי האזור של חופי סלפטון, למשות מהים טנק שרמן שהשתייך לגדוד השריון ה-70 של צבא ארצות הברית ונטל חלק בתרגיל.
הטנק הוצב, בעזרת ממשלת בריטניה, בכפר טורקרוס שבמחוז דבון ומשמש כיד זיכרון לאירוע.
בשנת 1954 התקיים טקס הנצחה בחוף סלפטון, במלאת 10 שנים לפלישה ליד אנדרטה המנציחה את עובדת פינוי הכפר מתושביו לטובת התרגיל והתרומה להצלחת הפלישה בשל כך.
האנדרטה נתרמה על ידי צבא ארצות הברית.
בלילה שבין ה-11 ל-12 בינואר 2001 ניזוקה האנדרטה בשל גאות קיצונית בחוף.
רק פעולה דחופה של מועצת מחוז דבון מנעה הרס מוחלט של האנדרטה, והיא אוחסנה במקום בטוח עד הקמתה מחדש במקום סמוך שצוין בטקס ביום 13 בנובמבר 2002, הלא הוא יום השנה ה-59 להחלטה על פינוי האזור מתושביו לטובת האימונים לקראת יום הפלישה לנורמנדי.
תרגום נאופיטי (או ניאופטי), המכונה גם תרגום ירושלמי השלם, הוא תרגום ארמי-ארץ ישראלי לתורה.
העותק הקיים מורכב מ-450 דפים הכוללים את כל התורה, עם מספר פסוקים פגומים בלבד.
העותק היחיד שלו ששרד עד ימינו הועתק ברומא, ולאחר מכן הועבר למנזר המומרים בספרד (ומכאן שמו: "נאופיטי", בלטינית: חדש, מתחיל; בשם זה כינו את המומרים).
הוא חובר, ככל הנראה, בין המאות ה־1 וה־2 לספירה.
רק ב־1956, לאחר שהוכח כי הוא תרגום יחיד במינו, הוא יצא לאור בידי דיאז מאצ'ו.
התרגום הנאופיטי אינו תרגום מילולי, והוא משמש כמקטע פרשני-מדרשי.
לעיתים קרובות הוא רחב יותר מתרגום אונקלוס, אך פחות מהתרגום המיוחס ליונתן.
תרגום ניאופיטי קיים בעותק אחד בלבד השמור בספריית הוותיקן.
בקולופון של כתב היד נאמר כי הוא נכתב בשנת "הנהדר" (רס"ד, או 1504) ברומא.
בגיליון כתב היד נכתב כי בשנת 1587 נתן אנדריאה דה מונטה את התרגום נאופיטי לחברו אוגו בונקומפאגני, שכמוהו היה מומר.
דה מונטה צינזר אותו על ידי מחיקת רוב ההתייחסויות לעבודת אלילים בזמן שכתב היד היה ברשותו.
בשנת 1602 העניק בונקאמפני את "פריט 1" יחד עם תרגום מקוטע למכללת הנאופיטים, שהעניק את שמו של התרגום.
התרגום נשמר במכללה עד לסגירתו ב-1886, אז ספריית הוותיקן קנתה אותו יחד עם כתבי יד אחרים.
בעת קניית התרגום על ידי הוותיקן הוא קוטלג בטעות ככתב יד של תרגום אונקלוס, ורק ב-1949 פרופסור חוסה מריה מילאס ואליקרוסה ואלחנדרו דיאז מאצ'ו הבחינו שהוא שונה באופן משמעותי מתרגום אונקלוס.
התורגם פורסם בין השנים 1968-1979 ומאז נחשב לחשוב מבין התרגומים הארצישראליים, שכן הוא ללא ספק השלם ביותר מביניהם ואולי גם הקדום ביותר.
תאריך כתיבת התרגום עצמו אינו ידוע בוודאות.
דיאז מאצ'ו טען כי התרגום הנאופיטי נכתב במאה הראשונה לספירה, בהתבסס על הימצאותם של טקסטים הנוגדים את ההלכה, מונחים גאוגרפיים והיסטוריים מוקדמים, מקבילות לברית החדשה, מילים יוונית ולטינית וכמה נוסחאות השונות מנוסח המסורה.
איש הכנסייה והבישוף מרטין מקנמרה טען שמקור התרגום במאה הרביעית לספירה.
על פי טענת הרב מנחם מנדל כשר, מרבית הראשונים שציטטו תרגום ירושלמי התכוונו לתרגום זה.
בהם הוא מונה את בעל הערוך, אליהו בחור בספרו המתורגמן, ואת ר' שמואל מסנות בספר בראשית זוטא.
התרגום על בראשית התפרסם בספר "אוצר התרגומים חלק א".
תרגיל לדוגמניות מתחילות הוא סרט קומדיה אמריקאי מ-2004. בסרט הופיע מייקל ג'קסון באחת מהופעותיו האחרונות בקולנוע.
מטוס עמוס במתמודדות לתחרות יופי בדרכן להתחרות ב"מיס גלקסיה" נוחת בטעות באי בודד ושם, והטייסים שלו מבינים שהם צריכים עכשיו להסתדר עם בנות חסרות ישע.
אחרי כן מסתבר שהאי אינו בודד כמו שהם חשבו, ובהתאם לכך הם מגלים עליו את תיבת נוח, לאחר שלל הרפתקאות הם מוצאות את הדרך אל מחוץ לאי ומגלות שהן נמצאות בחוף המערבי של ארצות הברית.
תרגיל בנישואין הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 1970, בבימויו של פרנסואה טריפו ובכיכובם של ז'אן-פייר לאו וקלוד ז'אד.
זהו הסרט הרביעי בסדרת דואנל וההמשך הישיר לנשיקות גנובות.
פרנסואה טריפו ביים וכתב את התסריט יחד עם קלוד דה ז'יברה וברנאר רבון .
הפסקול נכתב על ידי .
בסרט נכללו התייחסויות רבות לסרטים אחרים ולאירועים מחייו של טריפו.
לאחר שהפרק הקודם בקורותיו של אנטואן דואנל הסתיים באירוסיהם של אנטואן וקריסטין, הפרק הנוכחי עוסק בחייהם כזוג נשוי.
קריסטין מעבירה שיעורי נגינה בכינור ואנטואן עובד בצביעת ציפורנים לחנויות פרחים.
נסיונותיו לצבוע את הפרחים באמצעים כימיים נכשלים והוא מתחיל לעבוד בחברה שמשווקת סירות, שם הוא פוגש אישה יפנית בשם קיוקו ופותח ברומן איתה.
בינתיים קריסטין יולדת בן, שמקבל את השם "אלפונס".
לבסוף נפרד אנטואן מקיוקו וחוזר לגדל את אלפונס יחד עם קריסטין.
קלוד ז'אד – כריסטין דואנל
דניאל סקלדי – לוסיאן דרבון
קלר דיאמל – גברת דרבון
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 76 אחוזי תמיכה בהתבסס על 21 ביקורות.
רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים, ותיאר אותו כסרט "הגון ואוהב".
לדבריו, הסרט מעניק את התחושה שאירועי היום-יום מרתקים בעיניו של טריפו לא פחות מאירועים הרואיים או מלודרמטיים.
וינסנט קנבי כתב ב"ניו יורק טיימס" שהסרט הוא "קומדיה ביתית שופעת" שנוצרה על ידי במאי בוגר ובטוח בעצמו.
פיטר בראדשו דירג את הסרט במקום העשירי ברשימת "20 הסרטים הטובים ביותר של פרנסואה טריפו" של "הגרדיאן", וכתב שזהו אולי הסרט המוזר והעצוב ביותר בסדרת דואנל, ושתפקידו של דואנל כצובע פרחים הוא "סמל נוקב לחוסר התוחלת הרדוד של האמנות".
נתן גרוס כינה את הסרט "וירטואוזי" ושיבח את התסריט, העריכה והבימוי; לדבריו, זהו סרט צרפתי אופייני שמזכיר את עבודותיו של רנה קלייר.
בביקורת בעיתון "מעריב" כתב יורם פורת שגם בסרט זה לא איבד טריפו את "הקסם התמים שבסרטיו הראשונים".
אהרון, לעומת זאת, כתב שהסרט מאכזב וש"הרפתקאותיו החביבות והאקסצנטריות" של אנטואן "איבדו הרבה מכנותן וטבעיותן".
תרגיל לבלשית מתחילה הוא מותחן קומי וסרט פשע אמריקאי בבימויו של קולין היגינס, עם גולדי הון וצ'בי צ'ייס בתפקידים הראשיים.
קולין היגיס גם כתב את התסריט כהוקרה לסרטיו של אלפרד היצ'קוק.
יש בתסריט כמה מאפיינים שמזכירים את הסרטים האלה:
אדם תמים שנקלע למזימת פשע ובתחילה לא מאמינים לו (39 המדרגות, מזימות בינלאומיות).
מזימה לרצוח אישיות חשובה בעת קונצרט (האיש שידע יותר מדי).
שימוש במקגאפין שהיה נפוץ בסרטיו של היצ'קוק - חפץ הקשור במזימה שהפושעים מנסים למצוא.
שימוש במכשיר ביתי לשם הרג תוקף (אליבי).
גלוריה מנדי (גולדי הון) היא ספרנית גרושה מסן פרנסיסקו.
במסיבה באחת העיירות על החוף היא פוגשת בטוני (צ'בי צ'ייס) שמנסה לשווא להתחיל אתה.
היא חוזרת לסן פרנסיסקו בחיפושית צהובה עם גג מתקפל לאורך דרך מדינת קליפורניה מספר 1 כשברקע נשמע השיר "Ready to Take a Chance Again".
בדרך היא עוצרת לאדם שרכבו התקלקל.
הוא מציג את עצמו כ"סקוטי" (ברוס סולומון) ומשחיל פילם לקופסת הסיגריות שלה.
הם קובעים להיפגש בקולנוע אך הוא מאחר, מתיישב לידה והיא מבחינה שהוא גוסס ושותת דם.
לפני מותו הוא אומר לה "להיזהר מהגמד".
גלוריה מזעיקה את בעל הקולנוע אבל מתברר שהמת נעלם.
גלוריה מסתלקת מהמקום כשאדם לבקן רודף אחריה.
היא נמלטת למועדון ומבקשת מאחד המבלים סטנלי טיבט (דדלי מור), שייקח אותה לדירתו.
סטנלי רודף הנשים מסכים, לוקח אותה לדירתו ו"מתכונן" לשכב אתה אך היא מסרבת וחוזרת לדירתה שם היא מותקפת על ידי בעל צלקת (דון קלפא) שדורש את הפילם.
היא הורגת אותו במחט סריגה והאלבינו משלים את המשימה.
היא מתעלפת ולאחר שהיא קמה היא מתקשרת למשטרה.
מגיעים טוני קרלסון ועוזרו פרגי (בריאן דנהי) ולא מוצאים שום דבר חשוד.
הם וגם בעל הבית שלה מר הדנסון (ברג'ס מרדית') לא מאמינים לה וסבורים שהיא הוזה.
לדירתה מגיע גמד (בילי בארטי) עם מזוודה.
גלוריה סבורה שזה הגמד מפניו הוזהרה וזורקת אותו מהחלון לביוב.
לבסוף מתברר שהוא בא למכור לה ספרי תנ"ך.
גלוריה נחטפת ומצליחה להשתחרר ולבסוף טוני מתחיל להאמין לה ומתפתח ביניהם קשר רומנטי.
מתברר שיש מזימה מקבוצה קתולית קיצונית לרצוח את האפיפיור המבקר בעיר.
בראש המזימה עומד אחיו התאום של הארכיבישוף ומזכירתו גרדה קאסוול (רייצ'ל רוברטס).
פרגי נחטף ותחת איומים הוא מזמין את טוני, גלוריה ומר הנדרסון.
במרתף הבית מצליח טוני להרוג את הפושע הראשי המכונה "הגמד" (מרק לורנס).
קאסוול אומרת להם כי האלבינו יהרוג את הארכיבישוף בעת הצגת ה"מיקדו" בבית האופרה.
הנדרסון מכניע את אח הארכיבישוף ומזכירתו.
כעת ממהרים טוני וגלוריה לבית האופרה במרוץ מטורף עם החלפות רכבים והתנגשויות הם מצליחים להגיע לבית האופרה באמצע הצגת המיקדו בניצוחו של סטנלי ולחסל את האלבינו על הבמה.
הקהל לא מרגיש בדבר וכאשר טוני וגלוריה מתחבקים על הבמה כולם חושבים שזה חלק מההצגה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגולדי הוןגלוריה מנדיספרניתצ'בי צ'ייסטוני קרלסוןשוטרברג'ס מרדית'מר הנסימשכיר דירותדאדלי מורסטנלי טיבטמוזיקאיבריאן דנהימפקח "פרגי" פרגוסוןשוטרבילי בארטימקוויןגמדרייצ'ל רוברטסדליה דארומזכירת ארכיבישוףברוס סולומוןסקוטיבלש משטרהויליאם פרנקפאת'רווייטי ג'קסון (אלבינו)פושעדון קלפאפני צלקתפושעיוג'ין רוץ'"ארכיבישוף"מרק לורנס"הגמד"פושעמרילין סוקולסטלהחברה של גלוריה
מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר - "Ready to Take a Chance Again".
שמונה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב:
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - צ'בי צ'ייס.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - גולדי הון.
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - דדלי מור.
פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - צ'בי צ'ייס.
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - קולין היגינס.
פרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר - "Ready to Take a Chance Again".
תרגיל בחמש אצבעות הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1962, בבימויו של דניאל מאן, עם רוזלינד ראסל, ג'ק הוקינס, מקסימיליאן של וריצ'רד ביימר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "תרגיל בחמש אצבעות" של פיטר שאפר שהועלה בווסט אנד בלונדון ב-1958. ההצגה רצה שם במשך שנה ואחר כך ב"מיוזיק בוקס תיאטר" בברודוויי.
ג'ולייט מילס בת ה-16 שיחקה בתפקיד בת המשפחה פמלה וזכתה בפרס טוני.
המחזה עלה בישראל ב-1959 בתיאטרון האוהל בהשתתפות נחמה דוידית, יהודה גבאי ואילן דר (בלווייס).
וב-1980 בתיאטרון באר שבע בהשתתפות שמואל שילה, נתן דטנר, גדי רול וצפורה פלד.
המחזה עוסק ביחסים בין חמישה אנשים - זוג הורים, שני ילדיהם ואדם נוסף ומכאן שמו.
המתחים הסמויים בין בני המשפחה, מתפרצים כששמגיע לשם אדם נוסף.
העלילה הועתקה מאנגליה לעיירת החוף כרמל בקליפורניה.
משפחת הרינגטון מאוקלנד מגיעה לנפוש בקיץ בווילה שכורה לחוף הים בעיירה כרמל.
האב סטנלי (ג'ק הוקינס) הוא בעל מפעל לייצור רהיטים.
ילדותו הייתה קשה והוא חסר השכלה כללית.
את המפעל המצליח בנה מאפס במו ידיו.
אשתו לואיז (רוזלינד ראסל) היא בעלת השכלה וחובבת תרבות בניגוד לבעלה.
בנם הבכור הוא פיליפ (ריצ'רד ביימר), סטודנט לספרות ואמנות באוניברסיטת הארווארד ובתם המתבגרת היא פמלה (אנט גורמן).
אליהם מצטרף וולטר (מקסימיליאן של) שמוצאו מגרמניה והוא נשכר על ידי לואיז להיות מורה לצרפתית של פמלה.
וולטר ברח מגרמניה לאחר המלחמה לאחר עימותים רעיוניים עם אביו הנאצי ועם אמו שעמדה לצד אביו.
מתח תמידי שורר בין לואיז לסטנלי על רקע גישה להשכלה ותרבות.
לואיז מחבבת את וולטר המשכיל, היודע לנגן בפסנתר ולשיר.
נוסף לכך הוא צעיר ויפה.
גם פמלה המתבגרת נמשכת אליו.
מתח נוסף קיים בין סטנלי לבנו פיליפ.
סטנלי רוצה שפיליפ ימשיך לאחר מותו לנהל את מפעל הרהיטים ויהיה גבר ספורטיבי.
פיליפ הוא עדין ורך ואינו רוצה לעסוק בספורט אלא להמשיך בלימודיו העיוניים באוניברסיטת הארוואד היוקרתית אותם מממן סטנלי.
ההתקרבות בין לואיז לוולטר מכעיסה את פיליפ והוא מדווח לאביו כי ראה אותם מתנשקים.
לואיז מחבבת/אוהבת את וולטר המשכיל והיפה אבל נקודת המפנה היא כאשר וולטר אומר לה שאינו רואה בה כמאהבת אלא כתחליף לאמו.
היא משפיעה על סטנלי לפטרו.
וולטר מנסה להתאבד אך ניצל ברגע האחרון.
לאחר שהוא עוזב מנסים שוב בני המשפחה להתחבר ביחד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוזלינד ראסללואיז הרינגטוןהאםג'ק הוקינססטנלי הרינגטוןהאבמקסימיליאן שלוולטרמורה לצרפתיתריצ'רד ביימרפיליפ הרינגטוןהבןאנט גורמןפמלה הרינגטוןהבתלנה וודמאריחברה של פמלה
תרגומי המקרא ליוונית הם מפעל תרבותי רב-השפעה אשר החל בעקבות השתכחות השפה העברית והתפשטות התרבות ההלניסטית בקרב היהודים.
התרגומים נבעו גם מהתגברות הסקרנות מצד האליטות התרבותיות ההלניסטיות כלפי הכתבים של היהודים, אשר יש ונתפסו כעם של פילוסופים.
גולת הכותרת של מיזם זה, אשר שינה תפיסות יסוד – והראשון ולא האחרון שבהם – הוא תרגום השבעים.
תרגום זה חובר בידי יהודים באלכסנדריה.
על בסיסו חוברה הברית החדשה – וברבות הימים הוא עצמו היה לתרגום הקנוני של כנסיות לא מועטות.
תרגומי המקרא ליוונית החלו להופיע במאה השלישית לפנה"ס, ומפעל זה נמשך עד היום.
ככל שבמהלך הדורות השפה היוונית שינתה את פניה, או שהשתנה קהל היעד של המקרא – בידי יהודים ונוצרים, נעשו עיבודים לתרגום השבעים (כלומר התנ"ך, הברית החדשה והכתבים החיצוניים); או שהמקרא תורגם מחדש ליוונית – כולו או בחלקו.
תרגום השבעים (ביוונית עתיקה: (ἡ μετάφρασις τῶν ἑβδομήκοντα; בלטינית: Septuaginta או LXX) הוא שם כוללני, אשר ניתן לאסופה של תרגומים וכתבים אחרים, המבוססים על המקרא העברי, והכתובים ביוונית בניב הקוינה.
תרגום זה הוא תוצאה של מפעל תרגומי יוצא דופן, אשר במהלכו לראשונה תורגם חיבור בשפה שמית לשפה הודו-אירופאית.
יתרה מזאת, במהלכו נלקחו בחשבון פערים תפיסתיים אדירים, בעלי משמעות פילוסופית, דתית ותרגומית עצומה.
יתר על כן, אשר למתרגמים, הרי עליהם היה להתמודד עם טקסט, אשר לא תמיד היה מובן להם – והרי העברית המקראית חדלה להיות בשימוש עוד עם גלות בבל (586 לפנה"ס).
על כן, הם הסיקו את תוכנו מ-מסורות פרשניות, מההקשר, מגזרון המילים, מהעברית המשנאית ומתרגומים ארמיים.
תרגום השבעים נעשה על פי מצע (vorlage) עברי ארץ-ישראלי אחד או יותר, השונה מזה של המסורה.
קיימים ככל הנראה ארבעה שלבים בהתפתחותו של נוסח תרגום השבעים: א.
התפתחות מסורות נוסח מגוונות, כתוצאה מהכנסת תיקונים במגילות הבודדות, עוד בתקופה שלפני הנצרות.
לקראת המאה השנייה התייצבות טקסט תרגום השבעים.
היווצרות נוסחים חדשים, על בסיסו, בדרך כלל בעלי הטיה תאולוגית.
פועל יוצא מכך הוא שהן המקור והן עריכותיו משקפים מסורות פרשניות קדומות למקרא.
התרגומים החלו להתבצע בתקופה שושלת בית תלמי בעיקר באלכסנדריה או באזור השפעתה, החל מהמאה ה-3 לפנה"ס ונמשכו עד ל.
ברם תרגום השבעים הוא למעשה פרי של תרגומים ושל עריכות שבוצעו בהדרגה, במשך כחמש מאות שנה.
נראה שניתנה קדימות לספרים בעלי חשיבות ליטורגית, כמו ספרי התורה וההפטרות.
כמו כן, חלק מהתרגומים הם מילוליים, ואילו אחרים הם חופשיים.
בנוסף לכך, אמנם במקור תרגום השבעים נערך בידי יהודים, בעבור יהודי אלכסנדריה – ובדומה לתרגומים הארמיים, בראשיתו הוא שימש לפולחן היהודי.
אולם, לאחר מכן, נוכרים השתתפו במלאכת עיבודו; ובסופו של דבר, ניכסו אותו לעצמם.
השם 'תרגום השבעים' מקורו באגדה, אשר על פיה תרגום זה חובר בידי 70 (72) מתרגמים.
לפי איגרת אריסטיאס, הוא נערך על פי מצוותו של תלמי השני פילדלפוס, אשר מלך בין השנים 285–247 לפנה"ס.
אגדה זו מספרת כי מתוך עניין בתרבות היהודים, מלך מצרים ביקש לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה.
לשם כך, הוא זימן שבעים ושניים זקנים יהודים; ודאג לתנאי מחיה נאותים בזמן מלאכת התרגום.
שבעים המתרגמים ישבו באי פארוס בתאים נפרדים; ולמרבה הפלא, על אף שהם פעלו בנפרד, הם הוציאו מתחת ידם את אותו טקסט.
סיפור התהוותו של התרגום, המתבסס על הספר החיצוני "איגרת אריסטיאס", נפוץ בעולם העתיק בין יהודים, עובדי אלילים ונוצרים.
הוא מוזכר בחיבורו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, "על חיי משה", שמתאר את החגיגות שנהגו לערוך בזמנו מדי שנה לכבוד עריכת התרגום.
הסיפור המופיע ב"איגרת אריסטיאס" מובא גם בקדמוניות היהודים ליוסף בן מתתיהו; וכן בחיבורו של אפיפניוס מסלמיס (320–403 לספירה), "על מידות ומשקלות".
בניגוד למרומז בשמו של התרגום, אין ודאות בכך שהתרגום נערך בידי 70 או 72 מתרגמים.
אדרבה, על פי אבות דרבי נתן, רק חמישה מתרגמים השתתפו במלאכת התרגום.
ובמסכת סופרים מבואר שהיו שני ניסיונות לתרגום, אחד בהשתתפות חמשה והשני בהשתתפות שבעים ושנים חכמים.
קרוב לוודאי שסברה זו נכונה לגבי ספרי התורה; וטוענים כי 70 הוא מספר טיפולוגי, שקשור ל-'70 נשיאי העדה' (שמות כד, במדבר יא).
מכל מקום, היות שספרי המקרא השונים תורגמו בידי מתרגמים שונים ובזמנים שונים, אין לדעת את מספר המתרגמים שהשתתפו במלאכת התרגום.
גם לא ידוע בוודאות סדר התרגום, אבל נראה שהוא נערך על פי סדר זה: ראשון תורגם בראשית, ואחריו שאר ספרי התורה.
לאחר מכן תורגמו תהילים (185), יחזקאל, ירמיהו, ותרי עשר.
מאוחר יותר תורגמו יהושע, שופטים ומלכים וכן ישעיהו.
עוד יותר מאוחר תורגמו דניאל, וחמש מגילות: אסתר, רות, קהלת, איכה, ושיר השירים - כנראה בידי עקילס הגר.
מקומו של תרגום השבעים בעולם היהודי ובעולם הנוצרי בעבר
כאמור תחילה תרגום השבעים – ובעיקר תרגומו של ספר בראשית וכנראה של שאר ספרי התורה – אומץ בידי היהודים.
יחס זה משתקף נאמנה בתלמוד בבלי, מגילה ט', ע"א.
יתר על כן, תרגום השבעים התקבל ברצון אף בבתי הכנסיות; ובדומה לתרגומים הארמיים, הוא שימש בפולחן.
מטבע הדברים, תרגום השבעים הטביע אפוא את רישומו על עולם ההלכה.
לפיכך רבן שמעון בן גמליאל מתיר לכתוב את התנ"ך רק בעברית או ביוונית (שם, ע"ב).
יתרה מזאת, על תרגום השבעים רשב"ג דרש את הפסוק – ומדבריו עולה כי הוא סבר שכביכול האסתטיקה המתקשרת ליפת (התרבות היוונית ושפתה) תשכון מעתה גם בקרב עם ישראל.
עם כל ההתלהבות שיצר תרגום השבעים בתחילתה, בקרב החכמים התפתחה המודעות למכשולים התאולוגיים שבדרך לתרגום התואם את ההלכה היהודית.
משום כך במקומות רבים בתושבע"פ קיימות מספר רשימות של שינויים, שנעשו בידי השבעים – או בידי עורכיו – בכדי להתאים את התרגום לתרבות היעד.
שינויים אלו משקפים מגמה שלא לפגוע בנוכרים מבלי שתנזק רוח הזמן של יהדות בית שני.
מודעות זו לאתגרי התרגום התאולוגי וההתגברות עליהם באה לידי ביטוי בהתקבלות בקרב הקהילות היהודיות של תרגום עקילס הגר, אשר למעשה קיבל מעמד דומה לתרגום אונקלוס הקנוני.
ואולם עם הזמן, חל מפנה ביחסה של היהדות כלפי תה"ש: על פי מדרש תנחומא הקדום (המאה השמינית), סודות המשנה נמסרו לעם ישראל, דווקא על מנת לשבור את השוויון שנוצר בין היהודים לגויים כביכול, בעקבות חיבור תרגום השבעים.
וכך מתארת מגילת תענית בתרא: 'בשמונה בטבת נכתבה התורה יוונית בימי תלמי המלך והחשך בא לעולם שלושה ימים'.
בנימה דומה כך כתוב במסכת סופרים א:ז (מהמאה השמינית): 'והיה אותו יום קשה לישראל כיום שנעשה בו עגל הזהב; שלא הייתה התורה יכולה להיתרגם די צרכה'.
ואולם עם התפשטות הנצרות, יהודים נטו יותר ויותר שלא להסתמך על תרגום השבעים.
מנגד, מאחורי תפיסת תרגום השבעים כנערך בהשראה נבואית, מושתת המסורת הנוצרית, המזכה את מתרגמיו למעמד זהה לזה של שנים-עשר השליחים של ישו (לוקס 10:1-24).
יתר על כן, בעוד שבעבור היהודים, תרגום השבעים מעולם לא החליף את מקומו של המקרא העברי; בעולם הנוצרי, הוא היה ל-'ביבליה של הגויים', ונשכח כי אין הוא אלא תרגום.
יתרה מזאת, הנצרות ינקה ממנו אוצר מילים ורעיונות, אשר עליהם הסתמכו אבות הכנסייה.
כמו כן, על בסיסו חוברה הברית החדשה – ויחד איתה הוא היה לקאנון המקראי הנוצרי.
בנצרות הלטינית לתרגום נועד מעמד קנוני, ועל פיו מתוקנים התרגומים של המקרא העברי; ואילו הנצרות האורתודוקסית רואה בו עד היום את הנוסח המקודש היחידי.
הבדלים טקסטואליים בין תרגום השבעים לנוסח המסורה
לנוסח תרגום השבעים חשיבות גדולה לחקר המקרא ולביקורת נוסח המקרא.
בין נוסח המסורה לבין שחזור הנוסח העברי של תרגום השבעים קיימים הבדלים ניכרים בסגנון, במינוח ולעיתים אף שוני בסדר העריכה של פרקים וספרים.
כמו כן, בעוד שהאוסף המלא של תרגום השבעים מכיל כ-50 ספרים, רק 24 מתוכם כלולים בקאנון היהודי.
שאר הספרים (הספרים החיצוניים) מקורם העברי אבד או שמלכתחילה הם נכתבו ביוונית (כגון ספר חכמת שלמה והתוספות לספרי דניאל ואסתר).
מלבד ספרי הקנון היהודי, תרגום השבעים כולל את עזרא החיצוני, טוביה, יהודית, מקבים א-ד, תפילת מנשה, חכמת שלמה, בן סירא, מזמורי שלמה, ברוך, וכן איגרת ירמיהו.
לא זאת בלבד שהיא מכילה ספרים חיצוניים, אלא שקיימים הבדלים בתוכן הספרים שהתקדשו ביהדות והם מובאים בסדר שונה.
בעוד שבקרב היהודים המקרא מחולק ל-'תורה', 'נביאים' ו-'כתובים', בידי הכנסייה הוא בדרך כלל מחולק לארבעה חלקים: (הספרים המסומנים ב־* הם ספרים חיצוניים)
גילוי מגילות מדבר יהודה תיקן תפיסות שגויות בנוגע לשני הנוסחים (נוסח המסורה ונוסח תרגום השבעים), והעשיר באורח ניכר את המחקר המקראי: מחד גיסא, נמצא שלעיתים מצעו של נוסח תרגום השבעים קדום מזה של נוסח המסורה, וכן אינו נופל ממנו באיכותו.
מאידך גיסא, התברר כי נכנסו שינויים בתרגום השבעים שהתקדש בידי הכנסייה, שלא סביר שהיו קיימים במצע המקראי המקורי, ושכנראה משקפים תיקונים שערכו בידי נוכרים, מטעמים ספרותיים או תאולוגיים.
ממחקרי נוסח המקרא עוד עולה כי:
ספר בראשית תורגם ראשון, ולאחריו שאר ספרי התורה - ולבסוף ספרי התנ"ך האחרים וכן הספרים החיצוניים.
משום שהתרגום בוצע בהדרגה, ניכרים שינויים סגנון בין הספרים.
תרגום השבעים בוצע על פי מצע עברי, השונה מזה של המסורה לא רק מבחינת התוכן אלא אף מבחינת אורכו.
נוסחו היווני של ספר אסתר פי שניים גדול יותר מנוסח המסורה, כשתוספות אלו הם ממקור אגדי - ומוזכר בו שם האל (בניגוד למגילת אסתר היהודית).
נוסחו היווני של איוב קצר מנוסחו העברי.
ואולם בעיבודו של תיאודוטיון, הנוסח עבר עריכה, אשר בפועל אינה משרתת את הבנתו.
ספר ירמיהו (תה"ש) קצר יותר מזה של נוה"מ, וההשערה היא שהוא תומצת.
כמו כן, קיימים בו שינויים בסדר הנבואות.
יתר על כן, על פי עדויות מקומראן, נוסחו העברי המקורי היה קצר - ודמה לנוסחו היווני הנוכחי, אשר נראה שהוא עולה באיכותו על נוסח המסורה.
מקובל לחלק את העיבודים (revision) של תרגום השבעים לשלוש קבוצות: 'קדם-הקספליות', 'הקספליות', ו-'בתר-הקספליות' - וזאת מפאת חשיבותה של ההקספלה לתולדות התרגום הנוצרי של התנ"ך.
עיבודי תרגום השבעים מקיימים זיקה טקסטואלית חזקה אליו, והם נערכו מתוך מגמה אידאולוגית ברורה.
המחקר על אודות העיבודים התקדם ביותר במאה הנוכחית, תודות לממצאים במערות מדבר יהודה, במיוחד בנחל חבר.
מפעל ביצוע העיבודים החל בעקבות שלושה גורמים: א.
קיום של הבדלים ניכרים בין הנוסח העברי לתרגום השבעים ובין גרסותיו השונות של זה; ב.
צורך להתמודד עם אתגריו הפרשניים של הטקסט המקראי; ג.
צורך בנוסח מקראי אחיד ובעקיבות תרגומית.
בעוד שבעולם היהודי צרכים אלו הביאו לידי כך שמתרגמים עיבדו אותו כך שהנוסח היווני החדש יתאים לנוסח המסורה - בעולם הנוצרי, עמד בראש מעיינם של העורכים -ניסיון לגשר על הפערים שבין הברית הישנה לברית החדשה, על פי עקרונות הנצרות.
העיבודים הקדם הקספליים משקפים נוסחים קדם מסורתיים, שחוברו בידי יהודים או מתייהדים.
בין המעבדים הידועים נמנים: קאיגה-תיאודוטיון – וכן 'השלושה': תיאודוטיון, עקילס, וכן סימכוס.
המעבדים הללו פעלו בספרה הרעיונית, שבה נאמרה האימרה .
התרגום הקרוי קייגה-תיאודוטיון מיוחס לתיאודוטיון, אשר חי במאה השנייה באפסוס.
ואולם כנראה מדובר בתרגומים מהמאה הראשונה, שנערכו בידי מספר מתרגמים.
עיבוד זה נודע לראשונה מתוך מגילת תרי עשר, שנמצאה בנחל חבר (1953).
עיבוד דומה לו נמצא לשמואל, מלכים, שופטים, רות ואיכה.
הוא נקרא 'קייגה' משום שבאופן קבוע כל מילת 'גם' מתורגמת על ידו - καιγε, כלומר – 'לפחות' על פי הכלל הפרשני (שרבי עקיבא השתמש בו בתדירות גבוהה) שכל מילת 'גם' בתורה באה לרבות.
תאודוטיון, שחי בסוף המאה ה-2 לספירה, התבסס על התרגום הקרוי 'קייגה תיאודוטיון', והעתיק ממנו מילים רבות שלא ידע לתרגמן, או ערך תרגומי שאילה, וכתב בתעתיק יווני מילים עבריות (calque translation).
אפיון נוסף הוא תרגום אטימולוגי, המעניק תשומת לב מרבית לגיזרון המילים, אפילו על חשבון תרגום בשפה יוונית נאותה.
בדומה לתיאודוטיון, אף עקילס מפונטוס (125) נתן את דעתו יותר למקור, מאשר לשפת היעד - אבל יותר מקודמו, הוא היה ער לקריאה הנוצרית של התנ"ך.
כמו כן, תרגומו הוא חופשי מזה של קודמו.
עקילס הכין את עיבודו לתרגום השבעים בסביבות שנת 125, והחוקרים מזהים אותו עם אונקלוס שנזכר במסכת מגילה.
על פי בבלי מגילה ג ע"א, עקילס הוא אונקלוס, בעל התרגום הארמי – אבל לא סביר שאותו איש תרגם את המקרא ליוונית ולארמית.
סומכוס חי בסוף המאה השנייה או בתחילת המאה השלישית.
הוא הסתמך על קייגה תיאודוטיון.
לא ברורה השתייכותו הדתית וקיימות מספר השערות בדבר: הוא היה אביוני והשתייך לכת יהודית-נוצרית או שהיה שומרוני שהתגייר (כותי) או שהתנצר ולאחר מכן כפר בעיקרי האמונה הנוצרית.
עיבודו פחות מדויק מזה של קודמיו, והוא נוטה יותר מקודמיו לתרגם שלא באופן מילולי.
ההקספלה היא חיבור המכיל 6 טורים מקבילים ובהם נוסח המקרא בעברית (טור ראשון), התעתיק היווני שלו (טור שני) וארבעה תרגומים יווניים: עקילס (תור שלישי) נועד לשקף את המשמעות המילולית של המילים.
תרגומו של סומכוס (תור רביעי) נועד לשקף תרגום, הלוקח בחשבון את ההקשר.
תור החשוב במיוחד הוא החמישי- והוא שהשתלט בארץ ישראל.
הוא מציג את תרגום השבעים יחד עם ציונים לשינויים שבינו בין הנוסח העברי.
תור זה פורסם בנפרד בידי אזביוס ופמפילוס.
התור השישי הוא זה של תיאודוטיון.
הצורך בהקספלה התעורר בכנסייה, בעקבות הוויכוחים שהלכו ורבו בין יהודים לנוצרים.
ראוי להאיר כי אף כי מאותה הסיבה עיבודים לתרגום השבעים קמו משני עברי המתרס, בסופו של דבר כנראה גם על יסוד עבודתם של 'שלושת המתרגמים היהודים' (תיאודוטיון, עקילס וסימכוס) הלכה והתגבשה הביבליה הנוצרית.
בין מעצביה של זאת נמנים קודם כל אוריגנס (בעל ההקספלה, אשר פעל בארץ ישראל).
תוכנה של ההקספלה ידוע מתוך מספר מועט של פרגמנטים ומאזכורה בכתבי אבות הכנסייה ובהערות לכתבי היד של תרגום השבעים.
מההקספלה קיימים אלא שרידים בלבד, שנמצאו במקומות שונים לרבות בגניזת קהיר.
הוצאה ביקורתית של תרגום השבעים והרצנזיות שלו יצאה על ידי מספר חוקרים בקיימברידג' ובגטינגן.
העיבוד הבתר הקספלרי החשוב ביותר הוא זה של לוקיאנוס, שמת ב-312. לגרד שיחזר טקסט רצוף מאת לוקיאנוס.
אף כי תכופות הוא מתבסס על ההקספלה, יש וקיימים בו יסודות שקדמו בזמן את לוקיאנוס; ולעיתים הוא משקף את נוסח המסורה בנאמנות.
הסברה היא שעמד לנגד עיניו עותק עתיק במיוחד של תה"ש, המשקף נוסח הקודם לזה של המסורה.
עיבוד נוסף הוא זה של הסיכיוס, שמוצאו ממצרים בשנת 300 לספירה.
העדים לתה"ש הם רבים, מהם ישירים ומהם לא ישירים כמו תרגומים ומובאות.
כתבי היד העתיקים ביותר של תרגום השבעים, הקיימים היום הם מהמאה השנייה וכוללים קטעים מ-ויקרא ומדברים (Rahlfs 801, 819, 957).
מתוך ממצאי קומראן חשוב במיוחד הוא 4QLXXLev, אשר כנראה משקף את תרגום השבעים המקורי – ולא תוקן על פי המסורה או בידי אנשי כנסייה.
מבין קטעי הפפירוס נודעת חשיבות מיוחדת לקבוצת Chester Beatty Scheide.
בעוד שהטקסטים הכתובים על פפירוסים ועל עור הם עתיקים במיוחד, ומשקפים את העידן הטרום נוצרי, כתבי יד 'אונקיאליים' הם מהמאה הרביעית עד המאה העשירית; ואילו כתבי היד המיניסקולים הם מהמאה התשיעית עד למאה הט"ז.
אלו כוללים מלבד את תרגום השבעים, גם את הברית החדשה.
כתבי יד 'אונקיאליים' המוכרים הם:
קודקס וטיקנוס (B) הוא מהמאה הרביעית.
זהו כתב היד השלם הטוב ביותר.
להוציא את ישעיהו ושופטים, הוא נקי יחסית משיבושים.
בגלל טיבו המשובח הכנסיות נוהגות להתבסס עליו.
כמו כן, קודקס זה עומד על בסיס המהדורה הדיפלומטית של קיימברידג' לתרגום השבעים (1906–1940), שנעזרת בקודקסים האחרים, רק במידת הצורך.
קודקס סינייטיקוס (S) אף הוא מהמאה הרביעית, אך הוא לא שלם כמו קודמו, וכן הוא משקף עיבודים מאוחרים.
קודקס אלכסנדרינוס (A) הוא מהמאה החמישית, וניכרות בו השפעות הקספלריות והרמוניסטיות.
תרגומי המקרא היהודיים ליוונית בימי הביניים ובעת החדשה
קו אחד מחבר בין כל התרגומים היווניים לתרגום השבעים ולברית החדשה, שהם עצמם חוברו ביוונית -בקוינה.
כעיקרון, תרגומי המקרא היהודיים ליוונית מתאפיינים בכך שהם כתובים באותיות עבריות; או שלחלופין, ובדומה לתרגומי עקילס, אלו הם נאמנים ביותר למקור העברי.
אפיון זה בא לידי ביטוי במילוליות יתר, ובשמירה לעיתים אפילו על התחביר העברי המקורי (calque translation).
אב-טיפוס לתרגומים היהודיים למקרא ליוונית הוא 'תרגום לתורה מקונסטנטינופול'.
עדות ראשונה לתרגום מקראי יהודי בתר-הקספלי הוא כ"י SP 51 מהמאה החמישית, שבשוליו נמצא תרגום בעיקר לתורה וליהושוע.
אמנם הוא כתוב באותיות יווניות, אבל מבחינת אוצר המילים, קיים דמיון בין כתב יד זה לתרגום עקילס מצד אחד ולתורה של קונסטנטינופול מצד שני.
בגניזת קהיר, נמצא תרגום ליוונית של קהלת בכתב עברי, אשר נערך לפני 1100 .
קיים תרגום של ספר יונה (הנקרא ביום כיפור), הערוך בין שורות הטקסט העברי.
זהו תרגום שמילוליות-היתר שלו באה לידי ביטוי בכך, שאף נשמר המין של המילים העבריות.
תרגום זה הוא רחוק ממסורת תרגום השבעים ואולי אף מעיבודיו.
Graecus Venetus מהמאה ה-14 הוא תרגום לתורה, דניאל, תהילים וחמש המגילות (רות, משלי, שיר השירים, קהלת ואיכה).
זהו תרגום על פי המסורה, שבו המתרגם נעזר בתרגומים הקספלאריים.
מעניין כי בעוד שמרבית הספרים כתובים בניב 'אתית' (attic), ספר דניאל (הכתוב במקור בארמית), כתוב בניב 'דורית' (doric), המשמש לשירה.
תרגום קונסטנטינופול יצא לאור בדפוס ב-1547 - והוא תרגום על פי המסורה.
תרגום זה הוא החיבור הראשון שיצא בדפוס ביוונית.
ליווה את הקהילה הרומניוטית והספרדית, וכן את הרבנית והקראית כאחד עד למלחמת העולם השנייה, שאז הושמדה מרבית יהדות יוון.
הוא מכיל מלבד הטקסט העברי והתרגום ליוונית דמוטית באותיות עבריות -גם תרגום ללדינו וכן את תרגום אונקלוס.
בתרגום זה השמות הפרטיים כתובים בגרסתם העברית (הלא-הלנית); וכן מילים שהמתרגם לא ידע לתרגמן מובאות בעברית.
נכון שקיימות עקבות של שפה סלבית ושל רומנית, אבל תרגום זה נקי מהשפעות טורקיות – ולכן הוא חשוב ללימוד תולדות השפה הדמוטית.
ב-1756 תורגם ספר איוב לדמוטית באותיות עבריות.
תרגומי המקרא הנוצריים ליוונית בימי הביניים ובעת החדשה
היות שתרגום השבעים והברית החדשה חוברו ביוונית, התאחרו תרגומי הביבליה הנוצריים ליוונית.
יתר על כן, תרגום השבעים הוא עד היום חלק מהתרגום הרשמי של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, יחד עם ספר דניאל על פי תרגום תיאודוטיון, והברית החדשה, בנוסח 'הטקסט הפטריארכלי'.
עם זאת, היות שהקוינה אינה מובנת בקרב דוברי היוונית כבר במאה הי"ז החלו לצאת תרגומים ליוונית שהייתה 'מודרנית' לזמנה – וזאת מטעם כנסיות לא-אורתודוקסיות בעיקר.
הברית החדשה תורגמה ליוונית דמוטית, כנראה בהשראת הרפורמציה – וזאת בידי Maximos of Gallipoli (1638), וביבליה זו יצאה לאור בז'נבה.
Seraphim of Mytilene (1703) הוציא לאור בלונדון ברית חדשה, אשר הוחרמה.
Frangiskos Soavios (1833) תרגם את ספרי התורה וכן את יהושוע, ישירות מהעברית.
ב-1850, Neofytos Vamvas לראשונה הוציא מתחת ידיו את התרגום הראשון ל-יוונית מודרנית-ארכאית (Katharevousa= Καθαρεύουσα) של כל הביבליה.
ב-1901 Alexandros Pallis הוציא תרגום ביוונית עשווית; ותרגום זה נדחה בידי סינוד הכנסייה האורתודוקסית היוונית, שלמעשה דבקה כל העת בתרגום השבעים ובברית החדשה המקוריים הכתובים בקוינה.
ב-1967 Vasilios) Vellas הוציא תרגום של הברית החדשה, שזהו תרגום שנערך באקדמיה ובסיוע של חברת המקרא היוונית.
בעשור האחרון של מאה ה-20, יצאו לאור בזו אחר זו שלוש ביבליות מלאות ביוונית מודרנית: זאת של עדי יהוה (ב-1993), רוויזיה של תרגום Vamvas שנערכה בידי הכנסייה האוונגלית (ב-1994).
ב-1997, שוב יצאה לאור תרגום שנערך באקדמיה ובסיוע של חברת המקרא היוונית.
הפעם התרגום מתבססת על שפות המקור, תרגום זה זכה להכרה בידי כל הכנסיות דוברות היוונית.
ב-2002 Nikolaos Sotiropoulos הוציא לאור תרגום חדש של הברית החדשה, ששם דגש על פסוקים קשים במיוחד, שקיבל את אישורו של פטריארך קונסטנטינופול.
תרגומי המקרא לארמית כוללים קבוצת תרגומים של ספרי המקרא לארמית.
התרגומים הארמיים ברובם נעשו בידי יהודים ומן המקרא עצמו.
התרגומים ברובם מתקופת המשנה והתלמוד, למרות שקיימים אזכורים לתרגומים לקודם לכן.
תרגומים של המקרא לארמית קיימים על־פי המסורת סמוך לימי שיבת ציון מגלות בבל.
התרגומים הארמיים הקדומים שמשו את הקהילות דוברות הארמית, לעומת התרגומים היווניים שהתפתחו במקביל בקהילות היהודיות דוברות יוונית.
אך בעוד הקהילות היווניות שקעו במאה הראשונה והשנייה, והתרגומים היוונים היו למצע לנצרות, התרגומים הארמיים היו בשימוש בקהילות ישראל ונותרו כחלק מן האסופה החז"לית עד היום.
בנוסף לתרגומים היהודיים-מסורתיים, קיימים שני תרגומים נוספים לארמית: התרגום השומרוני, אשר משמש את השומרונים, והפשיטתא המשמשת את הכנסיות הסוריות.
בתקופת התנאים נקבע מטבע של תרגום והועלה על הכתב.
בתלמוד, במסכת מגילה, נאמר שאונקלוס הגר חיבר את התרגום הארמי לתורה.
הקטעים הקדומים של תרגומים ארמים שנמצאו נמצאו במערות קומראן, והם כוללים שני קטעים מספר איוב (4Q157 ו-11Q10) וקטע אחד מספר ויקרא.
התרגום היהודי המפורסם של התורה לארמית קרוי "תרגום אונקלוס", והוא מיוחס בתלמוד הבבלי לגר אונקלוס על פי הבבלי, היה אחיינו של הקיסר הרומי טיטוס.
תרגום אונקלוס בדרך־כלל נאמן לנוסח המקראי, והתרגום לרוב הוא מילולי בצורת פרוזה.
אך בשירה מקראית מתרגם אונקלוס באמצעות מדרש ואגדה.
לתרגום זה נודעה חשיבות מיוחדת בבבל, בה הורה רב שר שלום גאון: התרגום שימש גם כמקור לפרשנות למרבית פרשני ימי הביניים, וכן למדקדקים כמו רבי יונה אבן ג'נאח ויהודה חיוג' ואף הרמב"ם במורה הנבוכים.
בעקבות חשיבותו, נתחברה לתרגום במאה התשיעית מסורה, ובמשך הדורות נכתבו לו פירושים רבים, העוסקים בדקדוקו של התרגום, מטרותיו ופירושיו.
ביניהם: "פתשגן" או "יא"ר", ביאור של פרשן קדום – כנראה רבי עזריאל דאיינה או של בנו ר' יעקב; "אוהב גר", שנכתב על ידי שד"ל; "נתינה לגר" שכתב ר' נתן אדלר; ועוד.
כן נתחברו לו גם מילונים, מילון ארמי־עברי שהוציא ע"צ מלמד, ומילון ארמי־אנגלי שהוציא מרקוס יסטרוב.
הארמית המשמשת את התרגום היא בעלת נטייה לארמית גלילית הארץ ישראלית, וכיום מקובל להניח כי מקורו של התרגום בארץ ישראל ועריכתו הסופית הייתה בבבל.
כשהכוונה, ככל הנראה ליוחנן הורקנוס החשמונאי (בערך 164–104 לפנה"ס).
לעומת זאת, ישנם חוקרים, בהם ד"ר ליאור גוטליב, הטוענים כי התרגום הוא יצירה מאוחרת, שנוצרה באיטליה בשלהי המאה ה-12.
התרגום הנאופיטי הוא תרגום ארץ־ישראלי לתורה, שכתב יד שלו נמצא בספריית הוותיקן, אליה הגיע ממנזר למומרים (ומכאן שמו: "נאופיטי", בלטינית: חדש, מתחיל; בשם זה כינו את המומרים) בספרד.
התרגום חובר, ככל הנראה, בין המאות ה־1 וה־2 לספירה, וב־1956 יצא לאור בידי דיאז מאצו.
זהו תרגום קצר מן המיוחס ליונתן (אם כי יש בו הרבה קטעי אגדה), אך בבסיסם הם דומים, שכן הם מבוססים על אותה מסורת תרגומית.
בגניזה הקהירית נמצאו שבעה כתבי יד של תרגומים ירושלמיים, כולם קטועים.
מקור נוסף לתרגום ירושלמי הוא תרגום הקטעים, אשר נמצאו תשעה כתבי יד המכילים ליקוטים של תרגום ירושלמי, הכוללים כמויות שונות של קטעים, ועותק אחד של תרגום זה שולב במהדורות הדפוס של תרגום יונתן.
בין החוקרים יש הרואים בקטעים אלה מעשה ליקוט מאוחר, בעוד אחרים רואים בהם שלב ראשוני בהעלאת התרגום הירושלמי על הכתב.
בנוסף לאלה, מצויים קטעי תרגום הקרואים "תוספתות", המכילים קטעים מדרשיים בדומה לתרגומים הירושלמיים, אך לשונם דומה לארמית של תרגום אונקלוס, ונדמה שנלקחו מן התרגומים הירושלמיים ושולבו בתרגום המקובל יותר.
ישנם עותקים שמכילים את התוספתות בתוך תרגום אונקלוס, וישנם עותקים נפרדים הכוללים מקבץ של תוספתות במקום אחד.
נוסח נוסף לתרגום ירושלמי הן הערות השוליים שבכתב היד נאופיטי 1, מקור התרגום הנאופטי, המכילים נוסחאות שונות מן גוף החיבור, חלקם דומות לתרגום יונתן וחלקן ללא חבר.
התרגום מיוחס, על פי התלמוד, ליונתן בן עוזיאל, בן המאה הראשונה ותלמידו של הלל הזקן, שקיבלו במסורת מהנביאים חגי, זכריה ומלאכי.
בשונה מאונקלוס, יונתן מרחיב מעט את התרגום והסגנון ומשלב לעיתים דברי אגדה (אם כי לא בצורה המורחבת של פסבדו־יונתן), אך גם הוא כאונקלוס מרחיק את ביטויי ההגשמה.
התרגום לנביאים ראשונים, בעלי המבנה הפרוזאי, הוא מילולי, ואילו בנביאים אחרונים, בעלי הנוסח השירי יותר, הוא נוטה לפרשנות ופרשנות מדרשית.
במחקר קיימות גישות הרואות בתרגום חיבור אחד ומייחסות אותו לבית מדרש מסוים (רבי עקיבא או רבי אלעזר המודעי), לעומת חוקרים הרואים בו שכבות שונות של התפתחות מתקופות שונות.
בנוסף לתרגום יונתן קיימים קטעי "תוספתות תרגום" לנביאים, שבהעתקותיהם השונות באים בכינויים שונים, בהם תוספתא (בעיקר בנוסח שמשולב בתרגום יונתן), תוספתא דארעא דישראל, ירושלמי ותרגום ירושלמי.
קטעים אלה הם בעלי אופי מדרשי, בדומה לתרגומי ארץ ישראל למקרא, וחלקם הגדול עוסק בקטעי הפטרות.
לא ידוע האם מדובר בשריד של תרגום שלם שלא בא לידינו או שמא לעולם לא התפתח לכדי תרגום שלם.
פרופסור רימון כשר הוציא לאור מהדורה של התוספתות בתשנ"ו (1996).
התרגומים לכתובים הם המאוחרים ביותר בתרגומים הארמיים שיש בידינו, אך התרגום הארמי הקדום ביותר שבידינו הוא התרגום הארמי לאיוב שנמצא בקומראן (11Q10), שנכתב לכל המאוחר בראשית המאה הראשונה.
התרגום לאיוב נזכר גם במקורות תנאיים, וייתכן כי התרגום לאסתר נזכר אף הוא בדרך אגב במשנה.
בשונה מן התורה והנביאים, אין התרגומים לספרי הכתובים עשויים מעור אחד ואינם קשורים ביניהם, ולשני ספרים (דניאל ועזרא-נחמיה) אין כלל תרגום ארמי, כנראה בשל היות חלקם כתובים ארמית ובשל ההתנגדות לתרגום דניאל המובאת בתלמוד.
התרגום לתהילים לפעמים מילולי ולפעמים חופשי, ונכרים בו שכבות שונות של עיבוד.
לתרגום קיימות שתי נוסחאות עיקריו, אשכנזית וספרדית, הנבדלות זו מזו באוצר המילים ובהרחבות המדרשיות.
התרגום לאיוב גם הוא לפעמים מילולי ולפעמים חופשי-מדרשי, ומתאפיין בכמות גדולה של גרסאות מקבילות.
התרגום למשלי הוא תרגום מילולי עד למאוד, בעל דמיון רב לפשיטתא.
יש חוקרים הרואים בו עיבוד של הפשיטתא וקירובה ללשון המקרא, ויש חוקרים הרואים את שניהם כנסמכים על מקור קדמון משותף.
ציטוטים שונים בספרות היהודית מראים כי התקיים תרגום ארמי יהודי למשלי שאבד.
התרגום לשיר השירים הוא התרגום החופשי והמדרשי ביותר בין התרגומים הארמיים השונים, בעקבות הפרשנות המסורתית לשיר השירים הרואה בו משל ואלגוריה.
רמזים שונים לאסלאם בתרגום מראים על מאוחרותו - לאחר עליית האסלאם במאה השביעית.
לתרגום זה קיימות שתי נוסחאות עיקריות: תימנית ומערב אירופית, שקרבתן אינה ברורה.
התרגום לרות מציג אף הוא עירוב של תרגום מילולי ותרגום חופשי-מדרשי.
בעקבות אזכור בתרגום למיתת בית דין ב, דבר שאינו מקובל בהלכה, יש הרואים בו מסורת צדוקית ומקור לקדמותו, יש הרואים בו תרגום קראי, ויש שראו בו "תרגום של הדיוטות".
התרגום לאיכה, כמו התרגום לשיר השירים, בא לידינו בשתי נוסחאות, תימנית ומערב-אירופית.
הנוסחה התימנית קצרה מן הנוסה המערב אירופית, אך הנוסחה המערב אירופית נחשבת לקדומה ממנה.
התרגום לקהלת הוא תרגום חופשי ומדרשי, המדגיש את זיהוי קהלת עם שלמה, היות שלמה נביא, מתן שכר בעולם הבא והשגחתו המוחלטת של ה' בגורל בני האדם.
לצד זה מופעים בו אמונות עממיות כאמונה במזל ובמלאכים.
למגילת אסתר קיימים שלושה תרגומים שונים, עקב היותה מגילה שנקראה בבתי הכנסת וחיבורה עם מצוות הפורים.
כלל התרגומים הם בעלי צורה דרשנית, מי יותר ומי פחות.
תרגום דברי הימים הוא תרגום מילולי ומדרשי, שלמרות שיש בו תוספות מדרשיות המתבססות ברובן על התלמוד הבבלי נצמד ברובו לנוסח המקרא.
ד"ר ליאור גוטליב רואה בתרגום יצירה מאוחרת, שנתחברה במאה ה-13 על אדמת איטליה.
התרגום השומרוני הוא תרגום ארמי בניב שומרוני, שכתב היד הקדום ביותר שלו הוא מהמאה ה־13, אולם הוא חובר בין המאות ה־2 וה־3 לספירה.
התרגום נאמן לנוסח השומרוני (לא לנוסח המסורה היהודי).
הפשיטתא הוא התרגום הארמי היחיד שנשתמר בידי קהילה נוצרית – הנצרות הסורית – והיחיד הכולל תרגום גם לברית החדשה.