tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתוף הפעולה של צמד היוצרים אלתרמן ווילנסקי עם דמארי, הוליד להיטים נוספים שביצעה על בימת "לי לה לו": "אני מצפת" (שדמארי העידה כי אלתרמן כתב אותו עליה), "זה יעבור" והשירים בעלי הניחוח התימני "בכרמי תימן" ו"מרים בת ניסים".
וילנסקי המשיך ללוות את דמארי במרבית הקריירה שלה והלחין את מרבית שיריה, רבים מהם למילותיהם של נתן אלתרמן, יעקב אורלנד ויחיאל מוהר.
בעת מלחמת העצמאות ביצעה דמארי כמה מהשירים שהפכו למזוהים ביותר עם המלחמה, כמו "הקרב האחרון", "בת שבע" ו"היו זמנים" (למילותיו של חיים חפר).
הופעותיה לפני החיילים עוררו רושם רב.
ערב קום המדינה ערכה עם משה וילנסקי מסע הופעות במחנות המעצר בקפריסין, שם שרה את השיר "הביתה" וגם שיר מוכר ביידיש בשם "צימוקים ושקדים" ("ראזשינקעס מיט מאנדלען").
לאחר מכן סיפרה שמרוב בכי והתרגשות הקהל, היא אף פעם לא הצליחה לסיים את השיר עד הסוף.
במהרה הפכה לזמרת מפורסמת והקהל נהר להופעותיה.
שירים שחידשה באותה תקופה, "הטנדר נוסע" (במקור של אסתר גמליאלית) ו"צריך לצלצל פעמיים" (במקור מהתיאטרון "כל הרוחות") נהפכו מיד למזוהים עמה.
באותה תקופה הוציאה את אלבומה הראשון, "כלניות" (1948) עם השירים שזוהו אתה עד אז.
אלבום זה זכה להצלחה רבה.
ב-1948 נסעה לגיוס כספים בארצות הברית עבור המדינה הצעירה.
היא נשארה לגור בניו יורק ללא המשפחה, במשך 16 שנה.
שם למדה פמיניזם התחברה עם סימון דה בובואר וג'ון באאז, הופיעה והצליחה, אבל היתה בודדה והתגעגעה לביתה.
מהתכתבויות שניהלה עם בעלה בארץ, עולה כי לפרק זמן מסוים ניהלו נישואים פתוחים.
בשנות החמישים התארחה דמארי בתוכניות הרדיו של משה וילנסקי בקול ישראל, שם ביצעה שירים חדשים שהלחין, כמו "הרועה הקטנה מן הגיא" ו"לאור הזכרונות".
כמו כן היא הקליטה מספר שירים של וילנסקי ויחיאל מוהר, שבוצעו במקור על ידי להקת הנח"ל ("הורה ממטרה", "מול הר סיני", "בלדה על מעיין וים"), והם הפכו מיד למזוהים עמה יותר מאשר עם הביצוע המקורי.
היא שיחקה בסרטים "גבעה 24 אינה עונה" (1955) ו"באין מולדת" (1956), שתיאר את עליית משפחתה לארץ.
בשנת 1957 כיכבה באופרטה העברית "שולמית".
היא ביצעה באותה תקופה גם שירים בעלי גוון תימני, כמו השיר "אם ננעלו" של רבי שלום שבזי (אותו ביצעה לימים גם עפרה חזה בעיבוד חדש).
דמארי שמרה כל השנים על סגנון לבוש מיוחד ואישי, שכלל שמלות רקומות ותכשיטים בולטים.
סגנון הלבוש האקזוטי המזוהה עמה היה חלק מהקסם שלה והיווה אטרקציה מיוחדת כשהוזמנה להופיע בקהילות יהודיות רבות.
בשנות השישים והשבעים הרבתה דמארי לקיים הופעות בחוץ לארץ.
היא הופיעה במיטב האולמות בארצות הברית ואירופה והשתתפה בפסטיבלים רבים בעולם, לצד הופעותיה בארץ.
תקופה מסוימת התגוררה בארצות הברית והופיעה בעיקר בפני קהל יהודי.
בשנת 1964 השתתפה לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון בו ביצעה שלושה שירים :
"אני ושירי" (למילים של אברהם בן זאב וללחן של אפי נצר), "במשעול רדום" (למילים של אוריאל אופק וללחן של יונה פוקס) ו"ליבבתיני" (למילים מתוך שיר השירים וללחן של מוני אמריליו).
בשנת 1972 השתתפה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "אדם לאדם" (למילים של תלמה אליגון-רוז וללחן של יעקב הולנדר) הקורא לשלום ("לא ילמדו עוד מלחמה"), והוא זכה במקום הרביעי.
עם השיר "אדם לאדם" הופיעה גם ב"מפגש אומנים" בטלוויזיה עם פרוץ מלחמת יום כיפור.
ב־1982 שרה בערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא "זר כלניות למשה וילנסקי" (ויצא גם כאלבום) את השירים "אני מצפת" ו"כלניות".
ב־1983 השתתפה דמארי בתפקיד עצמה בתוכנית הילדים "רחוב סומסום".
לאחר שנים רבות שבהן מיעטה להופיע ולהקליט, ביצעה דמארי ב־1987 יחד עם בועז שרעבי שיר שכתב לכבודה אהוד מנור בשם "לשיר איתך".
ב־1988 היא זכתה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי, ולכבוד המעמד הזה נכתב עליה השיר "עגילי דמאר" (ברק/קלינגר), אשר בוצע באותו הערב על ידי ירדנה ארזי.
בעקבות הזכייה בפרס הקליטה דמארי באותה שנה אלבום חדש בשם "אור" בעיבודו של מתי כספי.
האלבום הצליח מאוד ושיר הנושא, "אור", שכתבה והלחינה נעמי שמר, היה להיט ואף הפך לריקוד עם פופולרי.
שיר נוסף מהאלבום, "עדיין כאן", נכתב על ידי אהוד מנור לזכר בעלה של דמארי, שלמה בשמי, שנפטר ב־28 במאי 1986.
ב־1996 שרה את "כשהיינו ילדים" באלבום של שירי יפה ירקוני.
לאורך הקריירה של שתי הזמרות, אמצעי התקשורת נהגו לייחס להן יריבות, אף כי הדבר איננו נכון והשתיים שיתפו פעולה מספר פעמים.
ב־1997 הוכתרה בתואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד, מטעם מכון ויצמן למדע.
באותה שנה הקליטה טקסט של אהוד מנור, "כשאני עומדת על במה".
השיר הולחן על ידי משה וילנסקי ויוסי בן נון (וילנסקי החל את ההלחנה אך נפטר טרם שסיים אותה.
לאחר מכן לקחה שוב פסק זמן ארוך, הופיעה בעיקר באירועים ציבוריים ומיעטה מאוד בהופעות יחיד.
ב־1998 הופיעה דמארי במופע "פעמוני היובל".
ב־2003 שמע ד"ר דורון לוינסון, חברה הקרוב של שושנה דמארי ממשרד התרבות, שמחפשים זמר שישיר באירוע פתיחת חגיגות הזמר העברי בבית הנשיא.
הוא שכנע את דמארי לשיר את השיר "הביטו אל האור", שהלחין למילותיה של חמוטל בן זאב.
השיר מהווה סוג של "מסע מוזיקלי" בין שיריה של דמארי.
הלחן נכתב בהשראת סגנונו הייחודי של משה וילנסקי.
ב־2005 חזרה להופיע, אחרי ששכנע אותה עידן רייכל לשיר שני שירים שכתב לאלבום "ממעמקים" שיצא באותה השנה: "עלה נישא ברוח" ו"האר את עיניו".
דמארי התארחה בחלק מהופעותיו של רייכל, והשניים אף החלו בחזרות למופע משותף שלא זכתה לבצעו.
באחד מהראיונות האחרונים שהעניקה ל"ידיעות אחרונות", אמרה דמארי:
שושנה דמארי נפטרה ב-14 בפברואר 2006 בגיל 82, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות.
שלושה ימים לאחר פטירתה נערך טקס הצגת ארונה בתיאטרון הקאמרי שבתל אביב-יפו.
לאחר-מכן, היא נטמנה כפי שביקשה בצוואתה בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
נאוה בשמי, בתה, התפרסמה לזמן קצר בהיותה בת 13, כששרה את השיר "במדינת הגמדים".
ב-1986 עברה להתגורר בטורונטו שבקנדה וחזרה לישראל ב-2006.
נאוה בשמי נפטרה ממחלת הסרטן ב-29 במאי 2012, ולא הותירה אחריה בעל וילדים.
אמילי דמארי שנחטפה מביתה בקיבוץ כפר עזה במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 וחזרה מהשבי ב-19 בינואר 2025 היא נכדתו של אחיה סעדיה.
במסגרת חגיגות השישים למדינת ישראל בשנת 2008 נבחרה דמארי ל"זמרת השישים", הזמרת האהובה ביותר בשישים שנות המדינה, בהצבעה שערכו הערוץ הראשון ורשת גימל.
עיריית תל אביב קבעה לוח הנצחה לזכרה בחזית הבית בו התגוררה, ברחוב קלונימוס 16. על שמה נקראו רחובות במספר ערים, ובהן ראשון לציון, נתניה, הרצליה, כפר סבא, חיפה, קריית ביאליק, חולון, רמלה, רעננה, ראש העין, כפר יונה, מזכרת בתיה, ובת ים .
בסדרה זו הוקדש בול לזכרה של שושנה דמארי בעיצוב האמנית מירי ניסטור סופר שעליו מופיע דיוקנה.
על השובל מופיע כיתוב של שורה מתוך השיר "כלניות" ששרה דמארי: "כלניות אדמדמות אדמוניות".
ב-31 במרץ 2013 בחרו בגוגל ישראל לציין 90 שנה להולדתה של דמארי.
באותו יום שונה סמליל דף הבית של האתר בעברית לאיור גוגל דודל בו הופיעה דמותה.
בפברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ברשת ג' בשם "לשיר איתה" - אוסף מחווה לשושנה דמארי במלאת עשור למותה.
בדצמבר 2017 חנכה ארקיע מטוס אמבראר שנקרא על שמה של שושנה דמארי.
ביולי 2021 שודר בערוץ HOT8 סרטם הדוקומנטרי של קובי פרג' ומוריס בן מיור, "המלכה שושנה", המציג את סיפור חייה של דמארי.
בשנת 2021 העלה התיאטרון העברי את המחזמר "אור", המבוסס על סיפור חייה של דמארי וזכייתה בפרס ישראל.
את ההצגה כתב וביים גדי צדקה וגיל שוחט היה המנהל המוזיקלי.
דמארי גולמה על ידי נאוה מדינה ויפה ירקוני, על ידי טל גורדון.
בספטמבר 2021 חנכה עיריית תל אביב-יפו בית ספר יסודי לחינוך מיוחד בדרום העיר על שמה של שושנה דמארי.
במרץ 2022 התקיים מופע הצדעה מתוך ההצגה "אור" על בימת ועידת "האנשים של המדינה".
במאי 2022, במסגרת פסטיבל סרטי סטודנטים וסטודנטיות בתל אביב, הופק והוצג סרט קצר על פועלה ("שושנה דמארי: קריאה מאוחרת").
בספטמבר 2023 עלה "100 שושנים" - ערב מחווה לשושנה דמארי, מלכת הזמר העברי וכלת פרס ישראל, במלאת 100 שנה להולדתה, שנערך בפסטיבל ימי זמר בתיאטרון חולון, בניצוחו של דוד זבה.
"שושנה- אגדה ישראלית" היא תערוכה חדשה במוזיאון ראשון לציון החושפת לראשונה את חייה הפרטיים של מלכת הזמר העברי, שושנה דמארי.
התערוכה עוקבת אחר תחנות חייה של דמארי: הילדה שנולדה בתימן וגדלה בראשון לציון, תחילת דרכה האמנותית בסטודיו שולמית בגיל 13, תיאטרון לי־לה־לו, שיא הקריירה בהופעות בארץ וברחבי העולם, ועד לשיתופי הפעולה המאוחרים עם בועז שרעבי ועידן רייכל.
במרכז התערוכה "שושנה-אגדה ישראלית" ניצב אוסף מכתבים נדיר ומרגש, שנכתבו לאורך עשרות שנים על ידי שושנה דמארי לבעלה שלמה, לבתה נאוה, לחבריה ולמעריציה.
מכתבים אלה חושפים לראשונה את דמותה כאם מסורה ואוהבת, שנאבקה בגעגוע המתמשך למשפחתה בשנים של ריחוק בזמן הופעותיה ברחבי העולם.
"אפילו כשאני עומדת על הבמה, אני רואה את דמותך לנגד עיני...
חבל לי על הזמן שעזבתי אותך לבדך", כתבה לבתה.
כל אלה מרכיבים דיוקן עשיר ומורכב של דמארי, לא רק כמלכת הזמר העברי ששיריה נהפכו נכסי צאן ברזל בתרבות הישראלית, אלא גם כאישה פורצת דרך שעיצבה את גורלה במו ידיה.
שושנה דמארי בהופעה חיה במועדון צוותא בת"א (1980)
שושנה דמארי והתזמורת הסימפונית חיפה (2002) (הקלטה של הופעה של דמארי משנת 1982 שכללה כבונוס את השיר "כשאני עומדת על במה")אוספים
מכלניות עד אור (1994) (להבדיל מהאוסף הקודם בעל אותו השם, אוסף זה הוא משולש)
לאור הזכרונות - שושנה דמארי שרה משה וילנסקי (2006) (אוסף שירים של דמארי, שכולם הולחנו על ידי משה וילנסקי)
ממעמקים (הפרויקט של עידן רייכל, 2005)
שושנה אַשְׁמַן-שֶׂגֶב (20 באוגוסט 1923 – 7 בנובמבר 1965) הייתה סופרת ילדים, עורכת ועיתונאית ישראלית.
שושנה אשמן-שגב נולדה בתל אביב, בתו של המשורר והמחזאי אהרן אשמן.
סיימה את בית הספר היסודי והתיכון בעירה, והשלימה לימודיה בבית מדרש למורים.
עסקה בהוראה, ובנוסף למורה כללית הייתה פסנתרנית (תלמידתו של פרנק פלג) וגם מורה לנגינה.
בשנת 1948 עשתה הסבה לעיתונאות, והחלה לפרסם סיפורים קצרים, רשימות וטורים בעיתוני הילדים בארץ.
עברה לעיתון "לאשה", ובו הייתה כתבת בכירה ועורכת מדורים.
אשמן-שגב נשאה לוויקטור שגב וילדה שני בנים.
הבכור, עידן (1949, פרופסור לנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית) והצעיר, יואב (1952, פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון).
בסתיו של שנת 1965 ירדה לאילת לשם הכנת כתבה, יחד עם צלם העיתונות גיורא רון (רוכמן).
מכוניתם התהפכה סמוך לבאר שבע כתוצאה מפגיעה של משאית ושניהם נספו.
שנה לאחר מכן נפטר גם בעלה ויקטור ממחלת כבד.
אשמן-שגב השאירה אחריה רשימות עיתונאיות רבות שמיעוטן כונסו לאחר מותה.
כתיבתה, בעיקר לבני הנעורים, הייתה בעלת לבוש של קלילות ורהיטות, אך הנושאים שבהם טיפלה היו רציניים.
המלחין והשוטר: סיפורים מעולם המוזיקה, ציורים א.
בנות-הנעורים, יבנה, תל אביב, 1968.
שושן צחור (שם מדעי: Lilium candidum) הוא גאופיט ממשפחת השושניים, בעל בצל גדול ופרחים לבנים גדולים הגדל באזורים בהם הטמפרטורה אינה עולה על 20 מעלות.
השושן הצחור הוא ערך טבע מוגן בישראל.
הצמח גדל בדרום אירופה ותפוצתו מגיעה עד לצפון ישראל.
בעונת הסתיו הבצל מצמיח שושנת עלים; בחודשים פברואר-מרץ מתחיל להתפתח גבעול הפריחה, ובסוף אפריל - תחילת מאי מופיעים הפרחים.
הפריחה נמשכת כשבועיים, ולאחריה השחלות המופרות מתפתחות להלקטים, שבתוכם זרעים פחוסים וקלים.
במהלך הקיץ, הגבעולים הנושאים את הפירות, וכן שושנות העלים, מתייבשים בהדרגה ומתים.
הגבעולים וההלקטים היבשים נותרים על כנם חודשים רבים, וטלטול שלהם על ידי הרוח או בעלי-חיים, מפזר את הזרעים מסביב.
בבוא הסתיו הבא תופיע שושנת עלים חדשה, וחוזר חלילה.
לשושן הצחור פרח עם 6 עלי-כותרת, שצורתו כפעמון גדול בצבע לבן.
הפרח בעל ריח מתוק חזק - מבנה טיפוסי להאבקה על ידי רפרפים.
עם זאת, החוקר אמוץ דפני גילה שהפרח לא מואבק בישראל על ידי רפרפים, אלא על ידי זבובי רחף.
דפני משער שהפרח הואבק בעבר על ידי רפרף שנכחד מהאזור וזו הסיבה למבנה הפרח האופייני.
אבקת פרחי השושן הצחור קטלנית לחתולים.
אין עדויות חותכות לגבי רעילות לכלבים.
זיהויו של השושן באומנות היהודית מתחיל בזיהויים מן הספרות התנ"כית, למשל, יש המנסים לזהות את השושנה המוזכרת בספר הושע ובשיר השירים () לא כוורד כפי שנהוג לחשוב אלא כשושן צחור.
פירוש אבן עזרא המאוחר למילה שושנה בשיר השירים, מתאר אותה כפרח לבן, שיש לו ריח טוב, ויש לו שישה עלים ושישה אבקנים.
זיהוי זה אינו ודאי, מכיוון שאינו מתאים לתיאור "שושנת העמקים", בשל העובדה שמקום גידולו של השושן הוא בהרים.
בנוסף לזיהוי ספרותי זה, יש המנסים לזהות את השושן הצחור עם עיטורי הכותרות בראשי העמודים מארמונו של שלמה המלך בראשי העמודים, יכין ובעז, שניצבו בבית המקדש: .
באומנות של תקופת הבית השני השושן מקבל מקום של כבוד, החל מהופעותיו על מטבעות יהד מהמאה הרביעית לפנה"ס דרך עיטורים על נרות חרס, חזיתות של מערות קבורה וגלוסקמות, מן המאה הראשונה לספירת הנוצרים .
דימוי שושן צחור הוטבע על ידי יהודים במטבע יהוד מדינתא בארץ ישראל בתקופת שיבת ציון במאה הרביעית לפסה"נ.
בתחילה הדגם החליף את הינשוף המופיע על מטבעות אתונאים, ובהמשך תפס הדגם מקום של כבוד, ומילא את כל צד המטבע.
דגם זה הועתק אל מטבע השקל אשר הונפק על ידי מדינת ישראל במאה ה-20. הדגם שוכלל ונוספו לו גם אבקנים, ומהלך זה מזהה אותו בצורה סופית עם השושן הצחור - שאבקניו ועמוד העלי שלו גבוהים ובולטים.
שושן צחור מסמל עבור הנוצרים את בתוליה של מרים, אם ישו, והוא האטריבוט שלה בציורים רבים שנעשו בידי אומנים אירופאיים מתקופות שונות בהיסטוריה.
הפרח בולט במיוחד בציורי הבשורה, בהם מופיע המלאך גבריאל לפני מרים, לבשר לה כי תלד את בנו של האלהים, לעיתים קרובות כשהוא אוחז בידו את הפרח .
חשיבותו של השושן הצחור כסמל בדת הנוצרית, גרמה לאיסוף ולעקירה רבה של בצלי שושן בארץ-ישראל על ידי צליינים מאירופה, החל בכיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון.
בתחילת המאה ה-20, נדמה היה כי הצמח, שככל הנראה היה נפוץ בעבר, נכחד מהארץ.
ניסיונותיו של הבוטניקאי אהרון אהרונסון לאתרו בתקופה זו עלו בתוהו.
בשנת 1925 גילה נח נפתולסקי בצל של שושן ברכס פקיעין בגליל העליון, בהיותו במשלחת בוטנאים שבראשה עמד אלכסנדר איג.
אחר כך, המין התגלה גם באזור נחל יגור בכרמל על ידי טוביה קושניר.
עם השנים התגלו עוד מספר אתרים בארץ שבהם גדל שושן צחור, אך הצמח עודנו נחשב בסכנת הכחדה.
כיום השושן הצחור גדל בישראל, לפי הידוע, בכרמל (בנחל כלח למשל) ובשלושה אתרים בגליל העליון: נחל כזיב, הר שזור ורכס פקיעין.
בתי גידול אלה חשובים מאוד לשימור, הן בשל התיירים הנוצרים, והן משום היותם גבול התפוצה הדרומי של המין.
בית הגידול האופייני של השושן הצחור בישראל הוא מצוקי גיר קשה תחת צל חלקי של חורש.
פרטים של שושן הגדלים בצל מלא במעבה החורש, אינם מצמיחים פרחים.
כדי לעודד את פריחתו והתרבותו של המין באזורים שבהם החורש מתעבה, מבצעת רשות הטבע והגנים מדי פעם דילול ופתיחה של החורש, באזורים מסוימים בהם גדל השושן.
שושן צחור הוא ערך טבע מוגן בישראל.
שושלת תַרְח'אן (באורדו: سلسله ترخان) נוסדה ב-1554, בסינד (כעת בפקיסטן) ושלטה בה עד 1591.
השושלת נוסדה על ידי התרח'אן הטורקי, גנרל מירזא עיסא בג (Mirza Isa Beg) שהשתלט על הארץ לאחר מותו של השאה חסאן ארגון, אחרון השליטים משושלת ארגון.
שלטונה של שושלת תרח'אן הסתיים ב-1591, כשהמוגול אכבר הגדול ניצח את אחרון שליטי שושלת תרח'אן וסיפח את סינד.
שׁוֹשׁן (שם מדעי: Lilium) הוא סוג של צמח בעל פרחים, המונה 110 מינים.
מיני השושן הם גאופיטים בעלי בצל, מרביתם מפתחים את הבצלים עמוק בקרקע.
יש מינים בהם הפריחה היא גדולה.
לפרח תמיד יש שישה עלי כותרת, שישה אבקנים, וצלקת אחת.
צבעי המינים מגוונים ויש בהם לבנים, צהובים, כתומים, אדומים, סגולים וורודים.
על גבי עלי הכותרת לעיתים תיראה דוגמה, כגון נקודות או כתמים.
שושן לבן מכונה גם שושן צחור.
מרביתם המוחלטת של מיני השושן מאבדים את כל איבריהם שמעל הקרקע לאחר הפריחה ובמהלך עונת הקיץ ותחילת החורף הם נמצאים בתרדמה.
מינים רבים בסוג זה רעילים לחתולים.
השושן צומח ברחבי אירופה, המזרח התיכון, אסיה ואף צפון אמריקה.
הבצלים נובטים לרוב באזורים מיוערים והרריים.
נהוג למיין את מיני השושן בחלוקה הבאה:
בישראל צומח בר מין אחד של שושן: השושן הצחור.
השושנה היא סמל נפוץ בהרלדיקה האנגלית.
זהו פרח בעל חמישה עלים סימטריים, חמישה קוצים ועיגול של זרעים.
השושנה הייתה סמלה של שושלת טיודור והיא מיוחסת לאנגליה מאז, כפי שהדרדר מיוחס לסקוטלנד.
עיצובה המסורתי של השושנה ההרלדית הוא בדוגמת שושנה בעלת חמישה עלים שטוחים, אולם העיצוב השתנה עם קבלתם של השושנים כסמליהם של בתי יורק ולנקסטר, שבחרו בשושנה בעלת עשרה עלים (בשני מעגלים), עיגול זרעים במרכז וחמישה קוצים ירוקים בין העלים.
הערת הבלאזון נכתבה כ"זרעים וקוצים (בצבעים) טבעיים".
הזרעים והקוצים יכולים להיצבע גם הם בצבעי השושנה ולאו דווקא בצבעיהם הטבעיים.
אם לשושנה מצורפים גבעול ועלים, השושנה מייצגת כנראה ורד דמשקאי.
שושנה לבנה מצוירת לפעמים כמוקפת בקרני זהב, ובמקרה כזה היא נקראת rose-en-soleil (צרפתית:"שושנה בשמש").
על פי המסורת ההרלדית לצבעי השושנים חשיבות רבה.
שושנה אדומה מסמלת מות קדושים, שושנה לבנה מייצגת אמונה ושושנה צהובה מייצגת השגיות.
שושנים עשויות להופיע בכל הצבעים הטבעיים, וכן בשחור, בכחול ובירוק.
שושנים אדומות היו סמלם של בית לנקסטר בעוד ששושנים לבנות היו סמלם של בית יורק.
שילובם של שתי השושנים לכדי פרח אחד יצר את שושנת טיודור; לבן על אדום עם רקע זהב, או כסף ואדום על לבן עם רקע בצבע אחר.
בקדנסיה האנגלית משמשת השושנה לייחוד השלט של בנו השביעי של נושא שלט אצולה.
שושנה או שושנה שוטה (בלועזית: אֶריזיפֶּלָס, אריסיפלס) היא מחלה זיהומית חריפה בדֶרמיס.
התוצאה היא דלקת המתאפיינת בהתפשטות מתחת לרקמת שומן.
הלוקים במחלה מפתחים בדרך כלל תסמינים הכוללים חום גבוה, רעידות, צמרמורות, תשישות, כאבי ראש, הקאה וחולשה כללית בתוך 48 השעות שלאחר הזיהום הראשוני.
נגע אדום בעור מתפשט במהירות ומופיע כפריחה אדמומית, נפוחה וחמה למגע.
הזיהום עשוי להופיע בכל חלק בעור לרבות הפנים, הזרועות והרגליים, אך המיקום השכיח הוא השוקיים.
רקמת שומן היא הרגישה ביותר לזיהום, ואזורים בפנים כגון מסביב לעיניים, אוזניים ולחיים.
זיהום חוזר יכול לגרום לנפיחות כרונית.
הטיפול במחלה כולל מתן פומי של אנטיביוטיקה או תוך ורידי, בהתאם לחומרת המצב.
תסמיני החולשה חולפים תוך יום או יומיים, ניתן לראות הקטנה של האזור הנגוע כשלושה ימים לאחר תחילת מתן האנטיביוטיקה.
חלק חשוב בהחלמה הוא לשכב עם רגל מורמת (כחצי מטר) במשך 30 דקות 5 פעמים ביממה.
החלמה מלאה של העור וירידת הנפיחות באזור - יכולים להימשך מספר שבועות.
לעיתים ניתנת אנטיביוטיקה כטיפול פרופילקטי לאחר ההחלמה, אך לא בכל המקרים הדבר מונע הידבקות חוזרת.
אם החולה סובל גם מעור סדוק ברגל - רצוי לטפל בכך ועל ידי זאת להקטין את סיכוני ההופעה החוזרת של המחלה.
יצחק שושן (נולד ב-19 במאי 1960), המוכר בעיקר בשם משפחתו בלבד, שושן, הוא מלחין, זמר, מפיק מוזיקלי וכותב פסקולים ישראלי.
המאפיין את העשייה המוזיקלית שלו הוא בשילוב בין סגנונות מוזיקליים שונים זה מזה בקיצוניות.
שושן נולד בבית שאן, למשפחה מרובת ילדים שעלתה ממרוקו בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, וספג השפעות ממוזיקה מרוקאית, דרך רוק קלאסי ופופ ועד מוזיקה קלאסית.
בילדותו הוא שימש כמתופף בלהקת הנוער העירונית ובנערותו החל לשמש כמורה לגיטרה למתחילים.
ב-1981, לאחר שחרורו מצה"ל, החליט שושן לנסות את מזלו בלונדון ובמשך חמש שנים הוא גר שם והתפרנס מעבודות מזדמנות.
ב-1986 חזר שושן לישראל והחל בתהליך מהיר של חזרה בתשובה בישיבה בירושלים.
ב-1994 יצא אלבום הבכורה "ימולאנה" בחברת התקליטים הד ארצי, לאחר שאחד מחבריו השקיע כסף מכיסו.
מבין שמונת שירי האלבום, כולם במרוקאית, בלט בעיקר הלהיט "ז'ינה" שהושמע רבות ברדיו.
האלבום, בסגנון דאנס-רוק, שפתח לשושן את הדלת להצלחה בינלאומית וגם הוביל אותו לכתיבת פסקולים.
עטיפת האלבום כוללת שלושה צבעים: אדום - רקע, ירוק - שלושה כוכבים וסהר (אדום וירוק כצבעי דגל מרוקו), לבן - שם הזמר והאלבום, ודמות הכוללת ראש וגוף הנראים בהתאמה כאותיות ⵔ (יאר) ו-ⵣ (יאז) בכתב התיפינאג , המשמש לכתיבת השפות האמזיע'תיות.
ב-1996 השתמשו רינו צרור ודורון צברי בשיריו של שושן כפסקול ל"בית שאן: סרט מלחמה", סרטם זוכה פרס אופיר שעסק בסיפור הינצלותה המופלא של הפועל בית שאן.
בשנתיים שלאחר מכן, למרות שלא הקליט חומרים חדשים, לקח שושן חלק בין בקולות ובין בלחנים ובנגינה באלבומיהם של ברי סחרוף ("נגיעות"), ויובל בנאי ("רש"י דאב").
ב-1999 הגיעה הפריצה הבינלאומית של שושן, בזכות אלבומו השני "רדיו לונה".
האלבום הוקלט בלונדון, תוך שיתוף פעולה עם המוזיקאי גד ארנון, ולאחר יציאתו הוזמן שושן לחמם הופעה של סטינג באיטליה, התארח בשני שירים של האמן אוליבר שאנטי באלבום 'Seven Times Seven', כמה משירי האלבום נכללו באוספי מוזיקת עולם בכל רחבי העולם, כולל בערב הסעודית ובמצרים.
שנה אחת לאחר מכן הוציא שושן את אלבומו "רוחות מדבר", שהתבסס על הפסקול שכתב לסרט "הילד והדולפין".
הפסקול זכה בפרס תמוז באותה שנה.
למרות שאלבומיו כמעט לא נמכרו בארץ זכה שושן להערכה רבה, ובשנת 2001 הוא התקרב מעט ללב המיינסטרים כשהתבקש להפיק את אלבומו השלישי של פבלו רוזנברג, "כל יום יותר", שאופיין במוזיקה אתנית ורקידה יותר מאשר שני אלבומיו הראשונים של רוזנברג.
שושן עיבד והפיק את שירי האלבום יחד עם רוזנברג, הלחין לו שיר אחד ("שובר ת'ראש"), הצטרף בדואט לשיר "ריצת הלב" שאת מילותיו כתב, וניגן בכלים שונים.
בכך סגרו השניים מעגל, לאחר שבילדותו של רוזנברג בבית שאן לימד אותו שושן גיטרה.
במהלך השנים הבאות התמקד שושן בעיקר בכתיבת פסקולים, תוך כדי עבודה על אלבומו הרביעי שטרם ראה אור.
בשנת 2005 הוא כתב פסקולים לשני סרטיו של הבמאי חיים בוזגלו: "ג'נאם ג'נאם" ו"דיסטורשן".
הסרט השלישי בטרילוגיה, שגם את הפסקול שלו הלחין שושן, נקרא "דלת מול דלת".
בשנת 2009 הלחין שושן את פסקול הסרט כלת הים בבימוי קרן ידעיה.
שושן אף חיבר וביצע את שיר הנושא, "פרח בר פראי" (את המלים תרגם לעברית יחד עם יסמין אבן) וכן את הפסקול לסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד.
ב-2012 הלחין מוזיקה לעבודה "מסיק" של האומנית סיגלית לנדאו.
ב-2014 הלחין מוזיקה לסרט "אילוף הגוררת".
ב-2021 כתב את הפסקול לסרט 'ליידי עמר' בכיכובה של ליז רביאן וויקטור סבג (בימוי: יגאל זקס ונעם גיל).
פסקול הסרט "בית שאן: סרט מלחמה" (1996)
רדיו לונה (הוקלט בלונדון, 1999)
פסקול הסרט "הילד והדולפין" - זכה בפרס תמוז (2001)
מוזיקה להצגת תיאטרון - "פרגודים" - אופירה הניג, תיאטרון הבימה (2002)
מוזיקה להצגת התיאטרון "בן ממשיך" - פסטיבל ישראל (2002)
פסקול הסרט "ג'נאם ג'נאם" - זכה בפרס סירקוז (2005)
מוזיקה להצגת התיאטרון "הילד" - רועי אסף, תיאטרון הקאמרי (2008)
פסקול הסרט "כלת הים" - מועמד לפרס האקדמיה (2009)
פסקול להצגת תיאטרון - "שרופים" - במאי: אילן רונן (2009)
פסקול הסדרה "הכבוד של מרציאנו" (2011)
פסקול לתערוכה של דניאל שושן בשנגחאי (2015)
פסקול הסרט "יהודים פעם שלישית" (2017)
פסקול הסרט "הכתר האבוד" (2018)
פסקול הסרט "זוגות מעורבים" של הבמאית המרוקאית זכייה טהירי (2018)
מוזיקה להצגה ליידי עמר של אנסמבל קבוצת עבודה (2019)
מוזיקה לסרט הקולנוע ליידי עמר (2022)
מוזיקה להצגה וולקאם של אנסמבל קבוצת עבודה (2022)
שושלת שין (בסינית: 新, בפיניין: Xīn) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השלישית, ששלטה על סין בין השנים 9–23 לספירה.
משמעות המילה "שין" בסינית היא "חדש", כלומר שושלת חדשה.
השושלת מנתה למעשה רק קיסר אחד, בשם ואנג מאנג, וחצצה בין שתי שושלות האן ששלטו בתקופות שלפניה ושאחריה.
וָאנְג מָאנְג כונה על ידי ההיסטוריונים בסין כקיסר גונב הכס.
וָאנְג מָאנְג ביצע רפורמה בכלכלה ובבעלות על אדמות הקיסרות, דבר שקומם עליו את בני המעמד הגבוה - בעלי האדמות העשירים.
באוקטובר שנת 23 המורדים צרו על ארמונו של וָאנְג מָאנְג, וב-6 באוקטובר הרגו אותו.
בתום הקרב הושחתה גופתו של הקיסר וָאנְג מָאנְג, ראשו נכרת ונלקח לבירת האן וואן-צאנג, שם נתלה על חומת העיר.
אחרי מותו קמה שושלת האן המזרחית, אשר המשיכה לשלוט כמאתיים שנים נוספות.
שושלת האן המערבית שושלת שין 9-23 שושלת האן המזרחית
שׁוּשָׁן (בפרסית: شوش שוּש) היא עיר פרסית עתיקה באיראן של היום, כ-250 ק"מ מזרחית לחידקל.
שושן הייתה עיר מרכזית של העילמים, הפרסים והפרתים.
היא מוזכרת במגילת אסתר, בספר נחמיה ובספר דניאל.
כיום נמצאת באתר העיר שוש .
שושן הוכרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2015.
שושן היא אחד מהיישובים העתיקים ביותר באזור ובעולם.
ישנן ראיות להתיישבות באתר הארכאולוגי צ'וגה מיש כ-8,800 שנה לפני זמננו, ולתרבות שידעה לצייר על חרס ב.
שושן הייתה עיר הבירה של עילם.
היא נכבשה על ידי המלך סרגון והייתה לעיר מחוז אכדית בשנים 2330 עד 2240 לפני הספירה.
לאחר מכן נכבשה על ידי השומרים, עד לנפילת האימפריה השומרית בידי העילמים בשנת 2004 לפנה"ס לערך.
אז חזרה שושן להיות בירת עילם.
במחצית המאה ה-12 לפנה"ס נכבשה בבל הכשית על ידי העילמים.
הם הביאו איתם לשושן כשלל את הלוחות המקוריים שעליהם כתובים חוקי חמורבי; לוחות אלה נמצאו בשושן בשנת 1901.
האשורים, תחת המלך אשורבניפל, הרסו את שושן בשנת 647 לפנה"ס, במהלך מלחמה.
הרס העיר מתועד בלוח שנחשף בנינוה, בירת אשור.
בשנת 538 לפנה"ס כבש המלך הפרסי כורש את שושן.
כנבוזי השני, בנו, העביר את בירת הממלכה הפרסית לשושן.
עם נפילת הממלכה הפרסית בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 331 לפנה"ס, איבדה העיר את חשיבותה.
לאחר אלכסנדר, הייתה העיר לחלק מהממלכה הסלאוקית, ושמה שונה לסלואקיה.
כמאה שנים לאחר מכן הצליחו הפרתים להשתחרר מהשלטון הסלאוקי; שושן הייתה לבירת החורף של הממלכה הפרתית החדשה.
שושן נהרסה לפחות שלוש פעמים במהלך ההיסטוריה שלה: בפעם הראשונה ב-647 לפנה"ס על ידי האשורים; בפעם השנייה, ב-638 לספירה, כשהצבאות המוסלמים כבשו את פרס לראשונה; ובפעם השלישית, בשנת 1218 לספירה, על ידי הכובשים המונגולים.
העיר העתיקה נעזבה באופן הדרגתי לאחר מכן.
כיום נמצאת במקום עיר המחוז האיראנית שוש, המונה כ-62 אלף תושבים.
שושן היא גם מקום ההתרחשות של המחזה היווני "הפרסים", מאת אייסכילוס.
שושן נזכרת במקורות היהודיים: על פי המקרא, גם דניאל וגם נחמיה גרו בשושן בתקופת גלות בבל, ואסתר הייתה למלכה שם.
בסמוך לשושן ישנו אתר הנחשב לקברו של הנביא דניאל.
בספר היובלים, אחד הספרים החיצוניים, שושן מוזכרת כאחד ממקומות ישיבתו של שם בן נח ושל בנו הבכור עילם.
עשר פעמים מופיע הביטוי שושן הבירה במגילת אסתר, וכן בספר דניאל (ח, ב) ובנחמיה (א, א).
שושן הבירה הייתה חלק מן העיר שושן.
המילה בירה מקורה בארמית - "בירתא" שפירושה מצודה, שבה שכן ארמון המלך.
רבנו בחיי (כד הקמח ערך פורים עמ' של) כותב:
בקרב יהודי איראן יש המזהים את העיר אחמתא כשושן המקראית, אך הזיהוי איננו מקובל במחקר.
שושנה בן עדי (נולדה בשנת 1944) היא משוררת ופסלת העוסקת בפיסול פיגורטיבי ורישום.
נולדה בוקרשט, רומניה כרוזיקה לבלוביץ, בת למשפחת לבלוביץ שעלתה לישראל בשנת 1949 ושוכנה במעברת תלפיות.
בשנים 1974–1988 ניהלה את בית הסופר ע"ש חיים הזז בעיר העתיקה בירושלים.
בשנים 1993–1995 הייתה חברת-ועד וגזברית של סניף ירושלים של אגודת הסופרים העברים.
נולד עירום דרך פשפש, שירה, הוצאת צור-אות, 2009
שירים ופסלים, הוצאת צור-אות, 2009
לבטן אין חלון, דרמה, הוצאת נור, 2011
ניסיתי לאחוז בזמן שירים, הוצאת נור, 2014
בן-עדי זכתה במענק בשנת 1985 בקרן עמו"ס ובשנת 1997 בפרס ינקולוביץ.
שושנה בלום-קולקה (1 בנובמבר 1936 – 11 ביוני 2013) הייתה מומחית ישראלית בתקשורת, בלשנות, חינוך ובלשנות חברתית, פרופסור במחלקה לתקשורת ועיתונאות בבית-הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
שושנה בלום-קולקה נולדה ב-1 בנובמבר 1936 בעיר קלוז', שבטרנסילבניה בממלכת רומניה, במשפחה יהודית.
בשנת 1944, בימי השלטון ההונגרי המחודש בחלק הצפוני של טרנסילבניה בזמן השואה, נמנתה עם 1684 ניצולי רכבת קסטנר.
היא עלתה לישראל בשנת 1945, בגיל 9, ולמדה בהמשך בבית הספר הריאלי בחיפה.
היא סיימה תואר ראשון באנגלית ושפות רומאניות באוניברסיטה העברית בשנת 1963, תואר שני בחינוך באוניברסיטת קולומביה (1965) ותחת הדרכתו של חיים רבין, תואר שלישי בלשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1974.
את התחלת הקריירה האקדמית שלה בשנת 1974 עשתה שושנה בלום-קולקה כמרצה במרכז לבלשנות יישומית של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1982 החלה ללמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1987 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 1995 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1991–1992 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת הרווארד.
תחומי מחקרה העיקריים היו חקר השיח, התפתחות פרגמטית וחינוך לשוני.
כיהנה כראש הוועדות לקביעת תוכניות לימודים להוראת עברית כשפת אם וכשפה שנייה.
ספריה ומאמריה הרבים עוסקים בסוגיות שונות בתרגום, בתקשורת בין-תרבותית, בשיח משפחות, בשיח מדיה ובהתפתחות לשונית-פרגמטית.
בשנים האחרונות היא ניהלה מחקר אורך העוקב אחר התפתחות סוגות של שיח אורייני בקרב ילדי גן וטרום-מתבגרים בישראל, בשפת האם ובשפה שנייה.
נפטרה ב-11 ביוני 2013, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים .
שושנה בלום קולקה ומיכל חמו, ילדים מדברים: דפוסי תקשורת בשיח עמיתים, הוצאת מט"ח.
שושנה בירן (5 בדצמבר 1933 – 31 בינואר 1989) הייתה רופאה ישראלית וחוקרת בתחום הרפואה.
כיהנה כראש המכון האונקולוגי ע"ש שרת בבית החולים הדסה עין כרם ופרופסור מן המניין לאונקולוגיה באוניברסיטה העברית.
בירן, הצעירה מבין ששת ילדי שרה ויעקב לבית שמואלביץ' (שמואלי), נולדה בתל אביב, בה גדלה והתחנכה.
עם סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר "תיכון חדש", התגייסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת.
במסגרת תפקידה זה עבדה גם עם ילדים חולי שחפת בסנטוריום שבהרי-יהודה, לימים בית חולים איתנים.
לאחר סיום שירותה הצבאי למדה בסמינר הקיבוצים והשלימה את הכשרתה כמורה למדעי הטבע.
במהלך לימודיה הכירה את שרגא בירנבאום (בירן); השניים נישאו בשנת 1954, ונולדו להם שלושה בנים.
לאחר שובה משנת-לימודים באוניברסיטת סורבון בפריז, החלה בירן את לימודי הרפואה בבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ומאז קשרה את גורלה בעיר זו.
עם סיום לימודיה בשנת 1960, החלה להתמחות במחלקה האונקולוגית בבית-החולים "הדסה", שם עשתה את מרבית דרכה המקצועית עד לפטירתה.
במשך השנים התקדמה במקצועה כרופאה קלינית וכחוקרת אקדמית.
בשנת 1978 התמנתה לפרופסור-חבר בחוג לאונקולוגיה שבבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היא ייסדה את היחידה לטיפול-יום אונקולוגי במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
בשנת 1984 התמנתה כמנהלת המכון האונקולוגי על שם משה שרת בבית החולים הדסה עין כרם.
בשנת 1985 התמנתה כ"פרופסור מן-המניין" בחוג לאונקולוגיה בבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך שנות עבודתה טיפלה באלפי חולים אונקולוגיים, ובה בעת פעלה כחוקרת אקדמית וכמרצה לסטודנטים לרפואה, וחינכה דור של רופאים אונקולוגיים.
בירן הייתה יושבת הראש של החברה הישראלית לאונקולוגיה, והביאה למודרניזציה של האבחון והטיפול בסוגי סרטן שונים, בעיקר בסרטן השד.
היא הייתה מחלוצות הטיפול המסייע בסרטן השד בישראל, והראשונה לארגן תוכנית טיפול כלל-ארצית לסרטן-השד.
גם "הניתוח המשמר" לסרטן-השד הוא פרי יוזמתה ומאבקיה המתמידים לשיפור הטיפול בחולות סרטן-השד.
היא פרסמה מאות מאמרים בעיתונים אקדמיים ומקצועיים ברחבי העולם, וזכתה לכבוד ולהערכה מצד עמיתיה.
בירן הייתה נציגה של מדינת ישראל בארגון הבריאות העולמי, ובין היתר מונתה בשנת 1986 למארגנת הכינוס האונקולוגי היוקרתי "ECCO" (הכנס האירופי לאונקולוגיה קלינית).
בירן נפטרה ב-1989 בביתה שבירושלים מסרטן השד.
לאחר פטירתה קראה עיריית ירושלים על שמה של שושנה בירן את כיכר הכניסה למרכז הרפואי הדסה עין-כרם.
שושנה בוקובזה (נולדה ב-2 במרץ 1959 בספאקס, תוניסיה) היא סופרת יהודיה-תוניסאית-צרפתית.
עלתה לישראל בגיל 17 ולמדה מתמטיקה ופיזיקה בירושלים.
"קיץ בירושלים", Un été à Jérusalem, הספר זכה לפרס הים התיכון, (Prix Méditerranée) בשנת 1986.
"הזעקה" Le Cri הספר הגיע לשלב הגמר בתחרות "פרס לנשים" Prix Fémina" בשנת 1987.
"תחת הכוכבים" Sous les étoiles בשנת 2002.
"כאשר התנ"ך חולם" Quand la bible rêve, בשנת 2005.
כרטיס הלוך-חזור 2005, השתתפה גם בבימוי הסרט, בהפקת פריז-ברצלונה, Paris-Barcelone Films productions.
שושנה הימן (נכתב גם היימן) (3 בינואר 1923 – 18 במרץ 2009) הייתה פסלת, ציירת ומאיירת ישראלית.
היימן נולדה לחיים ופרידה לבית רייס בשווביש-האל (Schwäbisch-Hall) בדרום גרמניה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה לארץ ישראל והם השתקעו בשכונת בת גלים בחיפה.
בנעוריה עבדה בקרמיקה ובשנת 1939 החלה ללמוד בבצלאל החדש בירושלים.
לאחר סיום לימודיה למדה פיסול בעץ אצל הפסל רודי להמן.
עבודתה הייתה קשורה בתקופה מסוימת אל הפיסול "הכנעני" בשימוש שעשתה במוטיבים מן הפיסול המצרי והארכאי.
בשנים 1946–1948 למדה באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה ובבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בפריז.
ב-1953 נמנתה על מייסדי כפר האמנים עין הוד.
בשנת 1955 איירה את הספר "שמוליקיפוד" מאת ט.
גיבור הסיפור, גדי, נקרא על שם בנם, גד צ'רני.
באותה עת התגוררו בירושלים בשכונת טלביה.
בשנים 1958–1960 עסקה בציור ורישום, בין היתר איירה את הספר "דירה להשכיר" במהדורתו הראשונה ב-1959.
בשנת 1963 השתתפה בסימפוזיון בסלובניה, שכלל עשרה אמנים ממדינות שונות, בו פיסלה בעץ.
השתתפה בהמשך בסימפוזיונים דומים בדנמרק ב-1997 ובקוריאה הדרומית ב-1999.
משנות השבעים שימשה כפרופסור באוניברסיטת חיפה, מ-1977 כיהנה כראש החוג לאמנות שם וב-1987 הוענק לה תואר פרופסור.
בשנת 1980 העתיקה את מגוריה לעין הוד.
בשנת 2003 פרסמה העיר דיסלדורף את "צילו של התן" ("Der Schatten des Schakals"), קובץ משיריה, לרגל יום הולדתה ה-80.
באפריל 2009 הוצגה במוזיאון הכט ובמוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח רטרוספקטיבה מיצירותיה.
1951 – פרס דיזנגוף לפיסול
1967 – פרס דיזנגוף לפיסול
2009, "חיתוכי עץ", גלריה קיימא, יפו
2009, "חוזה במדבר", מוזיאון הכט, חיפה
2009, "ניצבת על קו האופק", מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע
2000, "In Orbid", המוזיאון העירוני דיסלדורף
1994, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1986, "פיסול בעץ", הגלריה של אוניברסיטת חיפה
שושנה דוּאֶר (1908 – 13 בינואר 2000) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
בתור נערה הופיעה בנשפים והצגות במסגרת תנועת המכבי הצעיר.
ב-1925 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לסטודיו הדרמטי של הסתדרות הנוער העובד בהדרכתו של הבמאי יצחק משה דניאל, ולאחר מכן לסטודיו למשחק של הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד.
בשנת 1932 הייתה הבוגרת הראשונה שנתקבלה להבימה, וב-1947 נתקבלה לקולקטיב של שחקני הבימה.
בהבימה שחקה במספר מחזות כולל "האנוסים", "אדיפוס המלך", "בגדי המלך" ועוד.
היא שחקה בעשרות תפקידים בהבימה ברובם בתפקידים משניים.
כן השתתפה בתסכיתים בקול ישראל.
1955 – גבעה 24 אינה עונה – בתפקיד אחות ראשית בבית חולים
1962 – חבורה שכזאת – בתפקיד אמא של יוסיניו
1967 – שלושה ימים וילד – אמא של יעל
כן הופיעה במספר סדרות טלוויזיה:
1982 – מישל עזרא ספרא ובניו – בתפקיד רגינה
ב-1995 זכתה בפרס תמרה רובינס על שלל תפקידיה בתיאטרון.
ב-1997 זכתה בתואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
דואר נפטרה בינואר 2000, בגיל 92. ביולי 2013 הוצבה לכבודה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בתל אביב.
שושנה ארבלי־אַלמוּזלינו (26 בינואר 1926 – 12 ביוני 2015) הייתה אשת ציבור ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת המערך.
הייתה סגנית יושב ראש הכנסת, סגנית שר הבריאות בממשלת ישראל ה־21 ושרת הבריאות בממשלה ה־22. חברת מזכירות מועצת הפועלות ואחר כך נעמת.
לפני עלייתה ארצה הייתה חברת המחתרת הציונית בעיראק.
נולדה ב־1926 במוסול שבעיראק לשמואל בנימין וספירה (שדירה) ארבילי, שמוצאם מהעיר ארביל בעיראק, למשפחה יהודית מסורתית בת שש נפשות, ללא זיקה לציונות.
למדה בבית ספר המקומי, יהודייה יחידה בכיתה שכל תלמידיה היו מוסלמים.
עם תום לימודי התיכון לימדה אנגלית בבית ספר לבנות.
אחר כך התקבלה ללימודים בבית המדרש הגבוה למורים ומורות בבגדאד, שם סבלה מאווירה עוינת ומבדידות.
משפחתה שמרה על קשרים טובים עם השכנים המוסלמים, אך היחסים הורעו בשנת 1941 בעקבות הפוגרומים של הפרהוד.
בשנת 1946 הצטרפה לגרעין התיישבות מחתרתי מטעם המוסד לעלייה ב', כחלק מפעילות התנועה הציונית בעיראק.
במחתרת שימשה מדריכה ורכזת, ופעם אחת נעצרה על ידי השלטונות בחשד לפעילות ציונית.
אחרי שחרורה הייתה נתונה למעקב ועל כן ביקשה לזרז את עלייתה לארץ ישראל, ועלתה באופן חשאי במסגרת מבצע מייקלברג, שהחל ב־20 באוגוסט 1947, יחד עם כחמישים חלוצים.
בני משפחתה עלו לישראל ב־1951, במבצע עזרא ונחמיה.
היא צורפה לגרעין אל על שבקיבוץ שדה נחום, שהיה לגרעין המייסד של קיבוץ נווה אור.
בשנת 1950 יצאה בשליחות מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית לסייע במחנה עולים בית ליד, ושם נחשפה לתנאי החיים הקשים של עולי ארצות האסלאם.
בשנת 1948 הצטרפה לאחדות העבודה והייתה חברת מזכירות סניף המפלגה ברמת גן.
התלוותה לסיורים במעברות שערך אברהם עבאס, אז יו"ר המחלקה לעדות המזרח במפ"ם.
בשנת 1956 התמנתה למנהלת המחלקה להכשרה ולעבודה במועצת הפועלות ביחד עם גניה פילניק.
בשנת 1959 קודמה לתפקיד יו"ר המחלקה, תפקיד שמילאה עד שנבחרה לכנסת.
בשנת 1960 החליטה מזכירות מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון לשריין עשרים אחוז מהמושבים בכנסת לנשים החברות במפלגה וכעשרה אחוזים מהמושבים ליוצאי עדות המזרח.
השתייכותה לשתי קבוצות מיעוט אלה קידמה את שיבוצה למקום העשירי ברשימת המפלגה לכנסת השישית, ובמקום ה־46 ברשימת המערך המשותפת לכנסת השישית.
ב-17 בינואר 1966 החלה לכהן בכנסת השישית, במקומו של השר חיים גבתי, שהתפטר לקראת מינויו לשר בממשלה כדי לפנות מקום לשושנה ארבלי-אלמוזלינו בכנסת.
במהלך כהונתה בכנסת שימשה בתפקידי יו"ר וחברה בוועדת העבודה, יו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה וחברה בוועדת הכנסת, ועדת חוץ וביטחון, ועדת הכלכלה, ועדת השירותים הציבוריים, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, ועדת החינוך והתרבות וועדת העלייה והקליטה, וסגנית יושב ראש הכנסת.
עם החוקים שפעלה לקידומם נמנים תיקונים לחוק הגנת הצרכן בכנסת השתים עשרה.
לפני הבחירות לכנסת העשירית, בהליך המאשר לחברי כנסת שכיהנו בה שתי קדנציות רצופות להיכלל שוב ברשימה לכנסת, זכתה ארבלי־אלמוזלינו בהצבעה חשאית במרכז "העבודה" למספר הקולות הגבוה ביותר.
הישג זה הובא בחשבון בעת סידור הרשימה לכנסת בידי הוועדה המסדרת וארבלי־אלמוזלינו שובצה במקום השני ברשימת המערך המשותפת עם מפ"ם.
היו שגרסו ששובצה במקום הגבוה והמפתיע בהצבעה וברשימה (לנוכח מיקומה הנמוך ברשימה במערכות בחירות קודמות) בשל הרצון לראות במקום גבוה ברשימה אישה ובת עדות המזרח, שתמכו ברובם בליכוד בראשות מנחם בגין.
בגין תקף אותה על אי־מחאתה כלפי נאום הצ'חצ'חים.
ארבלי־אלמוזלינו תמכה בעידוד נשים לעבוד מחוץ לביתן ולצורך כך פעלה לקידום לימודים והכשרה מקצועית לנערות ונשים, הקמת מעונות יום לילדי אמהות עובדות, וחקיקת חוקי מגן כדי להקל על נשים לעבוד.
בתפקידיה במועצת הפועלות ובכנסת, ובמיוחד כיו"ר ועדת העבודה בכנסת השישית והשביעית היא הקדישה מאמץ רב בכיוון זה.
בין השאר היא הציעה הצעת חוק למימוש שכר שווה לעובד ולעובדת, תיקון לחוק עבודת נשים המעניק שעות היעדרות מעבודה לנשים בהיריון ותיקון לחוק הביטוח הלאומי בכנסת השמינית, המקנה ביטוח נכות גם לעקרת בית.
ב־24 בספטמבר 1984 מונתה לסגנית שר הבריאות בממשלת האחדות הלאומית, שהייתה אז בראשות שמעון פרס, והייתה ממונה על השירותים הפסיכיאטריים, הסיעוד והגריאטריה ובריאות הציבור.
בתקופתה הוקם המטה למלחמה בסמים ואלכוהול.
עם הקמת ממשלתו של יצחק שמיר בהתאם להסכם הרוטציה, והחלטתו של מרדכי גור שלא לכהן בממשלה זו, מונתה ב־17 באוקטובר 1986 לשרת הבריאות, ובכך הייתה לאישה השנייה שכיהנה במשרת שר שאינה שר בלי תיק מאז גולדה מאיר (לפניה כיהנו כשרה בלי תיק שולמית אלוני ושרה דורון).
באותם ימים הייתה מערכת הבריאות נתונה במשבר כלכלי והיה עליה להתמודד עם גירעון ועם סכסוכי עבודה עם הרופאים והאחיות.
בתקופת כהונתה כשרת הבריאות אישרה את ביצועו של ניתוח השתלת הכבד הראשון בארץ, שעד אז נאסר בנימוקים הלכתיים על ידי הרבנות הראשית לישראל.
אף שהחזיקה בדעות שמרניות בנושאי בריאות, למשל כשתמכה בביטול הסעיף הסוציאלי להתרת הפסקת הריון, הכריעה בניגוד לעמדת הרבנים וקידמה את ביצועם של ניתוחי השתלות לב וכבד בישראל.
ב-1987 הצביעה בעד ביטול פרויקט הלביא.
כתגובה להתבטאותה בעניין ביטול פרויקט הלביא, בשנת 1988, ערב הכרזת המועמדים לרשימת המערך לכנסת השתים עשרה, הודיע לה פרס שהחליט לא לצרפה לממשלה החדשה.
בממשלה זו, בראשות יצחק שמיר, לא הייתה אישה בתפקיד שר, וכשהכריז פרס על המועמדים נשמעו צעקות חברי ופעילי המפלגה ש"אין ממשלה בלי אישה".
בזכות שליטתה בערבית השתתפה בפגישות עם נציגי מדינות ערב ופעלה במגזר הערבי־בדואי.
בשנת 1987 ביקרה בבית החולים שיפא שבעזה כחלק מפועלה לקידום התנאים הרפואיים ברצועה ונשאה נאום בערבית, שזכה לתהודה רבה בקרב האוכלוסייה המקומית.
חבר הכנסת עבד אל־והאב דראושה ביקש משמעון פרס למנותה לשרה, וזאת בנימוק שחרף חילוקי הדעות בתחום המדיני, אין עוררין על תרומתה לאור יחסה לאוכלוסייה הערבית.
ארבלי־אלמוזלינו נמנתה עם נצי מפלגת העבודה בתחום מדיניות החוץ והביטחון של ישראל.
היא התנגדה לאישור הסכמי קמפ דייוויד ונעדרה מההצבעה על הסכם השלום בין ישראל למצרים כדי לא להצביע בעדו.
היא הייתה פעילה בגיוס רוב לחוק רמת הגולן, בניגוד להחלטת הסיעה שלה.
סיום כהונתה בכנסת ופעילות ציבורית נוספת
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, ולאחר קרוב ל־27 שנות כהונה בכנסת ובממשלה, שובצה במקום לא ריאלי.
חברותה בכנסת הסתיימה ב־13 ביולי 1992, עם התכנסותה של הכנסת השלוש עשרה.
בשנת 2003 שובצה ברשימת העבודה לכנסת השש עשרה במקום 105 הסמלי.
אחרי פרישתה מהכנסת המשיכה למלא תפקידים ציבוריים בתחומי רווחה, בריאות וקליטת עלייה.
שושנה ארבלי־אלמוזלינו נפטרה ב־12 ביוני 2015, בתל אביב.
בעיר ראשון לציון נקרא רחוב על שמה.
בשנת 1955, בתפקידה כמזכירת מטה הבחירות של מפ"ם בסניפים המקומיים, הכירה את יו"ר המטה נתן אלמוזלינו, וב־1965 הם נישאו.
הוא היה אז אלמן ואב לשני בנים, לימים גזבר הסתדרות העובדים הכללית ולימים יו"ר רשת בתי הספר "עמל".
בעת כהונתה בכנסת ובממשלה היה יד ימינה וסייע לה בעבודתה לאורך כל העשייה הציבורית.
שושנה ארבלי־אלמוזלינו התגוררה בגבעתיים, והייתה בעלת אוסף בובות שצברה בכינוסים של ארגוני נשים בין־לאומיים.
האוסף התחיל במבצע חשאי שהשתתפה בו בשנת 1962, ובו הוצפנו מסרים בבובות והן הועברו ליהודי ברית המועצות הנצורים.
בשנת 2003 תרמה משפחתה כספים לתיאטרון גבעתיים, ואחד מאולמות התיאטרון נקרא על שם שושנה ונתן אלמוזלינו.
בכניסה לאולם מוצג מבחר מאוסף הבובות שלה.
באותה שנה הוענק לה תואר יקירת העיר גבעתיים.
שושנה ארבלי־אלמוזלינו, מהמחתרת בבבל לממשלת ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
שושנה בורוכוב הייתה בתו של דב בר בורוכוב, מאבות הציונות הסוציאליסטית.
נודעה בשל כך שבמשך 11 שנים הייתה בת זוגו של תומאס ג'יימס וילקין, קצין הבולשת של משטרת המנדט בארץ ישראל שנורה ונהרג על ידי אנשי לח"י בשנת 1944.
לרגל פעילותו הציונית נדד אביה של שושנה, דב בר בורוכוב, בין בירות אירופה.
בין היתר השתתף בקונגרס הציוני השביעי שנערך בשנת 1905 בבזל.
לפני נסיעתו לקונגרס נשא לאישה את ליובה, בת למשפחת רבנים שלמדה שפות באוניברסיטת מוסקבה.
בתום הקונגרס המשיך בנדודיו בין רוסיה לבין הבירות השונות.
בשנת 1909 הגיע לווינה ושהה בה עם אשתו ליובה עד לשנת 1914. בשנת 1912 נולדה להם שושנה בווינה.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר בורוכוב עם אשתו ובתו לאיטליה ומשם הפליגו לארצות הברית, שבה התגוררו בניו יורק.
עם פרוץ המהפכה ברוסיה ב-1917 חזר בורוכוב עם ליובה ושושנה לרוסיה.
אחרי מהפכת אוקטובר, בדצמבר 1917, נפטר בורוכוב בקייב מדלקת ריאות, והוא בן שלושים ושש.
בשנת 1925 עלתה ליובה, עם שני ילדיה, שושנה בת השלוש עשרה ודוד בן השמונה, לארץ ישראל והתגוררה עימם בדירה במעונות עובדים ברחוב דב הוז בתל אביב.
לפרנסתה עבדה האם תחילה בהנהלה הציונית ולאחר מכן בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
שושנה למדה בגימנסיה הרצליה וסיימה את לימודיה במחזור י"ח של הגימנסיה בקיץ 1930. מצבם הכלכלי של ליובה בורוכוב ושני ילדיה היה קשה, ושושנה, שרצתה להמשיך בלימודיה באוניברסיטה, נחלצה לעזרה וחיפשה מקום עבודה.
בעזרתו של יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי, השיגה שושנה עבודה כפקידה במרכז החקלאי.
להשלמת הכנסתה נתנה שיעורים באנגלית לילדי השכנים וכתבה כתבות ורשימות בענייני נשים בעיתון דבר.
באותה תקופה חיזר אחריה המשורר אלכסנדר פן, אך היא דחתה את חיזוריו אחרי שעמדה על הרגלי השתייה שלו ושמעה על חוסר נאמנותו לנשים.
תומאס ג'יימס וילקין נולד באנגליה בשנת 1909. הצטרף למשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנת 1930. בתחילה עבר קורס שוטרים ולאחר מכן שירת מספר חודשים במשטרת בית לחם.
במשך שמונה השנים שלאחר מכן שירת במשטרת יפו.
היכרותם – גרסת רם אורן
הסופר רם אורן תיאר בספרו "ימים אדומים" את סיפור אהבתם של וילקין ושושנה.
ההיסטוריונית דניאלה רייך, שספרו של רם אורן התבסס בין היתר על מחקר שערכה על קשריהן של נשים יהודיות עם קצינים בריטים, סיפרה לאתר ynet: "המילה פיקציה יכולה להתפרש כמשהו מצוץ מן האצבע, ובמקרה הזה אני מעדיפה להתייחס לזה כאל פיתוח ספרותי.
הקשרים בין שושנה בורוכוב לתומאס וילקין הם עובדה, אבל אנחנו לא יודעים למשל איך הם הכירו אז פה אפשרנו לעצמנו לדמיין.
הפרטים המהותיים בספר מדויקים, אבל כל מה שקשור לאווירה ולזרימה סיפורית שלא מהותי להיסטוריה ולא משנה אותה, הוא חלק מכתיבה ספרותית."
גרסתו של רם אורן בספרו על נסיבות ההיכרות היא כי לראשונה פגש וילקין את שושנה בורוכוב כאשר בסוף השבוע הראשון לשירותו ביפו יצא עם חבריו לסייר ברחובות תל אביב.
הם נכנסו לבית הקפה "תרשיש" ששכן מול קזינו גלי אביב.
שושנה ישבה ליד שולחן עליו כתבה מאמר לעיתון דבר.
שושנה משכה את תשומת לבו והוא ניגש להתוודע אליה, אך היא דחתה אותו מעליה, כשנתיים לאחר מכן הוא נתקל בה שנית במרץ 1933 בנשף פורים תרצ"ג של ברוך אגדתי שנערך בקולנוע עדן.
הוא ניגש אליה, הזכיר את פגישתם הקודמת, וניסה לקשור אתה שיחה, אך היא הגיבה בקרירות.
לאחר גמר התוכנית האמנותית החלה התזמורת בנגינה ומשתתפי הנשף החלו בריקודים.
וילקין חזר אל שושנה והזמין אותה לרקוד איתו.
תוך כדי הריקוד קשר עמה שיחה.
כשנוכח שהאנגלית שלה מצוינת, שאל אותה אם תוכל ללמד אותו את השפה העברית בתשלום.
שושנה השיבה כי תחשוב על כך ותודיע לו על החלטתה במכתב שתשלח אליו לפי כתובתו שימסור לה.
כעבור ימים אחדים שיגרה אליו מכתב בו הודיעה לו על הסכמתה ללמדו עברית והזמינה אותו לביתה.
כך החל קשר הזוגיות ביניהם שנמשך אחת עשרה שנים עד להריגתו על ידי לח"י בשנת 1944.
לאחר מספר חודשי לימוד אצל שושנה הגיע וילקין לרמת שליטה טובה בעברית.
הוא נהג לשבת בבתי קפה יחד עם יהודים ולאסוף כך מידע רב.
וילקין נחשב במשטרה הבריטית כקצין מצטיין וקיבל שלושה עיטורי הצטיינות.
בשנת 1938 עבר וילקין לשרת במטה הבולשת הבריטית בתל אביב.
כקצין בולשת השולט בעברית, נחשב וילקין כאויב מסוכן במיוחד של ארגוני המחתרת אשר העריכו את כישוריו וחששו ממנו.
וילקין היה מעורב בחקירתם בעינויים של חברי האצ"ל ולח"י ובמעצר מטה האצ"ל בשנת 1939, והיה יד ימינו של קצין הבולשת ג'פרי מורטון, אשר ב־12 בפברואר 1942 רצח ביריית אקדח את מפקד לח"י אברהם שטרן (יאיר).
בכל אותה עת הלכו והתהדקו קשריו עם שושנה.
דבר הקשר ביניהם היה ידוע ברבים, ושושנה קיבלה על כך איומים בעל פה ובכתב.
אחיה דוד לא ידע את נפשו, משום ששידר בשירות הקשר של ההגנה וחשש שווילקין יסגיר אותו.
מנהל המרכז החקלאי דרש ממנה לנתק את קשריה עם וילקין, וכשסירבה, פיטר אותה מעבודתה.
מקור פרנסתה היחיד נותר שיעורי האנגלית שנתנה לילדי השכנים.
בשנת 1943 עבר וילקין לשרת במטה הבולשת בירושלים כאחראי על המחלקה היהודית.
הוא התגורר במתחם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ברחוב שבטי ישראל בירושלים ובני הזוג לא הצליחו להיפגש תכופות כמקודם, אך אהבתם עמדה במבחן והם החליטו להינשא.
אנשי לח"י המשיכו לעקוב אחרי וילקין בירושלים במטרה להורגו כנקמה על רצח יאיר.
ב־29 בספטמבר 1944 הצליחו האורבים לירות בווילקין בלב ירושלים ליד הכנסייה הרומנית ולהורגו.
את דבר מותו בישרו לשושנה רופא וקצין שהגיעו לביתה.
לשמע הבשורה התעלפה שושנה והרופא הזריק לה זריקת הרגעה.
שלטונות המנדט ערכו לוילקין הלוויה בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון בירושלים, בה השתתפו מאות אנשים מראשי הממשל והמשטרה ובהם המזכיר הראשי של ממשלת המנדט (שהיה השני לנציב העליון בהיררכיה המנדטורית) וכן מפקד משטרת המנדט ג'ון מורי ריימר-ג'ונס.
בין ההולכים אחר ארונו הייתה גם שושנה.
היא התבוננה בארון כשדמעות בעיניה.
מפקד הבולשת ארתור פרדריק ג'יילס ניגש אליה, הביע השתתפות בצערה ונתן לה שרשרת כסף שנמצאה בין חפציו, והיא ענדה אותה על צווארה.
בינואר 2024 הוקרן בישראל סרט הקולנוע "שושנה", שהופק באיטליה ב-2023 עם אירינה סטרשנבאום בתפקיד שושנה בורוכוב ועם דאגלס בות' בתפקיד תומאס וילקין.
הבמאי הבריטי לא קרא את "ימים אדומים", לדבריו כדי להימנע מדמיון בין הסרט לבין הספר, אלא שאל את בני משפחתה של בורוכוב, אבל תשובתם הייתה ששושנה לא דיברה איתם על וילקין, ולא חלקה איתם זיכרונות מהקשר.
עקב כך בחר וינטרבוטום בחופש יצירתי כשביים וצילם את הסרט באיטליה.
לאחר מותו של וילקין הגיעה לשושנה האבלה הזמנה ממפקד הבולשת ג'יילס לבוא ללשכתו לפגישה עמו.
בפגישה הציע לה ג'יילס לנסוע לאנגליה להיפגש עם הוריו של וילקין.
היא נעתרה לבקשה ומפקד הבולשת ארגן את נסיעתה.
היא הגיעה לבית הוריו של וילקין בעיר , שם פגשה את הוריו ואחותו של וילקין וסיפרה להם על הקשר שלה עם וילקין.
אחותו של וילקין הציעה לה להישאר ולגור באלדבורו, אך היא דחתה את ההצעה ושבה לארץ ישראל.
בשנת 1945 נישאה שושנה לארתור שטראוס, יהודי שנולד בגרמניה בשנת 1901 ועלה לארץ ישראל בשנת 1935, שאותו הכירה בעת שנתנה לו שיעורים פרטיים בעברית.
בשנת 1948 נולדה לבני הזג בת, שנישאה לשאול משעל, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1994 נפטר ארתור, ובשנות חייה האחרונות התגוררה בבית אבות בכרמיאל, שם נפטרה.
שושנה הוכוולד, מאיירת ועורכת-לשון חרדית - שימשה בתפקיד עורכת העיתון "זרקור" במשך למעלה מ-30 שנה - משנת 1982 ועד 2015.
בשנת תשמ"ב, (1982) פרש הרב משה בן ישר, מתפקידו כעורך "זרקור", והוכוולד, שעבדה עד אז במשרדי "התנועה להפת יהדות" החליפה ואתו בתפקיד זה.
במסגרת תפקידה, קיבלה והכשירה לעבודה ב"זרקור" סופרות רבות, שלאחר מכן כתבו גם בעיתונים חרדיים אחרים, והשפיעו על ספרות הקריאה החרדית המתחדשת.
בין הסופרות - ע' בר-כוכבא; דבורה צוף; שרה קיסנר; חנה רגב ועוד.
תחת ניצוחה של שושנה הוכוולד גדל השבועון זרקור ל-32 עמודים, ועמד על מספר זה (מחוסר תקציב להגדלה נוספת) עד לפרישתה מתפקידה בטבת תשע"ה והעברת שרביט העריכה לסופרת לאה פריד.
עמה עבדה, לאורך כל השנים, הגרפיקאית שבי זינגר.
תבנית העיתון הייתה קבועה, יחסית, ומדורים רבים ומגוונים התחלפו במהלך שנות עריכתה.
הובילה את פרויקט "הזדמנות לשאול" - משאל שיטתי (ראיון כתוב) של סופרי "זרקור" ועובדיו בין השנים תשנ"א-תשנ"ו.
היא עצמה התארחה במדור זה אחרונה, בחורף תשנ"ו, ושם הסבירה את אופן עבודתה וריכוז הכנת העיתון.
איירה וערכה לשונית ספרים אחדים.
ריאיון עמה במסגרת המדור "הזדמנות לשאול"; זרקור, גליונות 20-21 תשנ"ו
שושנה בהט (י"ב בטבת ה'תר"ף, ינואר 1920, פולין – ה' בכסלו ה'תשנ"ה, נובמבר 1994, ישראל) הייתה לשונאית ומילונאית ישראלית, מחברת "מילון ההווה".
פרסמה ספרי לימוד, מילונים ומאמרים שונים.
שימשה בתפקידים בכירים באקדמיה ללשון העברית.
שושנה בהט (ברגשטיין) נולדה בשנת 1921 בפולין.
בשנת תרצ"ג (1932) עלתה משפחתה לישראל.
בבגרותה לימדה בבית הספר "מעלה" ובבית המדרש למורים "מזרחי".
בשנת תשכ"ד (1964) סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטה העברית בירושלים, והחל משנה זו עבדה בתור מזכירה מדעית באקדמיה ללשון העברית במשך כעשרים ושבע שנים, וריכזה את רוב ועדות המינוח המקצועיות באקדמיה ואת ועדת הדקדוק.
ערכה במשך שנים רבות את עלוני "למד לשונך" המוצאים על ידי האקדמיה ובשנות עבודתה האחרונות ערכה את כתב העת "לשוננו לעם".
שימשה חברת הוועדות למונחי המיקרוביולוגיה והפסיכולוגיה והוועדה למילים בשימוש כללי.
בשנת תש"ן (1990) סיימה את עבודתה באקדמיה ופרשה לגמלאות.
באותה שנה, בתאריך ה' בשבט נבחרה בהט לחברה-יועצת.
לקראת סוף ימיה החלה לעבוד על מילון ההווה יחד עם ד"ר מרדכי מישור, אולם לא זכתה לראותו יוצא לאור.
שושנה בהט נפטרה ב-ה' כסלו תשנ"ה (נובמבר 1994), הותירה אחריה בן יחיד - עמיהוד (עודי) בהט, לימים ראש הצופים הדתיים.
אחיה איתן אבניאון הוא מילונאי ומו"ל שכתב את מילון ספיר המבוסס על מילון ההווה של בהט.
שנים רבות ניהל את תחומי הכספים והביטוח במשרד האוצר ובחברות במגזר ההסתדרותי.
אחיה חיים ברגשטיין עמד בראש הפעילות הבינלאומית של בנק הפועלים.
מילון הכתיב חסר הניקוד, 1977
מילון ההווה, הוצאת מעריב ובית ההוצאה לאור איתיאב, תשנ"ה 1995
דרכה של האקדמיה ללשון העברית בחידושי מילים, לשוננו לעם לח, ט–י (תשמ"ז)
על ענייני ניסוח או ניסוח ענייני, לשוננו לעם לח, ט–י (תשמ"ז), עמ' 532–551
שתי גישות לחידושי לשון, עם וספר, ביטאון ברית עברית עולמית, סדרה מחודשת, חוברת א (תשמ"א, 1981)
פרקים בעברית לתקופותיה - אסופת זיכרון לשושנה בהט, משה בר־אשר, האקדמיה ללשון העברית, תשנ"ז 1997
שושנה ברמן לבית שמידט (נולדה ב-15 במרץ 1934) היא שופטת בית המשפט המחוזי בדימוס.
חצי יובל שנים ישבה על כיסא המשפט, תחילה בבית משפט השלום ברחובות, מאז מינויה בחודש מאי 1968 ובהמשך, מאז 1980 בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
במקביל, בשנים 1978 עד 2008 שימשה כמרצה למשפט מינהלי, חקלאי, איכות הסביבה וביו-משפט במחלקה לכלכלה, בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
במשך שנים אחדות שימשה גם כמרצה ל"משפט ואמנות" באקדמיה בצלאל לאמנות ועיצוב וגם בבית הספר הגבוה "שנקר" בעיקר בתחום הקניין הרוחני.
מאז פרישתה משמשת כשופטת בבית הדין הציוני העליון וגם עוסקת במחקר משפטי אקדמי בפורומים בינלאומיים.
משמשת כחברה בוועדה לביו-אתיקה ליד האקדמיה הלאומית למדעים ומכהנת כיו"ר הוועדה לאתיקה רפואית של בתי חולים אסותא .
בוררת, מרצה בתחום הקניין הרוחני ובסוגיות בביו-אתיקה.
נולדה בפינסק בפולין (כיום בבלארוס).
הוריה מלכה וחיים שמידט היו בעלי בית מלון, מה שגרם להגליית המשפחה ביוני 1941 לסיביר על ידי הקומוניסטים, אשר ראו אותם כמשתפי פעולה קפיטליסטים.
השהות בסיביר נמשכה עד 1946, ואז הועברה המשפחה למחנות העקורים בגרמניה.
שם למדה ברמן הנערה קצרנות, תפירה וכל שניתן היה ללמוד.
ב-29 באוגוסט 1949 עלתה המשפחה ארצה.
בהיותה נערה בת 15 התפרנסה כפקידה בעיתון על המשמר ומעבודות נוספות, כשבשעות הערב המשיכה בלימודי התיכון בגימנסיה השכלה בתל אביב.
שירות צבאי, לימודי משפטים, התמחות
ב-1952 התגייסה ברמן לשירות המשפטי בצה"ל, וב-1953 סיימה קורס קצינות קרביות.
במהלך השירות ברמן המשיכה בלימודיה וסיימה את הפקולטה למשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב בשנת 1955.
ברמן התמחתה במשרדו של עו"ד יצחק אדרת בתל אביב, אצל השופט מיכאל הרפזי בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וסיימה את התמחותה במשרד כונס הנכסים הרשמי בתל אביב.
קיבלה את רישיון עריכת הדין בדצמבר 1957. בעשר השנים הבאות, עבדה ברמן כעורכת דין במשרד משה מרון.
בין השנים 1963 ל־1967 שימשה ברמן גם ככתבת לענייני משפט בעיתון "הארץ".
ב־1968 נבחרה לכהונת שופטת בבית משפט השלום ברחובות.
ב־1980 נבחרה לכהונה בפועל כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, וב־1981 לכהונת שופטת, עד לפרישתה ב־1993.
עבירות צווארון לבן - הרשעתו של דוד בלאס, שהיה ידוע כ"מלך השוק האפור", שהואשם במירמה בכספי התנועה הקיבוצית 1988
על אריה גולדין - לשעבר מנכ"ל כלל אינווסטמנט, גזרה ברמן 6.5 שנות מאסר, שהוחמרו לאחר מכן בערעורו לעליון
בוררות בתביעות הפיצויים כנגד הרשות השנייה.
עבירות סמים - יצרן הסמים רחמילביץ נשלח על ידה ב 1987 ל 9 שנות מאסר.
מעמד אישי - בהחלטה תקדימית ומהפכנית באותה עת פסקה ברמן מזונות שהגישה אישה, אף שהודתה בקיום יחסים מחוץ לנישואין.
ברמן עסקה בפעילות ציבורית במהלך שנותיה כשופטת וגם לאחר פרישתה:
בשנים 1994–1998 שימשה בוררת לעניין קביעת הפיצויים לערוצי התקשורת, שנפגעו מהקמת ערוץ 2 וקבעה בהכרעתה את אופן חלוקת הפיצויים בסך 7 מיליון שח שהוטלו על פי חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
1986–1973 יו"ר ועדת הפרויקטים בתיאטרון ומחול בקרן התרבות אמריקה-ישראל
1982–1987 חברת הוועדה המייעצת לעניינים אקדמיים בסמינר זלצבורג ללימודים אמריקאים בזלצבורג, אוסטריה
החל משנת 1996 חברה בבית המשפט העליון הציוני הבינלאומי של ההסתדרות הציונית העולמית
בשנים 1982–2007 הייתה ברמן עמיתת מחקר במכון מקס פלאנק במינכן, גרמניה, העוסק בקניין רוחני.
חקרה והתמחתה בנושא הזכות המוסרית של אמנים על יצירותיהם והשתתפה בכנסים בינלאומיים רבים בתחומי משפט בינלאומי פרטי, פטנטים, זכויות יוצרים, והשבת רכוש יהודים שנגזל על ידי הנאצים.