tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום לימודיו נסע ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה (1895–1897), ובהמשך סיים לימודים בבית ספר גבוה לטלגרף בווינה.
בשנת 1905 נישא לחוה קרן, ובני הזוג היו הורים לארבע בנות.
משנת 1908 עבד כפקיד הדואר הקיסרי בצ'רנוביץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגורר בווינה, ולאחר מכן שב לצ'רנוביץ (כעת תחת שלטון רומניה) ועבד בה כמנהל מרכזייה.
בשנת 1941, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש עם יתר יהודי בוקובינה לטרנסניסטריה.
הוא שרד את המלחמה, ובסופה שב לצ'רנוביץ.
הוא דחה הצעה לקבלת קתדרה באוניברסיטה, והעדיף לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו אדית אופשיץ ועדה גלנץ (בנותיו האחרות, אורנה טַלמצקר ואלפרידה קליפֶר, נותרו ברומניה).
בארץ התגורר תחילה במעון עולים, עבר לדירת-חדר בשכונת בית מזמיל (קריית היובל) בירושלים, אחר כך עבר לבית אבות של מלב"ן בנתניה, ומסוף שנות ה-50 התגורר עם אשתו בדירה צנועה ברמת גן.
נפטר בסוף שנת 1968, בשנתו ה-91. נטמן בבית הקברות קריית שאול.
וינינגר למד בווינה בתקופה שבה נוסדו במרכז אירופה אגודות הסטודנטים הציוניות, התכנס הקונגרס הציוני הראשון ונוסדה ההסתדרות הציונית.
וינינגר, שהצטרף לתנועה הציונית, נוכח לראות שחבריו הסטודנטים היהודים מלאים רגשי נחיתות אל מול הגויים ומתביישים במוצאם היהודי, לעיתים עד כדי אנטישמיות מופנמת.
הוא ביקש להראות להם כי העם היהודי הוציא מתוכו אנשי שם רבים וגדולים: סופרים ומשוררים, אמנים, מדענים, רופאים, פוליטיקאים ומנהיגים, אנשי צבא ועוד; וכציוני, ביקש להוכיח כי היהודים הם עם שתרם רבות לעולם, ועל כן הוא ראוי לחיים לאומיים מתוקנים ולעצמאות לאומית.
לפיכך החליט להכין "ביוגרפיה יהודית לאומית", שתקבץ ערכים רבים על האישים היהודים הבולטים לאורך הדורות – מעין פרויקט לאומי יהודי כדוגמת הלקסיקונים הלאומיים שראו אור באותה העת באירופה, כגון "לקסיקון ביוגרפי של האימפריה האוסטרית" () בן 60 הכרכים של קונסטנטין פון וּורְצְבַּך (Wurzbach), שהתפרסם לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19.
בראשית דרכו כתב על כך למקס נורדאו, מראשי התנועה הציונית, וזה השיב לו כי מדובר בפרויקט שעשוי להיות בעל ערך הן לאדם הפשוט והן לאיש האקדמיה.
כבר בשבתו בווינה החל וינינגר לאסוף חומרים ביוגרפיים, והקדיש את מרבית שעות הפנאי שלו לעבודה מדעית ושיטתית.
בשובו לבוקובינה, כתב לאנשי אקדמיה ולמוסדות מדעיים שסבר כי יוכלו לסייע לו בעבודתו, ביקש וקיבל חוות דעת על אילו אישים ראויים להופיע בלקסיקון, נסע לספריות וארכיונים, ליקט מידע מעיתונים ורכש אנציקלופדיות ופרסומים שונים.
בקיץ 1914 פרסם בהוצאה עצמית את הכרך הראשון של "לקסיקון ביוגרפי של אנשי-השם היהודים מכל הזמנים והארצות".
בתום המלחמה, בשנת 1918, השלים וינינגר את מלאכת כתיבתם של שבעה כרכים.
הוא ביקש לקבל גושפנקה אקדמית יהודית, ומסר את כתב היד לכמה מגדולי הדור בווינה – פרופ' הרב שמואל קרויס מבית המדרש לרבנים בווינה (לימים רקטור המוסד), לרב ד"ר דוד פויכטואנג (לימים הרב הראשי לווינה) ולפרופ' מקס נויבורגר.
הללו קבעו כי הלקסיקון הוא "מפעל אדיר שיהיה לפאר עמנו, ויעורר אותו ללמוד את עברנו המפואר ולהתעניין בו...
מפעל שכמוהו טרם נעשה אצלנו.
עם כל הסמכות המדעית הנתונה בידינו, אנחנו ממליצים בכל לשון של המלצה לסייע בפרסום לקסיקון זה".
כתב היד זכה לשבחים מאישים נוספים, בהם ד"ר יעקב יצחק נימירובר מרומניה, אך לא נמצא מי שיממן את הוצאתו לאור.
לבסוף פגש וינינגר בסוחר גרביים יהודי אמיד מחמניץ שבסקסוניה שהסכים להשקיע 4,000 דולר בהוצאת הלקסיקון, אשר הספיקו להדפסת הכרך הראשון, בשנת 1925, שראה אור תחת הכותרת: "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה: קורות חייהם של גברים ונשים יהודים בולטים מכל הזמנים והארצות: ספר עזר לעם היהודי ולידידיו".
וינינגר ציין כי הלקסיקון נועד לשמש "מפתח להבנת ההיסטוריה היהודית" דרך "ביוגרפיה של הגברים והנשים החשובים ביהדות".
הלקסיקון זכה להערכה, ואת הדפסת הכרכים הבאים מימן וינינגר באמצעות החתמת כ-300 מנויים, ששילמו מראש.
עד שנת 1936 ראו אור שבעת כרכי "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה", מאל"ף עד ת"ו.
הלקסיקון, שבראשיתו נועד להכיל כ-8,000 ערכים ביוגרפיים, מנה בסופו של דבר יותר מ-12,000 ערכים.
נכללו בו גם אישים ממוצא יהודי, דהיינו אישים שרק אביהם יהודי, אישים שנטבלו בילדותם לנצרות או יהודים מומרים, כגון היינריך היינה והוגו פון הופמנסתאל.
בראיון שנערך עמו בערוב ימיו, תלה זאת וינינגר בכך ש"ראש יהודי ודם יהודי עומדים לעולם, – אפילו יתנצר האיש מיליון פעם, זה לא יועיל לו".
הלקסיקון התבסס על מקורות בני-סמכא ככל הניתן.
המקורות שבהם השתמש וינינגר מצוינים בסוף כל ערך, וכן בסוף כל כרך במקובץ.
נראה כי עורכי "אנציקלופדיה יודאיקה" נעזרו בלקסיקון של וינינגר; הוצאת "אשכול" של נחום גולדמן הייתה בין מנוייו.
כשנכנס הצבא האדום לבוקובינה במלחמת העולם השנייה, הגיעו לביתו מדענים סובייטים בלוויית אנשי צבא ובחנו את ספריו וכתביו.
כאשר מצאו תחת האות 'B' את הערך "לאון ברונשטיין" (טרוצקי), הציעו לווינינגר לגנוז מטעמי זהירות את הכרך כולו.
לצד זאת, מלומדים סובייטים שהתעניינו בעבודתו הציעו לו את עזרתם בהספקת חומרים הדרושים לפועלו.
לבקשתו, סופק לו חומר ביוגרפי רב ויקר-ערך על סופרים, אנשי אקדמיה, מדינאים וגנרלים יהודים בברית המועצות.
וינינגר התמיד לאורך השנים במחקרו, והוסיף לעדכן ולהרחיב את הלקסיקון.
כשעלה לישראל הביא עמו את הלקסיקון וכ-50 ק"ג של חומר בכתב יד, המכיל יותר מ-15,000 ביוגרפיות נוספות, והוא המשיך בעבודתו בארץ אף בשנות ה-80 לחייו.
חרף הבטחותיהם של אנשי האוניברסיטה העברית בירושלים שהכירו והעריכו את מפעלו, וינינגר לא זכה לתמיכה כספית משמעותית, ולא עלה בידו להוציא את "הביוגרפיה הלאומית" בתוספת הערכים שבכתב יד, או לתרגמה לעברית או אנגלית.
גם את שאיפותיו להוציא לקסיקון ביוגרפי של אישים יהודים סובייטים, מונוגרפיה על מצביאים יהודים בצבאות העולם וכן מונוגרפיה על ההיסטוריה של יהודי גוּרָה הוּמוֹרָה, לא הצליח להביא לידי מימוש.
חרף זאת, המגנום אופוס של וינינגר – "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה", בת כ-4,500 עמודים, פרי עבודתו של מחבר יחיד, שפעל ללא תמיכה מסודרת – נותרה הלקסיקון הביוגרפי היהודי הגדול ביותר שיצא עד כה.
כתב ידו של וינינגר שמור כיום בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי שבספרייה הלאומית בירושלים.
שלמה יוסף הֶרבֶּרג (כ' בתשרי תרמ"ה, 9 באוקטובר 1884, ולָדיסלָבוב (נוישטדט-שירווינדט), פלך סובאלק, האימפריה הרוסית (פולין-ליטא) - כ"ו באדר תשכ"ו, 18 במרץ 1966, תל אביב) היה משורר, סופר ומתרגם עברי.
מראשוני המתרגמים העבריים המקצועיים בארץ ישראל.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תשי"ט.
האח היה אריה (לייב) גרברג עלה לארץ ב-1966 ונפטר בכ"ז באב תשל'ד וקבור בסגולה פתח תקווה.
אריה קבור ליד בנו יצחק.
אשתו של אריה גיטה גרברג טמונה בבית העלמין היהודי בווילנה.
שלמה יוסף בן גרשון הרברג נולד בסתיו 1884 בעיירה ולָדיסלָבוב (מפולנית: Władysławów; לימים ניישטוט שָאקי; כיום קוּדירקוֹס נאומייסטיס, Kudirkos Naumiestis) שליד העיר שאקי בפלך סובאלק שבמערב האימפריה הרוסית, באזור פולין-ליטא.
קיבל חינוך תורני מסורתי ב"חדר" ולאחריו התחנך בישיבות החשובות של ליטא, ישיבות סלוֹבּוֹדקָה, טֶלז וווֹלוֹז'ין.
לאחר מכן הכשיר עצמו בהשכלה כללית, למד שנתיים ב"קורסים הפדגוגיים" העבריים למורים של אהרן כהנשטם ושלום יונה טשרנא בגרודנו, והוסמך להוראה.
נישא למרים אורינובסקי, גננת, מחלוצות גן הילדים העברי.
כציוני, ביקש לעלות לארץ ישראל.
הוא הגיע לעיר קושטא שבטורקיה, וב-1920 הצליח לעלות ארצה הודות להשתדלותו של אהרן זאב בן-ישי, שעמד בראש קבוצת החלוצים שהמתינו שם לקבל סרטיפיקטים, אצל ראש ועד העלייה זאב טיומקין.
בארץ עבד תחילה במשך שנים אחדות כמורה בבתי ספר שונים בפתח תקווה ובתל אביב.
אחר כך התמסר לעבודת התרגום, והיה מראשוני המתרגמים המקצועיים לעברית.
תרגם משפות שונות (בעיקר מרוסית ומגרמנית, וגם מאנגלית, מיידיש ועוד).
תרגם קרוב ל-40 ספרים, בהם ספרות יפה (רומנים וסיפורים), ספרות ילדים וספרי עיון.
בנוסף, שלח ידו בעבודה ספרותית מקורית.
יצירותיו הראשונות הופיעו ב-1902 בעיתון הילדים "עולם קטן" שיצא בוורשה.
פרסם שירה, פרוזה ורשימות בעיתונים וכתבי עת שונים, בהם "הדים", "מאזנים", "הפועל הצעיר", "העולם", "הארץ", "דבר", ובמאספים.
בערוב ימיו כונסו יצירותיו לספרו "במעגל" (תל אביב: מחברות לספרות, 1963).
בשנת 1960 הוענק להרברג פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (ספרות יפה) לשנת תשי"ט, על תרגום "עוּל ימים" ("המתבגר") לדוסטויבסקי.
הרברג התגורר עם אשתו ברחוב חיסין 22 בתל אביב.
בשנותיו האחרונות התגורר בגפו בדירת חדר שבבעלותו בשדרות בן ציון 21 בתל אביב.
נפטר באביב 1966. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
במעגל: שירים, שירים בפרוזה ורשימות, תל אביב: מחברות לספרות, 1963.
ל' טולסטוי, סונאטת קרויצר: רומן; תרגם: ש' הרברג, ירושלים: מצפה ('ספרית מצפה: ספרי פרוזה'), תרפ"ז 1926. (מרוסית)
מכסים גורקי, פומה גורדייב; תרגום: ש' הרברג, 2 כרכים, ירושלים: מצפה ('ספרית מצפה: ספרי פרוזה'), תרפ"ז.
ח' חיסין, מיומן אחד הבילו"יים; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל – ועדת התרבות, תרפ"ח.
אברס, בת-פרעה: רומן היסטורי; תרגם: ש.
הרברג, 2 כרכים, תל אביב: אמנות, תרפ"ח.
דוסטויבסקי, אידיוט: רומן; תרגום ש' הרברג, 2 כרכים, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תרפ"ט.
פ"מ דוסטויבסקי, שדים: רומן; ש' הרברג, 2 כרכים, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תר"ץ.
הרברג, 3 כרכים, תל אביב: אמנות, תר"ץ.
רות רולד, ינקו – הנער ממקסיקו; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, 1931. (לילדים)
פ"ק שוברט, ואף על פי כן – נוע תנוע; תרגם: ש' הרברג, 2 כרכים, תל אביב: אמנות ('ספריה לכל'), תרצ"ב.
אסד ביי [=לב נוסימבאום], דם ונפט במזרח; תרגום: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, תרצ"ג.
סיגורד וסלי כריסטיאנסן, שנַים חיים ואחד מת: רומן; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, תרצ"ד 1933.
ארנבורג, חזית מאֻחדת; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: א"י שטיבל, 1933. (מרוסית)
צווייג, מרי אנטואנט תרגום מגרמנית: ש' הרברג, 2 כרכים, תל אביב: מצפה, תרצ"ד.
מכסים גורקי, מפעל בית ארטמונוב תרגם מרוסית: ש' הרברג, תל אביב: א"י שטיבל, 1934. (מרוסית)
צ'רנוב, זרמים בסוציאליזם; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל ('הספרייה למדריך'), תרצ"ה.
(חוברת א: "המרכסיזם הקלאסי: קואליציוניזם וסוציאל-רפורמיזם") (מרוסית)
סילנפאה, סיליה השפחה: רומן; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, תרצ"ה.
אלי ברטה, תלמידות; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה.
מרים זינגר, מטוס בארץ; תרגם מכתבי יד: ש' הרברג, תל אביב: א"י שטיבל, 1936. (סיפור לילדים) (מגרמנית)
א"ל וויניטש, ידידות שנפסקה: רומן; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, תרצ"ו.
(מאנגלית) (מהדורה נוספת: תל אביב: עידית, תשט"ו.)
יעקב דינזון, הרשלה: ספור; תרגם: ש' הרברג, 2 כרכים, תל אביב: מצפה, 1937. (מיידיש)
יעקב דינזון, שתי אמות: רומן; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, 1937. (מיידיש)
(מגרמנית) (בעריכה חדשה מאת יותם ראובני: ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ו.)
יום טוב בטו, דון יוסף נשיא: פרשת חיים; תרגם מכתב היד הגרמני: ש' הרברג, תל אביב: מסדה; בסיוע מוסד ביאליק ('ספרית רמון'), תש"ב.
יעקב לשצ'ינסקי, היהודים ברוסיה הסובייטית: ממהפכת אוקטובר עד מלחמת העולם השניה; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: עם עובד, תש"ג.
אלי ברטה, ג'ואנה מקסיקנית קטנה ולורי הכושית הקטנה: ספורי ילדות קטנות; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: מצפה, תש"ד.
גורקי, ספורי מעשיות על איטליה; תרגם: ש.
הרברג, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ה.
ו"ר ויליאמס, יסודות עבודת האדמה; תרגם מרוסית: ש' הרברג; ההגהה ועריכת המונחים החקלאיים בידי אוריה פלדמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ו.
בוגדנוב, תורת הכלכלה המדינית; תרגם מרוסית: ש' הרברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ו.
משה מנדלסזון, ירושלים; כתבים קטנים בענייני יהודים ויהדות; עם מבוא מאת נתן רוטנשטרייך, תל אביב: מסדה; 'לגבולם' בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ז.
("ירושלים" תרגם מגרמנית: ש' הרברג; כתבים קטנים: י"ל ברוך)
טימרמנס פיטר ברויגל תרגם: שלמה הרברג, תל אביב: עם עובד ('ספרית שחרות'), תש"ח.
ליאונוב, הגנב: רומן; תרגם: ש' הרברג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לדור'), תש"ט.
ק"א טימירייאזוב, צ' דרווין ותורתו; מרוסית: ש' הרברג; עריכה מדעית: ד' זיצק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י.
מאקסים גורקי, קלים סאמגין: רומאן; מרוסית: ש' הרברג, 3 כרכים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: לכל'), 1950–1951.
ט"ד ליסאנקו, אגרוביולוגיה; עריכה מדעית: ש' הורביץ; תרגמו: ש' הרברג, א' ראובני, ש"א, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ב.
א' וינוגראדוב, שלושת צבעי הזמן: רומאן; עברית: ש' הרברג, א' גלבוע, 2 כרכים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: לכל'), 1952–1953. (מרוסית)
גורקי, כתבים; התרגום בידי מתרגמים רבים, 3 כרכים, מרחביה: ספרית פועלים ('ספרי מופת'), 1953–1959 – הרברג תרגם את "אוניברסיטאות שלי", בכרך ב, 1954; ואת "פומה גורדיב" ו-"בית ארטאמונוב", בכרך ג, 1959.
מרטין אנדרסן-נקסה, פלה הכובש; עברית: ש' הרברג, 4 כרכים, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: לכל'), 1955.
דוסטויבסקי, עול ימים ("המתבגר"): רומן; מרוסית: ש' הרברג, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ט.
אבנר הולצמן ויצחק כפכפי (עורכים), כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון), 10 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996–2011 – כרך י: אבנר הולצמן (עורך), מאמרים ביידיש, מאמרים בגרמנית, הגיגים מן היומן; תרגמו: יצחק כפכפי, שלמה הרברג, מ"ז ולפובסקי, יוסף אבן, 2011.
שלמה המלך והדבורה היא מעשייה נודעת, שנכללת באגדות "ויהי היום" מאת חיים נחמן ביאליק.
דבורה עוקצת בשוגג את שלמה המלך.
כשמתעורר זעמו, היא מבקשת ממנו שיחוס עליה ומבטיחה להשיב לו טובה.
שלמה המלך מזלזל בהבטחתה אך משחרר אותה.
לאחר זמן מה, מגיעה מלכת שבא לארמון המלך וחדה לו חידות.
שלמה פותר את החידות בהצלחה, עד שמגיעה החידה האחרונה: איזה מבין זרי-הפרחים שהוצבו לפניו אמיתי ולא מלאכותי.
הדבורה מסייעת לשלמה להשיב נכונה ובכך מקיימת את הבטחתה ומוכיחה שגם דבורה זעירה יכולה לסייע למלך.
נוהמי: המלך שלמה והדבורה, מעובד על ידי מ.
חיים נחמן ביאליק: "שלמה המלך והדבורה", בתוך: שלמה מלך החיות והעופות, דביר, תרפ"ח.
חיים נחמן ביאליק: "שלמה המלך והדבורה", בתוך: ויהי היום, דביר, תרצ"ד.
חיים נחמן ביאליק: "שלמה המלך והדבורה", בתוך: מאגדות המלך שלמה, דביר, תשל"ג.
אוריאל אופק: שלמה המלך והדבורה, עופר, תשל"ה.
(מהדורה נוספת בשנת 2011, איורים: אבי כץ)
ארז שלמה הלברנץ (העלבראנץ; 5 בנובמבר 1962 - 7 ביולי 2017) היה מנהיג הכת לב טהור.
בסוף שנות ה-90 גורש מארצות הברית והשתקע עם קהילתו בקוויבק שבקנדה.
לאחר הסתבכויות עם רשויות החוק בקנדה בשל חשד להתעללות בילדים, הוא וקהילתו נמלטו לגואטמלה.
שלמה הלברנץ נולד כארז שלמה אלברנס, בן למשפחה חילונית.
אביו ממשפחה ספרדית שמוצאה ביוגוסלביה.
האב אמנון שירת בצה"ל כצנחן ונישא ליוכבד בקיבוץ חולתה.
כעבור זמן עברה המשפחה לשכונת קריית היובל בירושלים, שם נולד ארז שלמה (השם שלמה הוא על שם סבו שלמה אלברנס).
בנערותו החל בתהליך של חזרה בתשובה.
הוא החל ללמוד בישיבת איתרי בשכונת בית צפאפא בירושלים.
בתחילת שנות ה-80 נישא למלכה אזולאי, בת קריית אתא.
לאחר חתונתו הוא קיבל את הנהגתו של הרב אליעזר שלמה שיק מברסלב.
בגיל 20 החל להתקרב לחסידות סאטמר.
הוא שינה את שמו לשם אשכנזי, הלברנץ, הדומה בצלילו לשם משפחתו המקורי, וכמו כן החל להשתמש בשמו השני, שלמה.
באמצע שנות ה-80 הקים את ישיבת "לב טהור" בשכונת בית ישראל בירושלים.
הוא החל לרכז סביבו אוהדים וחסידים.
את ישיבתו ניהל בדרכה של חסידות סאטמר עם הדגשים בולטים נגד הציונות ומדינת ישראל.
בשנת 1990, לאחר שנפתחה נגדו חקירה בחשד לשיתוף פעולה עם גורמים איסלאמיים בעבירות הקשורות לביטחון המדינה, נמלט הלברנץ לארצות הברית יחד עם כמה עשרות מתלמידי ישיבת לב טהור.
הנערים הוברחו מישראל בדרכונים מזויפים ונגד הלברנץ נפתחה חקירה נוספת בגין חטיפה.
הלברנץ השתקע בעיירה מונסי שבמדינת ניו יורק.
כעבור זמן קראו רבני מונסי (האדמו"רים מקאשוי ומויזשניץ) להחרים את הלברנץ ולהיזהר מחטיפת ילדים בעיירה.
בשנת 1994 נעצר הלברנץ על ידי ה-FBI בחשד לחטיפת הילד שי פימה בן ה-13. לאחר משפט ארוך שבמהלכו נוספו תלונות על החזקת קטינים וחטיפתם בניגוד לרצונם, הורשע הלברנץ ונידון למאסר.
בסוף שנות ה-90 הוחלט לגרש את הלברנץ מארצות הברית לישראל.
הוא השתקע עם קהילתו בעיירה סנט אגט במחוז קוויבק שבקנדה.
בשנת 2012 שוב עלה שמו לכותרות, בעקבות כתבות ותחקירים בתקשורת הישראלית.
כמה חברים לשעבר בקהילתו טענו כי הלברנץ שולט בהם בכוח, מפריד גברים מנשותיהם, ואוסר אכילת עופות ובשרים וכן מיני דגן מחשש שהונדסו גנטית.
בנות מגיל 3 מחויבות ללבוש שאלים, גיל הנישואים נמוך מאוד, גירושים בין בני זוג נעשים ללא מתן גט, התפילות נמשכות ימים שלמים ועונשי מלקות וכדומה מוטלים על חברים "סוררים" בקהילה.
כאשר הלברנץ חשד שחל רפיון בנאמנותו של אחד מחסידיו כלפיו, הוא הורה לו ליטול תרופות פסיכיאטריות.
לדבריהם, הלברנץ טען שהוא גלגול נשמתו של רבי שמעון בר יוחאי ועל אף שהלברנץ נולד למשפחה ספרדית, מאמינים בני הכת כי הוא נצר למשפחת הרבנים האשכנזית 'הילברון'.
במאי 2013 פורסם באתר בחדרי חרדים כי מלכה, אשתו של הרב הלברנץ, נמלטה לישראל והושמעה הקלטה שבה היא מתארת אלימות כלפיה.
עם זאת, בתגובה לאתר היא הכחישה כי נמלטה ואמרה שהגיעה מסיבות רפואיות.
באותה שנה החלו בקנדה הליכים משפטיים כנגד קהילתו של הלברנץ.
בשנת 2014 עברה הקהילה לגואטמלה, שם עברה כמה מקומות, עד שלבסוף קנתה שטח מבודד בעיירה אורטוריו שבמחוז סנטה רוסה.
גם שם התחוללו חיכוכים בין השלטונות ובין הקהילה.
ביוני 2017 עבר הלברנץ עם חלק מקהילתו למדינת צ'יאפס במקסיקו.
זמן קצר לאחר מכן, ב-7 ביולי 2017, טבע למוות, כשטבל בנהר בערב שבת.
הוא נקבר בשטח שקנתה קהילתו בגואטמלה.
הלברנץ כתב 6 ספרים שבהם פרש את משנתו.
3 ספרים פורסמו לציבור הרחב: פתח הצלה 1993 - עידוד הגירה מישראל.
דרך הצלה 2000 - עידוד הגירה מישראל.
3 ספרים לא פורסמו ונותרו "סודיים": נוסח התבוננות - סדר תפילה לאנשי הכת.
הערת כליא עורב - על זיופים בספרי קודש.
בתולה בהינומא - כיסוי ראש לבנות מגיל 3.
שלמה הלל בלונדהיים (י"ב בניסן ה'תרע"ח - ט"ו בניסן ה'תשע"ח ; 25 במרץ 1918 - 31 במרץ 2018) היה רופא בכיר וחוקר בתחום המטבוליזם.
מראשוני חוקרי המטבוליזם בישראל ומחלוצי המחקר בהשמנה.
בלונדהיים הקים בבית חולים הדסה את המרפאה, המעבדה, והיחידה המטבולית הראשונות בישראל.
בלונדהיים נולד בשנת 1918 בבולטימור שבארצות הברית למשפחה יהודית גרמנית ותיקה.
אמו, רוז ג'יין, הייתה מורה בבתי ספר ציבוריים בניו יורק ונמנתה על הגרעין המייסד של ארגון נשות הדסה.
אביו, דוד שמעון בלונדהיים, שהיה פרופסור לפילולוגיה של השפות הרומאניות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, היה ממניחי היסוד למדעי היהדות בארצות הברית ואחד ממקימי התנועה הציונית שם.
בלונדהיים התחנך בניו יורק, ולמד רפואה באוניברסיטת קורנל.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, שרת במלחמת העולם השנייה כרופא בצבא ארצות הברית.
הוא השתתף בפלישה לצרפת, בקרבות ביערות הארדנים ובכיבוש גרמניה, זכה לעיטור "כוכב הארד" על תפקודו במלחמה והשתחרר בדרגת סרן.
המפגש עם שארית הפליטה באירופה וסיועו לפעולות "ההגנה" שם תרמו להחלטתו לעלות לירושלים, עיר שהתגורר בה במשך שנה כילד.
לאחר נישואיו לסירל אפלטון (לימים ד"ר לאנטומולוגיה באוניברסיטה העברית, 1926-1989) עלה בשנת 1951 לישראל.
בלונדהיים ייסד בשנת 1951 את היחידה המטבולית הראשונה בארץ בבי"ח הדסה, ולצידה את המרפאה המטבולית והמעבדה המטבולית, וניהל אותן שנים רבות.
הוא פיתח שיטה לזיהוי השלב שבו צהבת הילוד הופכת למסוכנת וכן שיטה יעילה ופשוטה לאבחנה מבדלת בין הפרשת המוגלובין למיוגלובין בשתן.
הוא גם היה חלוץ בתחום המחקר והטיפול בהשמנת יתר (obesity) ופתח במסגרת המרפאה המטבולית מטבח דיאטטי לשירות מטופלי-חוץ.
כרופא, היה בלונדהיים מהחלוצים בישראל שדגלו בגישה ממוקדת-החולה (patient oriented medicine) המקובלת היום ברפואה המערבית.
בלונדהיים היה רופאם של אחדים ממנהיגי המדינה בשנות ה-60 וה-70.
במהלך שנות ה-50 התנדב לשליחות חשאית מטעם המדינה למרוקו במטרה לנסות ולהתמודד עם מגפות שפשטו במחנות העולים.
הוא הצליח לאבחן שלמגפת טיפוס הבטן נוספה גם מגפת (אפידמית) מלריה שהצריכה מתן תרופות ספציפיות למחלה זו.
הוא גם איתר את מקור המגפה ובכך ניצלו רבים מהעולים.
במהלך השנים פרסם פרופ' בלונדהיים כ-90 מאמרים מדעיים.
משך שנים רבות היה עורך המהדורה האנגלית של "הרפואה", כתב העת של ההסתדרות הרפואית בישראל.
למרות שעיקר פרסומיו של בלונדהיים מבוססים על מחקר מעבדתי, הוא כתב גם מאמרים על תולדות הרפואה ובשנים האחרונות גם במדעי היהדות.
בלונדהיים היה פעיל גם בתחום החברתי-קהילתי.
יחד עם הרב יחיאל גורדון, משה ברין ואחרים הוא הקים את בית הכנסת "יבנה" בירושלים, שהחל דרכו במניין "בית הלל" ועבר לבניין המתיבתא הספרדית ברח' ז'בוטינסקי ולמועדון העולה.
כמה שנים לאחר מכן הביא בלונדהיים לאיחוד של בית הכנסת "יבנה" עם בית הכנסת הוותיק של שכונת טלביה (קוממיות) ברח' חובבי ציון.
בית הכנסת המאוחד נקרא "הצבי ישראל" (על שם חללי שיירת הל"ה והשכונה), ובלונדהיים נבחר ליו"ר ועד בית הכנסת.
בית כנסת זה היה הראשון בירושלים שנבנה מראש כנגיש לנכים.
על פעילותו רבת השנים לטובת העיר ירושלים הוענק לבלונדהיים אות יקיר ירושלים בשנת תשע"ב (2012).
רבי שלמה הירשל ברלינר היה הרב הראשי הרשמי הראשון של בריטניה הגדולה.
נולד לרב צבי הירש לוין שכיהן כרבה של לונדון וערים אחרות.
בצעירותו כיהן כרבה של פרנצלאו ובשנת ה'תקס"ב (1802) התמנה כרבה של בריטניה הגדולה, משרה בה כיהן במשך ארבעים שנה עד פטירתו בכ"ז בחשוון ה'תר"ג, 31 באוקטובר 1842. הוא כיהן גם כרבה של הקהילה האשכנזית בלונדון וקשר קשרי ידידות עמוקים עם רבה של הקהילה הספרדית ופורטוגזית בעיר - רפאל מילדולה.
רבי שלמה היה מראשי הלוחמים ברפורמים בבריטניה; חרם שהטיל בקיץ 1841, שנה לפני פטירתו, על ראשי ההנהגה הרפורמית במטרה לבלום את התנועה, נכשל, לאחר שיורשו הרב נתן מרקוס אדלר לא הצליח לאכוף אותו בשנים שלאחר פטירתו.
ספרייתו שהייתה עשירה בכתבי יד, נקנתה לאחר פטירתו מיורשיו בידי הקהילה בלונדון.
לרבי שלמה נולדו ארבעה בנים וארבע בנות.
הוא הוריש לבניו סכום כסף גדול, אך ציווה עליהם בצוואתו שלא ישתקעו בלונדון אלא בפולין.
שנים מהם גרו תקופה בקרקוב ובהמשך עלו לארץ ישראל:
בנו ר' דוד טעבלי גר בקרקוב לתקופה ועלה לארץ ישראל בשנת ה'תקצ"ח, 1838. היה ממנהיגי קהילת ה"פרושים" בירושלים וגזבר חורבת רבי יהודה חסיד.
הוא נפטר בט"ז בחשוון ה'תרי"ב.
בנו ר' שאול נשא לפראדל בת ר' יעקב שפירא מקראטאשין בגליל פוזנא ונתיישב בסמוך לשם בעיר .
נזכר במכתב שכתב הגאון רבי עקיבא איגר לאביו רבי שלמה.
נפטר בשנת תקצ"ב בגיל ל"ג.
בנו ר' אפרים לונדון היה חתן הג"מ מרדכי ראללער אבד"ק חאדרוב, והיה גר בטיסמניץ.
בנו ר' צבי הירש עלה אף הוא מקרקוב לארץ ישראל בשנת ה'תרי"ג לאחר פטירת אחיו.
הוא היה מבוני ירושלים, ואחד ממקימי בתי מחסה.
נפטר ביפו בד' באב ה'תרל"ב ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
רבי שלמה בן אליהו הכהן גאון או רבי שלמה גאון (השני), כיהן כראש ישיבת גאון יעקב.
רבי שלמה היה השתייך למשפחה של כהנים המיוחסים לתנא רבי אלעזר בן עזריה.
היה בנו של רבי אליהו הכהן בן שלמה הכהן ("שלמה הראשון"), ואחיו של רבי אביתר גאון בעל מגילת אביתר, בגניזת קהיר נתגלה כתב יד שבו כותב בנו רבי מצליח את ייחוס המשפחה:
הדרים בע[יר] דמסיס הנדיבים ואנשי המעשה הזקינים
על פי קמע של בנו שנתגלה בגניזת קהיר, שם אשתו היה סת אל-אהל.
בנו רב מצליח הכהן גאון, שמילא את מקומו בראשות הישיבה, העביר את הישיבה לפוסטאט שבמצרים והיה מראשי יהדות מצרים.
עקב הגעת הסלג'וקים בשנת 1073 וכיבוש ירושלים, ברח רבי שלמה עם בני הישיבה לצור.
בשנת 1084 קנה רבי שלמה בצור חומש עם תפסיר של ר' סעדיה גאון בשביל בנו צדוק.
אחר כך, בעקבות הסכסוך עם דוד בן דניאל, מסופר במגילת אביתר, שרבי שלמה ברח לארץ נפתלי.
מאוחר, מוצאים אנחנו את רבי שלמה משמש כגאון בסוריה ("חדרך"), משם נמצא כתב יד משנת ד'תתע"ו (1116), שבו חותם "שלמה הכהן בר גאון נין שלמה גאון נכד אהרן קדוש ה'".
רבי שלמה הרכבי (מכונה: ר' שלמה גרודנער; בערך 1890–בערך 1942) היה המשגיח של ישיבת שער התורה בגרודנה.
נספה בשואה יחד עם תלמידי ישיבתו.
נולד בסביבות שנת 1890, בנם של נחום משה וחיה שיינא שרה הרכבי.
למד בישיבת ראדין, והיה מתלמידיו של רבי ירוחם ליבוביץ.
בשנת 1908, כשרבי ירוחם התמנה כמנהל הרוחני בישיבת מיר, עברה אתו קבוצת תלמידים מישיבת ראדין ובהם הרב הרכבי.
למד כמה שנים בישיבת מיר, ולאחר מכן, בהמלצת רבו רבי ירוחם, נסע למשך תקופה לתלמוד תורה בקלם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה בין תלמידי הישיבה שברחו לפולין, ולאחר מכן נסע לגרודנה.
נישא לפרידא בילא, בתו הבכורה של חיים בער גרינגרס מקרמנצ'וג, לחותנו היו שבעה בנים ושבע בנות.
חתנים נוספים שלו היו הרב דוד רפפורט, בעל "מקדש דוד", הרב אברהם יעקב גורדון והרב ברוך יעקב זמודזאק.
לאחר נישואיו של הרב הרכבי הוא לימד בקרמנצ'וג.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 התמנה הרב הרכבי למנהלה הרוחני של ישיבת ישיבת שער התורה בגרודנה.
בעקבות מינויו הפסיק ראש הישיבה הרב שמעון שקופ למסור שיחות בפני התלמידים.
הרב הרכבי מסר "שיעור כללי" בישיבה ארבע פעמים בשבוע.
בשיעוריו היה מלמד מתורתם של הסבא מקלם ורבו רבי ירוחם ליבוביץ.
הוא הנהיג סדרים חדשים בישיבה, חילק את תלמידי הישיבה למספר קבוצות ("ועדים") והיה מכוון כל קבוצה לפי דרגת משתתפיה והישגיהם הרוחניים.
בתחילת שנת ת"ש נכבשה גרודנה בידי הצבא האדום, ויום לאחר הכיבוש הוצא צו לסגירת הישיבה.
הרב הרכבי ותלמידיו ברחו לווילנה.
ראש הישיבה הרב שקופ, בשל גילו ומצבו הבריאותי, לא הצטרף לפליטי הישיבות ונשאר בגרודנה.
כחודש לאחר מכן, בט' בחשוון ת"ש, נפטר הרב שקופ.
בקיץ 1940 כבש הצבא האדום את ליטא וסיפח אותה לברית המועצות.
באותה תקופה המשיך הרב הרכבי לחזק את תלמידיו.
עם פלישת הנאצים לברית המועצות, בקיץ 1941, כונסו היהודים בגטו וילנה, משם נשלחו במספר אקציות להשמדה.
הרב הרכבי וכל בני משפחתו נספו בווילנה, יחד עם רוב תלמידי ישיבת גרודנה.
הרב חיים שמואלביץ - ראש ישיבת מיר.
הרב שמואל רוזובסקי - ראש ישיבת פונוביז'.
הרב ישראל זאב גוסטמן ראש ישיבת "נצח ישראל".
הרב זיידל אפשטיין - משגיח בישיבת תורה אור.
בשנת תשל"ז הוציא לאור תלמידו הרב זיידל אפשטיין את הספר "מאמרי שלמה" המכיל שיחות של הרב הרכבי שנערכו מכתבי תלמידיו.
בשנת תשס"א יצאה מהדורה שנייה של הספר, בשני כרכים המכילים כ-700 עמודים.
הרב שלמה הכהן צַבַּאן (מכונה: הרש"ך; ה'תרמ"א 1881 – ה' בשבט ה'תש"ט, 1949) היה, דיין הערים דבדו, מזאגאן ואזמור שבמרוקו, ואב בית דין ורבה של אוג'דה שבצפון מזרח מרוקו.
מחשובי הפוסקים בדבדו ומחבר ספרי הלכה.
נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"א (1881) לרב יוסף הכהן צבאן, צאצא למשפחת כהן-סקלי ולרבי אהרן הכהן סקלי, אבי משפחת כהן צבאן שחי בשנת ה'ש"ב (1542).
בבחרותו למד אצל סבו רבי אהרן כהן צבאן ואצל רבי דוד הכהן בן אזהור.
בהמשך למד אצל ראש אב בית דין דבדו רבי אברהם בן סוסאן שהיה לרבו המובהק.
בשנת תרס"א בהיותו כבן 19 שנים, החל למסור שיעורים בישיבת סבו רבי אהרן בדבדו, תפקיד בו החזיק כעשרים שנה.
בשנת תרע"א (1910) התמנה לכהן כדיין בדבדו עד שנת תרפ"ד.
בשנת תרפ"ה – 1925 עזב את דבדו ושימש כדיין וכמנהיג רוחני בעיר מאזאגאן, בתפקיד זה כיהן עד שנת תר"ץ.
בשנת תר"ץ חזר לעירו דבדו, ושימש כדיין יחידי בעיר עד שנת תרצ"ה.
בשנת תרצ"ו החל לכהן כדיין באזמור עד שנת ת"ש.
ומשנת ת"ש עד תש"ה חזר לכהן כרבה של מאזאגאן.
בתש"ה – 1944 עבר לאוג'דה שם שימש כרב העיר וכאב בית דין עד סוף חייו.
היה ממייסדי מועצת רבני מרוקו בשנת ה'תש"ז, והיה מהרבנים הנחשבים בכינוסה הראשון.
בקרב יהודי מרוקו מקובל לכנותו הרש"ך (להבדיל ממהרש"ך – רבי שלמה הכהן צבאן 'ארבי אלקביר').
זכה להערצה מרובה במרוקו כולה ובייחוד בערי מזרח מרוקו.
בבתים רבים של יוצאי מרוקו תלויה תמונתו של הרב, בייחוד יוצאי הערים לעיון ואוג'דה.
בהלווייתו השתתפו רבים מתושבי העיר והערים הסמוכות, והיא אף צולמה באמצעי הצילום של אותם ימים.
לאחר פטירתו, הרב אפרים שלום אנקאווא התמנה תחתיו כרבה של אוג'דה.
נולדו לו חמישה בנים (אחד מהם, רבי יוסף מכלוף, נפטר בחייו) וארבע בנות.
בית הכנסת "היכל ברוך" בשכונת בקעה בירושלים נקרא על שמו.
הערכת חכמי דורו אליו הייתה רבה ואלו היו מריצים לפניו את שאלותיהם או השגותיהם על פסקיו.
בתשובותיו נשא ונתן עם רבים מחכמי מרוקו והסביבה ובהם רבי דוד צבאח רבי יהודה ליאון כלפון (אב בית דין טיטואן), רבי חיים דוד סירירו (ראש אב בית דין פאס), רבי משה מאיר חי אליקים, רבי רפאל ברוך טולדנו, רבי שלום משאש ונוספים.
רבה הראשי של מרוקו, רבי רפאל אנקווה, מכנהו בכתביו "המלך שלמה".
רבי רפאל ברוך טולדנו תיארו " המאור הגדול, סבא דמשפטים, מימיו אנו שותים", ורבי שלום משאש התבטא אודותיו לימים: "אחד מגדולי וגאוני מרוקו, המפורסם בחכמתו הגדולה, בחסידותו הנפרזת הכרתי אותו...
שכינת ה' הייתה שורה על פניו."
בספרו 'מעלות לשלמה' ביקר, לעיתים בלשון חריפה, מספר היתרים שכתב בן דורו הרב יוסף משאש בספריו 'מים חיים' ו'נר מצווה', ומהם: הליכה בגילוי הראש לגברים, הבדלה על אור החשמל, נסיעה במטוס בשבת ועוד.
לטענתו הרב משאש היה ממהר לפסוק להתיר משום 'כחא דהיתרא עדיף', אף בדברים "האסורים לפי המנהג".
בתגובה הדפיס הרב משאש את חיבורו 'די השיב' ובו השיב על השגותיו של הרב צבאן.
ויאסוף שלמה – שו"ת על ד' חלקי שולחן ערוך
דובב שפתי ישנים – שו"ת מאת חכמי המערב – צפון אפריקה
קונטרס ויחל שלמה – ייחוסה של משפחת כהן סקלי
מעלות לשלמה – שו"ת בהלכה, יצא לאור מכתב ידו בשנת תשד"מ, על ידי אחינו יוסף כהן סקלי
לך שלמה - שו"ת בהלכה, על ד' חלקי שולחן ערוך
ספריו זכו להסכמות רבות מחכמי ורבני מרוקו, ביניהם רבי רפאל אנקווה, רבי יוסף חיים בן עטר, רבי חיים יקותיאל ברדוגו, רבי רפאל עטייא, רבי שלמה אבן דנאן, רבי משה מאיר חי אליקים, רבי דוד אדהן, רבי אברהם אבוחצירא ועוד.
רבי שלמה הכהן זאגורי, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה"
הרב שלמה הכהן סקַלִי אַ-זַאגוּרִי (ה'תרמ"ח, 1888 - ט"ז בשבט ה'תשל"ז, 4 בפברואר 1977) הוא צאצא למשפחת כהן-סקלי, דיין, פוסק הלכה ומחכמי מרוקו, רב הערים תאורירת וברגן ודיין בערים אוג'דה ומזאגאן ורב שכונת קטמון בירושלים.
נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"ח – 1888 לאביו רבי יצחק הכהן זאגורי לבית כהן סקלי ואמו עישה.
בגיל שמונה התייתם מאביו ועבר לגור אצל דודו רבי מרדכי כהן זאגורי שעבד כסופר סת"ם.
בילדותו למד אצל רבי משה בן גיגי, ולאחר מכן עבר ללמוד אצל רבי שלמה הכהן צבאן (הרש"ך), ובשנת ה'תר"ע – 1909 נישא לבתו של רבי דוד הכהן סקלי, ראב"ד אוראן ומגדולי חכמי מרוקו.
כעבור שנה, בשנת ה'תרע"א 1910 בהיותו בן 22 בלבד התמנה לרב הערים תאורירת (כיום ורזאזאת) וברגן.
בתפקיד זה שימש למעלה מעשרים שנה, ובהן הקים תלמוד תורה לילדים, וכן ישיבה שהוא עמד בראשותה.
בשנת ה'תרצ"ג – 1933 יצא ממרוקו לשליחות מטעם כוללות העדה המערבית, הגיע לטריפולי ומשם המשיך לישראל.
וממנה יצא לשליחות נוספת לארצות צפון אפריקה.
בין השנים ה'תש"ה -ה'תש"ט נקרא לשמש כדיין בעיר אוג'דה, לאחר מכן התבקש על ידי בית הדין הגבוה של מרוקו לשמש כדיין במאזאגן.
למרות משרתו הרמה והמשכורת הגבוהה שלוותה לה, הרב הכהן זאגורי המתין לרגע בו יוכל לעלות לארץ ישראל וכשהתאפשר לו נטש את משרתו ועלה.
בשנת ה'תשט"ו 1955 עלה לארץ ועמו עשרה ספרי תורה.
בהגיעו ארצה מסר אותם לשר הדתות דאז חיים משה שפירא, כדי שיחלק אותם ביישובים הזקוקים להם.
הוא קבע את מושבו בשכונת קטמון הישנה ירושלים, בה התמנה לרב השכונה ושימש כמורה הוראה.
ראה בחיוב את הקמת מדינת ישראל ודרש בשבחה.
לרב כהן זאגורי נולדו שמונה בנים.
ו, נפלו בטיבוע המשחתת אילת מול חופי מצרים ב-1967.
ב-1968 זכה באות יקיר ירושלים.
בשנת ה'תש"ל – 1970 יצא לאור ספרו "ויקץ שלמה", וזכה להסכמות מאת גדולי חכמי מרוקו שחיו בארץ אז, רבי יוסף משאש – רב הערים תלמיסאן וחיפה, רבי מאיר ועקנין רב העיר טבריה, רבי יהושע מאמאן רב הערים מרקש ונהריה ועוד.
הרב זאגורי נפטר ביום ט"ז בשבט ה'תשל"ז – 4 בפברואר 1977 ונטמן בהר המנוחות.
רבי שלמה הכהן צבאן – אַרְבִּי לְקַבִּיר (מכונה לעיתים: מהרש"ך; ה'תק"ס, 1799 – ה'תרמ"א, 1881) הוא צאצא למשפחת כהן סקלי, אב בית דין ופוסק הלכה ורב העיר דבדו שבמרוקו.
נולד לרבי אברהם כהן סקלי ראש ישיבת דבדו ודיין בבית הדין.
בגיל צעיר החל ללמד בישיבת אביו.
שם לימד תלמידים רבים, מהם לימים נשאו תפקידים שונים ברחבי מרוקו.
נשא לאישה את 'לאלא עלו', בתו של רבי דוד הכהן צבאן, אחי אביו, שנודעה כמי שידעה לקרוא ולהתפלל מתוך הסידור את כל התפילות, מחזה שהיה נדיר באותה העת.
רבי שלמה, שהשתוקק לעלות ארצה, מכר לצורך כך את כל חפציו וארגן את בני ביתו, אך בני בני הקהילה, הצליחו שביקשו ממנו שיישאר עמם הצליחו למונעו מלעלות.
במכתב ששלח דיין מגדולי חכמי פאס לרב שלמה כהן, הוא חתם: "הכופף קומתו לקבל ברכתו, תיקן תקנות בדבדו, והעתיקם לחיבור, השאיר גם פסקי דין, ופירוש קצר על הרא"ם".
רבי שלמה הכהן נפטר בשנת ה'תרמ"א (1881), ולא הותיר אחריו בנים ובנות.
את שמו "אַרְבִּי לַקְבִּיר" – הרב הגדול, (בדומה לרבי יהודה בן עטר – מרבני פאס), הוסיפו לו על מנת להבדילו מרבי שלמה הכהן צבאן מחבר שו"ת לך שלמה שנולד מיד לאחר פטירתו ואף נקרא על שמו.
הותיר אחריו בכתבי יד ספר 'תקנות דבדו' ועוד חידושי תורה, שטרם ראו אור.
רבי דוד הכהן סקלי – מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד.
רבי אברהם הכהן צבאן – רב העיר מֶלִיָיה וראש ישיבה שם
שלמה זלמן וייספיש (11 בנובמבר 1903 – 17 ביולי 1965) היה מלחין וזמר ישראלי.
וייספיש נולד בירושלים, דור רביעי בארץ.
אביו, יוסף זאב וייספיש, היה חזן בעיר העתיקה בירושלים.
למד עד גיל 13 במאה שערים, ומשהתייתם מאביו עבר ללמוד בבית הספר "מקווה ישראל", ומאוחר יותר שימש שם כחזן.
נסע לגרמניה ללמוד קומפוזיציה וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, אך נאלץ לשוב לארץ בעקבות עליית הנאציזם.
למד אצל החזן שלמה זלמן ריבלין ואצל המלחין והמוזיקאי שלמה רוזובסקי.
הופיע כסוליסט במקהלת צעירי ירושלים שהקים ירוחם ורדימון.
שימש כחזן בבית הכנסת "אמת ואמונה" ו"אוהל שם" בירושלים.
בשנת 1935 נסע למצרים כדי להופיע בתוכנית ברדיו קהיר, ונעצר לאחר ששר בשידור את "התקווה".
נפטר ב-17 ביולי 1965 לאחר מחלה קשה.
נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
הלחין למעלה מ-100 שירים, הידועים בהם השיר "עדרים" שכתב אסף הלוי וביצעו, בין היתר, ברלה חגי, חנה זמיר, ברכה צפירה ושושנה דמארי והשיר "סימונה מדימונה" שחיבר חיים שלמוני וביצעו ריקה זראי, ישראל יצחקי, דקלון, עופר לוי, חיים משה והגבעטרון.
סיפר וייספיש: "השיר הראשון אותו הלחנתי היה עדרים של אסף הלוי.
זוכרני תחילה שרתיו לפני אמא ז"ל, והיא ייסרה אותי בדברה על ליבי: 'זה באמת יפה, אך למה לך להיות משוגע?
האם לא מוטב שתהיה חזן?'".
הורה מולדת (מילים: אשר זליג פוסק)
אחר הגשם (מילים: משה דפנא)
אל ניפולה (מילים: יעקב רימון)
בערבות לכיש (מילים: אברהם בר-עוז)
הורה אילת (מילים: יחיאל מוהר)
ירושלים גאון מולדת (מילים: נחום לוי)
נגני מפוחית (מילים: בנימין אביגל)
נפט זורם בחוליקאת (מלים: חיים שלמוני)
שוב הגעתי לכנרת (מילים: אברהם ברוידס)
שם רחוק בהרים (מילים: כנרה מוזיקנטסקי)
תוף מרים (מילים: בנימין אביגל)
סלע בודד (מילים: שלמה מונין)
בדרך התבור (מילים: בנימין אביגל)
שדה בקר (מילים: שלמה דרורי).
וייספיש ביצע את מרבית השירים שהלחין, וכן ביצע שירים רבים נוספים, בין היתר את שיר הגמל (מילים ולחן: ידידיה אדמון) ושיר למשמרת (מילים: נ.
הלחין וביצע את "שיר העשור" הידוע גם בשם "לעשור המדינה" יחד עם להקת סמדר.
השיר נכתב לחגיגות עשר שנים לעצמאות ישראל.
שלמה וידר (בהונגרית: Widder Salamon; ניטרה, 19 בפברואר 1880 – 18 באוגוסט 1951) היה מורה, חוקר יהדות, היסטוריון ספרות.
אחיו של הסופר והמשורר יוחנן גוש חלב.
שלמה וידר הוא בנם של סמי וידר ושל שרולטה רוזנצוויג.
ונולד באימפריה האוסטרו-הונגרית בתחומי ממלכת הונגריה.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר בהונגרית-גרמנית ותעודת הוראה.
משנת 1908 לימד בחטיבת ביניים של בית היתומים היהודי לבנים בבודפשט ומשנת 1911 בחטיבת הביניים של הגימנסיה היהודית של הקהילה היהודית של פשט.
בין השנים 1919–1947 הוא היה מורה להונגרית ולגרמנית בגימנסיה היהודית בבודפשט.
שרד את השואה ובשנת 1950 עלה ארצה.
את השנה האחרונה לחייו חי בישראל.
הוא היה עמית וכותב ב"סקירת השבת והקהילה" בהונגריה ובכמה כתבי עת זרים.
וידר היה מעורכי הלקסיקון יהודי הונגרי, ריכז את הקטלוג המדעי השלם של החומר הפיוטי של קטעי הגניזה באוסף דוד קאופמן שמהווה כיום חלק מהספרייה המזרחית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1941 פרסם את הקומפוזיציות הלא ידועות של המשורר העברי הראשון יניי, ומצא בו את שירו של משה אבן עזרא, שנחשב לאבוד מזה 700 שנה.
נפטר ב-18 באוגוסט 1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
אשתו הייתה שרולטה רוזנבאום (1885–?), אותה נשא לאישה ב-27 ביוני 1912 בבודפשט.
בתם היא אווה וידר (1914–?), שבעלה אלברט לווינגר היה סוחר.
הקריאה העברית (ספר קריאה בעברית בשני חלקים, בודפשט, 1923)
דפוסי הטיית פעלים בעברית (בודפשט, 1923)
הכנות מוקדמות ל"הפטרה" בבר מצווה (בודפשט, 1928)
הרפורמציה בשפה העברית (בודפשט, 1933)
שלמה וינטראוב (מוכר גם בשם שלמה קשטן [בכתיב יידי: קאשטן]; תקמ"א, 1781 – ו' בכסלו תק"ץ, 1829) היה חזן ומלחין יהודי במזרח אירופה בתחילת המאה ה-19. שימש בחזנות בערים רבות.
פעילותו החזנית העיקרית והמפורסמת הייתה בדובנא.
השפיע רבות על החזנות בדור שלאחריו.
נולד בקונסטנטין ישן (כיום באוקראינה) לאביו ר' שמשון שהיה חזן בעיר.
נשא את שפרה בת מרדכי כץ מעיירה בשם ירמולינץ במחוז קמניץ פודולסק.
התפרנס והתפרסם כחזן בעל שם.
וינטראוב היה תלמיד חכם, חסיד אדוק וירא שמיים.
כינוי "קשטן", תחת שם משפחתו, היה רווח עקב גוון שערותיו האדמדם שהזכיר את מראה פרי הערמון .
לאחר מיתת אמו, בגיל תשע צורף כילד למקהלה של חזן בשם "קלמן מוהליבר" ששימש כחזן קבוע בעיירה מאהלוב, שכונה "לאהמער חזן" (על שם צליעתו, שפסע ברגל אחת), שסובב בערי אוקראינה והתפרסם כילד פלא.
את הקריירה שלו כחזן החל בזמושץ'.
בזמושץ' שימש חזן לצד רבי יעקב קרנץ ("המגיד מדובנא") שכיהן כמגיד בעיר בערוב ימיו.
על פי המסופר, יחסי השניים נעכרו לאחר שרבי יעקב קרנץ התלוצץ על חזנים במסיבה בה ישבו יחד עם כמה מנכבדי העיר, ולאחר תקופה – כאשר התאספו ראשי הקהל לדון על העלאת שכרם של החזן והמגיד – הצליח וינטראוב להשפיע עליהם שיימנעו מהעלאת שכרו של רבי יעקב קרנץ.
לאחר שדבריו התקבלו, פסקה הידידות בין השניים, ומכאן ואילך לא הופיעו יחד בבית הכנסת.
רק ביום הושענא רבה הוכרחו השניים על ידי ראשי הקהילה לבוא לבית הכנסת; וינטראוב – כדי שיעבור לפני התיבה, ורבי יעקב – שידרוש לפני הציבור.
מזמושץ' עבר לטיקטין, לאחר שרב העיר, רבי מרדכי סג"ל התיר לו לעבור על התחייבותו לקהילת זמושץ' שלא לעזוב את זמושץ' לקהילות אחרות, ואף יידע את קהילת זמושץ' על כך.
והיה שם שלוש שנים, ומשם עבר לכהן כחזן בבריסק דליטא לשש שנים, לאחר מכן נבחר כחזן בדובנא בה ישב לסירוגין, ובה שימש כחזן בעיקר בימים נוראים, עד סוף ימיו, ועל שמה נודע.
בתחילת שנת תקע"ד עזב ללמברג שבגליציה, אך שב לדובנא עקב חששו מחובת הגיוס לצבא האוסטרי, חובה שעדיין לא הוטלה על היהודים באימפריה הרוסית.
לאחר מכן הוזמן לכהן כחזן ראשי באלט אופן, במכתב עליו חתמו ראשי הקהילה והרב רבי משה מינץ.
וינטראוב יצא לברודי בדרכו לשם, אך בני קהילת דובנא מנעו ממשפחתו לעזוב את עירם ולהצטרף אליו בדרכם לאלט אופן.
גם מכתב שכתב רבי אפרים זלמן מרגליות לקהילת דובנא שיאפשרו לו לעזוב לא הועיל, והוא נאלץ לשוב לדובנא לאחר שהעלו את משכורתו.
וינטראוב, כרוב החזנים בדורו, התפרנס בעיקר ממסעות שערך בקהילות היהודיות באירופה כחזן אורח יחד עם מקהלתו, בהן הופיע בעיקר בתפילות שבת וחג בבית הכנסת העירוני, תמורת תשלום.
על הופעת חזנות למשך כל תפילות השבת היה גובה 100 רובל (שהיו משולמים לו בהבלעה כשכר שבועי), ואילו מחיר הופעה בודדת בימי החול היה 12 דוקטים.
וינטראוב נדד בין ערים רבות ברחבי ליטא, פולין, פרוסיה והונגריה, בהן: קמפנו בה התחבב מאוד על תושביה, ברסלאו, ליסא, פוזנא, פלוצק, ברדיטשוב, אודסה, קייב, בריסק, ביאליסטוק, הורודנה, וילנה, ריגה, מיר, מינסק.
בין המאזינים לשירתו נמנו גם גדולי תורה מפורסמים כמו רבי ברוך ממז'יבוז', רבי יעקב שמשון משפיטובקה, רבי עקיבא איגר ורבי יעקב לורברבוים.
בשם המגיד מקוז'ניץ מובא כי אמר עליו שבשירתו הוא יכול להביא את המשיח.
וינטראוב היה בעל קול טנור גבוה, כישרונו העיקרי היה בביצוע קולורטורה, כאמן הסלסול, וכן נודע בכישוריו בטכניקת האלתור.
וינטראוב היה החזן היהודי הראשון במזרח אירופה שהלחין מנגינות שנכתבו (למרות שלא ידע לקרוא תווי נגינה), ויצר סגנון חזנות מיוחד שהשפיע על כל החזנות המזרח אירופית.
סגנונו של וינטראוב כלל מרכיבים מוזיקליים שלא היו קיימים עד לימיו בחזנות היהודית של המאה ה-20, כמו מרווחים מסוימים, מודולציות וטונאליות.
וינטראוב היה החזן הראשון שהשאיר אחריו הלחנות לליטורגיה; אלו הודפסו על ידי בנו הירש.
היצירות שמורות כיום בקולג' היהודי בסינסינטי.
לאחר שגם ברוסיה החלו על היהודים את חובת הגיוס בגזרת הקנטוניסטים, החליט וינטראוב לעבור לאלט אופן, בסוף ימיו חלה במחלת הכבד, נסע ללבוב להרופא יעקב רפפורט בכדי להתרפא שם.
ואחר כך נסע לברודי, כשבתוכניתו להמשיך לאלט אופן, אולם נפטר בברודי בו' בכסלו תק"ץ ונקבר שם.
אחיו נחום לב – שימש אף הוא בחזנות בברדיטשוב, והיה מתלמידיו הבולטים של שלמה וינטראוב (נפטר י"ח בחשוון תק"ץ).
בנו משה שמחה (נולד תקע"א).
בנו האחרון צבי (הירש) וינטרוב (נולד א' באדר תקע"ג) – ממלא מקומו בחזנות בדובנא, ולימים החזן הראשי בקניגסברג.
כתב את יצירות אביו ופרסם אותן.
בשנת תרי"ט הוציא לאור סדרת ספרים בשם "שירי בית א-דני", ובכרך השלישי נדפסו יצירותיו של אביו תחת השם "שירי שלמה".
בנים נוספים שנולדו לו בדובנה, מתו בילדותם.
בפולקלור היהודי במזרח אירופה השם קשטן הפך לשם נרדף לחזן בעל שם אגדי.
בשנת 1820 כתב מוריץ גוטליב ספיר מחזה בשם "Der falshe Kashtan" (הקשטן המזויף).
הוא סיפר שאציל רוסי ממשפחת נארישקין התעניין בשירתו של וינטראוב בעודו נער, ועל פי בקשתו היה וינטראוב מבקר אצלו ומשמיע לפניו קטעי חזנות.
על פי אותה האגדה, וינטראוב ניצל זאת על מנת להשפיע על אותו אציל שיפעל לשחרורו של יהודי בן העיר קמניץ פודולסק שנאסר בעקבות האשמות בפלילים.
וגם סיפר שרבי יעקב שמשון משיפיטובקה נטל ממנו בנערותו את קולו הנעים, אחר ששמע מחסידיו שלעג לשירת בנו.
לאחר ששלמה בכה לפניו שיברכו וישיב לו את קולו כבתחילה, תוך שהוא מבקש מחילה על שלעג לבנו.
רי"ש אמר לו כי אם יהיה ירא שמיים וייזהר בנטילת ידיים שלפני הסעודה, וכן יקפיד לברך ברכת המוציא, וברכת המזון, וגם יתפלל מדי יום בכוונה, אזי ישוב לו קולו, ובירכו על כך.
כאשר שב לעירו, שב לשיר בקולו הייחודי.
הרב שלמה הכהן (מכונה גם: רבי שלמה צילצער; ה'תקכ"ט, 1769 – ג' בניסן ה'תקפ"ד, 1824), היה רב ופוסק בחבל שלזיה.
כיהן ברבנות בערים שנייטוך , מרגנטהיים וצילץ בפולין.
נולד בעיר ראוויטץ לרבי משולם זלמן הכהן אב"ד פיורדא, בגיל שמונה התייתם מאמו מרת גולדה.
בצעירותו למד בישיבתו של אביו והיה לתלמידו המובהק.
נישא לפעסיל בת רבי מרדכי הלוי לוי בן העיר צילץ.
בשנת ה'תקנ"ג מונה לרב העיר שנייטוך.
בשנת ה'תקס"א עבר לכהן כרבה של העיר מרגנטהיים.
בשנת ה'תקע"א מונה לאב"ד העיר צילץ 'עיר הצדיקים', לאחר שרבי עקיבא איגר סירב לקבל את התפקיד.
רבי שלמה היה דיין ופוסק ושואל ומשיב גדול בהלכה, משנתו ההלכתית מפוזרת בספריהם של רבני דורו, רבי צבי הירש בושקא מזאמושט אב"ד אה"ו, רבי צבי הירש הורוויץ בעל ה'מחנה לוי', ורבי אברהם בנימין זאב המבורג ראש הישיבה הרמה בפיורדא, אביו רבי משולם זלמן אב"ד פיורדא.
רבי עקיבא איגר הפנה אליו בשאלות חמורות בהלכה.
חיבר ספרים רבים אשר נותרו בכתב יד.
בתי נפש - בית המדרש - על התורה ומועדים.
בנו רבי משולם זלמן הכהן היה אב"ד שווערין וחתנו של רבי יעקב אטלינגר, בעל "ערוך לנר".
שלמה וידר (1 בנובמבר 1931 – 22 באוגוסט 2024) היה דייל אוויר ישראלי בחברת אל על, שהתפרסם בעקבות פעולתו האמיצה לסיכול ניסיון חטיפת מטוס על ידי המחבלת ליילה ח'אלד ושותפה פטריק ארגואלו בטיסה מאמסטרדם לניו יורק בספטמבר 1970.
וידר נולד בצ'כוסלובקיה והיה בן ארבע כשבשנת 1935, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו.
בישראל נולדה למשפחת וידר בת נוספת.
בגיל 15, התנדב ללח"י וכבר אז חווה עימותים מול הפורעים הערביים כשנלחם מולם כששמר על הפרדסים בפתח תקווה ובכפר סירקין.
עם הקמת המדינה, גויס וידר לצה"ל ונמנה עם לוחמי חטיבה 8 בפקודו של יצחק שדה שהייתה חטיבת הפשיטה והשריון הראשונה של צבא הגנה לישראל.
וידר נמנה גם על המעטים הזכאים לענוד את סיכת על"ה, "עיטור לוחמי המדינה".
לאחר סיום שירותו הצבאי, החל וידר לעבוד כדייל אוויר בחברת אל על.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, חוו חברות תעופה רבות גלי חטיפות מטוסים, כחלק מפעילותם של ארגוני טרור פלסטיניים.
ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין", בו הייתה חברה ליילה ח'אלד, ביצע מספר חטיפות מטוסים במטרה לקדם את מטרותיה הפוליטיות.
ב-6 בספטמבר 1970, במהלך טיסה 219 של חברת אל על, שהמריאה מאמסטרדם לניו יורק, ניסו ח'אלד ושותפה פטריק ארגואלו לחטוף את המטוס.
ח'אלד הייתה חמושה ברימוני יד, וארגואלו באקדח וברימון.
כ-25 דקות לאחר ההמראה, פרצו השניים לעבר תא הטייס בצעקות, במטרה להשתלט על המטוס.
ניסיון חטיפת המטוס היה חלק ממבצע חטיפת המטוסים לשדה דוסון.
שלמה וידר, ששימש כדייל ראשי בטיסה, הבחין במחבלים ותגובתו הייתה מיידית.
הוא התנפל בידיים חשופות על ארגואלו, שניסה לפרוץ לתא הטייס.
במהלך המאבק, נורה וידר על ידי ארגואלו ונפצע בכתפו וברגלו.
עם זאת, הוא הצליח להיאבק במחבל ולהכשילו.
במקביל, הקברניט אורי בר-לב ביצע תמרוני טיסה חדים כדי להוציא את המחבלים משיווי משקלם.
המאבטח מוטי בר-לבב הגיע למקום וירה בארגואלו, שהוכרע.
הנוסעים השתלטו על ח'אלד ונטלו ממנה את הרימונים.
המטוס נחת נחיתת חירום בנמל התעופה הית'רו בלונדון, שם נעצרה ח'אלד.
פעולתו האמיצה של שלמה וידר, יחד עם צוות האבטחה והנוסעים, מנעה את חטיפת המטוס והצילה את חיי הנוסעים ואנשי הצוות.
בעקבות האירוע, הוענק לוידר עיטור האומץ מטעם ממשלת ישראל.
האירוע הדגיש את חשיבות האבטחה בטיסות אזרחיות והוביל לשינויים במדיניות האבטחה של חברות תעופה ברחבי העולם.
שלמה וינר (נולד ב-28 בספטמבר 1937) הוא משורר עברי, מורה ומתמטיקאי ואיש חינוך מתמטי.
נולד בירושלים בשנת תרצ"ח 1937. את שלושת תאריו במתמטיקה למד וקיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט עשה בהנחיית פרופסור עזריאל לוי.
סיים לימודי המשך באוניברסיטת ברקלי, חזר ללמד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, וחקר בה את תחום הוראת המתמטיקה במשך למעלה משלושים שנה, וכיהן פעמיים כראש החוג להוראת המתמטיקה בתקופה זו.
ב־1997 הצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון, הקים בה את התוכנית לתואר שני להוראת המדעים ועמד בראשה, ובהמשך היה לראש התוכנית לתואר שני לחינוך מתמטי לבית הספר היסודי במכללת אחווה.
שלמה וינר החל לפרסם את שיריו בכתבי העת בסוף שנות השישים ובראשית שנות השבעים.
בשנת 1972 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "רק לשעות ספורות".
בשנת 1986 יצא לאור ספר שיריו "הרעש והאדמה".
ובשנת 1992 ראה אור ספר שיריו "פתאום החיים".
שימש כמה שנים כראש ועד אגודת הסופרים בירושלים, והיה יו"ר הנהלת בית הסופר בעיר.
שיריו נדפסו בכמה אנתולוגיות חשובות, כגון "לנצח אנגנך - על המקרא בשירה העברית", של מלכה שקד.
אסופה משיריו נדפסה באנגלית, ויצאה לאור בארצות הברית ובבריטניה.
פרופ' וינר טוען שהוראת המתמטיקה צריכה לעורר מחשבה אצל התלמידים במקום ללמד פעולות נוסחתיות חסרי משמעות.
לשם כך הוא מציע לשלב במבחנים שאלות חשיבה וכך לחייב את התלמיד להתמודד עם הבנה אמיתית של הנושאים הנלמדים, מעבר להכרת השיטות וביצוע הפעולות החישוביות, וכן להשתמש בהומור, בדרמה ובסיפור, על מנת "לצבוע" את הנושא ולעורר עניין.
כדוגמה, כאשר רשם גרף על הלוח עם גיר לבן, הסביר שגיר צבעוני מסרטן, ולכן הריהו רושם בגיר לבן לצד הקו הלבן העליון 'אדום' וחץ המצביע על קו זה, ו'ירוק' ליד הקו התחתון.
על מנת להדגים מבחן שיש בו צורך בהשקעת מחשבה, בתרגום מושגים לנוסחאות ונוסחאות למושגים מציאותיים ותוך שימוש בהפתעה ובהומור, הדגים באחד ממאמריו שאלה ארוכה בתחום הביולוגיה, המציג את התופעות שנצפו בניסוי ואת הפירוש שנתנה להם פרופסור חוקרת הביולוגיה, כשהתלמיד מתבקש לסייע לה וכן לבדוק את תשובות החוקרים האחרים שבהם נעזרה.
שאלה זו אכן הופיעה במבחן שלו בהכשרת חשבון גבוה לתלמידי מדעי החיים, ועל כך כתב:
פרופ' וינר כתב גם על בחינה ערכית ועל קשרי מוסר והוראת המדעים, והתייחס להבדלים בין חשיבה מדעית לחשיבה דתית.
מחקר על דימוי המושג והגדרת המושג
במאמר שפורסם בשנת 1981, טבעו וינר ודיויד טול (David Tall) את המונחים "דימוי המושג" (concept image) ו"הגדרת המושג" (concept image) כדי להבחין בין ההגדרה האבסטרקטית של מושג מתמטי לייצוג המנטלי שלו אצל הלומד.
לשיטתם, הדימוי של מושג מתמטי מורכב מאוסף של תמונות מנטליות יחד עם תכונות ותהליכים שקשורים לאותו המושג.
דימוי זה מתפתח אצל הלומד לאורך זמן ולא תמיד תואם להגדרת המושג, כלומר להגדרה בספר הלימוד או להגדרה המוסכמת בקרב מתמטיקאים.
ההגדרה של דימוי המושג היא ברוח פסיכולוגיית הגשטלט ולכן המאמר עוסק גם בסתירות בין חלקים שונים בדימוי המושג.
יותר מכך, כיוון שהגדרת המושג לא תלויה בתודעה של הלומד ה"קונפליקט הקוגניטיבי" אותו הם מתארים הוא בין "דימוי המושג" למה שהם קוראים "דימוי הגדרת המושג"(concept definition image) שהוא ההגדרה הפורמלית כפי שהלומד מבין אותה .
במאמר זה, הם בחנו את הקושי של סטודנטים להפנים את מושג הגבול במסגרת לימודי האנליזה המתמטית באוניברסיטה, ויחסו אותו לדימוי המושג שנבנה קודם לכן במסגרת לימודי החדו"א.
לשיטתם ההגדרות הלא פורמליות שמשתמשות בביטוי "שואף ל-" יוצרות דימוי דינמי של מושג הגבול שמקשה על סטודנטים למתמטיקה בשנתם הראשונה להבין שהשבר 0.999...
שווה ל-1, כיוון שלתפיסתם הטור הולך ומתקרב למספר 1 אבל לעולם לא שווה לו.
באופן פרדוקסלי, "דימי המושג החזק" שנבנה באופן עקבי בשיעורי החדו"א יחד עם "דימוי הגדרת המושג החלש" של הגבול מקשה על התלמיד להתאים אד דימוי המושג שלו להגדרה הפורמלית של הגבול.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 עסק וינר בשאלה "לשם מה מלמדים מתמטיקה".
ניצנים למחקר זה ניתן לראות בסדרת מאמרים שפרסם בעלון למורה המתמטיקה (על"ה) בשם "הוראת מתמטיקה - מחשבות ותופעות מיומנו של מורה-חוקר" ששמה רומז על המעבר של וינר מפרדיגמת מחקר כמותנית למחקר איכותני.
במאמרים אלה גם הציג את המושגים חשיבה אנליטית לכאורה (pseudo-analytical) ומושגית לכאורה (pseudo-conceptual).
לשיטתו של וינר, התשובה הנפוצה של אנשי החינוך המתמטי "לשם פיתוח החשיבה" משקפת את המטרה המוצהרת של לימודי החובה במתמטיקה בעוד שבפועל היכולות והציונים של תלמידי תיכון במתמטיקה משמשים "מסננת דרקונית" לקבלה למסגרות לימודים תיכוניות וללימודים על-תיכוניים..
עדות למטרות אלה מצא וינר במסמך הבסטנדרטים של "ארגון מורי המתמטיקה של ארה"ב"
(NCTM Standards), שמצהיר "שאנחנו חיים בעולם מתמטי, ושיכולת מתמטית פותחת דלתות לעתיד מבטיח"
וינר אמנם רואה בידע מתמטי צורך קריטי במאה ה-21, אבל לשיטתו אין צורך שהידע יהיה נחלתם של כלל האוכלוסייה:
וינר גם מצטט מחקר של המתמטיקאי אנדרווד דדלי (Underwood Dudley) שבחן שמונה קטגוריות של מקומות עבודה שמצא ב"דפי זהב" (Yellow Pages) ומצא שבאף אחת מהקטגוריות לא היה נדרש ידע מתמטי תיכוני הן בקבלה לעבודה והן בהכשרה ובפרקטיקה.
כמו כן, הוא מציע לקוראים לבחון את הידע המתמטי של בעלי מקצוע חופשי כמו רופאים ועורכי דין.
וינר גם שולל את הטיעון של דדלי שהטעם ללימודי מתמטיקה הוא "פיתוח חשיבה", כיוון שלדבריו אין עדויות מחקריות שקושרות בין הצלחה בפתרון בעיות במתמטיקה להצלחה בתחומים אחרים.
כלומר, החשיבה המתמטית לא רלוונטית לאופני החשיבה בתחומי דעת אחרים.
הוראת מתמטיקה כהוראה של ערכים חינוכיים
לפי תפיסת עולמו של וינר, המטרה של הוראת המקצועות השונים צריכה להיות בראש ובראשונה הנחלת הערכים חינוכיים שמשתקפים במקצועות אלה.
בפרט, הוראת מתמטיקה צריכה לשקף ערכים כמו חשיבה אנליטית ובקרה עצמית שהן חלק מתפיסת העולם הרציונליסטית, אבל גם תנאי הכרחי לקיום הצו המוסרי "מה ששנוא עליך - אל תעשה לחברך".
אלא שבמצב העניינים הנוכחי בו מורים צריכים להספיק "לכסות" את החומר כדי להכין את התלמידים למבחנים הממיינים בזמן, הוא לא חושב שהאפשרות ללמד ערכים המתמטיים בבית הספר היא ראלית.
שירו 'עד שתחשך האור' פורסם בגב ספרו בשם זה, מתכתב עם 'שירי ארץ ישראל' פסוקי התנ"ך וביטויים מן המשנה, ומביע אופטימיות ותאור חיובי הן על המציאות והזיכרון:
הרב שלמה זלמן אוירבך (נכתב גם אויערבאך; כ"ג בתמוז ה'תר"ע, 30 ביולי 1910 – כ' באדר א' ה'תשנ"ה, 19 בפברואר 1995) היה ראש ישיבת קול תורה, מחשובי פוסקי ההלכה במאה העשרים.
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים לצביה ולרב חיים יהודה לייב אוירבך, ראש ישיבת המקובלים שער השמים.
משפחת אביו היא משפחה חסידית, מצאצאי בעל תולדות יעקב יוסף מפולנאה (אבי המשפחה היה הרב אברהם דוב אוירבך, חתנו של בעל ה'תולדות יעקב יוסף', שהיה מחותנו של הבעל שם טוב).
אמו צביה משתייכת למשפחת פרוש הירושלמית, והוא נקרא על שם אבי אמו, הרב שלמה זלמן פרוש.
למד בתלמוד תורה עץ חיים, בפרט אצל הרב אברהם חיים הקלמן.
לאחר מכן למד בישיבת עץ חיים, שם היה לתלמידו המובהק של הרב איסר זלמן מלצר, שהסכים על ספרו מאורי אש שיצא לאור בשנת תרצ"ה, ואף הביא מתורתו בספר אבן האזל.
ספרו זה, שהוציא בגיל 24, קיבל הסכמות גם מהרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם יצחק קוק, אביו הרב חיים יהודה לייב והרב אבא יעקב הכהן בורוכוב.
בי"ד באדר ה'תר"צ נישא לחיה רבקה רוחמקין.
לאחר נישואיו למד בישיבת עץ חיים ומשנת תרצ"ה למד אחר הצהרים גם בכולל של הרב צבי פסח פרנק, "מדרש בני ציון", שהתמקד בסדר זרעים ובהלכות מצוות התלויות בארץ.
את חידושיו פרסם בביטאון המוסד כרם ציון ובספרים מעדני ארץ על שביעית ותרומות.
כמו כן למד בבית המדרש אוהל תורה, בראשות הרב שמואל יצחק הילמן בשכונת רחביה.
עשה "שימוש חכמים" אצל "הגאון מטשיבין" - רבי דב בריש ווידנפלד, רבי שמשון אהרון פולנסקי מטפליק, רבי זליג ראובן בנגיס ורבי ליב הורביץ.
נודע כפוסק חדשני ומקיף, הבקי בחידושי הטכנולוגיה.
באדר ה'תש"ט התמנה כראש ישיבת קול תורה, תפקיד שבו שימש במשך 46 שנה, עד לפטירתו.
גר כל חייו בשכונת שערי חסד בירושלים.
היה מפורסם בעדינותו כלפי הזולת ובמאור פניו כלפי כל מי שפגש בו.
אף על פי שהוצעו לו תפקידי רבנות כמו רבנות העיר ירושלים, הרב אוירבך לא הסכים מעולם לשאת במשרה רבנית נוספת.
עם הקמת בית הדין הגדול לערעורים נתבקש על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לשמש כדיין שם, ובעצה עם החזון איש סירב גם להצעה זו.
הרב אוירבך הפך במהרה לסמכות תורנית שרבים מהארץ ומחו"ל פנו אליה.
על אף שנמנה עם הציבור החרדי, היה מקובל על כל פלגי היהדות הדתית האורתודוקסית.
הרב אוירבך חלק כבוד רב לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שאותו כינה "מרא דאתרא דארץ ישראל" וכן "הרב" סתם.
הרב קוק סידר את הקידושין בחתונתו, שימש ככהן הפודה לבנו בכורו, לימים הרב שמואל אוירבך, וכסנדק לבנו השני, לימים הרב אברהם דב אוירבך, וכאמור לעיל אף נתן הסכמה לספרו הראשון "מאורי אש".
הוא סירב לשמוע פסקי הלכה של רב שזילזל בפומבי בכבודו של הרב קוק.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ג–תש"ד.
מסופר שכאשר בחור בישיבה ביקש רשות לנסוע לקברי צדיקים בצפון, השיב: "בשביל להתפלל על קברי צדיקים יש צורך לנסוע עד הגליל?
כשאני מרגיש צורך להתפלל על קברי צדיקים אני הולך להר הרצל, לקברי החיילים שנפלו על קידוש השם" עם זאת, בנו הרב עזריאל הכחיש סיפור זה והוא בעצמו לא הרבה להתפלל על קברי צדיקים.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) סירב להביע עמדה בשאלת הפילוג בתנועת אגודת ישראל.
נפטר בירושלים ביום שני, כ' באדר א' ה'תשנ"ה (20 בפברואר 1995).
הלווייתו התקיימה בירושלים, ביום פטירתו.
מסע ההלוויה היה מהגדולים שבהלוויות מנהיגי הציבור החרדי בישראל, והשתתפו בו על פי הערכת המשטרה כ-300,000 אנשים, בהם רבים מהציונות הדתית.
על שמו קרויה שכונת רמת שלמה בירושלים.
כמו כן הוקמו על שמו ישיבת משכן שלמה בירושלים, רשת הכוללים והישיבות עטרת שלמה, תלמוד תורה חכמת שלמה בירושלים וישיבת חכמת שלמה בבני ברק.
על שם ספרו קרוי רחוב "מנחת שלמה" בערים פתח תקווה, ביתר עילית, בית שמש, מודיעין עילית ונתיבות.
כמעט כל יצירתו של הרב אוירבך מתמקדת בתחום ההלכה בעיקר וגם בפרשנות לתלמוד.
הוא לא השאיר בכתובים מדברי הגות, הדרשות או שיחות מוסר שלעיתים רחוקות היה נושא מהן בישיבתו.
על אף שאביו היה מקובל, אין שום נוכחות של רעיונות הקבלה בפסקיו, ולא ידוע שהוא עסק בה כלל.