tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מישל דברה נולד בפריז, לפרופ' היהודי הנודע רובר דברה, אשר נחשב כיום על ידי רבים למייסד רפואת הילדים המודרנית.
דברה הוא נכדו של סימון דברה, שהיה רב הקהילה בניי-סיר-סן.
הוא למד תחילה בבית הספר התיכון "ליסה מונטן" ולאחר מכן ב"ליסה לואי-לה-גראן", ולבסוף רכש תואר בבית הספר למדעי המדינה (היום המכון למדע המדינה פריז) ותואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת פריז.
דברה שירת כקצין בחיל הפרשים בשנת 1939, נלקח בשבי במהלך המערכה על צרפת, אך הצליח להימלט לאחר מספר חודשים.
הוא כיהן במועצת המדינה של צרפת תחת משטר וישי, והושבע על ידי המרשל פיליפ פטן.
בפברואר 1943 הוא הצטרף למחתרת הצרפתית, וחבר לדה גול.
במהלך קיץ 1943 מינה אותו הגנרל שארל דה גול, ששהה בלונדון, לבחור רשימת אישי ממשל שיחליפו את משטר וישי לאחר השחרור.
במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שהקים דה גול שימש דברה כשר בין ספטמבר 1944 לדצמבר 1945.
בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית דברה תמך תחילה במפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית, אך ערק לבסוף למפלגה הרדיקלית הסוציאליסטית, על פי עצתו של הגנרל שארל דה גול: "עבור למפלגה הרדיקלית, כי שם תמצא את השרידים האחרונים למשמעות של מדינה".
בשנת 1955 היה דובר ועדת החוץ של הסנאט.
בשנת 1958 הוא מונה לשר המשפטים בממשלת שארל דה גול, והופקד על ניסוח החוקה של הרפובליקה החמישית.
לאחר אישורה הוא מונה על ידי דה גול לראש הממשלה הראשון.
ממשלתו של דברה הייתה מבוססת על הגוליסטים, הקתולים ושמרנים ולא שיתפה את הסוציאליסטים.
דברה התפטר מתפקידו באפריל 1962. על פי הגרסה הרשמית, הפרישה היה מתוכנן מראש, אולם בעיתונות נטען שהיא נבעה מחילוקי דעות לגבי פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות לצורך ניצול ההצלחה במשאל העם שנערך זמן קצר לפני כן.
על פי הנטען, דברה, מראשי המפלגה הגוליסטית, ביקש לנצל את ההצלחה כדי להגדיל את כוחה של המפלגה בפרלמנט, אך דה גול סירב לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות.
בשנת 1963 נבחר לבית התחתון הצרפתי כציר של ראוניון.
בינואר 1966 שב דברה לממשלה בתפקיד שר הכלכלה והכספים, ונחשב למספר שניים בממשלה אחרי ראש הממשלה.
במרץ 1967 זכתה המפלגה הגוליסטית לרוב בבחירות ודברה נבחר מחדש לפרלמנט.
בשנת 1968 עבר דברה למשרד החוץ וביוני 1969, בניגוד לרצונו, הועבר לתפקיד שר ההגנה, אותו החזיק עד אפריל 1973, עת בחר שלא להצטרף לממשלה החדשה של פייר מסמר.
כשר חוץ, הוא חתם מספר פעמים על הצהרות פומביות נגד התנועה הפאן ערבית.
דברה היה סמן שמרני של מפלגתו ומתנגד חריף של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן הליברלי.
בין היתר, התנגד דברה לחוק שהתיר הפלות מלאכותיות.
דברה התמודד בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 1981, וזכה ב-1.65% מהקולות בלבד.
גם לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, הוא הוסיף להשמיע ברמה את דעתו בסוגיות שנויות במחלוקת בצרפת.
בשנת 1988 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
דברה המיר את דתו לקתוליות.
לדברה ארבעה בנים: היזם וינסן דברה (נולד ב-1939), העיתונאי פרנסואה דברה (1942), האורולוג והפוליטיקאי ברנאר דברה (1944), והפוליטיקאי ז'אן-לואי דברה (1944).
דברה היה ראש הממשלה החמישי של צרפת שמוצאו יהודי.
למעלה מעשרים שנה אחריו כיהן כראש ממשלת צרפת לורן פביוס (1984–1986), אף הוא ממוצא יהודי, אף כי הוריו המירו את דתם לפני לידתו וכיום, החל ממאי 2022 מכהנת כראש ממשלת צרפת אליזבת בורן.
מישל דושוסואה היה שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי.
במשך הקריירה שלו, שנפרשה על כ-50 שנה, מתחילת שנות ה-60 ועד מותו ב-2012, שיחק דושוסאה בכ-130 סרטי קולנוע וטלוויזיה.
נולד בוולנסיין שבצפון צרפת, בסמוך לגבול עם בלגיה.
למד תחילה ספרות בעיר ליל הסמוכה ולאחר מכן משחק בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז.
ב-1964 החל לשחק בתיאטרון הקומדי פראנסז ושיחק בה עד 1984.
את הקריירה הקולנועית שלו החל בתחילת שנות ה-60 כניצב בסרטים כגון "היום הארוך ביותר" (1962).
ב-1967 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי במותחן "משחקי רצח" (Jeu de massacre); סרטו של הבמאי הצרפתי אלן ז'סואה.
ב-1969 החל לשחק בסרטיו של קלוד שברול ואלו הביאו לו פרסום; תחילה היה זה בתפקיד משנה כמפקח המשטרה בסרט "האישה הבוגדנית" בשנת 1969 ובאותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שהחיה תמות", בו גילם את האב השכול המחפש את האיש שהרג את בנו.
הוא זכה לביקורות חיוביות על משחקו זה ונאמר עליו כי הוא מיטיב לבטא מכלול של רגשות תחת מסכה של איפוק.
ב-1970 שיחק בסרט נוסף של שברול, "הקרע"; הפעם בתפקיד משנה כפרקליטה של הגיבורה (בגילומה של סטפאן אודראן) והדמות היחידה העומדת לצידה מול כל מבקשי רעתה.
ב-1973 שיחק שוב בסרט של ז'סואה, "Traitement de choc", לצידם של אלן דלון ואני ז'ירארדו.
בשנים שבאו לאחר מכן הוסיף דושוסואה לשחק בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, אולם רק לעיתים רחוקות בתפקידים ראשיים.
ב-1984 השתתף בסרט ההיסטורי עתיר התקציב של הבמאי אלן קורנו, "Fort Saganne", לצידם של ז'ראר דפארדייה, פיליפ נוארה, סופי מרסו וקתרין דנב.
ב-1990 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי לואי מאל, "חגיגה במאי" (Milou en mai) והיה מועמד לפרס הסזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא המשיך לשחק בקולנוע ובטלוויזיה בתפקידי משנה, בדרך כלל.
ב-2000 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "האלמנה מסנט פייר" (La veuve de Saint-Pierre), בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי.
ב-2002 השתתף בסרטו של קוסטה גברס, "אמן" שעסק בסיפורו של הקצין הנאצי קורט גרשטיין שניסה להביא לידיעת הכנסייה הקתולית את השואה המתחוללת באירופה.
ב-2004 שיחק בתפקיד משנה בסרטו של פטריס לקונט, "זרים אינטימיים" (Confidences trop intimes) בכיכובם של פבריס לוקיני וסנדרין בונאר.
באותה שנה שב ושיתף פעולה עם קלוד שברול כששיחק בתפקיד משנה בסרטו, "השושבינה" (La demoiselle d'honneur).
ב-2008 נטל חלק בתפקיד משנה בדרמת הפשע הביוגרפית המורכבת משני חלקים "אויב הציבור מספר 1" שעסקה בחייו של הפושע המפורסם ז'אק מזרין.
בשנת 2009 השתתף בתור קלוד דלגדו בסדרת הפשע "בראקו" של רשת Canal+.
הסרטים העלילתיים האחרונים בהם השתתף יצאו לאור ב-2010. תחילה היה זה היה בסרטו של יאן סמואל, "ממני באהבה" (Lage de Raison), בכיכובה של סופי מרסו ולאחר מכן, בסרטו של ז'יל פאקה ברנר, "המפתח של שרה" שעסק ביהודי צרפת בזמן השואה.
דושוסואה נפטר בפריז במרץ 2012, בן 73, כתוצאה מהתקף לב.
מישל דה סרטו היה כומר ישועי, פילוסוף וסוציולוג, מגדולי התאורטיקנים בצרפת במאה ה-20. במחקריו שילב בין היסטוריה, מדעי החברה, חקר דתות וחקר השיח.
מישל דה סרטו נולד ב-1925 בשאמברי, סבואה.
הוא זכה לחינוך אקלקטי, ברוח מסורת ה־peregrinatio academica – נדידה בין מוסדות וערים שונות לשם לימוד.
למד באוניברסיטה של גרנובל, ליון, ומשם קיבל תארו בקלאסיקה ופילוסופיה ולמד את יצירותיו של פייר פארב.
לאחר מכן דה סרטו התחנך חינוך דתי בעיר ליון והצטרף למסדר הישועי, בשנת 1950, והוכשר לכמורה בשנת 1956. בהמשך לשנת הסמכתו היה מצוות מייסדי כתב העת "Christus"', שבו היה פעיל רוב חייו.
ב-1960 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בסורבון.
הפילוסופיה של דה סרטו ופועלו
דה סרטו התעניין בפרקטיקות שמלוות את חיי היום יום.
על ידי הזרה של סיטואציות יום יומיות, הוא בחן קשרים שמתקיימים בין תופעות.
דה סרטו התבונן על מעשים שגרתיים – החל בהליכה ברחוב ונסיעה ברכבת, דרך קנייה במכולת, הצבעה בקלפי ועד לאשפוז בבתי-חולים, גסיסה ומוות – והצביע על דפוסים שחוזרים על עצמם ויוצרים את האופן שבו הפרקטיקות מרכיבות את פסיפס החיים.
על פי הסברו של דה סרטו, ביום יום מתגלה חכמה רבה ולכן לא ניתן להכניסו למסגרות מִשְמוּע (signification).
השימוש בפרקטיקה יום יומית משרת לדעתו צורות התנגדות לתרבות השלטת.
דה סרטו טען שהיות ואין התנגדות מוחלטת לתרבות המרכזית, נוצרים תמיד ובאופן עקבי שימושים מניפולטיביים בתוצריה.
לפיכך הפרקטיקה של היום יום פועלת כמכניזם של התקוממות.
מיקרו-התנגדות לכוח שמופעל בחברה נוצר, אליבא דדה סרטו, על ידי קריאה מעוותת בטקסטים קאנוניים, צריכה-יצרנית, יצירת אגדות על ידי בריקולאז' וכדומה, בצורה שמאפשרת התחמקות מהסדר התרבותי השולט.
לצד אישים ואסכולות כמישל פוקו, פייר בורדייה, ז'ק דרידה וחברי אסכולת פרנקפורט, דה סרטו נחשב לאחד מראשי המדברים בחקר השיח ובתאוריה הביקורתית.
חידושו של דה סרטו היה בכך שהוא תיאר מנגנונים של אנטי-משמעת שנוצרים על ידי אלו שלכודים בתוך השיח הממשמע.
פרקטיקות נוגדות משמעת פועלות למעשה בתוך המבנים הטכנוקרטיים והן מתפקדות כמעין וירוס שחודר לתא של אורגניזם ומשנה את דרכי פעולתו.
לפי דה סרטו, אופן ההתנגדות של היום יום חשוב וחזק יותר לאין ערוך מאשר התמורות שחלות בחברה דרך מהפכות.
מישל סוזאן דוקרי היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
הייתה מועמדת לפרס גלובוס זהב ולפרס אמי.
תפקידה הידוע ביותר הוא כליידי מרי קרולי בסדרת הדרמה של ITV "אחוזת דאונטון".
על תפקידה במחזה "שמש בוגדנית" הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מישל סוזאן דוקרי נולדה ב-1981 בלונדון.
יש לה שתי אחיות גדולות ממנה, לואיז וג'ואנה.
אביה מייקל פרנסיס דוקרי נולד באתלון (Athlone) שבאירלנד, ואימה היא מסטפני שבמזרח לונדון.
אם סבתה מצד אימה, מוד מליון, נולדה בשנת 1910 בניוהאם והייתה משרתת.
דוקרי למדה בבית הספר Chadwell Heath Foundation School בצ'דוול הית' שבאסקס.
אחר כך למדה בבית הספר למשחק Finch Stage School ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה אותו סיימה בשנת 2004.
כשלמדה בגילדהול הייתה דוקרי חברה ב-National Youth Theatre וזכתה במדליית זהב על הופעותיה.
הופעת הבכורה המקצועית הייתה ב-2004 בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "חומריו האפלים" מאת המחזאי הבריטי ניקולס רייט עיבוד לספר באותו שם מאת פיליפ פולמן.
ב-2006 הייתה מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כדינה דורף במחזה "עמודי החברה" בתיאטרון הלאומי.
עוד בתיאטרון הלאומי הופיעה במחזה "שמש בוגדנית" שעליו הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא זכתה בפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כאלייזה דוליטל ב"פיגמליון" בהפקת פיטר הול בתיאטרון המלכותי, ובסיור הופעות בבריטניה.
ב-2010 גילמה את דמותה של אופליה במחזה "המלט" בתיאטרון Crucible לצידו של ג'ון סים.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה במיני סדרה "Fingersmith".
ב-2006 גילמה את סוזן סטו הליט בעיבוד לרומן "Hogfather" מאת טרי פראצ'ט.
ב-2008 שיחקה בטרילוגיה "The Red Riding" של צ'אנל 4 בתפקיד קתרין, וכן הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת המתח "להעיר את המתים".
ב-2009 השתתפה בספיישל חג המולד של "קרנפורד" עבור ה-BBC, וכיכבה בתפקיד הראשי בעיבוד לספרו של הנרי ג'יימס "בטבעת החנק".
דוקרי זכתה להכרה בקרב הקהל הרחב ב-2010 כששיחקה בתפקיד ליידי מרי קרולי בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של ג'וליאן פלוז.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה ב-ITV בין ספטמבר לנובמבר 2010. בינואר הייתה מועמדת לפרס סאותבנק על הופעתה בדרמה טלוויזיונית.
העונה השנייה של הסדרה שודרה ב-2011, ואחר כך שודר ספיישל לחג המולד, שעליו הייתה מועמדת דוקרי לפרס אמי כשחקנית הטובה ביותר.
שידור העונה השלישית החל בבריטניה בספטמבר 2012 ובארצות הברית בינואר 2013. דוקרי משתתפת גם בעונה הרביעית של הסדרה.
ב-2012 כיכבה לצידה של שרלוט רמפלינג במיני סדרה של ה-BBC, עיבוד ל-"Restless" ספרו של ויליאם בויד.
דוקרי היא גם זמרת ג'אז.
היא הופיעה בציון שנת החמישים למועדון הג'אז של רוני סקוט בלונדון.
כמו כן היא שרה לעיתים עם "Sadie and the Hotheads", להקה שהוקמה על ידי אליזבת מקגוורן, המגלמת את דמות אימה בסדרה "אחוזת דאוטון".
דוקרי מציינת את פגי לי, מלודי גרדוט ובילי הולידיי כזמרות שהשפיעו עליה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2011 האנה Hanna כפילה של ויגלר 2012 אנה קארנינה Anna Karenina הנסיכה מיאגקיה A Poem Is..
מישל וירלוז'ה הוא מהנדס מבנים צרפתי המתמחה בתכנון גשרים.
וירלוז'ה סיים את לימודיו באקול פוליטקניק (École Polytechnique) בפריז ב-1967, וב-1970 סיים את לימודיו בבית הספר היוקרתי להנדסה אזרחית אֵקוֹל נָסְיוֹנַל דֶה פּוֹנְטְס אִי סוֹשֶה (École Nationale des Ponts et Chaussées; נקרא כיום אֵקוֹל דֶה פּוֹנְטְס פָּארִי-טֶק - École des ponts ParisTech).
בין 1970 ל-1973 עבד בתוניסיה בתכנון כבישים ובמקביל רכש דוקטורט בהנדסה מאוניברסיטת פְּיֵיר אִי מַארִי קוּרִי (Université Pierre et Marie Curie) שברובע השישי של פריז.
בינואר 1974 הצטרף למחלקת הגשרים ב-SETRA, האגף הטכני של רשות הכבישים הצרפתית.
ב-1980 הוא התמנה לראש היחידה לגשרי בטון גדולים ב-SETRA, וב-1987 לראש היחידה לגשרים גדולים, מבטון ומפלדה.
במהלך עשרים שנה הוא תכנן יותר ממאה גשרים, כולל פון דה נורמנדי שהחזיק בתואר הגשר מעוגן הכבלים הארוך ביותר בעולם במשך ארבע שנים.
ב-1995 הוא עזב את רשות הגשרים הצרפתית והחל קריירה כמהנדס מייעץ עצמאי.
הישגיו העיקריים בתפקיד זה: השתתפותו בבניית גשר ואסקו דה גאמה בליסבון וגשר מיו בצרפת.
כמה מהגשרים שתכנן עוטרו בפרסים על הצטיינות באדריכלות.
מאז 1977 וירלוז'ה משמש מרצה במשרה חלקית באנליזה של מבנים באקול נסיונל דה פונטס אי סושה.
מישל ארמנד וורם (בהולנדית: Michel Armand Vorm; נולד ב-20 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת השוער.
וורם החל במועדון הנוער של עיר הולדתו ניווחיין.
ב-2004 הוא עבר לשחק באוטרכט מליגת העל ההולנדית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא לא שיחק כלל ולכן הושאל לקבוצת דן בוס מליגת המשנה בה שיחק 35 משחקים.
בתום העונה חזר לאוטרכט בעמדת השוער השלישי אך בעקבות יכולות טובות באימוני טרום העונה הוא עבר לעמדת השוער הראשון ושיחק בליגה 33 מתוך 34 המשחקים בעונתו הראשונה, ומעמדו כשוער ראשון נותר איתן בהמשך.
וורם החמיץ משספר משחקים בעונת 2007/2008 בשל פציעות בברכו ובכתפו.
וורם עזב את אוטרכט בעונת 2011/12 ועבר לשחק בקבוצת סוונסי סיטי מהפרמייר ליג.
בעונתו הראשונה בסוונסי הוא הציג יכולות טובות ושמר על שער נקי ב-13 מתוך 37 משחקי הליגה בהם שיחק.
יכולותיו הגבוהות הביאו לו שלושה תארים בקבוצה בתום העונה: שחקן השנה של האוהדים, שחקן השנה של השחקנים והשחקן הזר הטוב ביותר.
ב-23 ביולי 2014 חתם וורם בטוטנהאם הוטספר על חוזה לארבע שנים.
במהלך עונת 2018/2019 נדחק וורם מעמדת השוער המחליף לטובת פאולו גזאניגה וכתוצאה מכך מיעט לשחק.
וורם שוחרר מטוטנהאם לאחר עונת 2018/2019 עם סיום חוזהו, אך ב-14 באוקטובר 2019 הוחתם מחדש עד לסיום העונה בשל פציעתו הקשה של השוער הראשון, הוגו לוריס.
וורם שיחק בנבחרות הצעירות של הולנד ואף היה שותף בזכיית נבחרת הנוער באליפות אירופה עד גיל 21 - 2006. בשנת 2008 הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ושיחק לראשונה במשחק ידידות ב-2009, ובמשחק רשמי ב-2010. הוא היה בסגל נבחרת הולנד למונדיאל 2010 כשוער שלישי.
במהלך המונדיאל, אשתו ילדה בן והוא חזר להולנד למספר ימים על מנת להיות עם אשתו ובנו.
הוא היה בסגל הנבחרת גם לטורנירים יורו 2012 ומונדיאל 2014.
ב-26 באוקטובר 2020 הודיע וורם על פרישתו מכדורגל בגיל 37.
מישל ג'אנין הווארד היא אדמירל אשר כיהנה עד אוקטובר 2017 כמפקדת כוחות הצי האמריקאי באירופה ובאפריקה.
סך הכוחות עליהם פיקדה מונה אלפי לוחמים השוהים בשטח ימי נרחב באירופה ובאפריקה.
בנוסף שירתה בתפקיד מרכזי בנאט"ו.
קודם לכן שירתה כסגנית ראש המבצעים הימיים (Vice Chief of Naval Operations) שהוא התפקיד השני בבכירותו בצי ארצות הברית.
מישל הווארד היא האישה הראשונה שהגיעה לדרגה בכירה זו בארצות הברית.
מישל הווארד סיימה בית ספר תיכון באורורה שבקולורדו.
בהמשך, סיימה את האקדמיה הימית של ארצות הברית ואת בית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת המפרץ שירתה כקצינת מכונות בספינת תחמושת.
ב-1996 מונתה לסגנית מפקד אוניית לוחמה אמפיבית.
ב-1999, מונתה לפקד על אוניית לוחמה אמפיבית והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
היא המשיכה בתפקידי פיקוד בצי וב-2007 הועלתה לדרגת אדמירל משנה מדרג נמוך.
באפריל 2009 מונתה למפקדת כוח משימה למלחמה בשוד ימי לחופי סומליה.
ביומה השלישי בתפקיד, נחטפה הספינה מראסק אלבמה והווארד פיקדה על המבצע לשחרורו של קפטן הספינה ריצ'רד פיליפס שנלקח כבן ערובה.
ב-2010 מונתה למפקדת כוחות הצי השישי בים הבלטי.
ב-2012 מונתה לסגנית מפקד פיקוד כוחות הצי והועלתה לדרגת תת-אדמירל.
ב-1 ביולי 2014 הועלתה לדרגת אדמירל (4 כוכבים) ומונתה לסגנית מפקד המבצעים הראשי של צי ארצות הברית וכהינה בתפקיד עד לשנת 2016 כאשר הוחלפה על ידי ביל מוראן.
ביוני 2016 מונתה למפקדת כוחות הצי האמריקאי באירופה ובאפריקה וכיהנה בתפקידה עד אוקטובר 2017. הווארד פרשה מהשירות בצי בדצמבר 2017.
לאחר פרישתה כיהנה בשנים 2018–2020 כפרופסור אורחת באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-2019 מונתה לדירקטורית בחברת IBM.
ב-2020 הייתה חלק מצוות המעבר הנשיאותי של ג'ו ביידן במסגרת הערכות לכניסה לתפקידו.ב-2021 מונתה ליו"ר מועצת השמות של מחלקת ההגנה שתפקידה לתת שמות מחדש למתקנים המנציחים את קונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-2022 מונתה לצוות המבקרים של האקדמיה הימית של ארצות הברית.
ב-10 בינואר 2017 הגיעה הווארד לביקור בחיל הים הישראלי.
הביקור היה דוגמה ליחסים החזקים הקיימים בין שני הציים.
במהלך הביקור זרוע הים והמשלחת האמריקאית תכננו את שיתופי הפעולה הקרובים בין הכוחות, המשלחת האמריקאית ובראשה האדמירלית ביקרו בבסיס זרוע הים בחיפה ובבסיס הקומנדו הימי.
האדמירלית נפגשה עם מפקד זרוע הים, אלוף אלי שרביט, ובכירים נוספים בזרוע.
ביקור המשלחת היה מיוחד בשל דרגתה הבכירה של ראש המשלחת.
היא ידועה בעיקר מתפקידיה הקומיים בסדרות "מחלקה אלטרנטיבית", "מועדון הספר" ו"חינוך רע", ובגילום הדמות הנשית של המאסטר המוכרת בשם "מיסי" בסדרת המדע הבדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
גומז נולדה בגלאזגו לטוני ולמיי גומז.
אביה הוא ממוצא פורטוגזי ובמקור הוא ממונטסראט.
אביה היה צלם ואמה ניהלה סוכנות דוגמנות.
היא רצתה להיות שחקנית כבר בגיל 7 כשראתה הפקה של המחזה "נשקיני קייט".
מ-1978 עד 1983 למדה בשולנדס אקדמי ואחר כך למדה באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ולדרמה.
תפקידה הגדול הראשון של גומז היה בסרט "אסיד האוס", המבוסס על שלושה סיפורים קצרים מאת אירווין ולש.
היא כיכבה ב"מועדון הספר", דרמה קומית של ערוץ 4. אחר כך שיחקה בתפקיד קצינת הקישור סו וייט בסדרה הקומית "מחלקה אלטרנטיבית".
עוד הופיעה בדמות מישל בסיטקום "קארי ובארי" של ה-BBC (שפרק הבכורה שלו שודר יחד עם הפרק הראשון של "מחלקה אלטרנטיבית").
ב-2006 שיחקה בדמות השוטרת סאלי בובינס בסיטקום "Feel the Force" של ערוץ BBC 2. ב-1998 שיחקה בסרט "Gunslinger's Revenge".
ב-2005 הופיעה גומז בסרט "כרומופוביה".
ב-2007 כיכבה בדרמה "יפהפיות מתחתנות" מאת אירווין ולש ודין קאוואנה, וכן כיכבה במחזה "בואינג-בואינג" בתיאטרון הקומדיה בלונדון.
עוד ב-2007 כיכבה בתסכית אודיו של "דוקטור הו" בשם "ולהאלה".
ב-2008 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית, וגילמה את קייט במחזה "אילוף הסוררת" שהועלה בתיאטרון קורטיארד ובתיאטרון נובלו.
ב-2012 כיכבה גומז בסרט הבריטי "The Wedding Video", בתפקיד מארגנת חתונות בלתי-יציבה נפשית.
באותה שנה הופיעה בסדרה הקומית "חינוך רע" בדמות סגנית המנהל איזובל פיקוול, והמשיכה לשחק בעונה השנייה ב-2013. בשנת 2014 החלה להפיק סרטוני מערכונים כשהיא מגלמת דמות של דודה בשם הת'ר, עבור ערוץ Wildseed Studios ביוטיוב.
גומז כיכבה בעונה השמינית של הסדרה "דוקטור הו" בדמות שנקראה בתחילה "שומרת הסף של הספירה התחתית".
היא הופיעה בהופעות קמע בכמה פרקים בעונה השמינית, ואחר כך בפרק הסיום בן שני החלקים.
מיסי, הדמות שגילמה, היא התגלמות נשית של המאסטר, יריבו הוותיק של הדוקטור.
בעונה התשיעית חזרה גומז ושיחקה בשני פרקי פתיחת העונה "The Magician's Apprentice" ו-"The Witch's Familiar" ששודרו בספטמבר 2015. על תפקידה כמיסי הייתה מועמדת לפרס באפט"א הסקוטי לשחקנית הטובה ביותר (טלוויזיה).
כמו כן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
גומז אישרה כי תמשיך להופיע גם בעונה העשירית של "דוקטור הו".
ב-1 במאי 2000 התחתנה גומז עם השחקן ג'ק דוונפורט.
בתחילת 2010 ילדה את בנם הבכור, הארי.
מריאן מילר (נולדה ב-1959) היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, כיהנה כנשיאת אקדמיית חיל האוויר.
לאחר שחרורה מונתה לסגנית נשיא ה-NBA.
ג'ונסון גדלה בחווה חקלאית בספנסר שבאיווה.
היא בחרה ללמוד באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית במחזור השני בתולדות האקדמיה אליו התקבלו נשים.
היא הייתה חברה בנבחרת הכדורסל והיא הקלעית השנייה בכמות הנקודות בהיסטוריית הקבוצה.
במהלך לימודיה הייתה האישה הראשונה ששימשה כמנהיגת הצוערים.
ב-1981 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בחקר ביצועים.
היא זכתה למלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה וב-1983 סיימה תואר שני בפוליטיקה ובכלכלה.
עברה קורס טיס בבסיס חיל האוויר ויליאמס בטקסס והוכשרה כטייסת תובלה.
שירתה כטייסת לוקהיד C-141 סטארליפטר, מדריך טיסה, קצינת תכנון וסגנית מפקדת טייסת התובלה 41. בשנים 1989–1992 שירתה כמרצה, כמדריכת טיסה וכמפקדת צוערים באקדמיית חיל האוויר.
בשנים 1992–1994 שירתה כעוזרת לענייני חיל האוויר לנשיאי ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון.
לאחר מכן שירתה כטייסת מטוסי תדלוק מקדונל דאגלס KC-10A, קצינת מבצעים ומפקדת טייסת התדלוק האווירי התשיעית.
בתקופת פיקודה הוצבה הטייסת במזרח התיכון לתמיכה במבצע אכיפת אזור אסור לטיסה בעיראק.
ב-1999 מונתה לסגנית להק המבצעים של כנף התובלה 97 ובמרץ 2000 מונתה למפקדת הלהק, עליו פיקדה במשך שנתיים.
ביוני 2002 מונתה למפקדת כנף תדלוק אוויר 22 בבסיס חיל האוויר מקונול בקנזס.
הכנף בפיקודה תמיכה בכוחות האוויריים במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
ביוני 2004 מונתה לראש אגף כוח אדם בפיקוד התובלה של חיל האוויר.
בנובמבר 2005 מונתה למנהלת קשרי החוץ של מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
בדצמבר 2007 מונתה לראש מחלקת מדיניות סייברספייס באגף התכנון של המטות המשולבים.
ביולי 2009 מונה לראש אגף אסטרטגיה, תוכניות ולוגיסטיקה בפיקוד התובלה של ארצות הברית.
ביולי 2011 מונתה לסגנית לענייני מודיעין ומבצעים של ראש מטה מפקדת נאט"ו.
באוגוסט 2013 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לנשיאת אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
היא האישה הראשונה לכהן בראש אחת מהאקדמיות הצבאיות הבכירות בארצות הברית.
עם כניסתה לתפקיד נאלצה להתמודד עם השלכות פרשת תקיפות מיניות שביצעו צוערים באקדמיה בשנים שקדמו לכהונתה.
היא הנהיגה מדיניות של אפס סובלנות כלפי עבירות מין והרחיבה את התוכנית לתמיכה בקורבנות.
כמו כן ייסדה משרה חדשה להרחבת המגוון התרבותי באקדמיה, והקימה מנגנון בו מספקים צוערים ייעוץ ותמיכה לעמיתיהם.
באוגוסט 2017 במקומה המונה ג'יי סילבריה ומילר סיימה את תפקיד ושרותה בחיל האוויר.
במהלך שירותה צברה מעל 3,600 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, ,ססנה T-41C, בואינג C-17, C-5 גלקסי, לוקהיד C-141 סטארליפטר, מקדונל דאגלס KC-10A ובואינג KC-135R.
באוקטובר 2017 מונתה לסגנית קומישינר ה-NBA ולממונה על פעילות השופטים בארגון.
ג'ונסון בעלת תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה, בוגרת המכללה לפיקוד ומטה והמכללה למלחמה של חיל האוויר.
בוגרת תוכנית הבכירים של אוניברסיטת הרווארד, ובוגרת סמינר לנשיאי אוניברסיאות באוניברסיטת הרווארד.
היא נשואה לג'ון הארגריבס, קצין לשעבר בחיל האוויר ואם לתאומים בנים.
מישל דאנקן היא שחקנית סקוטית.
הוא למדה באוניברסיטת קווין מרגרט באדינבורו, ואחר כך למדה אנגלית ולימודים קלאסיים באוניברסיטת סנט אנדרוז.
בטלוויזיה שיחקה דאנקן בסדרות "שוגר אהובתי", "דוקטור הו", "Low Winter Sun", "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" ובסרט הטלוויזיה "Whatever Love Means" בדמות הנסיכה דיאנה לצדם של אוליביה פולט בתפקיד קמילה, דוכסית קורנוול ולורנס פוקס שגילם את הנסיך צ'ארלס.
תפקידיה בקולנוע כוללים את הסרטים "כפרה", "The Broken", ומושא אהבתו של רופרט גרינט בסרט "שיעורי נהיגה" לצדה של ג'ולי וולטרס.
הופעתה של דאנקן בסרט "כפרה" זכתה לשבחרים מאנתוני ליין, מבקר התיאטרון של הניו יורקר.
בתיאטרון הופיעה דאנקן במחזה "Time and the Conways" בתיאטרון המלכותי בבאת' ובסיבוב הופעות, במחזה "חלום ליל קיץ", ובמחזה "The Burning" בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
עוד בטלוויזיה שיחקה דאנקן בתפקידי אורח בסדרה "תחבולות חדשות" ובסדרת הדרמה "מיילדת".
ב-2006 דיבבה דאנקן עיבוד לספר "בת הים הקטנה" מאת האנס כריסטיאן אנדרסן בתיאטרון הבובות ליטל אנג'ל לצדם של ג'ודי דנץ', מייקל גמבון, רורי קיניר, קלאודי בלקלי, רוזמונד פייק, קלייר ראשברוק ופיטר וייט.
ב-2007 לוהקה דאנקן לתפקיד פורציה במחזה "הסוחר מוונציה" בתיאטרון שייקספיר גלוב, אבל לא היה באפשרותה להופיע והוחלפה על ידי קירסטי בסטרמן.
ב-2012 הופיעה דאנקן לצדה של אמנדה הייל בסרט "Scrubber" שכתבה וביימה רומולה גראי.
ב-2013 הופיעה בעונה השלישית של סדרת הדרמה של ה-BBC "לות'ר", ובסדרה "Case Histories".
ב-2014 שיחקה בדרמה של ITV "גרנטצ'סטר".
ב-2015 כיכבה דאנקן לצדם של רות נגה, דאגלס הנשל וטום ברוק בסרטו של סקוט גרהם "Iona".
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של אדינבורו.
עוד ב-2015 שיחקה בתפקיד בי (במקור בגילומה של הלן בקסנדייל) במחזה "The Distance" מאת דבורה ברוס, בבימויה של שארלוט גווינר בתיאטרון קרוסיבל בשפילד ובתיאטרון אורנג' טרי.
דאנקן הייתה מועמדת לפרס באפט"א סקוטלנד על הופעתה בסדרת הדרמה "Sea of Souls".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2000 Are You Afraid of the Dark?
Q ד"ר פיונה וואלאס 3 פרקים
מישל דומרק היא רוכבת אופני הרים מקצועית קנדית.
דומרק, שהיא טרנסקסואלית, התחרתה בתחרויות אופניים לנשים בין השנים 2001–2006. היא נכנסה לתחום אחר שקבוצת נשים בחופי ונקובר ראו אותה רוכבת, התרשמו מכישוריה, והציעו לה להתחרות באופן מקצועי.
הנשים, שצילמו שם סרט תיעודי על רכיבה על אופניים, "Dirt Divas", גם הזמינו אותה להשתתף בסרט.
התחרות הראשונה בה השתתפה דומרק הייתה המירוץ בהר בר שבקולומביה הבריטית, במאי 2001. היא ניצחה בתחרות המתחילות, בזמן שהיה מהיר ב-2.5 שניות מהזוכה בקטגוריה המקצועית.
לאחר שניצחה בשני מרוצים נוספים, נשלל ממנה הרישיון להתחרות על ידי מועצת האופניים Cycling BC, בעקבות תלונות ממתחרות אחרות.
Cycling BC ואגודת האופניים הקנדית ערכו פגישה פרטית עם מארגני המרוצים המקומיים, בה הציעו שדומרק תחדל להתחרות.
אך לאחר התייעצות עם UCI (האיגוד הבינלאומי לאופניים), הגיעו להחלטה לאפשר לדומרק להמשיך להתחרות בקטגוריות נשים.
למעשה, לא היה חוקי עבורה להתחרות בקטגוריית גברים, מכיוון שעברה ניתוח להתאמה מגדרית שנים קודם לכן, ואף הייתה מוכרת מבחינה חוקית כאישה.
באפריל 2002, הוענק לה רישיון להתחרות במרוצי נשים.
שלושה שבועות לאחר מכן, היא השתתפה לראשונה במירוץ בקטגוריה מקצועית, וסיים במקום שלישי.
שבוע לאחר מכן היא ניצחה במירוץ, כשהיא מקדימה את המתחרה הקרובה אליה ב-10 שניות.
התעורר בשל כך גל של מחאה, ונפתחה עצומה עליה חתמו רוכבות אופניים (ומספר רוכבים) בדרישה שדומרק תיפסל מתחרות.
הדרישה נדחתה, ונקבע כי ניצחונה המקצועי הראשון תקף.
מאוחר יותר באותה שנה, דומרק ניצחה בסדרת גביע קנדה, והוסמכה לנבחרת הקנדית הלאומית.
בספטמבר 2002, היא ייצגה את קנדה באליפות העולם ברכיבת אופני הרים.
אך בשל בעיות טכניות עם האופניים שלה, דומרק הגיע רק למקום 24 במירוץ.
ב-2003, ניצחה דומרק באליפות קנדה, ושוב ייצגה את קנדה באליפות העולם.
גם ב-2004 ניצחה באליפות קנדה, ובאליפות העולם היא סיימה במקום 17.
באליפות קנדה של 2006, שגם בו דומרק זכתה באליפות, מקרה במעמד הענקת המדליות עורר עניין מחודש בהשתתפותה של דומרק בספורט נשים.
בן הזוג של המתחרה שהגיעה למקום השני, דניקה שרוטר, זינק על הבמה ועזר לשרוטר ללבוש טי-שירט עליו התנשא הכיתוב "אלופה 100% אישה טהורה".
אגודת האופניים הקנדית השעתה את שרוטר, אך במהלך שעורר מחלוקת, הודיעה שתרצה את השעייתה בין עונות המרוצים, כאשר להשעיה לא תהיה השפעה עליה בפועל.
המקרה גרם לדומרק להפסיק לאהוב את ספורט הרכיבה, לדבריה, והיא פרשה ממנו זמן קצר לאחר מכן.
לא הייתה זו הפעם היחידה שדומרק ספגה התקפות פיזיות מצד מתנגדיה.
בימיה הראשונים בתחרויות, מתחרות אחרות היו חוסמות את דרכה, ופעם אחת אופניה נחבלו באופן שגרם לה להתהפך בראש צוק במהלך תחרות.
גם ב-2006, גבר התפרץ לבימת המדליות וניסה לשסף את גרונה.
דומרק היא תומכת קולנית בעד בנושא קבלת טרנסג'נדרים בספורט.
בראיון משנת 2016, היא שיבחה את החלטת הוועדה האולימפית לשנות את חוקי ההשתתפות, לפיהם גברים טרנסג'נדרים יכולים להתחרות בענפי גברים ללא הגבלה, ואילו נשים טרנסג'נדריות כבר לא צריכות להוכיח שינויים כירורגיים, ויכולות להתחרות בענפי נשים בתנאי שרמת הטסטוסטרון שלהן לא עולה מעבר לסף שנקבע בנהלים.
ב-2014, מוזיאון זכויות האדם של קנדה הוסיף חולצת תחרות של דומרק לאוסף עבור ייצוג זכויות הטרנסג'נדרים.
דומרק היא רתכת במקצועה, ומנהלת משרד ראיית חשבון למחייתה.
בנוסף לסרט התיעודי Dirt Divas בו השתתפה בתחילת דרכה, היא גם הנושא של הסרט התיעודי משנת 2004, 100% Woman, המספר את סיפור חייה, ומסקר את ההתמודדות עם הסביבה בחברה ובתחום הספורט.
מישל דוטריס היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד בטי ספנסר, אשתו של פרנק ספנסר בגילומו של מייקל קרופורד, בסיטקום "Some Mothers Do 'Ave 'Em" של ה-BBC שרץ מ-1973 עד 1978, וחזר ב-2016 בפרק ספיישל.
אביה היה השחקן רוי דוטריס (נפטר ב-2017) ואמה הייתה השחקנית קיי דוטריס (נפטרה ב-2007).
יש לה שתי אחיות, קארן דוטריס (נולדה ב-9 בנובמבר 1955) ואיבט דוטריס (נולדה ב-1960), שאף הן הלכו בעקבות הוריהן והיו לשחקניות.
תפקידה החשוב הראשון היה ב-1962 בעיבוד של ה-BBC לרומן "בית ממכר עתיקות" בו גילמה את דמותה של נל.
ב-1966 הופיעה דוטריס בסרט "The Witches" בהפקת סרטי האמר.
תפקידים נוספים שלה בקולנוע היו בסרט "ג'יין אייר" בכיכובו של ג'ורג' סי.
סקוט ובקומדיה "Not Now, Comrade" מ-1976.
דוטריס זכתה להכרה רחבה בעקבות הופעתה בסיטקום הבריטי "Some Mothers Do 'Ave 'Em" בדמות בטי ספנסר אותה גילמה במשך חמש שנים החל מ-1973. בפברואר 2016 פרסם ה-BBC שהיא תגלם שוב את הדמות בפרק ספיישל שישודר במסגרת תוכנית ההתרמה "ספורט ריליף".
ב-1981 שיחקה דוטריס בתפקיד הראשי בסיטקום קצר הימים "Chintz" ששודר ב-ITV.
באמצע שנות התשעים של המאה העשרים הופיעה בפרקים אחדים של סדרת הדרמה התקופתית "ברמוול".
ב-1999 שיחקה בסרט "קפטן ג'ק" עם בוב הוסקינס.
היא הופיעה במספר רב של סדרות טלוויזיה בריטיות בתפקידי אורח בהן "רציחות במידסומר" (1998), "הולבי סיטי" (2002), "Murder in Suburbia" (בתפקיד סינדי ב-2005), ובדרמה היומית "רופאים" (2008).
ב-2004 השתתפה בסדרת הדרמה קומית של ה-BBC בשם "A Thing Called Love" בכיכובם של פול ניקולס ורוי באראקלאף.
ב-2012 הופיעה דוטריס בתפקיד גברת וילברפורס במחזה "The Ladykillers" שהוצג בסיור הופעות.
ב-2014 גילמה את פאם צ'נדלר, חשודה ברצח, בפרק האחרון של העונה השלישית של הסדרה "Death in Paradise".
ב-2015 שיחקה בתפקיד מריון, אמה של כריסטין בפרק "12 הימים של כריסטין" בסדרה "בתוך מספר 9".
ב-2016 גילמה את ננסי, המשרתת הנאמנה של הדמות הראשית, בהפקה בווסט אנד של המחזה "נל גווין".
ב-2017 שיחקה בתפקיד ג'סי בהפקה הבימתית של המחזמר "נערות לוח השנה" בתיאטרון פניקס בווסט אנד.
ב-2018 חזרה להופיע בטלוויזיה וגילמה את עדנה פריינדשיפ במיני-סדרה "שערורייה אנגלית למדי".
בינואר 1987 התחתנה דוטריס עם השחקן אדוארד וודוורד והייתה נשואה לו עד מותו בנובמבר 2009. לבני הזוג נולדה בת בשם אמילי בת'.
מישל ז'ול אלפרד בריאל היה בלשן ופילולוג יהודי-צרפתי, יליד גרמניה, המזוהה כמייסד הסמנטיקה המודרנית ואחד ממייסדי האסכולה הצרפתית לבלשנות השוואתית.
נודע גם כיוזם ריצת המרתון.
בריאל נולד ב-1832 בעיר לנדאו שבחבל פפאלץ, אז בשליטת ממלכת בוואריה, בגרמניה, כבן אמצעי מבין שלושת ילדיהם של הורים יהודים.
שמו בלידה היה מיכאל יוליוס אלפרד בריאל.
אביו, אוגוסט מגוט אברהם בריאל
היה עורך דין יליד פירמזנס, בעוד אמו שרלוט קתרין לבית וורמס הייתה ילידת העיר מץ, בירת חבל לורן בצרפת.
ב-1839 כשהיה בן שבע התייתם מיכאל מאביו ועבר עם אמו ואחיו לעיירה ויסמבור בצפון חבל אלזס בצרפת, ואחר כך במץ.
בצרפת נרשם שמו בצרפתית - כמישל ז'ול אלפרד בריאל.
בריאל למד בוויסמבור, אחר כך בפנימייה במץ ובהמשך בבתי הספר התיכונים "סן לואי" ו" "קולז' סנט-בארב" בפריז.
לאחר מכן בשנת 1852 התקבל לאקול נורמל סופרייר, הישג נדיר עבור יהודי.
בשנת 1857, אחרי שעבר את מבחן ה-Agrégation להוראה
זכה בריאל למלגה שאפשרה לו לנסוע ללימודים בברלין, שם למד סנסקריט אצל אלברכט ובר ודקדוק השוואתי של השפות ההודו-אירופיות אצל פרנץ בופ.
הוא תרגם מגרמנית לצרפתית של ספרו החשוב של בופ על הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות.
עם שובו לצרפת השיג משרה במחלקה לכתבי יד מזרחיים בספרייה הקיסרית של צרפת (Bibliothèque Impériale).
ב-1863 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא המיתולוגיה ההשוואתית.
בשנת 1864 התמנה לפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס.
משנת 1875 היה חבר במכון של צרפת, באקדמיה לכתובות ולספרות..
בשנת 1879 מונה למפקח כללי על ההשכלה הגבוהה עד לביטול התפקיד בשנת 1888. בשנת 1890 הוענק לו מפקד באות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד.
הוא פרש מתפקידיו בשנת 1905, ומת בפריז.
ניתן לזקוף לזכותו של מישל בריאל גם את הנהגת ריצת המרתון.
הוא הציע לחברו פייר דה קוברטן להוסיף את המירוץ לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה בשנת 1896. המירוץ נועד להנציח את החייל היווני פידיפידס, שעל פי האגדה העממית, רץ מהעיר מרתון לאתונה, כדי לבשר על הניצחון היווני.
1875 - נבחר חבר באקדמיה לכתובות ולספרות
1890 - לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
מישל ויסאז' היא זמרת, מנחת טלוויזיה ומגישת רדיו אמריקאית.
מישל ויסאז' נולדה בשם מישל לין שופאק, בניו ג'רזי.
היא למדה באקדמיה למוזיקה ודרמה במנהטן.
כשהייתה בת 16 זכתה ויסאז' בתחרות כפילות של מדונה.
בתום לימודיה, החלה את הקריירה שלה כשחקנית.
ויסאז' התקבלה ללהקת הנשים סדאקשן, אשר חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים A&M רקורדס.
ללהקה היו מספר להיטי פופ, ביניהם "Two to Make It Right".
אחרי שהלהקה התפרקה, ויסאז' המשיכה להקליט, לפעמים כזמרת רקע, אך גם כסולנית, למשל בשיר "It's Gonna Be a Lovely Day", שנכלל בפסקול לסרט "שומר הראש" עם ויטני יוסטון, והיה להיט מספר 34 במצעד בילבורד הוט 100 בינואר 1993.
ויסאז' השתתפה במספר אלבומים וקליפים של רופול, שהוא גם חברה הטוב ביותר.
בין השנים 2002–2005 הייתה ויסאז' מארחת שותפה בתוכנית הרדיו The Jamz Session בתחנה Hot 92 Jamz (KHHT) בלוס אנג'לס.
ב-2005 חזרה ויסאז' לניו יורק, שם אירחה בשיתוף את תוכנית הבוקר The Morning Mix ב-WNEW-FM עד דצמבר 2006. היא גם אירחה תוכנית מוזיקה בסיריוס רדיו לווייני בין השנים 2003–2006. במרץ 2007, היא החלה לשמש כמארחת שותפה של תוכנית הבוקר בתחנת SUNNY 104.3 בווסט פאלם ביץ', פלורידה.
בינואר 2011, היא הצטרפה לתחנת 93.9 MIA במיאמי כמארחת של התוכנית MIA Morning Show.
היא עזבה את מיאמי בדצמבר 2011 וחזרה ללוס אנג'לס.
באפריל 2014, ויסאז' התחילה לארח פודקאסט בשיתוף עם רופול, RuPaul: What's the Tee?.
השניים מראיינים ידוענים, מדברים על חייהם, ועל התוכנית המרוץ לדראג של רו פול.
הפודקאסט זכה בפרס ובי לשנת 2018.
בשנת 1996, הפכה ויסאז' למארחת שותפה בתוכנית האירוח של רופול ב-VH1. השניים אירחו ביחד גם את תוכנית הבוקר בתחנת WKTU מ-1996 עד 2002.
ויסאז' אירחה את סיקור השטיח האדום של VH1 בטקס חלוקת פרסי גראמי בשנת 1998, וב-2002, את מסיבת החידוש של הסרט "גריז".
בינואר 2011, הופיעה ויסאז' לראשונה כשופטת קבועה בסדרת הריאליטי של ערוץ לוגו, "המרוץ לדראג של רו פול", שם החליפה את מרל גינסברג.
היא גם שופטת בתוכנית הספין-אוף, "המרוץ לדראג: אולסטארס".
בינואר 2015, הצטרפה ויסאז' כמתמודדת בעונה החמש עשרה של סדרת המציאות הבריטית, "האח הגדול: סלבריטאים".
היא הודחה מהבית ב-6 בפברואר 2015, במקום החמישי, על אף שהייתה צפויה לנצח.
מאז שעזבה את בית האח הגדול, היא הופיעה במספר פרקים של Celebrity Big Brother's Bit on the Side, התוכנית הנלווית לסדרה, אשר משודרת בתום כל פרק.
ב-13 במאי 2017, ויסאז' ורוס מת'יוס היו הפרשנים של ערוץ לוגו בשידור החי של תחרות האירוויזיון.
בפברואר 2018, הייתה ויסאז' שופטת בתוכנית האירית, Ireland's Got Talent.
ב-5 בפברואר 2019, אושר על ידי חברת ההפקה World of Wonder שוויסאז' תשמש כשופטת ב"המרוץ לדראג של רו פול: בריטניה", אשר עלתה לאוויר בערוץ BBC שלוש באוקטובר 2019.
ויסאז' הופיעה בהופעת הבכורה שלה בווסט אנד כ"מיס הדג'" במחזמר כולם מדברים על ג'יימי מה-18 באוקטובר 2018 ועד ל-26 בינואר 2019.
ויסאז' מתגוררת בקליפורניה עם בעלה, הסופר והתסריטאי דייוויד קייס, ושתי בנותיה, לילי ולולה.
ב-10 בנובמבר 2015, היא פרסמה את ספרה הראשון, The Diva Rules.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהסימוכין2023פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVצוות הריאליטי הטוב ביותר על המסךהמרוץ לדראג של רו פול (עם רופול)
מישל ז'אן ברנייה הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת מ-5 בספטמבר 2024 עד 13 בדצמבר 2024. ממשלתו נפלה בהצבעת אי-אמון 91 יום בלבד לאחר שנכנס לתפקיד.
ברנייה כיהן כראש צוות המשא ומתן של האיחוד האירופי בדיונים על פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
בפוליטיקה הצרפתית הוא ייצג את מחוז סבואה כחבר פרלמנט באספה הלאומית הצרפתית מטעם המפלגה הנאו-גוליסטית "אספה למען הרפובליקה" של ז'אק שיראק בשנים 1978–1993. הוא כיהן מספר פעמים כשר בממשלות צרפת.
היה שר לאיכות הסביבה בממשלה של אדואר בלאדור, מזכיר המדינה לעניינים אירופאיים בממשלה של אלן ז'ופה, שר החוץ בממשלה של ז'אן-פייר רפרן ושר החקלאות והדיג בממשלה של פרנסואה פיון.
בפוליטיקה האירופית היה נציג של מפלגת העם האירופית בפרלמנט האירופי בשנים 2009–2010. כיהן בנציבות האירופית כנציב למדיניות אזורית, בשנים 1999–2004 תחת נשיא הנציבות רומנו פרודי, וכנציב לענייני השוק הפנימי והשירותים, בשנים 2010–2014 תחת הנשיא ז'וזה מנואל ברוזו.
ברנייה נולד ב-1951 בלה טרונש במחוז איזר באלפים הצרפתיים כבנם הצעיר מבין שלושת ילדיהם של ז'אן ברנייה, תעשיין, ואשתו, דניז לבית דוראן (Durand).
משפחתו תמכה בגישה הפוליטית של שארל דה גול.
אחרי לימודים בתיכון "ז'אן מולן" באלברוויל ואחר כך בתיכון דו פארק בליון
הוא סיים לימודי מנהל עסקים ב-ESCP Europe ב-1972. ולמד גם במכון למדעי המדינה בפריז.
במהלך לימודיו היה ברנייה פעיל ב"ועידת אוליבן".
בשנות ה-70 עבד ברנייה כיועץ פוליטי של מספר שרים גוליסטים בממשלת צרפת.
בגיל 27 הוא נבחר כנציג של מחוז סבואה מטעם מפלגת "אספה למען הרפובליקה" (Rassemblement pour la République) שהקים ז'אק שיראק ב-1976. המפלגה הציגה את עצמה כיורשת של הפוליטיקה הגוליסטית לאחר שואלרי ז'יסקר ד'אסטן המתון נבחר לנשיא צרפת.
ברנייה זכה להכרה בציבור הצרפתי כשהיה יושב ראש הוועד המארגן של אולימפיאדת החורף באלברוויל ב-1992, יחד עם ז'אן-קלוד קילי.
לאחר הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1993, בהן הברית של האספה למען הרפובליקה הצרפתית והאיחוד למען הדמוקרטיה הצרפתית זכו בניצחון סוחף, הנשיא פרנסואה מיטראן מינה את ברנייה לשר לאיכות הסביבה בממשלה של אדואר בלאדור.
לאחר שניצח ז'אק שיראק בבחירות לנשיאות ב-1995, מונה ברנייה למזכיר המדינה לעניינים אירופאיים בממשלה של אלן ז'ופה, תפקיד בו החזיק עד ההפסד של קואליציית הימין ב-1997.
בשנים 1999–2004 היה ברנייה הנציב למדיניות אזורית בנציבות האירופית.
במסגרת תפקיד זה היה אחראי על מענקים וסובסידיות שהיוו כשליש מתקציב האיחוד האירופי.
אחרי שסיים את כהונתו הראשונה כנציב מונה שוב לשר בממשלת צרפת, הפעם כשר החוץ בממשלה של ז'אן-פייר רפרן.
בתקופת כהונתו התנגדה צרפת לפעולות של ארצות הברית ובריטניה במסגרת מלחמת עיראק ותמכה בתוכנית של אריאל שרון לנסיגת ישראל מרצועת עזה.
אירוע חשוב בתקופת כהונתו כשר חוץ היה ניצחון המתנגדים במשאל העם על האמנה לכינון חוקה לאירופה בפברואר 2005. לאחר ההפסד אמר ברנייה ש"זוהי אכזבה גדולה מאד" וש"יהיה קשה הרבה יותר לצרפת לייצג את האינטרסים שלה [באיחוד]".
בעקבות ההפסד, ברנייה סיים את תפקידו ב-5 ביוני 2005 כשראש הממשלה הנכנס דומיניק דה וילפן החליף אותו בפיליפ דוסט-בלאזי.
ב-2006 שימש יועץ עבור נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו והציג למועצת אירופה דוח התומך בהקמה של כוח הגנה אזרחי אירופאי.
בנוסף הוא הצטרף ל-Action Committee for European Democracy, שנודעה כ"קבוצת אמאטו" על שם ג'וליאנו אמאטו.
הקבוצה כללה דיפלומטים ופוליטיקאים אירופים בדרגים גבוהים, שנפגשו באופן לא רשמי כדי לכתוב מחדש את האמנה לכינון חוקה לאירופה לאחר כישלונה במשאל העם בצרפת ובהולנד.
הטקסט שחיברה הקבוצה הפך בהמשך לאמנת ליסבון.
בשנת 2007 מינה ניקולא סרקוזי את ברנייה לשר החקלאות והדיג בממשלה של פרנסואה פיון.
במסגרת תפקיד זה הוא הוביל רפורמות באופן התמיכה של הממשלה בחקלאים.
בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2009 ברנייה הוביל את הרשימה של מפלגת העם האירופית בצרפת.
לאחר הבחירות הוא כיהן כחבר בפרלמנט האירופי עד שמונה להציב לענייני השוק הפנימי והשירותים, תפקיד בו החזיק עד 2014. הרפורמות שקידם בעקבות משבר החוב האירופי כללו יותר מ-40 חוקי רגולציה על מוסדות פיננסיים אירופאיים וכינון "איחוד הבנקים" במדינות האירו, שהעביר אל הבנק המרכזי האירופי חלק מסמכויות הבנקים המרכזיים הלאומיים.
הרפורמות עוררו ביקורת בסיטי של לונדון ובגרמניה.
בדיילי טלגרף הבריטי פורסם ב-2010 מאמר שתהה אם ברנייה הוא "האיש המסוכן ביותר באירופה".
עם זאת, הוא הצליח לשכנע את הממשלה הבריטית לקבל את רוב חוקי הרגולציה החדשים, כולל החלטה על קביעת תקרה לבונוסים של בנקאים, שעוררה ביקורת במוסדות פיננסיים בלונדון.
מאז 2015 משמש ברנייה כיועץ ללא תשלום לענייני ביטחון והגנה עבור נשיא הנציבות האירופית ז'אן-קלוד יונקר.
במאי 2019 הוא פרסם מאמר שמסכם את דעותיו בנושא מדיניות ביטחון והגנה אירופאיים.
במאמר הוא קרא שבמצב הגאופוליטי החדש, שכולל איומים על הסדר הבינלאומי הליברלי, תחרות בין מעצמות-על ופנייה של ארצות הברית בעידן דונלד טראמפ להגנה חד-צדדית על האינטרסים שלה, אירופה צריכה לפתח יכולת עצמאית להגן עצמה.
הוא קרא להקמת מנגנונים משותפים ותקציבים משותפים להגנה וביטחון הממוסדים ברמת האיחוד ולהגדיל את היכולות הצבאיות שאירופה מסוגלת להפעיל במסגרת מדיניות הביטחון וההגנה המשותפת .
משא ומתן לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי
ב-27 ביולי 2016 הוכרז שברנייה יהיה ראש צוות המשא ומתן של האיחוד האירופי במשא ומתן על פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי (ברקזיט).
יונקר אמר שהוא "רצה פוליטיקאי מיומן עבור המשימה הקשה הזו".
בהודעה של מועצת אירופה נמסר שברנייה יהיה ממונה על המשא ומתן עם בריטניה לגבי התנאים העתידיים של היחסים בין בריטניה לבין האיחוד ועל "תאום כל הנושאים האסטרטגיים, האופרטיביים, המשפטיים והפיננסים שקשורים למשא ומתן".
הפייננשל טיימס דיווח שהמינוי התקבל בקרירות בבריטניה ואחרים כינו את המינוי "אקט של מלחמה".
עיתונים בבריטניה ציינו במיוחד את המשא ומתן של ברנייה כנציב אל מול הסיטי של לונדון.
עם זאת, התגובות לברנייה לא נותרו שליליות לאורך רוב המשא ומתן.
צוות המשא ומתן שהוביל ברנייה הצליח להגיע לשני הסכמים עם הממשלה הבריטית.
הראשון היה ההסכם עם הממשלה של תרזה מיי שנדחה בפרלמנט הבריטי.
השני הוא ההסכם עם הממשלה של בוריס ג'ונסון.
באוקטובר 2019 החליטה הנציבות האירופית שברנייה יעמוד גם בראש צוות המשא ומתן לגבי יחסי האיחוד האירופי והממלכה המאוחדת.
ברנייה ניהל את המגעים עם הממלכה המאוחדת לגבי הסכם הקבע שנחתם ב-21 בדצמבר 2020 ונכנס לתוקף עם סיום תקופת המעבר, ב-31 בדצמבר 2020.
בפברואר 2021 הכריז ברנייה על הקמה של קבוצה פוליטית חדשה בתוך מפלגת הרפובליקנים, בשם "פטריוטים ואירופאים".
ב-27 באוגוסט 2021 הוא הכריז על כוונתו להתמודד על בבחירות לנשיאות צרפת 2022 מטעם הרפובליקנים.
במהלך הקמפיין למועמדות מטעם המפלגה הביע ברנייה עמדות שנחשבו לימניות יותר מהצפוי.
הוא טען שהגירה לא מבוקרת לצרפת מערערת את הזהות הצרפתית והבטיח להטיל מורטוריום על הגירה של לא-אירופאים לצרפת למשך 3–5 שנים, כולל הגירה של בני משפחה של מהגרים.
בנוסף הוא הבטיח קיצוץ מיסים, הגדלת מספר שעות העבודה בשבוע ושינוי של גיל הפרישה לפנסיה.
בסיבוב הראשון בפריימריז (קונגרס הרפובליקנים) הגיע ברנייה למקום השלישי, עם כ-23.9% מהקולות, אחרי ואלרי פקרס (25%), שזכתה במועמדות, ואריק צ'יוטי (25.6%), שזכה בסיבוב הראשון והובס בסיבוב השני.
כתוצאה מכך הוא הודח מהמרוץ ולא השתתף בסיבוב השני.
נשיא צרפת עמנואל מקרון הכריז בשנת 2024 על בחירות בזק לאספה הלאומית.
בעקבות הבחירות, שבהן אף מפלגה לא זכתה ברוב המושבים בפרלמנט, התפטר ראש הממשלה גבריאל אטאל.
מקרון קיבל את התפטרותו ב-16 ביולי.
ב-5 בספטמבר מינה מקרון את ברנייה לראשות הממשלה.
50 הימים שבין התפטרות אטאל לבין מינוי ברנייה היו התקופה הארוכה ביותר בימי הרפובליקה החמישית שבה תפקדה צרפת ללא ראש ממשלה מוסכם.
מינוי ברנייה, שנחשב לשמרן מתון, היה ניסיון להגיע לפשרה בין שלושת הבלוקים הפוליטיים באספה, ומקרון הצהיר שמינויו נועד להשיג אחדות.
עם זאת, המינוי ספג ביקורת משמאל.
בדצמבר 2024 בחר בנייה להשתמש בסעיף 49.3 לחוקה, על מנת להביא לאימוץ הצעת התקציב של הממשלה ללא הצבעה באספה הלאומית.
כאשר בוחרת הממשלה להשתמש בסעיף זה, היא מאפשרת להצעת חוק להפוך לחוק ללא הצבעה, אך האופוזיציה יכולה להגיב בתוך 24 שעות בהצעת אי-אמון; אם הצעת אי-האמון עוברת ברוב מוחלט, על ראש הממשלה והממשלה להתפטר.
מייד לאחר החלטתו להשתמש בסעיף, ספג ברנייה ביקורת, משמאל ומימין.
בהצבעה על הצעת אי-האמון, שנערכה ב-4 בדצמבר 2024, הצליחה האופוזיציה להשיג תמיכה של 331 מחברי האספה, יותר מ-288 הקולות שלהם הייתה זקוקה כדי לחייב את הממשלה להתפטר.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1962 שממשלה נפלה בהצבעת אי-אמון.
זמן קצר לאחר ההצבעה, הגיש ברנייה את התפטרותו לנשיא מקרון, שביקש ממנו להישאר בתפקיד עד שיימצא לו מחליף.
מישל ברנייה כיהן כשר החוץ בממשלת צרפת בין מרץ 2004 לבין מאי 2005. בכהונתו ביקר את נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת ברמאללה ביוני 2004. ממשלת ישראל, שביקשה לבודד את ערפאת, גינתה את הביקור וכינתה אותו "טעות חמורה", ולכן גם לא קיבלה את ברנייה לביקור רשמי בישראל באותה נסיעה.
עם זאת, שלושה חודשים לאחר הביקור, בחודש אוקטובר, קיים ברנייה ביקור בן שלושה ימים בישראל, שבו נפגש עם נשיא המדינה משה קצב, ראש הממשלה אריאל שרון, שר החוץ סילבן שלום, וכן עם ראש האופוזיציה שמעון פרס ויושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
בביקור, שהתקיים לאחר ההכרזה על תוכנית ההתנתקות, הביע ברנייה במסיבת עיתונאים משותפת עם סילבן שלום את תמיכתו בתוכנית, וקרא להוציאה אל הפועל בתיאום עם הרשות הפלסטינית, על מנת למנוע כאוס ברצועת עזה.
במסיבת העיתונאים הביע את תמיכתה של צרפת בפתרון שתי המדינות, גינה את הטרור, הביע את תמיכתו החד-משמעית בזכותה של ישראל להגן על עצמה, וגינה את כל מי שמפקפק בזכותה של ישראל להתקיים.
ברנייה קיים ביקור נוסף בישראל וברמאללה בפברואר 2005 (לאחר מותו של ערפאת).
ברנייה ביקר בישראל בפברואר 2024, בעקבות טבח ה-7 באוקטובר ובעיצומה של מלחמת חרבות ברזל.
ברנייה ביקר ביד ושם, בעוטף עזה, ופגש את נשיא המדינה יצחק הרצוג.
במהלך ביקורו כתב ברנייה פוסט תמיכה ואהדה ארוך כלפי ישראל ברשת החברתית X.
בפוסט, קרא ברנייה לשחרור החטופים במוחזקים בידי חמאס, לא הזכיר את פתרון שתי המדינות, ולא קרא להפסקת לאש.
ברנייה נשוי משנת 1982 לאיזבל אלטמייר, עורכת דין, ולזוג שלושה ילדים.
מישל הידלגו היה כדורגלן ומאמן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר.
היה המאמן של נבחרת צרפת בין השנים 1976–1984.
הידלגו נולד ב-22 במרץ 1933 ב-Leffrinckoucke, נורמנדי, שבצרפת.
הוא נקרא על שמו של הכומר המקסיקני מיגל הידלגו וקוסטילה.
כשהיה נער שיחק בקבוצה נורמנדי US, וזכה עימה באליפות המחוזית נורמנדי לנערים.
הידלגו התחיל את הקריירה שלו בקבוצה לה האבר שם שיחק במשך כשתי עונות, לפני שעבר לסטאד ריימס.
עם ריימס זכה בליגה הצרפתית ובגביע האלופות הצרפתי, והגיע עמה לגמר גביע אירופה לאלופות הראשון אי פעם.
במשחק הגמר נגד ריאל מדריד כבש הידלגו שער, אך ריימס הפסידה בסיום 4–3. בשנת 1957 עבר הידלגו לשחק במונקו עמה זכה פעמיים בליגה ובגביע, ופעם אחת בגביע האלופות הצרפתי.
לאחר שפרש מקריירת משחק, פנה הידלגו לקריירת אימון.
בשנת 1976 מונה למאמן בנבחרת צרפת.
הידלגו הוביל את הנבחרת לחצי גמר מונדיאל 1982, בו הודחה לאחר שהפסידה לגרמניה בפנדלים, וזכה עימה ביורו 1984, לאחר ניצחון בגמר על ספרד.
לאחר ניצחונו בגמר היורו, הוא העביר את המושכות להנרי מישל שנהיה למאמן, והוא קיבל את תפקיד המנהל הטכני של הנבחרת תפקיד אותו מילא עד שנת 1986.
הידלגו נפטר ב-26 במרץ 2020, במרסיי.
המאמן הצרפתי של השנה: 1982
מאמן השנה של אירופה: 1984
מאמן השנה של מגזין world soccer לשנת 1984
מישל ז'וזף וינוק הוא היסטוריון צרפתי, התמחה בהיסטוריה של צרפת, וזכה במספר פרסים ספרותים.
מישל וינוק נולד בפריז ובשנת 1961 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה.
הוא עבד כמרצה במספר מוסדות לימוד ובעקבות הרפורמה במערכת החינוך בשנת 1968 החל ללמד באוניברסיטה.
בנוסף להרצאות, הוא היה עורך ירחונים בתחום היסטוריה.
בשנת 1978 היה בין מקימי של L'Histoire.
מישל וינוק היה בין יוזמי עצומה Liberté pour l'histoire על חופש במחקר היסטורי.
הוא מכהן כפרופסור במכון למדעי המדינה.
על ספרו Siècle des intellectuels הוא זכה בפרס מדיסיס בשנת 1972. בשנת 2010 הוא זכה בפרס גונקור על ביוגרפיה של מאדאם דה סטאל.
בשנת 1998 פרסם ספר על אנטישמיות ופשיזם בצרפת.
מישל וו היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית המכהנת כראש עיריית בוסטון.
וו היא האישה הראשונה שנבחרה בבחירות הכלליות לכהן בתפקיד והראשונה שאינה אדם לבן.
וו גדלה בשיקגו בת להורים שהיגרו מטאיוואן.
ב-2007 סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
היא עבדה בבוסטון בחברת הייעוץ בוסטון קונסלטינג גרופ בטרם חזרה לשיקגו לאחר שאמה לקתה בסכיזופרניה, וטיפלה בשתי אחיותיה הקטנות.
ב--2009 חזרה לבוסטון וסיימה לימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-2012.
וו עבדה בלשכת ראש עיריית בוסטון טום מנינו.
ב-2012 עבדה בקמפיין הבחירות של מועמדת המפלגה הדמוקרטית אליזבת וורן שגברה בבחירות לסנאט על הסנאטור המכהן סקוט בראון.
בנובמבר 2013 נבחרה למועצת העיר בוסטון ומאז נבחרה שוב שלוש פעמים.
בנובמבר 2021 התמודדה בבחירות לראשות העיר וזכתה ברוב של 64.2%.
ב-2025 נבחרה לתקופת כהונה שנייה ברוב של 71%.
וו קתולית באמונתה, היא נשואה ואם לשלושה.
מישל הופמן (Michel Hofman; נולד ב-1961) הוא אדמירל בלגי, שכיהן כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בלגיה בשנים 2020–2024.
הופמן נולד באוסטנד ב-1961 ולמד בבית ספר לצוערים.
ב-1978 הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית ולאחר מכן התגייס לצי הבלגי.
הוא שרת בתפקידים שונים על גבי מגוון כלי שיט, ובין 1991–1997 שימש כמדריך בבית הספר של הצי הבלגי בברוז'.
הוא השתתף במלחמת המפרץ ובשנת 2000 קיבל את הפיקוד על הפריגטה Westdiep עמה השתתף במבצע חירות מתמשכת.
ב-2006 מונה לראש אגף המבצעים של הצי.
ב-2010 הוא פיקד על כלי השיט הבלגיים שהשתתפו במבצע אטלנטה כנגד הפיראטים בסומליה.
בהמשך אותה שנה מונה למפקד הצי הבלגי.
ביולי 2017 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-10 ביולי 2020 הוא החליף את הגנרל מארק קומפרנול בתפקיד ראש ההגנה.
מישל אמה מיי אליזבת דונלאן היא מזכירת המדינה לענייני מדע, חדשנות וטכנולוגיה בממשלת בריטניה מה-20 ביולי 2023. לפני כן שימשה כמזכירת המדינה לענייני דיגיטל, תרבות, מדיה וספורט, ובעבר גם כמזכירת המדינה להשכלה גבוהה ולימודים מתקדמים, ולמשך יומיים במהלך המשבר הממשלתי ביולי 2022 גם הייתה שרת החינוך.
דונלאן חברה במפלגה השמרנית וייצגה בפרלמנט את מחוז צ'יפנהאם בווילטשייר בין 2015 ל-2024.
מישל אמה מיי אליזבת דונלאן נולדה באפריל 1984. היא גדלה בוויטלי, צ'שייר וכבר בגיל 6 החליטה שתרצה להיות פוליטיקאית.
בגיל 15 נאמה בוועידת המפלגה השמרנית בבלקפול.
היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה מאוניברסיטת יורק, ובזמן לימודיה באוניברסיטה הייתה פעילה בתחנת הטלוויזיה הסטודנטיאלית York Student Television.
טרם כניסתה לפוליטיקה המפלגתית עסקה דונלאן בשיווק ועבדה עבור המגזין מארי קלייר ובעבור ארגון ההיאבקות WWE.
בבחירות הכלליות של 2010 התמודדה דונלאן במחוז הבחירה וונטוורת' ודירן בדרום יורקשייר, שחשב למעוז הלייבור, וזכתה רק ב-17.6% מהקולות.
בפברואר 2013 נכללה ברשימת המועמדים הפוטנציאליים של מחוז צ'יפנהאם.
משזכתה במועמדות נבחרה לכהן בחבר הנאמנים של עמותה מקומית המסייעת לקורבנות של אלימות במשפחה, וכחברה בוועדת ההיגוי של המטפלים במחוז וילטשייר.
בבחירות הכלליות של 2015 הביסה דונלאן את חבר הפרלמנט המכהן מטעם הליברל-דמוקרטים עם 47.6% מהקולות, והייתה בין מתנגדי הברקזיט בפרלמנט.
בבחירות הכלליות של 2017 נבחרה מחדש ברוב של 54.7% מהקולות.
ב-2018 מונתה דונלאן לסגנית המצליף הסיעתי, וקודמה לתפקיד המצליפה ביולי 2019. בספטמבר 2019 מונתה לתת-שרה לענייני ילדים בזמן חופשת הלידה של קמי בדנוק.
בבחירות הכלליות בדצמבר 2019, דונלאן נבחרה מחדש עם 54.3% מהקולות), ובסבב המינויים של 2020 מונתה לשרה לענייני אוניברסיטאות.
החל ממאי 2020, תחומי האחריות שלה כללו מלבד אוניברסיטאות גם עמידה משותפת בראשות מועצת בתי המשפט למשפחה, המפקחת על ביצועי מערכת המשפט לענייני משפחה.
ב-2021 שונה שם המשרד למשרד להשכלה גבוהה ולימודים מתקדמים, ו דונלאן הושבעה למועצת המלך והפכה גם לחברת קבינט.
ב-5 ביולי 2022, בעקבות גל ההתפטרויות מממשלתו של בוריס ג'ונסון לאור טיפולו הלקוי בשערוריית כריס פינצ'ר ובשערוריות פוליטיות אחרות, דונלאן קודמה לתפקיד שרת החינוך, לאחר ששר החינוך המכהן, נאדים זהאווי מונה לתפקיד שר האוצר.
לאחר פחות מ-36 שעות בתפקיד, התפטרה גם דונלאן מהממשלה, וכתבה כי ג'ונסון "העמיד אותנו במצב בלתי אפשרי".
כהונתה כשרת חינוך הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה הבריטית, ובכך שברה את השיא בו החזיק ארל טמפל שכיהן 4 ימים כשר החוץ ב-1783. בעקבות דיווחים כי למרות כהונתה הקצרה תקבל דונלאן פיצויי פיטורים, היא הודיעה כי תסרב לקבל את התשלום.
ב-7 בספטמבר 2022 מינתה ליז טראס את דונלאן לשרה לענייני דיגיטל, תרבות, מדיה וספורט, ועם כניסתו לתפקיד של רישי סונאק הוא אישר מחדש את מינויה לתפקיד, לאחר שתמכה בו בהתמודדות על ראשות המפלגה השמרנית.
בבחירות 2024 הפסידה את מושבה בפרלמנט מטעם צ'יפנהאם לשרה גיבסון הליברל-דמוקרטית.
בדצמבר 2021 נישאה דונלאן לטום טרנר, ראש האגף המסחרי בחברת "Stronghold Global", המספקת שירותים לגופים ממשלתיים, כולל משרד הבריאות.
מישל אם-נונדוקרו דיוטודיה (Michel Am-Nondokro Djotodia; נולד ב-1949 בקירוב) הוא פוליטיקאי שמינה את עצמו לנשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית בין השנים 2013 ל-2014. הוא היה המוסלמי הראשון שכיהן בתפקיד זה במדינה, שרוב אזרחיה נוצרים.
דיוטודיה היה ממנהיגי קואליציה חדשה של קבוצות מורדים מוסלמים, סלקה (Séléka).
בדצמבר 2012, האשימה סלקה את הנשיא פרנסואה בוזיזה באי-עמידה בהסכמי השלום ופתחה מלחמה שהובילה לכיבוש ערים, כולל עיר הבירה.
בפברואר 2013, בעקבות הסכם שלום, דיוטודיה מונה כסגן ראשון לראש הממשלה ולשר להגנה לאומית.
כשהסכם השלום התפרק, סלקה כבשה את בנגי ודיוטודיה תפס את השלטון ב-24 במרץ 2013. הוא הבטיח להוביל את המדינה לבחירות חדשות שבהן הוא לא יהיה מועמד.
אך, תקופת כהונתו התאפיינה בהסלמה באלימות העדתית, ובסופו של דבר הופעל עליו לחץ להתפטר על ידי מנהיגי האזור והוא סיים את תפקידו ב-10 בינואר 2014.
מישל דיוטודיה נולדה במחוז ואקאיה (Vakaya) שבאפריקה המשוונית הצרפתית (רפובליקה המרכז אפריקאית של ימינו), בשנת 1949. הוא בן הדת המוסלמית, מיעוט דתי ברפובליקה המרכז אפריקאית, הנוצרית ברובה.
הוא חי בברית המועצות כעשור.
בזמן שהותו שם, למד ורכש שליטה מספר שפות, התחתן והוליד ילדים.
כשחזר לארצו הוא נתפס כאדם אינטלקטואלי, בעל שאיפות פוליטיות אך לא ידוע מחוץ לאזור הולדתו.
בשנות השמונים, דיוטודיה עבד כפקיד מס, וניסה פעמיים, ללא הצלחה, להיבחר כנציג אזורו לפרלמנט.
בהמשך עבד דיוטודיה במשרד התכנון ואז במשרד החוץ.
בשנת 2006 דיוטודיה החל להיות פעיל בקבוצות מורדים והיה אחד המייסדים והחברים המובילים של קבוצת המורדים "איחוד הכוחות הדמוקרטיים למען אחדות", שהצטרפה לקבוצות אחרות שהתנגדו לממשלה במלחמת האזרחים שהחלה 2004 .
במהלך המלחמה הוא שהה בבנין ושם נעצר, ללא משפט, בהוראת הנשיא.
המרד הופסק בסיוע כוחות צרפתיים ב-2007, נחתם הסכם שלום ודיוטודיה שוחרר מהכלא ב-2008.
בדצמבר 2012, דיוטודיה היה ממנהיגי קואליציית המורדים סלקה.
הם האשימו את הממשלה באי-עמידה בהסכמי השלום, והחלו לפעול באלימות.
סלקה השתלטו במהירות על חלקים גדולים מהמדינה.
המורדים שרפו כפרים נוצריים, רצחו ואסרו רבים במהלך המרד.
בשיחות השלום בינואר 2013 הסכים הנשיא בוזיזה למנות ראש ממשלה מהאופוזיציה ולשלב את המורדים בממשלה.
בעקבות משא ומתן, ב-3 בפברואר 2013, מונתה ממשלת אחדות לאומית, בראשות ראש הממשלה בניקולס טיאנגאייה.
הנשיא היה אמור להישאר בתפקידו עד 2016. הממשלה הורכבה מתומכי בוזיזה, נציגי אופוזיציה ומורדים.
דיוטודיה קיבל את תפקיד סגן ראש הממשלה ושר הביטחון.