tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתונאית והסופרת האוסטרית הילדה שפיל כינתה אותו "מזרק-רעל של ממש", ומבקר הספרות (ומאוחר יותר בעלה של מרדוק) ג'ון ביילי כינה את תפקידו של קנטי בסצנה האינטלקטואלית של לונדון, "המפלצת הראשית של המפסטד"..
קשה לשייך את קנטי לקטגוריות או לזרמים ספרותיים מקובלים.
עבודתו היא רבת פנים, ולו רק מבחינת הסוגות הספרותיות השונות.
בין היתר פרסם רומן, שלושה מחזות, מחקר אנתרופולוגי, אפוריזמים ואוטוביוגרפיה רבת-כרכים.
כיוון שפרסם לאט ובמשורה, נחשף לקהל הקוראים הרחב רק בהדרגה, במיוחד במרחב הדובר גרמנית, שבו הוענקו לו החל בשנות השישים מגוון פרסים ועיטורים (כך למשל פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות ב-1969, פרס ביכנר ב-1972), עד שזכה לבסוף ב-1981 בפרס נובל לספרות.
חרף מגוון האמצעים והסוגות בהם השתמש כסופר, מבחינה תימטית - עבודתו היא הומוגנית ביותר.
הוא ראה עצמו כאויב מר של המוות, וביקש לחקור את ההשפעות שיש לידיעה על המוות על חיי האדם.
עניינו בתרבות ההמון ובביטויים השונים לכוח, נובע מאירועים מכוננים במהלך המאה ה-20: מלחמות העולם והופעת הנאציזם.
למרות הסקפטיות המאפיינת אותו, גישתו הבסיסית איננה פסימית, והוא אף רואה את "שליחות המשורר" (ככותרת מאמרו מ-1976) ביצירת מקום ל"תקווה" ולדרכי מילוט מן ה"כאוס".
עד השמיעה; חמישים דיוקנאות (יצא לאור 1974)
הלשון שניצלה; זכרונות נעורים (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1977)
הלפיד באוזן; סיפור חיי 1921–1931 (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1980)
משחק העיניים; סיפור חיי 1931–1937 (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1985)
מסיבה בבליץ; השנים האנגליות (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור לאחר מותו 2003)
ההמון והכוח, עברית – עמשי לוין, צ'ריקובר, תל אביב, 1979.
סנוורים, מגרמנית – חיים איזק, זמורה ביתן, 1979.
הלשון שניצלה, זכרונות נעורים, מגרמנית – צבי ארד, תל אביב, 1984.
עד שמיעה, חמישים דיוקנאות, מגרמנית גבריאל צורן, עם עובד, תל אביב, 1987.
המשפט האחר, המכתבים של קפקא אל פליצה לנגר, מגרמנית – רחל בר חיים, קטעים מ"המשפט" של פרנץ קפקא בתרגומו של אברהם כרמל, עם עובד, תל אביב, 2003.
קולות מראקש, רשימות מסע, מגרמנית – יעקב גוטשלק, אחרית דבר – שלמה אלבז, כרמל, ירושלים, 2025.
אליבי או טענת "במקום אחר הייתי" היא טענת הגנה במשפט הפלילי.
הנאשם המשתמש בטענה זו מנסה להוכיח שהוא לא שהה במקום הפשע בעת התרחשותו, ולכן לא היה יכול לבצע את העבירה.
נאשם המשתמש בטענת "במקום אחר הייתי" כנגד כתב האישום התלוי ועומד נגדו, חייב להעלותה מיד בפתיחת משפטו כבר בשלב התשובה לאישום, ולא להמתין לתום פרשת התביעה.
אם נאשם לא טען טענה זו בשלב התשובה לאישום, לא יהיה רשאי להביא ראיות מאוחר יותר כדי להוכיח את טענתו, אלא ברשות בית המשפט.
מחמת הייחוד של טענה זו, על בית המשפט להסביר לנאשם בתחילת ההליך את העובדה שלא יוכל לטעון את הטענה מאוחר יותר, אלא אם בית המשפט ראה שאין צורך בהסבר זה.
כך למשל, אם הנאשם מיוצג על ידי עורך דין, קרוב לוודאי שבית המשפט ישאיר לפרקליט את המלאכה להסביר לנאשם את הזכות להעלות טענת אליבי רק בתחילת ההליך.
במשפט העברי יוחד המושג הזמה לטענת אליבי נגד העדים.
כלומר, אם תובעים אדם על מעשה פלילי מכוח עדות, ובאו עדים אחרים המעידים שהעדים הראשונים שהו במקום אחר בזמן האירוע - עדים אלו נקראים עדים מזימים.
אליאס (אליהו) שוורצפלד (ברומנית Elias Schwarzfeld; 7 במרץ 1855 – 1915) היה היסטוריון, סופר, מסאי, נדבן מתרגם ועורך כתבי עת יהודים רומנים.
הוא כתב ברומנית, יידיש וצרפתית, והתמקד בכתביו בתולדות הקהילה הרומנית ברומניה ונאבק באנטישמיות.
נרדף וגורש על ידי ממשלת רומניה והתיישב בצרפת.
שם התאזרח והמשיך בפעילותו בתחום הספרות והתרבות.
שוורצפלד הפך לעוזרו של הברון מוריס דה הירש בפעילותו הנדבנית ובפרויקט של האיגוד להתיישבות יהודית יק"א the Jewish Colonization) Association)
אליאס (אליהו) שוורצפלד נולד ב-1855, והתחנך ביאשי, בירת נסיכות מולדובה, שהפכה אחרי 1859 לעיר השנייה של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה.
הוא היה בן בכור למשפחה של משכילים יהודים.
אמו נקראה חיה-לאה ואביו היה בנימין שוורצפלד, משורר, מחנך ואספן ספרים.
אחיו האמצעי, וילהלם שוורצפלד (1856–1894) ואחיו הקטן, מוזס שוורצפלד (1857–1943) היו גם כן סופרים, היסטוריונים ופובליציסטים.
אחותו, אדלה שוורצפלד-ווכסלר (1859–1953) הייתה אמו של המשורר והמסאי בנימין פונדויאנו לימים בנז'מן פונדאן.
אליאס שוורצפלד קיבל כילד חינוך יהודי מסורתי בחדר של המלמד זליג ביאשי ואחר כך בבית הספר "יוסף ברודער" שבו לימדו גם את השפה הרומנית,המשיך את חינוכו בבתי הספר ציבוריים רומניים "ספנטול סאבה" ו"טריספטיטלה" (Trisfetitele) או "טריי ירארך") (Trei Ierarhi) שעל יד המנזר שלושת בכירי הכנסייה ביאשי.
בעת לימודיו התיכוניים ביאשי פרסם לראשונה ב-Poșta Română, עיתון בעריכתם של לאופולד ואדולף שטרן, כתב תרגומים בעיתון Curierul de Iaşi (השליח של יאשי), כמו כן פרסם בעיתון Noul Curier Român (השליח הרומני החדש).
בדומה לשני אחיו, הושפע אליאס על ידי הסביבה תרבותית הרומנית של החוג הספרותי ז'ונימיה, ובני משפחתו הכירו מקרוב מספר חברים מובילים באותו החוג.
הוא המשיך גם בשנים הבאות פעילות נמרצת בזירת העיתונות ברומניה, ובעיקר בעיתונות היהודית.
ב-1872 השתתף בהקמת כתב העת היהודי "Vocea Aparătorului (קול המגן") הנאבק בקיפוח היהודים.
המשך פעילותו העיתונאית והספרותית ברומניה
ב-31 במאי 1874 ייסד אליאס שוורצפלד את "Revista Israelită" ("הכתב העת היהודי")
בו הופיע הסיפור היהודי הראשון מפרי עטו: "הדרשה".
כתב העת זה הופיע עד
אחרי סיום הבגרות נסע שוורצפלד לבוקרשט והשאיר את הכתב העת היהודי לניהול אחיו מוזס.
בבוקרשט נרשם ללימודי רפואה והקים חוג ספרות קצר ימים בשם "ז'ונימיה".
כעבור תשעה חודשים שב ליאשי, וויתר על לימודי רפואה מתוך כוונה ללמוד משפטים.
נשאר לגור ביאש עד 1876. ב-1876 חזר לבוקרשט שם כתב "לוח השנה היהודי" ולימד ב"בית הספר היהודי על שם יעקוב וקרולינה לבל".
שנים 1877–1878 ערך ביידיש את היומון "הטלגרף היהודי" (Jüdischer Telegraf) ואחרי הפסקת פרסומו, ערך את הדו-שבועון היידי "היועץ".
באותה תקופה התאמץ שוורצפלד לקדם את עניין הקהילה היהודית המופלית לרעה בממלכת רומניה.
רוב היהודים במדינה זו, אפילו שחיו בה מזה כמה דורות, לא זכו לאזרחות וקופחו בתחומים שונים - כלכלי, חינוכי וכו'.
ב-1878 פרסם שוורצפלד את הפמפלט הראשון שלו " Chestia şcoalelor israelite şi a progresului israelit în România (סוגיית בתי הספר היהודים וקדמת היהודים ברומניה" ) שהיווה תגובתו לחוזר של כל ישראל חברים שביקש להתעדכן לגבי מצב החינוך בקרב היהודים הרומנים.
בשנים 1878–1881 למד מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל שאותם סיים בשנת 1881 עם דיפלומת דוקטור למשפטים.
לא המשיך לעבוד כעורך דין.
משנת 1881 התיישב בבוקרשט, וניהל בה יחד עם יצחק אאורבך את השבועון היהודי בשפה הרומנית "האחווה" (Fraternitatea) (1890-1879) הוא היה גם כן אחד המשתתפים העיקריים ב"השנתון ליהודים" (Anuarul pentru israeliţi) שנוסד ב-1877 על ידי אחיו משה (מוזס).
בשנתון שבראשו עמד המלומד משה גסטר, קידם אליאס שוורצפלד אג'נדה ברוח ההשכלה ואת השתלבות היהודים בחיי המדינה והתרבות שלה.
בעיתון זה הוא פרסם בין השנים 1884–1898 רבים ממחקריו על ההיסטוריה של יהדות רומניה.
ב-1883 פרסם בו את הרומן שלו, "הרב עושה הנפלאות, אגדת עם"
הוא היה פעיל בארגון בני ברית ושימש כסגן יושב ראש הלשכה "Fraternitatea " (אחווה) ומאוחר יותר
מזכיר כללי של המועצה העליונה של הלשכות היהודיות בני ברית ברומניה.
ב-1885 כדובר בשם בני עמו מעיירות וכפרי רומניה, שוורצפלד פרסם שתי חוברות שדנו במקרים של רדיפה אנטישמית ובתגובת הקהילות היהודיות לכך:"ראדו פורומבארו ומעלליו בבית החרושת לנייר בבקאו "ו"האמת על המרד בברוסטורואסה".
ביום 17 באוקטובר 1885 החליטה הממשלה ה"ליברלית" של יון ברטיאנו לסלקו מרומניה יחד עם עוד עשרה אינטלקטואלים יהודים שהואשמו ב"פעילות נגד המדינה".
ניתנו לו 48 שעות לסידור ענייניו לפני הגירוש (כמו במקרה של משה גסטר עשרה ימים מוקדם יותר).
בצרפת כתב ב"כתב העת ללימודים יהודיים" - Revue des Etude Juives",
ב-1901 פרסם בלונדון מחקר על יהודי רומניה.
שוורצפלד פרסם שתי עבודות היסטוריות ("היהודים ברומניה מהזמנים המוקדמים ביותר ועד ימינו" ו"מצבם של יהודי רומניה מאז הסכם ברלין") בשנתון היהודי אמריקאי 1901/1902. בהמשך פרסם גם את מחקרים: "יהודי מולדובה מהראשית ועד המאה ה-18" (תחת שם העט Edmond Sincerus ) ו"שתי אפיזודות בחיי יהודי רומניה".
ב-1914 פרסם מחקר נוסף "מתולדות היהודים" (על הקמת ערי השוק במולדובה).
הוא היה חלוץ הספרות ההיסטורית בצרפתית ובאנגלית בתחום ההיסטוריה של יהדות רומניה.
בעבודה זו הוכיח שהגעת היהודים לנסיכויות הרומניות, בעיקר, במולדובה, התרחשה בהסכמת השליטים, שאף עודדו הגירה זו, ממניעים כלכליים ודמוגרפיים.
אחרי מלחמות קטלניות, פשיטות של טטרים, קוזקים, פולנים, הונגרים וכו', היהודים הביאו למולדובה דאגה לסניהול וארגון של המסחר, הכספים והחקלאות, כשתוך כדי כך נאסרה עליהם להחזיק אדמות, כמו כמעט בכל אירופה.
בנסיבות אלה התפתחו הקהילות היהודיות ברומניה.
אליאס שוורצפלד נפטר ב-1915 ולא הספיק להשלים את הספר שאותו הכין מזה שנים רבות, על תולדות היהודים ברומניה.
בשנת 1886 התקרב שוורצפלד לברון מוריס דה הירש שמינה אותו למזכירו האישי לענייני צדקה.
עם הקמת יק"א התמנה אליאס שוורצפלד למזכיר הכללי של הארגון זה שעסק בהתיישבות יהודית בארגנטינה ובארץ ישראל.
שוורצפלד המשיך בתפקידו גם לאחר מות הברון הירש.
הוא ניהל גם את פעילותה הפילנתרופית של הברונית קלרה הירש עד יום מותה.
שוורצפלד ראה עצמו קודם כל "יהודי רומני" (israelit român) וביקש וקיבל אזרחות צרפתית רק מאוחר יותר, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה.
ממקומו בפריז המשיך את פעילותו הספרותית ברומנית והיה לעורך שותף בעיתון "השוויון" (Egalitatea) שנוסד בשנת 1890 בבוקרשט על ידיו אחיו משה.
אליאס שקור הוא תאולוג, מחנך ומנהיג דתי ערבי-ישראלי, מונה כארכיבישוף של העדה היוונית-קתולית (מלכיתים) בגליל ב-6 פברואר 2006 עד התפטרותו מתפקידו בתאריך 27 ינואר 2014 כשהוחלף על ידי הארכיבישוף ג'ורג' בקעוני, והיה הפלסטיני הראשון בתפקיד זה.
אליאס שקור הוא דוקטור לתאולוגיה, ומחזיק בתואר שני במקרא ובתלמוד מהאוניברסיטה העברית.
הוא ידוע גם בשל הצהרותיו ועמדתו בנושא דו-קיום וקירוב היחסים בין ערבים ליהודים במדינת ישראל.
ייסד את מוסדות החינוך מאר אליאס באעבלין.
אליאס שקור נולד בשנת 1939 בכפר בירעם בגליל העליון למשפחה נוצרית פלסטינית תחת שלטון המנדט הבריטי.
עם סיום מלחמת העצמאות פונתה משפחתו מבירעם.
שקור סיים את לימודי התיכון בנצרת ולמד תאולוגיה בפריז שבצרפת.
לאחר סיום לימודי התאולוגיה חזר לישראל, ומונה לכומר על ידי ג'ורג' חכים, הארכיבישוף של עכו, חיפה, נצרת והגליל.
הוא המשיך את השכלתו והתחיל ללמוד תורה ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בנוסף ללימודי השפה הסורית והשפה הארמית, והפך לערבי הראשון שמסיים תואר שני באוניברסיטה אז.
שקור דובר תשע שפות: אנגלית, עברית, ערבית, צרפתית, גרמנית, ארמית, לטינית, יוונית ופורטוגזית.
תרומות למען הקהילה ולמען השלום
בשנת 1965, לאחר שקיבל את מינויו ככומר, עבר להתגורר באעבלין שבגליל.
בשנת 1983, לאחר שהתוודע לליקויים בחינוך הערבי בישראל, החליט לייסד בית ספר תיכון המשרת תלמידים מהמגזר הערבי, בני כל הדתות.
בנייני בית הספר התיכון של מוסדות מאר אליאס הושלמו בשנות השמונים על גבעת אל-נור בכפר, במשך השנים התרחבה קריית החינוך ונוספו לה גם בית ספר להנדסאים ומכללה אקדמית כשלוחה של אוניברסיטת אינדינאפוליס שבארצות הברית.
כחלק מפעילותו בנושאי הדו-קיום וקידום השלום הוא נוסע מדי פעם למדינות שונות.
על פעילותו זו קיבל פרסים שונים, כולל פרס ניוואנו לשלום, שקיבל ב-19 בפברואר 2001 ביפן.
הארכיבישוף ד"ר אליאס שקור כתב שני ספרים רבי-מכר:
"אחים בדם" (Blood Brothers), המספר על חייו בכפר בירעם והתבגרותו, עד לחייו ככומר.
"אנחנו שייכים לאדמה" (We Belong to the Land), המספר על מאמציו ועבודתו למען ייסוד מוסדות מאר אליאס והרחבתם.
אלידה ואלי (באיטלקית: Alida Valli; 31 במאי 1921 – 22 באפריל 2006), הייתה שחקנית קולנוע איטלקייה.
היא הייתה האשתו הראשונה של ג'אנקרלו זאני.
אלידה ואלי נולדה בשנת 1921 בעיר פולה בחבל איסטריה (חצי האי הגדול שבים האדריטי, שנכלל אז בתחומי איטליה וכיום משתייך לקרואטיה).
אביה היה איש אצולה אוסטרי ושימש כפרופסור לפילוסופיה ואימה הייתה ממוצא גרמני-איטלקי מעורב ושימשה כמורה לפסנתר.
בראשית שנות השלושים עקרה המשפחה לעיר קומו באיטליה.
לאחר מות אביה, בהיותה בת 15, עברה עם אימה לרומא והחלה ללמוד באקדמיה לקולנוע שנוסדה אז על ידי שליט איטליה הפשיסטית בניטו מוסוליני בשנת 1935. מוסוליני שאף לחזק את מעמדו על ידי יצירת תעשיית קולנוע בשליטתו.
במסגרת זו השיק את פסטיבל הקולנוע של ונציה בשנת 1932 וייסד את האקדמיה לקולנוע בה החלה אלידה ואלי ללמוד, ובשנת 1937 פתח את אולפני הקולנוע האיטלקיים "צ'ינצ'יטה", שהשתרעו על פני 40,000 מטרים רבועים ולהם צמודים 35,000 מטרים רבועים של גנים.
אולפנים אלה המשיכו להתקיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ובהם נוצרו במרוצת שבעים השנה שחלפו מאז, מיטב סרטי הקולנוע של איטליה.
לאחר תקופת לימודים קצרה החלה אלידה ואלי להופיע בסרטי קולנוע, בתחילה בתפקידים קטנים, אך עד מהרה הפכה לכוכבת בולטת מבין משחקני הקולנוע האיטלקיים הצעירים, זאת הודות ליופי תוארה וקסמה.
בסוף שנות השלושים ובימי מלחמת העולם השנייה הופיעה אלידה ואלי במספר רב של סרטים איטלקיים, אשר בנסיבות הזמן לא הופצו מחוץ לאיטליה.
סרט בולט אחד מאותה תקופה, שזכה לגילוי מחדש בשנים שלאחר המלחמה, הוא סרט משנת 1942 על פי ספרה של הסופרת האמריקנית איין ראנד "אנו החיים", שהוסרט בשני חלקים: Noy Vivi (אנו החיים) וAddido kira (להתראות קירה).
סרט זה, התבסס אמנם על ספרה האנטי קומוניסטי והשקפת העולם האינדיבידואליסטית של איין ראנד, אך הופק ללא ידיעתה וללא אישורה של המחברת, בעת שאיטליה הייתה במצב מלחמה עם ארצות הברית.
בסרט מגלמת אלידה ואלי את דמותה של צעירה רוסית המפתה עסקן מפלגה במטרה לעזור לאהובה לקבל טיפול רפואי.
את האהוב גילם השחקן רוסאנו בראצי, מי שלימים יופיע בסרטים הוליוודיים אחדים שהידוע בהם הוא המחזמר דרום פסיפיק משנת 1958.
בשנת 1943, בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה, פיטר המלך את מוסוליני ומינה את המרשל פייטרו באדוליו לראש ממשלה.
באדוליו חתם על הסכם כניעה של איטליה.
הגרמנים הגיבו בהשתלטות על רומא ועל רוב המדינה.
השלטונות הגרמנים דרשו מאלידה ואלי, שהייתה אז כוכבת-על באיטליה, להשתתף בסרטי תעמולה נאצים.
על מנת להימנע מכך בחרה אלידה ואלי להסתתר במקום מחבוא.
גם לאחר שבעלות הברית שחררו את רומא והתקדמו צפונה בשנת 1944 לא חזרה אלידה ואלי להשתתף בסרטים.
בשנת 1944 נישאה אלידה ואלי לנגן הג'אז והצייר אוסקר דה מאג'ו.
רק בשנת 1945, עם סיום המלחמה חזרה אלידה ואלי לשחק בסרטי קולנוע באיטליה.
בשנת 1947 הגיעה אלידה ואלי לארצות הברית.
זאת לאחר שעברה בדיקה של מחלקת המדינה האמריקאית שטיהרה אותה מאשמת שיתוף פעולה.
הבדיקה נערכה לאחר שמכתב אנונימי שהגיע לשגרירות ארצות הברית ברומא האשים אותה כי הייתה פילגשו של יוזף גבלס.
בהגיעה לארצות הברית חתם עמה המפיק היהודי הנודע דייוויד או.
סלזניק, מגדולי מפיקי הקולנוע של התקופה, מפיקם של "חלף עם הרוח" ושל מספר מסרטי אלפרד היצ'קוק, על חוזה להופעה בסרטיו.
סלזניק רצה שאלידה ואלי תופיע בסרטיו לאחר שהכוכבת הזרה החשובה שלו אינגריד ברגמן השוודית עזבה את אולפניו.
בהוליווד הופיעה אלידה ואלי בשני סרטים שהחשוב מביניהם היה הסרט "משפט פאראדין" משנת 1947, סרט מתח בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
ואלי מילאה תפקיד של אישה שהועמדה לדין באשמת רצח בעלה העיוור, אשר עורך דינה, המגולם על ידי גרגורי פק מתאהב בה.
בסרט זה הופיעו שחקני קולנוע מן השורה הראשונה וביניהם צ'ארלס לוטון, לואי ז'ורדן ואתל ברימור.
הסרט השני "נס הפעמונים" לא זכה להצלחה ולפרסום.
בזכות קשריו של סלזניק קיבלה אלידה ואלי את התפקיד הראשי בסרט הבריטי "האדם השלישי", שהוסרט בלונדון ובווינה בשנת 1949. בסרט זה זכתה אלידה ואלי להגיע הן לפסגת פרסומה והן לקנות לה מקום בסרט הנחשב לסרט קולנוע קלאסי, הממשיך להיות מוקרן עד היום בערוצי טלוויזיה ברחבי העולם.
בסרט על פי ספרו של גראהם גרין בבימויו של קרול ריד, הופיעה אלידה ואלי לצדו של אורסון ולס ושל כוכבי קולנוע נודעים כג'וזף קוטן האמריקאי וטרבור הווארד הבריטי.
עלילת הסרט, שהוא מותחן בסגנון הסרט האפל, מתרחשת בווינה שלאחר המלחמה, עיר הרוסה בחלקה ונתונה לשלטונן של מעצמות הכיבוש.
העיר סובלת ממחסור ופורחים בה עסקי השוק השחור.
אלידה ואלי מגלמת בסרט את דמותה של פליטה צ'כית מסתורית המתגוררת באזור הכיבוש הסובייטי של וינה, ומתרפקת על זכרו של אהובה המת (אורסון ולס), עד שהגורל מביא לה הפתעה מדהימה.
בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום-מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אשה צעירה שזוהתה כווילמה מונטסי, דוגמנית בת 21, בת למשפחה מהמעמד הבינוני (אביה היה נגר).
התברר שהיא נעדרה מבית הוריה ברומא מ-9 באפריל.
עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
תחילה המשטרה העריכה שהצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשנתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש (חצאית, גרביים ונעלים), החלה המשטרה להתייחס אל המקרה כרצח.
נתברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון-חוף, שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים.
באי המועדון היו פוליטיקאים מושחתים, אנשי משפחות האצולה והמלוכה האיטלקית לשעבר ושחקניות מתחילות שחיפשו תפקיד.
הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים.
החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי.
החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון, והופקרה למותה.
במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה אלידה ואלי כעדת הגנה ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי השוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום.
עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, נתקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות.
המשפט נסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים.
נסיבות מותה של וילמה מונטסי נותרו עלומות עד היום.
פרשת וילמה מונטסי העיבה על הקריירה של אלידה ואלי.
בעלה התגרש ממנה בשנת 1954 ומאז לא הופיעה בסרטי קולנוע עד שנת 1957. להוליווד לא שבה מעולם.
משנת 1957 היא שיחקה בסרטי קולנוע איטלקיים ואירופים וכן על במת התיאטרון ועל מסך הטלוויזיה באיטליה; בסך הכל הופיעה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע.
ב-1995 ו-1996 ראו אור שתי ביוגרפיות של אלידה ואלי בשפה האיטלקית.
ב-1997 זכתה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
הסרט האחרון בו הופיעה לפני מותה היה הסרט שנשא את השם הסמלי Semana Santa - "מלאך המוות"' משנת 2002.
אלידה ואלי נפטרה בביתה ברומא בשנת 2006, בגיל 85.
אליגיוס הקדוש (צרפתית: Éloi de Noyon, נולד בין 588 ל-590 – מת ב-1 בדצמבר 659 או 660) הוא קדוש נוצרי.
אליגיוס הוא הקדוש המגן של הצורפים ושל עובדים אחרים עם מתכות, כמו גם של REME (כוח מהנדסי החשמל והמכניקה המלכותי של הצבא הבריטי).
הוא ידוע גם כפטרונם של הסוסים ושל העובדים עם סוסים.
אליגיוס היה היועץ הראשי של דגוברט הראשון, שהיה מלך מרובינגי בפרנקיה.
לאחר מותו של המלך, מונה אליגיוס למשרת הבישוף של נואיון (Noyon), אותה מילא בשנים 640–661. בשני העשורים הללו עסק במסע להמרת דתם של תושבי פלנדריה הפגנים.
בנה את המקדש הראשון (לא קיים כיום) בבזיליקת סן-דני.
יום חגו הוא ה-1 בדצמבר.
אלי-גודָרזְ (בפרסית: الیگودرز) היא עיר במחוז לורסתאן במערב איראן.
בין אליגודרז לטהראן מפרידים 503 ק"מ, והיא ממוקמת באזור תערובת מישורי והררי, תערובת שתורמת לאקלים מתון.
הרי האושתוראנקו ונהר אליגודרז חוצים את העיר וממוקמים בסביבתה.
מקור העיר ושורשיה לא ידועים אם כי ידוע שבתחילה נקראה אל-אֶ-גודארז (בפרסית: שבט גודרז.
שבט של גיבור עם מקומי מהספר שאה נאמה).
בעבר מנזריה שימשו כמרכז אימונים רוחניים בשביל הדרווישים וקיזאבאשים.
באזור ההרים והגבעות של אליגודרז נימצאו עצמים עתיקים כמו לבנת חרס במתקופת המאה ה-13 לספירה.
אלי גודרז ידועה בין היתר באתריה ההיסטוריים והטבעיים כמו:
בעבר הייתה בעיר קהילה יהודית שכעת לא נישאר ממנה אף לא אדם אחד לאחר שחבריה התאסלמו או ברחו לערים הגדולות.
במהלך המהפכה ברחה רוב הקהילה לארצות ולישראל.
אליאס קוטיז הוא שחקן ומפיק קולנוע קנדי.
ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של קייסי ג'ונס בסרט "צבי הנינג'ה" ובהמשכו "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
קוטיז נולד במונטריאול שבקוויבק, קנדה.
אביו היה מכונאי ברכבת הלאומית של קנדה ואימו הייתה כובענית.
שני הוריו ממוצא יווני וקוטיז מדבר יוונית כשפת אם.
קוטיז למד במכללת ונייר שבמונטריאול, וב-1981 החל ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הבמה בניו יורק, אותה סיים ב-1983.
ב-1987 זכה לראשונה בתפקיד ראשי בדרמת הנעורים "משהו נפלא" לצד מרי סטיוארט מסטרסון.
ב-1988 שיחק בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "טאקר, האיש והחלום".
בשנת 2001 שיחק בסרט המותחן הקומי "רופא על הכוונת" (אנ') לצד סטיב מרטין ולורה דרן.
אליבי (במקור: Dial M for Murder, בתרגום חופשי מאנגלית: חייג ר' לרצח) הוא סרט קולנוע מסוגת מתח משנת 1954 בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
בסרט משחקים ריי מילאנד, גרייס קלי ורוברט קאמינגס.
הסרט מבוסס על מחזה של פדריק נוט.
רובו של הסרט מתרחש בדירתם של הדמויות הראשיות והסרט הוא חלק בסדרת הסרטים עם הלוקיישנים המוגבלים של היצ'קוק כמו "סירת הצלה" (1944), "החבל" (1948) ו"חלון אחורי" (1954).
בשנת 2008 דורג הסרט במקום התשיעי ברשימת עשרת סרטי מסתורין הטובים ביותר בכל הזמנים של המכון הסרטים האמריקאי.
הסרט מגולל את סיפורו של טוני וונדיס (ריי מילאנד), שחקן טניס לשעבר, המגלה שאשתו העשירה, מרגו (גרייס קלי), ניהלה רומן עם מארק הלידיי (רוברט קאמינגס) בזמן היעדרותו.
כאשר טוני נשאר בגפו בדירה הוא נפגש עם הפושע לשעבר, צ'ארלס סוואן (אנתוני דוסון).
טוני מגלה לסוואן שהוא יודע עליו דברים מפוקפקים וכך הוא סוחט ממנו דרישה לרצוח את אשתו.
הם מתכננים בפירוט את שלבי הרצח ומהלכו.
במהלך ערב שמרגו נשארת לבדה סוואן מגיח בדירה ומנסה לרצוח אותה לאחר שהיא התקשרה לטוני.
מרגו מצליחה להתגבר על סוואן ולהרגו בעוד שטוני חוזר במהירות לביתו.
כשטוני חוזר לדירה הוא לוקח מסוואן חפצים הקשורים אליו.
הבלשים החוקרים את הפרשה חושדים לכתחילה במרגו שרצחה את סוואן כי הוא ידע על רומן שלה עם מארק.
לבסוף החוקרים מגלים שטוני היה אחראי לרצח.
ריי מילאנד - טוני וונדיס
גרייס קלי - מרגו מארי וונדיס
רוברט קאמינגס - מארק הלידיי
ג'ון ויליאמס - המפקח הראשי הבארד
אנתוני דוסון - צ'ארלס סוואן
לאו בריט - חבר של טוני וונדיס
פטריק אלן - הבלש פרסון
ג'ורג' לי - הבלש ויליאמס
לאחר סיום צילומי הסרט "אני מתוודה" (1953) הבמאי אלפרד היצ'קוק רצה לעבד את הספר "The Bramble Bush" של דייוויד דאנקאן לסרט בחברת ההפקה "Transatlantic Pictures".
אך לאחר בעיות בתקציב ובתסריט הסרט היצ'קוק החליט להפיק את סרט חדש בשם "אליבי" לחברת ההפקה "האחים וורנר".
שמו של הדמות מארק הלידיי (רוברט קאמינגס) הייתה במקור במחזה מקס.
זה היה סרטו היחיד של היצ'קוק שצולם בשלושה ממדים.
כמו במרב סרטיו, היצ'קוק נתן הופעת הקמע בדקה ה-13 על גבי תמונה של הדמות טוני וונדיס (ריי מילאנד).
הסרט דומה מאוד ל"תחרת חצות" של דייוויד מילר בכיכובם של רקס הריסון ודוריס דיי.
בנוסף השחקן ג'ון ויליאמס שגילם את החוקר הראשי ב"אליבי" גילם גם את החוקר בסרט המוזכר לעיל.
סדרות טלוויזיה רבות השתמשו בסצנות מהסרט עקב היותו אחד מסרטי המתח הגדולים ביותר בכל הזמנים.
נעשה לסרט גרסות שונות בבוליווד בשנים 1985 ו-2002.
בשנת 1998 נעשה לסרט אתחול מחדש בשם "רצח מושלם" על ידי הבמאי אנדרו דייוויס בכיכובם של מייקל דאגלס, גווינת' פלטרו וויגו מורטנסן.
למרות הביקורות הפושרות כלפי הסרט הוא הצליח להכניס למעלה מ-120 מיליון דולר ברחבי העולם.
בשנת 2020 נודע כי חברת ההפקות MGM מפתחת מיני-סדרה אנתולוגית המבוססת על הסרט.
השחקנית זוכת האוסקר אליסיה ויקנדר צפויה להיות מפיקה בפועל של הפרויקט ומייקל מיטניק הוא היוצר והתסריטאי.
המכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט ברשימות "מאה שנים...
מאה מותחנים" במקום ה-48 ו"מאה שנים...
בנוסף הסרט היה מועמד ברשימות "מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים" ו"מאה שנים..
למרות ששם הסרט באנגלית הוא "Dial M for Murder" (בעברית: חייג ר' לרצח) הסרט הופץ בארץ בשם "אליבי".
מחוץ לארץ הסרט נקרא בשמות כמו "הטלפון מצלצל ב-11 בלילה" (דנמרק), "זה הרוצח שלך מדבר" (הולנד), "הפשע המושלם" (פינלנד ואיטליה), "הפשע היה כמעט מושלם" (צרפת), "התקשר למשטרה" (נורווגיה), "רצח בשיחה" (גרמניה), "חייג 911" (יוון), "חייג ר!" (יפן), "שיחה למוות" (פורטוגל) וכדומה.
בסדרת הטלוויזיה המצוירת "משפחת סימפסון" הסרט הוזכר בפרקים "Mr.
Plow" ו"Treehouse of Horror XX" באזכורים הומוריסטים כמו Dial D for Diddly, בדומה לשם הסרט באנגלית.
בעונה שמינית של סדרת הטלוויזיה המצוירת "איש משפחה" ישנו פרק הנושא את שמו של הסרט באופן הומוריסטי, "Dial Meg for Murder".
בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" נשיא ארצות הברית וביתו צופים בסרט.
אלידה מרגרטה בוסהרט (Alida Margaretha Bosshardt; 8 ביוני 1913 – 25 ביוני 2007) הידועה בכינוי "מייג'ור בוסהרט", נחשבת לפעילה המפורסמת ביותר של הארגון הנוצרי ההולנדי צבא הישע", במסגרתו פעלה משך כל חייה.
על פעולותיה להצלת ילדים יהודים במהלך השואה הוענק לה תואר חסידת אומות העולם בשנת 2004.
אלידה בוסהרט נולדה באוטרכט, הולנד, למשפחה פרוטסטנטית ממעמד הביניים.
אביה היה נוצרי קתולי ואמה פרוטסטנטית.
מגיל צעיר גילתה בוסהרט עצמאות רבה וכוח רצון יוצא דופן.
במהלך שנות נעוריה, נחשפה אלידה לפעילות צבא הישע ובעקבות כך החליטה להצטרף לשורותיו.
ב-19 ביוני 1932, בהיותה בת 19, נשבעה בוסהרט אמונים לארגון והצהירה כי "בעזרת האל, אהיה חיילת נאמנה ומסורה לצבא הישע עד סוף ימיי".
לאחר מכן, החלה את לימודיה במוסד האקדמי של צבא הישע, במסגרתם הוענקו לה בשנת 1934 דרגות קצונה.
פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה
בראשית שירותה בצבא הישע החלה בוסהרט לעבוד בבית הילדים זונהוק (בהולנדית: Zonnehoek), מוסד לילדים ממשפחות מצוקה, ששכן בלב השכונה היהודית במזרח אמסטרדם.
בין הילדים בהם טיפלה היו האחיות טרהוסט: הנדרינה, הלנה, דמפינה ורוז, שנולדו ב-1927, 1934, 1938 ו-1941 בהתאמה.
בשנת 1941, עם כיבוש הולנד על ידי הגרמנים, הוצא צבא הישע מחוץ לחוק וכל נכסיו וכספיו הוחרמו.
למרות זאת, המשיך בית הילדים זונהוק בפעילותו.
בשנת 1942, עם התגברות קצב גירוש היהודים מהולנד, נהרו הורים יהודיים רבים לאלידה בהתחננם אליה כי תאמץ לחיקה את ילדיהם ותמצא עבורם מקומות מסתור.
במקרים רבים הצליחה אלידה במשימה זו, לעיתים, על ידי כך שהרכיבה את התינוקות על אופניה ונסעה יחד איתם למזרח המדינה.
כשנאלצה לעזוב את כתובת בית הילדים בשל הכיבוש הגרמני, התעקשה בוסהרט כי ארבע האחיות טרהורסט (יחד עם מספר ילדים יהודיים נוספים) יישארו עמה.
בוסהרט הסירה את הטלאי הצהוב מבגדי הילדים תוך כדי שהצהירה כי "אנחנו לא עושים דברים כאלה".
לאחר שנפלה פצצה בקרבת בית מגוריהם החדש, נאלצה בוסהרט לעבור פעם נוספת לדירה חדשה, תוך שהיא שומרת על הילדים היהודיים כחלק בלתי נפרד מקבוצת הילדים הלא-יהודית.
תרחיש זה אירע פעמים רבות, (הילדים עברו כ-10 פעמים) עד שלבסוף נאלצה אלידה לשלוח את הילדים הלא-יהודיים לבתים חדשים ולאתר מקומות מסתור לילדים היהודיים.
בשיתוף המחתרת ההולנדית וגורמים חיצוניים אחרים, הצליחה בוסהרט לאתר מספר מקומות מסתור בהם החביאה 75 ילדים יהודיים.
בשל מחסור חמור במשאבים ובמזון, החלה אלידה, בניגוד לחוק, לקבץ נדבות ברחובות למען צבא הישע.
בעקבות הלשנה נעצרה בוסהרט על ידי המשטרה הגרמנית בעילה של גיוס כספים עבור צבא הישע.
חרף מעצרה הצליחה אלידה לברוח ולמצוא מסתור, וכאשר נודע כי הסכנה המידית חלפה, המשיכה בוסהרט בפעילות מחתרתית למען הצלת ילדים.
במהלך הרעב בהולנד בחורף 1944–1945, נסעה בוסהרט למזרח המדינה בתדירות גבוהה על מנת לאסוף מזון בשביל בתי הילדים שבמערב המדינה שסבלו מרעב כבד.
לעיתים אף רכבה בוסהרט על אופניה לכפרים שונים על מנת להמיר סיגריות בתפוחי אדמה, ובכך לנסות לצלוח את התקופה הקשה.
בתום המלחמה השיבה בוסהרט את כל הילדים היהודיים למשפחותיהם.
בשנות ה-90 לחייה, המשיכה אלידה בוסהרט לפעול כרב-סרן בצבא הישע ואף שמרה על קשר עם רבים מהילדים שהצילה מתקופת המלחמה.
ב-25 בינואר 2004, הכיר יד ושם באלידה מרגרטה בוסהרט כחסידת אומות העולם.
במכתבן לוועדת יד ושם בבקשה להענקת תואר כבוד לאלידה בוסהרט, טענו האחיות טרהורסט כי: "על אף שמשאביה של בוסהרט היו מוגבלים, אנחנו זוכרות היטב את תחושת החום והביטחון שהעניקה לנו אלידה במהלך התקופה הזו.
המייג'ור, בשבילנו, היא כמו אמא, ועד היום היא מכנה אותנו "ילדיי".
אנו חייבים את חיינו, חיי ילדינו וחיי נכדינו למייג'ור בוסהרט."
עדות זו מאת הנדרינה טרהורסט (21 אוגוסט 1927), אחת מאחיות טרהורסט שניצלה על ידי אלידה בוסהרט, נכתבה ב-5 ביולי 2005:
פעילותה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה, המשיכה בוסהרט לפעול במפקדת צבא הישע שבאמסטרדם.
כשגילתה כי אין לצבא הישע כל פעילות באזור דה ואלן, רובע החלונות האדומים של אמסטרדם, היא מיד השיגה אישורים על מנת להתחיל בפעילות באזור.
עבודתה עבור הזונות של דה ואלן הביא לבוסהרט הכרה בינלאומית.
בשנת 1965 היא אף ליוותה את הנסיכה ביאטריקס בסיור סודי לרובע החלונות האדומים.
בשנת 1978ֿֿ יצאה בוסהרט לפנסיה מצבא הישע בדרגת סגן-אלוף.
לאחר יציאתה לפנסיה, נחשבה בוסהרט לחלק בלתי נפרד מצבא הישע והמשיכה להופיע בטלוויזיה ולייצג את הארגון בכנסיות ובכנסים רבים.
בשנת 2004 זכתה בוסהרט בתואר אבירות הולנדית ולאחר מותה בשנת 2007 פורסמה סדרה של תשעה בולים לזכרה.
תשעת הבולים מציגים מגוון של תמונות וציורים של המייג'ור במצנפת המפורסמת שלה מצבא הישע.
בשנת 2006 נתנה בוסהרט את שמה ל"פרס מייג'ור בוסהרט" על תרומה יוצאת דופן של יחידים לחברה".
אליגו הוא מאכל עשוי גבינה הממוזגת עם מחית תפוחי אדמה (לעיתים קרובות עם קצת שום) תוצרת , שב שבצרפת.
באופן מסורתי האליגו נעשה עם גבינת לאיול אך ניתן להשתמש גם הגבינות אחרות כמו מוצרלה או קנטל.
גבינת הלאיול מקנה למנה טעם מטוגן.
האליגו עשוי פירה מעורבב עם חמאה, שמנת, שום כתוש, וגבינה מותכת.
המנה מוכנה כאשר היא מפתחת מרקם חלק וגמיש.
בזמן שהמתכונים משתנים, "לארוס גסטרונומיק" מציינת במתכונה תפוחי אדמה, 500 גרם טום טרייה, גבינת לאיול (או גבינת קנטל), 2 שיני שום, 30 גרם חמאה, מלח, ופלפל.
מאכל זה הוכן עבור צליינים בדרך לסנטיאגו דה קומפוסטלה שעצרו ללילה באזור זה.
במקור האליגו מוגשת עם לחם, שהוחלף לתפוחי אדמה זמן מה לאחר מכן.
כיום, הוא מוגש בעיקר בהתכנסויות וחגיגות כמנה העיקרית.
האליגו מקורו במחוזות Cantal, Aveyron and Lozère שבהם מיוצרת הגבינה Laguiole המסורתית למאכל זה.
אליגו מוגש גם כמנה עיקרית וגם כתוספת לנקניק מקומי צלוי או בייקון צלוי בליווי יין אדום.
אלידע בר-שאול (נולד בה'תשל"ב) הוא איש ידיעת הארץ, מורה דרך ומחבר ספרי עיון היסטוריים.
נולד בירושלים בשנת ה'תשל"ב, לאביו מלכיאל בנו של הרב אלימלך בר-שאול, רב העיר רחובות.
גדל בשכונת פא"י ברחובות למשפחה שחיה על התפר שבין העולם הדתי לחרדי.
למד בתלמוד תורה הרא"ם, בישיבת שעלבים ובישיבת "הכותל".
במקביל השקיע את זמנו בקריאת ספרי היסטוריה.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה למד הדרכת טיולים בקורס של החברה להגנת הטבע, והחל להדריך בבית ספר שדה עפרה.
באותם ימים החל להתוודע לסיפורי מורשת קרב, שלימים יהפכו להיות דומיננטיים בהדרכותיו ובהרצאותיו הרבות.
לאחר מכן, עבר להדריך בבית ספר שדה שער הגיא, שם העמיק את ידיעותיו במורשת קרב בשל ההקשר ההיסטורי המובהק למקום.
באותם ימים הכיר את אשתו איילה, שהדריכה גם היא בבית ספר שדה.
לאחר 6 שנים שבהן הדריך במסגרת בתי הספר הללו, שימש פרק זמן קצר כרכז הדרכה במדרשה למורשת הציונות במזכרת בתיה, מדרשה שהוקמה בשליחות הרב משה צבי נריה.
במהרה גילה שאין התפקיד מתאים לו, ומאז ועד היום הוא עוסק בהדרכת קבוצות באופן עצמאי, ובמחקר היסטורי.
הוא מבקש בהדרכותיו להיצמד לעדויות העולות מן השטח ולא מסתפק בספרים ובמדריכים כמקור מוסמך וודאי.
בהדרכותיו מחבר בין דמויות היסטוריות מן העבר הרחוק לעת החדשה ומבקש להעלות על נס את אתוס הגבורה היהודית כסמל תרבותי בעל ערך היסטורי.
נוסף על הנחלת הערכים של לאומיות וזיקה לארץ, הוא מחפש לעשות צדק עם אלה אשר ההיסטוריוגרפיה דאגה למחוק אותם מספרי ההיסטוריה, וכך הוא נוהג הן בהרצאותיו והן בספריו.
אלידע בר-שאול פרסם את מאמריו ואת הגיגיו בבמות שונות, ובהם עלון מעייני הישועה, שבו סקר דמויות ירושלמיות בטור שנקרא 'הפינה הירושלמית' ובעלון פנימה, שבו סקר דמויות נשים עלומות בהיסטוריה.
האחרונה שבהן הפכה לימים לספר על פועלן של נשים, המבקש לעשות חסד עם נשים אשר חוללו היסטוריה אך נשכחו מהספרים.
בשנת 2014 כתב את הספר ימים כתיקונן: עשרים וארבעה מסעות חקר בעקבות נשים שחוללו היסטוריה.
הספר מגולל את סיפורן של 26 נשים שמסרו את נפשן למען עם ישראל וסיפורן לא נודע ולא נחרת בהיסטוריה הישראלית והיהודית.
בספרו כולל בר שאול לצד לוחמות שניהלו קרבות הרואיים שבהם מסרו את נפשן, גם רבניות, נשות חסד, סופרות ונשים אחרות שפעילותן הייתה באפיקים שאליהם יכולות נשים ונערות להתחבר ועימן להזדהות גם בימינו אלה.
בשנת 2017 יצא ספרו אדם מול שמים: מסכת חייו של סגן-אלוף אבי לניר בעל עיטור העוז: קורותיהן של משפחות: סיפורה של תקופה.
הספר הוא סיפור תלת-דורי של משפחה ציונית מסועפת, אשר במרכזו ניצבת דמותו של סא"ל אבי לניר, מפקד טייסת 101 שנפל בשבי במלחמת יום הכיפורים, הוא עונה למוות בידי הסורים, ולאחר מותו הוענק לו עיטור העוז.
בספר מוקדש חלק ניכר לתיאור מאבקי ההגנה ואצ"ל בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, שהתנהלו לפני לידתו ובמהלך ילדותו של אבי, שנולד ב-1940. הספר, בדומה להדרכותיו של בר-שאול, מבקש לעשות צדק היסטורי עם מי שנפלו בקרב ושמם טושטש מהזיכרון הקולקטיבי.
בשנת 2020 יצא ספרו גיבורים שלנו, שיחות עם אלידע בר שאול.
בספר מתוארים גיבורי מערכות ישראל, ידועים ונשכחים.
ימים כתיקונן: עשרים וארבעה מסעות חקר בעקבות נשים שחוללו היסטוריה, ירושלים: פנימה הוצאה לאור, 2014.
אדם מול שמים: מסכת חייו של סגן-אלוף אבי לניר בעל עיטור העוז: קורותיהן של משפחות: סיפורה של תקופה, שעלבים, הוצאת משעול, 2017.
גיבורים שלנו, שיחות עם אלידע בר שאול, הוצאת משעול, 2020.
אליבלטו ריביירו דנטס (בפורטוגזית: Elivelto Ribeiro Dantas; נולד ב-2 בינואר 1992) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בפוניבז' בעמדת החלוץ.
אליבלטו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פלמנגו, אך לא זכה להגיע לקבוצה הבוגרת.
כעבור עונה הושאל לקאבופריינסה, ועונה לאחר מכן חזר לאימפריאל.
בעונת חתם באקרנאס מליגת העל הליטאית.
בסיום העונה, הקבוצה הפסיקה את פעילותה ואליבלטו קיבל את כרטיס השחקן שלו בחזרה וחתם בז'לגיריס וילנה.
בז'לגיריס, אליבלטו זכה בשתי אליפויות, שני גביעים ושני סופר קאפים.
ב-3 בינואר 2018 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
בינואר 2019 חתם בטראז הקזחית.
בינואר , אליבלטו חתם בסוגדיאנה דז'יזק מליגת העל האוזבקית.
ב-25 באוגוסט 2020, אליבלטו חתם בפוניבז'.
בינואר 2023 חתם באנג'ניסי קרדיטסה מהליגה היוונית השנייה.
ב-27 באוקטובר 2023 שוחרר מהקבוצה.
לאחר עונה אחת חזר לפוניבז'.
אליבי היא סדרת טלוויזיה רוסית, בהפקת חברת ההפקות Sreda, ומככבים בה יבגני סטיצ'קין ואולגה סוטולובה.
מפיק הסדרה, אלכסנדר צקאלו, זכה בפרס פסטיבל "פיילוט" בקטגוריית "המפיק הטוב ביותר".
הסדרה זכתה בפרס המפיק הטוב ביותר בפסטיבל "Pilot".
הסדרה מספרת על תסריטאי מוכשר הכותב תסריטים שונים הן לקולנוע והן כאליבי הדרוש ללקוחות החברה שלו.
אין משימות בלתי פתירות בשבילו עד שאשתו הופכת לאחת מלקוחותיו.
יבגני סטיצ'קין – פיוטר רשטניקוב
אולגה סוטולובה – אולגה רשטניקובה
יאקוב לבדה – סשה רשטניקוב
ורוורה בורודינה – אנה קראסובסקאיה
יוליה מרצ'נקו – יאנה סאדילובה
אליגטורים (שם מדעי: Alligatorinae) היא תת-משפחה של זוחלים ממשפחת האליגטוריים, בה נכללו בעבר סוגים רבים אך כיום היא כוללת רק שני מינים: אליגטור אמריקאי ואליגטור סיני, שניהם מהסוג אליגטור (Alligator).
זוהי תת-המשפחה השנייה באליגטוריים, לצד הקיימנים החיים רק באמריקה הדרומית.
האליגטורים הם תנינאי מים מתוקים כמעט לגמרי החיים במימי הביצות והנהרות של דרום ארצות הברית ונהר היאנגצה שבמזרח סין.
בעבר היו מינים שחיו באזורים נוספים.
הם בעלי לסתות רחבות עם מעט שיניים הבולטות כשהפה סגור, חוטם שפוך ובעלי עיניים וחוטם הבולטים, מבנה המתאים לראות מעל פני המים בעוד רוב הגוף חבוי בתוכו.
מבנה זה הופך את האליגטורים לטורפים אורבים מוצלחים מאוד, אשר ניזונים מטרף מגוון בין חרקים ודגים קטנים עד לאיילים, דובים או פיתוניים ואף תנינים אחרים.
האליגטורים בניגוד לזוחלים אחרים מראים דאגה רבה לצאצאיהם והם מקננים בקני עשב גדולים ושומרים על הצעירים עד הבגרות.
סוג אלוגנתוסוכוס (Allognathosuchus) - נכחד
סוג צרטוסוכוס (Ceratosuchus) - נכחד
אליאס צח'ירי הוא כדורגלן תוניסאי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת תוניסיה.
צח'ירי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מונפלייה ובשנת הצטרף לקבוצת המילואים.
ב-21 במרץ 2015, צח'ירי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לאוויאן.
בעונת , הצטרף לקבוצה הבוגרת, וב-27 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד ליל.
בעונת , צח'ירי הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 37 הופעות בליגה.
ב-29 ביולי 2019, צח'ירי חתם לארבע עונות בפ.צ.
ב-5 ביולי 2023 חתם באיינטרכט פרנקפורט.
צח'ירי נולד בצרפת להורים ממוצא תוניסאי ולכן הוא זכאי לייצג את אחת מהנבחרות הללו.
בשנת , רשם הופעה אחת בנבחרת האולימפית של תוניסיה במשחק נגד מרוקו.
ב-23 במרץ 2018, צח'ירי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה בניצחון 0–1 נגד .
צח'ירי, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 וגביע אפריקה לאומות 2019.
אַלִיגַ'אנְט אייר , הנקראת בדרך כלל רק אליג'אנט (מסוגנן כך: allegiant) בקיצור, היא חברת חסך אמריקאית המפעילה טיסות סדירות ושֶׂכֶר ברחבי ארצות הברית.
כמו כן לחברה יש הסמכות להפעיל טיסות שכר לקנדה ולמקסיקו.
החברה נוסדה בשנת 1997 בשם וסט ג'ט אקספרס , והיא בבעלותה המלאה של חברת "Allegiant Travel Company", חברה הנסחרת בבורסה המעסיקה כ-4,000 עובדים ובעלת שווי שוק של 2.19 מיליארד דולר.
המטה התאגידי שוכן בסאמרלין במדינת נבדה, פרבר של לאס וגאס.
אליג'אנט אייר הוקמה בינואר 1997 על ידי מיץ' אלי (הבעלים והמנכ"ל), ג'ים פאטרסון (נשיא) ודייב בידל (הטייס הראשי), בשם וסט ג'ט אקספרס .
זמן קצר לאחר שחברת "וינאייר איירליינס" (WinAir Airlines) נסגרה בשנת 1999, אליג'אנט אייר פתחה בסיס קטן בשדה התעופה לונג ביץ' שבקליפורניה, ובשנת 2000 הפעילה טיסות ישירות לפרזנו ולאס וגאס, בנוסף לקו הישיר בין פרזנו–לאס וגאס עצמן.
מאוחר יותר בשנת 2000, אליג'אנט המשיכה להתרחב והפעילה את הטיסות הישירות היחידות בין שדה התעופה אגם טאהו לשדה התעופה לונג ביץ', בנוסף להפעלת טיסות חדשות לפורטלנד ורינו עם קווי פורטלנד–רינו ורינו–פרזנו הכוללים טיסות סדירות ישירות וגם טיסות קונקשן עם עצירה אחת בין פורטלנד לפרזנו עם עצירה ברינו.
תוך ציון עלויות הדלק הגבוהות יותר כגורם מרכזי, אליג'אנט הגישה בקשה להגנה מפני פשיטת רגל באמצעות צ'פטר 11 בשנת 2000.
פשיטת הרגל אפשרה למאורי גלאגר, אחד מהנושים הגדולים של החברה, להשיג שליטה על החברה.
גלאגר, מנהיג ותיק של חברות חסך, עבד עם חברת "WestAir" והיה ממייסדי חברת "ValuJet Airlines".
ביוני 2001, גלאגר ארגנן מחדש את אליג'אנט למודל עסקי בעלות נמוכה, תוך התמקדות בשווקים קטנים יותר שחברות התעופה הגדולות יותר לא שירתו עם קווים ראשיים.
המטה והפעילות של אליג'אנט הועברו גם הם ללאס וגאס.
בסתיו 2001, אליג'אנט יצאה מפשיטת רגל והתיק נסגר רשמית בתחילת 2002. במרץ 2002 אליג'אנט נכנסה לשותפות בחוזה ארוך טווח עם "Harrah's Entertainment" למתן שירותי טיסות שכר לבתי הקזינו שלה בלאפלין ורינו שבנבדה.
במקביל רכשה החברה את מטוס הסילון מקדונל דאגלס MD-80 הראשון שלה.
בשנים 2002 עד 2004 פיתחה חברת התעופה את המודל העסקי שלה בטיסות הסדירות.
בשנת 2004 אליג'אנט הטיסה מ-13 ערים קטנות ללאס וגאס והציעה חבילות טיסה ומלון ביחד.
במאי 2005 השלימה חברת ההחזקות של חברת התעופה, "Allegiant Travel", השמה של השקעה פרטית בהיקף של 39.5 מיליון דולר, שמומנה על ידי חברות ההשקעות "ComVest" ו-"Irelandia II".
בנובמבר 2006 הגישה אליג'אנט הצהרת רישום לוועדה לניירות ערך ולבורסות לקראת הצעה ציבורית ראשונית מתוכננת של המניה הרגילה שלה.
אליג'אנט גייסה 94.5 מיליון דולר בהון עצמי עם 5.75 מיליון מניות בשווי 18 דולר כל אחת.
היא החלה לסחור בנאסד"ק תחת הסימן "ALGT" בדצמבר 2006.
כמו כן, בשנת 2006 היה לחברת התעופה צי של 21 מטוסי MD-80, והיא טסה באופן ישיר ל-40 ערים קטנות ומהן, כולל אלנטאון, דולות', ואיידהו פולס.
מרבית הטיסות הללו טסו אל הבסיסים המרכזיים בלאס וגאס או אורלנדו או מהם.
באוקטובר 2007, אליג'אנט פתחה עיר מוקד רביעית ובסיס פעולה בנמל התעופה פיניקס–מסה במסה שבאריזונה, ובכך חיברה את 13 הערים בהן אליג'אנט טסה ועוד עיר חדשה אחת, למטרופולין פיניקס.
שדה התעופה מסה הצטרף לנמלי התעופה בלאס וגאס, אורלנדו ואזור טמפה-סיינט פיטרסברג כבסיסי הפעולה המרכזיים של החברה.
באותה תקופה, אליג'אנט החזיקה צי של 32 מטוסים שטסו ל-53 יעדים בסך הכל.
שדה התעופה מסה הודיע על הרחבה של 930 מ"ר (10,000 רגל רבוע) באוגוסט 2008, מה שהגדיל את מספר השערים משניים לארבעה ואפשר לאליג'אנט לשלש את מספר הטיסות מפיניקס.
ההרחבה מומנה על ידי הלוואה מאליג'אנט שתוחזר באמצעות דמי נוסעים.
ב-14 בנובמבר 2007, אליג'אנט פתחה את בסיס הפעילות החמישי שלה בנמל התעופה הבינלאומי פורט לודרדייל–הוליווד, ובכך חיברה בין יעדי אליג'אנט האחרים לדרום פלורידה.
בינואר 2008, אליג'אנט פתחה את הבסיס השישי שלה בנמל התעופה הבינלאומי בלינגהאם שבמדינת וושינגטון.
כחלק מההרחבה, החברה הציבה שני מטוסי מקדונל דאגלס MD-80 בבלינגהאם.
מסלולי טיסה הבלעדיים לנמל התעופה בלינגהאם בלבד כוללים את לאס וגאס, פאלם ספרינגס, סן דייגו, סן פרנסיסקו ופיניקס.
ההתרחבות בבלינגהאם נבעה ברובה עקב קרבתה לוונקובר רבתי שבקולומביה הבריטית.
בינואר 2010 חגגה חברת התעופה את הנוסע המיליון שלה שטס מנמל התעופה פיניקס–מסה.
חברת האם של אליג'אנט הודיעה גם כי רכשה 18 מטוסי MD-80 משומשים נוספים מסקנדינביאן איירליינס.
בפברואר 2010, אליג'אנט פתחה את בסיסה התשיעי בנמל התעופה הבינלאומי ג'רלד פורד בגרנד ראפידס שבמישיגן.
אליג'אנט ביססה שני מטוסי מקדונל דגלאס MD-80 בגרנד ראפידס, אך לבסוף ביטלה את מעמד נמל התעופה וסגרה את הבסיס בשנת 2011. החברה ממשיכה לטוס מגראנד ראפידס אך בקיבולת מופחתת.
בנובמבר 2011, אליג'אנט סגרה את בסיסה בלונג ביץ' ואיחדה את כל הטיסות באזור לוס אנג'לס בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס (LAX).
כיום אליג'אנט כבר לא מפעילה טיסות סדירות ישירות להונולולו מלאס וגאס.
ביולי 2015 הודיעה חברת אליג'אנט אייר כי היא תקים בסיסים בשדה התעופה האזורי אשוויל ובנמל התעופה הבינלאומי סינסינטי/צפון קנטקי.
באוגוסט 2017, אליג'אנט הודיעה כי בסיס חדש יוקם בנמל התעופה הבינלאומי אינדיאנפוליס.
הבסיס החל לפעול בתחילת 2018. באוקטובר 2017 החברה הפסיקה את הטיסות להוואי, וצי מטוסי בואינג 200–757 הוצאו משימוש לאחר מכן.
במהלך כל שנת 2017, חברת התעופה הטיסה 12 מיליון נוסעים ב-99 מטוסיה ל-120 יעדים מקליפורניה ועד לפלורידה.
בפברואר 2018, אליג'אנט גם הודיעה על בסיס חדש שיוקם בשדה התעופה דסטין–פורט וולטון ביץ'.
ביוני 2018, אליג'אנט פתחה בסיס נוסף בשדה התעופה מקגי טייסון בנוקסוויל שבטנסי.
ב-28 בנובמבר 2018 בוצעו הטיסות האחרונות של החברה עם מטוסי סדרת מקדונל דאגלס MD-80. מאז החברה משתמשת רק בכלי טיס ממשפחת איירבוס A320.
בינואר 2019, אליג'אנט הודיעה שתפתח בסיס נוסף בנמל התעופה הבינלאומי ג'רלד פורד בגרנד ראפידס שבמישיגן.
אליג'אנט הודיעה שהיא תוסיף בסיס נוסף בנמל התעופה הבינלאומי דה מוין בדה מוין שבאיווה, בנובמבר 2019.
נכון להחל ממרץ 2020, אליג'אנט מציעה שירות ל-117 יעדים ברחבי ארצות הברית, לרוב לשדות תעופה אזוריים קטנים יותר שאינם מרכזיים, ובדרך כלל רק כמה פעמים בכל שבוע.
היא בוחרת את מסלוליה לאחר חישוב העלויות וההכנסות הצפויות ומוסיפה או סוגרת קוי שירות ליעדים מסוימים לאחר קבלת אישור מהרשויות לכך.
כחלק מהמודל העסקי שלה מנקודה לנקודה, לאליג'אנט יש בסיסים הממוקמים באלנטאון, אשוויל, בלינגהאם, סינסינטי, דה מוין, קונקורד, פורט לודרדייל, פורט וולטון ביץ', אינדיאנפוליס, נוקסוויל, לאס וגאס, לוס אנג'לס, נאשוויל, אוקלנד, אורלנדו/סנפורד, פיניקס–מסה, פיטסבורג, פונטה גורדה, סוואנה/הילטון הד, סרסוטה–ברדנטון וסיינט פיטרסברג/קלירווטר.
נכון לתחילת 2020, צי המטוסים של אליג'אנט מורכב כולו ממטוסים ממשפחת איירבוס A320:
+ ההיסטוריה של צי אליג'אנט איירכלי טיסמחליףשנת פרישהבואינג 200–757ללא2017מקדונל דאגלס DC-9-20משפחת מקדונל דאגלס MD-802002מקדונל דאגלס DC-9-50משפחת מקדונל דאגלס MD-802002מקדונל דאגלס MD-81משפחת איירבוס A3202013מקדונל דאגלס MD-82משפחת איירבוס A3202013מקדונל דאגלס MD-83משפחת איירבוס A3202018מקדונל דאגלס MD-87משפחת איירבוס A3202013מקדונל דאגלס MD-88משפחת איירבוס A3202018
צביעת אליג'אנט אייר כוללת עיצוב של פרץ שמש בהיר על הזנב, מה שמדגיש את היעדים החמים והקיציים של החברה.
אותה צביעה בדיוק של חברת אליג'אנט משמשת גם בכלי הטיס של המותג לטיסות שכר "Jet2holidays" מבית Jet2.com, כאשר ההבדל היחיד הוא שם חברת התעופה המתנוסס על המטוס.
הצביעה נוצרה עבור חברת אליג'אנט על ידי "Tiami Designs" מהעיר אטלנטה שבג'ורג'יה.
ב-16 בספטמבר 2013, מטוס אליג'אנט אייר מדגם MD-83, שבדרכו למסלול ההמראה הופיע עשן בתא הנוסעים, נאלץ לפנות את הנוסעים דרך מגלשות החירום.
לאחר חקירת המקרה, רשות התעופה הפדרלית (ה-FAA) קבעה כי ייתכן וחברת התעופה אינה בודקת את מגלשות החירום כראוי.
בהתראה קצרה, אליג'אנט נאלצה להפריש את כמעט כל צי ה-MD-80 שלה.
בקיץ 2015, סדרת תקלות בזמן טיסה גרמה לבדיקה פדרלית של החברה.
"לפני שהלילה הסתיים ב-25 ביוני 2015, הופסקו חמש טיסות של אליג'אנט בארבע שעות, והכל מהסיבה שכמה מטוסים שונים חוו תקלות בזמן טיסה", דיווח בטמפה ביי טיימס.
מאז אוקטובר 2015 רשות התעופה הפדרלית שמרה את אליג'אנט תחת פיקוח צמוד.
אליג'אנט אייר נמצאת תחת פיקוח הדוק על ידי רשות התעופה הפדרלית בשל נחיתות חירום רבות וההמראות שבוטלו.
עד בנובמבר 2018, רוב מטוסי ה-MD-80 הוחלפו במטוסים חדשים יותר ממשפחת איירבוס A320.
במאי 2016 אישרה ה-FAA כי היא תקדים בשנתיים את הביקורת הקבועה הנעשית כל 5 שנים, ותבדוק את מטוסי אליג'אנט.
אליג'אנט אייר הכריזה כי ה-FAA העניקה לה ציון נקי לאחר הביקורת של שנת 2016.
בנובמבר 2016 הטמפה ביי טיימס פרסם כי המטוסים של אליג'אנט היו בעלי סיכוי גדול פי ארבעה לכך שתקרה תקלה בזמן טיסה, בהשוואה לחברות תעופה גדולות אחרות בארצות הברית.
ותחקיר 60 דקות בערוץ "CBS ניוז" בשנת 2018 המשיך לחקור את הנושא.
אליג'אנט הגיבה לתחקיר וקבעה כי רוב התקלות התרחשו בכלי הטיס הישנים שלה מדגם MD-80 אשר הוחלפו מאז באיירבוס A320,, והגנה על הבטיחות שלה, תוך ציון הביקורת שערכה ה-FAA בשנת 2016, שמצאה את בעיות הבטיחות בחברה כ"מינוריות" ו"לא מערכתיות".
ביולי 2018 הפכה אליג'אנט לחברת התעופה הרשמית של ה-MiLB ("מינור ליג בייסבול"), ליגת הפיתוח של ה-MLB.
בספטמבר של אותה שנה, אליג'אנט חתמה על שותפות עם קבוצת וגאס גולדן נייטס מה-NHL בה החברה תשמש כ"חברת תעופה שותפה מקומית רשמית".
ב-5 באוגוסט 2019, אליג'אנט חתמה עסקה למשך 30 שנה עם לאס וגאס ריידרס מליגת הפוטבול הלאומית על זכויות השיום לאצטדיון החדש של הקבוצה, שיקרא אצטדיון אליג'אנט (עד אז נקרא "אצטדיון לאס וגאס"), הממוקם בפרדייז שבנבדה.
אליג'אנט היא גם נותנת החסות הראשית לקבוצת המרוצים GMS רייסינג המתחרה ב"NASCAR Xfinity Series" וב"NASCAR Gander RV & Outdoors Truck Series".
ב-29 בינואר 2020, אליג'אנט וקבוצת אינדיאנפוליס קולטס חתמו על חוזה במסגרתו אליג'אנט תהיה "חברת התעופה הרשמית של אינדיאנפוליס קולטס".
אלידז'וני אייני הוא כדורגלן טג'יקי המשחק בעמדת הקשר במחלקת הנוער של קרסנודאר ובנבחרת טג'יקיסטן.
אייני גדל במחלקת הנוער של לוקומוטיב-פאמיר מליגת העל הטג'יקית.
בחודש יוני 2021 הצטרף אייני למחלקת הנוער של קרסנודאר מליגת העל הרוסית.
ב-25 במרץ 2021 ערך אייני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טג'יקיסטן, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-0 על נבחרת מונגוליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת טג'יקיסטן לטורניר גביע אסיה 2023.
אלידו סיידו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סטאד רן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת גאנה.
בשנת 2020 עבר לקלרמון פוט מליגת המשנה הצרפתית.
ב-19 בספטמבר 2020 ערך סיידו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד טולוז במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת .
הוא ערך 22 הופעות ליגה בעונה זו, שהסתיימה בעלייתה של קלרמון פוט לליגת העל הצרפתית.
ב-15 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בניצחון 2-0 על טרואה במסגרת המחזור השני לעונת 2021/2022. הוא ערך 21 הופעות ליגה בעונה זו.
ב-29 בינואר 2024 חתם סיידו בשורות סטאד רן
ב-10 ביוני 2022 ערך סיידו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 4-1 לנבחרת יפן במסגרת גביע קירין .
אליאס אמיליאן שאער הוא כדורגלן מרוקאי-בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת מרוקו.
שאער גדל במחלקות הנוער של קלאב ברוז' ולירסה, ובאקדמיית JMG.
הוא ערך שתי הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של לירסה במסגרת ליגת המשנה הבלגית.
ב-31 בינואר 2017 חתם שאער בקווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-31 בינואר 2019 הושאל שאער למשך חצי עונה לסטיבנאייג' מהפוטבול ליג השנייה.
הוא ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-8 ביוני 2021 ערך שאער את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 1-0 על נבחרת גאנה במשחק ידידות.
ב-6 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת גינאה ביסאו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ב-23 בדצמבר 2021 נכלל שאער בסגל נבחרת מרוקו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022. הוא ערך הופעה אחת בטורניר.
שאער הוא בעל אזרחות כפולה: בלגית ומרוקאית.
הוא נולד באנטוורפן, לאב ממוצא מרוקאי ולאם בלגית ממוצא פולני.
בשנת 2024 נדון למאסר לאחר שפגע באדם אחר, בקטטה אלימה שבה השתתף.
קבוצתו שחררה אותו מהחוזה אך מסרה הודעה כי היא עומדת לצידו.
אליגטור היילנסיס (שם מדעי: Alligator hailensis) הוא מין נכחד של אליגטור, אשר היה קרוב לאליגטור האמריקאי המודרני.
שמו נקרא ב-2020 על שם העיירה הייל בפלורידה, בה התגלה.
המאובנים של אליגטור זה התגלו בעיירה הייל שבפלורידה ותוארכו לתקופת הפליסטוקן שלפני 2 מיליון שנה מזמננו.
אלה כללו שלד מאובן כמעט בשלמותו שדמה לזה של אליגטור ואולי היה מאובן מעבר מהמין Alligator mefferdi, שחי במיוקן.
על פי השרידים שהתגלו הייתה לו גולגולת עבה באורך של 52.5 ס"מ בקירוב ורוחב של 15 עד 20 ס"מ והיה בעל אורך כללי של 5.3 מטרים (17.5 רגל), כך שהיה די קרוב לאליגטור האמריקאי.
בדומה לקרוביו החיים הוא התקיים בביצות ונע במים.
מבנה הלסתות התאים לריסוק טרף בעוצמה רבה.
באזור נמצאו גם קופרוליטים רבים שלו ומממצאי הצואה נראה שהתבסס בעיקר על דגים.
אליאס קורנליוסן (בנורווגית: Elias Corneliussen; 11 במאי 1896 – 6 בספטמבר 1980) היה קונטר-אדמירל בצי הנורווגי אשר שימש כמפקד הצי הנורווגי במהלך רוב מלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש לתקופה קצרה כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של נורווגיה.
ב-1899 הוא החל ללמוד בבית ספר לקצינים וב-1905 סיים את לימודיו והתגייס לצי הנורווגי.
בין 1909-1913, הוא שירת במועצה הימית של משרד ההגנה, ובין 1913–1922 למד באקדמיה הימית של הצבא המלכותי.
הוא התקדם בסולם הדרגות של הצי המלכותי, אולם ב-1940 נכבשה נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, וקורנליוסן נמלט לבריטניה.
ב-1941 הוא מונה למפקד הצי הנורווגי הגולה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, קורנליוסן סייע לבנות מחדש את הצי הנורווגי.
בסוף שנת 1945 הוא מונה לתפקיד ראש ההגנה - מקביל לרמטכ"ל.
עם זאת, כבר ב-31 במאי 1946, הוא פרש מהתפקיד ועזב את הצבא.
אליאס פרקינס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקונטיקט.
פרקינס נולד בליסבון, מושבת קונטיקט ב-5 באפריל 1767. הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1786. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בניו לונדון, קונטיקט.
אליאס קנט קיין היה מזכיר המדינה הראשון של אילינוי וסנאטור אמריקאי מאילינוי.
קיין נולד ב-7 ביוני 1794 בעיר ניו יורק, לסוחר קפטן אליאס קנט קיין ודבורה ואן שללוין ממחוז דוטצ'ס, ניו יורק.
קיין הצעיר למד בבתי ספר ציבוריים, ולאחר מכן במכללת ייל, שם סיים את לימודיו בשנת 1813.
לאחר שלמד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין, קיין החל לעסוק בכך בנאשוויל, טנסי, ולאחר מכן עבר לקסקסקיה, אילינוי ב-1814.
הוא הפך לבעל ברית עם ג'סי ב.
תומאס, בעל עבדים שהבטיח את משרת השופט של טריטוריית אילינוי.
בדומה לשופט תומאס ויריבו ניניאן אדוארדס, קיין היה ציר לוועידה החוקתית הראשונה של המדינה ב-1818. בוועידה, סיעת תומאס/קיין ניסתה ללא הצלחה להוסיף נוסח המתיר עבדות במדינה החדשה (שם זה נאסר על פי תקנות צפון-מערב משנת 1787).
עם זאת, הצעה זו הובסה על ידי סיעה שמנהיגיה כללו את הבפטיסט ג'ון מייסון פק, המתודיסט פיטר קרטרייט, הקווייקר ג'יימס למן, המו"ל הופר וורן והמושל לעתיד אדוארד קולס.
קיין טען לבעלות על חמישה עבדים בשנת 1820,
לאחר קמפיין לא מוצלח ב-1820 לבחירה לקונגרס ה-17, שהציג מאמרים רבים ב-Edwardsville Spectator בנוגע לעבדות, ובו ניצח המועמד נגד העבדות דניאל פופ קוק, קיין הפך למזכיר המדינה הראשון של אילינוי, וכיהן.
מ-1820 עד 1824. באותה שנה, קיין הוביל סיעה פרו-עבדות בבית הנבחרים של אילינוי שניסתה לקרוא לוועידה חוקתית נוספת, אך הובס שוב על ידי קואליציה בראשות המושל קולס, חבר בית הנבחרים קוק ומנהיגים דתיים מזרמים רבים.
עם זאת, חברי בית המחוקקים מינו פעמיים את קיין לסנאט של ארצות הברית.
גופתו הוחזרה לחווה המשפחתית במחוז רנדולף, אילינוי, אך בשל המשך חילול הקבר המשפחתי, הוא נקבר מחדש בשנת 1984 בבית הקברות אוורגרין בצ'סטר הסמוכה.
קבר צמוד לזה של יריבו הפוליטי שהיה פעם והמושל הראשון של אילינוי, שדרק בונד.
קבר משפחת קיין כולל את זה של אשתו, פרנסס פלטייר לשעבר (1799–1851), שני ילדים שמתו צעירים וארבעה בנים.
בן אחד, אליאס קנט קיין הבן (1822–1853), שירת בצבא ארצות הברית.
אחת מבנותיו של קיין נישאה למושל אילינוי ויליאם ה.
אביו של קיין (עם אותו השם) קבור בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה, לאחר שחי אחר בנו חמש שנים והבטיח את קבלתו של נכדו לווסט פוינט.
ב-16 בינואר 1836, בית המחוקקים של אילינוי הקים מחוז חדש, קיין, וקרא לו כדי לכבד את הסנאטור שנפטר זמן קצר קודם לכן, אליאס קנט קיין.
אליג'יוס פרומנטין היה כומר צרפתי שהפך לפוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר המועצה המחוקקת הטריטוריאלית של לואיזיאנה, השתתף בוועידת החוקה שהובילה לצירוף לואיזיאנה לארצות הברית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1813–1819, ולבסוף שופט פדרלי במערב פלורידה בשנים 1821–1822.
פרומנטין נולד ב-1767 וגדל בצרפת, שם השלים את לימודיו והוסמך ככומר ישועי קתולי.
במהלך שלטון הטרור במהלך המהפכה הצרפתית, בשנות ה-90 של המאה ה-18, הוא נמלט מצרפת והיגר לארצות הברית.
תחילה חי בפנסילבניה, שם קיבל אזרחות אמריקאית, ובהמשך עבר למרילנד, שם עבד כמורה וככומר.
בתחילת המאה ה-19 החליט לעזוב את הכנסייה, ועבר ללואיזיאנה — אזור שהיה בתהליך רכישה על ידי ארצות הברית (רכישת לואיזיאנה).
הוא התיישב בניו אורלינס בשנת 1803, למד משפטים והוסמך לעורך דין.
בין השנים 1807–1811 שימש פרומנטין כפקיד בית הנבחרים של טריטוריית לואיזיאנה.
בשנת 1812 היה ציר בוועידת החוקה של לואיזיאנה, שהכינה את החוקה לקראת קבלתה כמדינה באיחוד.
לאחר מכן שימש כמזכיר הסנאט של לואיזיאנה (1812–1813).
בשנת 1813 נבחר לסנאט של ארצות הברית, וכיהן שם כהונה אחת — מ־4 במרץ 1813 עד 3 במרץ 1819. הוא נחשב ככל הנראה לראשון מבין כמרים לשעבר שכיהנו בקונגרס של ארצות הברית.
בשנת 1814 נבחר לחבר החברה האמריקאית לעתיקות.
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט, חזר פרומנטין ללואיזיאנה, עסק בעריכת דין, וב־1821 מונה לשופט בית המשפט הפלילי בניו אורלינס.
זמן קצר לאחר מכן עזב את התפקיד כדי לשמש כשופט פדרלי במערב פלורידה, לאחר שמונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו.
בתפקידו כשופט הסתכסך עם המושל הטריטוריאלי אנדרו ג'קסון.