tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1962–2003 התגוררה בתל אביב עם בעלה אריאל כהן, רואה חשבון ששירת בבריגדה היהודית, ובתה אילת אלגור-גורפינקל, עורכת ראשית של כתב העת "מבנים" 1994–2008. בשנים 1956–1976 הייתה חברה בקריית האומנים בצפת עם משפחתה, והתגוררה על גבול הרובע היהודי וקריית האומנים.
שורשיו של הקשר הצפתי בסבי סבה ממשפחת ברון שעלה ליישב את צפת, שאוכלוסייתה היהודית הידלדלה, בעליית חסידים.
בספר יוחסין של המשפחה מופיעים צאצאיה כצאצאי ר' יוחנן הסנדלר שנחשב כחוליה חשובה במגילות יוחסין רבות דרך אב סבו הלל הזקן שהוא צאצא לדוד המלך, ורש"י הוא צאצאו.
כיום ישנם רבים הנמנים עם צאצאיו של רבי יוחנן הסנדלר.
על מסורת חקר הפולקלור היהודי במשפחה ראו ערך שמואל שרירא.
בעיתון "דבר" באוקטובר 1960 מוזכרת מסיבה לצאת ספרה "שערי עזה" במועדון "מילוא" שם נהגו אנשי הקריה לשמוע הרצאות ולהיפגש.
כתבה נוספת ב"דבר" מתארת את ביתה של שרירא בקריה.
נציגות הסופרים בקריה הייתה מצומצמת, אך הם היו חלק בלתי נפרד ממנה.
ספרה "בזכות עצי התאנה" (עם רישומי צפת מאת בעלה, אריאל כהן) נכתב על צפת.
ארכיון שושנה שרירא נמצא ב"מרכז לחקר הספרות והתרבות העברית על שם לאורה שוורץֿ קיפ" באוניברסיטת תל אביב.
על קשריה בחוגי הסופרים והעיתונאים ועולם הבוהמה, העמדה שתפסה ועיסוקיה מעידים המכתבים והכתבים בעזבונה.
בין הכותבים לה נמנו: ש"י עגנון, אברהם חלפי, ד"ר עזריאל קרליבך, ד"ר יוסף גולדשמידט, גבריאל צפרוני, יוסף אריכא, רחל ינאית בן-צבי, יצחק למדן, מירון סימה, ש.
שלום, פרופ' יוסף קלויזנר, יהושע בר-יוסף, אנדה עמיר פינקרפלד וכו'.
בספר "והיו הנעליים מאושרות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2011, ישנו פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
שלט לזכרה ולזכר אביה שמואל שרירא, חוקר המקרא והפולקלור ומנהל גימנסיה נורדיה בתל אביב, הוקם ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 - מבנה לשימור בתל אביב.
לחם האוהבים, הוצאת דביר, 1957 – רומן שתחילתו בתקופת המאבק עם הבריטים והעלילה נמשכת לתקופה שלאחר קום המדינה ומיזוג הגלויות.
שערי עזה, בעריכת אברהם שלונסקי, עם עובד, 1960 – רומן על חייה של משפחה מעדות המזרח ביישוב ספר בישראל בתקופת מבצע סיני.
למי, למי, למי?, עם עובד, 1972 לספריית דן חסכן – ספר ילדים: יומנה של תלמידת כיתה ד' בשנות העשרים של המאה הקודמת בבית ספר בתל אביב.
בזכות עצי התאנה (רישומים: אריאל כהן), הוצאת עקד, 1971 – קובץ סיפורים על צפת ותל אביב.
אלמני הקש הצהובים (רישום עטיפה: אריאל כהן), הוצאת יחדיו בשיתוף אגודת הסופרים, 1979 – קובץ סיפורים: מאה שנות חיים בתל אביב על דרך ההומור, הדמיון והפיוט.
70 שנה במציאות ועוד שלושים במדומה.
אלמני הקש הצהובים – הזמן התל אביבי (ציור עטיפה: אריאל כהן) הוצאת כרמל, 2009 – 100 שנות חיים בתל אביב.
מהדורה שנייה עם אחרית דבר מאת פרופ' יפה ברלוביץ.
עורכת המהדורה המורחבת: אילת אלגור גורפינקל.
בגוף הספר שזורה מעין תעודת זהות גאוגרפית ובה הכוונה למקומות המתוארים תוך ציון מצבם העכשווי.
והיו הנעליים מאושרות: יומן מכתבים 1942–1946: סופרת תל אביבית צעירה מתכתבת עם בעלה הטרי חייל בבריגדה היהודית / שושנה שרירא ואריאל כהן, עורכת: אילת אלגור גורפינקל, הקיבוץ המאוחד, 2011 - חלופת המכתבים של המשוררת שושנה שרירא עם בעלה, אריאל כהן, במהלך מלחמת העולם השנייה.
סיפוריה: "אלמנות" ו"לב נבוך" נדפסו בקובץ סיפורי נשים שאני אדמה ואדם, עורכת: פרופ' יפה ברלוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2003.
קובץ:עטיפה של אהבה וגאוה מאת ג'יין אוסטן בתרגום שושנה שרירא.jpg|ממוזער|עטיפה של "אהבה וגאוה" מאת ג'יין אוסטן.
נתיבים בתוהו, No Directions, לג'יימס הנלי ,James Hanely, הוצאת צ.
ליינמן, 1946. תרגום ראשון לעברית.
אהבה וגאוה, Pride and Prejudice, לג'יין אוסטן, הוצאת מ.
ניומן, 1952 – תרגום ראשון לעברית של הספר.
הספר נקרא "גאוה ודיעה קדומה" בתרגומים האחרים.
חוברת אודים 1943 – חוברת ראשונה מסוגה, ובה יומנים ושירים של "ילדי טהראן", ניצולי השואה.
'השנאה המאוהבת': על ספרו של יורם קניוק "פוסט מורטם", דבר, ב' באייר תשנ"ד, 13 באפריל 1994, עמ' 26.
"אהבה זרה מאת אשר ברש" הבקר 28 ביולי 1939
על "חליל הבורא", בתוך: יצחק שנהר: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו (ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה: הלל ויס), תל אביב: עם עובד, תשל"ו, עמ' 93–103.
על "ספר התיבה המזמרת" לנתן אלתרמן, החינוך, כרך ל"א, חוב' ג' (טבת תשי"ט), עמ' 230–232 (במדור 'ספר טוב לילד ולנער').
"נסים ונפלאות" מאת לאה גולדברג החינוך חוברת א-ד 1958.
על "יצרים בהולים למעשה", "אחרי החגים" מאת יהושע קנז, דבר, 9 באוקטובר 1964.
על "והלילה היה לילה "אבות ובוסר" מאת "יצחק אורן, דבר, 13 בנובמבר 1964.
'על היעלמותה של האהבה ויתמות האדם והמלה', דבר, 1 בינואר 1965.
"מדוע חושבים המחברים שהם משוררים לילדים', דבר, 30 באפריל 1965.
"חלומות קרועים", על "ארצות התן" מאת עמוס עוז דבר, 3 בספטמבר 1965.
"ג'והן סטיינבק: הנאמנות לחיים עצמם" מאת אדמונד וילסון, דבר, 4 באפריל 1966.
"השפעת פרויד על ...שקספיר" דבר 4 באפריל 1966
"הבריחה מעצמנו אל עצמנו" (נתן זך, יהודה עמיחי, ס.
"תרבות הטלאים המצפונית" הארץ 29 ביולי 1967.
'הבריחה אל הים': "מסע דניאל" מאת יצחק אוורבוך אורפז, דבר, 23 בינואר 1970.
'הבריחה אל ערבות יריחו': "מות אבימלך ועלייתו השמיימה בזרועות אמו" מאת פנחס שדה, דבר, 30 בינואר 1970.
"המפתחות ל"היכל הכלים השבורים מאת דוד שחר גזית כרך 28 8 בנובמבר 1971.
"על קריאת חמישה ספרים בבת אחת", "קציר" בעריכת ד"ר עזריאל קרליבך, הבקר 2 בנובמבר 1945.
"שאול ויוהנה" מאת נעמי פרנקל, "עם וספר" - ביטאון ברית עברית עולמית מדור "במה וספר", ספטמבר 1956.
"בערבות הנגב" ב"הבימה" מאת יגאל מוסינזון, הבקר, 18 בפברואר 1948.
"בית ספר חדש" (סקירת הצגות ב ב"האהל", "הקאמרי", "הבימה" ו"התיאטרון העממי"), הבקר, 1949.
"רביזור" ב"קאמרי" קומדיה מאת גוגול תרגם: אברהם שלונסקי, הבקר 16 ביולי 1950.
עברית: חנן בורלא, הבקר 7 ביולי 1950.
"מלכת שבא" ב"קאמרי" מאת סמי גרונימן.
עברית ופזמונים: חיים חפר, הבקר, 24 באוגוסט 1951.
"הנערה והכושי" ב"אהל" לז'אן פול סארטר.
"שתי שחקניות ב"הקאמרי" נאבקות על 'היורשת' להנרי ג'יימס, הבקר, 17 באפריל 1953.
מעשה בחייל, ב"הבימה" מאת צ.
"באנברי" ב"קאמרי" ("חשיבותה של רצינות") מאת אוסקר ויילד תרגם:יעקב אורלנד, הבקר, 25 בספטמבר 1953.
"קיסר וקלאופטרה" ב"הבימה" ברנרד שאו, הבקר, 30 בספטמבר 1953.
"ים ובית" בתיאטרון "הקאמרי" מאת שולמית דורי בעקבות אהרן מגד, הבקר, 18 בדצמבר 1953.
"מחותנים" בתיאטרון העממי ביידיש מאת חנה גוטספלד, הבקר, 24 באפריל 1953.
"התיאטרון הישראלי לאן?" עם וספר, מדור "במה וספר" בעריכת שושנה שרירא, 9.1956.
'ילד קטן שיושב מן הצד בשקט ואיננו מפריע ורק שומע, שומע, שומע, כל הדברים שבעולם': קטעי סיפורים ורשימות מעיזבונה של שושנה שרירא, במלאת שנה למותה, הארץ "תרבות וספרות", 11 באפריל 2004.
אילת אלגור גורפינקל, 'על המדרכה לפני קפה האמנים "כסית" רקדו בלט גרטרוד קראוס ונתן אלתרמן', הארץ "תרבות וספרות", 20 במאי 2005.
קטעים ממכתב שושנה שרירא לאריאל כהן שפורסם בהארץ, הופיעו בפרק השלישי לתוכניתם התיעודית של מודי בר און וענת זלצר על תל אביב, "עיר בלי הפסקה".
בספר פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
פרס קסל לספרות של יהדות מקסיקו, 1958 – על הספר "לחם האוהבים".
פרס אוסישקין לספרות, 1960 – על הספר "שערי עזה".
שושנה נתניהו (6 באפריל 1923 – 7 באוקטובר 2022) הייתה שופטת בבית המשפט העליון בשנים 1981–1993. יקירת העיר ירושלים לשנת תשס"ג (2003).
נתניהו נולדה בשם שושנה שנברג בעיר דנציג בפולין, לרבקה (לבית גרייבסקי) ולמהנדס דב שנברג.
בילדותה כיהן אביה כמהנדס ראשי בבניין נמל חיפה וכפרופסור בטכניון.
בשנת 1940 עברה את מבחני הבגרות שהונהגו על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ובשנת 1941 החלה בלימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
סיימה את לימודיה בשנת 1946 והוסמכה כעורכת דין בפברואר 1947.
לאחר קבלת רישיון עריכת הדין, החלה לעבוד במשרד עורך הדין אמנון ליפשיץ.
באמצע שנת 1948 התגייסה לצה"ל, שם שירתה 10 חודשים כסגנית התובע הצבאי של חיל האוויר.
עם שחרורה מצה"ל חזרה לעבוד כעורכת דין במשרד ש.
הורוביץ ושות', עד להולדת בנה בנובמבר 1951. בשנים 1952–1953 עבדה במשרד פרידמן-קומיסר בחיפה.
בספטמבר 1952 נסעה עם משפחתה לארצות הברית שם נולד בנה השני ושבה לישראל בשנת 1955.
בשנת 1969 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בחיפה.
בשנת 1974 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בחיפה.
בדצמבר 1981 מונתה לשופטת-בפועל בבית המשפט העליון וב־15 ביולי 1982 מונתה לכהן כשופטת קבועה בבית המשפט העליון, בו כיהנה עד פרישתה, בשנת 1993.
בשנת 1988 עמדה בראש ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות בישראל, ועדה שכונתה "ועדת נתניהו".
דוח ועדת נתניהו פורסם בשנת 1990 ומהווה ציון דרך חשוב ברפורמות במערכת הבריאות במדינת ישראל.
ארבע שנים לאחר פרסום הדוח נחקק בישראל חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בספטמבר 1997 מונתה לעמוד בראש ועדה ציבורית לבחינת גיל הפרישה בעבודה.
גם ועדה זו כונתה "ועדת נתניהו".
ועדה זו המליצה על העלאת גיל פרישת החובה מגיל 65 לגיל 67 וכן להשוות את גיל הפרישה לגברים ולנשים.
המלצות ועדה זו אומצו על ידי ממשלת ישראל ועל ידי הכנסת בשנת 2003, בחקיקתו של חוק גיל פרישה.
בסוף שנות ה-90 מונתה לסגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה.
כיהנה כחברה קבועה בקורטוריון (הסמכות הניהולית העליונה) של הטכניון.
יקירת העיר ירושלים לשנת תשס"ג (2003).
בשנת 1949 נישאה למתמטיקאי פרופ' בטכניון אלישע נתניהו, דודו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אחיו של ההיסטוריון פרופ' בנציון נתניהו.
לזוג שושנה ואלישע נתניהו נולדו שני בנים: דן ונתן נתניהו, פרופסור אמריטוס למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
נתניהו נפטרה ב-7 באוקטובר 2022, בגיל 99, והובאה לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל.
שושנה פיאלקוב-ריבנר (20 בפברואר 1938 – 29 ביוני 2007) הייתה שחיינית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה שהשתתפה באולימפיאדת מלבורן (1956) במדי נבחרת ישראל.
היא החזיקה בשמונה שיאי ישראל, במשחים בסגנון חופשי למרחק של 50 מטר, 100 מטר ו-400 מטר, במשחי הפרפר ובמשחי מעורב אישי.
היא כונתה "מלכת המים הישראלית".
בעלת שתי מדליות זהב מהמכביה.
שושנה ריבנר נולדה בווינה אוסטריה.
בהיותה בת 8 חודשים עלתה עם הוריה לארץ ישראל.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, בהדרכתו של נחום בוך.
כבר ב-1951, בגיל 13, הייתה השחיינית הבכירה בישראל במשחה ל-100 מטר חתירה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה בבריכת השחייה "בת גלים" שנערכה באוקטובר 1952 קבעה ריבנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:15.2 דקות שיפור לשיאה של יהודית דויטש הספל משנת 1938 (1:17.6 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכתה ריבנר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי ומכביה חדש של 1:13.7 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 6:04.4 דקות.
נוסף לכך, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.0 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה ברחובות באוגוסט 1955 קבעה ריבנר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 3:18.7 דקות וכן במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:13.5 דקות.
ולאחר כחודש, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה, לעיני 2500 צופים, קבעה ריבנר במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:09.5 דקות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששוחה משחה זה מתחת ל-1:10 דקות.
בנוסף, היא השוותה את שיאה הישראלי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:46.5 דקות.
אותה שנה נבחרה ריבנר לספורטאית השנה בישראל.
בתחרויות השחייה בין הנבחרות הארציות של אגודות הפועל ומכבי שנערכו בחיפה בספטמבר 1956 קבעה ריבנר שני שיאים ישראלים במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:33.1 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:44.4 דקות.
בנוסף, היא ניצחה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.6 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה קבעה ריבנר שני שיאים ישראלים במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.3 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:42.9 דקות.
המשלחת הישראלית למשחקים האולימפיים שנערכו במלבורן בנובמבר אותה שנה, הייתה מאוד מצומצמת, עקב ההכנות למבצע קדש וכללה שלושה מתחרים, הקופץ למים יואב רענן, הקופץ לרוחק דוד קושניר והשחיינית ריבנר.
במשחקים עצמם סיימה ריבנר במקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.3 דקות.
בתחרות פתיחת העונה הארצית בשחייה ביולי 1957 שנערכה בחיפה בבריכת "בת גלים" קבעה ריבנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:35.4 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות מכבי שנערכה בחולון קבעה ריבנר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 3:08.5 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה ריבנר בשתי מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם דורית שרצר, גלי להב וברגר בשיא מכביה חדש של 5:13.3 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ברגר, חיותה מרצ'ביאק ודורית שרצר בשיא מכביה חדש של 5:52.7 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.5 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:47.7 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.3 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:31.2 דקות.
במסגרת אליפות ישראל בשחייה למרחקים ארוכים שנערכה בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1958 קבעה ריבנר מחוץ לתחרות הרשמית במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:08.9 דקות.
שבועיים לאחר מכן, ניצחה ריבנר בתחרות צליחת הכנרת וסיימה במקום ה-9 הכללי בתוצאה של 2:55.04.1 שעות.
בעת שירותה הצבאי בצה"ל עבדה ריבנר במכון הרנטגן של בית החולים תל השומר.
בסוף שנות החמישים למדה בארצות הברית ונישאה לשחיין ולשחקן הכדורמים הדרום אפריקאי ק.
דיימון, בנם של הזוג, היה גם הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל לגילאים בשחייה.
שושנה ויג (נולדה ב־24 במרץ 1957) היא סופרת, משוררת, עורכת, מתרגמת ועיתונאית ישראלית.
ויג היא יזמית פעילויות בתחום הספרות, מנהלת את קבוצת "שיח כותבים" בעיר נתניה ומנחה אירועים ספרותיים.
ויג כתבה מעל עשרים ספרים, ערכה ופרסמה מספר אנתולוגיות לשירה, ויצירותיה נכללות במקראה שהוציא משרד החינוך.
שושנה ויג נולדה וגדלה באשקלון עד שנת 1976. היא בוגרת מגמה ביולוגית בבית הספר התיכון ע"ש "תגר" בשכונת אפרידר בעיר.
בשנת 1974 נהרג אחיה טוביה פיינגולד בתאונת אימונים באזור בלוזה שבסיני.
בין השנים 1975–1977, שירתה בחיל הים בתפקיד מוכמ"ת חוף.
היא למדה בחוג לספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב, במשך שנה אחת (1977) לתואר ראשון.
לאחר הפסקה של מספר שנים, למדה לימודי הוראה לחטיבת הביניים במכללת סמינר הקיבוצים והשלימה תעודת B.Ed.
ויג בוגרת תואר שני עם תזה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן (1994).
שלה: "ביוגרפיה ופואטיקה בשירת יונה וולך", בהנחיית פרופ' הלל ברזל.
בשנת 2002 סיימה קורס גישור באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2013 סיימה לימודי עריכה לשונית במכללת בית ברל.
שושנה ויג החלה לכתוב שירים בגיל הנעורים, ובשנת 1981, פרסמה לראשונה בקובץ שירים "אנתולוגיה חדשה" שיצא לאור בהוצאת "תגא".
הרומן הראשון שכתבה, "דרך העיניים שלי", פורסם בשנת 2000, ויצא לאור בהוצאת "אסטרולוג".
נוסף על כך, היא פרסמה מאמרים על יוצרים חדשים באינטרנט ורשימות בכתבי העת "מאזנים" ו"אפיריון".
מאמר שכתבה בשיתוף עם המשורר והסופר בלפור חקק בנושא "חזון העברית הרזה", הוא חלק מחומר הלימוד בהכנת תלמידים לבחינת הבגרות בלשון.
שיריה גם שולבו כחומר לימוד בתוכנית הלימודים.
אחד השירים הוא השיר "המטבח", שפורסם במקראה "שיח בין דורי" שהוציא משרד החינוך.
בשנת 2016 פורסם ספרה "העצובים" – וידוי של אחות שכולה, המספר את המקרה האישי של שושנה ויג – ההתמודדות עם נפילתו של אחיה.
הספר מציג בפני הקורא את ההתמודדות עם הכאב של אובדן בן משפחה קרוב במלחמה, והוא משמש כספר טיפולי לאלו שאיבדו את היקרים להם.
יהודית מליק-שירן הטיבה לתאר את מהותו של הספר: "זה אחד הספרים הטיפוליים החשובים המתמודדים עם כאב ושברון לב על אובדן בן משפחה במלחמה.
הדרך אותה בחרה ויג לתאר, היא הדרך המעניקה לסיפור האישי להגיח מתוכה גם אם בצורה מקוטעת, ללא סדר ועקביות, שכן הביבליותרפיה הנה תרפיה באמנות הספרות, ובה הקול הספרותי מהווה 'קול שלישי' בדיאלוג הטיפולי".
שירים של שושנה ויג תורגמו לצרפתית, פולנית וסרבית ומתפרסמים בבמות שונות: כתבי עת בבלגרד ובספר רב לשוני, אנתולוגיות בינלאומיות, אתר Spillwords Press.
ויג מפרסמת שירים ומסייעת בפרסום שירי יוצרים באתר הבינלאומי שעורך Agron Shele.
שיריה "בדרך אל האושר" ו"גם ממרחק" פורסמו אף הם באתר זה.
בנוסף, היא משתתפת בפרסום תרגומי שירה ממשוררי העולם באתר "קול ההמון" שעורך ד"ר ניקולא יוזגוף אורבך.
בשנת 2009, ייסדה והקימה את הוצאת הספרים "פיוטית".
בין הכותבים, יוצרים בעלי מוגבלויות פיזיות-מוטוריות.
ביניהם: המשורר נועם שדות, המשוררות אורית מרטון ושחר גרינשפן.במסגרת ההוצאה, הוציאה לאור מעל 200 כותרים בעיקר ספרי שירה.
רבים מהם זכו בתמיכת אקו"ם, קרן גולדברג, מפעל הפיס ועוד.
בשנת 2012, יזמה ויג את הוצאת כתב העת לספרות עברית שיצא לאור ככתב עת דו-שנתי, בשם "עבריתון, כתב-עת אחר", אשר היה חלק נוסף בהוצאת הספרים שייסדה.
היא מינתה את יאיר בן-חור לעורך הגיליון וביחד ניהלו את כתב העת.
תוכנו של כל גיליון התרכז בנושא אחד וכלל יצירות שטרם פורסמו ומאמר אקדמי על מספר יצירות.
הגיליון הראשון "התחלות", יצא לאור לפני ראש השנה תשע"ג, בספטמבר 2012. בין המשוררים ששיריהם פורסמו בגיליון: אחמד שאמס, חמוטל בר יוסף, מירון איזקסון, יניב קקון, בן בן-ארי, ואחרים.
הגיליון השני פורסם בפברואר 2013 ונושאו "מסכות".
הוא כלל בתוכו יצירות של המשוררים והסופרים חנה לבנה, אביחי קמחי, חיים ספטי, גליה אבן-חן, טל איפרגן, ועוד.
הגיליון השלישי והאחרון, שאחריו הפסיק כתב העת להופיע, יצא לאור בחודש מרץ 2014 ונושאו היה "פולמוס".
גיליון זה כלל מיצירותיהם של בלפור חקק, הרצל חקק, חיים ספטי, יהודה ניב, ענת קוריאל, ואחרים.ֿ
ויג הפיקה 7 אנתולוגיות ספרותיות בהוצאת "פיוטית":
המיית הרחם (2014) – האנתולוגיה הופקה בשיתוף עם מזי כהן-מלמד, וכוללת בתוכה שירי נשים המביעים את רחשי ליבן.
השירים נאספו תוך כדי הלחימה במבצע צוק איתן.
זכויות יוצרות (2015) – אנתולוגיה ליום האישה הבינלאומי, אסופת יצירות פרי עֵטָן של משוררות וסופרות, ציירות וצלמות, המבטאות את עולמה של האישה כיום בישראל.
צלע מן האדם (2016) – אנתולוגיה ליום האישה הבינלאומי, המכילה את יצירותיהם של 59 יוצרים, ביניהם: גלי כהן חוה, סמדר שיר, טל איפרגן, גאולה הודס-פלחן, נתי מלאכי, טלי וייס.
שירה על שירה – אנתולוגיה לשירה ארס-פואטית, בשיתוף עם ציפי הראל, שבה השתתפו 107 יוצרים, ביניהם: ציפי הראל, רעיה המאיר, שלומית הרטמייר, טובי סופר, אביטל קשת, ד"ר רחל אברהם-איתן, יהודית מליק-שירן, לילך גליל, חיים יחזקאל, אסתר דגן-קניאל, גאולה הודס-פלחן, שושנה קרבסי, טלי וייס.
תמונת עיר (2018) – אסופת שירי משוררים בני העיר נתניה, לכבוד יום ההולדת ה-90 של העיר.
באנתולוגיה שיריהם של משה ויג, רעיה המאיר, נגה סוירי, חיה בנצל, יפה לורנצי, חיה מגנר, חנה כהן, אסתר דגן-קניאל, אסתי אברהם-קושמרו, ד"ר מירי דבי, פרופ' אביבית לוי, ואחרים.
בשבילי הבחירה – אסופת שירים של 55 יוצרים עכשוויים, בנושא הבחירות האישיות שלהם בתחומים שונים.
באנתולוגיה יצירות של פרופ' גד קינר-קיסינגר, סמדר שיר, רחל נפרסטק, שלומית כהן-אסיף, טלי כהן-שבתאי, ציפי הראל, מיקי הראל, בלפור חקק, הרצל חקק, טל איפרגן.
איש לא הכין את ציפורי השיר למלחמה: אסופת שירה בינלאומית.
עריכה ועיבוד ספרותי של ספרים
חפציבה גולדנברג (עריכה ועיבוד ספרותי), לאחות את הקרעים, נתניה: הוצאת פיוטית, 2010.
יוסף שמוחה (עיבוד ספרותי של הספר), ערפלית, נתניה: הוצאת פיוטית, 2012.
אנה שומלו (תרגום מסרבית), דווקא פתאום, סיפורים קצרים, נתניה: הוצאת פיוטית, 2013.
אורית מרטון, מצלמה מגובה ישיבה, נתניה: הוצאת פיוטית, 2013.
כרמית רינצלר, אפיקי הלב, סיפורים קצרים, נתניה: הוצאת פיוטית, 2014.
שושנה ויג, (ניצולת אושוויץ – רחל ויג-רוזנווסר), חזקה מברזל חלשה מזבוב, נתניה: הוצאת פיוטית, 2012.
ד"ר פני וולד, הניצחון שלי, נתניה: הוצאת פיוטית, 2014.
מקום ראשון בתחרות כתיבה, בפסטיבל הספרים הבינלאומי בירושלים (2012).
מקום שלישי בתחרות השירה של קבוצת "אות ועוד" של הסופרת יהודית מליק־שירן (2014).
מלגת בית הנשיא לסופרים ומלומדים עבור הספר "תבואת השיגעון".
מלגת אקו"ם עבור הספר "קופיף מעצבן".
מלגת קרן קיימת לישראל עבור הספר "העצובים".
מלגת יד ושם עבור ספרי הוצאת "פיוטית".
מלגת אקו"ם עבור כתב העת "עבריתון".
קבלת פרס ספרותי בקוסובו – פרס בוגדני (The Bogdani Presitios Prize).
פרס והוקרה בפסטיבל פמיניסטי באיסטנבול.
פרס למחבר הזר לשושנה ויג.
אירוע מיוחד לכבוד שושנה ויג, בשם "צומחת כמו שושנה" – היצירה והחיים, (2021).
תערוכה "קורא בצבע" שהתקיימה בנתניה, שילוב יוצרי "שיח כותבים" ועמותת אמני נתניה, ציור ושירה (2017).
השיר "סגור" – פסטיבל שירה בינלאומי רוסיה טורקיה (2020).
השיר "תה" – במיצב וידאו במוזיאון לשירה באיטליה במסגרת שירים מכל העולם בנושא: "תה" (2021).
ראיונות עם משוררים מכל העולם (2021).
ריאיון ברדיו "סול", מראיין גידי לויתן, בתוכנית "מגשימי חלומות" (16 מרץ 2022).
ריאיון ברדיו "103FM", מראיין גדעון רייכר בתוכנית "למבוגרים בלבד", "המשוררת והעורכת שושנה ויג על מפעל התרגום בהנהגתה מטורקית, אלבנית ואנגלית עליו היא עמלה לילות כימים • יישר כוח!" (8 ספטמבר 2023).
שושנה ויג נשואה ואם לחמישה.
דרך העיניים שלי (רומן), הוד השרון: הוצאת אסטרולוג, 2000.
חגיי ועונותיי (רומן), הוד השרון: הוצאת אסטרולוג, 2002.
תבואת השיגעון (שירה), ירושלים: הוצאת צור אות, 2006.
איפה את חיה (שירה), ירושלים: הוצאה פיוטית / צור-אות, 2008.
לאחות את הקרעים (רומן), יחד עם חפציבה גולדנברג, ירושלים: הוצאה פיוטית / צור-אות, 2010.
הקונטרס שלי (שירה), ירושלים: הוצאת פיוטית / צור אות, 2011.
השמות שמורים במערכת (רומן מכתבים), יחד עם בלפור חקק, ירושלים: הוצאת פיוטית, 2011.
דמעות של גלידה (ספר ילדים), יחד עם חיה בנצל, נתניה: הוצאת פיוטית, 2012
נשמה אינדיאנית (שירה), ירושלים: הוצאת פיוטית, 2013.
קופיף מעצבן (ספר ילדים), נתניה: הוצאת פיוטית, 2014.
מולי רוצה לשיר (ספר ילדים), נתניה: הוצאת פיוטית, 2014.
העצובים – וידוי חושפני של אחות שכולה מכוחות הביטחון (נובלה), נתניה: הוצאת פיוטית, 2016.
בסבך השערה – התשוקה אינה זקוקה לפנים (פרוזה), הוד השרון: הוצאת אסטרולוג-משכל, 2017.
הרואין (שירה), נתניה: הוצאת פיוטית, 2019.
עד שתשרוף אותי האהבה, נתניה: הוצאת פיוטית, 2019.
אין זה משנה מי אתה – בשותפות עם אוואל אחמד איברהים, נתניה: הוצאת פיוטית, 2020.
ענפי התודעה, נתניה: הוצאת פיוטית, 2021.
אגודת התופרים העִוְּרִים, נתניה: פיוטית, 2022.
מטענים של זיכרון, נתניה: הוצאת פיוטית, 2022.
Act Of Love, נתניה: הוצאת פיוטית, 2023.
שירים מכר ההיתוך (שירה), נתניה: הוצאת פיוטית, 2024.
מזמורים לחיים / Odi alla vita, יחד עם שרה צ'אמפי , קורט פ.
רקויאם לסתיו (תרגום מאלבנית של המשורר אגרון שֶלֶה), נתניה: הוצאת פיוטית 2023.
אהבה מוצאת עצמה בכל מקום (תרגום מאנגלית של המשורר קלמנדי ג'טון), נתניה: הוצאת פיוטית 2023.
הדי תיפוף רחוקים [(תרגום מאנגלית וצרפתית של השחקנית והמשוררת הלן קרדונה (Helene Cardona)], נתניה: הוצאת פיוטית 2024.
חדרים של בהירות (שירה), (תרגום מאנגלית והולנדית של האני רוואלר), נתניה: הוצאת פיוטית 2024.
האור הבלתי נראה בזמנים (שירה), (תרגום מאנגלית של ליביו פנדפונדה), נתניה: הוצאת פיוטית 2024.
ראובן שבת, פתחו את המנעול – על רומן המכתבים: "השמות שמורים במערכת", באתר מוסף "שבת" מקור ראשון, 12 נובמבר 2011.
מיכאל רייך, אחות במשפחת השכול – על ספרה של שושנה ויג: "העצובים", באתר בכיוון הרוח, פברואר 2016.
עופרה מצוב, אירוטיקה בשירות הנפש: על ספרות אירוטית עברית - על הספר " "חגי ועונותי", הסכת באתר יו-טיוב, 25 ינואר 2024.
שושנה שקופ-פרנקל (1 באפריל 1912 – כ' באייר תשס"ב, מאי 2002) הייתה רופאה ישראלית, מחלוצות הרופאות בארץ ישראל, הרופאה הכירורגית הראשונה בארץ והמנתחת הפלסטית הראשונה בישראל.
מראשי הפעילות למען זכויות הרופאות ויושבת ראש ארגון הרופאות בישראל.
נולדה בטורינסק בסיביר לחנה ולאליעזר-זלמן שקופ, בנו של הרב שמעון שקופ, מראשי הישיבות הנודעים באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20. ב-1922 עקרה המשפחה לפולין והתיישבה בגרודנה.
ב-1929 צלחה את כל הבחינות והמכשולים שהערימו על היהודים בגלל הנומרוס קלאוזוס והחלה ללמוד רפואה באוניברסיטה על שם סטפן בטורי בווילנה.
במהלך לימודיה נצלה את הזמן ללמוד עברית כהכנה לקראת עלייתה לארץ ישראל.
ב-19 ביוני 1935 קבלה דיפלומה שהסמיכה אותה לעסוק ברפואה בתחומי פולין.
תוך כדי המתנה לאשרת עלייה הספיקה לעבוד בבית החולים העירוני בגרודנה במעמד של "רופאה מתנדבת" במחלקות גינקולוגיה ופנימית.
ב-26 בנובמבר 1935 הגיעה לארץ והתאחדה עם הוריה ואחותה שהקדימו את עלייתם.
בתקופה הראשונה לשהותה בארץ לא קיבלה משרה, מאחר שרופאה אישה, ובמיוחד רופאה כירורגית, הייתה תופעה יוצאת דופן בארץ ישראל.
ב-3 בינואר 1936 החלה לעבוד כרופאה מתנדבת בבית החולים העירוני הדסה ברחוב בלפור בתל אביב.
היא התמחתה בתחילה במחלקה הפנימית של פרופסור שמואל צונדק אך כל הזמן נתקלה בסירוב לבקשותיה להתמחות בכירורגיה, לדבריה - בגלל היותה אשה.
לבסוף, ב-13 בינואר 1937 התקבלה להתמחות במחלקה הכירורגית בניהולו של פרופסור מכס מרכוס, רופאה יחידה בתוך 14 רופאים.
בסוף ההתמחות זכתה למכתב המלצה נלהב ממנו.
באוגוסט 1938 פתחה הדסה מחלקה כירורגית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה וד"ר שקופ-פרנקל נשלחה לשם.
פתיחת המחלקה הוכיחה את עצמה כעבור חודשיים כשבוצע הטבח בטבריה ב-2 באוקטובר 1938. כעבור שמונה חודשים הגישה מועמדות למשרת רופאת בית קבועה אך נדחתה בגלל היותה בלתי מתאימה לכירורגיה והוצע לה לעבוד במקצוע נשי כגינקולוגיה.
היא נשארה בטבריה עד 1940 ועבדה כממלאת מקום לרופא קופת חולים בקיבוצי הגליל כשהיא עוברת רכובה על סוס בין היישובים (רופא נודד).
ב-1940 נשלחה כרופאה של גרעין המייסדים של קיבוץ בית אורן ביערות הכרמל.
במרץ 1942 נישאה לשמואל (מולה) פרנקל שהיה רוקח ובקטריולוג והם עברו לפתח תקווה שם עבדה כרופאת בית במשך שבע שנים במחלקה הגינקולוגית בניהולו של פרופסור ארווין רבאו.
בתה הבכורה נולדה ב-1943 ואחר כך נולדו עוד שני בנים בשנים 1946 ו-1953. ב-1948 עברו לתל אביב והיא עבדה במחלקת התאונות במרפאת זמנהוף ולאחר מכן במרפאה הכירורגית של קופת חולים בבני ברק.
בין השנים 1950–1958 ניהלה את מחלקת תאונות ואת המחלקה לכירורגיה כללית של קופת חולים הכללית בבני ברק.
בעלה נפטר ב-1956 ותקופה מסוימת פרשה מהעבודה בשל כך.
בדצמבר 1960 החלה בהתמחות במחלקה לכירורגיה פלסטית בתל השומר בניהולו של פרופסור ליאו בורנשטיין (1911–1980) שהיה מחלוצי הכירורגיה הפלסטית.
ב-1963 יצאה להשתלמות במספר מרכזים לכירורגיה פלסטית כארצות הברית, אנגליה ודרום אפריקה.
ב-1966 מונתה למנהלת היחידה לכירורגיה פלסטית בבית חולים השרון, האישה הראשונה שמילאה תפקיד כזה בישראל.
במסגרת תפקיד זה הייתה אחראית על הטיפול של נפגעי מלחמת ששת הימים בבית חולים זה והצילה רבים בזכות הטיפולים החדשניים שבהם התמחתה בדרום אפריקה.
ב-1969 עזבה את בית החולים והתמנתה למנהלת המחלקה לתאונות, לכירורגיה כללית ופלסטית במרפאת קופת חולים בנתניה והמשיכה לנתח בבית החולים רמת מרפא ברמת גן עד לסגירתו ב-1983.
בשנות ה-40 החלה לפעול למען זכויות הרופאה האישה.
הייתה ממייסדות ארגון הרופאות בישראל.
הארגון הוקם ב-1938 והיא שימשה בו כגזברית ומזכירה ובשנים 1965–1999 הייתה יושב ראש הארגון.
בשנים 1963–1968 אף כיהנה כסגנית יושבת ראש ארגון הרופאות הבינלאומי.
במאי 1995 בהיותה בת 83 נסעה לייצג את ארגון הרופאות הישראלי בכינוס הבינלאומי בהאג.
הייתה בקשר קרוב עם דודניתה, חברת הכנסת לשעבר פייגה אילנית ואמו של החייל אורי אילן.
השתיים נפטרו בשנת 2002, בהפרש של שלושה חודשים.
פרופסור חוה טבנקין, שנבחרה תחתיה ליו"ר ארגון הרופאות, ספדה לה: "ד"ר שושנה שקופ-פרנקל הייתה אישיות מיוחדת במינה.
בעבודתה כמנתחת ובפעילותה בארגון הרופאות הארצי והבינלאומי הביאה כבוד רב לרופאות ישראל ולהסתדרות הרפואית".
לאחר מותה הוקמה על ידי המשפחה קרן מלגות ופרסי מחקר לסטודנטים באוניברסיטת בר-אילן, על שמם של ד"ר שקופ-פרנקל ואורי אילן, בנה של פייגה אילנית.
ילדיה הם יהודית, דוד ופרופסור רמי פרנקל.
שושנה שִילוֹנִי (6 בדצמבר 1932 בוצ'אץ', גליציה המזרחית, פולין – 22 באוגוסט 2023, ראשון לציון, ישראל) הייתה סופרת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית, אשר כתיבתה התמקדה בתיעוד ובהנצחת השואה.
שילוני נולדה לרחל ומאיר בְּרֶכֶר בעיר בוצ'אץ', אשר מצויה בימינו בשטח אוקראינה, בעת שהייתה תחת שליטת פולין.
סבה גדליהו שירת בצבא האימפריה הרוסית ולאחר מלחמת רוסיה–יפן ערק מהצבא והיגר לפולין.
בספטמבר 1939 פלש הצבא האדום לשטחי פולין מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והעיר בוצ'אץ' נכבשה.
ב-22 ביוני 1941 תקפו הגרמנים את כוחות הצבא האדום במסגרת מבצע ברברוסה, בראשית יולי נפלה בוצ'אץ' לידי הוורמאכט ומיד החלו ברדיפת יהודי העיר.
כל משפחתה: הוריה, אחותה רבקה, אחיה אברהם, סבה גדליהו וסבתה לאה נספו בשואה.
שושנה ניצלה, מאחר שהועברה קודם לכן על ידי הוריה לכפר אוקראיני בשם פושקובצה, שם הוסתרה בעליית גג על ידי בת משפחה נוצרית.
במרץ 1944 שחרר הצבא האדום את האזור.
במאי 1946 עלתה דרך נמל קונסטנצה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
היא התחנכה בבית הספר מקוה ישראל, שם פגשה את בעלה יצחק, והשניים נישאו ב-1950. שילוני עבדה שנים רבות כמזכירה במוסדות חינוך שונים, ובמקביל פרסמה שבעה ספרי ילדים ונוער, העוסקים בתיעוד ובהנצחת השואה, ומהווים חומר עזר להוראת השואה במוסדות החינוך בישראל.
סיפוריה התפרסמו גם בעיתוני הילדים: "דבר לילדים", "הארץ שלנו" ו"זרקור".
שילוני תמיד שמחה להרצות ולספר את סיפורה האישי.
היא הייתה חברת הסומליו"ן (ארגון של סופרי הילדים והנוער בישראל).
ב-2002 הוזמנה יחד עם משפחתה לנאום בכנסת ולספר את קורותיה, תוך ציון לשבח על תרומתה לזיכרון והוראת השואה.
בשנת 2018 רואיינה על ידי אהרן ברנע לערוץ הכנסת, וכן הוזמנה להדליק משואה בטקס העירוני ליום הזיכרון לשואה ולגבורה בראשון לציון.
שילוני התגוררה בראשון לציון עד פטירתה בשנת 2023. הותירה אחריה בעל ושני בנים.
אחת ממשפחה, הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1963. (נוער)
הנסיעה הגורלית, הוצאת יבנה, תל אביב, 1967, ציורים: אבא פניכל.
בוצ'אץ', הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1970. (תלמידי בתי ספר-נוער)
גיבורי החדר הלבן, הוצאת יזרעאל, תל אביב, 1973, איורים: בינה גבירץ.
פנימיית הניצולים, הוצאת יזרעאל, תל אביב, 1979. (נוער)
סולם במחבואים, הוצאת תמוז, תל אביב, 1994, ציורים: יפעת נחשון.
חגים במסתור, הוצאת באר, ראשון לציון, 2005, איורים: גני דורין.
שושנה רביד (13 בספטמבר 1923 - 6 במרץ 2012) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, במאית תיאטרון ותסריטאית ישראלית.
שושנה רביד נולדה בצ'צ'נוב, פולין, לדוד שמוקלר, חוקר בפילוסופיה יהודית ולשרה לבית קנינסברג, בת יחידה בין ארבעה בנים.
גדלה בדנציג, אז חלק מגרמניה.
בילדותה הייתה חברה בתנועת "הבונים", שדגלה בחינוך ציוני וסוציאליסטי ברוח תנועת העבודה.
עלתה לארץ ישראל ב-1939, במסגרת עליית הנוער.
השתתפה בחוגים הדרמטיים של גבעת השלושה וכפר גלעדי.
התגלתה על ידי השחקן והבמאי מנחם גנסין, אחד משלושת המייסדים של תיאטרון "הבימה".
בוגרת המחזור הראשון בבית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה (1945) בהנהלתו של גנסין, שם פגשה בבעלה לעתיד, השחקן שרגא פרידמן.
לאחר שסיימה את שנת הלימודים הראשונה הצטרפה לתיאטרון במעמד של חניכה.
עם סיום הלימודים המשיכה כשחקנית מן המניין.
בזמן מלחמת העצמאות הייתה חברה בלהקה הצבאית הארצית לצד בוגרים נוספים מבית הספר הדרמטי של הבימה, חברי להקת "הצ'יזבטרון" להקת "איילון" ולהקות צבאיות נוספות בבימויו וניהולו האמנותי של בעלה.
בכורת התוכנית הראשונה נערכה ב-7 במאי, כשבוע לפני הכרזת המדינה.
במסגרת התוכנית השנייה, "אין ספק", ביצעה יחד עם חברי הלהקה את השיר "דודו" שהפך לאחד מלהיטי התקופה.
רביד, מהכוכבות הצעירות הראשונות של "הבימה", גילמה שורה ארוכה של תפקידים ראשיים, ביניהם: דסדמונה באותלו, הפיה הראשית בחלום ליל קיץ, קורדליה בהמלך ליר, מיכל באהבת נעורים, ליזיסטרטה בליזיסטרטה, פורציה בהסוחר מוונציה, קתרין במראה מעל הגשר, יילנה אנדרייבנה בהדוד וניה, טילטיל בהציפור הכחולה, שיינדלה ב"מירלה אפרת".
נודעה במשחקה הטבעי ובקולה הצלול.
גילמה את התפקיד הראשי בסרט "יהונתן וטלי" (1953), אחד הסרטים העלילתיים הישראליים הראשונים שהופקו בארץ.
"יהונתן וטלי" מספר את סיפורה של ניצולת שואה המחפשת באמצעות "המדור לחיפוש קרובים", את שני ילדיה שאבדו לה במהלך מלחמת העולם השנייה.
רביד זכתה לשבחים רבים על משחקה.
השתתפה בתסכיתי רדיו רבים שהתבססו על הצגות תיאטרון ויצירות ספרותיות מקוריות ואוניברסליות, ביניהם: "מירלה אפרת" מאת יעקב גורדין, "הקילומטר ה - 56" מאת משה שמיר, "הזבובים" מאת ז'ן פול סארטר והשחף מאת צ'כוב.
בשנת 1960, בשיא קריירת המשחק שלה, פרשה מתיאטרון הבימה, אך חזרה להופיע בו מדי פעם.
בין היתר התנדבה לביים בחוג הדרמטי של בית הכלא תל מונד ונווה תרצה.
במסגרת עבודתה זו העלתה את המחזה אנה פרנק.
ניהלה חוג דרמטי לחובבים בכפר שמריהו.
שיחקה בסרטים : "יונתן וטלי", "אלדורדו", "אסירי החופש", "רק בלירה", "בעל החלומות" (קריינות), מבצע יונתן ועוד.
הופיעה באחד ממשחקי הטלוויזיה הראשונים שהופקו בטלוויזיה הישראלית, "רגע חושבים" (1969) לצד שרגא פרידמן, שלמה בר-שביט, זאב רווח, שושיק שני ואורי לוי ובסרט הטלוויזיה המבוסס על סיפורו של גדעון תלפז "מי ורדים מפורט סעיד" (1972).
בשנת 1970 נטלה חלק בחיזיון "אם אשכחך" שהוקדש לירושלים לצד חנה רובינא, גדעון שמר, חיים יבין ועוד.
את המופע יזם, ערך וביים בעלה שהלך לעולמו סמוך לבכורה.
בתחילת שנות השמונים הקימה וניהלה את תיאטרון "הינשוף".
המחזה הראשון שהעלה התיאטרון היה "עשבים שוטים" מאת סטפן פוליאקוב ("אליל ההמונים").
בין משתתפי ההצגה יורם לוינשטיין, אז שחקן צעיר וכיום מייסדו ומנהלו של סטודיו לאמנויות התיאטרון על שמו.
בשנת 1986 הוזמנה שושנה רביד להשתתף במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד גב' היגינס.
השתתפותה במחזמר מהווה סגירת מעגל, שכן ההפקה השתמשה בתרגום של בעלה השחקן שרגא פרידמן ודן אלמגור.
נפטרה ב-6 במרץ 2012. הותירה אחריה שני בנים ובת, ונכדים.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה ב-2015, לוחית זיכרון לשושנה רביד לצד לוחית זיכרון קודמת לבעלה שרגא פרידמן, על ביתם ברחוב איינשטיין 75 בתל אביב.
שושנה פֶלמן היא חוקרת ישראלית- אמריקאית בתחום הספרות ההשוואתית והספרות הצרפתית, פרופסור מן המניין באוניברסיטת אמורי באטלנטה ומחלוצות השילוב בין ספרות לפסיכואנליזה, היגרה לארצות הברית בשנות ה-60.
פלמן נולדה בשנת 1942 בתל אביב לאם ילידת רוסיה, ואב יליד רומניה.
אביה היה מהנדס חשמל שדיבר שבע שפות וסבה היה משכיל ציוני ובצעירותה רבות מחוויותיה נקשרו לציונות.
במהלך שירותה הצבאי כקצינת חינוך החלה להתפתח תודעתה הפמיניסטית.
ובהמשך התחברה לשפה הצרפתית בשל הליריות שבה.
בגיל 17 פרסמה פלמן את הטקסט הראשון שלה, בעקבות צפייה במחזה על חייה של חנה סנש, כתבה לאמה של סנש מכתב שתרגם עבורה להונגרית המשורר אביגדור המאירי.
מאוחר יותר המאירי פרסם את שני הנוסחים, את העברי בעיתון "הארץ" ואת ההונגרי בעיתון הונגרי.
בוגרת תיכון עירוני ה' (תל אביב).
פלמן סיימה לימודי תואר ראשון ושני בספרות אנגלית וצרפתית בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1964 ו-1966, ובשנת 1970 קיבלה את הדוקטורט מאוניברסיטת גְרֶנוֹבְּל שבצרפת על דיסרטציה שעסקה בסופר הצרפתי אנרי סטנדל.
פלמן ידועה בעיקר על השילוב בין ספרות לפסיכואנליזה, בעיקר זאת של לאקאן, שעל בסיסה בהמשך ניתחה ספרות מנקודת מבט פמיניסטית, בעיקר בחקר השיגעון והטראומה בעדותם של ניצולי שואה.
בספר "עדות", שכתבה בשיתוף עם דורי לאוב, חקרה את נושא השואה, תוך התייחסות לעדויות ממשפט אייכמן, והשפעת השואה בתרבות המערבית, בין היתר דרך סרטו של קלוד לנצמן "שואה".
משנת 1970 שימשה מרצה לספרות השוואתית וצרפתית באוניברסיטת ייל, עד שבשנת 2004 עברה לשמש כפרופסור באוניברסיטת אמורי, תפקיד בו היא מחזיקה עד היום.
בשנת 1982 הוענק לפלמן תואר קצינה (Officier) של מסדר הפאלם אקדמיק (Ordre des Palmes Académiques) מממשלת צרפת, עבור תרומתה לתרבות הצרפתית.
פלמן מתגוררת בארצות הברית משנות ה-60, ומגיעה לביקורים בישראל ובצרפת.
ספריה הרבים, שנכתבו במקור באנגלית ובצרפתית, תורגמו לשפות רבות בהן: יפנית, סינית, הולנדית, ספרדית ושוודית.
עדות : משבר העדים בספרות, בפסיכואנליזה ובהיסטוריה /בשיתוף עם דורי לאוב ; תרגום מאנגלית - דפנה רז ; ייעוץ מדעי - עדו נייגר.
שושנה (שוש) ספקטור (13 בפברואר 1914 – 19 בפברואר 1985) הייתה קצינת השלישות ומזכירת המטה של הפלמ"ח.
ספקטור הגיעה לתפקיד הבכיר ביותר מבין הנשים בארגון זה.
נולדה כשושנה תתר בעיירה רז'ינה שליד קישינב, בת שנייה להוריה נתנאל ושרה תתר, ובגיל חודש עלתה עם הוריה ואחותה לארץ ישראל.
ביומן שהשאיר אחריו אביה נתנאל הוא מספר כך:
המשפחה הצעירה הגיעה לארץ בימי הפסח, שנת 1914. תחילה התגוררו ביפו.
לאחר מאורעות תרפ"א עברו לבלפוריה שבעמק יזרעאל ומשם לעפולה, והחלו מתפרנסים מחקלאות.
הפרנסה הייתה קשה ולאחר שנים אחדות נאלצו שתי הבנות לעזוב את הבית.
שרה מצאה עבודה בירושלים (שם התחתנה), וב-1927 נשלחה שוש לכפר הנוער בן שמן.
בתוך חברת הנוער בבן שמן מצאה שוש את דרכה באופן טבעי, לאחר סיום לימודיה בבן שמן פעלה בהכשרות ובקיבוצים, וכן עבדה במשרדי הסוכנות בירושלים.
בתשעה במרס 1940 (מוצ"ש ל' באדר א', ת"ש) היא התחתנה עם צבי ספקטור, בן ירושלים ולוחם נועז ב"הגנה" ובפו"ש.
ב-18 במאי 1941 הפליג צבי כמפקד כ"ג יורדי הסירה, והוא ואנשיו אבדו בים.
בשנת 1941 לקחה חלק בהקמת הפלמ"ח עם אנשים כיצחק שדה, יגאל אלון, נחום שריג, אורי ברנר, אורי יפה, יוספ'לה טבנקין, אליעזר שושני ורבים אחרים.
במלחמת העצמאות היא הייתה מזכירת מטה הפלמ"ח, וככל הנראה האישה שהגיעה לתפקיד הצבאי הרם ביותר באותה תקופה.
בסוף 1948, לאחר פירוק מטה הפלמ"ח, נשלחה ספקטור, עתה בדרגת רס"ן, לארצות הברית ללימודי שיקום פצועי מלחמה.
הנסיעה מומנה כנראה על ידי משרד הביטחון.
מטרת הנסיעה כללה גם ייצוג המדינה במסגרת הרצאות שנתנה בפני חוגים יהודים בארצות הברית.
ביוני 1949 לאחר השלמת לימודיה חזרה לארץ בציפייה לעסוק בנושא לימודיה במסגרת משרד הביטחון, אך שוחררה מהצבא יחד עם רוב יוצאי מטה הפלמ"ח.
בשנת 1950 הצטרפה לקיבוץ גבעת ברנר, וכמעט מייד מונתה כמנהלת בית החרושת למיצים "רימון", ואחר כך הקימה מפעל לייצור רהיטי מוזאיקה "לשם", ולבסוף בשנת 1963 לאחר שמצאה שמקומה איננו בקיבוץ – עזבה והתמנתה כמנהלת האדמיניסטרטיבית של בית הספר לקציני ים בעכו.
במהלך עבודתה שם יזמה את קריאת שם בית הספר לזכרם של כ"ג יורדי הסירה, שצבי ספקטור - בעלה - היה מפקדם.
לאחר מלחמת יום הכיפורים יצאה שוש לגמלאות והתיישבה ברמות השבים, מושב ליד הוד השרון.
היא המשיכה לחפש לעצמה פעילות, והחלה עובדת כמתנדבת במשתלת פיתוח הצמחים של האגרונום ד"ר יוסף שוב.
ביוזמתה נקראו 22 זני הגרברה (Gerbera) שהייתה לה יד בפיתוחם על שם לוחמות פלמ"ח שנפלו, ובהן הצנחניות חביבה רייק וחנה סנש, הטייסת זהרה לביטוב, ירדנה גרינשטיין שנפלה בהגנת צפת, ברכה פולד, מרים, נעמי, לילה, לאה, בלהה, אסתר, תמר, חווה.
בדרכה זו הנציחה את חלקן של הנשים בהקמת מדינת ישראל ובהגנתה.
לאחר מותה, ב –19 בפברואר 1985, השלים הד"ר שוב את הפרח האחרון שהחלה בפיתוחו, גרברה אדומה עם לב שחור, וקרא אותו על שמה, "שוש".
בנה הוא הטייס תת-אלוף יפתח ספקטור.
שושנה לנגרמן (נולדה בגרמניה ב-1936) היא ספרנית, מידענית, מורה וביבליוגרפית ישראלית, מחלוצות המיפתוח העברי.
נולדה בברלין לדניאל והילדה פינצ'ובר ועלתה לישראל עם הוריה ב-1939.
בעלת תואר ראשון במקצועות סוציולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני בספרנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החלה את עבודתה המקצועית בספרייה הלאומית.
בסוף שנת 1970 התקבלה לעבודה במכון הנרייטה סאלד, כדי להקים שם מאגר מידע של מחקרים בחינוך ובמדעי החברה, על פי הדגם של מאגר המידע הלאומי בחינוך של ארצות הברית, ERIC.
תחילת העבודה הייתה הכנת ביבליוגרפיות עם תקצירים.
בשנת 1975 פורסמה לראשונה "סקירה על מחקרים בחינוך" שנוצרה באמצעות המחשב.
סקירה זו כללה לראשונה מפתח נושאים מפורט.
בשנות האלפיים, "מאגר המידע בתחומי המחקר בחינוך ומדעי החברה בישראל", כולל עשרות-אלפי פריטי מידע ביבליוגרפי על פרסומים ומחקרים בתחומי החינוך ומדעי החברה, שנכתבו בידי חוקרים ישראלים ופורסמו בישראל ומחוצה לה.
לצורך המאגר נוצר אוצר מונחים מבוקר בעברית, שמונחיו העבריים הותאמו למצב בישראל ונוספו תקצירים בעברית.
באמצע שנות ה-70, יזמה וייסדה את מאגר כלי המחקר, הכולל מידע על כלי מחקר כגון שאלונים, מבחנים וסולמות בתחומי החינוך והחברה.
בשנות ה-80 הקימה מאגר תוכניות ייחודיות בתחומי הרווחה והחינוך.
לנגרמן נחשבת מומחית בתחום המפתוח, כתבה ספר בנושא ואף לימדה אותו בקורסים אקדמיים במכללת בית ברל, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת דוד ילין.
במסגרת חברותה רבת השנים בוועד ארגון הספרנים והמידענים "אסמ"י", פעלה רבות בתחום ההשתלמויות לספרנים, ערכה את כתב העת של האגודה ובשנים 1999-2002 שימשה כיו"ר האגודה.
הנושאים המרכזיים בפרסומיה: עריכת ביבליוגרפיות; דפוסי קריאה וחקר הקריאה; ארגון והקמת מאגרי מידע; מיפתוח; הכשרת ספרנים/מידענים ומעמדם המקצועי.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, לנגרמן פעילה ב"יוזמה האזרחית להתחדשות הספריות הציבוריות בישראל".
לנגרמן מתגוררת בירושלים ולה ארבעה ילדים.
מפתוח : עיון ומעשה, הוצאת צ'ריקובר, 2007
עליה וקליטה בישראל 1948- 1977 - תקצירי מחקרים וביבליוגרפיה מוערת, ירושלים, מכון הנרייטה סאלד, תשל"ט
שושנה חלוץ מרכזי הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2014 בבימויו של שי כנות, על פי תסריט של עודד רוזן ובכיכובם של אושרי כהן, גל גדות, אלי פיניש, מריאנו אידלמן ויוסי מרשק.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של כדורגלן מוכשר, הנאלץ להתחזות להומוסקסואל בעקבות הסתבכות עם מאפיונרים.
הסרט צולם בחלקו במלון הרודס בתל אביב ובאצטדיון טדי בירושלים.
עמי שושן (אושרי כהן) הוא כדורגלן מוכשר - חלוצה המרכזי הצעיר והמצטיין של קבוצת "בני ירושלים" וכוכב-על בבירה (על אף שלא מצוין בפירוש, "בני ירושלים" מתבססת בבירור על בית"ר ירושלים).
ערב אחד, כאשר שושן יוצא לחגוג במועדון לילה ירושלמי את שעריו במשחק ליגה, הוא נתקל במירית בן הרוש (גל גדות) היפהפייה ומתאהב בה.
בהיותו רווק חביב, אך לא חכם במיוחד, נהנתן ורודף שמלות, שושן מפלרטט עם מירית, מבלי לדעת שהיא "רכושו הבלעדי" של חיים "כושי" בוקובזה (אלי פיניש), ראש ארגון פשע ירושלמי.
"כושי", עבריין סוציופת וקר-רוח, שחש פגיעה אנושה בכבודו מתכוון לחסל את שושן בו-במקום, אך בסופו של דבר, נעתר לתחינתו הנואשת של שושן, כי יוותר על עונש המוות וימירו בהשפלה כבדה.
"כושי" מוכן לחוס על חייו של שושן, בתנאי אחד: שיכנס מסיבת עיתונאים בתוך שלושה ימים, ויבשר לאומה, בשידור חי, לפני ההנהלה, האוהדים וכל עם ישראל, שהוא הומוסקסואל גאה.
עמי שושן (אושרי כהן) - חלוץ מרכזי צעיר ומצטיין של קבוצת "בני ירושלים", אשר נאלץ להתחזות להומוסקסואל, בעקבות הסתבכותו עם בוקובזה.
מירית בן הרוש (גל גדות) - החברה של בוקובזה, שלבסוף הופכת למושא אהבתו וחברתו הטובה של עמי.
חיים "כושי" בוקובזה (אלי פיניש) - הנבל הראשי של הסרט, מאפיונר עצבני.
דדה בן שבת (מריאנו אידלמן) - הסוכן האישי של עמי.
סמי אבו סאלח (יוסי מרשק) - סגנו ויד-ימינו הבכיר של בוקובזה, הנבל המשני בסרט.
נחי (יניב ביטון) - אוהד הקבוצה וחבר של עמי.
שוקולד, מנטה ומסטיק (זבולון מושיאשווילי, חיים זנאתי ויעקב זדה דניאל) - אוהדים של הקבוצה.
פז וחיליק (עינת ויצמן ורותם קינן) - נציגי קהילת הלהט"ב.
אייזיק דוידוף (צבי שיסל) - נשיא מועדון הקבוצה.
לירן שמעוני (אנחל בונני) - שחקן בקבוצה.
דראגיסטיות (ניקי גולדשטיין, ניסו שליו וטל קלאי) - זמרות במועדון.
מוקי הוכמן (עמי סמולרצ'יק) - צלם ערוץ הספורט.
פוקס (קובי מאור) - כתב ספורט.
גברת שושן (מיקי קם) - אמא של עמי.
מנהל הקבוצה (דדי זהר) - מנהל קבוצת בני ירושלים.
המאמן (יהודה אליאס) - מאמן "בני ירושלים", אשר מעלה את עמי למגרש למורת רוחם של האוהדים.
הרב קמינר (אלי גלפרין) - מורה בישיבה.
מאיר איינשטיין (בתפקיד עצמו) - שדרן ספורט.
מירי נבו (בתפקיד עצמה) - שדרנית ספורט.
שרון פרי (בתפקיד עצמה) - שדרנית ערוץ הספורט.
לצד הצלחה קופתית (הסרט מכר 62,000 כרטיסים תוך כעשרה ימים מיום יציאתו לאקרנים) לא זכה הסרט לחיבוק דומה מצד המבקרים.
יעל ברנר (ynet) כתבה כי הסרט ; ומבקרים כדוגמת שמוליק דובדבני (ynet) וגידי אורשר (גלי צה"ל) חיוו דעה בלתי חיובית על הסרט.
בעיתונות הזרה, לעומת זאת, זכה הסרט לביקורות אוהדות.
המגזין האמריקאי-יהודי "Tablet Magazine" כתב במאמרו על הסרט כי .
בטקס פרסי המדיה הגאה שנערך ב-2015 במסגרת TLVfest - הפסטיבל לקולנוע גאה בסינמטק תל אביב זכה השחקן יניב ביטון בציון לשבח על נראות להט"בית חיובית לשחקן בגין תפקידו כנחי בסרט.
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין דניאל סלומון.
שושנה רזיאל (כ"ו בחשון ה'תרע"ח, 11 בנובמבר 1917 – ח' בניסן ה'תש"ע, 23 במרץ 2010) הייתה אלמנתו ומשמרת זכרו של דוד רזיאל, לוחמת האצ"ל, ואשת חינוך.
נולדה כבת זקונים לחיים וחנה שפיצר, ודור שביעי בירושלים.
אביה הוא בנו של שמואל זנוויל שפיצר, מעסקני היישוב הישן ומבוני שכונות ירושלים.
אמה היא בתו של הרב צבי אשר כהנא שפירא, נצר למשפחת ריבלין.
אמה ייסדה את בית הספר תלמוד תורה לבנות החרדים בשכונת הבוכרים שנודע בשם בית ספר "שפיצר" אשר שפת ההוראה בו הייתה עברית והייתה חלוצת החינוך לבנות חרדיות.
את לימודיה בבית הספר ובסמינר התחילה בגיל מוקדם, מפני שאמה דרשה זאת ממנה.
שושנה הגיעה לשרת באצ"ל לאחר ששמעה על הארגון מפנינה הורן, חברתה לסמינר.
במרוצת הזמן, הכירה את דוד רזיאל דרך הארגון באביב 1932, בהיותה בת 14 וחצי, ונישאה לו בי"ג ניסן תרצ"ח, 14 באפריל 1938. לפני חתונתם, שושנה קיבלה מדוד אקדח אישי וספר תנ"ך ובו הקדשה .
לאחר חתונתם, התגוררו בחדרי מסתור בתל אביב, ושושנה הסתירה את נישואיה על ידי כך ששמרה על שם משפחת הוריה ונשארה בבדידות בביתה שאיש לא הוזמן אליו, מלבד חברי מפקדת אצ"ל.
זאת משום שדוד היה מבכירי המבוקשים של הבולשת הבריטית ושמר בסוד על נישואיו על מנת שהאנגלים לא יעצרו את שושנה.
דוד יצא למשימתו האחרונה מטעם האצ"ל לחבניה שבעיראק בכ' אייר ה'תש"א, 17 במאי 1941 וממנה לא שב.
שושנה נותרה אלמנה בגיל 23 לאחר שלוש שנות נישואין, כאשר היא בחודש הראשון להריונה.
את בנה היא ילדה בבית החולים הדסה בירושלים, אולם התינוק נפטר ביומו השני בבית החולים.
מאז מותו של דוד, לא התחתנה שושנה ולא נולדו לה ילדים.
שושנה הלכה לעולמה בשנת 2010, בת 92 הייתה במותה.
רזיאל נקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי בחבניה.
כבר ביום השנה הראשון לנפילתו נסעה שושנה עם יצחק ברמן לעלות לקבר בעלה.
שושנה דרשה מהבריטים להתקין מצבה חדשה שעליה יכתב דוד רזיאל.
הבריטים קיימו את דרישתה אך סירבו להעביר את ארונו לארץ בטענה שלפי החוק הצבאי החללים נטמנים במקום נפילתם.
שושנה עמדה איתנה בדרישתה ובדצמבר 1955 הרשתה ממשלת עיראק להעביר את גופתו לקפריסין, שהייתה אף היא באותה התקופה תחת שלטון בריטי.
מדי שנה הקפידה שושנה לפקוד את קברו של רזיאל בקפריסין.
במארס 1961, לאחר שקפריסין זכתה בעצמאותה ניאות הארכיבישוף מקריוס להעלות את עצמותיו של דוד לקבורה בארץ ישראל.
אביו של רזיאל, מרדכי רזיאל, רצה לטמון את בנו בחלקת הקבר המשפחתית בסנהדריה, ליד קבר אמו בלומה, אך שושנה נאבקה על כך שדוד ייקבר בחלקה הצבאית בהר הרצל.
כשהגיע ארונו של דוד ארצה, נערכה לו הלוויה צבאית ממלכתית והוענקה לו דרגת אלוף לאחר מותו.
שושנה שירתה שש שנים באצ"ל.
היא הייתה מפקדת פלוגת בנות ואף נאסרה על ידי הבריטים ב-1944 והייתה כלואה בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
לאחר שחרורה מהכלא, יצאה רזיאל מטעם האצ"ל לשליחות הסברה בארצות הברית ועמדה בראש מחלקת הכספים בשלוחת פאריס.
שושנה הייתה מחנכת אשר נקטה גישות פורצות דרך בציבור הדתי-ציוני.לאחר סיום מלחמת העצמאות, שושנה ייסדה בקטמון את בית הספר 'יהודה הלוי' שנפתח לבנות מכל העדות ואותו היא ניהלה במשך ארבעים שנה.שושנה חוללה מהפכה כאשר חינכה את הבנות להכשרה מקצועית בתחומי משלח יד, כלכלת בית, אמנויות ומוזיקה.
בנוסף, החלטתה לצרף בנים לשיעורים משותפים בבית הספר הרעידה את אמות הספים, אך שושנה לא נרתעה ודבקה בעשייתה החינוכית.
בשנת תשנ"ח 1998 זכתה בתואר יקיר העיר ירושלים על תרומתה החינוכית לעיר.
שושנה רָצ'ינסקה (בפולנית: Szoszana Raczyńska; 1921 – 2 בינואר 2007) הייתה מתרגמת ישראלית ילידת וילנה, ניצולת השואה.
תרגמה מעברית לפולנית ומפולנית לעברית, וכן מיידיש לשתי השפות.
שושנה (זוּזָנָה) דֶזֶנט (Dezent) נולדה בשנת 1921 בעיר וילנה שבפולין (לימים בירת ליטא) בבית יהודי מסורתי ציוני, הצעירה משני ילדיהם של חנה (לבית שבליסקי), ילידת פרינאי, וניסן דזנט, יליד העיירה יאנובה.
שני הוריה היו מורים לעברית בעיר.
אביה למד בחדר ובישיבה, הוסמך לרבנות, ולאחר שרכש השכלה כללית ועברית כתלמיד אקסטרני התמסר לחינוך.
בתקופת הכיבוש הגרמני והגירושים במלחמת העולם הראשונה נדדו הוריה ואחיה הבכור לעיר וילנה, שם מצאו את מקומם בקרב המחנכים היהודים המתקדמים.
אביה לימד בסניפי בית הספר התורני "תורת אמת", ואמה, שרכשה השכלה פדגוגית כגננת, פתחה גן ילדים עברי, ובהמשך לימדה עברית בכיתות הנמוכות בגימנסיות.
ביתם היה בית-ועד לחכמי וילנה ומוריה.
בימי המשבר בפולין בשלהי שנות ה-20, כשמורים מכל הזרמים היגרו מהמדינה, לא רצו בני המשפחה להחליף גולה אחת באחרת והעדיפו להמתין שיוּתר להם לעלות לארץ ישראל.
ציוניתה של המשפחה התבטאה בעיקר בנושא השפה העברית.
אחיה הבכור, דוד דזנט, היה בתנועת "השומר הצעיר" (יחד עם אבא קובנר).
לאחר שהחל ב-1933 ללמוד באוניברסיטת וילנה ונתקל בגילויי אנטישמיות שחדרה לכתליה, עלה לארץ ישראל ב-1934 עם סרטיפיקט שקיבל בזכות הירשמו ללימודים בטכניון.
רצ'ינסקה למדה בגימנסיה העברית בעירה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביולי 1941 נחטף אביה באחת האקציות ומצא את מותו כמו עשרות אלפים מיהודי העיר.
עם כינון גטו וילנה בספטמבר, נכלאה בו רצ'ינסקה עם אמה.
היא עבדה בקבוצת צעירים שהייתה יוצאת מדי יום לעבודה מחוץ לגטו.
האקציות בגטו נמשכו, ויום אחד שבה לביתה וגילתה שאמה נעלמה.
בעקבות זאת עזבה את הגטו בעזרת פולנים שהשיגו לה תעודות מזויפות והעבירו אותה לכפר סמוך לווילנה.
היא הסתתרה אצל ראש הכפר איוואניץ, שם עבדה כעוזרת בית ומשק.
בסוף 1942 הכירה את סטפן רצ'ינסקי, איכר בן 21 שהתגורר עם משפחתו בכפר וֶגֶלינה הסמוך לנֶמֶנצ'ין, במחוז וילנה, שם היה להם משק חקלאי גדול.
לאחר הטבח של יהודי נמצ'ין בספטמבר 1941 החלו להגיע למשק ניצולים יהודים, והם זכו לעזרתם של בני המשפחה, שבמשך שלוש שנים סיפקו לעשרות פליטים יהודים מזון ומקומות מסתור זמניים, תוך סיכון חייהם.
בשל כך זכה ביתם לכינוי "בית אברהם אבינו"; השכנים הנוצרים קראו לבית: "הגטו היהודי".
אמו של רצ'ינסקי אף טיפלה במשך תקופה בתינוק יהודי שננטש על מפתן ביתם, עד שאמו באה לבקשו מידה; ואביו של רצ'ינסקי ישב בכלא, אף שוחרר לאחר שלא הצליחו להוכיח את ההאשמות בדבר עזרה ליהודים.
הודות לסטפן רצ'ינסקי, הגיעה שושנה אל פולני שהתגורר בכפר סמוך ועבדה בעבודות שונות.
לאחר שבשלהי 1943 שרפו פרטיזנים ליטאים את ביתו של האיש, הגיע רצ'ינסקי להצילה ולקח אותה אל דודתו בכפר פָּדוליצה (Padolice).
באביב 1944 חשדו בה לאומנים פולנים מקבוצת "זאב הברזל" שהיא יהודייה, והכו אותה נמרצות.
רצ'ינסקי שוב הציל אותה, בעזרת כומר מקומי, שהעיד שהיא נוצרייה.
כתוצאה מהטראומה היא שכבה ללא הכרה במשך שבוע, ורצ'ינסקי טיפל בה עד לשחרור האזור על ידי הסובייטים ב-22 ביוני 1944.
עם השחרור חזרה לווילנה, ובסיועו של אבא קובנר יצרה קשר עם אחיה שבארץ ישראל.
בין שושנה וסטפן נרקמו קשרי אהבה, והם נישאו מיד לאחר השחרור.
לזוג נולדו שני ילדים: חנה (שמיר) ואריה.
המשפחה התגוררו בליטא הסובייטית, אך הם ביקשו לעבור לפולין כדי שיוכלו לצאת לארץ ישראל.
במאי 1958 היגרו לפולין, והתגוררו בעיר גליביצה שבדרום-מערב המדינה.
מאמציהם להשיג משלטונות פולין אישורי יציאה הכרוכים בוויתור על אזרחותם הפולנית נשאו פרי לבסוף, ובשנת 1960 עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בה, תחילה בגבעת שמואל ובהמשך בבאר יעקב ובתל אביב.
ביוני 1966 הכיר יד ושם בסטפן רצ'ינסקי כחסיד אומות העולם.
רצ'ינסקה עצמה הייתה פעילה למען חסידי אומות העולם.
את עבודתה הספרותית החלה אחרי המלחמה, כשבין היתר תרגמה את משלי קרילוב לפולנית.
החל באמצע שנות ה-80 פרסמה עשרות תרגומים מעברית לפולנית ומפולנית לעברית, וכן תרגומים אחדים מיידיש לפולנית ולעברית.
סטפן רצ'ינסקי נפטר בשנת 1995, ונקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
שושנה רצ'ינסקה נפטרה ב-2007, בגיל 86. נקברה גם היא בקריית שאול.
יאן בּזֶ'חוה , צִפור לחשה לי: משלים לילדים; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; עיצוב גרפי: חנה שמיר, תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986.
יאן בז'חוה, הפיל והגפרור: משלים לילדים; תרגום מפולנית ועיבוד: שושנה דזנט-רצ'ינסקי; עיצוב גרפי: חנה שמיר, תל אביב: עקד, תשמ"ז 1986.
מוסיה דייכס, כנפיים שמוטות: שירים; תרגמה מיידיש: שושנה דזנט-רצ'ינסקי, תל אביב: במות לספרות ולאמנות, תשמ"ז 1987.
יוליאן טובים, לילדים באהבה; תרגמה מפולנית ועיבדה: שושנה דזנט-רצ'ינסקי, תל אביב: עקד, תשמ"ח 1987.
אדם ניומן-נוביצקי, המאבק לחיים: זכרונות מימי הכיבוש הנאצי; [תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], תל אביב: נוצה וקסת, 1989.
סוניה מנדל יפה, ערבי סתיו / Zmierzchy Jesienne: שירים; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה, תל אביב: נוצה וקסת, 1989. (עברית ופולנית, עמוד מול עמוד)
שושנה גונן (רושקה קופר), משחק עם הגורל; [תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], באר שבע: ש.
גונן, תש"ן 1990. (זיכרונות על הישרדות בזמן מלחמת העולם השנייה והקמת הבית בארץ)
הלה הוניגמן שירקובסקי, המתים זעקו החיים שתקו; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; תרגום השירים: שירקובסקי אפרים, תל אביב: י' גולן, 1990.
סוניה מנדל יפה, הכוכב שלי / Moja gwiazda: שירים; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה, תל אביב: עקד, תשנ"א 1991. (עברית ופולנית)
השיר הוא חבר: מבחר שירים רוסיים בתרגום עברי: (עם תווים); תרגמה: שושנה רצ'ינסקי, תל אביב: ש.
רצ'ינסקי, 1992. (מהדורה שנייה: 1994) (עברית ורוסית עמוד מול עמוד)
בולסלב לשמיאן , בדידות: ושירים אחרים / Samotność: i inne wiersze; תרגמו לעברית: שושנה רצ'ינסקי, אריה בראונר; אחרית דבר: רישרד לב, תל אביב: ח' שמיר, 1992. (מהדורה דו-לשונית, פולנית–עברית)
אנטוני סלונימסקי, חזרה הביתה: ושירים אחרים; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; אחרית דבר: סלונימסקי בעברית: רישרד לב, תל אביב: ש' רצ'ינסקי, 1993.
לוציה גליקסמן , אתמול: ושירים אחרים / Wczoraj: i inne wiersze; תרגום מפולנית: עירית עמיאל ושושנה רצ'ינסקה; על המחברת: רישרד לב, קריסטינה ברנרד, תל אביב: קוֹנטוּרי, 1993. (עברית ופולנית עמוד מול עמוד)
שרה גליקסברג-ליברמן, צללים, עם חרוז ובלי: שירים, סיפורים ומאמרים שנכתבו על פני השנים 1941–1991; ערכו: אריה בכר ויוסף קיסטר; [תרגום מפולנית: שירים: שושנה רצ'ינסקי, סיפורים: שושנה רצ'ינסקי, יוסף כרוסט, שלום רק], ירושלים: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, תשנ"ד 1993.
סוניה מנדל-יפה, אילנות מול חלוני / Drzewa przed mym oknem; תרגמו מפולנית: שושנה רצ'ינסקה ואריה בראונר; ערך: אריה בראונר, תל אביב: עקד, 1994. (שירים בעברית ופולנית עמוד מול עמוד)
מאוריצי (משה) שימל, אמא באפלה: ושירים אחרים / Matka w mroku: i inne wiersze; [תרגמה לעברית: שושנה רצ'ינסקה], תל אביב: קונטורי, 1995. (עברית ופולנית עמוד מול עמוד)
הרברט פרידמן, במצולות הגיהנום: סיפורים; [תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], תל אביב: קונטורי, 1995.
ליאופולד סטאף , הגביע של לבי: ושירים אחרים; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; עורכת: עפרה גלברט-אבני, תל אביב: י.
סטניסלב יז'י לץ, מחשבות לא מסֻרָקוֹת; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; הקדמה: רישרד לב; עורכת: עפרה גלברט-אבני, תל אביב: י' גולן, תשנ"ז 1997.(כמאתיים וחמישים ממכתמיו)
יוליאן טובים, יאן בז'חוה, פלאי-פלאים: בחרוזים לילדים; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; [איורים: חנה שמיר], תל אביב: י' גולן, תשנ"ח 1998.
יאן לכון , בשדה הזהב: ושירים אחרים; תרגמו מפולנית: שושנה רצ'ינסקה, אריה בראונר ; על המשורר: נתן גרוס, תל אביב: קונטורי, 2000.
לוציה גליקסמן, שירים / Wiersze zebrane; אספה ותרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה, 16 משיריה תרגמה: עירית עמיאל, תל אביב: קונטורי, 2004.
אנטוני סלונימסקי, שירים / Poezje; [תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], צ'נסטוחובה: Zespół Szkół Plastycznych im.
אדם אסניק , ללא גבולות: ושירים אחרים; תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה; הקדמה: קרולינה פָמוּלסקה, תל אביב: קונטורי, 2006.