tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה, היצירה היחידה באלבום שלא נכתבה על ידי קוריאה או הולנד, או מאולתרת על ידי השלישייה, היא "Nefertiti" של וויין שורטר, הנחשבת כיום כסטנדרט ג'אז.
צ'יק קוריאה - פסנתר, קלידים
The Smile (בתעתיק עברי: דה סמייל; בתרגום חופשי: החיוך) היא להקת רוק אנגלית הכוללת שניים מחברי להקת רדיוהד, תום יורק וג'וני גרינווד ואת המתופף טום סקינר .
ההרכב פועל משנת 2020 ומשלב אלמנטים של פוסט-פאנק, רוק מתקדם, אפרו-ביט מוזיקה אלקטרונית.
The Smile פעלו במהלך הסגר של נגיף הקורונה וערכו את הופעת הבכורה שלהם בהופעה בפסטיבל גלסטונברי במאי 2021. בתחילת 2022, הם הוציאו שישה סינגלים והופיעו בפני קהל בפעם הראשונה בשלוש הופעות בלונדון בינואר, שהועברו בשידור חי.
במאי, ההרכב הוציא את אלבום הבכורה שלהם, A Light for Attracting Attention (אור למשיכת תשומת לב), שזכה לשבחים, והם החלו בסיבוב הופעות בינלאומי.
מקור שמה של הלהקה הוא כותרת אחד משיריו של המשורר טד יוז.
יורק אמר שזה "לא החיוך כמו ב'ahh', יותר החיוך כמו של הבחור שמשקר לך כל יום".
ג'וני גרינווד אמר שההרכב נולד מתוך רצונו לעבוד עם חברו ללהקת רדיוהד, תום יורק, במהלך הסגר.
הצמד גייס את המתופף טום סקינר, שניגן עם להקת הג'אז Sons of Kemet.
את ההרכב מפיק נייג'ל גודריץ', המפיק הוותיק של רדיוהד.
גודריץ' "אני חושב שזה פשוט יצא מזה שג'וני כתב את כל הריפים האלה, וחיכה שמשהו יקרה.
אני חושב שהוא כתב מוזיקה וזו הייתה תקופה כל כך מוזרה בשנים האחרונות, אד [או'בריאן] הלך ועשה את תקליט הסולו שלו, אז זה קצת יצא מהתמונה ואז הכה ה-COVID."
The Smile עשו את הופעת הבכורה שלהם בהופעה בקליפ Live at Worthy Farm, שהופק על ידי פסטיבל גלסטונברי ושודר ב-22 במאי 2021. ההופעה הוקלטה בסתר מוקדם יותר באותו שבוע והוכרזה ביום השידור.
הלהקה ביצעה שמונה שירים, עם יורק וגרינווד בגיטרה, בס, סינתיסייזר מוג ופסנתר רודס.
ביולי 2021, גודריץ' אמר ההרכב הקליט אלבום.
בספטמבר אמר גרינווד שהם עדיין מחליטים מה לכלול באלבום ושהוא כמעט גמור.
DIY כינה את האלבום לאחד האלבום המצופים ביותר שלהם בשנה, תוך השערה שהוא יחזור ל"מוזיקה המקוטעת והחרדתית" של היצירה המוקדמת של רדיוהד.
יורק ביצע את השיר "Free in the Knowledge", באירוע Letters Live ברויאל אלברט הול, באוקטובר.
ב-29 וב-30 בינואר, ה-Smile הופיע בפני קהל בפעם הראשונה בשלוש הופעות שהועברו בשידור חי.
ההופעות כללו גם ביצועים של "Open the Floodgates", שיורק ביצע לראשונה ב-2010, וקאבר לסינגל " It's Different for Girls " משנת 1979 של ג'ו ג'קסון .
ב-NME, ג'יימס בלמונט נתן להופעה של הלהקה ארבע מתוך חמש נקודות.
בגרדיאן, קיטי אימפריה נתנה לו ארבעה מתוך חמישה, וכתבה ש:הם הכי משכנעים מבחינה מוזיקלית כשהם מתרחקים רחוק יותר מרדיוהד", בעוד המבקר הראשי אלכסיס פטרידיס העניק רק שלושה, ואמר שזה "מסקרן ולא מסנוור, קסום לסירוגין, מלא ברעיונות מרתקים שלא תמיד מתלכדים".
ב-20 באפריל 2022, חברי ההרכב הכריזו על אלבום הבכורה שלהם, A Light for Attracting Attention.
הוא יצא באופן דיגיטלי דרך אקס-אל רקורדינגס ב-13 במאי 2022, עם יציאת יציאה פיזית ל-17 ביוני.
הלהקה הוציאה את השיר "Free in the Knowledge", עם קליפ בבימויו של ליאו לי.
מבקר הפיצ'פורק ריאן דומבל כתב שזה "ללא ספק, האלבום הטוב ביותר עד כה של פרויקט צדדי של רדיוהד".
הוא הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי.
ב-16 במאי, החל סיבוב הופעות באירופה וסיבוב הופעות בצפון אמריקה שיצא בנובמבר.
האלבום השני של הלהקה, Wall of Eyes, צפוי לצאת ב-26 בינואר 2024. הלהקה עבדה על מוזיקה חדשה במהלך סיבובי ההופעות האחרונים, ורצועות כמו "Bending Hectic" ו-"Read the Room" כבר צברו פופולריות בקרב מעריצים.
האלבום הופק על ידי סאם פטס-דאוויס, שהוא שותף של תום יורק.
ב-Consequence נכתב שההרכב משלב אלמנטים של פוסט-פאנק, פרוטו-פאנק ומאת' רוק.
פיצ'פורק השווה אותם ל"רגישויות רוק וינטג' של רדיוהד", עם "קפיצה קלה לתופים של סקינר" ו"תוקפנות לא מוכרת מגרינווד בקו הבאס".
מבקר הגרדיאן אלכסיס פטרידיס אמר שההרכב "נשמע בו זמנית כמו גרסה יותר שלדית ומסוקסת של רדיוהד".
הוא מזכיר השפעות רוק מתקדם עם משקלים יוצאי דופן, ריפים מורכבים ופסיכדליה מוטורית "קשוחה".
קיטי אמפייר ציינה אלמנטים של אפרו-ביט ב-"Just Eyes and Mouth" והשפעה ממוזיקה אלקטרונית משנות ה-60 ב-"Open the Floodgates" ו-"The Same".
בביקורת על "You Will Never Work in Television Again", מבקר הפיצ'פורק ג'ייסון גרין תיאר אותו כ"נאמבר רוק גולמי" המזכיר את האלבום The Bends של רדיוהד מ-1995.
ג'וני גרינווד - גיטרה, בס, קלידים, פסנתר, נבל
טום סקינר - תופים, כלי הקשה, קלידים, קולות רקע
תום יורק - שירה, בס, גיטרה, קלידים, פסנתר
The Stage הוא שבועון ואתר בריטי המסקר את תעשיית הבידור, ובמיוחד את עולם התיאטרון.
העיתון נוסד בשנת 1880, והוא כולל חדשות, ביקורות, דעות ופרסומות, המכוונים בעיקר לעוסקים בתיאטרון ובאמנויות הבמה.
המהדורה הראשונה של The Stage פורסמה (תחת השם The Stage Directory – a London and Provincial Theatre Advertiser) ב-1 בפברואר 1880, בעלות של שלושה פני ישנים עבור שנים עשר עמודים.
המהדורות פורסמו מדי חודש עד ל-25 במרץ 1881, אז הופקה המהדורה השבועית הראשונה.
במקביל, קוצר השם ל-The Stage ומספור המהדורות אותחל.
העיתון היה מיזם משותף בין העורך והמייסד צ'ארלס ליונל קרסון ומנהל העסקים מוריס קומרפורד.
משרדי המטה של העיתון היו מול תיאטרון דרורי ליין.
קרסון, ששמו האמיתי היה ליונל קורטייר-דוטון, צוין כמייסד העיתון.
עם מותו של ליונל, בנו של קרסון ב-1937, ששימש כמנהל ועורך, השליטה על העיתון עברה למשפחת קומרפורד.
הכל משנת 1995, מעניק העיתון את פרסי Stage למצוינות במשחק באדינבורו פרינג' פסטיבל.
בשנת 2004, הכותב סיימון בלומנפלד בן ה-96, הוכר על ידי גינס שיאי עולם ככותב העיתון השבועי הוותיק ביותר בעולם.
כתיבתו בעיתון נמשכה עד זמן קצר לפני מותו ב-2005.
בשנת 2010, החל העיתון להעניק את פרסי The Stage.
הפרסים מוענקים מדי שנה ומכירים בארגונים מצטיינים הפועלים בתיאטרון ומחוצה לו.
במאי 2019, שיתף העיתון פעולה עם קרן אנדרו לויד ובר ותיאטרון בריטניה על מנת להשיק את "Get Into Theatre", אתר המוקדש לקריירות תיאטרון.
The Sound of Madness הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק שיינדאון.
האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2008. זה האלבום הראשון שבו משתתפים אריק בס וזק מאיירס, והאלבום היחיד בו השתתף ניק פרי, ושבו כללה הלהקה חמישה חברים.
שירי האלבום חוקרים מגוון רחב של נושאים, בניגוד לאלבומיהם הקודמים; השיר "Devour" נכנס לתחום הפוליטי, בעוד "What a Shame" מספר את סיפור מותו של דודו של הסולן ברנט סמית, שנפטר במהלך הקלטת האלבום, וכיצד סמית ובת דודו, המתאבקת אוליביה סמית, מתמודדים עם האובדן.
השיר "If You Only Knew" מספר על ארוסתו דאז ועל בנו שזה אך נולד, ומהווה את שיר האהבה הראשון של הלהקה.
לקראת שחרור האלבום השתתפה הלהקה במספר פסטיבלים.
אלבום זה הוא המצליח ביותר של שיינדאון, ויצא ממנו סינגל שזכה במספר תוארי תקליט פלטינה (השיר "Second Chance"), שיר שזכה בתקליט פלטינה אחד (השיר "If You Only Knew") וכל יתר הסינגלים מתוכו זכו בתואר תקליטי זהב.
האלבום עצמו הוכרז בשנת 2016 על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי כאלבום פלטינה כפול לאחר שנמכרו יותר משני מיליון עותקים ממנו.
העבודה על אלבום האולפן השלישי החלה בתחילת 2007. חברת ההקלטות ביקשה שהאלבום יהיה מוכן תוך חצי שנה, אך סמית סירב באומרו שלא אהב את התוצאה של עבודה תחת מגבלות זמן, כפי שהיה באלבום הקודם.
סמית ביקש לקחת את הזמן ביצירת האלבום הנוכחי.
חברת התקליטים הסכימה לבקשה ונתנה לסמית שנה וחצי להפקת האלבום.
אחת הסיבות לזמן ההפקה הארוך הייתה בעיות פנימיות בין חברי הלהקה.
סמית פיטר את ג'סין טוד ואת בראד סטיוארט מהלהקה, את סטיוארט בגלל חילוקי דעות לגבי הכיוון שאליו צריכה הלהקה ללכת ותחושה שסטיוארט אינו מרוצה ואינו מחויב ללהקה, ואת טוד בגלל ויכוח גדול בין השניים ובעיות אישיות שגרמו לבעיות בלהקה.
מי שהיה גיטריסט ההופעות של הלהקה באותו זמן, זק מאיירס, ציין שגם סמית וגם טוד עברו אז תקופה משמעותית של שימוש לרעה בסמים ובאלכוהול שגרמו לחיכוכים רבים בין השניים.
בתקופה הזו הייתה הלהקה על סף פירוק, אך פיטוריו של טוד, במקביל לגמילה של סמית מסמים הצליחה להפסיק את החיכוכים הפנימיים בלהקה, והלהקה הצליחה להתקדם הלאה.
סמית בילה את רוב שנת 2007 בכתיבת חומרים חדשים לאלבום השלישי ללא יתר חברי הלהקה.
העבודה הייתה פוריה, וסמית כתב יותר מ-60 שירים לאורך התקופה, למרות הדאגה מהיעדרם של גיטריסט ובסיסט.
סמית גייס כמה נגני אולפן להקלטות.
דייב באסט ניגן את רוב קטעי הגיטרה באלבום, טים פירס תרם קטעי גיטרה נוספים, וכריס צ'ייני את קטעי הבס.
הדמואים נשלחו מחברת התקליטים למפיק רוב קוואלו שלאחר ששמע אותם הודיע לסמית שהוא מעוניין להפיק את האלבום.
האלבום שוחרר ב-24 ביוני 2008. הסינגל הראשון מתוכו, "Devour" שוחרר ב-6 במאי והיה לסינגל השני של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הרוק הפעיל של מגזין הבילבורד.
על מנת לצאת למסע הופעות שיתמוך בשחרור האלבום הרכיב סמית הרכב נגנים חדש שכלל את ניק פרי מלהקת סילברטייד כגיטריסט מוביל, אריק בס כבסיסט, זק מאיירס שהשתתף עד אז בהופעות הלהקה כגיטריסט ההופעות שלה, ולא כחבר מן המניין, שודרג לגיטריסט הקצב הקבוע של הלהקה.
פרי השתתף במספר קטן יחסית של הופעות במהלך 2008, ועזב במטרה להתחיל בקריירת סולו, מהלך שסמית לא התנגד לו מאחר שסבר שהלהקה פועלת טוב יותר כרביעייה, מה שהפך את מאיירס לגיטריסט הראשי.
לאחר שחרור של מספר סינגלים מוצלחים ומסע הופעות רחב הפך האלבום לנמכר ביותר של הלהקה, וצעד במצעד הבילבורד 200 במשך 120 שבועות רצופים.
בנוסף קיבל האלבום מעמד של אלבום פלטינה כפול מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, המעיד על מכירת שני מיליון עותקים לפחות.
הסינגל "Second Chance" הצליח במיוחד כשהגיע לעשירייה הראשונה במצעד הסינגלים הבילבורד הוט 100, עד למקום ה-7, וקיבל מעמד של פלטינה משולשת, מה שהעיד על מכירת למעלה מ-3 מיליון עותקים ממנו.
הלהקה המשיכה לסיבוב "Anything and Everything Tour" שבו ניגנה גרסאות אקוסטיות של שיריה מול קהל קטן יותר, ולאחר מכן שאלות ותשובות בשיתוף הקהל.
במאי 2011 יצא ה-DVD "Somewhere in the Stratosphere" שמתעד הופעות משני סיבובי ההופעות הללו.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות בעיקרן.
טים גריסון מהאתר About.com כתב שלמרות שהחוזקה של שיינדאון היא עדיין רוק כבד, ניכר מהאלבום החדש שחברי הלהקה מעוניינים מאוד למצוא טריטוריות אודיטוריות אחרות כדי לבטא את עצמם בצורה טובה יותר.
הוא התייחס ל-"Devour" ולשיר הנושא של האלבום כאל שני השירים ה"מפוצצים" ביותר באלבום.
גם "Alternative Addiction" ציינו שמדובר באלבום הטוב ביותר של הלהקה, ואחד האלבומים הטובים ביותר של שנת 2008. אד תומפסון מ-IGN כתב ביקורת חיובית, וציין שאמנם אין באלבום שום דבר חדשני או פורץ דרך, אבל גם אין בו אף לא רצועה חלשה אחת.
סטפן תומאס ארלוויין מהאתר "AllMusic" נתן לאלבום ביקורת מעורבת, כשכתב ששיינדאון נותנת כאן את מה שהורגלנו לקבל ממנה, רוק אקטיבי מודרני שמגלם בתוכו את רוח צלילי הפוסט-גראנג' במילניום החדש, בלי להציע שום דבר שייזכר, לטוב או לרע.
כל השירים נכתבו על ידי ברנט סמית ודייב באסט, למעט אם צוין אחרת.
זק מאיירס - גיטרת קצב
ניק פרי - גיטריסט מוביל
טים פירס - גיטרת קצב
דייב באסט – גיטרת קצב
בובי האף - גיטרת קצב וקלידים בשיר "Breaking Inside"
דייל אוליבר – גיטרה בשיר "Breaking Inside"
רוב קוואלו – גיטרת קצב ופסנתר בשיר "Call Me"
דייוויד קמפבל – עיבוד תזמורתי ועיבוד מיתרים
לזי הייל - קולות רקע בגרסה הדלוקס המחודשת מ-2010 של "Breaking Inside"
לארס פוקס - מהנדס Pro Tools
קית ארמסטרונג - עוזר מהנדס
ניק קרפן - עוזר מהנדס
טד ג'נסן - מאסטרינג באולפני סטרלינג סאונד בניו יורק
בארצות הברית זכה האלבום למעמד של אלבום פלטינה כפול, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-2 מיליון עותקים.
בקנדה קיבל האלבום מעמד של אלבום פלטינה לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-80 אלף עותקים.
בבריטניה זכה האלבום למעמד של אלבום זהב לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-100 אלף עותקים.
The Special Tour הוא סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת-יוצרת והראפרית האמריקאית ליזו שנועד לקדם את אלבום האולפן השלישי שלה, Special.
סיבוב ההופעות החל ב-23 בספטמבר 2022 בסאנרייז בארצות הברית והסתיים ב-18 בנובמבר 2022 באינגלווד בארצות הברית.
את סיבוב ההופעות החליטה ליזו לקיים באמריקה הצפונית בלבד, במטרה לעזור בפרסום שלה באזור זה.
תאריךעירמדינהמיקוםמופע חימום לג 1 — אמריקה הצפונית 23 בספטמבר סאנרייז ארצות הברית FLA לייב ארנה לאטו 24 בספטמבר טמפה אמלי ארנה 27 בספטמבר וושינגטון די.
"The Smile" (בעברית: "הַחִיּוּךְ") הוא שיר של הלהקה הגרמנית שילר, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן.
השיר יצא לאור בשנת 2004 כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, (2003).
באלבום, המבוסס על ארבעת היסודות, "The Smile" מיוצג כיסוד המים.
השיר מתואר כיצירה בעלת "אופי חלומי ומהורהר, עם מילים מינימליסטיות אך עמוקות".
מבחינה לירית, הוא עוסק ברגש חמקמק של חיבור עמוק לצד אהבה וזיכרון של אדם שאבד.
מבחינה מוזיקלית, מדובר בשיר מסוגת העידן החדש, המאופיין בצלילים אמביינטים, מתוך מטרה להמשיך את קו העלילה של האלבום.
השיר נכתב והופק על ידי כריסטופר פון דיילן (מייסד הלהקה יחד עם מירקו פון שליפן) והוקלט בין השנים 2002–2003 עם הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן.
הוא יצא בשנת 2004 בתור הסינגל שחתם את אלבום האולפן השלישי של הלהקה, עם עטיפה נלווית שעוצבה בהשראת עטיפת האלבום עצמו.
היסוד שמאפיין את השיר הוא מים – לאורכו ניתן לשמוע צלילים המזכירים גשם (מקל גשם).
ברייטמן התגייסה להקליטו מיד לאחר שהוציאה את אלבום האולפן השמיני שלה, Harem בשנת 2003.
בניגוד לשירים אחרים מהאלבום, לא יצא לשיר וידאו קליפ רשמי, אך סרטון שכלל סצנות מתוך הסרט "אמלי" ופרסומת לקוקו שאנל פורסם וצבר שני מיליון צפיות.
השיר "The Smile" תואר כ"יצירה אווירתית" ועמוקה, שמשלבת אלמנטים של אמביינט, אלקטרוניקה ונאו-קלאסי.
כריסטופר פון דיילן כתב את השיר, והחליט לכלול בו מעט מאוד מילים; הדגש הוא על עילאיות, געגוע והשלמה.
ברייטמן, שנבחרה להקליט אותו, שרה על "חיוך מסתורי" המסמל רגש עדין ולא בהכרח מוחשי, אלא חוויה פנימית עמוקה.
החיוך בשיר מסמל אהבה, תקווה, עם אפשרות לזיכרון חולף, כפי שקורה פעמים רבות בשירה רומנטית וסימבוליסטית.
כמו כן, החיוך אינו בהכרח ממקור חיצוני, אלא משקף חוויה פנימית שמגיעה מתוך עולמה הרגשי של הדוברת.
פון דיילר השתמש באמצעי של מסר כפול, שבו החיוך הוא גם מסכה, המסתירה רגש אחר, כמו עצב או געגוע.
שילר, בתור להקה הידועה ביצירת מוזיקה אלקטרונית אווירתית, ניסתה ליצור גוון מוזיקלי המזכיר חלום או מצב מדיטטיבי – כך גם בהופעות בהן בוצע.
הביצוע של ברייטמן תואר ככזה המוסיף "עומק אופראי".
הלהקה עסקה לא פעם במסעות פנימיים וברגש חוצה גבולות, והשיר הזה ממשיך את אותו הקו.
הפסקול של הסרט "צלילי המוסיקה" יצא ב-1965 על ידי RCA ויקטור והוא אחד מאלבומי הפסקול המצליחים בהיסטוריה, לאחר שנמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
חברת התקליטים גם הוציאה את הפסקול במהדורות גרמנית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
הפסקול הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200 באותה שנה בארצות הברית, נשאר בעשירייה הפותחת במשך שיא של 109 שבועות, מ-1 במאי 1965 עד 16 ביולי 1967, ונשאר במצעד בילבורד 200 במשך 238 שבועות.
בשנת 2015, "בילבורד" כינה את האלבום כאלבום השני הטוב ביותר בכל הזמנים.
זה היה האלבום הנמכר ביותר בממלכה המאוחדת בשנים 1965, 1966 ו-1968 והשני הנמכר ביותר בעשור זה, ושהה בסך הכל 70 שבועות במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום גם נשאר 73 שבועות במצעד הנורווגי, ונכון לדצמבר 2017 הוא האלבום העשירי הטוב ביותר בכל הזמנים באותה מדינה.
עבור המופע המקורי בברודוויי, המוזיקה נכתבה על ידי ריצ'רד רודג'רס עם מילים של אוסקר המרשטיין; גם המילים וגם הלחן לשירים החדשים נכתבו על ידי רודג'רס, כאשר המרשטיין מת ב-1960. כל השירים עובדו לפסקול על ידי ארווין קוסטאל.
בשנת 2018, הוא נבחר לשימור ברישום הלאומי להקלטות על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אמנותית".
הפסקול מכר 500,000 עותקים בשבועיים הראשונים שלו בארצות הברית.
במקומות אחרים, האלבום השיג מכירות גדולות בבריטניה, יפן, קנדה ואוסטרליה, והפך לאחד התקליטים הנמכרים ביותר של שנות ה-60. הוא הפך לאלבום הראשון שמכר למעלה מ-10,000 יחידות בפינלנד.
בשיאו, הגיע למקום הראשון באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
האלבום יצא במהדורות מחודשות מספר פעמים, כולל מהדורות יובל ב-1995, 2000, 2005, 2010, 2015 ו-2023. מהדורות התקליטורים הללו משלבות חומר מוזיקלי מהסרט שלא התאים לתקליט המקורי, כשמהדורת 2015 מציגה את השירים והנעימות בשלמותם.
בשנת 2023 צפויה לצאת מהדורת סופר דלוקס לאלבום, שתצא ב-1 בדצמבר, ותכלול יותר מ-40 רצועות שטרם פורסמו ושירה שלא נשמעה מאת כריסטופר פלאמר, שגילם את קפטן פון טראפ בסרט.
הגרסה החדשה של הפסקול כוללת 11 טייקים חלופיים מהסרט שלא נשמעו מעולם.
השירה של פלאמר, שדובב במקור על ידי ביל לי בסרט, תהיה זמינה בגרסה זו.
זה כולל שירים ושירה שלא פורסמו בעבר של פלאמר.
חלק מהשירים שלא נשמעו עד כה כוללים את "The Little Dears", המשלב את "I Have Confidence" ו-"My Favorite Things", וכן את "New Governess", שמעולם לא הופיע בסרט.
האלבום עבר רמיקס ושוחזר על ידי היסטוריון הקולנוע והשימור מייק מאטסינו, שעבד בצמוד לבמאי רוברט וייז.
מאטיסינו סיפק גם את הערות האלבום עבור המארז.
לצד מהדורת הסופר דלוקס, תהיה מהדורת דלוקס המורכבת משני תקליטורים ואוסף ויניל של שלושה תקליטים.
רק 500 עותקים של אוסף הוויניל, הכולל ויניל צבעוני "Picnic Meadow Green", יהיו זמינים ברחבי העולם.
כמו כן תצא מהדורה סטנדרטית של האלבום, הכוללת את 16 הרצועות המקוריות.
בנוסף, גרסה זו תכלול הקלטות בספרדית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
The Singles Collection Volume 1 הוא מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת ששוחרר על ידי להקת הרוק הבריטית, Queen בשנת 2008.
מארז זה מהווה לחלק הראשון בסדרת מארזי תקליטורים שהוצאו על ידי הלהקה בשנים 2008–2010 תחת השם The Singles Collection.
בשנת 2008, בריאן מיי ורוג'ר טיילור החליטו להוציא לאור סדרת מארזי תקליטורים בת ארבעה חלקים, אשר כל אחד מהם מכיל סינגלים מתקופה אחרת של הלהקה.
המארז הראשון בסדרה כולל 13 תקליטורים, אשר כל אחד מהם מכיל 2 עד 4 גרסאות מחודשות לשירים ששוחררו על ידי הלהקה בשנים 1973–1978.
התקליטורים מהווים מעין רימייק לתקליטי הסינגלים המקוריים של הלהקה, כיוון שמאוד מזכירים אותם באריזת הקרטון הדומה לזו של התקליט, ועל התקליטורים הדפסות דומות לאלה שעל התקליטים המקוריים.
בנוסף, מכיל המארז את המיני אלבום הראשון של הלהקה, .Queen's First E.P.
The Singles Collection Volume 2 הוא מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת ששוחרר על ידי להקת הרוק הבריטית, Queen בשנת 2009.
מארז זה מהווה לחלק השני בסדרת מארזי תקליטורים שהוצאו על ידי הלהקה בשנים 2008–2010 תחת השם The Singles Collection.
המארז השני בסדרה כולל 13 תקליטורים, אשר כל אחד מהם מכיל 2 גרסאות מחודשות לשירים ששוחררו על ידי הלהקה בשנים 1979–1984.
בנוסף לסינגלי האולפן, מכיל המארז סינגלים מתוך אלבום ההופעה הראשון של הלהקה, Live Killers.
The Singles Collection Volume 3 הוא מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת ששוחרר על ידי להקת הרוק הבריטית, Queen בשנת 2010.
מארז זה מהווה לחלק השלישי בסדרת מארזי תקליטורים שהוצאו על ידי הלהקה בשנים 2008–2010 תחת השם The Singles Collection.
המארז השלישי בסדרה כולל 13 תקליטורים, אשר כל אחד מהם מכיל 2 עד 3 גרסאות מחודשות לשירים ששוחררו על ידי הלהקה בשנים 1984–1989.
The Singles Collection Volume 4 הוא מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת ששוחרר על ידי להקת הרוק הבריטית, Queen בשנת 2010. מארז זה מהווה לחלק הרביעי והאחרון בסדרת מארזי תקליטורים שהוצאו על ידי הלהקה בשנים 2008–2010 תחת השם The Singles Collection.
המארז הרביעי בסדרה כולל 13 תקליטורים, אשר כל אחד מהם מכיל 2 עד 3 גרסאות מחודשות לשירים ששוחררו על ידי הלהקה בשנים 1989–1999. התקליטורים מהווים מעין רימייק לתקליטי הסינגלים המקוריים של הלהקה, כיוון שמאוד מזכירים אותם באריזת הקרטון הדומה לזו של התקליט, ועל התקליטורים הדפסות דומות לאלה שעל התקליטים המקוריים.
"The Smallest Man Who Ever Lived" (בעברית: "הָאִישׁ הַקָּטָן בְּיוֹתֵר שֶׁחַי אֵי-פַּעַם") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
את השיר הוציאה ב-19 באפריל 2024 לאור חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כרצועה ה-14 מתוך אלבומה ה-11 של סוויפט, The Tortured Poets Department.
ב-11 באפריל נודע כי אורך השיר עומד על ארבע דקות וחמש שניות.
סוויפט כתבה והפיקה את "The Smallest Man Who Ever Lived" יחד עם ארון דסנר, שהקליט אותו בביאריץ, צרפת.
דסנר גם ניגן בבס, גיטרה חשמלית, פסנתר וסינתיסייזרים.
השיר הוקלט גם על ידי בלה בלסקו באולפן לונג פונד בעמק ההדסון, ועל ידי בו סורנסון באולפן Tiny Telephone באוקלנד, קליפורניה, בעוד לורה סיסק הקליטה את שירתה של סוויפט.
השיר עבר מיקס על ידי סרבן גניאה באולפני מיקסטאר בווירג'יניה ביץ', ועיבוד מאסטרינג על ידי רנדי מריל באולפני סטרלינג סאונד באדג'ווטר, ניו ג'רזי.
ברייס בורדון עבד כטכנאי המיקסינג.
רוב מוס ניגן בכינור ובויולה.
ג'יימס מקאליסטר ניגן בתופים, גיטרה חשמלית, כלי הקשה וסינתיסייזרים.
ג'ייסון סלוטה ניגן בכלי הקשה.
אורך השיר 4 דקות ו-5 שניות.
עיתונאי מוזיקה זיהו אותו כשיר פרידה וכשיר דיס פרובוקטיבי המיועד למאהב לשעבר.
"The Smallest Man Who Ever Lived" מחולק לשני חלקים מבחינה מוזיקלית: החלק הראשון הוא בלדה סנטימנטלית מאופקת הבנויה סביב פסנתר ותכנות מהבהב, והחלק השני הוא גשר פרובוקטיבי בן אקורד אחד הכולל קלאנג בהשראת רוק.
סוויפט נאנחת בקול רם מספר פעמים במהלך השיר, וקולה מתעוות עם הכניסה לגשר.
המילים מתארות גבר הלובש חליפה: "Jehovah's Witness suit", שמשוויץ במספרת ואז מתעלם ממנה ומנסה לקנות סמים מאדם שהיא מכירה.
הגשר משתמש במספר אזכורים לריגול, ובסופו של דבר מסכם ש-"it wasn't sexy once it wasn't forbidden" – ברגע שמערכת היחסים הזו כבר לא הייתה אסורה, היא לא הייתה סקסית.
מספר עיתונאי מוזיקה, יחד עם כמה ממעריציה של סוויפט, שיערו שהשיר נכתב על הזמר מאטי הילי, איתו סוויפט ניהלה מערכת יחסים רומנטית מתוקשרת בשנת 2023. זאת בשל היסטוריה מדווחת של שימוש בסמים, וזה שהוא מרבה ללבוש חליפה ועניבה ייחודיים שסוויפט הזכירה בשיר.
לודוביץ' האנטר-טילני מהפייננשל טיימס טען כי ספקולציות כאלה "פספסו את הנקודה" של עבודתה של סוויפט.
דודתו של הילי, דבי דדס, הודתה, על פי הדיווחים, שהוא היה נושא השיר וש"הוא לא מופתע" ממנו.
מספר מבקרי מוזיקה בחרו ב-"The Smallest Man Who Ever Lived" כשיר הבולט מתוך The Tortured Poets Department וכאחד השירים הטובים ביותר בדיסקוגרפיה של סוויפט.
ג'ייסון ליפשוץ מבילבורד כינה אותו כשיר הטוב ביותר באלבום.
ריאן פיש מהוליווד ריפורטר ראה בו שיר בולט ואמר שסוויפט בשיר היא "האכזרית והישירה ביותר שסוויפט הייתה אי פעם".
מרי סירוקי מ-Consequence וקאלי אלגרים מ-Business Insider ראו בו באופן דומה כשיר הבולט ביותר מתוך The Tortured Poets Department.
קרוליין דארני מ-USA Today דירגה את רצועות האלבום ונתנה לשיר את המקום השישי.
היא סברה שהגשר בשיר הוא הגשר הטוב ביותר בדיסקוגרפיה של סוויפט.
נייט ג'ונס מ-Vulture דירג את השיר במקום ה-30 בדיסקוגרפיה של סוויפט נכון לשנת 2024. הוא ולינדזי זולדז מהניו יורק טיימס כינו אותו "שיר הפרידה הטוב ביותר שלה מאז "All Too Well" שיצא בשנת 2012".
מבקרים אחרים הדגישו את המילים העזות ואת הגשת השיר.
הוא ראה בו פרספקטיבה חדשה על עבודתה הקודמת.
האנטר-טילני שיבחה את השיר כ"התנקשות ארסית שקטה בפסנתר".
סטפני ברט שכותבת עבור The Nation הגדירה אותו באופן דומה כ"השיר הקשה, המזלזל והמגנה ביותר שסוויפט כתבה אי פעם".
לורן ווב מ-Clash שיבחה את "המרירות הבלתי מרוסנת" של השיר, וויל האריס מ-Q תיאר אותו כ"התקפה פגיעה על מיתרי הלב".
סוויפט מבצעת גרסה מקוצרת של "The Smallest Man Who Ever Lived" כאשר היא שרה את הבית הראשון, אל הפזמון, וישר אל הגשר.
אהרון דסנר – הפקה, כתיבה, הקלטה, תופים, בס, גיטרה חשמלית, פסנתר, סינתיסייזרים
רוב מוס – כינור, ויולה
ג'יימס מקאליסטר – תופים, גיטרה חשמלית, כלי הקשה, סינתיסייזרים
ג'ייסון סלוטה – כלי הקשה
The Slams (בעברית: "הסלאמים") הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1973 בבימויו של ג'ונתן קפלן ובכיכובו של ג'ים בראון.
קרטיס הוק (ג'ים בראון) נתפס על ידי המשטרה לאחר שוד.
בכלא, קרטיס צריך להתמודד עם אנשים שרוצים לדעת היכן הוא החביא את השלל, ובמקביל הוא מנסה לצאת מהכלא בזמן כדי להשיג את הכסף לפני שמקום המחבוא שלו ייהרס.
ג'ים בראון – קריסטיאן X.
ג'ודי פייס – איריס דניאלס
רולנד בוב האריס בתור קפטן סטמבל (בתפקיד רולנד 'בוב' האריס)
פול האריס – ג'קסון בארני (בתפקיד פול א.
ג'ון דניס – סמל מורלה/פלוד
רדקר – הסוהר (בתפקיד עצמו)
הסרט הופק על ידי ג'ין קורמן, אחיו של מפיק בי מובי המפורסם רוג'ר קורמן.
הסרט בוים על ידי ג'ונתן קפלן, שראה שקורמן הרבה יותר בקיא בפרטים כמפיק מאשר אחיו, מלהק הסרט והעורך שלו.
הסרט צולם בעיקר בכלא לינקולן הייטס בלוס אנג'לס.
המבקר דניס שוורץ דירג את הסרט C+ וטען כי .
המבקר מייק מקגרנהן נתן לו 3 מתוך 4 וכתב: .
The Star Chapter: Sanctuary (בעברית: פרק הכוכבים: מקלט; בקוריאנית: 별의장: Sanctuary) הוא המיני-אלבום השביעי בשפה הקוריאנית של להקת הבנים הדרום-קוריאנית Tomorrow X Together (בקיצור TXT).
האלבום יצא ב-4 בנובמבר 2024 דרך חברות התקליטים ביג היט מיוזיק, ריפבליק רקורדס ו-YG פלוס.
הוא כולל שישה שירים, בהם הסינגל המוביל "Over the Moon".
מוקדם יותר בשנת 2024, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השישי שלה, Minisode 3: Tomorrow, שזכה להצלחה מסחרית עם מכירות של 1.18 מיליון עותקים ביום יציאתו.
במהלך השנה יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Act: Promise", ובחודש ספטמבר ערך יונג'ון את הופעת הבכורה הסולו שלו עם השיר "Ggum".
באוקטובר 2024, הכריזה ביג היט מיוזיק על האלבום החדש שיתחיל סדרה חדשה בשם "פרק הכוכבים" (The Star Chapter), שממשיכה את סדרות "פרק החלום", "פרק הכאוס", "פרק השם" ו-"Minisode".
ב-27 באוקטובר יצאו קליפים מקדימים לכל רצועות האלבום בערוץ היוטיוב של הלהקה.
ביום שלפני יציאת האלבום, ביצעה הלהקה את הסינגל "Over the Moon" כהפתעה בהופעת הסיום של סיבוב ההופעות שלה בסיאול.
האלבום מאופיין בהשפעות סגנון R&B ובמילים בוגרות יותר בהשוואה לעבודות קודמות של הלהקה.
הביקורות השוו את הסאונד של האלבום לאלבום Justified של ג'סטין טימברלייק.
השיר הפותח, "Heaven", הוא שיר פופ עם קצב דיסקו קליט.
השיר המוביל, "Over the Moon", הוא שיר R&B בהשפעת תחילת שנות ה-2000, עם גיטרות "חלומיות".
השיר "Danger" מאופיין אף הוא בסגנון R&B, ואילו "Resist (Not Gonna Run Away)" משלב גיטרה אקוסטית וביט של R&B משנות ה-2000. השיר "Forty One Winks" מציג אווירה קצבית יותר, בעוד ש-"Higher than Heaven" משלב סגנון פופ עליז וקופצני.
המיני-אלבום זכה למעמד "מיליון עותקים" בשבוע הראשון ליציאתו, בפעם החמישית ברציפות עבור הלהקה, עם מכירות של 1,217,880 עותקים ביום הראשון.
ביפן נמכרו 270,000 עותקים ביומיים הראשונים בלבד, נתון שהעלה משמעותית את נתוני המכירות בהשוואה לאלבום הקודם של הלהקה.
הוא הפסקול לסרט האנימציה משנת 2004 "בובספוג: הסרט", ואלבום הפסקול השני המתמקד בסדרת האנימציה האמריקאית "בובספוג מכנסמרובע".
האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2004 על ידי חברות התקליטים סייר רקורדס ו-Nick Records.
האלבום מהווה דוגמה לסגנונות המוזיקליים של צוות ההפקה של בובספוג מכנסמרובע.
כאשר וויין קווין, חבר להקת The Flaming Lips, הציע להילנבורג שיבצע דואט עם ג'סטין טימברלייק, הוא השיב לו: "אני לא רוצה אף זמר ממוסחר כזה-או-אחר בסרט.
אני לא אוהב אנשים ממוסחרים.
אני אוהב אנשים כמוכם, כמו להקת Wilco ו-Ween".
להקת The Flaming Lips ביצעו את "SpongeBob & Patrick Confront the Psychic Wall of Energy" בתוכנית לייט נייט עם קונאן או'בריאן בלילה שלפני יציאת הסרט ב-19 בנובמבר 2004. במהלך ההופעה, וויין קווין היה עטוף בבועה ענקית (בדומה לבפעילות זורבינג).
לצד שירים שנכתבו במיוחד לאלבום, ישנם גם השירים "Goofy Goober Rock", שהוא למעשה פרודיה על השיר "I Wanna Rock" של טוויסטד סיסטר שלשיר שונו המילים המקוריות, ו-"You Better Swim" של מוטורהד, שהוא גרסה מחודשת של "You Better Run" מאלבומם משנת 1992 - March ör Die.
כמות שמצוין בספרון המצורף לפס הקול
אנדי פיילי - מפיק, קולות, מכשור
טום וולי - מנהל הפקת האלבום מטעם סייר/וורנר ברוס.
סימור שטיין - מנהל הפקת האלבום מטעם סייר/וורנר ברוס.
קרייג אהרונסון - מנהל הפקת האלבום מטעם סייר/וורנר ברוס.
איבן שלטר - יועץ מוזיקלי
Heavy Iron Studios - מפתח עבור סייר/וורנר ברוס.
+טבלה (2004)מיקום שיאמצעד האלבומים הקנדי79בילבורד 200 76מצעדי הבילבורד 4
The Temptations (בעברית: "הפיתויים", מכונה לעיתים באנגלית The Tempts או The Temps ובעברית "להקת הפיתויים") הם להקת זמרים אמריקאים-אפריקאים, השייכת למסורת "צליל המוטאון" האמריקאי, אשר שרה בסגנונות הדו-וופ, נשמה, פסיכדליה, פאנק (Funk), דיסקו, R&B, ו-Adult Contemporary.
הלהקה נוסדה בעיר דטרויט במישיגן בשנת 1960 ושמה המקורי היה The Elgins.
הלהקה הייתה מורכבת תמיד מחמישה גברים זמרים-רקדנים, אמריקאים-אפריקאים.
היא ידועה בזכות הכוריאוגרפיה הייחודית להם, ההרמוניות הקוליות שבין זמריה והלבוש המיוחד של חבריה.
נאמר על הלהקה כי השפעתה בתחום מוזיקת הנשמה האמריקאית השתוותה להשפעת להקת הביטלס על מוזיקת הרוק.
הלהקה, אשר מכרה כ-22 מיליון אלבומי תקליטים עד לשנת 1982, היא אחת מן הלהקות המצליחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה והייתה הלהקה הקולית המובילה בשנות השישים.
בנוסף, הלהקה היא ההרכב המקליט בעל הוותק השני באורכו בחברת התקליטים מוטאון (Motown) אחרי סטיבי וונדר, והקליטו באותה חברה במשך 40 שנה: 16 שנה, משנת 1961 ועד לשנת 1977, ו-24 שנים נוספות, משנת 1980 ועד לשנת 2004 (בין השנים 1977–1980 הלהקה הייתה חתומה על חוזה הקלטות בחברת אטלנטיק רקורדס).
נכון לשנת 2006, להקת ה- Temptations ממשיכה להופיע ולהקליט בחברת Universal Records.
רק אחד מתוך חברי הלהקה, אוטיס ויליאמס (Otis Williams), היה חבר גם בלהקה המקורית, בעת היווסדה בשנת 1960.
בדומה ללהקה קולית אחרת, הסופרימס, "The Temptations" שינתה את הרכבה לעיתים קרובות במהלך שנות קיומה.
הלהקה המקורית כללה חברים משתי להקות קוליות מקומיות בדטרויט: מלהקת The Distants הצטרפו שלושה, טנור/בריטון שני אוטיס ויליאמס, טנור ראשון אלברידג' "אל" בריאנט (Elbridge "Al" Bryant), בס מלווין פרנקלין (Melvin Franklin), ומלהקת The Primes הצטרפו שניים, טנור ראשון/פלסטו אדי קנדריקס (Eddie Kendricks), וטנור שני/בריטון פול ויליאמס (Paul Williams).
במהלך שנות קיומה הקליטה הלהקה ארבעה להיטי פופ שהגיעו למקום הראשון במצעד האמריקאי ו-14 להיטי R&B שהגיעו למקום הראשון במצעד.
להיטיה של הלהקה זיכו אותה בשלושה פרסי גראמי ושני פרסי גראמי נוספים ניתנו לכותבי השירים והמפיקים של הלהקה, אשר תרמו ליצירת הלהיט Papa Was a Rollin' Stone, משנת 1972.
בשנת 1955 חברו יחדיו ארבעה נערים חובבי שירה, אדי קנדריקס, פול ויליאמס, קל אוסבורן ווילי ולר, כדי להקים בעיר בירמינגהם, אלבמה, להקה בסגנון ה- doo-wop ושמה The Caviliers.
לאחר שולר עזב את הלהקה בשנת 1957, עזבו אף אוסבורן, קנדריקס וויליאמס את בירמינגהם בתקווה להצליח בעסקי המוזיקה.
תחילה התיישבה השלישייה בקליבלנד, אוהיו ומשם נדדו לדטרויט.
הם שינו את שמם ללהקת The Primes והתפרסמו באזור דטרויט בזכות הופעתם המוקפדת.
מנהל הלהקה, מילטון ג'נקינס, אף יצר לשלישייה להקה-אחות בשם The Primettes, שבה שרו ארבע נערות תיכון, פלורנס בלארד, מרי וילסון, דיאן רוס ובטי מקגלון.
אוטיס ויליאמס הגיע לדטרויט כנער צעיר מן העיר טקסרקנה, טקסס.
בשנת 1958 הוא הוביל את להקת Otis Williams & the Siberians אשר שרה בסגנון ה- doo-wop ואשר כללה את חברו אלברידג' "אל" בריאנט, ג'יימס "פי-ווי" קרופורד, ורנרד פליין וארתור ווטסון.
חמישייה זו הקליטה את הסינגל Pecos Kid, אשר בצידו האחורי השיר All of My Life ואשר נוגן בתחנת רדיו מקומית ולא זכה להצלחה רבה מחוץ לתחומי דטרויט.
זמן קצר אחר כך שינתה הלהקה את שמה ונקראה The El Domingoes.
בשלב זה עברה הלהקה שינוי בהרכבה ומלווין פרנקלין, יליד מונטגומרי, אלבמה, החליף את ארתור ווטסון, כזמר הבס ובן-דודו של פרנקלין, ריצ'רד סטריט, החליף את ורנרד פליין כזמר מוביל.
זמן קצר אחר כך חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת Northern Records והיא נקראה The Distants.
הלהקה הקליטה שני תקליטי סינגל בחברת Northern.
אחד מן השירים שהקליטה היה Come on אשר זכה להצלחה מקומית בדטרויט וחברת התקליטים Warwick רכשה את זכויות הפצתו בארצות הברית.
במהלך הקלטות אלה עברה הלהקה שינוי נוסף בהרכבה וויליאמס הפך למוביל הלהקה.
במהלך השנים בהן היו שתי הלהקות, The Primes ו- The Distants, פעילות, הן היו חלק מעשרות להקות קוליות אשר שרו בסגנון doo-wop באזור דטרויט.
הבולטות בין הלהקות הללו היו: The Miracles בראשות סמוקי רובינזון, שנודעה בזכות הופעתה המלוטשת, וכן The Cadillacs, Frankie Lymon & the Teenagers, The Drifters, האחים אייזלי.
חברים שונים בשתי הלהקות שיצרו בסופו של דבר את ה-Temptations נפגשו עם חברי הלהקות האחרות שעבדו באזור והכירו במהלך הופעותיהם רבים מן הנגנים וזמרי הליווי אשר עבדו איתם בתקופות מאוחרות יותר.
אף על פי שהסינגל ועליו השיר Come on נמכר בכמות נאה של תקליטים בדטרויט, חברי להקת ה-Distants מעולם לא זכו ליהנות מרווחי התקליט ואילו תקליטם השני לא זכה להצלחה.
לאחר שהלהקה קיבלה הצעה מחברת Motown Records היא השתחררה מן החוזה עם חברת Northern.
בכך אף איבדה הלהקה את הזכות להמשיך ולהשתמש בשמה ושניים מחבריה לשעבר הקימו להקה חדשה באותו השם.
חברי להקת ה-Distants נפגשו בחברי להקת ה-Primes כיוון ששתי הלהקות הופיעו באותם אולמות ומופעי כישרונות, הקליטו באותם אולפנים.
אף ששתי הלהקות התחרו האחת ברעותה, הייתה זו תחרות ידידותית.
באותו זמן עזב קל אוסבורן את להקת ה-Primes ועבר להתגורר בקליפורניה, אדי קנדריקס ופול ויליאמס חזרו לאלבמה.
בעת שקנדריקס ביקר קרובי משפחה בדטרויט הוא התקשר לאוטיס ויליאמס, אשר נזקק באותה עת לשני חברים נוספים ללהקתו לצורך הקלטה.
קנדריקס הסכים בתנאי שאוטיס ויליאמס יסכים לצרף אף את חברו פול ויליאמס וכך חזרו השניים להתגורר בדטרויט.
ההרכב החדש של הלהקה כלל עתה את אוטיס ויליאמס, פרנקלין, בריאנט, קנדריקס ופול ויליאמס ואימץ את השם The Elgins.
בחודש מרץ 1961 ניסתה הלהקה את מזלה בחברת Motown וזכתה לחוזה.
אולם בטרם נחתם החוזה גילתה הלהקה כי קיימת להקה אחרת בעלת שם זהה.
החמישייה החלה לחפש שם חדש, בעוד חבריה עומדים על מדרגות בניין חברת התקליטים בדרכם לחתימה על החוזה.
לבסוף, בהצעת אחד מעובדי החברה, נבחר השם "The Temptations".
הלהקה הקליטה שני תקליטי סינגל בחברת The Miracle (אחד השמות המסחריים של חברת Motown): הראשון Oh Mother of Mine וכן Check Yourself.
כל שבעת תקליטי הסינגל אותם הקליטה הלהקה בין השנים 1961–1963 לא זכו להצלחה ממשית ולא נכנסו למצעד פזמוני הפופ האמריקאי.
הסינגל Dream Come True הצליח להגיע למקום 22 במצעד להיטי ה-R&B.
בתקופה זו התחלקו פול ויליאמס ואדי קנדריקס בתפקידי הזמר המוביל ושאר שלושת חברי הלהקה שרו כזמרים מובילים לעיתים נדירות יותר.
מחברי פזמונים ומפיקים רבים ניסו לכתוב להיט ללהקה, אך ללא הצלחה רבה.
בשנת 1963 החל אחד מחברי הלהקה, בריאנט, מאבד את סבלנותו בהמתנה להצלחה שלא הגיעה והעדיף להתמקד בעבודתו היומית כחלבן.
לאחר שהלהקה הופיעה במסיבת חג המולד של חברת Motown פוטר בריאנט מן הלהקה ובמקומו הצטרף ללהקה דייוויד רופין שמוצאו ממיסיסיפי.
החמישה הקלאסית – The Classic 5
בינואר 1964, חיבר והפיק סמוקי רובינזון את השיר The Way You Do the Things You Do בו שר קנדריקס את התפקיד המוביל.
השיר הפך ללהיט הראשון של הלהקה שנכנס ל-20 הראשונים במצעד בחודש אפריל 1964. בעודם מופיעים במופע הנודד של Motown כתבו רובינזון וחברו רונאלד וויט שיר שיועד לזמר הרגשני של הלהקה, דייוויד רופין.
השיר "My Girl" הפך ללהיט מספר 1 הראשון של הלהקה (בחודש מרץ 1965) - שיר המזוהה עם הלהקה עד עצם היום הזה.
הפיכתו של דייוויד רופין לזמר המוביל בלהקה בישרה את התקופה המוצלחת ביותר בתולדות הלהקה, תקופת "החמישייה הקלאסית" The Classic 5. בתקופה זו הקליטה הלהקה רבים מלהיטיה המוכרים ביותר.
לאחר הצלחת השיר My Girl, רופין שר את התפקיד המוביל בשלושת תקליטי הסינגל הבאים של הלהקה, "It's Growing", "Since I Lost My Baby" ו- "My Baby".
שלושת השירים הגיעו ל-20 הראשונים במצעד בשנת 1965. אף השיר Don't Look Back, אותו שר פול ויליאמס הפך ללהיט במצעד להיטי ה- R&B.
בשנת 1966 הפך נורמן ויטפילד למפיק הראשי החדש של הלהקה, זאת לאחר שהשיר שהפיק Ain't Too Proud to Beg זכה להצלחה רבה יותר במצעדים משירו של סמוקי רובינזון Get Ready.
ויטפילד החל דוחף את הלהקה להתרחק מסגנון הבלדות של סמוקי רובינזון ולאמץ צליל חד יותר וכבד יותר בכלי נשיפה בסגנון מוזיקת הנשמה של הזמר ג'יימס בראון.
כמעט כל תקליטי הסינגל שהקליטה הלהקה לפני שנת 1968 בהפקתו של ויטפילד כללו את רופין כזמר מוביל, כולל הלהיט מספר אחד במצעד ה-R&B/מספר 10 במצעד הפופ Beauty is Only Skin Deep וכן (I Know) I'm Losing You.
תקליטי סינגל נוספים מאותה תקופה כללו את You're My Everything שבו שרו דייוויד רופין ואדי קנדריקס את הקולות המובילים וכן All I Need שהופק על ידי תלמידו של ויטפילד, פרנק וילסון.
בין השנים 1964–1968 הלהקה "The Temptations" הפכה מלהקה אלמונית לבעלת תהילה בינלאומית.
הלהקה הופיעה לעיתים מזומנות בתוכניות טלוויזיה כגון "המופע של אד סוליבאן" ופנתה לקהל האמריקאי הממוצע באלבום הפופ משנת 1967 The Temptations in a Mellow Mood.
הלהקה אף הופיעה במועדון הקופקבנה בעיר ניו יורק ובמועדוני ערב אחרים.
בשנת 1967 החל הזמר המוביל דייוויד רופין לחוש כי הוא למעשה האחראי היחיד להצלחתה האדירה של הלהקה.
הוא החל לדרוש כי יקבל יחס שונה משאר חברי הלהקה.
כך למשל דרש כי יובא להופעות בלווית חברתו, ברכב מפואר ונפרד ולא ברכב שבו נסעו שאר ארבעת החברים בלהקה.
רופין החל להיעדר מחזרות שערכה הלהקה, מקונצרטים ומפגישות הצוות והחל להשתמש בסם קוקאין.
בנוסף דרש רופין כי שמו יופיע בנפרד משם הלהקה, זאת לאחר שראה כיצד חברת Motown הפכה את הזמרת דיאנה רוס למוקד להקת The Supremes ושינתה את שם הלהקה ל-Diana Ross & the Supremes.
רופין דרש כי שם הלהקה, "The Temptations", ישונה באופן דומה.
בנסיבות אלה הייתה תמימות דעים בין חברי הלהקה כי יש להחליף את דייוויד רופין.
אוטיס ויליאמס התעקש כי רופין יוזהר בטרם יורחק מן הלהקה.
כאשר רופין לא הופיע להופעה של הלהקה ביוני 1968 בקליבלנד אוהיו, החליטו שאר החברים כי בכך חצה את הגבול.
ארבעת החברים הנותרים ניסחו מסמך משפטי שבו הם מפטרים את רופין וממנים במקומו את הזמר דניס אדוארדס.
רופין ואדוארדס היו חברים טובים ובתחילה הסכים רופין לפרישתו.
אולם לאחר זמן מה החל להגיע לאולמות בהם הופיעה הלהקה ולעלות במפתיע על הבמה, זאת בעת ששרה את הלהיטים בהם היה בעבר זמר מוביל.
כך ניסה "לגנוב" את ההופעה מן הזמר המוביל החדש.
הקהל נהנה מאוד מן התופעה, אולם הלהקה וחברת התקליטים Motown נקלעו למבוכה רבה מהתנהגותו.
כדי למנוע את הישנות התופעה הוגברה השמירה בהופעות וכניסתו של רופין לאולם נמנעה.
באוקטובר 1968 תבע רופין כי חברת Motown תשחרר אותו מקשר חוזי לחברה.
התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הציעה החברה כי רופין יקליט תקליט סולו בחברה.
החל משנת 1968 יזמה חברת Motown שיתוף פעולה בין הלהקה לבין דיאנה רוס ולהקת ה-Supremes.
הלהקות יצאו למסע הופעות משותף, הקליטו יחד שני אלבומים (Diana Ross & the Supremes Join the Temptations וכן Together) והופיעו בשתי תוכניות טלוויזיה מיוחדות ברשת NBC (האחת שודרה ב-9 בדצמבר 1968 והשנייה ב-12 בנובמבר 1969).
הצטרפותו ללהקה של דניס ויליאמס, בעל הקול המחוספס, התרחשה בד בבד עם החלטתו של המפיק נורמן ויטפילד כי הלהקה תאמץ צליל חדש.
בסתיו 1968 החל ויטפילד להפיק חומר מוזיקלי פסיכדלי עבור הלהקה, אשר נטל את השראתו מלהקת הפאנק Sly & the Family Stone.
סגנון חדש זה אשר החל עם להיטה של הלהקה Cloud Nine בחודש אוקטובר 1968, היווה ניגוד בולט לתקופת הבלדות של הזמר המוביל דייוויד רופין.
הליווי המוזיקלי של הלהקה קיבל צליל בסגנון הפאנק וכל חמשת חברי הלהקה חלקו בתפקיד הזמר המוביל.
הלהיט Cloud Nine שהופיע על גבי אלבום בעל שם זהה, הגיע לעשרת הגדולים במצעד הפזמונים והיה הלהיט הראשון שזכה בפרס גראמי בחברת Motown, בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר של להקת R&B לשנת 1969.
המיזוג של צליל הנשמה של חברת Motown עם צליל הרוק הפסיכדלי יצר תת-סגנון מוזיקלי חדש שנקרא "נשמה פסיכדלי", צליל זה הופיע אף בשיריה של דיאנה רוס (Reflections, Love Child), מרוין גיי (I Heard It Through The Grapevine) ובמוזיקה של להקת The Fifth Dimention ולהקת War.
עזיבת אדי קנדריקס ופול ויליאמס
פול ויליאמס סבל ממחלת אנמיה חרמשית ולעיתים קרובות היה חולה מכדי להופיע.
בסוף שנות השישים הוא אף הפך אלכוהוליסט וצירוף שתי מחלות אלה הקשה עליו להמשיך ולעבוד עם הלהקה.
הלהקה החזיקה באופן קבוע מאחורי הקלעים מכל חמצן לצרכיו של ויליאמס וחברי הלהקה ניסו בכל דרך לרוקן את מאגר בקבוקי הקוניאק אותו נשא.
בשנת 1969 הצטרף הזמר ריצ'רד סטריט, חבר לשעבר בלהקת The Distants, כממלא מקום לפול ויליאמס.
ברוב ההופעות היה סטריט שר את תפקידו של ויליאמס מאחורי הקלעים, בשעה שויליאמס רקד והזיז את שפתיו על הבמה.
החל מן המחצית השנייה של 1970 החל סטריט מופיע על הבמה במקומו של ויליאמס.
ככל שהלכה בריאותו של ויליאמס והתדרדרה, החל קנדריקס להביע דעות עצמאיות משאר חברי הלהקה.
הוא רב לעיתים מזומנות עם אוטיס ויליאמס ומלווין פרנקלין על קביעת המנהיגות בלהקה.
קנדריקס לא חש בנוח עם סגנון הנשמה הפסיכדלי שאימצה הלהקה והעדיף את השירים מימיה הראשונים של הלהקה.
באותה תקופה חידש קנדריקס את קשריו עם דייוויד רופין, אשר שכנע אותו לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירה עצמאית.
בנובמבר 1970, שעה שהלהקה הופיעה במועדון קופקבנה, פרץ ויכוח נוסף בין קנדריקס וויליאמס, הפעם קם קנדריקס ועזב את הלהקה, תוך שהוא מסכים עם ויליאמס כי בכך באה לסיום שותפותו בלהקה.
עוד בטרם עזב קנדריקס את הלהקה הוא הספיק להקליט עם ויליאמס את קטעי הסולו ללהיט Just My Imagination (Running Away With Me), בלדה עשירה בצליל, אשר הפכה לשירת הברבור של קנדריקס בלהקה.
השיר יצא כתקליט סינגל בינואר 1971 והחל מטפס במצעד הפופ.
בחודש מרץ 1971, כאשר הגיע השיר למקום הראשון במצעד, כבר חתם קנדריקס חוזה הקלטות יחיד עם חברת Motown.
בחודש אפריל 1971 עזב פול ויליאמס את הלהקה, זאת לאחר שרופא קבע כי אינו יכול להמשיך ולהופיע.
ריצ'רד סטריט נכנס באופן רשמי למלא את מקומו, בעוד שויליאמס המשיך לקבל שכר בלהקה כיועץ וכוריאוגרף.
לאחר שויליאמס התאושש מעט ממחלתו כדי לשוב ולהופיע, תכננה חברת Motown כי יקליט לבדו, אולם ויליאמס התאבד ב-17 באוגוסט 1973.
מחליפו של קנדריקס בלהקה היה צריך להיות ריקי אוואנס, אשר היה חבר בלהקת The Vibrations.
אולם, הופעותיו של אוואנס בלהקה לא התקבלו יפה ולאחר שבועות ספורים הוא פוטר מן הלהקה.
ברוב תקופת האביב של 1971 הופיעה הלהקה כרביעייה קולית והקליטה את השיר "It's Summer" בהרכב זה.
בחודש מאי 1971 נמצא ללהקה זמר טנור ראשון בדמות דיימון האריס בן עשרים.
בשנות השבעים המוקדמות המשיכו אוטיס ויליאמס, דניס אדוארדס, מלווין פרנקלין, ריצ'רד סטריט ודיימון האריס להקליט ולהופיע ונורמן ויטפילד המשיך להפיק עבורם להיטים.
בין להיטיהם שהגיעו לארבעים המקומות הראשונים במצעד היו Superstar (1971) וכן Take A Look Around (1972).
בסתיו 1972 הוציאה הלהקה את יצירת הענק של נורמן ויטפילד Papa Was a Rollin' Stone שהיה במקורו שיר בן שלוש דקות שהופק עבור להקת The Undisputed Truth ואשר עובד בידי ויטפילד ללהיט בן 12 דקות עבור הלהקה.
בחודש ספטמבר 1972 הוקלטה גרסה מקוצרת של השיר שאורכה שבע דקות, על תקליט סינגל, אשר הגיע למקום הראשון במצעד הפופ ולמקום החמישי במצעד ה-R&B.
בשנת 1973 זכה השיר בפרס גראמי השני של הלהקה כביצוע R&B הטוב ביותר ללהקה.
המפיק ויטפילד והמעבד/מנצח פול ריזר זכו בפרס גראמי על הביצוע התזמורתי ללהיט, אשר הופיע מצידו השני של התקליטון.
ויטפילד יחד עם ברט סטרונג זכו בפרס גראמי נוסף ככותבי הלהיט.
לאחר הלהיט Papa Was a Rollin' Stone הפסיק ויטפילד לעבוד עם ברט סטרונג והחל לכתוב לבדו את שירי הלהקה.
הצלחת השיר הובילה את ויטפילד לכתוב ללהקה שירים ארוכים יותר, בעלי אופי אופראי, כולל הלהיט שהגיע ל-40 הגדולים Masterpiece (1973) ומספר שירים אחרים שיצאו באלבום בעל השם הזהה.
אולם, בקיעים התגלעו בין חברי הלהקה לבין ויטפילד.
הלהקה התלוננה על גישתו היהירה של ויטפילד ועל הדגש שהוא שם על הביצוע האינסטרומנטלי של השירים.
כמו כן החלה ירידה משמעותית במכירות התקליטים של הלהקה.
לבקשת הלהקה החליפה חברת Motown את המפיק והלהקה חזרה לעבוד עם המפיק ג'פרי בואן, אשר עבד עם הלהקה בשנת 1967.
האלבום האחרון שהפיק ויטפילד עם הלהקה נקרא 1990, אשר שוחרר לחנויות בשנת 1973. באלבום נכלל הלהיט שהגיע לשלושים הראשונים במצעד הפופ Let Your Hair Down.
בשנת 1975 עזב ויטפילד את חברת Motown, תוך שהוא לוקח עמו מספר אמנים שהקליטו בחברה והקים חברת תקליטים עצמאית בשם Whitfield Records.
האלבום הראשון של המפיק בואן עם הלהקה היה בשנת 1975 ונקרא A song For You.
דיימון האריס פוטר מן הלהקה בעת הקלטת האלבום משקבעו כי התנהגותו ומוסר העבודה שלו אינם מקצועיים.
הזמר גלן לאונרד החליף את האריס.
בתקופת הוצאת שלושת האלבומים הבאים של הלהקה: House Party, Wings of Love, The Temptations Do the Temptations, ניסו מספר מפיקים שונים, כולל הלהקה בעצמה להפיק תקליטי סינגל אשר ייצרו ללהקה להיט חדש, אולם כל אחד מתקליטים אלה נחל כישלון צורב יותר מקודמו.
בשנת 1977, הלהקה עזבה את חברת Motown כשהם טוענים כי חוסר תשומת הלב של החברה היא שגרמה לירידות במכירות תקליטיהם.
הלהקה חתמה חוזה הקלטות בחברת Atlantic Records.
זמן קצר אחר כך עזב הזמר דניס אדוארדס את הלהקה מתוך כוונה להיות זמר עצמאי בחברת Motown, תוכנית שלא הגשמה עד עצם היום.
הזמר לואיס פרייס החליף את אדוארדס.
התקליטים שהקליטה הלהקה בחברת אטלנטיק לא הצליחו יותר מאשר אשר שהקליטה ב-Motown.
בשנת 1980 שבה הלהקה וחתמה על חוזה הקלטות בחברת Motown.
עם חזרת הלהקה לחברת Motown עזב פרייס את הלהקה ואדוארדס שב והצטרף להרכב.
ברי גורדי כתב והפיק את תקליט הסינגל הראשון של הלהקה לאחר חזרתם לחברה.
הסינגל Power לא הגיע ל-40 הראשונים במצעד הפופ, אולם הגיע למקום ה-11 במצעד ה-R&B.
בשנתיים הבאות לא הצליחה הלהקה להפיק אף לא להיט אחד.
בשנת 1982 החלה הלהקה לתכנן סיבוב הופעות שיציין איחוד מחודש של חברי הלהקה מן העבר.
אדי קנדריקס ודייוויד רופין, אשר כשלו בניסיונותיהם לפתח קריירות כזמרים עצמאיים, הסכימו להצטרף אל הלהקה למסע הופעות ולהקלטת האלבום Reunion (איחוד).
אחיינו של מלווין פרנקלין, כוכב הפאנק ריק ג'יימס, אשר בעבר השתמש בלהקה כלהקת ליווי בלהיטו משנת 1981 Super Freak, הופיע כאורח במופע ובאלבום ואף כתב, הפיק ושר בלהיט היחיד באלבום Standing on the Top.
השיר Standing on the Top שבו שרו אף רופין, קנדריקס ודניס אדוארדס, בתפקידי סולו, הגיע למקום השישי במצעד ה-R&B.
מסע הופעות האיחוד, בהשתתפות שבעה מחברי הלהקה, היה מוצלח מבחינה כלכלית, אבל גרם למתחים רבים.
קולו של קנדריקס נחלש לאחר עשרות שנים של עישון בשרשרת, רופין היה עדיין מכור לקוקאין והחמיץ מספר הופעות.
עם סיום מסע ההופעות פוטרו רופין וקנדריקס והם החלו להופיע כצמד.
גלן לאונרד אף הוא עזב את הלהקה והוחלף על ידי רון טייסון.
בתקופה זו הפסיקו שיריה של הלהקה להצליח במצעד הפופ, אף שלפעמים הצליחו שיריהם להגיע ל-20 הראשונים במצעד ה-R&B.
השיר Love on My Mind Tonight הגיע למקום ה-17 והשיר Sail Away, אשר הופק שוב על ידי נורמן ויטפילד, הגיע למקום ה-13. בשנת 1984 עזב אדוארדס את הלהקה, כדי לנסות פעם נוספת לפתוח בקריירה כזמר עצמאי והוחלף על ידי עלי-אולי וודסון.
השיר הראשון ששר וודסון בלהקה היה Treat Her Like A Lady, בשנת 1984. הסינגל הגיע למקום השני במצעד ה-R&B, אבל לא הצליח כלל במצעד הפופ.
וודסון נותר בלהקה עד לשנת 1987, אז הוחלף על ידי דניס אדוארדס שחזר ללהקה בפעם השנייה.
בשנת 1988 פרסם אוטיס ויליאמס את ספרו האוטוביוגרפי Temptations המתאר את תולדות הלהקה, החל מימי ראשיתה ומתמקד בדמותם של ויליאמס וחברו הטוב מלווין פרנקלין.
בשנת 2002 פורסמה מהדורה חדשה ומעודכנת לספר.
דניס אדוארדס עזב את הלהקה בפעם השלישית והאחרונה בשנת 1989 ועלי-אולי וודסון שב והצטרף ללהקה בפעם השנייה.
הלהקה התקבלה להיכל התהילה של הרוקנרול.
לאחר שנפגשו בטקס הקבלה להיכל התהילה, התאחדו אדוארדס, רופין וקנדריקס למסע הופעות שכותרתו Ruffin/Kendrick/Edwards, Former Leads of The Temptations, למורת רוחם של אוטיס ויליאמס וחברת Motown.
השלושה תכננו אף להוציא תקליט משותף, אולם תוכנית זו נקטעה כאשר רופין, בגיל 50, מת ב-1 ביוני 1991, לאחר שנטל מנת-יתר של קוקאין.
קנדריק, אשר אובחן כחולה בסרטן ריאות, המשיך להופיע עד סמוך למותו ב-5 באוקטובר 1992 בעיר הולדתו בירמינגהם, אלבמה, בגיל 52.
בשנת 1992 עזב ריצ'רד סטריט את הלהקה, לאחר עבודה משותפת משך 20 שנים והוחלף על ידי תיאו פיפלס.
שנתיים אחר כך נאלץ מלווין פרנקלין לפרוש מן הלהקה עקב בריאותו הרופפת, הוא נפטר ב-23 בפברואר 1995, בגיל 52. ריי דייוויס הצטרף ללהקה כזמר בס בשנת 1995 להקלטת האלבום For Lovers Only.
הוא עזב עוד באותה שנה לאחר שאובחן כחולה בסרטן קנה הנשימה והוחלף על ידי הארי מקגילברי.
בשנת 1998 יצא אלבומה של הלהקה Phoenix Rising, אשר נמכר מעל מיליון עותקים, הישג שהלהקה לא זכתה לו יותר מעשרים שנה.
הלהיט Stay שהוביל את האלבום הגיע למקום הראשון במצעד Adult Coneporary בארצות הברית.
בשלב זה עזבו עלי-אולי וודסון ותיאו פיפלס את הלהקה והוחלפו על ידי ברינגטון "בו" הנדרסון וטרי ויקס.
בשנת 1998 שודרה המיני-סדרה The Temptations, באורך ארבע שעות, אשר הייתה מבוססת על ספרו האוטוביוגרפי של אוטיס ויליאמס.
שני הפרקים שודרו ברשת NBC ב-1 בנובמבר וב-2 בנובמבר 1998. הפרקים זכו לאחוזי צפייה גבוהים ולסדרה הוענק פרס אמי על הבימוי.
הפרקים שודרו בשידור חוזר ברשת VH-1 ואף נמכרו בתקליטורי DVD ובקלטות VHS.
בעקבות הסדרה הגישו אשתו לשעבר של אוטיס ויליאמס, אמו של מלווין פרנקלין ומשפחתו של דייוויד רופין, תביעות נגד חברת NBC ואחרים בטענה שהסדרה הכפישה את דמותם או דמות קרוביהם.
ויליאמס טען מאוחר יותר כי לא הייתה לו שליטה על התסריט של הסדרה.
בשנת 1999 התקבלה הלהקה להיכל התהילה של הלהקות הקוליות.
בשנת 2001 זכתה הלהקה בפרס גראמי השלישי בתולדותיה וזאת על אלבומה Ear-Resistible שיצא בשנת 2000, זאת בקטגוריה "הביצוע הקולי המסורתי הטוב ביותר ב-R&B" שלושה מלהיטי הלהקה נכללים ברשימת 500 השירים אשר עיצבו את פני הרוקנרול, על פי היכל התהילה של הרוק אנד רול.
הרכב הלהקה הנוכחי, בו חברים אוטיס ויליאמס, רון טייסון, טרי ויקס, הזמר המוביל החדש ג'י סי קמרון וזמר הבס החדש ג'ו הרנדון, ממשיך להופיע ולהקליט.
האלבום Legacy הופיע בהוצאת חברת Motown בשנת 2004. בסוף שנת 2004 ביקשה הלהקה להשתחרר מחוזה ההקלטות שלה בחברת Motown ועברו להקליט בחברת New Door Records.
האלבום האחרון שלהם Reflections, יצא לחנויות ב-31 בינואר 2006 ומכיל ביצועים מחודשים לכמה מן הלהיטים הגדולים של זמרי Motown.
מספר חברי הלהקה מן העבר מקיימים הופעות בנפרד מן הלהקה.
דניס אדוארדס מקיים לעיתים קרובות הופעות במופע משלו.
בשנות התשעים אדוארדס החל מקיים הופעות שלהן קרא: "דניס אדוארדס והטמפטיישנס" (Dennis Edwards & the Temptations), דבר שגרר מאבק משפטי בינו לבין אוטיס ויליאמס.
בסופו של דבר הוחלט כי הלהקה של אדוארדס תקרא: "מופע ה-Temptations בכיכובו של דניס אדוארדס" (The Temptations Review featuring Dennis Edwards).
עלי-אולי וודסון הופיע תקופת מה במופע שנקרא Ali-Ollie Woodson & the Emperors of Soul, בשעה שהביטוי Emperors of Soul היה שמו של אוסף תקליטים של ה-Temptations.
בשנת 2006 הצטרף וודסון למופע של אדוארדס.
דיימון האריס, אף הוא חבר לשעבר בלהקה, מופיע עם להקתו במופע הנקרא "מחווה ל-Temptations".
גלן לאונרד אף הוא מופיע עם להקה במופע הנקרא The Temptations Experience, להקה אותה עזב ג'ו הרנדון כדי להצטרף לטמפטיישנס.
שירי הלהקה נבנו על יסוד האינטראקציה שבין הזמרים חברי הלהקה וגיבושם כלהקה.
שלא כמו להקות R&B רבות אחרות, כל חבר בלהקה היה בעל יכולות להיות זמר מוביל.
על אף שהלהקה תמיד מינתה אחד מחבריה לתפקיד הזמר המוביל, אשר אכן ביצע את תפקידי הסולו ברוב השירים (כך למשל פול ויליאמס, דייוויד רופין, דניס אדוארדס), אותו זמר מעולם לא קיבל קידום תדמיתי עודף על פני שאר חברי הלהקה.
ברפרטואר השירים של הלהקה, רבים השירים שבהם ביצעו שני זמרים את תפקיד הסולו, במיוחד בתקופה הפסיכדלית בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים.
במהלך שנות קיומה ולאחר שזכתה ללהיטה הראשון, שינתה הלהקה את סגנונה המוזיקלי מספר פעמים, כשהיא מאמצת בכל פעם את הסגנון הפופולרי לאותה עת יחד עם שימור הייחודיות בצליל הלהקה ובהופעתה.
ההקלטות המוקדמות של הלהקה משקפות את ההשפעה של מפיקיה המוזיקליים לאותה תקופה, בארי גורדי וסמוקי רובינזון, ומייצגות מיזוג של מקצבים האופייניים מחד למוזיקת הרית'ם אנד בלוז (R&B) השחורה ומאידך למוזיקת הפופ הלבנה.
מיזוג ייחודי זה כונה לימים "צליל המוטאון".
שירי הלהקה לפני שנת 1966 מלווים על ידי תזמורת האולפן של מוטאון, The Funk Brothers ומאופיינים במילות שיר פשוטות וישירות עם ליווי תזמורת R&B המחוזקת בכלי מיתר ונשיפה קונצרטיים להגברת מאפיין הפופ.
בתקופה זו היה רק סולן בודד בכל שיר שהלהקה שרה, בדרך כלל היה זה דייוויד רופין או אדי קנדריקס, על אף שגם פול ויליאמס, מלווין פרנקלין ואוטיס ויליאמס שרו תפקידי סולו מדי פעם.
כמו רוב הלהקות מבית היוצר של חברת מוטאון, הלהקה נמנעה משימוש בטכניקות ווקאליות מסובכות האופייניות לשירת הגוספל, לטובת שירה פשוטה וישירה יותר שאיתה יכול הקהל הלבן להזדהות טוב יותר.
הניהול האומנותי של הלהקה באותה תקופה היה במידה רבה בידי סמוקי רובינזון, הגם שחברי הלהקה ובמיוחד אדי קנדריקס, כתבו מדי פעם שירים ללהקה.
קנדריקס היה גם אחראי על חלוקת התפקידים הקוליים בשירי הלהקה.
בשנת 1966 שינה המפיק נורמן ויטפילד את אופי שירת הלהקה, לא עוד היה זמר סולו בודד בכל שיר והלהקה מרכיבים מתוך מוזיקת הנשמה מאומנים דוגמת ג'יימס בראון, וילסון פיקט ואומנים אחרים שהופיעו בחברת התקליטים Stax Records.
ויטפילד וכותבי שיריו החלו מחברים ללהקה שירים עם מקצבים משתנים, עם הדגשים חדים של כלי נשיפה, עם הרמוניות מסובכות יותר אשר איפשרו לכל זמר בלהקה להביא לידי ביטוי את יכולותיו הייחודיות.
על הבמה שינוי זה בא לידי ביטוי בכך שללהקה הוזמן באופן מיוחד מיקרופון ארבע-ראשי, אשר איפשר לכל זמר לשיר באופן עצמאי מבלי שכל הלהקה תצטופף סביב מיקרופון בודד או שניים.
תחת הנהגתו של ויטפילד, הלהקה המשיכה לפנות אל קהל הפופ הלבן, אבל רכשה לבבות גם בקרב קהל המאזינים השחורים.
כאשר הוחלף דייוויד רופין על ידי דניס אדוארדס ולהקת Sly & the Family Stone הפכה פופולרית בארצות הברית, ויטפילד שינה פעם נוספת את הסגנון המוזיקלי של הלהקה, הפעם פנתה הלהקה כמעט לחלוטין לסגנון הנשמה הפסיכדלית.
הקלטות הלהקה מאותה תקופה (כגון האלבומים Cloud Nine, Psychedelic Shack) מאופיינים בהד חזק בשירה, צלילי גיטרה מעוותים עם שימוש רב בדוושת ה- wah-wah, צליל תיפוף חד ואפקטים שונים של סטראו ושינוי צליל.
ברוב השירים הללו מופיע יותר מסולן אחד, בחלק מן השירים היו לכל חמשת חברי הלהקה תפקידי סולו.
בולט בשירים הזמר דניס אדוארדס שקולו המחוספס העניק להם צליל של מוזיקת נשמה דרומית.
מילות השירים של אותה תקופה הושפעו באופן בולט מן השירה של להקת Sly & the Family Stone והתמקדו בנושאים חברתיים כגון אינטגרציה, מלחמת וייטנאם ומודעות עצמית.
הלהקה המשיכה להקליט גם בלדות בסגנונה המסורתי, אשר הופיעו על צד ב' של תקליטי הסינגל וכממלאי נפח באלבומים שהקליטה (יוצא הדופן היחיד היה הלהיט Just My Imagination).
רוב השירים של התקופה הפסיכדלית היו ארוכים יותר מן הלהיטים בני שלוש דקות של "צליל מוטאון".
רוב זמן השירים מורכב מקטעי מעבר מוזיקליים, ללא כל שירה וזאת לאור התעקשותו של ויטפילד.
סגנון הנשמה הפסיכדלית פינה מקומו עד מהרה לסגנון הנשמה הקולנועית (Cinematic soul): הקלטות ארוכות עם ליווי תזמורתי מורכב, עם מבוא מוזיקלי ארוך לפני השירה וקטעי מעבר.
לעיתים קרובות השירים התמקדו בחיי האוכלוסייה השחורה בארצות הברית בגטאות ובערים הגדולות.