tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהגרמנים כבשו את הולנד, הוצע לרב וייל להסתתר, אך התנגד מחשש שיסכן משפחה הולנדית.
הרב אמר שאין הוא ראוי להצלה יותר משאר היהודים, ובתור רב יוכל לעזור ליהודים במחנות.
בתש"ב נלקח למחנה ריכוז שממנו נשלחה כל שבוע רכבת עמוסה יהודים למחנה ההשמדה בירקנאו.
לאחר כשנה נשלח באחת מהרכבות לאושוויץ 2 ונפרד משכניו למחנה בנאום מרשים.
פעל עם הרבנים האורתודוקסיים האחרים בעניינים בקשורים לכלל הקהילות, והם היו מתאספים פעמיים בשנה לדון בעניינים העומדים על הפרק.
השתתף ב"חברה להיסטוריה ולספרות ישראל" שמטרתה הייתה להעמיק את הקשר ליהדות של היהודים שעמדו בפני התבוללות.
במסגרת פעילות בחברה זו העביר הרצאות שעסקו בהשוואת המשפט העברי לעומת משפטי העמים.
נטה לאגודת ישראל כפי שהייתה בגרמניה - חוששת מהשפעת החילוניות אך תומכת בלימודי חול בדרך של "תורה עם דרך ארץ".
וכן תמך ביישוב ארץ ישראל.
בתרע"ח עודד את בני קהילתו לתרום כסף רב ליישוב הארץ דרך אנשי אגודת ישראל שתמכו בו, והיו רבים כאלו.
בתו פלורה הייתה בתנועת "נוער אגודתי" כדי להגיע דרכה לארץ ישראל.
עם זאת לא רצה להיות פעיל בתוך "אגודת ישראל" ואמר שעליו להיות שייך לכל הקהילה ולא להיות מעורב במחלוקת פוליטית.
בנו, שלום וייל, פרופסור לשפות בניו-יורק
בתו, רבקה, נישאה לפרופ' יוסף ולק: בתם שולמית מיוזמי הקמתו של ערוץ 7 ומנהלת האתר, נשאה לרב זלמן מלמד ראש ישיבת בית אל.
בנם הוא הרב אליעזר מלמד מחבר סדרת פניני הלכה ורב היישוב הר ברכה
ניניו, פרופ' יוסי פלטיאל מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופרופ' מיכל שרון ממכון ויצמן למדע
רבי חיים חייקא מאמדור (ר' חייקיל אמדורר, ?
- כ"ג באדר תקמ"ז, 1787) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי לחסידות.
לפי המסורת במשפחה, אבותיו היו מספר דורות של צדיקים נסתרים.
לפי המסורת החסידית היה מלמד תלמידים ועוסק בצומות וסיגופים כמה פעמים משבת לשבת והיה ער אלף לילות לעסוק בתורה.
באחד ממסעותיו של רבי אהרן הגדול מקרלין בליטא הגיע לאמדור וראה את רבי חיים חייקל לומד.
שאל אותו רבי אהרן במה הוא עוסק.
השיב לו רבי חיים: בתורה לשמה.
שאלו רבי אהרן: והיכן ה'דברים הרבה?' ומבלי לחכות לתשובה פנה רבי אהרן מיד ויצא מבית המדרש ועלה על העגלה והחל לנסוע.
רבי חיים חייקל רץ אחרי העגלה והתחנן לפני רבי אהרן שיעצור אותה, אך הוא ציווה על העגלון להמשיך בנסיעה עד שראה שלא נשאר כח לרבי חיים להמשיך לרוץ ואז עצר את העגלה והעלהו.
שאלו רבי חיים איפה מקבלים את ה"דברים הרבה" ענה לו רבי אהרן שיסע למזריטש.
כשהגיע למזריטש אמר המגיד ממזריטש לרבי אהרן: "הבאת מנורת זהב מלאה בשמן שרק צריך להדליק אותה".
התייחד בתפילתו שהייתה בהתלהבות ובמרירות.
צדיקי דורו שיבחו את עבודת תפילתו, ביניהם רבי פנחס מקוריץ ורבי ברוך ממז'יבוז'.
באופן שונה מהמקובל אצל חבריו תלמידי המגיד ממזריטש, תמך בעשיית סיגופים ותעניות, וכאמור, אף הוא התנהג כך.
עקב מגוריו והשפעתו בליטא, חלק גדול מההתנגדות לחסידות הופנה אליו ופעם אף הלקו אותו בגלל עדות שקר שאכל חלב אחר בשר.
ספרו "חיים וחסד" היה מונח בכתב יד אצל אדמו"רי קרלין ובשנת תרנ"א הודפס לראשונה בוורשה.
בנו רבי שמואל (בערך תקכ"ז-).
חתנו של רבי אהרן "שותק" מזליחוב.
לאחר פטירת אביו נסע לבעל התניא.
רבי משה אהרן חתן רבי מרדכי מלעכוויטש.
בתו השנייה נישאה לר' משה מקוברין (בזיווגו הראשון) אחיו של ר' אהרן הגדול מקרלין.
ובתם נישאה למשה בער מלוביצקי אביו של חיים חייקל אב"ד הרדנוי/הורודנא.
רבי ישעיה הלוי הורוביץ חתנו של חיים חייקל ודבורה בת נח אלטשולר.
חתנו רבי נתן ממקאווא (-תקפ"ו), מתלמידי החוזה מלובלין ורבי שמואל מקארוב.
רבי יוחנן ממקאווא (-תקצ"ג), חתן רבי ישראל איסרל מסטופניקה.
רבי פישל הלר, חתן רבי אברהם משה מפשיסחה הבן של רבי שמחה בונם מפשיסחה.
(משוער) חתנו הרב משה מקוברין אחיו של רבי אהרן מקרלין.
במאמר שפרסם רבי משה אביגדור חייקין לפני כמאה ועשרים שנה ציין כי גזע בני משפחת חייקין משקלוב, מוגילב, בלרוס הוא האדמו"ר חיים חייקל.
בתו הבכורה נישאה לרבי משה (קרלין 1738 - 1778 קוברין) ובנה יואל הוא הראשון המכונה חייקין על שם האדמו"ר.
מעניין שאשתו הייתה בת משפחת הלר, אחותו של האדמו"ר משולם פייבוש הלוי הלר ומסתבר שגם דודתו נישאה לבן הלר וגם סבי נישא לצאצאית בעל התוספות וגם סבי רבי מנחם מנדל חייקין כנ"ל ואפילו הרב משה אביגדור חייקין.
קיים קשר בין צאצאי חיים חייקל לבין צאצאי בעל התוספות יום טוב.
הרב שלמה ליב ברעוודההיה דור שמיני בן אחר בן לר' חייקל מאמדור.
(שלמה ליב ברעוודה, הוא בנו של ר' משה יצחק ברעוודה, בן שלמה צבי ברעוודה, בן חיים חייקל, בן אהרן דב, בן חיים חייקל, בן שמואל מאמדור, בן ר' חיים חייקל אב"ד ואדמו"ר מאמדור)
כיהן בתפקיד כנר ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך כ-20 שנים (1969–1988).
החל לנגן בכינור בגיל תשע.
הוא למד לנגן באקדמיה למוזיקה בתל אביב בהדרכתו של עדן פרטוש, שהשפיע עליו רבות ואחר כך המשיך את לימודיו בארצות הברית, שם למד בהדרכתו של איוון גלאמיאן בבית הספר ג'וליארד.
מורים נוספים שהשפעתם עליו הייתה רבה היו אמיל האוזר וסרג'יו צ'ליבידאקה.
לאחר לימודיו ניגן טאוב בתזמורת פיטסבורג אך כשנודע לו, שהתזמורת הפילהרמונית הישראלית מחפשת כנר ראשי, חזר לישראל וכיהן בתפקיד זה משנת 1969 ועד לפרישתו בשנת 1988.
לצד נגינתו בתזמורת הפילהרמונית, עמה הופיע גם כסולן בישראל ומחוצה לה, הרבה טאוב לנגן מוזיקה קאמרית ובשנת 1960 ייסד את רביעיית תל אביב.
יחד עם מנחם ברויאר (כנר שני), דניאל בנימיני (ויולה) ועוזי ויזל (צ'לו).
בהמשך הוחלף הכנר השני באורי פיאנקה.
עם הרכב זה הקליט לחברות שונות, בין השאר את חמישיות הקלרינט של מוצרט ושל ברהמס עם יונה אטלינגר.
טאוב קנה לו שם כמורה, שליחות אליה נקלע, תחילה בניגוד לרצונו, כשנענה לדרישתו של בונה הכינורות משה ויינשטיין, להתמסר גם להוראה.
בין תלמידיו הנודעים: אייל שילוח, גיל שחם, עמוס בועזסון, גיא בראונשטיין, שטפאן טארארה וסעידה בר-לב.
הוא השתתף בהדרכת הרכבים למוזיקה קאמרית, בין השאר בפסטיבל רולנדצק בבון שבגרמניה והדריך בקשת אילון.
חברי רביעיית כרמל השתלמו אצל חיים טאוב בנגינת מוזיקה קאמרית.
בנו של טאוב הוא המנצח ירון טראוב.
בתו של טאוב היא סיגל טאוב.
חיים נולד בליטא בשם חיים טרלובסקי.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1934, כשהיה בן 19, והצטרף לקיבוץ יגור.
בשנת 1946 עיבד בעבור הבימה את המחזה "אהבת ציון" לפי אברהם מאפו, בבימויו של צבי פרידלנד.
בשנת 1963 הוא עיבד את "המלך מתיא הראשון", ספרו של יאנוש קורצ'אק, למחזה "המלך מתיא בגטו: מחזה לגיל הנעורים".
ההצגה זכתה להצלחה ותוכננה להופיע ברחבי הארץ, אולם טהרלב נפטר ממחלה בסמוך להצגתה הראשונה, בעודו בן 48 בלבד.
טהרלב פרסם שירים, מאמרים וסיפורים ב"דבר", ב"מעלה", "הדור" וב"דבר לילדים".
בשנת 1998 יצאה בעריכת בנו אסופה משיריו, "נוה-סלעים", אשר כתב בשנות הארבעים והחמישים.
בנו של טהרלב היה הפזמונאי והמשורר יורם טהרלב.
נכדותיו הן הציירת רוני טהרלב ואראלה טהרלב בן שחר ונינתו היא המוזיקאית קמה ורדי.
חיים יהודה הורוביץ (~ה'תר"ם, 1880 – ה'תש"ב, 1942) היה עסקן ושתדלן חסיד בעלז מסטז'יז'וב וז'שוב, בעל קשרים בממשל הגליצאי ולאחריו בזה הפולני.
נולד למשפחת רבנים חסידיים מיוחסת.
צאצא של הרב נפתלי צבי הורוביץ, מייסד חסידות רופשיץ ואדמו"רה הראשון.
אביו, הרב אלתר זאב הורוביץ, היה אחד משני רבנים שטענו לכתר רבנות הקהילה היהודית בסטז'יז'וב, ובנו של הרב אברהם אבא הורוביץ שהיה רב בעיר שנדישוב.
אמו הייתה הרבנית יהודית רדימישלר, בתו של הרב סנדר רדימישלר מהעיר מעליץ.
בבגרותו החל לעסוק בעסקנות לטובת הקהילה היהודית, הוא לא תכנן לכהן כרב והחל ליצור קשרים במסדרונות השלטון.
בין חבריו היו אישים שנעשו לימים בעלי עמדות מפתח וראו בו מי שדרכו יוכלו להוביל מהלכים מול הקהילה היהודית.
מאידך, כאביו היה ממתנגדי התנועה הציונית, ובשל כך עורר את חששם והתנגדותם של אנשי התנועה בעירו.
בשל קשריו בממשל, נקרא בקרב היהודים בכינוי "שר החוץ של בעלז".
לאחר פטירת אביו, הביא למינויו של בנו הרב כרבה הרשמי האחרון של סטז'יז'וב.
הבן נמלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה למזרח פולין ונשלח בידי הסובייטים לרוהאטין, שבה שהה עד כיבוש האזור בידי הנאצים, מקום קבורתו לא נודע.
ר' חיים יהודה הורוביץ התגורר עם משפחתו בז'שוב, הוא ובני משפחתו גוועו ברעב בעת שהסתתרו במרתף סמוך לביתם.
חיים טייטלבאום (נולד ב-23 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כרקטור אוניברסיטת בר-אילן (2014-2010), כיו"ר מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) (2020-2016), וכחבר המועצה להשכלה גבוהה
חיים טייטלבאום, יליד 1959, הוא בוגר המכון הגבוה לתורה, תואר ראשון (1982–1985), תואר שני (1985–1988) ותואר שלישי במחלקה לפיזיקה (1988–1991), תואר ראשון במחלקה למדעי המחשב, ותואר שני במנהל עסקים למנהלים, כולם באוניברסיטת בר-אילן.
סיים את הדוקטורט בפיזיקה בהנחייתו של שלמה הבלין בציון "מעולה" בשנת 1991, זכה במלגת רוטשילד ויצא להשתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מרילנד ובמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בארצות הברית.
בשנת 1993 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה, ובשנת 2006 התמנה לפרופסור מן המניין.
טייטלבאום כיהן כמדען אורח באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לדורית ואב לארבעה.
טייטלבאום התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בשירות סדיר וקבע בחיל התותחנים במשך כחמש שנים, בגדוד 404 (שפיפון) ובביסל"ת.
השתתף במבצע שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) כקנ"א (קצין ניהול אש) בגדוד 404.
משנת 1982 שירת במערך המילואים בשלל תפקידי פיקוד בחיל התותחנים- מפקד סוללה, מג"ד (מפקד גדוד), ולבסוף סגן מפקד אגד ארטילרי בפיקוד המרכז (במשך כשמונה שנים).
באמצע שנות התשעים היה בין מייסדי פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים, ובשנת 2010 הוזמן על ידי קצין מילואים ראשי להיות חבר במועצה הציבורית למען מערך המילואים.
עבודתו המחקרית של טייטלבאום היא עבודה תאורטית, אשר מטרתה להבין מגוון תהליכים פיזיקליים סטטיסטיים במערכות מורכבות – פיזיקליות, כימיות וביולוגיות.
כל פרויקט הוא בשיתוף פעולה עם קבוצות ניסוייות.
תחומי המחקר הספציפיים הם מערכות ריאקציה-דיפוזיה (ריאקציות לכידה וחזיתות ריאקציה), פיזיקה של ממשקי הרטבה-ריאקציה, ותאוריה של תנועת אור ברקמות ביולוגיות למטרות אבחון על ידי הדמיה אופטית.
טייטלבאום פרסם למעלה מ-75 מאמרים מדעיים בכתבי-עת בינלאומיים, נשא למעלה מ-50 הרצאות (רובן מוזמנות) בכינוסים בינלאומיים, הדריך 15 תלמידי מחקר (לתואר שני, שלישי, ופוסט-דוקטורט), זכה במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע וממשרד המדע, והיה שותף בארגון כינוסים מדעיים בינלאומיים.
טייטלבאום כיהן במספר תפקידי מפתח באקדמיה.
בשנת 1999 מונה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבע שנים, עד שנת 2003. בתקופה זו פעל לגידול משמעותי של מספר הסטודנטים לכל התארים במחלקה, עדכון תוכניות הלימודים, שדרוג מעבדות ההוראה, הגדלת סכומי המלגות והפרסים, ומיסוד עבודתן של ועדות מחלקתיות.
כמו כן גויסו מספר חברי סגל חדשים, למרות תחילתו של עידן הקיצוצים ב"עשור האבוד" של ההשכלה הגבוהה.
בשנים 2003 עד 2006 כיהן כיו"ר ועדת המשמעת האוניברסיטאית לסטודנטים.
בתפקידו זה קידם את המודעות למשמעת ולטוהר הבחינות באוניברסיטה.
כיו"ר הוועדה לקבלת תלמידים פעל לייעול ועידוד הרישום והקבלה לאוניברסיטה, וכממונה על ועדת ההוראה הוביל את פרויקט הסילבוסים הכלל-אוניברסיטאי.
בשנת 2010 נבחר לרקטור ה-16 של אוניברסיטת בר-אילן.
בתפקידו כרקטור הוביל תנופת צמיחה בדגש על קליטה וקידום של חברי סגל אקדמי בכיר, המהווים את מנוע הצמיחה הראשי של האוניברסיטה.
בארבע שנות כהונתו נקלטו למעלה מ-200 חברי סגל חדשים, שהם תוספת נטו של למעלה מ-100 חברי סגל, הצמיחה הגדולה ביותר באוניברסיטאות בישראל.
ביצע רפורמות רבות במינהל האקדמי.
בשנת 2014 נבחרה מרים פאוסט לתפקיד הרקטור הבא.
מחוץ לאוניברסיטה כיהן פרופ' טייטלבאום כחבר המועצה להשכלה גבוהה (2022-2016), ובמסגרת זו עמד בראש ועדת המשנה להערכת איכות והבטחתה ובראש פורום יושבי ראש הוועדות העליונות למינוי פרופסורים.
כיהן גם כחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון), בוועדות מקצועיות וגופים ציבוריים, בוועדות שיפוט ופרסים, ובמספר ועדים מנהלים ודירקטוריונים.
כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז ארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו), וכן כחבר ובהמשך יו"ר הוועד המנהל של מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) (2020-2016).
כמו כן היה פעיל במספר גופים למען מערך המילואים.
רבי חיים יהודה ליב ליטווין (ידוע בכינויו: ר' חיים יהודה ליב סוסניצר, בכתיב יידי: סאָסניצעֶר, או "העילוי מסאָסניץ"; ה'ת"ר, 1840 - י"א בסיוון ה'תרס"ג, 6 ביוני 1903) היה רב וראש ישיבה ליטאי שכיהן כרב בערים שונות בגליציה ובליטא.
ראב"ד ברודי ורבה של סמרגון.
נולד בבוברויסק שבאימפריה הרוסית למרים לאה ולרב ישראל ליטווין.
בגיל שלוש עשרה כבר סיים ללמוד את התלמוד הבבלי ולפי כותבי קורותיו כבר היה בקי בו.
בהיותו בן 14 נישא לפיגא בילא בת הגביר אברהם אבא קראסיקוב מעיר המחוז סוסניצה שבפלך צ'רניהיב.
חמיו היה עשיר והחזיק על שולחנו את שלושת חתניו שהיו כולם רבנים, גיסיו היו הרב זאב וולף אפשטיין רבן של הערים בֶּרֶסלאב בפלך חרסון ומֶנָה במחוז סוסניצה, והרב אברהם קרסיק שהיה מו"צ בעיר בטורין ובקרפ.
עושרו של חמיו אפשר לו להתמסר ללימודיו, והוא התפרסם בכינוי "דער סאסניצער עילוי" (ה"עילוי מסאָסניץ").
מעמדו התורני בתקופת סוסניצה היה גבוה למרות גילו הצעיר, הוא השתתף באסיפות רבנים ואף כתב תשובות הלכתיות לבקשת רבנים אחרים, ובהם גם בנושאים סבוכים כמו היתרי עגונה.
גם עזיבתו את מינסק שנויה במחלוקת בין כותבי תולדותיו, הוא עזב בשל מחלה או בשל גט שסידר בניגוד לדעתו של המו"צ הרשמי של העיר, הרב גרשון תנחום.
הוא נדד בחיפוש אחרי משרת רבנות והוראה ברחבי מערב האימפריה הרוסית, גרמניה והונגריה.
ישנם אזכורים של ביקורים שלו בשנה שבה עזב את מינסק, באפטא (פולין קטן), בריסק (בלארוס), פרשבורג, קרקוב ווינה.
ולפי עדות הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ביררו אודותיו אנשי קהילות רבות והתפעלו ממנו מאד.
רבה של למברג, הרב יוסף שאול נתנזון שלח מכתב המלצה לקהילת ברודי שימנו אותו כדיין על מקומו של רב העיר המנוח הרב שלמה קלוגר שנפטר בשנה הקודמת, ושיקימו עבורו ישיבה.
הוא שהה אצל הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין, לשם הגיע לצורכי רפואה, ואחר כך התארח אצל הרב שלמה פלסנר בפוזנן, שם קיבל מברק מקהילת ברודי שבישר לו על קבלת המינוי כדיין בעיר.
הוא שהה עוד זמן מה בגרמניה, נפגש עם הרש"ר הירש בפרנקפורט ועם הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ במינכן.
חלק מהרבנים אותם ביקר פרסמו את רשמיהם בעיתונות התקופה.
לפי תיאורים בעיתונות, היו ביקוריו של הרב ליטווין בערים השונות, סנסציה לקהל התורני, ורבים באו לבחון את זכרונו.
עם הגיעו לברודי הוקמה עבורו ישיבה במקום, ותלמידיו הפיצו את דברי תורתו, שחלקם הגיעו לידיעת תלמידי חכמים אחרים והם מצוטטים בכתביהם.
מלבד עיסוקו ההלכתי בתקנת והיתר עגונות, היה פעיל בתחום זה, ושלח מכתבים רבים לעיתונות בתקווה למצוא עקבות בעלים שיצאו מעירם לצורכי פרנסה וכדומה ועקבותיהם אבדו, כדי להסדיר למצער נתינת גט.
בשנת תרל"ח הדפיס את הכרך הראשון של ספרו "שערי דעה", הספר זכה לתפוצה רחבה, ורבנים רבים פנו אליו בהערות על ספרו.
רבות מהתשובות בספר נכתבו בתקופת שהותו בברודי, וניכרת מהן מעורבותו העמוקה בחיי ההלכה של יהדות גליציה.
בתקופה זו היו בברודי ובלבוב פליטים יהודיים רבים מרוסיה, שחלקם המשיכו לארץ ישראל וחלקם לארצות הברית, הרב ליטווין חיזק את פועלו של הרב שמואל מוהליבר כאשר זה ביקר אצלו בעניין הפליטים, להתמקד בחיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל כאלטרנטיבה נאותה למגורים.
בשנת ה'תרמ"ד (1884) נפטרה אשתו הראשונה, בהיותו באמצע תהליך הדפסת חלקו השני של ספרו "שערי דעה" בפשמישל.
מלבד אסונו האישי, סבל גם מיחס שלילי של הקהילה התורנית, למדני הקהילה לא היו מורגלים לסגנון לימודו ה"ליטאי" וקנאים חסידים אף התנפלו על ביתו כאשר התיר להשתמש לאפיית מצות בקמח שנטחן בריחיים שהופעלו באמצעות קיטור, ושברו את חלונותיו.
בדיעבד עורר צעד זה של החסידים את אנשי הקהילה לפעול נגדם ולגבות את הרב ליטווין.
במהלך השנתיים האחרונות לשהותו בברודי, תכף עליו אסון נוסף, בנו הרב שמעון ליטווין, שהיה למדן וידען מפורסם וקרוב ללבו של אביו, שציטט חידושים ממנו בספריו והתפאר בו לפני למדני אירופה כולה, חלה במחלה קשה.
הרב ליטווין התעסק רבות בטיפולים רפואיים עבורו, אך לאחר שנתיים של מאבק, הוא נפטר בחודש תמוז של שנת ה'תרמ"ה.
בעקבות שני האסונות המשפחתיים, ואולי גם בשל חילוקי דעות עם חבריו הדיינים בבית הדין הקהילתי בברודי, בשל סגנון לימודם השונה משלו, החליט הרב ליטווין לעזוב את ברודי.
זמן קצר לפני עזיבתו, ניסה להפעיל את ידידו שלמה בובר להשיג לו משרת רבנות או דיינות בקרקא או בטרנוב, אך גמלה בלבו ההחלטה לעזוב את ברודי, ומשלא הוצעה הצעה אחרת בתחומי גליציה, נסע לגרמניה ושהה בפרנקפורט.
בשנת ה'תרמ"ז, 1887, נישא בשנית לבתו של הרב אלעזר משה הורוויץ מפינסק.
בתחילת הקיץ של אותה שנה, היה מועמד למשרת ראש מורי ההוראה של וילנה.
הוא שלח לשלמה בובר מכתב ובו ביקש ממנו להבהיר במכתב לש"י פין את נסיבות עזיבתו את ברודי, כדי לקבל את תמיכתו של האחרון במינויו לתפקיד.
במקביל שלח גם חמיו החדש מכתב המלצה לפין, אך ללא הועיל, למעשה המינוי לא יצא אל הפועל.
בהמשך הקיץ, הוזמן לכהן כרבה של סמרגון על כיסאו של הרב הקודם, רבי חיים אברהם שפירא שנפטר שנתיים קודם לכן.
עם הגיעו לליטא מולדתו, נהיה מעורב גם בענייני הציבור מלבד ענייני ההלכה, הוא תמך בשנת 1892 ברב נתן מרקוס אדלר מלונדון בעת ניסיון ההיפרדות של קהילת יוצאי רוסיה ופולין בלונדון מקהילתו, ובעת שהתחולל בליטא פולמוס המוסר, חתם בשנת 1897 על "קול קורא" שפורסם ב"הצפירה", התומך בתנועת המוסר.
בעת כהונתו בסמרגון, עמד בראש ה"קיבוץ", הישיבה הגבוהה המקומית שהוקמה בידי רבי אריה לייב שפירא.
לצדו עמד הרב מנשה יוסף גינצבורג, חתנו של הרב הקודם רבי חיים אברהם שפירא, שמינויו לרבנות העיר נדחה בידי ועד הקהילה, אך שימש כמו"צ בסמרגון והיה מיודד עם הרב ליטווין.
בתקופת סמרגון סמך לרבנות עשרות רבנים ששימשו אחר כך ברבנות עיירות באירופה ובארצות הברית, מבחן ההסמכה היה מורכב ומדוקדק, ונמשך שבועיים.
תלמידים נוספים שלו מתקופה זו: הרב אליעזר סילבר ושאול חנא קוק.
הוא נפטר בשבת י"א בסיוון ה'תרס"ג, 6 ביוני 1903 לאחר מחלה ממושכת, בעת ההלוויה הוכרז על ביטול מלאכה כללי בעיר.
הרב חיים יהודה ישראל (תקכ"ח, 1768?
נולד ברודוס בסביבות שנת 1768 למשה ישראל (השני), נצר לשושלת רבנים בהם רבי משה ישראל שהיה אף הוא רבה של רודוס.
אביו נפטר בצעירותו, בן 34 שנה וכבר בשנה שלאחר מכן, נשא חיים יהודה הצעיר את אשתו הראשונה.
שימש בתור שליח ציבור ורב ברודוס והתמנה לרב הראשי של האי כשהרב אברהם הלוי, קודמו בתפקיד, עלה לארץ בשנת 1815. 5 שנים לאחר מכן, עלה הרב ישראל בעצמו לירושלים כשהוא מותיר על כסאו את בנו, מיכאל יעקב ישראל.
אין ידוע מתי נישא לאשתו השנייה, אך זו נפטרה בירושלים, ושם נישא חיים יהודה בשלישית.
הרב חיים יהודה ישראל נפטר בירושלים בח' באדר א' תקפ"ט (11 בפברואר 1829) ונקבר בהר הזיתים.
הרב ישראל הביא לבית הדפוס את ספריו של אביו: ספר השו"ת "משה ידבר" וספר הדרשות "שארית ישראל".
את ספרו שלו עצמו, ספר הדרשות "קול יהודה", הכולל גם שו"ת בענייני אבן העזר, לא זכה להביא לבית הדפוס והוא נדפס בידי בנו, מיכאל יעקב ישראל, בשנת 1832.
הוא שרת בעיקר בתפקידי תחזוקה ומטה, והגיע לדרגת תת-אלוף.
טייטלבוים נולד כבן זקונים לשרה ודוד בהונגריה.
ב-1949 עלה לישראל לבדו, במסגרת עליית הנוער.
ב-1953 התגייס טייטלבוים לצה"ל, כלוחם בחטיבת גבעתי.
בהמשך, סיים קורס קציני חי"ר, וקורס צניחה ולוחמה זעירה.
הוא שירת בצה"ל במשך שלושים שנה, כשברובן שימש בתפקידי תחזוקה ביחידות שריון.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך, היה ראש מחלקת התחזוקה באגף האפסנאות בדרגת אלוף-משנה, וסגן ראש אגף התכנון, בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל טייטלבוים את מנהל האספקה והאחזקה בקופת חולים כללית, והיה סמנכ"ל בחברת ישקר.
בהמשך הקים את המוסד הסיעודי "בית האלה", וכן חברה ברומניה לשירותי רפואת חרום.
טייטלבוים הוביל את הקמת העמותה להנצחת מורשת חיל התחזוקה, ואת בניית אתר ההנצחה לחללי חיל התחזוקה.
הוא שימש יושב ראש העמותה בשנים 1986–1995.
טייטלבוים נפטר בשנת 2000, בגיל 65. הוא היה נשוי לביוכימאית דבורה טייטלבאום, ממפתחי התרופה קופקסון, ואב לשניים.
בנם ובתם יזמו הקמת קרן לזכרם במסגרת מכון ויצמן למדע.
הרב חיים יהודה ארנרייך (עהרענרייך) (1887–1942) היה רב במוראביה, בטרנסילבניה ובסלובקיה, חוקר תלמוד ועורך הירחון "אוצר החיים".
נולד בהובליה שהונגריה, בנו של קלמן קלונימוס ארנרייך.
בני דודיו הם הרב חיים צבי אהרנרייך והרב שלמה זלמן אהרנרייך, בעל "קב חיים".
למד אצל השבט סופר בפרשבורג, אצל הרב משה גרינוולד בעל ערוגות הבושם בחוסט ואצל רבי ישעיהו זילברשטיין בוויצן.
נשא את רבקה רגינה, בתו של רבי יעקב שיק אב"ד נאדאודוואר.
לאחר נישואיו התגורר סמוך לחותנו.
בשנת 1910 פרסם את ספרו הראשון - "תרי"ג מצוות", על מצות כתיבת ספר תורה.
בשנת 1915 התמנה כרב בהולשוב שבמוראביה (כיום בצ'כיה), על מקום גיסו רבי ישראל הלוי יונגרייז.
בשנת 1923 החל לכהן כרב בדבה שבטרנסילבניה.
בשנת 1930 התמנה לרב בהומנה שבסלובקיה (אז בצ'כוסלובקיה).
בשנת 1942 נספה יחד עם בני משפחתו בלובלין.
עסק בחקר התלמוד ובחיבוריהם של הראשונים.
בשנת 1920 פרסם את החיבור "ישראל בין העמים", מסה היסטורית על דרכו של עם ישראל ומצבו הרוחני והחומרי.
באותה שנה החל לפרסם כמה פרקי סדר רב עמרם גאון עם פרשנות משלו.
חקר וההדיר שורה של חיבורים של חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים, ובהם: רב עמרם גאון, רב סעדיה גאון, רש"י, ר' דוד אבודרהם.
בין השנים 1925–1938 ערך הרב ארנרייך את הירחון התורני "אוצר החיים".
בשנת 1928 התעורר פולמוס חריף בין הירחון "אוצר החיים" לירחון "בית ועד לחכמים", שיצא לאור בסאטמר.
הרב ארנרייך תקף את "בית ועד לחכמים" על שהכליל את ספרי האדמו"ר ממונקאטש ברשימת "הטעונים גניזה".
בתגובה פורסם ב"בית ועד לחכמים" מאמר כנגד הרב ארנרייך ובו הותקף על שהוא נוקט יחס מכובד כלפי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב ארנרייך תבע את עורכו של "בית ועד לחכמים", יוסף שמעון פולק, לדין תורה אצל הרב אליעזר דוד גרינוולד, אב"ד סאטמר.
בעקבות זאת שלח בנו של העורך מכתב לרב ארנרייך, ובו הצהיר כי הוא עצמו כותב המאמר ולא אביו העורך.
בעקבות זאת החליט הרב ארנרייך לבטל את תביעתו כנגד העורך, ובמקום זאת תבע את בנו בערכאות.
מצווה תרי"ג - על מצוות כתיבת ספר תורה (1910)
שלוש עשרה מידות לרבי סעדיה גאון (1922)
זמרת הארץ לרבי יעקב בי רב מנטובה (1923)
ספר מנהגים לרבי אברהם קלאוזנר (בן המאה ה-14) (1929)
חכמת שלמה קובץ מאמרים (בעריכתו) (1936)
חיים זמרא טוקצ'ינסקי (י"ח חשוון התשמ"ח, 10 בנובמבר 1987 - ט"ו בתשרי תשע"ט, 24 בספטמבר 2018) היה פסנתרן, מלחין, מנצח ומנהל מוזיקלי חרדי.
טוקצ'ינסקי נולד בחיפה ואת ילדותו העביר בקריית מוצקין.
למד במוסדות של חב"ד בתלמוד תורה, ולאחר מכן, בישיבה קטנה בקריות.
במקביל, למד בקונסרבטוריון קריית מוצקין.
לאחר ישיבה קטנה עשה בחינות בגרות (אקסטרני) והתקבל לאקדמיה למוזיקה בירושלים.
הוא בוגר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים עם התמחות בפסנתר, הלחנה וניצוח.
מוריו היו המלחין ד"ר מיכאל וולפה בקומפוזיציה ופרופ' יצחק כ"ץ ופרופ' אדים מונוסטירסקי ופרופ' איתן גלוברזון בפסנתר.
אצל פרופ' גלוברזון הוא גם עשה תעודת ההוראה בפסנתר.
מגיל 16 החל חיים לעבוד כנגן עצמאי, הוא היה ידוע בכך שלצד קריירה כפסנתרן סולו, ליווה זמרים וחזנים, לימד נגינה בקונסרבטוריון, שימש כמנצח, ליווה כיתות אמן שונות, ערך חידונים מוזיקליים והפיק וניהל את הצד המוזיקלי של מגוון הפקות ומחזות זמר שונים.
זכה בפרס קרן התרבות אמריקה-ישראל (AICM) לשנים 2007–2009.
בקיץ 2008 השתתף בפסטיבל הפסנתר באוקספורד.
בשנת 2010 זכה במקום שני בתחרות הפסנתר ה-11 על שם קרלו טוואסאני, וזכה במקום שני גם בתחרות למוזיקה קאמרית על שם רוז חורון.
הלחין יצירות רבות לזמרים, לכלי נגינה שונים ולצוותים מוזיקליים שונים.
חלק מיצירותיו בוצעו בידי אנסמבלים ישראלים מרכזיים כמו הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
ערך סבב הופעות כסולן באנגליה, צרפת ובנורווגיה.
ניגן ביצירות רבות לצדם של אמנים ידועי שם מרחבי העולם.
הופיע כסולן ומלווה ומנגן מוזיקה קאמרית בקונצרטים ברחבי ישראל.
כנגן פסנתר הוא ליווה והפיק מגוון הפקות בימתיות מקומיות, בין היתר עם Association of Americans and Canadians in Israel (AACI) ועם הילל באוניברסיטה העברית.
מאז סיום לימודיו התגורר בירושלים ובה חי ופעל.
טוקצ'ינסקי נהרג בתאונת פגע וברח שהתרחשה בערב חג הסוכות 2018. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אתה איש טוב צ'ארלי בראון
Soul Doctor (2018) - מחזמר זוכה פרסים מברודוויי אודות חייו של הרב שלמה קרליבך.
קברט (2018) - ההפקה האחרונה שחיים התחיל בחייו ולא הספיק לסיים, מדובר היה על המחזמר האהוב עליו.
את ההפקה הוא יזם והיה אחראי להבאתה ארצה.
רשימה חלקית של יצירותיו של חיים טוקצ'ינסקי
ארבעה שירים ערביים (איטי, במי פריגי, ברה מינור, מהיר מאד)
וריאציות על נושא של מוצרט לפסנתר
לחצוצרה ופסנתר (Ghirlabda) " 12. "גהירלנדה
ארבעה קטעים לחליל ולפסנתר (נדודים, מחסומים, שמחה לחופש) לחליל ולפסנתר
לחליל ופסנתר (Suita Nuova) 15. סוויטה חדשה
סוויטה חדשה לוויולה ופסנתר (עריכה של הסוויטה לחליל)
שפרה לקול ולפסנתר (אידיליה משפחתית, שיר תינוקי, אשם, לא פרח)
"חמור שכולו תכלת" לקול ולפסנתר (נא להכיר, איך הכל התחיל, סביב המדורה, הלילה השחור, ההלך הבודד, ששון
ושמחה, עושה שלום, שיר לחמור.
"מבלי להפריע" לקול ולפסנתר (נתן אלתרמן)
"טוב לא היה" לקול ולפסנתר (נתן אלתרמן)
"אחרי המלחמה" – לקול ופסנתר
"עץ חיים" – לקול ולפסנתר
"השזיף פורח" – לקול ולפסנתר
"שירת חיי" – לקול ולפסנתר
סונט 145 וסונט 145 א' לקול ולפסנתר
ארבעה שירים בלתי גמורים (פגישה, ריחוק, גמילה, נחמד להיפגש)
רצה (מתוך תפילת העמידה) - לקול ולפסנתר
סונטה לשני נגני כלי נקישה
קונצ'רטו לחליל, קלרינט, סקסופון טנור, בסון וכלי קשת
סקיצה מפורטת של יצירה לתזמורת קאמרית
"האדונית והרוכל" (אופרה על פי עגנון, גרסת פסנתר לקראת תזמור)
"טריפטיכון" למקהלה מעורבת (מילים: טוביה ריבנר)
"שיר השירים" לשתי זמרות או למקהלה מעורבת ופסנתר
חוברת הדרכה ללימוד פסנתר לילד דתי/חרדי עם 44 יצירות קטנות לתלמידים ועיבודים של ניגונים ושירים עממיים.
חיים טוקצ'ינסקי ברדיו "מהות החיים"
"כשאנחנו נצא ביחד"- ריאיון עם חיים טוקצ'ינסקי ברדיו 88
חיים טוקצ'ינסקי - מלחין, פסנתרן ומנצח - ריאיון לערוץ ההידברות
ועכשיו השירים - סרט טלוויזיה
חיים יצחק חמיאל (כמיעל) (כ"ד בטבת תרע"ז, 18 בינואר 1917 – כ"ג אייר תשע"א, 27 במאי 2011), היה איש חינוך, סופר, משורר, ד"ר לספרות עברית, חוקר המקרא ותרגומיו.
כיהן כמנכ"ל המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של הסוכנות היהודית במשך 30 שנה.
נולד באוסטרולנקה בפרובינציית מזוביה בפולין.
את השכלתו היסודית, התיכונית והפדגוגית רכש בפולין והוסמך להוראה בוורשה.
ב-1938 ניהל את בית הספר העברי במוטלה ליד פינסק.
עלה ארצה באוניית המעפילים אסימי בשנת 1939.
שימש כמורה בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים, ומעת עלותו לירושלים שימש כמורה בסמינר למדריכים דתיים בבית וגן, בסמינר ליפשיץ למורים, בבית צעירות מזרחי ובמקומות נוספים.
משנת 1945 עבד בסוכנות היהודית.
משנת 1950 כיהן כמנכ"ל המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה עד צאתו לגמלאות ב-1980. בשנת תש"ט קיבל תואר שני מטעם האוניברסיטה העברית, על עבודה בכותר: "מלחמת החרדים במשכילים בשנות הששים והשבעים של המאה הקודמת" שזיכתה אותו גם בפרס קלוזנר לשנת 1950 מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בשנת תשי"ד הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה העברית – "ספר אבני השהם לר' שמואל בן יוסף בן ששון" – ספר שירים של משורר עברי מהמאה הארבע עשרה.
העבודה נעשתה בהדרכת חיים שירמן.
שימש כמרצה לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית ולאחר מכן כמרצה לספרות ולחינוך באוניברסיטת בר-אילן וכמרצה אורח בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנת 1996 קיבל את תואר יקיר ירושלים.
חמיאל יזם את קבלת בוגרי תיכון דתי בחו"ל ללימודים בישיבות גבוהות בישראל.
הקים את מכון גולד למורים מחו"ל בירושלים.
הקים את בית המדרש לתורה [BMT] לתלמידי חו"ל בירושלים.
היה המנוע מאחורי פרופ' נחמה ליבוביץ להוצאה לאור של גליונותיה לפרשת השבוע ואחר כך להוצאה לאור של ספריה 'עיונים בספר בראשית - דברים' בהוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה.
חיים חמיאל נפטר בירושלים ביום כ"ג באייר תשע"א, 27 במאי 2011 ונטמן בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות.
בנו ד"ר אפרים חמיאל חוקר ומחבר ספרים בתחום המחשבה היהודית.
בתו נירה קרמר היא אשת חינוך ואומנות ומטפלת ברפלקסולוגיה.
בנו פרופ' דני חמיאל הוא פסיכולוג, בונה תוכניות קהילתיות בתחום הפסיכולוגיה, חוקר ומרצה.
חמיאל כתב ספרים ומאמרים רבים בנושאי חינוך ומקרא וכן תשעה ספרי שירה.
כן ערך קובצי מאמרים בנושאים של חינוך ותרבות תורניים כמו "מעיינות" - מאסף לענייני חינוך והוראה, 11 כרכים, 1985-1952, "עיונים בחינוך ובהוראה" - ספר זיכרון לחיים צבי אנוך, תשמ"א, ו"נתיבה", כולם בהוצאת המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה.
מאפק אל אפק - שירים, ירושלים, תשי"ב
אביבים – שירי ילדים, תל אביב, תשי"ח
מוקד וניר – שירים, הוצאת ראובן מס, תל אביב, 1960
עד לב שמי - שירים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשמ"ו
בנופי היום – שירים, הוצאת דוכן מחברות לספרות, תל אביב, 1966
צלילי מנחה וחין – שירים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשל"ח
מעט מן האור - שירים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1996
נרות במולדת - שירים, הוצאת דוכן מחברות לספרות, יפו, תשכ"ו
בעודי - שירים, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"א.
סיפורה של ירושלים, ירושלים, תשכ"ח – יצא במספר מהדורות ותורגם לאנגלית וצרפתית ("מוגש לילדי ישראל במלאת שנה לשחרור עיר קדשנו...")
ספר אבני השהם לשמואל ן' ששון - על פי כתבי יד בצירוף מבוא, הערות ובאור, מחברות לספרות, ירושלים, תשכ"ב
על דברי עולה וזבח - להוראת נושא הקרבנות בדברי הנביאים, ירושלים, תשל"ח
מעייני מקרא - פרשנות ומחקרים בשיטה האימאננטית-אינטגראטיבית, ירושלים, תשמ"ג
מקראות כפירושם - עיונים בדרכי פרשנות המקרא, ירושלים, תשמ"ו
פרקי מבוא למקרא א (עם יחיאל צבי מושקוביץ), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987
מעייני מקרא למגילת רות, ירושלים, תשמ"ז
מעייני מקרא לספר יונה, ירושלים, תשמ"ט
מעייני מקרא מקראי קודש - עיון בפרקי מקרא הנקראים בציבור בימי חג ומועד, ירושלים, תשנ"ב
במעגלי חיים - בדרך נחני ה' (אוטוביוגרפיה), ירושלים, תשע"א
לימודים בפרשת השבוע - פשט ודרש בפרשת השבוע - התורה מתפרשת ונדרשת מתוכה, ירושלים תש"ע
מפעלו הספרותי העיקרי היה הוצאת אחד-עשר חלקי המקרא ותרגומיו (בחמישה כרכים) שבחן ופירש את התרגומים הארמיים למקרא.
התרגומים הארץ-ישראליים לתורה (מדרשי הלכה).
התרגומים הארץ ישראליים לתורה (מדרשי אגדה), ספרים - בראשית, שמות, ויקרא.
התרגומים הארץ-ישראליים לתורה (מדרשי אגדה), ספרים - במדבר, דברים / עריכה - אלישע בוכריס.
הגות ומעשה: מבחר נושאים בתרגומים הארמיים לתורה.
מילון ההקבלות: לסדרת המקרא ותרגומיו לחמשת חומשי תורה.
תרגום יונתן בן עוזיאל לנביאים ראשונים תשס"ה 2005.
תרגום יונתן בן עוזיאל לנביאים אחרונים תשס"ה 2005.
התרגום הארמי לספרי אמ"ת : (תהילים, משלי, ואיוב).
התרגום הארמי לכתובים (חמש מגילות ודברי הימים).
רבי חיים טולידאנו (מכונה מהרח"ט; סביב ה'תמ"ז, 1687 - ה'תק"י, 1750), היה פוסק הלכה, אב בית דין ורבה של מקנס במאה השמונה עשרה.
נולד במקנס לרבי משה טולידאנו, בן למשפחת טולידאנו שמקורה בטולדו שבספרד.
למד אצל רבי חביב טולידאנו רבה של מקנס (עד שנת תע"ו).
בשנת תפ"ג, סמוך לפטירת אב בית הדין, דודו מצד אימו הרב משה טולידאנו, התמנה לדיין לצד הדיינים: היעב"ץ, המשבי"ר ורבי משה אדהאן.
לאחר פטירת רבי משה אדהאן בשנת תצ"ז, החל לכהן כאב בית הדין ורבה של מקנס עד לפטירתו.
מתלמידיו נמנים רבי משה טולידאנו בעל 'מלאכת הקודש', ורבי משה טולידאנו בן המהרי"ט.
לאחר פטירתו, החליפו אחיו רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט) כאב בית הדין ורבה של מקנס.
מבניו ידועים רבי יצחק טולידאנו ורבי משה טולידאנו מחכמי מקנס.
עץ הדעת - ביאור על הש"ס
עץ חיים - ביאור על ארבעה טורים
חק ומשפט - יצא לאור על ידי רבי רפאל ברוך טולידנו, פאס, תר"ע
הרב חיים יהודה (יאודה) אליעזר (נפטר ב-5 בספטמבר 1789) היה רב, דיין, מלמד ופוסק באזמיר.
היה צאצאו של הרב ברזילי יעבץ, וחתנו של רבי יעקב אלבעלי.
רבי יהודה למד תורה מפי הגאון רבי יצחק נוניס בילמונטי, מתורתו מצטט רבות בספרו כתלמיד מפי רבו.
מתלמידיו היה הרב יצחק גאטינייו.
גיסו, הרב רפאל אשכנזי, מספר עליו ש"העמיד תלמידים הרבה".
על מסירותו ללימוד התורה מספר החבי"ף:
עוד נזכר אודותיו שהיה שוקד תמיד לחזור על תלמודו וקבע לו חזרה גם בשבת קודש, כי
נפטר בי"ד באלול ה'תקמ"ט ונקבר באזמיר.
הספידו הרב רפאל אשכנזי בספרו מראה הגדול.
בנו הוא רבי יהושע אברהם יהודה, מחבר ספר עבודת משא, בתו של רבי חיים יהודה, נישאה ל "חכם המעולה במוה"ר אברהם המכונה מירקאדו בונמו ז"ל" ונפטרה בשנת התרכ"ג.נכדיו היו רבי חיים יהודה אברהם, בעל ספר אחי וראש, ורבי יהודה בנבנישתי, מחבר ספר תושע יאודה.
שו"ת שמחת יאודה (שאלוניקי תקס"ה) - 128 סימנים בפלפול וחריפות וכן דרשות בנושאים שונים כמו הספד, חתונה, לצדקה ועוד.
בספר הסכמה משותפת מאת רבני אזמיר, הרב רפאל יוסף חזן, והרב יצחק מאיו.
הרב חיים יהודה אברהם או רחמים חיים יהודה אברהם או בכור אליעזר (נפטר ב-13 בדצמבר 1848, י"ח בכסלו ה'תר"ט) היה אב בית דין, דרשן דיין ופוסק שחי ופעל באזמיר.
ספרו, שו"ת אחי וראש, מצוטט רבות בדברי האחרונים.
נולד באזמיר לרבי יהושע אברהם יהודה, מחבר "ספר עבודת משא".
למד בישיבת בית יעקב רבי, יחד עם רבי חיים פאלאג'י, שהעיד על כך שהיו חברים קרובים: במשך כ-17 שנה.
בישיבה למד שבעה ימים בשבוע, אליבא דהלכתא "ולרבות הלילות".
למשך כשנתיים כיהן כראש הישיבה.
היה סגפן, והתענה תעניות רבות, וביניהם לימודי ל"ו שעות.
כיהן כדיין בעיר, וכתב כמה ספרים, שהיו כולם למאכולת אש, ואחיו, רבי ישראל בנימין, הוציא לאור את כתביו מהמעט שנותר מהם ברשותו.
היה דרשן ותיק, ורבים מדרושים שנשא נדפסו בסוף ספרו "אחי וראש".
ספרו נחשב בתשובות האחרונים, והם מביאים אותו רבות בספריהם, וביניהם:ר' אליהו ילוז ממרוקו בספר יש מאין, רבי דוד פיפאנו, רבי דוד ועקנין מטבריה בספר חיים ביד להרב חיים פאלאג'י, רבי עובדיה הדאיה והרב עובדיה יוסף, שמביאו עשרות פעמים בחיבוריו
נפטר באזמיר בי"ח בכסלו ה'תר"ט ונקבר בה.
בנו היה הגביר רבי נסים יהושע אליעזר, שנדב את הכסף להוצאת ספרו של אביו, ובתו הייתה רבקה, שהתאלמנה מרבי יוסף אמאדו, בנו של רבי יעקב אמאדו שנפטרה בז' באייר התרס"ד.
ספר אחי וראש (שאלוניקי תרי"א) - בנושאים יורה דעה, אבן העזר וחשן משפט על סדר הטור, ובסופו דרושים, ביניהם גם לשבת תשובה, לשבת זכור, לנישואין, להספד ולשבת הלבשה.
את הספר הביא לדפוס אחיו, רבי רפאל ישראל בנימין אברהם, ומשום כך הוא נקרא בשם זה.
טעם נוסף לקריאת הספר "חיים וראש", הוא שבראשי תיבות (הפוכים), המילה הראשונה היא - יהודה חיים אברהם.
לספר הסכמות מרבי יהושע אברהם קריספין ומהרב הכולל, רבי חיים פאלאג'י.
מרבית מעבודותיו מעטרות את העיר אופקים, בהן שלט פיסול אמנותי בכניסת לעיר (2005).
עבד כמורה לאומנות בבתי הספר ובשכונות באופקים.
בהמשך ייסד את המרכז לאומנות באופקים אותו ניהל על למותו.
בוגר המכללה לאמנות חזותית באר שבע, למד קרמיקה, פיסול וציור בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בין היתר בנה תפאורות ועיצב בובות ענק.
טדגי הציג ב-30 תערוכות יחיד ברחבי הארץ והשתתף ב-40 תערוכות קבוצתיות ובשתי תערוכות בינלאומיות.
חלק מיצירותיו נמצאות בכיכרות הפזורות ברחבי העיר.
יצירות האומנות שלו בנויות על עבודת ידיים כאשר הוא שאב את הרעיונות ואופי הפיסול מהשפעות מרוקאיות ומזרחיות.
טדגי התחתן עם אליס ולהם 6 ילדים.
ביתם ברחוב ירמיהו 53, אופקים, הפך למיני מוזיאון פסלים, שאותו הרחיבה והעצימה רעייתו, לאחר מותו.
השתתפה בפסל סביבתי באופקים בשם "רואים עולם"
ביוני 2010 לאחר מותו נערכה פעילות חברתית, "מחפשים את המטמון", בעקבות פסליו של האמן חיים טדגי.
1997 - חומר אחר, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב
זכה במדליה מעת האגודה לאומנות ועיצוב באנגליה.
כיכר "מעגל החיים" בעיר, קרויה על שמו ובה פסל שיצר.
הגבירה - ביחד עם הפסל קלאוס שולצה מגרמניה.
ליד בית העירייה, כיכר בגין 2, באר שבע (1995)
פסל הציפור - בכניסה לפארק אופקים.
מצוואר הציפור יורדות לקרקע שתי מגלשות.
אשה בלבן - דרך הפסלים בחצרים
פסל בגן הפסלים בחצר הבית הלבן בניר עוז (2000)
כפות ידיים מושטות לשמים - אנדרטה לציון 60 שנים לניצחון ארצות הקואליציה על גרמניה הנאצית (2005)
כיכר ספרא המכונה גם כיכר אלוורה (2002)
כיכר ידידות אופקים – מטרו-ווסט, על המדרכות שסביב הכיכר מוצבים ספסלי ישיבה המעוצבים בסגנון דומה לזה של הפסל שבמרכז הכיכר.
כיכר היונים המכונה גם כיכר השלום (1998)
הרב חיים טולידאנו (מכונה: מהרח"ט דמן סאלי; סביב ה'ת"ס, 1700 – י"א בשבט ה'תקמ"ג, 1783) היה פוסק הלכה, מחכמי מקנס, ואב בית הדין ורבה של סאלי שבמרוקו במאה השמונה עשרה.
נולד לאביו רבי יהודה למשפחת חכמים ודיינים שפעלה במקנס.
למד בישיבת רבי משה בירדוגו (המשבי"ר).
שימש כסופר השטרות והכתובות בעיר.
נשא את שמחה בת אחיו רבי יוסף.
באלול תפ"ז התאלמן, והתחתן שנית עם קלארה בת אחיו רבי אליעזר.
בהמשך, סביב שנת תק"ט כיהן כדיין רביעי בבית הדין של רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט), רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט), ורבי מרדכי בירדוגו (המרבי"ץ).
סביב שנת תק"י עקר לסאלי ושם התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר.
חבירו לדיינות היה רבי חיים ביבאס.
מתלמידיו נמנה אחיינו רבי משה טולידאנו אב בית הדין של מקנס.
התכתב עם דייני פאס: רבי שאול אבן דנאן, רבי אפרים מונסונייגו ורבי אליהו הצרפתי.
מסופר עליו, שדקדק במצוות הכנסת אורחים.
נפטר בסאלי בי"א שבט ה'תקמ"ג.
על פטירתו קינן המשורר רבי דוד חסין.
בנו רבי יוסף טולידאנו ירש את תפקידו כאב בית הדין של סאלי.
שו"ת מהרח"ט דמן סאלי - שאלות ותשובות בכתב יד.
קינות והספדים - בכתב יד.
רשימת הנפטרים - רשימת תאריכי הפטירה של חכמי המערב משנת תע"א עד שנת תקמ"ב.
נדפסו בספר 'תקנות חכמי מכנאס' ובספר 'מן הגנזים' חלק יז.
חיים טייב (נולד ב-1960) הוא יזם, איש עסקים ופילנתרופ ישראלי, מייסד ונשיא קבוצת מיטרלי וקרן מנומדין.
הוא נודע בפעילותו הענפה לפיתוח תשתיות ומיזמים חברתיים באפריקה, ובקידום יוזמות חברתיות בישראל.
בשנת 2025 השיא משואה בטקס יום העצמאות ה-77 של מדינת ישראל.
חיים טייב נולד בירושלים וגדל במושב עולש שבעמק חפר.
לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לעסקי החקלאות של משפחתו.
בשנות ה-80 עבר לפורטוגל במסגרת עבודה בתחום החקלאות, ובשנות ה-90 החל לפעול באנגולה, שם יזם מיזמים חקלאיים שהתבססו על מודלים ישראליים של קיבוצים ומושבים.
הצלחת המיזמים הובילה להרחבת פעילותו למדינות נוספות באפריקה, ביניהן סנגל, חוף השנהב ומוזמביק.
בשנת 2010 ייסד טייב את קבוצת מיטרלי, תאגיד בינלאומי המתמחה בפיתוח תשתיות בתחומי החינוך, הבריאות, המים, האנרגיה, הדיור והחקלאות במדינות מתפתחות באפריקה.
הקבוצה מפעילה מעל 80 מיזמים באפריקה ומעסיקה אלפי עובדים.
בין הפרויקטים הבולטים: הקמת כ-40,000 יחידות דיור בר-השגה, פיתוח רשתות מים וחשמל באזורים כפריים, והקמת מוסדות חינוך ובריאות.
בשנת 2019 הקים טייב את קרן מנומדין, המתמקדת ביצירת אימפקט חברתי, סביבתי וכלכלי באמצעות פילנתרופיה אסטרטגית, השקעות אימפקט ושיתופי פעולה בין-מגזריים.
הקרן פועלת בישראל ובאפריקה, ומשקיעה בחברות סטארט-אפ בתחומי החקלאות, הבריאות, האנרגיה והחינוך.
בישראל, הקרן יזמה את הקמת מרכז מנומדין למשפט יהודי ודמוקרטי באוניברסיטת בר-אילן, הפועל לחיזוק הזהות היהודית והדמוקרטית של המדינה.
טייב מעורב בפעילות פילנתרופית נרחבת.
בשנת 2006 ייסד את הקרן לתרבות ואומנות באנגולה, הפועלת לשיקום ושימור המורשת התרבותית של המדינה, ומפעילה מרכזים קהילתיים, תוכניות חינוכיות והכשרות מקצועיות לנשים.
בנוסף, הוא מכהן כנשיא עמותת "הצל לבו של ילד אפריקה", המביאה לישראל ילדים מאפריקה הזקוקים לניתוחי לב מצילי חיים.
טייב ייסד את מכון ישראל-אפריקה, הפועל לחיזוק הקשרים המדיניים, הכלכליים והטכנולוגיים בין ישראל למדינות אפריקה.
המכון מקדם שיתופי פעולה בתחומי האנרגיה, החקלאות, הבריאות והחינוך, ומתבסס על מודלים ישראליים שהותאמו לצרכים המקומיים באפריקה.
בשנת 2021 הוענק לטייב תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, כהוקרה על פעילותו הפילנתרופית רבת השנים למען קהילות במדינות מתפתחות באפריקה ועל תרומתו לחיזוק חוסנה הלאומי של מדינת ישראל.
ביוני 2024 קיבל תעודת הוקרה מיוחדת מנשיא המדינה יצחק הרצוג על פעילותו לשיקום ובניית חוסן לאומי ומקומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
באפריל 2025 השיא משואה בטקס יום העצמאות ה-77 של מדינת ישראל, כהוקרה על תרומתו לקידום החוסן הלאומי והערבות ההדדית באמצעות תוכניות רחבות היקף.
טייב נשוי לאיריס היימן-טייב, אב לשישה ילדים וסב לנכדים.
הוא מתגורר בישראל ומחלק את זמנו בין פעילותו העסקית והפילנתרופית באפריקה לבין יוזמות חברתיות בישראל.
ד"ר חַיִּים יָאִיר טוֹיבֶּנְהוֹיז או טובנהויז (1 בינואר 1888, צפת – 16 במרץ 1928 בלפסט) היה גאולוג, מחלוצי הגאולוגיה והפלאונטולוגיה בארץ ישראל, ופדגוג עברי.
נולד בצפת לבת שבע גולדנבוים ומאיר טובנהויז.
בגיל 18 מונה למורה לעברית, תנ"ך והיסטוריה בבית הספר כי"ח בצפת, ולאחר מכן גם בחיפה ובטבריה.
נישא לבתיה בקמן, מנהלת בית הספר לבנות שאביו ייסד בצפת.
נסע ללמוד משפטים ותורת המזרח באיסטנבול, אך לאחר שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עזבו הזוג לברסלאו שבגרמניה, שם למד טויבנהויז פדגוגיה ופילוסופיה, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
לאחר מכן התמקד בלימודי גאולוגיה, מינרולוגיה ופליאונטולוגיה, ועל מחקרו "האמוניטים של תצורת הקרטיקון בארץ-ישראל ובסוריה" הוסמך בשנית מהאוניברסיטה כדוקטור בגאולוגיה.
חקר, בין היתר, את אוצרות ים המלח, מינרלים בארץ ישראל, ואת חמי טבריה.
לאחר לימודיו עבד כחוקר מדעי במכון הגאולוגי של אוניברסיטת ברסלאו, וכמרצה במוסד.
בזמן שהותו בעיר, פיתח את התרבות העברית והשתדל בהפצתה בין הנוער היהודי בעיר.
בגמר המלחמה, נסע ללונדון וכיהן כמנהל בית ספר עברי בעיר, ולאחר מספר שנים עבר לשמש כמנהל בית הספר העברי בבלפסט שבאירלנד.
בבלפסט יסד מספר מוסדות עבריים: תנועת צופים עברית ואגודת סטונדטים עברית, כמו גם ספרייה עברית גדולה וארגון אגודת הציונים הצעירים, בו נבחר לנשיא הכבוד.
מתוך רצון לשוב לפלסטינה, התפטר ממשרתו, אך בה בעת חלה, ונפטר לאחר מספר חודשי מחלה ב-16 במרץ 1928. לטויבנהויז ובקמן היה בן אחד: נעים אבנר (נורמן).
חיים טויבר נולד ב-14 ביוני 1901 בעיר מוהילוב-פודילסקי שבמערב אוקראינה, על גבול מולדובה.
הוא התחנך ב"חדר" ולאחר מכן למד בבית ספר למסחר.
בגיל תשע, ערך את הופעת הבכורה שלו בהפקה משפחתית של המחזה "דוקטור אלמסדו" מאת אברהם גולדפאדן.
באביב 1917 השתתף בהקמת החברה "די יידישע בינע" (בעברית: "הבמה היהודית") תחת ניהולו של ברוך מוזביץ'.
באותה שנה גילם את תפקידו של שמיי במחזה "דער יידישער קעניג ליר" ("המלך ליר היהודי") מאת יעקב גורדין.
בניהולו, שחקני הלהקה העלו מחזות בכפרים ובעיירות במחוזות פודוליה וקייב וכך צברו ניסיון בימתי.
האיכרים שצפו בהצגות, שילמו פעמים רבות במזון במקום בכסף.
בשנת 1919 הצטרף טויבר ללהקה מקצועית בראשות לב מאיירסון וגרישה אפשטיין.
כדי להימלט מפוגרומים, הלהקה עברה לרומניה.
שם, יחד עם פליטים נוספים מאזורים שונים באימפריה הרוסית, הקים קולקטיב של שחקנים שיצרו תיאטרון חדש.
בקיץ 1921 קיבל הצגה זמנית בתיאטרון יגניצה בבוקרשט, בבימויו של איציקל גולדברברג.
משנת 1922 הופיע בבוקרשט ובערים רומניות נוספות.
במהלך שהותו בבסרביה, טויבר יצר את המחזות הראשונים שלו, בעלי מערכה אחת, "Bloody Hanukkah" ו"Thorny Path" ואף כיכב בהם.
במקביל, כתב יצירה דרמטית בת שלוש מערכות בשם "גלוט", וכן עסק בתרגום מחזות רוסיים ליידיש.
עבודתו האחרונה ברומניה הייתה בהפקת המחזה "שלוש מתנות" מאת י.
בשנת 1925 עבר טויבר למונטריאול, קנדה, שם הצטרף ללהקת התיאטרון הנודד של איזידור הולנדר, שהעלה הצגות בעיירות קטנות ברחבי אמריקה.
בשנים 1928–1929 הוא עבד בתיאטרון הקזינו בפילדלפיה, שם העלה את מחזותיו "הרב הגליציאני" ו"טבעת הזהב".
המחזה "טבעת הזהב" הועלה גם בשנת 1930 בתיאטרון הלאומי של ניו יורק על ידי מיקל מיכאלסקו, למוזיקה מאת אלכסנדר אולשנצקי.
בשנים 1930-1929 הוא שיחק בתיאטרון ליברטי בברוקלין, ולאחר מכן, הצטרף מחדש ללהקת הולנדר בטורונטו.
בשנת 1931 הצטרף טויבר לאיגוד השחקנים העבריים (HAU).
בשנים 1933-1931 הוא הופיע בלהקות תיאטרון שונות בדטרויט, פילדלפיה ובוסטון.
בשנת 1934, בשיתוף עם ויליאם סיגל, כתב טויבר את התסריט למחזמר "Happy Family", שהועלה לראשונה בתיאטרון הציבורי בניו יורק.
המוזיקה במחזמר הולחנה על ידי שלום סקונדה.
איך האב דיך צו פיל ליב
עונת 1933–1934 הייתה מוצלחת עבור חיים טויבר.
הבכורה של האופרטה "דער קאטערינצ'יק" מאת אלכסנדר אולשנצקי התקיימה על בימת תיאטרון השדרה השנייה בניו יורק.
התפקידים הראשיים במחזה שוחקו על ידי יוליוס נתנסון, אני טומשבסקי (אחותו של בוריס טומשבסקי) ולובה קדיסון.
קדיסון היתה המבצעת הראשונה של השיר שכתב טויבר, "איך האב דיך צו פיל ליב" (בעברית: "אני אוהבת אותך יותר מדי").
הופעתה זכתה לשבחים על "טעם ואיפוק, שברור שחסרים בהפקות אחרות של התיאטרון בשדרה השנייה".בשנים שלאחר מכן, השיר זכה לפופולריות רבה בקרב אמנים יהודים וזכה להכרה מחוץ לקהילה היהודית.
החל מ-1939 החל טויבר לעסוק בקולנוע.
הוא הופיע בסרטים "Kol Nidre" ו-"Big Shot".
בשנת 1940 כתב תסריטים ושירים לקומדיות מוזיקליות שהולחנו על ידי שלום סקונדה: "My House", "The Jewish Melody" ,"Motel The Operator".
בסרט "מאטל דעאר אפערייטאר", טויבר שיחק בתפקיד הראשי.
כל הסרטים בוימו על ידי ג'וזף סיידן.
טויבר גילם את תפקידו האחרון בשנת 1941 בסרט "מזל טוב, אידען" (בעברית: מזל טוב, יהודים") שגם הוא בויים על ידי סיידן.
חיים טויבר נפטר בשנת 1972 בגיל 70.
הרב חיים יוסף דוד אֲזוּלַאי (בראשי תיבות: חִידָ"א; ה'תפ"ד, 1724 – י"א באדר ה'תקס"ו, 1 במרץ 1806) היה פוסק הלכה, דיין, שד"ר ומקובל מגדולי האחרונים.
חיבר עשרות ספרים בתחומים תורניים מגוונים, וכן חיבור ביבליוגרפי וחיבור אוטוביוגרפי.
נולד בירושלים לרבי רפאל יצחק זרחיה אזולאי, אשר היה נינו של המקובל רבי אברהם אזולאי שעלה מהעיר פאס, מרוקו, והתיישב בחברון.
אמו, שרה, הייתה ממוצא אשכנזי, בתו של המקובל יוסף ביאלר, שעלה לירושלים בעליית רבי יהודה החסיד.
למד בישיבת "יפאר ענוים" אצל רבי יונה נבון (מחבר "נחפה בכסף") שהיה רבו המובהק.
רבו זה הרגילו לכתוב תשובות בהלכה והיה מעבד עמו את כתביו.
בישיבת כנסת ישראל אצל רבי חיים בן עטר מחבר הספר אור החיים, בישיבת "בית יעקב" אצל רבי יצחק הכהן רפפורט, ובישיבת המקובלים בית אל יחד עם רבי יום טוב אלגאזי למדו בחבורתו של רבי שלום שרעבי (הרש"ש).
אשתו הראשונה הייתה רחל בת הרב נסים ברכה מחכמי ירושלים.
ממנה נולדו לו שני בנים (שאף הם היו שד"רים) ושלוש בנות:
הרב רפאל ישעיה – אב בית-דין באנקונה שבאיטליה
הרב אברהם – מגדולי חכמי ירושלים
שרה – נישאה לתושב ליבורנו
שמחה – אשת הרב אברהם פארדו, בנו של הרב דוד פארדו
בעת היותו בתוניס בשליחות הקהילה היהודית בחברון קיבל את ההודעה שנפטרה אשתו בחברון שבעה חודשים קודם לכן.
הוא הסתיר זאת מאנשי המקום כדי שלא ידחקו בו ויציעו לו אישה מקהילתם.
הוא מתאר שהוא התאבל רבות לבד, אך לדבריו כאב האובדן יחד עם הצורך להתאבל לבד ולהסתיר את הבשורה הקשה גרמו לו לחלות במרה שחורה המתבטאת בעצבות חוזרת ונשנית שתקפה אותו לאורך שנים רבות.
בכמה מקרים הוא מתאר שסירב להצטרף לסעודות עם מארחיו והעדיף להישאר לבדו, ואף נרדם והפסיד תפילות ערבית ושחרית בשל כך.
עם העצבות ניסה להתמודד בעזרת טיולים.
לאחר שעבר לגור בליבורנו בסוף שנת תקל"ח נשא לאישה את מרת רחל בת הרב משה הלוי מפיזה.
את מסעותיו הארוכים תיעד החיד"א ביומן מסע שכתב לעצמו בשם "מעגל טוב".
בד' בשבט ה'תקי"ג (20 בינואר 1752) יצא אל מסעו הראשון לטובת הקהילה בחברון, שנמשך שש שנים, וחזר לירושלים ביום ד' ניסן ה'תקי"ח (12 באפריל 1758).
בשנת ה'תקכ"א (1761) הוצעה לחיד"א משרת ה'חכם' בקהילה הספרדית והפורטוגזית באמסטרדם, החשובה והעשירה מבין הקהילות הספרדיות בעולם, אך הוא סירב להצעה ונשאר כמה שנים בירושלים וכיהן בה כדיין.
בין שתי השליחויות מטעם קהילת חברון יצא החיד"א לקושטא כשליח יהודי ירושלים, כדי לנסות ולשכנע את השלטונות העות'מאניים לבטל מינוי לא ראוי של מנהיג לקהילה, אך נכשל במשימתו.
בשבט ה'תקכ"ד (ינואר 1764) עבר למצרים והיה רב ואב בית הדין בנא אמון היא אלכסנדריה במשך חמש שנים עד ה' באדר ב' ה'תקכ"ט (14 במרץ 1769).
בכ"ד בסיוון (29 ביוני) בעקבות אירועים פוליטיים במצרים, חזר לארץ והתיישב בחברון.
בערב ר"ח חשוון ה'תקל"ג (26 באוקטובר 1772) יצא למסעו האחרון לטובת הקהילה היהודית בחברון ממנו לא שב.
בכ"ח אלול ה'תקל"ח (20 בספטמבר 1778) הוא סיים את שליחותו בליבורנו ולבקשתה של הקהילה היהודית המקומית השתקע בעיר עד פטירתו.
הוא הסכים למשרה זו בתנאי שיוכל להקדיש מזמנו לכתיבת חיבוריו והדפסתם, ואכן שם פורסמו מרביתם ושם גם נפטר ונקבר.
בכל התקופה שבה היה החיד"א קבור בעירם, זכרו יהודי ליבורנו את פעלו: הכיסא שעליו ישב החיד"א בישיבת פירירא הוצג בבֵּית הנְכוֹת (מוזיאון) של הקהילה, ובערבי ימים נוראים הלכו להשתטח על קברו.
במסעותיו כשליח (שד"ר) הקהילה היהודית הקטנה בארץ ישראל, סייר רבות באירופה והותיר רושם בקהילות יהודיות שביקר בהן.
מסעותיו הביאוהו לרחבי אירופה, ובכל מקום אליו הגיע הוא בחן את אוספי הספרים שמצא, בספריות ובארכיונים, רבים מהם בכתבי יד שלא הודפסו, מהם גם העתיק בספריו.
בשנת ה'תשט"ז, כאשר מלאו מאה וחמישים שנה לפטירת החיד"א, יזם הרב יצחק נסים, הרב הראשי לישראל, שחיבה מיוחדת הייתה לו לחיד"א, לפועלו ולכתביו, את העלאת עצמותיו מאיטליה לארץ ישראל, יחד עם בנו פרופ' מאיר בניהו, וידידו איש ליבורנו ד"ר שלמה אומברטו נכון.
בשנת ה'תשי"ט הקימו הרב נסים וד"ר נכון את אגודת נאמני 'יד החיד"א'.
זו השיגה אישור מקהילת ליבורנו, ומרבה של ליבורנו הרב אליהו טואף, להעברת עצמות החיד"א לישראל, דאגה למקום הקבורה בהר המנוחות, לטקס ההלוויה, להעלאת דמותו של החיד"א בבתי הספר ולהקמת 'יד החיד"א' – מבנה על קברו של החיד"א כדי לאפשר עלייה המונית לקברו.
בשנת ה'תש"ך (1960) הועלו עצמותיו לירושלים עיר הולדתו, ושם הוא נקבר בכ' באייר.
מכיוון שהר הזיתים, מקום קבורתם של חבריו ורבותיו של החיד"א, היה נתון באותה העת בשליטת הירדנים, נקבר החיד"א בהר המנוחות.
הרב נסים מינה את הרב מרדכי אליהו לעסוק בקבורתו.
הרב אליהו סיפר כי לא ידע כיצד לסדר בארון את העצמות, ולכן "ביקש" זאת מהן, והסתדרו בעצמן.
לימים, נקבר הרב אליהו בעצמו בסמוך לקבר החיד"א, ואוהל משותף הוקם מעל ציוני קבריהם.
על שמו של החיד"א נקראו מספר רחובות בישראל.
ברשימה מעודכנת של ספרי החיד"א משנת תש"ע נמנו 122 חיבורים.
כחמישים מהם הוא הדפיס בחייו.
השתמרו כמה מחיבוריו בכתב-יד, וחלקם יצא-לאור בדפוס במשך הזמן.
הרב אזולאי עסק בתחום נושאים נרחב: הלכה, מדרש, קבלה, תנ"ך, היסטוריה וביבליוגרפיה.
עבודתו ההיסטורית-ביבליוגרפית העיקרית, "שם הגדולים", נקראה על שם פסוק מספר דברי הימים .
ספר תיאור מסעותיו קרוי "מעגל טוב".
רשימה ביבליוגרפית של כל ספרי החיד"א התפרסמה בספר רשימת יוא"ל.
מכון העוסק בהוצאת כתבי החיד"א לאור קיים בירושלים.
לרב חיים יוסף דוד אזולאי מיוחס ביטוי כל עכבה לטובה
שאלות ותשובות מרבנא חיים יוסף דוד אזולאי
מחזיק ברכה חלק א' – על חלק אורח חיים שבשולחן ערוך ובמיוחד בענייני תפלה על פי מנהגי המקובלים מחזיק ברכה חלק ב' – על חלק יורה דעה שבשולחן ערוך;
שיורי ברכה – תוספות למחזיק ברכה ועוד
ברכי יוסף – פירוש לשולחן ערוך מלוקט מראשונים ואחרונים שכתבי היד שלהם לא הובאו לדפוס עד אז.
לדוד אמת – על הלכות ספר תורה
מראית העין – חידושים וביאורים על הש"ס
יעיר אזן – על כללי הש"ס
זיכרון משה – שלושה חלקים ( א', ב', ג') על גמרא ופוסקים, יצא לאור על ידי נכדו הרב משה אזולאי
אחורי תרעא – על מסכת הוריות
שער יוסף – פירוש על מסכת הוריות עם פירושי גדולי הראשונים מכתבי יד
העלם דבר – מאה ארבעים ושתים קושיות על גדולי עולם
זרע אנשים – פסקים וחידושים ממחברים אחרים
כסא דוד – תוכחות מוסר
חדרי בטן – דרושי מוסר על סדר הפרשיות, בירושלים תש"ן
לב דוד – פרקי מוסר.
חמשת הפרקים הראשונים הם קונטרס בענייני תשובה שהעתיק מכתב יד של ר' חיים ויטאל.
דברים אחדים – דרושים לשלשה רגלים
פתח עיניים – על אגדות התלמוד, נספח בחלק מהמהדורות הישנות של עין יעקב
פתח עיניים – על המשניות
כיסא רחמים – על מסכתות קטנות
בתי הנפש – על הגדה של פסח
גאולת עולם – על הגדה של פסח
שמחת הרגל – על הגדה של פסח
פה אחד – על הגדה של פסח
שפה אחת – על הגדה של פסח
זרוע ימין – על מסכת אבות
חסדי אבות – על מסכת אבות
ככר לאדן – על אבות דרבי נתן
בית מנוחה – סדר לימוד ליארצייט
למודי ה' – לימודים לשלושה רגלים
כרם חמ"ר – תפילה לחינוך, מילה, רפואה
מדבר קדמות (חלק א') – מבנה אנציקלופדי של ערכים לפי א"ב.
דבש לפי – חלק ב'
המכיל את "שבעת כוכבי הלכת":
סנסן ליאיר – תיאור "סדר אשר נעשה באחת הערים לעורר הרחמים";
אהל יוסף – פירוש על תהלים
חומת אנ"ך – (יצא לאור: פיסא, תקס"ג–תקס"ד) פירוש על אוריתא נביאי כתובי (תנ"ך)
לחם מן השמים – פירושים על התורה
ראש דוד – פירושים על התורה
נחל אשכול – על חמש מגילות
נחל קדומים – פירוש על התורה.
פני דוד – פירושים מגדולי ישראל על הפרשות.
צוארי שלל – פירוש על ההפטרות
ועד לחכמים – שיריי שם הגדולים
זעיר שם – תוספות ל"שם הגדולים", נדפסו בתוך ספר ככר לאדן.
כולל גם פירוש על מדרש רבה
מעגל טוב – יומן מסע בשלשה חלקים, חלק ראשון על מסעו הראשון כשליח קהילת חברון למצרים, איטליה, גרמניה, צרפת, הולנד ואנגליה.
חלק שלישי עוסק בחידושי תורה אותם הוא אסף תוך כדי מסעותיו.
בספר זה כולל החיד"א רשומות של כספים אותם אסף למען עניי חברון וארץ ישראל ומתעד בהם ממבטו את חיי הקהילות והתנהלותם במאה ה-18. במקומות רבים בספר זה מספר החיד"א על ביקורים באתרים בעלי חשיבות היסטורית וממלכתית כארמונות ורסאי, הספרייה הלאומית של פריז, גן החיות הלאומי באמסטרדם ועוד.
כמו כן מתאר החיד"א בספרו מפגשים עם אישים רמי מעלה כמלך צרפת ונכבדים המקורבים אליו, פרנסי קהילות מפורסמות, כמו קאיד תוניס ר' ישועה בסיס, בביתו שהה כשד"ר; רבנים חשובים, בהם רבי יהושע פאלק מחבר "פני יהושע" על ש"ס, ועוד.
בדורנו יצאו לאור כמה ספרי ליקוט ערוכים מכתביו על נושאים שונים, לדוגמה, "סידור החיד"א" – החיד"א לא ערך סידור אבל מחברים הדפיסו סידור בנוסחאות שונות עם פירושים, הערות, פסקי הלכה, וכו' מלוקטים מספריו.
סידור החיד"א – ליקוט מספרי החיד"א הלכות ופירושים על התפילה.
פסקי סידור החיד"א ריח ניחוח – 4 כרכים.
פרדס החיד"א – ליקוטים מתורת החיד"א על שבת ומועד.
תורת החיד"א – פירושים, רמזים ודרשות על פרשת השבוע מלוקטים מספרי החיד"א 5 כרכים.
אגרות והסכמות רבינו חיד"א – עם תולדות חייו, רשימת ספריו, מכון רבינו חיד"א בני ברק, תשס"ו.
חומש החיד"א – 10 כרכים, חמישה חומשי תורה עם תרגום אונקלוס, פירוש רש"י ופירושי החיד"א מלוקטים מתוך ספריו ומתוך כתבי יד שטרם הודפסו.
פניני החיד"א – 2 כרכים, אוסף פנינים, משלים ודרשות על פרשות השבוע.
מוסרי החיד"א - 3 כרכים, מלוקט מספרי החיד"א לפי נושא לכל כרך: מוסר ומידות, מעגל החיים, עבודת האדם
חיים יוסף צדוק (וילקנפלד) (2 באוקטובר 1913 - 15 באוגוסט 2002) היה משפטן, חבר הכנסת, שר המשפטים בממשלת רבין הראשונה (1974–1977), וכן שר המסחר והתעשייה ושר הפיתוח.
צדוק נולד ברווה רוסקה שבפולין, הנמצאת בחבל גליציה ההיסטורי.
למד בגימנסיה פולנית ברווה-רוסקה, ובאוניברסיטת ורשה למד פילוסופיה ומדעי היהדות.
היה חבר תנועת גורדוניה בפולין ופעל במפלגה התאחדות פועלי ציון.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, הצטרף לארגון ההגנה ושרת כנוטר במשטרת היישובים העבריים.
בשנת 1941 נישא לאסתר לבית ברגר ונולדו להם שתי בנות.
למד בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין.
עבד במחלקת החקיקה של משרד המשפטים בראשית ימי המדינה כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה (1952-1949).
בשנת 1958 ייסד צדוק את משרד עורכי הדין חיים צדוק ושות', אשר נחשב אחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים והמשפיעים ביותר במדינה.
על אף שנחשב לאדם עשיר, טען כי הוא נשאר סוציאליסט ציוני.
ב-1959 נבחר צדוק לכנסת השלישית (לקראת סוף כהונתה) והמשיך לכהן כחבר הכנסת במשך 19 שנים מטעם סיעת העבודה על גלגוליה השונים (מפא"י, המערך, והעבודה).
היה יושב ראש ועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון.
שימש במשך שנה וחצי שר המסחר והתעשייה בממשלה ה-13 בשנים 1965–1966. בנובמבר 1966 התפטר צדוק מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם שר האוצר.
בחלק מתקופה זו כיהן במקביל כשר הפיתוח.
בשנים 1977-1974 שימש צדוק שר המשפטים, תקופה קצרה תחת ראש הממשלה גולדה מאיר ורובה תחת יצחק רבין.
עם פרישתה של גולדה מאיר הוצע לו להיות ראש ממשלה אך הוא סרב.