tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השאלה השנייה קשה יותר, וניתן לנסחה כשאלה על המנגנונים השומרים על איתותי אזהרה אמיתיים.
אם האיתותים לא היו אמיתיים, הם לא היו יציבים מבחינה אבולוציונית.
אם העלות של השימוש ברעלנים למטרת הגנה משפיעה לרעה על כושרם של חברים במין מסוים, אזי חברים במין המרמים יהיו בכושר טוב יותר מפרטים המוגנים על ידי רעלן יקר שהאיתות שלהם אמיתי.
מגוון של השערות הועלו על מנת להסביר איתות אמיתי במינים בעלי צבעי אזהרה.
ראשית, רעלנים לא חייבים להיות יקרים.
ישנן הוכחות שבמקרים מסוימים אין לרעלן עלות כלל, והתרכובות הרעילות יכולות להיות מועילות למטרות שאינן קשורות להגנה.
אם כך, החקיין העצמי הוא פשוט ביש מזל שלא צבר מספיק רעלנים מהסביבה.
השערה שנייה לאיתות אמיתי היא יתרונות תלויות תדירות לחקיינות עצמית.
אם טורפים עוברים מצמחים רעילים המשמשים מזון לזחלים לצמחים שאינם רעילים, כתלות בשפע הזחלים בכל סוג, אזי החקיינות העצמית של זחלים רעילים על ידי זחלים שאינם רעילים תישמר בפולימורפיזם מאוזן.
השערה שלישית היא שקרוב לוודאי שחקיינים עצמיים ימותו או יפצעו כתוצאה מהתקפת טורף.
אם הטורפים דוגמים בזהירות את הטרף שלהם ויורקים את אלו שטעמם רע לפני שהם גורמים נזק משמעותי (התנהגות של "הליכה בזהירות"), אזי לבעלי החיים שהאיתות שלהם אמיתי יש יתרון על פני חקיינים עצמיים שמרמים.
לחרקים רבים יש "זנבות" בצורת גדילים בקצות הכנפיים ודפוסים של סימונים על הכנפיים עצמם.
ביחד הם יוצרים "ראש מדומה".
תופעה זו גורמת לטורפים כדוגמת ציפורים או עכבישים קופצים לתקוף בכיוון שגוי.
דוגמאות מרהיבות יש בפרפרים מתת-המשפחה Theclinae שבמשפחת הכחליליים.
כאשר פרפרים אלו נחים על זלזל או פרח, הם נוהגים להתיישב הפוך כשהראש למטה, והם מניעים את כנפיהם שוב ושוב, גורמים לתנועה של המחושים המדומים שבקצה הכנפיים.
מחקרים של נזקים שנגרמו לכנפיים תומכים בהשערה שאסטרטגיה זו יעילה בהסטת התקפות מראש החרק.
ההסבר מדוע ברירה טבעית לטובת תכונות המסיטות את התקפות הטורפים הוא פשוט: גרסאות של דפוסים המסיטות בצורה יעילה יותר את ההתקפות עדיפות, שכן בעלי חיים עם גרסאות דפוסים לא יעילות צפויים להיהרג.
מאז שיצא לאור ב-1890 הספר "הצבעים של בעלי החיים" (The Colours of Animals) מאת אדוארד פולטון הבחינו חוקרי טבע שצפוי שפרפרים שעל כנפיהם יש כתמים בצורת עיניים או סימונים אחרים בצורת ראש יצליחו להימלט עם נזק מינימלי לכנפיים בעוד שהטורף משיג, לדברי פולטון, רק "פה מלא בכנפיים" במקום ארוחת חרק.
ניסוי ב-1981 אישר את ההתאמה הצפויה בין הטעיה ושרידות בפרפרים.
בין החולייתנים, נחשים כדוגמת Charina bottae (באנגלית Rubber Boa) ופתן אלמוגי מתלפפים סביב עצמם ומסתירים את ראשם, ובמקומו הם מראים את זנבם כראש מדומה.
לכמה מיני דגים כדוגמת הפרפרון Chaetodon capistratus (באנגלית foureye butterflyfish) יש כתמים בצורת עיניים סמוך לזנבם, וכאשר הם מבוהלים מעט הם שוחים לאט אחורה, כשהם מציגים את הזנב כראש.
עם זאת, הוצעו השערות אחרות למטרה של כתמים דמויי עיניים אלו.
על עורפם של כמה מינים של ינשוף ננסי מצוירים עיניים מדומות, שמטרתם להטעות טורפים לחשוב שהם מטרה ללטישת עיניים תוקפנית.
לעיתים משתמשים בחקיינות עצמית בכלי רכב ובמטוסים צבאיים.
בין כלי הרכב, גרסאות מיוחדות כדוגמת גרסת טנק החילוץ, ה-ARV (ראשי תיבות של Armoured Recovery Vehicle) של הטנק צ'רצ'יל, שלא היה בו מקום לתותח, אבל צויד בקנה תותח דמה, תוך חיקוי הגרסה הרגילה של אותו טנק, במטרה לשפר את הגנתו.
תחתיתו של A-10 ת'נדרבולט II, מטוס אמריקני לסיוע לכוחות הקרקע, נצבעה לעיתים בתבנית הסוואה שכללה שבירת קווי מתאר וחקיינות עצמית בדמות חופה מזויפת על תחתית גוף המטוס.
דבר זה נעשה במטרה להטעות את האויב לגבי הכוונה של המטוס והכיוון המיועד שלו.
חצרמוות הוא חבל ארץ בדרום חצי האי ערב, כיום ברובו נמצא בשטח תימן, ובו מחוז חצרמוות (חצ'רמַוְּת) הנקרא על שמו.
בעבר השתמשו במחוז זה בשפה השמית הדרומית חצרמותית, שהשתמרה בכתב הדרום-ערבי העתיק על חרסים וחריטות אבן.
אין עדות לשימוש בשפה זו מאז כיבושה בידי צבאות ממלכת סבא במאה ה-4 לספירה.
מקור השם חצ'רמות לא הובהר.
בכתובות שנמצאו באזור, בשפה החצ'רמותית ובכתב הדרום-ערבי העתיק, השם הוא 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩, ובתעתיק "חצ'רמת".
המקום זוהה עם "חֲצַרְמָוֶת" המקראי (בעברית), וגם בערבית האטימולוגיה העממית היא חַצַ'ר ("הגיע") + "מוות".
הוא הציע שהשם "חצ'רם" נגזר מהשורש ח-צ'-ר שמשמעותו "ירוק", שכן האזור מלא נאות מדבר לאורך הוואדיות ושפכיהן לאוקיינוס ההודי, ועל כן המשמעות המקבילה תהיה מעין "נוה ירק".
חצרמות (נהגה בערבית חַדְ'רַ-מַווּת : حَضْرَمَوْتُ או حَضْرَمُوتُ, ובכתב החצרמותי הקדום חצרמת 𐩢𐩳𐩧𐩣𐩩) הוא חבל ארץ מדברי לרוחב דרום חצי האי ערב, רובו בתימן.
ממלכת חצרמות הקדומה ובה עם קדום בעל לשון וכתב משלו חי באזור זה ובירתם רַיְיבּוּן (ואדי דַ֫וְועַן ) שלטה באזור עד כיבושה בידי החימיירים במאה הרביעית לספירה.
השם מופיע בכתבים עתיקים מינאים, שבא וכתבאניים.
ייתכן שמקור השם במשמעות הערבית חדירה או כניסה לאזור מסוכן, אך חוקרים ערבים סבורים כיום שמדובר בשם קדמון של נווה מדבר ירוק כאשר חאדר פירושו ירוק בשפה עתיקה זו כבערבית כיום.
ההרים סביב גיא חצרמות והנהר שבמרכזו נקראים גם הרי מהרט.
ממלכה, עם, לשון וכתב חצרמותי
כאמור, ממלכה קדומה, ובה עם קדום בעל שפה וכתב נפרדים התקיימו באזור עד כיבוש העיר רייבון בידי החימיירים.
כתובות עתיקות בכתב חצרמותי ייחודי תוארכו בפחמן 14 למאה ה-12 לפני הספירה.
הכתב החצרמותי (הנקרא גם כתב דרום-ערבי קדום) הוא מבין כתבי אבגד הקדומים ביותר ומוצאו מהכתב הקדם-סינאי.
כתובות בכתב זה נמצאו חרוטים באבן או כתובים על חרסים, באתרי עתיקות לאורך נחל חצרמות, אחד הנחלים הארוכים בחצי האי ערב.
אחד הרכיבים החשובים בכתב זה הוא החלפת הצד"י השלישית מבין שְלוש ההגיות שבשפה הקדם-שמית לאות ת.
השימוש בכתב זה ובשפה זו עבר מן העולם עם כיבוש העיר בידי החימיירים במאה הרביעית, עם החלפת הלשון הרשמית לשבאית.
ערים צפופות סביב נאות מדבר ומקורות מים בחבל ארץ זה, רובם תחת שלטון תימן, נותרו עד ימינו.
במקומות אלו גדלה צמחייה ודרי המקום לעיתים אף עסקו בחקלאות.
רכב עם תיירים שטיילו במדבר חצרמות הותקף בידי מחבלים תימנים מארגון המדינה האסלאמית (דאעש) בשנת 2008. ארבעה נהרגו: שתי תיירות בנות 54 ו-63 מבלגיה, הנהג ומדריך הטיול מתימן, ונפצעו תיירים אחדים וביניהם תייר עם פציעה קשה מאוד.
חצרמותית (בתעתיק מדויק: חַצְ'רַמַוְּתּיתּ, קרובה יותר להגייה "חדרמותית" בעברית; בערבית: حضرموتية "חַצְ'רַמַוְּתִיַה") הייתה השפה העתיקה ביותר, והמזרחית מבין ארבע השפות הידועות בקבוצת שפות דרום-ערב העתיקות במשפחה השמית.
היא שימשה באזור חצרמוות וגם באזור שסביב הבירה החצ'רמותית שבווה, כיום נפת שבווה בתימן.
החצ'רמותים שלטו במסחר בלבונה באמצעות תחנת המסחר החשובה שלהם סוּמְהוּרַם (בחצ'רמותית "ס1מהרם"), כיום האתר הארכאולוגי ח'וּר רוּרִי בנפת זפאר (טֻ'פָאר), שבעומאן.
המקום זוהה עם "חֲצַרְמָוֶת" המקראי (בעברית), וגם בערבית נהוג לפרשו בדומה: חַצַ'ר ("הגיע") + "מוות".
מנגד, ההיסטוריון כמאל סאליבי טען כי הבסיס הוא השם "חצ'רם" 𐩢𐩳𐩧𐩣, משורש ח-צ'-ר "ירוק".
כמעט כל העדויות בשפה החצ'רמותית מגיעות מכתובות שנכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק המונומנטלי (אותיות רישיות), המורכב מ-29 אותיות שמקורן בכתב הפרוטו-סינאי.
הפונמות המשוחזרות בשפה היו זהות בעיקרן לאלה של שבאית .
מאפיינים ייחודיים של חצ'רמותית משמרים אלמנטים מפרוטו-שמית, במיוחד בכתובות מוואדי חצ'רמוות.
כך, העיצור השורק [s3] מפרוטו-שמית נשמר כך, בעוד שהוא הפך לבין-שיני [ṯ] ביתר שפות דרום-ערב העתיקות.
למשל, המילה "שלוש" היא [שלס] (בתעתיק השמי s2ls3) בחצ'רמותית, לעומת [שלתֿ'] (s2lṯ) בשבאית.
מצד שני, יש גם מקרים שבהם מוצאים תֿ' [ṯ] במילים שצורתן הקדומה נכתבת בסָמֶך [s3], למשל בחצ'רמותית המילה "כְּתב" היא [מתֿ'נאד] mṯnad, לעומת [מסנד] ms3nd ביתר שפות דרום-ערב העתיקות.
במהלך חייה של השפה כנראה הופיעו שינויים פונטיים מסוימים, ככל שניתן להסיק משינויים בכתיב, בהשוואת כתובות מתקופות שונות: מהאות עין [ˤ] לאות אלף [ˀ], מהאות ט'ית' [ẓ] לאות צאד [ṣ], מהאות ת'או [ṯ] לאות סמך [s3].
כמו בשפות שמיות אחרות, לעיתים נוּן [n] עוברת הידמות מלאה לעיצור הבא אחריה.
לדוגמה, ברבים של המילה "נפש" [נפס1] nfs1 הנוּן נטמעת בפֶא שאחריה, וכך המילה "נְפשוֹת" במקום [אנפס1] ʾnfs1 נכתבת [אפס1] ʾfs1.
כינויי הגוף השלישי בחצ'רמותית מתחילים באות סאת [s1].
יש בשפה סופיות נקבה המסתיימות באות תֿ'אוּ [ṯ] או באות סמך [s3].
הממצאים הקדומים ביותר של כתב דרום-ערבי עתיק היו חרסים שנמצאו ברַייבּוּן (כיום ואדי דַװְעַן), הבירה הישנה של חצ'רמוות, ותוארכו באמצעות תיארוך פחמן-14 למאה ה-12 לפני הספירה.
על כן חצ'רמותית היא שפת דרום-ערב העתיקה ביותר.
לאחר כיבוש ממלכת חצ'רמות במאה ה-4 לספירה על ידי חמיירים, כחלק מהרחבת ממלכת שבא, שבאית הפכה לשפה הרשמית באזור, ומאז פסקו הכתובות בחצ'רמותית.
ייתכן שהיעלמות הכתובות החצ'רמותיות, שברובן היו כתובות הקדשה לאלים המקומיים, מוסברת בכך שהחמיירים הביאו איתם את המונותאיזם, ועל כן לא ידוע אם חצ'רמותית אכן מתה בזמן זה או שמא רק פסקה לשמש כשפת הכתובות.
חקיין צ'יליאני המכונה גם טנקה (שם מדעי: Mimus thenca) היא מין של ציפור שיר ממשפחת החקייניים.
הציפור מצויה בטבע בצ'ילה במחוזות: אטקמה, לוס ריוס, לוס לאגוס והאי צ'ילואה וכן אוכלוסייה אחת נמצאת בנאוקן שבארגנטינה.
מצב שימור החקיין כיום הוא: "ללא חשש" בטבע.
החקיין מגיע לאורך של 28 עד 29 ס"מ ולמשקל של 66 גרם בקירוב.
הוא בעל נוצות אפורות-חומות ובעל בטן ורדרדה.
העיניים צהובות-אפורות ומעליהם גבת עין לבנה.
המקור אפור ובעל עיקול קטן כלפי מטה.
החקיין מצוי בטבע הן ביערות ושטחי חורש לרבות במורדות הרים עד לגובה 2,200 מטר וביערות אשור דרומי לאורך דרום צ'ילה והן בשטחי סוואנה טרופית, שיחיות, לאורך כמה חופים ואף במספר מדבריות.
הוא פעיל במשך היום לבדו או בקבוצות קטנות וניזון כאוכל כל הן מפירות, פרחים וצוף והן מחרקים ואף מלטאות.
הוא ניזון הן על הקרקע והן בין צמחים קטנים.
החקיין מקנן בין אוקטובר לנובמבר ומטיל 2 עד 4 ביצים בקן הבנוי בין צמחים נמוכים.
לעיתים הוא מוטפל בידי פזאי הבקר.
חקיקה אנטי-יהודית בגרמניה הנאצית לפני המלחמה כללה כמה חוקים שהפרידו את היהודים מהחברה הגרמנית והגבילו את הזכויות הפוליטיות, המשפטיות והאזרחיות של העם היהודי.
יוזמות חקיקה מרכזיות כללו שורה של חוקים מגבילים שהתקבלו ב-1933, חוקי נירנברג משנת 1935 וגל אחרון של חקיקה שקדם לכניסתה של גרמניה למלחמת העולם השנייה.
חוק ההסמכה משנת 1933 קבע את כוחה של הממשלה בהנהגת הנאצים להעביר חוק בצו, תוך עקיפת אישור הפרלמנט.
הוא התקבל ב-23 במרץ 1933, וביטל למעשה את חוקת ויימאר.
חוק להשבת שירות המדינה המקצועי
באפריל 1933 התקבל החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, או חוק שירות המדינה, כפי שהיה ידוע כאשר התקבל.
הוא קבע את יכולתה של הממשלה בהנהגת הנאצים להסיר באופן חוקי את הבלתי רצויים (בעיקר היהודים) ממקצוע השירות הציבורי, כולל רופאים, מורים ועורכי דין.
רשויות מקומיות רבות לא אפשרו ליהודים לשחוט בעלי חיים באמצעות שחיטה.
כך נמנע מהיהודים לציית לחוקי הכשרות היהודיים מלבד תזונה צמחונית.
המפלגה הנאצית ראתה ב"טוהר הגזע [תנאי] ליצירת תרבות עליונה ובניית מדינה חזקה".
חוק שירות המדינה שימש לטיהור גרמניה באמצעות הדרת יהודים מאזורי מפתח ומפעילויות מפתח בקהילה הגרמנית.
החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי "הגדיר את שלוש הקבוצות של עובדי מדינה בלתי רצויים וקבע את פיטוריהן".
הקבוצה הראשונה כללה את אלו שמונו לאחר 9 בנובמבר 1918, וניתן היה להסירם אם לא הייתה להם הכשרה מתאימה, מה שאומר שכל אחד יכול היה להיכלל בסטנדרטים הללו.
הקבוצה השנייה היו אלה שנחשבו על פי עברם כחשודים בכך שלא תמיד יתמכו במדינה הלאומית, למשל חברי המפלגה הקומוניסטית, או כל ארגון קשור.
הקבוצה השלישית היו כל ה"לא ארים", דרך להדיר את היהודים מבלי לציין במפורש "יהודים" בחקיקה.
חוק הקבלה למקצוע עריכת הדין
גם חקיקה זו התקבל באפריל כהשלמה לחוק שירות המדינה.
חוק זה היה תקף במיוחד לשופטים ותובעים, ואסר על יהודים לגשת לבחינת הלשכה שהייתה הכרחית כדי להיות עורך דין.
צו בדבר שירות רופאים בשירות הבריאות הלאומי
החוק נגד צפיפות יתר בבתי ספר גרמניים
המפלגה הנאצית ניסתה להמשיך ולנסח סדר יום גזעני, ופנתה למדיניות החינוך.
ב-25 באפריל 1933 התקבל החוק נגד צפיפות בבתי הספר הגרמניים, ודרש הפסקת כל חינוך מתקופת רפובליקת ויימאר שדן בדמוקרטיה ובשוויון; הוא אכף את הוראת הגאווה הגזעית.
במסווה של דאגה לצפיפות במוסדות החינוך, הגבילו הנאצים את מספר התלמידים היהודים הרשומים בבתי ספר גרמניים ל-1.5% מסך הנרשמים.
במטרה להדיר יהודים מזכויות אזרחות מלאות, התכנסה ועדה מייעצת למדיניות אוכלוסין וגזע במשרד הפנים כדי לדון בחוק אזרחות חדש.
לאחר מכן עבר חוק שלילת האזרחות (דה-נטורליזציה) ב-14 ביולי.
כתוצאה מחוק זה, יכלה ממשלת הרייך לשלול את אזרחותם של מי שנחשבו "בלתי רצויים", שלילה החלה על כל מי שקיבל אזרחות מממשלת ויימאר.
מי שנפגע ראשון מהחוק היו "150,000 יהודי המזרח שחיו בגרמניה" (אוסטיודן).
ב-29 בספטמבר 1933 התקבל חוק ש"הדיר יהודים מלהחזיק בקרקע חקלאית או לעסוק בחקלאות".
הוא קבע שרק גרמנים יכולים להיות חקלאים.
אף על פי שלחוק הייתה השפעה מינימלית בשל המחסור ביהודים המעורבים בחקלאות, הוא עדיין הציג רעיון מרכזי של המפלגה הנאצית לפיו "ממשלת הרייך מעבירה את החוק הזה כדי להבטיח את יסודות התורשה הגרמנית בקרב האיכרים באמצעות הנהגת המנהגים העתיקים של ירושת קרקע".
ב-29 בספטמבר 1933 הועברה השליטה בחיי התרבות היהודיים בגרמניה לידי יוזף גבלס, שהקים לשכות תרבות שיסדירו את פעילותם של היהודים בקולנוע, תיאטרון, מוזיקה, אמנויות יפות, ספרות, שידור ועיתונות.
לשכות התרבות שולבו בגוף הגג לשכת התרבות של הרייך.
לכל לשכה הייתה הסמכות להחריג כל מי שמעורב בכל אחד מהיבטי התרבות, גם ללא "סעיף ארי" שנכתב בחקיקה.
לדוגמה, לשכת הסרטים יכלה לפטר כל יהודי המעורב בכל שלב של תהליך יצירת סרט, כולל "המפיק, השחקנים ומבקרי הכרטיסים בתיאטרון".
כדי להמשיך במעורבות בתעשיית הקולנוע, היה צורך ב"אישור מנשיא הלשכה".
כהשלמה ללשכות התרבות, נכנס לתוקף חוק עיתונות ב-4 באוקטובר 1933, שקבע שכדי להפיק עבודה לעיתונות, עיתונאים ועורכים יצטרכו גם אישור משפטי ספציפי.
בעצרת המפלגה השנתית שהתקיימה בנירנברג בספטמבר 1935, הכריזו המנהיגים הנאצים על שלושה חוקים חדשים להסדרת מעמדם והדרתם של יהודים מהחברה הגרמנית.
חוקים אלה, חוקי נירנברג, שימשו גם להסדרת חוקיות המעצרים והאלימות נגד יהודים שבאו בעקבותיהם.
חוקי נירנברג נחקקו בתגובה לדרישותיו של היטלר לחוקי אזרחות מורחבים שיוכלו "לעמוד בבסיס החקיקה האנטי-יהודית הגזעית-ביולוגית באופן ספציפי יותר".
הם נועדו לשקף את עקרונות המפלגה שהותוו בנקודות שכתב היטלר בתוכנית הנאצית (National Socialist Program) ב-1920.
החוק הראשון קבע ששחור, אדום ולבן יהיו הצבעים הלאומיים, ודגל צלב הקרס יהיה הדגל הלאומי החדש.
לפי היטלר, חוק זה נחקק כדי "לשלם חוב של הכרת תודה לתנועה, שתחת סמלה גרמניה חזרה לחירותה, בכך שהיא מגשימה פריט משמעותי בתוכנית של המפלגה הנציונל-סוציאליסטית".
החוק השני של האזרחות קבע מי יזכה לזכויות פוליטיות ואזרחיות מלאות וממי הן תישללנה.
זכויות אזרח ניתנו למי שהיו אזרחי הרייך, שהיו רק אלה שסווגו כבעלי "דם גרמני או קשור".
יהודים הודרו מכל זכויות אזרח והפכו לנתינים, Staatsangehörige, זרים בארצם.
החוק להגנת הדם והכבוד הגרמני
החוק השלישי אסר על נישואים וכל יחסים אינטימיים מחוץ לנישואים בין יהודים לאזרחים גרמנים לא יהודים (האחרונים הושמצו כמחללי הגזע).
החוק הותיר נישואים קיימים בין בני זוג לא יהודים ויהודים ללא פגע, אך אסר על נישואים כאלה בעתיד והכריז על נישואים של גרמני לא יהודי ובן זוג יהודי מכל לאום שנכרתו לאחר איסור זה מחוץ לגרמניה כפסולים בתוך הרייך.
יתר על כן, נאסר על יהודים להעסיק נשים גרמניות לא יהודיות שהן מתחת לגיל 45. לפי חוק זה נאסר על יהודים גם להניף את דגל גרמניה דאז.
לאחר חקיקת חוקי נירנברג, המפלגה הנאצית הנהיגה צווים משלימים לחוק האזרחות ולחוק ההגנה על הדם והכבוד הגרמני, כדי לקבוע באופן ספציפי מי ייחשב כיהודי, ומי יהיה כפוף לעקרונות ההדרה שבחוקי נירנברג.
ב-14 בנובמבר 1935 פורסמה הגזירה המשלימה הראשונה, והיא הגדירה בתור יהודי כל מי שיש לו לפחות שלושה סבים יהודים מלאים, שני הורים יהודים, היה נשוי לבן זוג יהודי והשתייך לדת היהודית בזמן חקיקת החוק, או מי שנכנס לדת היהודית מאוחר יותר.
מישלינג, המונח המשפטי הגרמני למי שיש לו דם "ארי" ויהודי, הובהר גם כדי לקבוע מי ייחשב יהודי.
אלה שהיו שלושה רבעים יהודים נחשבו יהודים וכן אלה שהיו חצי יהודים ובחרו בן זוג יהודי או הצטרפו לקהילה יהודית.
ב-21 בדצמבר פורסם צו שני, שקבע כי פרופסורים, מורים, רופאים, עורכי דין ונוטריון יהודים שהיו עובדי מדינה, ולפני כן היו פטורים מפיטורין, יפוטרו כעת מתפקידם.
הצו הראשון לחוק ההגנה על הדם והכבוד הגרמני קבע אילו נישואים ספציפיים אסורים.
אלה כללו את אלה "בין יהודי למישלינג עם סבא או סבתא יהודי אחד, בין מישלינג לאחר אם לכל אחד סבא וסבתא יהודיים, ובין מישלינג עם שני סבים או סבתות יהודיים לבין גרמני".
כדי למנוע ביקורת זרה על גרמניה, לשמור על הסיכוי לקיים את אולימפיאדת 1936 בברלין, ולמנוע אובדן כלכלי ומכה ליוקרה הגרמנית, הקל היטלר לתקופת מה את העמדה האנטי-יהודית.
ב-3 בדצמבר 1935 ציווה היטלר להסיר את כל השלטים האנטי-יהודיים ליד אתר אולימפיאדת החורף בגרמיש-פרטנקירכן.
פעולה זו נקט כדי להבטיח שהאולימפיאדה תתקיים בגרמניה, וזאת על ידי מניעת אי הסכמה בינלאומית.
לאחר חקיקת חוקי נירנברג ובמהלך 1938, המצב "היה גרוע יותר מהפקעה מוחלטת: הטרדות כלכליות ואפילו אלימות ישמשו מעתה ואילך כדי לאלץ את היהודים לברוח מהרייך או מאוסטריה שסופחה לאחרונה.
בתוך השלב השני, 1938 הייתה נקודת המפנה הגורלית."
בוטל האישור לכל הרופאים היהודים, ואלה לא הורשו עוד לטפל בחולים גרמנים ונאלצו להתייחס לעצמם כ"מטפלים בחולים", מונח משפיל.
ב-22 במרץ 1938 נאסר על יהודים להחזיק בגנים פרטיים.
ב-27 ביולי 1938 נאכף צו לפיו יש לשנות את שמם של כל הרחובות בגרמניה.
ב-12 בנובמבר 1938 נאסר על יהודים לנכוח בבתי קולנוע, אופרה וקונצרטים.
ב-15 בנובמבר 1938 נאסר על ילדים יהודים ללמוד בבתי ספר ממלכתיים.
שוד יהודים הפך לחוקי כאשר יהודים נאלצו ב-21 בפברואר 1939, למסור לרשויות את כל התכשיטים, בעלי כל ערך שהוא.
בגל החקיקה השני הזה, היהודים נודו עוד יותר מהחברה, עם הגבלות קפדניות על החיים תחת "משטר גרמני שנהג בטרור ושרירותיות באמצעות מערכת המשפט".
ליל הבדולח הוא פוגרום שהתרחש ב-9 וב-10 בנובמבר ב-1938. גל האלימות התרחש בגרמניה, אוסטריה המסופחת ואזורים בחבל הסודטים שכבשה גרמניה.
התקפות אלו כוונו לבתי כנסת, עסקים בבעלות יהודית, מפעלים יהודיים ואזרחים יהודים.
יותר מ-100 יהודים נהרגו ואלפים נוספים נעצרו בהתקפות אלו.
זו הייתה ההתחלה של התקפות נאציות מאורגנות וכליאה המונית של היהודים.
לא היו הנחיות ברורות כיצד לבצע את האלימות, ולכן היא גרמה להרס רכוש יהודי וליחס בלתי אנושי ליהודים.
הפורעים הרסו 267 בתי כנסת ברחבי גרמניה, אוסטריה וחבל הסודטים.
הכבאים קיבלו הוראה למנוע מהלהבות להתפשט למבנים סמוכים, אך לא לכבות את השריפות בבתי הכנסת הבוערים.
כ-7,500 מפעלים בבעלות יהודית נשדדו וחלונותיהם נופצו.
כ-30,000 יהודים נעצרו והועברו לבתי סוהר או מחנות ריכוז.
ממשלת גרמניה הטילה את האשמה המלאה על היהודים בהרס והטילה קנס של מיליארד רייכסמרק על הקהילה היהודית.
הממשלה החרימה את כל תשלומי הביטוח שהגיעו ליהודים שעסקיהם או בתיהם נהרסו.
כך נותרו היהודים אחראים לעלות כל התיקונים.
גזירות רבות חלו בשבועות שלאחר מכן.
גזירות אלו נועדו לשלול מהיהודים את אמצעי מחייתם.
רבות מהתנועות הללו אכפו את מדיניות ה"אריזציה".
משמעות הדבר היא שרכוש בבעלות יהודית הועבר לבעלות "ארית" תמורת שבריר מהערך האמיתי.
כדי להרחיק עוד יותר את היהודים מהחיים הציבוריים, גורשו היהודים מבתי ספר גרמניים ואיבדו את הזכות להחזיק ברישיון נהיגה ומכונית.
ליל הבדולח היה נקודת מפנה ברדיפת הנאצים נגד העם היהודי.
היא הרחיבה את המאמצים לסלק יהודים מהחיים הכלכליים והחברתיים הגרמניים.
היא הובילה להגירה כפויה של יהודים על מנת לסלק יהודים מגרמניה.
ליל הבדולח והאירועים שאחריו הראו למשטר הנאצי שהוא יכול לסמוך על התמיכה הארצית ועל האנטישמיות של הציבור הרחב ויכול להתקדם עם תוכניותיו ללא התנגדות רבה בגרמניה.
אירועי ליל הבדולח בישרו את השואה והרציחות ההמוניות של העם היהודי.
סיכום חקיקה ופעילות אנטי-יהודיות בגרמניה לפני המלחמה
בתקופת גרמניה הנאצית שלפני המלחמה (1933–1939) היו יותר מ-400 חוקים, גזירות ותקנות שמטרתן הייתה להגביל את היהודים.
היו חוקים לאומיים שהשפיעו על כל היהודים, והיו חוקי מדינה, אזור ועיר שהשפיעו רק על היהודים באותן קהילות.
תקנות אלו הגבילו את היהודים בכל תחומי החיים, הן הציבוריים והן הפרטיים.
כמעט כל האזרחים היו מעורבים בתמיכה בחקיקה אנטי-יהודית בדרך כלשהי, בין אם ביה הסכמה פסיבית או מעורבות ישירה.
תנועות אלו היו חלק מכוונתו ותוכניתו של היטלר לפטור את העולם מהאוכלוסייה היהודית.
תוכניתו התחילה בביטול כל זכויותיהם הבסיסיות של היהודים, לפני שעבר לרצח המוני של העם היהודי.
חקובו רמון נאברוס (בספרדית: Jacobo Ramón Naveros; נולד ב-6 בינואר 2005 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קומו מהסרייה א'.
רמון נולד במדריד שבספרד, והצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד בשנת 2013, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של לאס רוסאס.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד קסטיליה.
בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו.
ב-26 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע העולם למועדונים, בניצחון 3-0 על רד בול זלצבורג במסגרת שלב הבתים.
חקיקת משנֶה היא חקיקה שנעשתה על ידי מי שהוסמך לכך על ידי המחוקק, ולא על ידי המחוקק עצמו.
בישראל, למשל, חקיקת משנה לא מאושרת בכנסת בשלוש קריאות, אלא מותקנת על ידי גורמים של הרשות המבצעת: שרים, פקידים בכירים וכדומה, מכוח הסמכות שהוענקה להם בחוקים המתאימים.
חקיקת המשנה משלימה את החקיקה הראשית (החוק): בחוק נקבעים העקרונות הכלליים, ובחקיקת המשנה, שלפעמים מכונה תקנות, נעשית ירידה לפרטים.
הפרדה זו באה כדי שלא לכלות את זמנו של המחוקק בירידה לפרטים, לא להעסיקו בעניינים טכניים שאינו בקיא בהם, וכדי לאפשר את הגמישות הנחוצה בירידה לפרטים, שמטבע הדברים משתנים בתדירות גבוהה יותר.
עם זאת, מחקרים מן העת האחרונה מדגישים כי חקיקת משנה סובלת מדימוי אפור שלא בצדק.
היא אינה רק מכשיר טכני ליישום חקיקה ראשית.
תקנות מקיפות את כל תחומי החיים הפרטיים, הצרכניים והמסחריים ויש להן תפקיד מרכזי בהכוונת התנהגות.
ללא חקיקת משנה רבות מזכויותיו וחובותיו של הפרט אינן מקבלות תוקף והלכה למעשה מתאיינות.
בעידן המדינה הרגולטורית תקנות ממלאות תפקיד חשוב במיוחד עבור עסקים, חברות וארגונים אחרים.
במהלך משבר הקורונה היו אלו תקנות שהסדירו את ההתנהלות האזרחית והעסקית היומיומית בישראל.
בישראל חקיקת משנה מתפרסמת ב"רשומות", בעיקר ב"קובץ התקנות" וכן ב"ילקוט הפרסומים".
בהתקנתה עוסקים השרים, בדרך כלל תוך אישור של ועדה מוועדות הכנסת, ופקידים בכירים, על פי הסמכה בחוק המתאים.
חקיקת המשנה כוללת בעיקר תקנות, וכן צווים וכללים.
גם חוקי עזר עירוניים, המתקבלים על ידי רשות מקומית באישור שר הפנים, נחשבים לחקיקת משנה.
תקנות שעת חירום, שהסמכות להתקינן ניתנה לממשלה במסגרת חוק יסוד: הממשלה, מאפשרות לממשלה להתקין תקנות המאפשרות ביטולו של כל חוק.
בכך ניתנה לממשלה עוצמה חריגה, ולמעשה ניתנה לה, לרשות המבצעת, האפשרות ליטול את סמכויותיה של הרשות המחוקקת.
תהליך התקנתה של חקיקת משנה
הסמכות להתקין חקיקת משנה ניתנת בחקיקה ראשית לגורם של הרשות המבצעת: שר, פקיד בכיר וכדומה.
בהתאם לשיקול דעתו ולסמכות שניתנה לו בחוק, בעל הסמכות מנסח את חקיקת המשנה.
לפי , מי שמוסמך להתקין תקנות, מוסמך גם לשנותן או לבטלן.
לעיתים החוק המסמיך מחייב את השר לקיים חובת התייעצות עם גורמים שנקבעו בחוק.
לעיתים רשאי בעל הסמכות לפרסם את חקיקת המשנה כבר בשלב זה, אך פעמים רבות עליו להביאה לאישור של ועדה מוועדות הכנסת.
בעת הדיון בוועדה, היא רשאית לשנות את הנוסח שהוגש לה.
חתימה: אין הוראה מפורשת בחקיקה המחייבת חתימה (למעט לחוקי עזר) אך זהו נוהג מקובל.
למעשה, ללא חתימתו של בעל הסמכות, לא מסתיים תהליך התקנתה של חקיקת משנה.
פרסום: קובע שחובה לפרסם תקנות ב"רשומות", בקובץ התקנות.
הסעיף מבהיר שתחילת תוקפן של תקנות ביום פרסומן (בשעה 00:01 מכוח ) אם אין הוראה אחרת בעניין זה.
המונח תקנה הוא מונח רחב ודי בכך שהוראה מסוימת תיכנס מהותית להגדרה כדי שתחול עליה חובת הפרסום.
חלק מחקיקת המשנה מתפרסם בילקוט הפרסומים ולא בקובץ התקנות.
תקנות העוסקות בשיעורי מכס, מס קנייה ובלו מתפרסמות במסגרת נפרדת מזו של שאר התקנות.
רק עם הפרסום ב"רשומות" נכנסת חקיקת המשנה לתוקף.
יולי אדלשטיין, בתקופת כהונתו כיושב ראש הכנסת, מתח ביקורת על אופן הטיפול של משרדי הממשלה בתקנות:
"חלק מרכזי מתפקיד השרים הוא לגרום לכך שלחוקים שתחת סמכותם תהיה גם משמעות מעשית.
לפעולה החשובה הזו קוראים 'התקנת תקנות'.
פעמים רבות משרדי הממשלה מזניחים את התקנות: מתעכבים מאוד באישור שלהן או פשוט מתעלמים מהן.
פה חייבים להבין דבר אחד: 'חוק בלי תקנה – כגוף ללא נשמה'".
הבדלים מהותיים בין חוק לחקיקת משנה
, מגדיר חיקוק – "חוק או תקנה".
כינוי משותף זה משקף את העובדה שמבחינות רבות אין הבדל בין חוק לתקנה, שהרי שניהם יוצרים נורמה כללית שיש לציית לה.
אולם בכל זאת ישנם הבדלים בין שני מעשי חקיקה אלה.
לא רק הגורם המחוקק ותהליך החקיקה מבדילים בין השניים, אלא גם חוסנו של מעשה החקיקה בפני ביקורת של בית המשפט.
החקיקה הראשית מחייבת כמעט תמיד את בית המשפט, ויכולתו לערער עליה מצומצמת ביותר (אפשרות כזו קיימת כאשר הוראה בחוק רגיל עומדת בסתירה להוראה בחוק יסוד).
חקיקת משנה ניתנת לביטול על ידי בית המשפט כאשר נמצא בה פגם.
יש בה חריגה מהמסגרת שנקבעה בהסמכה להתקינה (אין סעיף מסמיך בחוק לתוכן הוראה בחקיקת המשנה);
היא אינה עומדת במבחן הסבירות.
למשל: היא מפרה את עקרון השוויון, כלומר יש בה אפליה פסולה, היא נעשתה לשם "מטרה זרה" או שלא בתום לב.
על כך אמר שופט בית המשפט העליון, צבי ברנזון: .
לדבריו של הנס קלינגהופר, מלאכתם של השופטים במקרה זה אינה פשוטה, שכן: .
מחקרים מצביעים על בעיית נגישות קשה לחקיקת משנה, כולל בהשוואה לחקיקה ראשית.
בשנים האחרונות ישנה עלייה נכרת ומתמדת בהיקפה של חקיקת משנה בישראל.
על אף שהמידע זמין באתר הרשומות, בעיקר במסגרת "קובץ התקנות", הוא מאורגן באופן מסורבל, שאינו מאפשר קריאה נוחה והבנה של התקנות, על שלל התיקונים שנערכו בהן.
לתקנות לא נלווה כל הסבר או תקציר.
לפיכך, מחקרים הציעו להטיל חובת הנגשה דיגיטלית על רשויות מנהליות בהקשר של חקיקת משנה, שתעשה שימוש בפלטפורמות דיגיטליות דוגמת רשתות חברתיות ותעביר מידע משפטי באופן קריא ומועיל לציבור באמצעות אינפוגרפיקה.
שיתוף הציבור בהתקנתה של חקיקת משנה
בתהליך חקיקתו של חוק ניתנת לציבור הזדמנות לומר את דברו.
הצעת החוק מתפרסמת ברבים (בפרסום "הצעות חוק"), כך שניתן לקיים דיון ציבורי בהצעה, בנוסף לדיון המתקיים בה בכנסת.
לא זה המצב בנוגע לחקיקת משנה.
בדרך כלל הכוונה להתקין חקיקת משנה אינה מתפרסמת ברשומות, והדיון בה נעשה רק בוועדת הכנסת המתאימה (ולעיתים לא נדרש אף דיון כזה).
אף שניתן להצדיק מצב זה בצורך שלא לעכב את תהליך החקיקה, שהרי המהירות היא מיתרונותיה של חקיקת המשנה, אמר על כך פרופ' יצחק זמיר:
מענה חלקי לבעיה זו ניתן בעשור השני של המאה ה-21 עם פרסומה של חקיקת משנה מתוכננת ב"אתר החקיקה הממשלתי", והצגתה להערות הציבור.
חקיקת משנה שיש להביאה לידיעת הציבור קודם להתקנתה נמצאת בדיני העבודה.
שר העבודה מוסמך להוציא צו הרחבה בהתאם ל, ו מחייב לפרסם ב"רשומות" הודעה על כוונה לתת צו הרחבה.
חקלאות (מן המילה הארמית חקל שפירושה "שדה") היא מגוון של פעולות שמטרתן לייצר מזון, מספוא, סיבים, עורות ומוצרים נוספים, על ידי גידול צמחים ובעלי חיים או יצירה מכוונת של תנאים לגידולם, לרבות חקלאות ימית.
החקלאות היא אחד מתחומי העיסוק הקדומים של האדם, והיא שכלול של פעולות איסוף מזון, ציד בעלי חיים ודיג פרימיטיבי.
ההיסטוריה של החקלאות שלובה בהיסטוריה האנושית, והשינויים בחקלאות היו גורמים כבדי משקל בתמורות חברתיות שחוותה האנושות, בהן התמחות בפעילות מסוימת.
התפתחות החקלאות, מראשיתה ועד ימינו, אפשרה להגדיל במידה רבה מאוד את כמות המזון העומד לרשות החברה האנושית, ובכך גם את גידול האוכלוסייה בעולם לממדיה הנוכחיים.
החקלאות היא העיסוק הנפוץ בעולם – כ-28% מכוח העבודה בעולם עוסק בו.
לעומת זאת, התוצר החקלאי מהווה רק 5% מהתוצר העולמי הגולמי (התוצרים הלאומים הגולמיים).
מושג החקלאות מתייחס למגוון נרחב של פעילויות ייצור, אשר נפרשות על קשת רחבה של קני מידה תפעוליים (גודל יחידות שטח העיבוד, תפוקות וכו'), התמחויות ואספקטים שיווקיים.
בקצה אחד של קשת זו, נמצאת חקלאות הקיום (Subsistence Agriculture), המתבססת על שטחי אדמה (או כמות בעלי חיים) מצומצמים, תוך שימוש בכמות מצומצמת של תשומות חקלאיות, ללא השקעות וללא שיווק.
חקלאות זו מייצרת תפוקות מועטות בלבד, כאלו המספיקות אך ורק לצריכה עצמית ולקיום החקלאים.
בקצה השני של הקשת, נמצאת החקלאות האינטנסיבית הכוללת גם את החקלאות התעשייתית.
חקלאות זו עושה שימוש בשטחי אדמה נרחבים (ובהיקפים גדולים של בעלי חיים), תוך שימוש נרחב בתשומות חקלאיות כגון: דשן וחומרי הדברה ובמיכון ברמה טכנולוגית גבוהה.
החקלאות האינטנסיבית כרוכה בהשקעות נרחבות, בתעשיות נלוות המיועדות לספק לצרכן את המוצר המוגמר ובשיווק.
מטרת החקלאות האינטנסיבית היא, בדרך כלל, השאת הרווח לחקלאי או לתאגיד החקלאי.
במהלך ההיסטוריה התפתחו ענפי חקלאות רבים.
הענפים נבדלים בסוגי הגידולים החקלאיים ובעלי החיים אותם הם מגדלים, בטכנולוגיה, באקלים וכו'.
דוגמאות לענפים חקלאיים שונים: גידולי שדה, גידול ירקות, פרדסנות, כוורנות, רפתנות, לולנות, יערנות, הורטיקולטורה, גידול מטעים, גידול פטריות, גידול אצות, גידול דגים בבריכות וחקלאות ימית.
בטרם התפתחה החקלאות, התקיימה האנושות בחברות של ציידים-לקטים.
עדויות ארכאולוגיות להתפתחות של חקלאות באופן נפרד על ידי קבוצות אוכלוסין שונות התגלו במספר מקומות על פני כדור הארץ.
במחקר שהתפרסם ביולי 2015 ובוצע במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, על בסיס ממצאים שנמצאו באתר הארכאולוגי אוהלו 2 בכנרת, נמצא כי באתר המתוארך ל-23,000 שנים לפני זמננו, נמצאו ממצאים המעידים על חקלאות בהיקף קטן, שעסקה בגידול חיטה ושעורה.
אף על פי שקיימים ממצאים המוכיחים שימוש בדגנים עוד לפני כן, ככל הנראה, רק בפתחה של תקופת האבן החדשה, סביב התקופה של 10,000 לפני הספירה, החלו החקלאים הראשונים, באזורי מסופוטמיה והלבנט, לבחור ולזרוע צמחי בר שונים, בעלי תכונות ייחודיות.
הגידולים אשר נחשבים כראשונים אשר בויתו הם: חיטת בר, חיטה חד-גרגירית, שעורה, אפונה, עדשים, בקית הכרשינה, חמצה והפשתה.
תהליך זה מכונה "המהפכה החקלאית" או "המהפכה הנאוליתית".
השומרים החלו לפתח חקלאות בסביבות 8,000 לפני הספירה, בהסתמך על נהרות החידקל והפרת ומערכות מסועפות של תעלות השקיה.
מחרשות וכלים חקלאיים קדומים מופיעים בתחריטים בסביבות 3,000 לפני הספירה; מחרשות זרעים בסביבות 2,300 לפני הספירה.
חקלאים אלו גידלו חיטה, שעורה, עדשים ובצל, ופירות כולל תמרים, ענבים ותאנים.
סביב 5,000 לפני הספירה פיתחו השומרים טכניקות חקלאיות בסיסיות שכללו עיבוד אינטנסיבי של שטחים נרחבים, השקיה מתוכננת ושימוש בכוח אדם מאומן שהוכשר לעבודות חקלאיות ספציפיות.
המצרים הקדמונים פיתחו את החקלאות בהסתמך על נהר הנילוס והצפותיו העונתיות.
החקלאות החלה בתחילת התקופה הנאוליתית, לאחר 10,000 לפני הספירה.
סביב 7,000 לפני הספירה, התבצעו פעולות של זריעה וקציר במצרים העתיקה.
הגידולים הנפוצים היו דגנים כמו חיטה ושעורה, לצד גידולים תעשייתיים כמו פשתן ופפירוס.
בהודו, חיטה מבויתת, שעורה ושיזף עד 9,000 לפני הספירה, ובעקבותיהם גידול כבשים ועיזים.
מתקופה זאת התגלו בחפירות, שנערכו במהרגר שבבלוצ'יסטן (פקיסטן), עדויות על עיבוד חקלאי של חיטה ושעורה גם בתת-היבשת ההודית.
סביב 6,000 לפני הספירה, החל שימוש בתעלות חפורות להשקיה על גדות הנילוס.
באותה עת, התפתחה החקלאות, באופן עצמאי, במזרח הרחוק, כשהגידול המוביל בה אינו החיטה, אלא האורז.
קיימות עדויות המראות כי באמריקה כבר גידלו תירס בתקופה שבין 3,000 ל-2,700 לפני הספירה.
ירקות נוספים שגודלו בעת העתיקה באמריקה הם: תפוח אדמה, עגבנייה, פלפל, דלעת וכמה סוגי שעועית.
גם השימוש הנרחב בטרסות, לעיבוד חקלאי, התפתח באותה תקופה באמריקה הדרומית.
החקלאות הרומית התבססה על הטכנולוגיה החקלאית שפותחה על ידי השומרים, תוך כדי מתן דגש גידולים בעלי פוטנציאל למסחר וליצוא.
ההתקדמות המשמעותית בימי הביניים, בתחום החקלאי, התרחשה בעולם המוסלמי.
בצפון אפריקה ובמזרח הקרוב פיתחו חקלאים מוסלמים, ואף יישמו, טכנולוגיות ומערכות השקיה חדשות אשר עשו שימוש במתקנים שהתבססו על עקרונות הידראולים והידרוסטטים.
החל שימוש בגלגל מים, שסייע לטחינת קמח ולהפקת שמן, מתקנים מכניים להעלאת מים, סכרים ומאגרי מים.
נמצאו אף מדריכים כתובים לחקלאות המתייחסים לאזורים ספציפיים.
כמו כן, הצליחו החקלאים בארצות המוסלמיות להתאים לאזוריהם גידולים מיובאים מארצות זרות כגון: קנה סוכר, אורז, סוגי הדרים, משמש, כותנה, ארטישוק, חצילים וזעפרן.
הם אף לקחו חלק מאותם גידולים, כמו: תפוז, לימון, כותנה, שקדים, תאנים ואף גידולים סובטרופיים כמו הבננה, והתאימו אותם לגידול בספרד.
החקלאות המודרנית עוסקת במגוון מוצרים – מגוון רחב בהרבה מהחקלאות המסורתית שעסקה לרוב במוצרי מזון בסיסיים לבני האדם ולבעלי החיים.
במאה העשרים התחוללו שינויים מרחיקי לכת בחקלאות.
במיוחד אמורים הדברים לגבי יישומים כימיים בתשומות ובתוצרים חקלאיים.
התחומים העיקריים בהם חלה התפתחות גדולה הם: שימוש בדשנים כימיים, שיטות השקיה מתקדמות, הדברת מזיקים, הדברת עשבים, מניעה והדברת מחלות קרקע, אנליזה כימית של תוצרים חקלאיים וצרכים תזונתיים של בעלי חיים המשמשים בחקלאות.
יישומים אלו התפתחו בעולם המערבי והתפשטו לדרום אמריקה, אסיה ואפריקה החל בשנות ה-50 בתהליך שכונה לעיתים, המהפכה הירוקה.
קיימת שונות רבה בקליטת יישומים אלו בחלקים שונים של העולם.
בחלק מהמקומות נחל תהליך זה הצלחה ובחלק מהמקומות קיימות עדיין בעיות חברתיות, פוליטיות ומבניות אשר מקשות על יישום התהליכים.
בעלי חיים כגון: סוסים, חמורים, פרדים, בקר למיניו, גמלים, למות, אלפקות, וכלבים שימשו, ועדיין משמשים במקומות רבים בעולם, לעיבוד ולקציר בשטחים חקלאיים ולהובלת התוצרת אל השווקים.
עם זאת, המונח גידול בעלי חיים מתייחס לריבוי ולגידול שיטתי ומתמשך, של בעלי חיים, למטרת בשר, או למטרת שימוש בתוצרי בעלי החיים כמו: חלב, ביצים וצמר.
השימוש במיכון מודרני, כמו גם הטיפוח הגנטי והמחקר של הצרכים התזונתיים של בעלי החיים, העלו את תפוקת בעלי החיים בצורה משמעותית ביותר.
יישומים מדעיים אשר פותחו בעשורים האחרונים, כוללים תחומים כמו: חקלאות הידרופונית (גידול צמחים במצע מנותק, ללא שימוש בהזנה באמצעות קרקע) חקלאות של יצירת מיקרו-אקלים (כגון: חממות, בתי רשת ומנהרות פלסטיק), טיפוח זנים בחקלאות הצומח וטיפוח גנטי בחקלאות בעלי החיים.
ההנדסה הגנטית הביאה לעלייה בפוטנציאל היבול ועלייה ברמת עמידות הצומח למחלות.
השימוש בהנדסה גנטית נתון במחלוקת, במיוחד לגבי צמחים העמידים להרבצידים.
שינוי נוסף הוא בתחום משק המים.
בשנות האלפיים, מיושמות שיטות השקיה, ניקוז, שימור קרקע, מיחזור מים ואגירת מים כדי להשיא את התועלת מאמצעי הייצור של מים ויחידת השטח החקלאי.
פיתוח שיטות אלו משמעותי במיוחד לאזורים יבשים בהם התקיימה בעבר בייחוד חקלאות בעל וכיום, ניתן לקיים בהם, באמצעות השקיה, חקלאות אינטנסיבית.
הפעולות הנלוות ליצור החקלאי: פעילויות מיון ועיבוד התוצרת החקלאית, האריזה והשיווק, אף הן התפתחו, בעשורים האחרונים, הודות להתפתחות המדעית.
בין היתר, נעשה שימוש בתחום שימור המזון שימוש בהקפאה מהירה ובייבוש תוצרת חקלאית, טכנולוגיות אשר מגדילות את זמינות המוצרים ואת היקף השוק.
החקלאות המודרנית עושה שימוש באמצעים טכנולוגיים רבים ושונים.
הבסיסיים ביותר הם המכונות החקלאיות לסוגיהן והטרקטורים.
רבים מהיישומים במיכון החדיש מפוקחים באמצעות מחשב ומזינים מחשבים במידע, בו נעשה שימוש לקבלת החלטות.
בנוסף, משתמשים באמצעי תחבורה לשינוע התוצרת החקלאית: משאיות, רכבות, אוניות ומטוסים.
שימוש נוסף במטוסים הוא לריסוס אווירי.
חיזוי מזג האוויר הוא אמצעי עזר חשוב לחקלאים והם נעזרים גם בו לקבלת החלטות.
החקלאות המדייקת (Precision agriculture), הנמצאת כיום בשלביה הראשונים, עושה שימוש בתצלומי אוויר, במיכשור המבוסס על GPS ובאמצעים חדשניים נוספים.
על פי האקדמיה הלאומית להנדסה בארצות הברית, הפיתוח במיכון החקלאי הוא אחד מ-20 ההישגים ההנדסיים הבולטים במאה ה-20. אם בתחילת המאה, איכר אחד ייצר מזון שהספיק ל-2.5 נפשות, הרי שבסוף המאה, איכר אחד סיפק מזון ל-130 נפש.
תפוקות אלו הגבירו גם באופן ניכר את צריכת האנרגיה של החקלאים, במיוחד צריכת הדלק.
הפעילות החקלאית מבוצעת ב"יחידות חקלאיות" שבתחומי אזור המיועד לחקלאות ושמור עבורה.
ניצול של אזור חקלאי למטרות אחרות (תחבורה, מגורים וכדומה), ובמיוחד ניצול מוגזם, עלול לשבש במידה רבה את הפעילות החקלאית.
חקלאות עירונית מיישמת היבטים שונים של החקלאות, בשטחים (המצומצמים לרוב) העירוניים, זאת על ידי גידול על גגות, במתקנים הידרופוניים, בעציצים, במדרכות או בעציצים.
בריכת דגיםכלובי דגים בים פתוח
על-מנת לקיים את החקלאות, דרושות פעולות חקלאיות מסוימות המשנות את מהלכו הטבעי של הצומח והחי.
הפעולות נעשות בזמנים שונים לפני (בעיקר קשורות לאדמה עצמה), תוך כדי, ולאחר הגידול.
חיטוי קרקע, הדברת מזיקים, ריסוסהדליה
על מנת לבצע את הפעולות החקלאיות, לרוב דרושים כלים חקלאיים שונים.
כלים אלו הולכים ומתפתחים עם התקדמות הטכנולוגיה האנושית.
מערכת ממוחשבת לניהול יחידה חקלאית
ישנם סוגי חקלאות שונים, בשילובים שונים.
כך, שדה בעל יכול להיות משמר וחקלאות עירונית יכולה להיות אורגנית.
אקסטנסיבית (Extensive), יבול קטן ליחידת שטח, על פני שטחים נרחבים (בדרך כלל ללא השקיה או עם השקיית עזר בלבד);
אינטנסיבית (Intensive), יבול גדול ליחידת שטח (בדרך כלל בעזרת השקיה), בניגוד לחקלאות אקסטנסיבית.
חקלאות זו עושה בין היתר שימוש בגידולים בקומות (למשל פטריות), ו/או בחקלאות אנכית במכולות
חקלאות תעשייתית או גידולי תעשייה, הכוונה לחקלאות המגדלת גידולים המיועדים לעבור תהליך תעשייתי.
דוגמאות: כל הגידולים המיועדים להפקת שמן מאכל, כותנה העוברת ניפוט ומשמשת לתעשיית הטקסטיל (כמו גם תעשיית חומרי הנפץ והשמן), עגבניות לתעשייה המשמשות להכנת רכז עגבניות.
חקלאות עירונית – משלבת בין סוגי חקלאות שונים, תוך ניצול והתאמה לאזורים אורבניים.
יתרונות חקלאות זו בהקטנת חתימת הפחמן, זמינות גבוהה ליבול טרי (מהשדה לצלחת), שיפור באיכות האוויר, הצללה והורדת עומס חום, מקומות מפגש לפעילויות קהילתיות, הגדלת הפאונה, הוזלה במחיר היבול, ועוד.
חקלאות מואסי – חקלאות באזורים חוליים הסמוכים לים, המנצלת את מי התהום הסמוכים לפני השטח.
התקיימה באזור המואסי הסמוך לגוש קטיף ובכל שטחי החולות הנודדים בארץ ישראל.
על רקע הדאגה העולמית העולה מהשלכות של התחממות גלובלית ושינויי אקלים, הוקמו בתחילת המאה ה-21 מספר ארגונים בין-לאומיים שבחנו שיתופי פעולה חוצי-מדינות בהקשר הסביבתי.
דגש מיוחד ניתן לתחום החקלאות, אשר נכון לשנת 2019 אחראי לכרבע מפליטת גזי החממה.
דו"חות של האו"ם בשנים 2016 ו-2019 הדגישו את החשיבות העולמית של מערכת היחסים בין התעשייה החקלאית לבין הסביבה.
תערוכות חקלאיות תורמות להפצת ידע בתחום ולמפגשים בין כל העוסקים בענף.
בין התערוכות הבולטות בעולם החקלאות: סימה (בפריז), אימה (בבולוניה) ופרוט לוגיסטיקה (בברלין).
התערוכות מושכות אליהן עשרות אלפי חקלאים, חוקרים ומדינאים.
התערוכות החקלאיות הבולטות בישראל הן: אגרומשוב התערוכה החקלאית הבין-לאומית השנתית המתקיימת ברציפות ללא הפסקה מאז 1991, תערוכת מו"פ ערבה, המתקיימת אחת לשנתיים ותערוכת "אגרו ישראל – יבול שיא", המתקיימת אחת לשנה במעיין חרוד.
התערוכה הבולטת במשך שנים רבות הייתה "אגריטך", שנערכה לראשונה בשנת 1976 והתקיימה מדי כמה שנים עד לשנת 2018, אז נערכה בפעם האחרונה ולא חודשה מאז.
הוא תחום של מחקר ופיתוח יישומי, המשלב בין שני עולמות – חקלאות וטכנולוגיות מתקדמות.
תחום זה התפתח מאוד בשנים האחרונות.
למרות הישגי החקלאות המודרנית בהגדלת התפוקות, החל מסוף המאה ה-20 התחזקו טענות הביקורת כלפי חלק מתופעות הלוואי של צמיחתה של החקלאות המודרנית.
כיום שולטים בשווקים הבין-לאומיים מספר מצומצם של תאגידים המייצרים תשומות חקלאיות עיקריות.
מצד שני, גם בתחום החברות המשווקות את מוצרי המזון לצרכן, התגבשו מספר תאגידי ענק.
כוחם הרב של תאגידים אלו מעורר דאגה גם בקרב קהילות החקלאים וגם בציבור הרחב.
מספר פעילים חברתיים, במיוחד בארצות מתפתחות, אף מכנים את הבלעדיות של חברות הזרעים, על זנים שפותחו בדרך של הנדסה גנטית, כ"פירטיות ביולוגית".
זיהום הסביבה על ידי החקלאות.
אם בדרך של זיהום מקורות מים ומי תהום בדשנים, בחומרי הדברה ובשפכים לא מטופלים של בעלי חיים, ואם בדרך של שימוש בחומרים לא מתכלים כגון יריעות פלסטיק.
נכון לשנת 2019 ענף החקלאות ברחבי העולם אחראי לכרבע מפליטת גזי החממה.
מבין תחומי החקלאות השונים, גידול הבקר הוא התחום אשר אחראי על הכמות הגדולה ביותר של גזי חממה.
אי התאמת שיטות חקלאיות מודרניות לתנאי הקרקע והאקלים, עלולה ליצור נזק לקרקע ולהביא לתופעות של מדבור.
קיימת התנגדות בקרב ארגונים שונים התומכים בזכויות בעלי חיים, לממשק הנהוג בחקלאות בעלי חיים אשר, לטענתם, גורם סבל בלתי נחוץ לבעלי החיים.
במספר מדינות אף נחקקו חוקים המגבילים את החקלאים בתחומים אלו.
התודעה הצרכנית הגוברת במדינות המערב, וחילוקי הדעות לגבי התפתחותה של החקלאות המודרנית, הביאו לצמיחתן של תנועות התומכות בקשר הדוק בין הקהילה המקומית ובין החקלאים תוך דגש על חקלאות בהיקפים קטנים ועל שימור הזנים המקומיים.
מתוך תנועות הנגד אשר צמחו בעקבות תיעוש החקלאות, בולטת במיוחד בצמיחתה, ובכוחה הכלכלי ההולך וגובר, תנועת החקלאות האורגנית הדוגלת בשימור הסביבה ועל כן אוסרת שיטות עיבוד קרקע מסוימות ושימוש בדשנים ובחומרי הדברה אשר מקורם אינו טבעי.
חקיקה שיפוטית היא יצירתן של נורמות משפטיות כלליות על ידי הרשות השופטת.
עיקר עיסוקם של בתי המשפט הוא במתן פרשנות לחקיקה הקיימת, לשם יישום חקיקה זו על המקרים המובאים בפני בית המשפט, לעיתים תוך הכרעה בוויכוחים על משמעות החוק.
חקיקה שיפוטית, שנועדה להשלים חוסר חקיקה או להתעלם מעודף חקיקה במשפט המקובל, היא חלק מגישה של אקטיביזם שיפוטי, שנוגע לתחומים רבים ובהם ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת ועל הרשות המבצעת.
חקיקה שיפוטית מתבקשת במקרים אחדים:
בחוקים שונים נעשה שימוש במושגי שסתום, כגון סבירות, תום לב ותקנת הציבור, שלגביהם הותיר המחוקק כר נרחב לפרשנות פסיקתית.
מושג מסוים אינו מוגדר בחוק, איך יש לקבוע את גבולותיו.
דוגמה: המושג "עובד" (שכיר) מופיע בכל דיני העבודה ולו חשיבות מהותית, אך הוא אינו מוגדר בחקיקה, וגבולותיו נקבעו בפסקי דין רבים של בית הדין לעבודה.
בין השאר נקבע בפסקי דין אלה כי חייל בשירות קבע אינו בגדר עובד, וגם אסיר המועסק בבית סוהר אינו בגדר עובד.
מושג מסוים מוגדר בחוק, אך ניתן לפרשנויות שונות, הן מבחינת לשון החוק והן מבחינת תכלית החקיקה.
על בית המשפט לבחור בפרשנות הנאותה מבין הפרשנויות האפשריות.
החקיקה נותנת מענה חלקי לסוגיה המצריכה מענה רחב יותר.
דוגמה לכך היא שאלת מעמדם של ידועים בציבור.
דוגמה: בחוק הביטוח הלאומי נאמר: "אשתו - לרבות הידועה בציבור כאשתו והיא גרה עמו", כלומר כל הזכויות (ושלילת הזכויות) שמקנה החוק לאשת איש מוקנות גם לידועה בציבור.
בהקשרים רבים אחרים אין התייחסות לידועים בציבור, ונדרשה קביעה בפסיקה של זכויותיהם.
שאלה נוספת שעלתה בהקשר זה ולא נמצא לה מענה בחקיקה היא האם גם בני זוג מאותו המין נחשבים לידועים בציבור.
לעיתים נדרש בית המשפט להכריע בסכסוך שהמחוקק כלל לא התייחס אליו (במודע או משום שנוצרה לאקונה בהקשר זה).
סעיף 1 לחוק יסודות המשפט מנחה את בית המשפט כיצד להתמודד עם מצב כזה: "ראה בית המשפט שאלה משפטית הטעונה הכרעה, ולא מצא לה תשובה בדבר חקיקה, בהלכה פסוקה או בדרך של היקש, יכריע בה לאור עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל."
השופט יורם דנציגר הציג את עמדתו לפיה יש צורך בחקיקה שיפוטית רחבה בדיני חדלות פירעון:
שופטי בתי המשפט המחוזיים העוסקים בתחומים הרלוונטיים (כינוס נכסים בחברה, פירוק חברות, הקפאת הליכים והסדרי נושים) מתמודדים בשנים האחרונות עם מצבים שבהם הפקודה אינה נותנת מענה מספק לבעיות העומדות לפתחו של בית המשפט.
בשל כך השופטים מפתחים הסדרים חדשים אשר משמשים פתרונות נקודתיים למקרים הנידונים לפניהם, ובדרך זו מפתחים את המשפט.
בתי המשפט מצאו אם כן את עצמם נאלצים לעשות, בדרך של "חקיקה שיפוטית", את שהיה על המחוקק לעשות בחקיקה ראשית.
אנו סבורים כי החקיקה השיפוטית הנעשית בבתי המשפט המחוזיים היא תופעה מבורכת ורצויה, שכן בתחומים העסקיים הדינמיים אי אפשר להמתין למחוקק שיאמר את דברו.
אין ספק שהדין הרצוי והאידיאלי הוא קידום חקיקה ראשית, אחידה, מקיפה וברורה, אשר תנחה את בתי המשפט כיצד לפעול בתחום דיני חדלות הפירעון, ותספק כלים והסדרים פרטניים לבעיות שיוצגו להלן ולבעיות המתעוררות מדי יום בבתי המשפט.
אולם לנוכח קצב התקדמות החקיקה בתחום נראה כי השלמת מהלך חקיקתי כזה תארך עוד זמן רב.
לפיכך, ועד אשר יואיל המחוקק לעגן את הדין הראוי בחוק, ניתן למצוא בחקיקה השיפוטית משום פתרון יעיל, איכותי וזמין לבעיות חדשות ומורכבות שהחוק הקיים אינו מספק להן פתרונות.
השופט אהרן ברק הביע דעתו כי "השופט אינו צריך לראות עצמו כנושא־הדגל של הסכמה חברתית חדשה.
בדרך כלל, בית הנבחרים הוא המוסד הראוי ליצירת שינויים דראסטיים בעניין זה." ואכן, בתי המשפט אינם שׂשׂים לחקיקה שיפוטית, ומעדיפים תחילה לקרוא למחוקק לומר את דברו בסוגיות בעלות חשיבות חברתית, שראוי להסדירן בחקיקה.
כאשר המחוקק אינו נענה לקריאה זו, רואה בית המשפט את עצמו כנאלץ לקבוע הלכה.
דוגמה לכך היא סוגיית מעמדו של התשר, שמעסיקה את בתי המשפט בישראל במשך עשרות שנים.
בפסק דין שניתן ביוני 2005 בבית הדין הארצי לעבודה ציין השופט שמואל צור: "בשולי הדברים יש מקום לקרוא למחוקק להשלים את מלאכת החקיקה אותה יזמה הממשלה בהתאם לדו"ח ועדת פרידמן.
כך ראוי לעשות בתחום שהוא כה פרוץ ובלתי מסודר".
בפסק דין שניתן בשנת 2013 בדיון נוסף בבג"ץ ציין הנשיא אשר גרוניס: "הסדר מעמדם של דמי התשר נמנה, אפוא, להשקפתי עם סוגי ההסדרים שמעוררים שאלות של מדיניות כלכלית וחברתית.
מפאת מורכבותם והשלכותיהם האפשריות של ההסדרים מן הראוי להותירם להכרעת המחוקק".
שתי קריאות אלה לא נענו על ידי המחוקק.
דרכי יצירתה של חקיקה שיפוטית
חקיקה שיפוטית צומחת מתוך הצורך להכריע בסכסוך המובא בפני בית המשפט, ומתבטאת ביצירתו של תקדים, המחייב בתי משפט בערכאה נמוכה יותר.
בישראל נקבע עקרון התקדים המחייב בסעיף 20 לחוק יסוד: השפיטה, האומר:
בהתאם לעיקרון זה, פסקי הדין של בית המשפט העליון מחייבים את בית המשפט המחוזי ובית משפט השלום, ופסקי דין של בית המשפט המחוזי מנחים את בית משפט השלום.
באופן דומה, פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה מהווה תקדים מבחינתם של בתי הדין האזוריים לעבודה.
השופט אהרן ברק הציג דרכים פחות מחייבות מאשר התקדים המחייב, היוצרות גם הן נורמה:
חרף הקשר הפורמלי בין המושג הפונקציונלי של החקיקה השיפוטית ובין עקרון התקדים המחייב, אין להתעלם מהמציאות החברתית־משפטית, שעל פיה ניתן משקל ניכר גם להלכות של בתי משפט שהלכתם אינה מחייבת.
בוודאי שזו גישתם של אלה הגורסים, כמו הולמס, שהמשפט אינו אלא הניבוי בדבר פסיקת בתי המשפט.
על־פי גישה זו, הלכה שיפוטית שניתן לנבא עליה במידה רבה של ודאות שילכו בעקבותיה, היא כשלעצמה דין, גם אם אין לה כוח של תקדים מחייב.
אך גם מי שאינו גורס כך אינו יכול להתעלם, מבחינת הדינמיקה הסוציולוגית, מקיומן של הלכות שיפוטיות שהלכה למעשה הציבור נוהג על פיהן, ואשר מבחינה פורמלית אינן מחייבות, כגון, אמרות אגב של בית המשפט העליון.
השופט ברק מנה ארבע מגבלות לחקיקה השיפוטית, ובהן:
בחקיקה שיפוטית הנובעת מפירושה של הוראה חקוקה על הפרשן להיות נאמן להוראה החקוקה.
הוא חייב נאמנות ללשון החוק.
הוא חייב נאמנות למטרת החקיקה.
אמת הדבר, נאמנות זו אינה יוצרת שעבוד, והיא פועלת בתחומים נרחבים למדי של חופש פרשני.
יתד עם זאת, קיים גבול שאסור לחצות אותו.
מקומו המדויק של גבול זה אינו ניתן להגדרה, והוא פרי הניסיון השיפוטי וחוש המומחיות של המשפטן, אך אותו גבול קיים תמיד.
בוודאי שאין השופט־הפרשן רשאי ליתן לחוק משמעות הנראית לו, לפרשן, רצויה, מבלי שזו מעוגנת בקשרים מינימליים לדבר החקיקה.
בניגוד לחקיקה ראשית שבה היוזמה היא בידי המחוקק - הוא מזהה את הצורך בחקיקה וקובע את היקפה, בית המשפט מגיע ליצירתה של חקיקה שיפוטית רק לאחר שהוגשה לפניו תביעה מתאימה, וללא תביעה כזו לא תיווצר חקיקה שיפוטית.
גם היקפה של החקיקה השיפוטית מוגבל לעיתים על ידי התביעה שבמסגרת הדיון בה נוצרה.
תחילת התוקף של חקיקה שיפוטית
חקיקה ראשית נכנסת לתוקף עם פרסומה ב"ספר החוקים", אך לעיתים ניתן לה תוקף עתידי, כדי לאפשר לציבור להתארגן ליישום החוק החדש, ורק לעיתים רחוקות ניתן לחקיקה תוקף רטרואקטיבי.
המצב שונה בחקיקה שיפוטית, משום שבהיותה פרשנות לחוק, תוקפה לכאורה מיום חקיקתו של החוק.
כדי למנוע תוצאה לא נוחה זו לעיתים בית המשפט מפצל לשניים את תוקף פסיקתו: למקרה הפרטי שהובא בפני בית המשפט פסק הדין נותן התייחסות רטרואקטיבית, ואילו לנורמה הכללית שנובעת מפסיקה זו ניתן תוקף עתידי.
חקיקה פורמלית בעקבות חקיקה שיפוטית
ואכן, לעיתים נותן המחוקק מענה בחקיקה לנושא שבמשך שנים רבות רק הפסיקה יצקה בו תוכן.
כך, למשל, המושג "תושב ישראל", שלו חשיבות ניכרת בפקודת מס הכנסה ובחוק הביטוח הלאומי, הופיע בחוקים אלה ללא כל הגדרה, ומשמעותו עוצבה בפסיקה בלבד.
בתחילת 2003 שינה המחוקק את טעמו, ותיקן שני חוקים אלה כך שנוספו בהם כללים מפורטים יותר לבחינת היותו של אדם תושב ישראל.
חקיקה ראשית שבאה בעקבות חקיקה שיפוטית עשויה לבסס ולהעמיק את הנורמות שנקבעו בחקיקה השיפוטית, אך לעיתים היא באה לבטל את תוצאותיה של הפסיקה, כאשר תוצאות אלה אינן לרוחו של המחוקק.
דוגמה: בעקבות פסק דין ורד פרי, שבו נקבעה הכרה בהוצאותיה של אם, בגין ההשגחה על ילדיה בעת שהיא עובדת, כהוצאה מותרת בניכוי, בעת חישוב מס ההכנסה שלה, תוקנה פקודת מס הכנסה, ונקבע בה שלא יוכרו "הוצאות שהוצאו לשם טיפול בילד או השגחה עליו".
חקירת בית הדין הפלילי הבינלאומי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא חקירה מתמשכת של בית הדין הפלילי הבינלאומי (ICC) בעניין הפשעים שבוצעו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC) במהלך מלחמת קונגו השנייה ולאחריה (כולל הסכסוך באיטורי ו).
המלחמה החלה ב-1998 ולמרות הסכם שלום בין הלוחמים ב-2003, הסכסוך נמשך בחלקים המזרחיים של קונגו במשך מספר שנים.
באפריל 2004 פנתה ממשלת קונגו באופן רשמי לבית הדין, וביוני 2004, התובע לואיס מורנו אוקמפו פתח רשמית בחקירה.
זו הייתה החקירה הרשמית הראשונה שנערכה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי.
עד כה, הוצאו צווי מעצר לשישה חשודים:תומאס לובנגה דיילו, ז'רמן קטנגה, מתיו נגודג'ולו צ'וי, בוסקו נטגנדה, קליקסט מברושימנה, סילבסטר מודקמורה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC) הייתה מושבה של האימפריה הבלגית בין 1885 ו-1960. בתחילה, היא הייתה רכושו האישי של המלך ליאופולד השני, וידועה כ"מדינת קונגו החופשית", לפני שהפכה למושבה בלגית ב-1908. המדינה זכתה בעצמאות ב-30 ביוני 1960. זמן קצר לאחר העצמאות, פרצה אי-יציבות פוליטית, שהובילה להפיכה צבאית ב-1965 .
זמן קצר לאחר העצמאות מבלגיה, מובוטו ססה סקו תפס את השלטון בהפיכה צבאית והכתיר את עצמו כנשיא.
תחת שלטונו האוטוריטרי של מובוטו, המדינה נודעה בשם זאיר.
בעוד תושבי זאיר סבלו מעוני והפרות זכויות אדם במהלך 32 שנות שלטונו, מובוטו הונה סכום משוער של 4–15 מיליארד דולר בתקופת כהונתו.
ב-1996, הסכסוך ברואנדה גלש לזאיר ומיליציות הוטו, כולל האינטרהאמווה, השתמשו במחנות פליטים באזור קיוו כדי לתקוף את רואנדה.
כוחות מזוינים מרואנדה ואוגנדה פלשו לזאיר כדי להילחם במיליציות ההוטו, ובסופו של דבר הפילו את מובוטו, עימותים שהתפתחו למלחמת קונגו הראשונה.
לכוחות מרואנדה ואוגנדה הצטרפו פוליטיקאים קונגולזים ומנהיגי מיליציות שהתנגדו לשלטונו של מובוטו, וקבוצות אלה התאחדו והפכו לברית הכוחות הדמוקרטיים לשחרור קונגו (AFDL), בהנהגת לורן-דזירה קבילה.
ב-1997, מובוטו נמלט מזאיר וקבילה מינה את עצמו לנשיא ושינה את שם המדינה בחזרה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לאחר ניצחונו, המתיחות עלתה במהרה בין קבילה לבין הפלגים השונים של ה-AFDL שהתנגדו לשלטונו.
כוחות רואנדיים נסוגו לגומה בגבול עם רואנדה והקימו את התכנסות למען דמוקרטיה קונגולזית (RDC) ובתגובה כוחות אוגנדיים הקימו את התנועה לשחרור קונגו (MLC) תחת פיקודו של ז'אן-פייר במבה.
שתי קבוצות אלה החלו את מלחמת קונגו השנייה על ידי תקיפת הצבא של ממשלת קבילה.
קבילה נרצח על ידי מאבטחו ב-2001 ובנו, ג'וזף קבילה, ירש אותו כנשיא והוביל בסופו של דבר שיחות שלום לסיום המלחמה.
למרות שאחד מעקרונות הסכמי השלום היה שכוחות המורדים יצטרפו לצבא הקונגולזי, האלימות נמשכת עד היום, במיוחד באזורי קיוו ואיטורי.
מורדים לשעבר המשיכו להתפצל ולהקים קבוצות מורדים חדשות כמו M23, שנלחמות על השליטה במזרח קונגו.
האזור ידוע בהחזקת משאבי מינרלים המשמשים לטכנולוגיה.
שיחות שלום עם M23 נשללו על ידי הנשיא פליקס טשיסקדי, שלפיו הקבוצה מנצלת באופן בלתי חוקי את משאבי הטבע של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ביולי 2003, תובע בית הדין הפלילי הבינלאומי, לואיס מורנו אוקמפו, הודיע כי קיבל מידע מיחידים וארגונים לא-ממשלתיים בנוגע למצב הקשה בקונגו וכי משרדו יעקוב מקרוב אחר ההתפתחויות באזור.
בספטמבר באותה השנה, מורנו אוקמפו הודיע לאספת המדינות החברות (הגוף השולט של בית הדין הפלילי הבינלאומי) כי הוא מוכן להגיש בקשה לאישור פתיחה בחקירה רשמית, אך האמין שהפניה מממשלת קונגו תאיץ את החקירה.
באפריל 2004 ג'וזף קבילה פנה רשמית לתובע הבית הדין ומורנו אוקמפו פתח רשמית בחקירה ביוני.
חקירת קונגו הייתה החקירה הרשמית הראשונה שנערכה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי.
לבית הדין יש סמכות להעמיד לדין יחידים שמואשמים בביצוע פשעים המוגדרים בחוקת רומא (האמנה שהקימה את בית הדין) כפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, או רצח עם.
התובע האשים שישה אנשים בפשעים בתחום השיפוט של בית הדין ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו: תומאס לובנגה דיילו, ז'רמן קטנגה ומתיו נגודג'ולו צ'וי, בוסקו נטגנדה, קליקסט מברושימנה, וסילבסטר מודקמורה.
תומאס לובנגה דיילו היה לכאורה המייסד והמנהיג של איחוד הקונגולזים הפטריוטים (UPC) והזרוע הצבאית שלה, הכוחות הפטריוטיים לשחרור קונגו (FPLC).
הוא הואשם ב-10 בפברואר 2006 בשלוש עבירות הקשורות לשימוש צבאי בילדים מיולי 2002 עד דצמבר 2003 באזור איטורי של קונגו.
גיוס ילדים, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxvi) לחוקת רומא;
חיוב ילדים לשירות, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxvi) לחוקת רומא;
שימוש בילדים להשתתפות בפעולות איבה, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxvi) לחוקת רומא.
ז'רמן קטנגה ומתיו נגודג'ולו צ'וי
ז'רמן קטנגה, המוכר גם כ"סימבה" (המילה בשפת סוואהילי ל"אריה"), היה לכאורה מפקד החזית להתנגדות פטריוטית באיטורי (FRPI).
מתיו נגודג'ולו צ'וי היה לכאורה מנהיג החזית הלאומית והאינטגרציונית (FNI).
קטנגה וצ'וי הואשמו בתשעה סעיפים של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה שבוצעו לכאורה בין ינואר למרץ 2003 באזור איטורי בקונגו נגד בני שבט ההמה.
קטנגה וצ'וי הואשמו ביולי 2007.
קטנגה וצ'וי הואשמו בהובלת מתקפה מתואמת נגד האוכלוסייה האזרחית של כפר בוגורו ב-24 בפברואר 2003. לפי צווי המעצר שהוצאו לקטנגה וצ'וי, ההתקפה כללה "רצח של כ-200 אזרחים", "כליאת אזרחים בחדר מלא גופות", ו"שעבוד מיני של מספר נשים ונערות".
לפי דיווחים, הקורבנות נשרפו חיים, נשים נאנסו ונלקחו כשפחות מין, ותינוקות הוטחו על קירות.
רצח, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(א) לחוקת רומא;
הריגה מכוונת, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(i) לחוקת רומא;
מעשים לא אנושיים, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ק) לחוקת רומא;
יחס לא אנושי או אכזרי, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(ii) או (ג)(i) לחוקת רומא;
שימוש בילדים להשתתפות בפעולות איבה, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxvi) לחוקת רומא;
עבדות מינית, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ז) לחוקת רומא;
עבדות מינית, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxii) או (ה)(vi) לחוקת רומא;
התקפה נגד אוכלוסייה אזרחית, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(i) או (ה)(i) לחוקת רומא;
ביזה, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xvi) או (ה)(v) לחוקת רומא.
ב-7 במרץ 2014, קטנגה הורשע כמסייע לפשע אחד נגד האנושות וארבעה פשעי מלחמה.