tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר, שבתחומה המנהלי מספר איים, נוסדה ב-1 באוקטובר 2005 על ידי איחוד של העיירות היררה, גוסוקוב, אירבו, שימוג'י והכפר אואנו, כולם מנפת מיאקו.
שטחה של מיאקוג'ימה הוא 204.54 קילומטרים רבועים, ונכון לדצמבר 2012, אוכלוסיית העיר מונה כ-54,908 נפש, עם צפיפות אוכלוסייה של 268.45 איש לקילומטר רבוע.
מהעיר יוצאות ונכנסות טיסות פנימיות בלבד לשני שדות תעופה: "מיאקו" ו"שימוג'ישימה".
ג'פאן איירליינס מחזיקה בעיר משרד לרכישת כרטיסים.
מיאנמר השתתפה לראשונה ב בטורונטו (1976) ומאז לקחה חלק במשחקים עוד חמש פעמים.
עד 1988 התחרתה המשלחת תחת שמה הקודם של המדינה - בורמה.
במשחקי החורף לא נטלה מיאנמר חלק מעולם.
משלחתה של המדינה זכתה ב-1976 וב-1984 בשבע מדליות פאראלימפיות, בהן שתי מדליות זהב, שלש מדליות כסף ושתי מדליות ארד - כולן באתלטיקה מהשנים בהן התחרתה תחת השם בורמה.
מיאמי ביץ' היא עיר במחוז מיאמי-דייד במדינת פלורידה בארצות הברית.
העיר ממוקמת על אי כ-6 קילומטרים מזרחית למיאמי ונכללת בתחום מטרופולין מיאמי.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, התגוררו בעיר 87,779 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 4,444.5 נפש לקמ"ר.
האוכלוסייה בעיר התחלקה ל-87.4% לבנים, 4.4% שחורים, 0.3% אינדיאנים, 1.9% אסיאתים, 3.2% מגזעים אחרים ו-2.7% משני גזעים או יותר.
מיאנמר משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מיאנמרי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער המיאנמרים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של מיאנמר למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפי אתלטיקה, הרמת משקולות, טאקוונדו וקשתות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפי אתלטיקה, הרמת משקולות, קשתות ושחייה.
מיאנמר נשיונל איירליינס (בבורמזית: ျမန္မာအမ်ိဳးသားေလေၾကာင္းလိုင္း, באנגלית: Myanmar National Airlines) היא חברת הדגל של מיאנמר.
החברה נוסדה בשנת 1948 תחת השם איחוד בורמה איירווייז, ובמהלך השנים שמה של החברה השתנתה לבורמה איירווייז ומיאנמה איירווייז.
החברה מפעילה טיסות פנימיות וטיסות בינלאומיות במספר יעדים לאסיה מבסיסה נמל התעופה הבינלאומי יאנגון.
מיאנמר נשיונל איירווייז נוסדה על ידי ממשלת בורמה לאחר קבלת העצמאות ב-15 בספטמבר 1948, תחילה כאיחוד בורמה איירווייז (Union of Burma Airways).
בראשית דרכה, הפעילה החברה טיסות ליעדים פנימיים בלבד, אולם החל משנת 1950, הוסיפה החברה טיסות ליעדים בינלאומיים מוגבלים.
בשנת 1993 הפסיקה החברה את טיסותיה הבינלאומיות למשך 23 שנים עד 2016 עם קו טיסה לסינגפור.
בדצמבר 1972 שונה שמה של החברה לבורמה איירווייז וב-1 באפריל 1989, למיאנמה איירליינס בעקבות קריאת שמה של המדינה מחדש מבורמה למיאנמר.
בשנת 2014 מותגה החברה מחדש למיאנמר נשיונל איירווייז.
בשנת 2015 עם מסירתו של מטוס הבואינג 737-800 הראשון, הודיעה החברה על כוונתה להמשיך עם פעילות הטיסות הבינלאומיות אשר פסקה ב-1993.
ב-14 במרץ 1949 מטוס דה הבילנד DH.104 התרסק במפרץ מוטאמה בקו טיסה מנמל התעופה מינגאלאדון לנמל התעופה מואולמיין.
9 נוסעים ו-2 אנשי צוות נהרגו.
ב-26 ביוני 1954 מטוס דאגלס DC-3 נחטף על ידי ארגון צבא השחרור הלאומי - קארן (KNDO) בעקבות הריגתו של Saw Ba U Gyi ב-1950 - נשיאה הראשון של האיגוד הלאומי של קארן (KNU) .
שלושה חברי KNDO תכננו לחטוף מטוס כדי שישמש כלי להברחת כלי נשק בלתי חוקיים.
מזימתם צלחה והם אילצו את הטייס הבריטי לנחות על חוף נטוש.
לאחר ש-700,000 קיאט נמצאו באחד ממטעני המטוס, החרימו החוטפים את הכסף ואישרו לטייס להמריא שוב.
ב-2 בספטמבר 1955 התרסק מטוס דאגלס C-47A XY-ACQ בהר פופה בקו טיסה ממייטקילה ללאניוואה.
ב-8 באוגוסט 1956 התרסק מטוס דאגלס C-47A XY-ACQ בהר פינדאיה.
11 מתוך 22 נוסעים נהרגו.
ב-10 ביוני 1963 התרסק מטוס דאגלס C-47A XY-ACQ בהר קאולוקונג, סין.
ב-23 במאי 1969 התרסק מטוס דאגלס DC-3 בקו טיסה לא סדיר בעודו נוחת בנמל התעופה לאשיו.
ב-16 באוגוסט 1972 התרסק מטוס דאגלס C-47B זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה ת'אנדווה.
מתוך 31 הנוסעים, 3 שרדו.
ב-24 באוגוסט 1972 נזק נגרם למטוס ויקרס ויסקאונט 761D XY-ADF לאחר קריסתו של כן הנסע לאחר נחיתה.
ב-8 בספטמבר 1977 התרסק מטוס דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר בהר לוי הסאם הסאו.
ב-25 במרץ 1978 מטוס פוקר F27 איבד גובה מיד לאחר המראה מנמל התעופה מינגאלאדון והתרסק בשדה אורז.
ב-21 ביוני 1987 התרסק מטוס פוקר F27 בהר בגובה של 1,500 מטר 15 דקות לאחר המראה מנמל התעופה ההו.
זהו אסון התעופה השני החמור ביותר בתולדות התעופה במיאנמר.
ב-27 בינואר 1998 התרסק מטוס פוקר F27 בעודו ממריא מיאנגון, מיאנמר.
16 מתוך 45 הנוסעים נהרגו.
ב-24 באוגוסט 1998 התרסק מטוס בטיסה 635 של החברה בגבעה בעודו נוחת בנמל התעופה טאצ'ילק.
ב-6 ביוני 2009 סטה מטוס פוקר F28 בטיסה 409 ממסלול הטיסה.
ב-24 במאי 2017 התנגש אחד ממטוסי החברה במשאית על גבי הקרקע.
בעקבות התאונה, נפער חור בגודל של 5 ס"מ בגוף המטוס.
מיאקויים (שם מדעי: Miacoidea) היא על-משפחה נכחדת הקרובה לסדרת הטורפים (כמה חוקרים משייכים אותם לסדרה זו), וכלולים יחד איתם בקבוצה דמויי טורפים שבקבוצת הפריה (שבה גם הקראודונטים הנכחדים).
טורפים אלה היו רחוקים מדמויי החתולים ומדמויי הכלבים ולמעשה אין להם קרובים חיים.
המיאקויים היו טורפים שדמו מעט לגחן או סמור אשר היו בעלי גולגולת מוארכת מעט ומבנה ניבים ושיניים נוספות שדמו לרוב הטורפים.
הם היו טורפים של חיות קטנות יותר כמו זוחלים, עופות ומכרסמים.
מבנה הגפיים מרמז שחלקם הותאמו לחיים על העצים אך חלקם חיו על הקרקע.
הם נכחדו בסוף האאוקן, אולי כתוצאה מתחרות קשה יותר על מזון או שינויי אקלים.
מיאקו קוואקמי (ביפנית: 川上未映子; נולדה ב־29 באוגוסט 1976) היא סופרת ומשוררת יפנית מאוסקה.
עבודתה זכתה בפרסי ספרות יפניים יוקרתיים בכמה ז'אנרים, ביניהם פרס האקוטגוואה ה-138 על הנובלה שלה שדיים וביציות, פרס טניזאקי לשנת 2013 על אוסף הסיפורים הקצרים שלה חלומות של אהבה וכו', ופרס נקהארה צ'ויה לשנת 2008 לשירה עכשווית.
קוואקמי עבדה כמארחת בר וכפקידה בחנויות ספרים לפני שהתחילה בקריירת שירה.
קוואקאמי הוציאה שלושה אלבומים ושלושה סינגלים כזמרת, אך פרשה מקריירת השירה שלה בשנת 2006 כדי להתמקד בכתיבה.
לפני שזכתה בפרס אקוטגוואה בשנת 2008 עבור שדיים וביציות, קוואקמי הייתה ידועה ביפן בעיקר כבלוגרית.
בשיאו, הבלוג הפופולרי שלה קיבל מעל 200,000 צפיות ביום.
הרומן הראשון באורך מלא של קוואקמי, גן עדן, זכה בפרס מורסאקי שיקיבו לספרות לשנת 2010. בשנת 2012 הופיע תרגום לאנגלית לסיפור קצר שלה באוסף של מאמרים וסיפורים על רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו בשנת 2011.
בשנת 2016 היא נבחרה כ-"Granta Best" של הסופרים היפנים הצעירים לסיפור הקצר שלה "הוכחת האהבה של מארי".
בשנים 2015–2017 ערכה קוואקמי סדרת ראיונות עם הרוקי מורקמי, בהם שאלה אותו על נשים ועל מיניות ברומנים שלו.
הכרך הערוך של הראיונות הללו, שכותרתו "הרוקי מורקמי: ראיון ארוך, ארוך", ראה אור בשנת 2017.
הרומן של מיאקו קוואקמי, "Ms Ice Sandwich", הגיע לרשימה המקוצרת של המהדורה לשנת 2018 של הגרנד פרי של עמותות ספרותיות.
בשנת 2020 פורסם שדיים וביציות ב-Europa Editions וזכה לשבחים רבים.
הניו יורק טיימס ניהל את הסקירה המעולה על ספרה על ידי קייטי קיטמורה ביום הפרסום ובו נכתב "מיאקו קוואקמי כותבת בחוסר סנטימנטליות תומכת, במיוחד כשהיא מתארת את חייהן של נשים".
כתיבתה של קוואקמי משתמשת לעיתים קרובות באוסקה-בן, ניב יפני ייחודי המדובר באוסקה ובערי הסביבה.
היא משלבת גם שפה ניסיונית ופואטית בסיפורים הקצרים והרומנים שלה, ומציינת את לידיה דייוויס וג'יימס ג'ויס כהשפעות ספרותיות.
הסופר היפני הידוע הרוקי מורקמי קרא לה "הסופרת הצעירה והאהובה עליו" ותיאר את כתיבתה כ-"צומחת ומתפתחת ללא הפסקה".
2007 פרס צובוצ'י שויו לסופרים מתעוררים צעירים עבור Watakushi ritsuin hā, mata wa sekai (יחס האגו שלי, השיניים שלי והעולם)
פרס אקוטגוואה לשנת 2008, שניהל צ'יצ'י (שדיים וביציות)
2010 מורסאקי שיקיבו פרס עבור Hevun (Heaven)
2013 פרס טניזאקי ל-Ai no yume to ka (חלומות של אהבה וכו').
פרס Watanabe Junichiro לשנת 2016 עבור אקוגארה (כמיהה)
פרס תרבות הוצאת Mainichi לשנת 2019 עבור Natsu monogatari ("סיפורי קיץ")
צ'יצ'י לרוץ (乳 と 卵, שדיים וביציות), באנגישונג'ו, 2008,
Ai no yume to ka (愛 の 夢 と か, חלומות של אהבה וכו'), קודאנשה, 2013,
ויסטריה לסנין לא און טאצ'י (ウ ィ ス テ リ ア と 三人 の 女 た ち, "ויסטריה ושלוש נשים"), שינשושה, 2017,
לואיז היל קוואי, מילים ללא גבולות, 2012
מיכאל אמריך, מארץ 'נוצר מחוט: הרהורים על רעידת האדמה היפנית, צונאמי והתמוססות גרעינית, 2012
"לאן נעלמו כל ימי ראשון?", טרנס.
היטומי יושיו, מילים ללא גבולות, 2015
"שדות תות לנצח נצחים", טרנס.
היטומי יושיו, פליאדות: ספרות בהקשר, 2016
היטומי יושיו, פרימן: עתיד הכתיבה החדשה, 2017
לואיז היל קוואי, הוצאת פושקין, 2018,
סם בט ודויד בויד, מהדורות אירופה, 2020,
מיאמי הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי אליעד נחום, מתוך אלבום האולפן השני שלו, "אור".
השיר יצא לאור ב-14 באפריל 2016, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר, בדומה לשאר שירי האלבום "אור", הוא שיר בסגנון הפופ, שנכתב והולחן על ידי נחום, והופק על ידי נחום, בשיתוף עם נועם עקרבי, שותפו להפקות המוזיקליות של כל אלבומיו.
נחום סיפר בראיון למעריב אונליין על תוכן השיר:
השיר נכנס היישר אל המקום החמישי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, בשיאו הגיע למקום הראשון, וצעד במצעד כ-11 שבועות.
גם במצעד הרשמי של גלגלצ הצליח השיר להגיע למקום הראשון.
במצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', השיר הגיע בשיאו למקום השני.
גם במצעדי הפזמונים השנתיים זכה השיר להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום השישי במצעד השנתי של מדיה פורסט, לשביעי במצעד השנתי של רשת ג', ולשמיני במצעד השנתי של גלגלצ.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-9.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
וכ-1.2 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עיבוד והפקה מוזיקלית - נועם עקרבי ואליעד נחום
גיטרה בס - דני שניידרמן
נעם עקרבי - גיטרה, קולות, הפקה מוזיקלית,, קחון, פסנתר, קלידים ומיקס
יוסי חרסונסקי סקר את השיר באתרו "יוסמיוסיק" באופן מעורב: "אליעד כבר נמצא על הכביש הראשי המהיר של הפופ המיינסטרימי הקל לעיכול.
מנגינה נוגה-מתקתקה, קול רך רומנטי-שרמנטי שר מילות אהבה 'טראומטיות' שיש בהן סודות, שתיקות ולחישות, אוצר מילים הכי שדוף.
צמד מילים כמו 'שיכורים מאהבה' רוצח טקסט.
מנסה לייצר דרמה, אבל התוצאה אנמית.
הניסיון להחניף לאוזן מגיע גם לעיבוד באוריינטציית הפלמנקו הספרדי, וזה נשמע מודבק, לא אורגני.
את מסלול הנ"ל – יעבור חלק, יענג את המאזינים של הפלייליסט הפופולרי שעושה כיף.
מיאמי גארדנס היא עיר הממוקמת במחוז מיאמי-דייד אשר בפלורידה שבארצות הברית.
העיר נמצאת כ-25 קילומטרים מהעיר מיאמי.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-110,000 תושבים.
רוב תושבי העיר (73.3%) הם אפרו-אמריקאים.
כמה מתושבי העיר הידועים הם ליל פאמפ, ריק רוס ודנזל קארי.
העיר צפויה לארח את גמר קופה אמריקה 2024, באצטדיון הארד רוק.
מיאמי סאונד משין הייתה להקה אמריקאית שהוציאה מוזיקה בהשפעה לטינית עם שירה ראשית של הזמרת-יוצרת הקובנית גלוריה אסטפן (לבית פאג'רדו).
הלהקה, שהוקמה ב-1975 על ידי אמיליו אסטפן, הייתה ידועה במקור בשם מיאמי לטין בויז (Miami Latin Boys) לפני שהפכה למיאמי סאונד משין ב-1977.
ללהקה היו מספר אלבומים ושורה של סינגלים ולהיטים עד 1989. האלבום Primitive Love משנת 1985 זכה להצלחה בינלאומית, ואילו אלבום ההמשך Let It Loose ב-1987 הציב את גלוריה אסטפן בחזית המוזיקה הלטינית באותה העת.
משנת 1988 עד 1989, האלבום האחרון הופץ מחדש בתור Anything For You עם עטיפה מחודשת; ההוצאה הופצה בצורה בינלאומית באירופה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
ב-1989, שם הלהקה הפסיק להופיע באלבומים הבאים שיצאו; במקום זאת הופיעה שמה של אסטפן בלבד.
בשנת 1975, גלוריה ובת דודתה מרסדס "מרסי" נבארו (1957–2007) הכירו את אמיליו אסטפן בזמן שהופיעו בחזרה באחת הכנסיות.
אסטפן, שהקים את הלהקה מיאמי לטין בויז מוקדם יותר באותה השנה, הכיר את גלוריה דרך מכר משותף.
אסטפן החלה לצאת עם אמיליו ב-1976. הם נישאו ב-1 בספטמבר 1978 (ביום הולדתה של גלוריה).
בזמן שמיאמי לטין בויז הופיעו בחתונה קובנית במלון דופונט, גלוריה ומרסי (שהיו אורחות בחתונה) ביצעו שני סטנדרטים קובניים מאולתרים.
הן הרשימו את חברי הלהקה עד כדי כך שהזמינו אותן להצטרף באופן קבוע; בכך, שם הלהקה שונה למיאמי סאונד משין.
גלוריה, שלמדה באותה העת באוניברסיטת מיאמי, הסכימה להופיע רק בסופי השבוע כדי שלימודיה לא יופסקו.
מיאס היא עיר במחוז צ'ליאבינסק ברוסיה, הממוקמת ממערב לעיר צ'ליאבינסק, על המדרון המזרחי של דרום הרי אורל, על גדת נהר נהר המיאס.
השם מיאס לקוח מהבשקירים, שהם התושבים הילידים באזורים אלו.
משמעות השורש של המילה עליה מבוסס שם העיר היא "מים" או "חבר".
ככל הנראה העיר נוסדה בשנת 1773 כמפעל לכריית נחושת.
במהלך המאה ה-19, ההתפתחות של היישוב במקום נבעה מגילוי מרבצי הזהב העשירים ביותר באזור הרי אורל.
המיצוי השנתי הממוצע של הזהב מאזור מיאס היה כ .
באמצע המאה ה-19 ירד היקף כריית הזהב, וגם ההתפתחות של העיר חוותה האטה.
בשנת 1923 הוענק למיאס מעמד של עיירה.
בשנת 1941, נבנה בעיר מפעל רכב.
מפעל זה עדיין פעיל בשם אורל יצרנית רכב.
מיאס נחשבת כעיר במסגרת החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של רוסיה יחד עם עשרים ושמונה יישובים כפריים.
מיאס היא יחידה מינהלית השווה במעמד שלה לזה של המחוזות.
כחטיבה מוניציפלית, העיר מיאס מאוגדת בשם Miassky Urban Okrug.
כיום הוא מרכז מכני עיקרי באזור.
יצרנית המשאיות UralAZ היא אחד המפעלים החשובים ביותר בעיר.
יצרנית הרכב אורל מייצרת משאיות מרובות ציר עם הנעה מלאה ואחראית לייצוא של כ-8% מהמשאיות במדינה.
החברה נכללה בדירוג של 200 החברות הרוסיות הגדולות ביותר בשנת 2000 בהיקף המכירות, ומועסקים בה 105,000 עובדים.
החברה הוקמה בשנת 1942, כאשר מפעל זיל (Zis) פונה ממוסקבה במהלך מלחמת העולם השנייה.
משרד התכנון מאקייב מייצר טילים בליסטיים המשוגרים על ידי צוללות.
ב-1955 הוא הועבר מהמקום בו הוקם בשנת 1947 בזלאוסט, למיאס.
החלק הישן של העיר כולל בתי עץ מהמאה ה-19 עם מרפסות מקוריות ומשקופים.
גם ביתו של מנהל מכרה הזהב, סימונוב, השתמר.
אגם טורגויאק ממוקם ליד מיאס ומהווה מיקום תיירותי פופולרי, עם מים צלולים.
למיאס יש מוזיאון מינרלוגי עשיר, שכן הוא קרוב לאזור שימור המינרלים אילמנסקי.
ממזרח למיאס נמצא אילמנסקי זפובדניק, יער מוגן גדול.
לא הרחק לתוך היער, יש שבילים מובילים למעיינות מים מתוקים.
מיאמי בס או מוזיקת בוטי (Booty music) או בוטי בס (Booty bass) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת היפ הופ, אלקטרו וברייקביט, שנוצר לראשונה באמצע שנות ה-1980 במיאמי, פלורידה.
הז'אנר היה פופולרי במהלך שנות ה-1980 וה-1990.
הז'אנר מאופין בשימוש מכונות תופים (לרוב רולנד TR-808 ), תוף קיק מתמשך, בס כבד, קצבי מוזיקת דאנס אלקטרונית מוגברים ותכנים ליריים בעלי אופי מיני מפורש.
הסופר המוזיקלי ריצ'י אונטרברגר אפיין את מיאמי בס כמשתמש במקצבי מצלתיים עם מילים ש"שיקפו את שפת הרחובות, במיוחד בשכונות השחורות ההיסטוריות של מיאמי".
אף על פי שמיאמי בס מעולם לא היה במיינסטרים לתקופה ממושכת, תשומת הלב המוקדמת של התקשורת בארצות הברית בשנות ה-1980 השפיעה על התפתחותם של מוזיקת ההיפ הופ, מוזיקת הדאנס ומוזיקת הפופ.
מיאן באגר (בדנית: Mianne Bagger; נולדה ב-25 בדצמבר 1966) היא שחקנית גולף מקצועית ילידת דנמרק.
בשנת 2004, עם השתתפותה באליפות אוסטרליה הפתוחה לנשים, הייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה ששיחקה בטורניר גולף מקצועני.
באותה שנה היא גם הייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהתקבלה לסבב האירופי לגולף נשים, והראשונה שהתקבלה לסבב ספורט מקצועני מאז שרנה ריצ'רדס הצטרפה להתאחדות טניס הנשים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
באגר מילאה תפקיד מרכזי במאבק לשילוב נשים טרנסג'נדריות בספורט המקצועני בכלל, ובגולף בפרט.
פעילותה הובילה לשינוי מדיניות בארגוני גולף רבים, אך גם היום קיימות מגבלות על השתתפות ספורטאים טרנסג'נדרים בתחרויות.
באגר פעלה להסרת דרישות מפלות כמו סעיף "נקבה מלידה" מתקנוני האיגודים, ועודדה ארגוני ספורט לאמץ גישה מכלילה יותר כלפי מגוון מגדרי.
קורות חיים ותחילת דרכה בספורט
באגר נולדה בקופנהגן, דנמרק, והחלה לשחק גולף בגיל שמונה.
בשנת 1979 עברה עם משפחתה לאוסטרליה.
ב-1992 החלה בטיפול הורמונלי חליפי, וב-1995 עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
ב-1998 חזרה באגר לגולף התחרותי כספורטאית חובבת באוסטרליה.
היא הייתה גלויה לגבי חייה ושיחקה במספר תחרויות לחובבים באדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית, והוזמנה להצטרף לנבחרת הנשים שלה.
בשנים 1999–2002 שיחקה באגר בנבחרת אוסטרליה הדרומית והגיעה לעשירייה הראשונה של שחקניות הגולף החובבות הטובות ביותר.
בשנים 1999, 2001 ו-2002 זכתה באגר באליפות החובבות של אוסטרליה הדרומית, והישג זה הגביר את תשומת הלב התקשורתית סביבה.
באגר נתקלה בהתנגדות מצד שחקניות שטענו שיש לה יתרון פיזיולוגי: "הן היו אומרות שכל הצלחה או זכייה שלי בטורניר, נובעת מיתרון לא הוגן".היא חקרה את הנושא לעומק והאמינה, גם מתוך ניסיונה האישי, שהחששות היו לא מוצדקים.
הארגונים שמנעו ממנה להתחרות אימצו החלטות גורפות ללא בדיקה מעמיקה.
באגר טענה כי אנשים אינם מודעים להיבטים הפיזיולוגיים של מצבים מגדריים שונים ולסוגיות הקשורות בשינוי מגדרי.
לאחר שהצליחה כשחקנית חובבת, שאפה באגר להפוך למקצוענית.
היא גילתה כי ישנם כללים המונעים ממנה להתחרות בצורה מקצוענית באוסטרליה ו"ברוב סבבי תחרויות הגולף בעולם".
בשנת 2004, כשהייתה עדיין שחקנית חובבת, קיבלה הזדמנות להשתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה לנשים, והידיעה הגיעה לעמוד הראשי בעיתון בסידני.
בעקבות כך, קיימה באגר מסיבת עיתונאים ביום שקדם לטורניר במטרה לענות על שאלות ולהציג מידע על אנשים הנמצאים בתהליכי התאמה מגדרית ועל אנשים טרנסג'נדרים.
1999 – אליפות אוסטרליה הדרומית לחובבות
2000 – אליפות נשות העסקים של אוסטרליה הדרומית
2001 – אליפות אוסטרליה הדרומית לחובבות, אליפות 72 גומות סטרוקפליי של אוסטרליה הדרומית (גביע רנה אריקסן)
2002 – אליפות אוסטרליה הדרומית לחובבות
קריירה מקצועית ופעילות לשינוי מדיניות
ב-2003, לאחר שהפכה לשחקנית הגולף המדורגת במקום השישי באוסטרליה, החלה באגר את הקריירה שלה כמקצוענית.
ב-2004 היא שיחקה בתחרות הגולף השוודית וסיימה פעמיים בעשירייה הראשונה.
ב-2005 היא שיחקה בטורניר הראשון שלה בסבב האירופי לנשים (Ladies European Tour).
אנדרו מוואט האוסטרלי מאמן את באגר במועדון הגולף המלכותי של פרמנטל בפרת' (Royal Fremantle Golf Club).
בטורניר הראשון שלה כמקצוענית, היו לורה דייוויס ורייצ'ל טסקה בין השחקניות שקיבלו אותה בברכה.< בשנת 2004, חוללה באגר סערה תקשורתית כשהשתתפה באליפות אוסטרליה הפתוחה לנשים ואף התכוונה להצטרף לליגת הגולף המקצוענית האוסטרלית לנשים (LAPG tour).
במהלך טורניר בארצות הברית, פגשה באגר את טאי ווטאו, נציב ליגת ה-LPGA.
כשנשאל לאחר מכן על מדיניות הליגה, השיב ווטאו: "כיום הכלל שלנו הוא שהן תיוולדנה נשים".
באגר טענה כי "'מן הסתם, הם לא רואים בי מישהי שעומדת בכלל הזה".
ווטאו השאיר את האפשרות פתוחה לשינוי הכלל בעתיד.
החלטת הוועד האולימפי הבין-לאומי משנת 2004 בנוגע לספורטאים שעברו שינוי מגדרי הובילה לבחינה מחדש של הכללים בענפי ספורט רבים.
הצהרת סטוקהולם (IOC 2004 Stockholm Consensus) משנת 2004, קבעה דרישות ייחודיות לספורטאים שעברו שינוי מגדרי.
בספטמבר 2004, לאחר לחץ מתמשך מצד באגר, הצביע הסבב האירופי לנשים על תיקון קריטריוני הקבלה לחברות בו, ותוצאות ההצבעה אפשרו לבאגר להתחרות בסבב.
מאוחר יותר באותה השנה, גם ליגת ה-ALPG הצביעה בעד שינוי החוקה להסרת סעיף "נקבה מלידה", ובכך אפשרה לבאגר להצטרף לליגת ה-ALPG באוסטרליה.
ב-9 בפברואר 2005, הכריז גם איגוד הגולף לנשים על שינוי מדיניות המאפשר לבאגר להתחרות באליפות בריטניה הפתוחה לנשים.
ב-21 במרץ 2005, הודיע איגוד הגולף של ארצות הברית כי אימץ "מדיניות מגדר" חדשה המאפשרת לספורטאים שעברו התאמה מגדרית להתחרות באליפויות הגולף של ה-USGA, כולל באליפות ארצות הברית הפתוחה לנשים כבר באותה שנה.
בשנת 2010, שינתה ה-LPGA את תקנותיה והסירה את תנאי הכניסה "נקבה מלידה".
על אף שינויי המדיניות שאפשרו לספורטאים שעברו התאמה מגדרית להתחרות, נותרה המדיניות תחת בחינה מתמדת.
באגר, יחד עם מספר ספורטאים בולטים ומספר גדל והולך של חוקרים ואנשי מקצועות הרפואה ברחבי העולם, ממשיכים לפעול מול הוועד האולימפי הבין-לאומי, התאחדות האתלטיקה החובבת הבין-לאומית (IAAF), הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA) ואחרים בדרישתם לקבלת ספורטאים שעברו התאמה מגדרית.
באגר מוסיפה כי רבות מההחלטות הללו מתקבלות בהצבעת חברי הארגונים האלה, לרוב מקצוענים בענפי הספורט שלהם, שאינם רופאים או אנשי מקצועות הרפואה, ואינם בעלי הכשרה רפואית רלוונטית.
מיאמי וייס הוא סרט פעולה-פשע אמריקאי משנת 2006, בבימויו, הפקתו וכתיבתו של מייקל מאן.
הסרט מהווה עיבוד קולנועי לסדרת הטלוויזיה המצליחה "מיאמי וייס" משנות ה-80, שגם בה היה מאן מעורב כיוצר ומפיק.
בתפקידים הראשיים מככבים קולין פארל בתור ג'יימס "סוני" קרוקט וג'יימי פוקס בתור ריקרדו "ריקו" טאבס, שני בלשים במחלקת הסמים של משטרת מיאמי הפועלים תחת כיסוי.
לצידם מופיעים גונג לי, לואיס טוסאר, נעמי האריס, ג'ון אורטיז, ג'סטין ת'רו, סיארן הינדס, בארי שאבאקה הנלי, אליזבת רודריגז ודומניק לומברדוזי.
הסרט הופק בתקציב של כ-135 מיליון דולר והכניס כ-164 מיליון דולר ברחבי העולם.
סוני קרוקט וריקו טאבס, בלשים במחלק הסמים של משטרת מיאמי, יוצאים לחקירה בעקבות רצח אכזרי של שני סוכנים פדרליים.
החקירה מובילה אותם לעולם המסוכן של קרטלי הסמים הבינלאומיים.
השניים מתחזים למבריחים על מנת לחדור לרשת הפשע של ארכאנג'ל דה חסוס מונטויה, ברון סמים קולומביאני.
במהלך המשימה, קרוקט מתאהב באיזבלה, שותפתו העסקית של מונטויה, מה שמסבך את החקירה.
במקביל, טאבס מתמודד עם איומים על חיי בת זוגו, טרודי ג'ופלין.
השניים נאלצים לנווט בין נאמנותם לחוק לבין רגשותיהם האישיים, תוך כדי שהם מתמודדים עם סכנות רבות וניסיונות לחשוף את האמת.
קולין פארל – ג'יימס "סוני" קרוקט: בלש במחלק הסמים של משטרת מיאמי, פועל תחת כיסוי.
ג'יימי פוקס – ריקרדו "ריקו" טאבס: שותפו של קרוקט, בלש מוכשר ונחוש.
גונג לי – איזבלה: שותפה עסקית של מונטויה, מושא אהבתו של קרוקט.
לואיס טוסאר – ארכאנג'ל דה חסוס מונטויה: ברון סמים קולומביאני, יעד החקירה.
נעמי האריס – טרודי ג'ופלין: בלשית ושותפתו הרומנטית של טאבס.
ג'ון אורטיז – חוסה ירו: סגנו של מונטויה, חשדן כלפי קרוקט וטאבס.
ג'סטין ת'רו – לארי זיטו: בלש במחלק הסמים, מסייע לצמד החוקרים.
סיארן הינדס – ג'ון פוג'ימה: סוכן FBI, משתף פעולה עם המשטרה המקומית.
בארי שאבאקה הנלי – מרטין קסטילו: מפקד מחלק הסמים, אחראי על המבצע.
אליזבת רודריגז – ג'ינה קלברזה: בלשית במחלק הסמים, חלק מהצוות.
דומיניק לומברדוזי – סטנלי סוויק: בלש במחלק הסמים, תומך בצוות.
הסרט "מיאמי וייס" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 47% בהתבסס על 225 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מצולם בצורה מרהיבה, אך הדמויות הראשיות חסרות את הכריזמה של מקביליהן מהסדרה, והעלילה הלא מפותחת נופלת מהסטנדרטים של סרטיו הטובים יותר של מייקל מאן".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 66 מתוך 100, בהתבסס על 37 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מיאנדר הוא מוטיב עיטורי המופיע כרצועה ובה קו מתפתל ב־90 מעלות.
לעיתים המוטיב מופיע בווריאציות מורכבות יותר, כגון שני קווים מתפתלים ומצטלבים באופן היוצר צלבי קרס.
המוטיב נעשה נפוץ על כדים יווניים עתיקים בתקופה הגאומטרית והלאה, והיה נפוץ באדריכלות יוון העתיקה ובפסיפסים.
המוטיב המשיך להתקיים בתקופה הרומית וקיים אף בעת החדשה.
העיטור נקרא על שום דמיונו לפיתוליו של נהר המאיאנדרוס.
מיאמי סול הייתה קבוצת כדורסל אמריקאית ששיחקה בליגת ה-WNBA והתבססה במיאמי.
הקבוצה נוסדה בשנת 2000 ופעלה במשך שלוש עונות.
משחקי הבית שלה נערכו בקסייה ארנה.
ביוני 1999 הוחלט על הרחבת הליגה לקראת עונת 2000 ב-WNBA, וב-15 בדצמבר 1999 נערך "דראפט הרחבה".
בעונתה הראשונה סיימה הקבוצה במקום השישי בבית המזרחי.
בעונת 2001 ב-WNBA העפילה הקבוצה לפלייאוף, אך הפסידה בסיבוב הראשון לניו יורק ליברטי.
בעקבות שינויים בדרישות הליגה מהקבוצות המשתתפות, לא יכלה "מיאמי סול" לעמוד בתנאים החדשים והפסיקה את פעילותה בנובמבר 2002. רוב שחקניות הקבוצה, ובהן כוכבותיה סנדי ברונדלו וילנה בראנובה, עברו לקבוצות אחרות בליגה.
מיקויאן מיג-21 (רוסית: МиГ-21; קוד דיווח נאט"ו: Fishbed - פישבד) הוא מטוס קרב קל על-קולי רב-משימתי בן הדור השני מתוצרת משרד התכנון מיקויאן-גורביץ' בברית המועצות.
כנפי הדלתא שלו הפכוהו למטוס הסובייטי הראשון ששילב יכולות יירוט ותקיפה יחדיו.
עיצוב זה אפשר למטוס להגיע למהירות מאך 2 תוך שימוש במנוע סילוני חלש יחסית ובעל מבער אחורי, מה שהפך אותו לשקול ל-F-104 סטארפייטר האמריקאי של לוקהיד ולמיראז' 3 הצרפתי של דאסו בני אותה התקופה.
כ-60 מדינות בארבע יבשות קנו את המיג-21, והוא עדיין משרת מדינות רבות שישה עשורים לאחר טיסת הבכורה שלו.
המיג-21 הוא מטוס הקרב בפרט והמטוס הצבאי ככלל, הנפוץ ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המיג-21 היווה המשך למטוסי הקרב הסובייטיים, החל מהמיג-15 והמיג -17 התת-קוליים, והמיג-19 העל-קולי.
מספר תכנונים סובייטיים ניסיוניים של מטוסים שמגיעים למהירות מאך 2 התבססו על פתחי אף עם כנפיים סחופות לאחור, כגון סוחוי Su-7.
הפיתוח של מה שיהפוך למיג-21 החל בתחילת שנות ה-50 כאשר מיג סיימה מחקר תכנון ראשוני לאב- טיפוס המיועד Ye-1 בשנת 1954. פרויקט זה התקדם מהר מאוד אך המנוע שפותח בעבורו לא צלח; העיצוב המחודש הוביל לאב הטיפוס השני, ה-Ye-2. גם אבות טיפוס מוקדמים אחרים כללו כנפיים סוחפות לאחור.
אב הטיפוס הראשון עם כנפי דלתא כפי שנמצא על גרסאות ייצור היה ה-Ye-4. היא ביצעה את טיסת הבכורה שלה ב-16 ביוני 1955 והופעה פומבית ראשונה במהלך תצוגת יום התעופה הסובייטי בשדה התעופה טושינו במוסקבה ביולי 1956.
במערב, בגלל היעדר מידע זמין, הפרטים המוקדמים של המיג 21 היו לעיתים קרובות מבולבלים עם אלה של מטוסי קרב סובייטים דומים של התקופה.
באחד המקרים, אחד מן המומחים רשם את מיג 21 כעיצוב של סוחוי והשתמש באיור של ה-Su-9.
המיג-21 היה המטוס הסובייטי הראשון ששילב מאפייני קרב ומיירט במטוס בודד.
זה היה מטוס קרב קל משקל, שהצליח להגיע למאך 2 עם מבער אחורי, ולכן ניתן להשוותו למטוסים ה-F-104 סטארפייטר האמריקאי, נורתרופ F-5 והמיראז' 3 הצרפתי.
התכנון הבסיסי שלו שימש עבור עיצובים סובייטיים רבים אחרים.
מטוסים בעלי כנפי דלתא כללו את המיירט Su-9 ואת אב הטיפוס המהיר E-150 ממשרד מיג, בעוד מטוס הקרב הקדמי המצליח סוחוי Su-7 (שיוצר בייצור המוני) והמיירט הניסיוני MiG I-75 , שילבו צורת גוף דומה עם כנפיים סחופות לאחור.
עם זאת, הפריסה האופיינית עם חרוט ההלם (חרוט כונס) וכונס האוויר הקדמי, לא הפכה לנפוצה מחוץ לברית המועצות, ולבסוף התבררה כבעלת פוטנציאל פיתוח מוגבל, בעיקר בגלל שעיצוב זה מגביל מאוד את המרחב בתוך חרטום המטוס, שאינו פנוי להתקנת מכ"ם.
כמו מטוסים רבים שתוכננו כמיירטים, למיג-21 היה טווח קצר.
הדבר הוחמר בשל המיקום הלקוי של מכלי הדלק הפנימיים לפני מרכז הכובד.
ככל שהדלק הפנימי היה נצרך, מרכז הכובד היה זז אחורה מעבר לפרמטרים מקובלים.
הדבר הביא לחוסר יציבות סטטית של המטוס עד כדי קושי לשליטה, וכתוצאה מכך סיבולת של 45 דקות בלבד במצב נקי.
ניתן להתנגד לכך במידה מסוימת על ידי נשיאת דלק במכלים חיצוניים, הקרובים יותר למרכז הכובד.
הגרסאות הסיניות שיפרו במידת מה את פריסת מכל הדלק הפנימית, כמו גם נשיאת מכלי דלק חיצוניים גדולים משמעותית, כדי להתמודד עם בעיה זו (כך גם הדור השני של הגרסאות הסובייטיות).
בנוסף, כאשר יותר ממחצית מהדלק נוצל, תמרונים אלימים מנעו את זרימת הדלק אל המנוע.
אב הטיפוס של המיג-21, שסומן Ye-6, טס לראשונה בשנת 1956 והמטוס הראשון נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1958. דגם מיוחד הוא דגם אימון דו־מושבי (Mongol).
מטוסי מיג-21 סופקו למדינות רבות במזרח התיכון שהיו מקורבות לברית־המועצות דוגמת מצרים, סוריה ועיראק.
ב-14 ביולי 1966 נערך קרב אוויר ראשון בין ארבעה מטוסי מיג-21 סורים לבין ארבעה מיראז'ים ישראליים.
הקרב הסתיים בניצחון ברור לחיל האוויר הישראלי; מיג 21 הופל ושלושת הנותרים נסוגו לסוריה.
כחודש לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי שישה מטוסי מיג-21 סוריים.
במלחמה עצמה הושמדו מטוסי מיג-21 רבים על הקרקע במבצע מוקד.
ב-30 ביולי 1970, בעת מלחמת ההתשה, נערך מבצע "רימון 20" - קרב אוויר בין שמונה מיראז'ים וארבעה פנטומים ישראליים לבין 24 טייסי מיג-21 רוסיים שהוצבו במצרים - קרב שהסתיים בהפלת חמישה מיגים.
המטוס השתתף גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל, ועדיין נמצא (נכון למאי 2018) בשירות חיל האוויר הסורי, אך פינה את מקומו כמטוס המוביל לטובת מטוסים חדישים יותר - בסוריה מיג-29, מיג-23 ומיג-27, ובמצרים F-16 ומיראז' 2000.
מטוס מיג-21 היה המטוס הראשון שהופל על ידי מטוס F-15 ישראלי בשנת 1979.
בשנת 1966 ערק לישראל הטייס העיראקי מוניר רדפא במטוס מיג-21. המטוס נבדק על ידי חיל האוויר והלקחים שהופקו מבחינתו על הקרקע ובזמן טיסה סייעו לטייסי חיל האוויר להילחם נגדו.
מטוס זה היה בתקופה קצרה מבצעי וחומש בטילי אוויר-אוויר מסוג שפריר 2 לאחר שבוצעו בו התאמות על ידי מהנדסי רפא"ל, במטרה ליירט מטוסי מיג-21 מצריים מדגם צילום שמטוסי המיראז' כשלו ליירט, ערב מלחמת ששת הימים.
אולם בתקופת היותו מבצעי לא בוצעו טיסות צילום והמיג לא הוזנק מעולם כנגד מטרת אויב.
אותו מטוס הועבר לארצות הברית, ולאחר שנים הועבר מטוס מיג-21 אחר בחזרה לישראל, הנמצא כיום במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
כאחד ממטוסי הקרב החדישים באותה תקופה נעשה במיג-21 שימוש רב במלחמת וייטנאם.
עם זאת, טייסים צפון-וייטנאמים רבים העדיפו על פניו את המיג-19 שיכול היה לשאת משקל רב יותר על כנפיו.
הערכת ביצועים יחסית למטוס המיראז' 3
מנוע המיג ומערכותיו היו אמינים.
למטוס היו מגבלות מהירות נמוכות יחסית למיראז' 3 אך הדלק שבו הספיק למשך שהייה באוויר ארוך יותר.
הנסיקה שלו הייתה טובה יותר מאשר של המיראז' 3, אך בגובה נמוך, ביצועיו היו נמוכים יותר.
לטייס מיג שפלט עצמו בגובה נמוך ובמהירות גבוהה, היה סיכוי טוב להישאר בחיים מכיוון שהחופה שימשה כעין מגן רוח בזמן ההפלטה, מאחר שהייתה מחוברת בציר לחלק הקדמי של המטוס ולמושב המפלט.
בנוסף ראות הטייס אחורה הייתה גרועה.
תפעול ההגאים של המיג קשה במהירויות שמעל 500 קשר (כ-926 קמ"ש) ובעומס תאוצה גבוה, הטייס היה חייב להפעיל כוח רב והמטוס איבד כמחצית מכושר תמרונו.
עם השנים וההפלות המרובות של מטוס המיג 21 על ידי טייסי חיל האוויר איבד מיוקרתו ואף הייתה אימרה בחיל האוויר שמדובר במטוס חד מנועי, חד מושבי, חד פעמי.
מיג היא חברה רוסית העוסקת בתעשייה אווירית וביטחונית.
החברה נוסדה כמשרד תכנון סובייטי בידי ארטיום מיקויאן (ממוצא ארמני) ומיכאיל גורביץ' (ממוצא יהודי).
מטוסי הקרב מתוצרת מיג שימשו במשך שנים רבות (ועדיין משמשים) כמטוסי קרב עיקריים של חילות האוויר של רוסיה, מדינות שהיוו בעבר את ברית המועצות, מדינות להן סיפקה נשק - בעיקר בגוש המזרחי, ומדינות ערב.
מדינות ערב רבות מפעילות עד היום מטוסי מיג, וקרבות רבים התחוללו בינם לבין מטוסי חיל האוויר הישראלי.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקטה ברית המועצות במאמצי ריגול תעשייתי לצורך הדבקת הפער הטכנולוגי בין ברית המועצות והמערב ובפרט בתחום מנועי הסילון.
בנוסף, נעשה מאמץ לרכישת ידע תעופתי באמצעות יצירת קשר עם מומחים מהמערב.
כך, במיג-9, שהיה מטוס הקרב הסילוני הראשון במשפחה, נעשה שימוש בטכנולוגיה סילונית גרמנית שנפלה לידי הרוסים לאחר המלחמה ובטכנולוגיית הנעה בריטית שנרכשה ממפעלי רולס-רויס, לאחר משחק ביליארד בין נציגי ברית המועצות לאחד ממנהלי החברה.
הערה: הכינויים ניתנו על ידי ברית נאט"ו.
מיג-15 "פאגוט" - מטוס קרב סילוני מצליח במלחמת קוריאה, התמודד מול ה-F-86 סייבר.
מיקויאן גורביץ' מיג-21 "פישבד" - מקביל באותה התקופה למטוסים מיראז' 3 ו-F-4 פנטום (שנת 1956).
מיג-23 "פלוגר A" - מטוס קרב בעל כנפי גאומטריה משתנה (שנת 1974).
מיג-33/מיג-29M "פולקרום-E" - מיג-29 משופר בעל תא טייס "זכוכית" העושה שימוש בצגי מגע במקום במתגים וכפתורים (שנת 1989).
מיג-35 "פולקרום-F" - שדרוג כללי של המיג-29, שיוצר במיוחד כדי להשתתף במכרז MRCA של חיל האוויר ההודי (שנת 2007).
מטוסים נסיוניים או שעדיין בפיתוח
מיג-7 - גרסה נסיונית של מיג-3, בה נוסה מנוע חזק יותר.
במשך השנים הגיעו לידי ישראל מספר מטוסי מיג: מיג-21PF שטייסו, מוניר רדפא, ערק מעיראק לישראל ב-1966, צמד מטוסי מיג-17 סוריים שנחתו בטעות בישראל ב-1968, ומטוס מיג-23ML שטייסו בסאם עאדל ערק מסוריה ונחת במנחת מגידו באוקטובר 1989.
בשנת 1999 השביחה ישראל 3 מטוסי מיג-29 ממולדובה כדי לבדוק את התמודדותם מול F-16 פייטינג פלקון ו-F-15 איגל.
בנוסף משביחה ישראל מטוסי מיג-21.
מיקויאן מיג-29 הוא מטוס קרב סובייטי שייעודו העיקרי הוא השגת עליונות אווירית.
המטוס, שתוכנן בראשית שנות השבעים על ידי משרד התכנון מיקויאן גורביץ, נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1983 ועודו בשימוש בחיל האוויר הרוסי כמו גם במדינות רבות שרכשו אותו באסיה, המזרח התיכון דרום אמריקה וברית המועצות לשעבר.
פיתוחו של המיג-29, בדומה לסוחוי 27 ("פלנקר") הגדול ממנו, החל בשנת 1969 כאשר מידע בדבר תוכנית ה-FX של חיל האוויר האמריקני – תוכנית שבסופה יוצר מטוס ה-F-15 – הגיע לידי קברניטי ברית המועצות.
עוד לפני פיתוחו של המטוס הבינה ההנהגה הסובייטית כי מטוס הקרב האמריקני החדש יעניק לארצות הברית יתרון טכנולוגי משמעותי על פני יתר האווירייה הסובייטית.
המיג-21 ("פישבד") נחשב למהיר ויעיל יחסית לזמנו, אולם מידותיו הקטנות הגבילו את פוטנציאל החימוש וטווח הטיסה שלו.
המיג-23 ("פלוגר"), אשר פותח כתגובה ל-F-4 פנטום, היה מהיר ובעל קיבולות דלק וחימוש גדולות יותר, אולם יכולות התמרון והקרב שלו היו מוגבלות.
הסובייטים היו זקוקים בדחיפות למטוס קרב מאוזן יותר, מהיר ומתוחכם כאחד.
בתגובה פרסם המטה הכללי הסובייטי הודעה בדבר צורך במטוס קרב טקטי מתקדם.
היה זה מיזם שאפתני במיוחד, הקורא למטוס בעל טווח ארוך, יכולת המראה ממסלולים קצרים ומאולתרים, כושר תמרון מעולה, מהירות מרבית של יותר מ-2 מאך וכושר נשיאת חימוש כבד.
המאפיינים האווירודינמיים הוגדרו על ידי המכון המרכזי לאווירודינמיקה (TsAGI) בשיתוף סוחוי.
בשנת 1971 נתבהר כי המטוס שיענה על כל הדרישות הללו יהיה יקר ומסובך מדי ליצור המוני (בדומה ללקח שהביא את האמריקאים לייצור ה-F-16) ולכן פוצל הפרויקט לשני מטוסים: האחד למטוס קרב מתקדם טקטי כבד והשני למטוס קל יותר.
פיתוח המטוס הכבד נשאר בידי סוחוי (והפיק את הסוחוי Su-27), ואילו פיתוח המטוס הקל ניתן למשרד מיג.
פרויקט הפיתוח של מיג, שצוין בסימול MiG-29A, החל בשנת 1974. הטיסה הראשונה הייתה ב-6 באוקטובר 1977 והמטוס נראה לראשונה על ידי לוייני ריגול אמריקאיים בנובמבר אותה שנה.
באותה עת הוא כונה על ידי האמריקאים "Ram-L", כיוון שכל שהיה ידוע עליו הוא שהוא נבנה במרכז הניסויים ז'וקובסקי, ליד העיר רמנסקויה.
למרות עיכובים שנגרמו בשל התרסקות שני אבות טיפוס עם בעיות מנוע, דגם הייצור MiG-29B החל להיכנס לשירות ביוני 1983. גרסאות פשוטות יותר של דגם זה, עם אוויוניקה פחות מתקדמת וללא כושר נשיאת נשק גרעיני יוצאו למדינות ברית ורשה ולמדינות אחרות.
סך הכול יוצרו כ-840 מטוסים מדגם זה.
המטוס נראה לראשונה במערב ביולי 1986, בעת ביקור ידידותי בפינלנד.
שני מטוסים הוצגו ביריד האווירי בפרנבורו שבבריטניה בספטמבר 1988. המשקיפים המערביים התרשמו מיכולות המטוס הגבוהות וכושר התמרון יוצא הדופן שלו.
תוכניות לפיתוחים מתקדמים של המטוס, כולל גרסה רב משימתית להפעלה מנושאות מטוסים הופסקו בשל נפילת ברית המועצות.
בעידן שלאחר הנפילה התמרמרו ראשי מיקויאן על כך שחברת סוחוי מקבלת עדיפות גבוהה יותר מממשלת רוסיה, ורמזו להעדפה פוליטית.
עם זאת, גרסאות מתקדמות (MiG-29SMT ו-MiG-29M2) עדיין מפותחות למטרות יצוא ושדרוג המטוסים הקיימים ברוסיה.
גרסת MiG-29K מפותחת עבור הצי ההודי להפעלה מנושאת המטוסים "ויקראמאדיטיה" (אדמירל גורשקוב הרוסית לשעבר).
המטוס יוצא למדינות הבאות: איראן, אלג'יריה, אתיופיה, אריתריאה, בנגלדש, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, הודו, מיאנמר, מלזיה, סרביה, סלובקיה, סוריה, עיראק, פולין, פרו, צ'כיה, קוריאה הצפונית, קובה, רומניה ותימן.
ברשות הרפובליקות הסובייטיות לשעבר של אוקראינה, אוזבקיסטן, בלארוס, קזחסטן, מולדובה וטורקמניסטן נותרו מספרים נכבדים של מטוסי מיג-29, חלקם משרתים שירות מבצעי ואחרים (כמו 34 מטוסיה של מולדובה) נמכרו או הועברו לאחסנה.
לאחר איחוד גרמניה המזרחית והמערבית ב-1990, הועברו מטוסיה של מזרח גרמניה ללופטוואפה לאחר שעברו התאמות.
בספטמבר 2003 נמכרו 22 ממטוסים אלו לפולין.
בנובמבר 1993 התנסו ארבעה מטייסי חיל האוויר הישראלי באימון על מטוסי מיג-29, במהלך ביקור במדינה מזרח אירופאית.
בשנת 1997 נחתו בישראל שלושה מטוסי מיג-29 ממדינה ידידותית לאימונים.
במהלך התקופה ששהו המיגים בארץ, טסו מולם טייסי קרב של חיל האוויר הישראלי.
בכל יום התקיימו מספר טיסות, שבמהלכן נבחנו ביצועי מערכת הנשק של המיגים.
כל טיסה נפתחה בתדריך משותף, ולאחר כל גיחה התקיים תחקיר מקיף, משותף לטייסי הניסוי הישראלים שהטיסו את המיגים, ולטייסי הקרב שטסו מולם.
בסוף סדרת האימונים, הוחזרו המיגים לאותה המדינה שתרמה אותם.
ארצות הברית רכשה 21 מטוסים ממולדובה לשימוש באימונים ומחקר, אך רובם סיימו שירותם והועברו למוזאונים שונים של חיל האוויר האמריקאי ברחבי ארצות הברית.
מטוסי מיג-29 השתתפו בעימותים מזוינים שונים: עיראק השתמשה בהם מול כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, סרביה כנגד נאט"ו, הודו כליווי למפציצי מיראז' 2000 בקשמיר ואריתריאה כנגד מטוסי סוחוי 27 אתיופיים.
במרבית העימותים המטוס לא נחל הצלחה, אך עובדה זו מיוחסת לרוב לחוסר אימונם הנאות של טייסיו, למצב תחזוקתי רעוע ולא לנחיתות טכנית של המטוס עצמו.
מיגוֹ היא טענה משפטית נפוצה בתלמוד, אשר תרגומה המילולי מארמית הוא "מתוך".
כלל המיגו חל במקרה של אדם הטוען לזכותו טענה שאינה מבוססת ואמינה בפני עצמה, אך היה באפשרותו לטעון, במידה שווה או פחותה של סיכון ולפחות באותה מידה של רווח, טענה אחרת טובה ואמינה ממנה, שאם היה טוען אותה היה הדין נזקף לזכותו.
כלל המיגו קובע שהטענה התאורטית שיכול היה האדם לטעון מעניקה תוקף לטענתו העכשווית "מתוך" שהיה יכול לטעון את הטענה הטובה.
התוקף שניתן לטענתו הנוכחית, מכוח יכולתו לטעון טענה עדיפה, הוא הנקרא "מיגו".
בספרות ההלכתית מוגדרת טענת ה'מיגו' בשתי הגדרות משפטיות בעלות היגיון שונה, האחת מכונה מה לי לשקר והאחרת כוח טענה.
הגדרת מה לי לשקר היא טענה תלמודית המשמשת בדיונים בין בעלי-דין, בבסיסה עומדת האקסיומה כי אדם לא ישתמש בטענה פחותת-ערך כאשר הוא יכול להשתמש בטענה חזקה יותר.
לפי הגדרה זו מתפרשת טענת ה'מיגו' כך: מתוך שיכול היה האדם לטעון את הטענה החזקה ולא טען אותה, יש לקבל את הטענה שטען.
וביישום על דוגמה נפוצה של תביעה כספית על בסיס שטר, ה'מיגו' יוגדר כדלהלן: העובדה שיכולתי לטעון ששטר החוב מזויף מהווה סימן לכך שמעמדי כנתבע על ידי שטר מאפשר לי לטעון שהחוב כבר נפרע וחובת הראיה על כך שלא פרעתי מוטלת על התובע.
לדין זה, שלמיגו צריך להיות כוח הטענה הקודמת, משמעויות הלכתיות רבות.
יש המסבירים בזאת את שיטת רב יוסף במסכת בבא בתרא.
מדובר בגמרא על נידון בו היה בא לבית הדין ובידו שטר מזויף.
כאשר טען הלווה כי השטר מזויף, גחן המלווה ולחש לרבה בר נחמני כי מדובר אכן בשטר מזויף, אך היה לו בעבר שטר נכון ואמיתי שנאבד, ולכן הוכרח לזייף את השטר.
כאשר טען רבה כי יש לאיש "מיגו", שכן יכול היה לטעון "השטר לא מזויף", השיב לו רב יוסף כי אין כאן מיגו; שכן מיגו הוא רק כאשר טענתו הקודמת היא טענה המבוססת על דין אמיתי וכוח שיש לאדם בדין התורה, שעל ידו יש לו עליונות בדין תורה.
לעומת זאת, במקרה זה כוחו וטענתו של האדם בדין התורה מבוסס על שטר שקרי ואחיזת עיניים, ולמעשה אין לו טענה נוספת שבה הוא יכול לנצח בדין התורה.
רבי אלחנן וסרמן בספרו "קובץ שיעורים" מסביר כי בזאת נחלקו רבה ורב יוסף, האם מיגו הוא נאמנות או כוח הטענה.
מקרה נוסף בו מבוססת ההלכה על סברת "כוח הטענה", היא המחלוקת האם מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו.
המדובר הוא בתקנת קיום שטרות האומרת כי על הלווה לקיים את השטר, ולפי שיטת רבי מאיר התקנה היא שאם יטען הלווה שהשטר מזויף, יאבד השטר את כוחו ולא יוכלו לגבות בו.
כאשר מדובר ביתומים, לא קיימת ראיה בדין המיגו בכך שאינם טוענים את טענת ה"מזויף", שהרי אין הם יודעים על אותו שטר שלא נכתב על ידם - אם אכן מדובר בשטר אמיתי או לא, וקיים רק הכוח המשפטי שהיה קיים לאב, ולמרות זאת, על פי דין "טענינן ליורש" טוענים גם ליורש.
דעה שלישית, המאחדת את שתי הדרכים הקודמות בביאורו של כלל המיגו, היא דעתו של הרב חיים שמואלביץ, לפיה יש להבדיל לוגית בין הטענה עצמה לבין הסיבות לאמינותה.
לביאור זה, הטענה היא הדבר אותו מצפה הטוען לקבל או להשיג באמצעות טענתו, בעוד שהפרטים המציאותיים אותם הוא טוען לאמינותו אינם הטענה עצמה אלא הסיבות לקבלתה או אי קבלתה.
משכך, בהינתן מצב בו הטענה תתקבל מסיבה כלשהי, הרי שלטענה זו ישנו תוקף ואמינות גם אם נקט הנותן סיבה אחרת.
כך למשל במקרה של "פרוע מיגו דמזויף" הרי הטענה עצמה אינה 'שטר פרוע' או 'שטר מזויף' אלא 'איני חייב', משכך, כיוון שאם יטען החייב לפטור מסיבה של 'שטר מזויף', תתקבל טענתו גם במקרה של 'שטר פרוע'.
אדם שמוצג מולו שטר חוב, ללא עדים על מהימנות השטר, נאמן לטעון שפרע את השטר ואיבד את אישור הפרעון, אף שלא מסתבר שאדם יאבד אישור כזה.
זאת משום שיכול היה לטעון שהשטר מזויף והיינו מאמינים לו.
אשת איש המספרת שהתייחדה עם גבר מרצונה ובזמן שהתייחדו אנס אותה, נאמנת שיחסי האישות היו באונס, אף שהתייחדותה עמו מעוררת פקפוק, שהרי יכולה הייתה לטעון שגם ההתייחדות הייתה באונס, ואז לא הייתה סיבה שלא להאמין לה.
טענת מיגו אינה מועילה כאשר ניצבים מולה עדים, ולא רק עדים אלא אפילו "אנן סהדי" (אנו עדים) זאת אומרת מצב שברור לנו שכך הוא.
לדוגמה- אם פלוני השאיל לאלמוני את חמורו בתנאי שלא ילך בשביל מסוים כי יש שם מפריע, והוא בכל זאת הלך שם וטען שלא היה שם המפריע מיגו שהיה אומר שהלך בדרך טובה, כיוון שאנן סהדי שיש שם הוא אינו נאמן (עד שיביא ראיה).
גם במקרים נוספים, למרות שהטענה הייתה אמורה להיחשב אמינה על ידי מיגו, היא לא מתקבלת.
לדוגמה, מצב בו לא חל מיגו, הוא כאשר תובעים מאדם סכום כסף והוא מודה בחלק מהסכום הנתבע.
במקרה זה על הנטען להישבע שאינו חייב את שאר הסכום.
לכאורה, האדם יהיה נאמן כפי שהיה נאמן אם היה כופר בכל החוב.
במקרה הזה מוסבר הדין על ידי רבה באמצעות חזקה - אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו ומתכחש לכל חוב כלפיו.
לכן במקרה של הודאה במקצת הנטען נתפס כמנסה להתחמק ממלוא החוב, אך לא להתכחש לעצם החוב, מתוך מחשבה להחזיר את שאר החוב כאשר יהיה לו את הכסף הנדרש, וכדי למנוע עמימות כזו מטילים עליו שבועה.
כמו כן, המיגו יועיל רק לסילוק תביעה.
לא ניתן להשתמש בנאמנות המיגו על מנת להוציא ממון מהנתבע.
בלשון הראשונים "מיגו להוציא לא אמרינן".
(זה לפי דעה אחת בראשונים, אבל יש דעות הסוברות שאף אמרינן מיגו להוציא).
סוג חזק במיוחד של מיגו הוא "הפה שאסר הוא הפה שהתיר"- או בשמו הנוסף "מיגו דאי בעי שתיק" (מתוך שאם רוצה שותק): מאמינים לטענה שטען אדם, משום שיכול היה לשתוק.
דוגמה: אישה מספרת "אשת איש הייתי ונתגרשתי", אף שבדרך כלל אין אישה נשואה נאמנת לטעון "התגרשתי" ללא הוכחה, אולם אילו הייתה שותקת, לא היינו יודעים כלל כי הייתה נשואה, ורק דיבורה הוא ש"אסר" אותה, נאמנת גם בהמשך דבריה - נתגרשתי.
לדוגמה: עדים חתומים על השטר שאינו מקויים (איננו יודעים מי חתום עליו ושמא מזויף) והעידו על כתב ידם ואולם אומרים שהיו קטנים כשחתמו.
נאמנים, ואפילו אם היה השטר שובר על תשלום שכבר שולם.
רב חסדא היה מחשיב מאוד את דין המיגו ופסק שגם אם יש עדים כנגד הטענה הנתמכת ב"מיגו", תנצח טענת המיגו (לפי דעת הרשב"ם).
כך למשל, באו לפניו שני אנשים בדין תורה על הקרקע, וכל אחד טוען שירש את הקרקע מאבותיו; כאשר עדים מעידים על אחד מהם שירש אותה מאבותיו כטענתו, ועדים אחרים מעידים על השני שחזקת קרקעות עומדת לטובתו, שכן אכל את פירות הקרקע שלוש שנים.
באופן כזה, אין משמעות לחזקת הקרקעות המהווה בדרך כלל ראיה לכך שקנה אותה, שהרי הוא אינו טוען שקנאה אלא שירש אותה מאבותיו - נגד עדות העדים הנ"ל.
אמנם המיגו מכריע לפי שיטת רב חסדא לטובת המחזיק, וידו על העליונה.
הראשונים מסבירים, כי על ידי המיגו בית הדין יחרוג מהמשמעות הסבירה של טענותיו, ויסביר שמה שטען השני שהקרקע הייתה תמיד שלו הכוונה היא שמוחזקת היא בידו ללא כל עוררין כאילו ירשה מאבותיו, למרות שקנאה מבעל הדין השני, ששלו הייתה.
אביי ורבא חלוקים גם על פסק דין זה של רב חסדא, אך רבה סבר כמו רב חסדא.
להלכה, נפסק כשיטת אביי ורבא, שאין אומרים מיגו במקום עדים.
בנוסף, יש עוד דרכים רבות להשתמש במונח "מיגו", שאינן קשורות לדיני טענות כלל, ושייכותן היחידה היא שמן השווה.
אחת מהן כאשר רוצים להגיד שמתוך שיש לאדם רשות לעשות משהו אחד - יש לו את הזכות לעשות משהו אחר.
לדוגמה: "מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחברו", כלומר, מתוך שהוא זוכה (קונה) לעצמו, הוא זוכה גם לחברו, כגון זה שעני יכול ללקט פאה בשביל חברו, משום שהוא יכול לקנות אותה לעצמו (גיטין י"ב, א').
דוגמה נוספת: "מיגו דהויא דופן לסוכה - הויא דופן לשבת", כלומר, מתוך שמחיצה חלקית מסוימת נחשבת דופן לעניין הכשר סוכה, היא נחשבת דופן לעניין רשויות שבת (סוכה ז', א').
מיקויאן מיג-17 (רוסית: МиГ-17; קוד דיווח נאט"ו: Fresco – פרסקו) הוא מטוס קרב סובייטי שנכנס לשירות חיל האוויר הסובייטי בשנת 1952. המטוס היה בשימוש מבצעי רב במלחמת וייטנאם ובמלחמות ישראל במדינות ערב.
תכנון המיג-17 התבסס על קודמו מבית מיקויאן-גורביץ', המיג-15. כנפי המטוס אינן מאונכות לגוף המטוס אלא משוכות לאחור בזווית בת 45 עד 42 מעלות.
עיצוב זה מאפשר למטוס מהירות מרבית גבוהה יותר.
אב הטיפוס של המיג-17 השתמש באותו מנוע טורבו־סילון כקודמו, ועיצובו הכללי לא שונה משמעותית.
אב הטיפוס הראשון כונה בשם SI וטס ב-14 בינואר 1950. אב הטיפוס השני SP-2 היה מטוס יירוט בעל מכ"ם.
למרות התרסקות אב הטיפוס SP-2 ב-17 במרץ 1950, הוכתרו בהצלחה ניסויי אבות הטיפוס הבאים בשנת 1951. ב-1 בספטמבר 1951, אושר המטוס לייצור.
על-פי ההערכות, הגיע המיג-17 למהירות מרבית גבוהה ב-40-50 קמ"ש משל קודמו (עם מנוע זהה) והצטיין בכושר תמרון גדול יותר בגובה רב.
ייצורו התעשייתי של המטוס החל באוגוסט 1951. במהלך הייצור, המטוס שופר ושונה מספר פעמים.
המיג-17 הבסיסי היה מטוס קרב רב-משימתי לשעות היום, החמוש בשלושה תותחים, ונחשב למיירט מטוסי אויב מצוין.
המטוס היה יכול לשמש גם כמפציץ, אך מטען הפצצות אותו יכול היה לשאת, נחשב לקטן יחסית למטוסים אחרים באותה התקופה, והוא בדרך כלל נשא מכלי דלק נתיקים במקום פצצות, לשם הגדלת טווחו הקצר.
פיתוחו הבא של המטוס היה ה-MiG-17P שיועד לכל סוגי מזג האוויר ונשא מכ"ם "איזומרוד" (Izumrud) בחרטומו.
באביב 1953 החל ייצור הדגם MiG-17F שיועד לתקיפות יום.
בדגם זה הורכב מנוע VK-1F עם מבער אחורי, מה ששיפר את ביצועיו והביא לייצורו בכמויות גדולות.
הדגם MiG-17PF צויד במכ"ם ובמבער אחורי.
בשנת 1956 הוסבו 47 מיגים לדגם MiG-17PM (שמכונה גם PFU), שחומש ב-4 טילי אוויר-אוויר (בנאט"ו הם כונו AA-1 "אלקלי").
נבנו גם מעט מטוסי צילום וסיור MiG-17R עם מנועי VK-1F ו-VK-5F.
בסך הכול יוצרו כמה אלפי מטוסי מיג-17 בברית המועצות עד שנת 1958.
בשנת 1955 קיבלה פולין רישיון לייצר מטוסי מיג-17. הדגם MiG-17F יוצר תחת השם Lim-5. ה-Lim-5 הראשון נבנה ב-28 בנובמבר 1956 ו-477 מטוסים כאלו יוצרו עד שנת 1960. נבנו גם מספר מטוסי סיור Lim-5R עם מצלמת AFA-39. בין השנים 1959–1960 יוצרו 129 מטוסי יירוט MiG-17PF תחת השם Lim-5P.
לאחר מכן, החלו הפולנים לפתח גם מפציצים ודגמי סיור.
בסין, המטוס הראשון מדגם MiG-17F הורכב מחלקים סובייטיים בשנת 1956, ושנה לאחר מכן החל ייצור עצמאי בשן-יאנג.
הדגם הסיני סומן שן-יאנג J-5 (לשימוש כללי) או F-5 (שיועד ליצוא; ללא קשר למטוס האמריקאי F-5).
החל משנת 1964, יצרו הסינים דגם נוסף בעל מכ"ם, הדומה לדגם MiG-17PF, בציון J-5A.
הסינים גם פיתחו מטוס אימון דו-מושבי בציון JJ-5 (דגם היצוא הוא FT-5), שהיה מיזוג של הדגמים J-5 ו-JJ-2 (המטוס MiG-15UTI שיוצר ברישיון).
הדגם יוצר בין השנים 1966–1986, והיה דגם המיג-17 האחרון שיוצר והיחיד עם שני מושבים.
הסובייטים לא יצרו מיג-17 דו-מושבי, מפני שסברו שדגם מטוס האימון הישן יותר MiG-15 מספק.
המיג-17 היה מטוס הקרב הנפוץ, בכל מדינות ברית ורשה, בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. מספר רב של מדינות שהיו תחת השפעתה הפוליטית של ברית המועצות רכשו את המטוס, בעיקר באפריקה ובאסיה.
מטוסי המיג-17 לא השתתפו במלחמת קוריאה, אך הם זכו לשימוש רב כמטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר של צפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם, כאשר הם שיתפו פעולה עם מטוסי ה-מיג-21, שבדרך כלל הוטסו על ידי טייסים סובייטים או סינים.
למעשה, הטייסים העדיפו את המיג-17 על פני המיג-21 מפני שהמיג-17 היה בעל כושר תמרון עדיף, אם כי היה איטי יותר.
חיל האוויר המצרי וחיל האוויר הסורי הפעילו גם הם מטוסי מיג-17 במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ב-12 באוגוסט 1968 חדרו לישראל בטעות צמד מטוסי מיג-17 סוריים.
הטייסים, סגן וליד אדהם וסג"ם רדפאן רפאעי, היו בקורס אימון מתקדם וטעו בניווט בשל מפה ישנה.
הם נחתו במנחת בצת בגליל המערבי בחשבם שנחתו בלבנון, ושוחררו כעבור שנתיים בעסקת חילופי שבויים.
המטוסים נבדקו באופן מעמיק על ידי חיל האוויר הישראלי ונתגלו כמקבילים לסופר מיסטר הצרפתי, שהיה בשירות חיל האוויר הישראלי באותה העת.
דני שפירא, טייס הניסוי של חיל האוויר, סיפר: "המיג-17 היה מטוס בעל כושר תמרון מדהים, הוא ביצע תמרונים בצורה הרבה יותר טובה מכל מטוס שהיה אז ברשותנו, כולל המיראז'.
אך כל זה היה נכון עד למהירות 350 קשר.
מעל מהירות זו, התחילו ההגאים להתקשות, ומעל 600 קשר, כמעט שלא ניתן היה להזיז אותם".
הוא יעץ לטייסי חיל האוויר להיכנס לקרב עם מיג-17 רק במהירות של 400 קשר ומעלה, שכן במהירות נמוכה יותר, כושר התמרון העדיף של המיג, היה מאפשר לו להפילם בקלות.
שני המיגים נשלחו לארצות הברית בשנות ה-60, אחד מהם הוחזר לישראל ומוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
MiG-17 – מטוס קרב בסיסי עם מנוע VK-1 ומעצורי צלילה צרים בירכתי הגוף.
MiG-17A – מטוס קרב עם מנוע VK-1A וטווח מוגדל.
MiG-17AS – דגם שעבר הסבה למטוס יירוט, המסוגל לשאת טילים בלתי-מונחים.
MiG-17P – מטוס קרב לכל מזג אוויר עם מכ"ם "איזומרוד" ומעצורי צלילה מוגדלים וסמוכים לשפת הזרימה של הכנף.
MiG-17F – מטוס קרב בסיסי עם מנוע VK-1F בעל מבער אחורי ומעצורי צלילה מוגדלים בירכתי הגוף.
MiG-17PF – מטוס קרב המיועד לכל סוגי מזג האוויר בעל מכ"ם "איזומרוד" ומנוע VK-1F-7F.
(MiG-17PM(PFU – מטוס קרב עם מכ"ם וטילי אוויר-אוויר מסוג וללא מבער אחורי.
MiG-17R – מטוס סיור עם מנוע VK-1F ומצלמה.
בין דגמי הניסוי היה מטוס תקיפה בשם "aircraft SN" שנוסה בשנת 1953, שבו הומר כונס האוויר המרכזי לשניים צידיים, ושני תותחי 23 מ"מ הותקנו בחרטום חדש, בעל יכולת צידוד וירי על מטרות קרקע.
דגם זה לא נכנס לייצור סדרתי.
כמה מטוסי קרב ששרדו, הוסבו למטוסי מטרה הנשלטים בשלט רחוק.
דגמי מטוסי הקרב שיועדו לתקיפות יום (MiG-17/F), היו חמושים בשני תותחי NR-23 (נודלמן-ריכטר) 23 מ"מ (80 פגזים לכל אחד) ותותח 37 מ"מ N-37 אחד (40 פגזים), שהותקנו מתחת לכונס האוויר.
דגמים עם מכ"ם (MiG-17P/PF), היו חמושים רק בשלושה תותחי 23 מ"מ (100 פגזים) עקב משקל המכ"ם.
כל הדגמים יכלו לשאת פצצות במשקל 100 ק"ג על מנשאים מתחת לכנפיים, אבל בדרך כלל נשאו מכלי דלק מסוג 400-I.
הדגם MiG-17R היה חמוש בשני תותחי 23 מ"מ.
הדגם היחיד שצויד בטילי אוויר-אוויר היה (MiG-17PM(PFU, שנשא 4 טילי והיה חסר תותחים.
הדגם MiG-17P היה מצויד במכ"ם (איזומרוד-1 RP-1).
הדגם MiG-17PF צויד במכ"ם RP-1 או במכ"ם החדש יותר (איזומרוד-5 RP-5).
הדגם MiG-17PM צויד גם במכ"ם להנחיית הטילים.
לדגמים האחרים לא היו מכ"מים.
אפגניסטן, אלבניה, אלג'יריה, אנגולה, בנגלדש, בורקינה פאסו, בולגריה, קמבודיה, סין, קונגו, קובה, צ'כוסלובקיה, מזרח גרמניה, מצרים, אתיופיה, גינאה, גינאה ביסאו, אינדונזיה, עיראק, הונגריה, לוב, מדגסקר, מוזמביק, ניגריה, קוריאה הצפונית, פקיסטן, פולין, רומניה, סומליה, ברית המועצות, סרי לנקה, סודאן, סוריה, טנזניה, אוגנדה, וייטנאם, תימן וזימבבואה.
מיקויאן מיג-19 (רוסית: МиГ-19; קוד דיווח נאט"ו: Farmer - פארמר (חקלאי)) הוא מטוס קרב סילוני סובייטי חד-מושבי דו-מנועי של הדור השני.
מיג-19 היה המטוס הסובייטי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית.
מקביל לסופר סייבר האמריקאי ולסופר מיסטר הצרפתי.
ב-20 באפריל 1951, הונחה 155-OKB (צוות הפיתוח) לשדרג את המיג-17 למטוס קרב חדיש שנקרא "I-340", המונע על ידי שני מנועי סילון ללא מבער אחורי, שהיו גרסה מוקטנת של מנוע .
ביצועים אלה נחשבו בלתי-מספקים, ולכן תוכננה גרסה חדשה עם מנועים AM-5F בעלי מבער אחורי.
מנועים אלו לא הותקנו לבסוף, שכן הסתיים באותה עת פיתוח מנוע הטומנסקי RD-9 העדיף.
לפי דרישת השלטונות, בוצע פיתוח נוסף של הגרסה הדו-מנועית לדגם "I-360" שנקרא "SM-2", הונע גם כן עם מנועי AM-5F, אבל היה עם כנפיים משוכות לאחור בזווית חדה.
ב-15 באוגוסט 1953 קיבל צוות הפיתוח של מיקויאן-גורביץ' הוראה לפתח מטוס קרב חדיש בשני דגמים: גרסה בעלת מנוע יחיד VK-7 וגרסה בעלת שני מנועי מיקולין AM-9F.
הגרסה הדו-מנועית נקראה "SM-9", קיבלה גם את השם מיג-19, והתבססה על אב הטיפוס SM-2. השלדה הראשונה "SM-9/1" טסה ב-5 בינואר 1954. המבער האחורי לא פעל בטיסה הראשונה, אך בטיסה השנייה הגיע המטוס למהירות 1.25 מאך בגובה 8,050 מטר.
שיפורים שונים הביאו את המטוס למהירות מרבית של 1.44 מאך בטיסות הבאות, ומיג-19 הוזמן לייצור ב-17 בפברואר 1954. בספטמבר 1954 ערכה הממשלה ניסויים במטוס, והמטוס הראשון יצא מפס הייצור במרץ 1955.
ההתלהבות הראשונית מהמטוס החדיש דעכה עקב מספר בעיות.
החמורה מביניהן הייתה סכנת התפוצצות המטוס בטיסה, בשל התחממות יתר של מכלי הדלק הנמצאים בין המנועים.
הפעלת בלמי האוויר במהירויות גבוהות גרמה לכוחות ג'י חזקים.
גם מהירות הנחיתה הגבוהה של 230 קמ"ש, לעומת מהירות נחיתה של 160 קמ"ש במיג-15, והיעדר מטוס אימון דו-מושבי, האטו את הסתגלות הטייסים לדגם זה.
בעיות אלו נפתרו חלקית על ידי הוספת מעצור אוויר בדגם SM-9/2 על גחון המטוס ומשטחי זנב שנועדו למנוע את סבסוב המטוס במהירויות תת-קוליות.
דגם זה טס ב-16 בספטמבר 1954, ונכנס לייצור כמיג-19S.
כ-5,500 מטוסי מיג-19S יוצרו, תחילה בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה בשם אוויה S-105, אך גם ברפובליקה העממית של סין (בשם שן-יאנג J-6) ובמזרח אירופה.
מטוס הקרב נרכש לשירות בחילות אוויר ב-24 ארצות, פעל בקרבות אוויר במהלך מלחמת וייטנאם, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 ובמלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971.
בברית המועצות החליף המטוס את מיג-17. הדגם הסיני שן-יאנג J-6 נותר חלק עיקרי מחיל האוויר הסיני, ובנוסף פותח לדגם בשם נאנצ'אנג Q-5 (כינוי נאט"ו: Fantan) שהיה מטוס הפצצה.
על אף גילו, המיג-19 ופיתוחיו הם בעלי יכולת תמרון טובה בגובה נמוך, קצב נסיקה מהיר, וחימוש התותחים הכבדים שלהם הופכים אותם למתחרים טובים בקרב אוויר צמוד.
במהלך שירות המטוס בחיל האוויר הסובייטי ובגרמניה המזרחית, היה המיג-19 מעורב במספר הפלות של מטוסי סיור וריגול מערביים.
המפגש המתועד הראשון עם לוקהיד U-2 אירע בסתיו 1957. טייס המיג-19 דיווח שראה את המטוס אך לא הצליח לצמצם הפרש גובה של 7,000 רגל (2,234 מטרים) ביניהם.
כשמטוס ה-U-2 של פרנסיס גארי פאוורס הופל ב-1 במאי 1960, מיג-19P שרדף אחריו נפגע מהטילים של מערכת הנ"מ S-75 דווינה (כינוי נאט"ו: SA-2), והטייס נהרג.
תקרית אירעה ב-1 ביולי 1960, כשיירט מיג-19 גרסת סיור של מפציץ B-47 במרחב האווירי הבינלאומי שנמצא מעל לחוג הארקטי.
ארבעה אנשים מצוות המטוס נהרגו, שניים נתפסו על ידי הסובייטים, ושוחררו בשנת 1961.
בתקרית אחרת, שהתרחשה ב-28 בינואר 1964, יירט מיג-19 מטוס T-39 "סייברליינר" שחדר למרחב האווירי של גרמניה המזרחית במהלך טיסת אימון, וכל שלושת אנשי צוותו נהרגו.
ב-10 במרץ 1964 סטה מפציץ סיור אמריקני Rb-66 מבסיסו בצרפת ועבר את הגבול לגרמניה.
המטוס יורט והופל על ידי מיג 19. הצוות צנח, שרד ושוחרר לאחר זמן קצר.
מיג-19 בקרבות מול חיל האוויר הישראלי
MiG-19 (פארמר-A) – גרסת הייצור הראשונה, בעלת שלושה תותחי 23 מ"מ NR-23.