tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמדת הו"ד היא כי ראוי שבחור דתי בעל נטיות הומוסקסואליות יתייעץ עם איש מקצוע מנוסה, ולא ילך באופן אוטומטי לאדם מוטה ובלתי מורשה, אשר יעשה הערכה לא אובייקטיבית על מצבו בסוגיה זו.
חשוב שיובהר לאותו אדם מצבו והדרכים הניצבות בפניו, ובמידת הצורך בטיפול פסיכולוגי, בהתאם לאתיקה המקצועית.
בכל טיפול פסיכולוגי מקצועי בלתי תלוי, שלפיו מתברר שלבחור הדתי אין נטייה למין השני, יש לסייע להומוסקסואל להשלים עם זהותו המינית.
הארגון רואה בזוגיות חד-מינית כאחת האופציות העומדות בפני ההומוסקסואל, ומצהיר שזוגיות שכזאת אינה מהווה עבירה לפי ההלכה, בהתחשב באיסורים ההלכתיים הקיימים.
באיסורים אלו כולל הארגון את איסור משכב זכור ואת ה-"איסור כללי של התורה ממנו נלמדים כל דיני צניעות והוא "ונשמרת מכל דבר רע"".
הארגון מתנגד להשתתפות דתיים במצעדי הגאווה, ואף הביע ביקורת כנגד צעדה של ארגונים אחרים במצעד.
הארגון תומך ביציאה מהארון, ולא בעד הסתרה.
הארגון מתנגד לנישואים חד-מיניים, אך בעד הסכמים אזרחיים מסוג "ברית זוגיות" וכיוצא באלה, המעניקים שוויון זכויות אזרחי במסגרת המדינה לזוגות חד-מיניים.
הארגון מתנגד לנישואים עם אישה ללא ידיעתה מראש וללא כשירות למערכת יחסים תקינה ואוהבת.
הארגון רואה בניהול קשרים מיניים עם בני אותו המין מחוץ למסגרת הנישואים כמנוגדים להלכה.
כמו כן הארגון מתנגד לנישואים פתוחים, בהם קשרים מיניים אלו מתקיימים בהסכמת בני הזוג.
בפסח ה'תשס"ח (2008) נשלח מסמך עקרונות יוצא דופן לכ-120 רבנים וראשי ישיבות בציונות הדתית.
לראשונה, הועלה נושא הנטייה והזהות ההומוסקסאלית בציבור הדתי מטעם ארגון של הומואים דתיים.
חלק מהפעילות של ארגון הו"ד בקהילה דתית מתמקד בהקמת רשת רבנים ויצירת קוד אתי ומקור הוראה להתמודדות רבנים, מחנכים ולציבור שומרי התורה והמצוות עם דתיים בעלי נטייה הומוסקסואלית.
מסמך העקרונות מהווה את הקומה הראשונה של מטרה זו.
המסמך המקורי, שנוסח ב-2008, עבר שינויים רבים, ועד 2010 הושמטו ממנו סעיפים, לפיהם: "חלק ניכר מהטיפולים השונים שנועדו לשנות נטייה מינית הם מסוכנים ביותר לחלק מהבחורים ותועלתם לא הוכחה, הנזק שלהם עלול להיות רב ופעמים רבות הם מביאות את המטופל להרס עצמי ולאובדנות.
אין הבנה ברורה לגבי יתרונות של טיפול אחד על משנהו ואין לראות בהם את הדרך הבלעדית והאולטימטיבית לפתרון הנושא ההומוסקסואלי" ו-"אין איסור הלכתי על יחסי אהבה ורעות בין שני גברים", בהתאם לדרישות הרבנים שהסכימו לחתום עליו.
על מסמך העקרונות חתמו 20 רבנים בציונות הדתית והביעו בכך את תמיכתם.
צוות משותף של רבנים ועמותת צהר דן בסוגיה.
הפעילות, שהתמקדה בתחילה בציונות הדתית, הורחבה גם לציבור החרדי והחרדי לאומי.
ארגון הו"ד מקיים פעולות הסברה, המתמקדות בקידום "מסמך העקרונות", שעיקר חידושו בקריאתו להפרדה בין המעשה (משכב זכר) לבין האדם והנטייה המינית.
מסמך העקרונות מפרט תשע נקודות, שלדעת הארגון מהוות בסיס ליחס הרצוי מהחברה הדתית כלפי הומואים:
אין מידע חד-משמעי לגבי מקורה של הנטייה המינית ההומוסקסואלית.
אחוז מסוים של אנשים בכל ציבור משוכנעים באופן פנימי ועמוק כי הם בעלי נטייה הומוסקסואלית, ואין בכוחם לשנות זאת.
מדובר גם בכאלה אשר עשו מאמצים אדירים להשתנות ולא הצליחו.
משכב זכור, בניגוד לנטייה עצמה, הוא זה שאסור באופן גמור ומוחלט בתורת ישראל.
זהו ניסיון קשה מאוד שעל האדם ההומוסקסואל לעמוד בו.
במציאות הנוכחית, התמודדותו של האדם ההומוסקסואל כורכת איתה קשיים לא פשוטים במישור הנפשי.
על כן, ניתן להמליץ לאדם החפץ בכך, לשתף בהתמודדות זו בעל מקצוע מוסמך על פי דין, מתחום הנפש, ובלבד, שהדבר ייעשה תוך גילוי מידע מלא ומושלם למטופל בדבר הטיפול המוצע, סיכויי הצלחתו וסיכוניו.
אין לראות אף שיטה כדרך האולטימטיבית והבלעדית.
אין לחייב אדם הומוסקסואל להתחתן שכן נישואין אינם פתרון להומוסקסואליות.
עידוד של אדם הומוסקסואל להתחתן, מבלי לגלות לאישה את הדברים במפורש, היא בגדר "מכשול בפני עיוור" ועוול מוסרי כלפי בת הזוג.
מסוגלוּת להתחתן כוללת בתוכה לא רק מוכנוּת ל"פרו ורבו", אלא כשירות למערכת יחסים תקינה ומוסרית.
המאשים ומעליב הומוסקסואלים על נטייתם – נכשל באיסורים של 'בין אדם לחברו'.
כל חובות שבין אדם לחברו חלות גם כלפי אדם בעל נטייה הומוסקסואלית וחל איסור מוחלט על ביטויי שנאה ואלימות כלפיו.
הוא אמור להיות חבר בקהילה הדתית לכל דבר ועניין; בכלל זה: מצטרף למניין, נושא כפים, עולה לתורה וכיוצא בזה, כשר לעדות ואין היחס אליו שונה מיחס לכל יהודי אחר.
חשוב לעודד אדם הומוסקסואל לשמור את כל המצוות.
מדיניות של "הכל או לא כלום" אינה דרכה של ההלכה היהודית.
על כל אדם יהודי קיימת המחויבות לשמור את כל המצוות ולעשות את כל שביכולתו ללכת בדרכי התורה.
דרכי עבודת השם שונות מאדם לאדם, וכך גם התמודדותו של אדם, המאמין כי יש לו נטייה הומוסקסואלית.
הומוסקסואלים אמורים להיות בקהילה יחד עם כל עם ישראל, אך חשוב מאוד לקיים קבוצות תמיכה לאנשים הומוסקסואלים, וארגונים כאלה הם ארגוני חסד.
אם לאדם הומוסקסואל יש אדם קרוב שיוכל לשתף בנושא על מנת לקבל תמיכה ועזרה, רצוי שיעשה כן.
יש לעודד אדם הומוסקסואל שאינו מתחתן לעסוק בתורה ולקיים את כל המצוות - שבין אדם למקום ושבין אדם לחברו, ולפתח את כוחותיו השונים למען היעדים הגדולים שהועיד לישראל.
רצוי להתייעץ בסוגיה זו עם רב.
לדברי ארגון הו"ד, נכון ל-2010, 100 רבנים מישראל ומחו"ל חתמו על המסמך או הביעו הזדהות עם תוכנו בלי לאשר את פרסום שמם, וב-2014 עלה המספר ל-165 רבנים.
ב-2009 פורסם בעיתונות הכתובה כי הו"ד מארגן שידוכים בין גברים לנשים בגילוי מלא של נטיותיו המיניות של הגבר או האישה.
לרוב התהליך מתבצע בין הומוסקסואלים לנשים הטרוסקסואליות מבוגרות יותר, אך גם בין הומוסקסואלים ללסביות מהמגזר הדתי.
השידוך נעשה מתוך מטרה להקים בית בישראל, מתוך ידיעה ברורה מראש ומתוך תהליך משותף, בליווי אנשי מקצוע ורבנים.
המטרה העיקרית של מסגרת כזו, היא להימנע מהלחץ הבלתי נמנע בנישואים בהם רק אחד מבני הזוג נמשך לבני מינו.
להשקפת הארגון כשם שמתקיים נישואים רגילים למרות התפגגות המשיכה עם השנים, כך גם חד מיניים יכולים להקים בית משפחתי.
ההבדל העיקרי הוא שבנישואים מסוג זה, לא תהיה משיכה מינית כבר מתחילת הקשר.
מה שיחזיק את הקשר, כמו בנשיואים רגילים, היא המסגרת המשפחתית, האהבה והכבוד ההדדי.
זוגות כאלה לאו דווקא פחות מאושרים, וחייהם לא בהכרח פחות שלמים.
על פי אתר הו"ד, הפרויקט מיועד להומואים בעלי משיכה לנשים, ועל כן פונה לקבוצה קטנה בלבד.
הו ג'יה (בפין-יין: Hú Jiā; בסינית: 胡佳; במקור: 胡嘉; נולד ב-25 ביולי 1973 בבייג'ינג) הוא דיסידנט סיני, פעיל למען זכויות האדם וסביבתנות, בולט בביקורתו על משטר הרפובליקה העממית של סין.
בנוסף פעיל במאבק בהתפשטות נגיף האיידס בסין חרף מאמצי המשטר להסוות את ממדי התופעה.
על פועלו זכה ב-2008 בפרס סחרוב לחופש המחשבה, הפרס היוקרתי ביותר הניתן בתחום זכויות האדם מטעם האיחוד האירופי.
הו החל את פעילותו החברתית ב-1996 כשנטל חלק במאמצים למניעת התפשטות מדבר גובי, את בת זוגו, זאנג ג'יניאן, פגש כשהתנדב בארגונים למלחמה באיידס.
במהלך שנות פעילותו העלו השניים את ביקורתם על המשטר ופרסומים על הפרות זכויות האדם בסין לבלוג שניהלו.
הו נעצר מספר פעמים, אך לא הואשם באופן רשמי בדבר.
בנובמבר 2007 הוזמן על ידי הפרלמנט האירופי להעיד בפניו, בדיון מיוחד שנערך על מצב זכויות האדם בסין, עדותו ניתנה בעזרת מצלמת אינטרנט, כיוון שנאסר עליו לצאת מהמדינה, בעדותו קרא להתנהלות המשטר הסיני בהקשר לאולימפיאדת בייג'ינג "אסון מבחינת זכויות האדם".
חודש לאחר מכן נעצר יחד עם פעילים נוספים, במסגרת גל מעצרים של מתנגדי המשטר, לאחר שמנהיגי איכרים בסין פרסמו מניפסט הקורא להגנת זכויות איכרים שקרקעותיהם הופקעו על ידי הממשל.
אשתו ובתו התינוקת של הו הושמו במעצר בית כשהן מנותקות מתקשורת, והו עצמו הועמד למשפט בו הואשם בפעילות חתרנית נגד המשטר.
באפריל 2008 נגזרו עליו שלוש וחצי שנות מאסר.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון.
הוא שוחרר ממאסרו ביוני 2011.
הוֹ-נִי 1 (ביפנית: 一式砲戦車 ホニ I, מילולית: טנק תותח, סוג 1, הו-ני 1) הוא משחית טנקים נטול צריח, מחופה למחצה, מתוצרת יפן, שפותח תוך כדי מלחמת העולם השנייה ושירת בזירת האוקיינוס השקט.
עם תחילת המערכה באוקיינוס השקט, יחידות יפנית נתקלו בטנקים המודרניים של בעלות הברית, דוגמת שרמן.
הטנק העיקרי של הצבא היפני, הצ'י-הא, חסרו השריון והחימוש הדרושים כדי להתמודד בהצלחה עם טנקים אלה, מה שהוביל לדרישה היפנית לפיתוחו של משחית טנקים.
הו-ני 1 פותח על בסיס תובת טנק הצ'י-הא.
צריח הטנק עם התותח בקוטר 57 מ"מ הוסר, והוחלף במבנה עילי משוריין מחופה למחצה, ובו תותח שדה "סוג 90" בקוטר 75 מ"מ, עם זווית צידוד של 10°, וזוויות הגבהה של 25°+ - 5°- מעלות.
המבנה העילי של ההו-ני 1 נותר פתוח מאחור, דבר שהותיר את הצוות הכלי חשוף לפגיעות רסיסים ולאש מנשק קל.
פרט להחלפת הצריח והחימוש העיקרי, והוספת לוחות שריון נוספים על גבי התובה שעיבו את השריון ב-16 מ"מ נוספים, נותר ההו-ני 1 זהה לצ'י-הא.
ההו-ני 1 נשא דמיון רב למשחיתי הטנקים הגרמניים מטיפוס פנצרייגר, אולם שלא כמוהם, תוכנן ההו-ני לפעול יותר כתותח מתנייע נגד טנקים, בטווחים של עד 12,000 מטרים, ופחות כמשחית טנקים היורה מהמארב או כזה המיועד להילחם בטנקי האויב פנים אל פנים.
בשל כך לא צויד ההו-ני במקלעים או באמצעים אחרים נגד חיילי האויב.
בסך הכול יוצרו 124 משחיתי טנקים מטיפוס הו-ני 1 בין 1941 ונובמבר 1943. ההו-ני 1 הוחלף על ידי משחית הטנקים הו-ני 2, שצויד בתותח הוביצר "סוג 91" בקוטר 105 מ"מ.
ההו-ני 1 עבר את טבילת האש שלו במהלך קרב לוזון במהלך המערכה בפיליפינים ב-1944. הכלים זכו להצלחות מוגבלות במהלך הקרב, אך מספרם היה קטן מכדי שיהיו בעלי השפעה ממשית על מהלך המערכה בפיליפינים.
רוב משחיתי הטנקים הו-ני 1 נשמרו כעתודה על אדמת יפן, מתוך ציפייה לפלישה האמריקאית, ולא השתתפות בכל פעילות מבצעית עד לכניעה.
הו הו הוא אלבומה השלישי של להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, שיצא לחנויות בשנת 1995. האלבום בהפקתו של עובד אפרת הצליח מסחרית פחות מקודמיו אך זכה להערכת הביקורות והניב שני להיטי רדיו גדולים ("אחלום לנצח" ו"תראו אותי").
לאחר צאת אלבומה השני של הלהקה "מופע הארנבות של ד"ר קספר 2", שהצליח פחות מאלבום הבכורה, ניסתה הלהקה לשוב לסגנון המוזיקלי מאלבומה הראשון.
לאחר יציאת האלבום, הוחלף בסיסט הלהקה איציק רייזנברג שחזר בתשובה, בידי שי נובלמן.
כישלון האלבום השלישי הוביל לפירוקה של הלהקה בשנת 1996.
השיר האחרון באלבום, "רוח גדולה" כמו מנבא את סוף עידן הרוק הגדול של המוזיקה הישראלית.
בחודש אפריל 1996, לאחר שכבר הודיעו מבימת מועדון הלוגוס על הפסקת פעילות נכנסו להב, ברזילי ונובלמן, בפעם האחרונה, אל אולפן ההקלטות שם הקליטו ביחד שני שירים באנגלית שנכתבו על ידי נובלמן: In the wood ו-The Yellow Sun.
Kluger, נכתב על ידי נובלמן בעברית עבור אלבום רביעי לקספרים (שלא הופק בסופו של דבר).
שניים משלושת שירים אלו מצאו עצמם באלבומיו המוקדמים של נובלמן.
הו (בסינית: 壶, פיניין: Hū) הוא קנקן ברונזה, שצורתו צורת אגס, אשר שימש בטקסים דתיים בסין העתיקה.
קנקני ה"הו" הוצבו בקברים בסעודה הטקסית שהוכנסה אל הקבר כחלק מפולחן אבות במטרה להבטיח את עזרת רוח האבות.
בתקופה הקדומה יותר - תקופת שושלת שאנג היו כלי ה"הו" כלים פשוטים במראם.
עיצוב כלים אלה התפתח עם השנים ובתקופת שושלת ג'ואו היו על גבי הכלים תבליטים.
כמו כן בתקופה זו נהגו להכניס זוגות של כלים אלה לקברים, ולא כלים בודדים, וכן הכלים גדלו בגודלם, נפחם ומשקלם.
כלי הו שהתגלו בקבר יי מזנג הגיעו לגובה של 99 ס"מ ולמשקל של 240 ק"ג.
במהלך תקופת האביב והסתיו עוצבו הכלים בעיקר בתבליטי בעלי חיים.
בתקופת המדינות הלוחמות התפתחה צורת הכלי מכלי דמוי אגס לכלי בעל צורה ריבועית אשר נקרא "פאנג הו".
ההכנות הישירות להתקפות החלו במאי וביוני 1998. המחבלים שכרו בניינים בניירובי ובדאר א-סלאם.
שם הורכבו הפצצות, והועמסו על גבי שתי משאיות מקומיות שנרכשו לשם כך.
על כל אחת מהן הועמס מטען נפץ במשקל של כ-900 קילוגרמים, שחוטי הפעלה נמשכו מהם אל תאי הנהג של המשאיות.
חומר הנפץ כלל טי אן טי ואמוניום חנקתי, ובטנזניה צורפו אליו גם מכלי חמצן.
ההתקפות יצאו לפועל ב-7 באוגוסט 1998 - תאריך שנבחר ככל הנראה משום שהיה יום השנה השמיני להגעת חיילים אמריקאים לסעודיה.
שתי המשאיות, נהוגות בידי מחבלים מתאבדים, הגיעו לקרבת מתחמי השגרירויות בניירובי ובדאר א-סלאם והתפוצצו כמעט בו-זמנית, בשעה 10:30 בקירוב.
בניירובי ניסתה המשאית להיכנס למתחם השגרירות, ששכן בלב העיר.
משסירב השומר במחסום הכניסה לפתוח אותו, ירו לעברו נהג המשאית והמחבל המלווה שאתו.
המלווה הספיק להשליך רימון הלם לעבר השומר ולברוח מן המשאית לפני שהתפוצצה.
בניירובי גרמה ההתפוצצות למותם של 212 אנשים ולפציעת כ-4,000. בדאר א-סלאם נהרגו אחד עשר אנשים ונפצעו 85. מרבית הנפגעים היו תושבים מקומיים; 12 מההרוגים היו אמריקאים.
בניירובי ניזוק קשות בניין השגרירות, אך מרבית הנפגעים שם נפגעו עקב קריסת בניין סמוך, שבו שכנה מכללה מקומית.
אוטובוס עמוס נוסעים ברחוב סמוך עלה באש וההדף ניפץ חלונות ברדיוס של כקילומטר סביב.
תושבים רבים שרצו לחלונותיהם למשמע קרב האש שקדם להתפוצצות נפגעו משברי זכוכיות עקב התנפצות החלונות.
בין הפצועים הייתה גם שגרירת ארצות הברית בקניה פלורנס בושנל.
מניין הנפגעים בדאר א-סלאם היה נמוך יותר משום שהשגרירות שם שכנה מחוץ למרכז העיר ומשום שבקרבת שער הכניסה אליה, שם התפוצצה המשאית, לא נמצאו בניינים אזרחיים.
נזק כבד נגרם לבניין השגרירות.
ישראל שלחה לניירובי את יחידת החילוץ של צה"ל, שהשתתפה בפעולות החילוץ שם.
מטוסי תובלה של ארצות הברית הטיסו לעיר יחידות רפואיות.
בעקבות ההתקפות הורה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון על סדרה של התקפות בטילי שיוט נגד מטרות בסודאן ובאפגניסטן, אשר הוצאו לפועל ב-20 באוגוסט.
בסודאן נהרס בין השאר מפעל תרופות, שארצות הברית טענה כי יוצר בו נשק כימי, אך ככל הנראה מידע זה לא היה נכון.
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה את החלטה 1189, אשר גינתה את הפיגועים.
בעקבות הפיגוע בקניה הוגברה הפעילות האנטי-טרוריסטית המשותפת לה ולארצות הברית, אשר גם הגבירה את הסיוע הכספי לקניה, ובין השאר העבירה סך של 42 מיליון דולר, אשר יועד לנפגעי ההתקפה.
פרק בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "שניות מאסון" הוקדש לפיגועים ולחקירתם.
חקירת הפיגועים הצביעה על קשר של פעילי טרור ממצרים ומאזרבייג'ן להתקפות.
בעקבותיה הוגש כתב אישום בקשר לפיגועים כנגד 21 איש, מרביתם שלא בפניהם.
בראש המואשמים נמצא אוסאמה בן לאדן.
ביניהם היה עבדאללה מוחמד פאזול, שנקבע כי היה מארגן שתי ההתקפות.
ב-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, פרסמה הבולשת הפדרלית (ה-FBI) את רשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר, ומרבית הנאשמים בתכנון הפיגוע נכנסו אל הרשימה.
+מתכנני מתקפת הטרור וגורלםשםסטטוסאוסאמה בן לאדןחוסל על ידי יחידת "אריות הים" האמריקנית במהלך פעילות מבצעית בפקיסטן ב-2011, מבצע שזכה לכינוי "חנית נפטון".מוחמד עאטףחוסל בתקיפה אווירית בקאבול שבאפגניסטן ב-14 בנובמבר 2001איימן א-זוואהיריחוסל באפגניסטן ב-31 ביולי 2022 באמצעות כטב"ם של חיל האוויר האמריקניסייף אל-עאדלמוגדר כנמלט ועודנו חופשי.
תאריך מותו לא ידוע, אך אל-קאעידה פרסמו את ידיעת מותו ב-2013.חלפאן חמיס מוחמדמרצה מאסר עולם ללא אפשרות חנינה בכלא בארצות הבריתאחמד חלפאן גאילאנימרצה מאסר עולם ללא אפשרות חנינה בכלא בארצות הבריתפהד מוחמד עלי מסלםחוסלו בתקיפת מל"ט באפגניסטן בינואר 2009שייח' אחמד סלים סווידאן
ההתקפה על חברי הקונגרס בווירג'יניה התרחשה ב-14 ביוני 2017. תוקף יחיד, תומך המפלגה הדמוקרטית, פתח באש בשעת בוקר לעבר מספר חברי הקונגרס של ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית, שערכו אימון בייסבול בעיר אלכסנדריה שבמדינת וירג'יניה, ליד וושינגטון די.
חברי הקונגרס התאמנו במקום לקראת משחק הבייסבול השנתי של הקונגרס למען צדקה, שהיה צפוי להיערך למחרת.
ג'יימס תומאס הודג'קינסון מבלוויל, אילינוי, פתח באש לעברם.
במשך עשר דקות נערך קרב יריות בין הודג'קינסון לבין שוטרי משטרת הקפיטול שהוקצו להגן על סקאליס ונמצאו במקום ושוטרי משטרת וירג'יניה שהוזעקו לשם.
השוטרים הצליחו לפגוע בהודג'קינסון, שמת מאוחר יותר מפצעיו בבית החולים האוניברסיטאי ע"ש ג'ורג' וושינגטון.
ארבעה אנשים נפגעו מיריות התוקף: מצליף הסיעה הרפובליקנית חבר הקונגרס סטיב סקליס מלואיזיאנה, עוזר פרלמנטרי, לוביסט עבור חברת המזון "טייסון פודס", ואחד משוטרי משטרת הקפיטול שהוקצו להגן על סקליס.
ככל הנראה נוכחות שוטרי משטרת הקפיטול במקום מנעה פגיעות קשות יותר.
סקליס, שנפצע פצעים חמורים באגן, הועבר במסוק למרכז הרפואי מדסטאר בוושינגטון.
יתר הפצועים נפצעו קל יותר.
סקליס עבר מספר ניתוחים ושוחרר מבית החולים ב-26 ביולי.
חבר הקונגרס בראד ונסטרופ שהיה הראשון להעניק עזרה רפואית לפצועים עוטר על פועלו במדליית החייל.
חברי הקונגרס שנכחו בעת הירי היו הסנאטורים ג'ף פלייק וראנד פול; וחברי בית הנבחרים רוג'ר ויליאמס, ג'ף דאנקן, בראד ונסטרופ, רודני דייוויס, מו ברוקס, טרנט קלי, צ'אק פליישמן, מייק בישופ, ג'ק ברגמן וג'ו ברטון.
לאחר הפיגוע התברר כי התוקף היה פעיל במטה של הסנאטור הדמוקרטי ברני סנדרס.
סקאליס הוא חבר הקונגרס הראשון שנורה מאז שנציגת אריזונה גבריאל גיפורדס נורתה בשנת 2011.
ההתקפה על לנינגרד הוא סרט מלחמה רוסי משנת 2009 בשיתוף פעולה בריטי-רוסי אודות העיר לנינגרד בתקופת המצור על העיר.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה ב-19 בספטמבר 2009 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי באולדנבורג, גרמניה.
כאשר פולשת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941 והחיילים הנאצים מכתרים במהירות את לנינגרד הנצורה, עיתונאים זרים מפונים.
אבל אחת מהם, קייט דייוויס מ'הדיילי טלגרף', נעזבת בשטח ההפצצות, לאחר שמניחים שנהרגה והיא מפספסת את המטוס שעוזב את העיר.
לבדה בעיר רווית הרג הרס ומצור היא נעזרת על ידי נינה, קצינת משטרה צעירה ואידיאליסטית ויחד הן נלחמות למען הישרדותם והישרדות האזרחים של לנינגרד הנצורה.
פרס קטגוריות מועמדים תוצאה פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה סרט הטלוויזיה הטוב ביותר אלכסנדר בוראבסקי התסריט הטוב ביותר אלכסנדר בוראבסקי הבימוי הטוב ביותר אלכסנדר בוראבסקי הצילום הטוב ביותר ולדימיר קלימוב השחקנית הטובה ביותר אולגה סוטולובה פרס האקדמיה הרוסית לקולנוע סרט הטלוויזיה הטוב ביותר אלכסנדר בוראבסקי הצילום הטוב ביותר ולדימיר קלימוב
"הו ליבי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, "חופשייה".
השיר יצא לאור ב-17 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הרביעי במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי דיקלה, הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי עדי רותם, דיקלה ועידו אוחיון גם כן.
השיר הוא מעין בלדת ים-תיכונית, בו דיקלה פונה ושרה אל הלב שלה.
היא אף שרה על אהבה נכזבת.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב רב והעניק לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דיקלה ב-17 בנובמבר 2018. הקליפ בוים על ידי אלון שפרנסקי ואורון שלום.
לאורכו של הקליפ ניתן לראות את דיקלה יושבת על כסא, תוך שעל גבי הקיר מולה ניצב מקרן המציג גבר בסיטואציות שונות.
נכון לאפריל 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400 אלף צפיות.
הו סי () הוא צמד מונטנגרי ממפרץ קוטור.
חבריו הם דדה (דייאן דדוביץ') מקוטור ונויז (מריו דורדביץ') מהרצג נובי.
הצמד הוקם בשנות ה-2000 המוקדמות, ובשנת 2002 הקליטו לראשונה גרסת דמו לשיר "Dim po Dim".
בשנת 2007 הוציא הצמד את אלבומו הראשון "Sviranje kupca", באלבום הם אירחו אמני היפ הופ מקומיים וסרבים רבים.
בשנת 2008 הופיע הצמד ב-Refesh Festival בקוטור, ההופעה הייתה ציון דרך משמעותי בקריירה של השניים והובילה לסיבוב הופעות שלהם בסרביה הסמוכה.
בזמנם החופשי לפני הפסטיבל עבדו נויז ודדה על שירי סולו שלהם.
דדה הקליט שיר בשם "Kakav ćemo refren?" עם ראפר סרבי נוסף ונויז הקליט שיר בשם "Niđe hedova masnija".
לאחר שהצמד הגיע להישגים במצעד MTV Adria, הכריזה רשות השידור המונטנגרית שהצמד ייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2013 במאלמו שבשוודיה יחד עם הזמרת נינה ז'יז'יץ'.
השיר שלהם לתחרות היה "Igranka" שיר דאבסטפ בשילוב היפ הופ בבתים.
השיר הגיע למקום ה-12 בחצי הגמר הראשון עם 41 וכשל להעלות לגמר.
כישלונם של הצמד והזמרת לעלות לגמר עורר הדים ושיח על שיטת ההצבעה הנהוגה באירוויזיון מכיוון שבעוד שהגיע השיר למקום הרביעי בתוצאות הקהל, השופטים דירגו אותו במקום ה-14 ובכך סיכלו את העלייה שלו לגמר.
הו ג'ון (בקוריאנית: 허준; 1546 – 9 באוקטובר 1615) היה רופא קוריאני ממייסדי הרפואה הקוריאנית.
הו ג'ון נולד למשפחה צבאית אמידה.
הוא היה משכיל ובטוח כלכלית לאורך ילדותו.
אף על פי שהיה שייך למשפחה עשירה ומוערכת, מעריכים כי הוא התמודד עם אפליה מצד חברי שושלתו ואצילים אחרים מכיוון שנולד לפילגש.
המוטיבציה של הו לעסוק ברפואה אינה ברורה, אך ייתכן שמעמדו החברתי מנע ממנו להפוך לאזרח או לקצין צבאי כמו אביו.
הו ג'ון מונה לרופא המלך בגיל 29. הוא כתב מספר ספרים בנושא הרפואה, אך המפורסם מהם הוא Dongui Bogam (ראי הרפואה המזרחית) שנחשב גם כיום לספר יסוד של הרפואה הקוריאנית.
הספר כולל חשמיה כרכים המוקדשים לנושאים שונים ברפואה.
הספר קיבל תפוצה רחבה בסין, יפן ווייטנאם.
אף על פי שהו ג'ון עבר כרופא של המשפחה המלכותית הוא פעל לכך ששיטות שלו יהיו נגישות גם לפשוטי העם.
אף על פי שאז היה מקובל להשתמש בחומרים נדירים להכנת תרופות, הו ג'ון השתמש במרכיבים שניתנים להשגה בקלות ממקורות של הטבע.
גם את הספרים שלו הוא כתב בכתב פשוט.
הו בילה את השנים האחרונות בחייו בחינוך לרופאים צעירים בקליניקת נאויווון עד מותו בשנת 1615.
ספרו נמצא בשימוש גם כיום.
הוא נכלל בתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
בשנת 2009 הוא גיבור של מספר ספרים, סדרות טלוויזיה וסרטים, למשל ראי המכשפה.
ההתקפה על פתח תקווה התרחשה ב-29 במרץ 1886, והייתה ההתקפה הערבית המאורגנת הראשונה על יישוב יהודי בארץ ישראל.
בהתקפה נרצחה רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד, וחמישה מתיישבים אחרים נפצעו, בהם הרב אריה ליב פרומקין.
פתח תקווה נוסדה ב-1878, כשלוש שנים לפני תחילת העלייה הראשונה לארץ ישראל.
סביבה שכנו מספר כפרים ערביים, שתושביהם לא ראו בעין יפה את היישוב השכן החדש ומראשית קיומה התנכלו למתיישבים ולרכושם ושילחו את עדריהם לרעות על אדמות המושבה.
כתוצאה מכך, החלו היהודים להתבצר ביישובם החדש ולשכור שומרים מיוחדים להגנתם.
השומרים הראשונים נשכרו מקרב השכנים הערבים עצמם, אולם ב-1879, כשנה לאחר הקמת היישוב, משראו שהגנה מסוג זה איננה מצליחה לשמור עליהם ועל רכושם החלו המתיישבים לשכור שומרים יהודים.
ראשון השומרים היהודים היה אחד המייסדים ומי שארגן את ההגנה על היישוב, יהודה ראב, אשר במשך זמן לא קצר היה גם השומר היחיד.
כשבועיים לפני ההתקפה החרימו השומרים, המוצבים להגן על פתח תקווה ובראשם יהושע שטמפפר, סנדר חדד ויהודה ראב, עדר ערבי, שרעה על אדמות המושבה.
ב-29 במרץ 1886, כ"ב באדר ב' תרמ"ו, רובם הגדול של הגברים מבין מתיישבי פתח תקווה יצאו ליפו, בין אם לצורכי עבודתם הרגילה ובין אם כדי למסור למושל יפו את העדר המוחרם.
הם השאירו מאחוריהם בבית, כמעט אך ורק נשים וילדים וכן מספר מצומצם מאוד של גברים, פועלים או חקלאים.
בלי ידיעתם, כפריי הסביבה הערבים, בעיקר תושבי הכפר הגדול יהודיה, שממזרח למושבה הצעירה התארגנו לנצל את העדר הגברים מהמושבה לשם התקפת פתע עליה.
מי שארגן את ההתקפה ועמד בראש ההמון הזועם שמנה כ-500 איש היה שייח' בשם עות'מן.
כשהתקרב ההמון הערבי אל בתי המושבה הבחינו בו התושבים ומיהרו אל שני הבתים המוגנים ביותר ביישוב הקטן, בית הרב אריה ליב פרומקין, הבית הראשון של המושבה, שייחודו היה בגדר שהקיפה אותו ואפשרה הגנה מסוימת וכן ביתו של זרח ברנט, שהיה בית אבן בן שתי קומות.
שם הם התבצרו והגנו על עצמם.
אחד הגברים הבודדים שהיה ביישוב הצליח להימלט בזמן, מערבה ומיהר עד ליפו, להזעיק עזרה.
הפורעים שהגיעו לתוך היישוב פתחו באש על המתבצרים.
למזלם של האחרונים, הערבים השתמשו בכדורי "שְרָט", שהם כדורי עופרת קטנים, המשמשים לציד עופות.
בדרך כלל כדורים כאלה מסוגלים לכל היותר רק לפצוע, אך אינם הורגים.
המתיישבים מצידם אחזו בכל הבא ליד כדי להתגונן והשיבו באש.
הרב פרומקין, שיצא לבדוק אם כל המתיישבים הצליחו להגיע למקום מבטחים, או שמא ישנם עדיין מי שנותרו מאחור, נתפס בעצמו בידי הפורעים הערבים, אשר הכו אותו עד שחשבו שמת.
רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד, שהייתה חולה, נקלעה בדרכם של הפורעים, הוכתה קשות אף היא וכעבור מספר ימים נפטרה מפצעיה.
בינתיים, הבורח בתחילת ההתקפה הגיע ליפו, מצא שם איש קשר אל מושל יפו הטורקי וזה שלח לפתח תקווה חיילים ורופא.
כשאלה הגיעו למושבה הם תפסו ואסרו חלק מהפורעים וכל השאר ברחו תוך שהם לוקחים בדרכם את עדר המושבה וכל רכוש אחר שנתקלו בו בעת מנוסתם.
כשנגמר יום הפרעות הראשון בארץ ישראל הובילו הטורקים את אסיריהם ליפו, שם הם נדונו למלקות ולמאסר.
את הערבים שברחו הם אילצו להחזיר את עדר המושבה וגם חייבו אותם לשלם ליהודים פיצויים מסוימים בגין נזקיהם.
ההתרמה לבית היתומים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שהופק על ידי וולט דיסני הפקות בשחור-לבן בשנת 1934, ולאחר מכן נעשה מחדש בטכניקולור בשנת 1941. זהו הסרט הקצר ה-68 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשישי באותה השנה.
הסרט מציג את מיקי מאוס וחבריו מבצעים מופע צדקה בסגנון וודוויל לקבוצת יתומים סוררים.
הוא מכיל מספר הופעות ראשונות בדיסני, כולל הפעם הראשונה בה מופיעים מיקי מאוס ודונלד דאק יחדיו.
עלילת הסרט היא הסיפור הראשון שכולל את דונלד דאק כדמות, אם כי הסרט הקצר הסופי יצא רק לאחר "התרנגולת הקטנה והחכמה", הסרט הראשון שהופק והופץ בהשתתפותו.
כותרת הסרט באנגלית, "Orphan's Benefit", נעשתה שגויה במכוון.
אך, בגרסה המחודשת משנת 1941 הכותרת הופיעה בצורה התקינה "Orphans' Benefit".
קבוצת עכברים יתומים מגיעים להצגת חינם בתיאטרון, שכותרתה "המופע הגדול של מיקי: התרמה לבית היתומים".
כשהם נכנסים לבניין הם מקבלים בחינם סוכריות על מקל, גלידה ובלונים.
דונלד דאק מתחיל את המופע בדקלום "למרי הייתה כבשה קטנה", ולאחר מכן בקריאה של "Little Boy Blue".
אך, יתום אחד מקנח בקול את אפו, ודונלד מדקלם פעם שנייה, אבל הפעם כל היתומים מקנחים את אפם.
בגלל הקטיעה החוזרת של הופעתו, דונלד מאבד את עשתונותיו, ומאתגר אותם להילחם, אבל איש במה מחוץ למסך מושך אותו אל מאחורי הקלעים.
במערכה הבאה מציגים גופי, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה ביצוע של מופע אקרובטי, כשהוראס וגופי משליכים את קלרבל זה לזה.
דונלד מחליט לנקום באמצעות דקלום "Little Boy Blue", ושב ונושף בקרן שלו לפני שהיתומים יכולים להגיב.
לאחר שאחד היתומים משליך עליו גלידה, שאר היתומים מכים את דונלד הזועם עם כפפות האגרוף שלהם, כשלבסוף, דונלד שוב נמשך אל מאחורי הקלעים.
במערכה שלאחר מכן, קלרה קלאק מבצעת את "Chi mi frena in tal momento", מתוך המערכה השנייה של האופרה "לוצ'יה די למרמור" מאת גאטנו דוניצטי, בליווי מיקי בפסנתר.
כשהיא מתקשה להגיע לצליל גבוה, יתום יורה עליה באמצעות קלע, וכך היא מצליחה להגיע לצליל הרצוי, ומסיימת את הביצוע.
במהלך המערכה האחרונה, דונלד חוזר לבמה ומדקלם במהירות שורה אחת ומחכה שהיתומים יפריעו לו, אולם כשהפעם נראה שהם מתנהגים היטב, דונלד ממשיך בדקלום.
אך כשהוא מגיע לשורה "איפה הילד הזה ששומר על הכבשים?", היתומים עונים לו פה אחד "מתחת לערמת השחת ישן שינה עמוקה, טיפש אחד!" מה ששוב גורם לדונלד לאבד את העשתונות.
היתומים קושרים לבנים, עציץ, מטפה וארגז ביצים עם הבלונים שלהם, וכשהם מרחפים מעל ראשו של דונלד הם יורים על הבלונים עם הקלע, ושלל החפצים מתרסקים עליו.
לאחר שהיתומים לועגים לו, דונלד מסיים את ההצגה ומשלים עם התבוסה.
קלרה קלאק – פלורנס גיל
ההתרמה לבית היתומים הייתה ההופעה הראשונה של דונלד דאק בסרט מסדרת מיקי מאוס, שסימנה את הופעתן המשותפת הראשונה של הדמויות.
דונלד הופיע בעבר רק בסרט בסדרת סימפוניות טיפשיות.
אף על פי שההתרמה לבית היתומים הייתה הופעתו השנייה של דונלד, הסרט היה הראשון שפיתח באופן משמעותי את דמותו.
רבות מתכונות האישיות של דונלד שנראו לראשונה בַּ"ההתרמה לבית היתומים" נקשרו בו לצמיתות, כמו אהבתו לראוותנות, נחישותו העזה, לוחמנותו, ובעיקר מזגו החם.
הסרט גם הציג כמה מהתגובות הפיזיות של דונלד, כמו התקף זעם הייחודי שלו, של קפיצה על רגל אחת תוך כדי הושטת אגרוף אחד והנפתו של השני.
האנימטור דיק לנדי יצר אותו, והתייחס אליו כ"תנוחת הלחימה" של דונלד.
ההתרמה לבית היתומים ייצגה גם כיוון חדש לסרטים מצוירים של דיסני, לפי ההיסטוריונית של דיסני מרסיה בליץ: "ניתן לראות שהמסגרת של ההתרמה לבית היתומים הייתה סלפסטיק קלאסי.
הקהל צחק על התאונות הפיזיות של דונלד, כמו שצחקו על תאונותיהם של צ'פלין או קיטון.
אבל במקרה זה היה ממד נוסף של אישיותו הקשה של דונלד".
האנימטור וורד קימבל, שעבד על הסרט, כינה אותו "נקודת מפנה" עבור האולפן, וציטט את השימוש הנרחב שלו בהנפשת דמויות, ששימש להעברת תכונות האישיות של הדמות באמצעות התנהגותו הפיזית.
הסרט המאוחר יותר של דיסני "החובבנים של מיקי" משנת 1937, קיבל השראה ישירה מההתרמה לבית היתומים.
שני הסרטים כוללים מופעי במה שמשתלבים בניסיונותיו של דונלד לדקלם שיר לילדים.
הסרט היה גם הופעת הבכורה של קלרה קלאק, שהמשיכה להופיע בשישה סרטים מצוירים אחרים.
תגובת הקהל לסרט, במיוחד לדמותו של דונלד, הובילה לכך שהברווז יוצג יותר בסרטים המצוירים העוקבים.
וורד קימבל אמר כי "התגובה [לההתרמה לבית היתומים] שהגיעה לאולפן מכל הארץ הייתה אדירה [...] הילדים בתיאטרון אהבו או שנאו או קראו בוז לדונלד דאק".
בקיץ 1939, לקראת יום השנה ה-12 של מיקי מאוס שהתקיים בשנה שלאחר מכן, הזמין וולט דיסני סרט קצר בן שני סלילים, שנקרא "מסיבת התחייה של מיקי".
התכנון היה שסרט זה יציג את הדמויות משתתפות בתיאטרון, שבו הן יצפו בסצנות מכמה סרטי מיקי מאוס ישנים, בעיקר בשחור־לבן (ביניהם, "ההתרמה לבית היתומים").
אמני הסיפור דמיינו את הדמויות באינטראקציה הומוריסטית עם עצמן על מסך הקולנוע.
זה הצריך לצייר מחדש את קטעי ההנפשה הישנים, במקום להוסיפם במצבם המקורי.
במהלך התהליך הזה, החליט וולט דיסני לשלב שחזור מאפס בצבע, של כמה מהסרטים הקצרים הישנים.
זו הייתה גם הזדמנות לעדכן את דגמי הדמויות בטכניקולור, מכיוון שדמויות רבות השתנו במראה מאז שנות ה-30 המוקדמות, כמו המקור של דונלד.
ההתרמה לבית היתומים היה הראשון מבין הסרטים הללו שנוצר מחדש.
התוצאה הייתה גרסה כמעט מדויקת של צילום אחר צילום של גרסת המקור, עם תוספת צבע ודמויות ורקעים שצוירו מחדש.
הסרט בוים על ידי ריילי תומסון, והשתמש כמעט בכל הפסקול המקורי.
השינוי היחיד הוא השורה האחרונה של דונלד, מ"אוי שטויות!" ("!Aw nuts") ל-"אוי פוי!" ("!Aw phooey"), מה שהפך למשפט מפתח עבור דונלד באותה תקופה.
הגרסה המחודשת של "ההתרמה לבית היתומים" שוחררה לבתי הקולנוע ב-12 באוגוסט 1941, על ידי RKO Radio Pictures.
הסרט הבא שתוכנן לשחזור היה "מיקי וששת" (Mickey's Man Friday) משנת 1935, אך הוא מעולם לא הושלם.
הקונספט המקורי של "מסיבת התחייה של מיקי" נגנז, ו"ההתרמה לבית היתומים" הפך לסרט דיסני היחיד ששוחזר סצנה אחר סצנה.
ההתקפה על מחנה 80 הייתה אחת מפעולות הטרור האחרונות של ארגון האצ"ל.
במסגרת ההתקפה, הגיעו לוחמי אצ"ל למחנה 80, גנבו נשקים מהמחנה, ושם התפתח קרב קשה בו נהרג מפקד המחנה שהיה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו.
ב-6 באפריל 1948, בשעות הבוקר המוקדמות, הגיעו למחנה 80 לוחמי אצ"ל בפיקודו של אליהו טמלר, הלוחמים היו לבושים במדים בריטים והסתייעו בשתי משאיות בריטיות שהוחרמו.
הם הצטיידו בתעודות משלוח מזויפות, שלפיהן ניתנה להם רשות להיכנס למחנה, הם טענו שבאו לפנות את מחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט, זחל ותחמושת לרוב.
מפקד המחנה חשד בהם, וכאשר חיילי האצ"ל הרגישו בתנועה חשודה מצד חיילי המחנה החלו לפתוח ביריות, והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה שהיה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו.
חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה, יצחק קוה.
מייד לאחר ההתקפה החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים במכוניות שעברו בדרך למחנה 80, באותו היום הוכרז עוצר דרכים בסביבה.
ארבעה אנשי מגן נעצרו ונחקרו, נעצר גם בחור שנטען כי ליווה מכונית עם בנזין, ושהיה בבעלותו נשק ללא רישיון לכך.
הפיגוע בבית הכנסת בווינה ב-1981 היה פיגוע טרור שהתרחש בבית הכנסת הגדול (וינה) שבאוסטריה ב-29 באוגוסט 1981 ובוצע על ידי שני מחבלים מארגון אבו נידאל.
פחות משלושה שבועות לפני הפיגוע, נחשף בירושלים, כי ישראל הודיעה לממשלות אירופה כי קבוצות טרור מתכננות גל חדש של תקיפות נגד סוכנויות ומתקנים ישראליים באירופה.
הממשלות התבקשו להגביר את האבטחה בשדות התעופה שלהן ובמעברי הגבול היבשתיים כדי למנוע פיגועים.
ההודעה של ישראל באה בעקבות מתקפת הטרור על שגרירות ישראל באוסטריה ובמשרד אל על בנמל התעופה רומא והנציגות הדיפלומטית של ישראל באתונה.
איש לא נפגע באף אחת מהתקיפות.
אש"ף לקח אחריות לפיגוע ברומא והחזית העממית לשחרור פלסטין קיבלה אחריות לפיגוע באתונה.
ישראל אמרה אז כי התקריות תואמו, ואמרה לממשלות אירופה כי היא מאמינה שהטרוריסטים האחראים עדיין נמצאים באירופה.
שני מחבלים נכנסו ב-29 באוגוסט 1981 לבית הכנסת הגדול בן 155 השנים של קהילת יהודי וינה במרכז וינה כשהם מתחזים ליהודים.
במקום התקיים טקס בר מצווה המוני בו השתתפו כ-200 בני אדם.
בירי ההמוני ובזריקת הרימון נהרגו שני בני אדם ו-18 נוספים נפצעו.
שני שוטרים אוסטריים ששמרו על בית הכנסת חשדו בצמד, וביקשו מהם תעודות זהות.
בשלב זה שלף אחד המחבלים אקדח ופתח באש לעבר שני השוטרים, שפצע את שניהם באורח קשה, בעוד המחבל השני השליך רימון יד על קיר בית הכנסת.
התקיפה ניפצה שישה חלונות בבניין בן חמש הקומות, ושלחה רסיסי זכוכית פנימה.
בזמן שהמחבלים החליפו אש עם שני השוטרים הפצועים, שלף שומר ראשו של איש עסקים יהודי מקומי שהגיע לבית הכנסת דקות לפני כן את אקדחו, ירה באחד המחבלים והכניע את השני.
המשטרה חסמה את כל האזור והחלה בחיפוש מבית לבית אחר משתפי פעולה.
האישה שנרצחה, כאולריקה קוהוט, נהרגה כשהיא השליכה את עצמה על ילד כדי להגן עליו מפני רימון רגעים לפני שהוא התפוצץ.
האיש, נפתלי פריד, מת מפציעות רסיס בדרכו לבית החולים.
בין הפצועים היו ילדה בת 12 ואישה הרה.
חלק מהפצועים קשה פונו ליחידה לטיפול נמרץ של בית החולים בעיר.
לפי דיווחים ראשוניים, שלושה מחבלים היו מעורבים בפיגוע.
משטרת אוסטריה אמרה מאוחר יותר שהיו רק שני מפגעים.
שני אזרחים, אישה בת 25 וגבר בן 68 נורו ונהרגו בפיגוע, וכמה אחרים נפצעו באורח אנוש, ביניהם שניים מהשוטרים.
שני המחבלים הפלסטינים הורשעו, מרואן חסן, בן 25 מירדן, ומוחמד ראג'ה, בן 21, יליד עיראק, באשמת טרור ובניסיון רצח.
ראג'ה הועמד לדין גם על רצח היינץ ניטל , ראש האגודה האוסטרית-ישראלית, ב-1 במאי.
שני הגברים נידונו למאסר עולם.
קנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי, אמר לאחר הפיגוע כי לא ינקוט צעדים נגד ההנהגה הפלסטינית באוסטריה.
סקר שפורסם הראה שרוב האוסטרים מבקרים את הקשרים ההדוקים בין קרייסקי לאש"ף.
הם אמרו שהם מרגישים שהקשרים האלה מביאים טרור למדינה.
שר החוץ האוסטרי, ויליבאלד פאהר, גינה את המתקפה ואמר שהיא "מעוררת סלידה עמוקה".
גם מזכ"ל האו"ם, קורט ולדהיים, גינה את הפיגוע ומסר את דאגתו לממשלת אוסטריה.
המוח שמאחורי הרצח, מפקד ארגון אל-אעסיפה נעצר בזלצבורג זמן מה לאחר הפיגוע' באוקטובר 1981.
בספטמבר 2011 התקיימה אזכרה במלאת 30 שנה לפיגוע בה נכחו בכירים בממשלת אוסטריה.
בטקס נשאו דברים חברי הפרלמנט האוסטרי, פקידי ממשל והרב הראשי של אוסטריה, פאול חיים אייזנברג, שאמר קדיש לזכר שני קורבנות הפיגוע.
הו, המורן האדום אשר באָחוּ (באוקראינית: Ой у лузі червона калина; תעתיק לטיני: Oi u luzi chervona kalyna) הוא מארש פטריוטי אוקראיני אשר פורסם לראשונה בשנת 1875 על ידי ו.
המורן האדום (באוקראינית: kalyna), אליו פונה המשורר בשיר, הוא סמל מוכר בפולקלור האוקראיני, וכן הוא טעון סביב סמל אוקראינה בדגלו הרשמי של נשיא אוקראינה.
המילים המוכרות בתקופה המודרנית נכתבו ב-1914 על ידי המשורר לזכרם של שלחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה ואומצו לאחר מכן על ידי במלחמת העצמאות של אוקראינה (1917-1921) ועל ידי צבא ההתקוממות האוקראיני, שלחם הן בנאצים והן בסובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, לשיר גרסאות שונות שנכתבו לאורך השנים.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה בשנת 2014 ולאחר מכן הפלישה הרוסית לאוקראינה החל מפברואר 2022 השיר הוצא מחוץ לחוק בקרים הכבושה על ידי שלטונות רוסיה, ושירתו בציבור גררה עונשי קנס ואף מאסר בפועל.
בשל ההקשר הפטריוטי לשאיפה לעצמאות אוקראינית המאפיינת את השיר, הוא הוצא מחוץ לחוק בעידן הקומוניסטי של אוקראינה (1919-1991) ולאחר מכן בחצי האי קרים לאחר סיפוחו על ידי רוסיה ב-2014. עם זאת, פטריוטים אוקראינים המשיכו לשיר אותו לכל אורך התקופה, כאשר מי שנתפס שר אותו בציבור נכלא, הוכה ואף הוגלה.
"", להקה אוקראינית, הייתה בסיבוב הופעות בארצות הברית כשכוחות רוסיים החלו בפלישתם לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022. בתגובה לפלישה, סולן הלהקה קטע את סבב ההופעות בכדי לחזור לאוקראינה והתנדב לצבאה.
חליבניוק, זמר אוקראיני יליד צ'רקאסי, הקליט את השיר "הו, המורן האדום אשר באחו" בביצוע א-קפלה שלושה ימים לאחר מכן, ב-27 בפברואר, כשהוא חבוש כובע קסקט וחמוש ברובה כשהוא ניצב ב בקייב, שבאותה עת עוד הייתה תחת איום ממשי של שיירות הטנקים הרוסיים שהתקרבו לקייב מכיוון ביילארוס.
בעקבות הביצוע של הזמר המוכר, השיר זכה לפרסום בינלאומי, עם ביצועי רמיקס על ידי יוצרים שונים ברחבי העולם.
בגרסאות אלו הלחן של השיר שונה במקצת.
הראשון שביצע רמיקס לשיר היה , זמר דרום אפריקאי, שהקליט את השיר בתחילת מרץ.
ו, מחליקות אומנותיות על הקרח אוקראיניות, ביצעו את השיר במהלך במחאה על הפלישה בסוף מרץ.
אחד הבולטים מבין יוצרי הרמיקס לשיר זה היא להקת פינק פלויד הבריטית, שהוציאה את השיר כסינגל וקליפ בשם באפריל 2022, המהווה את הסינגל הראשון של הלהקה לאחר 28 שנים.
בביצוע זה של פינק פלויד מופיע ביצועו של חליבניוק ברגע, כמו גם תמונות וסרטונים של חיילי צבא אוקראינה באותה תקופה.
איסור השמעת השיר בקרים הכבושה
בספטמבר 2022 שלטונות הכיבוש הרוסיים בקרים עצרו משתתפים במסיבת אירוסין בקרים וקנסו את חלקם באשמת "הכפשת" הצבא הרוסי.
סרגיי אקסיונוב, ראש הרפובליקה הלא מוכרת של קרים החל מ-9 באוקטובר 2014, הזהיר את הציבור בחצי האי כי "הם יענשו קשות אם ישירו את השיר".
לדבריו, מי ששר את השיר הוא "בוגד", ואף נאמר בהודעתו כי "הוקצתה מחלקה מיוחדת" של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי במיוחד למטרה זו.
תרגום מילולי לעברית המקור באוקראינית 1
הו, המורן האדום אשר באָחוּ
מסיבה שאינה ברורה, תהילת אוקראינה בתוּגָה
ואנו נניף את המורן האדום אל-על,
והֵידָד, אנו נחייה את תהילת אוקראינה!
אל-נא תרכין ראש, הו מורן אדום, הינך בעל פרח לבן
אַל תִּירֶאי, תהילת אוקראינה, לך האנשים החופשיים
צעדו קדימה, אחינו המתנדבים, אל תוך שְׂדֵה הַדָּמִים
קראו דְּרוֹר לאחינו האוקראינים מכֶּבלי המוסקבאיים
הו, בשדות החיטה של ראשית האביב, בשדות התֶּלֶם הזהובים
אז החלו רוֹבַאיי אוקראינה להסתער אל עבר האויב.
כשהרוחות הסוערות נושבות מהערבות הרחבות
ישאו אֶת-כְּבֹדֶךְ, לאורך ולרוחב אוקראינה, אנשי הפלוגות
"הו מרגנית" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית מילי מירן, שיצא לאור כסינגל ב־1980. חיים חפר כתב את מילות השיר, ודובי זלצר הלחין אותו.
השיר נכלל באלבומה של מירן "התחלה טובה", שהתפרסם ב־1983.
"מצעד המרגנית" היה מצעד ששודר בגלי צה"ל, ושנועד להחיות את השירים העבריים הוותיקים ולשמרם.
הקים אותו מפקד גלי צה"ל יצחק לבני, ועמליה רוזן ערכה אותו.
המצעד היה אהוב על המאזינים שהקימו מועדון מעריצים בשם "מועדון מרגנית".
כן יצא עלון חודשי שעסק במצעד.
השיר "הו מרגנית" נכתב ב־1980 לכבוד מופע פומבי שהפיקה תחנת גלי צה"ל בבסיס חיל האוויר בחצור לציון 12 שנים למצעד.
מיקי קם הנחתה את המופע.
את דברי הקישור כתב חיים חפר, יוריק בן דוד ניהל מוזיקלית ואילן גלבוע הדריך מוזיקלית.
הצמח הנזכר בשיר הוא מרגנית השדה.
"הו מרגנית" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־23 בספטמבר 1980. השיר הגיע למקום השלישי ב־10 בדצמבר 1980. בסך הכל צעד השיר במשך 14 שבועות עד 7 בינואר 1981, אז יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העבריים השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום השישי.
שילה פרבר הקליטה את השיר בשם "מרגנית" בפרשנות ארוטית לאלבומה "פרח קיר", שהתפרסם ב־2009. פרבר אמרה על הביצוע שלה: "יש לי איזושהי דרך פחות תמימה לשיר את זה ממה שהיא [מילי מירן] שרה את זה.
זה שיר נפלא, אחד היפים שנכתבו בעברית.
אני חושבת שהדרך שבה היא שרה את זה היא כל כך מתוקה ותמימה, ואני מרגישה שהשיר נכתב פחות תמים.
אולי זה בראש שלי, אבל בגלל זה רציתי לשיר את זה".
ב"כלכליסט" נכתב על הביצוע של פרבר: "הקאבר החושני [לשיר] מפיח חיים בקלאסיקת הפופ הנאיבית הזו".
רוני גינוסר הקליטה את השיר לאלבום גרסאות הכיסוי שלה "חיוכים", שהתפרסם ב־2011. מקהלת מורן ביצעה גם היא את השיר.
"הו ארצי מולדתי" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה ויצא לאור ב-2 במאי 2024.
השיר נכתב והולחן על-ידי אליה רוסיליו והופק מוזיקלית על-ידי ניר מימון.
השיר נכתב כשיר אהבה למדינה בצל טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר עלה לערוץ היוטיוב של מירי מסיקה ב-2 במאי 2024.
הוא הלך בשדות הוא רומן מאת משה שמיר שיצא לאור בשנת 1947. נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה.
זכה להצלחה מסחררת, הומחז והוסרט.
עלילת הספר, ובמיוחד דמות הגיבור אורי, תרמה לביסוסו של המיתוס הציוני באשר לדמות "הצבר" וערכי החברה המשתקפים ממנו.
הדבר אף מודגש ביתר שאת בעיבודים המאוחרים לתיאטרון ולקולנוע, אשר כללו שינויים משמעותיים בעלילה.
הספר זכה בשנת 1948 בפרס אוסישקין, וכלול בתוכנית הלימודים לבגרות בספרות ובתיאטרון עיוני של בתי הספר בישראל.
הסיפור מתרחש בשנת 1944, ברקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני.
הספר מתאר את חייו של אורי, הפלמ"חניק, ואת אהבתו הגדולה למיקה, נערה עולה, עד למותו בתאונת אימונים.
אורי הוא צבר יליד הארץ, קיבוצניק, הילד הראשון של קיבוץ "גת העמקים", בן 19. הוא בעל ביטחון עצמי וחש מחויבות עמוקה לארצו, למשפחתו, לחבריו ולמשימות הצבאיות שהוטלו עליו.
בניגוד לאורי, יליד הארץ, שבא "מכאן", מיקה, בת זוגו, היא עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, באה "משם" – השואה, שאינה נזכרת בספר במפורש.
הרומן מגולל את סיפור אהבתם של השניים, כאשר ברקע סיפורו של הקיבוץ.
שם הספר לקוח משירו של נתן אלתרמן – "האם השלישית" – אשר פורסם בשנת 1938 בקובץ השירים "כוכבים בחוץ":
הוצג כמחזה פעמיים על ידי התיאטרון הקאמרי.
בהפקה מ-1948 שיחק עמנואל בן-עמוס בתפקיד אורי וחנה מרון בתפקיד מיקה..
פעם אחת הוצג בתיאטרון חיפה בשנת 1966. המחזה הועלה מחדש, בכיכובה של אגם רודברג, על ידי תיאטרון בית ליסין.
הספר הוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, ובכיכובם של אסי דיין, באחד מתפקידיו הראשונים, ואיריס יוטבת.
הספר תורגם לאנגלית, איטלקית, וספרדית, והמחזה הוצג ברחבי העולם.
מיקה ואורי מסמלים את האוכלוסיות השונות שמהן הורכב היישוב העברי בתקופה שלפני הקמת המדינה.
אורי מסמל את דמות הצבר, בעל השורשים (בית, הורים), בעל הזיקה לאדמה ובעל תחושת שייכות, ואילו מיקה היא ניגודו המוחלט.
היא הטיפוס הגלותי, הלא-צברי, התלוש, שאינו מחובר לאדמה, ליישוב, ונעדר שורשים מחד וחזון מאידך.
השיחה בין השניים נשמעת כשיח חירשים.
היא מדברת על רצונה בפרטיות, בחדר או לפחות בפינה משלה.
הוא מדבר על הטרקטור הנכסף, על ההתלבטות אם להפסיק לעבוד בבציר ולעבור לעבודה אחרת.
לאורי חשובים הקיבוץ והחזון, והוא מביע זאת במוחצנות ובביטחון עצמי.
מיקה לעומתו מושכת כלפי פנים, החדר, הפינה.
יחסה לאורי חרד ורכושני כמעט כמו יחסה לחדר שלהם, והיא מתנגדת שילך לפלמ"ח.
התנהגותה של מיקה היא זרה, בלתי אהודה ובלתי מובנת בקיבוץ.
ההשוואה לאוכלוסיית ניצולי השואה שהגיעו לארץ, ולהתמודדותם עם החברה הצברית המחוספסת, היא אפשרית.
בדומה לאותה אוכלוסייה, גם מיקה נדרשת לוותר על מרכיבים גלותיים, "לשכוח הכול ולהתחיל מחדש" – להסתגל למציאות החדשה תוך ויתור על זהותה הקודמת.
עם זאת, השואה אינה נזכרת בספר וההבדל העיקרי בין אורי לבין מיקה נעוץ בכך שמיקה באה מחוץ לקיבוץ.
מזווית זו, הסיפור דווקא חושף את הפנים הפחות יפות של הקיבוץ, שכחברה סגורה אינו מקל על הבאים אליו מבחוץ, בלשון המעטה.
אורי, הבוחר להשתתף במבצע צבאי, מעדיף את חבורת הלוחמים על פני מיקה, וניתן לומר שהוא מעדיף את אהבת המולדת על פני אהבת אישה.
מותו של אורי במהלך אימון ולידת בנו למיקה, אחרי מותו, עשויים להצביע על המחיר הכבד שמשלמת החברה הישראלית, מתוך הבנה ומוכנות, וחזון לעתיד טוב יותר.
דמותה של מיקה כפרפרזה ליחס החברה לניצולי השואה
במסגרת התלישות אותה מייצגת מיקה, אין מוזכרת משפחתה והאזכור לחייה הקודמים מועט מאוד.
מעברה מוזכר אמנם אירוע טראומטי של אונס שעברה על ידי הרופא הפולני שהציל אותה.
ידוע לקורא שהיא באה "משם", ללא הורים או משפחה, רכוש או שייכות.
בעוד שבספר משולבים באמנות ובדיוק פרטים רבים הקשורים לאורי, להוריו, ולקיבוץ, נראה שאין לאיש עניין לדעת מהיכן באה, ומה קרה לה ולמשפחתה.
בעת פרסום הרומן שיקפו עובדות אלה את המצב הנתון בארץ, את יחס היישוב לניצולי השואה, ואת השתיקה שנגזרה על הניצולים, במסגרת ציפיית החברה הקולטת לאימוץ הזהות הישראלית ולהסרת הזהויות הקודמות.
כיום, בפרספקטיבה של שנים, יכולות עובדות אלה להתפרש גם ככתב האשמה לחברה לא סובלנית ואטומה, שלא ידעה ולא רצתה לדעת כיצד להתמודד עם כאב השואה.
"הוא הלך בשדות" (1967) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל, בגובה של 175 ס"מ, עשוי יציקת ברונזה, צבועה בחלקה, שהוכנה לפחות בשלושה עותקים.
אחד מן העותקים נמצא באוסף מוזיאון תל אביב, עותק שני נמצא כיום באוסף פרטי של משרד עורכי הדין 'ליעד וטשטיין ושות'' ועותק נוסף נמצא בעזבון האמן.
ועותק נוסף, צבוע ברובו בצבע ירוק-חאקי, נמצא באוסף פרטי.
לציין, כי יש הנוקבים במספר עותקים גדול יותר.
העבודה עשויה כאסמבלאז' המורכב מיציקות גופו של האמן בברונזה שחורה עם חלקי נשק, וצבועה בצבע אדום ולבן.
הדמות, אשר מכנסיה מופשלים ואיבר מינה חשוף, מופיעה כחסרת זרועות, פיה פעור ומבטנה הקרועה מגיחים קני רובים וכן כדור פגז עגול.
היא נועלת נעליים צבאיות גבוהות.
מקור שמו של הפסל, הוא בספרו של משה שמיר "הוא הלך בשדות" (1947), המתבסס בעצמו על שורות מתוך שירו של נתן אלתרמן - "האם השלישית ": "בני גדול ושתקן / ואני פה כותונת של חג לו תופרת / הוא הולך בשדות.
/ הוא נושא בלבו כדור עופרת".
דמותו של גיבור הספר, אורי, תרמה רבות לעיצוב דמותו של הצבר המיתולוגי, "יפה הבלורית והתואר".
באותה שנה שבה נוצר הפסל (1967), עובד ספרו של שמיר לסרט באותו שם בכיכובו של אסי דיין, לאחר שכבר הוצג פעמיים כמחזה על בימת התיאטרון.
העבודה מציגה דגם אלטרנטיבי לישראלי ההרואי ה"צבר".
הטכניקה הפיסולית משלבת בין ביטוי אקספרסיבי עם צורות אמנותיות מודרניסטיות אשר זוהו עם תרבות מחאה ברוח אמנות הדאדא, הסוריאליזם והפופ ארט.
הוא "מהווה תקדים להתרסה פוליטית, בעיקר בפן הגופני-פסיכולוגי שלה - וזאת תוך פנייתו אל יצירות ספרותיות ושימוש אינטנסיבי בגוף כמקום של מאבק, פגיעות, אלימות".
ב-30 באוקטובר 2021 נמכר עותק של הפסל במכירה פומבית בעבור 34,000 דולר (40,120 דולר כולל עמלות).
"הוֹ רב חובל" הוא שיר שכתב ב-1865 המשורר האמריקאי וולט ויטמן.
השיר מהווה קינה על נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לאחר הירצחו בתום מלחמת האזרחים האמריקנית.
השיר הופיע כחלק מאוסף השירים "עלי עשב" ("Leaves of Grass").
השיר פונה ללינקולן המת בגוף שני, ונפתח במילים:
הקפטן בשיר משמש כמטפורה ללינקולן המנהיג ומשחרר העבדים, וקשיי מזג האוויר הם משל למלחמת האזרחים ולקשיים בהשגת מטרותיו.
השיר מכיל מטפורה כאשר רב החובל הוא נשיא ארצות הברית; הספינה המוזכרת בשיר היא האיחוד; "המסע המפחיד" הוא מלחמת האזרחים ו"הפרס" הוא השלום והאיחוד המחודש.
השיר מציג מחד את השמחה בתום המלחמה (בתיאור הקהל העולץ על החוף) ומאידך את הכאב ממותו של הנשיא (הכאב של הנמצאים על הספינה שיודעים שהנשיא מת).
התיאור הימי של השיר ודמיון האירועים מתקשר לסיפור מותו ההירואי של אדמירל נלסון בקרב הניצחון בטרפלגר בתקופה הנפוליאונית כשישים שנה לפני זמנו של השיר, וניתן להניח שהיה ידוע לויטמן.
השיר מורכב משלושה בתים ארוכים (בעלי ארבע שורות ארוכות) ושלושה בתים קצרים ביניהם (בעלי ארבע שורות קצרות באורכן).
השיר מופיע בסרט "ללכת שבי אחריו" בו הוא משמש סמל לחשיבה עצמאית של התלמידים בבית ספר בו נהוגה משמעת נוקשה.
המורה (המגולם על ידי רובין ויליאמס) מבקש מתלמידיו לקרוא לו "הו רב חובל" ובכך מנסה להביא לאמנציפציה של דעות התלמידים במסגרת הנוקשה.
הזמר לאונרד כהן כתב שיר בשם "רב חובל" במחווה לשירו של וויטמן.
השיר תורגם לראשונה לעברית על ידי שמעון הלקין, שתרגומו לאוסף השירים "עלי עשב" התפרסם ב-1952. ב-1953 ראה אור תרגום נוסף של ראובן אבינועם בספרו "מבחר שירת אמריקה" בהוצאת עם עובד.
בשנת 1983 התפרסם תרגומו של יהושע כוכב בספר "פרחים מדינות הים".
תרגומים נוספים הם של יונתן בן נחום, תרגום שהתפרסם בעיתון "דבר" ב-6 בנובמבר 1995, תרגומו של עודד פלד שהתפרסם בהארץ ב-1 בדצמבר 1997 ותרגומו של אהוד אמיר שהתפרסם בכתב העת לשירה "הליקון" בשנת 2002. תרגום נוסף של י.
ממרא פורסם בספר "הנשיקה מבעד למטפחת" בעריכת אשר רייך.
בישראל, השיר מתקשר בתודעה הציבורית לרצח רבין.
ב-10 בנובמבר 1995, שישה ימים לאחר הרצח, התפרסם במוסף עיתון "הארץ" תרגומו של אמנון דנקנר לשיר.
השיר תורגם שוב וגם הולחן על ידי נעמי שמר בשנת 1996, לרגל יום השנה הראשון לרצח רבין.
בתרגומה של שמר, הבית השני של השיר הוא הפזמון החוזר.
שמר העבירה שורות מבית לבית, ויצרה בגרסתה העברית לשיר ארבעה בתים זהים בארכם ופזמון, במקום שישה בתים במקור, בעלי אורכים שונים.
השיר בתרגומה של שמר בוצע לראשונה על ידי הזמרת מיטל טרבלסי, בתוכנית לזכר יצחק רבין בערוץ הראשון ביום השנה לרצח.
בהמשך בוצע השיר גם על ידי מספר זמרים נוספים.
השיר מושמע בטקסים רבים ביום הזיכרון ליצחק רבין.
אוסף שירים לזכרו של רבין נקרא בשם השיר.
+שני בתי השיר הראשונים(תרגום הלקין)בית ראשון ופזמון(תרגום שמר)הו קברניט!
מסע אימינו תם,ניצחה כל נגף הספינה, הפרס שריר, קיים:קרוב החוף, פעמונים, העם כולו עלץ, עיניים מלוות און קוער, עוז ספינה חותרת;
לבי!הו, נטפי שני שותת,שם קברניטי על הסיפוןקר נופל ומת.הו רב חובל, קברניט שלי, סופה כבר שככהאל הנמל שבעת קרבות חותרת ספינתך.זרי פרחים, פעמונים, המון אדם צוהלכאשר ספינת הקרב שלך קרבה אל הנמל.
אבוי ליבי ליבי ליביהו כתם דם שותתבאשר רב החובל שליצונח קר ומת
"הו רב חובל" נלמד לבחינת הבגרות בספרות ברמה של 5 יחידות לימוד.
הואה (וייטנאמית ) היא העירייה במרכז וייטנאם.
בין השנים 1802–1945 שימשה העיר כבירת שושלת נְוִין (Nguyễn), והיא ידועה בשל המונומנטים והאדריכלות שבה.
העיר ממוקמת במרכז וייטנאם, על גדות נהר הבושם (Sông Hương) , במרחק של מספר קילומטרים מחוף ים סין הדרומי.
העיר נמצאת כ-540 קילומטרים מדרום להאנוי, בירת וייטנאם, וכ-640 קילומטרים מצפון להו צ'י מין סיטי, לשעבר סייגון, העיר הגדולה ביותר במדינה.
יתרונה של העיר היה תמיד במיקומה המרכזי ובכך שהיא שוכנת בין שני בתי הגידול העיקריים במדינה לאורז, הממוקמים בדלתה של שני הנהרות העיקריים בווייטנאם: נהר המקונג מדרום, והנהר האדום מצפון.
הואה זכתה לחשיבות כבירתם של מלכי שושלת נגוין, שושלת מלכים פיאודלית ששלטה ברובה של וייטנאם הדרומית, החל מהמאה ה-17 ועד למאה ה-19. ב-1775 נכבשה העיר על ידי טרין סאה (Trịnh Sa), מנהיג אחת מהמרידות שליוו את ירידתה של שושלת לֶה (Lê) המאוחרת.
בזמן כיבושו נקראה העיר פו שואן (Phú Xuân).
ב-1802 הביס נגויין פו אן (Nguyễn Phúc Ánh), שהפך לאחר מכן לקיסר גיא לונג (Gia Long) , את המורדים וביסס את שליטתו בכל וייטנאם.
הוא הפך את הואה לבירתו בשל מיקומה במרכזה של המדינה ובשל קרבתה אל הים.
הבירה החדשה תוכננה בהתאם לעקרונות הפילוסופיים של המזרח הרחוק והמסורת הווייטנאמית, ותוך התחשבות במאפייניו הפיזיים של האזור, ובמיוחד בנהר המחלק את העיר לשני חלקים.
בתכנון הושם דגש על חמש הנקודות החשובות (ארבע רוחות השמים והמרכז), חמשת היסודות הטבעיים (אדמה, מתכת, עץ, מים ואש) וחמשת הצבעים הבסיסיים (צהוב, לבן, כחול, אדום ושחור).
בעיר הוקמו ארבעה מתחמים מוגנים: "רובע הבירה" ששמש את מבני הממשל, במרכזו "העיר הפנימית" שבה שכנו הארמונות והמקדשים ואשר התחלקה בתורה לשני מתחמים נפרדים ("העיר הקיסרית" ו"העיר האסורה הסגולה"), ומתחם רביעי בצפון-מזרחה של העיר ("מגדל זימי הדגים") שחלש על התנועה בנהר.
מאוחר יותר הוקמה "מצודת החוף" לחופו של ים סין הדרומי.
ב-1805 הושלם תכנונה של העיר וב-1832 הושלמה מלאכת הבנייה.
הואה שימשה כבירת המדינה עד 1945. באותה שנה ויתר הקיסר באו דאי (Bảo Đại) על כסאו, לטובת ממשלה קומוניסטית שהוקמה בהאנוי שבצפון המדינה.
באו דאי הוכרז כ"ראש המדינה" לתקופה קצרה על ידי הצרפתים שניסו לחזור ולהשתלט על וייטנאם, לאחר שהייתה בשליטתם הקולוניאליסטית לפני מלחמת העולם השנייה.
הממשלה הקומוניסטית לא הכירה בשלטון זה, וגם לא כל העם הווייטנאמי קיבל אותו.
ממשלתו של באו דאי התמקמה בסייגון שבדרום.
במלחמת וייטנאם שכנה הואה בשטחה של דרום וייטנאם, סמוך לקו הגבול עם צפון וייטנאם.
במתקפת טט, ב-30 בינואר 1968, תקף צבא צפון וייטנאם בהפתעה את צבא ארצות הברית ואת צבא הדרום בעת חג הטט, חג ראש השנה הווייטנאמי.
הואה הייתה בין מוקדי המתקפה וצבא הצפון הצליח להשתלט העיר לכמה שבועות.
כ-2,800 מתושבי העיר נטבחו, ובעת הקרב שהתחולל בה היא נזקה העיר קשות.
העיר הייתה בין האתרים האחרונים שבהם ניטשו קרבות לאחר שנהדפה המתקפה.
מעבר לנזק לבניינים ההיסטוריים, נגרם נזק גם לדימויה של הואה כעיר שלווה ושקטה.
לאחר סיום המלחמה הוזנחו רבים מאתריה ההיסטוריים של הואה, שנתפסו על ידי השלטון הקומוניסטי כשרידים מעברה הפיאודלי של וייטנאם.
בעשורים האחרונים חל שינוי במדיניות זו, וחלק מהעיר שוחזר.
בשנת 1993 הוכרזה הואה כאתר מורשת עולמית.
מצפון לנהר נמצא "רובע הבירה" שבו שוכן מרכזה של העיר ההיסטורית.
רוב המונומנטים החשובים והפגודות המרכזיות בעיר נמצאים באזור זה.
החלק שמדרום לנהר חדש יותר, ונמצאים בו רוב אזורי העסקים והמגורים של העיר.
רובע הבירה רבוע, שטחו 5.2 קמ"ר ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 2,235 מטרים.
בחומת הרובע שרוחבה 21 מטרים וגובה 6.6 מטר, קבועים עשרה שערים ובכל אחד מצדדיה שישה מגדלי שמירה הבולטים ממנה.
בפינה הצפון-מזרחית של העיר שוכן "מגדל זימי הדגים" הבולט מהחומה ומשטח העיר, וצורתו כשל משושה.
מצודה זו חלשה על התנועה בנהר.
בדרומו של רובע הבירה, לחופו של הנהר, שוכנת העיר הפנימית, שצורתה כשל מלבן באורך 622 מטר וברוחב של 604 מטר.
העיר הפנימית מוקפת חומה בגובה של 4.16 מטר וברוחב של כמטר.
לעיר הפנימית מובילים ארבעה שערים, אחד בכל אחד מצדדיה, והיא מחולקת בחומות למספר מתחמים נפרדים - מתחם הטקסים, מתחם הפולחן, מתחם מגורי אם הקיסר וסבתו, מתחם המלאכה והאחסון, מתחם הגן ובית הספר הקיסרי, ו"העיר האסורה הסגולה".
ארמונות העיר הפנימית בנויים בסגנון אחיד, וניצבים על במה מוגבהת.
הם בנויים משלד עץ, בדרך כלל עץ שיטה, קירותיהם לבנים וגגותיהם עשויים מרעפים מזוגגים בצבע כחול או צהוב.
בליבה של העיר הפנימית שוכנת "העיר האסורה הסגולה" שאורכה 324 מטר ורוחבה 290 מטר (מסומנת בקו כחול במפה משמאל).
שטחה 7.2 דונם, והיא מוקפת בחומה בגובה של 3.82 מטר וברוחב של 72 ס"מ.
השער הדרומי בחומה היה שמור לקיסר, ובצדדיה האחרים היו שערים נוספים ששימשו לשימושים מוגדרים אחרים.
בעבר ניצבו בעיר האסורה הסגולה יותר מארבעים מבנים, אך הם נהרסו ורק יסודותיהם שרדו כיום.
המצודה לחופו של הים שוכנת כעשרה ק"מ צפונית מזרחית לרובע הבירה.
צורתה כשל עיגול בקוטר של 285 מטר, כדי להתמודד היטב עם גלי הים וסערות, והיא הוגנה בקירות לבנים ובחפיר.
אתר היסטורי חשוב נוסף בעיר הוא קברי שושלת נגויין השוכנים על הגדה הדרומית של הנהר.
הוא פשוט לא בקטע שלך הוא סרט מסוגת קומדיה רומנטית משנת 2009, שבוים על ידי קן קוואפיס.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה, שכתבו גרג בהרנדט וליז טקסילו בהשראת שורה מתוך סדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה".
העלילה מגוללת את סיפורם של תשעה אנשים בשנות העשרים והשלושים לחייהם, ומתמקדת בחוסר המזל שהם חווים בתחום הרומנטי.
הסיפור כולו מתרחש בבולטימור, ובכל מערכות היחסים המתוארות בסרט, צד אחד נלהב יותר מהשני.
במרכז העלילה נמצאת ג'יג'י (ג'יניפר גודווין), המפרשת שוב ושוב לא כהלכה סימנים שגברים נותנים לה.
לאחר שנדחתה על ידי קונור (קווין קונולי), מתחילה ג'יג'י להתייעץ בנושא דייטים עם אלכס (ג'סטין לונג) - בעלים של בר וחברו הטוב של קונור.
ג'יג'י מוסיפה לצאת לדייטים לא מוצלחים, אך מתייעצת עם אלכס במהלכם.
היא מתחילה להאמין שאלכס מעוניין בה, עקב מספר סימנים שמצאה.
בהמשך מזמין אלכס את ג'יג'י למסיבה בבית שלו; ג'יג'י, המפרשת זאת כבקשה לשמש כשותפה מארחת למסיבה, עוזרת להכין אוכל לאורחים ונשארת בסוף כדי לנקות.