tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם, אין אפשרות לשקם את יכולות אלה בארבע שנות הוראה מבלי לערוך טיפול ומעקב צמוד ומתמשך.
מאמריו "למושג הפרימיטיביות" ו"לבעיית ההבדלים האתניים" (1951)
במאמרים אלו שרטט פרנקנשטיין קווים לשאלת הפרימיטיביות ונחשלותם הלימודית של בני עדות המזרח.
במאמרו "למושג הפרימיטיביות" הוא מנתח סוגי פרימיטיביות שונים – ילדות, לקות שכלית ומחלות רוח – וקושר בהם את מידת התודעה העצמית של האדם.
לאחר הקדמה זו קושר פרנקנשטיין את ניתוחו ב"מנטליות הפרימיטיבית של יהודי עדות המזרח".
בנושא זה מתמקד גם מאמרו "לבעיית ההבדלים האתניים" שבו נטען להשפעת הבדלים אלו על רמת האינטליגנציה וכושר ההפשטה.
מאמרים אלו זכו במהלך השנים לביקורת רבה על קביעותיהם החד משמעיות כלפי רמת אינטליגנציה בקרב קבוצות ממוצא אתני מסוים.
עזובת הנוער: מהותה, התהוותה וסימניה, 1947
משמעות המושג סיבה: בחקר עבריינות הנוער, תשי"ד
עוני, מופרעות, פרימיטיביות: לבעיות החיצוניות של סגנון-החיים, תשי"ז
האדם במצוקתו: יסודות הטיפול הסוציאלי, החינוכי והפסיכותיראפויטי, תשכ"ד
שלבים בהתפתחות האדם: פרק מתוך ספר שבכתובים שורשי האני, תשכ"ה
נוער בשולי החברה: צורותיה של עבריינות הצעירים, 1969
שחרור החשיבה מכבליה: שיקום האינטליגנציה של מתבגרים טעוני-טיפוח - ניסוי וניתוחו, 1972
כנות ושוויון: הרהורים של פסיכולוג ומחנך, 1978
הם חושבים מחדש: פרקים בתורת ההוראה המשקמת, 1981
החיצון - בעיה חברתית, 1983
אמת וחופש: ערכים בחינוך, 1987
קרל רוּבּין היה אדריכל ומתכנן בניין המשרדים הראשון בתל אביב, בית הדר.
קרל (חיים) רובין בן יצחק נולד ב-1899 בשניאטין שבגליציה, תחת שלטון האימפריה האוסטרו הונגרית, ולמד אדריכלות בבירה וינה.
בשנת 1920 החליט רובין לעלות לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
במהלך שהותו הראשונה בארץ עבד רובין תחילה כשנתיים עם אלכסנדר ברוולד ולאחר מכן כשלוש שנים עם האדריכל ריכרד קאופמן.
פעל בעיקר בתל אביב ותכנן מבני מגורים, גנים ומבני ציבור.
בשנת 1931 החל לעבוד במשרדו של האדריכל היהודי אריך מנדלסון שבברלין, במהלך עבודתו הושפע רבות מסגננו הייחודי של מנדלסון, והשפעה זאת ניכרת בעבודותיו.
בשנת 1932 החליט רובין לחזור לארץ והשתקע שוב בתל אביב.
בתקופתו השנייה בארץ פתח רובין משרד אדריכלים משלו.
בשנים אלו היה חבר ב"חוג הארכיטקטים" יחד עם זאב רכטר, אריה שרון ויוסף נויפלד.
רובין היה אדריכל בולט ביישוב העברי, ועל עבודותיו החשובות נמנה בית הדר, שתוכנן ונבנה בין השנים 1938-1936. בית הדר הוא בניין המשרדים הראשון שנבנה בתל אביב והראשון שנבנה על קונסטרוקציית (שלד) פלדה, והוא עוצב בסגנון הבינלאומי.
עבודותיו של רובין בסגנון הבאוהאוס הובילו, יחד עם מבנים אחרים בסגנון זה, להכתרתה של תל אביב כאתר מורשת עולמית, וכ"עיר הלבנה".
ב-1938 הוזמן לבגדאד, שם תכנן ארמון לרופאו הפרטי של המלך פייסל.
בשנת 1941 תכנן יחד עם יצחק יעבץ את בית האוסף הארכאולוגי של האוניברסיטה העברית בירושלים
בדמשק תכנן את בית העירייה בשנת 1943.
המבנה האחרון שתכנן היה בית הספר אורט לטקסטיל ברמת גן.
קרל רובין נפטר בט"ו בשבט, תשט"ו (1955), לאחר מחלה קשה.
קרל רובין תכנן מבנים בעיקר בסגנון הבינלאומי, ועבודותיו התרכזו בעיקר בתל אביב, ובהן:
בית הדר פינת הרחובות דרך בגין והרכבת.
הבניין שתוכנן על ידי רובין בשנת 1938, הונצח בבול דאר ישראלי, שנכלל בסדרה של 3 בולים הקרויה "אדריכלות - הסגנון הבין-לאומי בתל אביב".
הסבת בית דיזנגוף למוזיאון תל אביב שדרות רוטשילד 16.
בניין מגורים בשדרות רוטשילד 85.
בית פינקלשטיין, ברחוב מזא"ה פינת רחוב אלנבי 77: הסבת מבנה בן קומה אחת למבנה תלת-קומתי בסגנון הבינלאומי.
בשנת 1933 הפכה קומת הקרקע לקומה מסחרית, ומעליה נוספו קומה ראשונה ושנייה למגורים, ושני חדרי מדרגות.
אחד שירת את הדירות הפונות לרחוב מזא"ה.
השני את הדירות הפינתיות ואת הדירות הפונות לרחוב אלנבי.
בשנת 1949 הוסיף האדריכל יצחק שוורץ (שן-צור) קומה רביעית לבניין.
בית רבקה שפירא גרינוולד (לימים מתחם מגדל הבינלאומי).
תוכנן יחד עם יהודה מגידוביץ', רחוב שד"ל 4. רובין תכנן את תוספת הקומה העליונה ולאחר בנייתה עבר להתגורר בקומה הראשונה.
בית באומאיל, שדרות רוטשילד 87.
בית בנימין ברש, שלמה המלך 67. תוכנן בשנת 1935 כבית מגורים בסגנון הבינלאומי.
בית אברהם זאב רייס (בית מרקחת "עמנואל"), רחוב בן יהודה 63 פינת פרישמן 16, בניין תלת-קומתי.
בקומת הקרקע היו שלוש חנויות ושתי הקומות העליונות שימשו למגורים.
בית משפחת עותניאל ברמת גן.
בית מוריס פישר במעלה הצופים 19, רמת גן
קרל קוקס הוא מפיק מוזיקלי ותקליטן טכנו והאוס בריטי ידוע.
קוקס ידוע כאחד התקליטנים המובילים בעולם ובעל שתי חברות תקליטים: "אינטק רקורדס" ו"תקליטי המאה ה-23".
קרל קוקס נולד באולדהאם, בריטניה.
הוא החל לתקלט באמצע שנות ה-80 במועדונים במנצ'סטר.
פריצתו הגדולה באה בשנת 1991 כאשר עשה רמיקס לטראק של פול אוקנפולד, "I Want You".
הרמיקס הפך ללהיט גדול בכל רחבי אירופה.
קוקס היה התקליטן הראשון שזכה במקום הראשון ב"מצעד 100 התקליטנים של מגזין דיג'יי" בשנת 1997.
כיום יש לו תוכנית רדיו בשם Global שמשודרת ב-24 מדינות שונות בעולם.
קרל צוקמאייר היה סופר, מחזאי ותסריטאי גרמני, בעל שורשים יהודים.
גלה לארצות הברית ומאוחר יותר חי והתאזרח בשווייץ.
רקע משפחתי, הילדות, מלחמת העולם הראשונה
קרל צוקמאייר נולד ביישוב נאקנהיים בריינהסן כבן השני במשפחתו של התעשיין הגרמני קרל צוקמאייר האב, בעל בית חרושת לפקקים לבקבוקי יין ולאשתו ממוצא יהודי, עמליה פרדריקה גולדשמיט.
סבי אמו היו יהודים מתבוללים מריינלנד-פפאלץ.
הסב, אדוארד גולדשמידט (1919-1842) התנצר בדת הלותרנית ונבחר לימים במועצת הכנסייה האוונגלית.
הסבתא, רוזליה לבית קנשטאדט (1843–1917) התחנכה גם היא בנצרות הלתורנית.
מאוחר יותר תיאר צוקמאייר את סבו, יועץ הכנסייה גולשמידט, כאדם שהיה בצורה קיצונית, ביקורתי, אפילו עוין, כלפי היהדות וכלפי הסביבה החברתית והדתית שבה גדל.
בהיותו בן 4 המשפחה עברה למיינץ.
בעת לימודיו התקשה להסתגל לבית הספר וביחסיו עם המורים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התאפשר לו סיום מזורז של בחינות הבגרות בתחום השפות הקלאסיות בתיכון "רבנוס מאורוס" במיינץ, על מנת שיתנדב לשירות הצבאי.
התגייס לגדוד התותחנים 27 אוראניה-נסאו והשתתף איתו בקרבות בחזית המערבית.
בתום המלחמה בשנת 1918 הועלה לדרגת לוטננט (סגן).
לימודיו וצעדיו הראשנים בעולם התיאטרון
החל משנת 1917 פרסם את שיריו הראשונים בכתב העת האקספרסיוניסטי והפציפיסטי "די אקציון" ("הפעולה") שבעריכתו של פרנץ פמפרט (Pfemfert)
אחרי המלחמה התחיל לימודים במדעי הרוח והחברה – תולדות הספרות והאמנות, סוציולוגיה ומשפטים באוניברסיטאות פרנקפורט והיידלברג, אחר כך בביולוגיה ובוטניקה באוניברסיטת פרנקפורט.
בשנת 1920 התחתן עם חברת נעוריו, אנה-מארי גאנץ, אבל השניים התגרשו כעבור שנה בגלל רומן שהיה לו עם השחקנית אנה-מארי זיידל, הידועה בכינוי "מירְל".
נסיונותיו הספרותיים והתיאטרוניים הראשונים הסתיימו בכישלון צורב.
דרמה שלו "קרויצווג" (1921) ירדה מבמה התיאטרון הממלכתי בברלין אחרי שלוש הצגות בלבד.
זכה בשבחים רק מהרברט איהרינג וזיגפריד יעקבזון.
חסר אמצעי פרנסה, עד שנת 1922 התקיים מעבודות מזדמנות – כזמר במסעדות, כניצב בסרט, כמגייס לקוחות לבתי בושת בברלין, זמן קצר היה אף סוחר סמים אך הפסיק מהר מפני שכמעט עמד להיעצר.
הוצע לו לבסוף לעבוד כדרמטורג בתיאטרון של העיר קיל.
פוטר אחרי ויכוח סביב העלאת גרסה מודרנית למחזה "הסריס" מאת טרנטיוס.
בשנת 1924 מונה דרמטורג בתיאטרון במינכן אחר כך, ב"דויטשס תיאטר" בברלין יחד עם ברטולט ברכט.
שנות הצלחתו בימי רפובליקת ויימאר
בשנת 1925 התחתן בשנית עם שחקנית התיאטרון הווינאית אליס פרנק, בת לבית פון הרדאן (Von Herdan , 1901–1991).
הייתה לה בת אחת, מיכאלה, מנישואיה הראשונים לעסקן הקומוניסטי קרל פרנק, ובהמשך לזוג החדש נולדה ילדה נוספת שקיבלה את השם "מריה וינטו" (וינטו – לפי גבורו האינדיאני של ספרי קרל מאי).
צוקמאייר ואליס חיו ביחד עד יום מותו.
אחרי כישלון נוסף בשנת 1925 עם הדרמה המקורית "פנקרץ פיכח או הכפריים" (Pankraz erwacht oder Die Hinterwäldler) סוף סוף בדצנבר 1925 הגיע גם רגע ההצלחה עם הקומדיה "הכרם העליז" (Der fröhliche Weinberg) שהוצגה ב-Theater am Schiffbauerdamm.
אף על פי שמשכה אש בגלל ההצגה הפרודית של אגודת סטודנטים מסורתית, קומדיה זו הפכה למחזה המשוחק ביותר בשנות ה-20 בגרמניה וזיכתה אותו בפרס קלייסט היוקרתי.
עם דמי התמלוגים הצליח צוקמאייר ואשתו לקנות בית בהנדורף אם ואלרזה (Henndorf am Wallersee) על יד זלצבורג שבאוסטריה.
אבל ברלין נשארה מרכז פעילותו המקצועית.
באוקטובר 1927 הייתה לו הצלחה נוספת עם המחזה "שינדרהאנס" (Schinderhannes), על דמות השודד המפורסם יוהנס ביקלר, המכונה שינדרהאנס, על במת התיאטרון ע"ש לסינג בברלין.
יצירה זו ביטאה באופן גלוי את התנגדותו של המחבר לטרנד התיאטרון "הפוליטי-דידקטי", שיוצג על ידי במאים כמו ארווין פיסקטור.
בדצמבר 1928 עוד קומדיה, "קטרינה קני" (Katharina Knie), בעלת זיקה לעולם הקרקס והלוליינות זכתה לפופולריות רבה בקרב הקהל.
בשנת 1929 צוקמאייר היה לחתן פרס ביכנר היוקרתי המוענק לטובי הסופרים בשפה הגרמנית.
באותה תקופה צוקמאייר עיבד לתסריט קולנוע את הרומן של היינריך מאן, "הפרופסור אונראט", תחת הכותרת "המלאך הכחול".
הסרט יצא למסכי בתי הקולנוע בתחילת 1930.
אבל שיא ההצלחה היווה עבורו הקומדיה "ההאופטמן מקפניק", המבוססת על אירוע אמיתי משנת 1906, שהוצגה בשנת 1931 על במת ה"דויטשס תיאטר" בברלין.
היא הביאה לצוקמאייר תגמולים בשווי 160,000 מרק בשנה הראשונה – משהו כמו ההכנסה בכל חייו של פועל יצור גרמני באותן השנים.
אבל הנטיות האנטי-מיליטריסטיות של המחזה משכו את איבת החוגים הנאציונל-סוציאליסטים מן הימין הקיצוני שכוחם הלך והתחזק.
עיתון הנאצים "פלקישר באובכטר" הגדיר את המחזה כ"ספרות ביבים של חצי-יהודי".
אחרי שהנאצים עלו לשלטון בינואר 1933 השינוי באווירה בזירה הפוליטית התרבותית של גרמניה אילצה את הסופר להעביר את מרכז הכובד של חייו לביתו באוסטריה.
די מהר הפך ביתו בהנדורף למקום מפגש לסופרים ולאמנים הנרדפים בגרמניה.
עמם נמנו שמות כמו אדן פון הורבאט או שטפן צווייג שראו עצמם חברים במה שנקרא "החוג של הנדורף".
אחרי שכבר בשנת 1933 יצירותיו נאסרו בגרמניה ועמדתו נגד הנאציזם הייתה ידועה לכל, בעקבות סיפוח אוסטריה לרייך (האנשלוס), ב-13 במרץ 1938, נאלץ צוקמאייר לברוח בדחיפות.
בגלל המוצא היהודי, על אחיו, אדוארד צוקמאייר, מוזיקאי, נאסר בשנת 1934 להיכנס לארגון החדש של המוזיקאים, ה"רייכס-מוזיק-קאמר", שהוקם על ידי השלטון הנאצי, ולעבוד במקצועו.
משום כך כבר בשנת 1935 הוא בחר לצאת מגרמניה והתיישב בטורקיה.
הוריהם נשארו בגרמניה לכל אורך המלחמה.
אחרי פגיעת ביתם במיינץ בהפצצות האוויריות בשנת 1941 הם עברו לאוברסטדורף שם ראש תא המפלגה הנאצית המקומי, ה"אורטסגרופנלייטר" הגן על האם על ידי הסתרת מוצאה היהודי.
"כמו במחזה שאני כתבתי", כפי שרשם קארל צוקמאייר בזכרונותיו, ממש ברגע האחרון לפני פשיטתם של אנשי קומנדו ממונע על הבית בהנדורף ולפני פריצתם וביזתם את ביתו בווינה, ב-15 במרץ 1938 הסופר עזב את אוסטריה בדרך לציריך.
שם, בשווייץ, ראה בנובמבר 1938 את בכורת המחזה שלו "בלמן" שהחזרות עליו התחילו בווינה ב-11 במרץ כשכבר לא יכול היה להיות נוכח בהן.
בהמשך ביתו בהנדורף הופקע על ידי השלטון ולצוקמאייר ולמשפחתו נשללה האזרחות הגרמנית.
צוקמאייר המשיך את דרכו משווייץ לפריז ומשם ב-28 במאי 1938 לנמל רוטרדאם כדי להפליג, דרך קובה לארצות הברית, לשם הוזמן על ידי העיתונאית דורותי תומפסון.
מצבו בארצות הברית לא היה קל.
מפעם לפעם מצא עבודה כתסריטאי בתעשיית הסרטים בהוליווד.
כשראה שהוא עלול להיפגע ב"עצמאותו הפנימית" וביצירתיותו העדיף לחזור לניו יורק וללמד כמרצה בבית הספר לתיאטרון שהקים ארווין פיסקטור במסגרת "אוניברסיטת הגולים" של בית הספר החדש למחקר חברתי.
אך בעבודתו זו לא מצא סיפוק מקצועי ואף לא פרנסה.
לכן בתחילת שנת 1941 החליט עם אשתו להתחיל קריירה חדשה כחוואי.
דורותי תומפסון ובעלה, הסופר סינקלר לואיס, בעלי אחוזה בשם "Twinfarms", השכירו להם תמורת 50 דולר לחודש את החווה לגידול עופות באקוודס (Backwoods) ביישוב בארנרד, במחוז וינדסר במדינת ורמונט.
בשנת 1943 מצא צוקמאייר תפקיד חדש במסגרת שרות המודיעין האמריקאי, במה שנקרא "המשרד לשירותים אסטרטגיים" Office of Strategic Services" OSS" נדרש לכתוב תיקים עם קורות חייהם של שחקנים, במאים, מוציאים לאור ועיתונאים שזכו בהצלחה בימי המשטר הנציונל-סוציאליסטי.
ב-150 הביוגרפיות שכתב בנסיבות אלה פירט צוקמאייר את כל דרכי ההתנהגות של הידוענים האלה – החל מהסתגלות מוחלטת ועד לרתיעה ביחס לשלטון.
תיקים אלה פורסמו בשנת 2002 תחת הכותרת "דו"ח חשאי" (Geheimreport).
בשנת 1946, שנה אחרי תום המלחמה, חזר צוקמאייר לראשונה לאירופה כעובד-אזרח מטעם משרד ההגנה של ארצות הברית.
אחרי מסע בן חמישה חודשים כתב "דו"ח על גרמניה" Deutschlandbericht מקיף, שבו מתח בקורת על החלטות שונות של שלטונות הכיבוש והציע שורה של שינויים קונקרטיים.
דו"ח זה פורסם לראשונה בשנת 2004.
בינואר 1946, אחרי שלוש שנות המתנה מאז בקשתו, הוענקה לקארל צוקמאייר האזרחות האמריקאית.
עד שנת 1957 המשיך להתגורר ביישוב וודסטוק מדינת ורמונט.
סירב לפנות ולבקש בחזרה את אזרחותן הגרמנית.
באותה שנה, 1946, הוצגה בציריך הדרמה שכתב בביתו בוורמונט, "הגנרל שטן" (Des Teufels General) בהשראת מקרה מותו של הטייס הצבאי האגדי הגרמני ארנסט אודט.
המחזה היה להצלחתו הגדולה ביותר של צוקמאייר על במות התיאטרון במערב גרמניה.
מאוחר יותר הודה צוקמאייר שכנראה הסבר ההצלחה היה פחות הנטייה האנטי-נאצית של המחזה כמו סיפוק רצון הצופים להזדהות עם גבור מלחמה נערץ.
מחזות שכתב לאחר מכן – "השיר בתנור" (Der Gesang im Feuerofen) (1950) על הרזיסטאנס והשיתוף הפעולה עם הנאצים בצרפת, ו"האור הקר" (Das kalte Licht) (1955) על פרשה של ריגול גרעיני, המשיך צוקמאייר להישאר בכותרות כאחד מהמחזאים הגרמנים המצליחים בשנות ה-1950.
חלק מהמחזות אף עובדו לסרטי קולנוע, בין השאר על ידי הלמוט קויטנר.
בהמשך בשנות ה-1960 האופי המסורתי של יצירותיו התחיל למצאו פחות חן בעיני הבמאים ומנהלי התיאטראות.
על כך התלונן המחבר בהתכתבותו בשנות ה-1970 עם טנקרד דורסט.
בשנת 1957 קנה צוקמאייר בית ביישוב הציורי זאס-פֵה בקנטון ואלה בשווייץ וכך חזר לגור באירופה.
בשנת 1966 קיבל את האזרחות השווייצרית.
אחרי מותו בשנת 1977 ביישוב ויספ, נקבר בבית העלמין בזאס פה.
בשנותיו בשווייץ התיידד צוקמאייר עם התאולוג הפרוטסטנטי המפורסם קרל בארת מבזל, איתו אהב להתדיין על שאלות תאולוגיות וקיומיות.
צוקמאייר ראה עצמו קתולי מאמין, אך בעל עמדות ביקורתיות כלפי הכנסייה.
האוטוביוגרפיה שלו "Als wär's ein Stück von mir" ("כאילו היה זה מחזה שאני כתבתי") הייתה לרב-מכר במשך זמן רב ונמכרה במעל מיליון עותקים.
ב-1920 התחתן צוקמאייר עם חברת נעוריו, אנה-מארי גאנץ.
החל מ-1926 היה צוקמאייר נשוי לסופרת אליס פרנק, לבית פון הרדאן, שהייתה לה בת מנישואיה הקודמים.
נולדה להם בת בשם וינטה מריה.
עזבונו של צוקמאייר נמצא בארכיון הספרות הגרמנית במרבאך על נהר נקאר.
מסמכים על תקופת גלותו שמורים בארכיון הפרטי של ריכרד אלברכט בבאד מניסטרייפל.
החל משנת 1979, מדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה מעניקה לזכר הסופר, ביום הולדתו מדי שנה, את מדליית קארל צוקמאייר לספרות בשביל תרומה מיוחדת לשפה הגרמנית ואמנות המילה.
1952: הפרס גתה מטעם העיר פרנקפורט
1952: אזרח כבוד של כפר הולדתו נאקנהיים
1955: עיטור ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (צלב השירות עם כוכב)
1955: פרס תרבות היין הגרמנית
1957: דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בון
1960: הפרס הממלכתי הגדול של אוסטריה, לספרות
1961: אזרח כבוד של ישוב מגוריו השווייץ, זאס-פה
1962: אזרח כבוד של העיר מיינץ
1967: דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת היידלברג
1967: האות להצטיינות במדע ובאמנות של גרמניה המערבית Pour le mérite
1968: עיטור הכבוד האוסטרי למדע ולאמנות
1971: טבעת הכבוד של העיר וינה
1972: הפרס היינה מטעם העיר דיסלדורף
20 בדצמבר 1920 בתיאטרון הפרוסי הממלכתי, ברלין
קטע מהמערב הרחוק בשלוש מערכות), או Pankraz erwacht oder Die Hinterwäldler (פנקראץ פיכח או הכפריים), בכורה ב"יונגה בינה" Junge Bühne בברלין 15 בפברואר 1925 הוצאת גוסטב קיפנהוייר, פוטסדם
1925 Der fröhliche Weinberg (הכרם העליז), מחזה עממי קומי (לוּסטשפיל) בשלוש מערכות, הוצאת פרופילאן Propyläen בברלין, בכורה ב-22 בדצמבר 1925 בתיאטר אם שיפבאורדאם Theater am Schiffbauerdamm ברלין.
1927 Schinderhannes (שינדרהאנס), מחזה בארבע מערכות, הוצאת פרופילאן, ברלין, בכורה בתיאטרון לסינג בברלין, ב-14 באוקטובר 1927
1929 Der blaue Engel (המלאך כחול) תסריט, ביחד עם קארל גוסטב פולמלר (Karl Gustav Vollmoeller) ורוברט ליבמן (Robert Liebmann), לפי "הפרופסור אונראט" מאת היינריך מאן; הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-1931; פורסם בעריכת לואיזה דיצ'רל וגונטר ניקל בהוצאת האוניברסיטה רהריג Röhrig Universitätsverlag - Drehbuchentwürfe 2000
1928 Katharina Knie (קתרינה קני) קומדיית לוליינות (Seiltänzerstück) בארבע מערכות, הוצאת פרופילאן ברלין, 1927, בכורה ב-21 בדצמבר 1928 בתיאטרון לסינג בברלין.
Ein Kinderstück (קאקדו – קאקדה, מחזה ילדים), הוצאת פרופילאן ברלין, 1929, בכורה בדויטשס קינסטלר-תיאטר - תיאטרון האמנים הגרמני, בברלין, ב-18 בינואר 1930
1931 Der Hauptmann von Köpenick (הקפטן מקפניק), מעשיה גרמנית בשלוש מערכות, הוצאת פרופילאן ברלין 1931, בכורה בדויטשס תיאטר (התיאטרון הגרמני) בברלין ב-5 במרץ 1931
1934 Der Schelm von Bergen (ההרפתקן מברגן), מחזה בהקדמה אחת ושלוש מערכות, הוצאת פרופילאן, ברלין, 1934, בכורה ב-21 באוקטובר 1934 בורגתיאטר וינה.
1945 Des Teufels General (הגנרל של שטן), דרמה בשלוש מערכות, הוצגה ב"שאושפילהאוס" בציריך ב-1946, פורסמה בהוצאת ברמן-פישר בסטוקהולם ב-1946.
1940 תסריט לסרט "ממאיירלינג לסרייבו" (De Mayerling à Sarajevo, צרפת) בבימויו של מקס אופולס
1936 "רמברנדט" (Rembrandt) תסריט לסרט, יחד עם לאיוש בירו וג'ון הד, פורסם בספר "רמרנדט.
סרט" בהוצאת פישר, פרנקפורט 1980 – Rembrandt.
1938 "אולה וינבלאד או המוזיקה וחייו של קארל מיקאל בלמן" (Ulla Winblad oder Carl Michael Bellman) מחזה בשלוש מערכות, הצגת בכורה ב-1938 בתיאטרון "שאושפילהאוס" בציריך, פורסם עם תווים בהוצאת פישר, פרנקפורט 1953.
1949 "ברברה בלומברג" (Barbara Blomberg), מחזה בשלוש מערכות, פורסם בהוצאת ברמן-פישר באמסטרדם, 1949, הוצגה בבכורה ב-30 באפריל 1949 בקונסטנץ
1950 "השיר שבאח" (Der Gesang im Feuerofen), דרמה שלוש מערכות, הוצאת פישר, פרנקפורט (1950), בכורה בגטינגן ב-3 בנובמבר 1950
1952 "הרברט אנגלמן" מעזבונו של גרהרט האופטמן, תחת עריכתו של קארל צוקמאייר, הצגת בכורה ב-8 במרץ 1952 בבורגתיאטר אים אקדמי תיאטר בווינה, בבימויו של ברטולד פירטל.
1955 "האור הקר" (Das kalte Licht), דרמה בשלוש מערכות, הצגת בכורה ב-14 בספטמבר 1955 בדויטשס שאוסשפילהאוס בהמבורג, בבימויו של גוסטף גרינדגנס, פורסם בהוצאת פישר בפרנקפורט, 1955.
1961 "השעון מצלצל לשעה אחת.
דרמה היסטורית בת זמננו" (Die Uhr schlägt eins.
1961 "קראניכטאנץ" (ריקוד העגורים) במערכה אחת.
הצגת בכורה ב-8 בינואר 1967 ב"שאושפילהאוס" בציריך, בבימוי של לאופולד לינדטברג, פורסם ב"די נויה רונדשאו", 1961
קטע מיום בחייו של המלך האחרון" (Das Leben des Horace A.
Ein Stück aus den Tagen der letzten Könige), הוצג בבכורה ב-18 בנובמבר 1964 ב"שאושפילהאוס" בציריך.
בבימוי של ורנר דיגלין, פורסם בהוצאת פישר בפרנקפורט בשנת 1964.
המחזה האחרון של צוקמאייר, הוצג בבכורה ב-22 בפברואר 1975 ב"שאושפילהאוס" בציריך בבימוי של לאופולד לינדטברג, פורסם בהוצאת פישר בפרנקפורט, 1975. עובד בשנים 1984–1987 לאופרה על ידי המלחין האוסטרי פרידיך צרהא – בכורה בגראץ ב-1987.
Herr über Leben und Tod 1938 (אדון על החיים ועל המוות)
1955 Das kalte Licht (האור הקר) – רומן ריגול
עובד לסרט ב-1955 כ-Ein Mädchen aus Flandern (נערה מפלנדריה)
1962 Ein voller Erdentag, נאום לרגל מלאת מאה שנה להולדתו של גרהארט האופטמן
1940 Second Wind (רוח שנייה) באנגלית
(ידידות מאוחרת במכתבים, ההתכתבות עם קארל בארט)
כלל יצירותיו פורסמו בגרמנית ב-4 כרכים בשנים 1947–1952 ו-1960, ומהדורה נוספת של כלל כתביו הופיעה ב-10 כרכים בשנת 1976.
לזכר הסופר מדינת ריינלנד-פפאלץ כפרס מדליה על שמו.
הענקת הפרס נערכת ביום מותו של הסופר.
קרל קורט היה מלחין אמריקאי ומורה למוזיקה.
קורט נולד באוסינינג שבמדינת ניו יורק וגדל באנגלווד שבניו ג'רזי.
הוא למד בג'וליארד, ומוריו שם היו פיטר מנין (Peter Mennin), ויליאם ברגסמה (William Bergsma) ו-ווינסט פרסיקטי (Vincent Persichetti).
בהמשך למד הלחנה אצל אוטו לוינינג, גופרדו פטראסי ואהרן קופלנד.
קורט לימד באוניברסיטת טקסס באוסטין משנת 1971 עד 1997. משנת 1997 עד 2000 כיהן כפרופסור אורח בוויליאם קולג' בוויליאמסטאון, מסצ'וסטס.
קורט קיבל מספר רב של אותות הוקרה לאומיים ובינלאומיים על יצירתו, בהם מענקי קרן גוגנהיים (1959 ו-1970), מלגות קרן פולברייט לאיטליה ולניו זילנד ומדליית זהב ממשלת בלגיה בתחרות המוזיקה ע"ש המלכה אליזבת.
התגורר בקיימברידג', ניו יורק, מת במרץ 2022.
קרל קרסטנס היה פוליטיקאי גרמני, כיהן כנשיא גרמניה החמישי בין השנים 1979–1984.
קרסטנס נולד בשנת 1914 בעיר ברמן לאב מורה בבית ספר אשר זמן קצר לפני לידתו נהרג בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1933–1936 החל בלימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטאות בפרנקפורט, דיז'ון, מינכן, קניגסברג והמבורג.
בשנת 1938 סיים את לימודי הדוקטורט שלו, ובשנת 1939 קיבל הסמכה לעסוק בתחום.
בשנת 1949 סיים קרסטנס בנוסף גם תואר מתקדם מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1933 הצטרף לאס אה כדי לקבל מלגת לימודים.בשנת 1937 הגיש בקשה להצטרף למפלגה הנאצית, לאחר שנאמר לו שאי הצטרפות למפלגה הנאצית תפגע בקידומו, ובקשתו אושרה ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במערך הנ"מ של הורמאכט והגיע עד לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה ועדה מיוחדת טיהרה את שמו וקבעה שהוא הביע גילויים שונים של התנגדות לנאציזם.
קרסטנס טען שעבר ללמוד משפט אזרחי במקום משפט ציבורי כדי להימנע מלשרת את הנאצים.
כמו כן טען שעבר בין אוניברסיטאות כדי להתחמק מפעילות עם הנאצים.
בשנת 1944 נשא קרסטנס לאישה את ורוניקה פריור, סטודנטית לרפואה.
לאחר המלחמה הפך לעורך דין בעיר הולדתו ברמן.
בשנת 1949 התמנה לחבר מועצה בסנאט של ברמן, ובשנת 1951 החל להרצות באוניברסיטת קלן.
בשנת 1954 הצטרף אל השירות הדיפלומטי במשרד החוץ הגרמני ושימש כנציג גרמניה המערבית במועצת אירופה בשטרסבורג.
בשנת 1955 הצטרף אל מפלגת הCDU תחת הקנצלר קונראד אדנאואר.
בשנת 1960 מונה למזכיר המדינה לענייני חוץ (מנכ"ל משרד החוץ) של גרמניה.
קרסטנס היה ליד ימינו של שר החוץ גרהרד שרדר ואף מילא את מקומו לעיתים.
בספטמבר 1965 נשלח קרסטנס למוסקבה לשיחות מדיניות לאחר שבמשך עשור לא היה ביקור של דיפלומט מערב גרמני בכיר במוסקבה.
בשנת 1966 בעקבות מעברו של שרדר להיות שר ההגנה, עבר קרסטנס להיות מזכיר המדינה במשרד הביטחון.
בתפקיד זה החליט שלא לספק מסכות גז לישראל במאי 1967, ומסיכות הגז סופקו לבסוף בהתערבות הקנצלר שקבע שמדובר בציוד להגנה אזרחית ולא ציוד צבאי.
לימים התפרסם שבאותה תקופה אישר קרסטנס מכירת נשק לסעודיה ולירדן ומכר נשק לאזורי עימות באפריקה.
בשנת 1968 עבר לכהן כראש לשכת הקאנצלר קורט גאורג קיזינגר.
בשנת 1969 הוא הוצא לפנסיה בניגוד לרצונו.
בבחירות הכלליות בגרמניה המערבית בנובמבר 1972 נבחר קרסטנס לראשונה לבונדסטאג.
במאי 1973, בעקבות פרישתו של מנהיג המפלגה ברצל, נבחר ליו"ר סיעת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
לאחר הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1976 בה מפלגת הCDU זכתה במספר המושבים הגדול ביותר בבונדסטאג, נבחר קרסטנס לנשיא הבונדסטאג ללא התנגדות בדצמבר 1976, לאור הנוהג שנשיא הבונדסטאג נבחר מהמפלגה הגדולה ביותר.
בסוף 1978 הודיע קרסטנס שיתמודד על תפקיד נשיא גרמניה ובמרץ 1979 נבחר למועמד מטעם מפלגתו.
מולו התייצבה אנמארי רנגר שנשלפה להתמודד מספר ימים לפני הבחירות, לאחר שהנשיא המכהן, שנוכח שלקרסטנס רוב באספה הבוחרת, הודיע שלא יתמודד לכהונה שנייה, כדי לא להתבזות בהפסד.
ב-23 במאי 1979 נבחר קרסטנס לכהן כנשיאה החמישי של גרמניה, למרות תחזיות מוקדמות של פרשנים שהבחירה לא תתאפשר בגלל עברו הנאצי.
קרסטנס כיהן בתפקיד הנשיא עד 1984, אז הוחלף על ידי ריכרד פון וייצזקר.
קרל אוגוסט וילהלם פרנצל היה נגד אס אס בדרגת אוברשארפיהרר, שהיה אחראי על עובדי הזונדרקומנדו במחנה ההשמדה סוביבור ועל שילוח הקורבנות לתאי הגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הורשע ונשפט למאסר עולם באשמת פשעי מלחמה, ריצה 16 שנות מאסר בכלא ולאחריהם שוחרר מסיבות רפואיות.
פרנצל נולד ב-20 באוגוסט 1911 בעיירה זאדניק שבמחוז טפמלין.
אביו עבד ברכבת המקומית והיה נציג רשמי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
קרל השלים את לימודי החובה שלו בשנים 1918 עד 1926 בעיר אורניינבורג ולאחר מכן עבד כשוליית נגר.
באותה תקופה הוא היה חבר בהתאגדות הנגרים.
עם זאת, לאחר שעבר מבחן מועמדות לתפקיד נגר בשנת 1930 הוא מצא את עצמו מובטל.
בימים שעברו עבד במשך תקופה קצרה כקצב.
המפלגה הנאצית הבטיחה שיהיו הרבה מקומות עבודה לאחר שיעלו לשלטון, והבטחה זו דחפה את קרל להצטרף למפלגה וכן לשורות האס-אה באוגוסט 1930. אחיו, סטודנט לתאולוגיה, הצטרף למפלגה הנאצית שנה אחת קודם, ואביו הצטרף בשנת 1934. הוא טען שהאנטישמיות היה היבט בפוליטיקה שהוא ומשפחתו היו אדישים לו.
בהמשך טען שהוא נחרד מהרדיפה אחר היהודים בגרמניה.
בשנת 1929, כאשר היה נער בן 18, פרנצל פגש את חברתו הראשונה שהייתה יהודייה.
הקשר ביניהם התפרק לאחר שנתיים כאשר אביה שמע שהוא חבר במפלגה הנאצית.
חברתו ומשפחתה היגרו לארצות הברית בשנת 1934.
הוא שירת בכוח המשטרתי המסייע של האס-אה במדים חומים בקיץ 1933. באמצעות קשריו במפלגה הנאצית הוא הצליח למצוא עבודה כנגר ובהמשך כאיש ניקיון.
בשנת 1934 הוא נישא לאשתו, שניהם היו נוצרים גרמנים.
הם נישאו בכנסייה והלכו לכנסייה "אם לא בכל יום ראשון, אז לפחות בכל יום ראשון שני או שלישי בחודש".
כל חמשת ילדיהם הוטבלו לנצרות.
את הריהוט לביתם הם רכשו מסוחר יהודי.
לקראת סוף המלחמה בשנת 1945, כמו נשים גרמניות רבות, אשתו נאנסה על ידי חייל רוסי.
תקופה לאחר מכן היא חלתה בטיפוס הבטן ונפטרה מהמחלה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה קרל גויס לשורות ה-RAD, אך זמן קצר לאחר מכן שוחרר בשל הצורך לפרנס את משפחתו הגדולה.
אחיו שירתו בצבא הגרמני והוא הרגיש תסכול והחמצה.
הוא הגיש בקשה לשרת בצבא תחת יחידת האס-אה שלו, אך הוא שובץ בתוכנית T4 - אותנסיה, התוכנית של גרמניה הנאצית להרוג אזרחים נכים, מפגרים או בעלי מחלות נפש.
כאשר הוורמאכט קרא לו לשרת בשורותיו, השיבוץ בתוכנית T4 מנע זאת ממנו.
כמגויסים אחרים לתוכנית האותנסיה, פרנצל התייצב בקולומביה האוס שם נבחן על נאמנותו הפוליטית ולאחר מכן צפה בסרט על הניוון בחברה שנוצר מבעלי נכויות.
בתחילה עבד במכבסה וכשומר, לאחר מכן בבניית מרכז האותנסיה בברנבורג ולבסוף אחראי על ההסקה במרכז האותנסיה בהדמר.
כאחראי על ההסקה, תפקידו היה לפנות גוויות מתאי הגזים, להסיר שיני זהב, לשרוף את הגופות, וכן תפקידים נוספים שנוגעים לתאי הגזים ולמשרפות.
ישנה טענה הגורסת כי פרנצל עזר לתכנן את תאי הגזים בהדמר.
כמו עמיתיו, הייתה זו ההתנסות הראשונה של פרנצל עם המתה בגז ושריפת גופות, התנסות שתסייע לו בתפקידו בעתיד במחנה סוביבור.
ב-20 באפריל 1942, הוא שובץ במסגרת מבצע ריינהרד ונשלח למחנה ההשמדה סוביבור.
פרנצל סיפר שבעת שקיבל את הפקודה להתייצב בסוביבור, נאמר לו שמדובר במחנה עבודה שהוא צריך לשמור עליו.
כאשר גילה על טבעו האמיתי של המחנה נאסר עליו לדבר על כך עם איש, שכן הנעשה במחנה היה צריך להישמר כסוד מדינה.
העונש לעובר על חוק זה היה מאסר במחנה ריכוז או מוות.
פרנצל היה המפקד של מחנה מספר אחד, מחנה עובדי הכפייה בסוביבור.
הוא שימש כמחליפו של גוסטב וגנר כסגן מפקד המחנה כאשר וגנר היה בחופשה או ביצע מטלות אחרות מחוץ למחנה.
בזמנים אלו, פרנצל בחר מי מבין האסירים מהטרנספורטים החדשים יעבוד בתוך או מחוץ למחנה (ולמעשה קבע גם מי מהם יישלח לתאי הגזים).
מעשיו במחנה עזרו בתיעוש המוות של אסירי המחנה כחלק מיעדי מבצע ריינהרד.
הוא הלקה בשוט שלו את אסירי המחנה ללא היסוס.
אריך באואר, אחד ממפקדי מחנה 3 של סוביבור, הצהיר: "הוא [פרנצל] היה אחד מאנשי סגל המחנה הקבועים האכזרי ביותר.
השוט שלו היה מאוד משוחרר".
למשל, באביב 1943, כשעובד כפייה ניסה לשים קץ לחייו וחפץ למות, פרנצל צעק שליהודים אסור להרוג את עצמם - רק לגרמנים יש את הזכות להרוג.
פרנצל הלקה את האסיר הגוסס וחיסל אותו בירייה.
שנים מאוחר יותר בראיון שנערך עמו, פרנצל אמר שתמיד היה "הוגן" בעת מתן עונשים.
כמו כן, באביב 1943, לאחר ששני יהודים מחלם ברחו מן המחנה, סגל המחנה התוועצו ביניהם ופרנצל הכריז שהעונש על הבריחה יהיה הוצאה להורג של כל אסיר עשירי ממסדר הבוקר.
פרנצל בעצמו הלך בין שורות העומדים במסדר הבוקר ומשך את הקורבנות להריגה בירי במחנה 3. עשרים אסירים הוצאו להורג כפעולת נקם על שני האסירים שברחו.
שלא כמו לרוב אנשי האס אס, לפרנצל היו גבולות כלשהם.
הוא העיד שנמנע מלקחת חלק בפעולות הרצחניות יותר שבוצעו במחנה.
למשל, כשמינו אותו להיות אחראי על החשמלית שהובילה את היהודים לתאי הגזים הוא מחה.
לאחר מרד האסירים באוקטובר 1943, פרנצל עזר בפירוק המחנה.
הוא נשלח לבצע משימה בטריאסטה וברייקה, בה הוחרמו בתיהם של היהודים שגורשו מאיטליה.
עם סיום המלחמה הוא נעצר על ידי יחידות צבא ארצות הברית במחנה של שבוי מלחמה ליד מינכן, אך שוחרר לאחר זמן קצר.
הוא מצא עבודה בפרנקפורט כטכנאי תאורה.
ב-22 במרץ 1962, בעודו בחופש מעבודתו, הוא שוב זוהה, נעצר והובא למשפט יחד עם קציני אס-אס נוספים לשעבר במסגרת משפטי סוביבור שהחלו ב-6 בספטמבר 1965.
האישום העיקרי כנגד פרנצל היה רצח באופן אישי של 42 יהודים ובהשתתפות ברצח של כ-250,000 יהודים.
זהו הטיעון של פרנצל לנעשה במחנה:
ב-20 בדצמבר 1966, פרנצל נשפט למאסר עולם על כך שרצח במו ידיו 6 יהודים, ועל חלקו ברצח ההמוני של כ-150,000 יהודים כמפקד מחנה 1 של סוביבור.
הוא שוחרר בשנת 1982 מסיבה טכנית, נשפט מחדש, ושוב נגזר עליו מאסר עולם ב-4 באוקטובר 1985. בשל גילו המתקדם ובריאותו הלקויה, גזר הדין לא יצא לפועל והוא שוחרר.
ניצול סוביבור, תומאס בלאט, היה מבין האנשים שנקראו להעיד במשפט נגד פרנצל.
כאשר בלאט נסע לעיר שבה התקיים המשפט, הוא ופרנצל נפגשו בבית מלון כדי לדון בשאלות היסטוריות ובפרטים טכניים על פעילות המחנה, לצורך ספר שבלאט כתב על המרד במחנה.
משערים שאירוע זה היה הפעם היחידה בה איש מסגל מחנות ההשמדה רואיין על ידי אסיר מהמחנות.
בשנים שלאחר המלחמה, פרנצל הביע תכופות חרטה על מעשיו, אך הסביר שהוא ציית לפקודות שניתנו לו.
הוא ויתר על האמונה שלו במפלגה הנאצית ואמר:
בסרט משנת 1987 "הבריחה מסוביבור" קרל פרנצל גולם על ידי השחקן קורט ראב.
הוא העביר את שנות חייו האחרונות בבית אבות בגרבסן שליד הנובר, שם מת ב-2 בספטמבר 1996.
ראיון מ-1983 עם ניצול מחנה סוביבור תומאס בלאט
ב-1983, ראיין תומאס בלאט, ניצול מחנה סוביבור, את פרנצל (שהיה בן 73).
בראיון התעמת בלאט מול פרנצל על הבחירות שעשה בתוקף עבודתו במחנה, וכיצד הוא זוכר את הדברים.
במהלך הראיון, פרנצל טען בניגוד לכתובת שהוצבה בסוביבור "כאן הנאצים רצחו 250,000 שבויי מלחמה רוסים, יהודים, פולנים וצוענים":
כמו כן, כאשר נשאל לסוגיית הזיכרון של השואה והכחשתה על ידי גרמנים רבים, הצהיר שהוא לא מכחיש את הדברים שקרו:
פרנצל חזר על הטיעון שהוא היה בכלא במשך 16 שנה עבור פשעיו, ושבמשך התקופה הזו הוא חשב רבות על המאורעות שהיו בסוביבור ועל חלקו בהם.
יחד עם זאת, נראה שהוא לא שש לקבל על עצמו אחריות ישירה עבור הרג היהודים במחנה, ושהערכתו היא שמתו הרבה פחות יהודים מכפי שטוענים כיום (להערכתו מדובר ב-160 אלף).
פוסבאלקלוב קרל צייס ינה הוא מועדון כדורגל הממוקם בעיר ינה שבמדינת תורינגיה שבגרמניה, ומשחק כיום בליגה הגרמנית הרביעית.
ימי הזוהר של המועדון היו בשנות ה-80 של המאה ה-20, אז היה חבר קבע בצמרת ליגת העל המזרח גרמנית, ואף הגיע לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1981. כיום היא משחקת בליגה אזורית (רביעית בחשיבותה).
מועדון הכדורגל קרל צייס ינה נוסד בשנת 1903 על ידי עובדי מפעל האופטיקה של חברת קרל צייס, הממוקם בעיר ינה, והשתתף בטורנירים של מדינת תורינגיה.
בשנת 1933 הצטרף המועדון לגאוליגה מיטה, אחת מ-16 ליגות אזוריות עליונות של גרמניה בתקופת הרייך השלישי.
המועדון זכה בארבע אליפויות של ליגה זו, אך לא הצליח כלל במפגשים על התארים הלאומיים מול קבוצות מהליגות האזוריות האחרות.
המועדון שינה את שמו לאחר מכן עוד מספר פעמים עד לשנת 1966.
בשנת 1950, לאחר הקמת גרמניה המזרחית, המועדון היה מהמייסדים של הליגות בגרמניה המזרחית, והתמקם בליגת המשנה המזרח גרמנית.
כעבור שתי עונות, המועדון זכה באליפות ליגת המשנה, והעפיל לליגת העל המזרח גרמנית, אך נשר בחזרה לליגת המשנה כעבור עונה אחת.
בשנת 1957 המועדון העפיל שוב לליגת העל המזרח גרמנית.
בשנת 1960 זכה המועדון בפעם הראשונה בגביע המזרח גרמני תחת השם מוטור ינה, לאחר ניצחון 3-2 על אמפור רוסטוק.
בשנת 1963 זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
בשנת 1966 המועדון חזר לשמו המקורי קרל צייס ינה, והתקבע עליו.
באותה תקופה המועדון הפך לאחד הבכירים בגרמניה המזרחית, ושחקנים רבים מתוכו הגיעו לסגל נבחרת גרמניה המזרחית, כמו לותר קורביווייט, האנס-אולריך גרפנטין, קונראד וייזה, רולאנד דוקה ואחיו פטר דוקה, והשתתפו בטורנירים בינלאומיים.
בשנות ה-70 המועדון התחלק בתארים המקומיים בגרמניה המזרחית בעיקר עם פ.צ.
מגדבורג ודינמו דרזדן, וזכה באליפויות נוספות בשנים 1968 ו-1970, ובגביעים בשנים 1972, 1974 ו-1980. בגין הזכייה באחרון, השתתף המועדון בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1981, שם נעצר רק בגמר לאחר הפסד 2-1 לדינמו טביליסי, מה שהיה להישג הגדול ביותר של המועדון עד היום.
בשנות ה-80 מועדון קרל צייס ינה המשיך לשחק בליגת העל המזרח גרמנית, שנשלטה באותה תקופה בבלעדיות מוחלטת על ידי חביבת המשטר, דינמו ברלין.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990, עבר המועדון לשחק בליגת הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1992 סיים המועדון במקום השני, שלא הספיק לעלייה לליגת הבונדסליגה, אך כעבור שנתיים סיים במקום ה-17, ונשר לליגה השלישית.
כעבור עונה אחת חזר המועדון לבונדסליגה השנייה.
החל משנת 1999 המועדון התנדנד בין הליגה השלישית לרביעית, ובעונת 2006/07 העפיל לבונדסליגה השנייה.
בעונת 2007/08 סיים המועדון במקום האחרון, אך ניצל מירידה עקב הקמת הליגה השלישית.
בשנת 2009 היה המועדון מעורב בשערוריית הימורים כלל אירופית, ונחשד בהטיית משחק.
כעבור זמן קצר, המועדון הודיע על חובות של מעל לכמיליון אירו, ושחקניו הסכימו לקצץ בשכרם.
בעונת 2011/2012 במדי הקבוצה שיחק שלומי אדרי.
בשנת 2012 נשר המועדון מהליגה השלישית לליגה הרביעית.
במאי 2017 עלה המועדון בחזרה לליגה הגרמנית השלישית, לאחר ניצחון בפלייאוף על ויקטוריה קלן.
בעונת 2025/2026 קבוצה משחקת בליגה הרביעית.
קרל קריטק (בהונגרית: Karl Křitek; 24 באוקטובר 1861 – 3 בספטמבר 1928) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קרל קריטק נולד ב-24 באוקטובר 1861 בעיר ספליט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
קריטק למד באקדמיות צבאיות, ובשנת 1879 התגייס לצבא בדרגת לוטננט.
משנת 1882 עד 1884 למד בקורס מלחמה מיוחד בווינה, ולאחר מכן הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
לאחר קידומו לדרגת האופטמן הוא שימש כקצין מטה בקורפוס ה-12 בסיביו.
בשנת 1891 הועבר למחלקה מיוחדת במטכ"ל שעסקה במיפוי של מדינות זרות.
עוד באותה שנה הועלה לדרגת מיור, ושימש כראש המטה של הדיוויזיה השמינית באינסברוק.
בשנת 1900 הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מחלקת המיפוי הנזכרת לעיל.
תחת הנהגתו, עסקה המחלקה במיפוי של מדינות עוינות, ותכננה זירות מלחמה אפשריות.
הוא הועלה לדרגת מיור-גנרל, וב-1 בנובמבר 1906 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-20 בסדווה, ולאחר מכן על הדיוויזיה ה-49 בווינה.
ב-1 בנובמבר 1910 הועלה לדרגת לוטננט-פילדמרשל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, היה קריטק מפקד דיוויזיית הלנדוור ה-26, שהייתה חלק מהארמייה הרביעית שנפרסה בחזית המזרחית, ופיקד עליה במהלך קרב קומרוב.
ב-17 באוקטובר 1914 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-17, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא פיקד על הקורפוס בצורה מוצלחת בקרב לימנובה, ומאוחר יותר הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית.
הוא השתתף בקרבות החורף בהרי הקרפטים, שבמהלכם הקורפוס ה-17 ספג אבדות כבדות.
במהלך ההכנות לקראת מתקפת גורליצה-טרנוב הוחזר הקורפוס שלו לארמייה הרביעית, והשתתף בקרב קרשניק וקרב לובלין.
למרות שהוא נודע כמצביא מוצלח, הרי שהיה בעל אופי בירוקרטי ונוקדני שהפך אותו לשנוא על הממונים על ועל הכפופים לו כאחד.
מפקד הארמייה השלישית סבטוזר בורוייביץ' כתב עליו שהוא "לא מתאים לפיקוד גבוה".
בשנת 1916 הועבר הקורפוס שלו לחזית האיטלקית, ונכלל במסגרת הארמייה ה-11 של ויקטור דנקל.
הוא השתתף במתקפת טרנטינו, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו.
במהלך קרבות אלו הוא היה תחת פיקוד הארמייה החמישית של בורוייביץ', ששינה את דעתו עליו מן הקצה אל הקצה הוא כותב עליו "גנרל יעיל, אנרגטי במיוחד".
בהמשך הוחזר קריטק לחזית המזרחית, הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט וקיבל פיקוד על הקורפוס העשירי.
ב-12 ביולי 1917 הוא החליף את קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש בתפקיד מפקד הארמייה השלישית.
בשיתוף פעולה עם ארמיית הדרום הגרמנית, הוא הצליח לכבוש את בוקובינה.
הארמייה השלישית פורקה ב-12 בינואר 1918, וב-16 בינואר קיבל קריטק פיקוד על הארמייה השביעית.
עם זאת, הארמייה השביעית פורקה ב-15 באפריל 1918, וקריטק נותר בלא כוח לפקד עליו.
כיוון שכך, פרש קריטק מהצבא.
הוא דחה את תואר האצולה שהוצע לו, וחי את שארית חייו בביתו בווינה.
קרל פרנץ, נסיך פרוסיה , היה נכדו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
קרל פרנץ נולד ב-15 בדצמבר 1916 בפוטסדאם, ליואכים, נסיך פרוסיה, בנו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ולמריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט, בתם של אדוארד, דוכס אנהלט ולואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
ב-9 בנובמבר 1918 לקראת תום מלחמת העולם הראשונה התפטר סבו מכסאו, ובעקבות כך נכנס אביו לדיכאון, ובשנת 1920 התאבד.
בעקבות התאבדות אביו נטל דודו אייתל פרידריך, נסיך פרוסיה את המשמורת על פרנץ קרל, אולם אמו התנגדה לכך בכל תוקף.
בשנת 1921 פסק בית המשפט לטובת אמו, על אף שמשרתיה העידו שאינה כשירה לכך.
ב-27 בספטמבר 1926 התחתנה אמו מריה אוגוסטה עם יוהנס-מיכאל פרייהר פון להן, אולם הם התגרשו בשנת 1935. בפרוץ מלחמת העולם השנייה שירת קרל פרנץ כלוטננט בדיוויזיית פאנצר, ואף קיבל את עיטור צלב הברזל על פעולותיו במערכה בפולין.
ב-5 באוקטובר 1940 התחתן קרל פרנץ עם הנרייטה, נסיכת שנאייך-קרולאט, בתם של יוהאן גאורג, נסיך שנאייך-קרולאט והרמינה, נסיכת רויס-גרייץ, שהייתה בתו החורגת של סבו וילהלם השני.
השניים התחתנו בטקס צנוע, בבית סבו באחוזת דורן שבהולנד.
לבני הזוג נולדו 3 ילדים, אולם הם התגרשו ב-5 בספטמבר 1946.
ב-9 בנובמבר 1946 התחתן קרל פרנץ עם לואיזה דורה הרטמן, אולם לא היו להם ילדים והם התגרשו בשנת 1959.
ב-20 ביולי 1959 התחתן קרל פרנץ בלימה, פרו עם דונה אווה מריה אררה אי ואלדאווייאנו, ממנה נולדו לו 2 בנות.
ב-23 בינואר 1975 מת קרל פרנץ באריקה, צ'ילה, והוא בן 58 שנים.
מאשתו הראשונה הנרייטה, נסיכת שנאייך-קרולאט נולדו לו 3 בנים:
מאשתו השלישית דונה אווה מריה אררה אי ואלדאווייאנו נולדו לו 2 בנות:
אלכסנדרה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1960)
דזירה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1961)
קרל קורן היה אדריכל ובונה ערים יהודי-גרמני, אשר יחד עם עמנואל רוסט (Rost) ואנדראס ואלצ'וק (Walczok) עיצבו את פני מרכזי הערים ביילסקו וביאלה במאה ה-19.
קרפל קורן, כפי שנקרא בעת שנולד, היה בן למשפחה יהודית.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה הפוליטכנית של קרלסרוהה ובאוניברסיטת וינה, ואחר כך עבד כעוזר בבית הספר הטכני של ברן.
ב-1882 ייסד חברת בנייה ואדריכלות שנוהלה לאחר מותו בידי בנו פליקס.
בשנת 1998 נקרא רחוב על שמו בביילסקו-ביאלה, שבה מתגוררת משפחתו גם כיום.
במימון המשפחה ועיריית ביילסקו ביאלה שופצה חלקת הקבר של בני הזוג קרל ופאולה קורן בבית הקברות היהודי בביילסקו ביאלה בספטמבר 2009. במרכז הקבר כתובת עברית ובה ציטוט מספר דברי הימים הרומז לבניית בתי כנסת רבים ומפוארים בידי קורן: .
בית הטהרה בבית הקברות היהודי בביילסקו-ביאלה
בין המבנים המפורסמים שבנה, ישנם כמה בתי כנסת שחרבו בשואה:
קרל לודוויג קָהלבאום היה פסיכיאטר גרמני.
הוא קבע בשנת 1863 חלוקה חדשה של ההפרעות הפסיכיאטריות, שבתוכה הגדיר לראשונה כמחלות את ההבפרניה ואת התסמונת הקטטונית.
הוא בישר את תורתו של אמיל קרפלין ואויגן בלוילר.
קהלבאום נולד בשנת 1828 על יד דריזן בנוימארק, כיום דרזדנקו בפולין, על יד גוז'וב ויילקופולסקי.
הוריו ניהלו חברה להובלת סחורות.
למד בבתי ספר בדירשאו, אלבינג ומריאנוורדר.
מגיל צעיר התעניין קהלבאום בבוטניקה, בזואולוגיה ובאנתרופולוגיה.
הוא למד מדעי הטבע, מתמטיקה ורפואה באוניברסיטאות לייפציג, וירצבורג, קניגסברג וברלין.
באוקטובר 1854 סיים קהלבאום את התואר ברפואה באוניברסיטת ברלין עם עבודה על האנטומיה וההיסטולוגיה של מערכת העיכול של עופות.
בהמשך שירת למשך שנה בצבא הגרמני והחל משנת 1856 התחיל לעבוד ברופא זוטר בבית המחסה לחולים נפש באלנברג (כיום חלבניקוב ברוסיה) במחוז ווֶהלאו שבפרוסיה המזרחית תחת ניהולו של פסיכיאטר בשם ברנהרדי.ניסה שם לשווא לשפר את תנאי חייהם של המאושפזים.
אחרי סיום ההתמחות בפסיכיאטריה בשנת 1863 לימד קהלבאום בשנים 1863–1866 כמרצה באוניברסיטת קניגסברג בתחום מדעי היסוד.
בשנת 1866 עבר לגור בגרליץ בקצה המזרחי של גרמניה על יד הנהר נייסה והתחיל לעבוד בבית הבראה (סנטוריום) לחולי כפיון שהוקם בשנת 1855 על ידי הרמן אנדריאס ריימר תחת השם Reimer Sanitarium בתוך וילה באוברמיהלברג על יד גרליץ .זה היה בית חולים פרטי יחיד במינו בגרמניה של אז.
ב-1867 רכש קהלבאום את הסנטוריום מידי ריימר וקרא לו "Kahlbaum Sanitarium".
ניהולו ופעילותו בו זיכתה את המקום ליוקרה בינלאומית.
תחת הנהגתו בית החולים נועד לרוב לחולים פסיכיאטריים.
הוא ייסד במקום גם בית ספר ראשון בסוגו (Pädagogium) לילדים ולנוער שסבלו ממחלות נפשיות.
חלק חשוב מהטיפול כלל ריפוי בעיסוק, טיפול באמנות ובמוזיקה.
באחד מחדרי הקליניקה ארגן קהלבאום מופעי מוזיקה ותיאטרון.
קהלבאום נשאר בגרליץ עד סוף חייו.
קהלבאום מת בגרליץ בשנת 1899, בגיל 71, כתוצאה מתרדמת סוכרתית.
לאחר מותו, ניהל בשנים 1899–1943 את בית החולים אחד מבניו, זיגפריד קהלבאום.
בעבודתו כפסיכיאטר עמד קהלבאום על חסרונות סיווגן של ההפרעות הנפשיות המבוסס רק על הדמיון בין התסמינים החיצוניים.
יחד עם אוואלד הקר, שותפו לעבודה, תלמידו וידידו, הוא ניסה (בדומה למסורת של פיליפ פינל, למשל) למצוא סיווג חלופי המסתמך על המהלך בזמן ועל הפרוגנוזה של המחלות.
הסיווג פורסם בשנת 1863 עבודה במבחן להסמכה להוראה, תחת השם Die Gruppirung der psychischen Krankheiten und die Einteilung der Seelenstörungen (סיווג המחלות הנפשיות וחלוקת הפרעות הרוח)
הסיווג של קהלבאום כלל חמש קטגוריות עיקריות של הפרעות פסיכיאטריות:
וסאניות (או "פאנפרניה") - פתולוגיה כללית, טוטלית התופסים את כל תחומי הנפש, עוברים שינויים במשך שלבי ההתפתחות עד שמגיעים לשלב של קיהיון (דמנציה).
הן כללו סוגים טיפוסיים (שלם, Completa; סוער, Praeceps; או פשוט, Simplex), צורות פרוגרסיביות (פשוטה - השיתוק הכללי הפרוגרסיבי, Divergens, ואפופלקטית - דמנציה), כמו כן קטטוניה (וסאניה קטטונית).
וקורדיות או אנפניות - סוגי "פתולוגיה חלקית" התופסים רק תחום אחד של הכישורים הנפשיים - חשיבה (כמו ב"פרנויה"), מצב הרוח (דיסתימיה) או כוח הרצון (דיאסטרפיה).
נאופרניות - פתולוגיות המתחילות מיד אחרי הלידה.
דיספרניות - פתולוגיה נפשית הקשורה למחלות גופניות, למשל: Nervosa, Chymosa, Sexualis.
פרפרניות -פתולוגיה נפשית הקשורה לשלבים חיים כמו התבגרות, הפסקת המחזור, זקנה וכו'.
קהלבאום הבחין בין פסיכוזות "אורגניות" ולפסיכוזות "לא אורגניות".
כמו כן ציין את קיומן של תגובות נפשיות כפתולוגיה מיוחדת.
הוא ביסס את מה שנקראה לימים הפרדיגמה של בונהפר שלפיו תמונות קליניות דומות אינן תמיד תוצר אל אטיולוגיה זהה.
הוא פיתח את גישתו בספר נוסף הקרוי " Die klinisch-diagnostischen Gesichtspunkte der Pathologie.(נקודות מבט קליניות-אבחונית בפתולוגיה).
הוא הקפיד לציין את עיתוי התחלת המחלות, שלבים שלהם כמו פרודרומה, מצב חריף (אקוטי), מצבי ההפוגה הקלינית (רמיסיה), מצבי התאוששות, את הפרוגנוזה וכו'.
יחד עם עמיתו אוולד הקר (1843–1909) חקר קהלבאום חולי פסיכוזה צעירים.
שיטת סיווג שהשתמשה במונחים תאוריים כמו דיסתימיה, ציקלותימיה, קטטוניה, פאראפרניה והבפרניה שחלקן נשארו בשימוש עד היום.
במחקריהם היו קהלבאום והקר חלוצים ביישום הפרקטיקה הקלינית המודרנית בחקר בריאות הנפש.
בשנת 1868 בהרצאה שנשא באינסברוק ואחר כך בספר מונוגרפיה שפרסם בשנת 1874 תחת הכותרת "Die Katatonie oder Das Spannunsirresein" (הקטטוניה או שגעון הכיווץ) תיאר קהלבאום לראשונה את הקטטוניה, תסמונת פסיכיאטרית המתאפיינת בתסמינים מוטוריים ואפקטיביים והמופיעה במצבים פסיכיאטריים שונים - בדיכאון, במאניה, במצבים של "דמנציה", באלכוהוליזם, שחפת, עגבת, מלריה.
לא תמיד תסמונת זו ניבאה פרוגנוזה גרועה.
התמונה של קטטוניה כללה הפרעות מוטוריות ואחרות:מוטיזם, נגטיביזם, סטראוטיפיות, קטלפסיה (הפלקסיביליות השעוותית) (flexibilitas cerea) וורביגרציה.
הספר כלל 26 מקרים שונים של קטטוניה.
10 מהם היו מתאימים לאבחנה שפותחה על ידי קרפלין של סכיזופרניה קטטונית.
תלמידו ושותפו של קהלבאום, אוואלד הקר, תיאר לראשונה את התסמונת הקרויה "הברפניה" ובעידודו של קהלבאום פרסם עליה בשנת 1871.
בשנת 1884 תיאר קהלבאום צורה קלה יותר של תסמונת זו שהוא כינה אותה "הבאידופרניה".
גם הקטטוניה וגם ההבפרניה נכללו מאוחר יותר על ידי אמיל קפרלין בתוך הדמנציה הפרקוקס, שנקראה לאחר מכן סכיזופרניה.
תרומתו של קהלבאום, יחד עם הקר - לביסוס הפסיכיאטריה המודרנית - על ידי תאוריו הקליניים המדגישים את עיתוי התחלת המחלה, את המהלך בזמן ואת הפרוגנוזה והגדרת המחלות וסיווגם הנוסולוגי כפי שניסח- לא עוררו הדים בעת חייו,
ייתכן מכיוון שלא היה פרופסור.
הפסיק את הקריירה האקדמית באוניברסיטת קניגסברג אחרי שלא ראה סיכויים להתקדם.
רק תלמידו, אוואלד הקר, זכה מאוחר יותר, להתמנות לפרופסור במוסד אקדמי.
החל מ-1900 גישתו התחילה להשפיע יותר ויותר על צורת התיאורים הקליניים בפסיכיאטריה, כשעבודתו זכתה להערכת חוקרים כמו קרפלין וורניקה.
אשתו הראשונה הייתה בת דוד של חברו, אוואלד הקר.
שנים אחרי מותה, התחתן עם האחות הראשית בבית החולים שלו.
בזמנו הפנוי ניגן קהלבאום מוזיקה, שר במקהלה וצייר.
הצטייר כאדם חרוץ וצנוע, ליברלי בהשקפותיו הפוליטיות ואדוק באמונה הדתית.
הוא בילה שעות רבות בקרב צוות בית החולים ומטופליו.
העיר גרליץ – בחלק הפולני של העיר – זגוז'לץ – הדרך ד"ר קהלבאום ובית החולים לפסיכוגריאטריה בעיר נקראים על שמו.
אפונימים: מונחים הנקראים על שמו (אינם בשימוש רחב)
"תסמונת קהלבאום" או מחלת קהלבאום – מציינת את תסמונת הקטטוניה
תסמונת קהלבאום II = סוג מסוים של קטטוניה המתאפיינת בחזרתיות קצבית מתמדת וללא מטרה של מילים ומשפטים חסרי משמעות או מתוך אכולליה
תסמונת קהלבאום-ורניקה – פרסביופרניה (1898) – סוג של פרפרניה המופיע בגיל זקנה, יותר אצל נשים, המתאפיין באמנזיה, חוסר התמצאות, זיהויי שוא, קונפבולציות (פרמנזיות), אפזיה ואגנוזיה, רקע של דמנציה וסקולרית.
הזיות (הלוצינציות) ע"ש קהלבאום - "הלוצינציות רפלקסיות" (Reflex-halluzinazionen) שבהן גרוי קולי גורם להזיית שמיעה, וגרוי חזותי גורם להזיית ראייה.
De avium tractus alimentarii anatomia et histologia nonnulla., ברלין, 1854 – עבודת הדוקטורט ברפואה (האנטומיה וההיטולוגיה של דרכי העיכול אצל כמה עופות)
44. (חולי העצבים וחולי הרוח הצעירים וטיפולם החינוכי במוסד)
126. (נקודות מבט קליניות-אבחנתיות של הפתולוגיה בקובץ ההרצאות הקליניות בעריכת פולקמן)
קרל תומאס קרטיס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בשנים 1939–1979, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
קרטיס נולד בחווה של משפחתו במחוז קירני שבנברסקה, בסמוך לעיר מינדן, מושב המחוז.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובהמשך באוניברסיטת נברסקה וסליאן (Nebraska Wesleyan University) שם היה חבר באחווה תטא צ'י.
קרטיס משפטים בכוחות עצמו ללא מוסד להשכלה גבוהה ועבר את בחינת לשכת עורכי הדין של נברסקה.
הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז קירני וכיהן כתובע המחוזי בשנים 1931–1934.
ב-1938 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של נברסקה כשהוא מבסס את מצעו נגד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניות הניו דיל שהנהיג.
הוא שירת בבית הנבחרים משנת 1939 עד 1954, ונבחר מחדש כל שנתיים.
קרטיס התמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה ב-1954 ובבחירות גבר על מושל נברסקה לשעבר קית' נוויל .
בעקבות התפטרותה של הסנאטורית המכהנת אווה בורינג, השבעתו לתפקיד הוקדמה ל-1 בינואר 1955, ובכך נהיה לסנאטור הבכיר של נברסקה בפער של יומיים.
אגב, תקופת הכהונה החמישה-עשר בקבוצת הסנאטורים השנייה של נברסקה - שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955 - הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים חלקו תקופת כהונה זו.
קרטיס היה השישי והאחרון מבין אלה.
הוא נבחר שוב שלוש פעמים לתקופות בת שש שנים, וכהונתו הסתיימה ב-1979. הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח מ-1964 אותו יזם הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון.
קרטיס היה נאמן למפלגה הרפובליקנית, ובמיוחד תמך בעמדותיה האנטי-קומוניסטיות ובשמרנות פיסקלית, שכללה התנגדות לתוכניות חברתיות כמו הניו דיל ו"החברה הגדולה" (שכללה בין היתר מדיקייד ומדיקר) של הנשיא ג'ונסון.
קרטיס כיהן כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט בין השנים 1975–1979.
אחרי שעזב את החיים הפוליטיים עבר קרטיס ללינקולן, שם חזר לעסוק בעריכת דין, כיהן כראש השדולה השמרנית "קואליציית החירות האמריקאית", ומדי פעם התראיין לעיתונות.
קרטיס נפטר בלינקולן ב-24 בינואר 2000. לאחר מותו זכה לשבחים במליאת הסנאט בנאום שנשא הסנאטור סטרום ת'ורמונד, חברו של קרטיס שנבחר גם הוא לסנאט בשנת 1954.
קרל צישק היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
צישק נולד ב-28 באוגוסט 1910 באוסטריה-הונגריה.
במשך כל הקריירה שיחק באדמירה ואקר וזכה עימה בדאבל מקומי ב-1947.
במדים הלאומיים היה צישק חבר ב"נבחרת הפלא" של אוסטריה בשנות ה-30 של המאה ה-20 והורשה לערוך את הופעת הבכורה שלו ב-16 במאי 1931 נגד סקוטלנד.
למשחק זה שנערך בווינה הגיעו הסקוטים כשהם בלתי מנוצחים ביבשת אירופה אך הם הפסידו בו 0–5 עם צמד שערים של צישק.
משחק זה נחשב לתחילתו של נבחרת הפלא האוסטרית כשהם המשיכו עם ניצחונות גדולים על גרמניה, שווייץ והונגריה.
לקראת מונדיאל 1934 צישק והאוסטרים ניצחו 2–4 בחוץ את איטליה עם שלושער שלו.
בטורניר עצמו כבש ברבע הגמר נגד הונגריה אך הם הפסידו בחצי לאיטליה במשחק עם שיפוט מפוקפק.
במונדיאל 1938 הם לא הורשו להשתתף עקב סיפוחה של אוסטריה לגרמניה על ידי הרייך השלישי.
משחקו הטוב ביותר של צישק היה דווקא בהפסד 4–3 לאנגליה בלונדון ב-1932. האנגלים הגיעו אליו כשהם ממשיכים את רצף האי הפסדים בביתה למשך ה-20 שנים הבאות, ובנוסף לכך גם לא ספגו יותר משער אחד עד למשחק זה.
אוסטריה ששיחקה טוב קיבלה שבחים ברחבי העיר וצישק כבש צמד בדקות ה-51' וה-87'.
לקראת סוף עידן נבחרת הפלא הוא כבש שער בניצחונות על צרפת ובלגיה.
ב-1945 פרש צישק מהנבחרת עם 40 הופעות בהם כבש 24 שערים.
קרל ולדמר ציגלר (בצ'כית: Karl Waldemar Ziegler; 26 בנובמבר 1898 – 12 באוגוסט 1973) היה כימאי גרמני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1963 ביחד עם ג'וליו נטה "על גילויים הקשורים לפולימרים כבדים".
קרל ציגלר נולד ב-26 בנובמבר 1898 בסמוך לעיר קאסל.
בצעירותו התפרסם מאוד בשל הצלחתו בלימודים ואף הוצג לזוכה פרס נובל אמיל אדולף פון ברינג.
לימודיו האקדמיים נקטעו בשל שגויס לצבא בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בסופו של דבר, ציגלר הפך לדוקטור בשנת 1920 והחל להרצות באוניברסיטת פרנקפורט.
בשנת 1926 הפך לפרופסור באוניברסיטת היידלברג, שם בילה את עשר השנים הבאות בחקר כימיה אורגנית.
במהלך שנות ה-30 ציגלר תרם מכישרונו המקצועי לאס אס, ואף עוטר בשל כך.
נפטר ב-12 באוגוסט 1973 במילהיים על הרוהר.
קרל פרסונס היה אמן ויטראז'ים אנגלי המזוהה עם תנועת האמנויות והאומנויות.
פרסונס נולד בפקהאם שבסורי, ילדם ה-12 והצעיר ביותר של ארתור ויליאם פרסונס (1838–1901), מתרגם משפות זרות, ואמה מטילדה פרסונס, לבית ברגמן (1837–1914).
הוא הוטבל בשמות צ'ארלס ברגמן, אף על פי שהמשפחה כינתה אותו תמיד קרל, השם בו היה אמור להשתמש בהמשך חייו.
בין השנים 1893 - 1898 הוא למד בבית הספר לבנים בניו קרוס בדרום לונדון.
אחת מאחיותיה הגדולות של קרל פרסונס הייתה האמנית ביאטריס אמה פרסונס (1869–1955).
ביאטריס עבדה זמן מה בסטודיו של כריסטופר וואל וכאשר פרסונס עזבה את בית הספר, ביאטריס שכנעה את וואל לקחת אותו כשוליה.
מלבד ההתמחות אצל וואל כתלמיד באולפן באמרסמית', הוא עבד גם אצל בבית המלאכה לויטרז'ים של בלונדס ודרורי בצ'לסי, גם בפיקוחו של וואל.
באותו הזמן הוא השתתף בשיעורים בבית הספר המרכזי לאומנות ומלאכה.
הוא השלים את הכשרה בשנות העשרים שלו, ואז עבד כאחד מעוזריו של וואל.
בספטמבר 1904 החל ללמד בבית הספר המרכזי, בתחילה כאחד מעוזריו של וואל ומאוחר יותר כמורה ראשי לוויטראז'ים.
תלמידה אחת הייתה מרגרט אדית רופ, בת דודה של מרגרט אנייס רופ.
תלמידה אחרת הייתה ג'ואן פולילוב שעבדה עם מייבל אספלין ולמעשה המשיכה את עבודתה של אספלין עבור הקתדרלה האנגליקנית בחרטום כאשר אספלין כבר לא יכולה היה לעשות זאת.
במהלך 1900 הוא אמור היה לסייע לוואל בעבודות הגדולות שלו ובשנת 1905 צייר כמה מהאיורים לספרו של וואל "עבודות ויטראז'" פארסונס סייע לוואל עם החלונות לקתדרלת גלוסטר וגם לאלה לקתדרלת קנטרברי, סאות'וול מינסטר, קפלת בית הספר טונברידג', וכנסיות באשבורן, לדבורי וברפורד.
בשנת 1907 התחתן עם גרייס מיליסנט סימונס.
גם היא למדה בבית הספר המרכזי והפכה לרוקמת אמנותית.
בשנת 1908 עבד עם וואל על תכנון וביצוע חלונות אפסיס לקתדרלת קייפטאון ובאותה שנה הקים סטודיו משלו בבית המלאכה לזכוכית בפולהאם.
באותה שנה החל לעבוד במשימה העצמאית הראשונה שלו, סדרת חלונות לסנט אלבן, הינדהד.
הוא גם הציג שלושה עיצובים באקדמיה המלכותית.
היה זה האדריכל הרברט בייקר שביקש מוואל לקחת על עצמו את חלונות הקתדרלה בקייפטאון והיה זה מקורבו של בייקר פלמינג, שבשנים מאוחרות יותר אמור היה להזמין את פרסונס לקחת על עצמו משימות אחרות בדרום אפריקה.
קשרים הדוקים עם אדריכלים היו חשובים לאנשים כמו פרסונס והוא קיים יחסים דומים עם רוברט לורימר בסקוטלנד, אשר היה אמור להביא לקבלת משימות חשובות בסקוטלנד.
וואל נהנה מקשרים הדוקים עם האדריכלים ג'ון דנדו סדינג והנרי וילסון.
בתקופה 1909 - 1910 עבד תקופה קצרה עם לואי דייוויס, ושרטט חלונות מעיצוביו של דייוויס.
בשנת 1910 הציג עיצובים בתערוכת אומנויות ומלאכות.
אין ספק שפרסונס עבד בשיתוף פעולה הדוק עם דייוויס בשנת 1910 על החלונות לכנסיית סנט אנסלן (שבע תפילות לקפלה של רוח הקודש) ועל השילוש הקדוש בסנט אנדרו פייף.
דייוויס הוא שהציג את פרסונס בפני רוברט לורימר.
בשנת 1911 נולדה בתו השנייה, ג'סינט מרי, שהפכה למאיירת ספרים.
בשנת 1912 קיבל עבודה על חלון ההנצחה של Rolls and Grace באיסטצ'רץ' שבאי שפאי ובשנה שלאחר מכן הוצגה עבודתו בתערוכה הבינלאומית בגנט.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לכך שרבים מאנשי בית המלאכה לזכוכית גויסו לשירות צבאי ובשנת 1916 פרסונס עצמו גויס לצבא אך לא הוצב מעבר לים.
הוא שוחרר בשנת 1918, והתחיל לעבוד בבית המלאכה לזכוכית וחזר להוראה בבית הספר המרכזי.
כמורה, פרסונס היה, כמו וואל לפניו, ועודד כמה מתלמידיו להפוך לאמני ויטראז', כולל ליליאן פוקוק, ג'וזף א' נוטגנס והרברט הנרי.
לאחר המלחמה נרשמה תנופה בביקוש לוויטראז'ים, במיוחד עם הזמנת חלונות זיכרון רבים ופרסונס מינה כמה עוזרים לעבודתו, תלמידים לשעבר.
בשנת 1927 הוזמן להכין את חלונות האפסיס לקתדרלת סנט מרי החדשה ביוהנסבורג.
בשנת 1929 ראה אור אוסף שירים שכתב שפורסם על ידי אגודת מדיצ'י תחת הכותרת Ann's Book.
בתו ג'סינט סיפקה את האיורים לספר.
לאורך השנים פרסם פרסונס כמה משיריו באנתולוגיות וכתבי עת.
באותה שנה התפטר מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר המרכזי.
בשנת 1930 עבר פרסונס מנורת'ווד, שם התגורר שנים רבות לשלבורן שבווילטשייר.
שם הקים סטודיו בתוך אסם גדול מאמצע המאה ה -18 והוסיף חלון גדול דמוי מרפסת כדי להכניס אור טבעי בצד הצפוני.
הוא שילב גם ביתן על מדרגות לבנים ועץ יוצאי דופן ובכך הפך אותו לבניין אחסון ומוסך גדולים יותר, והעניק גישה ישירה מכביש ריבר.
הבית בו התגורר צמוד לסטודיו.
זו הייתה צריכה להיות תקופה אידילית עבור פרסונס אך מצבו הבריאותי הידרדר ולבסוף, בשנת 1933, הוא נאלץ לחזור ללונדון, שכר דירה בפוטני ועבד זמן מה עם חברו אדוארד וור.