tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זו הייתה נקמה על הניסיון להגן על העיר.
כמה ימים לאחר מכן, נכנסו הסובייטים ללוקוב.
בנסיגת הסובייטים באוקטובר 1939, נמלטו עם הצבא האדום כ-500 יהודים.
לאחר שהגרמנים כבשו מחדש את העיר, התרחשה הוצאה להורג נוספת, בה נרצחו כ-70 יהודים.
בתחילת נובמבר ודצמבר 1939, כ-2.5 אלף איש יושבו מחדש לעיר.
יהודים מסרוק, נאסיילסק וסובלקי, ב-1940 כ-1,000 יהודים ממלאווה, ובמאי 1942 מעל 2,000 יהודים מסלובקיה.
במאי 1941 הוקם בלוקוב מחוז יהודי המורכב משלושה רבעים נפרדים.
לאחר זמן מה הפך לגטו, ששטחו היה מגודר באמצע ספטמבר 1942. ערב חיסולו שהו בה כמעט 11.5 אלף איש.
גירוש היהודים על ידי הגרמנים התרחש באוקטובר ובנובמבר 1942. בסך הכל כ-7 אלף יהודים מלוקוב גורשו למחנה ההשמדה הנאצי בטרבלינקה.
ועוד כ-2.2 אלף אנשים נרצחו במקום.
במהלך אירועים אלו, ב-28 באוקטובר 1942, הוקם גטו זמני אליו הועברו כ-4,500 איש.
רובם יהודים שרוכזו מהעיירות סמוכות.
מקצתם נורו במקום, השאר הועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר שסיימו את פעולת הגירוש בעיר, השאירו הגרמנים גטו קטן, שנמצא ברובע שבין הרחובות קנאלובה, יאטקובה ומידז'יצ'קה, ששימש כמחנה עבודה.
הייתה כאן קבוצת פועלים יהודים, שהועסקו במחסני הגסטפו ובחברה גרמנית לרכישת ביצים ועופות שפעלה בעיר.
ב-2 במאי 1943, הנותרים כ-4,000 היהודים גורשו למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
מבין יהודי לוקוב לפני השואה שרדו רק כ-150 איש, רובם בברית המועצות.
לאחר תום המלחמה עזבו חלק ניכר מהם לשלזיה ולאחר מכן היגרו לישראל, מערב אירופה וארצות הברית.
בשנת 1950 עדיין חיו בעיר 6 יהודים.
הקהילה היהודית בבז'ג (בפולנית: Brzeg; בגרמנית: Brieg; ביידיש: בריג) הייתה קהילה יהודית קטנה אך וותיקה שהתקיימה בעיירה בז'ג במחוז בז'ג בפרובינציית אופולה שבפולין.
ראשית ההתיישבות היהודית בבז'ג החלה בגל הראשון של יהודים לשלזיה בתחילת המאות ה-13 וה-14. המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בבית הקברות היהודי מתוארכת לשנת 1348.
במאה ה-14 נרדפו יהודי בז'ג בשל קנאת שכניהם הנוצרים בעקבות היותם שולטים בשוק ההלוואות בריבית.
בשנת 1392 נפרעו כל חובותיו של הדוכס על ידי יעקב, בנו של משה, יהודי מברזג.
בשנת 1398 קנו יהודי המקום מכתב הגנה מהדוכס, שהבטיח להם מגורים שלווים בעיר וזכות לעסוק במקצועותיהם.
יהודי העוסק בריבית, קיבל מהדוכס היינריך השמיני את הזכות להתיישב בבז'ג עם משפחתו.
למרות זאת, בשנת 1401 הם גורשו מהעיר.
אישור חריג ניתן עבור יעקב וסמאן פון רייכנבך, שקיבלו כתב הגנה לשש שנים מהנסיך ב-1 במאי 1399.
במאה ה-14 פרצה בשלזיה מגפת "המוות השחור" ובעקבותיה הואשמו יהודים במקומות רבים בהרעלת בארות, מה שהוביל לרדיפות ומעשי שוד וביזה של הנוצרים כלפי היהודים וב-1363 בבז'ג לפוגרום באוכלוסייה היהודית.
משנת 1420 השתמר מסמך חסות המבטיח את שלומם של שני יהודים, סלומון מבז'ג ובנו משה מגלוגוב.
סלומון הלווה סכומי כסף גדולים לחצרות המלוכה, והודות לכך היה בעל השפעה ניכרת, שאפשרה לו להמשיך ולגור בבז'ג.
גל הפוגרומים והגירוש של האוכלוסייה היהודית שפגע בשלזיה בשנת 1453, לובה במיוחד עלי הכומר יוהאן קפיסטרנו (1386–145) שבדרשותיו הנלהבות הסית את ההמון, מה שלבסוף הוביל לסילוק כל היהודים מבז'ג.
ישנו אזכור לחיידר יהודי בבז'ג משנת 1507. תאריך זה מתעד את הנזק שנגרם לבניין שלו במהלך השריפה.
חוקרים מניחים שבית הספר היהודי התקיים עד לגירוש האוכלוסייה היהודית מהעיר ב-1582 ושריפת בית הכנסת.
כאשר שלזיה עברה לשליטתם של קיסרי גרמניה בשנת 1526, עברו גם יהודי שלזיה לתחום השיפוט של האימפריה.
בשנים 1582–1584 אישר הקיסר רודולף השני את הצו הקיסרי הקודם שהורה לגירוש היהודים מאדמות הנסיכות ההבסבורגית, שבמסגרתה ב-1582 סולקו היהודים שוב מבז'ג.
חוזה וסטפאליה שסיים את מלחמת שלושים השנים (שנסגר ב-24 באוקטובר 1648) קבע את ההסכמה להתיישבות יהודית בהתאם להחלטת בעלי האדמות.
הוראות האמנה נגעו גם לאדמות שלזיה עילית.
הקבוצה הראשונה של יהודים מביאלה פרודניצקה ניצלה את שינוי הגישה הזה ועברה לברזג ב-1650. בשנת 1660 הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית, שככל הנראה אף הקימה בית כנסת.
במחצית השנייה של המאה ה-17 קיימו יהודי פולין קשרי מסחר עם יהודי שלזיה.
סוחרים מחבר העמים הפולני-ליטאי הגיעו לירידים בוורוצלב, בז'ג, ניזה ואופולה.
נסחרו מוצרי מתכת ברונזה ופליז, פח, כסף, תבואה, עורות, תבלינים, פירות דרום, שוורים, שעווה, צמר וספרים.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה ב-1742, נפלה רוב שלזיה תחת שלטונה של ממלכת פרוסיה (למעט סישין שלזיה ודוכסות אופבה).
בספטמבר 1768 אסרו השלטונות הפרוסיים על הקמת בתי קברות יהודיים חדשים ובניית בתי כנסת מבלי תשלום עבור זיכיון מיוחד.
התקנות הפרוסיות שלאחר מכן אפשרו ליהודים להתיישב רק בכפרים ולעבוד כפונדקאים, בעלי מלאכה, אופים וחוכרים של מבשלות בירה.
בתקופה זו שוב התיישבו יהודים בבז'ג.
בשנת 1782 חיו בעיר 140 יהודים (3% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1798 הוקם בבז'ג בית קברות יהודי ובשנת 1799 נבנה בית כנסת חדש.
ב-1816 מונה הרב הראשון בעיר.
המקורות מכילים מידע שבשנת 1821 הושכרה טירת פיאסט בבז'ג על ידי יהודי לאחסון תבואה.
בספטמבר 1824 הוקם כאן בית ספר יהודי יסודי דו כיתתי.
במאה ה-19 פעל במקום בית דפוס יהודי שפרסם לוחות שנה ושנתונים.
פעלו בעיר שלושה אגודות צדקה יהודיות (עושר, הלוויה ואגודת נשים).
אולם ההגירה הגוברת למערב הביאה לירידה מתמדת של יהודי בז'ג.
ב-1910 היוו היהודים רק 0.9% מכלל אוכלוסיית העיר.
בשנת 1915 קיבל בית הספר היהודי בבז'ג בניין חדש.
הוא היה קיים עד סוף שנות ה-30.
בראשית העידן הנאצי עדיין חיו בבז'ג כ-250 תושבים יהודים.
הפוגרום הנאצי בבז'ג בוצע, בדומה לשאר גרמניה, ביום שבת, 1 באפריל 1933. במהלך ליל הבדולח (9/10 בנובמבר 1938) שרפו הנאצים את בית הכנסת ויחד איתו ספרי התורה בפומבי.
במהלך הפוגרום נאלצו כ-150 היהודים הנותרים בבז'ג לצפות כיצד רכושם מושחת ובית הכנסת נבזז ומחולל.
לאחר אירועים אלו נמלטו יהודים רבים את העיר למערב.
בסביבות 1940, כחלק מתהליך ההשמדה על ידי הנאצים גירשו הגרמנים את כל היהודים מבריג/ב'זג לגטאות בשטח השיפוט של הגנרל גוברנמן שם הושמדו רובם.
הקהילה שהושמדה בשואה לעולם לא חזרה לתפקד, ונותרו ממנה רק שרידים דוממים המעידים על העבר היהודי במקום.
בעיר, שנפגעה קשות מהמלחמה בפברואר 1945, נשתמר מבנה בית הכנסת היהודי ללא נזק גדול; אך לא תוחזק והיה במצב רועע ומוזנח, ובשל שיפוצים בשנת 2011 קשה עוד לזהותו כבית כנסת לשעבר.
שריד נוסף לקהילה הוא כ-150 מצבות בבית העלמין היהודי ששרדו את מבחן הזמן ועומדות עד היום.
הקהילה היהודית במיינדזיז'ץ פודלסקי הייתה קהילה יהודית ותיקה שהתקיימה עוד מהמאה ה-16 בעיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי (ביידיש: מעזריטש, בפולנית: Międzyrzec Podlaski) השוכנת במחוז ביאלסקי (בפולנית: Powiat Bialski), בפרובינציית לובלין (בפולנית: Województwo lubelskie) שבפולין.
בפי היהודים כונתה העיר מזריטש דליטא, כדי להבדילה מערים אחרות באותו שם.
היא הוחרבה במהלך גזרות ת"ח–ת"ט ושוקמה מחדש לאחריהם.
במהלך המאה ה-19 חוותה הקהילה שגשוג ניכר ובשיאה היוותה את הרוב המכריע של תושבי העיר (למעלה מ-80%) כשאוכלוסייתה מנתה יותר מ־13,000 נפש, היא הלכה וגדלה עד להשמדתה האכזרית על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשיתו של היישוב היהודי במיינדזיז'ץ פודלסקי (מפה ואילך תופיע כ-מזריץ') באופן כללי לוטה בערפל.
לפי אחת מהמסורות המלך ולדיסלב השני יגיילו העניק ב-1390 את הכפרים סטולפנו ומזריץ' לאדם בשם אברהם כאמיעץ, שאף על פי שמו העברי, אינו מוזכר כיהודי.
לפי המידע הקיים, ב-1562 היה במזריץ' רחוב יהודי, בית כנסת ששימש גם כבית ספר ובית עלמין יהודי, אולם לא ידוע מתי נוסד בית הכנסת הראשון.
מזריץ' נמנית בין המקומות הראשונים בפולין שבהם הודפסו ספרים עבריים.
בית דפוס שהיה קיים כבר ב-1595 ובעליו היה יעקב פולק, הועבר אחר כך לבזל, שבשווייץ.
את השירותים הקהילתיים הראשונים קיבלו המתיישבים כנראה מקהילת בריסק, ולאחר איחוד פולין וליטא ב-1576 נספחו לקהילת טיקטין (מבוטא גם "טיקוצ'ין").
קהילת מזריץ' לא הסכימה למצב זה, נאבקה על עצמאותה וזכתה בה ב-1688. מזריץ שהייתה קהילה חשובה, שיגרה נציגים לוועד ארבע ארצות, ואחד מהם אף היה פרנס הוועד.
מזריץ' התפתחה אט-אט כעיר יהודית.
אם ב-1674 היהודים בה היוו מעוט (21% מכלל התושבים), הרי ב-1827 הם הגיעו לרוב ממשי של 65% מכלל התושבים ועם השנים משקלם הלך וגדל.
בזמן פרעות ת"ח–ת"ט (של בוגדן חמלניצקי ב-1648) הגיעו הפורעים אף לפודלסיה, ובמזריץ' נמנו יותר מ-300 קורבנות יהודים.
רכוש יהודי רב נשדד על ידי הקוזאקים ועל ידי עניי העיר הלא יהודים.
במהלך המאה ה-18 הקהילה שוקמה מחדש.
ב-1793 היהודים הציעו להצטרף למרד תדיאוש קושצ'ושקו (בפולנית Tadeusz Ko?ciuszko), אך קריאתם לא נענתה והמורדים אף פגעו ברכושם.
ב-1815 היו יהודי העיר קורבן לעלילת דם, 11 אנשים נעצרו ורק לאחר כ-20 חודש זוכו ושוחררו.
בכל זאת בסוף 1830 בימי המרד נגד הרוסים, כאשר התנהלו קרבות בעיר, תמכו שוב היהודים בפולנים.
לאחר דיכוי המרד, בתור עונש, תכננו הרוסים את שרפת כל הרכוש היהודי.
רק שוחד רב ששולם על ידי סולומון צירלס, מעשירי העיר, מנע את ביצוע המזימה.
לאחר ביטול ועד ארבע ארצות ב-1764 הפכה הקהילה לגוף המתפקד באופן אוטונומי.
ואחרי הסיפוח לרוסיה ב-1815 שלל השלטון כל סמכות מהקהילה, ומינה את ראשיה.
במזריץ' מונו רב ושני דיינים שקבלו את משכורתם מהקהילה.
רוב יהודי מזריץ' השתייכו לקבוצת ה'מתנגדים', שלא כיישובי הסביבה שנטו רובם לחסידות.
אבל בניגוד לרוב היישובים, היחסים בין הרוב למיעוט היו תקינים.
אדמו"רים בעלי שם ביקרו בעיר ותקופה מסוימת אף כיהן בה הרב יחיאל מיכל היילפרין מחסידות קוזמיר.
רק במאה ה־19, בימי כהונת הרב יום טוב רפאל ליפמן, שהיה מתנגד קנאי, פרצה מחלוקת חריפה בין המתנגדים לחסידים, וחרם הוטל על החסידים.
מסיבה זאת נאלץ הרב לעזוב את הקהילה ובעקבות זאת היחסים חזרו למסלול הרגיל.
בשרפה שפרצה בעיר ב-1845 בה עלו באש 300 בתים, ניזוקו גם בית הכנסת הגדול, שבנייתו החלה ב-1761 ומעריכים שהכיל כ-3,000 מקומות ישיבה, ובית המדרש שהיה מולו.
בכל שנות ההתיישבות היהודית בעיר פרצו שרפות רבות שגרמו לסבל רב לאוכלוסייה בכלל וליהודים בפרט.
לאחר השרפות הופיעה מגפת הכולרה שגרמה לתמותה רבה.
לפי רישומי הרוקח אייכלר, בשנת 1848 נפטרו כ-1,000 איש במשך שבועיים והעיר נותקה מהעולם, פרט לשליח הדואר שהיה מגיע, זורק את החבילות והמכתבים ובורח.
אריה לייב מרכביין פעל בעיר שנים רבות.
בעיר היו עוד מספר בתי מדרש של בעלי מלאכה (חייטים, סנדלרים, סורגים ובעלי עגלה) ומספר בתי מדרש שנשאו את שמות מקימיהם.
בכל בתי המדרש התקיימו שעורים לקהל הרחב.
החסידים על זרמיהם השונים, התפללו בבתי תפילה משלהם.
מספרם הגדול של מוסדות צדקה בעיר בלט: הכנסת כלה, ביקור חולים, לינת-צדק, לחם עניים, בית יתומים, בית אבות וקופות צדקה שונות.
ב-1850 נבנה בית חולים מאבן במקום המבנה הקודם שנשרף.
אחד מרופאיו הראשיים התמנה לרופא המחוזי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הורחב, בית חולים, ולידו פעלו מרפאות חוץ ותחנה לטיפול באם ובילד.
ב-1925 נפתח בעיר סניף של טא"ז (חברה לשמירת הבריאות של החברה היהודית בפולין שנקראה בפולנית Towarzystwo Ochrony Zdowia Ludnosci).
המוסד החינוכי היהודי הראשון שהוקם במזריץ' היה תלמוד-תורה וב-1867 נבנה עבורו מבנה מיוחד.
במשך הזמן הוחדרו אליו גם לימודי חול ואף עברית מדוברת.
בתחילת המאה העשרים רבו מספר ה'חדרים' בעיר, ואחד מהם נקרא 'תלמוד תורה עם דרך ארץ'.
כאשר הוכרז בפולין על חינוך חובה, נעשה המוסד הזה לבית הספר העממי היהודי הראשון.
מאוחר יותר הוקם בית ספר עממי נוסף, ואחר כך אף הוקמו שני בתי ספר לבנות.
ב-1912 נפתחו ביוזמה מקומית ובאישור השלטונות ארבע כיתות גימנסיה, ובהן לימדו עברית.
שנתיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) נפתחה ישיבה, שנסגרה עם פרוץ המלחמה ונפתחה מחדש בשנות העשרים.
חיי התרבות בקרב הקהילה היהודית בעיר היו ערים ביותר.
סופרים רבים הוזמנו להרצות ולהקריא מיצירותיהם.
לקראת סוף המאה ה־19 נפתחה ספרייה גדולה ובה ספרים בעברית, ביידיש, ברוסית ובגרמנית.
להקת דרמה מקומית ולהקות תיאטרון מבחוץ הופיעו באולם התיאטרון המקומי.
במכבי האש היהודי, ארגון התנדבותי שקם ב-1904, נוסדה תזמורת כלי נשיפה.
הכלכלה היהודית התבססה עוד מראשיתה על מסחר ומלאכה.
הסוחרים היהודים הגיעו עם סחורתם לשווקים בגרמניה ומשם הביאו מוצרי טקסטיל ומשי שמכרו בשוק המקומי.
יחד עם הסחורות הביאו הסוחרים גם את כתבי מנדלסון ועימם את השפעת ההשכלה.
הנוער למד גרמנית בנוסף לשפת המדינה.
מ-1775 התקיימו בעיר ארבע שווקים לשנה במועדים קבועים שאליהם הגיעו מקרוב ומרחוק.
ב-1782 הוענקו ליהודי העיר זכויות מלאות.
עם הסיפוח לרוסיה נפתח גם השוק הרוסי בפני הסוחרים היהודים.
ביטול האיגודים המקצועיים בידי השלטון הרוסי סייע בידי בעלי המלאכה היהודים, שממילא לא נתקבלו אליהם.
היהודים היו גם חלוצי התעשייה.
תוצרת בורסקאי מזריץ' נמכרה בכל המדינה.
במאה ה-19 פותחה תעשיית הזיפים (בין היתר, ייצור מברשות משיער חזיר), ועד מלחמת העולם השנייה עמדה מזריץ' בראש התעשייה הזאת בכל בעולם.
את הפרוות תוצרת מזריץ', מכרו בשווקים הגדולים ברוסיה.
בשנת 1845 הקים הרוקח היהודי אייכלר מפעל למי קולון, שהתפרסם במדינה ואף השתתף בתערוכה בקלן שבגרמניה.
על יד התעשיות הגדולות התפתחו גם כמה מפעלים קטנים כמו בית חרושת לגפרורים ועוד.
ב-1906 נפתח בנק מסחרי יהודי.
בימי מלחמת העולם הראשונה שותקה הכלכלה.
העיר ננטשה על ידי רבים מתושביה והנותרים סבלו מחרפת רעב.
בית יתומים שנבנה במקום יועד לילדים יהודים שהובאו מכמה ערים באזור.
אחרי המלחמה (1918) ניסו היהודים לשקם את חייהם, אולם הגבולות החדשים מנען את הסחר הבינלאומי והדבר פגע גם בסחר פנים.
בעיקר סבל הסחר היהודי מתחרות הקואופרטיבים הפולנים שהוקמו בשנות העשרים.
ב-1921 היו במזריץ' כ-250 מפעלי מלאכה ותעשייה זעירה בבעלות יהודית ובהם עבדו כ-800 איש, מעסיקים ושכירים כאחד.
הפועלים השכירים התקיימו בקושי רב.
המובטלים, שלא השיגו עבודה, נעזרו בתמיכת קרובים וארגוני עזרה יהודיים מחו"ל.
ב-1925 התארגנו הסוחרים ובעלי מלאכה היהודים באיגודים שסייעו להם בקבלת אשראי.
ב-1927 הוקם בנק קואופרטיבי יהודי.
בסוף שנות העשרים הקימו היהודים עוד כמה מפעלים (חוטי ברזל, עטים ונורות).
שלוש טחנות קמח היו בבעלות יהודית.
רק מקצת היהודים היו בעלי מקצועות חופשים.
התנועה הציוניות רכשה לה אוהדים במקום עוד בימי חיבת ציון וב-1893, קבוצה של 20 צעירים ממזריץ' עלתה לישראל והקימה את יסוד המעלה שבגליל.
אחרי מלחמת העולם הראשונה נוסד מועדון ציוני, בו התקיימו שעורי עברית ותנ"ך.
התנועות ציוניות שפעלו בעיר היו: 'הציונים הכלליים', 'מזרחי', 'הרוויזיוניסטים' (החל מ-1926) וה'התנועה המאוחדת' (שקמה ב-1933 על ידי איחוד בין ה'התאחדות' לבין 'פועלי ציון').
בין תנועות הנוער בלטו 'השומר הצעיר' שקם במחצית הראשונה של שנות העשרים ו'גורדוניה' שנוסדה בסוף שנות העשרים, והיה ברשותה מה שכונה קיבוץ הכשרה.
ב-1926 הוקם סניף 'החלוץ' וכעבור שנתיים 'החלוץ הצעיר'.
ב-1927 נוסד סניף 'החלוץ מזרחי' וב-1930 'צעירי מזרחי', תנועת נוער שהקימה גם היא במזריץ' קיבוץ הכשרה לחברי התנועה מכל הסביבה.
ב-1923 נוסד 'בר-כוכבא' אגודת ספורט ולידה חוג לדרמה ותזמורת.
'אגודת ישראל' מפלגה לא ציונית, ייסדה סניף במקום ב-1920. כעבור זמן התארגנו גם 'צעירי אגודת ישראל'.
בית ספר לבנות 'בית-יעקב' החל גם הוא לפעול.
בשורות הפועלים הייתה השפעה ל'בונד' שהוקם במזריץ' ב-1901. שביתה של כמה ימים, שאורגנה על- ידו ב-1905, שיתקה את כל העיר.
'הבונד' פעל גם בתחום התרבות, הקים מועדון וספרייה, בית ספר יידישאי ובין שתי מלחמות העולם הוקמו תנועת הנוער שלו 'צוקונפט' (עתיד), תנועת הילדים 'סקיף' ואגודת ספורט 'מורגנשטרן' (איילת השחר).
כוחם של היהודים בעיר בא לידי ביטוי בבחירות למועצה.
שניים משלושת חברי המועצה היו יהודים ואחד מהם ש.
קמנין כיהן כסגן ראש העיר.
ב-1937 על מנת להקטין את מספר הנבחרים היהודים, צורפו לעיר כמה כפרים שבהם לא גרו יהודים, ומספר הנציגים היהודים במוסדות העיר ירד.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיר (כולל הכפרים המסופחים) כ־20,000 תושבים, ואחוז היהודים בה התקרב ל־90%.
העיר השתרעה על 62.7 קמ"ר והיו בה 1,600 בתים, רובם בבעלות משפחות יהודיות.
בעיר היו 201 חנויות מהם 180 של יהודים ביניהם היו, במרכז ככר העיר, ארבעה מבנים מרשימים מאבן שאכלסו 88 חנויות של יהודים.
מבנים אלו היו דומים לקניון מודרני והם פורקו על ידי הגרמנים ב-1940. המקום הזה בכיכר העיר נקרא ראד.
תעשיית הזיפים המפוארת של מזריץ', שהייתה מפורסמת בכל העולם, העסיקה אלפי עובדים.
עיקר הסחורה היה מיועד לייצוא שערכו נאמד במיליוני דולרים לשנה.
(הסחר במזריץ' היה ברובו בדולרים אמריקניים מה שנתן לעיר את הכינוי 'אמריקה הקטנה').
התעשייה הבורסקאית, גם היא הייתה לשם דבר בכל פולין.
בעיר היו גם עשרות רבות של מפעלים ובתי מלאכה שונים.
בתקופה זו יצאו לאור בעיר שלושה שבועונים, ביניהם המעזריטשר טריבונע, אותו ממשיכה העמותה של יוצאי מזריץ' בישראל להפיק.
בנוסף היה בעיר בית-חולים יהודי, מכבי-אש, תזמורת, מועדוני ספורט, גימנסיה יהודית בשפה פולנית, בית-ספר תרבות בו שפת הלימוד הייתה עברית והרבה מאוד בתי כנסת קטנים ששימשו לתפילה וללימוד (שטיבלך).
מכל העשייה של יהודי מזריץ' במשך כ-500 שנה, מכל מוסדותיה ומפעליה ומכל הקהילה המפוארת והמשגשגת נותר היום רק בית עלמין.
במאי 2009, היה טקס גילוי האנדרטה הנושאת את השם 'תפילה', בכיכר העיר.
הנחת הפסל 'תפילה', פרי מעשה ידיה של האומנית יעל ארצי מקיבוץ שדות ים, בכיכר העיר היה תוצאה של יוזמה, ופעולה ממושכת של ועד ארגון יוצאי מזריץ' בישראל, בראשותו של מר אברהם גפני', בשיתוף פעולה עם עירית מזריץ' וראש העיר שלה מר גז'יב.
הפצצות כבדות של הלופטוואפה וכוח הקרקע הגמני (הוורמאכט), שגרמו לשרפת חלקים מן העיר, בישרו לתושבי מזריץ' על פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-13 בספטמבר 1939, נכנסו הגרמנים לעיר.
הם הוחלפו כעשרה ימים מאוחר יותר, ב-25 בספטמבר על ידי הרוסים, שמינו את מר א.
גם שהות הרוסים לא נמשכה יותר משבועיים, אבל לצבא אדום הנסוג הצליחו להצטרף כ-2,000 צעירים יהודים.
ב-9 באוקטובר השתלט הורמכט מחדש על העיר, וב-20 לאותו חודש הועברה העיר לשלטון אזרחי בפיקוד הגסטפו תחת שלטון הממשל הכללי הידוע בשמו הגנרלגוברנמן.
בתחילת נובמבר 1939 הטילו הגרמנים על היהודים חובת תשלום כספי גבוה וכעירבון, עד לפירעונו, הם עצרו 20 בני ערובה.
דיירים יהודים גורשו מדירותיהם ברחובות הראשים שבהן הוקמו מפקדות גרמניות שונות.
הגרמנים הקימו גם את היודנראט וגם את המשטרה היהודית.
על היהודים נאסרה נסיעה בתחבורה הציבורית והם חויבו לענוד על הזרוע סרט לבן ועליו מגן דוד כחול.
יהודים רבים נחטפו ברחובות לעבודות כפייה.
פליטים שגורשו ממקומות אחרים בסביבה הקרובה והרחקוה, באו לעיר ושוכנו במבני ציבור של הקהילה.
בין היחידות שהתמקמו בעיר הייתה הז'נדמריה והשופו שהיה להם לאחר מכן חלק דומיננטי בהשמדת יהודי העיר.
בין הז'נדרמים היה סמל FRANZ BAUER הידוע בכינויו ה'שלייגה', שהרג במו ידיו כ-1,000 מיהודי העיר והסביבה.
בקיץ 1940 הוקמו באזור שישה מחנות עבודה, שבהם עבדו בתנאים קשים מאוד למעלה מ-2,000 מיהודי העיר.
חלק מהעובדים מתו מרעב ומקור אבל רובם חזרו לעיר.
מפעלים יהודים רבים הוחרמו על ידי הגרמנים ובניהם כל תעשיית הזיפים, שחלקה עבר בשלב מאוחר יותר לטרווניקי ומשם למיידנק.
רכוש רב הועבר לפולנים המקומיים.
על העת פליטים המשיכו להגיע מקרקוב ומהסביבה.
בדצמבר 1941 נתבעו היהודים למסור את כל הפרוות שברשותם לידי הגרמנים.
כהקדמה לפעולת איסוף הפרוות, 20 יהודים נרצחו על ידי הגרמנים ברחובות העיר ו־75 נוספים בזמן החיפושים, שבוצעו על ידי שבויים יהודים של הצבא הפולני שהובאו במיוחד לעיר.
ב- 19 באפריל 1942 נתבעו היהודים למסור תוך שלושה ימים 50 ק"ג זהב.
כהוכחה לרצינות כוונתם רצחו באותו היום, אנשי הגסטפו, שהגיעו מ-RADZYN- 40 יהודים ברחובות העיר.
ב- 25–26 באוגוסט 1942 רוכזו בכוח ובאכזריות חייתית בכיכר העיר כ-10,000 יהודים.
הם הובלו לתחנת הרכבת ונשלחו ב-52 קרונות (משלוח מספר 566 כפי שנרשם על ידי הגרמנים) לטרבלינקה.
באותו זמן חלק מהתושבים עוד חשב שהם נשלחים למזרח, לעבודות, ולכן הם סחבו איתם מזוודות וחבילות.
המשלוח כלל גברים, נשים, ילדים וטף.
הרוצחים התעללו במיוחד בתינוקות אשר נרצחו לעיני אמהותיהן כחלק ממשחק.
כ-2,000 יהודים נורו ברחובות ובמקומות מסתור שנתגלו, חלקם באקראי וחלקם עקב הלשנה.
על מבצע זה פיקד אישית גנרל האס אס אודילו גלובוצניק מלובלין.
במבצע השתתפו יחידות של אוקראינים, ליטאים, המשטרה הכחולה של הפולנים, הז'נדמריה, השופו, האס אס, הגסטפו, ובלטו באכזריותם חיילי בטליון 101 של משטרת המילואים הגרמנית.
ב-28 באוגוסט 1942 הוקם לראשונה בהיסטוריה של יהודי מזריץ' גטו.
מספר קטן של רחובות מהעיר העתיקה שנקרא שמולביזנה הוקף בגדר תיל.
היהודים שנותרו עברו, כמעט בחסר כל ובצפיפות רבה לתוך הגטו.
רכוש יהודי רב נשדד על ידי הגרמנים והפולנים.
להגברת הצפיפות הרבה, הפנו הגרמנים לגטו מזריץ' פליטים רבים שגורשו ממקומות אחרים מכל רחבי מפולין ומסלובקיה.
ב-6–9 באוקטובר 1942 התרחשה האקציה השנייה.
כ-7,000 יהודים רוכזו שוב בכוח בכיכר העיר.
הפעם כבר היה ברור לכולם לאן הם מובלים.
האחים טשינקי שהצליחו לברוח מטרבלינקה דווחו לראשונה ליודנראט של מזריץ' ולכל העיר על תהליך השמדה שיטתי המתחולל שם.
ראש היודנראט האמין בתום לב שהגסטפו אינו יודע על מה שקרה בטרבלינקה והלשין להם על כך.
כתגובה, שני האחים טשנקי נלקחו בעורמה לאחת הסמטאות בעיר ושם נורו למות.
לאחר ישיבה בכיכר במשך מספר שעות נכלאו היהודים בבית הכנסת, בצפיפות אל-אנושית למשך שלוש יממות, ללא מזון וללא מים ולאחריהן הם הובלו לתחנת הרכבת ונשלחו לטרבלינקה.
רק בודדים הצליחו לקפוץ דרך החלונות מהרכבת הדוהרת.
27-29 באוקטובר 1942 – 7-8 בנובמבר 1942 התרחשו במזריץ' שתי אקציות שנמשכו כשבועיים ללא הפסקה.
הגרמנים, בעזרת המשטרה היהודית, ערכו חיפושים בגטו.
יהודים רבים נתפסו, וחלקם נורה במקום וחלקם נשלח למחנות.
באותם השבועיים רבים אבדו את הרצון להמשיך לחיות והתמסרו מרצונם לידי הגרמנים.
ב-24 בדצמבר 1942 הועברה כל תעשיית הזיפים על עובדיהם ומשפחותיהם למחנה טרווניקי.
הם מנו כ־500 איש ואישה, וההעברה בוצעה ללא כל התנגדות.
בקיץ 1943 הם הועברו מטרווניקי למיידנק ושם, אחרי מספר חודשי עבודה, ב'חג הקציר' (3 בנובמבר 1943), הם נורו.
כשבוע אחר-כך בליל סילבסטר הגיעו לגטו אנשי הגסטפו מביאלא פודולסק ולשם שעשוע הרגו 65 יהודים.
ב-2–3 במאי 1943 התרחשה לאחר הפסקה ממושכת אקציה חמישית.
כ-3000 יהודים נתפסו ונשלחו למחנות שונים.
כ־200 אחרים שנתגלו במחבוא הובלו לבית העלמין היהודי שם הם צוו להתפשט ולאחר מכן כולם נורו.
בחור יהודי בשם חיים פוגה התנפל על בעל דרגות גרמני ושפך חומצה על פניו.
ביום זה נורו גם כל אנשי היודנראט ואנשי המשטרה היהודית.
ב-26 במאי 1943 ארעה האקציה השישית.
הפעם נתפסו כ-700 יהודים שנשלחו למחנות.
העיר הוכרזה "יודנריין" (עיר ללא יהודים).
למרות זאת הגרמנים השאירו את הגטו והרשו ליהודים להתאסף בו, למעשה זאת הייתה מלכודת מוות.
18– 19 ביולי 1943 האקציה השביעית והאחרונה התרחשה בעקבות פעולה של המחתרת הפולנית שהרגה שני גרמנים.
מאה שבעים ותשעה מאחרוני יהודי מזריץ' נתפסו והובלו לפרבר העיר פיסקי ושם הם נורו ונקברו.
בשנת 1946 הועברו גופותיהם בידי הפולנים לקבר אחים בבית העלמין היהודי.
ב-26 ביוני 1944 לאחר יומיים של קרבות, העיר שוחררה על ידי הצבא האדום.
רק מעטים, כ-200 איש שהוו פחות מאחוז מכלל יהודי העיר לפני המלחמה, מבני מזריץ' שרדו, כולל הניצולים ממחנות הריכוז.
ב-17 במאי 2009 טקס הסרת הלוט מהפסל 'תפילה' פרי מעשה ידיה של האומנית יעל ארצי מקיבוץ שדות ים, שהונח בכיכר העיר במזריץ'.
בטקס נכחו שגריר ישראל בפולין, הבישוף של המחוז ונציגי ממשלת פולין, ראש עיריית מזריץ' וחברי המועצה שלה, כמאה עשרים וחמישה שורדים ובני משפחותיהם ותושבי העיר מזריץ'.
בטקס הושמע לראשונה ההמנון הישראלי "התקווה".
היה זה תוצאה של יוזמה, ופעולה ממושכת של ועד ארגון יוצאי מזריץ' בישראל, בראשותו של מר אברהם גפני, בשיתוף פעולה עם עירית מזריץ' וראש העיר שלה מר גז'יב.
התפתחותה הדמוגרפית של האוכלוסייה היהודית
ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בעיר ארפורט שבתורינגיה מתחילה בתקופת שיא ימי הביניים עם ההתיישבות הראשונה של סוחרים יהודים בעיר.
לאורך מאות השנים הבאות, הפכה הקהילה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות באימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריונים נוהגים להבחין בין שתי תקופות של הקהילה היהודית בארפורט: הקהילה היהודית הראשונה, שהחלה במאה ה-12 והתפרקה בעקבות הפוגרום שנערך בעת מגפת הדבר בשנת 1349; והקהילה היהודית השנייה, שהוקמה לאחר שהחלו לחזור יהודים לארפורט בשנת 1354, והיא התקיימה עד שנת 1453, אז ביטלה מועצת העיר את ההגנה שניתנה ליהודים.
רק במאה ה-19 נוסדה שוב קהילה יהודית בארפורט, אך זו הושמדה כליל על ידי הנאצים בשואה.
מספר אתרים הקשורים לתולדות הקהילה בימי הביניים הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט".
ארפורט הייתה המרכז החשוב ביותר של היישוב היהודי בתורינגיה בתקופת ימי הביניים.
עדות עקיפה לקיומה של הקהילה היהודית בארפורט מופיעה במסמך הידוע בשם "שבועת היהודים של ארפורט", אשר נושא את חותם העיר, אך חסר תאריך מדויק.
מסמך זה הוענק לעיר על ידי קונרד הראשון, הארכיבישוף של מיינץ, שכיהן בתפקיד עד לשנת 1200. לפיכך, ניתן להניח כי כבר בתקופת חייו של קונרד הראשון התקיים יישוב יהודי בארפורט, אף כי לא ידוע מתי בדיוק החלה ההתיישבות.
היהודים התיישבו ברובע פתוח שבו חיו גם נוצרים, ובמרכז העיר שכנו מרבית הבתים שבהם התגוררו יהודים.
אזורים אלו כללו את השטח שבין בניין העירייה לגשר גראפפורט (מאוחר יותר גשר הקרמר), ליד בית החולים שבסמטת קרויטגאסה (כיום קרויצגאסה), ובשכונות מיכאל הקדוש ובנדיקט הקדוש, כמו גם מול כיכר ויניגמרקט, בה נפגשו דרך המלך והרחוב הבוהמי.
עדויות אלו מצביעות על כך שמדובר בתחילה בהתיישבות של סוחרים יהודים, אשר הלכה והתפתחה עם הזמן.
בין השוק Fischmarkt, רחוב Allerheiligen ורחוב Michaelisstraße, שכן בית הכנסת, שהשתמר עד ימינו וכיום הוא ידוע כ"בית הכנסת העתיק".
בית כנסת זה הוזכר לראשונה בשנת 1287, אך ישנם עדויות המצביעות על כך שהוא עתיק יותר, ובסיסו מתוארך למאה ה-11.
האזכור הראשון של יהודי ארפורט
התאריך הראשון שבו מופיעים יהודי ארפורט במסמך רשמי הוא בשנת 1212, כאשר הקיסר אוטו הרביעי העביר לארכיבישוף של מיינץ את מס הגולגולת על יהודי ארפורט, בהתאם לחוזה שנחתם לפני הכתרתו של הקיסר.
מקורות עבריים ולטיניים כאחד מדווחים על רדיפת יהודי ארפורט ב-16 ביוני 1221, במהלך מסעות הצלב, כאשר בין 21 ל-26 יהודים נרצחו באכזריות.
העילה לפוגרום הייתה עלילת דם, אשר טענה כי יהודים רצחו נוצרי בשביל ללוש את המצות עם דמו.
הנוצרים הסתערו על בית הכנסת, שרפו את ספרי התורה ניסו לכריח את היהודים להמיר את דתם בכפייה.
כאשר סירבו היהודים לכך, העלו הפורעים את בית הכנסת באש ורצחו את הנוכחים.
כרוניקת פטרוס מציינת כי הרדיפות הובלו על ידי צליינים מפריזיה, ויש הסוברים כי היו אלו צלבנים.
למרות הפוגרום הקשה, הקהילה היהודית בארפורט המשיכה להתקיים אף לאחריו.
מיסים וחיים עד המחצית הראשונה של המאה ה-14
ככל הנראה, כבר בראשית המאה ה-13 הייתה ההתיישבות היהודית בארפורט לקהילה יהודית מגובשת ומבוססת, שכללה בין היתר גם בית קברות.
יישובים יהודיים נוספים מהסביבה השתייכו לקהילה זו כ"יישובי בת" ושלחו את מתיהם לקבורה בארפורט.
סמכות השיפוט על יהודי ארפורט הייתה נתונה בראשית המאה ה-13 בידי הארכיבישוף של מיינץ.
בנוסף לכך, הייתה לו הזכות להטיל מיסים על היהודים ולהעניק להם זכויות יתר.
הארכיבישוף הטיל על היהודים מס שנתי בגובה של 80 מארקים של כסף מטוהר, שהועלה בהמשך ל-100 מארקים.
מס זה היה ישולם בחג מרטין הקדוש.
מעבר לכך, היה על היהודים לשלם דמי שכירות על בתיהם ולמסור ארבעה ליטראות של פלפל בכל ראש השנה לבית הארכיבישוף בארפורט.
בנוסף, היה עליהם לספק קלף בכל עת שהיה נוטריון הארכיבישוף נוכח בעיר.
הארכיבישוף של מיינץ שימש מגן ליהודים, אם כי לעיתים קרובות נטל עיריית ארפורט את ההגנה הזו על עצמה או מימשה אותה באופן בלתי רשמי.
בשנת 1240, הארכיבישוף זיגפריד השלישי ממיינץ העניק לפלאבן של כנסיית בנדיקט את הסמכות לאכוף את תשלומי המיסים מהיהודים שגרו בשטחי הפאריש שלו, אם בעלי הנכסים הנוצריים לא היו משלמים זאת.
על אודות חיי הרוח של היהודים בארפורט יש מעט מידע.
בשנת 1271 היו מספר רבנים בארפורט, אך שמותיהם לא שרדו.
עם זאת, נשמרו כתבי יד עבריים מעוטרים אשר נכתבו בעיר.
מהרבנים הידועים בארפורט נמנה גם הרב אלכסנדר זיסקינד.
בשנת 1292 קבע הקונסיל באשפנבורג שעל כל היהודים להיות מזוהים בציבור.
על היהודים הוטל לשאת טלאי צהוב בצורת עיגול כדי להבחין בינם לבין שאר האוכלוסייה הנוצרית.
באותה תקופה, הצליחו יהודי ארפורט לפדות עצמם מחובה זו באמצעות תשלום מס.
ב-1309, כאשר המרקיז פרידריך ממייסן צר על העיר ארפורט, היהודים השתתפו בהגנה על העיר מהמגדלים והחומות.
בשנת 1330, העניק לודוויג מבוואריה למרקיז פרידריך את השליטה העליונה על כל היהודים בתורינגיה, אך בארפורט נשארה הסמכות בידי מועצת העיר.
בשנת 1340, קבעה מועצת העיר ארפורט כי ליהודים מותר לעסוק במסחר באופן חוקי רק בשוק ובמקומות הציבוריים, ולא בבתיהם.
הגבלה זו נועדה בעיקר להקשות עליהם לעסוק בהלוואות.
ישנן עדויות רבות לפעילותם הכספית של היהודים בארפורט.
לקוחותיהם כללו לא רק אזרחים מקומיים, אלא גם סוחרים מליבק, אצילים מתורינגיה, לנדגרפים של תורינגיה ואף מוסדות דתיים.
לעיתים מוזכרים נכסים שהושקעו כעירבון להלוואות.
בשנת 1348, קיבלה עיריית ארפורט הלוואה מאגודה יהודית בתמורה לקבלת טירת קפלנדורף, הן כמתנה והן ברכישה.
בין השמות היהודיים הידועים בפעילות הכספית בראשית המאה ה-14 נמנים אברהם רוטנבורג, ובסמוך לשנת 1349 יוטה קופלין והסוחר קלמן מוויֶיה, אשר ככל הנראה היה הבעלים של "אוצר היהודים של ארפורט", אוסף מטבעות כסף שנמצא ב-1998 ונקבר במהלך הפוגרום של 1349.
בשנת 1349 התרחש בארפורט פוגרום גדול נגד היהודים, שבו רובם נהרגו או גורשו.
היהודים הואשמו כי הם האחראים להתפרצות המגפה השחורה באמצעות הרעלת בארות המים של העיר.
המועצה של וירצבורג שלחה מכתב לערים שונות, וביניהן ארפורט, ושאלה אם נעשו חקירות בעניין זה.
בתשובת ארפורט נכתב כי לא נערכה כל חקירה בנושא.
ב-21 במרץ 1349, קבוצת פורעים חמושים מתושבי המקום התכנסה ליד בית הכנסת, בטענה כי מועצת העיר תומכת בסתר בטבח ביהודים ולא תמנע זאת אם יתרחש, וקראה להשמיד את הקהילה היהודית.
המועצה שלחה נציג לעצור את ההמון, אך הנציג לא רק שלא עצר בעדם, אלא אף עודד אותם להמשיך במעשיהם הרצחניים.
הפורעים חסמו את הרחובות שמסביב כדי למנוע מהיהודים להימלט.
היהודים שנמצאו בבית הכנסת היו חמושים, אך כ-100 מהם נרצחו במהלך הטבח.
לאחר הפוגרום, מועצת העיר ארפורט נאלצה לשקם את כוחה.
שלושה מהקושרים הוצאו להורג, אך התומכים האחראים מאחורי הקלעים לא נענשו.
העירייה הלאימה את נכסיהם של קורבנות היהודים וגבתה את החובות שנותרו.
ב-1354 התיישבו שוב בארפורט שתי משפחות והקימו את הקהילה היהודית השנייה.
יעקב פון שוויינפורט, שהיה אחד המייסדים הראשונים של הקהילה השנייה ב-1357, היה כנראה ניצול מהפוגרומים שהתרחשו בה לפנים.
נהרג 1349: אלכסנדרי זוסלין הכהן
הקהילה היהודית בגרנדה, ספרד, התקיימה בין המאות הראשונות לספירה הנוצרית ועד שנת 1492, שנת גירוש יהודי ספרד על ידי המלכים הקתוליים.
בניגוד לערים אחרות בספרד, לא נשארה בגרנדה כל עדות מוחשית לקיום קהילה יהודית.
הרובע היהודי העתיק של גרנדה, שהוקם לפני כיבושה על ידי המוסלמים, התקיים במהלך שלטונה של שושלת זיריד באלבאיסין.
בתקופת השושלת הנסרית עבר הרובע לגבעת מאורור (Mauror) .
הרובע היהודי הוזז, הורחב או צומצם על ידי השליטים השונים של גרנדה על פי צורכיהם.
לאחר גירוש היהודים מהעיר הרובע נהרס כליל בפקודתו של המלך פרדיננד ועל הריסותיו נבנו קתדרלה ובית חולים.
הנוכחות הראשונה המשמעותית של יהודים בחצי האי האיברי מתקשרת לתקופה בה האזור שכונה בפי הרומאים היספניה היה חלק מהאימפריה הרומית.
נוכחות זאת נתמכת על ידי ממצאים ארכאולוגיים ומקורות ספרותיים כאחד.
בתקופה הראשונה לשלטון הוויזיגוטים, שפלשו לחצי האי בתחילת המאה ה-5, הקהילה היהודית שגשגה.
הוויזיגוטים לא התעניינו בהשקפות הדתיות של העמים הכבושים.
בתקופה זאת התחיל להיווצר על גבעת אלבאיסין, דרומית לנהר דארו (אנ'), יישוב שרוב תושביו היו יהודים ובו מצודה קטנה.
הוא נקרא בפי הערבים גַרְנַטת אל-יהוּד .
מפנה לרעה חל בשנת 589 כאשר הוויזיגוטים אימצו את הנצרות הקתולית והתחילו להפלות לרעה את היהודים בהשפעת המלכים הנוצרים.
מכיוון שכך, היהודים קידמו בברכה ניסיונות מוסלמים להשתלט על האזור הדרומי של חצי האי.
מקורות נוצריים ומוסלמים מעידים על כך שהיהודים סיפקו סיוע משמעותי לפולשים.
לאחר כיבוש גרנטת אל-יהוּד על ידי טארק בן זיאד, הגנת העיר הושארה בידי כוחות מעורבים יהודים ומורים.
לאחר הכיבוש כונה האזור אל-אנדלוס.
עם ניצחונו של טארק בן זיאד, מצביאו של הח'ליף וליד הראשון, מבית אומיה, על הוויזיגוטים וכיבושה של היספניה הוויזיגותית בשנת 711 לספירה, חיי היהודים השתנו בצורה דרמטית.
תחת השלטון המוסלמי, קיבלו היהודים מעמד של ד'ימי, שהקנה להם זכויות קניין, פולחן דתי, ואוטונומיה משפטית שאפשרה להם לפנות לבתי דין יהודיים כדי להסדיר את ענייני קהילותיהם.
לקהילות היהודיות היו מועצות שמינו את בעלי התפקידים, דיינים שביצעו משימות אדמיניסטרטיביות, כולל גביית מיסים, ובתי דין שהתנהלו על פי ההלכה.
היישום של הד'ימה השתנה מעת לעת ולא תמיד נאכף באופן נוקשה.
השתלטותה של שושלת זירי על אל-אנדלוס התחילה בתחילת המאה ה-11. עם הדחתו של הח'ליף השאם השני (אנ') מבית אומיה בשנת 1009, הקים זאווי בן זירי ממלכה עצמאית בשם הטאיפה של גרנדה שהתקיימה בין השנים 1013 – 1090.
זמן קצר לאחר שהשתקע באזור, העתיק זאווי את בירתו ממדינת אילווירה (אתר ליד עטרפה (אנ') המודרנית) לגרנטת אל-יהוד ששכנה במקום גבוה יותר, קל יותר להגנה.
החלטה זאת הביאה להקמת העיר החדשה גרנדה שהפכה תוך זמן קצר לאחת הערים החשובות באל-אנדלוז.
לאחר נפילת ח'ליפות קורדובה בתחילת המאה ה-11, ספרד נכנסה לתקופה של משברים פוליטיים תקופים ומאבקי יוקרה בין ערים ברבריות שונות.
הדבר העניק יתרון למלומדים היהודים שהיו מבוקשים מאוד כרופאים, מתרגמים ויועצים מדיניים וכלכליים ואפשר את התקדמותם של יהודים רבים בסולם הדרגות, למרות היותם מוגדרים בני חסות.
הקהילה היהודית בגרנדה היגיע לשיא תפארתה בתקופתו של מלך חבוס אל-מוצפר משושלת זירי ששלט בטאיפה של גרנדה בין השנים 1019 – 1037, וזאת בזכות מנהיג הקהילה רבי שמואל הנגיד.
לאחר נפילת העיר קורדובה בידי הברברים, נמלט שמואל הנגיד יליד קורדובה למלגה, שם שימש כמזכירו האישי ועוזרו של אבו אל-עבאס בן אל-עריף, הווזיר הגדול של המלך חבוס שישב באותה עת בגרנדה.
לפני מותו, המליץ הווזיר על שמואל הנגיד לפני המלך חבוס.
שמואל הנגיד נכנס לחצרו של המלך חבוס בשנת 1020 בתפקיד יועץ, ויזיר גדול ושר הצבא.
לאחר מותו של המלך חבוס, תמך שמואל הנגיד במינויו של בנו הצעיר באדיס בן חבוס למלך.
בתמורה לתמיכתו, מינה אותו המלך באדיס לתפקיד הווזיר הגדול ולשר הצבא.
עלייתו לשלטון של באדיס בן חבוס גרמה לעזיבתם של גדולי רבני גרנדה רבי יוסף בן מיגש, רבי יצחק בן ליאון ורבי נחמיה אשאכפה שצדדו במינויו של אחיו הבכור.
במקביל לתפקידיו המדיניים, כיהן שמואל הנגיד כנשיא הקהילה היהודית, מינה רבנים ודיינים ותמך במשוררים, בישיבות, בחכמים ובאנשי מדע ורוח.
בזכות פעילותו הפכה גרנדה למרכז יהודי חשוב.
בתקופתו של שמואל הנגיד, האוכלוסייה היהודית בגרנדה מנתה כ-5,000 נפש שהיוו כ-20% מהאוכלוסייה.
לאחר פטירתו של שמואל הנגיד, המשיך בנו יהוסף הנגיד לכהן כראש הקהילה וכווזיר הגדול של המלך באדיס.
יחסיו עם השרים הברברים החמירו ככל שהרבה למנות את מקורביו לתפקידים בכירים.
המשורר האנדלוסי אבו אישק אל-אילברי (Abu Ishaq al-Ilbri) ביטא באחד משיריו את האיבה שרכשו אנשי החצר הברברים ליהוסף הנגיד.
יש סבורים כי שיר זה תרם רבות לאווירה הכללית שהובילה לפרעות שבוצעו ביהודי גרנדה בשנת 1066. יהוסף הנגיד הואשם בשנת 1064 בתכנון הרעלתו של בנו הבכור של באדיס, בולוגין בן באדיס, ובשנת 1066 בקשירת קשר עם שליט הטאיפה של אלמריה, אל-מוטסים, במטרה לחולל הפיכה מדינית בטאיפה של גרנדה.
ב-30 בדצמבר 1066 הסתערו המוני מוסלמים על ארמון המלך, רצחו את יהוסף הנגיד, צלבו את גופתו על שער הארמון וטבחו אלפי יהודים.
חלק גדול מהיהודים ששרדו את הטבח עזבו את גרנדה בהותירם קהילה יהודית מצומצמת ומוחלשת.
בין הטאיפה הראשונה של גרנדה לממלכת גרנדה
התקופה שבין סוף המאה ה-11 לתחילת המאה ה-13 התאפיינה במאבקים בין המלכים הנוצריים לבין השושלות הברבריות שבירתן במרקש, מרוקו, על השליטה באל-אנדלוס.
מאבקים אלה גרמו לאי-יציבות פוליטית, כאשר השלטון עבר לסירוגין בין שלטון השושלות הברבריות לבין שלטון הטאיפות.
בין השנים 1090 ל-1145 שלטה באל-אנדלוס, ובכלל זה בגרנדה, שושלת המוראביטון, שתחילת שלטונה בהשתלטותו של יוסוף בן תאשפין על האזור בשנת 1090.
בשנת 1145 הסתיים שלטון המוראביטון והתחילה תקופת הטאיפה השנייה של גנדה אשר הסתיימה בשנת 1157 עם השתלטות שושלת אל-מוואחידון על אל-אנדלוס.
שושלת אל-מוואחידון שלטה בגרנדה עד שנת 1200. לאחר נפילתה קמה הטאיפה השלישית של גרנדה שהתקיימה עד שנת 1228, עת הקמת ממלכת גרנדה בידי השושלת הנסרית (אנ').
התקופות בהן גרנדה הייתה נתונה תחת שלטון שושלת המוראביטון ושושלת אל-מוואחידון התאפיינו ביחס נוקשה ביותר כלפי היהודים.
השלטון הקפיד על אכיפת כל כללי הד'ימי בהתאם להשקפתו הדתית הבלתי מתפשרת.
תחילה סולקו היהודים מכל תפקידיהם.
בהמשך הוצאו טקסים דתיים לא מוסלמים אל מחוץ לחוק והיהודים אולצו לבחור בין מוות להתאסלמות או לגירוש.
הרפורמות החמירו בשנת 1198 תחת שלטונו של אבו יוסף יעקוב "אל-מנסור " שקבע קוד לבוש מיוחד ליהודים.
היהודים נאלצו ללבוש גלימה, בעלת שרוולים רחבים במיוחד, בצבע כחול כהה.
היהודים המומרים חויבו ללבוש בגד מיוחד כדי להבדיל אותם מהמוסלמים ה"אמיתיים".
בעקבות הרדיפות, יהודים רבים נמלטו מגרנדה צפונה לשטחים נוצריים, או מזרחה לשטחים מוסלמיים סובלניים יותר, דבר שגרם להכחדה הכמעט מוחלטת של הקהילה היהודית.
תקופות הטאיפה השנייה והשלישית של גרנדה (אנ') התאפיינו ביחס ליבראלי יותר ליהודים, דבר שגרם לחזרה של יהודים אל גרנדה ולהתאוששות מה של הקהילה היהודית.
ממלכת גרנדה שבירתה בגרנדה התקיימה בין השנים 1228 – 1492.
עת הקמת הממלכה, הייתה הקהילה היהודית בגרנדה אותה קהילה קטנה שהתגבשה בתקופת הטאיפה השלישית של גרנדה.
היהודים שבו למעמד של בני חסות, עם כל הזכויות והחובות הנובעות מכך.
היהודים היו סוחרים, מתרגמים\מתורגמנים ורופאים.
הם נדרשו לענוד בציבור סימן שזיהה אותם כיהודים.
ההיסטוריון המוסלמי אבן אל-חטיב יליד גרנדה ציין בעבודתו כי חוק זה נכנס לתוקף בימי שליט גרנדה איסמעיל הראשון (1314 – 1325).
ייתכן כי היה זה כובע צהוב וגלימה מיוחדת.
מוחמד החמישי (אנ') , השליט השמיני מהשושלת הנסרית, (1354–1359; 1362–1391) הנהיג מדיניות סובלנית כלפי יהודי הממלכה ואפשר לקהילת יהודי גרנדה לקלוט יהודים שברחו ממלכות קסטיליה וארגון לאחר הפרעות של שנת 1391 (גזרות קנ"א) .
הקהילה היהודית בגרנדה הוכחדה כליל בשנת 1492 בעקבות גירוש יהודי ספרד על ידי המלכים הקתוליים פרדיננד ואיזבלה.
אנשי מדע ורוח שפעלו בגרנדה
עם אנשי הרוח שפעלו בגרנדה נמנו:
רבי שמואל הנגיד, (993 - 1056) איש אשכולות, רב, חכם תלמודי, פוסק, משורר, מדקדק, מנהיג ומדינאי.
שלמה אבן גבירול משורר ופילוסוף הגיע בשנת 1045 ושהה בה בחסותו של רבי שמואל הנביא.
רבי מֹשֶׁה אִבְּן עֶזְרָא (רמב"ע), 1055 – 1140 בערך) היה משורר, פייטן ופילוסוף נחשב לאחד מגדולי המשוררים היהודים.
נאלץ לעזוב את עיר מולדתו גרנדה בגיל 30 ועבר לפרובאנס שבדרום צרפת.
רבי סעדיה אבן דנאן (הראשון; רס"ד) היה משורר, בלשן, פרשן מקרא, דיין וכרוניקאי בן המאה ה-15. מחשובי החכמים בספרד וצפון אפריקה בתקופה שלאחר פרעות קנ"א
רבי שלמה בן יוסף אבן אַיוּב (ראשית המאה ה-13).
יליד גרנדה, מדען, פילוסוף, רופא ומתרגם שפעל בפרובאנס.
תרגם לעברית את ספר המצוות לרמב"ם.
יצחק המון רופא בחצרו של מלך עבדאללה בגרנדה.
בגרנדה הוקמו שני מוזיאונים שמטרתם להנציח את זכרה של הקהילה היהודית העתיקה והמפוארת של גרנדה שנכחדה ונשכחה.
ארמון הנשכחים - המוזיאון נפתח ב-2 בינואר 2024, אותו תאריך בו בשנת 1492 קיבלו פרדיננד ואיזבלה את השליטה על גרנדה לאחר הדחתו של מוחמד ה-12. המוזיאון מציג את אוסף משפחת קרספו לופז, המאפשר ללמוד על חיי הקהילה היהודית בגרנדה, ואת אוסף הפריטים הקשורים לפעילות האינקוויזיציה.
המוזיאון היהודי - הוא מוזיאון קטן, שהוקם ביוזמה פרטית, המוקדש לתרבות, להיסטוריה, לאנשים ולמסורות של קהילת יהודי גרנדה.
בקונסטנטין, אלג'יריה, הייתה קהילה יהודית ותיקה, החל מהתקופה הרומית, ועד למאה ה-20. הקהילה חוותה תקופות של שגשוג לצד רדיפות ומשברים, והשפיעה רבות על החיים החברתיים והתרבותיים באזור.
העדויות הראשונות לנוכחות יהודית בקונסטנטין מתוארכות לתקופה הרומית.
כתובות ארכאולוגיות שהתגלו באזור כוללות מצבות עם כיתוב בלטינית ומילים כמו "יודיאוס" (יהודי), המעידות על קיומה של קהילה יהודית מבוססת.
חלק מהחוקרים מאמינים כי מקור היהודים שהיגרו לאזור הוא בערים רומיות אחרות כמו קרתגו, תיפאזה וסטיף.
ישנם דיונים בקרב היסטוריונים, האם חלק מיהודי האזור היו במקורם ברברים שהתייהדו, אך אין הוכחות חד-משמעיות לכך, והנושא נותר שנוי במחלוקת.
עם הכיבוש המוסלמי במאה ה-7, עברה אלג'יריה לחיות תחת שלטון מוסלמי, ורוב תושביה קיבלו את האסלאם.
אף על פי כן, הקהילות היהודיות באלג'יריה המשיכו להתקיים תחת מעמד של ד'ימי – מיעוט לא-מוסלמי המוגן על פי חוקי השריעה בתנאי תשלום מס גולגולת.
תחת שלטון המוראביטון והאלמוחדים, שסימלו את תקופת ימי הביניים המאוחרים, סבלו יהודי האזור מרדיפות קשות.
רבים אולצו להתאסלם, ורק חלק קטן הצליח לשמור על יהדותו בסתר.
לאחר דעיכתה של האימפריה האלמוחדית, נכנסה קונסטנטין תחת שלטון השושלת המרינית במאה ה-13. בתקופה זו חל שיפור במעמדם של היהודים, והם זכו ליותר חופש דת ופולחן.
הגעת מגורשי ספרד ב-1492 הביאה להתחזקות הקהילה והעשרת חייה התרבותיים והדתיים.
במאה ה-16 השתלטה האימפריה העות'מאנית על קונסטנטין, והקהילה היהודית הוסדרה מבחינה חברתית במעין רובע יהודי (המלאח) שנקרא קאע שרעא (בתרגום מילולי "תחתית העיר").
בתקופה זו חלו מגבלות מגורים שהגבילו את היהודים להתגורר אך ורק באזור מסוים, אך בתוך הקהילה פרחו חיי תרבות ודת.
רבנים ומלומדים המשיכו ליצור ולכתוב, ובהם הרב מסעוד זרביב, שהקים בית כנסת חשוב במאה ה-17 ופרסם פירוש לתורה בשם "זרע אמת" בשנת 1715.
עם כיבוש העיר על ידי הצרפתים בשנת 1837, חל שינוי דרמטי במעמד הקהילה.
יהודי קונסטנטין הפכו לאזרחים צרפתים בעקבות צו כרמיה (1870), שקבע כי כל יהודי אלג'יריה יקבלו אזרחות צרפתית.
המהלך עורר מתחים בינם לבין האוכלוסייה המוסלמית המקומית, שהחלה לראות בהם חלק מהממסד הקולוניאלי הזר.
מצד אחד, הכיבוש הצרפתי הביא ליהודים שוויון זכויות שלא ידעו כמותו תחת שלטון אסלאמי, העדפה מצד השלטונות הצרפתים, ואזרחות צרפתית.
מצד שני, מתחילת התקופה הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה, הנהיגה צרפת רפורמות בקהילה היהודית (וכן בקהילה המוסלמית), שהחלישו את המוסדות המסורתיים כגון בתי הדין הרבניים וראש הקהילה, והכפיפו אותם לשלטון ולחוק הצרפתיים.
ב-1834 צוצמצמו סמכויות בתי הדין לעיסוק בענייני משפחה בלבד, וב-1842 הם בוטלו כליל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלטה אלג'יר הצרפתית על ידי משטר וישי, ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית.
צו כרמיה בוטל, והיהודים איבדו את אזרחותם.
הם הוגבלו בתחומי חינוך ותעסוקה וסבלו מאפליה רשמית.
עם סיום המלחמה הוחזרו זכויותיהם, אך בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962), כמעט כל יהודי העיר קונסטנטין היגרו לצרפת או לישראל.
הקהילה היהודית באמנדינגן התקיימה בין השנים 1716–1940, עד שהושמדה כליל על ידי השלטון הנאצי בגרמניה.
אמנדינגן היא בירת מחוז אמנדינגן, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
בין השנים 1535–1771 הייתה העיר שייכת למרקיזות באדן-דורלאך, מדינה מודרנית מוקדמת של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1771 ירש מרקיז באדן-דורלאך את השליטה על מרקיזות באדן-באדן ושתי המרקיזויות התאחדו כדי ליצור מחדש את מרקיזות באדן אשר הפכה בשנת 1806 לדוכסות הגדולה של באדן.
הנוכחות היהודית הראשונה באמנדיגן נרשמה בשנת 1716 כאשר קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך, בהשתדלותו של הרב יוזלא מברייזך, שתדלן המדינה, העניק מקלט לחמש משפחות יהודיות שגורשו מתורגאו שבשוויץ.
בין השנים 1600 - 1800 הוציאו המרקיזים של באדן-דורלאך כ-120 צווים במטרה להסדיר את חיי היהודים בתחומם.
המכשיר העיקרים להסדרת ההתיישבות היהודית לצורך השגת האיזון המיטבי בין הסוחרים היהודים לסוחרית הנוצרים, בהתאם לצורכי השוק, מאחד, וגביית מרב המיסים מהיהודים בתמורה לאבטחת ביטחונם מאידך, היה הוצאת כתבי חסות .
קבלת כתב חסות הייתה הכרחית עבור כל יהודי שחי בעיירה או בכפר ושאף להקים משפחה ומשק בית, או עסק.
בהתאם לחוק, כתבי החסות לא עברו בירושה ואפשר היה לבטל אותם בכל עת.
ככלל, ליהודים העשירים היה קל יותר לקבל כתבי חסות מאשר ליהודים העניים, או ליהודים זרים שרצו להתיישב בעיר.
הקהילה היהודית באמנדינגן גדלה באופן מתמיד אך איטי ומנתה 164 נפשות בשנת 1804, אז כללה 15 זוגות נשואים, שתי אלמנות, 65 ילדים ו-13 משרתים.
היהודים התפרנסו בעיקר ממסחר בבעלי חיים והיו בבעלותם חנויות קמעונאיות וחברות תעשייתיות, דוגמת מפעל נעליים ומזקקת יין.
היחסים בין היהודים לשכניהם הנוצרים היות טובים.
היהודים הורשו להתגורר בכל חלקי העיר, במרכז העיר ובשכנות לתושבים נוצרים, כפי שמעידים בתי הכנסת והמקווה שנבנו בכיכר טירת הממשל.
היו יהודים שהשכירו את בתיהם לנוצרים, וכאלה ששכרו בתים מנוצרים.
כמוכן היו יהודים שליוו כספים מנוצרים ויהודים שהלוו כספים לנוצרים.
באמנדינגן פעלו אגודות שונות לסיוע לנזקקים.
בשנת 1823, קבוצת נשים הקימה באמנדינגן את "חברת עזרת נשים", ארגון התנדבותי שמטרתו לסייע לנשים חולות, בשנת 1825 הוקמה האגודה "ביקור חולים " ובשנת 1872 הוקמה קרן סיוע לאלמנות וליתומים נזקקים.
בשנת 1845 הוקם בדוכסות הגדולה של באדן ארגון יהודי בשם "התאגדות ממלכתית כללית בדוכסות הגדולה של באדן לשיפור התנאים הפנימיים והחיצוניים של היהודים" בו השתתפו גם יהודים מאמנדינגן.
מטרת הארגון הייתה איסוף נתונים על מצב היהודים בדוכסות והגשת הצעות שיפור לסנאט.
בישיבה שהתקיימה באמנדינגן ב-28 בספטמבר 1847 נדונו דרכים להשגת שוויות אזרחי ולשיפור מצב המסחר בעיר.
יהודי אמנדינגן נדרשו לשרת בצבא הדוכסות כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 והמשיכו לשרת בו עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1897 הוקמה באמנדינגן אנדרטה לזכר הנופלים במלחמת צרפת–פרוסיה (1870 - 1871), עליה חקוקים גם שמותיהם של שני חיילים היהודים שמצאו בה את מותם.
בשנת 1920, הציבה הקהילה היהודית על הקיר המזרחי של בית הכנסת לוח זיכרון להנצחת 14 יהודים בני אמנדינגן שנלחמו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני ונהרגו בקרבות.
בשנת 1727, רכש יהודי בשם מוזס גדעון בית בקרבת בניין המנהלה , ברחוב Kirchstrasse 11, אשר שימש כבית ספר, ומשנת 1763 כבית כנסת.
בשנת 1794, רכשו יהודי אמנדינגן יחד עם יהודי הכפר הסמוך מבנה גדול יותר עבור בית הכנסת.
בשנת 1821 נבנה בסמוך אליו, בכיכר בה שכנה טירת הממשל , בית כנסת חדש אשר הורחב בשנת 1922. מבנה בית הכנסת הישן הוסב בשנת 1823 למרכז קהילתי בו נמצא גם מעונו של החזן, ששימש גם כשוחט ולעיתים גם כמורה בבית הספר היסודי.
משנת 1830 פעלה בו ישיבה.
בשנת 1835 הוקם מקווה טהרה במרתף של בית פרטי שעמד ליד "פלג הטחנה" החוצה את כיכר טירת הממשל.
המקווה היה בשימוש עד שנת 1900 כאשר מי הנחל התחילו להזדהם.
לאחר מכן שימש כבית מגורים עבור אחד משרתי בית הכנסת.
המקווה התגלה מחדש בשנת 1988 ולאחר ששוחזר נכלל בין מוצגי המוזיאון היהודי של העיר שנפתח בשנת 1997 באותו בית.
בית הכנסת הגדול נהרס כליל בליל הבדולח, בשנת 1938. מבנה בית הכנסת ברחוב קירששטראסה 11, שנבזז אך לא נהרס בליל הבדולח, הועבר בשנת 1999 לקהילה היהודית החדשה אשר שיפצה אותו ומשתמשת בו לצרכיה.
בשנת 2006 נקרא הבית על שמו של סימון פייט (Simon Veit) (1851 - 1941) ממכובדי הקהילה היהודית שמצא את מותו במחנה גירס בצרפת.
בשנת 1968 ובשנת 1999 הוצבו על הטירה לוחות זיכרון המציינים את קיומו של בית הכנסת שנהרס ושל הקהילה היהודית שהושמדה.
ברחבה שלפני הטירה מסומן באמצעות אבנים שחורות המקום בו עמד בית הכנסת.
בית הקברות היהודי הישן באמנדינגן הוקם בשנת 1717 ונסגר בשנת 1902. עד שנת 1809 הוא שימש גם את הקהילות היהודיות מהעיירות הסמוכות.
בית הקברות הישן הוכרז מבנה היסטורי לשימור.
בשנת 1728 נקבע תקנון אשר הסדיר את דמי הקבורה שכל יהודי הייה חייב לשלם כדי שיוכל להיקבר בבית הקברות.
התקנון החדש הזה החליף את התקנון הקודם שנוסח על ידי הרב יוזלא מברייזך.
בין מנסחי התקנון החדש היה בנו של יוזלא, הרב דוד גינצבורג, שירש את תפקיד אביו כשתדלן המדינה.
לגבאי בית הקברות הייתה סמכות מוחלטת לקבל החלטות בכל הנוגע לניהול בית הקברות.
בית קברות יהודי נוסף נבנה בשנת 1899. הוא היה בשימוש בין השנים 1899 - 1940. משנת 1995 הוא חזר לשמש את הקהילה היהודית החדשה שהוקמה בעיר.
בכניסה לבית קברות זה הוקמה על ידי רולף ווינשטוק (גר'), שורד המחנות היחיד מבני אמנדינגן, בשנת 1948, האנדרטה "לזכר קורבנות הנאצים 1933 - 1945" .
באמצע המאה ה-19 חיו באמנדינגן כ-400 יהודים שהיוו כ-12% מהאוכלוסייה.
התקופה שבין עלייתו של היטלר לשלטון (30 בינואר 1933) לבין התחלת הגירוש המאורגן של היהודים (1940) התאפיינה בחוסר שביעות רצון בקרב ההנהגה הנאצית הבכירה מהקצב האיטי שבו התנהלו ההגירה מרצון של יהודי גרמני, מדחיקת רגלי היהודים מעיסוקים שונים ומערעור מעמדם.
עם התגברות גל האנטישמיות, עזבו חלק מהיהודית את העיר כך שבשנת 1933 נותרו בעיר 296 יהודים בלבד.
ב-1 באפריל 1933, יום החרם הארצי שאורגן על ידי מנהיגי המפלגה הנאצית המקומית, נתלו בעיר כרזות עם שמות כל בעלי העסקים היהודים, כרזות שעודדו את התושבים הגרמנים להחרימם.
בשנת 1934 התלמידים היהודים הופרדו מהתלמידים הגרמנים ובשנת 1936 נאסר על היהודים למכור את תוצרתם בשוק.
בין 9 ל-10 בנובמבר 1938, בליל הבדולח , נבזז ונהרס מהיסוד בית הכנסת החדש, נבזז בית הכנסת הישן ששימש לצרכים קהילתיים ונהרסו בתים ועסקים רבים של יהודי העיר.
היהודים המשיכו לברוח מאמנדינגן כך שבסוף שנת 1939 נשארו בה רק 138 יהודים.
במבצע וגנר-בירקל (גר') שהתנהל בלילה שבין 22-23 באוקטובר 1940, נשלחו כל היהודים הנותרים למחנה המעצר גירס בצרפת.
בשנת 1988 הוקמה באמנדינגן "האגודה להיסטוריה ותרבות יהודית" ביוזמתם של מספר תושבי העיר, במטרה לחקור ולגלות מחדש את ההיסטוריה של הקהילה היהודית שהושמדה על ידי השלטון הנאצי.
האגודה סייעה במימון שיחזור המקווה העתיק ובפתיחת המוזיאון היהודי וממשיכה לתמוך בפעילות המוזיאון ובפעילותה של הקהילה היהודית שהוקמה מחדש בשנת 1995. האגודה דוגלת בדו-שיח בין הדתות, בדו-קיים מכבד בין בני אדם מזרמים שונים, ובכיבוד זכויות האדם ומתנגדת לאנטישמיות ולהפליה של מיעוטים חברתיים.
עם הגעת יהודית מברית המועצות לשעבר הוקמה בשנת 1995 באמנדינגן קהילה יהודית חדשה.
לקהילה בית כנסת שהוקם בשנת 1999 ברחוב Landvogtei 5 בעיר העתיקה.
בית הכנסת "אוהל שלום" פועל בבנין שנרכש לצורך זה על ידי המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, ונתרם לקהילה.
בשנת 2006 נפתח בעיר בית ספר יהודי.
הקהילה היהודית אמשטטן הייתה גוף רשמי, בדומה לאגודה או עמותה, שהתאגד בשנת 1861 בהתאם לתקנון הקהילה היהודית שנקבע על ידי פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, בשנת 1852. המונח "קהילה דתית ישראלית" (גר') נקבע על ידי הקיסר פרנץ יוסף בשנת 1849 ומשמש מאז למונח הרשמי באוסטריה.
מטרת ההתאגדות הייתה ניהול חיי הדת והתרבות של יהודי מחוז אמשטטן ומחוזות וערים נוספים בסביבתו ביניהם מחוז שייבס, מחוז מלֶק, והעיר ויידהופן אן דר איבס, באוסטריה התחתית.
הקהילה הייתה פעילה עד שנת 1938.
מספר היהודים באוסטריה תחתית היה קטן מאוד עד אמצע המאה ה-19. היהודים היו במעמד של תושב ארעי, בשפת התקופה "יהודים נסבלים" , מספרם נוטר באופן קפדני ונאסר עליהם להקים מוסדות ייחודיים.
אישור השהייה היה זמני ועלול להתבטל בכל רגע.
בצו הסובלנות שפרסם הקיסר יוזף השני בשנת 1782 נאמר: "גם בעתיד, יהודי וינה לא יקימו קהילה תחת ניהולם...
לא יתקיימו טקסים דתיים ציבוריים, לא יוקם בית כנסת, או בית דפוס בו יודפסו ספרים בעברית...." והדבר היה נכון לגבי כל הערים הגדולות באוסטריה תחתית.המצב השתנה לטובה עם עלייתו לשלטון של קיסר אוסטריה, פרנץ יוסף הראשון.
בשנת 1849 ביטל הקיסר את איסור ההתארגנות בקהילה, בשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית ובשנת 1867 קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא באופן רשמי.
כתוצאה מכך החלה הגירה גדולה מהמחוזות האחרים של האימפריה, במיוחד מבוהמיה, ממורביה ומהונגריה אל אוסטריה תחתית ומספר היהודים בה גדל באופן משמעותי.
התקופה שבין 1848 - 1938 נחשבת לתקופת הפריחה של יהדות אוסטריה.
מושבה הראשון של הקהילה היה בעיירה קמלבך כ-25 ק"מ מזרחית לעיר אמשטטן, במוז מלק.
תקנון הקהילה, ששמה "Israelitische Cultus-Gemeinde in Kemmelbach, אושר בשנת 1861 על ידי ממשלת אוסטריה התחתית, על פי דיני ההתאגדות.
בשנת 1855 חיו בעירה קמלבך וסביבתה 73 יהודים שהיוו 11% מהאוכלוסייה הכללית.
בעיירה היו קיימים בית תפילה שנסגר בשנת 1857, בית קברות, ובית ספר יסודי יהודי שנסגר בשנת 1866, ופעלו בה רב, שוחט, חזן ומורה.
בשנת 1880 עבר מושבה של הקהילה מקמלבך לעיירה אִפְס אן דר דונאו כחמישה ק"מ צפונית מקמלבך.
ב-1 בינואר 1892, נדרשה הקהילה להתאגד מחדש תחת השם Israelitische Cultus-Gemeinde Ybbs בהתאם חוק החדש להסדרת הקמת קהילות יהודיות שפורסם בשנת 1890. בשנת 1894 הקימה הקהילה את בית הקברות היהודי (גר') ששרד את מלחמת העולם השנייה, שופץ והוכרז מונומנט היסטורי.
בשנת 1890 חיו באמשטטן תשע משפחות יהודיות שמנו ארבעים נפשות.
בית תפילה באמשטטן נחנך ב-18 באוגוסט 1896, יום הולדתו של הקיסר פרנץ יוסף, בנוכחות נציגי הקהילות וינה וסנקט פלטן.
בית התפילה פעל עד שנת 1938. יהודי אמשטטן השתמשו בבית הקברות של אִפְס אן דר דונאו.
בשנת 1897, "הקהילה הדתית הישראלית אִפְס" שינתה את שמה ל"קהילה הדתית ישראלית אמשטטן".
בשנת 1922 בוטלה משרת הרב בשל קשיים כספיים.
עם כיבוש אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-12 במרץ 1938, הורע מאוד מצב יהודי אמשטטן וסביבתה.
בנובמבר 1938 הודיע מנהיג המפלגה הנאצית כי אמשטטן הייתה אחת הערים הראשונות ה"נקיות מיהודים" באזור אוסטריה התחתית.
המשפחה היהודית האחרונה עזבה את אמשטטן באוגוסט 1939. בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה פעלו באמשטטן שני מחנות עבודה, שלוחות של מחנה הריכוז מַאוּטהַאוּזֶן, בהם 3,000 גברים ו-500 נשים שעסקו בשיקום תחנת הרכבת ומסילת הברזל שהופגזו.
בשנת 1999 הקימה עיריית אמשטטן מצבה לזכר המשפחות היהודיות שגורשו.
הקהילה היהודית בדיסלדורף התחילה להתגבש בסוף המאה ה-17. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, התחיל סופה של הקהילה.
חלק מהיהודים היגרו לארצות אחרות ואלה שנשארו נשלחו למחנות ריכוז שם נרצחו.
קהילת יהודי דיסלדוף הצמיחה מתוכה אישים בעלי שם עולמי כגון הסופר והמשורר היינריך היינה, המוזיקאי פליקס מנדלסון ברתולדי והצייר אדוארד בנדמן.
הרב ליאו בק, מראשי הקהילות הליברליות (רפורמיות) ומנהיג יהדות גרמניה בימי המשטר הנאצי והשואה היה רבה של קהילת יהודי דיסלדורף בין השנים 1907 - 1912.
הקהילה הוקמה מחדש בזכות העולים הרבים שהגיעו מברית המועצות לאחר פירוקה בשנת 1991.
העיר דיסלדורף צמחה מתוך יישוב קטן הממוקם בשפך נהר דיסל.
בשנת 1815 הוחלט בקונגרס וינה לספח את כל חבל הריין, כולל דיסלדורף לממלכת פרוסיה.
דיסלדורף איבדה את מעמדה כעיר בירה אך התפתחה כמרכז תעשייתי ומסחרי, דבר שאפשר לקהילה היהודית לגדול ולהתפתח.
בסיום מלחמת פרוסיה-צרפת בשנת 1871 והקמת הקיסרות הגרמנית, דיסלדורף חוותה פריחה מחודשת כמרכז תעשייתי, מסחרי ובנקאי.
דיסלדורף שמרה על עליונותה גם במסגרת רפובליקת ויימאר שהתקיימה בין השנים 1918 - 1933 ואף במסגרת הרייך השלישי, שהוקם בשנת 1933, אך מצבה של הקהילה היהודית התחיל להתדרדר עם עליית הנאצים לשלטון.
היהודים באימפריה הרומית הקדושה (843 – 1806) התמודדו עם רדיפות, אפליה ואלימות, שניזונו על ידי אמונות ומיתוסים אנטישמיים נוצריים.
קהילה יהודית באזור דיסלדורף הוזכרה לראשונה בשנת 1418 בהקשר לבית קברות ששירת את כל דוכסות ברג.
מסמכים שונים מעידים על כך שבמאות 15 ו-16 יהודים הורשו לעיתים להתיישב לזמן קצר באזור ולאחר מכן גורשו.
באמצע המאה ה-17 התיר לראשונה וולפגנג וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג (ששלט בדוכסות המאוחדת ייליך-קלווה-ברג בין השנים 1609 – 1653) ליהודים לשהות בדיסלדורף לתקופה מוגבלת של שתים עשרה שנים, בתמורה לתשלום "מס יהודי", מס ששימש למימון הצבא והוצאות אחרות.
מספר "היהודים המוגנים" בעיר דיסלדורף ובסביבתה עלה באיטיות אך בהתמדה כך שבשנת 1680 נוסדה הקהילה היהודית של דוכסות ייליך-קווה-ברג שמושבה בדיסלדורף ובשנת 1706 מונה הרב שמשון לוי פרויליך לרב הקהילה.