tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק ננר (22 באוגוסט 1919 - 27 באפריל 2012) היה משפטן ישראלי, אשר שירת כסגן נשיא האינטרנציונל הליברלי והיה שותף להקמת הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
יצחק ננר נולד בווינה, אוסטריה, אך בהיותו תינוק עברה משפחתו לעיר סטניסלאבוב בגליציה, פולין, כיום איוואנו-פרנקיבסק, אוקראינה.
ב-1938, בגיל 19, הוא עלה לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, במסע על סיפונה של ספינה, עם קרוב ל-1,000 סטודנטים יהודים מכל פולין, שנרשמו ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא שט בספינה עם סטודנטית ופעילה ציונית, בלנקה שטיין; הם נישאו בשנה שלאחר מכן, ב-1939. שתי משפחותיהם, אותן השאירו מאחור בפולין, נספו בשואה.
באוניברסיטה העברית בירושלים למד ננר מדעי החברה, סוציולוגיה, פילוסופיה והיסטוריה, ולאחר מכן למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
כתב את אחד הפרסומים האקדמאים הראשונים אודות השואה.
ננר הקים את משרד עורכי הדין על שמו ב-1951, אשר שינה שמו מאוחר יותר ל"ננר ושות' משרד עורכי דין ונוטריון".
ב-1960 נבחר ננר לעיריית ירושלים.
ננר היה חבר בהנהגת המפלגה הליברלית הישראלית ושימש כסגן נשיא האינטרנציונל הליברלי.
עפ"י שר המשפטים וסגן ראש-הממשלה לשעבר, משה ניסים, "הוא לחם כמו אריה נגד החלטות אנטי-ישראליות".
ננר היה ליהודי והישראלי הראשון שנבחר לנשיא של כבוד של ארגון המשפטנים העולמי (WJA), והחזיק בתפקידים חשובים בארגון, על פי נשיא בית-המשפט העליון לשעבר בישראל, מאיר שמגר.
ב-2005 בקונגרס העולמי של WJA בשנגחאי, סין, זכה ננר במדליה על תרומתו לשלום ושלטון החוק.
ננר היה אחד ממייסדי הארגון הבינלאומי של עורכי-דין ומשפטנים יהודים (IAJLJ), ושימש כסגן הנשיא.
ביוני 1998 בכנס של IAJLJ בעיר היוונית סלוניקי, ננר הזהיר ש"התנועה הרוויזיוניסטית הבינלאומית, אשר עושה שימוש באינטרנט ובמסע תעמולה מתוזמר, עלולה לעוות את הזיכרון ההיסטורי של דורות צעירים יותר;" וש"לתנועת ההכחשה יש מוסד היסטורי המשחזר את ההיסטוריה ושמטרתו האמיתית הוא להכחיש את השואה."
ביוני 1999 בברלין, ננר הזהיר כי "קיימים מספר סימנים מאוד מטרידים של צמיחת אנטישמיות בגרמניה וברחבי אירופה", ולמרות זאת הוא טען כי "גרמניה היא אחת מן הארצות הבודדות באירופה אשר חוקקה חוקים" כדי להילחם במגמות אלו.
ננר היה אחד ממייסדי לשכת עורכי הדין בישראל ושימש כיו"ר הראשון של ועדת מחוז ירושלים מ-1965 עד 1971, לפני שנבחר ליו"ר של המועצה הלאומית של הארגון ב-1972, תפקיד בו שירת עד 1987.
בשנת 2000, ננר קיבל את הפרס השנתי לאזרחות טובה יקיר ירושלים.
בספטמבר 2017, הכריזה עיריית ירושלים כי רחוב ייקרא על שמו של יצחק ננר.
מזכיר מועצת הפועלים של ירושלים
מזכ"ל הוועדה המשותפת לסיוע ליהודי פולין
יו"ר מועצת הוועדה הלאומית של לשכת עורכי הדין בישראל
סגן נשיא הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים
נשיא של כבוד של ארגון המשפטנים העולמי
רבי יצחק יוסף נוניס ואיס (נפטר ב' באייר תקכ"ח, 1768) היה רב איטלקי, מרבני ליוורנו ב.
נודע בספריו "שיח יצחק" על כמה ממסכתות התלמוד.
הפרטים הביוגרפיים הידועים אודותיו מעטים.
היה נשוי לאחותו של רבי ישמעאל הכהן ממודנה, מחבר שו"ת "זרע אמת".
התיידד עם הרב מלאכי הכהן, שמזכיר אותו בספרו "יד מלאכי" (כללי התלמוד, רנו) כ"ידיד נפשי החכם השלם".
בנו, רבי יעקב, היה רבה של ליוורנו, ומיודד עם החיד"א.
ר' יעקב היה בעל בית דפוס, בו הדפיס פירושי ראשונים על פי כתבי יד שהיו בידו: פירושי בעלי התוספות על התורה ("דעת זקנים" ו"פירוש ריב"א"), "ספר המכריע" מאת הרי"ד ופירוש "עמר נקא" על רש"י.
חיבר גם ספרים משלו, בהם גם "חדוות יעקב" שנדפס עם ספרו של אביו "שיח יצחק" על חגיגה.
ספרו שיח יצחק על יומא (נדפס לראשונה בליוורנו תקכ"ו, בחיי המחבר) וחגיגה (תקמ"ח, אחרי פטירתו).
חידושיו נחשבים מספרי היסוד על מסכתות אלו, שהפירושים עליהן מעטים.
בספר יש מובאות גם מחידושיהם של רבי מנחם המאירי ורבי אברהם אבן מוסה שטרם נדפסו אז.
מדור מיוחד הקדיש המחבר לפירוש והגהת ה"תוספות ישנים" על מסכת יומא, שנדפסו בצורה לקויה ומשובשת.
בספרו פירש גם את מסכת שבועות, אך חלק זה לא הגיע לידינו.
מאז יצאו מהדורות חדשות ומוגהות של הספר בהוצאות שונות.
בית יצחק, על שולחן ערוך אורח חיים.
חלקו נדפס בסוף "שיח יצחק" על חגיגה כ"קונטרס תפילת כל פה", וחלקו האחר לא נדפס.
מחידושיו בהלכה ניכר גם עיסוקו בתורת הנסתר.
פירוש על המכילתא - לא נדפס.
יצחק נרקיס (15 במרץ 1896 – 23 בדצמבר 1955) היה מנהל הוצאת הספרים "בני בצלאל" ויו"ר הוועד של "בית הנכות בצלאל".
יצחק נרקיס נולד בפולין בשנת 1896 בבית ציוני.
בנעוריו החל לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה מסוללי כביש טבריה-צמח.
לאחר מכן עבד בנגרות בירושלים.
הוא התמנה לנהל את "התערוכה התמידית" של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" והקים את הוצאת הספרים "בני בצלאל", שפעלה עד סוף שנות ה-20 ושהדפיסה ספרים של אמני בצלאל בהם זאב רבן, בוריס שץ ואחרים.
בנוסף, ההוצאה הרבתה להוציא לאור גלויות ועליהן יצירות של אמני בצלאל.
לאחר מכן שימש כיו"ר הוועד של "בית הנכות בצלאל".
ב-1939 נבחר על ידי תושבי השכונות "נוה בצלאל" ו"נחלת צדוק" לנציגם בתור מוכתר.
נפטר ב-23 בדצמבר 1955 לאחר מחלה קשה ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בנו היה עוזי נרקיס, אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים, וגיסו היה מרדכי נרקיס.
יצחק נחמיאס (23 באוגוסט 1935 – 13 ביוני 2017) היה כדורגלן ששיחק בעמדת הקיצוני ימני במכבי תל אביב בשנות ה-50 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
נחמיאס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב ב-1951, ובסוף עונת 1951/1952 שותף במשחק אחד כאשר היה בן 17 בלבד, במשחק הדרבי נגד הפועל תל אביב.
במדי הקבוצה זכה ב-4 אליפויות ו-5 גביעי מדינה.
ב-1964 עבר נחמיאס למכבי רחובות כשחקן ומאמן.
לנחמיאס היו 5 הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-8 באוקטובר 1957 במשחק ידידות נגד נבחרת צרפת.
ב-1958 הוא השתתף במשחק אחד במסגרת משחקי אסיה.
יצחק נזרי (נולד ב-1937) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני שמאלי לאורך כל הקריירה בקבוצת הפועל טבריה.
נזרי נולד וגדל בעיר טבריה.
אביו היה חלוץ מרכזי בקבוצת הפועל טבריה-השרון.
הוא החל את הקריירה בהפועל טבריה בגיל 15 בלבד, קבוצה שהייתה בליגה האזורית של עמק הירדן, ועלתה תוך 5 שנים בלבד לליגה הלאומית (הבכירה דאז).
בצבא שיחק בשורות "נבחרת השריון" שזכתה ב"גביע הרמטכ"ל", והיה שחקן חיזוק ב"נבחרת הפועל".
נזרי אף הגיע לשחק בשורות נבחרת ישראל ובאמתחתו 4 הופעות בנבחרת הבוגרת של ישראל.
לקראת שחרורו מצה"ל, על מנת להשאירו בקבוצת העיר, הבטיח לו ראש העירייה דאז משה צחר מקום עבודה קבוע בעירייה, כנהגו של ראש העיר, שם נשאר במשך 30 שנה (גם לאחר פרישתו).
קבוצת הפועל טבריה עלתה לליגה הלאומית הבכירה בעונת 1961/1962, אז הבקיע נזרי 16 שערים בליגה העליונה במדי הקבוצה והיה למלך השערים של הליגה עם 16 שערים ביחד עם שלמה לוי מהפועל חיפה.
אך בסוף עונת 1964/1965 ירדה חזרה לליגה הארצית (ליגת המשנה) ואיתה ירד נזרי.
בהמשך שימש נזרי בתפקיד המאמן-שחקן בהפועל טבריה עד לפרישתו הסופית מכדורגל פעיל.
בנו ניסים (נסי) נזרי היה שחקן כדורגל גם הוא, והתחיל את דרכו בקבוצת הנוער של הפועל חיפה ולאחר מכן שיחק גם הוא בהפועל טבריה, אך הקריירה שלו לא התרוממה מעבר לליגות הנמוכות.
יצחק אייזיק נחשוני (י"ב באייר תשי"ד, 15 במאי 1954 – כ"ד באייר תשפ"ג, 15 במאי 2023) היה עיתונאי חרדי ישראלי, עורך העיתונים "יום השישי", "ערב שבת" ו"מרכז העניינים".
נחשוני נולד בבני ברק לסאסי ויהודה נחשוני, שהיה מראשי תנועת פא"י, עורך עיתון "שערים", מחבר ספרים, והוגה דעות.
בילדותו למד בתלמוד תורה, מרכז של החינוך העצמאי בבני ברק.
בכיתה ה' עבר ל"ישיבת תל אביב", וממנה המשיך לישיבות "היישוב החדש", "איתרי" ו"חברון".
את דרכו העיתונאית החל בעיתון "בעצם" שפנה לנוער דתי, והשתלב בתוכניות רדיו של מחלקת המסורת ב"קול ישראל".
היה מראשוני העורכים של "מצעד הזמירות" החסידי.
בהמשך השתתף גם בתוכנית "מנחת ערב" – תוכנית האקטואליה הדתית הראשונה.
לאחר לימודיו בישיבה התגייס לצה"ל ושירת בתחנת גלי צה"ל, לאחר שהיה החרדי הראשון שעבר את המיונים, שם שירת במשך 8 שנים ככתב וכעורך.
במקביל שימש כדובר הרבנות הצבאית.
בשנת 1983 הקים יחד עם ישראל קצובר את השבועון "יום השישי" שנחשב לפורץ דרך בתחומו והופיע עד לשנת 2001, בזמנו נודע כאחד הלוחמים נגד ההופעות המוזיקליות.
ב-2001 מונה לעורך התוכניות ברדיו "קול חי", וכן ערך את השבועונים של הרב אמנון יצחק "ארבע כנפות" ו"שופר ניוז", וכן כתב טורי אקטואליה באתר בחדרי חרדים.
הוא הגיש את התכנית "מדינה בתוך מדינה" ברדיו קול חי.
ב-2010 מונה לעורך הראשי של עיתון "מרכז העניינים".
ביולי 2021 נחשוני הצטרף לצוות הפרשנים של עיתון "משפחה" וכתב טור שבועי בעיתון.
ב-2022 הקים והפעיל בית ספר חרדי לתקשורת.
נחשוני שימש כפרשן לענייני חרדים בכלי תקשורת שונים בישראל וכמגיש תוכנית הבוקר של רדיו קול ברמה, לצד איש התקשורת נועם זיגמן.
ב-15 במאי 2023 נפטר נחשוני בגיל 69 לאחר שסבל מבעיות בריאותיות והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
נחשוני היה נשוי לבלומה ואב לחמישה בנים ובת.
בהם קובי נחשוני - עיתונאי ynet, ידיעות אחרונות ובשבע, יהודה נחשוני - מנכ"ל עיתון משפחה והמוזיקאי אהרל'ה נחשוני.
אחיו הוא הרב משה נחשוני, רב שכונה בראשון לציון וראש מחלקת הכשרות בעיר.
נאמן נולד בעיראק, ועלה ארצה יתום מהוריו ב-1950 לקיבוץ כפר מנחם.
בשנות ה-60, לאחר שירותו הצבאי בנחל מוצנח יחד עם הגרעין בקיבוץ, נשלח ללמוד משחק ובימוי בבית הספר הגבוה למשחק בלונדון E15. עם שובו ארצה החל ללמד יחד עם ניסן נתיב, חברו הקרוב.
יצחק (באבי) נאמן לימד משחק כארבעה עשורים במסגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב ובירושלים.
לימד גם בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובסטודיו הדרך.
ב-1972 שיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" גילם את אחמד.
פריצת הדרך שלו כשחקן הייתה כשהשתתף באותה השנה בסרט האמריקאי "תיק ירושלים" בתפקיד יוסף.
ב-1973 הופיע בסרט "אבו אל בנאת", גילם את סרוסי, עובד במפעל של שבתאי.
ב-1976 השתתף בסרט "עלילת פסח" בתפקיד קבצן עיוור.
ב-1977 שיחק בסרט "מבצע יונתן" גילם את ג'אבר, מחבל פלסטיני.
ב-1978 שיחק בסרט "חפיף" גילם את בבי.
ב-1979 שיחק בסרט "ישו" בתפקיד יעקב.
באותה השנה גם השתתף בסרט האמריקאי Mary and Joseph: A Story of Faith בתפקיד איש בקהל.
בנוסף באותה השנה השתתף בסרט "הברית החדשה במדיה: ספר בראשית" גילם את שוע.
כמו כן באותה השנה גם השתתף בסרט "הברית החדשה במדיה: הבשורה על פי לוקאס" בתפקיד יעקב.
ב-1982 שיחק בסרט "אישה ושמה גולדה" בתפקיד מהמט.
ב-1983 הופיע בסרט "קוני למל בקהיר" בתפקיד רב.
באותה השנה שיחק בסרט "סהרה" בתפקיד משרת.
ב-1984 שיחק בסרט האמריקאי Best Defense בתפקיד איש הפליטים.
באותה השנה גם השתתף בסרט המטח האמריקאי "השגריר" בתפקיד חייל סייקה 4.
ב-1985 הופיע בסרט "קומפוט נעליים" בתפקיד מנהיג שבט בדואי.
ב-1988 שיחק בסרט "החתול במגפיים" בתפקיד סמל.
באותה השנה השתתף בסרט האמריקאי The Beast בתפקיד איסקנדר.
ב-1989 גילם את רפאל בסרט "המיועד".
ב-1990 התארח בסדרת הטלוויזיה הגרמנית Diese Drombuschs.
ב-1991 שיחק בסרט "תרנגול כפרות" המבוסס על הספר.
באותה השנה השתתף בסרט "המסע המופלא בארץ {מסע בר-מצווה}" בתפקיד הבדואי.
בנוסף באותה השנה גם שיחק את משיח בסרט "מלאכים ברוח".
ב-1993 הופיע בסרט "זהר" גילם את דמותו של בן-טובים.
ב-1994 התארח בסדרת הטלוויזיה האמריקאית Love Hurts גילם את אלי.
ב-1995 גילם את מוריס בסרט "חולה אהבה בשיכון ג'".
ב-1996 שיחק בסרט "נשים" גילם את דמותו של אהרון שמאי.
ב-1997 שיחק בסרט האמריקאי Heaven Before I Die בתפקיד איש חכם.
ב-1998 השתתף במספר פרקים בודדים באופרת הסבון של ערוץ 2 "כסף קטלני" גילם את דמותו של שיח' אבו חסן.
ב-1999 הופיע בסדרת הטלוויזיה "האישה באפור" בתפקיד אב הבית.
ב-2002 גילם את סבא של הודא ומרי בסרט "חצוצרה בואדי".
באותה השנה גם שיחק בסרט "טאהרה" בתור עיד.
ב-2004 הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה של HOT3 "שבתות וחגים" בתפקיד שופט רבני.
באותה השנה השתתף במספר פרקים בודדים בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "המשאית" גילם את ג'קי סבג, רוכב אופניים.
ב-2005 שיחק בתפקיד ראשי לצידם של תקווה עזיז, מתי סרי ועדי טופול בסרט "קרוב רחוק" גילם את ניסים.
ב-2009 הופיע בפרסומת של "חומוס אחלה" של שטראוס, הפרסומת היא פרסומת פרודית על הסדרה "הילדים משכונת חיים".
ב-2010 גילם רב בסדרה הקומית של ערוץ 2 "הכל דבש".
באותה השנה שיחק בסרט "טאטה".
ב-2011 התארח בסדרת הילדים של ערוץ ג'וניור "קופיקו" גילם את מנשה הסנדלר.
ב-2013 השתתף בסרט "רימון הזהב" שיחק את מהדי המבוגר.
ב-2015 הופיע בסדרת הטלוויזיה של Yes "ג'וני ואבירי הגליל" בתור באבא.
ב-2016 שיחק בסרט "ישמח חתני" רוקח חנניה.
ב-2017 שיחק בסרט "מונטנה" בתפקיד סבא משה.
נאמן ביים הפקות לפסטיבל עכו, בסטודיו למשחק של ניסן נתיב ובבית הספר הדרך.
ב-2010 העלה עם תלמידיו בניסן נתיב את "הילד חולם" של חנוך לוין.
בין ההפקות שביים היו גם "ציד המכשפות", "תמונות ציד מבוואריה תחתית" ואחרות.
יצחק נתן בן קלונימוס היה פילוסוף יהודי צרפתי.
הוא התגורר בארל, אולי גם באביניון, ובמקומות אחרים במאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה.
הוא השתייך למשפחת נתן הידועה, שטענה למוצאה מדוד.
הוא היה כנראה נכדו של המתרגם .
לפי דבריו של יצחק עצמו, בהקדמה לקונקורדנציה שלו , הוא היה בור לחלוטין בתנ"ך עד שנתו החמש עשרה, כיוון שלימודיו הוגבלו לתלמוד ולפילוסופיה דתית.
מאוחר יותר עסק בענפי לימוד אחרים, ובשל קשריו התכופים עם נוצרים ובעקבות פרסומם של כתבים אנטי-יהודיים רבים על ידי כופרים יהודים באותה תקופה, הפנה יצחק את תשומת ליבו למחלוקות ולכתיבה בענייני דת.
הוא נודע גם כסוחר עשיר, וגם היה מעורב בעצמו בוויכוחים עם נוצרים.
יצחק נתן בן קלונימוס היה מחברם של החיבורים הבאים (חלקם עדיין קיימים, וחלקם ידועים לנו רק באמצעות ציטוטים):
תוכחת מתעה, נגד יהושע הלורקי (שהתנצר ונקרא הירונימוס דה סנקטה פידה)
מבצר יצחק, פולמוסים אנטי-נוצריים נגד מיסיונרים
מאה דברים, עשרים ואחד מאמרים בנושאים שונים
מאמץ כוח, על סגולות, בשלושה חלקים
מאיר נתיב, קונקורדנציה מקראית עברית, עליה עבד המחבר בין השנים 1437 עד 1447. אליה נוספה הקדמה פילוסופית המכילה הפרכה יהודית של הטיעונים המופיעים באיגרת שמואל ממרוקו, שניסה להוכיח מהתנ"ך את משיחיותו של ישו.
מאיר נתיב (או 'יאיר נתיב' בחלק מההדפסות) היה הקונקורדנציה התנ"כית הראשונה בעברית, והוא שונה מהיצירה הלטינית הדומה של בכך שאוצר המילים שלו מסודר לפי סדר השורשים.
בהקדמה מציין המחבר שעבודתו נועדה להקל על לימוד הפרשנות המקראית ולמנוע מהמומרים היהודים לנצרות להעלות בעימותים דתיים ציטוטים שגויים מהתנ"ך, כפי שקרה לעיתים קרובות עם הלורקי.
ה"מאיר נתיב", עם ההקדמה המלאה שלו, פורסם לראשונה בוונציה (בטעות תחת השם מרדכי נתן) ב-1523; ב-1556 הוא פורסם בבזל על ידי אנטואן רוכלין (נדפס על ידי אנרי פייר), אך צורפה אליו רק חלק מההקדמה.
הספר התגלה כשימושי גם למעיינים בתנ"ך וללומדים, ובתוך חמישים שנה יצאו ממנו חמש מהדורות.
יצחק אדוארד סַלְקִינְסוֹן (זלקינסון; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: יצחק עדוארד זאַלקינסאָן; בראשי תיבות: יע"ס; 1820 – 5 ביוני 1883) היה מתרגם עברי בן תקופת ההשכלה, יהודי מומר.
תרגומו התפרסם כבעל נאמנות לטקסט המקורי, אך ככזה השומר במקביל על רוחה של השפה העברית, שהתאפיינה אצלו כשפה מקראית פיוטית.
בין תרגומיו הידועים היו הברית החדשה וכמה ממחזותיו של שייקספיר.
סלקינסון נולד בשנת 1820 בכפר שליד העיירה שקלוב הסמוכה לווילנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, בשנת 1820 במשפחה יהודית.
אביו היה בעל ידע תורני.
בהיותו ילד רך לימים, מתה אמו ואביו נישא בשנית.
סלקינסון, שהיה הצעיר מבני אשתו הראשונה של אביו, סבל רבות תחת אמו החורגת והיה קרוב מאוד לאביו.
בלימודים התבלט כעילוי, ובשל מיעוט אמצעים לימד אותו אביו בעצמו.
בגיל שבע-עשרה התייתם מאביו, וכפועל יוצא נאלץ לעזוב את ביתו לעיר מוהילב.
בעקבות שמועות על גל גיוס לצבא התחמק סלקינסון ועבר לגור בכפר הסמוך, בביתו של מוזג.
בכפר התיידד עם החזן ודן עִמו בענייני דת רבים, וברבות הזמן אף הצית בו את הסקרנות ללימודי חול והשכלה כללית.
כל אותה עת, תכנן המוזג להשיא את נכדתו לסלקינסון, שלא היה מודע לכך כלל.
משהבין סלקינסון את כוונת המוזג, גילה את הדבר בפני אותו חזן, שעזר לו להתחמק ולהגיע לווילנה.
בווילנה הכיר את משפחת אליאשביץ, ובהשפעת אבי המשפחה למד דקדוק עברי, כמו גם גרמני, והגיע לידענות מופלגת.
בעודו יושב בווילנה, מצאה חן בעיניו בתו של אליאשביץ, ועבורה ככל הנראה הכין את תרגומו הראשון.
כבר בתרגומו זה – קטעים ממחזהו של שילר "נכלים ואהבים" – ניכרו סימני כישרונו בתרגום שהרשים את כל קוראיו.
אולם, משלא נענתה הנערה לחיזוריו, עזב את ביתה והחל בנדודים חסר כל.
הוא התעתד להגיע לגרמניה להמשך לימודים, אך מסיבה שאינה ברורה שינה את יעדו והחליט לנסוע ללונדון.
בלונדון, כשהוא רעב ומחוסר כל, פגש בסוכני המיסיון הנוצרי והתנצר בשנת 1849. עשר שנים לאחר מכן נתמנה למשרת כהונה (1859), וכיהן בה כשלוש שנים.
בשנת 1864 החל בעבודתו כמיסיונר ועמד בקשרים ספרותיים עם יהודי האזור.
בשנת 1876 הגיע לווינה, כיהן כמטיף בכנסייה האנגליקנית, עסק בתרגומיו והשתלב בסלון התרבותי שפרח שם.
שם גם נפגש עם ידידו ומוקירו, המשכיל הידוע ועורך "השחר", פרץ סמולנסקין.
סמולנסקין, לאחר שהבחין בכישרונו הגדול של סלקינסון, היה האיש שעודדו לנסות את כוחו לתרגם מספרות העולם לעברית.
יחס של "כבדהו וחשדהו" היה יחסם של משכילי התקופה לסלקינסון, כפי שכתב ישראל כהן, הביוגרף שלו (עמ' 33).
מצד אחד רבים מהם התמוגגו מתרגומיו, ומצד שני חששו מפני העובדה שהמיר את דתו ושהוא ינסה לשכנעם לעשות כדרכו.
לא זאת בלבד שהיו כאלה שהיו מזהירים ומוציאים דיבתו רעה, רבים (כמו עורכי "הלבנון" ו"אוצר הספרות") אף הסיתו והדיחו כנגד ידידו, פרץ סמולנסקין.
לרבים מיהודי התקופה, אף שהתפעלו מתרגומיו, לא היה קל לשבח יהודי שהמיר את דתו ותרגם לא רק יצירות ספרותיות אלא גם ספרים נוצריים מובהקים.
תרגומיו עבריים של סלקינסון זכו להערכה גם בשלהי תקופת התחייה ואף במחצית השנייה של המאה ה-20. לדעת הסופר אליעזר שטיינמן, סלקינסון "היה מחונן בחוש לשוני חד להפליא".
והביו-ביבליוגרף גצל קרסל קבע, במלאת שמונים שנה למותו, כי "מותר לומר עליו, ללא כל הגזמה, שעד תקופתנו החדשה שגם בה מעטים בני-תחרות לו – לא קם מתרגם משיעור קומתו".
יצחק סלקינסון נפטר ב-5 ביוני 1883, שש שנים לאחר שהגיע לווינה, בגיל 63.
בשנת 2015 ראו אור "איתיאל הכושי" ו"רם ויעל" במהדורות חדשות בהוצאת "רעב" הבאר שבעית.
המהדורות שבו אל הנוסח המקורי, והן מלוות במאמרים מאת עמינדב דיקמן ואברהם עוז ששופכות אור על המתרגם ומפעלו, נספח עיתונות מהתקופה, בליווי תמונות ותרשימים.
1858 - "סוד הישועה", ספר מיסיונרי נוצרי.
1871 - "גן העדן האבוד" מאת מילטון, תחת השם "ויגרש את האדם".
1874 - "אותלו" לשייקספיר, תחת השם "איתיאל הכושי".
במהדורה חדשה ומאירת עיניים ("רעב", 2015) בעריכת אילן בר-דוד, נוגה שבח וערן צלגוב שולבה תמונת המתרגם ומלווה באחרית דבר מאת עמינדב דיקמן וקטעי עיתונות מהתקופה.
זו ראתה אור ביוזמת המשורר ערן צלגוב וסדרת הספרים "צדק פואטי".
1876 - "אורניה" לטידגה, תחת השם "בן קהלת" (תרגום מגרמנית).
1878 - "רומיאו ויוליה" לשייקספיר, תחת השם "רם ויעל".
בהוצאה חדשה יותר של תרגום זה ("מקורות", 1930) כתב בהקדמה לספר המו"ל אברהם כהנא: "ראינו להחזיר העטרה ליושנה ולהכניס השמות הפרטיים כמו שהם במקורם האנגלי".
בנוסף, סלקינסון תרגם לעברית את הברית החדשה; התרגום ראה אור רק שלוש שנים לאחר מותו.
רבי יצחק סגי נהור (1160–1235), הידוע גם בשם ריס"ן, היה מהמקובלים הראשונים בפרובאנס שבצרפת, בנו של הראב"ד.
מכונה סגי נהור (עיוור בארמית) כיוון שהיה עיוור מלידה.
רבי יצחק קיבל את חכמת הקבלה מאביו הראב"ד ומזקנו הראב"ד השני.
היה רבם של רבי עזרא ורבי עזריאל מז'ירונה, חבריו של הרמב"ן, שלפי דברי רבי חיים ויטאל המשיכו את שלשלת הקבלה.
השפעתו על חוגי המקובלים הספרדים בדורו הייתה כה רבה, עד שבספרי המקובלים הספרדים מתקופתו הוא מכונה בכינוי "החסיד", בלי לפרט את שמו.
רבינו בחיי בפירושו על בראשית (לב, י) מזכירו בתואר "אבי הקבלה".
בחוגי המקובלים בפרובנס ובספרד ראו בו "שלישי לאליהו" במסורת שלשלת הקבלה.
חוקרי הקבלה הראשונים, צבי גרץ ומשה לנדאואר, טענו כי רבי יצחק הוא מחדשה של תורת הקבלה היהודית בכלל, ויחסו לו את חיבור ספר הבהיר.
החוקרים אברהם אליהו הרכבי וגרשם שלום חלקו עליהם, והוכיחו שהוא קיבל את יסודות הקבלה מרבותיו, ושספר הבהיר נתחבר על ידי מחבר אחר.
המזרחן הגרמני אריך בישוף (Erich Bischoff) טען כי ר' יצחק סגי נהור היה המקור הראשון לרעיון עשר הספירות בקבלה, ונראה כי טען כך משום שאף הוא ייחס לר' יצחק את חיבורו של ספר הבהיר.
רבי מנחם ריקנאטי העיד עליו, שהיה מכיר בפני האדם שנולד אם הוא נשמה חדשה או נשמה שמוחזרה בגלגול.
רבי יהודה חייט מעיד עליו שהיה מרגיש באוויר ששאף על יד מיטתו של חולה, אם יקום החולה מחליו או ימות.
המלחין הארגנטינאי אוסוולדו גוליחוב הלחין בשנת 1997 יצירה לקלרינט כליזמר ולרביעיית מיתרים בשם "חלומותיו ותפילותיו של רבי יצחק סגי נהור", בביצועו של דייוויד קרקאואר.
רוב חידושיו לא ראו אור בדפוס, וכתבי יד של פירושיו נמצאים בספריות שונות ברחבי העולם, רובן בספריית הוותיקן ברומא.
שמועות משמו מובאות בספרי מקובלים שונים, כדוגמת ספר החייט (פרק יד).
בין חיבוריו שבכתב יד הוא ביאור מעשה בראשית, מובא בספרי המקובלים הראשונים.
מכתב לרמב"ן ורבינו יונה בענייני קבלה, הודפס על ידי גרשם שלום בספר ביאליק, תל אביב תרצ"ד.
פירוש לספר יצירה, נדפס כנספח ל"הקבלה בפרובאנס", ירושלים תשכ"ג.
חוקרי הספר ביקשו להצביע על השפעתו של הפירוש על פרשנים מאוחרים יותר של ספר יצירה, דוגמת פירושו של הרמב"ן או זה של ר' יצחק דמן עכו.
במחקר מקיף שהוקדש לחיבור, טען אבישי בר אשר שאין ביסוס לייחוסו המוכר של החיבור לר' יצחק סגי נהור ושהחיבור נכתב יותר מאוחר ובהקשר היסטורי אחר.
סוד הדלקת נרות חנוכה, בתוך ספר הזיכרון לר' יצחק הוטנר, מכון ירושלים, תשמ"ד, ובתוך גנוזות כרך ג.
חידושי מנהגים שונים שנמצאו בו עוררו פולמוסים הלכתיים.
לפי החיד"א, ספר קרניים, ספר קבלי עמוק מאוד שנכתבו עליו מספר פירושים, נכתב על ידו או על ידי רבי אהרון מקרדינה.
יצחק (איציק) הלוי סָטָנוֹב (סאטנוב, סטאנוב, סאטאנוב; ד' באלול תצ"ב, 5 בספטמבר 1732 - כ"ג בטבת תקס"ה, 25 בדצמבר 1804) היה סופר עברי, מן הפעילים בדור המאספים של תנועת ההשכלה בברלין.
נולד בעיירה סטנוב שבפודוליה (אז ברוסיה, כיום באוקראינה) לר' משה.
ב-1772 בא לברלין, שם עבד כמלמד תינוקות אצל עשירי העיר היהודים ושם התוודע לאנשי תנועת ההשכלה שהחלה צומחת אז בברלין, ובהם משה מנדלסון, נפתלי הרץ וייזל, יואל ברי"ל ואחרים.
הוא עבד כמנהל בית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים", והוציא לאור עשרות ספרי השכלה.
מפעם לפעם חזר לעיירתו בפודוליה, שם נשארו אשתו ומשפחתו.
נפטר בתחילת ה'תקס"ה, 25 בדצמבר 1804 בברלין.
דמותו של סטנוב הייתה שנויה במחלוקת בימיו ולאחר מותו.
יצירתו היא בחלקה הגדול פסאודואפיגרפית: את חיבוריו כתב בסגנונות רבים ושונים, וחלק מהם הציג כאילו נכתבו על ידי חכמי ישראל בדורות הקודמים; וממילא התייחסו אליו כאל קל דעת במקרה הטוב, וכאל זייפן ורמאי במקרה הרע.
סוף דבר לאו אסף חתים עלוי'".
וכן בהסכמת ספרו "קונטרס מספר הזוהר חיבורא תניינא" הציג את ההבדל בינו לבין זייפנים רגילים בכך ש"כל מגנבי דברים גונבים משל אחרים ומיחסים לעצמן, וזה גונב משלו ומיחסם לאחרים".
גם דעותיו עמדו בתווך שבין שני המחנות: מצד אחד היה מסור להשכלה ולמדעי הטבע, ומצד שני שאב את הפילוסופיה שלו מחכמי ימי הביניים היהודים והמשיך לשמור מצוות, אף כי קרא להתאמות הלכתיות נרחבות.
מבקריו בני זמנו כינו אותו "חציו מין (=כופר) וחציו מאמין", והמשכילים הקיצוניים לגלגו על צביעותו הדתית.
לתדמיתו רבת-הפנים הוסיף גם סגנון לבושו: הוא לבש בגדים גרמניים מודרניים כמו המשכילים, ומעליהם מעיל פולני ארוך כמו שומרי המסורת.
רבני תקופתו הסתייגו ממנו ואף ביקרו אותו בחריפות; לדוגמה ר' יצחק אייזיק חבר, תלמיד בית מדרשו של הגר"א, המכנה אותו בספרו "מגן וצינה": "אותו רשע ואפיקורס מסאטנוב", או ר' יהודה לייב עדיל, המגיד מסלונים המקורב לגר"א, שכותב עליו בהקדמה לספרו "מים טהורים": "הבל יפצה פיהו...
אהני ליה שיטתו ושטותו שכתב בספר ויעתר יצחק להשיג על אנשי כנסת הגדולה...
נכווה בגחלתן של תלמידי חכמים ז"ל."
הוא ניהל בית דפוס, הוציא לאור ספרי השכלה עבריים, חיבר ספרים ופתח בדירתו חנות למכירת ספרים.
לשם מימון פעולות בית הדפוס הקים ב-1794 את "חברת מרפא לנפש", שהשתתפו בה עשירי ברלין ותרמו מדי שנה סכום כסף נכבד לבית הדפוס.
בשנותיו האחרונות התעוור והסתייע בעוזרים לשם הגהת הספרים והדפסתם.
על סדר יומו בברלין כתב:
ספרו החשוב ביותר הוא "משלי אסף" – קובץ שירים בסגנון מקראי, חיקויים למשלי, תהלים, קהלת, בן סירא וחכמת שלמה, שעליהם חתם בשם "אסף (=איציק סטנוב פודוליה) בן ברכיה".
השירים עוסקים ברובם בעניינים פילוסופיים, אך לא נמנעים לעסוק גם בנושאים איזוטריים כמו ניקוב מרגליות או דרכים למזיגת יי"ש.
בשיריו השתמש סטנוב בין השאר בלשון חז"ל, בניגוד מוחלט לנורמה הספרותית של המשכילים, שתבעה שימוש בעברית מקראית בלבד.
הוא חיבר ספרי שירה נוספים, שבהם חיקה את סגנון שירת ימי הביניים של יהדות ספרד ואת סגנון הזוהר.
חיבר ספרים רבים בענייני דקדוק ונוסח התפילות.
בנוסף חיבר ספר מוסר בשם "ספר המידות".
חיבר פירוש על תהילים ופרסם אותו בשם הרשב"ם.
בספרו "דברי ריבות", שדן בשאלות הזמן וכתוב כחיקוי לספר הכוזרי, נרשם מקום הדפוס "קושטא", בעוד למעשה נדפס כמו רוב ספריו בברלין.
על הספר "מנחת בקורים" חתם עצמו, "ד"ר [שימא שלמה] שענעמאן", על שם בנו שלמה שינמן.
יש משערים שסייע לשאול ברלין לזייף את שו"ת "בשמים ראש", שיוחס על ידי ברלין לרא"ש.
סטנוב עסק גם בהוצאה לאור של ספרים מחכמי ישראל בימי הביניים, ובהם "מורה נבוכים" (עם פירושו של שלמה מימון) ו"מלות ההגיון" לרמב"ם ו"ספר הכוזרי" לריה"ל, וכן ספרי שירה עבריים כמו "מחברות עמנואל" לעמנואל הרומי ושיריו של אפרים לוצאטו.
סטנוב הוא גם חוליה בשרשרת של מדקדקים שהציעו "תיקונים" לנוסח אשכנז של התפילה על פי דקדוק לשון המקרא.
בסידורו "ויעתר יצחק" הלך בעקבות השינויים הדקדוקיים שהציע שלמה זלמן הנאו, והוסיף עוד תיקונים משלו, בהם כאלה שחדרו ללשון התפילה האשכנזית עד ימינו.
הסידור זכה להסכמותיהם של גדולי דורו, בהם רבי שלמה מחלם והרב חיים צאנזר.
רבי זליגמן בר מביבריך מרבה לצטט אותו בסידורו עבודת ישראל.
יוסף קלוזנר העריך את תרומתו של סטנוב לספרות העברית:
"עם כל חסרונותיו של סאטאנוב, שהגדול שבהם היה אי האחריות שלו במה שהיה מייחס ספרי מדע פרי-עטו לזרים, ואי דייקנותו בהוצאתם של ספרים אלה, הרי העשיר את הספרות העברית החדשה ואת הלשון העברית החדשה כאחת.
(...) היו בכל עבודתו הרבצדדית והרבכמותית של סאטאנוב שפירים, שמהם נתרקמו אחר כך האיברים השונים של הגוף החדש והצעיר - הספרות העברית החדשה: מדע אנושי-כללי, חכמת ישראל, תורת מוסר, הוצאת חיבוריהם של הקדמונים, מחקרי לשון.
(...) [הוא] נעשה אב לשורה שלמה של כותבים בלשון המשנה עד ימינו אלה, ואף לחדש מילות בעברית דרש הוא, אחד מן הראשונים בספרות העברית החדשה.
(...) ולפיכך נתבצר לסאטאנוב מקום כבוד בספרותנו, למרות כל שגגותיו וזדונותיו".
הרב בנימין שלמה המבורגר כתב: "בהיעדר הסידורים הקדומים המשיכו מדקדקים אחדים להגיה את הסידור לפי הבנתם, והחמור מכל היה כאשר המשכיל הזייפן יצחק סאטאנוב המשיך במלאכה זו, חיבל בנוסחים הישנים והשפיע על הבאים אחריו 'לתקן' את סידוריהם על פי הצעותיו הדקדוקיות.
בין המושפעים ממנו היה החכם רוו"ה בסידורי רעדעלהיים המפורסמים שלו".
סטנוב חתם על רבים מפרסומיו בפסבדונים.
אסף המשורר [איציק סטנוב פולניא]
ש-ס [=שיימא סטנוב, על שם בנו 'שמעון']
איצק (יצחק בהר"ר משה הלוי) סטנאב
יצחק לבית לוי איש סטנאב
יצחק סדאי (Sadai; שם משפחתו המקורי סידי; 13 במאי 1935 – 26 בפברואר 2019) היה מלחין ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב וחתן פרס א.מ.ת למוזיקה לשנת 2008.
סדאי נולד בסופיה בירת בולגריה ועלה לישראל עם הוריו ב-1949. למד קומפוזיציה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב בשנים 1951–1956, ולאחר מכן אצל יוסף טל.
הוא השתתף גם בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט בשנים 1962 ו-1964, ועבד עם פייר שפר בפריז ב-1966.
הוא כתב מאמרים אקדמיים רבים בנושא אפיסטמולוגיה, פנומנולוגיה ופרצפציה מוזיקלית בכתבי עת מקצועיים בכל העולם, ופרסם שלושה ספרים חשובים, בהם הספר המתודולוגי Harmony in its Systemic and Phenomenological Aspects – אחד הספרים המשפיעים ביותר בתחום האנליזה המוזיקלית כיום.
הוא לימד הלחנה כמרצה בכיר באקדמיה למוסיקה בירושלים בשנים 1960–1981 ובאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב מ-1966 עד 2003.
ב-1974 ייסד באקדמיה בתל אביב את הסטודיו למוזיקה אלקטרונית, ולימד שם מקצועות שונים כפרופסור מאז 1980.
ביצירותיו המוקדמות ניסה סדאי מחד לחבר בין מקאמים ערביים ואקספרסיוניזם בסגנון אלבן ברג, ומאידך להשתחרר מן ההשפעות האוריינטליות של המוזיקה הקלאסית הישראלית של תחילת המאה העשרים.
לאחר מכן, הוא עבר לחקור טכניקות אירופיות חדשות יותר, כמו למשל הווריאציות הסריאליות לצ'מבלו "Impressions d'un chorale", שבוצעו בפסטיבל ישראל 1964 בידי פרנק פלג.
החל משנת 1971 כללו יצירותיו של סדאי אלמנטים מתחום האלקטרואקוסטיקה.
Methodology of the Theory of Music, 1960 (הופיע בעברית בשם מתודולגיה של התאוריה המוזיקלית, אקדמון, ירושלים, תשכ"ח 1968).
Canti Fermi לסינקלביר ותזמורת קטנה, 1986.
הצבי ישראל, קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת, 1960.
משפט 19, אופרה למילים מאת רחה פראייר (על פי פרוטוקולים של האינקוויזיציה), לקריין, קריינית וסרט מגנטי, 1979.
נולד בעיר ברסלאו, ברסלוי, שהייתה אז שייכת לגרמניה, בשנת 1913. נפטר בארץ בשנת 1999.
יצחק עקביהו השלים את לימודי בית הספר שלו בעיר הולדתו והמשיך בלימודיו באוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1939 קטע את לימודיו ועלה לארץ ישראל.
בתחילה השתקע בירושלים, והמשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית.
משנת 1944 היה מורה למקצועות הספרות והלשון בבתי ספר תיכוניים בעיר.
יצחק עקביהו היה בין עשרות הסופרים ואנשי הרוח, שנענו לקריאתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לבוא ולהתיישב בעיר, ובראשית שנות החמישים קבע את מושבו בחיפה.
שיריו העבריים הראשונים נתפרסמו אצל המשורר והעורך יצחק למדן, בכתב העת "גליונות", בשנת 1949. מאז פרסם ספרי תרגום עיון ושירה.
יצחק עקביהו תרגם גם שירים בודדים של משוררי העולם הגדולים, שלא כונסו בספר.
אוניברסיטת בר-אילן קבעה פרס דו שנתי, למפעל חיים בתחומי השירה וביקורת השירה, על שמו של יצחק עקביהו, סכום הפרס הוא כמה עשרות אלפי שקלים חדשים.
בין הזוכים בפרס ע"ש עקביהו בשנים האחרונות נמנים: עליזה גרינברג, דן מירון, זיוה שמיר, נעמי שמר, דליה רביקוביץ' ואחרים.
התרת נדרים, רישומים דוד קדם, 1963.
אצלי בבית, מכ-שירי תקשורת, תל אביב, 1969.
קונצרט למינויים, שירים דלי-שומן, ירון גולן, תל אביב, 1990.
ילקוט שירים, משירתו של ש.
שלום, ליקט והוסיף מבוא והסברים יצחק עקביהו, עורך הילקוט - ש' קרמר, תל אביב, יבנה, 1968.
מה אמרו הגרמנים, ליקט ותרגם יצחק עקביהו, תל אביב, 1972.
לפנים משורת השיר, עיון ודיון, חיפה, 1975.
דמותו של האב בשירה הצעירה, תל אביב, עקד, 1976.
נוגע בלב העולם, על שירת ש.
סוניטות מן הפורטוגלית, מאת אליזבט ברט בראונינג, תרגום - יצחק עקביהו, תחריטים - אברהם אופק, כתב יונה קולמן, עקד, תל אביב, 1964.
בארץ המאגיה, מאת אנרי מישו, עברית - יצחק עקביהו, ציורים ועיצוב אותיות - אמציה כ"ץ, עקד, תל אביב, 1965.
סיפורים על האלוהים, מאת ריינר מריה רילקה, מגרמנית - יצחק עקביהו, תל אביב, 1978.
שעה שנלך בשבילים אפלים, מאת גיאורג טראקל, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר יצחק עקביהו, הקיבוץ המאוחד, 1988.
דוקטור גראסלר רופא המרחצאות וסיפורים אחרים, מאת ארתור שניצלר, זמורה ביתן, תל אביב, 1993.
יצחק (איציק) ספורטא (נולד ב-12 באפריל 1957) הוא מרצה בכיר בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי סוציאל-דמוקרט.
ספורטא נולד להורים יוצאי טורקיה, גדל ברמת עמידר שברמת גן והתחנך בבית הספר היסודי מכל"ל במקום.
בנעוריו עבר ללמוד בגימנסיה הרצליה שבת"א, בעל תארים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ולימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 השלים עבודת דוקטורט ביחסי עבודה והתנהגות ארגונית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
במסגרת פעילותו המחקרית, הוא עוסק בעיקר בתחומי אי שוויון כלכלי וחברתי ואף פרסם מאמרים רבים בנושא.
ספורטא הוא פעיל חברתי וחבר בוועד המנהל של מרכז אדוה לחקר השוויון בישראל ובאספה הכללית של עמותת הל"ה.
הוא חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
ספורטא משמש גם כמרצה במכללה החברתית כלכלית.
בשנים 2007-2006 השתתף ספורטא כחבר פאנל בתוכנית הטלוויזיה "מועצת החכמים" בערוץ 10. בשנים האחרונות משתתף כפרשן ובעל דעה בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי" ב"ערוץ 10" ומביע את עמדתו הסוציאל-דמוקרטית בעניינים שונים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום השני ברשימת "צדק".
אחיינו הוא איתי ספורטא אקשטין, פרופסור לכלכלה בבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
הרב יצחק סטולמן (1980-1897) היה רב בארצות הברית, כיהן כנשיא "המזרחי" במרכז ארצות הברית.
נולד בשנת תרנ"ז ברובל, מאזיר (פלך מינסק, רוסיה) לר' אריה ליב סטולמן.
בצעירותו התחנך אצל הרבנים ר' משה חיים הכטמן ששימש אב בית דין של רובליע ובעיר סטאכאוו.
אחר כך למד בישיבות מפורסמות: רובנה, ישיבת החפץ חיים בראדין, ישיבת כנסת ישראל בקובנה, ישיבת נובהרדוק.
הוסמך להוראה על ידי הרבנים: ר' משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, ר' אליעזר רבינוביץ, אב"ד מינסק, ר' שמעון שקופ, ראש ישיבת טלז בגרודנה, ר' משה מרדכי הכטמן.
שימש ברבנות וכראש ישיבה בישיבות מאזיר, ויורעוויץ ברוסיה.
משנת תרפ"א עד שנת תרפ"ד שימש כרב באזריצ'י .
בשנת תרפ"ד הגיע לארצות הברית ונתקבל לרב בקהילות בית אהרן וישראל, משכן ישראל, שערי שמים, בדטרויט, ארצות הברית.
חיבר ספר בן ארבעה חלקים, מנחת יצחק, המכיל דרשנות על התורה, לפי סדר פרשות השבוע והמועדים.
הקים את ועד הרבנים בדטרויט ואת ישיבת בית יהודה בדטרויט.
כמו כן היה נשיא מפלגת "המזרחי" במרכז ארצות הברית.
בשנת תשכ"ה עלה לירושלים ונפטר בה בשנת תש"מ.
הסופר אריה לב סטולמן הוא נכדו.
יצחק עֹגן (לעיתים עוגן) (י' בתמוז תרס"ט, 29 ביוני 1909 – י"ז בסיוון תשנ"א, 26 במאי 1991) היה משורר עברי ומחנך ביישוב ובתקופת המדינה.
נולד בעיר וילנה, אז מרכז יהודי תוסס בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא).
בחודש אדר תרפ"ט (1929), עשרה ימים לפני פורים, עלה לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט של תלמיד ב"מקוה ישראל", אך כעבור שבועיים עבר לבית סבתו שושנה ויינברג בירושלים, ועסק בעבודה חקלאית ובבניין.
בהמשך למד בבית המדרש למורים בירושלים, ובשנים 1932–1933 למד באוניברסיטת וינה.
עם שובו לארץ ישראל נתן ידו ביצירה ספרותית ועבד בהוראה, עד לפרישתו לגמלאות.
בין השנים 1936–1950 עבד כמורה ומחנך בבית הספר "במרכז" (שם לימד גם דניאל סמבורסקי).
מאוחר יותר התמנה למנהל, ומשנת 1960 כיהן כמפקח כללי של החינוך היסודי באזור המרכז.
באוגוסט 1964 נפטרה אשתו, השופטת לאה עֹגן.
בשנת 1965 נישא בשנית למוזיקולוגית והסופרת ד"ר צפירה קטינסקי, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק.
נפטר בתל אביב במאי 1991,סמוך למלאת לו 82. נקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
זמן קצר לפני מותו כתב:
עֹגן השתייך לדור המשוררים והמספרים הארצישראלים, והתבלט מתחילת דרכו כמשורר אנין ובעל תרבות עשירה ומגע לירי.
הוא נמנה עם חוג המשוררים שחברו למשורר החשוב יצחק למדן, שערך את הירחון הספרותי "גליונות".
משוררים אלה נדחקו לשוליים כמעט בכוחנות על ידי משוררי קבוצת "המודרנה", שמנהיגיה היו אברהם שלונסקי והסופר אליעזר שטיינמן (אביהם של הסופרים דוד שחם ונתן שחם) ששיתפו פעולה במשך שנים רבות, עד שנפרדו דרכיהם.
כל עוד התקיים "גליונות" היה בית למשוררים כיצחק עֹגן.
אך כתב העת, שהחל לראות אור בכסלו תרצ"ד, חדל מלהתקיים לאחר מות עורכו בתשט"ו, ומבחינה זו איבדו המשוררים בני חבורתו של למדן שטופחו על ידו, חבר ומשורר בעל שיעור קומה.
בני חוג משוררים אלה לא ניגחו את שירת ח.נ.
ביאליק כ'משוררי המודרנה' בהנהגתם המהפכנית של שלונסקי ושטיינמן, ואף לא צידדו בעמדתם להדיחו אותו ואת בני דורו ממרכז השירה.
גם בשונה מהם יצרו שירה שנמצא בה גוון מיסטי וניגוני שכבר נודע בחוגי הספרות בארץ-ישראל בראשית שנות השלושים ובמידה לא מבוטלת נזקף ליכולת הביטוי האישי והברור של יצחק עֹגן.
קיימת הערכה כי הוא אפילו הקדים את המודרניזם של סוף שנות השלושים שזוהה בשירתו של נתן אלתרמן.
בספר שיריו 'בהזדככות' (גליונות, תרצ"ה) גרם עֹגן למהפכה אלתרמנית סמויה, שלא זכתה לציון היסטוריוגרפי ראוי, משום דחיקתו של חוג 'גליונות' אל מחוץ לזירת השיח הביקורתי שנוהל בעיקרו על ידי המודרנה השירית באותה תקופה.
מבחינה זו הצליחו שלונסקי וחבריו, בהתייחסם בזלזול ובבוטות לקבוצת משוררים מובהקים, להציגם כשוליים לא חשובים ולהרחיקם בהתמדה מתודעת הציבור.
ביניהם נמצא יצחק עֹגן שמבחינת הישגיו לא נפל מעורכו יצחק למדן, ובוודאי שלא ממשוררים המזוהים עם 'המודרנה' שקנו לעצמם מעין תעודת-ביטוח בתמורה לקבלת מרותו המוחלטת של שלונסקי כדוברם-מייצגם.
הספר המאיר את שירת עֹגן ובני חבורתו ודורו באור חדש ומזווית מקורית, מעמיד תמונה שונה והוא נקרא: "שירת יצחק עֹגן: אקולוגיה של ספרות בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל".
'האקולוגיה של הספרות' הופך יוצרות על פניהן ומכניס סדר ועמו גם דין צדק מסוים וחשוב מבחינת הדיאלוג של אנשי שירה בני הזמן הזה עם מלחמות המשוררים מהעבר הלא הרחוק של השירה העברית המקורית.
מדובר בשיח מאלף המתייחס לבית הגידול הפואטי ולסביבה התרבותית של הכותב.
דיאלוג זה, כדברי ליפסקר, "מחזיר למשוררים שבשולי הקנון את מקומם המעצב במהלכים של צמיחת סגנון חדש, בעיצוב אקלים של טעמים, ובמיוחד בהבלטת המיומנויות הפואטיות של הכותב היחיד כצורה של פיתוח גומחה אמנותית בתוך סביבה שמאפייניה הם חומריים ותרבותיים כאחת."
הספר הנדיר הזה בביקורת הספרותית העכשווית כולל לדברי המו"ל, הוצאת מאגנס, מסה תאורטית הפורסת את מושגיו ומהלכיו של 'השיח על אקולוגיה של הספרות' ובוחנת את מקומו במרחב הכללי של שדות השיח הביקורתיים בהיסטוריוגרפיה העברית.
בשנות השלושים לא היה בנמצא סופר או משורר שקיים עצמו מיצירתו, וכל אחד מהם נזקק לעבודה מפרנסת.
עֹגן עבד עד לפרישתו לגמלאות בתחום החינוך; תחילה כמורה ומחנך נודע ויותר מאוחר כמנהל מוסד חינוכי ובסופה של דרך זו היה למפקח בכיר מטעם משרד החינוך.
בודדים מקרב היוצרים נודעו כמעורבים ממש בחיים הפוליטיים, כדוגמת אלכסנדר פן.
השתייכותם הפוליטית של מרביתם אף לא נמצאה במוקד עולמם.
אחרים, ועֹגן ביניהם, התמקדו בעשייה למען עמיתיהם.
בין היוצרים הידועים שנמנו עם חבריו הקרובים היה גם הסופר יוסף אריכא.
לאורך שנות ידידותם ההדוקה הם פעלו במשותף גם לקידומם של כלל היוצרים העבריים 'במדינה שבדרך'.
בין היתר הם הוציאו דפדפת לספרות עברית (מאה משוררים ומספרים) שהופיעה בהוצאת צ.
ליינמן בשנת 1942. מדי שבוע הוצג בחנויות לרכישה דף המוקדש ליוצר אחד, בדרך כלל, ולעיתים אף יותר מדף אחד, על-פי קצב יכולתו של המו"ל.
בכל דף התפרסמה תמונתו של יוצר בצירוף פרטים ביוגרפיים ומשהו מיצירתו המקנה עליו מושג.
לדפדפת ספרותית זו הוכנה כריכה מרשימה שצוירה בידי משה קסטל.
עֹגן גם ערך את האנתולוגיה "השירה העברית החדשה מרמח"ל ועד ימינו".
עריכתו הייתה מקיפה מליקוט החומר ועד לכתיבת מבואות (האנתולוגיה הזאת הופיעה לראשונה ב-1948 ומהדורה חדשה שלה התפרסמה ב-1971).
בהזדככות: קובץ שירים, "גליונות", תרצ"ה.
בשער הכליה והפלא: קובץ שירים, "גליונות", תרצ"ט.
יש מולדת לאיש: קובץ שירים, הוצאת צ' ליינמן, ת"ש.
בזעף ליל: קובץ שירים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ג.
על גשר הליל: קובץ שירים, הוצאת נ' טברסקי, תש"ז.
שמיים אחרים: קובץ שירים, הוצאת דביר, תשי"א.
בחצרות ירח: קובץ שירים, ירושלים, קריית-ספר, תשט"ז.
דמות רזים: קובץ שירים (רישומים: יוסל ברגנר), ספרי קמפון, תשכ"ב.
שירים: קובץ שירים, הוצאת יבנה, תשכ"ג.
שירים אל קצה תוחלת: קובץ שירים, הוצאת אל"ף, 1967.
ההר והאילן: קובץ שירים, הוצאת עקד, תשל"ז.
לכוכב, לדשא: קובץ שירים, הוצאת רשפים, תשמ"א.
החסד, הדין: קובץ שירים, הוצאת רשפים, תשנ"א.
הרב יצחק עמדי (ה'תרפ"ו, 1926 - ג' בטבת ה'תשע"ז, 1 בינואר 2017) היה מחנך, רב המושב עין העמק ומייסד המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן, בעל אות יקיר ירושלים לשנת 2000.
נולד לשבתאי ולרחל בעיר אל-עמאדיה שבכורדיסטן העיראקית, על גבול טורקיה.
בהיותו בגיל 8 החליטו הוריו לעלות לישראל והמתינו פרק זמן של שנתיים בעיר מוסול כדי לקבל אישור עלייה, ובה בעת הצטיין בבית הספר המקומי במוסול.
לבסוף עלה עם הוריו לישראל, ומשפחתו התיישבה בעיר העתיקה שבירושלים.
כאן התחנך בתלמוד תורה של עדת הספרדים, ולמד שם במשך כשנתיים.
לאחר מכן עברה משפחתו להתגורר בשכונת הכורדים "זיכרון יוסף" בירושלים, הממוקמת במרכז העיר בפאתי שכונת נחלאות ובסמוך לשוק מחנה יהודה.
לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף, ולאחר ארבע שנים עבר לישיבת מרכז הרב, שם למד אצל הרב יעקב משה חרל"פ.
הוסמך לשוחט ובודק על ידי הרב מרדכי מיוחס, ראש השוחטים בירושלים, וסמיכתו אושרה גם על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בשנת 1947 (ה'תש"ז) החל לשמש כרב ושוחט במושב עין העמק.
בתקופה זו העניק שירותי דת גם ביקנעם.
כשהגיעה לישראל העלייה הגדולה מעיראק וכורדיסטן, נשלח אל מעברת הקסטל, שם התרכזו רובם של העולים, וארגן את תחום החינוך במעברה.
גם כאשר הפכה המעברה להיות היישוב "מעוז ציון" היה עושה את דרכו מירושלים יום-יום למעוז ציון כדי לטפח את החינוך של הילדים במקום.
בראש מעייניו עמדה שמירת מורשת העדה הכורדית, ובשנת 1973 ייסד יחד עם הרב יצחק בראשי את המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן.
עד צאתו לגמלאות בשנת 1976, שימש כמנהל בית הספר אריאל.
בשנת 1979 קיבל אות "אזרח כבוד" מהמועצה המקומית מבשרת ציון על פועלו בתחום החינוך.
בשנת 1992 תכנן את עיצובו המחודש של בית הכנסת "יחזקאל הנביא" שבשכונת "זיכרון יוסף" בירושלים, יחד עם האמנית זהבה בנימין.
אף הקים במקום כולל אברכים מבני העדה הכורדית, שהוסמכו לרבנות בשנת 1995.
עמדי היה אב לשבעה ילדים.
שניים מבניו הם אורי עמדי ויגאל עמדי.
חכמי כורדיסתאן - תיאור חייהם של רבני כורדיסטן, ירושלים ה'תשס"ה
הרב יצחק הלוי סולובייצ'יק הוא ראש כולל וראש ישיבת שערי שמחה בירושלים ומחבר ספרים תורניים.
נולד בספרינג ואלי ליד מונסי שבמדינת ניו יורק, לרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בנו של הרב שמחה סולובייצ'יק שהיה בנו הצעיר של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מחבר הספר "בית הלוי".
למד בישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין אצל הרב יצחק הוטנר.
הוא רואה גם ברב אהרן קוטלר את אחד מרבותיו המובהקים למרות שלא למד בישיבתו.
למד אצל רבי חיים צימרמן, רבי יעקב ספסל והשתתף בעריכת ספרו דברי יעקב.
לאחר שעלה לישראל למד כשנתיים בישיבת בריסק בירושלים, אצל קרובו הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, והיה בן בית אצלו.
במהלך שנות התש"ל הקים ישיבה ברחוב פרי חדש שבשכונת זיכרון משה בירושלים לבני חו"ל.
בשנים האחרונות משמשת הישיבה ככולל אברכים.
פתח סניף לכולל גם בבית שמש.
בקורנה נפתחה ישיבה לבחורים ישראלים בגלאי הקיבוץ על ידי בנו הצעיר ר' דוד.
מאד מחשיב את תורת אח סביו ר' חיים סולוביציק ובנו הגרי"ז,
רווחא שמעתא, שיעוריו על תלמוד בבלי ודברי אגדה
שיעורי נזיר, ירושלם: ישיבת שערי שמחה, תשע"ב
אחד מבניו הוא הרב אליהו סולובייצ'יק – חוקר ועורך ספרים.
חתנו הרב חיים לבל, ר"מ בישיבה קטנה.
בנו ר' דוד הוא ראש הקיבוץ בישיבת אביו שערי שמחה.
יצחק ענפי (בירנצוויג) (1899 - 19 ביולי 1959) היה סופר, פובליציסט ומורה ישראלי.
ענפי נולד בפולין, בעיירה סנדומייז'.
הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבה והוסמך לרב.
הוא השתלם בכוחות עצמו, למד עברית והיה ציוני.
ענפי שאף לעלות לארץ ישראל ולהשתלם בסמינר בית הכרם בירושלים.
במלחמת העולם הראשונה עזב את פולין והתיישב בבלגיה בעיר אנטוורפן, שם נישא לפנינה זילברברג (ילידת פולין) ובנה את ביתו.
בשנים אלו עסק בהוראה בבית הספר "תחכמוני" מיסודו של הרב משה אביגדור עמיאל.
בשנת 1933 עלה לישראל עם משפחתו ועסק בהוראה בהרצליה ורמת גן.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
בגיל צעיר התחיל יצחק בפולין בכתיבת פרוזה ושירה.
לאחר מעברו לבלגיה החל לפרסם שירים וסיפורים בעיתונות היידיש המקומית.
כמה משיריו ומאמריו תורגמו לפלמית והולנדית והופיעו בכתבי יד מקומיים.
יצחק ענפי כתב רשימות וטורים לעיתוני "הארץ", "היסוד", "הצופה" ו"הצופה לילדים".
בשנת 1956 פורסם סיפורו "ניסל הסבל" אודות חיי עיירה יהודית בפולין במסגרת הספר "חמישים סיפורים", בהוצאת "מוסד הרב קוק".
בשנת 1958 יצא ספרו "בשבילי המקרא" ב"הוצאת יבנה", בו כתב והרחיב על סיפורי המקרא.
בשנת 1960, ביום השנה לפטירתו, יצא ספרו "יחיד בין רבים" (בהוצאת יבנה), המתאר דמויות יהודים כפריים בודדים בתוך הכפר הנכרי.
בחלקו השני הנציח את דמויות העיירה צוייזמיר, שהיא ערש ילדותו.
יצחק ענפי סיים לכתוב את הספר, אך לא זכה להוציא אותו לאור בחייו.
בשנת 2009, כ-40 שנה לאחר מותו, פורסם אוסף מכתביו הכולל משלים, אגדות וסיפורים בשירה ובפרוזה, במסגרת הספר "בשבילי הגן".
כלל היצירות בספר זה מתייחסות לאדם וליחסיו עם החי והצומח שבסביבתו.
יצחק עמית (נולד ב-20 באוקטובר 1958) הוא משפטן ישראלי המכהן כנשיא בית המשפט העליון.
הוא שופט בית המשפט העליון משנת 2009, וכיהן כשופט בבתי משפט השלום והמחוזי בעכו ובחיפה.
נולד בשם יצחק גולדפריינד בשכונת שפירא שבדרום תל אביב.
אביו שמואל, היה ניצול השואה ששרד את מחנות בוכנוולד, פלאשוב וסקרז'יסקי.
אימו, הדסה אירנה, איבדה את משפחתה בשואה וגודלה על ידי משפחה נוצרית, כשיהדותה הוסתרה.
למד בבית ספר היסודי ממלכתי-דתי "מוריה" בתל אביב ובבית הספר התיכון הדתי צייטלין שבעיר, וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1976. בנעוריו עזר להוריו במסעדת פועלים בבעלותם.
שירת בצה"ל כקצין בינה רשתית וכקצין תרגום מערבית, בבסיס ביחידה 8200 בצפון והשתחרר בשנת 1980. בשנת 1981 החל ללמוד משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בהצטיינות בשנת 1985.
לאחר שנתיים שבהן התמחה, הוסמך בשנת 1986 כעורך דין ועבד כעורך דין עצמאי.
בשנת 1997 נבחר לכהן בבתי משפט השלום במחוז חיפה, תחילה בעכו ולאחר מכן בחיפה.
באוקטובר 2001 כיהן בפועל כשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה וביולי 2002 נבחר לכהן כשופט בבית משפט זה.
בכהונתו בבית המשפט המחוזי בשנת 2003 חולל סערה כשקבע כי אף על פי שבתי המשפט השונים מחויבים לפסיקותיו של בית המשפט העליון, הלכה מסוימת ("הלכת שמש"), שאותה הגדיר "נושנה", בטלה:
לאחר מתן פסק הדין המהפכני נאלץ עמית לחזור בו כיוון שהתברר שטעה ואך מספר חודשים קודם לכן השופטת דליה דורנר השתמשה בהלכה זו.
"הלכת שמש" בוטלה לבסוף על ידי בית המשפט העליון ב-2013.
באוגוסט 2009 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, וב-14 באוקטובר 2009 נכנס לתפקידו.
בשנים 2021–2022 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25. מ-1 במרץ 2021 ועד 29 בפברואר 2024 היה חבר הוועדה לבחירת שופטים, ובאוקטובר 2024 חזר לכהן בה, עם כניסתו לתפקיד ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון.
עמית התמנה לתפקיד נשיא בית המשפט העליון וצפוי להחזיק בתפקיד עד פרישתו ב-20 באוקטובר 2028. לפי שיטת הסניוריטי השופט עוזי פוגלמן אמור היה להתמנות עם פרישתה של אסתר חיות, אולם פוגלמן ויתר על המינוי בשל צפי לכהונה קצרה במיוחד עד פרישתו.
בדיון מקדים של הוועדה לבחירת שופטים במרץ 2024 השתתף גם עמית, כחבר בוועדה.
הדיון היה עקרוני ולא פרסונלי.
לאחר הדיון הוגשה תלונה לנציבות תלונות הציבור על שופטים, והשופט בדימוס אורי שהם דחה את התלונה וקבע כי עמית לא פעל בניגוד עניינים, אך מתח עליו ביקורת כי "למען מראית פני הצדק" היה עליו לצאת מן הדיון.
שר המשפטים יריב לוין התנגד למינויו של עמית לתפקיד, ולא כינס את הוועדה לבחירת שופטים עד שנתקבלה עתירת התנועה למען איכות השלטון לבג"ץ, וזה הורה ללוין לכנס את הוועדה לבחירת שופטים ולבחור נשיא לבית המשפט העליון.
לאחר פסק הדין, לוין דרש מעמית שיקפיא את מועמדותו, בעקבות מספר כתבות שפורסמו באותה תקופה ובהן טענות נגד עמית, על ניגודי עניינים לכאורה בפסיקתו וחריגת בנייה לכאורה בביתו, אך עמית לא הסיר את המועמדות וענה שמתנהל נגדו מסע הכפשות שנועד למנוע את מינויו.
ראש אגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל, בועז בלט, קבע שהתלונות אינן מעלות חשד לפלילים והיועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה, כתבה כי אין עילה לדחות את המינוי.
ב-26 בינואר 2025 כונסה הוועדה לבחירת שופטים על ידי מנהל בתי המשפט ולא על ידי שר המשפטים שסירב לציית לצו בג"ץ כששלושת נציגי הקואליציה בוועדה, שהיו במיעוט דעות נגד בחירת עמית, מחרימים את הכינוס.
הוועדה, שנכחו בה שני נציגי לשכת עורכי הדין, נציגת האופוזיציה ח"כ קארין אלהרר, והשופטים דפנה ברק-ארז ונעם סולברג, דנה בטענות ובחרה בעמית לנשיא בית המשפט העליון.
עמית עצמו נמנע מלהשתתף בדיון.
השר לוין הודיע שאינו מכיר בעמית כנשיא בית המשפט העליון ואיים שלא ישתף עמו פעולה בכל הקשור לניהול בתי המשפט.
עמית הושבע באירוע מצומצם לנשיא בית המשפט העליון ב-13 בפברואר 2025, כששר המשפטים, ראש הממשלה בנימין נתניהו ויו"ר הכנסת אמיר אוחנה – ראשי הרשויות המבצעת והמחוקקת – החרימו את הטקס באופן תקדימי בתולדות המדינה.
בישיבת הפתיחה של מושב החורף בכנסת ה-25 ב-20 באוקטובר 2025, פנה אוחנה אל עמית בתואר "שופט" ולא "נשיא" - מעשה שעורר מהומה במליאה; מיד לאחר מכן הבהירו נשיא המדינה הרצוג וראש הממשלה נתניהו, כל אחד בנפרד, כי עמית הוא נשיא בית המשפט העליון.
בהמשך כהונתו התמודד עמית עם הסתה גוברת של שרי הממשלה נגדו, ובכלל זה אמירה של שר האוצר, בצלאל סמוטריץ', לפיה עמית הוא "מגלומן אלים ודורסני שגונב את הדמוקרטיה הישראלית, התוצאה תהיה שנדרוס אותו, לא תהיה ברירה".
טרם הדיון על מינויו של עמית לנשיא בית המשפט העליון, הגשו נגדו עשרות תלונות לנציב תלונות הציבור על שופטים.
בסוף דצמבר 2025 קבע הנציב, אשר קולה, כי לאחר בחינה מקיפה של התלונות, תלונה אחת בלבד נמצאה מוצדקת - החלטתו של עמית במרץ 2021, טרם מינויו לנשיא, בעניין ביטול נבחרת הדירקטורים, שבה היה מקום לתת גילוי נאות.
בעקבות קביעה זו הגיש שר המשפטים יריב לוין קובלנה לבית הדין המשמעתי לשופטים.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, הודיעה ללוין שפעולתו זו "אינה עומדת באמות מידה נדרשות והיא חסרת תוקף משפטי".
על אף שבמשך השנים היה קיים נוהג להזמין את נשיא בית המשפט העליון לדיונים חשובים בכנסת ולאירועים ממלכתיים, נמנעו חברי הקואליציה מלהזמינו למושב הכנסת שבו נאם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ באוקטובר 2025, ובפברואר 2026 נמנע יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה מלהזמינו לישיבה לציון יום הולדתה של הכנסת.
עמית מתואר לעיתים כאקטיביסט ולעיתים כבעל נטייה מתונה לשמרנות.
באחד התיקים תואר על ידי אליקים רובינשטיין כמי שמגיע "מעולמו ובית מדרשו של חיי המעשה".
באותו תיק, סירב עמית להצטרף לדעת הרוב שפסק חובת גילוי פרוטוקולים של חקירות מפרק חברות, לנוכח ההתנהלות הבעייתית, לשיטתו, של מבקש הגילוי.
עמית משתמש באמצעים ייחודיים להשגת תוצאות צודקות בעיניו.
במקרה אחד, שבו פנה אחד הצדדים לבית משפט בלונדון, בניגוד לפסיקה של בית משפט בישראל, פסק עמית הוצאות משפט של מיליון שקלים, ש-800,000 שקלים מתוכם נועדו לאיין הוצאות משפט שנפסקו בבית המשפט בלונדון.
עמית התריע נגד עורכי דין שמאריכים יתר על המידה בטענותיהם והמליץ להטיל עליהם הוצאות משפט.
היו מקרים שבהם עמית פירש חוקים בדרכים מקוריות, בעוד שעמיתיו להרכב לא מצאו אפשרות לפרש את התקנות כמותו.
למשל, במקרה שבו נותר עמית בדעת מיעוט, הוא כתב:
עם זאת, במקרה אחר, עמית, בדעת מיעוט, פירש את החוק לגבי התיישנות תקופת מאסר של אסיר נמלט בפירוש דווקני המחייב את ביטול יתרת תקופת מאסרו, בעוד עמיתיו להרכב צמצמו את פרשנות החוק למקרים שבהם המדינה לא פעלה להחזיר את האסיר הנמלט לכלא.
בפסק דינו הסתמך השופט עמית גם על הכלל הקובע שבעת ספק, יש לפרש את החוק בפרשנות המטיבה עם המורשע בפלילים.
לעיתים מוצא עצמו השופט עמית בעמדת מיעוט בערעורים אזרחיים.
למשל, באחד המקרים ביקש עמית לקבוע שהפטור של חברת ביטוח מתשלום למבוטח שניסה לרמות את החברה לא יחול כלפי צד ג' תם לב, למרות שיקולים משפטיים המורים ההפך, אך נותר בדעת מיעוט.
במקרה שבו נכס נמכר בכינוס נכסים תוך זיוף מסמכים, ונקבע שתקנת השוק אינה עומדת לרוכשים, ביקש עמית, בדעת מיעוט, לקבוע אשם תורם על בעלת הנכס, בגלל שניהלה הליכי סרק מתוך שהתעקשה לנהל את ההליכים בעצמה ללא סיוע של עורך דין.
במקרה אחר, הוא ביקש בדעת מיעוט לקבוע שחברת ביטוח אינה צריכה להעניק כל פיצוי על נזק שנגרם לרכב בעת שנהג הרכב היה מתחת לגיל שנקבע בפוליסה.
עמדתו זו נתקבלה לבסוף ברוב דעות בדיון נוסף.
באופן כללי, עמית מתנגד לפסיקות של תשלומים גבוהים כשהוא אינו רואה נזק המצדיק זאת.
למשל, הוא רצה לקבוע בדעת מיעוט שהמדינה הייתה רשאית שלא להעניק את הפרס המובטח של 10 מיליון דולר למוצאי גופתו של מג'די חלבי.
כך גם, עמית יצא נגד פסיקות גבוהות של פיצויים על נזק לא ממוני ונכות נפשית שנפסקו על ידי עמיתיו.
במקרה אחד כתב על פסק דין המיעוט של השופט ניל הנדל: "איני מכיר אף פסק דין בנזיקין בו נפסק סכום כה נכבד ...
בגין נכות נפשית בשיעור של 10%".
במקרה אחר יצא בחריפות נגד פסק דין הרוב של השופט אליעזר ריבלין, בהסכמת השופט יורם דנציגר, שפסק פיצויים נפרדים ומשמעותיים על פגיעה באוטונומיה בנוסף לפיצויים על נזק בלתי ממוני טהור.
בשנת 2018 הוא שב ופסק, בהסכמת עמיתיו להרכב, שאין לפסוק פיצויים על פגיעה באוטונומיה בנוסף לפיצויים על נזק לא ממוני, למעט במקרים של הולדה בעוולה.
עמית גם הציג גישה מצמצמת יחסית לזכותם של תלויים בוגרים לפיצויים על מותו של קרוב שהעניק להם תמיכה.
לשיטתו, זכות התביעה כתלוי, בניגוד לתביעת העיזבון, ניתנת מסיבות סוציאליות ואך ורק למי שנזקק לתמיכה מהנפטר.
בפסק דין אחר הבהיר עמית שלא ניתן להעניק במקביל פיצויי הסתמכות ופיצויי קיום - אלא במקרים חריגים שבהם הם אינם יוצרים כפילות בפיצוי.
עמית גם ממעט יחסית לעמיתיו לחייב בנזיקין.
בערעור על פסק דין שחייב את מגן דוד אדום בפיצויים על טיפול לקוי בתינוקת שנפטרה, כתב עמית שרף האחריות שנקבע על ידי המחוזי נראה גבוה מדי, אך בסופו של דבר לא התערב בפסק הדין של המחוזי, בגלל כלל אי ההתערבות של ערכאת הערעור.
במקרה אחר, היה בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת.
עמית התנגד לכלל בדיני מכרזים הקובע ביטול כל הצעה שיש בה טעות בערבות.
הוא טען שכלל זה פוגע במטרה של המכרזים, להשיג מחיר טוב ויעילות כלכלית, ושהציפייה שהמציעים יימנעו מטעויות בעקבות הסנקציה החריפה, אינה מתממשת.
בפסק דין שניתן במרץ 2018, קבע עמית שהלכת אלחבאנין אינה סימטרית ונוגעת אך ורק למקרה שתוחלת החיים של הניזוק קצרה מתוחלת החיים על פי תקנות ההיוון.
במקרה שתוחלת החיים של הניזוק ארוכה מזו שנקבעה בתקנות ההיוון, לא תחול הלכה זו ויש לערוך את החישוב על פי התקנות.
באותו פסק דין קבע שאין להפחית מהפיצוי לניזוק את תוספת הוותק של קצבת הזקנה או את דמי הביטוח הלאומי ששולמו או אמורים היו להשתלם עבור רכיב קצבת הזקנה.
באחד מפסקי הדין שלו ביקר את רשויות המס וכתב:
"המטרה שצריכה לעמוד לנגד עיניהן של רשויות המס אינה לפלס לעצמן את הנתיב הפרשני המוביל לגביית מס בשיעור הגבוה ביותר האפשרי, אלא לחתור לגביית מס אמת על פי לשונן של הוראות החוק ותכליתן".
בהתאם עמית היה בדעת הרוב ש"משעה שהמשיבים מכרו 'דירת מגורים' כהגדרתה בחוק, אזי יש ליתן להם ליהנות מהוראות הדין המיטיבות עמם בשל כך, גם אם הדבר כרוך ב'וויתור' כביכול מצד רשויות המס על נתח פוטנציאלי מהתמורה.
כך כאשר מדובר במכירת דירה 'ממוצעת' מן היישוב, וכך כאשר מדובר במכירת דירת פאר בשדרות רוטשילד בתל אביב".
עמית כתב את פסק הדין העיקרי בדיון נוסף שעסק במיסוי כספי הימורים אסורים.
הימורים נחשבים על פי פקודת מס הכנסה כמקור הכנסה ולכן הרווחים מהם חייבים במס.
במקרה בו חלטה המדינה את הרווחים של הנישום מהימורים, טען הנישום-המהמר כי הכספים שנחלטו הם הוצאה המותרת בניכוי.
עמית, בהסכמת שאר שופטי המותב, דחה את טענת הנישום בשני נימוקים: ראשית, הסיכון שהרווחים ייחלטו בעקבות פעילות אכיפה אינו סיכון אינצידנטלי אלא סיכון אינהרנטי לאופי ההכנסה מהימורים לא חוקיים; שנית, יש להעדיף פרשנות שמענישה את העבריין ולא מיטיבה עימו.
עמית מרשיע, במידת מה, יותר מעמיתיו.
בדעת מיעוט, תמך בהרשעה של אדם על סמך ראיות נסיבתיות, בהיעדר תרחיש חלופי סביר לשיטתו, ועל סמך התנהגות תמוהה של הנאשם.
במקרה אחר נותר בדעת מיעוט בקביעה שיש להרשיע אדם שמסר רכב לאדם שביצע בו פשע, ב"קשירת קשר למטרה פסולה", בטענה שהראיות הנסיבתיות לא מותירות תרחיש חלופי הגיוני לכך שהוא מסר את הרכב למטרה מותרת.
בנוסף, היה בדעת מיעוט שביקשה להרשיע את אהוד אולמרט בפרשת ראשונטורס.