tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את תפקיד ראש הישיבה מילא הרב שצ'יגל, אך ייעד אותו לרב יעקב ישראל קניבסקי, אותו הכיר מישיבת נובהרדוק.
מגוריו של החזון איש בבני ברק
כשעלה החזון איש לארץ ישראל, בט"ז תמוז תרצ"ג (1933), היה בדעתו להתגורר בפתח תקווה, בינתיים שהה באכסניה בתל אביב, רב מַתֶּס היה מן היחידים שהכירו את החזון איש, הוא מיהר לאכסנייתו והציע לו להשתכן בבני ברק, שהייתה אז מושבה צעירה בת פחות מעשור.
החזון איש נענה להצעה והחל מחודש אב תרצ"ג התיישב בבני ברק, לאחר בואו הציע לו למסור שיעורים בישיבה שהקים, עד לבואו של גיסו הרב יעקב ישראל קניבסקי לשמש כראש ישיבה (גרסה שונה על כך נמצאת בספרו הגדול של בנימין בראון על החזון איש).
אכן בחודשי החורף של שנת תרצ"ד הוא מסר שיעורים בישיבה, באותה שנה הונחה אבן הפינה לישיבה בגבעת רוקח, בסמיכות לביתו של החזון איש.
הרב שצ'יגל ארגן אשרות עלייה לרב יעקב ישראל קנייבסקי ולעוד מאה בחורי ישיבה.
בתחילת חודש ניסן תרצ"ד עלה הרב קנייבסקי והתיישב בסמוך לישיבה.
הרב שצ'יגל פינה לו את משרת ראש הישיבה, והוא עצמו שימש כמנהל רוחני ומסר שיחות מוסר לתלמידים.
נפטר בשנת תש"כ, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת.
כמה שנים לאחר פטירתו הופסקה פעילות הישיבה.
בשנת תשמ"א (1981) הוקמה במבנה הישיבה ישיבת בית מתתיהו, הנושאת את שמו.
משפחתו ראתה בהבאת החזון איש לבני ברק עניין גדול וחרטה זאת על מצבתו.
היה נשוי למרים (לבית בייער).
הרב מאיר שצ'יגל - מחבר סדרת ספרי "שומר אמת" ור"מ בישיבת חמד לצעירים בבני ברק.
מאשה - נשואה לרב נחום לסמן – כיהן כראש ישיבות מגדיאל ותפרח (חתנם הוא הרב אליעזר יהודה פינקל).
בתו - אשת הרב משה אהרן רוזנטל – ראש כולל הרמ"א, מחבר סדרת ספרי "מטה אהרן" על הש"ס, ובנו של הרב אברהם דוד רוזנטל.
גיסיו: הרב אברהם יצחק גרשונוביץ – אב"ד ז'אבינקה וראש ישיבת תפארת ציון, והרב חיים חלוונה יוז'וק – אביהם של ד"ר דב ירדן והרב שמעון יוז'וק.
מתתיהו שמחה ראבענער "נולד בראש השנה לאילנות, שנת תקפ"ו (1826)", בלמברג, בגליציה, אז באימפריה האוסטרית כבנו של יהודה רבנר או לפי מקורות אחרים, לייב (או אולי יהודה לייב) בוברקר ושל אשתו, יינטה, שנמנו עם צאצאי משפחת מנקס המיוחסת.
למד תורה בבית מדרשו של הרב יעקב משולם אורנשטיין ויצא לו בילדותו שם של עילוי.
בגיל 15 נפתח לעולם התרבות הכללית, למד שפות זרות, דקדוק עברי וכתב סיפורים ושירים בעברית, שאותה פרסם בשנת 1845 ידידו מנדל בן יצחק שטרן (מקס עמנואל שטרן, 1871-1811) בכרך הראשון של כתב העת שלו "כוכבי יצחק".
רבנר לא הסתפק בלימודי רבנות ונרשם גם לאוניברסיטת למברג, בה למד פילוסופיה, מזרחנות ומוזיקה
הוא שהה תקופה מסוימת בווינה, שם התראה עם קבוצה של משכילים מתונים ועם קבוצות של חסידי הרפורמות הדתיות ביהדות.
הוא התיידד עם כמה מהם ובמיוחד עם מאיר הלוי לטריס.
ביקר גם אצל משכילים נחמן קרוכמל בז'ולקייב ושמשון בלוך בקוליקוב.
בשנת 1848 התחתן עם אשה יהודייה מראווה רוסקה.
בראווה רוסקה התיידד רבנר עם הסופר אברהם גולדברג.
ניסה את מזלו גם בעסקים אך איבד בשנת 1855 את כל נכסיו ועבר לגור בנאראיוב, שם מצא משרה של מזכיר אצל איש עסקים אמיד.
בשנת 1860 להזמנת דודו, הרב אליעזר אליהו איגל הגיע לצ'רנוביץ ועבד שם כמורה.
גם בצ'רנוביץ התחבר רבנר לקבוצה של סופרים עברים, מחסידי ההשכלה ובהם אברהם אייזנר, מוזס אורנשטיין, אברהם גולדפדן ועוד.
בנוסף לספר דקדוק עברי "לוח הלב" פרסם קובץ שירים תחת הכותרת "עת זמיר" שבו כלל תרגום לעברית מן השירה של פרידריך שילר.
בחיפוש אחר עבודה, מצ'רנוביץ עבר רבנר לרומניה.
ב-1865 התמנה כדרשן ומורה לדת היהודית בגימנסיה בעיר סוצ'אבה.
בזמן שהותו שם כתב, בין השאר, דרשה שנקראה "כורש ופרנץ יוזף הראשון".
ב-1867 עבר לעבוד כדרשן וכמנהל בית הספר היהודי המתוקן (משכילי) של פלטיצ'ן.
ב-1869 עבר ליאשי, לנהל את בית הספר שייסד הנדבן יעקב נוישוץ.
יאשי הוא שימש גם כדרשן בבית הכנסת נוישוץ.
עובד תקופה גם כמתרגם רשמי בעד הקונסוליה האוסטרו-הונגרית ביאשי.
הוא היה אחד מ"שלישיית הסופרים המשכילים" - שני האחרים היו המשורר מרדכי סטרליסקר, שהיה החזן של מיכאילן והאינטלקטואל הנודע הלל כהנא, שהיה מנהל בית הספר לבנים בבוטושאן.
רבנר התחיל לפרסם עוד בנעוריו והשתמש בשם העט "המשביר", שם שהורכב מראשי התיבות של שם אביו ושמו הוא: הצעיר מתתיהו שמחה בן יהודה רבנר.
בכתיבתו הספרותית הוא הושפע מהרציונליזם, אך גם מהרומנטיקה.
רבנר כתב שירים ומאמרים בעברית ותרגם יצירות של פרידריך שילר ושל לורד ביירון ("נגינות עבר" 1862) לעברית.
הוא כתב מחזה בחרוזים, דו-לשוני, עברי גרמני, בשם "שולמית או שיר השירים אשר לשלמה - Sulamit oder das Hohe-Lied Salomo's", שפורסם ביאשי, ב-1880. המחזה הוקדש לקיסר אוסטרו-הונגריה פרנץ יוזף לרגל 25 שנות נישואיו שנחגגו ביום 24 באפריל 1879.
בנוסף, רבנר פרסם מסות ושירים ב"המבשר", ב"אוצר חוכמה", ב"העת" וב"המגיד".
לאחר שהתיישב ברומניה למד רבנר את השפה הרומנית ואף תרגם מרומנית לעברית את השיר הנודע של וסילה אלכסנדרי, Oda gintei latine.
"עת הזמיר" - אסופת מבחר שירי המשורר האשכנזי הנשגב שיללער תהילתו מלאה הארץ, אשר העתיק ללשון עברייה בעת תקופת מאה שנה לחיי שילר, צ'רנוביץ כת"ר, 1862 בדפוס של אלי איגל
נגינות עבר - תרגומי 23 שירי ה"מנגינות העבריות" ושל השיר Darkness ("חזיון מחשך") מאת לורד ביירון, 1862
ציונים לתורה - 1887, דרוהוביץ'
מאמר שמו של המשיח, 1893, קרקוב
רבי מתתיהו בר משה היצהרי היה מחכמי ספרד במאה ה-14 וה-15, פרשן ופילוסוף.
מוצא משפחתו מנרבונה שבצרפת, ובגירוש יהודי צרפת בשנת ה'ס"ו (1306) היגרה המשפחה לאראגון שבספרד.
היה תלמידו של רבי חסדאי קרשקש.
עם פטירתו של רבי חסדאי, כתב פייטן בן התקופה קינה על מותו, ובה ציין את רבי מתתיהו כאחד מממשיכי דרכו, לצד בנו של רבי חסדאי ורבי יוסף אלבו (הקינה מופיעה בביטאון 'מוריה' מג עמ' ג).
שימש כרבה של סרגוסה, ובמסגרת תפקידו השתתף בשנת ה'קע"ג (1413) בוויכוח טורטוסה כנציג יהודי סרגוסה, יחד עם רבי יוסף אלבו וחכמים נוספים.
תלמידו, רבי חסדאי בן חסדאי, מתאר אותו כ"מורי הזקן...
החכם המפורסם ברבים" (קובץ 'מזרח ומערב', כרך חמישי, אייר תר"ץ).
רוב כתביו של רבי מתתיהו טרם יצאו לאור, וכתבי יד שלהם מפוזרים בספריות שונות.
הפירוש מוזכר על ידי רבי יצחק אברבנאל בספרו "נחלת אבות", ועשרות מובאות ממנו מופיעות בפירושו של רבי שמואל די אוזידא, "מדרש שמואל" על מסכת זו.
רבי שמואל מציין בהקדמתו שפירוש רבי מתתיהו היה "סתום וחתום עד עתה".
פירוש על התורה, נכתב בשנת ה'קסב (1402).
הפירוש משלב מובאות מהרמב"ם הרמב"ן וראב"ע, וכן ציטוטים מכתבי אריסטו.
קטע לפרשת וירא נדפס בקובץ 'ישורון' יז עמ' נה-עט.
פירוש לפירושו של ראב"ע על התורה.
פירוש לפרק קיט בתהלים (הפרק הארוך ביותר).
הפירוש הוקדש לכבוד מורו רבי חסדאי קרשקש.
נדפס בשנים רע"ה, ש"ו, שע"ג, ושוב בימינו על ידי דב רפל (הוצאת 'ידע סלע' תל אביב).
ספר הלכתי על הלכות טרפות.
הספר מוזכר בבית יוסף של רבי יוסף קארו (יורה דעה סימן לז).
ידועה גם תשובה הלכתית שלו בעניין אשה קטלנית (ביטאון 'מוריה' מג עמ' י).
מתתיהו רוזין (1916 – 1 במאי 1950) היה זמר פזמונים, בדרן, מגיש ושחקן עברי בתל אביב בימי היישוב.
משחקני התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו", ומטובי המבצעים של פזמוני נתן אלתרמן.
רוזין נולד ב-1916 בוורשה בירת פולין.
יחד עם חבריו לתנועת הנוער הציוניות ביקש לעלות לארץ ישראל.
הוא הגיע לארץ, אך היות שלא עלה בידו להשיג סרטיפיקט, לא הורשה להיכנס אליה, נסע לסוריה ומשם הוחזר לפולין.
משם נסע עם להקות נודדות דרך הבלקנים והגיע לאיטליה.
במאי 1935 רכשה חברת ספנות ארץ-ישראלית את האונייה "תל אביב", לשם הובלת נוסעים בקו טריאסטה–חיפה.
רוזין עלה על האונייה כימאי במטרה לעלות ארצה באופן בלתי-לגאלי.
בפעם הרביעית או החמישית שהגיע עם האונייה לנמל חיפה, ירד ממנה ונשאר בארץ.
תחילה עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים.
כעבור שנה החל לעבוד בלילות כאופה, ובזמנו הפנוי החליט לנסות את כוחו כזמר.
הוא החל את דרכו בזמרה (עברית) בבתי קפה בחיפה שקיימו תוכנית אמנותית עבור הימאים הזרים והחיילים הבריטים: בקפה גינתי-אור שברחוב הרצל ובקפה כץ שבשדרות נורדאו.
לאחר מכן התקבל לתיאטרון הסאטירי הקטן "כל הרוחות" שהוקם בראשית 1939 בתל אביב.
בתום תוכנית אמנותית אחת, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה, עזב את "כל הרוחות" ועבר לשיר בקברט "סמדר" שלחוף תל אביב, וכן בקפה גינתי-ים ובגן מלון סן רמו (גם הם בחוף), וכן בתיאטרון "המטאטא", ובמסיבות ובשמחות.
בתל אביב הכיר את נתן אלתרמן, והלה התרשם מכישרונו והחל לכתוב עבורו פזמונים, שהולחן על ידי שמואל פרשקו ומשה וילנסקי.
אלתרמן חיבר עשרות פזמונים שיועדו לרוזין, מהם כמה שהיו ללהיטים, כמו "מילא", "שיכור", "פרוטקציה", "יום-יומיים", "סטלה וגבריליקו", "מי לימון ומר צלחת", "אני רוצה רק להציץ", "אמנות הפיוס", "יוסל", ו-"אם אין לי מה שאני אוהב – אני אוהב את מה שיש לי...".
"השניים השלימו זה את זה.
אלתרמן היה זקוק למבצע טוב – ורוזין היה זקוק למחבר טוב." רוזין עצמו חיבר ב-1944 (בתקופת "סמדר") פזמון בשם "קָבָלֶרוֹ פלאפל".
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" (בתוכנית השנייה שלו – "ריאיון בלי-לה-לו"), והפופולריות של פזמוניו הגיעה לשיאה.
רוזין נחשב לאחד המבצעים הטובים ביותר של פזמוני אלתרמן.
מייסד התיאטרון ומנהלו, משה ולין, סיפר לימים כי לדעתו רוזין הוא מבצעו הטוב ביותר של אלתרמן מאז ומעולם, והודה ששילם לו את השכר החודשי הגבוה ביותר בתיאטרון: 70 לא"י.
את מרבית פזמוניו ביצע ב"לי-לה-לו".
בנוסף לפזמונים שביצע לבדו, רוזין השתתף ב-11 מערכונים (רובם מוזיקליים), ככוכב הגברי, וזכה לתשבחות גם כשחקן.
מבקר התיאטרון דב בר מלכין כתב כי "רוזין הוא פרטנר קולגיאלי ביותר על הבמה, הוא עוזר לכל פרטנר שלו להוציא מעצמו את הטוב ביותר...
רוזין – גוץ ומהיר תנועה.
משחק את פזמוניו – וזה סוד ההצלחה והפופולריות שלו אצל הקהל".
"רוזין לא היה מן הפזמונאים הצומחים כפטריות!
הייתה לו דיקציה נפלאה, חתך דיבור ומבטא, שהלואי והיו כמותם לרבים מן האמנים הדרמטיים שלנו, האומרים – ואינם שרים – את הטקסט שלהם.
רוזין, שהיה "היוצר" של עשרות פזמונות אשר לבעל הטור השביעי [אלתרמן], ידע להגיש את השיר כשאף מלה, אף אות ואף ניב אינם הולכים לאיבוד.
והוכחה שלא היה ואין שני לו: מאז נפטר רוזין, חדל נתן אלתרמן לכתוב למען הבמות הקלילות".
עם פרוץ מלחמת העצמאות נסגר התיאטרון, ורוזין התגייס ליחידה קרבית ב"הגנה".
לאחר ההפוגה הראשונה הסכים לעבור לשרת במחלקת התרבות (מחת"ר) – גלגולו הראשון של חיל החינוך והנוער – בהמלצת ולין, שהיה קצין תרבות ביחידה.
במשך שנה הופיע בצמד עם שמואל (שמוליק) פישר יותר מ-500 פעמים בפני חיילי הצבא בבסיסים, במשלטים, בבתי חולים צבאיים וביישובים בכל רחבי הארץ.
לאחר שחרורו מצה"ל בקיץ 1949 חזר רוזין להופיע ב"לי-לה-לו".
אמרגן יהודי מניו יורק שביקר בארץ, הציע דרך הסופר ההומוריסטן יוסף שמעון גולדשטיין ("דער לוסטיגער פעסימיסט" – הפסימיסט העליז') לארבעה מאמני התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, מינה בֶּרן, קלרה אימס ורוזין, לנסוע לארצות הברית לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים.
הנסיעה, שתוכננה לסתיו של אותה שנה, התעכבה, ובסופו של דבר נסעו יהלומי, ברן ורוזין, בחושבם שיוכלו להרוויח סכומי כסף ניכרים שיוכלו לשוב עמם לארץ.
רוזין וברן הופיעו בוודוויל היידי "נאשיונל טיאטר" בניו יורק עם מערכונים מחיי הארץ.
הצגת הבכורה החגיגית זכתה לתשבחות, ובמהלך השבועות שלאחר מכן הוסיפו השניים להופיע, אולם כעבור כחודש נסגר התיאטרון, והם מצאו עצמם עומדים בפני שוקת שבורה.
רוזין הצליח להופיע בנשפים קטנים ובהופעות לטובת המגבית היהודית המאוחדת, אך במקום לחסוך כסף לדירה לאשתו ובנו, הפסיד אלפי דולרים.
מבין השלושה, רק יהלומי הצליח להרוויח דיו, והאריך את שהותו.
(מינה ברן נשארה באמריקה לאחר שהכירה בן-זוג ונישאה לו.) באביב 1950, כעבור יותר מ-3 חודשים בארצות הברית, חש רוזין ברע, ניגש להיבדק אצל רופא ומת מהתקף לב באופן פתאומי עוד בטרם הבדיקה.
גופתו הובאה לארץ (באוניית המשא "תל אביב"), והוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
רוזין הותיר אישה, יטקה, ואת בנם בן השנה וחצי, אברהם (לימים עברת שמו לרז).
ב-6 ביולי 1950 ערך תיאטרון "לי-לה-לו" ערב לזכרו, שההכנסות ממנו הוקדשו לאלמנתו.
מתתיהו (מתאוס) הינדס (יוני 1894 – 13 בפברואר 1957) היה עיתונאי, בנקאי, פעיל ציבור ושגריר ישראל באורוגוואי.
הינדס נולד לד"ר טוביה ורחל (בת יוסף גזונדהייט) הינדס בירושלים.
אביו היה רופא שעלה לארץ ישראל מאוקראינה, ניסה להתיישב בטבריה ואחר כך בירושלים בבית החולים ביקור חולים, אך אחרי הולדת בנו מתתיהו החליט לחזור לאירופה.
הינדס למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטאות בוורשה, סנקט פטרבורג, היידלברג וברסלאו וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
היה מזכירם של נחום סוקולוב וליאו מוצקין בוועד המשלחות היהודיות לוועידת ורסאי.
ב-1922 היה חבר המערכת של העיתון ראזסוויט שחזר לפעול בברלין עד להתפטרותו ביולי 1923 על רקע אי הסכמות עם דעותיו של ז'בוטינסקי על רקע פרישתו של האחרון מההסתדרות הציונית.
ב-1924 פרסם קובץ מאמרים "התגשמות" ברוסית.
עבד כבנקאי בגרמניה ובפולין שם קודם להיות מנהל בנק בוורשה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
הינדס מונה למנהל סניף אפ"ק בהדר הכרמל במקומו של מתתיהו לונץ שחזר לנהל את סניף הבנק בעיר התחתית.
הינדס המשיך בתפקידו זה עד 1954 עת עבר לנהל את הבנק בירושלים.
בארץ ישראל המשיך את פעילותו הציבורית כיו"ר ועד הנאמנים של בית הספר הימי בחיפה, חבר הוועד הפועל של החבל הימי לישראל, חבר הוועד המנהל של הטכניון ועוד.
כיו"ר המועדון הימי בחיפה עסק בהוצאתן של ספינות המעפילים מצי הצללים לשימוש מחודש.
אחרי קום מדינת ישראל מונה לשגריר ישראל באורוגוואי.
הוא נפטר לאחר מחלה במונטווידאו, בעודו בתפקיד.
ארונו הובא ארצה והוא נקבר בבית הקברות בנחלת יצחק לצד אמו.
השאיר אחריו בת יחידה, חנה.
מתתיהו ואלכסנדר הוא האלבום השביעי של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1984.
את האלבום המתבסס כולו על לחניו של המוזיקאי סשה ארגוב, הקליט כספי כהמשך לאלבומו הקודם "מתי כספי שר סשה ארגוב" וכהמשך למופע משותף שהעלה עם ארגוב.
בשונה מהאלבום הקודם שהורכב כמעט כולו מגרסאות לשירים ותיקים, קובצו לאלבום החדש שירים חדשים שהלחין ארגוב במיוחד.
לצורך הקלטת האלבום, חברו כספי וארגוב לעבודה משותפת בקיבוץ העוגן, כשעל עטיפת האלבום הקדמית והאחורית מתועדים השניים כשהם חולבים פרה ברפת הקיבוץ.
באלבום מלווה ארגוב את כספי בנגינת פסנתר, כשרק בשיר אחד, "הם בזמר הזה", מצטרף כספי ומנגן על מלוטרון.
"עוד בנעורי הערצתי את המוזיקה של סשה ארגוב", כתב כספי לימים, "הגאוניות והמקוריות של סשה היוו את אחד המניעים העיקריים לדרך בה אני יוצר".
מתתיהו לזרסון (1 בפברואר 1887 – 1 בדצמבר 1951) היה פרופסור למשפטים ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בשנת 1905 הצטרף על התנועה הסוציאליסטית.
הוא סיים לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1910. בשנת 1916 מונה למרצה באוניברסיטה זו.
בשנת 1920 עזב את ברית המועצות וחזר ללטביה.
בשנים 1922–1931 היה ציר בסיימאס הלטבי (הפרלמנט הלטבי), בה פעל יחד עם מפלגות השמאל, ולהגנה על זכויות המיעוטים בכלל והיהודים בפרט.
בין השאר הוא נאבק, ללא הצלחה, בכפיית מנוחת חובה בימי ראשון.
כן הצליח לאפשר לבתי הספר היהודים ללמד בעברית בניגוד לעמדת הבונד שדרשה שילמדו רק ביידיש.
לזרסון גם היה פעיל בהתאחדות של הפועל הצעיר וצעירי ציון והיה מטעמה סגן בוועד הפועל הציוני.
בבחירות בנובמבר 1931 חסרו ללזרסון קולות מועטים כדי להיבחר מחדש והוא מצא עצמו מחוץ לסיים.
במרץ 1934 הגיע לזרסון לביקור בארץ ישראל כדי להשתתף בישיבת הוועד הפועל הציוני.
בעקבות ההפיכה של אולמנוס ב-15 במאי 1934, נאסר לזרסון כאיש שמאל, במקביל לביטול האוטונומיה התרבותית ליהודים.
בנובמבר 1934 שוחרר לזרסון ממעצרו, לאחר שהתחייב לעזוב את לטביה.
לאחר שחרורו עלה לארץ ישראל, אליה הגיע בינואר 1935.
בשנת 1935 היה ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בו הרצה בתורת המשפט הכללית.
לאחר מכן עבר לכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה.
לזרסון נפטר ב-1 בדצמבר 1951, בניו יורק.
הרב מתתיהו חיים סלומון (28 בנובמבר 1937 – 2 בינואר 2024, כ"ב בטבת ה'תשפ"ד) היה רב, מרצה ומשגיח רוחני אנגלי-אמריקאי.
משגיח ישיבת גייטסהד במשך למעלה מ-30 שנה ומשגיח ישיבת לייקווד.
מרבניה הבכירים של היהדות החרדית בארצות הברית.
נולד בגייטסהד שבאנגליה לר' יעקב ועטל סלומון, למד בבחרותו בישיבת גייטסהד ובישיבה ובכולל אברכים בלונדון, וראה ברבי אליהו לופיאן את רבו העיקרי, אף שלמד אצלו במשך פחות משנה.
נישא למרים פאלק (נפטרה בדצמבר 2016), והיה גיסו של הרב פסח אליהו פאלק.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התמנה כמשגיח בישיבת גייטסהד תחת הרב משה שוואב ובהמשך החליף אותו כמשגיח הבכיר בישיבה.
הוא החזיק במשרה זו למעלה מ-30 שנה ובאביב 1998 התמנה כמשגיח ישיבת לייקווד בארצות הברית.
החליף אותו בתפקידו בגייטסהד, הרב מרדכי יוסף קרנובסקי.
חלק משיחותיו המוסריות נערכו ונדפסו בספרים בשם מתנת חיים.
מתתיהו לונץ (5 ביוני 1894 – 27 בספטמבר 1979) היה בנקאי ופעיל ציבור ב ובישראל.
מתתיהו לונץ נולד בירושלים לדבורה (לבית עקיבא ריטבסקי) ואברהם משה לונץ, חוקר ארץ ישראל.
לונץ החל לעבוד בבנק אפ"ק ביפו ב-1913. ב-1919, אחרי פטירת אביו, עבר לעבוד בסניף בירושלים.
בין לבין, בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני כצנזור.
לאחר מכן הועבר לצפת על מנת לשמש מנהל הסניף המקומי של הבנק לכעשר שנים.
בצפת החל בפעילות ציבורית ושימש יו"ר ועד הקהילה העברית.
בזמן מאורעות תרפ"ט עמד יחד עם בנקאי אחר, אליהו קלינגר, בחזית השטח היהודי על מנת לרסן את פעילות הערבים.
ב-1930 עבר לטבריה לטובת ניהול סניף אפ"ק המקומי.
גם שם שימש כיו"ר ועד הקהילה וככזה תרם למיתון הסכסוכים בין הקהילה היהודית לשכניה הערבים.
מטבריה עבר לחיפה ב-1936. היו אלו ימי העלייה החמישית והעיר התפתחה במהירות.
ב-1953 "הוחזר" לירושלים, אך במהרה חזר לחיפה.
גם בחיפה שימש בתפקידים ציבוריים כגון יו"ר הוועד המקומי של קרן היסוד, חבר הקוּרָטוֹרְיוֹן (חבר נאמנים) של בית הספר הריאלי העברי, נשיא לשכת המסחר העירונית, יו"ר אגודת בית שבתי לוי, יו"ר המועדון הימי והכלכלי מיסודו של החבל הימי לישראל, נשיא סניף רוטרי, יקיר העיר חיפה.
משנת 1957 החל לשמש כקונסול כבוד של דנמרק בחיפה וסמלה של דנמרק התנוסס על בית המשפחה.
אחיו יעקב לינץ (לונץ), תרגם את הספר בת ירושלים הקטנה של מרים הרי.
אחותו חנה לונץ בולוטין, סופרת.
ב-1920 התחתן עם אסתר לבית משפחת ברקוף מזכרון יעקב.
ילדיו הם דבורה גורי, שהייתה אלחוטנית ב והמשיכה אחר כך בשירות המדינה.
תרזה גויסה במלחמת העצמאות לפלמ"ח שם הייתה מזכירה פלוגתית ומאוחר יותר נישאה לרב חובל עמנואל קלמפרר ורמי לונץ, תת-אלוף בחיל הים הישראלי.
תמיכתו באגודת צופי ים נענתה בקריאת סירת מפרשים "מתתיהו לונץ" על שמו.
מתתיהו רוטנברג (כ"ג בתשרי ה'תרצ"א, אוקטובר 1930 - ז' בטבת ה'תשכ"ה, 30 בדצמבר 1965) היה מנהל "המרכז לחינוך דתי" של המזרחי והפועל המזרחי, והמזכ"ל הראשון של תנועת בני עקיבא.
נולד בשמחת תורה ה'תרצ"א בסצ'ובצה שבצ'כוסלובקיה לאליקים גצל רוטנברג ודבורה לבית לנקנברג.
למד בבית הספר היהודי בעיירה עד הכיבוש הנאצי.
ב-1944 נשלח לאושוויץ, שם נרצחו הוריו ואחותו.
בדרך לא דרך הבריחה אותו דודתו חזרה להונגריה, שם שהה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה למד כשנה בישיבה בניטרה, ועלה לארץ כמעפיל באונייה "החייל העברי", שנוסעיה נעצרו במחנה עתלית.
למד בחוות סג'רה ומשם עבר למדור הדתי במקוה ישראל.
במהלך מלחמת העצמאות שהה בבארות יצחק והשתתף בקרב על הקיבוץ.
לאחר קום המדינה למד בסמינר למדריכים דתיים של עליית הנוער בבית וגן, ושימש כמדריך נוער בחוות סג'רה, בגבעת ושינגטון ובמקווה ישראל.
משנת ה'תשי"ג היה חבר ההנהלה הארצית ורכז מחלקת ההדרכה ומחלקת יישובי העולים של בני עקיבא.
מספר שנים לאחר מכן החל לשמש כמזכיר הכללי של בני עקיבא, למשך כעשור.
ביוזמתו ובדחיפתו, החלה בני עקיבא לעסוק גם בקליטה חלוצית-חברתית-דתית של נוער עולה, בעיקר מארצות המזרח.
היה חבר מרכז ישיבות בני עקיבא (במסגרת זו היה ממייסדי אולפנת כפר פינס) וחבר המזכירות העולמית של בני עקיבא (במסגרת זו השתתף בכנסי נוער בינלאומיים ונשלח לריכוזים יהודיים בגולה).
משנת 1963 היה מנהל המרכז לחינוך דתי.
למד סוציולוגיה ומדעי המדינה בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
נפטר לאחר מחלה ממושכת ב-30 בדצמבר 1965, בגיל 35. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
לזכרו הוקמו ספרייה למדריכים ומרכזייה בבית בני עקיבא בתל אביב, שרוב הספרים שבה הגיעו מספרייתו של רוטנברג עצמו ובית כנסת לנוער בבאר שבע.
כמו כן, במלאת שנה לפטירתו יצא לזכרו ספר זיכרון "נר למתתיהו".
תנועות נוער בישראל ובעולם - יחד עם מרדכי נאור (תל אביב, 1962).
הדת והמדינה - ליקוט ועריכה (תל אביב תשכ"ד).
הרב מתתיהו יחזקאל גוטמן (י"א בתמוז ה'תרנ"א – י' בכסלו ה'תשל"ג; 17 ביולי 1891 – 16 בנובמבר 1972) היה רב ישראלי, מראשוני חוקרי תנועת החסידות.
מחבר סדרות "מגדולי החסידות" ו"מגבורי החסידות".
נולד בשנת ה'תרנ"א (1891) ביאשי למשפחה חסידית מיוחסת.
אמו היא שיינדל (לבית דרברימדיגר) ואביו הוא הרב שלום גוטמן (נפטר ה'תרפ"ט), ששימש כרב העיר 36 שנה, מחבר "תפארת בית לוי" על תולדות רבי לוי יצחק מברדיטשב (יאסי תרע"ט), שיצא לאור גם בעריכת הרב מתתיהו יחזקאל.
בין השנים 1914–1927, בתקופת מלחמת העולם הראשונה ואחריה, שימש כרב בבוהוש.
באותה עת החל לההדיר ספרים, וכן לפרסם מונוגרפיות וקבצים על גדולי תנועת החסידות, וכן ספרי דרשנות משל עצמו.
בשנות מלחמת העולם השנייה, לאחר הכיבוש הרוסי של עירו, נדד ברוסיה ועבר תלאות קשות.
בשנת 1946 התיישב בבוקרשט ושימש בה ברבנות.
בתחילת ה'תש"ח (1947), בדרכו לארץ ישראל, הגיע לקפריסין.
לאחר עלותו ארצה שימש הרב גוטמן כרבה של שכונת גבעת עלייה ביפו, ושב להוצאת ספריו במהדורות חדשות.
היה פעיל בתחומי הדת והציבור בעיר.
התכתב בהלכה עם הרב יהודה ליב צירלסון, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הרב מרדכי יעקב ברייש, הרב שלמה דוד כהנא ועוד.
היה מרבני תנועת המזרחי ופעיל במפלגה.
הרב גוטמן נפטר בתל אביב ביום י' בכסלו ה'תשל"ג (1972).
חוקר החסידות ד"ר יצחק אלפסי ציין כי, הרב גוטמן "לא נספד כראוי לפעילותו ולתרומתו לחסידות".
נישא לינטע, בתו של הרב יעקב גוסטמן מזאסטוונה, בוקובינה.
בנותיהם הן רחל ידעיה וחיה שרה גרוסמן.
אחותו היחידה אדל, בעלה יעקב שמאי אפרתי, רבה של בריטשן, ושני בניהם, גיסו הרב יעקב גוטמן וגיסו שמואל ואשתו מרים, נספו כולם בשואה.
בכורי יחזקאל – על מסכת אבות, יאשי תרע"א ויפו תשי"ד
דברי יחזקאל – דרושים למועדי השנה, קלוז' תרפ"ד
תחית לאומנו – דרשות לאומיות, דעווא 1928
תורת רבי פנחס מקוריץ – תרצ"א, תל אביב תשי"ג (בסיוע מוסד הרב קוק)
אמרי יחזקאל החדש – סאטו מארה תרצ"ז
פרדס יחזקאל – דרשות ונאומים, מארגהיטא תרצ"ז
עונג שבת – דרשות ביידיש, סאטו מארה תרצ"ז, ותל אביב תשי"ד (מהדורה חדשה)
מגדולי החסידות – סדרת חוברות: א – רבי לוי יצחק מברדיטשוב, בילגוריי תר"ץ; ג-ד – רבי מרדכי מטשרנוביל ורבי מענדל מרומנוב, תרצ"א; ה – רבי נחום מטשרנוביל, תרצ"ב (מהדורה ראשונה בלודז' תרפ"ד); ו – רבי שלום מבעלז, תרצ"ה
רבי ישראל בעל שם טוב – חייו פעולותיו ותורתו, בוקרשט תש"ז (יידיש), מהדורה חדשה תל אביב תש"ט
רבי פנחס מקוריץ – חייו, פעולותיו ותורתו, תל אביב תש"י
קדש הקדשים – הוראות והדרכות בעבודה ובחיים מאת רבינו ישראל בעש"ט ממזבוז, תל אביב תשי"א (עם ברכות הרבנים בן ציון מאיר חי עוזיאל, איסר יהודה אונטרמן, שלמה יוסף זווין וצבי יהודה הכהן קוק)
גזע קודש – חייהם פעולותיהם ותורתם של רבי אפרים מסדיליקוב ורבי ברוך ממזיבוז, תל אביב תשי"א (מוקדש לכבוד הרב יהודה ליב מימון)
בלז – רבי שלום רוקח, רבי יהושע רוקח, רבי ישכר דוב רוקח, חייהם פעולותיהם ותורתם, תל אביב תשי"ב
מגבורי החסידות – סדרת חוברות: א – רבי אברהם יהושע השיל מאפטה; רבי דוב מליאובה, קלוז' תרפ"ו ותל אביב תשי"ב; ב – רבי אהרן מקרלין ורבי אפרים מסדילקוב; ג – רבי ברוך ממזבוז;
רבי מנדל מרומנוב, תל אביב תשי"ג (בסיוע מוסד הרב קוק)
אגדות תלמוד ירושלמי, תל אביב תשי"ד
רבי פנחס מקוריץ, חכם הרזים – ההדרה, תל אביב תשי"ד
מתתיהו קלהורה (כונה גם: מתתיהו אפטייקר) היה רופא ורוקח יהודי בקרקוב, מבני משפחת קלהורה.
הוצא להורג באשמת ביזוי הנצרות בי"ד בכסלו ה'תכ"ד (1663), בפיוטרקוב טריבונלסקי.
נולד לדוד בן משה קלהורה, בנו של רבי ישראל שמואל קליהרי, כאבותיו היה גם הוא רוקח ורופא מבוקש בקרקוב.
במסגרת תפקידו שימש כרופא גם בכמה מנזרים בסביבת קרקוב.
בחורף תכ"ד הואשם מתתיהו בביזוי ישו ואמו מרים הקדושה, לאחר שהתווכח עם נזיר דומיניקני ממכריו בשם "סירוציוס הבללי" ששימש כמטיף בכנסייה על שם אדלברט מפראג (וויטייך הקדוש) .
הנזיר האשים את מתתיהו שהשאיר באחת הכנסיות פתק שהכיל גידופים כלפי ישו הנוצרי ואמונתו.
בין עדי הקטגוריה היה יהודי מומר בשם הירונים רובינקובסקי מקרקוב, שהתגורר בעבר עם מתתיהו בבית אחד, שהעיד שהוא כותב הפתק.
במשפט זה שנערך בטירת ואוול בקרקוב, נידון מתתיהו למיתה בעינויים קשים.
לאחר שמשפחתו הגישה ערעור, נקבע מועד למשפט חוזר ב-26 בדצמבר 1663 (כ"ו בחשוון ה'תכ"ד) בפיוטרקוב.
למשפט השני נקראו עדים נוספים: אברהם שתדלן ורבי השיל מקראקא.
בינתיים נפטר רבי השיל בכ' בתשרי ה'תכ"ד עקב הפרשה, ולמשפט החוזר הופיעו על דוכן העדים רובינקובסקי ואברהם שתדלן בלבד.
שמו של השופט היה סולינסקי .
מתתיהו נידון למיתת שריפה בעינויים קשים לפני מותו, והעונש הוצא לפועל בפיוטרקוב בי"ד בכסלו ה'תכ"ד (13 בדצמבר 1663); פיו ולשונו נחתכו, עורו הופשט מעליו בחייו, ולבסוף הוא הועלה על המוקד.
את אפרו ירו מקנה תותח.
ומה שנשאר מגופתו נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב שעל יד בית הכנסת הרמ"א.
בזמן המשפט אירעו בקרקוב התנפלויות אנטישמיות על היהודים, בהן נהרגו יהודים רבים ורכוש רב נבזז.
תופעות אלו נמשכו גם אחר ביצוע פסק הדין.
מותו נחקק בזיכרון הקולקטיבי של קהילת קראקא, ולזכרו חיבר רבי ברכיה בירך הדרשן מקרקוב תפילת אל מלא רחמים;
המאורע מוזכר גם בספר "שם יעקב" שהודפס כחמישים שנה לאחר מכן, בו נכתב: .
כיהן כמזכיר מועצת פועלי רמת גן וגבעתיים וכמזכיר מפלגת העבודה ברמת גן.
על שמו נקראו בית מפלגת העבודה שבמרכז רמת גן ורחוב במזרח העיר.
מתתיהו מנדל נולד בעיירה אוסטשיקי דולנה (בפולנית: Ustrzyki Dolne; באוקראינית: Ustrýky-Dolíshni; ביידיש: איסטריק) שבגליציה המערבית.
בהשפעת בצלאל אייזן (ברזלי) אימץ אידאולוגיה ציונית, עזב את הישיבה ועלה לישראל בשנת 1921 בתקופת המנדט הבריטי.
בארץ ישראל עבד כפועל אריזה בבית החרושת נשר שליד חיפה.
במקביל שימש כמזכיר מועצת הפועלים בנשר.
עזב את נשר לבקשתו של דוד בן-גוריון, שהציע לו את תפקיד מזכיר ההסתדרות ברמת גן ובגבעתיים, כשבמקביל המשיך לעבוד בבית החרושת למלט נשר-רמלה, שם הגיע לתפקיד של ראש מחלקה.
כמזכיר מועצת פועלי רמת גן ייצג את העובדים מול המעסיקים.
כך, למשל, סיכם בדבריו שביתה של פועלי מצבעות: "הלקח העיקרי שצריכים ללמוד, ויש סימנים די ברורים שאמנם למדו בעלי התעשייה, הוא שאין יותר להפקיר את הפועל לשכר רעב וללא תנאים סוציאליים".
מנדל היה חבר מרכז מפא"י וחבר מועצת ההסתדרות הארצית.
הוא נבחר לוועידה השביעית של ההסתדרות מטעם המפלגה (בראש הרשימה עמד אז דוד בן-גוריון).
מנדל הקדים ברשימה אישים כמו רחל ינאית, ישראל ישעיהו, שרגא נצר, משה ברעם, יוסף אלמוגי וירוחם משל.
לימים שימש כמזכיר מפא"י (ובהמשך מפלגת העבודה) בעיר רמת גן.
נבחר כמועמד המפלגה לכנסת השלישית אך ויתר על מקום ריאלי על מנת לטפל בבתו החולה.
שובץ לשם הכבוד ברשימה לכנסת במקום לא ריאלי.
מנדל כתב רבות בנושאי הגנה על העובדים, בנושאים לאומיים שונים, בנושאים כלכליים, בנושאים חברתיים, ובנושאי פיוס פנים מפלגתיים המתובלים בציטוטים מגוונים מספרות חז"ל.
היה נשוי לשרה (לבית ברזלי) ונולדו להם בת ובן.
על שמו נקראו בית מפלגת העבודה שבמרכז רמת גן ורחוב "מתתיהו מנדל" שבמזרח העיר.
כ"ץ (נולד ב-1960) הוא פרופסור מן המניין, ודקאן הפקולטה למדעי המחשב והמידע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביו, פרופסור אליהוא כ"ץ, היה סוציולוג ומומחה לתקשורת שהיה ממייסדי הטלוויזיה הישראלית.
אמו היא רות כ"ץ פרופסור אמריטה למוזיקולוגיה.
כ"ץ הוא האח הבכור במשפחה שבה שני ילדים.
אחיו הוא נתנאל תני (צבי) כ"ץ, מנכ"ל משותף בחברת "מנהיגות מכון ייעוץ לארגונים לומדים".
כ"ץ גדל בשכונת קטמון בירושלים.
הוא למד בבית הספר בית חינוך - תיכון עירוני ג'.
הוא הצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב למחלקה למדעי המחשב, שם התקדם במהלך השנים לדרגת פרופסור.
הוא כתב כ-180 מחקרים אקדמיים.
מחקריו האחרונים מתמקדים בטכניקות ואלגוריתמים (מקורבים) לרשתות גאומטריות.
בעבר כיהן כיו"ר משותף של ועדת התוכנית של הסימפוזיון לגאומטריה חישובית וכחבר בוועדת ההיגוי של התחום.
לצד מחקריו גם הנחה סטודנטים.
בכלל זה הנחה לדוקטורט את בועז בן משה, פז כרמי, רועי קרקובסקי, גילה מורגנשטרן, כרים אבו עפאש, רום אשנר ועומרית פילצר.
נכון לשנת 2025 הוא מכהן כדקאן הפקולטה למדעי המחשב והמידע.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם כאוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת סטוני ברוק.
כ"ץ נשוי לעידית כ"ץ, פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון.
לזוג שלושה ילדים: יובל, עומר ואורי.
נ"מ (קרי: נוּ"ן-מֵ"ם) הם ראשי התיבות של המונח "נגד מטוסים" הבא לציין את היחידות ואת אמצעי הלחימה שמטרתם היא הגנה אווירית ("מטרייה אווירית") ויירוט כלי טיס של האויב, לרבות מסוקים, מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים.
המונח מתייחס כמעט תמיד ליחידות ומערכות קרקעיות שתפקידם להפיל כלי טיס, ולא לכלי טיס שבעצמם מפילים כלי טיס של האויב בקרבות אוויר, כגון מטוסי קרב ועליונות אווירית שמשגרים טילי אוויר-אוויר.
במובן הרחב, נ"מ כולל הן סוללות תותחים אוטומטיים נגד מטוסים והן סוללות טילי קרקע-אוויר שמשתמשות בטילים מונחים על מנת להפיל כלי טיס.
במובן הצר יותר, המונח "סוללת נ"מ" מתייחס למערכות קניות (תותחים אוטומטיים ומקלעים), ואילו למערכות רקטיות/טיליות קוראים "סוללת טק"א" (טק"א = טיל קרקע-אוויר, באנגלית: SAM, ראשי תיבות של Surface-Air Missile).
פיתוח תותחי הנ"מ המשיך בגרמניה.
ב-1909 הציג קרופ תותחי נ"מ בקוטרים שונים, ובתחילת מלחמת העולם הראשונה תותח 75 מ"מ היה לנשק סטנדרטי בצבא הגרמני.
רוב כלי נשק הנ"מ במלחמה היו חסרי תועלת בשל חוסר הניסיון של צוותיהם, שלא ידעו לירות אש מדויקת לעבר המטוסים ולהעריך נכונה את גובהם.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה התגבשה הסכמה כי יכולות כלי הטיס יחייבו ניסיונות רציניים יותר להפילם.
בבריטניה שלטה הגרסה הרשמית לפיה "המפציץ תמיד יוכל לעבור" ולא נעשו ניסיונות לפיתוח הנ"מ אלא נעשה שימוש בתותחים ישנים מימי מלחמת העולם הראשונה.
בשל הגישה הרשמית רק מאוחר יחסית (במחצית השנייה של שנות ה-30) נעשו ניסויים בנ"מ במסגרת המאמצים הבריטים לפיתוח נשק הגנתי כמכ"ם.
שניים מתותחי הנ"מ המתנייעים הידועים ביותר (לפחות עבור ישראלים) הם ה"מחבט" M-163 שמבוסס על ה-M61 וולקן ושירת בצה"ל והשילקה ZSU-23-4 הסובייטית המבוססת על 4 תותחי 23 מ"מ מונחי מכ"ם, ואף נטלה חלק במלחמות נגד ישראל.
הכנסת סוללות הטק"א התחייבה עקב הופעת מטוסי הסילון שטסו גבוה ומהר מידי עבור התותחים.
לצידן הופיעו טילי כתף שהיו נחותים בטווח הירי, אך נישאו ותופעלו על ידי לוחם בודד, ויועדו בעיקר לפגיעה בכלי טיס מנמיכי טוס דמות מסוקים.
מערכות הנשק כיום מבוססות בעיקר על שימוש ברקטות וטילים מונחי מכ"ם או תת-אדום.
בחלק מהמערכות מותקנות גם מערכות נגד לוחמה אלקטרונית (נל"א).
מערכות הנ"מ העתידיות ככל הנראה יעשו שימוש בנשק לייזר להגנה אווירית (דוגמת "מגן אור" הישראלית).
ישנן מערכות נגד מערכות הגנה אווירית כמו טילים נגד קרינה (ARM), מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) ומטוסים חמקנים שתכנונם מקשה על גילויים באמצעות מכ"מים.
בקרת אש מבוססת נגד מטוסים
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ביצועי המטוסים בגובה גדלו עד כדי כך שלתותחי נ"מ היו בעיות חיזוי דומות, ולכן היו מצוידים יותר ויותר במחשבי בקרת אש.
ההבדל העיקרי בין המערכות הללו לאלו שבספינות היה גודל ומהירות.
הגרסאות המוקדמות של מערכת בקרת , או HACS, של הצי המלכותי של בריטניה היו דוגמאות למערכת שחזתה על סמך ההנחה שמהירות המטרה, הכיוון והגובה יישארו קבועים במהלך מחזור החיזוי, שהורכב מהזמן לדרוך את מרעום הפגז וזמן המעוף של הפגז למטרה.
מערכת מערכת נשק לספינות של צי ארצות הברית USN Mk 37 הניחה הנחות דומות פרט לכך שהיא יכלה לחזות בהנחה של קצב קבוע של שינוי גובה.
(Kerrison Predictor) הוא דוגמה למערכת שנבנתה כדי לפתור הנחיה "בזמן אמת", פשוטה על ידי הפניית המכוון למטרה ואת התותח לנקודת העתיד של המטרה.
הוא גם תוכנן בכוונה להיות קטן וקל, על מנת לאפשר להעביר אותו בקלות יחד עם התותחים שהוא שירת.
בשילוב עם מרעום הקרבה מסוג-VT, מערכת זו השיגה את ההישג המדהים של הפלת טילי שיוט V-1 עם פחות מ-100 פגזים למטוס (אלפים היו אופייניים במערכות AA קודמות).
מערכת זו הייתה גורם מרכזי בהגנה על לונדון ואנטוורפן נגד ה-V-1.
הנ"מ בצבאות ערב בעימות הישראלי-ערבי
לאחר מלחמת ששת הימים ובעיקר כלקחי מבצע מוקד שפתח אותה, הצטיידו צבאות מדינות ערב (בעיקר מצרים וסוריה) בכמות גדולה של נשק נ"מ סובייטי.
לברית המועצות הייתה באותה תקופה מערכת נ"מ מפותחת, המבוססת ברובה על טילים חדשניים, וזאת כחלק מהמלחמה הקרה ובשל הצורך להתמודד עם חילות האוויר של נאט"ו.
השקעה זו החלה להניב פירות באמצע מלחמת ההתשה שבה הצליחו אנשי הנ"מ המצריים להטריד את מטוסי חיל האוויר הישראלי ולהקשות על משימותיהם.
חיל האוויר הישראלי, כמו מקבילו האמריקאי בווייטנאם, התקשה להתמודד עם האיום החדש ונאלץ לפתח תורת לחימה חדשה-שילוב של אמצעים טכנולוגיים (אמצעי בסיסי כמו פיזור מוץ), תכנון נתיבי הטיסה מחוץ לטווח הגילוי של המכ"מים המצריים וטיסה בגובה נמוך מאוד, תקיפת מכ"מים וסוללות טילי נ"מ כיעד ראשי.
חיל האוויר הישראלי איבד כמה מטייסיו הטובים במלחמת ההתשה אך הודות להיערכות החדשה ושינוי שיטות הפעולה, אבדות חיל האוויר היו יחסית נמוכות ממה שיכלו להיות.
הסכם הפרדת הכוחות שסיים את מלחמת ההתשה כלל סעיף שאוסר על הכנסת סוללות נ"מ לאזור תעלת סואץ.
לא עבר זמן רב והמצרים קידמו את סוללות הנ"מ בניגוד להסכם שנחתם.
מחאות ישראל לא הועילו והמהלך עבר ללא צעדי ענישה.
הצלחה משמעותית יותר למערכי הנ"מ בצבאות ערב הייתה בתחילת מלחמת יום הכיפורים בה הצליחו מערכי הטק"א (טילי קרקע-אוויר) המצריים והסורים למנוע מחיל האוויר לסייע לכוחות הקרקע בימים הראשונים למלחמה ובכך להקשות משמעותית על ישראל.
לעומת זאת, במלחמת לבנון הראשונה התקשו הסורים לנצל את הנ"מ שהיה להם בלבנון להטרדת חיל האוויר, וזאת עקב הימצאותן של מערכות הטעייה ותקיפה מיוחדות בידי ישראל.
מערכות חדישות אלו, חלקן פרי פיתוח ישראלי וחלקן אמריקאי, הופעלו במבצע ערצב-19 - מהלך מתוכנן מראש שהוביל להשמדת כל סוללות הטק"א הסוריות שנמצאו בלבנון עם פתיחת הלחימה.
בעשורים שלאחר המלחמה התקיימו מפגשים בודדים בין חיל האוויר הישראלי למערכות נ"מ של סוריה וחזבאללה.
במהלך שנת 2001 תקף חיל האוויר פעמיים עמדות מכ"ם סוריות בלבנון.
בזמן שצה"ל שהה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, מסוק AH-1 קוברה חמק ברגע האחרון מפגיעת טיל כתף.
לאחר הנסיגה מלבנון, בתגובה למתקפות חזבאללה על מוצבי צה"ל בגבול בין ישראל ללבנון, מטוסי קרב ישראליים חלפו בגובה נמוך מעל מעונו של בשאר אל-אסד, בלי שהתגלו עד לאותו רגע ובלי שהותקפו לאחר הגילוי.
אירועים כאלו, שחזרו על עצמם יותר מפעם אחת, חשפו במערומיו את מערך הנ"מ הסורי המתיישן.
במלחמת לבנון השנייה צה"ל נמנע פעמים רבות מחילוץ פצועים במסוקים, משום החשש מאש נ"מ של החזבאללה.
במבצע שבו הובלו לוחמים רבים במסוקים הופל מסוק יסעור אחד לאחר שפרק כוח חי"ר.
במהלך סכסוך ישראל-איראן-חזבאללה בסוריה התרחשו עימותים רבים בין חיל האוויר הישראלי למערך הנ"מ הסורי ובכולם פרט לאחד יצא חיל האוויר הישראלי כשידו על העליונה.
ב־10 בפברואר 2018 הופל מטוס F-16 ישראלי לאחר שנפגע מטיל קרקע-אוויר רוסי מדגם S-200 בשירות חיל ההגנה האווירית הסורי.
הטייסים נטשו מעל שמי ישראל וחולצו עם פציעות בלבד.
בתגובה ערך חיל האוויר הישראלי תקיפה נרחבת נגד מערך הנ"מ הסורי.
באוגוסט 2020 פורסם כי חיל האוויר הישראלי השמיד כשליש ממערך הגנה האווירית הסורי במהלך השנים 2018–2020.
מערך הנ"מ של צה"ל הצטייד במערכות נ"מ, תותחי נ"מ וטילי נ"מ תוצרת ארצות הברית.
מערכות נ"מ מתנייעות כגון ה-MIM-23 הוק וה-MIM-72 צ'פרל רשמו הפלות בכורה (ולעיתים היו אלה ההפלות היחידות) של המערכות הללו.
כיום מבסס צה"ל את דוקטרינת הנ"מ והגנת המרחב האווירי על עליונות אווירית המושגת באמצעות מטוסי קרב מתקדמים, דוגמת ה-F-15 איגל וה-F-16 Fighting Falcon, ומערך הנ"מ הקרקעי ממלא בו תפקיד משני.
למרות זאת, צה"ל מפעיל מערכות נ"מ קרקעיות וסוללות טילי קרקע-אוויר.
ב-2014 רשם מערך ההגנה האווירית הפלת בכורה עולמית של כלי טיס בלתי מאויש ושל מטוס אויב באמצעות טיל ה-MIM-104 פטריוט ("יהלום").
מערך ההגנה האווירית הפיל גם מספר כלי טיס בלתי מאוישים באמצעות הפטריוט וכיפת ברזל.
בשנים האחרונות נוסף למערך ההגנה האווירית תפקיד נוסף, והוא יירוט רקטות ארטילריות וטילי קרקע-קרקע שמשוגרים אל עבר ישראל.
לשם כך הוא מצויד במערכות נגד טילים המתקדמות בעולם, בהן טיל ה"חץ 2" וה"חץ 3" נגד טילים בליסטיים, "קלע דוד" ו"כיפת ברזל".
Stroe; 5 במאי 1906, גשטן, רומניה – 24 ביוני 1990, תל אביב) היה שחקן וזמר קומיקאי ובמאי קולנוע יהודי-רומני.
נודע בעיקר כאחד מבני הצמד "סטרויה וואסילאקה" בשנות ה-1930 - 1940 ברומניה.
בשנת 1977 עלה לישראל והתאזרח בה.
סטרויה (Stroe) או סטרואיצה (Stroiţă) נכט (Nacht) נולד כבן השני של
בנימין בויום נכט, ביישוב קטן בשם גשטן (Găşteni), בשטח הכפר רקצ'ון (Răcăciuni) במחוז בקאו, רומניה.
הוא היה הבן הצעיר, אחיו הבכור היה לימים עיתונאי וסופר בשם העט יסאיה רקצ'ון.
בילדות המשפחה עברה לגור בבוקרשט, בה סטרויה למד קודם בבית הספר האוונגלי, המשיך לתיכון ואחרי זה ניסה להתקבל לאקדמיה לתיאטרון.
הוא נדחה פעמיים וכשניסה להתקבל בפעם השלישית הגיע לאחר מעבר המבחנים לוועדת קבלה.
חברי הוועדה שאלו לשמו, אך לפני שהספיק לענות, אחד מחברי הוועדה, השחקן הידוע באותם ימים, ניקולאיה סוריאנו (Nicolae Soreanu), שכנראה התרשם מכישרונו, ענה: "ניקולאיה, שמו כשמי, ניקולאיה".
כך נמנע מסטרויה הצורך ה"מביך" להזדהות בשם נכט, שהעיד על מוצאו היהודי, וייתכן שזה עזר לו להתקבל הפעם ללימודי תיאטרון.
לאחר אירוע זה אימץ לעצמו את השם ניקולאיה והזדהה בו בתעודות.
אולם בכל מופעיו שמו הופיע תמיד כנ.
סטרויה, כרמז לשם המשפחה נכט, ואף פעם כ"ניקולאיה".
סטרויה הצטיין בלימודיו ובסיומם התחיל להופיע ב"התיאטרון הקטן" (Teatrul Mic) (של להקת אלווירה פופסקו-יון ינקובסקו) בתפקידים משניים.
הוא זכה בפעם הראשונה לשחק בתפקיד ראשי במחזה "אזיאיס" (Azais) של לואי ורניי (Louis Verneuil), מחזה שהצליח מאוד והוצג מאות פעמים.
בעונת הקיץ היה מופיע בתפקידים קטנים ב"גן אוטטלשטיאנו" Parcul Oteteleşteanu בבוקרשט, שם הכיר את ואסילה ואסילאקה (Vasile Vasilache), שנשכר כמחליף של פסנתרן ליווי.
ואסילאקה, שחקן ומלחין מוכשר, הקסים את יתר השחקנים בחיקויים הקוליים שעשה לכלי הנגינה השונים.
אשתו הראשונה של סטרויה, נורה פיאצ'נטיני Nora Piacentini), שרצתה להתגאות בפסנתר החדש שקנתה, הזמינה את ואסילאקה אליהם לארוחת צהריים וכך נולד הצמד "סטרויה וואסילאקה".
הצמד הצליח מאוד בדרכו, לשמחת שתי המשפחות.
בזכרונותיו סיפר סטרויה, שאביו של ואסילקה נהג לומר לבנו: "אמרתי לך, שאם יהודי קופץ לתוך באר, קפוץ אחריו, כי זה ודאי עסק מוצלח", וואסילקה היה עונה: "אתה רואה אבא, באמת קפצתי אחריו".
הדברים כוונו בעיקר להופעתם הראשונה בגן "וולטה בוזשט" ב"אולימפיאדת העליצות" (Olimpiada veseliei), הופעה שיזמו השניים על חשבונם, ליוו אותה בפרסום חוצות נרחב והייתה הצלחה קופתית מהדהדת.
בעזרת המלצה של איסאיה רקצ'יון (האח של סטרויה), שהיה מנהל הוצאה לאור ומזכיר הקרן ע"ש "קרול השני" לפרופסור אלכסנדרו רוסטי, שהמליץ למנהל תוכניות הרדיו, פרופ' מוגור, לשבץ אותם לשידור.
כשמוגור טען שאין לו תקציב לכך, השניים הציעו להופיע בחינם.
הופעתם הצליחה מאוד, בכל מקום זמזמו את הנעימות שלהם, הגימיקים ששימשו לפתיחת התוכנית (Alo, Alo, aici radio, Stroe şi Vasilache, lache, lache, lache) הפכו למותגים ושמם הפך לשם דבר.
הצמד הפיק סרט בשם "בינג בנג" שעסק באנשים פשוטים וחיי היום יום שלהם, דבר חריג באותה תקופה בה עסקו יצירות קולנועיות כמעט באופן בלעדי באנשי המעמד הגבוה.
כדי לממן את הסרט נזקקו לעזרתו של איסאיה רקצ'יון שהפגיש אותם עם מנהל הלוטו הממלכתי הרומני.
הלה הסכים לממן את הסרט אך דרש מהם לשנות את התסריט כך שבסיום הסרט יזכה המובטל בלוטו.
בעזרת הכסף שהרוויחו מהסרט השניים יצאו להופעות ברחבי העולם והגיעו לברלין, אך עזבו במהרה בגלל עלייתו לשלטון של היטלר.
הם עברו לפריז, עם נשותיהם והופיעו באחד ממועדוני הלילה הגדולים לשבועיים ניסיון.
ההופעה זכתה להצלחה גדולה והוצע להם להמשיך, אך הם סירבו, כי היו להם תוכניות שיבה לרומניה.
ברומניה הופיעו ב"תיאטרון אלהמברה" Teatrul Alhambra עם תוכנית חדשה, תוכנית בה שולבה גם השחקנית והזמרת סילי ואסיליו (Sili Vasiliu).
ההצלחה הובילה אותם לפתיחת תיאטרון משלהם ב"אולם מאז'סטיק" Sala Majestic ושם המופע הותאם לשם האולם: Majestic tic, tic eşti mic, dar şic (מאז'סטיק, טיק, טיק, קטנצ'יק עם שיק).
כשממדי האולם לא עמדו בדרישה הגוברת למקומות בהופעותיהם, הם עברו לגן הקיץ של "התיאטרון החדש" Teatrul Nou.
הצמד נשכר בשנת 1938 לסיבוב הופעות במזרח התיכון, איסטנבול, ביירות, תל אביב, קהיר ואלכסנדריה.
כאשר שבו לרומניה נשכרו השניים להופעות בקזינו של סינאיה.
ב-29 באוגוסט 1940 הגיעה הוראה האוסרת על ההופעה המשותפת של הצמד (בגלל יהדותו של סטרויה) ואוסרת הופעה כלשהי של סטרויה, פרט להופעות בתיאטרון היהודי.
עלייתם לשלטון של הלגיונרים הביאה, בין היתר, לסילוק היהודים מכל במות הבידור.
ואסילאקה הודיע מיד שהצמד לא יכול להתקיים ללא סטרויה.
בתיאטרון היהודי בבוקרשט, "תיאטרון באראשאום" Teatrul Baraşeum, בבכורה של המופע "הספינה של סטרויה" הגיעו ואסילאקה וחבריו וקראו מהאולם קריאות עידוד.
הקומיקאי קונסטנטין טנאסה (Tănase), שהעריך מאוד את סטרויה, נתן לו בהסתר לביים את המופעים המוזיקליים בתיאטרון שלו והמשיך לשלם לו את משכורתו.
במחזה מסוים, בו הופיע ואסילאקה ודיבר עם מצפונו, ענה לו המצפון הבלתי נראה בקולו של סטרויה - הקהל שזיהה את הקול פרץ במחיאות כפיים ומפקח מטעם משרד התרבות, שישב באולם, עלה לבמה לחפש מאיפה בא הקול, אך סטרויה הספיק להימלט בדלת אחורית.
ב-4 באפריל 1944, בהפצצה באווירית הראשונה האנגלו-אמריקאית על בוקרשט, נהרג ואסילאקה.
סטרויה חש הרוס מוראלית ושנים רבות לאחר מכן הופיע לבדו כשהוא משלב את זרועו בזרועו של פרטנר בלתי נראה, זכר לואסילאקה המנוח.
במשך כמה שנים המשיך לשדר לבד את התוכנית הפופולרית "השעה העליזה", (Ora veselă) כשאות הפתיחה שלה היה הפזמון
בהמשך עבודתו של סטרויה עסקה יותר ויותר בבימוי - בעיקר במסגרת ה"תיאטרון לרוויו" (תיאטרון מוזיקלי)ע"ש "קונסנטין טנאסה" בבוקרשט
בשנת 1977 עלה לישראל יחד עם אשתו השנייה, רולנדה קמין, ועם שני ילדיו.
בנו, יוג'ין הוא גם כן שחקן ובמאי תיאטרון הממשיך את דרכו של אביו בעזרת בית ספר למשחק שנמצא ביישוב שוהם שבישראל.
בתו, דנה, היא פסיכולוגית שחיה בדיסלדורף שבגרמניה.
אחרי המהפכה משנת 1989 תחת המשטר הדמוקרטי החדש ברומניה בית התרבות של כפר הולדתו רקצ'ון נקרא על שמו.
נ'טשינגוואיו קמאולה חוזה היה איש צבא משבט הזולו, אשר פיקד על הצבא של בני הזולו במהלך קרב איסאנדלוואנה.
חוזה נולד בתאריך לא ברור במהלך שנת 1809. הפרטים על חייו המוקדמים מעטים למדי.
הוא היה אחד ממדריכיו של הנסיך קטשאויו קמפנדה, אולם עם פרוץ מלחמת האזרחים בין קטשאויו לבין אחיו מבוזאי, תמך נ'טשינגוואיו במבוזאי.
המלחמה הסתיימה ב-1856 בניצחון מוחץ של קטשאויו.
נ'טשינגוואיו הצליח להתפייס עמו, אולם המשיך לסבול מחוסר אמון מסוים מצד קטשאויו אשר הפך למלך הזולו ב-1872.
עם פרוץ מלחמת הזולו ב-1879, מינה המלך את נ'טשינגוואיו למפקד הכוח העיקרי של צבא הזולו.
זאת חרף העובדה שנ'טשינגוואיו היה באותה עת בן 70. נ'טשינגוואיו קיבל פקודות סותרות למדי מהמלך.
מחד הוא הורה לו להתקדם לכיוון הטור המרכזי של הבריטים בפיקודו של לורד צ'למספורד ו"לאכול אותם", ומאידך להגיע עמם למשא ומתן.
נ'טשינגוואיו החליט לתקוף את הבריטים בהזדמנות הראשונה שתמצא, וזו לא אחרה לבוא.
כאשר צ'למספורד פיצל את כוחותיו, תקף נ'טשינגוואיו 1,400 חיילים בריטים בקרב איסאנדלוואנה, ונחל ניצחון מוחץ.
זהו אחד הקרבות היחידים בהם ילידים החמושים בנשק פרימיטיבי הצליחו להביס כוח אירופי גדול ומצויד היטב.
עם זאת, המלך, שביקש לקבל דו"ח על הקרב, היה לא מרוצה ממספרם הגדול של נפגעי הזולו.
מרבית האשמה הופלה על כתפיו של נ'טשינגוואיו, ונטען שהוא תקף מוקדם מדי ללא מספיק הכנות.
נ'טשינגוואיו הצליח לשחזר את הצלחתו בקרב הלובאין, אולם הובס יום למחרת בקרב קמבולה.
הבריטים הצליחו לסגת בשלום מממלכת הזולו, ולאחר התארגנות מחדש להנחיל לזולו תבוסה מוחצת.
לאחר קרב אולונדי, נכנע נ'טשינגוואיו לבריטים.
המלך קטשאויו הועבר לגלות מושבת הכף, אולם ב-1883 החליטו הבריטים להשיבו לשלטון כדי להשליט סדר באזור.
עם זאת, הטריטוריה שקיבל מהבריטים הייתה קטנה בהרבה מהממלכה ששלט עליה טרם לכן.
כמו כן נאסר עליו להחזיק צבא משלו.
עובדה זו גרמה לכך שנסיך מקומי בשם זיבהבו, אשר היה אחד מחייליו של נ'טשינגוואיו במהלך קרב איסאנדלוואנה, הכריז על מרד.
נ'טשינגוואיו עצמו מיהר להכריז על תמיכה בקטשאויו, אשר גייס אותו לשירותו.
ב-21 ביולי 1883, פתח זיבהבו במתקפת פתע על הארמון המלכותי באונדיני.
נאמני קטשאויו נכנסו לקרב עם אנשיו, אולם מאות מהם נלכדו בחצר הארמון ונטבחו.
אחיו של קטשאויו נרצח, והוא עצמו נפצע בחנית ונאלץ להימלט מהאזור.
נ'טשינגוואיו עצמו היה בין ההרוגים, והוא בן 74 בערך.
כיום נ'טשינגוואיו נחשב לגיבור לאומי בקרב בני הזולו.
ג'מיסין היא סופרת מדע בדיוני ופנטזיה, פסיכולוגית, מחנכת ובלוגרית אמריקאית.
בין השנים 2016–2018 זכתה ברציפות בשלושה פרסי הוגו לספר הטוב ביותר, והייתה האדם האפרו-אמריקאי הראשון לזכות בקטגוריית הפרס הזו, ליוצר הראשון שכלל היצירות בטרילוגיה שכתב זכו בפרס, והראשונה לזכות בפרס במשך שלוש שנים ברציפות.
בכתיבתה, בוחנת ג'מיסין מגוון רחב של נושאים, בהם סכסוכים תרבותיים ומערכות דיכוי.
ג'מיסין נולדה ב-19 בספטמבר 1972 באיווה סיטי שבאיווה, וגדלה בניו יורק ובמוביל שבאלבמה.
בין השנים 1990–1994 למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס.
היא המשיכה בלימודיה באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק, שם סיימה תואר שני בחינוך.
בשנת 2007 עברה לגור בעיר ניו יורק, ונכון ל-2018 היא מתגוררת בברוקלין.
בעת לימודיה באוניברסיטה, כתבה ג'מיסין שני ספרים, אך אלו נדחו על ידי הוצאות הספרים אליהן נשלחו.
בשנת 2002, השתתפה ג'מיסין בסדנת הכתיבה "Viable Paradise", ובעקבותיה החליטה להתנסות בכתיבת סיפורים קצרים.
בשנת 2004 התפרסם לראשונה סיפור קצר שכתבה.
בעת מגוריה בבוסטון הייתה חברה בחבורה ספרותית שכונתה "BRAWLers", וכשעברה להתגורר בניו יורק הצטרפה לחבורת "Altered Fluid", העוסקת בביקורת לספרות ספקולטיבית.
ב-2010 הגיע הסיפור הקצר "Non-Zero Probabilities" שכתבה לחמישיית הגמר של פרס הוגו ופרס נבולה.
ב-2011, זכה הספר "The Hundred Thousand Kingdoms" שכתבה בפרס לוקוס בקטגוריית ספר הביכורים והגיע לחמישיית הגמר של הוגו ונבולה.
בינואר 2016 החלה ג'מיסין לכתוב את "Otherworldly", טור ביקורת מדע בדיוני דו-חודשי ב"ניו יורק טיימס".
במאי 2016, פתחה ג'מיסין בקמפיין מימון המונים בפלטפורמת פטראון (Patreon), שתוך חודש הגיע לסכום גדול דיו, שאיפשר לה לעזוב את עבודתה ולהתמקד באופן מלא בכתיבה.
ב-2015 התפרסם ספרה "העונה החמישית", הראשון בטרילוגיה המכונה "העולם השבור" (The Broken Earth), וב-2016 זכה הספר בפרס הוגו.
ספר ההמשך, "שער האובליסק", זכה בפרס הוגו לשנת 2017, והספר "שמי האבן", שחתם את הטרילוגיה, זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה לשנת 2018. ב-2018 התפרסמה אסופת סיפורים קצרים מאת ג'מיסין, הקרויה , כשמו של מאמר שכתבה ג'מיסין ב-2013 העוסק באפרופוטוריזם.
נ"ט בר נ"ט (ראשי תיבות של נותן טעם בר נותן טעם) הוא כלל הלכתי לפיו מאכל סתמי שקיבל טעם מכלי בשרי או חלבי, הטעם שבתוכו אינו נחשב כחלבי או כבשרי, ודינו נשאר כמאכל סתמי שמותר לאכול אותו עם מאכלי בשר או חלב.
לעומת זאת, מאכל שקיבל טעם מכלי שהתבשל בו מאכל שאינו כשר נאסר מכך.
בתלמוד הבבלי במסכת חולין נאמר שדגים שנבלע בהם טעם בשר, לדעת שמואל אפשר לאוכלם יחד עם חלב, היות שטעם הבשר שנבלע בדגים הוקלש בבישול הדגים עם החלב, ואין טעם בשר משמעותי שהתבשל עם החלב:
נ"ט בר נ"ט של איסור
מוסכם להלכה שדברי שמואל נסובים רק על נ"ט בר נ"ט של היתר, כדוגמת בשר וחלב, אך נ"ט בר נ"ט של איסור - אסור.
למשל, מאכל אסור כדוגמת בשר בעל חיים טמא או בשר טרף, שבושל בכלי ונתן בו טעם, ואחר כך בושל באותו כלי מאכל כשר - הוא נאסר מכך.
וכן אם בושל מאכל כשר עם מאכל טרף וקיבל את טעמו ונאסר מכך, ואחר כך המאכל שבושל עם הטרף בושל עם מאכל כשר אחר - אסר אותו.
אמנם כאשר המאכל הכשר מרובה פי שישים או יותר מהמאכל האסור - המאכל האסור מתבטל בו על פי הכלל ביטול בשישים.
נ"ט בר נ"ט של היתר
על פי דברי שמואל במחלוקת הנזכרת, נפסק להלכה שמאכל חלבי או בשרי שנתן טעם במאכל אחר או בכלי שבושל בו, אין בכוח הטעם הבלוע במאכל או בכלי להעביר שוב את הטעם למאכל אחר.
לכן אותו מאכל שבושל בסיר החלבי או הבשרי, או שבושל עם המאכל החלבי או הבשרי, נותר פרווה.
אלא שישנה מחלוקת במשמעות דברי שמואל:
יש אומרים שמשמעות הדבר שאפשר לכתחילה לבשל מאכל סתמי בכלי בשרי ולאוכלו עם חלב (או ההפך).
אמנם יש אומרים שדברי הבית יוסף ב'בדק הבית' עליהם מבוססת גישה זאת הם עריכה מאוחרת של מגיהים.
יש אומרים שאם בישלו מאכל סתמי בכלי בשרי - מותר לאוכלו עם חלב, אך אסור לתכנן זאת מלכתחילה.
וכך הוא מנהג רבים מיוצאי ספרד.
יש אומרים שגם אם בישלו מאכל סתמי בכלי בשרי אסור לאוכלו עם חלב, ומשמעות דברי שמואל היא שאם התערב המאכל הסתמי במאכל חלבי - מותר לאוכלו ואין זה נחשב לתערובת בשר בחלב.
וכך נוהגים רבים מיוצאי אשכנז.
יש אומרים שכיום, שכלי המתכת והזכוכית עשויים באופן שהחומר צפוף וחלק, וגם יש סבון להסרת שאריות טעמי המאכל שבושל בסיר, כאשר כלים אלו נוקו היטב, בשעת הצורך לכל הדעות מותר לבשל מאכל סתמי בכלי בשרי כדי לאוכלו אחר כך עם חלב.
נ-אוסר איני היה השליט השישי של השושלת החמישית בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה.
הוא זכה לתקופת שלטון של 24 עד 36 שנים, וכנראה חי במחצית השנייה של המאה ה-25 לפני הספירה.
נ-אוסר היה בנם הצעיר של נפריר כא רע קאקאי והמלכה חנטקאוס השנייה , ואחיו של השליט קצר-המועד נפרף רע.
ייתכן שהוא ירש את אחיו ישירות, כפי שעולה ממקורות היסטוריים מאוחרים בהרבה.
לחלופין, ייתכן ששפסס כא רע שלט בין תקופות שלטונם של השניים, כפי שדגל בכך ההיסטוריון מירוסלב ורנר , אם כי רק למספר שבועות או חודשים לכל היותר.
הקשר של שפסס כא רע עם נפרף רע ונ-אוסר נותר מאוד לא ודאי.
את נ-אוסר ירש מנכאו ח'ר קאיו, שהיה יכול להיות אחיינו ובנו של נפרף רע.
נ-אוסר היה הבנאי הפורה ביותר בשושלת החמישית, לאחר שבנה שלוש פירמידות לעצמו ולמלכותיו והשלים שלוש נוספות עבור אביו, אמו ואחיו, כולן בנקרופוליס של אבו סיר.
הוא בנה את המקדש השמש הגדול ביותר ששרד לאל השמש רע, שנבנה במהלך תקופת הממלכה הקדומה, בשם "שמחת הלב של רע" (Shesepibre).
הוא גם השלים את "מבצר רע" (Nekhenre), מקדש השמש של אוסר כאף באבו גורב , ומקדש העמק של מנכאורע בגיזה.
בכך, הוא היה השליט הראשון מאז שפססכאף, השליט השישי והאחרון של השושלת הרביעית, שהתייחס לנקרופוליס גיזה, מהלך שאולי היה ניסיון להכשיר את שלטונו בעקבות הזמנים הבעייתיים סביב מותו הבלתי צפוי של אחיו, נפרף רע.
יש מעט עדויות לפעילות צבאית בתקופת שלטונו של נ-אוסר.
המדינה המצרית המשיכה לשמור על קשרי מסחר עם גבל בחופי הלבנט ולשלוח משלחות כרייה וחציבה לסיני ולנוביה התחתונה.
שלטונו של נ-אוסר ראה בצמיחת הממשל, ואת לידתם האפקטיבית של הנומארכים, מושלי מחוזות, שלראשונה נשלחו לגור במחוזות שהם ניהלו ולא בחצר פרעה.
בדומה לפרעונים אחרים של מתקופת הממלכה הקדומה, נהנה נ-אוסר מפולחן קבורה שהוקם לאחר מותו.
במקרה של נ-אוסר, הפולחן הרשמי בחסות המדינה התקיים במשך מאות שנים, שרד את תקופת הביניים הראשונה הכאוטית ונמשך עד לתקופת השושלת השתים-עשרה של הממלכה התיכונה.
במקביל, הופיע פולחן פופולרי ספונטני, עם אנשים שהעריצו את נ-אוסר תחת שם הולדתו "איני".
בפולחן זה, נ-אוסר מילא תפקיד דומה לזה של קדוש, כשהוא מוזמן כמתווך בין המאמין לאלים.
נותרו מעט עדויות ארכאולוגיות מפולחן זה ונראה שהוא נמשך עד לתקופת הממלכה החדשה, כמעט 1,000 שנים לאחר מותו.
נַ נַחְ נַחְמָ נַחְמָן מֵאוּמַן (ובקיצור נ נח) היא סיסמה או מנטרה המייצגת את תלמידי ר' ישראל דב אודסר מחסידות ברסלב (קבוצה אחת מתוך תת-הזרם החסידות, שהוא בתורו מתוך כלל היהדות החרדית), המכונים גם "נַנַחִים".
צירוף האותיות לקוח משמו הפרטי של רבי נחמן מברסלב – ומהעיר אומן האוקראינית (ועיר באיחוד הפולני-ליטאי לשעבר) – שבה נקבר רבי נחמן.
לטענת הרב אודסר, סיסמה זו היא אחת מאופני חתימות שמו של רבי נחמן מברסלב.
מקור הסיסמה בפתק שהרב אודסר מצא לדבריו בשנת ה'תרפ"ב (1922) בישיבת אור תורה שממוקמת בסמוך לקברו של רבי מאיר בעל הנס, בתוך ספר ליקוטי הלכות שחיבר רבי נתן מברסלב.
רבי ישראל נכשל ולא צם בי"ז בתמוז ואכל חתיכת לחם לפני תפילת ותיקין, נפל לדיכאון, לא אכל ולא שתה שישה ימים.
ולאחר מכן מצא את הפתק בספר שהיה מונח בארון.
רבי ישראל סבר שהפתקה הגיעה בדרך פלאית מרבי נחמן, שהלך לעולמו 112 שנה קודם לכן (בשנת 1810).
מאוד היה קשה לי לרדת אליך
תלמידי היקר, להגיד לך כי נהנתי
מיין פייערל וועט טליען ביז
משיח וועט קומען חזק ואמץ
נ נח נחמ נחמן מאומן
ובזה אגלה לך סוד והוא:
מלא וגדיש מקו לקו (פצפציה
יז בתמוז יאמרו שאינך מתענה
במשך שנים רבות נותר הפתק צפון אצל הרב אודסר.
בראשית שנות השמונים החליט הרב להביאו לידי פרסום, לדבריו בעקבות ניסיונות מוצלחים בשימוש כקמיעות להבראת חולים וכמושיע ומסייע לאומריו מספר פעמים ביום.
מרגע שפורסם דבר המכתב הפך הרב אודסר למוקד משיכה לחסידים באופן שהביא להקמת פלג חדש בחסידות ברסלב סביבו וסביב הסיסמה.
לטענתו של הרב אודסר, עצם האמירה או השירה של "נ נח נחמ נחמן מאומן" מקרבת את הגאולה והיא סגולה לישועה והצלחה.
הוא תלה את הדברים במושג "שיר פשוט, כפול, משולש ומרובע", הנזכר בתיקוני הזוהר ובליקוטי מוהר"ן סימן ח.
חסידי הרב אודסר הלחינו את הסיסמה, ובפרט התפרסם השיר: "אשרינו שיש לנו רבי כזה, קוראים לו נ נח נחמ נחמן מאומן".
הרב אודסר סיפר כי ראש הישיבה הרב מרדכי חיים סלאנים פרץ בצחוק ואמר לו: "בוא ואראה לך מי כתב את הפתק", אך עבר מתלמיד לתלמיד בישיבה ואף אחד לא ידע מה כתוב בפתק.
בעקבות זאת הרב מוטיל מסלאנים ביטל את התנגדותו לברסלב.
ב-1995 הוציא ועד חסידי ברסלב בראשות הרבנים יעקב מאיר שכטר, משה קרמר ונתן צבי קעניג פסק הלכה כי אין למשפט ביסוס ואין לעשות בו שימוש כסגולה.
בשנת ה'תשס"ב חתמו מספר ממנהיגי חסידות ברסלב, אשר חתמו על כרוז שבו תוארה הפתקה כעניין אשר בדו מלבם כמה מחסידי ברסלב.
לאחר פטירת הרב אודסר נשמר הפתק בבית בתו ציפורה.
בשנת ה'תשס"א הפתק נשרף או נגנב, כנראה על ידי אדם מעורער בנפשו.
על פי רבי ישראל מוצא הפתקה, הזכרת שם הצדיק רבי נחמן מברסלב כחתימתו "נ נח נחמ נחמן מאומן", מסוגלת לישועה בכל דבר.
משמעות רעיונית של פירוק המילה והוספת אות בכל פעם מתבאר על פי המאמר בתלמוד, שכדי למעט את כוחו של השד שברירי יש לומר את שמו בהפחתת אות בכל פעם (שברירי ברירי רירי ירי רי).
לפי עיקרון זה, יש לצפות שכתיבת שם באופן של הוספת אות בכל פעם תגדיל כוח רוחני.
אופן כזה של כתיבת אותיות והוספת אות בהדרגה נקרא בספרות הקבלה "ריבוע" ומשמש בעיקר לחישובי גימטריה.
לפי הסברו של פרופ' שלום רוזנברג ניתן לפרש את הסיסמה כרומזת לתהליך של התמודדות של האדם עם נפילותיו, מוטיב מרכזי במשנתו של ר' נחמן.
הפרסום בציבור החל באמצע שנות השמונים באמצעות מודעה שנתלתה ברחובות הערים בישראל ושבה נאמר:
הסיסמה מופצת באמצעים שונים, בפרט סטיקרים וגרפיטי.
הזמר עדי רן הלחין והקליט את תוכן הפתק.
בקומדי סטור צוין שיש מספר עמותות של לפלפים שיש להם סיסמה דומה לרבי נחמן כ"ל לפ לפל לפלף מאולף".
האמירה מופיעה בשיר "שירת הסטיקר" של הדג נחש ובפזמון ישנה שורה שלועגת לאמירה כאשר המילה "מגמגם" נאמרת שהיא תישמע כמו הסיסמה "מגמ מגמגם".
(קרי: אֶן-קָה-וֶה-דֶּה) או קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות היה המשרד הממשלתי והגוף המרכזי לענייני ביטחון ושיטור של ברית המועצות והגוף העיקרי שעסק בריגול פנים.
מטה הארגון היה בכיכר דזרז'ינסקי 1 במוסקבה (לימים, כיכר לוביאנקה).
הנקו"ד ריכז תחתיו סמכויות אכיפה רבות, לרבות אחזקת מערך הגולאג, דיכוי ורדיפת מתנגדים למשטר ותפקידי ביטחון המדינה וביקורת הגבולות.
הנקו"ד הוקם ב-10 ביולי 1934 והתקיים לאורך שנות ה-30 ותקופת מלחמת העולם השנייה והיה המנגנון העיקרי שניהל את מדיניות הטיהורים של סטלין עד לפירוק הארגון בשנת 1946.