tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אני נושם ונושף בטפסי במדרון התלול לעברה, הולך בשביל עזים, נאחז בשורשים וזיזי סלע, על הגב תרמיל ובלב תקווה.
מה מרגש אותי כל כך?
רודפת אותי הרגשה משונה כאילו שמישהו מסתכל בי.
הגעתי והתיישבתי בצל המצוק לפוש ממאמץ העלייה ולגמוע מהמימיה ולתכנן את הצעד הבא...
קודם סקרתי את המערה המרכזית הגדולה, שמשמשת מדי פעם לאכלס עדרי עיזים.
נדחקתי לכול החורים והמחילות, הארתי עם הפנס על הקירות והתקרה.
קרקעית המערה הייתה מלאה בשברי חרסים, מתקופות שונות.
אני ממשיך ועובר לכוכים שממעל למערה, מטפס בטיפוס מייגע ומפחיד על קיר המצוק, עלי להתרכז היטב ולשים לב היכן אני שם יד ורגל, ואז זה קרה...
הבעת דמותו אירופאית, הוא קירח, מגולח למשעי ויחף פניו פונים מערבה, אל פתחי המערות.
אז זה הוא שהסתכל בי ואני כמעט חזרתי הביתה מבלי לגלות תגלית זו...
"במשך שנים מספר נשמר מיקום התבליט בסוד, אולם בסופו של דבר סומן אליו שביל של הוועדה לסימון שבילים והוא הפך לנחלת הכלל.
בשנת 1992 הוכן העתק של התבליט על ידי רשות העתיקות.
האיש שחשב שאשתו היא כובע היא אופרה שנכתבה בשנת 1986 על ידי המלחין האנגלי מייקל ניימן (Nyman; ) עבור לברית מאת כריסטופר רולנס (Rawlence).
הטקסט חובר על ידי רולנס על בסיס עיבוד שהוא ערך יחד עם ניימן ועם מייקל מוריס (Morris) לספרו בשם זה מאת הנוירולוג אוליבר סאקס (1985), שבו מתוארות, מנקודת מבטו של המטפל, חוויות טיפוליות שונות הנוגעות למטופלים הסובלים מהפרעות נוירולוגיות.
האופרה עוסקת בעיקר במחלתו הנוירולוגית של ד"ר P, זמר בעל שם עולמי ו"פרופסור של קול" (דמותו של ד"ר P מבוססת על אדם אמיתי).
האופרה כוללת 3 דמויות: ד"ר P, אשתו וד"ר S (דמות המבוססת על אוליבר סאקס).
ביצירה שתי מערכות: המערכה הראשונה מתרחשת במשרדו של ד"ר S, ואילו המערכה השנייה מתרחשת במגורים של ד"ר P.
בתחילת האופרה, ד"ר S מציג את הבסיס האנושי המקיף של עבודתו הנוירולוגית, ומסביר איך הוא מאבחן את החולים.
אחרי כן, הוא עורך לקהל היכרות עם בעיותיו הטריות של ד"ר P: לאחרונה, ד"ר P נתקל בכמה תקריות שהן התעורר בו ספק מסוים לגבי חפצים ואנשים.
במערכה הראשונה, ד"ר S עורך בדיקה שגרתית לד"ר P בנוכחות אשתו של האחרון.
בין השאר, הוא מציג לו מספר שקופיות של נשיונל ג'יאוגרפיק ומבקש ממנו לזהות אותן.
P אינו מצליח לבצע את המשימה כהלכה.
לפני שד"ר P ואשתו יוצאים מהמרפאה, ד"ר P מתכוון להרים את כובעו ממתלה הכובעים, אבל במקום זאת מגיע לראשה של אשתו.
במערכה השנייה, ד"ר S מבקר בדירתו של ד"ר P.
בדירתו מצויים עותקי "אהבת משורר" של שומאן, והוא ואשתו שרים את האריה "Ich grolle nich".
מכאן מזהה ד"ר S את יכולתו המוזיקלית של ד"ר P.
ד"ר S מבצע סדרה של בדיקות חזותיות לד"ר P, כשהוא מתחיל בהצגת דימויים של עצמים מוצקים בצורות גאומטריות שונות, ואחר כך מציג לו תמונות ברחבי הבית.
תוצאת האבחון היא שיש לד"ר P יכולת לזהות מוצקים גאומטריים, אך לא פנים.
בהמשך האבחון, ד"ר S מעביר לד"ר P ורד וכפפות ומבקש ממנו לזהות את האובייקטים.
לאחר מכן, ד"ר S וד"ר P משחקים שחמט, וד"ר P מנצח את ד"ר S.
מכאן מסיק ד"ר S כי הזיכרון החזותי של ד"ר P שלם ואינו פגוע.
אחרי הבדיקות, מתברר לד"ר S כי ד"ר P הוא צייר חובב.
בזמן שד"ר P שותה תה, ד"ר S ואשתו של ד"ר P מדברים על הציורים שהאחרון צייר.
ד"ר S מבחין כי עם הזמן, ד"ר P עבר מציור פיגורטיבי לציור מופשט.
הוא מציע כי שינוי זה בסגנון הציור משקף את מחלתו של ד"ר P.
בתגובה, אשתו של ד"ר P מתרגזת וטוענת כי השינוי מבטא את התפתחותו האומנותית של בעלה, ולא את מחלתו ההולכת ומתגברת.
אשתו של ד"ר P מסבירה לד"ר S כיצד בעזרת המוזיקה, בעלה מצליח להתמודד עם חיי היומיום למרות בעיותיו התפיסתיות.
ד"ר S מאבחן את ד"ר P כמי שסובל מאגנוזיה חזותית.
ד"ר S לא יכול להציע תרופה לד"ר P, אך הוא מציע לו שישתמש במוזיקה ובסיוע מאשתו כדי לפצות על לקות הראייה שלו וכדי לאפשר ארגון של חייו.
במונולוג המשקף את ההקדמה ד"ר S שוב מחדש שד"ר P צריך לפצות על ליקויי הראייה באמצעות המוזיקה, ומציין שאסטרטגיה כזו תאפשר לד"ר P להמשיך חיים מלאים ולעסוק בהוראה עד יום מותו.
האופרה "האיש שחשב שאשתו היא כובע" עלתה לראשונה על במה כשנה בלבד לאחר פרסום הספר של סאקס - ספר אשר שימש כמקור ההשראה העיקרי עבור יוצר האופרה, מייקל ניימן.
היצירה החלה להירקם כאשר הבמאי כריסטופר רולנס לקח את הרעיונות העיקריים מהמחקר שפורסם והתאים אותם לתבנית אופראית.
בעוד סאקס קיבל בברכה את האדפטציה של מחקרו לאופרה, אשתו של האדם שדמותו של ד"ר P בוססה עליו, התנגדה בתחילה להעלאת האופרה: היא חשבה שהאופרה תלעיג את חיי בעלה ואת ההתמודדות שלו עם מחלתו.
לאחר שסאקס וכריסטופר רולנס פגשו אותה היא שינתה את דעתה.
במהלך השיחה, רולנס התרשם מכך שתמיכתה הרגשית של האישה הייתה חיונית לשם התמודדותו של בעלה עם מחלתו.
מאוחר יותר, הוא הסתמך על התרשמות זו כדי לעצב את דמותה באופרה.
בשנת 1986, הבמאים מייקל מוריס וכריסטופר רולנס עבדו עם המלחין מיקל ניימן על עיבוד היצירה.
על בסיס עיבוד זה, רולנס יצר טקסט לברית, שעבורו הלחין ניימן את האופרה.
זאת הייתה האופרה הראשונה שהכילה 2 כינורות ויולה, 2 צ'לו, פסנתר ונבל.
ניימן הסתקרן מספרו של סאקס, ובמיוחד מכך שבתחילה לא מוסבר בספר מהי המחלה של ד"ר P, והקורא מובל לפתרון חידה זו דרך תהליך האבחון.
הוא ארגן את האופרה לאורך אותם קווים ותרגם את האבחון לתוך מה שהוא מכנה "זרם אירועים".
מאחר שהאבחון של סאקס לא מהווה דרמה במובנה הקלאסי, ניימן עיבד אותו לכדי נרטיב תואם.
הוא הצמיד לו משמעות מוזיקלית, והתייחס לנקודות מבט כמו נקודת המבט של ד"ר P בתור אדם הסובל מאגנוזיה חזותית.
הייצוג המוזיקלי של דמותו של ד"ר P מתבסס על הניגוד בין המוכר לבלתי מוכר.
המלחין בנה מה שכונה על ידיו "זהות הרמונית" עבור ד"ר P; כלומר, התקדמות מאקורד אשר שימש בתור הבסיס לעבר קבוצת וריאציות.
הצורות השונות שד"ר P חווה על תוכנן, צבען, מרקמן וכו' מתורגמות למוזיקה שאינה מוכרת לו.
התהליך מייצג את המעבר מהמוכר אל הלא מוכר, תהליך שאותו ניימן מכנה "הזרה".
במקביל, המוזיקה של שומאן מצוטטת שוב ושוב לאורך היצירה, על מנת להמחיש את השפעתה על החיים של ד"ר P.
ניימן, כריסטופר וסאקס עבדו כולם ביחד כדי ליצור אופרה מקורית עם מסר חיובי שיעבור דרך המוזיקה.
האופרה של ניימן שייכת לקאנון של האופרה המינימליסטית של המאה העשרים.
היא מבצעת שינוי צורה ייחודי של הז'אנר, כדי להכיל סיפור המבוסס על תהליך האבחון.
בשנת 1987, רולנס יצר עבור האופרה עיבוד קולנועי.
האיש שהמציא את חג המולד הוא סרט דרמה מסוגת דרמה היסטורית שנכתב על ידי התסריטאית סוזן קווין ומבוים על ידי הבמאי בהאראט נאלורי.
הסרט מבוסס על ספרו באותו השם שנכתב על ידי ההיסטוריון לה סנדיפורד, והוא מגולל את האירועים שהובילו את דיקנס הצעיר (בגילומו של סטיבנס) לכתיבת אחד מחיבוריו הנודעים - "מזמור חג המולד" וליצירת דמותו של אבנעזר סקרוג' הקמצן (בגילומו של פלאמר).
צילומי הסרט החלו ב-22 בדצמבר 2016, והוא יצא לאקרנים ב-3 בנובמבר 2017.
הסרט מגולל את אירועי ששת השבועות הקדחתניים בהם יצר דיקנס את החיבור "מזמור חג המולד", וחושף את התהליך הקסום בו דיקנס הביא לחיים את אבנעזר סקרוג (פלאמר), טים הזעיר ושאר הדמויות המופיעות בחיבור זה.
באוקטובר 1843 לאחר שסבל מכישלון שלושת ספריו האחרונים ודחיות חוזרות ונשנות מהמו"לים שלו.
צ'ארלס דיקנס (סטיבנס) יוצא לכתוב ולהוציא לאור את הספר שיכלכל את משפחתו ויחיה מחדש את הקריירה שלו.
דן סטיבנס - צ'ארלס דיקנס
כריסטופר פלאמר - אבנעזר סקרוג'
ג'ונתן פרייס - ג'ון דיקנס, אביו של צ'ארלס
דונלד סאמפטר - ג'ייקוב מארלי
מרים מרגוליס - גברת פיסק
ג'סטין אדוארדס - ג'ון פורסטר
ביל פטרסון - מר גרימסבי
מורויד קלארק - קתרין דיקנס
אנה מרפי - טרה/רוח חג המולד של העבר
אדי ג'קסון - אמן הונאות
ניל סלבין - פועל איטלקי
פול קילין - מנהל העבודה של ורן
אלה לנון - מאמי דיקנס
"האיש מזהב" (בהונגרית: "Az arany ember"; באנגלית: במספר תרגומים ושמות שאחד מהם: "The man with the golden touch") הוא רומן שיצא לאור בשנת 1872 מפרי עטו של הסופר ההונגרי מור יוקאי.
הוא תורגם לאנגלית כבר בסוף המאה ה-19 ובמשך הזמן יצא באנגלית בשלושה תרגומים בעלי שמות שונים.
הרומן שמתאר את החברה ההונגרית של תחילת ואמצע המאה ה-19 ועוסק באמצעות דמויותיו בחיפוש אחר האושר האנושי.
הסופר עצמו עיבד את הספר בשנת 1884 גם למחזה.
היצירה מעמידה זה מול זה את העולם הרומנטי מול העולם האמיתי (רומנטיקה מול ריאליזם).
ספר זה של יוקאי זכה לפופולריות גדולה כבר בתקופת כתיבתו ועד ימנו אלה.
הסיפור מתרחש בתחילת המאה התשע עשרה, כאשר מרכז ודרום מזרח אירופה של אחרי תקופת נפוליון, נשלטו על ידי שתי אימפריות גדולות.
האימפריה העות'מאנית, ששלטה באירופה מהקרפטים דרומה, על דרום הבלקן-יוון ובולגריה, אלבניה ומקדוניה, בוסניה וסרביה עד בלגרד.
צפונה מזה שלטה האימפריה האוסטרית של בית הבסבורג.
אוסטרו-הונגריה טרם קמה והונגריה הייתה כבר שלוש מאות שנה מושבה (קולוניה) או ארץ חסות אוסטרית תחת הקיסרות של בית הבסבורג.
הגבולות היו פתוחים, ולא נדרש דרכון לעבור מארץ לארץ.
הבדיקה במעברי הגבול, אם הייתה, התייחסה למכסים של מעבר הסחורות ול'מניעה' של העברת מחלות מידבקות מן המזרח ה'נגוע' למערב ה'נקי'.
זוהי גם תקופת רפורמות של לאחר תקופת נפוליון.
על הרקע הזה מתרחש סיפור ההרפתקאות המרתק, של איש מרתק, מוכשר, ישר, הגון, אמיץ לב ועם זה מיוסר שמחפש את דרך הביניים בין מחויבותו ונאמנותו לבין אהבתו ושלוות נפשו הסוערת.
אין אקטואלי גם היום מרומן זה.
הסופר, שנולד לפני כמעט מאתיים שנה, הופך צעיר יותר ויותר עם השנים ויצירתו היא כמו מוזיקה קלאסית של מוצרט או של בטהובן שלעולם לא נס ליחם.
הרומן נפתח בהצגת "שער הברזל" על הגבול הרומני סרבי, מצר מים על הדנובה שהוא אחד מנתיבי השיט המסוכנים ביותר.
הספינה שמפליגה במעלה הזרם נקראת "ברברה הקדושה" ומושכים אותה מהחוף באמצעות שוורים במעלה הנהר.
ההגאי הוא יאנוש פאבּולה, נציב הספינה (למעשה רב החובל והכלכל הראשי) הוא מִיהַאי טִימַאר ונוסעיה הם טרִיקַלִיס אֶאוּתִים ובתו טִימֵאָה שהציגו עצמם כיוונים.
מטען הספינה - חיטה איכותית.
לפתע פורצת סערה עצומה, אך זו הסכנה הקטנה יותר כי מופיעה לפתע פריגטה טורקית שמנסה להשיג את הספינה.
טימאר מצליח, בכישרון רב, להציל את הספינה, מטענה ונוסעיה משתי הסכנות גם יחד.
הספינה מגיעה לאורשובה, עיר גבול, שם עוברת בדיקת מטען ובדיקה שהספינה, מטענה והאנשים על סיפונה לא באו במגע עם מחלת הדבר האיומה.
אחרי עזיבת אורשובה הספינה נתקלת ברוח נגדית ולא יכולה להתקדם.
היא מטילה עוגן ליד אי שסחף הדנובה יצר עשרות שנים לפני כן.
ברדתם לאי כדי לחפש אספקה טרייה הם מגלים שהוא "גן עדן" שמאוכלס על ידי שתי נשים שמעבדות את אדמתו ומנהלות סחר חליפין עם הסביבה.
כסף לא קיים שם וגם האי לא קיים.
לא על מפות הונגריה ולא על אלה של טורקיה.
זה "האי של אף אחד".
על האי גרות נעמי הצעירה ואמה תרזה.
מפיה לומד טימאר את תולדות יושבי האי, כשלפתע מגיע לאי איש צעיר, טודור קריסטיאן, שהוא הרפתקן, נוכל ומרגל, אך מסתבר שהוא גם ארוסה של נעמי.
טודור מזהה את היווני ובתו.
אאותים מספר לטימאר ששמו האמיתי הוא עַלִי צ'וֹרְבַּדגִ'י והוא טורקי עשיר שהסולטאן רודף אחריו.
את כל הונו השקיע בחיטה שעל הספינה והיא חייבת להגיע לקרובו של אשתו המנוחה, בעל הספינה, אנסטז בראזוביץ' בעיר קומארום.
כיוון שטודור המרגל גילה אותם עליו להתאבד כדי להציל את בתו ואת הרכוש ולהיקבר במימי הדנובה כמנהג הימאים.
על טימאר למסור את בתו בת ה-13 ואת רכושו לבראזוביץ' קרובו.
הספינה ממשיכה בהפלגתה צפונה, עולה על שרטון וטובעת לא רחוק מיעדה.
טימאר מציל הן את הצוות הן את הנוסעים והן את התיבה של טימאה עם אלף מטבעות זהב.
טימאר מגיע לבית בראזוביץ', שהוא למעשה מעסיקו.
בבית שוהים סופיה אשתו, עתליה בתו והמחזר שלה, סגן קאַצ'וּקָה, שהוא חבר ילדות של טימאר.
עם שמיעת הבשורה בראזוביץ' ממהר הביתה ומבטיח שטימאה תמצא אצלם בית חם, כילדתו השנייה.
הוא מייפה את כוחו של טימאר למשות את החיטה מהדנובה ולמכור אותה בשמו.
קאצ'קה נותן לטימאר טיפ בארבע עיניים שיקנה הוא את החיטה ויאפה ממנו לחם לצבא שישהה בקומארום במשך כמה שבועות.
טימאר מקבל את הטיפ ובפיקוחו מוצאים את כל שקי החיטה מהדנובה.
הוא שם לב לשק אחד שעליו מוטבע סמל של סהר אדום.
כשהוא פותח את השק ביחידות מוצא בתוכו אוצר אגדי של תכשיטי זהב, יהלומים ואבנים טובות.
טימאר מסביר לכולם שעושרו הפתאומי נובע מהחיטה שקנה ומהלחם שאפה ומכר לצבא.
גורלה של טימאה לא שפר בבית בראזוביץ'.
עתליה לועגת לה ללא הרף ומנצלת את תמימותה.
קאצ'וקה ועתליה משתעשעים בכך שנותנים לטימאה להאמין שהוא בעצם מעוניין בה ולא בעתליה.
כך היא מתחילה בלימודי המרת דתה לנצרות כדי שקאצ'וקה יוכל לשאת אותה לאישה.
בראזוביץ' לעומת זאת מעוניין בטימאר העשיר כחתן לבתו עתליה.
טימאר מבצע כמה עסקאות נדל"ן מוצלחות בצורה יוצאת דופן ובראזוביץ' שמחקה אותו משקיע את כל הונו בעיסקאות דומות, אך מתבשר שיוכל ליהנות מן הפירות רק בעוד עשרים שנה לפחות.
טימאה נדהמת כשאת שמלת הכלה "שלה" לובשת עתליה ביום החתונה, אך החתונה מתבטלת עקב מותו של בראזוביץ' שהפסיד את כל רכושו ולקה בלבו.
קאצ'וקה מפר את הבטחתו לשאת את עתליה.
טימאר קונה את ביתו של בראזוביץ', מעניק אותו לטימאה ונושא אותה לאישה.
הוא מסכים שסופיה ועתליה יישארו בביתם לשעבר.
עם הזמן מתברר לטימאר שטימאה נישאה לו לא מתוך אהבה אליו אלא מתוך הכרת תודה אליו ולבה נתון לאחר, לקאצ'וקה.
טימאר האומלל שוהה בביתו פחות ופחות עד שיום אחד מחליט לחזור לביקור באי של אף אחד.
כשטימאר מגיע לאי הוא מוצא שכולו מוצף בוורדים ותרזה ונעמי עסוקות במיצוי העלים ובהכנת מי וורדים.
טודור קריסטיאן מופיע במהרה, מודיע שהפך לסוחר עצים ומאיים על תרזה שאם לא תיתן לו לכרות את כל עצי האגוז באי ילשין עליהן אצל הרשויות, הן על האי והן על שהותן הבלתי חוקית עליו.
טימאר מודיע לו שהוא קנה את כל האי ועל קריסטיאן להסתלק ממנו מיד.
גם טימאר עוזב את האי, אך לא לפני שנעמי מגלה לו את אהבתה אליו.
טימאר לוכד בחוף את קריסטיאן, שמנסה להתנקש בו.
כדי להרחיק אותו מנעמי טימאר מציע לו להיות נציגו המסחרי בברזיל.
טימאר חוזר לביתו בקומארום, משאיר לטיפולה של טימאה את כל עסקיו וחוזר לאי.
חצי שנה חי שם באושר, בונה בית ובתום הקיץ חוזר לאשתו.
היא מוכיחה את עצמה כאשת עסקים מוצלחת, והוא מעניק לה את רוב התכשיטים של אביה, כאילו קנה אותם בטורקיה.
עם בוא האביב טימאר חוזר לאי ומוצא שם תינוק.
תרזה ונעמי טוענות שהוא הילד של אישה מבריחה עניה שהלכה לעולמה והשאירה את התינוק ברשותם.
טימאר חולה בטיפוס והחלמתו ארוכה.
רק כשהוא מבריא לגמרי מספרות לו הנשים שהילד מת מדִיפְתֶרִָיה (קרמת או אסכרה בעברית).
טימאר חוזר לארמונו ליד אגם הבלטון.
הוא מתלבט ומחליט לבסוף לשים קץ לחייו הכפולים ולחיים בשקר גם אצל אשתו וגם באי, שגם שם לא יודעים דבר על חייו האחרים.
הוא חוזר שוב לאי, שם מוצא תינוק נוסף עם סיפור דומה לקודם על אישה מבריחה וכן מתבשר על מחלת הלב של תרזה.
לאחר פטירתה בפתאומיות ולבקשתה היא נטמנת באי בקבר לא מסומן.
עם חזרתו של טימאר לקומארום, עתליה מבשרת לו על בגידת טימאה לדבריה, סיפור שמתברר כמצוץ מן האצבע.
קריסטיאן בורח מברזיל לאחר שגנב שם מטימאר בעסקים ומעל בכספים במשך שנים.
כעת הוא אסיר נמלט ומבוקש להסגרה בכל העולם.
טימאר עוזב שוב לאגם הבלטון כדי לשים קץ לחייו.
קריסטיאן מפתיע אותו שם בארמונו, שודד אותו, לרבות את ארנקו ובגדיו.
הוא דורש מטימאר את האי ואת נעמי.
טימאר מצליח לגרשו מביתו, אך קריסטיאן נלכד באגם הקפוא תוך כדי בריחה וטובע.
טימאר בורח לאי מחשש שיואשם בהריגה.
עם הפשרת הקרח באגם בתחילת האביב מתגלה גופה שפניה לא ניתנים לזיהוי.
היא של קריסטיאן, אך לפי הבגדים והארנק חושבים אותה לגופתו של טימאר שנעלם.
טימאה האלמנה וקאצ'וקה מתכוננים לחתונתם.
עתליה מנסה להרעיל ולדקור את טימאה שנואת נפשה, ללא הצלחה.
היא נשפטת תחילה להוצאה להורג ולאחר מכן מומתק עונשה למאסר עולם.
כעבור ארבעים שנה עתליה עדיין בכלא, טימאה כבר לא בחיים.
הסופר עצמו מבקר באי, שם הוא מוצא חבורה גדולה של אנשים, בנים, נכדים ונינים של טימאר ונעמי.
השנים עדיין בחיים ומבקשים מהסופר לכתוב את סיפורם.
מיהאי טימאר - נציב הספינה הברברה הקדושה, אחר כך איש עסקים, אציל, האיש מזהב
טימאה - בתו של עלי צ'ורבדג'י
עתליה - בתו של בראזוביץ', נערה פוחזת ולאחר מות אביה מרה וחסרת מצפון
אנסטאז בראזוביץ' - אביה של עתליה, איש עסקים חסר מעצורים
סופיה - אשתו של בראזוביץ' מחדרנית הפכה גבירה
אימרה קאצ'וקה - קצין, חתנה של עתליה, בעלה של טימאה
נעמי - בתה של תרזה, טיפוס רומנטי ואוהב
תרזה - אמה של נעמי
טודור קריסטיאן - "הארוס" של נעמי, בטלן, מרגל, אדם רע ושפל
האיש שבא לקחת הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1982 בבימויו של פרוספר פריינטה.
התסריט לסרט נכתב בשיתוף פעולה בין פריינטה, זאב רווח ומאיר ויזלטיר.
הסרט, בו מככבים זאב רווח, יוסי וירז'נסקי, מירי זמיר, אסי דיין, מוני מושונוב ואריה מוסקונה, היווה פארסה פוליטית המבקרת בהומור את השחיתות, והמתחים הפוליטיים-חברתיים שהיו קיימים בישראל בתחילת שנות השמונים.
הסרט מתרחש בישראל בתחילת שנות ה-80 בתקופה אשר הייתה מאופיינת בחוסר יציבות פוליטית וכלכלית.
רגע לפני שהבורסה בתל אביב עומדת להתמוטט, איש עסקים מושחת בשם גפן רוקם מזימה לגנוב כסף רב במזוודה מלאה ביהלומים, ולברוח לאחר מכן מהמדינה.
עם זאת, אשתו של גפן מגלה את תוכניתו וזוממת לגנוב ממנו את המזוודה, ולשם כך היא נעזרת במאהבה אשר הוא גם עורך דינו של גפן.
במקביל מגיע לישראל מפריז נוכל צרפתי בשם רבואה (מגולם על ידי זאב רווח) אשר מתחזה לאיש עסקים אמיד.
הוא מציג עצמו כמי שמעוניין להשקיע מיליונים בבניית מוסדות בארץ.
עם זאת, הוא מפסיד כסף רב בבורסה, ובעקבות כך מוצא את עצמו לבסוף מתמודד לכנסת.
זאב רווח בתפקיד רבואה, הנוכל הצרפתי
יוסי וירז'נסקי בתפקיד גפן, איש העסקים המושחת
מירי זמיר בתפקיד מירי, אשתו של איש העסקים המושחת
אסי דיין בתפקיד זיוויש, עורך הדין של גפן והמאהב של אשתו
שלמה גולדברג בתפקיד כרוז בורסה
אלי דנקר בתפקיד דנקר, פסנתרן
שלמה בראבא בתפקיד מופיע ב"הסטריפטיז האחרון"
גדליה בסר בתפקיד מופיע ב"הסטריפטיז האחרון"
לאורה ריבלין בתפקיד מופיעה ב"הסטריפטיז האחרון"
עזרא כפרי בתפקיד מופיע ב"הסטריפטיז האחרון"
האיש הטוב היא סדרת טלוויזיה רוסית שנוצרה בידי הבמאי קונסטנטין בוגומולוב בהפצת VGTRK עבור שירות הווידאו Start.ru.
עלילת הסדרה התבססה על סיפורו האמיתי של מיכאיל פופקוב, "הרוצח מאנגרסק", שזעזע את רוסיה, כשהשביל המדמם שהותיר מאחוריו מוביל שנים אחורה עד לשנות ה-90.
החוקרת הצעירה יבגניה קליוצ'בסקאיה מגיעה ממוסקבה לעיירה השקטה רובז'נויה.
הרשויות שלחו אותה לכאן כדי לבדוק את המידע בתקשורת על קיומו של רוצח סדרתי.
ברובז'נויה היא תתקבל בקור רוח: כמו בכל עיירה פרובינציאלית, שפיתחה מערכת אקולוגית משלה מאז שנות ה-90, שם כולם קשורים זה לזה במשהו ולכל אחד מהם מסתתר שלד בארון.
ניקיטה יפרמוב – איוואן קרוטיחין, שוטר
יוליה סניגיר – יבגניה קליוצ'בסקאיה, חוקרת במשטרת רוסיה
האיש עם לב הברזל הוא סרט מלחמה ביוגרפי צרפתי-בלגי משנת 2017, שבוים על ידי סדריק חימנז ונכתב על ידי חימנז בעצמו, אודריי דיוואן ודייוויד פאר.
הסרט מבוסס על הרומן של לורן בינה, HHhH, ועוקב אחר התנהלותו של פושע המלחמה הנאצי, ריינהרד היידריך ומבצע אנתרופואיד, שהוביל לחיסולו, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בפראג 1942, לאחר שריינהרד היידריך ממונה לפרוטקטור בפועל של בוהמיה ומוראביה על ידי הנאצים ב-1941, מחליטה המחתרת הצ'כית לנסות ולהתנקש בהיידריך, וממנה למשימה ארבעה חיילים צעירים, יוזף ולצ'יק, יאן קוביש, יוזף גבצ'ק ואדולף אופלקה.
ג'ייסון קלארק – ריינהרד היידריך
סטיבן גרהאם – היינריך הימלר
רוזמונד פייק – לינה היידריך
ג'ק אוקונל – יאן קוביש
ג'ק ריינור – יוזף גבצ'יק
מיה וסיקובסקה – אנה נובאק
טום רייט – יוזף ולצ'יק
אנזו סילנטי – אדולף אופלקה
ז'יל ללוש – ואצלב מורבק'
אדם נגייטיס – קארל צ'ורדה
ג'ף בל – היינריך מילר
פולקר ברוך – ולטר שלנברג
בארי אטסמה – קרל הרמן פרנק
דילייט איגנס – קלאוס היידריך
נואה ג'ופ – אטה מוראבץ'
אוסקר קנדי - מיציץ' זליניקה
דייוויד רינטול – אדוארד ואגנר
ורמון דובצ'ף – אמיל האכה
האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל הוא סרט תיעודי שיצר הבמאי הישראלי יונתן ניר.
הסרט, שנעשה בהשראת ספרה של נעמי שפהרד, "וילפריד ישראל, שגריר ללא ארץ", חושף את סיפורו של וילפריד ישראל - איש עסקים יהודי אמיד והבעלים של חנות הכלבו הגדולה בברלין בשנות השלושים, סוציאליסט והומוסקסואל שהיה מעורב בהצלתם של עשרות אלפי יהודים בתקופת השואה, ומילא תפקיד מפתח במבצע הקינדר-טרנספורט.
הסרט הופק על ידי "היי-לייט סרטים" והקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל דוקאביב בשנת 2017.
בין מבצעי ההצלה העיקריים שמתוארים בסרט נכללים ה"קינדר-טרנספורט" ו"המשולש", שאליו השתייכו בנוסף לוילפריד ישראל, גם קפטן פרנק פולי והוברט פולק שלפי ההערכות, הצילו יחד כעשרת אלפים יהודים.
הסרט מציג ראיונות שצולמו עם ניצולי קינדרטרנספורט, חברי קיבוץ הזורע, היסטוריונים, חוקרים וקרובי משפחה של וילפריד ישראל.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע ואירועי זיכרון רבים ברחבי העולם, ביניהם:
פסטיבל הקולנוע היהודי של בריטניה 2017
פסטיבל הקולנוע הישראלי של שיקגו 2017
פסטיבל הקולנוע היהודי של ברלין וברנדנבורג 2017
מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס 2017
פסטיבל הסובלנות של זאגרב 2018
פסטיבל הקולנוע היהודי של פילדלפיה 2018 - פרס חביב הקהל
פסטיבל הקולנוע היהודי של ניו המפשייר 2018 - פרס חביב הקהל
פסטיבל סנטה ברברה הבינלאומי 2018
בשנת 2012 יצא סרט תיעודי באורך 34 דקות בשם "וילפריד ישראל - המציל מברלין".
הסרט, שבויים על ידי יונתן ניר והופק על ידי נועם שלו, אופיר בר ואילן בר, מוקרן על בסיס שבועי במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע.
ברבים מהחומרים שנאספו במהלך הפקת הסרט נעשה שימוש בהמשך בסרט "האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל".
האיש מלארמי הוא מערבון אמריקאי משנת 1955 בבימויו של אנתוני מאן, עם ג'יימס סטיוארט, ארתור קנדי, קאתי אודונל ודונלד קריספ.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת T.
הסרט צולם בצבעי טכניקולור בניו מקסיקו.
וויל לוקהארט (ג'יימס סטיוארט) מוביל שיירת עגלות עם סחורה מלארמי לקורונדו במערב ארצות הברית.
האזור נתן להתקפות של שבט האפאצ'י.
הוא נעצר ליד המקום בו הותקפה שיירתו של אחיו שנהרג.
מטרתו היא למצוא מי מספק רובים נטענים לאפאצ'ים.
הוא נכנס לחנות המרכזית בקורונדו ומתקבל על ידי ברברה וגומן (קאתי אודונל), אחייניתו של האיש החזק בעיירה ובעל החווה הגדולה, בארב, אלק וגומן (דונלד קריספ).
ברברה אומרת לו כי הוא יכול לכרות מלח בשדה המלח בשטח החווה חינם.
אבל כשהוא מתחיל זאת הוא מותקף על ידי דייב וגומן, בנו חמום המוח של אלק שקושר אותו, שורף את העגלות והורג שש פרדות.
ההתקפה נפסקת על ידי ויק הנסברו (ארתור קנדי).
וויל חוזר לעיירה, תוקף את דייב ואחר כך את ויק והמאבק מסתיים כשמגיע אלק שמסכים לשלם לוויל את הנזקים, מתנצל על פעולת בנו ומבקש אותו לעזוב את העיירה.
אלק מנמק את רצונו שוויל יעזוב את המקום בחלום שחלם ובו איש זר הורג את בנו יחידו.
הוא שולח אדם שיהרוג אותו אבל וויל מתגבר עליו והתוקף נמלט ונמצא אחר כך הרוג.
וויל מואשם ברצח ומושם בכלא.
אישה מבוגרת בשם קייט קנדיי (אלין מקמהון) משחררת אותו בערבות בתנאי שיעזור לה בחוותה "חצי ירח" וויל מסכים בלית ברירה.
דייב יורה לעבר וויל וזה יורה ופוצע אותו ביד.
בתגובה פוצע אותו דייב ביד.
וויל חוזר לעיירה וקייט מטפלת בו ושולפת את הכדור.
מסתבר שויק ודייב מעלו בכספי האב, קנו בזה רובים נטענים וטמנו אותם בעגלה.
דייב מגיע לעגלה ומנסה להדליק אש כדי להודיע לאפאצים שייקחו את הרובים ויתקפו את חוותה של קייט.
ויק מנסה למנוע זאת ממנו ולבסוף הורג אותו.
גם כאן כולם חושבים שוויל הוא הרוצח.
אלק מגיע לחוותה של קייט ומנסה להרוג אותו אבל מחטיא בגלל ראייתו ההולכת ונחלשת.
אלק מגלה את המעילה ומבקש מויק שייקח אותו למקום הרובים אך ויק מסרב ולבסוף הוא משליר אותו לתהום בתקווה שימות.
וויל מוצא את אלק ברגע האחרון ומביא אותו לקורונדו שם מטפלת בו קייט שהייתה אהובתו הראשונה.
אלק מתעורר מעלפונו ומודיע לוויל כי ויק הוא האשם במעילה וברצח בנו.
ויק מנסה להצית אש כדי לזמן את האפאצ'ים שיקחו את הרובים.
וויל מגיע ומכריח את ויק לעזור לו להשליך את העגלה לתהום ואז הוא רוצה להרוג אותו אבל לא מסוגל.
הוא משאיר אותו במקום ומסתלק מיד והאפאצ'ים הורגים את ויק.
וויל חוזר לעיירה, נפרד מברברה ומזמין אותה לבקר בהזדמנות אצלו בלארמי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'יימס סטיוארטוויל לוקהארטהאיש מלארמיארתור קנדיויק הנסברובוקרדונלד קריספאלק וגומןבעל חוות בארבקאתי אודונלברברה וגומןאחייניתו של אלקאלכס ניקולדייב וגומןבנו של אלקאלין מקמהוןקייט קנדייבעלת חווה
המיני-סדרה גם מתמקדת בסיפורה של הסופרת והפעילה החברתית, שרלוט לאוס, שמנסה להסיר את תמונות העירום של בתה מהאתר.
האיש השנוא ביותר באינטרנט עוקב אחר פעילי אנטי-פורנוגרפיית נקם והבמאמציהם להפיל את האתר IsAnyoneUp.com.
האתר נוצר על ידי האנטר מור, כך שכל אחד יכול לפרסם תמונה של כל אחד ולחבר אותה לחשבונות המדיה החברתית שלו.
הסופרת והפעילה החברתית, שרלוט לאוס פתחה בקמפיין נגד האתר לאחר שגליתה כי תמונות עירום של בתה שותפו באתר.
שלושת הפרקים מורכבים מראיונות של כל האנשים שלקחו חלק בהפלת האתר והפעלתו, מלבד יוצר האתר, האנטר מור.
מור תכנן במקור לבוא להתראיין לסרט התיעודי, אך מאוחר יותר סירב מסיבות לא ידועות.
באתר Rotten Tomatoes, דורגה הסדרה ב-86%, עם דירוג ממוצע של 6.1/10.
האיש שבקיר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 שיצא לאקרנים בשנת 2018 בבימויו של יבגני רומן, עם תמר אלקן וגלעד כהנא בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם במשך שישה ימים בדירה אחת בתל אביב והוא מתאר מה שקורה שם במשך 12 שעות לאישה שבעלה נעלם לפתע ובמהלך הלילה מגיעים אנשים שונים לביקור במפתיע ונחשפות סיבות אפשריות להיעלמותו.
במרכז הסרט - השיר "האיש שבקיר" של יהודה פרדיס ומאיר הרניק, בעיבוד נועם ענבר ובביצועו עם ההרכב GREEDYADAM.
תמר אלקן הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר, וזכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע באודסה.
יבגני רומן היה מועמד לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר, היה מועמד לפרס חג'אג' על הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם.
שיר (תמר אלקן) מתעוררת ביום שישי בערב מדפיקות בדלת.
שכן דתי (זאב שמשוני) מביא את הכלב "ברונו" ומתלונן כי הכלב עשה את צרכיו בכניסה לבית.
שיר תוהה היכן נמצא בעלה רמי (גלעד כהנא) שיצא לטיול עם הכלב וטרם חזר.
שיר מגלה שרמי השאיר את הטלפון הנייד ואת חפציו האישיים ומתקשרת למשטרה בתואנת שקר על כך שבעלה נעלם לאחר שהכה אותה.
היא גם מתקשרת לחברו הקרוב דודי (יואב דונט) אך הוא אינו יודע היכן רמי.
בינתיים מגיעים לדירה נדב (רוי מילר) וחברתו עדי (רות רסיוק) שהייתה חברתו הקודמת של רמי.
הם שותים יין ושיר מספרת להם על רמי שנעלם.
כשהם יוצאים מגיעים שני שוטרים (אמיתי יעיש בן אוזיליו ושלומי אברהם) שהוזעקו למקום.
הם נוזפים בה על ההודעה השקרית שלה ומגלים לה כי לרמי נפתח בעבר תיק על תקיפת חברתו עדי.
כשהם יוצאים מגיע דורון (אלי גורנשטיין), אביו של רמי ומגלה לה שרמי לווה ממנו לאחרונה 20,000 שקל.
כשהוא יוצא מגלה שיר סמים שהשאיר רמי, מתחילה לעשן, שמה תקליט עם ביצוע של "האיש שבקיר", מתחילה לרקוד והוזה שיחה שלה עם אמה המנוחה (עלית קרייז).
למקום מגיע גם המאהב שלה טומי (רודיה קוזלובסקי) והם מתנים אהבה.
הם מופרעים על ידי דודי הנסער, הדורש משיר שתצא אתו מיד לחפש את רמי.
טומי מסתתר בחדר ודודי מבחין בבגדי גבר זר, מבין ועוזב.
שיר מתקשרת לאישה בשם אלה שמופיעה הרבה בטלפון של רמי.
אלה (תום אנטופולסקי) מגיעה ומסתבר שהיא ספקית הסמים של רמי.
לבסוף מגיע רמי בהפתעה ומסתבר שעשה לה תרגיל היעלמות ורישת את הדירה במיקרופונים ומצלמות.
היא מתנפלת עליו בכעס והוא כמעט חונק אותה.
היא מודיעה לו שהיא עוזבת והוא בולע קופסה שלמה של כדורי שינה.
שיר מרחמת עליו, עוזרת לו להקיא ולקראת הבוקר הוא מתאושש ויוצא החוצה עם הכלב כששיר שקועה בשינה בסלון כמו בהתחלת הסרט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותתמר אלקןשיר ליפיןגלעד כהנארמיאלי גורנשטייןדורוןאבא של רמירות רסיוקעדיחברה לשעבר של רמירוי מילרנדבחבר של עדישלומי אברהםשוטר צעיראמיתי יעיש בן אוזיליושוטרזאב שמשונישכןיואב דונטדודיחבר של רמירודיה קוזלובסקיטומימאהב של שירתום אנטופולסקיאלהסוחרת סמיםעלית קרייזאמא של שיר
האיש המכני של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בכיכובו של מיקי מאוס שיצא בשנת 1933, אשר הופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
זהו הסרט ה-57 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשביעי שיצא באותה השנה.
מחוץ לחדר האימונים של מיקי יש שלל שלטים המצהירים שאין כניסה במגוון שפות כגון צרפתית, איטלקית, ספרדית, אנגלית ועוד.
בנוסף ישנה כרזה המכריזה על קרב המאה בין מכונה לחיה, בין "האיש המכני של מיקי" לבין "קונגו הרוצח", גורילה גדולת ממדים.
בתוך החדר אימונים, מיקי מנגן על הפסנתר ומאמן את האיש המכני שלו לקראת הקרב בהנחת תמונת פניו של הגורילה על כספת המשמשת כשק אגרוף.
מיני מגיעה במכוניתה וצופרת להם מבעד לחלון, מה שגורם לאיש המכני להפוך למטורף ולרסק לחלוטין את הכספת.
האחרון מבחין בכרזה על הקיר המציגה את קונגו הגורילה ומיד מזנק עליה ועובר דרך הקיר.
מיקי המבוהל עוקב אחריו וצופה באיש המכני שובר עמוד עליו הייתה כרזה של הגורילה, אך העמוד נופל עליו ומעלף אותו.
מיני מתחילה לצחוק על המאורע ומיקי מבקש ממנה לא לצפור בצופר שלה כי זה גורם לאיש המכני שלו לאבד עשתונות ולהשתגע.
מיני לועגת לסברתו של מיקי וצופרת שוב, ואכן האיש המכני מתעורר ושב למסע ההרס שלו בעוד מיקי רודף אחריו ומנסה לעצור בעדו.
האיש המכני מגיע לכניסת אצטדיון האגרוף בו אמור להתנהל הקרב בינו לגורילה והקהל שעומד בתור לרכישת הכרטיסים נס על נפשו למראה הרובוט המטורף.
וכאשר האיש המכני מזנק על כרזה נוספת עם דמותו של הגורילה הוא נופל ארצה מעולף שוב עקב כך שהכרזה הייתה על קיר לבנים.
הקהל שב ומתחיל ללגלג על מיקי הנושא את היצירה שלו לעבר כניסת המתאבקים כשמיני בעקבותיו.
הקרב מחל, ולאחר הצלחה קצרה האיש המכני חוטף מקונגו הגורילה פעם אחר פעם עד אשר ידו על התחתונה.
מיקי מתחנן אליו שיקום וימשיך להיאבק בגורילה בעוד הכרזן של הקרב סופר ומגיע לתשע מיני מופיעה עם הצופר שהביאה ממכוניתה וצופרת בחזקה.
האיש המכני מתעורר לחיים ומתחיל להכות את קונגו ללא רחמים וללא הרף.
לאחר שהביס את הגורילה והכרזן הגיע לעשר והכריז על הניצחון, האיש המכני אחוז האמוק מתפוצץ לכדי עשרות חלקים ומיקי ומיני מתנשקים במרכז הזירה.
האיש המכני – לא ידוע
הגורילה קונגו הרוצח – לא ידוע
הסרט מוצג במשחק הווידאו "Epic Mickey" משנת 2010 כשלב במשחק המחבר בין חלקים של "עיר המחר", המבוססת על ארץ המחר שבדיסנילנד.
כמו כן, מיני-משחק המבוסס על סרט קצר זה מופיע במשחק הווידאו "Kingdom Hearts III" משנת 2019, שבו השחקן שולט בתנועותיו של האיש המכני כדי להביס את הגורילה.
"האיש הרזה" הוא סרט פשע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1934, עם ויליאם פאוול ומירנה לוי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "האיש הרזה" מאת דשיל האמט (1934).
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר – ויליאם פאוול
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר – וודי ואן דייק
בשנת 1997 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס "על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הצלחת הסרט הביאה להפקת חמישה סרטי המשך בשנים 1936, 1939, 1941, 1945, 1947 שבכולם כיכבו ויליאם פאוול ומירנה לוי בתפקידים הראשיים.
ניק צ'ארלס (ויליאם פאוול) ואשתו נורה (מירנה לוי) באים מסן פרנסיסקו לניו יורק לפגוש חברים.
ניק היה בלש מוצלח ומפורסם אך לאחר שהתחתן עם נורה היפה והעשירה, פרש מעיסוקו לניהול עסקיה של אשתו.
סלייד ויינאט (אדוארד אליס) הוא ממציא עשיר ומוזר, גבוה ורזה.
הוא עומד לחתן את בתו דורותי (מורין או'סאליבן) ומגלה שחסרים 50.000 דולר בכספתו.
הוא מאשים את מזכירתו ג'וליה וולף (נטלי מורהד) בגניבה ומאיים עליה.
סלייד גרוש ממימי (מינה גומבל) שנישאה לכריס יורגנסון (סזאר רומרו) הצעיר והבטלן המשמש לה כג'יגולו וחי על חשבונה.
הוא סיפר לה כי עדיין לא התגרש מאשתו.
סלייד נפגש עם עורך דינו הרברט מקולי (פורטר האל) ואחר כך נעלם.
דורותי המודאגת פונה לניק שהוא ידיד המשפחה ומבקשת ממנו לחקור את היעלמותו.
בו זמנית חוקר את התעלומה קצין המשטרה לוטננט גילד (נט פנדלטון).
מימי הולכת לג'וליה כדי לקבל כסף ומוצאת אותה ירויה עם שרשרת שעונו של סלייד בכפה.
ניק וגילד חוקרים את העבריין נונהיים (הרולד הובר) שהיה ידיד של ג'וליה.
הוא יודע מי הרוצח ורוצה לסחוט ממנו 5,000 דולר דמי שתיקה אך הוא מחוסל באותו אקדח שחיסל את ג'וליה.
סלייד מואשם כעת ברצח כפול אך עדיין לא נמצא.
כריס הולך בלילה עם כלבו למעבדתו של סלייד ומוצא שם שרידי גופה.
לידה נמצאים בגדים של איש שמן עם שעון שמזוהה כשעונו של יריב של סלייד שנעלם לפני מספר חודשים.
סלייד מואשם כעת ברצח שלישי אך ניק שמכיר היטב את סלייד מוצא בבדיקת קרני רנטגן רסיס בעצם השוק של השלד.
הוא מזהה שזה סלייד אך לא מגלה לאף אחד.
ניק ונורה מזמינים את כל המעורבים לסעודה בה מגלה להם ניק לראשונה שהגופה שנמצאה היא של סלייד ומגלה למימי שהצוואה שכתב מקולי כללה תנאי שלא תקבל דבר אם תינשא.
ניק מגלה לה כי כריס עדיין נשוי ולכן נישואיה מבוטלים והיא יכולה לרשת את כל רכושו של סלייד.
מימי ההמומה מפלילה את מקולי שמעל בכספי סלייד ביחד עם ג'וליה.
מקולי יורה באקדחו אך מופל.
כעת ניק ונורה חוזרים שוב ברכבת לסן פרנסיסקו עם דורותי ובעלה הטרי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם פאוולניק צ'ארלסבלש לשעברמירנה לוינורה צ'ארלסאשתו של ניקמורין או'סאליבןדורותי ויינאטבתו של סליידויליאם הנריגילברט ויינאטבנו של סליידמינה גומבלמימי יורגנסוןגרושתו של סליידסזאר רומרוכריס יורגנסוןבעלה השני של מימינטלי מורהדג'וליה וולףמזכירתו של סליידאדוארד אליססלייד ויינאטהאיש הרזהנט פנדלטוןלוטננט גילדקצין משטרהפורטר האלהרברט מקוליעורך דיןהרולד הוברארתור נונהייםעבריין
האיש מטורונטו הוא סרט קומדיית אקשן אמריקאי שהופץ על ידי נטפליקס ב-24 ביוני 2022. בסרט מככבים קווין הארט, וודי הארלסון, קיילי קווקו, ג'סמין מתיוז, לילה לורן, פירסון פודה, ג'נקרלוס קנלה ואלן בארקין.
טדי (קווין הארט), יזם כושל שמשדר אימונים גופניים מיורקטאון שבווירג'יניה מפוטר מעבודתו בחדר כושר מקומי.
הוא מחליט להסתיר זאת מאשתו לורי (ג'סמין מתיוז) ולקחת אותה לכבוד יום הולדתה לבקתה באוננקוק.
אחרי שהוריד אותה בספא, הוא ממשיך ומגיע לבקתה שגויה, שם אדם בשם קולין מוחזק כבן ערובה.
כשטועים לחשוב שהוא "האיש מטורונטו", מתנקש אלמוני ואכזר, טדי מצליח להוציא במקרה מקולין את הקוד בו החזיק.
על הבקתה פושט ה-FBI, שמשכנע את טדי להעמיד פנים שהוא האיש מטורונטו כדי ללכוד קולונל מוונצואלה בשם קולונל מארין (אלחנדרו דה הויוז) שרוצה לבצע הפיכה.
לשם כך מוצמד סוכן לאשתו של טדי ולחברתה אן (קיילי קווקו) ליום בילוי בוושינגטון.
בטורונטו פוגש טדי את אשתו של הקולונל, דניאלה (לילה לורן), שמטיסה אותו לסן חואן בפוארטו ריקו לזהות את גרין, שותפו של קולין, ולהביאו לקולונל בוושינגטון.
בדרכו, אורב לטדי האיש מטורונטו האמיתי (וודי הארלסון), ששמו רנדי.
כדי להשלים את החוזה בשווי 2 מיליון דולר, רנדי משתף פעולה ומציג את טדי כאיש מטורונטו ומודיע על כך למפעילה שלו ששולחת את האיש ממיאמי.
רנדי וטדי מגיעים לכנס בו אנשיו של הקולונל לכדו את הצוות של גרין.
רנדי מדריך את טדי בחקירה, ואחרי שזה חותך בטעות את אחד הגברים ומקיא עליו ועל בן ערובה נוסף, גרין מתוודה.
רנדי מחסל את השומרים של הקולונל.
גרין מסביר שהוא וקולין עבדו למען DARPA, סוכנות אמריקאית, בפיתוח נשק עם מנגנון כפול, שכולל את הקוד של קולין וטביעת האצבע של גרין, אך הבינו שמטרת הנשק היא לחסל את נשיא ונצואלה.
טדי עוזב בזמן שרנדי חותך את האצבע של גרין והם מותקפים על ידי האיש ממיאמי שמנסה לגנוב את האצבע, אך מצליחים לברוח.
הם חוזרים לוושינגטון ליום הולדתה של לורי, שם רנדי מתחבר עם אן.
האיש ממיאמי מצליח לגנוב את האצבע של גרין, והוא והמפעילה מוסרים אותה לקולונל.
טדי ורנדי מפרים את ההסכם, ורנדי בורח עם הכסף כשהמפעילה והאיש ממיאמי בורחים.
לאחר מכן מגלה ה-FBI שהאצבע שנמסרה שייכת לשומר של הקולונל, ושרנדי החליט לא לאפשר לו להחזיק בנשק.
טדי חוזר הביתה ומגלה שלורי עזבה ונסעה לאמה אחרי שהבינה שהוא פוטר.
הוא מנסה להחזיר אותה אליו אך כמעט ומחוסל על ידי האיש ממיאמי, אולם רנדי מציל אותו.
אחרי שהם נלחמים בכמה מתנקשים, הם פוגשים את המפעילה במפעל, שם טדי גורם בטעות לנפילתה למכל שמן רותח.
טדי מתעמת עם המתנקש האחרון, האיש מטוקיו, ורנדי שולח לו את "דבורה", המכונית מדגם דודג' צ'ארג'ר משנת 1969 שאהובה על רנדי כדי שיצליח להחזיר את לורי שעולה על הרכבת, אולם רנדי חונה על הפסים והרכבת מרסקת את המכונית.
שנה מאוחר יותר, רנדי מגשים את חלומו לפתוח מסעדה ונמצא בזוגיות עם אן.
טדי מציג אותו כשותף שלו לחדר הכושר המקוון שלו, ונותן לרנדי תשלום ראשון על המכונית שהרס.
הסרט מסתיים כשרנדי מתקשר לשידור החי של טדי כדי לאיים עליו.
וודי הרלסון – רנדי, "האיש מטורונטו"
ג'סמין מתיוז – לורי, אשתו של טדי
קיילי קווקו – אן, חברתה של לורי
קייט דרמונד – הסוכנת לורנס מה-FBI
רוני רו – הסוכן דיווויס מה-FBI
אלחנדרו דה הויוז – קולונל מארין
לילה לורן – דניאלה, אשתו של קולונל מארין
פירסון פודה – "האיש ממיאמי"
טומוהיזה ימשיטה – "האיש מטוקיו"
הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי, ובאתר Rotten Tomatoes זכה ל-23% ביקורות אוהדות מתוך 73 ולציון של 4/10.
"האיש שבקיר" הוא שיר מאת יהודה פרדיס שהלחין מאיר הרניק ונודע בביצועו של שמשון בר-נוי.
בשנת 1955 ערך יהודה פרדיס תסכיתי מדע בדיוני ב"קול ישראל".
את השיר "האיש שבקיר" כתב בהשראת סיפור צרפתי קצר, "חוצה הקירות" (Le Passe-muraille ), מאת הסופר הצרפתי מרסל איימה, שעובד לתסכית ב"קול ישראל".
גיבור הסיפור, פקיד רישום ממושקף בעשור החמישי לחייו שגילה ערב אחד שהוא מסוגל לעבור דרך קירות הבתים.
הוא ניצל את המצב לטובתו - למעשי שוד ולפרשיית אהבים, עד שיום אחד נשאר תקוע בתוך קיר.
פרדיס כתב את השיר בשתי דקות, וזימן את חבר הילדות שלו מאיר הרניק להלחנת הפזמון.
במהרה זכה השיר לפופולריות בביצועו של שמשון בר-נוי.
פרדיס פרסם את השיר כשהוא מסתתר מאחורי שם עט (אילנה טל - שמות גיסתו ואחייניתו).
זהו שיר מחאה כנגד "שלטון החושך" הבן-גוריוני של ראשית ואמצע שנות ה-50, כאשר ראשי מנגנוני הביטחון עשו כרצונם בהיעדר פיקוח.
אלבום הבכורה של ברי סחרוף, "הכל או כלום" (1991), כולל גרסת כיסוי לשיר.
ביצועים נוספים לשיר הם של אורלי זילברשץ בנאי באלבום "הקברט של מירנדה", ושל מרסדס בנד במיזם "צו השעה" בשנת 2020. ב-2024 הקליט זאב טנא גרסה של השיר שמוקדשת לחטופים בעזה בה הוא שר על "האיש שבפיר".
ב-1981 פרסם אריה קרישק רומן פוליטי בשם זה, בהשראת פרשת התאבדות השר אברהם עופר.
ב-2018 יצא סרט "האיש שבקיר" בבימויו של יבגני רומן.
בסרט מושמע שירו של יהודה פרדיס והעלילה מבוססת על השיר.
"האיש הכי מהיר" הוא שיר שכתב והלחין דני סנדרסון ובוצע על ידי להקת כוורת.
השיר נכלל באלבומה השלישי של הלהקה, "צפוף באוזן", שיצא לאור ב-1975. במקור חובר השיר באנגלית ונקרא בשם "The Fastest Man Alive" בעל אותה משמעות, ותורגם לבסוף לעברית.
השיר מספר על אצן מהיר שרץ ללא סיבה ידועה.
עקב מהירותו, אפילו רכבות ומטוסים מפנים לו דרך.
ב-7 באוקטובר 1975 נכנס השיר למצעד "הגל הקל", ב-18 בנובמבר הגיע לראש המצעד, ובמשך שבוע היה בראשו.
לבסוף הוא יצא מהמצעד ב-16 בדצמבר.
בעונה הרביעית של הסדרה "הפיג'מות" מושמע השיר כאשר קובי פרג' חולם שהוא רץ מהר, כשברקע מופיעות תמונות של מכוניות, רכבות ועוד.
לאחר מכן חוזר אילן רוזנפלד לדירה ומעיר אותו.
האיש מאטלנטיס היא סדרת מדע בדיוני/פנטזיה אמריקאית ששודרה במשך 13 פרקים ברשת NBC במהלך עונת 1977/78, בהמשך לארבעה סרטי טלוויזיה ששודרו מוקדם יותר בשנת 1977. הצלחת הרייטינג של סרטים אלה הובילה להזמנת סדרה שבועית לעונת 1977/78, אך היא בוטלה בסוף העונה הראשונה עקב ירידה באחוזי הצפייה ועלויות הפקה גבוהות.
בסדרה מככב פטריק דאפי (הידוע כבובי יואינג מהסדרה "דאלאס") כאדם חולה אמנזיה שקיבל את שמו של מארק האריס, שנחשב לאזרח היחיד ששרד מהציוויליזציה האבודה של אטלנטיס.
הוא בעל יכולות יוצאות דופן, כולל יכולת לנשום מתחת למים ולעמוד בלחצי עומק קיצוניים, וכוח על-אנושי.
כפות ידיו ורגליו בעלות קרומי שחיה, עיניו רגישות באופן יוצא דופן לאור, והוא שוחה באמצעות ידיו ורגליו באופן המרמז על מכת פרפר מתחת למים או בעיטת דולפין.
בעקבות תגליתו, הוא מגויס על ידי הקרן לחקר האוקיינוסים, סוכנות ממשלתית המבצעת מחקר סודי ביותר וחוקרת את מעמקי האוקיינוס בצוללת מתוחכמת בשם Catacean.
צוות שחקני המשנה כולל את בלינדה מונטגומרי בתפקיד ד"ר אליזבת מריל (שטיפלה במארק האריס עד שהשתקם) ואלן פאדג' בתפקיד קרופורד ג'וניור, שניהם מהקרן לחקר האוקיינוסים.
ויקטור בונו גילם את מר שוברט הנבל בפיילוט ובמספר פרקים של הסדרה.
קנת' טיגר הופיע בסרט השני, השלישי והרביעי בתור מילר סיימון, גם הוא מהקרן לחקר האוקיינוסים.
הסדרה הוסיפה אנסמבל שחקנים בשם "The Crew of the Cetacean", המורכב מריצ'רד לורנס ויליאמס, ג'יי ויקטור לופז, ג'ין מארי הון (ששיחקה גם בסדרת הטלוויזיה הבדיונית "Ark II").
בפרק 12, גילמה השחקנית ליסה בלייק ריצ'רדס את דמותה של ד"ר אליזבת מריל במקומה של בלינדה מונטגומרי.
הפרק האחרון בסדרה לא כלל אף דמות נשית ראשית.
המופע הופק על ידי הסטודיו Solow Production Company של הרברט פרנקלין סולואו, חברה שהתפצלה מזרוע הלייב אקשן של אולפן האנימציה האמריקאי של האנה-ברברה.
מטה הקרן לחקר האוקיינוסים התרחש במגדלור פוינט פרמין בסן פדרו, קליפורניה.
מסעותיה של הצוללת הוצגו באמצעות דגמים מיניאטוריים על ידי צוות האפקטים המיוחדים של ג'ין וורן.
האיש מאטלנטיס הייתה סדרת הטלוויזיה האמריקאית הראשונה ששודרה ברפובליקה העממית של סין בשנת 1980, ושמה תורגם ל"האיש מתחתית האוקיינוס האטלנטי".
זה היה בתקופה שהמחקר המדעי במדינה החל לקבל תשומת לב ציבורית.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בסין.
בברזיל הוא נקרא "O Homem do Fundo do Mar (האיש מקרקעית הים)".
בפורטוגל, הכותרת הייתה תרגום ישיר של המקור, "O Homem da Atlântida", והוקרן בערוץ RTP1. בכוויית הוא יצא בתחילת שנות ה-80 באנגלית עם כתוביות בערבית.
בהולנד שודרה הסדרה על ידי איגוד השידור TROS מ-15 ביוני 1978 עד 5 בספטמבר 1980. בגרמניה, הסדרה שודרה על ידי ARD מ-1982 עד 1983 וב-1988 על ידי "RTL פלוס" עם השם שתורגם ל-"Der Mann aus Atlantis".
התוכנית שמרה על שמה גם בצרפת, שם שודרה בשם "L'Homme de l'Atlantide".
גם בטורקיה שמרה הסדרה על שמה ושודרה בשם "Atlantis'ten Gelen Adam".
הוא שודר גם בערוץ SABC בדרום אפריקה בשנת 1979, תחת השם המקורי.
באיטליה, הסדרה הייתה אחת ההצלחות המוקדמות של הרשת הבין-אזורית טלמילאנו, שבהמשך נקראה בשם ערוץ 5, והחלה לשדר את הסדרה ב-11 בפברואר 1980 תחת השם "L'Uomo di Atlantide".
סרט הטלוויזיה הראשון, "האיש מאטלנטיס", הופץ בווידאו בנורווגיה בשנות ה-80.
הסדרה שודרה לראשונה בישראל ב-1982 בערוץ הראשון ושודרה בשידורים חוזרים בכל שנה במשך כ-14 שנה.
האיש מאטלנטיס, ריצ'רד וודלי, תרגום: חיה וטנשטיין ואיטה פרינץ, הוצאת כתר, 1979
האיש מאטלנטיס במשימת הצלה, ריצ'רד וודלי, תרגום: חיה וטנשטיין ואיטה פרינץ, הוצאת כתר, 1981
האיש הירוק (Green Man) הוא מונח בעל מגוון קונוטציות בפולקלור ובתחומים קשורים.
דמויות מגולפות של האיש הירוק מופיעות בכנסיות ובקתדרלות.
זהו כנראה סמל פגאני עתיק של לידה מחדש, הקשור באופן מסורתי לחג האביב.
ברבות מהקתדרלות והכנסיות המפוארות של בריטניה, סביר להניח שניתן להבחין בדמותו של "האיש הירוק" המביט מטה.
אבל מיהו הדמות הירוקה המוזרה הזו, המוקפת בעלווה, שלעיתים קרובות עלים נושרים מפיה?
השם "האיש הירוק" שימש לראשונה על ידי ליידי רגלן במרץ 1939 במאמר שכתבה לכתב העת "Folklore"לפני כן, הם היו ידועים רק כ"ראשים עלים" ואף אחד לא התייחס אליהם במיוחד.
אנשים ירוקים נמצאים בדרך כלל במבנים דתיים, אך לא תמיד: "האיש הירוק" הוא גם שם פופולרי לפונדקים ופאבים אנגליים.
בתקופה המודרנית המוקדמת באנגליה, ולפעמים גם במקומות אחרים, דמותו של אדם לבוש בתלבושת עלווה, ובדרך כלל נושא אלה, הייתה גרסה של המוטיב האירופי הרחב יותר של האיש הפראי (הידוע גם כאיש היער הפראי, או "איש עץ").
לפחות במאה ה-16, המונח "איש ירוק" שימש באנגליה לאדם שהיה מכוסה בעלים, עלווה כולל טחב כחלק מתחרות, מצעד או טקס, שלעיתים קרובות היה ה"שולף" (אדם שמפנה נתיב או חלל דרך הקהל למצעד או הופעה).
החל מהמאה ה-17, דמויות כאלה שימשו לשמות של פאבים, וצוירו על שלטי הפאבים שלהם.
בשנת 1939, ג'וליה סומרסט, ליידי ראגלן, כתבה מאמר בכתב העת Folklore שחיבר את המוטיב האמנותי של ראש העלים באדריכלות הכנסיות מימי הביניים (אותו כינתה גם "האיש הירוק") עם מושגים אחרים הקשורים ל"ירוק", כגון פאבי "האיש הירוק", המנהג העממי " ג'ק אין דה גרין" וחגיגות יום האחד במאי.
היא הציעה ש"האיש הירוק" מייצג דמות פוריות פגאנית.
הרעיון נתקל בהתנגדות מצד פולקלוריסטים אחרים, הטוענים כי לליידי ראגלן לא היו ראיות לכך שמוטיב ראש העלים או מושגים אחרים שקשרה אליו היו פגאניים באופיים.
רעיון "האיש הירוק" של ליידי רגלן אומץ משנות ה-60 ואילך על ידי תנועות העידן החדש והניאופאגניות, וחלק מהמחברים ראו בו מייצג ארכיטיפ יונגיאני.
אופיו של האיש הירוק כדמות מיתולוגית תואר כ"פולקלור של המאה ה-20".
עם זאת, האיש הירוק הוא דוגמה לאופן שבו דימויים מהדת הקדומה הוכנסו לכנסיות הנוצריות לפני הרפורמציה, והוא אחד הסמלים הפגאניים העתיקים ביותר שנמצאו בכנסייה הנוצרית.
מסורות ואמונות טפלות פגאניות קדם-נוצריות, במיוחד אלה הקשורות לטבע ולפולחן עצים, עדיין היו בעלות השפעה רבה בימי הביניים המוקדמים.
לכן, אין זה מפתיע שהאיש הירוק מופיע לרוב במקומות שבהם יש יערות עתיקים, למשל בדבון ובסומרסט ובשולי אזורי היער של יורקשייר והמידלנדס.
ליידי רגלן הציעה שבזמנים קדומים, האיש הירוק היה "הדמות המרכזית בחגיגות ה-1 במאי ברחבי צפון ומרכז אירופה".
מכיוון שהאיש הירוק מתואר גם עם בלוטים ועלי עוזרד, סמלים של פוריות בימי הביניים, נראה כי הדבר מחזק את הקשר עם האביב.
דמויות קשורות כגון ג'ק בירוק וג'ורג' הירוק מופיעות הרבה יותר מאוחר בפולקלור.
עם זאת, נראה כי המוטיב המשותף המופיע בדמויות אלה הוא המוות והלידה מחדש, והצבע הירוק המסמל את החיים.
אולי, אם כן, האיש הירוק מופיע בכנסיות מימי הביניים כסמל ללידה מחדש ותחייה, המקשר בין הסמלים הפגאניים העתיקים הקשורים לאביב לבין האמונה הנוצרית.
או אולי הסתתים מימי הביניים רק רצו להבטיח את עצמם ושילבו את האיש הירוק במבנה המבנים הדתיים כאמצעי בטיחות, כדי להבטיח כפליים את בוא האביב ואת הקציר השופע.
סופרים מסוימים טוענים כי האיש הירוק הוא נושא חוזר בספרות.
ליאו בראודי, בספרו משנת 2016, "רדוף רוחות: על רוחות, מכשפות, ערפדים, זומבים ומפלצות אחרות מהעולמות הטבעיים והעל-טבעיים", טוען כי דמויותיהם של רובין הוד ופיטר פן קשורות לאיש ירוק, כפי שקורה עם האביר הירוק ב"סר גאווין והאביר הירוק".
האביר הירוק בשיר זה משמש גם כאנטגוניסט מפלצת וגם כמנטור לסר גאוויין, השייך לעולם טרום-נוצרי שנראה אנטגוניסטי לעולם הנוצרי, אך בסופו של דבר הוא בהרמוניה איתו.
במסכת "צוואתו האחרונה של קיץ" (1592, הודפסה ב-1600), הדמות המגיבה על הפעולה מעירה, לאחר יציאת "סאטירים ונימפות יער", "לשאר האנשים הירוקים יש קולות סבירים [...]".
בתקופה שלאחר המלחמה, חוקרי ספרות פירשו את האביר הירוק כייצוג ספרותי של האיש הירוק של ליידי רגלן, כפי שתואר במאמרה "האיש הירוק באדריכלות כנסיות", שפורסם בכתב העת Folklore במרץ 1939. קשר זה סייע בסופו של דבר לבסס את האמונה שהאיש הירוק היה דמות פולקלורית אמיתית מימי הביניים.
הרעיון של רגלן שהאיש הירוק הוא דמות מיתולוגית תואר כ"שטות", בעוד פולקלוריסטים אחרים טוענים שמדובר פשוט במוטיב אדריכלי.
בשנים האחרונות של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, הופעתו של האיש הירוק התפשטה בספרות ילדים.
טרילוגיית רוטרווירד מאת אנדרו קלדקוט נשענת במידה רבה על מושג האיש הירוק, המגולם על ידי הגנן היימן סולט, אשר הופך לאיש הירוק בשיאו של הספר הראשון.
האיש הירוק הוא דמות בלתי נפרד ברומן של מקס פורטר "לנ"י", שהיה מועמד לפרס בוקר לשנת 2019. אנשי הירוק (כולל סופרג'יסטית שהשם מרגיז אותן) וכוחותיהם מופיעים באופן משמעותי ברומן של קיי ג'יי צ'ארלס "אי הרפאים" (2017), שהיה מועמד לפרס RITA.
תמונת האיש הירוק זכתה לתחייה מחודשת בעת המודרנית, כאשר אמנים מרחבי העולם שזרו את הדימויים במגוון יצירות.
אנדרסון יצר את פסל השיש שכותרתו האיש הירוק כאיש החוף האבוריג'יני המקורי בכל הזמנים, שממנו נובטים הסבך וכל הטבע מאצבעותיו.
בין האחרים נמנים ג'יין בריידסון, האמנית האוסטרלית מרג'ורי בוסי, האמנית האמריקאית מוניקה ריצ'רדס ואמן הפנטזיה האנגלי פיטר פראקובניק, שיצירותיו הופיעו במספר מדיות, כולל קעקועים על כל הגוף.
האמן האמריקאי רוב יוזאק לקח את הנושא של האיש הירוק כמגן הרוחני של כדור הארץ והפך אותו לחזון של האיש הירוק מערסל את כדור הארץ; דורותי בואן יצרה ציור משי קימונו, שכותרתו "אישה ירוקה", כביטוי להיבט הנשי של האגדה.
פרשנות של "האיש הירוק" ופולקלור קשור כמו "שילה נה גיג" היוו השראה לדמויות ולמוטיבים בסרטו של אלכס גרלנד משנת 2022, "גברים".
עבור עובדי אלילים מודרניים רבים, האיש הירוק משמש כסמל להתחדשות עונתית ולמודעות אקולוגית.
בוויקה, האיש הירוק שימש לעיתים קרובות כייצוג של האל בעל הקרניים, אל סינקרטי המשלב היבטים של, בין היתר, הצרנונוס הקלטי והפאן היווני.
האיש המכושף , הידוע גם בשם מנורת השטן (The Devil's Lamp), הוא ציור שמן על בד שנוצר סביב שנת 1798 מאת הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה.
היצירה מתארת סצנה מתוך מחזה סאטירי מאת אנטוניו דה סאמורה בשם El hechizado por fuerza („האיש המכושף בעל כורחו").
במרכז הציור ניצבת דמותו של דון קלאודיו, המאמין כי הוטל עליו כישוף וכי חייו תלויים בכך שמנורה תוסיף לדלוק.
היצירה מצויה באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור מתאר סצנה דרמטית מתוך המחזה הסאטירי El hechizado por fuerza מאת אנטוניו דה סאמורה, שהועלה לראשונה בשנת 1698. במרכז הקומפוזיציה עומד דון קלאודיו, כומר מבוהל ואחוז אמונה טפלה, אשר שוכנע כי הוטל עליו כישוף וכי חייו תלויים בכך שמנורה תוסיף לדלוק.
קלאודיו נראה כשהוא שופך שמן אל תוך מנורה גדולה במיוחד, המעוצבת בדמות איל כמעט בגודל טבעי, במחווה נואשת שנועדה להאריך את חייו.
הסצנה מוארת באור חלש הנשלט בידי להבת הנר, שצבעה הכתום בולט על רקע גוונים כהים של שחור ואפור השולטים בציור.
הניגוד החריף בין האור לצל מדגיש את אווירת האימה, החרדה והאבסורד.
הבעת פניו של קלאודיו, עיניו הפעורות ותנוחתו המוגזמת, נועדו להמחיש את מצבו הנפשי המעורער ואת אמונתו העיוורת בכוחו של הכישוף.
ברקע מופיע ציור קיר גרוטסקי של חמורים רוקדים, אלמנט המעצים את תחושת המסתורין והכישוף, אך גם רומז לאופייה הקומי של הסצנה.
למרות האווירה האפלה, מדובר בפרק מתוך קומדיה, וההגזמה החזותית נועדה לעורר צחוק ולעג כלפי דמותו של הגיבור, המוצג כקורבן של בורות, אמונות שווא ופחדים מימי הביניים.
בפינה הימנית התחתונה של הציור מופיעה כתובת חלקית הכוללת את המילים lámpara descomunal ("מנורה מפלצתית"), ביטוי הנאמר במחזה על ידי דון קלאודיו עצמו.
שילוב הטקסט בציור מחזק את הזיקה הישירה למקור הספרותי ומדגיש את ממד הסאטירה ביצירה.
באמצעות תיאור זה יוצר פרנסיסקו חוסה דה גויה אי לוסיינטס סצנה שבה הפחד, האמונה הטפלה והאבסורד משתלבים לכדי ביקורת נוקבת על חולשות אנושיות ועל כוחן של תפיסות שווא.
הציור עוסק באמונה טפלה ובכוחו של פחד לעצב את התודעה והמעשה האנושי.
אף שהסצנה נשענת על מחזה קומי, דמותו של דון קלאודיו מתוארת כשרויה בחרדה קיומית עמוקה, הנובעת מאמונתו כי חייו תלויים בהמשכה של פעולה פולחנית חסרת היגיון – שמירתה של מנורה דולקת.
התנהגותו הכפייתית מבטאת כניעה מוחלטת למערכת אמונות מדומיינת, שאינה נשענת על מציאות רציונלית אלא על פחד וציות.
המנורה, המעוצבת בדמות איל כמעט בגודל טבעי, מקבלת תפקיד סמלי מרכזי כעצם מאיים ומפלצתי.
הכתובת lámpara descomunal מדגישה את ממדיה החריגים ואת האימה שהיא מעוררת, ומעצימה את אופיו האבסורדי של המצב.
הציור הגרוטסקי של חמורים רוקדים המופיע על הקיר מוסיף נדבך סאטירי, המרמז על טיפשות, עיוורון ושיבוש שיקול הדעת הנגרמים מהיצמדות לאמונות חסרות בסיס.
העמדת הדמות בתנוחה מוגזמת, עיניה הפעורות והבעת פניה הקפואה, מדגישות את הפער בין המציאות לבין תפיסתה הסובייקטיבית.
הניגוד בין הצבעוניות הכהה, הנשלטת בידי שחורים ואפורים, לבין האור הכתום של הלהבה יוצר מתח חזותי בין חושך לאור, המשקף עימות בין בורות לפיכחון.
בהקשר רחב יותר, היצירה משתלבת בעיסוק ביקורתי בתרבות של פחד ואמונה טפלה, אשר עודדה חזרה לדימויים ולחרדות שמקורם בימי הביניים.
בהקשר זה הוצע כי הציור מבטא גם עמדה ביקורתית כלפי מוסדות אשר טיפחו אמונות מסוג זה, ובכללם האינקוויזיציה הספרדית, שפעלה בשם הדת והפיצה פחד מפני כישוף, כוחות אפלים וסטייה מהאמונה הרשמית.
הלעג הגלוי לדמות הכומר המאמין בקללה מדגיש את הביקורת על סמכות דתית המנציחה בורות ומניפולציה רגשית.
באמצעות סצנה קומית לכאורה, מציג האמן תפיסה פסימית של החברה ושל נפש האדם, הכפופה לאשליות שהיא עצמה מטפחת.
הציור אינו מציג כישוף ממשי, אלא את כוחו של הפחד עצמו, ואת יכולתו לשמש כלי של שליטה, שיתוק והכנעה.
הציור האיש המכושף צויר בשנת 1798 כהזמנה פרטית עבור דוכס ודוכסית אוסונה, מן הפטרונים המרכזיים של האמן באותה תקופה.
היצירה הייתה חלק מקבוצה של שישה ציורים שעסקו בנושאי כשפים, כישוף ושדים, אשר הוזמנו כולם עבור בני הזוג אוסונה והוצגו יחד בשנת 1799 באקדמיה המלכותית במדריד.
לאחר מכן נותר הציור בבעלות פרטית, ובשנת 1896 נרכש על ידי הגלריה הלאומית בלונדון, שם הוא שמור ומוצג כיום כחלק מן האוסף המרכזי של המוזיאון.
האיש שראה הכל הוא אלבומה השני של להקת רוקפור.
האלבום מתאפיין בסאונד פסיכדלי, בדומה למוזיקה של שנות ה-60 של המאה ה-20. אף על פי ששירי האלבום היו ארוכים ומורכבים, חלקם אינסטרומנטליים, הוא הפך לאלבום פולחן, והניב להיטים רבים, כגון: "האיש שראה הכל", "מכונת הזמן", "חור בלבנה" ו"כל כיוון".
על עטיפת האלבום מופיע תצלום ישן של אביו של איסר טננבאום, עליה סיפר בריאיון למקומון "זמן חיפה": .
האלבום יצא ב-24 במרץ 1995 ולאחר שבפברואר 2010 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, יצאה הלהקה למיני-סיבוב הופעות לרגל המעמד ולרגל חגיגת 15 שנים ליציאת האלבום..
לציון שלושים שנה ליציאת האלבום ביולי 2025, הופיעה הלהקה באמפי-תיאטרון קיסריה, מלווה בנגני כלי מיתר ונשיפה ובאירוח רמי פורטיס וברי סחרוף.
לאחר אלבום הבכורה רשת פרפרים, עזב את הלהקה אמיר צורף, וצורף הבסיסט מרק לזר, כשברוך בן יצחק עבר מתפקיד הבסיסט לגיטרה.
תהליך הכנת האלבום ארך כ־3 שנים, במהלכן טסו חברי הלהקה לאנגליה ורכשו ציוד נגינה בסגנון שהיה פופולרי בשנות השישים, החל מגיטרות ותופים וכלה במגברים, מתוך כוונה להעניק לאלבום צליל אותנטי של תקופת שנות השישים.
כך גם בהקלטות הוכנסו קולות כמו "גיהוקים, שיעולים, טריקות דלת, צעדים, רעשים שבקעו ממכונות ההקלטה, וצעקות לתוך הפיק-אפים של הגיטרות".
בנוסף לגרסה העברית, הוקלטו שירי האלבום למילים באנגלית, אך הקלטות אלה לא ראו אור עקב בעיות זכויות יוצרים.
בדצמבר 2019 הוציאה המוזיקאית עדי-קשת כהן גרסת כיסוי לשיר "חור בלבנה" עבור כאן 88 לציון 25 שנה להוצאת האלבום.
השיר יצא בשיתוף עם תוכנית סינטיסייזר שבה השתתפה.
בשנת 2005 דירג העיתון ידיעות אחרונות את האלבום במקום ה-19 ברשימת 100 האלבומים הישראליים הטובים בכל הזמנים.
האלבום נבחר במקום ה־15 במצעד 60 האלבומים הישראלים הטובים בכל הזמנים של נענע 10 במצעד שנערך בשנת 2008. במצעד "500 השירים הגדולים של המוזיקה הישראלית" של ידיעות אחרונות, שנערך ב־2009, נבחר השיר "חור בלבנה" במקום ה־78, ונכתב עליו כי "מה שמפריד בין טוב לרע זה לחן חלומי".
אלי לולאי – שירה, קולות, גיטרה
ברוך בן יצחק – גיטרות, בס, שירה, כלי הקשה, פסנתר
מרק לזר – בס, גיטרות, שירה
איסר טננבאום – תופים, כלי הקשה
גדי פוגטש – כינורות, פנדר רודס, קולות, טכנאי הקלטה ומיקס
האיש שלא היה שם הוא סרט קולנוע מאת האחים ג'ואל ואיתן כהן שיצא לאקרנים בשנת 2001. בסרט מככבים בילי בוב תורנטון, פרנסס מקדורמנד, ג'יימס גנדולפיני, ג'ון פוליטו, מייקל בלדוקו, ריצ'רד ג'נקינס, סקרלט ג'והנסון וטוני שלהוב.
הסרט מצולם בשחור-לבן, בסגנון הפילם נואר, כשבמרכז הסיפור עומד סַפָּר.
הסרט מבטא דרך חשיבה אקזיסטנציאליסטית.
דרך חשיבה זו מתבטאת בסרט בפאסיביות של הגיבור (אד קריין) על המתרחש בחייו.
"אני רק גוזז", הוא אינו מתרגש מדבר אפילו כאשר הוא מבין שאשתו בוגדת בו.
הידע בסרט נתפס כקללה, לא ניתן להגיע אל האמת לכן חבל בכלל לחפש אחריה.
האחים כהן משתמשים במוטיבים קולנועיים קלאסיים על מנת לבטא את דרך החשיבה, למשל: האור והצל מבטאים את הגלוי והנסתר, האחים כהן הוסיפו הרבה אפור כדי להדגיש את העובדה שקשה להבחין בין השניים.