tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציוויליזציה מקיימת ריכוז של כוח, מרחיבה את השליטה האנושית על שאר הטבע, כולל על בני אדם אחרים.ההופעה המוקדמת ביותר של ציוויליזציות קשורה בדרך כלל לשלבים האחרונים של המהפכה הנאוליתית בדרום-מערב אסיה, שהגיעו לשיאם בתהליך המהיר יחסית של מהפכה עירונית והתפתחותן של ישויות מדינתיות ואליטות שליטות.
המונח ציוויליזציה מגיע מהמילה הלטינית civilis (באיטלקית בת ימינו civiltà שמשמעותו אדם המתגורר בעיר) דרך המונח הצרפתי מהמאה ה-16 civilisé שמשמעותו להפוך אדם לבן-תרבות.
לרוב, לציוויליזציות יש מאפיינים ויסודות משותפים בתחומים הבאים או בחלקם:
תרבות: קיומם של מאפיינים תרבותיים משותפים כגון כללי נורמה, מנהגים, אומנות וספרות.
דת: אמונות דומות בכוח עליון כלשהו.
לדוגמה, יש הרואים את עמי המזרח הרחוק כציוויליזציה אחת, בשל היסודות והעקרונות הדומים של הדתות באזור זה.
אידאולוגיה וערכים: אסופה של רעיונות ותפיסות עולם ערכיות משותפות.
לדוגמה, רבים רואים במדינות המערב ציוויליזציה, בין השאר בשל היסודות הערכיים והאידאולוגיים המשותפים למדינות אלו, כגון חירות האדם ודמוקרטיה.
היסטוריה: היסטוריה ייחודית ומשותפת הנבדלת מההיסטוריה של ציוויליזציות אחרות.
לדוגמה, לאינדיאנים הייתה היסטוריה נפרדת, ייחודית ומשותפת, ובשל כך יש הטוענים שהם ציוויליזציה נפרדת.
מוצא אתני: מקור אתני משותף אחד למספר עמים, ובשל כך הם מהווים ציוויליזציה.
לדוגמה, לערבים ישנו מקור אתני משותף, ולכן לדעת רבים הם מהווים ציוויליזציה.
רצף טריטוריאלי של ציוויליזציה – או היעדרו
באופן טבעי, העמים המרכיבים ציוויליזציה נמצאים על פי רוב ברצף טריטוריאלי אחד, שממנו נובע הדמיון בין העמים, אך לא תמיד כך הדבר: העולם המערבי, למשל, מחולק על פני מרכז ומערב אירופה, צפון אמריקה, ואוסטרליה וניו זילנד.
רוסיה וגרורותיה במזרח אירופה ומרכז אסיה, לעומת זאת, מהוות רצף טריטוריאלי אחד.
ישנן שתי גישות עיקריות בקשר לעתיד הציוויליזציות בעולם.
הגישה הראשונה והפסימית יותר, שבה מחזיק הפרופסור האמריקני למדע המדינה סמואל הנטינגטון, טוענת שהעולם מחולק לשמונה ציוויליזציות עיקריות, ועם השנים הקיטוב והקרע בין הציוויליזציות הולך וגדל.
כמו כן, הציוויליזציות מתחרות ונאבקות אחת בשנייה.
להגדרת הנטינגטון, ציויליזציה מורכבת ממדינות וקבוצות חברתיות (כמו מיעוטים אתניים ודתיים).
הדת היא המרכיב המאחד העיקרי, אך גם שפה וקרבה גאוגרפית מהוות גורם חשוב.
בנוסף לכך, הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית היא פרי שילוב של הציוויליזציה המערבית בתרבויות הילידיות של האזור, המייחדות אותה.
האיטי אינה חלק מן הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, משום שמרבית אוכלוסייתה היא ממוצא אפריקני, ושפתה הרשמית היא אנגלית.
הציוויליזציה האסלאמית: המדינות שבהן רווחת הדת המוסלמית; כלומר – המזרח התיכון, צפון אפריקה, מרכז אסיה, חלק מהבלקן, פקיסטן, בנגלדש, אינדונזיה, מלזיה ומדינות נוספות.
כל החוקרים החשובים בתחום מכירים בקיומה של ציוויליזציה אסלאמית נפרדת.
עקב כך, אפשר להבחין באסלאם בריבוי תרבויות, שביניהן אפשר למנות את הערבית, הטורקית, הפרסית והמלזית.
ההינדואיזם ממלא תפקיד חשוב ביחסי הכוחות באזור החל מאמצע האלף השני לפנה"ס, וממשיך לעשות כן ביתר שאת גם כיום.
הציוויליזציה הסינית: כל החוקרים החשובים מכירים בקיומה של ציוויליזציה סינית נפרדת, שראשיתה סביב שנת 1500 לפנה"ס ואף אולי אלף שנים קודם לכן.
הדת נטמעה בתרבות הילידית של רוב מזרח אסיה (לדוגמה, בטאואיזם ובקונפוציאניזם בסין) או שדוכאה, אך עם זאת, אפשר לזהות ציוויליזציה כזאת בזרם הטהרוואדה בבודהיזם, הרווח בעיקר בסרי לנקה, מיאנמר, תאילנד, לאוס וקמבודיה.
אזור נוסף של הציוויליזציה הבודהיסטית לדעת הנטינגטון, הוא הצורה הלמאיסטית של זרם המהאיאנה הבודהיסטי גם הוא, הרווחת בטיבט, מונגוליה ובהוטן.
ציוד צלילה הוא הציוד הנדרש לשימושו של הצולל למען צלילה בטוחה.
חליפת הצלילה נועדה לשם הגנה על הצולל בסביבה התת-מימית, בעיקר מפני איבוד חום גוף (עד למצב קיצוני של היפותרמיה).
איבוד חום הגוף נובע מטמפרטורת המים הנמוכה ומקיבול החום הגבוה שלהם (יחסית לאוויר).
תפקיד החליפה הוא בידוד את גוף הצולל מהמים.
כמו כן החליפה מגנה מפני פגיעות גוף כגון שריטות, חתכים וצריבות (לדוגמה, כתוצאה ממגע עם ארס של מדוזה).
ישנם חמישה סוגי חליפות צלילה (אשר משמשות גם בענפי ספורט ימי אחרים):
ההבדל ביניהן הוא במידת אטימותן למים ויש צורך להתאים את השימוש בהן לפי טמפרטורת המים: חליפת בגד הגוף עשויה בדרך כלל מלייקרה ואינה אטומה למים.
החליפה מספקת הגנה משפשופים אך אינה מגנה מפני איבוד חום ומשתמשים בה לרוב בטמפרטורות מים של 25 מעלות לפחות.
חליפה רטובה היא הסוג הנפוץ ביותר ועשויה מגומי מוקצף (נאופרן).
היא מאפשרת למים להיכנס, אבל מפחיתה מאוד את קצב החלפת המים, ובכך מסייעת בשמירה על חום הגוף ומשתמשים בה לרוב בטמפרטורות מים של 10 מעלות לפחות.
חליפה יבשה מספקת בידוד חום על ידי שמירת גוף הצולל במצב יבש.
החליפה יכולה להיות עשויה מנאופרן, גומי או בד סינתטי אטום למים, והיא מונעת כל כניסה של מים לתוכה.
חליפות כאלו מאפשרות ללבוש בגדים חמים מתחתן, ומיועדות לרוב למים קרים מאוד בטמפרטורות של עד 2- מעלות.
חליפות חצי-יבשות מהוות פשרה בין חליפות רטובות לחליפות יבשות.
חליפות מים חמים נמצאות בשימוש בצלילות ארוכות במים קרים מאוד.
מים חמים עוברים בצינור מבודד ממתקן כלשהו מעל פני המים אל החליפה, ובה מערכת צינורות מפזרת את המים החמים בחלקיה השונים.
תופעת לוואי של חליפות צלילה היא ציפה מוגברת, ולפעמים נדרשת חגורת משקולות לפיצוי.
מכל הגז הדחוס נישא על גב הצולל ומספק לו את הגז לנשימה (עפי רוב אוויר).
המכל עשוי לרוב מסגסוגת אלומיניום או מפלדה ועמיד ללחצים.
נפח המכל: בין 1 ל־18 ליטרים.
מילוי גז נשימה במכל בלחץ של 200-300 אטמוספירות.
המכל נקשר למאזן הציפה ולראשו מחובר וסת הדרגה הראשונה.
גז הנשימה הנפוץ ביותר הוא אוויר רגיל בלחץ גבוה, אך קיימות אפשרויות נוספות - נייטרוקס (אוויר מועשר בחמצן), הליוקס (תערובת של חמצן והליום) או - (תערובת של חמצן, חנקן והליום).
החלפת חלק מהחנקן שבתערובת בחמצן מפחיתה את סיכוני הדקומפרסיה אך מגבירה את הסיכון להרעלת החמצן.
החלפה של חלק מהחנקן בהליום מפחיתה את הסיכוי לשיכרון מעמקים, אך היא מייקרת מאוד את עלות הצלילה.
וַוסָּת (דרגה ראשונה ודרגה שנייה)
תפקיד הווסת הוא להפחית את הלחץ הגבוה של גז הנשימה הדחוס במכל ללחץ הסביבה, בהתאם לעומק הצולל.
לחץ הגז במכל מלא הוא כ-200 אטמוספירות, ואילו נשימה במצב רגיל ביבשה היא של אוויר בלחץ אטמוספירה אחת.
הווסת מפחית את הלחץ בשני שלבים:
בשלב הראשון, הדרגה ראשונה מפחיתה את לחץ גז הנשימה ללחץ ביניים של 8-10 אטמוספירות מעל ללחץ הסביבה.
בשלב שני, הדרגה השנייה מספקת את האוויר הזה לצולל לפי דרישה.
ישנה טבעת גומי (o-ring) אשר שומרת על האטימה בחיבור הווסת למכל.
במסגרת החיבור חשוב לקחת בחשבון את סוג החיבור של הדרגה הראשונה למכל הצלילה DIN או YOK
חיבור DIN בטוח יותר, בכך שמיקום האטם O-Ring הוא פנימי ובכך מקטין את סיכוי פריקת האטם בצלילה, נקודה חשובה מאוד בהבטחת הביטחון האישי של הצולל.
אל הדרגה הראשונה מתחבר מד לחץ באמצעות צינור לחץ גבוה.
מד זה מראה לצולל כמה אוויר נותר לו במכל, ובדרך כלל מצורף אליו גם מד עומק.
הצולל נושם באמצעות צינור לחץ נמוך המחובר לווסת הדרגה השנייה.
צינור לחץ נמוך זהה המכונה "אוקטופוס" נועד להנשמת צולל אחר אם נגמר לו האוויר.
צינור נוסף הוא צינור ה"אינפלייטור" המחובר גם למאזן הציפה על מנת שיהיה ניתן לנפח את המאזן בנוחות באמצעות האוויר במכל.
בעבר לא היה קיים מד-לחץ אלא היה מנגנון בברז מכל הגז שגרם לסגירת פתח האוויר ברגע שהלחץ במכל הגיע ל-50 אטמוספירות ואז הצולל היה פותח את המכל באופן ידני (בידיעה שנותר לו מעט אוויר).
מנגנון זה נחשב ללא בטיחותי מאחר שהוא לא מדויק ולעיתים לא פעל כלל, ולכן עברו לשיטת מד הלחץ.
בצלילות מודרניות משתמשים לעיתים במחשב צלילה.
תפקיד מחשב הצלילה הוא לנטר את הזמן ששהה הצולל בעומקים שונים ולחשב את מגבלות הזמן שנועדו להימנעות ממחלת הדקומפרסיה.
מידע זה מוצג לצולל ובכך מייתר את השימוש במד עומק ושעון.
בחלק ממחשבי הצלילה ישנו חיישן לחץ שמודד את לחץ המכל.
תפקידו העיקרי של המאזן הוא לאזן את הצולל על ידי הגדלה/הקטנה של נפח הצולל כתוצאה מניפוח או ריקון תאי אוויר על מנת לשמור על ציפה נייטרלית במהלך הצלילה, בהתאם לשינויים בציפת הצולל לאורכה.
תפקיד נוסף של המאזן הוא לספק ציפה חיובית על פני המים - כאשר הצולל נמצא על פני המים עליו רק לנפח את המאזן ואינו צריך להשקיע מאמץ נוסף כדי שיוכל לצוף.
מילוי האוויר במאזן נעשה מתוך מכל הגז הדחוס או באמצעות נשיפה מהפה.
במאזן ישנו שסתום ליציאת אוויר לפי דרישה או במקרה של לחץ עודף.
לעיתים ישנם שני שסתומים בצד העליון והתחתון של המאזן לפריקת אוויר גם כאשר המאזן הפוך (במהלך צלילה).
אל גב המאזן מחובר מכל הגז ונתמך על ידי לוח קשיח מפלסטיק או מתכת.
בעבר המאזנים לא היו מחוברים למכל אלא הולבשו בחזית הגוף ואת מכלי הגז סחבו באמצעות רצועות או מוטות אלומיניום על הגב.
שיטה זו לא הייתה נוחה ולכן הפכו את המאזן גם למנשא עבור מכל הגז.
ברוב המאזנים ישנם כיסים לנשיאת ציוד עזר לצלילה (כלים, טבלאות דקומפרסיה, ציוד צילום וכו') ונקודות עיגון לחיבור ציוד נוסף.
תפקיד המסכה לאפשר לצולל לראות במים.
המסכה חייבת לכסות בנוסף לעיניים גם את האף כדי שהצולל יוכל להשוות לחצים גם במסכה.
המסכה מורכבת מעדשה אחת או שתיים.
מסכות תקניות מורכבות מעדשות מזכוכית מחוסמת.
העדשות מורכבות בתוך תא העשוי מסיליקון או גומי המשמש לאיטום ולבידוד חלל הראיה מהמים.
על המסכה מורכבות רצועות אלסטיות (בדרך כלל מסיליקון) שכאשר נחבשת המסכה יושבות מאחורי הראש ומתחברות דרך אזור הרקה למסכה.
המסכות כיום באות במספר דגמים:
מסכות בעלות משטח מלא (בדומה למספר משקפי שמש) - יתרונן בשדה ראייה רחב מאוד, חסרונן בנפח גדול - דבר שעשוי להקשות על ריקון המסכה ממים.
מסכות בעלות שתי זגוגיות נפרדות (בדומה למשקפי ראייה) - יתרונן באפשרות להתקין עדשות אופטיות לבעלי משקפיים, ונפחן קטן יחסית דבר המקל על ריקון המסכה ממים.
חסרונן בשטח הראיה המצומצם יחסית.
מסכות מלאות (אשר מכסות את כל הפנים) - משמשות צוללים מקצועיים.
שנורקל הוא צינור פלסטיק באורך של כ-40 סנטימטר המאפשר נשימה מהאוויר הפתוח בעת שחיה רגילה עם ציוד מלא, על מנת שלא להשתמש באוויר שבמכל.
הצינור אינו ארוך יותר משתי סיבות:
הקנה קצר יחסית כדי שבנשיפה כל האוויר שבו יצא החוצה ובשאיפה יכנס אוויר "חדש".
כאשר שואפים ונושפים דרך צינור ארוך הצולל נושם למעשה את אותו האוויר ולאט לאט החמצן שבו מידלדל.
כאשר הצינור ארוך קשה להוציא מים שנכנסו בטעות לתוך השנורקל (בדרך כלל בגלל כניסת קצה השנורקל לתוך המים), תהליך שנעשה באמצעות נשיפה ארוכה וחזקה לתוך השנורקל.
במרבית השנורקלים מותקן שסתום אל-חוזר שמאפשר ריקון מהיר של מים (על ידי נשיפה חזקה) במקרה שמים חדרו לצינור.
משקולות יוצרות ציפה שלילית אצל הצולל ועוזרות לו לשקוע.
מקובל לייצר את המשקולות מעופרת, בזכות המשקל הסגולי הגבוה שלה.
המשקולות מושחלות על חגורה היושבת על מותני הצולל, או בתוך כיסים ייעודיים במאזן הציפה.
הסנפירים הם סוג של נעליים המתלבשות על רגלי/נעלי הצולל ובסופן מניפות ארוכות אשר מאפשרות תנועה זורמת ומהירה יותר במים (מאחר ששטח הפנים שלהן עם המים גדול מאוד) קיימים שני סוגי סנפירים:
סנפירים חסרי עקב הנקשרים אל הרגל באמצעות רצועה מאחורי הקרסול.
מומלץ, ואף נהוג, לא לנעול סנפירים אלה על רגל יחפה אלא על נעלי צלילה מיוחדות הנקראות "בוטיס" (מהמילה מגפיים באנגלית, boots).
סנפירים "פשוטים" יותר, ומתלבשים בצורת נעל על רגל יחפה.
סנפירים אלה הם בעלי יתרון שניתן ללבוש אותם על באופן פשוט ואינם מצריכים ציוד נוסף - נעל.
מצד שני, חסרונם הוא כפול:
אחיזת הרגל שלהם היא חלקית ולכן לעיתים יש צורך בהשקעת אנרגיה גדולה יותר על מנת להתקדם במים
ההליכה אל המים נעשית ברגליים יחפות.
מונופין - סנפירים אלו משמשים בדרך כלל בצלילה חופשית.
נעלי הצלילה משמשות לשם הגנה על הצולל הן בסביבה התת-מימית והן בסביבה היבשתית - בדרך אל המים.
ההגנה התת-מימית היא כהשלמה לחליפה - לבידוד מפני אובדן חום וגם להתאמה טובה יותר לאחיזה בין רגל הצולל לבין הסנפיר.
בסביבה היבשתית נעל הצלילה משמשת כנעל רגילה להגנה פיזית מעצמים העשויים לפגוע בכף הרגל.
סכין הצלילה משמש כאביזר בטיחות לצורך חיתוך חבלים, חוטי דיג, רשתות והגנה עצמית.
סכין הצלילה אינו משמש לדקירה ולכן אינו צריך להיות בעל "שפיץ" אלא עדיף סכין קטום שאינו מהווה סכנה למחזיק בו או לציוד.
לסכין הצלילה יש בדרך כלל להב חד מצד אחד ולהב משונן, כעין מסור מהצד השני.
המסור משמש לחיתוך חבלים עבים.
את סכין הצלילה ממקמים, לפי נוחות הצולל, צמוד לרגל (בצד הפנימי), צמוד למאזן, או על חגורה במתניים.
שעון עמיד למים וללחץ הצלילה, ביחד עם מד עומק תקין, הם אביזרי בטיחות ראשונים במעלה לכל צלילה.
ללא שעון ומד עומק, לא ניתן יהיה לצלול בבטיחות לפי טבלאות דקומפרסיה ולכן נהיה חשופים לסכנות מחלת הדקומפרסיה.
ניתן "לוותר" על השעון ומד העומק במידה ואנו צוללים עם מחשב צלילה.
צלילה היא ספורט בעל רמת סיכון מסוימת.
בכל שנה מתים כתוצאה מצלילה בין 120 ל-160 צוללים.
על מנת למזער את הסיכון שבצלילה מתווספים אביזרים רבים שמטרתם העלאת רמת הבטיחות בצלילה.
לדוגמה היום בניגוד לעבר, כל צולל מצויד בדרגה שנייה נוספת "אוקטופוס", שנועדה לשימוש במקרה בו יש צורך לחלוק אוויר מתחת לפני המים עם צולל נוסף.
אביזרים נוספים המגבירים את בטיחות הצלילה הם אמצעי תקשורת תת-מימיים, מכלי אוויר נוספים, מצפן, מצוף סימון, סכין למקרה בו הצולל מסתבך ברשת דייגים.
אמצעים נוספים הנכנסים כיום לשימוש הם מכשירים לזיהוי מצב הנשימה של הצולל והצפתו אל פני המים במקרה של בעיית נשימה.
בין מכשירים אלו ניתן למצוא את הDiverGuard שהוא פרי פיתוח ישראלי והDIVO המפותח על ידי חברה נורווגית.
מערכת נשימה סגורה היא מערכת נשימה אשר ממחזרת את האוויר הננשם על ידי הצולל.
למערכת שני מכלים, בדרך כלל בגודל של כ-3 ליטרים.
מכל אחד הוא מדלל (diluent) והמכל השני הוא 100% חמצן (O2).
במהלך השאיפה מנצל הצולל את החמצן בגופו כצורך קיומי.
לאחר פעולת הנשיפה, אל תוך מעגל הנשימה, אחוז נמוך יותר של חמצן ואחוז גבוה של פחמן דו-חמצני (CO2) מועבר אל יחידת הסינון הנקראת בפי הצוללים "סופח" אשר מסננת פחמן דו-חמצני ומעבירה את החמצן הנותר על ידי נשיפה נוספת של הצולל אל תוך יחידת האבחון.
לאחר מכן המערכת מאבחנת את אחוז החמצן הנמוך ובהתאם לכך מוסיפה חמצן כדי ליצור תערובת נשימה המאפשרת לצולל צלילה בטוחה ומהנה.
המערכת הומצאה במקור לשימוש כוחות של קומנדו ימי, וכיום נפוצה אצל צלמים תת-מימיים, צוללים טכניים, חוקרי מערות וכו'.
זאת בניגוד למערכת הרגילה בה הצולל שואף אוויר דרך וסת האוויר מהמכל ומשחרר אותו אל תוך המים, דבר זה יוצר בועות על פני המים ורומז על המצאות צוללים.
לפיכך ניתן לצלול עם מערכת סגורה לאורך זמן רב היות שנדרשת כמות גז קטנה אשר מספיקה לאורך זמן משמעותי יותר מאשר במערכת פתוחה.
יתרונותיה של מערכת הנשימה הסגורה הם העדר בועות על פני המים העלולות להסגיר את הצוללים, וטווח הפעילות הארוך שהיא מאפשרת.
בצלילה טכנית יתרונה הבולט ביותר הוא שהייה קצרה יותר במהלך חניות הדקומפרסיה היות שהמערכת יודעת "להזריק" חמצן באופן אוטומטי ובלחץ חלקי קבוע
שהייה ממושכת מתחת לפני הים ללא דאגה לכמות אוויר.
בדרך כלל מעל 4 שעות ללא כל בעיה אך ניתן להאריך את זמן השהייה על ידי החלפת היחידה המסננת.
נשימה קלה עד מאוד, כמו נשימה משנורקל.
בצלילת טרימיקס (חמצן, חנקן והליום) תהיה הוזלה משמעותית של מחיר הצלילה מכיוון שכמות הגז הנלקחת קטנה מאוד ביחס למערכת פתוחה.
איבוד "הרגשת הצמא", מכיוון שצולל מערכת סגורה לא נושם גז דחוס בצורה ישירה אלא גז ממוחזר מהריאות המלאכותיות.
גז דחוס גורם לתחושת צמא גדולה תוך זמן קצר.
מערכת הנשימה הסגורה מכילה בתוכה סנסורים (חיישנים) אשר מזהים את כמות החמצן בלופ הנשימה.
הדבר מאפשר למערכת ליצור תערובת נשימה אידיאלית בעבור הצולל בכל עומק נתון.
בצלילה טכנית (צלילת דקומפרסיה) יקוצרו משמעותית זמני החניות בעומקים השונים על ידי כך שהמערכת "תזריק" חמצן באופן עצמאי על ידי קביעת לחץ חלקי לחמצן.
לחץ חלקי גבוה של חמצן יגרום לפינוי מהיר יותר של החנקן מהרקמות הרוויות בו בגוף האדם.
שליטה באיזון הצולל בצורה המאפשרת קביעת עומק מסוים ושהייה בו ללא תנודות בעומק.
כמעט בכל מערכת סגורה ישנם אביזרי אלקטרוניקה.
לכן עלול להיווצר מצב בו אביזרי החשמל המצויים בה יחדלו לעבוד בגלל כניסת מים.
הגבלה בעומק הצלילה - לא יותר משבעה מטרים במקרה והמערכת פועלת בחמצן נקי.
מעבר לעומק זה יפגע הצולל מהרעלת חמצן.
ברוב מערכות הנשימה הסגורות כיום פתרו בעיה זו על ידי סנסורים (חיישנים) אשר "מזריקים" תערובת נשימה המתאימה לכל עומק במהלך הצלילה.
מחיר גבוה- מחירי מערכות סגורות המצויים בשוק מתחילים מ-25,000 ש"ח.
עלות תפעולית- חומר מסנן לco2, סנסורים לחמצן ועוד חלקים מתכלים במערכת אינם בעלי עלות זולה ואותם צריך להחליף אחת לשנה לפי הוראות היצרן.
תפעול ותרגול הדורשים הכרה ספציפית לכל מערכת סגורה על מנת להגיב לכל תקלה אפשרית.
שימוש לא נכון או הכשרה לקויה עלולים להוביל לפגיעה בצולל ואף למוות.
הסכנות הכרוכות בנשימת חמצן באחוזים גבוהים או נמוכים (סכנה למחסור בחמצן, הרעלת חמצן ואף פיצוצים במקרים מסוימים).
ציוד מכני הנדסי (בראשי תיבות: צמ"ה) הוא שם כולל לכלי רכב מיוחדים שנועדו לבצע עבודות הנדסה אזרחית (כגון בנייה, סלילת כבישים, עבודות עפר, הריסה, כרייה ועוד).
כלי רכב אלה מצוידים בדרך כלל במנוע ובשלדה חזקים ובתוספות ייחודיות שנועדו לעזור להם לבצע את העבודה (כפות, מנופים, זרועות הידראוליות ועוד).
בדרך כלל, כלי הצמ"ה הם כבדים ואטיים.
מאחר שהם אמורים לפעול בתנאי קרקע קשים, מערכות ההנעה שלהם מתוכננות לעבירות גבוהה (מזקו"ם או גלגלים רחבים).
חלקם מובלים לזירות העבודה על ידי משאיות סמי-טריילר, מובילי צמ"ה כבד או אף רכבי הובלה.
מכונת החפירה הגדולה בעולם, באגר 288, נבנתה על ידי חברת קרופ בשנת 1978 ושוקלת 13,500 טונות.
משפחת הצמ"ה כוללת (בין השאר) את הכלים הבאים:
יעה אופני (שופל, מעמיס) - Wheel Loader
יעה זחלי (שופל, מעמיס) - Track Loader
מעמיס דו-כפי/מחפרון - Backhoe Loader
מיני-מעמיס ("בובקאט") - Skid-Steer Loader
מפזרת אספלט (פינישר) - Paver (vehicle)
מקרצפת - כלי להסרת שכבת אספלט פגומה
מכונת קידוח/מקדח-בורות - Drilling Machine
משאית עפר ובפרט משאית מחצבה ומשאית פירקית
כדי להפעיל בישראל כלי צמ"ה נדרש רישיון נהיגה מתאים מאגף הרישוי של משרד התחבורה.
באגף הרישוי כלי הצמ"ה מוגדרים כ"מכונה ניידת" ויש הבחנה בין צמ"ה זחלי (דורש רישיון דרגה 1) לצמ"ה אופני (הדורש רישיון דרגה 1 ומעלה, תלוי במשקל הכלי.
למשל רישיון הפעלת יעה אופני במשקל 15 טון דורש רישיון דרגה 3).
הבחנה זו היא בין השאר מאחר שצמ"ה אופני יכול לעיתים גם לנסוע בכבישים רגילים.
כדי לקבל את הרישיון יש לעבור הכשרת או קורס צמ"ה.
המוסדות בישראל המציעים הכשרה כזאת כיום הם:
בית הספר להנדסה צבאית של צה"ל המציע מגוון קורסי צמ"ה העוסקים בתפעול, אחזקה וניהול של כלי צמ"ה.
הקורסים ניתנים במסגרת צבאית ורק לחיילים, אך ההסמכות והרישיונות שהם מעניקים תקפים גם באזרחות ומוכרים על ידי משרד התחבורה ומשרד העבודה והרווחה.
כמו כן קיימות מסגרות אזרחיות ללימוד.
בארצות הברית קיימים מספר איגודים של מפעילי צמ"ה המציעים קורסים בהפעלת צמ"ה וכן קורסים בנושאי בטיחות בעבודה עם כלי צמ"ה.
יצרני הצמ"ה הגדולים בעולם נכון ל-2023:
עוד חברות ידועות: ניו הולנד וקייס (כולל פיאט אליס), בובקאט, אטלס קופקו, אינגרסול ראנד (Ingersoll Rand), ליוגונג, יונדאי, Chelyabinsk Tractor Plant, CNH Global, Demag, Zoomlion, BelAZ ו-Paccar.
צִידוֹן (בפיניקית: 𐤑𐤃𐤍 – צדן; בסורית: ܨܝܕܘܢ – צידון; בערבית: صَيْدُونْ – צַיְד֫וּן, או בגרסה הנפוצה יותר בימינו صيدﺍ – צַ֫יְדָא או צֵ֫ידָא) היא העיר השלישית בגודלה בלבנון (אחרי ביירות וטריפולי).
העיר הייתה אחת הערים הפיניקיות המרכזיות ביותר.
היא שוכנת לחוף הים התיכון, כ־48 קילומטר מדרום לביירות וכ־40 קילומטר מצפון לצור.
האוכלוסייה במטרופולין מונה כ־250 אלף תושבים, מוסלמים שיעים, סונים ונוצרים.
העיר היא מרכז תעשייתי ומסחרי חשוב, ונמצאים בה בתי זיקוק ומסוף נפט המובל מחצי האי ערב לים התיכון.
צידון נזכרת בסביבות המאה ה־14 לפנה"ס, בכתבי אוגרית.
העיר הייתה מרכזית מאוד בקרב הפיניקים – "פיניקים" הוא כינוי יווני זר, ובקרב הפיניקים עצמם נפוץ הכינוי "כנענים" או "צידונים", גם אם מוצאם לא היה מצידון.
ממכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) עולה מאבק בין מלך צור אבימלך למלך צידון זמרי־הדה , שלפי האשמות אבימלך שיתף פעולה עם עזירו המורד.
באודיסיאה (המאות ה־9–8 לפנה"ס) מזוהים הפיניקים כצידונים.
באיליאדה מגיע פאריס לצידון, שם נארגו שמלות צבועות.
בסוף האלף הראשון לפנה"ס הייתה צידון אחת מהערים הפיניקיות החשובות, ומשמה המקורית בפיניקית 𐤑𐤃𐤍 צדן השתלשלו שמותיה בשפות אחרות, Ṣidunni באכדית, Σιδών (סידון) ביוונית, ܨܝܕܘܢ (צידון) בסורית, Sidon בלטינית, صَيْدُونْ (צַיְדוּן) בערבית קלאסית או صيدا (צַיְדָא) בערבית.
מסחרה של צידון התפשט לערי החוף של הים התיכון, אך מאוחר יותר איבדה את הבכורה בפיניקיה לצור.
אתבעל מלך הצידונים מהמקרא היה מלך צור וצידון, וכינויו "מלך צידונים" מצביע על מלכותו על כל פיניקיה.
בימיו גם נוסדה, כנראה, המושבה הפיניקית המרכזית בקפריסין – כתי, שנותרה עיר תלויה בצור (אך לא בצידון) מאות שנים לאחר מכן.
הקהילה הפיניקית באתונה נקראה "עם צדן", ונעבד בקרבה האל "בעל צדן" (המוכר גם מכתובת אשמונעזר).
קיימות עדויות לצידונים גם מפיראוס ומדמטריאס ההלניסטית.
צידונים שחיו בקרתחדשת הזדהו בכתובות שהקימו (בעיקר כתובות נדר), והסתדרו פעמים רבות בחבורות שנקראים "בד".
אותם בדים הונהגו בידי מנהיג, וכותבי הכתובות נשאו את התואר "אִש צִדֹן בד..." ולאחר הבד הופיע שם מנהיג הבד.
פעמים רבות אותן כתובות נכתבו לפקודת ("למיעמס" בפיניקית) אדם מסוים או למיעמס עם קרתחדשת, מה שמצביע על זכויות מיוחדות לצידונים בעיר.
אנשי צידון התייחסו לעצמם לרוב כ"אִש צִדֹן", ובמקרים נדירים, בעיקר מחוץ לקרתחדשת, "הצִדֹנִי" או "הצִדֹנִת".
מעבר לים היו גם אנשים שנקראו על שם העיר צידון, כמו השמות הנקביים "צדנת", ו"צדן" שניתן לבת איש צידוני.
במקרא, האפונים "צידון" הוא בכור כנען.
בברכת יעקב מבורך זבולון כאבי שבט ימי, ש"ירכתו על צידֹן".
העיר ליש, שלאחר כיבוש שבט דן נקראה דן, הייתה בהשפעת העיר צידון, וכך גם צרפת בימי אליהו.
בין צידון לממלכת ישראל נכרתה ברית, שביטויה היה חתונת אחאב ואיזבל בת אתבעל מלך צידונים.
בשל קרבתה לצור מוזכרת העיר מספר פעמים בקינות ישעיהו ויחזקאל על צור.
בקינת ישעיהו מתאבלת צידון יחד עם תרשיש, ארץ כתים (קפריסין) ומצרים על מפלת צור, וצור עצמה מכוּנה "בתולת בת צידון".
בקינה הגדולה של יחזקאל על צור (שייתכן שביסס אותה על קינות הצורים עצמם), מוזכרים אנשי הערים הפיניקיות הגדולות צידון, ארוד וגבל כבעלי תפקידים שונים בצור (כאשר עמים אחרים היו לה לחיל משמר או סחרו איתה).
בסוף הקינה על צור מופיעה נבואת חורבן קצרה על צידון: יחזקאל מנבא את חורבנה האלים, ובכך לא יהיה עוד לישראל מכאוב.
צידון מוזכרת במקומות נוספים בספרות המקראית.
אזכורים של "צידונים" בתנ"ך יכולים לכלול את כל הפיניקים, ולא להתייחד תמיד לבני העיר צידון.
אדד־ניררי השלישי כתב בכתובותיו שקיבל מס מהצידונים, בין שאר ממלכות ארץ כנען.
צידון ומלכיה לא מוזכרים בכתובות המלכותיות של המלכים האשורים החדשים הראשונים תגלת פלאסר השלישי וסרגון השני.
שלמנאסר כבש את ארם ופיניקיה, ואחרי זמן מה התמרדו צידון, עכו והחלק היבשתי של צור.
הוא המליך במקום לולי את אתבעל (Tu-Baʿlu באכדית) על צידון, וחייב אותו למנחה שנתית.
לאחר מכן מתוארים יחד עם אותו אתבעל שאר מלכי ארץ אמורו מגישים לסנחריב מנחה.
בימי אסרחדון (681–669 לפנה"ס), בנו של סנחריב, כרת עבדי־מִלְכֻתִי מלך צידון ברית עם סַנְדַה־אוַּרִּי מלך "כוּנדִי וסִיסּוּ" (כנראה בקיליקיה), "סמך על הים המתגלגל" והתמרד באימפריה האשורית.
תושבי ערים רבות בסביבת צידון, המתוארות כמקומות מרעה והשקייה למבצרי עבדי־מלכתי שהכניע אסרחדון, יושבו בעיר החדשה, יחד עם אנשים שהכניע אסרחדון ב"הרים המזרחיים" ובים.
גם את סַנְדַה־אוַּרִּי בן בריתו של עבדי־מלכתי הכניע אסרחדון.
בהמשך כבר לא מפורטים בכתובותיו צידון ומלכיה בין מלכי הלבנט.
צידון לא הוזכרה גם בכתובות המלכותיות של אשורבניפל.
במאות ה־5–4 לפנה"ס הייתה צידון מעצמה ימית חשובה ביותר, בעלת עצמה כלכלית רבה.
צידון זכתה למרכזיות ויוקרה תחת האימפריה הפרסית (והתעלתה אף על צור); מלחמת פרס ויוון התרכזה בעיקר בהתנגשויות צידון ואתונה, ומלך צידון היה כ"שר חיל־הים" למלך המלכים הפרסי.
מסע הריגול של נכבדי דריוש ליוון במטרה להכין את הקרקע לכיבושה יצא מצידון.
כאשר חשיארש הראשון קיים תחרות ראווה בין אוניותיו באבידוס, ניצחו האוניות הפיניקיות מצידון.
האוניות הפיניקיות מתוארות כאוניות הטובות ביותר, ומתוכן הצידוניות הן הטובות ביותר.
כשרצה חשיארש לבחון את צבאו, בבחינת הצי בחר לעבור על פני אוניותיו באונייה צידונית תחת אוהל זהב.
במקרה אחר בו רצה חשיארש להיוועץ עם אנשי הצי שלו, נקראו שליטי העמים ומפקדי האוניות מסודרים לפי הכבוד שניתן להם מאת המלך, כאשר הראשון במעלה היה מלך הצידונים.
המלך עבדעשתרת הראשון מלך בצידון תחת האימפריה הפרסית, ובנה את העיר מגדל עבדעשתרת, שנוסדה מאוחר יותר כקיסריה.
כמה ממלכי צידון השאירו כתובות מלכותיות וכתובות קבורה, המתוארכות לעיתים לתקופה הפרסית – כתובת תבנת, כתובת אשמונעזר וכתובות בדעשתרת.
בכתובת אשמונעזר נכתב ש"אדון המלכים" (כנראה מלך פרס) הרחיב את שליטת מלכי צידון עד לדאר ויפו שבשרון, בתמורה לפעולות אשמונעזר.
בתקופתם נבנה גם מקדש אשמון מצפון לעיר.
אלכסנדר הגדול המליך את עבדאלנִם למלך על צידון תחתיו, והוא נקבר בארון הקבורה הידוע כארון קבורת אלכסנדר.
בנו של מלך זה הקדיש כתובת דו־לשונית לעשתרת־אפרודיטה בקוס.
בתחילת המאה ה־3 לפנה"ס החזיק דמטריוס פוליורקטס לכמה שנים בצידון ובצור.
כתובת יבנה ים היוונית מזכירה את ה"צידונים".
מטבעות ביוונית מהתקופה הרומית של העיר מרמזים שגם בתקופה זאת המשיכה להיות צידון מעצמה ימית אוטונומית, ללא תלות ברומאים.
בתקופה הרומאית היו העיר ובתיה ידועים ביופיים.
בין מפעלי הבנייה של הורדוס מחוץ לתחומי ממלכתו, הוא הקים בצידון תיאטרון.
כאשר בא פקורוס הפרתי להוריד מהשלטון את הורקנוס ולהמליך את אריסטובולוס הוא הגיע ליהודה בדרך החוף הפיניקי, ויושבי צידון מסרו את עירם לידיו.
כאשר אריסטובולוס שידל את שלומית דודתו להתחתן עם סולי הערבי ולגלות לו את סודות הורדוס, גילתה זאת שלומית להורדוס, והוא כלא את שני בניו בכפר הצידוני פְּלַטַּנֵּי.
בפתחו של המרד הגדול התבצעו מעשי טבח ביהודים בערים רבות בלבנט, אולם אנשי העיר צידון (יחד עם מספר מצומצם של ערים אחרות) לא טבחו ביהודים ולא שמו אותם במאסר.
פאוסניאס (המאה ה־2) מציין שפגש במקדש אסקלפיוס באייגיום שבאכאיה איש צידוני, שהכריז שלפיניקים יש יותר מושג על האלים מליוונים, והשניים התווכחו ויכוח תאולוגי על מהות האלים.
על פי הברית החדשה, בין האנשים שהגיעו לשמוע את ישו היו גם "מִסְּבִיבוֹת צוֹר וְצִידוֹן" ישו ביקר ב"גְּבוּלוֹת צוֹר וְצִידוֹן" ובין היתר עשה שם נס להוציא שד מבת של אישה "יְוָנִית וְאֶרֶץ מוֹלַדְתָּהּ פְּנִיקְיָה אֲשֶׁר לְסוּרְיָה".
בספר "מעשי השליחים" מסופר על מסעו של פאולוס, העצור, בספינה הרומית ועגינתם בצידון, שם הותר לו לפגוש את חבריו הנוצרים.
צידון נפלה בידי המוסלמים בעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7, ובתחילת המאה ה-12 נפלה בידי הצלבנים.
ב־4 בדצמבר 1110 צידון נכבשה על ידי המלך בלדווין הראשון, מלך ירושלים והמלך הנורווגי זיגורד הראשון והפכה לבירת סניוריית צידון שבממלכת ירושלים.
צלאח א-דין כבש אותה מידי הצלבנים בשנת 1187, אבל צלבנים גרמנים החזירו אותה לשליטה נוצרית במסע הצלב של 1197 .
ניתן עד היום לראות את החומה שהוקמה בעיר בימי הצלבנים, את מבצר הים וכן את מבצר היבשה שנבנה בתקופת מסע הצלב השביעי.
צידון נשארה מעוז צלבני חשוב עד שלבסוף נהרסה על ידי האיובים ב־1249. לואי התשיעי, מלך צרפת, ביצר ב-1254 את מצודתה.
ב-1260, מעט לפני קרב עין ג'אלות, פשט כוח מונגולי בפיקוד כתבוגא על העיר, גרם בה להרס וטבח בתושביה הנוצרים.
הנסיך הצלבני ז'וליין גרנייה , שליט צידון, נעדר אז ממנה וכך ניצל, ואחרי נסיגת המונגולים מכר את הסניוריה כולה למסדר הטמפלרים.
אחרי כיבוש עכו במאי 1291 בידי הממלוכים בהנהגת ח'ליל בן קלאוון, הגיעה תורה של צידון הצלבנית.
אחרוני הטמפלרים נסוגו ממנה לקפריסין ביולי 1291.
בתקופה העות'מאנית הייתה צידון בירת איילט צידון.
במלחמת העולם השנייה התחולל קרב צידון (13–15 ביוני 1941).
הקרב היה חלק מתמרון הדיוויזיה השביעית האוסטרלית לכיבוש ביירות במערכה בסוריה ובלבנון בין בעלות הברית לכוחות הצרפתים של וישי, מערכה שארכה חמישה שבועות.
בסיומו של הקרב האוסטרלים כבשו את העיר.
בעת החדשה נכללה צידון במדינת לבנון.
בעקבות מלחמת העצמאות ברחו אליה פליטים פלסטינים.
העיר נכללה באזורי הלוחמה במלחמת האזרחים בלבנון ובמלחמת לבנון הראשונה, וכוחות צה"ל נכחו בה.
יהודי צידון ראו את עצמם כחלק מארץ ישראל, ולא נהגו בה יום טוב שני של גלויות.
בעיר קיים מבנה של בית הכנסת צידון שהוקם בשנת 822 והוא בית כנסת העתיק בעולם שמבנהו קיים.
הנוסע בנימין מטודלה (1170–1168) מספר על קהילה יהודית קטנה בצידון, כעשרים יהודים.
אחר שנהרסה בשנת 1260 על ידי המונגולים העיר ננטשה, כולל בידי הקהילה היהודית שעזבה אותה.
היישוב היהודי חודש בתקופת האימפריה העות'מאנית.
במאות ה־16 עד ה־19 דיווחו נוסעים נוצרים על קהילה יהודית ולה בית כנסת.
משה מונטיפיורי ביקר בעיר בפסח 1839 ועל פי בקשתו נערך מפקד מדויק של היהודים תושבי צידון.
הוכנה רשימת תושבים של הקהילה, המכילה את שמות כל היהודים תושבי צידון, לפי גילם, מוצאם ומקור מחייתם.
הרשימה כללה 57 משפחות שמנו 215 נפשות ועוד ־72 בודדים, בסך הכל 287 נפש.
25 מהמשפחות לא היו ילידי צידון, רובם היו ילידי ארץ ישראל שעברו לצידון מטבריה, עכו וצפת.
הכומר האנגלי ויליאם ג'ון וודקוק תיאר את הנשים היהודיות בצידון: "רבות מן הנשים חובשות שביסים גבוהים ונוצה שחורה או גדיל יורד להן משני צדי הפנים בדומה לאלה שבדמשק.
וראיתי מהן רבות שהן יפות־תואר ביותר".
בספר שראה אור בשנת 1847 מתאר המיסיונר הסקוטי ג'ון וילסון את הקהילה היהודית בצידון, שלדבריו מנתה בין 350 ל-400 נפש, כולם ספרדים.
לדבריו, הקהילה החזיקה בית ספר אחד ובו שלושה מורים וארבעים תלמידים.
בבית הכנסת הייתה קיר שעליו נמנו מקומות קדושים וקברי צדיקים.
על פי הדיווח, ברשות הקהילה היו עשרים וחמישה ספרי תורה, שאחד מהם נחשב לבן כחמש מאות שנה.
הקהילה התגוררה בשכונה מיוחדת מוקפת חומה עד לתקופת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, בה החלו להתגורר מחוץ לשכונה.
המשיכה להתקיים בעיר קהילה יהודית קטנה שמנתה ב־1920 500 איש.
בהמשך רבים מבני הקהילה היגרו לברזיל.
ביוני 1941 דווח שבעיר 250 יהודים, יש בית כנסת פעיל אחד ובית ספר של אגודת כל ישראל חברים.
במאי 1948 דווח שהקהילה על סף חיסולה ולא נותרו בעיר יהודים רבים כאשר חלקם עלו לארץ ישראל.
מרבית הקהילה היהודית עזבה את העיר עד 1977, לאחר כניסת הצבא הסורי לעיר.
שתי משפחות יהודיות שנשארו בעיר עזבוה ב־3 בפברואר 1985, כשבועיים קודם עזיבת צה"ל את העיר.
בספר הישר מסופר: "ויקברו את ארונות מטות אבותיהם...
ואת עצמות יששכר וזבולון קברו אותם בצידון, בחלק אשר נפל לבניהם" (ספר הישר, סוף ספר יהושע).
בסדר הדורות נזכר בשם 'גלילות ארץ ישראל': "ועצמות יששכר וזבולן בצידון הוא צידון רבה בשפת ים הגדול, וחוץ לעיר קבר זבולן בכיפה ובית הכנסת שם".
מקום הקבר נמצא בעיר צידון שבלבנון ואינו נגיש לכניסת ישראלים ואף על פי כן, ביקרו בקבר יהודים מנטורי קרתא בעת משלחת לכנס אנטי ציוני בלבנון.
על פי המסורת הדרוזית הנביא סבלאן (النّبيّ سبلان) הוא זבולון ומקום קבורתו הוא בהר סבלאן, שליד חורפיש.
ציוד היקפי הוא חלק של מחשב השונה מליבת המחשב, הכוללת את לוח האם, המעבד והזיכרון.
ככלל, הציוד ההיקפי משמש לקלט ופלט, לדוגמה: כונן תקליטורים, מקלדת, מסך, עכבר, מדפסת, סורק, מיקרופון, רמקול, מצלמת אינטרנט, מודם, צורב ועוד.
במחשב אישי ציוד היקפי יכול להיות בתוך מארז המחשב וגם מחוצה לו.
במחשבים גדולים יותר הציוד ההיקפי נפרד ממארז המחשב.
ציוד זה יהיה מחובר למחשב באמצעות כבלים (USB ,HDMI) או באופן אלחוטי (WI- FI, BLUETOOTH)
ציון 0 של תום סבוחין בחשבון כי הוא אומר סליחה, במנעד ולפי אַמַּת-מידה (סקאלה או סולם-ציונים) נתונה, ומאפשר לבוחנים או לבודקים לקבוע אם הנבחן או הנבדק "עובר" או "נכשל".
מקור השימוש במילה במשמעות זו בעברית מגיע מהמונח "מצוין" שבו מציינים ומורים על חפץ יוצא דופן ומיוחד, בדומה לביטוי ציוני דרך.
תוצאות הציון: עובר או נכשל: נהוג לחלק בין שני סוגי מצב תוצאה של הציון ולמיינו כציון "עובר" או "נכשל".
בדרך כלל ערך הציון נע בתוך מנעד ציונים, לדוגמה בין אפס למאה, או בין גרוע למצוין, אך יש שהציון עצמו הוא רק אחד משני מצבי התוצאה, לדוגמה במבחן נהיגה מעשי שבו ערכי הציון הם עובר או נכשל.
ציון יחסי: לעיתים ניתן לציון אופי תחרותי לשם קביעת ניצחון (קונקורסי), ומקומו של הציון ביחס לציוני הנבדקים האחרים הוא החשוב, ולא רק ערכו כשלעצמו.
בתחרות בהתעמלות מכשירים, למשל, נותנים השופטים ציון לכל אחד מהמשתתפים, והמנצח הוא בעל הציון הגבוה ביותר.
כאשר לנבדק מסוים ניתנת סדרה של ציונים, לעיתים מייצרים מהם ציון כולל המסכם את כלל הציונים שנבחנו.
חישוב הציון הכולל נעשה בדרכים שונות.
ציון ממוצע - שהוא ממוצע הציונים
ציון משוקלל שהוא ממוצע משוקלל המתחשב ב"משקלו" וחשיבותו של כל ציון.
לדוגמה ציון שניתן על פעילות חד פעמית, אינה דומה לציון שניתן על פעילות לאורך זמן רב.
"משקלו" של הציון מקבל ערך כמותי המוכפל בציון ומעלה או מוריד את ערכו לעומת הציונים האחרים המחושבים בציון המשוקלל.
ציון מוערך הוא ציון כשכאשר התלמיד קיבל ציון שתואם את ציפיות הוריו, ע"פ משרד החינוך התלמיד יכול לקבל פרס לבחירתו.
ערך הציון שהתלמיד קיבל שווה לערך הפרס שיקבל
אף שציון הוא דרך כמותית פשוטה לשקף את איכותה של פעילות מסוימת, לעיתים לא די בו.
בעת הערכה של עובד, למשל, ניתן לתת לו ציון הערכה לפי קריטריונים שונים, ואף לכלול ציון זה בנוסחה לחישוב הבונוס השנתי, אך לעיתים נדרשת גם הערכה מילולית המשקפת טוב יותר את תרומתו של העובד למקום העבודה, מידע שאובד בכימות המספרי.
השימוש בציונים נפוץ במערכת החינוך, לשם הצגת רמתו של התלמיד במבחן מסוים, במקצוע או קורס שנלמד במשך סמסטר מסוים, או בשנת הלימודים, או במאפיינים נוספים שלו, כמו התנהגותו.
קיימת דעה המבקרת את מדרוג התלמידים ומבקשת לבטלו, אך יש הדבקים בתפישה שהכימות נחוץ ואף חיוני לקיומם של ארגונים ומערכות.
ציוניו של כל תלמיד מפורטים בתעודה שהוא מקבל אחת לתקופה, במחצית שנת הלימודים או בכל שליש.
(כיום עדיין נהוג לתת תעודות לפי הלוח העברי בט"ו בשבט, לקראת חופשת הפסח ובסוף שנת הלימודים בתחילת הקיץ).
בעקבות ביקורת על מערכת הציונים ההופכת את התלמידים לדברי המבקרים למספרים או לנתונים בלבד (סטטיסטים), בבתי הספר הפתוחים (כמו רשת בתי הספר הדמוקרטיים או בתי ספר דיאלוגיים) משתדלים להימנע מציונים ולהישען יותר על הערכה מילולית, או אף משמיטים את הציונים לחלוטין.
תפישה זו אומצה גם בבתי ספר רבים בישראל בשנות השמונים והתשעים, אך המגמה השתנתה חליפות לפי תפישותיהם השמרניות או החדשניות של שרי החינוך וצוותיהם.
ציונים ניתנים בשלושה סוגי סולמות הערכה (סקאלות):
סולם הערכה מספרי (סקלה נומרית): למשל בטווח 0–10, שהיה נפוץ בעיקר בעבר, 0–100 הרווח כיום.
תוצאת הציון 55 ומעלה נחשב בישראל כציון "עובר" ופחות מכך "נכשל".
סולם הערכה מילולי (סקאלה מילולית): לדוגמה: טוב, בינוני, גרוע.
סולם ההערכה המילולי הנפוץ בישראל הוא: מצוין, טוב מאוד (ט"מ), כמעט טוב מאוד (כט"מ), טוב, כמעט טוב (כ"ט), מספיק, מספיק בקושי (מ"ב), בלתי מספיק (ב"מ, מתאר בדרך כלל ציון "נכשל").
לעיתים ניתן להוסיף תחומי ביניים, באמצעות שימוש ב"פלוס" או ב"מינוס" (לדוגמה – "טוב מאוד מינוס" או "טוב פלוס").
במסגרות חינוכיות שונות קיימת בדרך כלל התאמה בין הציון המילולי לבין טווח ציונים מספריים כלשהו בסקאלה 0–100.
בשלושת סוגי הסקאלות, מחולקים הציונים לשתי קבוצות: כאלה המייצגים הצלחה וכאלה המייצגים כישלון.
ציון "נכשל" פירושו חוסר הכרה בלימודים שבהם ניתן ציון זה, ובעקבותיו נדרש התלמיד לעבור מבחן חוזר, או לחזור על פרק הלימודים שבו נכשל.
במקרים קיצוניים מביא ציון "נכשל" להפסקת הלימודים.
לציון תפקיד במתן משוב להורים על הישגי ילדיהם וכן הוא משמש ככלי הערכה הקובע קבלה לבתי ספר אחרים, אוניברסיטאות, יחידות צבא מסוימות ועוד.
מבחנים הקובעים ציונים משמשים גם כתמריץ לתלמידים לחזור וללמוד היטב את חומר הלימודים.
מנגד יש הטוענים שלעיתים שיטות חינוך מבוססות ציונים גורמים לתלמידים לחץ מיותר וגורמים לתלמידים ללמוד בשביל הציון ולא בשביל הידע.
בנוסף יש תפישות לפיהן הבחינה עצמה מגבילה את היקף הלימודים ואופן הלימודים ל"חומר" שידיעתו מתאימה למבחן, ומרדידה את חוויית הלימוד ומידת החידוש וההעמקה של התלמיד בעת תהליך הלמידה.
משום כך לכן בשיטות חינוך חלופיות (אלטרנטיביות) במקרים רבים לא נערכים מבחנים ולא מוענקים ציונים.
במערכת החינוך בישראל התעודות ניתנות במחצית שנת הלימודים או בכל שליש.
כיום עדיין נהוג לתת תעודות לפי הלוח העברי בט"ו בשבט, לקראת חופשת הפסח ובסוף שנת הלימודים בתחילת הקיץ.
במערכת השכלה הגבוהה מפרסמים ציונים בסוף כל עונת לימודים (הסמסטר).
הערך המספרי הציון המילולי הערכת הציון תוצאת הציון 100 מצוין 90 טוב מאוד 85 כמעט טוב מאוד 80 טוב 70 כמעט טוב 60 מספיק 55 מספיק בקושי 40 - בלתי מספיק פחות מהציון 40 נכשל
ממיינים גם את איכות הציונים, ואת הערכת התוצאה שלהם:
הציון איכות הציון ערך התוצאה 80–100 ציון טוב עבר 70–80 ציון בינוני עבר 55–70 ציון גרוע עבר פחות מ-55 ציון כושל נכשל
בתי ספר שאינם נותנים ציונים אלא הערכות או שנמנעים מהם לחלוטין הם בתי הספר הדיאלוגיים, בתי הספר הפתוחים, ואחרים הנמצאים במסגרת מסלול המוּכָּר אך שאינו רשמי במשרד החינוך.
קיימים גם בתי ספר במסגרות החינוך הרשמי הנוהגים כך, לדוגמה באולפנת פלך בירושלים היה נהוג לתת הערכה בלבד.
לטענתם עצם נתינת הציון מפריע לחינוך הילדים, מצמית את הדמיון ואת היצירתיות, מסווג אותם כנכשלים או מצליחים בתחומים שאחריהם יימנעו מהם או יגבילו את רוחב התעניינותם בהם.
ביקורת שהושמעה נגד מגמה זו היא שבהגיע תלמידים ממסגרות אלו, קשה להם להתמודד עם מערכת ההשכלה הגבוהה, והם צריכים ללמוד "כיצד להצליח במבחן".
ישנה דרישה לתואר במשרות ציבוריות רבות, וגם במגזר הפרטי, וכתוצאה מכך דרישה לציונים גם במהלך הלימודים לתואר במוסדות ההשכלה הגבוהה, וגם לעיתים דרישות קדם של ציון במוסדות אלו.
כמו כן ישנה ביקורת על כך שהימנעות מהתמודדות עם מבחנים גורמת גם להימנעות מהתמודדות עם קשיים בכלל, ועם אתגרים קצרי מועד.
השימוש בציונים מקובל גם במערכות אחרות, כדי להעביר בצורה תמציתית ונוחה להשוואה מידע על איכותו של גורם נבדק.
מבקר קולנוע, למשל, יסכם את ביקורתו במתן ציון לסרט שאותו ביקר.
במדריך טיולים ניתן ציון לכל אתר המופיע בו, וכך גם במדריך מסעדות.
במקרים אלה הסקאלה מצומצמת יחסית, ומכילה כשלוש עד חמש רמות בלבד.
הציווי (imperative) הוא מודוס המביע הוראה, דרישה ולפעמים גם בקשה או הצעה, המכוונות באופן ישיר מן הדובר אל הנמען.
רוב השפות, בכלל זה עברית, מציינות את הציווי באמצעות נטייה מיוחדת של הפועל.
המודוס ציווי שייך לקבוצת המודוסים המכונה irrealis, כלומר פעולות או מצבים "לא אמיתיים", כיוון שהוא אינו מבטא פעולה או מצב ממומשים או מציאותיים, אלא משאלה של הדובר כי פעולה מסוימת תתבצע או מצב מסוים יתקיים.
מבחינה זו הציווי דומה למודוסים כגון איווי (subjunctive), יוסיב (jussive), זירוז (hortative) או קוהורטטיב (cohortative) .
מספר צורות הציווי מצומצם יחסית, משום שבהקשרים רבים הוא חסר משמעות.
הציווי רלוונטי בדרך-כלל רק לגוף שני (אתה, את, אתם, אתן), שכן הדובר מעביר בדרך-כלל הוראה ישירה לאדם אחר הנמצא מולו.
בעברית, הציווי קיים רק בארבעה גופים: נוכח, נוכחת, נוכחים ונוכחות.
יש שפות שבהן קיימת נטיית ציווי גם בגוף ראשון רבים (אנחנו).
משמעות הנטיות האלה קרובה יותר ל"זירוז" (hortative) מאשר ל"ציווי" (למשל, בצרפתית allons = הבה נלך).
בכמה שפות נתפס מודוס היוסיב כצורת ציווי בגוף שלישי.
כמו כן, הציווי רלוונטי בעיקר לפעלים שמביעים פעולה אקטיבית או רפלקסיבית (רוץ, התלבש וכדומה), ופחות רלוונטי לפעלים המתארים מצב, או קבלה של פעולה באופן פסיבי.
לדוגמה, צורה כגון "הישבר" נדירה הרבה יותר מצורה כגון "שבוׁר".
בעברית מקראית, בערבית ספרותית וברוב השפות השמיות האחרות קיימת נטיית ציווי בגוף שני בלבד, עם נטיות מיוחדות ליחיד, ליחידה לרבים ולרבות.
נטיית הציווי של הפועל "לכתוב" בעברית מקראית היא: כְּתֹב, כִּתְבִי, כִּתְבוּ, כְּתֹבְנָה.
בבניינים שהוראתם סבילה במובהק (פֻּעל והפעל) אין צורת ציווי כלל.
מקובל לתאר את נטיית הציווי כנגזרת מנטיית העתיד בהפחתת אותיות אית"ן, ובערבית ספרותית גם בהפחתת סיומות שמצטרפות לפועל.
בעברית מודרנית, השימוש בצורות הציווי שמקורן בעברית המקראית פוחת, והוא נפוץ יותר במשלבים הגבוהים של השפה.
בשפה המדוברת נעשה שימוש נרחב בצורות העתיד כתחליף לצורות הציווי, וכן התפתחה עבור חלק מהפעלים נטיית ציווי חדשה הדומה לנטיית הציווי המקראית, אך אינה זהה לה.
נטייה זו מכונה "הציווי החדש".
באנגלית יש עבור כל פועל רק נטיית ציווי אחת המשמשת ללא הבחנה לשני המינים, ליחיד ולריבוי כאחד, והיא זהה לצורה הבסיסית (base form) של הפועל.
לדוגמה: צורת הציווי של הפועל to listen ("להקשיב") היא "listen".
המשפט: "listen to me" יכול להתפרש כ"הקשב לי", "הקשיבי לי", "הקשיבו לי" או "הקשבנה לי" על-פי ההקשר.
בשפות רומאניות הציווי נגזר בדרך-כלל מצורת ה"הווה הפשוט" בגוף שני.
portās - את/ה סוחב/ת; portātis - אתם/ן סוחבים/ות
portā - סחוב, סחבי; portāte - סחבו, סחובנה
tu viens - אתה בא, את באה; vous venez - אתם באים, אתן באות
viens - בוא, בואי; venez - בואו, בואנה.
parti - את/ה עוזב/ת; partite - אתם/ן עוזבים/ות
parti - עזוב, עזבי; partite - עזבו, עזובנה
השפות הרומאניות מתאפיינות בכך שהן כוללות גם צורת ציווי לגוף ראשון רבים (אנחנו).
משמעות הציווי בגוף זה היא זירוז עצמי לעשיית פעולה.
למשל בצרפתית: voyons = "הבה נראה", או: "בואו נראה".
רעיון הזירוז העצמי קיים גם בשפות אחרות, אולם בדרך כלל לא נעשה שימוש בנטיית הציווי לשם הבעתו, אלא בצורות אחרות של הפועל.
שיטה זו שבה צורת הזירוז כלולה בטבלת הנטייה של צורות הציווי אומצה בשפה המתוכננת אספרנטו, ואף הורחבה.
באספרנטו נטיית הציווי משמשת גם להבעת זירוז ויוסיב.
ni iru (אנחנו+לך) פירושו: "הבה נלך" (צורת זירוז).
li iru (הוא+לך) פירושו: "שילך" (צורת יוסיב).
שלילת הציווי נחשבת בעיני בלשנים רבים למודוס בפני עצמו.
בחלק גדול מהשפות נטיית הפועל בציווי שלילי (איסור) שונה במידה ניכרת מנטיית הפועל בציווי.
בעברית מקראית ובערבית ספרותית, צורת הפועל בשלילת הציווי היא עתיד מקוצר.
בעברית שלילת הציווי נעשית באמצעות מילת שלילה מיוחדת - "אל".
בערבית ספרותית משמשת מילת השלילה הרגילה لَا ("לָא").
לדוגמה, בעברית מקראית: ציווי: עַשֶׂה, איסור: אַל תַּעַשׂ.
בעברית מודרנית שלילת הציווי נעשית תמיד באמצעות צורת העתיד הרגילה כשלפניה מילת השלילה "אל", לדוגמה: אל תעשה.
בצרפתית שלילת הציווי נעשית באמצעות נטיית פועל הזהה כמעט לגמרי לנטיית הציווי עצמה (בתוספת מילות שלילה), אך בשפה הקרובה לה, ספרדית, צורות האיסור שונות במידה ניכרת מצורות הציווי.
הדבר ניכר במיוחד בספרדית אירופית, למשל: id ("לכו") לעומת: no véis ("אל תלכו").
רכבת ישראל מפעילה סוגים שונים ומגוונים של ציוד מסילתי נייד כחלק מתפעול הרכבות.
הציוד שבשימוש הוא מתוצרת חברות שונות ונכנס לשימוש בתקופות שונות מאז הקמת רכבת ישראל ועד היום.
ניתן לסווג את הציוד הנייד לקטרים, קרונות נוסעים, קרונות משא וציוד מכני הנדסי.
ב-1948 עם הקמת רכבת ישראל, נותרו ברשות הרכבת מספר רב של קטרים, שהיו שייכים לרכבת המנדטורית, חלקם הובאו לישראל בזמן מלחמת העולם השנייה כחלק מהמאמץ המלחמתי הבריטי.
רוב קטרי הקיטור הוסבו בזמן המלחמה משימוש בפחם לשימוש בדלק נוזלי (מזוט), בשל הקושי באספקת פחם דרך הים התיכון.
קטרים אלו היו מתוצרת חברות שונות, ביניהן קיטסון (Kitson), בולדווין (Baldwin), נורת' בריטיש (North British Locomotives), נאסמית' וילסון (Nasmyth Wilson) ועוד.
קטרים אלו שימשו את רכבת ישראל בשנותיה הראשונות, אף על פי שחלקם הגדול היה משנות ה-20 ושנות ה-30. בעיות תחזוקה, שנבעו בחלקן מגיל הקטרים ובחלקן מהזנחה מתמשכת בזמן המלחמות הביאו להחלטה לעבור לקטרי דיזל.
הדגם G12, אותו בנתה חברת ג'נרל מוטורס במיוחד לצורך שימוש מחוץ לארצות הברית, היה נפוץ מאוד בעולם וניתן למוצאו עד היום בשרות חברות רכבות רבות, ביניהן במצרים, מקסיקו, מספר מדינות באמריקה הדרומית, אסיה ובאוסטרליה.
בשנות ה-70 עם סלילת מסילת הדרום אל מפעלי הפוספטים בנגב, נרכשו 9 קטרי משא חזקים מדגם G26CW מתוצרת ג'נרל מוטורס (מס' 601–609).
בתקופה זו הוצאו משימוש קטרי העיתוק מתוצרת דויטץ.
בשנות ה-80 נרכשו עוד 6 קטרים מדגם G26CW-2 (מס' 610–615) וקטר יחיד מדגם GT26CW-2 (מס' 701) שנועד לגרירת רכבות הפחם מנמל אשדוד לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
כמו כן נרכש קטר יחיד מדגם T44/G22CW מתוצרת קאלמאר ורקסטד (Kalmar Verkstad) השוודית (מס' 131).
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט להוציא מהשירות חלק מהקטרים הישנים ולשם כך החלו לקנות קטרי דיזל מודרניים.
בעקבות הצפי לפתיחת מספר קווים חדשים, בשנת 2011 הוזמנו מחברת ווסלו 14 קטרי דיזל-חשמליים מדגם Euro 4000 ו-15 קטרים מדגם מתקדם (Euro 3200AC).
בעשור השני של המאה ה-21 פעלו ברכבת ישראל הקטרים הבאים:
10 קטרי Bo-Bo מדגם G12 מתוצרת ג'נרל מוטורס (כיום EMD) - משמשים כקטרי עיתוק ולרכבות משא.
דגם זה מצויד במנוע בעל הספק של 1,425 כוח סוס - הספק נמוך יחסית לקטרים המודרניים.
שאר 17 הקטרים ששירתו ברכבת ישראל (ביניהם ארבעת הקטרים שנפלו שלל במלחמת ששת הימים) נהרסו בתאונות, הושבתו ויצאו מהשירות או נמכרו לחברות אחרות להפעלה או לחלקים.
לדגם זה מנוע בהספק של 2,200 כוח סוס והם נרכשו במיוחד לגרירת רכבות משא ארוכות ממכרות הנגב לנמל אשדוד.
קטר Co-Co יחיד מדגם GT26CW-2 גם הוא מתוצרת EMD.
לדגם זה מנוע בהספק 3,300 כוח סוס.
הקטר נרכש לצורך גרירת רכבות פחם לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון, אולם עם פתיחת מזח פחם במקום והפסקת שינוע הפחם ברכבות, הועבר לשימושים אחרים בשרות רכבות המשא ברכבת ישראל.
בשנים 2015–2017 נוספו עוד 10 קטרים מחודשים מסוג זה (ראה פסקה נפרדת למטה).
קטר עיתוק Bo-Bo יחיד מדגם T44. לדגם זה מנוע של EMD בהספק של 1,650 כוח סוס.
הקטר צבוע בצביעה ייחודית, שונה משאר קטרי רכבת ישראל.
בעבר שימש הקטר לגרירת רכבות נוסעים, אולם מאז הוא נמצא במוסכי רכבת ישראל בחיפה ומופעל לצורכי עיתוק בלבד.
6 קטרי Co-Co מדגם JT42CW מתוצרת אלסטום (יוצרו תחת שם חברה GEC Alsthom) המשמשים לגרירת רכבות משא.
לקטרים אלה מנוע של EMD בהספק של 3,200 כוח סוס ומהירותם מוגבלת ל-110 קמ"ש.
בתקופות של מחסור בקטרים משמשים קטרים אלה גם להנעת רכבות נוסעים, בעיקר בקו הרכבת העובר באזור השרון ועובר דרך איילון לאזור ראשון לציון וממשיך לבאר שבע דרך אשקלון שבו התחנות קרובות יחסית ואין אפשרות להגיע למהירות גבוהה.
קטר נוסף מסדרה זו (קטר 709) נהרס בתאונה ליד דימונה במרץ 2016.
שלושה קטרי עיתוק Bo-Bo מדגם GA-DE 900AC.
לדגם זה מנוע עם הספק של 1,250 כוח סוס.
בין 2015 ל-2017 נרכשו 10 קטרים מחודשים, מדגם NGT26 (שמבוסס על קטר EMD GT26CW-2 שאחד מסוגו פועל בר"י משנת 1989), שיופעלו בנוסף ל-34 קטרי משא הקיימים.
הקטרים הוזמנו מחברת NRE והם בעלי מנוע בהספק 3,300 כוח סוס.
קטרי משא ועיתוק של מפעילים פרטים
חמישה קטרים (חלקם הועברו מרכבת ישראל) שייכים לחברת כיל רותם (לשעבר: רותם אמפרט נגב בע"מ).
בעבר הפעילה החברה גם קטר מדגם EMD G18.
46 קטרי Bo-Bo מדגם JT42BW.
הם סופקו החל משנת 1998, בעקבות זכיית החברה במכרז של רכבת ישראל.
לדגם זה מנוע דיזל מתוצרת EMD בעל הספק של 3,300 כוח סוס ומהירותם המרבית היא כ-140 קמ"ש.
קטרים מדגם זה משמשים גם לגרירת רכבות משא.
בשנת 2005 נרכש המפעל של אלסטום בספרד על ידי חברת פוסלו, ועל הקטרים ממספר 767 והלאה מופיע השם Vossloh במקום Alstom (על קטרים 731–740 מופיע שם היצרן GEC Alsthom, כאשר על קטר 739 שתוקן במפעל היצרן בשנת 2011 מופיע גם השם Vossloh).
הקטרים סופקו בין נובמבר 2011 לפברואר 2013.
כחלק מפרויקט חשמול מסילות הרכבת בישראל, ב-5 באוגוסט 2015 זכתה חברת בומברדייה טרנספורטישן במכרז להספקת 62 (עם אופציה להספקת 32 נוספים) קטרים חשמליים לרכבת ישראל בשווי כ-1.3 מיליארד שקל.
דגם הקטר הוא P160 AC3 מסדרת בומברדייה טראקסס.
ב-30 באוגוסט 2017 הקטר החשמלי הראשון Traxx 3003 הגיע לישראל ונפרק בנמל חיפה.
לקטרים אלו הספק חשמלי רציף של עד 6 מגה-וואט (8,000 כוח סוס) והספק מרבי של 6.4 מגה-וואט (8,600 כוח סוס).
ב-1948 עם הקמת רכבת ישראל, נותרו ברשות הרכבת פחות מ-100 קרונות נוסעים מסוגים שונים ושל יצרנים שונים, הבולטים שבהם מידלנד (Midland Railway), בירמינגהאם (Birmingham RCW) ומטרופוליטן (Metropolitan RCW).
רובם המוחלט של הקרונות יוצרו בשנות ה-20 ואף מוקדם יותר וכללו מספר קרונות של מחלקה ראשונה ושנייה.
הקרונות היו במצב תחזוקתי ירוד, בין השאר בעקבות השימוש בהם לצרכים צבאיים במלחמת העולם השנייה.
קרונות הנוסעים הראשונים שנקנו על ידי רכבת ישראל, נרכשו בשנת 1955 מחברת אורנשטיין וקופל (Orenstein & Koppel) הגרמנית.
נקנו 8 קרונות (מס' 51–58) שהיו בעלי 96 מושבים בכל אחד ללא חלוקה למחלקות.
מערכים אלו היו בנויים משלוש יחידות - יחידת ניהוג עם מנוע דיזל בן 1,000 כוח סוס, יחידת ביניים ויחידת ניהוג חסרת מנוע, שכללו 248 מושבים, 40 מהם במחלקה שנייה והיתר מחלקה שלישית.
לאחר תקופה קצרה נרכשו 10 יחידות ביניים נוספות כך שרוב המערכים הכילו 4 יחידות עם 348 מושבים.
העומס המוגבר על המנועים ותחזוקה לקויה גרמו לתקלות רבות ולקשיים בתפעול הקרונועים, כך שבתוך פחות מעשור הוצאו המנועים מכל יחידות המנוע והקרונועים הפכו למעשה לרכבות גרורות קטר.
ב-1959 נרכשו עוד 14 קרונות נוסעים מתוצרת קארל פושה (Carl Fouché) הצרפתית, גם הם עם 96 מושבים ללא חלוקה למחלקות (מס' 71–84), ובשנים 1964–1966 עוד 33 קרונות דומים מתוצרת בוריס קידריץ' (Boris Kidrič) היוגוסלבית (מס' 601–633).
ב-8 מהקרונות היה מזנון, שסיפק אוכל ושתייה לנוסעים, על חשבון חלק מהמושבים.
בעקבות רכישה זו הוצאו משימוש כל הקרונות הישנים שעברו מהרכבת המנדטורית.
בתחילת שנות ה-70 נרכשו עוד 10 קרונות דומים מתוצרת בוריס קידריץ'.
בשל סיבות פוליטיות הקשורות בחרם הערבי, סופקו הקרונות מתוצרת זו תחת שם היצרן "מטאלקה" (Metalka).
לקראת סוף העשור נקנו מחברת הרכבת הלאומית של בריטניה (British Railways) 8 קרונות יד שנייה (מס' 681–688) עם 62 מושבים כדי לשמש קרונות עם מקומות שמורים ועם תנאי ישיבה נוחים יותר.
ב-1979 הוצאו משימוש מערכי הקרונועים מתוצרת אסלינגן.
החל מסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 הוסבו הקרונות מתוצרת אורנשטיין וקופל לקרונות כוח משולבים בקרונות נוסעים, על מנת לאפשר הכנסת מערכות מיזוג אוויר לקרונות הנוסעים הישנים.
גם חלק מהקרונות מתוצרת בוריס קידריץ' הוסבו לקרונות כוח, ואילו שאר הקרונות שופצו, מספר המושבים צומצם ל-80 והותקנו מערכות מיזוג אוויר.
בשנת 1992 עם הגידול בתנועת הנוסעים ברכבות נוצר מחסור בקרונות נוסעים.
על מנת לענות לביקוש הגובר הוסבו 7 יחידות ביניים של מערכי האסלינגן לקרונות גרורי קטר רגילים (מס' 111 ב-1992 מס' 112–117 בשנים 1994–1995), המכילים 80 מקומות ישיבה ובעלי מיזוג אוויר.
ב-1995 נרכשו 8 קרונות גרורי קטר יד שנייה מחברת קארל פושה (יוצרו בתחילת שנות ה-60) בעלי 84 מושבים (מס' 91–98).
ב-1991 נרכשו מערכי קרונועים IC3 מתוצרת חברת סקנדיה (ABB Scandia) הדנית (החברה נקנתה מאוחר יותר על ידי חברת אדטרנץ, שבעצמה נקנתה על ידי חברת בומברדיה).
מערכים אלו כוללים שלוש יחידות: שתי יחידות ניהוג ומנוע ויחידת ביניים הכוללות ביחד 167 מושבים ועם הספק כולל של 1,576 כוח סוס ומהירות מרבית של 160 קמ"ש.
ב-1996 נקנו 37 קרונות מתוצרת אלסטום (בעבר GEC Alsthom), מהם 5 קרונות ניהוג וכוח המאפשרים הפעלת רכבות מו-דו (מס' 311–342 רגילים, 301-305 ניהוג).
קרונות אלו מכילים 86 מושבים (38 בקרונות הניהוג).
בתקופה זו הוצאו משירות הקרונות שנקנו מחברת הרכבות הבריטית.
במרץ 1999 זכתה חברת "ג'ק אלסטום" (אז שותפות צרפתית-בריטית) במכרז לאספקת קרונות דו-קומתיים, אך הזכייה בוטלה מאחר שהחברה לא עמדה במפרט הטכני.
במקום זאת נקנו קרונות בומברדיה דאבל דק קוץ' דו-קומתיים מתוצרת בומברדייה הקנדית.
הם נכנסו לשירות בקיץ 2001. הקרונות הדו-קומתיים מופעלים גם כרכבות מודו חלקם הם קרונות ניהוג וכוח משולבים בקרון נוסעים וחלקם קרונות המותאמים לנכים.
ביוני 2004 הוזמנו 54 קרונות נוספים, ובסתיו 2010 הוזמנו 78 קרונות נוספים מאותה סדרה שסופקו החל מסוף 2011. ובסך הכל נכנסו לשירות 147 יחידות מסוג זה (החל ממס' 401).
בשנת 2003 נקנו 10 מערכי IC3 יד שנייה מחברת הרכבות השוודית.
כתוצאה מתאונת רכבת בשוודיה הגיעו לבסוף רק 9 מערכים (מס' 42–50).
ב-2006 הוצאו משימוש הקרונות מתוצרת קארל פושה שנרכשו ב-1995.
בינואר 2006 נרכשו קרונות חד קומתיים חדשים מדגם סימנס ויאג'ו לייט, שנכנסו לשירות במרץ 2009. בתחילה הוזמנו 87 קרונות, מהם 10 קרונות ניהוג (מס' 801–810), 25 קרונות המותאמים לנכים (מס' 826–850) ו-52 קרונות רגילים (מס' 901–952) ובשנת 2010 הוזמנו סה"כ 31 יחידות נוספות מסדרה זו.
המכרז המקורי כלל אופציה לאספקת עד 585 קרונות במשך עשר שנים, אך הוחלט לא להזמין קרונות חד קומתיים נוספים מדגם זה, לטובת קרונות דו-קומתיים בעלי קיבולת גדולה יותר.
בנוסף סבלו קרונות סימנס ויאג'ו לייט מתקלות עם כניסתם לשירות.
בשנת 2010, לאחר שנכנסו לשימוש מלא הקרונות מתוצרת סימנס, הוצאו משימוש הקרונות מתוצרת אסלינגן (מהשנים 1956–1958, לשעבר יחידות ביניים של קרונועים), הקרונות מתוצרת קארל פושה (משנת 1961) והקרונות מתוצרת בוריס קידריץ' / מטאלקה, כולל הקרונות שהוסבו לקרונות כוח.
עם הוצאתם לא נשארו רכבות גרורות קטר (שאינן רכבות מו-דו) בשימוש רכבת ישראל.
בשנת 2022 הודיעה רכבת ישראל על הוצאת קרונות האלסטום פוש-פול משירות.
בנוסף הודיעה שאם לא יימצא קונה, הקרונות יועברו לגריטה.
בספטמבר אותה השנה, הודיעה רכבת ישראל שלא נמצא קונה ואחד מקרונות הניהוג יועברו למוזיאון רכבת ישראל.
בנובמבר 2023, הוצאו קרונועי IC3 סופית משירות.
נכון לשנת 2024 נמצאים בשרות רכבת ישראל קרונות הנוסעים הבאים:
500 קרונות בומברדיה דאבל דק קוץ' דו קומתיים מתוצרת בומברדיה, המסופקים החל מהעשור הראשון של המאה ה-21, במבנה של 3–9 קרונות רגילים וקרון ניהוג וכוח ומהירות מרבית של 160/140 קמ"ש.
בעבר הופעל מערך מחובר של שתי רכבות (10 קרונות) דאבל דק שהונע באמצעות שני קטרים.
בעקבות מספר תאונות ללא נפגעים נגרט קרון אחד ומעל 10 קרונות נוספים הושבתו ונשלחו לתיקון וצביעה בגרמניה בקיץ 2010. 150 קרונות נוספים מסדרה זו סופקו בין השנים 2011 ו-2013, במסגרת חוזה שנחתם בין רכבת ישראל וחברת בומברדיה, באוקטובר 2010, החוזה כלל אופציה לרכש קרונות נוספים.
האופציה מומשה בכמה מנות, ובין השנים 2014–2015 סופקו 72 קרונות.
ב-2015 הוזמנו 93 קרונות, עד אמצע של 2018 סופקו 54 קרונות מתוך ההזמנה.
כל הקרונות שהוזמנו בחוזה האחרון מותאמים לעידן החשמול ובעלי התאמה לנסיעה במנהרות שאורכן מעל ל-2 ק"מ.
בדצמבר 2017 הוזמנו 54 קרונות נוספים בעלות של 104 מיליון אירו, שסופקו עד אוגוסט 2020.
קרונות חד קומתיים מדגם סימנס ויאג'ו לייט - 87 קרונות סימנס שהוזמנו על ידי רכבת ישראל נכנסו לשימוש בסוף הרבעון הראשון של שנת 2010, לאחר עיכוב של מספר חודשים מתאריך היעד המקורי.
במרץ 2010 הוזמנו עוד 31 קרונות, 4 מתוכם קרונות ניהוג/כוח, שסופקו החל מסוף 2011 ואספקתם הסתיימה במרץ 2012. הרכבות המורכבות מקרונות אלה הן במבנה של עד 9 קרונות וקרון ניהוג/כוח.
מהירותם המרבית היא כ-160 קמ"ש.
בקווים החשמליים מופעלים מערכי קרונועים (EMU - Electric multiple unit) של חברת סימנס מסוג Desiro HC.
קרונועים אלו פועלים במערכים של ארבעה או של שישה קרונות ולעיתים כאשר שני מערכים צמודים זה לזה.
הקרונועים משלבים קרונות דו-קומתיים ("דאבל-דק") וחד-קומתיים ("סינגל-דק") כאשר בכל מערך הקרונות המרכזיים הם דו־קומתיים והשניים שבקצוות בעלי קומה אחת.
במערך של ארבעה קרונות יש 405 מקומות ישיבה ואורכו 105 מטר, במערך של שישה קרונות ישנם 655 מושבים ואורכו 157 מטר.
מערכים אלו הגיעו לאחר שבמרץ 2016 פרסמה רכבת ישראל מכרז לרכישת 60 סטים של קרונועים חשמליים דו-קומתיים בסכום כולל של מעל מיליארד ש"ח (כ-330 קרונות).
בסוף ספטמבר 2017 פורסם שחברת סימנס זכתה במכרז לאספקת 330 קרונועים בעלי הנעה חשמלית (EMU) לרכבת ישראל בעלות בכ-3.8 מיליארד שקל.
הקרונועים הראשונים עברו הרצות בדיקה ליד מפעל סימנס מוביליטי בגרמניה בתחילת חודש דצמבר 2019. שירותם ברכבת ישראל התחיל בסוף שנת 2021.