tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"חצר העגונה" הוקדשה לכולל ורשה, ובחצר פעל בית כנסת של חסידי צ'ורטקוב.
ממלחמת העולם הראשונה עד שנת ה'תרפ"ב פעל במקום בית כנסת של חסידי ברסלב.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) נפגע בית הכנסת ברעידת אדמה עזה שפקדה את ירושלים, והקיר הצפוני (בצד הכניסה) נחרב.
בית הכנסת שוקם על ידי חסידי ברסלב בשנת ה'תרצ"א הוקם במקום כולל לחסידי ברסלב.
הכולל הפסיק לפעול במאורעות תרצ"ו, וערבים נכנסו לגור בו.
במפקד שערך ועד קהילת ירושלים בשנת ה'תרצ"ב (1932), על מצב הרכוש היהודי בעיר העתיקה לאחר פרעות תרפ"ט, נמצאת התייחסות ל"בית הכנסת העגונה": "חצר עיזבון העגונה, שיכת לכולל ורשה: 6 חדרים, בית הכנסת עזוב ושדוד".
חצר גשר הישנה הוא אתר בעמק בית שאן בו התיישבו מקימי קיבוץ גשר לראשונה.
בתקופת מלחמת העצמאות הותקף היישוב וכמעט חרב לחלוטין.
לאחר המלחמה עבר המשק למיקומו הנוכחי והחצר הנטושה שופצה ומשמשת כיום כמוזיאון מורשת להיסטוריה של המקום.
במהלך השנים ניתנו ליישוב מספר שמות שבכולם נכללה המילה גשר וזאת לאור סמיכותו לשלושת הגשרים העתיקים שעל הירדן.
אדמות האזור נרכשו כבר בתחילת המאה ה-20 על ידי יק"א מידי משפחת סורסוק אולם השלטונות הטורקיים הפקיעו חלקים גדולים מקרקעות אלו לצרכים ציבוריים (למשל פסי רכבת ותחנות).
רק לאחר הקמת המנדט הבריטי בוטלו ההפקעות וניתן היה לחדש את ההתיישבות באזור.
כבר ב-1920 עלתה למקום קבוצה של חלוצים בשם "בשקירים" שהייתה מורכבת ממשוחררי הגדודים העבריים ומאנשי גדוד העבודה.
חברי הקבוצה קראו למקום "גשר נחלים", ובחרו להתיישב בחאן ממלוכי חרב בקרבת הגשרים.
קבוצה זו סבלה מתנאי החיים במקום והחזיקה מעמד 3 שנים.
הם הוחלפו ב-1923 על ידי קבוצה ירושלמית ששהתה במנחמיה, ששינתה את שם המקום ל"משק גשר".
גם קבוצה זו עזבה (ב-1934) את המקום והקימה צפונית לנקודה את קיבוץ אשדות יעקב.
ב-1939 עלה לנקודה זו גרעין של הנוער העובד וגרעין נוסף של עליית נוער מגרמניה.
במהלך מלחמת העצמאות הצליחו חברי הקיבוץ (בסיוע תגבורת) לבלום מספר מתקפות של הלגיון הירדני וחיל המשלוח העיראקי.
מתקפות אלו אומנם כשלו אך לוו בהפגזות ארטילריות כבדות שהרסו את רוב המבנים שמעל פני הקרקע.
לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לנקודה גבוהה יותר ליד 'גבעת גמל' מצפון מערב לחצר.
ב-1989 החלו חברי הקיבוץ בשיתוף המועצה לשימור אתרים וקק"ל בשחזור ושיקום המבנים ההיסטוריים.
ב-1992 נפתח המקום למבקרים ומאז מתחדש מעת לעת בתערוכות, מוצגים ויוזמות חדשים וכן בחידוש אלה הוותיקים.
מטרת האתר להמחיש את ימי היישוב הראשונים, להעמיק את ההיכרות עם מורשת הקרב של מגיני היישוב ולהכיר למבקרים את האתרים בסביבה.
המקום מציע מספר אתרים היסטוריים בהם משולבות פעילויות שונות.
מוזיאון קרבות מלחמת העצמאות הנמצא בבונקר ששימש כמפקדת היישוב.
מאפייה בה נמצא תנור לבני שמוט היסטורי.
אוטובוס אגד ישן העומד בתחנת האוטובוס של גשר ובתוכו מיצג על התחבורה הציבורית בתקופת הקמת היישוב.
חדר האוכל המשוחזר - המבנה היחיד ששרד את ההפגזות.
הקרנטינה ששימשה כתחנת הסגר לבעלי חיים, שוחזרה ומשמשת כיום כמסעדה.
קטר קיטור תצרת חברת Hunslet, מס' 353 PEC H7, סידור גלגלים 4-6-0T, למסילה ברוחב 60 ס"מ.
הקטר עבד בבניית תחנת כוח בנהריים
תצפית על שלושת הגשרים: ג'סר אל-מג'מע (גשר הפגישה, על שם המפגש בין הירדן והירמוך), גשר רכבת העמק העות'מאני (1904) וגשר הכביש המנדטורי (1930)
מופע אורקולי המספר ומדגים את ההיסטוריה של תחנת הכוח בנהריים.
מצפור על עמדות הצבא הירדני בצד המזרחי של הירדן.
החאן הממלוכי המשוחזר - מהמאה ה-14, שנועד להגן על ג'סר אל-מג'מע.
בתחתית המגדל מערכת מים נסתרת.
בית המכס (המשוחזר) שהיווה חלק ממתחם המעברים על הירדן.
שלושת גשרי הירדן בג'יסר אל-מג'מעייה
במרחק מה מהאתר נמצאת משטרת גשר שהיוותה חלק מרכזי במערכה על עצירת צבאות ערב במלחמת העצמאות.
האתר פעל עד 2004. במהלך 13 שנות קיומו התגוררו בו בעיקר עולים מאתיופיה וכ־8,000 מברית המועצות לשעבר..
רוב תושבי חצרות יסף עבדו מחוץ למקום, אך היו גם פתרונות תעסוקה פנימיים קטנים.
חלקם עבדו במבנה המועצה המקומית, במתנ"ס ובמשתלה המקומית.
בשנת 1993 הוקם באתר בית היוצר לאומנות אתיופית בניהולה של הסופרת והאמנית ורד שחף גולן.
בשיא פריחתו העסיק בית היוצר כ-100 פסלות ורוקמות מנשות הקהילה.
כמעט כל מה שניתן היה להעתיק למקום אחר הועבר מהאתר.
כך גם פסל האריה שניצב בימי הפעילות של האתר בואכה לטיילת שהייתה שם.
כיום מוצב פסל האריה ליד מבנה מועצה אזורית מטה אשר.
אתרי הקרוונים הוקמו בהוראתו של שר הבינוי והשיכון אריאל שרון בממשלת יצחק שמיר, כפתרון דיור זמני, לגלי העלייה ההמוניים בהיקפם, ותוכננו לשמש עד חמש שנים וכשלב מעבר לדיור קבע.
לתפקיד ראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים מונה האדריכל יונה פיטלסון.
חצרות יסף היה שני בגודלו מבין ארבעה אתרי קרוונים גדולים שהוקמו באותה תקופה והם:
2,308 יחידות דיור בשכונת נחל בקע, בבאר שבע.
1,658 יחידות דיור בחצרות יסף.
918 יחידות דיור בבת חצור (חצורית), בסמוך לבסיס חצור.
914 יחידות דיור בנוה כרמל, בחיפה.
בנוסף הוקמו אתרים קטנים במקומות רבים בארץ.
בשנת 1991 הוכשר השטח בחצרות יסף ובמקום הונחו כ-1,658 קרוונים.
ב-25% מהם שוכנו עולי חבר העמים וב-75% מהם שוכנו עולי אתיופיה, שהובאו לארץ במבצע שלמה, שנערך כמבצע הצלה בליל ה-25 במאי 1991 ובמסגרתו הועלו ברכבת אווירית לישראל, ב-33 מטוסים 14,000 איש.
המועצה האזורית מטה אשר סירבה לטפל באתר, לכן, בעקבות המלצת ועדת דקל שהקים משרד הפנים לבדיקת נושא שיוך אתר הקרוואנים בחצרות יסף, החליט משרד הפנים על הקמת מועצה בחצרות יסף.
ב-30 במאי 1992 כוננה המועצה המקומית חצרות יסף כוועדה ממונה ובראשה עמד יהודה פתאל.
מלכתחילה היה אתר הקרוונים חצרות יסף המושקע ביותר מבין כלל האתרים.
נסללו בו כבישים ומדרכות משולבות, נפתחו גני ילדים ומועדוניות, בית ספר לכיתות א'–ב', אולפן ונפתחו בו נציגויות קטנות של משרדים ממשלתיים כגון משרד השיכון, משרד הקליטה, משרד החינוך ועוד.
רכבת ישראל הקימה במקום תחנת רכבת שהייתה חלק ממסילת החוף.
החברה למתנ"סים הקימה במקום מתנ"ס, הוקמה ספרייה.
נפתחו שני סופרמרקטים, נקודת משטרה, הוקמו גינות ציבוריות, הוקמה טיילת על חוף הים, מגרש ספורט, מתקני שעשועים, סניף של ויצו ועוד.
בתום חמש שנים להקמת המועצה הקרואה היא פוזרה והאתר עבר לרשות מועצה אזורית מטה אשר, שבראשה עמד יהודה שביט, שרצה להקים במקום, לאחר פינוי האתר, כפר נופש בסדר גודל של כ-600 חדרים.
באוקטובר 1996 מונתה לאתר חצרות יסף מנהלת שבראשה עמד עד פירוקה בשנת 2001 יעקב ברודר, לשעבר מנהל מחלקת החינוך באתר.
בשנות המנהלת נקלטו באתר 4,500 עולי פלאשמורה, שהגיעו ישירות משדה התעופה.
באותה תקופה היו בחצרות יסף 19 גני ילדים, בית ספר מכתה א' ועד כתה י"ב, שהכיל בשיאו 850 תלמידים.
מתנ"ס, מרכז למידה שנתמך בעיקר על ידי מגבית בריטניה, אולפן לעברית הגדול בעולם ובו 110 כיתות אולפן, קופת חולים ועוד.
המנהלת פורקה בשנת 2001, עם יציאת כמעט כל התושבים ליישובי קבע.
האחריות על האתר עברה לידי משרד הקליטה בראשות שלמה זיו, שניהל את האתר.
תהליך פינוי האתר ארך מספר שנים, ועד שפונו דייריו האחרונים בשנת 2004. בכך גם נגנזו התוכניות להקמת כפר נופש שתוכנן במקום.
חֲצֵרוֹת הוא אזור הנזכר במקרא.
חצרות נזכרת בתנ"ך כתחנתם של בני ישראל לאחר שעזבו את קברות התאווה:
בחצרות התרחש מעשה צרעת מרים, כאשר מרים הנביאה דיברה על משה בגלל האישה הכושית, ובשל כך נענשה בצרעת.
בשל מחלתה של מרים, התעכבו בני ישראל בחצרות שבוע, ורק לאחר מכן המשיכו לרתמה.
כיוון שחצרות הייתה תחנתם השנייה של בני ישראל לאחר הר סיני, שאלת זיהויה תלויה בזיהויו של הר סיני.
התומכים במיקומו בג'בל מוסא מוצאים אותו בעין חֻצְ'רַה שבדרך מההר אל עציון גבר.
זיהוי זה נפסל על ידי חוקרים הטוענים כי באזור לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה המקובלת ליציאת מצרים.
ג'רוויס, שזיהה את הר סיני עם ג'בל חלאל, מזהה את חצרות עם חַצ'ירַה המצויה בחלקו הדרומי של ההר.
חצר בהקשר זה, היא יישוב קבע בניגוד למחנה נוודים, אך כזה שלא הגיע למעמד של עיר מוקפת חומה.
חצר גן הילדים היא סביבת למידה חוץ-גנית, המזמנת ומאפשרת למידה משמעותית מתוך סקרנות והתנסות אישית ישירה עם הסביבה, אשר תורמת להתפתחות הילדים בתחומים רבים.
רווחת התפיסה כי יש להתייחס לחצר הגן כסביבת למידה מכוונת או מזדמנת בהוראה ישירה או באמצעות תנועה, משחק ואינטראקציה חברתית אשר מתרחשת לא רק עם האנשים והילדים בחצר, אלא גם עם החפצים הנמצאים בתוך החצר.
חצר הגן צריכה לתת מענה להתנסות בהרפתקאות יומיומית וללמוד באמצעות חושים.
ההתייחסות לחצר הגן כמרחב למידה המשלים את התכנים הלימודיים המועברים בכיתת הגן ומאפשר התנסות ויישום הלמידה דרך החושים והמשחק בחצר, הוא דבר התורם להפנמת הלמידה.
בתכנון חצר הגן יהיה ביטוי ונוכחות לתפיסה החינוכית שלפיה עובד הגן, דבר המביא לשונות וייחודיות בחצר גנים הפועלים בהקשר חינוכי מסוים, כך שחצר הגן הממשלתי הרגיל תהיה שונה מחצר של גן הפועל על פי גישת ולדרוף (הגישה האנתרופוסופית), הגן הפועל על פי גישת מונטסורי, הגן הזורם וכדומה.
קווים מנחים בתכנון חצר הגן
חצר הגן צריכה לזמן הזדמנות להתנסויות, חקר וגילוי, וצריכה להיות מותאמת להתפתחות וגיל הילדים בגן ותשמש כמרחב למידה המשלים את הלמידה בכתה.
צריך לתכנן חצר גן באופן שהיא תאפשר פעילות לימודית מכוונת או מזדמנת, שילדים יוכלו לפעול ולנוע בה בחופשיות ובביטחון מרבי.
התכנון הפיזי יספק מענה לצורכי ההתפתחות הקוגניטיבית הפיזית, החברתית והרגשית של ילדי הגן, לפי הגיל והשלב ההתפתחותי שבו נמצאים.
החצר תכלול אזורים ייחודיים המיועדים לפעילויות למידה שקשורות לתפיסה החינוכית של הגן ולנושאים לימודיים המועברים בכיתת הגן.
זהות המקום שהיא מרכיב חשוב הגורם להזדהות הילד וההורים עם הגן שלו תבוא לידי ביטוי על ידי התכנון של חצר הגן בצורה אשר תאפשר יצירת סביבה חווייתית מאופיינת במרכיבים פיזיים ייחודיים.
הגדרת הזהות היא אתגר לצוות הפדגוגי, אופני הביטוי לזהות המקום, הם אתגר למתכנן.
בזמן התכנון הפיזי והעיצוב של מרחב חצר-גן הילדים צריך לשמור על קשר בין החצר למרחב הגאוגרפי, התפיסה החינוכית, התפיסה החברתית או מכמה מרכיבים בו-זמנית.
היבטים תכנוניים: התפיסה הרווחת לגבי חצר הגן בישראל כפי שבאה לידי ביטוי בדוח משרד החינוך.
מרחב נגיש משתף: הגן צריך להיות מתוכנן באופן שכל הילדים או ההורים, גם בעלי הצרכים המיוחדים, יוכלו להשתמש במתקניו.
מרחב המאפשר לגננת שליטה ופיקוח: הפעילות של הילדים בחצר היא עצמאית וחופשית, ולכן עולה הסיכוי למעידות, להיפגעות ילדים ולהתפתחות סכסוכים.
הגננת חייבת לקיים תצפית יעילה על ההתרחשויות בחצר, ולכן התכנון צריך לאפשר לה קשר עין עם מרחב החצר מכל מקום שהיא נמצאת בו.
התייחסות לסביבה: תכנון חצר-הגן יש להתייחס גם למרכיבים הסביבתיים: לאזור הגאוגרפי, לסביבת הגן (עירונית, כפרית או אחרת), לטבע ולעונות השנה.
יחסי פנים-חוץ: קשר העין והתנועה בין פנים הכיתה והמבנה ובין החצר חשוב לגננת לצורך הפיקוח והשליטה במרחב הגן, והוא ומסייע לילד בתפיסת החלל העומד לרשותו.
מרחב תלת-ממדי: על החצר להתאים למידות הילדים ולהבטיח שימוש נאות בכל המוקדים למטרות הלמידה וההתפתחות.
תכנון חללים בגדלים שונים יאפשר לילדים התנסויות שונות מבחינת תחושת החלל.
ארגון הגבולות: גן הילדים ממוקם בתוך סביבת החיים של הילדים הלומדים בו.
הכרת סביבת החיים ומאפייניה תופסת חלק נכבד בחינוכם של הילדים הצעירים.
גבול החצר גדר הגן: הקו המפריד בין הגן לשטח סביבו כפי שהוא מוצג ומעוצב - יכול לשמש גירוי ללמידה.
חשוב לזהות את "הזדמנויות הלמידה" שהקו הזה מזמן ולהביאן לכלל מימוש ומיצוי
הכניסה הראשית לגן: אזור הכניסה מהרחוב לגן מרמז במראהו ובעיצובו על מהות המקום, על האווירה בו ועל הסיכוי לחוות בו חוויות חינוכיות ולימודיות.
אף שהמציאות דורשת שער נעול וגדר, חשוב למצוא דרך לעיצוב מזמין ומבטיח עניין.
אזור הכניסה הוא גם האתר שבו הילדים הקטנים נפרדים מהוריהם - חוויה לא קלה לרובם - ולכן חשוב לדאוג שיהיה בו מקום לשהייה קצרה, מקום נעים לפרדה מן ההורים ולמעבר לחיק צוות הגן.
אזורי פעילות בחצר: החצר היא מרחב למידה, ולכן ארגונה ועיצובה חייבים להתאים לתוכנית הלימודים מחד גיסא, אך עליה לאפשר פעילות חופשית מאידך גיסא.
צל בחצר: ישראל היא ארץ חמה, והשמש זורחת בה כמעט בכל ימות השנה.
מצב זה מחייב הצללה בחלק מהחצר.
ההצללה תבטיח את האפשרות ללמוד לשחק במשחק חופשי בחצר בלי להיחשף לשמש ובלי להיפגע מקרינתה.
האופציות להצללת החצר מגוונות היום בחומרים, בצורות ובצבעים.
תכנון ההצללה יהיה כחלק מהראייה השלמה של המרחב.
חומרים, מרקם וצבע: מרחב הגן מושתת על תכנים רעיוניים ועל מימוש פיזי.
החומרים, המרקם והצבע הם אבני יסוד בביצוע המרחב הפיזי.
תכנון מודע של חומרים טבעיים, ממוחזרים ותעשייתיים בהתייחסות מחושבת לטקסטורות ולצבעים יעשיר את העולם החושי של הילד, והסברים מלווים יגרו את סקרנותו וירחיבו את הידע שלו.
צמחייה בחצר: תפקיד הצמחייה בחצר הוא אקולוגי, אדריכלי ופדגוגי.
מבחינה אקולוגית הצמחייה עוזרת ביצירת מיקרו-אקלים.
מבחינה אדריכלית היא כלי חשוב בתכנון המרחב הפיזי התלת-ממדי בצבעוניות, בטקסטורה, בגובה ובנפח.
מבחינה פדגוגית הצמחייה היא כלי להגעה אל החושים השונים של הילדים - המישוש, הראייה, הריח, השמיעה והטעם - כמו גם לראייתם את הטבע כחלק ממחזוריות ואת עצמם כפרט בתוך דבר גדול מהם.
הגן המסורתי הרגיל משמש כ-90% ממערך הגנים בישראל.
הגן הרגיל נשען על תאוריית ההתפתחות הנורמטיבית.
בגנים אלו משלבים משחק ולמידה בהתאם לגיל והשלב ההתפתחותי של הילד.
הילד נחשף לפעילות לימודית ומשחקי למידה התואמים את גילו והדגש הוא על הכנה לכיתה א'.
חצר הגן הרגיל תכלול את כל המתקנים המחויבים על פי הפרוגרמה לתכנון גני ילדים.
מתקנים לטיפוס, מתקנים לאיזון ושיווי משקל (כמו גשר וקורה מתנדנדת צרה), מתקנים מחומרים ממוחזרים מאביזרים מחיי היום-יום (צמיגים).
המתקנים ישובצו במרחב החצר במקומות שהגישה אליהם תהיה נוחה והמעבר אל מתקנים נוספים יהיה חופשי ממכשולים.
בכל חצרות הגנים התהווה מרחב חולי הממוקם בשטח מוצל בחצר.
עדיף להיות מוקף בצמחייה ארץ-ישראלית ומסמל עולם טבע של חול ומים, ארץ ים תיכונית, ארץ מדבר והרים.
כך, במרחביה המצומצמים של חצר גן הילדים, אפשר לייצר חוויה חושית אותנטית של סביבה מקומית, שמתאימה לאופן הלמידה של ילדים צעירים בישראל.
חצר הגן לפי שיטת מנטסורי
שיטת מונטסורי – שיטה חינוכית שפיתחה ד"ר מריה מנטסורי, שבמרכזה הדגש על הלמידה בגנים האווירה אקדמית, בכיתה יש קבוצות רב גילאית מתוך תפיסה הגורסת כי קבוצות הגיל השונות מעשירות ומפרות אחת את השנייה.
האווירה לימודית, יש הרבה עיסוק בבחינה של כמויות, גדלים, משקלים ,על ידי פעילויות ואביזרים, הרבה בנייה ועיסוק בגאוגרפיה, עיסוק רב בהכנה לקריאה, דגש רב על סדר ועקביות של הפעילויות, יש הרבה פעילויות של עבודות בית, מצד שני, אין סדר יום מובנה הילדים אחראים להתנהלות הזמן שלהם.
חצר הגן הסביבה החיצונית מהווה שלוחה נוספת של חדרי הלימוד, דלת החצר פתוחה באופן קבוע ומאפשרת זרימת פעילות.
בגן מנטסורי מייחסים חשיבות רבה לפעילות מחוץ לגן ומתייחסים לחצר כחלק בלתי נפרד מתהליך הלמידה בגן.
הילדים לומדים על צמחים וחרקים והלמידה הופכת להתנסות, תוך דגש על גילוי, חיפוש, וחקר, דבר היוצר למידה ברמות חשיבה גבוהות.
חצר הגן גדולה מרווחת מאוד ועשירה במתקנים מלאכותיים צבעוניים ומשחקים, החצר כוללת הרבה גירויים ויזואליים וחושיים עבור הילד, מרחב חולי גדול.
חצר הגן לפי גישת ולדורף
גישה זו מדגישה את התאמת הסביבה החינוכית של הילד לשלבי התפתחותו.
גני ולדרוף הם יותר "רוחניים".
הדגש בהם הוא על דמיון, טבע ורוחניות, כאשר בצורה מכוונת אין חשיפה לעולם האקדמי לפני גיל שבע.
גנים העובדים ברוח חינוך ולדרוף שמים דגש על יצירה, פיתוח דמיון, משחק חופשי, עבודה ופעילות יצירתית, מלאכות ועבודות יד, ניקיון וסדר, בישול והכנת ארוחות כחלק מסדר היום ותוכנית העבודה.
חצר הגן מעוצבת באופן רך, מרגיע, מנוטרלת מגירויים עזים ככל האפשר, החצר נראית טבעית, והאווירה פשוטה וחמה.
הציוד הקיים בחצר מורכב מחומרים הקיימים בטבע, בולי עץ, צדפים ואצטרובלים.
חצר הגן הנה טבעית ביותר, יש בה חול, אדמה, עצים, וצמחייה ברוב הגנים לרוב יש גינת תבלינים, גן ירק, גינת פרחים, בנוסף לכך כלי בישול, בתי עץ, נדנדות מהעצים, וחפצים ממשיים מהעולם האמיתי בהם משחקים הילדים.
המשחק בחצר הגן היא חווייתית, הילדים לומדים על הטבע, ובאמצעות הטבע, חווים את המעגליות בטבע, עוקבים אחרי השינויים מקרוב.
בבסיס התפיסה החינוכית שלפיה פועל הגן הזורם בבסיסה עומדת ההנחה שיש לתת לילד האפשרות לבחור ולפעול בצורה חופשית.
את השיטה פיתח גדעון לוין ולפיה כל הפעילות של הילדים בגן תכלול את ארבעה מרכיבים: משחק, עבודה, למידה ויצירה, ושכל חלק חשוב במידה שווה.
כל פעילות בגן תכלול את ארבעת המרכיבים האלה אך אצל כל ילד המינון של כל מרכיב הוא שונה.
ערך העבודה הוא בהנאה שהיא גורמת לילד בתוצר ובמאמץ מאחר שהיא כרוכה במאמץ; ערך היצירה הוא בכך שהילד משתמש בדמיון ובמקוריות שלו; ערך המשחק הוא בעצם התרחשותו מבלי שיהיה לו תוצאות או תוצר; ערך הלמידה הוא בכך שיש בה גם מאמץ וגם הנאה והילד מרחיב את הידע שלו.
חצר הגן היא חצר המזמינה ריצה, קפיצה טיפוס במתקנים, נדנוד ומשחקי כדור.
בחצר הגן יש גן ירק וגינת פרחים שמטופחים על ידי ילדי הגן והגננים.
בחצר זו יהיה גם דגש על שימוש ב"גרוטאות".
גן יער הוא גן ללא קירות וגגות, המתקיים בשטח פתוח של נוף טבעי, כמו יער, או חוף ים.
לסדר היום בגני יער שונים פנים רבות ומגוונות.
למשל, יש גני יער שבהם הילדים נמצאים במרחב הפתוח בשעות הבוקר וחוזרים לגן בשעות הצהריים.
מודל זה מומלץ לגנים שבהם יום לימודים ארוך.
בגני יער אחרים, בכל שבוע הילדים נמצאים כמה ימים בשטח וכמה ימים בתוך מבנה הגן.
המשותף לכל גני היער הוא התפיסה שבכל מזג אוויר יוצאים לשטח הפתוח ומתמודדים עם אתגרי מזג האוויר.
יש חשיבות ליציאה החוצה בכל מזג אוויר, אפילו לזמן קצר, כדי שהילדים יחוו את עונות השנה בכל מזג אוויר, ייפתחו חוסן, יהיו בתנועה וינשמו אוויר צח.
נוסדו אלפי גני יער בכל רחבי אירופה וארצות הברית, ביפן ובמדינות רבות נוספות; נכון ל-2017, בישראל קיימים רק שני גני יער, שפועלים במסגרת החינוך הפורמלי ושבהם נמצאים ילדי הגן במהלך רוב שעות הלימודים במרחב הפתוח החוץ-כיתתי.
גן אחד נמצא במצפה רמון, בניהול הגנן רון מלצר, והגן האחר בכפר חנניה שבגליל העליון, בניהולה של הגננת סיגל דרור.
שני הגנים מקבלים תמיכה של הפיקוח במשרד החינוך.
בחצר גן היער נמצאת גבעת טיפוס שהיא שטח טבעי, המאפשר לילדים צעירים להתנסות על ידי משחק בשיווי משקל, מאמץ גופני, יציבה, מבלי לתרגל מיומנויות אלו באופן מאולץ.
לרוב, בחצר מתקיים שטח משתנה, המספק מסלולי הליכה מגוונים, מציב אתגרים פיזיים ומצריך התמצאות מרחבית, כפי שקיים באופן טבעי במרחבים פתוחים.
אפשר להקים בחצר, בשיתוף ילדי הגן, גבעות קטנות.
מומלץ להקים את הגבעות מאדמת חמרה, המתפזרת הרבה פחות מחול רגיל.
בגנים שבהם אין אדמת חמרה אפשר לבנות מדי שבוע גבעת חול קטנה מחדש.
על מנת ליצור משחקים ופעילויות מגוונות מסביב לגבעה ומעליה מומלץ להכין מבעוד מועד, ולהניח בצד הגבעה, מגוון חפצים כגון: גרוטאות, כלי בית או משטחים או חומרי יצירה טבעיים, כמו: ענפים, אצטרובלים, חלוקי נחל או עלים.
שבהם יכולים הילדים להשתמש למגוון פעילויות מדי יום (לשחק, ליצור, למיין, לסדר וכדומה).
לבני בוץ ערמה של לבני בוץ בחצר הגן תעורר השראה לבנייה, משחק ויצירה.
אפשר להכין את הלבנים יחד עם הילדים בדרך פשוטה וזמינה.
מחנאות פעילות של מחנאות בחצר הגן או מחוצה לו מביאה לרוח הרפתקנית ולחוויות של בנייה ויצירה.
הילדים לומדים מיומנויות של פתרונות פשוטים לבניית אוהלים ומבנים אחרים, שבהם הם יכולים להירגע או לשחק.
ילדים צעירים אוהבים מאוד מקומות מסתור וזקוקים לפעמים למקומות שבהם אפשר להתאסף.
חצר הגרוטאות היא חצר הצמודה למבנה הגן ובה גרוטאות; שהן חפצים וחומרים השייכים לעולם האמיתי של המבוגר שיצאו מכלל שימוש.
מטרת החצר היא לפתח ולאזן את אישיות הילד וזאת על ידי יצירת תנאים מתאימים לפעילות ולמידה.
מגוון החפצים והחומרים בחצר מזמנת לילד הפועל בה התנסות רחבה ומעמיקה בתחומי החיים השונים ומספקת חוויה חושית כוללת.
הפעילות בחצר תתקיים תוך נוכחות מבוגר על הגננת לעזור לילד להתמקד וליצור מוטיבציה עצמית, יש לתווך בצורה גמישה ואינטואיטיבית תוך הצבת מטרה לתיווך.
הגננת מעורבת בפעילות מבלי להתערב בה.
הרעיון לחצר הגרוטאות פותח על ידי מלכה האס בקיבוץ שדה אליהו ומאוחר יותר במכללת אורנים.
עקרונות דומים לאלו של האס קוימו גם בגן הזורם של גדעון לוין.
ילדים בגיל הגן מבטאים העדפה לילדים מסוימים כחברים למשחק על פי דמיון בגיל, מין ובדפוסי התנהגות ועניין משותף.
חצר הגן מזמנת את האפשרות לאינטראקציה חברתית חופשית בין הילדים, הם מרגישים חופשיים לא מבוקרים, משתחררים ואז האינטראקציות הן אמתיות.
ילדים מתנהגים עם חברים באופן שונה מאשר אלה שאינם חבריהם.
בחצר ניתן לצפות באינטראקציות בין חברים הכוללות התנהגויות חיוביות שונות (שיתוף פעולה, משא ומתן) וכן כאלו המאתגרות יותר כמו: מריבות, התנגדויות, וסירובים.
חברים נוהגים לפתרון קונפליקטים על ידי משא ומתן, והם ימשיכו להימצא בקרבה פיזית ויעסקו בפעילות משותפת אחרי יישוב המחלוקת בניהם.
מצד שני ילדים נוטים לקיים פחות מגע חברתי עם ילדים שאינם חברים.
בחצר הגן תורגש השונות בין הילדים ובמידת המיומנויות שלהם להשיג מטרותיהם הבין אישיות ובמגעים עם בני גילם.
תפקיד הגננת ואינטראקציית גננת–ילד בחצר הגן
חצר הגן הוא מרחב שבו מתקיימת אינטראקציה גננת ילד באופן שונה מזו שמתקיימת בכיתת הגן.
תפקיד הגננת והאינטראקציות בחצר דינמיות.
האינטראקציה מתאפיינת בכך שהיא מספקת הזנה והצבת גבולות להתנהגות חברתית, ולטפח התנהגות חברתית מקובלת בקרב קבוצת הילדים.
הגננת תהייה מעורבת במצבי קונפליקט שבהם הצדדים אינם חברים היא תנהל דיאלוג על מנת ליישב הסכסוך.
בנופף לכך שהגננת תספק לילדים תיווך בפעילות המעודדת למידה, הכוונת הקבוצה לשיתוף פעולה, הצבת גבולות, חלוקת תפקידים במשחק לימודי ועזרה לילדים בהתארגנות.
בעוד שהחצר נחשבה לשדה ליציאת הילדים להרפתקאות לחקר, ולהתנסות בדברים חדשים, אז עצם נוכחות הגננת בסביבת החצר יכולה להוות בסיס רגשי בטוח וכתשתית המאפשרת לילד להתפנות עולמו החברתי והמנטאלי.
מערכת יחסים זאת משמשת כצינור להעברת מידע בין הילד לגננת בנושאים העוזרים לי להתמודד עם העולם שהוא יוצא לחקור, בחצר אינטראקציה התנהגותית, תקשורת, ומשא ומתן המאפשרים לקשרים בחצר להתנהל בסדירות.
כדי שבמרחב פתוח תתקיים למידה משמעותית יש לאפשר בו ארבעה אלמנטים בסיסיים: מרחב למשחק ותנועה; מרחב יצירה; מרחב טבע; ומרחב למנוחה ושיחות.
חצר הגן במגזר הערבי בישראל
חצר הגן - כיוון שחלק גדול מהגנים במגזר הערבי הם חדרים שכורים שלא נבנו למטרה זו, שטח המבנה קטן ברוב המקרים מהתקן, לעיתים עד כדי מחצית.
חלק מהגנים במגזר הערבי ממוקם במבנים שלא זה היה ייעודם המקורי, ולכן אין בהם חצר למשחקים.
יש גנים המאלתרים חצרות, אך אלו, במקרים רבים, לא עונות במלואן על צורכי הילדים ואינן עומדות בתקני הבטיחות.
אף שבאופן כללי המצב הפיזי של הגנים במגזר הערבי טוב למדי, קביעה זו מתבססת על אלפי תמונות שנספו ותיעדו מאות גנים בעיקר בצפון הארץ), הרמה אינה אחידה והדבר משקף את ההטרוגניות של המגזר כולו.
יש גנים מטופחים יותר ויש מטופחים פחות.
הדבר מתבטא בעיקר בחצר, שבמקרים מסוימים נראית מוזנחת והציוד בה לוקה בחסר.
לעיתים נראה שאין מייחסים חשיבות לאסתטיקה של החצר, אלא יותר לתפקוד שלה.
עם זאת, בכל הגנים לא נמצאו מתקנים שבורים וגם לא בחסר במתקנים בסיסיים.
חצר גרוטאות היא פינה בחצר גן ילדים ובה גרוטאות, כלומר חפצים וחומרים שיצאו מכלל שימוש.
מגוון החפצים והחומרים בחצר מזמנים לילד הפועל בה התנסות רחבה ומעמיקה בתחומי החיים השונים ומספקת חוויה חושית כוללת.
על הגננת לעזור לילד להתמקד וליצור מוטיבציה; יש לתווך בצורה גמישה ואינטואיטיבית תוך הצבת מטרה לתיווך, אך בלי להתערב בפעילות.
תרומת חצר הגרוטאות לילד ולהתפתחותו
פתרון בעיות: השימוש החופשי בציוד מעלה בפני הילד בעיות שונות שעליו להתמודד עמן ומזמנת לו אפשרויות רבות למציאת פתרונות.
(התמודדות עם סכנות בפער האופטימלי).
פורקן בונה: חצר הגרוטאות מזמנת לילד אפשרויות רבות להוצאת ופריקת כוח פיזי ונותנת מענה חיובי ליצריות ותוקפנות.
מוטוריקה: שכלול ופיתוח יכולות מוטוריות תוך התנסות הכוונה למוטוריקה של תנועות מבחינות (מוטוריקה עדינה) ומוטוריקה גסה .
אינטראקציה חברתית: הפעילות בחצר מזמנת יחסי גומלין בין קבוצות השווים הפועלים בה.
הילד נפגש עם נורמות החברה דבר שעשוי לעזור לו להשתלב טוב יותר בחברה.
ארגון החצר כסביבה ממוקדת וצפופה תורמת ליחסי גומלין בקבוצה.
יצירתיות: חצר הגרוטאות מהווה אתר חינוכי סביבתי, עשויה לחזק בילדים תהליך פעילות יצירתי.
היצירתיות תתאפשר כאשר יוצר מפגש בין עולם הילד לבין העולם הסובב אותו.
תוך כדי פעילות מפעיל הילד את דמיונו במטרה להתנתק מהשימוש המקובל והמוכר בחפץ וליצור עמו צירופים חדשים המותאמים לצורכי פעילותו.
תחומי דעת: בחצר הפעילות נכללים כל תחומי הפעילות בצירופים ושילובים שונים, כך משכלל הילד מיומנויותיו וכישוריו.
דוגמאות: פעילות בנייה, פעילות דרמטית, מעשי קישוט והרכבה, פעילות קוגניטיבית: פתרון בעיות בתחום החשבון וההנדסה, ניסויים על חומרים ובמכניקה ופעילות חברתית.
עצמאות וביטחון עצמי: בעקבות פעילות בחצר הילד חש תחושת מסוגלות, "אני יכול", "אני עושה", פעילות זו מאפשרת לזרום עם הילד עד הסוף, מעודדת את יוזמתו ונותנת לו הרגשה של שליטה במציאות.
יש להתאים את החפצים בחצר הגרוטאות לשלבי ההתפתחות של הילד על כל מרכיביה.
בסיסי יסודות: בסיסים קבועים שלא ניתן להזיז ובסיסים שניתן להזיז בעזרת שיתוף פעולה ניידים ונייחים.
על חלקם ניתן לטפס ו /או להיכנס לתוכם.
כמו: שלד של מיטה / לול, הגה של טרקטור ישן, שלדי עגלות, שולחן עץ ושולחן בטון.
בסיסים שניתן להוסיף: חבית, אמבט, סולמות, מסגרת לחלון, תריסים ישנים.
חפצי שימוש ממשיים: כלים אותם מכיר הילד ואת אופן השימוש על ידי המבוגר – חפצים אילו נותנים לילד יכולת התמצאות בעולם ומסייעים לו בהבניית המציאות, הילד יכול להביע באמצעותם תוקפנות והזדהות כאחד.
לדוגמה, כלים הנמצאים בשימוש בבית: כמו מגהץ, שמיכת פוך, כלי אוכל, שפופרת למקלחת, טלפון.
חפצים בלתי מוגדרים: חפצים המתאימים לחיבור והרכבה וכלים שאינם מוגדרים.
בעזרתם יכול הילד להפעיל את דמיונו ולפעול עימם כרצונו.
חול בחצר: מרחב חולי גמיש (שאפשר לשנות את צורתו), שמאפשרת ביטוי לסקרנות טבעית, ליצירתיות ולחוויות של הרפתקה.
קווים מנחים בתכנון חצר הגרוטאות
מיקום: צמוד לבית הגן, רצוי צמוד לכניסה הראשית – גורם לילד לסקור את הנעשה, שטח משורי – אדמה שלא מצמיחה עשבים במטרה למקד את הילדים בפעילות עם החפצים שבחצר.
תיחום החצר: תיחום ברור באמצעות גדר, שיח - התחום מגדיר את שטח הפעילות לילד ולעובר ושב, התיחום מהווה תמרור לילד.
גודל החצר: יקבע על ידי מטרת הפעילות ולא על פי כמות החפצים בה.
מחד גיסא החצר צריכה להיות מרווחת דיה לפעילות חופשית מאידך גיסא צפיפות החצר מאפשרת לילד לרסן ולשלוט על תוקפנות.
כך גם הילד שפועל לבד, הוא חלק מהקבוצה הגדולה.
שטח מוצל: יאפשר פעילות בחצר הגרוטאות כמעט בכל תנאי מזג האוויר.
ניתן להקים סככה או לנטוע עץ המשיר את עליו עם תחילת ימי הגשם בחורף (העלים ישמשו חומרי ניסוי) ומצמיח את עליו עם תחילת ימי החום בקיץ.
בטיחות: לשמור על הרגלי עבודה וכללי הבטיחות.
החצר כמשקפת מציאות: חפצים וחומרים מכלול החיים של הילד וסביבתו הקרובה.
מכאן שהחצר צריכה לכלול נושאים מחיי היום יום, כגון: פינת רופא, מקום המפגש, החדר שלי, המטבח, פינת טכנולוגיה.
משך זמן הפעילות בחצר הגרוטאות האידיאלי הוא כארבעים דקות במטרה לאפשר לכל ילד באשר הוא להתמקד בפעילות בהתאם למזגו ויכולותיו.
כדי להעמיק את הפעילות בחצר הגרוטאות נדרשים מן הילד יכולת פתיחות מחשבתית, ערנות ונינוחות.
זמן הפעילות בחצר הגרוטאות משתנה בהתאם לעונות השנה (קיץ וחורף), אך עליה להיות חלק היום לאורך כל העונה, כדי לשמור על יציבות אצל הילד.
בעונת הקיץ: כאשר קרני השמש מחממות את האוויר כבר בשעות הבוקר המוקדמות, יש לצאת לחצר הגרוטאות מיד לאחר ארוחת הבוקר.
בעונת החורף: כאשר האוויר קר יותר בשעות הבוקר ומתחמם עם שעות היום, יש לצאת לחצר לפני ארוחת הצהריים.
שעת פעילות אידיאלית: שעות הבוקר, כאשר הילד רענן ומרוכז יותר ולא עייף מפעילויות היום.
חצר היהודים בטבריה היא הרובע היהודי בטבריה שמנה כ-1,000 יהודים והשתרע על חופי הכנרת.
הרובע הוקם בשנת 1740 עם הגעתם לטבריה של הרב חיים אבולעפיה השני, משפחתו ומשפחות נוספות מאיזמיר.
ברובע רחובות יהודים המוקפים חומה אחת, שנבנתה בסיוע השליט הבדואי דהאר אל עומר.
בשכונה זו נבנו בתי כנסת, בתי מדרש, ומקוואות.
חידוש היישוב והקמת הרובע היהודי
לאחר שנים רבות בהן העיר טבריה לא הייתה מיושבת על ידי יהודים כלל, קם בה בשנות הארבעים של המאה ה-16 יישוב יהודי זעיר.
בשנות ה-60 של אותה המאה פותחו תוכניות לשיקום היישוב היהודי בטבריה על ידי דון יוסף נשיא, בסיוע סולימאן הראשון (ששלט בארץ ישראל באותה התקופה).
באותה התקופה קיבלה דונה גרציה זיכיון מסולימאן הראשון לשם חידוש היישוב היהודי בעיר.
בשנת 1564 נחנכה החומה החדשה על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה.
חידוש היישוב היהודי באותה התקופה נתפס בקהילות יהודיות רבות כבוא הגאולה.
חלקן ביקשו לעלות לארץ ישראל ולתמוך ביישוב החדש.
יוסף נשיא וגרציה נפטרו בטרם הצליחו לממש את חזונם ולבנות את היישוב היהודי בעיר טבריה.
ניסיונות נוספים התבצעו על מנת להמשיך את החזון של גרציה ויוסף נשיא, אך כולם נכשלו ועד 1662 העיר טבריה נותרה שוממה וריקה מיהודים.
בשנת 1738 הזמין דאהר אל עומר את הרב חיים אבולעפיה, לבוא לטבריה ולהקים בה קהילה יהודית מחדש.
כפי שכתב במכתבו: "קום עלה רש את ארץ טבריה כי היא ארץ אבותיך." בבואו לארץ, דאהר אל עומר קיבל את הרב בכבוד והלבישו בלבוש מלכות.
הרב אבולעפיה בנה בטבריה בית מרחץ, חנויות ובית בד.
כדברי חתנו, יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד".
חידוש היישוב השפיע רבות על העלייה לארץ, ורבים עלו לארץ ישראל מתוך אמונה שחידוש היישוב הוא סימן לגאולה הקרבה.
גם הרב אבולעפיה האמין שחידוש היישוב הוא פתח לימות המשיח.
בשנת 1812 ביקר בעיר טבריה החוקר השווייצרי י"ל בורקרדט, ותיאר אותה ואת הרובע היהודי שבה:
על אורח החיים הלילי של דרי הרובע, כתב:
רעידות האדמה והשפעותיהן על הרובע היהודי
מיקומה הגאוגרפי של טבריה נמצא מעל השבר הסורי אפריקאי, מה שגרם לתושביה לסבול מכמה רעידות אדמה גדולות.
רעידות אלו גרמו לא פעם אחת לחורבן העיר ולמיתות רבות.
למרות רעשי אדמה אלו, לא הפסיקו היהודים ליישב את טבריה.
בראשון בינואר, 1837, רעידת אדמה החריבה את העיר ואת חצר היהודים.
רעידת האדמה גרמה לקריסת החומות שבנה דאהר אל עומר, ולמותם של אלפי תושבים.
על כך כתב הכומר הגרמני יוהאן נפומוק ויזינו שביקר בטבריה לאחר רעידת האדמה ב-1837 והיה עד לרעידת האדמה:
בתי הכנסת בחצר היהודים של טבריה
שנתיים לאחר בואו לטבריה, בשנת 1742, בנה ר' חיים אבולעפיה את בית הכנסת 'עץ החיים' למען הקהילה היהודית באזור.
בית הכנסת נבנה על שרידי מבנה מתקופת דון יוסף נשיא ודונה גרציה.
בית הכנסת כונה בפי הקהילה הספרדית המקומית בשם "בי כנישתא רבא דטבריא" שפירושו: "בית הכנסת הגדול של טבריה." המבנה נחרב בשנת 1759 ברעידת האדמה, והוקם אחר כך מחדש.
לאחר מכן נחרב המבנה שנית ברעידת האדמה בשנת 1837, אך שוקם שוב ועמד כ-80 שנה עד שנחרב עקב שיטפונות ב-1934, הוא שוקם מחדש ב-1971.
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה
בשנת 1786 בנו רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק, שעמדו בראש עליית החסידים, את בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה (או -בית הכנסת קרלין סטולין בטבריה).
ברעש האדמה בשנת 1837 נהרס בית הכנסת אך קומתו התחתונה שרדה.
בשלושים השנים שלאחר מכן נשאר המבנה חרב עקב חוסר יכולות כלכליות של העדה האשכנזית בטבריה לשקמו.
בשנת 1867 החלו חסידי קרלין בפעילות לגיוס כספים ומשאבים לשיקום בית הכנסת ושלחו שליחים לגולה.
בשנת 1869 נקנה בית הכנסת במצוות האדמו"ר רבי אהרן (השני) מקרלין ובשנת 1870 הוחל בבניית בית הכנסת אך העבודות לא הושלמו בשל חובות.
אך עד לתחילת שנות התשעים של המאה ה-19 הושלם בניין בית הכנסת בעזרתו של ר' שמואל זאב שייב.
בשנים שלאחר מכן המשיכו לטפח אדמו"רי קרלין-סטולין לדורותיהם את קהילת החסידים בטבריה ואת בית הכנסת בעזרת שליחת כספים לארץ ישראל מקרלין שבבלארוס.
רוב אדמורי קרלין סטולין נרצחו בשואה והיחיד שנותר מקהילתם שבגולה היה רבי יוחנן פרלוב שלאחר שנפטר הובא לקבורה בבית העלמין היהודי הישן בטבריה.
לזכרו פתחו חסידיו ישיבה בבית הכנסת בשם "מתביתא דרבי יוחנן", שבה לומדים עד היום אברכים מחסידות קרלין.
הוקם ב-1839 על ידי חיים שמואל הכהן קונורטי (שכונה "הסניור") לאחר הרעש של 1837. היה אחד מ-2 בתי כנסת ספרדים ברובע היהודי.
קונורטי קיבץ אל בית הכנסת אלפי ספרים ופתח במקום תלמוד תורה בשם "מדרש שמואל".
בבית הסמוך התיישבה משפחת ניניו לאחר שאבי המשפחה נישא לבתו היחידה של קונורטי.
חצרון הוא דמות מקראית, בנו בכורו של פרץ בן יהודה ואחיו של חמול.
הכתוב בספר במדבר מונה את חצרון עם אבות האומה הישראלית.
שמו של חצרון נזכר לראשונה ברשימת היחס בבראשית המונה את יעקב, בניו ומשפחותיהם אשר ירדו למצרים.
חצרון נשא לאישה את בת מכיר כאשר היה בן שישים והיא ילדה לו את שגוב.
אביה אשתו השנייה של חצרון ילדה לו לאחר מותו את אשחור.
ייתכן כי נישאה לחצרון שכבר הגיע לגיל מופלג ולאחר נישואיהם נפטר, והיא ילדה את בנה לאחר מותו.
רשימות היחש של יהודה המופיעות בספר דברי הימים ומספרות אודות ארגון משפחות יהודה נותנות מידע על משפחתו של חצרון.
יש המחלקים את שבט יהודה לשתי קבוצות עיקריות- שהעיקרית ביניהן היא משפחתו של חצרון בן פרץ והקבוצה השנייה היא של שאר משפחות יהודה.
הקבוצה השייכת למשפחת בני חצרון נחלקת לבני ירחמאל ובני כלב בן חצרון, ובאמצע בני רם שעימהם נמנה בית דוד.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"ב מקור השם הוא בחסרון שנוצר אחרי מות ער ואונן (דמות מקראית).
חצר בנימין בירושלים (אכסניית בנימין) הוא שמו של מתחם היסטורי בנוי ברחוב הנביאים מספר 43 בירושלים.
בעבר היה מתחם זה שלוחה של מגרש הרוסים ושימש כאכסניה לצליינים, המתחם נקראה על שם בנימין (וניאמין) לוקיאנוב שרכש אותו ב-16 במרץ 1887. לאחר מכן שימש המתחם למשרדים של עמותת יד שרה עד למעבר העמותה למשרדיה בשדרות הרצל.
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם שיפור התנאים כלפי יהודים ונוצרים מצד השלטון העות'מאני, הלכה וגברה הצליינות הנוצרית, כך שמדי שנה, בעיקר בחג המולד ובחג הפסחא הוצפה ירושלים במאות, ולעיתים באלפי צליינים, שנזקקו לשירותי הלנה, הגנה, הסעדה ושירותי דת.
הקהילות הנוצריות בעיר הקימו אכסניות וחדרי אוכל גדולים, כדי לשרת את הצליינים הרבים, אך אלה לא תמיד הספיקו.
עליה רבה במיוחד נרשמה במספר הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים, כחלק מהתחזקות הדת ברוסיה, ובעקבות עידודו של הצאר אלכסנדר השני.
עובדה זו, וגורמים פוליטיים נוספים, שבעטיים ביקשה האימפריה העות'מאנית לחזק את קשריה עם רוסיה, הביאה את העות'מאנים למכור לרוסים בשנת 1857 שטח אדמה של כמעט 70 דונם בנקודה סמוכה מאוד לחומות העיר העתיקה ממערב, מה שייקרא מגרש הרוסים.
בשנת 1892 הוקמה במגרש הרוסים אכסניה נוספת בשם 'חצר סרגיי', על שם הנסיך סרגיי.
זרם הצליינים הלך והתגבר, עד כי אלפיים מקומות הלינה שבמגרש הרוסים לא הספיקו לכולם, וחלקם נאלצו להתגורר באוהלים ובצריפים שהוקמו בשטחים הריקים שבמרכז המתחם.
את החצר קנה בנימין (או וניאמין) לוקיאנוב, יליד קישינב, דמות בולטת בארץ ישראל הרוסית, ותיק מלחמת קרים שנודע כפעיל של הכנסייה מאז 1864.
הוא רכש על חשבונו בית בירושלים, שתועד רשמית שהיה אז בבעלותו של בנקאי יהודי ירושלמי בשם פרוטיגר.
בתחילה, המקום הוגדר כמקלט לנשים נוצריות מזרמים שונים: אורתודוקסים, קתולים ופרוטסטנטים.
לשם כך התיישבו בחצר שלושה זרים: הנשים האנגליות מיס פול ומיס הן ומגדלנה הגרמנייה.
קסניה חומוטובה, אזרחית האימפריה הרוסית, מונתה למטפלת בחווה, שעשתה מאמצים רבים להקים מקלט ולהסדיר את עבודתו.
למרות מכירת הבית, הדיירים הנותרים לא רצו לפנות את המקום וניגוד העניינים ביניהן הגיע לפעמים לתקיפה של ממש.
בשנת 1891 חגג בנימין את יום הולדתו ה-80. מסיבות בריאותיות וכתוצאה מקשיים כלכליים, בנימין, שהיה חבר החברה האורתודוקסית הארצישראלית, מחליט לתרום את הבניין של מתחם בנימין בירושלים לידי החברה.
לפיכך, המתחם נקרא חצר בנימין, והאב בנימין הופך בהמשך לחבר כבוד של החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית.
באוגוסט 1893 השלים בנימין את הקמת המבנה החדש בחלקת האדמה של המתחם בזכות תרומות מעולי רגל רוסים.
אכסניה סיפקה את צורכיהם של 50 צלייניות.
בנימין מת ב-10 בספטמבר 1897 ונקבר בבית העלמין האורתודוקסי בהר ציון.
את הלווייתו ניהל באופן אישי הפטריארך של ירושלים דמיאן.
באותה שנה, 1897, שונה שם מתחם בנימין, על שמו של יו"ר החברה - הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
מתחם בנימין היה בית נדבה עבור נשים אדוקות רוסיות אורתודוקסיות שרצו לסיים את ימיהן הארציים בירושלים, שפשוט שכרו לעצמם חדרים במהלך שהותם בירושלים.
על פי המלאי מ-5 ביוני 1910, מתחם בנימין כלל:
מבנה אבן בן שלוש קומות, בכל קומה ישנם 2 חדרי מגורים המחוברים בשתי קומות עליונות על ידי מרפסת עץ חיצונית.
בניין אבן בן שתי קומות עם מרתף.
בשתי הקומות 2 חדרי מגורים המופרדים בגרם מדרגות אבן פנימי.
שטח המרתף אינו למגורים, מיועד לאחסון דלק וכלי בית שונים.
מרפסת אבן מחוברת לבניין מבחוץ.
בבניין החיצוני נמצא מיכל גדול.
בצד אחד של הבניין הפונה לרחוב, יש שלוחה מאבן קטנה של 3 קומות עם חדר אחד בכל קומה.
התקשורת עם החדר בקומה 3 מסודרת באמצעות המרפסת החיצונית העליונה; לחדר בקומה השנייה יש גרם מדרגות עץ מיוחד עם שטח קטן.
מהצד שממול מהרחוב לבית הבניין המואר.
מהצד הפונה מהרחוב ישנו מרחב משותף צמוד מאבן.
בניין אבן חד קומתי עם מרתפים, שנבנו מעל לחצר, ותוחם את החצר מלפנים ומאחור.
במרתף, בצד האחורי האחד, יש בור קטן, ובצד הנגדי, בסוף המבנה, יש מטבח משותף עם כביסה; במרווח שבין המיכל לכביסה ישנם 4 חדרים המותאמים לדיור.
בקומת הקרקע ישנם מגורים, שההפצה שלהם מוצגת בתוכנית הסכמטית המצורפת.
כדי להאיר את המרתף בחוץ, לאורך המבנה החיצוני, מצדו של החצר הראשונה, ישנה חפירה רצופה, מכוסה בלוחות אבן.
2 מרפסות אבן עם מדרגות מחוברות למבנה החיצוני שעולות לקומה הראשונה ויורדות לחצרות קומת המרתף.
במעמקי החצר האחורית נמצא בניין אבן בן קומה אחת; יש בו 5 חדרי מגורים קטנים ובסופו חדר שירותים.
בניין אבן קטן בן קומה אחת עם שני חדרים קטנים ונפרדים.
באותו אגף נמצא מיכל מים קטן.
גגות של כל הבניינים הן שטוחים, עשויים לוחות.!"
מתחם האכסניה כלל שלושה מבנים דו קומתיים המחוברים אחד לשני ועליהם גגות רעפים.
בחזית המתחם הוקם שער אבן המעוטר בשלטי אבן אליפטיים.
על גבי שער הכניסה מוצג סמל החברה הארץ ישראלית הרוסית ובצד חקוק הפסוק:
על גבי הסמל מופיעות האותיות היווניות כי X ורו P, שהן שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוס", ושתי האותיות היווניות אלפא ואומגה (האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני), ככתוב בברית החדשה:
ברבות הימים נהרסו שני בניינים ממבני האכסניה ורק מבנה אחרון נותר לעמוד.
צורתו כצורת האות ר' ולו שתי כניסות.
אחת הראשית הפונה לרחוב הנביאים וכניסה משנית הפונה לכוון מזרח.
פעילות המוסדות הרוסים בארץ ישראל הגיעו לכלל סיום עם פרוץ מהפכת אוקטובר שסגרו את גבולות רוסיה מחד והפסיקו פעילות דתית בכלל ועלייה לרגל בפרט.
בכתבה במקומון הירושלמי של העיתון ידיעות אחרונות כתב העיתונאי יהודה ליטני זיכרונות ילדות של נער ירושלמי בתקופת קום המדינה:
בתקופת המנדט הבריטי (משנת 1917 עד 1948) התגוררו עובדי הכנסייה האורתודוקסית בירושלים במתחם בנימין; חלקם המשיכו להתגורר בה לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 ולא רצו לעבור לירדן במזרח ירושלים.
בשנת 1964, במסגרת הסכם בין ממשלתי שנחתם על ידי גולדה מאיר וניקיטה חרושצ'וב תחת מה שנקרא "עסקת התפוזים" החצר נמכרה על ידי הממשלה הסובייטית למדינת ישראל.
חוקיות העסקה נותרה שנויה במחלוקת, מכיוון שלא ברור אם ברית המועצות הייתה הבעלים החוקיים של המתחם, בהתחשב בעובדה שמתחם בנימין (כמו מתחם סרגיי בירושלים) היו רשומים על שם יו"ר החברה הארצישראלית הקיסרית, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
כתוצאה מעסקת התפוזים, המתחם הועבר לצדקה לידי עמותת יד שרה, שעזבה את המתחם בשנת 2006.
בשנת 1976 עברו לבנין האכסניה משרדי אגודת הגמ"ח יד שרה - אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפול בחולים והשאלת ציוד רפואי.
האגודה זכתה בפרס ישראל (שנת תשנ"ד – 1994).
משרדי האגודה שכנו קודם לכן בביתו של ראש העיר לשעבר אורי לופוליאנסקי בשכונת סנהדריה המורחבת.
בנוסף למשרדי האגודה פעלו במבנה גם מחסנים, בית מלאכה מוקד מצוקה ובית תמחוי.
המבנה היה צר מלהכיל את הצפיפות וכך תרמה רכבת ישראל בשנת 1983 קרון רכבת שהגיע מגרמניה ולא התאים לרוחב הפסים בארץ.
קרון זה הפך לאחד הסמלים של יד שרה .
בשנת 1988 עברה האגודה למשכנה החדש בשדרות הרצל ובבניין אכסניית בנימין נותר סניף מקומי של האגודה על מנת לשרת את הקהל המטופל בבית החולים ביקור חולים הסמוך.
סניף זה נסגר ביום 23 בספטמבר 2007.
מאז 2006 הועבר מתחם בנימין לעיריית ירושלים.
בתחילה תכנן בית העירייה בירושלים להרוס את בניין החצר ההיסטורית במסגרת פרויקט הרחבת רחוב הנביאים בירושלים.
אך כתוצאה מהתנגדות דעת הקהל, בוטלו תוכניות אלה.
הוחלט כי הבניין לא ייהרס, אלא ישוחזר עם הצבת משרדים זמניים של חברות בנייה ישראליות, אשר מקימות מבני מגורים ממש בסמוך למתחם, באישור העירייה.
חצר בנימין ממשיך להיות בחזקת העירייה בירושלים.
האגפים הצפוניים והדרומיים של מתחם בנימין נהרסו ומבין המבנים ההיסטוריים, נשתמרו האגף הראשי, שערי האבן עם שלטי תבליט הבסיס עם סמל החברה.
לוח השיש עם הכתובת ברוסית ישנה "חצר בנימין" נגנב על ידי אלמונים.
בנין האכסניה מהווה חלק מגוש 50 הנקרא על שם מספר הגוש - 30050 גבולותיו הם רחוב רב קוק, הנביאים ורחוב יפו מדובר במתחם המיועד על פי תוכנית המתאר למלונאות ומסחר, אך בתוכו פזורים מבנים היסטוריים, ובהם בית טיכו, ובית החולים הגרמני (ירושלים).
המתחם עורר עניין בקרב אנשי עסקים וחברות בניה שראו בקרבתו למרכז העיר ולעיר העתיקה מחד ולאישור לבניה לגובה שניתן בו הזדמנות עסקית.
עם פינוי משרדי יד שרה, פרסמה רשות הפיתוח של חברת עמידר מכרז לרכישת הקרקע ברחוב הנביאים 43 - הנכס כולל מגרש ששטחו 1.2 דונם ועליו המבנה ההיסטורי, הידוע גם בשם 'אכסניית בנימין' או אכסניית הצליינות הרוסית.
על רקע מכרז זה ניצתה מחלוקת בין מינהל מקרקעי ישראל הטוען כי בפרטי המכרז הנכס אינו מסומן כמבנה לשימור ולמעשה הוא מיועד להריסה מצד אחד וגופי שימור ואיכות הסביבה הטוענים מנגד כי בכוונתן לפעול לשימור המבנה מאחר שלמתחם יש ערך היסטורי.
האדריכלית פני גולדשמיט הגישה מטעם החברה להגנת הטבע המרכזת פעילות של מספר גופים קטנים יותר ובהם ועד להצלת רחוב הנביאים סקירה ובה נאמר בין היתר:
חצר היא שטח קרקע הסמוך למבנה.
החצר יכולה להיות סגורה או פתוחה.
באזורים שבהם חקלאות היא חלק חשוב מהחיים, חצר היא גם חלקת אדמה סגורה עבור חיות משק או מטרה חקלאית אחרת.
באוסטרליה חצרות ניידות או ניידות הן סטים של לוחות פלדה ניידים, המשמשים לבניית מחסנים זמניים.
בצפון אמריקה ובאוסטרליה, חצר יכולה להיות כל חלק מנכס המקיף, או משויך לבית או למבנה מגורים אחר, בדרך כלל (אם כי לא בהכרח) נפרדת מגינה (שם תחזוקת הצמחים רשמית יותר).
חצר בדרך כלל מורכבת בעיקר ממדשאה או אזור משחקים.
החצר מול הבית מכונה חצר קדמית, השטח מאחור מכונה חצר אחורית.
החצרות האחוריות הן בדרך כלל פרטיות יותר ולכן מהוות מקום נפוץ יותר לבילוי.
גודל החצר משתנה בהתאם לצפיפות האוכלוסייה.
במרכזים עירוניים, לבתים רבים יש חצרות קטנות מאוד או אפילו ללא חצרות כלל.
בפרוורים, החצרות בדרך כלל גדולות בהרבה ויש בהן מקום למתקנים כמו פטיו, מקום משחקים לילדים או בריכת שחייה.
באנגלית בריטית, אזורים אלה יתוארו בדרך כלל כגן.
המונח חצר שמור לאזור בעל משטח קשה, בדרך כלל סגור או לפחות עם גישה מוגבלת.
בבריטניה המודרנית, המונח חצר משמש גם עבור קרקעות בצמוד לבנייני מקום עבודה או בין בניינים או עבור שטחים מסחריים, למשל מחסן עצים או מחסן סירות.
בצפון אמריקה המונח "גן" מתייחס רק לאזור המכיל גידולים של ירקות, עשבי תיבול, פרחים או צמחי נוי; והמונח "חצר" אינו מתייחס ל"גן", אף על פי שגן הפרחים או גן הירק עשויים להיות בתוך החצר.
מחוז חצרמוות הוא מחוז בתימן הגובל בצפון בסעודיה ובדרום בחוף הים הערבי.
ב-2004 סופח האי סוקוטרה למחוז.
מחוז חצרמוות נקרא על שם ממלכה קדומה באותו השם שהתקיימה באזור זה, ושמו נזכר בתנ"ך.
בירת המחוז היא העיר אל-מוכלא, ובעת העתיקה הייתה שבוה.
המחוז נמצא בתוך חבל ארץ ששמו אף הוא חצרמוות, המשתרע לכל רוחב דרום חצי האי ערב על פני מישור מדברי נרחב שנחצה על ידי ואדי חצרמוות, ועל ידי הרים שהגבוה ביניהם מגיע לגובה של 2,500 מטרים.
חלק מחבל ארץ זה נמצא כיום בשליטת ערב הסעודית.
טרם הכיבוש בידי מלכות שבא במאה הרביעית לספירה, העם שחי בה דיבר שפה ייחודית עם כתב קדם-ערבי ייחודי שהשתמרה בחרסים וחריטות אבן.
הטמפרטורה הממוצעת בשנה היא 27° מעלות צלזיוס, הקיץ חם, החורף מתון.
ישנם גשמים במחוז גם בימי הקיץ, בנוסף לימי הסתיו ולימי החורף.
יהדות חבאן היא קהילה יהודית מהעיר חבאן שבחבל חצרמוות.
יהודיה נודעו במנהגי לבושם וחזותם הייחודיים.
בחצרמוות התקיימה קהילה יהודית קדומה שהצמיחה מתוכה (לדברי ר' חיים בן יחיא חבשוש בספר "קורות ישראל בתימן"), בשנת 1495 משיח שקר ששמו לא נודע, אך מסופר שאסף מאמינים רבים ונלחם בשבטי תימן האחרים.
לאחר הפסדו במלחמה נפרעו יהודי חצרמוות בגלל תמיכתם בו.
בשנת 1948, לאחר התנקשות ביחיא מוחמד חמיד א-דין (שיחסו ליהודים היה טוב), החלו פרעות ביהודי תימן.
גם במחוז חצרמוות היו פרעות, אך לא היו כמעט פגיעות בנפש, אם כי היו פגיעות גדולות במיוחד ברכוש היהודים במחוז.
יהודי המקום עלו לארץ ישראל במבצע אעלה בתמר בשנת תרמ"ב.
בשנת 1950, במבצע מרבד הקסמים, התיישבו בתחילה במעברות בעין שמר ולאחר מכן התיישבו רובם במושב ברקת ומיעוטם בשכונת החבאנים סלמה בתל אביב (ידידיה).
מבחינת מקצועות, היהודים בחבאן היו בעיקר צורפי כסף וקיימו יחסי וקשרי מסחר עם יהודי העיר עדן.
כך שמרו על קשר עם שאר קהילות תימן, הן מבחינת ידע הלכתי והן קשרים חברתיים וקשרים עם שליחי ארץ ישראל שהגיעו לתימן כדי לעזור ליהודים לעלות לארץ ישראל.
מבחינה דתית, יהודי חבאן היו ידועים בקנאתם לדת ולהלכה ושמרו עליה תמיד.
היו בקהילה רבנים, מורי הוראה ובתי דין, שוחטים, סופרי סת"ם ומוהלים.
לעיתים כשהיו שאלות הלכתיות וקושיות גדולות הן הופנו לבית הדין בעיר עדן.
חֲצַרְמָוֶת הוא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית, כבנו השלישי של יקטן ואחיהם של אַלְמוֹדָד, אֲבִימָאֵל, שָׁלֶף, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
במקרא ישנם שמות רבים המסתיימים במרכיב , לדוגמה: עזמות, מרמות ושמירמות.
יש הסוברים כי חצרמות הוא שמו של מקדש על שם האלה מות.
חצרמות בדומה לאחיו ולאבותיו גם הוא שם של עם שהתגורר במזרח תימן על הגבול עם מחוז עומאן של היום.
שמו של המחוז בתימן, חצרמוות השתמר גם היום.
"חֹק לישראל" (או בקיצור "חק") הוא מערך של חמישה ספרים הסודרים את חמשת חומשי התורה.
הסדרה מסווגת כשיעור לימוד יומי על פרשיות התורה כסדרן.
כל פרשה ופרשה בתורה מפורטת.
סדר החק נערך על פי סדר הלימוד של האר"י כמתואר בפרוטרוט בפרשת "ואתחנן" שבספר "שער המצוות" ובספר "פרי עץ חיים".
הם כוללים קריאת פסוקי תורה, נביאים וכתובים, לימוד פרק משנה, קטע גמרא וקטע מספר קבלה.
פסוקי התורה נקראים מפרשת השבוע, פסוקי הנביאים נקראים על פי רוב מהפטרת הפרשה ופסוקי הכתובים נקראים מספר משלי מתחילתו ועד סופו (מלבד חמשת הפסוקים האחרונים) ואחר כך מחמשת חלקי ספר תהלים.
פרקי המשנה נקבעים על פי היום בשבוע: ביום ראשון פרק מסדר זרעים, ביום שני מסדר מועד וכן הלאה.
קטע הגמרא הוא על פי רוב מהפרק בתלמוד הבבלי המקביל לפרק המשנה, בעיקר קטעים אגדתיים וקלים (בימי ראשון ושישי נבחרים קטעים מתוך המסכתות ברכות ונידה).
קטע הקבלה הוא מתוך ספר הזוהר.
סדר הפסוקים והפרקים כפי שנהוג היום הודפס לראשונה על ידי רבי יצחק בן ברוך שחילק את ששת סדרי המשנה לששת ימות החול, והתאים את הסדר ללימוד מהיר ומסודר.
לסדר זה הוסיף החיד"א קטעי הלכה ומוסר וקראם על שמו "יוסף לחק".
מכיוון שנפסק בהלכה בהלכות תלמוד תורה שכל אדם מישראל, גם אם הוא עסוק בפרנסה חייב לקבוע עתים ללמוד תורה בכל יום, ולשלש את לימודו שליש במקרא, שליש במשנה, ושליש בתלמוד, תיקן האר"י סדר לימוד יומי שכלול מחלקי התורה הנ"ל.
את תקנת הקריאה היומית "חק לישראל" יסד האר"י כפי שסיפר תלמידו רבי חיים ויטאל: האר"י היה נוהג לקרוא בסדר הזה בכל יום בחזרתו מבית הכנסת לאחר אכילתו, עטוף בטלית ומעוטר בתפילין.
ולכן נהוג ללמוד בסדר חק לישראל אחר תפילת שחרית עוד בלבוש הטלית ותפילין.
גם כיום ישנם תלמידי חכמים הנוהגים לפתוח בו את יום הלימודים לאחר תפילת שחרית, בעוד לבעלי הבתים היה זה הלימוד העיקרי באותו יום.
רוב הנוהגים ללמוד בסדר חק לישראל הם אנשים עובדים, אשר לא משקיעים את מרב זמנם בלימוד תורה, אלא קובעים עיתים לתורה (מכונים "בעלי בתים", במלעיל).
בעזרת לימוד בחק לישראל ניתן ללמוד קטעים מכל חלקי התורה המרכזיים בזמן קצר יחסית.
קהל יעד נוסף הוא תלמידי חכמים הנוהגים על פי הקבלה.
הרב חיים ויטאל כתב כוונות שיש לכוון ותפילות שיש לומר לפני קריאת כל קטע מהתורה, נביאים, כתובים, משנה, גמרא, הלכה וקבלה.
המנהג ללמוד בחק לישראל נפוץ מחד אצל יהודים יוצאי עדות המזרח, ומאידך בקרב חסידים.
ר' אלימלך מליזנסק העריץ את החיד"א והרבה ללמוד בספריו, ומכאן הופץ המנהג החסידי ללמוד ב"חק".
רבי לוי יצחק מברדיטשוב אף הוא הפליג במעלת הלימוד וכתב בהסכמותיו כי "מצווה גדולה להגות בו תמיד בכל יום בבוקר בבוקר לקיים מצות קביעות התורה".
בקרב החסידים מייחסים ללימוד הזה סגולות מופלאות ל"בני, חיי ומזוני", כמליצה על פי לשון הגמרא "חוק - לישנא דמזוני הוא" ().
גם בקרב אדמו"רים לימוד ה"חוק" נפוץ.
רבי יואל מסאטמר העיד כי בשעת הלימוד ב"חוק" הוא שואב את התשובות על שאלות ששואלים אותו כל יום, ורבי יהושע מבעלזא סירב לקבל אורחים לפני שסיים את הלימוד ב"חוק".
הלימוד היה מנת חלקם של אדמו"רי קרלין, צ'רנוביל, ויז'ניץ ועוד.
חקיקה היא תהליך יצירתם של חוקים, בדרך כלל על ידי הפרלמנט, אך גם בדרכים נוספות, כגון קביעת חוק על ידי מלך או מושל צבאי.
תהליך חקיקה שגרתי מתחיל עם הגשתה של הצעת חוק, וממשיך בשלבים אחדים של אישורה ברשות המחוקקת.
במדינות רבות רק מעטות מהצעות החוק עוברות בהצלחה את כל שלבי החקיקה והופכות לחוקים.
לעיתים נדרש בית המשפט ליותר מאשר לשמש פה למחוקק בפרשנות דבריו, ולהשלים את החסר בחוק, בסוגיות שבהן המחוקק טרם אמר דברו.
פעולת פרשנות זו קרויה חקיקה שיפוטית, ובמסגרתה מקבל בית המשפט תפקיד גדול יותר בקביעת הנורמות שישררו במדינה.
הדרך המקובלת בימינו לחקיקה היא חקיקה באמצעות הפרלמנט, שהוא מוסד פוליטי המורכב מנציגיהם של אזרחי המדינה, ומשמש כרשות המחוקקת במדינות שהן דמוקרטיות יצוגיות.
קיימים גופים דומים גם במדינות שאינן דמוקרטיות, כמו המג'לס באיראן או האספה העממית הלאומית ברפובליקה העממית של סין.
בשיטת וסטמינסטר וברוב המלוכות החוקתיות, נתונה זכות וטו, כלומר זכות לביטול חקיקה שאושרה בפרלמנט, למונרך, שלוחו, או לנשיא דמוי מונרך.
באוסטרליה, למשל, המלך יכול להטיל וטו, בעזרת המושל הכללי, על חקיקה תוך שנה מיום קבלתה.
זו זכות שכמעט לא משתמשים בה.
הסעיף הראשון בחוקת ארצות הברית קובע שכל חקיקה שהתקבלה על ידי שני בתי הקונגרס תועבר לנשיא ארצות הברית לשם אישורו.
הצעות חוק מוגשות לאישור הכנסת על ידי חברי הכנסת ועל ידי הממשלה.
הצעת חוק שהוגשה על ידי חבר הכנסת מצריכה קריאה טרומית כשלב ראשון בחקיקתה.
המשך התהליך (להצעה שהוגשה על ידי חבר הכנסת או על ידי הממשלה) כולל אישור בקריאה ראשונה, דיון בוועדה מוועדות הכנסת ואישור בקריאה שנייה ושלישית.
בכל אחד מהשלבים ייתכן שההצעה לא תאושר והדיון בה ייפסק בלי שתהפוך לחוק.
לאחר אישורה של הצעת חוק בקריאה שלישית היא מתפרסמת בספר החוקים.
גם שלבים קודמים של החקיקה מתפרסמים ב"רשומות" ובאתר האינטרנט של הכנסת.
אף שבממלכה המאוחדת החקיקה נעשית באמצעות הפרלמנט, הרי במדינות שהיו נתונות לשליטתה, ובהן ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, נעשתה החקיקה על ידי המושל המקומי.
עם כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל, פורסם בלונדון, ב-10 באוגוסט 1922, "דבר המלך במועצה על ארץ ישראל" .
קובץ חוקים זה נוסח באנגלית, אך תורגם והתפרסם גם בעברית ובערבית.
החוקים שפורסמו ב"דבר המלך במועצה" משנת 1922 הסדירו עניינים עקרוניים באופי שלטון המנדט ואופן ניהולו, ולפיכך הוא שימש מעין חוקה למנדט הבריטי.
קבצים נוספים של "דבר המלך במועצה" פורסמו מדי פעם על-פי דוחות הממשלה הבריטית שכונו "ספר לבן".
שלטון המנדט לא כלל גוף מחוקק מקומי, ולפיכך עיקר החקיקה המנדטורית נעשה בשיטה זו.
חלק מחוקי "דבר המלך במועצה" הסמיכו את הנציב העליון הבריטי לנקוט צעדים שונים או לקבוע תקנות מסוימות שיחולו בשטח המנדט.
בשטחי יהודה ושומרון שבשליטת ישראל נתונות סמכויות החקיקה באפן חלקי בידי המושל הצבאי (מפקד פיקוד המרכז), והחוקים המתקבלים בכנסת טעונים אישור מצידו על מנת שיחולו בהם.
השריעה היא הדין האסלאמי, המסדיר את כל תחומי החיים והחברה.
במהלך ההיסטוריה של האסלאם, היה נהוג כי העניינים הנ"ל נמסרים בידי מנהיג חילוני (אמיר או מלך), אולם הוא היה מחויב לפעול במסגרת שהתוו לו חכמי-הדת, העולמא, שהם המוסמכים לקבוע את דיני השריעה.
הפרדה מוחלטת בין דת למדינה הוא רעיון בהשראת התרבות האירופית, שהחל להופיע בעולם המוסלמי רק בסוף המאה ה-19. כיום הוא מיושם במלואו רק בטורקיה.
בשאר המדינות המוסלמיות יש השפעה מסוימת של השריעה גם על חוקי המדינה החילוניים לכאורה.
בערב הסעודית, באיראן ובכמה אזורים מוסלמיים נוספים ברחבי העולם, ממשיכה המסורת שעל-פיה השריעה הנקבעת בידי העולמא, מגבילה ותוחמת את סמכויות ההנהגה החילונית.
בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן הוכרזה השריעה כחוקת המדינה ואילו בערב הסעודית הביא הלחץ של גורמי הדת ליתר הקפדה על יישומה.
כברירת מחדל, חקיקה נכנסת לתוקף עם פרסומה.
במקרים מעטים ניתן לחקיקה תוקף למפרע, כלומר תחילת תוקפה נקבעת למועד שקדם להשלמתה.
ייתכנו שני סוגים של חקיקה למפרע: חקיקה רטרואקטיבית, שמשנה את המצב החוקי למפרע, וחקיקה רטרוספקטיבית, שאינה משנה את המצב החוקי למפרע, אך היא משנה את תוצאותיהן של פעולות שנעשו בעבר.
חוק רטרוספקטיבי, שבא לתת תוקף חוקי למעשים חסרי תוקף כזה שנעשו בעבר, נקרא חוק תשריר.
חקיקה רטרואקטיבית נחשבת קיצונית יותר מחקיקה רטרוספקטיבית, שכן משמעותה היא שאדם נהג בהתאם למצב חוקי מסוים, ובדיעבד התברר שהמצב החוקי היה שונה.
עם זאת, ייתכנו גם מקרים שבהם האינטרס הציבורי יצדיק חקיקה מסוג זה.
דוגמה בולטת לכך היא החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
חוק זה נחקק ב-1950, ותחולתו היא לגבי פשעים שהתרחשו בתקופת השלטון הנאצי, בין 1933 ל-1945.
לעיתים נקבעים חוקים שמועד תחולתם מאוחר ממועד פרסומם, על מנת לתת לציבור את הזמן הנדרש להיערכות לקיום החוק.
חוק מייצג נורמה כללית, הרלוונטית לציבור כולו או לחלק ניכר ממנו.
לעיתים נחקק חוק, שאף שהוא מנוסח בצורה כללית, גלוי וידוע שהוא בא להתמודד עם מקרה ספציפי, הנוגע לאדם יחיד או לגוף יחיד.
חוק כזה קרוי חקיקה פרסונלית, ונחשב בדרך כלל כשימוש לא ראוי במנגנון החקיקה.
פעמים רבות, חוק שנחקק בחקיקה פרסונלית מכונה על שם האדם שאליו כוון החוק.
דוגמה לכך הוא חוק שלילת תשלומים מחבר הכנסת ומחבר הכנסת לשעבר בשל עבירה, המוכר בשם "חוק בשארה", משום שהאדם היחיד שהחוק רלוונטי לגביו בעת חקיקתו הוא חבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה.
לעיתים נחקק חוק בעקבות מקרה ספציפי, אך אין לראותו כחקיקה פרסונלית, משום שהחוק רלוונטי למקרים נוספים.
דוגמה לכך הוא "חוק דרומי", שנחקק לאחר פרשת שי דרומי שבה שי דרומי ירה למוות במסיג גבול.
חקיינות בטבע הוא מושג המתאר תופעה בה קיים דמיון בין בעל חיים אחד (שהוא המודל) לבין בעל חיים אחר (שהוא החקיין), כך שבעל חיים שלישי יכול להתבלבל ביניהם.
מבחינים בין מספר סוגים של חקיינות בטבע.
חקיינות שהתגלתה על ידי החוקר "הנרי בייטס" בה בעל חיים מחקה משהו לא ראוי למאכל (בעל חיים אחר רעיל/ ארסי או לחלופין חפץ דומם)
ובאופן כזה הוא נמלט מטריפה.
למשל: נחש זעמן אלמוגי בעל דגם פסים דומה לנחש פתן אלמוגי (ארסי).
הטורפים מתקשים בזיהוי ונמנעים לאכול גם את הזעמן הודות לדמיונו לפתן.
חקיינות שהתגלתה על ידי החוקר "פריץ מילר" בה מס' בעלי חיים רעילים בעלי אותות אזהרה דומים המעידים על רעילותם.
בניגוד לחקיינות בטסיאנית לא מעורבת כאן הונאה בהעברת המסר.
למשל: דגם שחור-צהוב כצבעי אזהרה נפוץ בבעלי חיים שונים בטבע כמו סלמנדרה, צרעה וכדומה.
חקיינות שהתגלתה על ידי החוקר "רוברט מרטנס" בה מינים מעט רעילים מתחפשים למינים יותר ארסיים כדי להפחית את הסיכוי שיבדקו את רעילותם.
כך חלק מזעמני האלמוגים מהסוגים Erythrolamprus מתחפשים לפתני אלמוגים שהם ארסיים הרבה יותר.
חקיינות זו התגלתה על ידי החוקר הרוסי ניקולאי ואווילוב שחקר מיני צמחים מתורבתים.