tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל לעיסוקיו כעיתונאי שירת, בתקופות של טרום המדינה וראשיתה, כשליח עלייה בסוריה שם הקים את תנועת הנוער 'נוער חלוצי דתי', אשר פעלה בשיתוף עם תנועות נוער חילוניות במדינה, אך זכתה להתנגדות מצד גורמים דתיים אנטי ציוניים.
בחלב, פגש את האדמו"ר מבעלז, כשהאחרון נמלט מהשואה, ונעצר על ידי הבריטים, בגבול טורקיה-סוריה.
כן שימש כשליח באיראן ובארצות צפון אפריקה, והביא לעלייתם של יהודים רבים ממדינות אלו.
היה חבר בוועדת השמות הממשלתית ובמועצה לביקורת סרטים ומחזות.
יונה כהן כתב ספרים ומאמרים רבים, בהתמקד בנושא עליית יהודים מארצות ערב לישראל, ומובאות ממאמריו משמשים כאסמכתאות לעבודותיהם של חוקרים ואנשי אקדמיה.
אביו, חכם גרשון כהן, היה נשוי לעליזה כהן.
הוא היה רב נודע בירושלים, לימד תלמידים רבים בתלמוד תורה ("חיידר"), ושימש כרב שכונת נחלת שמעון.
באזור תעשייה גבעת שאול בירושלים יש רחוב על שמו של רבי גרשון, בשם רחוב גרשון המלמד.
יונה כהן נשא לאשה בזיווג ראשון את ויקטוריה כהן, ממנה נולדו לו בנים ובנות.
בהם בנו איתן כהן, שהיה ממייסדי היישוב מעלה לבונה ואחיו גד(י) כהן.
העיתונאי חגי הוברמן הוא אחיינו.
נכדתו, מירב לוי, היא סופרת שחיברה את הספרים: לשוב לתשס"ה, את השמים משאירים לסוף, הכיפה של אמיתי, החלומות של יוחאי ועוד.
העיתונאי מאיר כהן הוא אחיו.
בתו של מאיר היא מירב כהן, עיתונאית ומחברת הספר זרעים של אור (מדריך להסתכלות חיובית ונכונה על החיים, ומדריך אישי לאהוב את החיים).
המדינה ומוסדותיה, הוצאת המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים 1957
בראי העשור: תאריכים ומאורעות ביהדות הדתית בעשור הראשון למדינת ישראל, וציון שלבי המאבק הציבורי-פרלמנטרי בשאלת "מיהו יהודי", הוצאת המפלגה הדתית לאומית.
מחלקת ההסברה בכתב, ירושלים, 1959
בין אזרח למדינה, הוצאת המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים 1960
יוס'לה: ספור לילדים, הוצאת אברהם ציוני, תל אביב, 1960
עיניים: סיפורים לילדים, הוצאת אברהם ציוני, תל אביב, 1962
הראיון המקצועי, הוצאת נציבות שירות המדינה - השירות להדרכה ולהשכלה, ירושלים, 1964
מלחמת המגן והישועה, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, 1968
חכם גרשון מנחלת שמעון; פרקי הווי ירושלמי, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1968
ירושלים במצור - דפי יומן תש"ח, הוצאת מלוא, תל אביב, 1976 (תורגם לאנגלית על ידי דורותיאה שפר - לוס אנג'לס בשנת 1980)
הכנסת: דיונים וחיוכים, הוצאת עם הספר, תל אביב, 1972
ישראל - האזרח והמדינה: שלבי הקמתה של המדינה רשויותיה ומוסודתיה הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית - המחלקה לחנוך ולתרבות תורניים בגולה, ירושלים, 1973
פרקים בתולדות התנועה הדתית לאומית, הוצאת המפלגה הדתית לאומית.
מחלקת ההסברה בכתב, ירושלים, 1973
שערים נעולים: פרשת "היתרי עבודה" בשבת, הוצאת המפלגה הדתית לאומית.
מחלקת ההסברה בכתב, ירושלים, 1974
עבריינים צעירים, הוצאת צ'ריקובר, תל אביב, 1975
רבי יהודה חי אלקלעי, הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית - המחלקה לחנוך ולתרבות תורניים בגולה, ירושלים, 1978
המפד"ל - עמדה, עמידה ומעמד, עורך צבי קניג, הוצאת המפלגה הדתית לאומית, הסתדרות הפועל המזרחי, האגף לתרבות והסברה, תל אביב, 1980
עלייה וקליטה בישראל, הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל - המחלקה לעלייה ולקליטה, ירושלים 1981 בשיתוף עם בלוך דניאל וזהבי אלכס
הכנסת כמו שהיא, הוצאת קריית ספר' ירושלים, 1983
עם שב למולדתו: פרקי-עלייה תר"צ-תש"ם (1930-1980), הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל - המחלקה לעלייה ולקליטה, ירושלים 1986
אל המיליון הנשכח: שליחות עלייה לסוריה ולאירן, הוצאת כנה, ירושלים, 1987
ירושלים אשר כתבתי: מבחר מאמרים מן השנים תרצ"ז-תשמ"ז, אריאל, אריאל, ירושלים 1989
הראיון ככלי לטפול בעוברי חק, הוצאת שרה בץ, באר שבע, 1989
בג'רבה לא תיקנו גגות: סיפורים לבני הנעורים, הוצאת כרמל, ירושלים, 1990
יהודי לוב - גולה וגאולה, הוצאת שיח ישראל, ירושלים, 1991
הרב והשר דון יצחק אברבנאל: מנהיג יהודי ספרד בתקופת הגרוש לפני 500 שנה, הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית - המחלקה לחינוך לתרבות תורנית בגולה, ירושלים, 1992
עלייה ללא ירידה: יהודי תוניסייה, ג'רבה ואלג'ירייה, הוצאת כרמל, ירושלים, 1992
המשל: מדריך למורה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, המכון לקידום האינטגרציה החברתית במערכת החינוך, רמת גן, 1992
הפנקס פתוח והיד רושמת - חמישים שנות עיתונאות, הוצאת מורשת, תל אביב, 1995
ילדה מזלג וילדה כף: מדריך למורה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, המכון לקידום האינטגרציה החברתית במערכת החינוך, רמת גן, 1996, בשיתוף עם נורית זרחי
משה יונה כהן (4 בפברואר 1907 – 1 בספטמבר 1990) היה איש חינוך ישראלי, ממקימי בית הספר חורב בירושלים ב-1934 ומנהלו הראשון.
נולד בהמבורג שבגרמניה ב-4 בפברואר 1907. אביו ארנולד אהרון כהן (Arnold Cohn) היה בנקאי במקצועו, ואמו בלה לבית קוניגסהופר - עקרת בית.
משפחתו השתייכה לפלג האורתודוקסי של הקהילה היהודית, ואביו היה פעיל ברבים מהמוסדות הציבוריים היהודיים בעירו (רישום המסעדות ובתי המלון הכשרים בכל רחבי גרמניה, איסוף כספים למוסדות ציבור בעירם ולכולל הו"ד בארץ ישראל) ושימש גם כמוהל.
ד"ר יונה כהן רכש את השכלתו היסודית בתלמוד תורה, שהיה בית הספר היהודי היחיד לבנים בעיר הולדתו.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבה מקצועית שהקים הרב יוסף קרליבך (ששימש רב העיירה הסמוכה אלטונה), ששילבה לימודי יהדות עם בית ספר למסחר.
לאחר שנת לימודים אחת במוסד זה, החל לעבוד כמתמחה בבנק במשך שנתיים, ולאחר מכן עבד בבנק בפרנקפורט, בעיקר בענייני ניכוי שטרות.
לאחר כשנה הבנק פשט רגל והוא החליט לעסוק בהוראה.
הוא חזר להמבורג והשלים את בחינות הבגרות שלו.
לאחר עמידה בבחינות נרשם לאוניברסיטה המקומית והחל ללמוד במגמת היסטוריה וגרמניסטיקה.
בתום 4 שנות לימוד הוסמך כמורה משתלם לבית ספר תיכון.
בשנת ההשתלמות הראשונה שלו לימד בבית ספר מתקדם על שם ליכטווג, ובשנה השנייה עבר לבית ספר ממשלתי אחר, אך פוטר לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
במקביל ללימודיו ולעיסוקו כמורה שימש באותן שנים כמרכז סניף תנועת הנוער החרדית "עזרא" בהמבורג.
בתקופה זו החליט ד"ר כהן לעלות לארץ ישראל.
לפני כן, ב-1933, השתלם במשך כשנה במקצוע נוסף – נגרות, משום שחשש שלא יצליח לקבל סרטיפיקט - אשרת עלייה לארץ ישראל - כמורה ולמצוא תעסוקה בהוראה בארץ ישראל.
ואמנם, הוא הצליח להשיג את האשרה הנכספת באמצעות הרב בנימין זאב יעקבזון, מתוך הקצבה שהייתה מיועדת לעלייתם ארצה של "בעלי מלאכה".
עוד לפני עלייתו ארצה קיבל פנייה מירושלים, בה נשאל אם יהיה מוכן להצטרף לסגל ההוראה של חוג שהחל להתארגן עבור ילדי משפחות יוצאי גרמניה.
הוא התייעץ בעניין עם ד"ר משה אויערבך שניהל את בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, עם ד"ר שמואל דויטשלנדר שהיה מעורב בייסוד בית ספר בית יעקב, ועם ד"ר יצחק ברויאר, שהגיע באותו זמן לביקור בגרמניה מארץ ישראל.
הוא נענה בחיוב להצעה אם כי חשש לסמוך עליה.
לכן לקח איתו בעלייתו ארצה, ארון מלא בכלי נגרות שיוכלו לשמש אותו במקצועו האלטרנטיבי.
דרכו לארץ ישראל כללה נסיעה ברכבת למינכן, משם לטריאסטה באיטליה, ומשם בספינה לנמל יפו.
לאחר מספר ימים, עם עלייתו לירושלים, השתלב בהוראה באותו חוג שהפך עם הזמן לבית ספר "חורב".
בית הספר נקרא כך על שם הספר "חורב" - אחד מספרי היסוד של רש"ר הירש.
בית הספר נקרא בתחילת דרכו חוג ולא בית ספר, מתוך רצון שלא להרגיז את החוגים החרדיים בירושלים.
בית ספר החל דרכו בחודש סיון תרצ"ד (1934) עם 16 תלמידים.
הלימודים התקיימו בדירתו של ד"ר יונה כהן בשלוש משמרות ילדי הטף (כיתות א'- ד'), אחריהם הבנים הבוגרים, ואחריהם הבנות.
המטרה הייתה לשלב את שיטתו החינוכית של הרש"ר (תורה עם דרך ארץ) ולהתאימה לתנאי הארץ ועמל בנייתה.
לאחר חצי שנה גדל מספר התלמידים ל-40, נשכרה דירה נוספת ונוספו כיתות.
לאחר עוד 3 שנים עבר בית הספר לקומה הראשונה בבניין "בולוס מאיו" ששכן סמוך לרחוב המלך ג'ורג', ושנה מאוחר יותר (תרצ"ח) נוספו כיתות גם בקומתו השנייה של אותו בניין.
בשנים אלה התקיים משא ומתן ארוך עם מנהיגי היישוב הישן בירושלים על תוכנית הלימודים ושפת ההוראה במוסד, תוך שהם מאיימים להטיל עליו חרם.
עיקר חילוקי הדעות נגעו לשפת ההוראה, הוראת השפה האנגלית, מקומם של הלימודים הכלליים בתוכנית הלימודים, הוראת תורה שבכתב ותושב"ע לבנות וקבלת תלמידים ילידי הארץ לבית הספר.
העובדה שלבסוף לא הוטל חרם כזה על ידי מנהיגי העדה החרדית נבעה מהרצון שלא לאבד את ציבור ההורים של בית הספר שהיוו חלק מהקהילה החרדית וראו ברב יוסף צבי דושינסקי את רבם
למרות חילוקי הדעות, נענה הרב דושינסקי להזמנה לערוך את הקידושין של ד"ר יונה כהן עם רעייתו המיועדת שטפי לבית בודנהיימר, ששימשה כגננת בגן ילדים אהל יעקב בתל אביב.
אולם הרב דושינסקי הציע, בדרך דיפלומטית, שהחופה תיערך בביתו במקום בחצר בית הספר, כפי שתוכנן.
ב-1939 הוקמה פנימיית חורב עבור ילדים שהגיעו ארצה, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ללא הוריהם.
ד"ר כהן הצליח להשיג עבורם 30 רישיונות עלייה.
רובו של נוער זה הצטרף, לאחר סיום לימודיו בחורב, לנוער של קיבוץ חפץ חיים.
מאוחר יותר שימשה הפנימייה בית לקבוצה של ילדי טהראן וקבוצות נוספות, בהם ילידי הארץ.
בית הספר בניהולו של ד"ר כהן סבל לאורך השנים ממצוקה כספית, כשהתמיכה מקהילות יהודיות באירופה הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתקופה שלפני קום המדינה זכה המוסד לתמיכה כספית מצומצמת של הממשל המנדטורי הבריטי בארץ ישראל.
בזמן מלחמת השחרור אי אפשר היה לקיים את ההוראה כסדרה בירושלים המופגזת.
לכן רוכזו הלימודים במספר בתים פרטיים בשכונות העיר.
עם קום המדינה, כשנוצר הזרם הרביעי של מוסדות החינוך של אגודת ישראל, נאבק בית הספר בהנהלתו של ד"ר כהן לשמור על צביונו במסגרת זו.
עם ביטול הזרמים, מאוחר יותר, עמדה השאלה אם להצטרף לרשת החינוך הממלכתי דתי.
ד"ר כהן נאבק על שמירת עצמאות בית הספר, למרות המחיר הכספי שהיה כרוך בכך.
בית הספר היה בתקופה זו במעמד מיוחד - מחוץ לרשת החינוך הממלכתי-דתי מחד, אך גם לא חלק מרשת החינוך העצמאי, מאידך.
לאורך השנים, במקביל לתפקידו כמנהל בית הספר, שימש גם כמורה ולימד היסטוריה, תנ"ך ואזרחות, ובחלק מהשנים שימש כמחנך של אחת מכיתות התיכון.
בנוסף השתמש בכלי הנגרות שהביא עמו מגרמניה ולימד נגרות בכיתות הבנים של בית הספר העממי.
הוא ניהל את מוסדות חורב עד שנת 1960. לאחר מכן המשיך ללמד בתיכון עד לשנת 1973, אז יצא לגמלאות.
לאחר מכן המשיך ללמד בהתנדבות שיעורי תגבור לתלמידות נזקקות ועולות חדשות.
ב-1981 הוענק לו אות יקיר ירושלים, כהוקרה על פעילותו החינוכית רבת-השנים.
ב-18 באוגוסט 1990 נפגע בתאונה מאוטובוס חולף, בעת שחצה את הכביש בדרכו לבית כנסת בשבת.
שבועיים אחר כך נפטר ונקבר בהר המנוחות.
יונה מלניק (נולד ב-27 במאי 1949) הוא ג'ודוקא ישראלי בכיר, מאמן ומורה, הפעיל משנת 1964 בענף הג'ודו בישראל.
הוא הישראלי הראשון, הנושא דרגת דאן 9 מטעם איגוד הג'ודו העולמי, הדרגה הגבוהה בישראל.
מלניק זכה 14 פעמים בתואר אלוף ישראל לבוגרים והשתתף 10 פעמים באליפות אירופה ופעמיים באליפות עולם.
הוא השתתף במשחקים האולימפיים במונטריאול ונמנה עם המשלחת לאולימפיאדת מוסקבה, בה ישראל לא השתתפה בסופו של דבר בשל החרם שהוטל עליה.
הוא זכה פעמיים באליפות המכבייה בשנים 1973 ו-1977. כמו כן זכה במספר תחרויות בינלאומיות והיה הג'ודוקא הראשון שזיכה את ישראל במדליות בינלאומיות.
מלניק הקים את בית הספר לג'ודו "בודוקאן" בו מתבצעת עיקר פעילותו מזה יותר מארבעים שנה ועד היום וייסד את מגמת הג'ודו בפנימיית המחוננים במכון וינגייט, בה התאמנו חלק מהג'ודוקא האולימפיים של ישראל.
פרט לפעילות שלו בג'ודו, הקים מלניק ומנהל תוכנית "מסע" לצעירים מהתפוצות, ליצירת קשר עם הארץ תוך לימוד אמנויות לחימה.
יונה מלניק נולד בגרמניה כאשר משפחתו עשתה את דרכה מפולין לישראל, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הגיע לישראל בגיל חצי שנה לרמת חן, והתחנך בכפר הנוער נווה הדסה וחוות הנוער הציוני.
עוסק בג'ודו מגיל 15. את הצעדים הראשונים עשה במועדון של המאמן יהודה ואז-דיאז ברמת חן, וקיבל דרגת דאן 1 בשנת 1969.
בשנים 1967 - 1970 שירת בצה"ל כמאמן כושר קרבי וקרב מגע בבית הספר לכושר קרבי של צה"ל ואימון לחימה ליחידות מיוחדות.
בשנים 1971 - 1973 למד בפילדלפיה תחת הדרכתו של טקאהיקו אישיקאווה .
בשנת 1976 שהה ביפן כדי לפתח את הג'ודו שלו תחת הדרכתו של איסאו אוקאנו .
שני המורים נמנים עם שורת אגדות הג'ודו של יפן, אלופים בתקופתם.
עם שובו מפילדלפיה החל את הקריירה שלו כמאמן, עוד לפני פרישתו מתחרויות בגיל 31. הוא ייסד את בית הספר הראשון שלו שהפך עם השנים לבית הספר בודוקאן לג'ודו.
מרכזו של בית הספר פועל במושב ירקונה.
הוא נושא תואר "מאמן לאומי" משנת 1987 ומילא שורת תפקידים במסגרת איגוד הג'ודו בישראל: ריכוז קורס מדריכים, חבר בוועדה המקצועית, מאמן נבחרת לאומית, שופט יבשתי מטעם איגוד הג'ודו האירופאי, בוחן דרגות בכיר.
בתקופת פירוק איגוד הג'ודו הוא מונה ליו"ר ועדת השיפוט מטעם מפרק האיגוד, ועם כינון האיגוד החדש הוא מונה ליו"ר ועדת הדרגות של האיגוד.
כיום הוא משמש כרכז קורס מאמני ג'ודו מטעם מכללת זינמן ואיגוד הג'ודו בישראל, עם אריק זאבי.
הוא שימש כמאמן נבחרת ישראל במשך 3 קדנציות, האחרונה בין השנים 2000 עד 2004. הוא אימן את משלחת הג'ודו הישראלית לאולימפיאדת לוס אנג'לס.
ציון דרך בפעילותו הוא הקמת מגמת הג'ודו בפנימיית המחוננים של מכון וינגייט, בשנת 1994. מלניק ייסד את המגמה והיה המאמן הראשי שלה עד שנת 2005. במגמה זו התאמנו וצמחו חלק מג'ודאי הצמרת של ישראל אשר ייצגו את המדינה במשחקים האולימפיים: יואל רזבוזוב, אודי וקס, מיכל פיינבלט ואליס שלזינגר.
בין חניכיו של מלניק בבית הספר, בפנימייה או בנבחרת, ספורטאים עם הישגים תחרותיים לאורך השנים, כאלופי ישראל או בעלי הישגים בינלאומיים, בהם גם דניאלה קרוקובר אשר הוכתרה כאלופת עולם מטעם ארגנטינה בשנת 2003.
במהלך העשור האחרון מפתח מלניק בבית הספר שלו תחום ייחודי של ג'ודו למבוגרים.
לשם כך הוא פיתח גישה שלמה הנועדה לתת למבוגרים לא תחרותיים אפשרות לפעילות ג'ודו מלאה, עם דגש על הפאן הקלאסי של האמנות ועל בטיחות המתאמנים.
בבית הספר בודוקאן מתאמנת באופן סדיר תחת הדרכתו של יונה סנסיי קבוצה גדולה של מבוגרים לא תחרותיים.
14 פעמים אלוף ישראל בוגרים, החל משנת 1969
הספורטאי הישראלי הראשון שזכה במדליה בג'ודו בתחרות בינלאומית
אליפות החוף המזרחי, ארצות הברית (מקביל ל-US Open של היום), 1971, מקום שני
אליפות סקנדינביה הפתוחה, 1975, מקום ראשון
אליפות אנגליה הפתוחה, 1975, מקום שלישי
אליפות סקנדינביה הפתוחה, 1977, מקום ראשון
אליפות בלגיה הפתוחה, 1977, מקום ראשון
אליפות אנגליה הפתוחה, 1979, מקום שלישי
אליפות החוף המזרחי, ארצות הברית, 1979, מקום ראשון
האליפויות האירופאיות הפתוחות הן המקבילה דאז של תחרויות דרג A (גביע העולם, גרנד פרי) הנהוגות כיום.
ספורטאי אולימפי, המשחקים האולימפיים במונטריאול 1976
חבר במשלחת הישראלית למשחקים האולימפיים במוסקבה 1980, שהוחרמו
פרס שרת החינוך התרבות והספורט, והוועד האולימפי, למאמן מצטיין לשנת 2003
פרס שרת החינוך התרבות והספורט למאמן מצטיין לשנת 2004
פרס עיתון מעריב לפנימיית המחוננים במכון וינגייט, שנת 2004/5
עיטור כבוד על מפעל חיים בספורט, ההתאחדות לספורט הוותיקים בישראל והוועד האולימפי הישראלי, יוני 2008
בסוף שנת 2013 זכה להענקת דרגת דאן 8 מטעם איגוד הג'ודו הבינלאומי, כישראלי הראשון הזוכה לדרגה זו.
במרץ 2024 זכה להענקת דרגת דאן 9 מטעם איגוד הג'ודו הבינלאומי, כישראלי הראשון הזוכה לדרגה זו.
מלניק ממשיך לעסוק בהוראה וחינוך ג'ודו לילדים, נוער ומבוגרים מכל הגילאים, בשלוחות השונות של בית הספר.
בעל תפקיד תורתי באיגוד הג'ודו הישראלי כרכז קורס מאמני ג'ודו מטעם מכללת "זינמן" ואיגוד הג'ודו, יחד עם אריק זאבי.
מייסד ומנהל תוכנית "MASA – Budokan Martial Arts and Fitness Program" במסגרת תוכניות "מסע" של הסוכנות היהודית.
שירות חובה (1967 - 1970) - אימון כושר קרבי וקרב מגע בבית הספר לכושר קרבי של צה"ל ואימון לחימה ליחידות מיוחדות.
אזרח עובד צה"ל (1976 - 1983) - תוכניות הדרכה ליחידות מיוחדות.
שירות מילואים (עד שנת 1994) - רכז קורסי קרב מגע, הדרכה ביחידות לאבטחת אישים.
מכונה המעיל צדקה על שם ספרו.
נולד לאליהו בומסלא, סופר דמתא בפראג, וגיטל בת רבי בצלאל הלוי ברנדיס, שהיה בנו של הרב הקצין שמואל ברנדיס, בנם של הרב הקצין שמעון וגיטל ברנדיס, בת המהר"ל מפראג.
רבי יונה גדל בפראג, למד אצל רבי אברהם ברודא, והתפרסם כאחד מחכמיה, על אף שנפטר בגיל צעיר (34), עשה רושם גדול בעולם ההלכה עוד בחייו.
נישא לסלאווה בת ר' בנימין זאב שפירא ב"ר אנשיל בן הרב אהרן שמעון שפירא אב"ד ור"מ דפראג (בנישואיו הראשונים).
אמה סלאווע בת ר' מנחם ב"ר יצחק הנקרא "מענדלי בס" אב"ד פרנקפורט, נפטרה בעת לדתה, ט' באלול תל"ב, ונקראה על שמה.
ורכש לעצמו במקביל ידע רחב במדעים.
בני דורו שבחו את גדולתו, החיד"א כותב עליו "חיבר ספר מאורי אור על הגהת ס"ת נחמד מאד", וה'דמשק אליעזר' כותב "אומרים בני דורו על רבינו שאין זה ילוד אשה".
שימש כנציג באחד הוויכוחים מול השבתאיים, יחד עם רבי משה חסיד, לתפקיד זה נבחר על ידי רבו רבי אברהם ברודא.
התכתב עם רבי צבי אשכנזי "החכם צבי", והשלים בינו לבין רבו, רבי אברהם ברודא "האשל אברהם".
נחלה בגיל צעיר, ונתעוור, ונפטר בגיל 34 ביום ט' בתשרי תע"ג בפראג ושם נקבר.
צוואתו נדפסה בספר 'דרך טובים', שנדפס בפרנקפורט דמיין תע"ז.
כתב ספרים רבים, אך רק שלושה מתוכם הודפסו, לאחר פטירתו, עם הסכמות מגדולי הרבנים בדור שלאחריו: רבי יחזקאל לנדא, רבי אלעזר פלקלש, רבי יונתן אייבשיץ:
שו"ת מעיל צדקה נדפס לראשונה בפראג תקי"ז.
ספר בני יונה על הלכות ספר תורה נדפס לראשונה בפראג תקס"ג.
ספר כנפי יונה על שולחן ערוך יורה דעה בפראג תקע"ב.
את ספר מעיל צדקה הכין לדפוס בחייו, והדפיסו בעילום שם, אף על פי שהיה זה סוד גלוי בעיר, כפי שכותב הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה, בהסכמתו: "ידעו מאן ניהו מר" - ידוע מיהו הכותב.
מתוך ספר זה מפורסמת קביעתו את שיעור ה'גריס', שהוא השיעור המקסימלי של כתם שנמצא על בגד, אשר ניתן לתלות במקור חיצוני ולסייגו מדין נדה.
לספר צורף שרטוט בגודל אמיתי, ובמשך דורות היו משתמשים בו להשוות ולמדוד כתמים.
מה שגרם לשיבוש במהדורת צילום חדשה של הספר, שלא הביאה בחשבון שהשרטוט תוכנן לגודל מסוים.
בסוף הספר בא קונטרס בנושאי הנדסה, שכתב כתשובה לשאלה שנשאל מחכמי ההנדסה בדורו "מלוקט מדברי אוקלידס".
גם הספר 'בני יונה' משמש כספר יסוד ומעמדו מכובד בהלכה, אחת מפסיקותיו המפורסמות היא "חומשין שנדפסו על ידי עכו"ם, אין נמנעין מקרוא בהן".
על ספר זה כתב רבי אברהם דוד מבוטשאטש את ספרו דעת קדושים.
ספר 'כנפי יונה' מקיף את שולחן ערוך יורה דעה עד לסימן קי"א.
רבי אליהו ב"ר עזריאל מווילנא
יונה חצור (5 בדצמבר 1920 – 7 באפריל 2015) היה ראש הלשכה של נשיא ישראל הראשון חיים ויצמן, ולאחר מכן קצין משמר הכנסת הראשון של מדינת ישראל כשבשנת 1958 ארגן את משמר הכנסת החמוש, והשתתף בדיונים על קביעת מקום המשכן, בתכנון הסמל והתלבושת של אנשי המשמר ובעיצוב כובעי הפונפון.
החל משנות ה-60 היה איש מפתח בפיתוח תעשיית היהלומים הישראלית.
יונה חצור (אז: יונס קניגסהופר), נולד בקלן שבגרמניה בשנת 1920, למשפחה דתית אורתודוקסית.
למד משנת 1927 בבית ספר יסודי "מוריה" ולאחר מכן, משנת 1931, בבית ספר תיכון "יבנה", במתחם הקהילה היהודית בעיר הולדתו.
בשנת הלימודים האחרונה היה חבר בתנועת עזרא ועבר ללמוד בישיבה תיכונית "תלמוד תורה", דבר שנדרש כתנאי לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1939 עבר להמבורג וסיים בהצלחה את תעודת הבגרות שלו.
לאחר ליל הבדולח, בזמן שעבד כמדריך נוער בקהילה היהודית, הצליח להשיג אשרת עלייה שאורגנה על ידי מקס ורבורג.
בספטמבר 1939 קיבל היתר עלייה כסטודנט.
כשהגיע ארצה, נקלט על ידי דודו החורג, ד"ר מרדכי מקס לבנשטין, והחל את לימודי האדריכלות בתכניון בחיפה (רק ב-1945 שונה שם המוסד ל- "טכניון").
לימודיו נפסקו במאי 1941 עם התנדבותו לצבא הבריטי.
כעבור שנתיים וחצי, בסוף 1943, סיים את קורס קציני התובלה והגיע עם היחידות הארצישראליות למדבר המערבי במצרים, למלטה, לאיטליה ולאוסטריה, אז שימש כמפקד שיירות בפלוגת ההובלה 468. לאחר שאספו פליטים מרחבי אירופה, ניתפס במעורבותו בפרשת לה ספציה, נשפט לריתוק של מספר חודשים באיטליה, ולאחר מכן השתחרר והגיע לפלשתינה.
במהלך שירותו באיטליה הכיר את אשתו לעתיד, עליס הירש, שהתנדבה כנהגת אמבולנס ביחידת הצבא הבריטי A.T.S, ואיתה התחתן במילאנו בשנת 1946.
באותה השנה, כאשר חזר ארצה, הצטרף כנהג אוטובוס לקואופרטיב "משמר המפרץ" באזור הקריות.
משנת 1939 התקבל כחבר בארגון ההגנה עד הקמת צה"ל.
במלחמת העצמאות שירת כסגן מפקד גדוד חי"ר 24 ב"כרמלי", התמנה למפקד בית הספר לקציני תחבורה ולמפקד בסיס הדרכה.
החל משנת 1948 צורף לצה"ל כראש "ענף משמעת, משטר ונוהג" במטכ"ל שהפך מאוחר יותר לענף "ביטחון שדה".
באותה התקופה גם עבר קורס מג"דים וקיבל דרגת סגן אלוף.
באמצע 1949 הושאל מצה"ל לשירות המדינה והתמנה למנהל לשכת נשיא המדינה, חיים ויצמן.
באוגוסט 1953 פנה אליו יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק בהצעה למשרת קצין הכנסת.
ההיכרות בינם נעשתה עת שימש שפרינצק ממלא מקום נשיא המדינה.
הוא קיבל את ההצעה והתמנה לקצין הכנסת, שעיקר עיסוקו היה שמירת הסדר במשכן ואירוח משלחות פרלמנטריות מרחבי העולם שהגיעו לירושלים לצפות בנס הקמת מדינת היהודים.
באוקטובר 1957, לאחר התקרית שבה נזרק רימון בתוך הכנסת הישנה, בבית פרומין בירושלים, נפצעו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, והשרים משה שפירא, גולדה מאיר ומשה כרמל, לכן ביקש היו"ר שפרינצק לבטל את טקס ההשבעה של הנשיא המיועד, יצחק בן-צבי, שהיה אמור להיערך למחרת.
יונה חצור, בתפקידו כקצין הכנסת, הצליח לשכנעו לקיים את הטקס במועד וההשבעה התקיימה כסדרה.
יגאל אלון היה אחראי על חקירת האירוע והפקת לקחים לעתיד.
בין היתר, הוא המליץ על הקמת מחיצת זכוכית בין יציע האורחים לבין אולם המליאה.
כמו כן, החליט יגאל אלון על הקמת משמר הכנסת ויונה חצור הכין רשימת תפקידים של יחידת המשמר והתוקף החוקתי שלהם.
עד למקרה הרימון, משמר הכנסת הורכב מסדרנים בלבד.
לאחר זריקת הרימון, ב-1958 הקים יונה חצור משמר חמוש כלקח מחקירתו של יגאל אלון.
כמו כן, עיצב עבור משמר הכנסת מדים וכובעי פונפון שאפשר לראותם בצילומים של אנשי המשמר העומדים לפני בית פרומין.
המועמדים למשמר הכנסת עברו מיון ראשוני, נשלחו לבית ספר לשוטרים בשפרעם, כאשר המבחן האחרון שלהם היה בבדיקת תפקודם בצעדת ארבעת הימים שהסתיימה במצעד ססגוני בירושלים.
במהלך מילוי תפקיד קצין הכנסת, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועם סיום לימודיו חיפש תפקיד קרוב לתחום המשפט המסחרי.
בחודש אוגוסט 1960 התמנה על ידי שר המסחר והתעשייה, פנחס ספיר, למפקח על תעשיית היהלומים.
משנת 1962 ולמשך כ־20 שנה, ניהל את חברת הברוקרים ליהלומים "I.Hennig".
החברה הייתה זרוע התיווך הגדולה בעולם בין חברת הכרייה "דה-בירס" מדרום אפריקה לבין היהלומנים הישראלים, ובמהלך השנים עברו במשרדו כל שנה 25% מכלל יהלומי הגלם בעולם.
בתקופה זו תרם רבות לחיזוק מעמדה של התעשייה הישראלית וקשר קשרים אישיים וחמים עם ראשי התעשייה העולמית, ביניהם סר הארי אופנהיימר שהפך לידידו האישי ואיש סודו.
לאחר מכן בשנת 1983 פרש יונה חצור מניהול החברה ולתקופה מסוימת המשיך לכהן בה כיועץ.
בשנת 1966 לקח את בנו איתמר לשייט בסירת קיאק לאורך נהר הדנובה, ובמשך חודשיים חתרו כ־2500 ק"מ.
מאז, שייט הקיאקים הפך לאחד מתחביביו הרבים.
תחביב הצילום ליווה אותו החל מיום הולדתו ה-13, עת קיבל את מצלמתו הראשונה מסוג Box Tengor והמשיך לתעד את ההיסטוריה של מדינת ישראל במצלמת ה-Rolleiflex ובמסרטת חובבים 8 מ"מ.
בזכות תיעוד זה הוקמה קבוצת הפייסבוק "היסטוריה ישראלית בתיעוד נדיר - מארכיון יונה ואיתמר חצור".
בשנת 1991 העניקה התאחדות תעשייני היהלומים ליונה חצור את התואר "יקיר תעשיית היהלומים".
נפטר בישראל ב-7 באפריל 2015, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
יוּנה לייבזון (נולדה ב-21 במרץ 1989) היא עיתונאית ישראלית ששימשה ככתבת בארצות הברית של חברת החדשות של קשת 12.
לייבזון נולדה בליטא, אז חלק מברית המועצות.
בשנת 1990 עלתה משפחתה לישראל.
היא גדלה והתחנכה בראש העין, למדה בחטיבת הביניים "גוונים" ולאחר מכן בתיכון "בגין".
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל.
בתחילת דרכה סיקרה את תחום העלייה והקליטה והעולם היהודי, וכן שימשה כתבת לענייני איכות הסביבה.
בסוף 2009 מונתה לכתבת לענייני כלכלה ואיכות הסביבה.
שימשה עורכת יומני הבוקר בתחנה, וסגנית ראש מחלקת אקטואליה.
היא זכתה בשני פרסי מפקד גל"צ, הראשון ב-2010 והשני ב-2015.
ב-2013 הצטרפה לסגל תוכנית הטלוויזיה "העולם הלילה" בהנחיית יעקב אילון.
ב-2014 מונתה לראש הדסק לענייני כלכלה בגלי צה"ל.
בינואר 2014 נבחרה להחליף את אסף ליברמן בתפקידו כמגיש התוכנית "יהיה בסדר", והנחתה אותה לצדו של אביב לביא.
באוגוסט 2014 הצטרפה להגשת תוכנית שבועית בערוץ 20.
בספטמבר 2015 נבחרה להחליף את חיים ריבלין בתפקידו בחברת החדשות שבערוץ 2, ככתבת לענייני חברה ורווחה.
בנוסף, הגישה מדי פעם את "חדשות 2 הלילה", ואת המוסף הכלכלי של המהדורה המרכזית ביחד עם עמליה דואק.
משנת 2015 שימשה לייבזון, לתקופה מסוימת, כמרצה בבית הספר לתקשורת שבאוניברסיטת אריאל בשומרון.
באפריל 2019 החלה לשמש כשליחת חברת החדשות לארצות הברית במקום אהרן ברנע, אשר יצא לגמלאות ושימשה בתפקיד עד נובמבר 2024.
ב-2016 נישאה לייבזון לרועי הררי, הם התגוררו בתל אביב ועברו לניו יורק בעקבות עבודתה של לייבזון.
בינואר 2023 נולד לזוג בן.
יונה מיכל יֶיטֶלֶס (לעיתים: ייטלש, או ייטליש; בגרמנית: Jonas Mischel Jeitteles; ה'תצ"ה, 1735 - ל' בניסן ה'תקס"ו, 18 באפריל 1806) היה רופא יהודי איש פראג, אבי משפחת ייטלס.
למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, בשנת 1763 התמנה כרופא ובהמשך כראש הרופאים ("אסיא רבא") בבית החולים היהודי בפראג, בשנת 1783 הוציא את ספרו הרפואי "Observata Quædam Medica" שבזכותו קיבל בשנת 1784 רישיון ממשלתי לרפא גם חולים נוצרים.
בניו: הרב ברוך ייטלס, מחבר הספר "טעם המלך"; גוטליב ייטלס; הבלשן והמזרחן יהודה ייטלס ויצחק ייטלס.
הוא וחלק מבניו קבורים בחלקה משפחתית בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
יונה ירוקה מנוקדת או יונת ליברפול (שם מדעי: Caloenas maculata) היא מין יונה שנכחדה אשר ידועה מדגימה אחת בלבד, המוצגת באוסף של מוזיאון העולם בליברפול.
החוקרים מניחים כי הדגימה הובאה מפולינזיה הצרפתית (אולי מטהיטי) בין השנים 1783–1823.
היונה הירוקה המנוקדת הוזכרה לראשונה בספר הנקרא "תקציר כללי על ציפורים" (A General Synopsis of Birds) שנכתב בשנת 1873 על ידי ג'ון לאת'אם (John Latham).
שמה המדעי ניתן לה על ידי גמלין (Johann Friedrich Gmelin) בשנת 1789.
בהתבסס על נוצות הצוואר הארוכות של היונה הירוקה המנוקדת, הניח לאטמן כי יש קשר משפחתי בינה לבין יונת ניקובר ואילו וולטר רוטשילד, שבבעלותו היה האוסף הזואולוגי הגדול ביותר שבו החזיק אדם יחיד באותה עת, התייחס אליה כאל יונה חריגה.
יונה ירוקה אפריקנית (שם מדעי: Treron calvus) היא עוף ממשפחת היוניים החיה ביערות הטרופיים של אפריקה וניזונה בעיקר מפירות.
כשמה כן היא ירוקה בצבעה עם מקור גדול בצבע אפור-אדום וכנפיים בצבע ירוק זית-סגלגל.
הרגליים כתומות והעיניים שחורות ובעלות סימון דק עליהם.
הן חיות בסוואנות מיוערות ויערות גשם וניזונות מעצי פירות שונים: עצי פיקוס שונים כמו השקמה והתאנה וכן צמחי קסין (Cassine), הצמח מהמין Pappea capensis, פירות שיזף ופירות Diospyros.
הן ניזונות גם מפירות שסק ותותי עץ ואפילו מנבלות.
יונים אלה לא נודדות רחוק והן מקננות על עצים גדולים.
הן נטרפות על ידי עופות דורסים, נחשים וחתולים.
יונה יגול (גולדברג) (26 באוגוסט 1911 – 2 בפברואר 1980) היה פעיל ציוני, איש האיגוד מקצועי, מחלוצי רעיון הדמוקרטיה התעשייתית בישראל, עיתונאי ופובליציסט בעיתוני תנועת העבודה השונים וביטאוניה.
יגול היה פעיל בתנועת הנוער גורדוניה, חבר קיבוץ דגניה ב', פעיל בהנהגת חבר הקבוצות, חבר מרכז מפא"י ופעיל במוסדות המפלגה וחבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית בארץ ישראל.
יונה יגול נולד בעיר לודג' שבפולין בשנת 1911. בעיר שכנה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ליגול היו שני אחים ואחות.
מגיל צעיר היה חניך ומדריך בתנועת הנוער הציונית עממית חלוצית גורדוניה.
החל משנת 1931 החל בפעילות בהנהגה הראשית של התנועה.
למרות העובדה שלרוב היו אלה חברי ההנהגה של התנועות הציוניות בגולה הראשונים לעלות לארץ התבקש יגול להשהות את עלייתו ארצה בשנתיים על מנת להישאר לרכז ולהוביל את התנועה בשנים הקשות טרום מלחמת העולם השנייה.
בשנים אלו הדריך גרעיני הכשרה של חברי התנועה הצעירים לקראת עלייתם ארצה במסגרת ארגון החלוץ.
במהלך מילוי תפקיד זה היה שותף לוויכוח ומאבק גדול שהתנהל בנושא זה באותן שנים.
ליבת הוויכוח נסובה בדבר השתייכותם של חברי התנועה ל"החלוץ" (ארגון ההכשרה) או לתנועת גורדוניה (תנועת האם).
יגול השתתף בוועידות שונות רבות וכיהן בתפקידים שונים במסגרת מזכירות התנועה.
במסגרת פעילות זו הוציא חומרי הדרכה שונים והשתתף במאמץ לגייס ולמצוא כיוונים שונים לקהילה המחפשת פתרונים לאנטישמיות ההולכת וגוברת.
עם עלייתו ארצה בשנת 1935 הצטרף יחד עם אשתו צביה (צסיה) לקבוצת דגניה ב'.
יגול היה חבר דגניה ב' בשנים 1935-1955. במסגרת חברותו בקיבוץ עבד בענפיו השונים של הקיבוץ לצד פעילותו במסגרת מוסדות התנועה הקיבוצית - חבר הקבוצות.
בין היתר השתתף בקרב על הדגניות בעת ההתקפה הסורית במלחמת העצמאות.
עם פרישתו לגמלאות התמקד יגול בכתיבה ספרותית ופובליציסטית.
ברבות השנים כתב ארבעה ספרים.
יגול היה פעיל במסגרת מפלגת מפא"י אשר הייתה בתקופתו המפלגה המרכזית ובעלת מוטת ההשפעה הנרחבת ביותר הן בקרב הזרם הפועלי על אגפיו השונים והן במדינת ישראל.
יגול נמנה עם ציבור הפעילים המרכזיים במוסדותיה השונים של מפא"י והיה שליחה לפעילויות ציבוריות ופוליטיות שונות (כגון כנסי הסברה, ארגון עולים ועוד).
יגול היה חבר במרכז מפא"י בשנות הסערה של הקמת מדינת ישראל הצעירה.
נוסף על כך יגול הקים חוג רעיוני ע"ש משה שרת במפלגה.
תנועת "מן היסוד" - תנועה לחידוש תנועת העבודה
בשנות ה-60 סערה המפלגה במיני פרשיות אשר במרכזן עמדו מאבקים דוריים ורעיוניים שונים.
את שיאם של מאבקים אלו היוותה פרשת הדחת פנחס לבון ממשרד הביטחון בשנת 1954 ומראשות ההסתדרות בשנת 1961. יגול אשר היה מקורב ללבון היה בין קבוצת חברי מפלגה ממקורבי לבון אשר ייסדו את תנועת "מן היסוד" במפלגה.
הם קראו להתחדשות רעיונית ולחזרה אל ערכי היסוד של תנועת העבודה, בין היתר באמצעות הגדלת עצמאותה של ההסתדרות תוך שמירת קשר מאוזן עם מוסדות המפלגה, חיזוק חברת העובדים, הגברת הדמוקרטיזציה במפא"י ואיחוד מפלגות הפועלים השונות.
פעילות במסגרת הסתדרות העובדים הכללית
החל משנת 1955 ועד לפרישתו לפנסיה עבד יגול בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית בשורת תפקידים.
במסגרת ההסתדרות היה מחזיק תיק הימאים בשעתו הסוערת של תיק זה בשנות השישים.
כמו כן היה מחלוצי רעיון הדמוקרטיה התעשייתית בישראל ואף כיהן כראש האגף לדמוקרטיה תעשייתית בהסתדרות.
בהמשך מילא תפקידים נוספים בעיקר במסגרת האגף לאיגוד המקצועי.
בעבודתו שיתף פעולה עם פנחס לבון, אהרון בקר ויצחק בן אהרון וירוחם משל שכיהנו כמזכירי ההסתדרות.
ליונה יגול פעילות ענפה בתחום העיתונות העברית ובעיקר בין עיתוני ובטאוני תנועת העבודה.
במשך עשרות שנים כתב בעיתון דבר.
בין יתר תפקידיו בעיתון זה כיהן כשליח העיתון לארצות הברית ולאנגליה.
בנוסף כיהן גם כעורך "הדור", עיתון הצהריים המפלגתי של מפא"י.
כתב מאמרים רבים והשתתף בכתיבה גם בביטאון "המשק השיתופי" בישראל בהוצאת חברת העובדים.
שימש ככתב אורח בעיתונות המוכוונת לעולים, בעיקר בביטאון "האומר" מבית דבר.
יגול כתב רבות גם לכתב העת שדמות של התנועה הקיבוצית ובשנות ה-70 כתב מאמרי אורח רבים בעיתון מעריב.
שלוש פעמים היה יגול שליח בחו"ל.
היו אלה שליחויות בהן מילא כמה תפקידים חשובים.
בשנים 1945-1947 היה שליח ההסתדרות הציונית וכתב עיתון דבר בארצות הברית.
כך גם קנה לו את שם משפחתו החדש עקב היותו שליח המדינה העברית הטרייה.
השתתף במאבק היהודים להכרעה באו"ם לטובת תוכנית החלוקה.
בשנים 1952-1953 היה שליח "החלוץ", ההסתדרות ועיתון דבר לאנגליה.
בשנים 1972-1975 כיהן כשליח ההסתדרות לבריסל במשרדי ארגוני העובדים הבין-לאומיים.
יגול נפטר בפברואר 1980 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ דגניה ב'.
יונה יגול, תמורות בתנועת הפועלים העברית, הוצאת מ.
יונה יגול, דמוקרטיה תעשייתית בישראל, הוצאת תרבות וחינוך, 1966
יונה יגול, קץ ההגמוניה, הוצאת יסוד, תשל"ח 1978
יונה יגול, הפוטש בהר הבית, הוצאת ית"ד, תשל"ט 1979.
יונה מצויצת (שם מדעי: Ocyphaps lophotes) היא מין של יונה החיה ביבשת אוסטרליה והיא היונה היחידה בסוגה.
היא דומה מאוד וקרובה ליונה Geophaps plumifera שגם היא מאוסטרליה.
היא בעלת ראש וגב אפורים עם מקור שחור ועיניים אדומות וכפי שמשתמע משמה גם ציצת ראש בולטת שחורה.
צידיה ורדרדים והכנפיים מפוספסות בזהוב-לבן-שחור ובתחתית ירוק וסגול - צבעים העוזרים לזכר להרשים את הנקבה.
יונה זו מצויה הרבה מזמנה על הקרקע.
כשהיא עפה היא משמיעה רעשים מיוחדים הנוצרים בנוצותיה.
היונה חיה בערבות, מרעה ואזורי יערות ואחו ברחבי אוסטרליה ועקב פעולות האדם היא הצליחה להגיע גם למערב ולמרכז אוסטרליה הצחיחים והיבשים.
אלו עופות חברתיים מאוד הניזונים מזרעים ומעשבים ולעיתים מזיקים לשדות וליבולים של האדם.
הרב יונה כהן (מכונה ר' יונה פולטבר על שם עיר הולדתו פולטבה.
ה'תרנ"ח - כ"ב בשבט ה'תש"ט) היה מנהל ישיבות תומכי תמימים המחתרתיות ברוסיה הסובייטית, מראשי "ועד הבריחה" בלבוב ומארגן "הבריחה הגדולה" של אלפי חסידי חב"ד מרוסיה בשנים ה'תש"ו וה'תש"ז.
נאסר, הוגלה לסיביר ונרצח בעינויים בשל פעילותו המחתרתית לשמירת יהדות בברית המועצות.
הלחין את הניגון "שהשלום שלו", שבוצע בין היתר על ידי הזמר נמואל הרוש והופיע באלבום צמאה 5 בביצוע עמיר בניון.
נולד בפולטבה והתחנך בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', בשצ'דרין, בקרמנצ'וג וברוסטוב על הדון.
בה'תרצ"ה החל לנהל את ישיבות תומכי תמימים במקום הרב אברהם דרייזין שהחליף את הרב אלחנן דב מרוזוב בתפקיד.
בשנת ה'תש"ו ניהל את הבריחה הגדולה ביותר בהיסטוריה של חסידי חב"ד מברית המועצות, שכונתה "הבריחה הגדולה", והבריחה אלפים באמצעות דרכונים פולניים מזויפים, זאת במסגרת פעילותו ב"ועד הבריחה" בלבוב.
לאחר שנתגלתה הבריחה, הסתתר מעין המשטר בלבוב, לאחר מכן שהה במוסקבה ועבד במפעל קטן שהקים אברהם אשר קוגן.
מאוחר יותר עבר להסתתר בלנינגרד.
בלנינגרד הוא נתפס ונאסר בעקבות הלשנה בי"ט בכסלו ה'תש"ח, ומאוחר יותר הוגלה לסיביר, שם נרצח תוך עינויים והכאות.
יונה ורודה (שם מדעי: Nesoenas mayeri) היא מין ממשפחת היוניים החיה באי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
יונה זו נתמעטה משנת 1991 וחשבו שהיא נכחדה כמעט והייתה על סף הכחדה.
כיום היא ניצלה מהכחדה מוחלטת אך עדיין מצויה בסכנה.
היא בעלת גוף לבן, רגליים ורודות, כנפיים כהות ומקור ורוד.
העין גדולה וצהובה אך סביבה צבע אדום.
היונה מצויה ברחבי האי מאוריציוס ביערות הגשם וחיה בין הענפים.
היא פעילה ביום ואוכלת פירות, גרגירים וזרעים.
היונה מצויה בסכנה בטבע עקב הבאת מינים פולשים כמו חתולים, חולדות, נמיות וקופי מקוק הטורפים את הביצים והגוזלים והבאת מיני צמחים המתחרים במיני הפירות אותם אוכלת היונה.
גם השמדת יערות האי הביאו את היונה לסכנה גדולה.
רק 2% מהיער המקורי של מאוריציוס נותר כיום.
יונה לבנת-כנף (שם מדעי: Zenaida asiatica) היא מין של עוף ממשפחת היוניים החי בדרום-מערב ארצות הברית, במקסיקו ובחלק מאמריקה המרכזית ובאיים הקריביים.
לפעמים היא מגיעה גם צפונה יותר עד לקנדה ואף לאלסקה.
אורך גופה של יונה לבנת-כנף הוא 29 ס"מ.
היא בעלת גוף חום-אפור עם ראש קטן, עיניים אדומות וסביבן רקע כחול.
קצות הכנפיים לבנים ומעט שחורים.
אין הרבה הבדלים בין הזכר לנקבה, אך הצעירים כהים יותר מהבוגרים.
יונים אלו נוהגות לעוף יחד בקבוצות קטנות.
הזכרים נקשרים לנקבות מגיל צעיר ולכל חייהם.
הן חיות בעיקר באזורים יבשים ומדבריים בארצות הברית ומקסיקו וגם ביערות פתוחים ושדות או במדרונות הרים.
הן נודדות לאמריקה המרכזית בחורף.
הקינון הוא על ענפי עצים קטנים.
גודל התטולה - שתי ביצים.
יונה זו אוכלת בעיקר פירות, זרעים ופרחים מפיקי צוף שונים.
יונים הנודדות במדבר סונורה מקיימות קשר הדדי עם קקטוס הסגווארו: הן ניזונות מהצוף של פרחיו ומפירותיו המזינים, ומצידן משמשות כמאביקות - נושאות אבקה - המרבה את תפוצתו.
הן ניזונות גם מגידולי תירס ולהקות גדולות יכולות לגרום נזקים ליבולים.
יונה מעופפת (בסינית: 飞鸽) היא חברה סינית לייצור אופניים שמרכזה בעיר טיאנג'ין.
מאז שנת 1950 יצרה החברה מעל 500 מיליון זוגות אופניים, יותר מכל סוג של כלי רכב כלשהו בהיסטוריה.
בשנת 1936 הקים איש עסקים יפני בעיר טיאנג'ין מפעל ליצור אופניים.
לאחר סיום מלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949 הולאם המפעל, והונחה לייצר דגם חדש של אופניים שיהיה חזק, עמיד, קל משקל, ומעוצב, וזה הוצג לראשונה ב-5 ביולי 1950.
עיצוב הדגם החדש התבסס על הדגם הקלאסי של אופני שירות של חברת ראלי הבריטית משנת 1932 שנקרא בשם Raleigh roadster.
במהלך מלחמת קוריאה שונה שם החברה ל"יונה מעופפת", כביטוי של שלום.
הלוגו עוצב מחדש ונועד לסמל הסכמה והרמוניה.
חברת יונה מעופפת עמדה בחזית תופעת ההתרחבות העצומה של השימוש באופניים ככלי רכב עממי בסין הקומוניסטית.
על פי קביעה ממשלתית, בעלות על אופניים הייתה סוג של חובה אזרחית (ביחד עם בעלות על מכונת תפירה ושעון) המפגינה מודרניות, ומאפשרת בעלות על נכסים, בתוך מערך חברתי השואף להבטיח נוחות במסגרת של אורח חיים סדיר, יציב, ושוויוני.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הפך לוגו החברה לשם נרדף כמעט לכל זוג אופניים שיוצר במדינה.
מנהיג סין בתקופה שלאחר מאו, דנג שיאופינג, אשר יזם את המהפכה הכלכלית של סין בשנות ה-70, הציב יעד של בעלות על זוג אופניים אחד לפחות בכל משק בית כהוכחה לשגשוג כלכלי.
בשנות ה-80 הפכה החברה ליצרן האופניים הגדול בסין עם מכירות של כ-3 מיליון זוגות מדי שנה.
בשנת 1998 הועבר המפעל ששכן במרכז העיר טיאנג'ין לאזור התעשייה שמחוץ לעיר.
ציוד היצור עבר מודרניזציה מלאה וכיום מעסיק המפעל כ-600 עובדים ומייצר כ-40 דגמים שונים של אופניים.
רוב הדגמים החדשים הם בתצורה של אופני הרים או אופניים עירוניים מודרניים במגוון צבעים, תלת אופניים לשימושים ביתיים ומסחריים, ואופניים חשמליים.
חלק מתוצרתה מיועד גם ליצוא.
בשנים האחרונות חווה סין ירידה בשימוש באופניים ככלי רכב אישי עממי כתוצאה מן ההתפתחות הכלכלית שעברה בעשורים האחרונים, ואשר הגבירה מאוד את השימוש בכלי רכב ממונעים, בעיקר על ידי בני מעמד הביניים המשכיל בערים הגדולות.
בשנת 1994 הכריזה ממשלת סין על האופניים הקלאסיות מתוצרת חברת יונה מעופפת כעל "מותג בעל סימן מסחרי לאומי תחת הגנה" בדומה לאוצרות לאומיים אחרים.
זוג אופניים כזה שקל כ-20 ק"ג, היה פופולרי ביותר ורשימת ההמתנה לרכישת זוג אופניים שמחירן היה שווה לשכר 4 חודשי עבודה, נמשכה מספר שנים ולעיתים דרשה גם הפעלת קשרים אישיים להשגתם.
האופניים הורכבו משלדת צינורות פלדה במבנה היהלום המסורתי.
הגלגלים בקוטר 28 אינץ' בעלי חישורים.
הגלגלים כוסו בכנפיים להגנה על רגלי הרוכב מפני בוץ ולכלוך, וכך גם מגן השרשרת המכוסה במלואה אשר סיפק הגנה נוספת לרוכב מפני לכלוך והתפסות המכנס בגלגל השיניים הראשי.
המושב עשוי עור ומכיל קפיצים לצורך שיכוך מינימלי.
מנופי הבלמים הותקנו על הידיות ופעלו באמצעות מוטות העברה.
על האופניים ניתן להתקין סבל אחורי, סל קדמי ודינמו להפעלת התאורה.
יונה לוי (5 בפברואר 1943 – 22 באפריל 2020) הייתה רקדנית ושחקנית ישראלית.
נולדה בבית החולים הדסה בירושלים כבתם הבכורה של שושנה ואהרון לוי, ממוצא תימני, וגדלה בשכונת הבוכרים.
בהיותה בת ארבע עברה המשפחה להתגורר בשכונת מחלול, שכונת צריפים על חוף ימה של תל אביב.
לימים הוקמה על שכונה זו בריכת גורדון.
לוי למדה בבית הספר תל נורדאו בתל אביב.
כשהייתה בת 7–8 הלכה לשיעור ספורט עם כיתתה בחוף הים, ואדם הבחין בילדה הכישרונית שרקדה על חוף הים.
הוא סיפר על כך למורה שלו לריקוד מיה ארבטובה, וזו השיגה את כתובת הוריה של יונה והציע ללוי ולהורים שהילדה תבוא לראות שיעור בסטודיו שלה בשדרות קק"ל בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון).
בתחילה הסתייגה המשפחה הדתית מהריקוד, אך לבסוף סמכה אמה של לוי את ידיה על העיסוק של בתה.
הסטודיו של מיה ארבטובה היה סטודיו ידוע ויוקרתי בתל אביב.
לוי הפכה חיש מהר לאחת התלמידות הבולטות והמצטיינות בסטודיו.
בגיל 9 החלה לוי להופיע להשתתף בתחרויות ריקוד.
הוריה של לוי היו מעוטי יכולת כלכלית ולא הצליחו לממן את שכר הלימוד בסטודיו ולכן ארבטובה לקחה את לוי תחת חסותה ודאגה לה למלגת לימודים במימונה.
בשלב מסוים עברו הוריה של לוי להתגורר בגבעתיים והמרחק הקשה על לוי.
כדי שלוי תמשיך לקחת שיעורים בסטודיו ולהופיע הציעה ארבטובה שלוי תעבור להתגורר בביתה בתל אביב.
וכך, במשך מספר שנים, לוי, שהייתה אז נערה צעירה, התגוררה בבית ארבטובה יחד עם בתה של ארבטובה ובעלה.
בגיל 13 הופיעה לוי על במת תיאטרון "דו רה מי".
באותה שנה ראה אותה אנטון דולין והציע לה מלגת ללימודים בבלט המלכותי בלונדון, אך היא סירבה והמשיכה להופיע בארץ במסגרות שונות ובתיאטרון האידי של דזי-ג'אן ושומכר.
בשנת 1957, כשלוי בת 14.5 בלבד, היא זכתה בפרס לאמנות מטעם "מועדון מלוא", בשווי 100 לירות ישראליות.
בדצמבר 1958 השתתפה בתוכנית שנייה בסדרת 'בלט פסטיבל' במסגרת האפרה הישראלית שנועדה לקהל תלמידים ונוער.
לוי הופיעה בדמות הצער בבלט 'מוכרת הגפרורים' ע"פ סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן כשאת הכוריאוגרפיה יצרה ארבטובה.
הזוכה במקום הראשון היה הרקדן רודולף נורייב.
מלבד מחול קלאסי אצל ארבטובה, למדה מחול מודרני אצל רינה שחם, ג'אז אצל רות האריס, ומחול ספרדי.
לוי נמנתה עם אנסמבל להקת המחול "ענבל" בניהולה של שרה לוי-תנאי והשתתפה במסע הופעותיה של הלהקה ברחבי העולם.
כדי להתפרנס מהריקוד, הצטרפה בתחילת שנות ה-60 ל"להקת הפעמונים" של משה (מושיקו) יצחק הלוי והשתתפה בהופעותיה.
היא הכירה את אחד מחברי הלהקה המוזיקאי יצחק אליעזרוב, ובשנת 1961 נישאו השניים, אך כעבור שלוש-ארבע שנים התגרשו.
בשנת 1962, בהמלצת העיתונאי ג.
עיטור שסיקר בעיתונות את הקולנוע הבינלאומי ואת חיי הבוהמה של תל אביב, הוזמנה לוי בת ה-19 ששיחקה אז באופרה הישראלית על ידי המפיק ראול לוי וכריסטיאן ז'אק לשחק בתפקיד הנסיכה ההודית אג'י ארנה, אחד מהתפקידים הנשיים הראשים בסרט "מרקו פולו" לצד השחקן הצרפתי אלן דלון.
יוצרי הסרט שקלו לתת את התפקיד שלה קודם לכן לג'ינה לולובריג'ידה ובריז'יט בארדו.
צילומי הסרט, שנמשכו שלושה חודשים וחצי ונערכו בצרפת, בהודו ובבלגרד שביוגוסלביה, זכו לסיקור נרחב בעיתונות.
לבסוף קשיים כספיים שאליהם נקלע מפיק הסרט ראול לוי מנעו המשך הצילומים והפקת הסרט נעצרה.
לאחר השיבה מצרפת הופיעה לוי ב'נאסר-א-דין' עם חיים טופול ואורי זוהר.
כמו כן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה לצד מייק בורנשטיין ומוטי גלעדי.
בשנת 1965 השתתפה לוי בסרט הקומדיה הישראלי-צרפתי בביומו של אלכס יופה "רק לא בשבת" .
היא גילמה בו את אסתר, צנחנית בצה"ל.
עוד בין השחקנים בסרט רובר הירש , דליה פרידלנד, גאולה נוני, מישא אשרוב ובומבה צור.
את המוזיקה לסרט כתב סשה ארגוב.
הסרט הצליח מאוד, ולוי הופיעה בהקרנותיו בצרפת.
בשנת 1965 נישאה לוי לאלכס (אליק) ספונקוב (סייפן), חבר ילדותה עוד משכונת מחלול בתל אביב, בקיבוץ תל יוסף.
לאחר נישואיהם התגוררו השניים בקיבוץ, שם נולדה בתם הבכורה.
לוי שמשה כמורה בבית ספר האזורי בתל יוסף וכמארגנת מסיבות וחגיגות במשק.
לאחר מספר שנים עזבו הזוג ובתם את הקיבוץ ועברו לתל אביב לשכונת יד אליהו.
בתל אביב נולדו להם שלושה ילדים נוספים.
לוי המשיכה להופיע עם להקתו של יונתן כרמון.
בשנת 1969 הופיעה לוי כרקדנית במופע "הימים הטובים" של שייקה אופיר יחד עם יעקב קלוסקי ויחיאל דוד.
באותה שנה הצטרפה לוי להרכב רקדנים בשם 'גאז פלוס' בניהולו של שמעון בראון ואשתו ליז והחלה להופיע עם הלהקה ברחבי הארץ.
בשנת 1970 הופיעה הלהקה בהולנד במסגרת אירועי 'שלום 70' ולאחר שחזרו ארצה התפרקה הלהקה וכל חבריה.
לוי רצתה להתמקד בגידול הילדים ובהוראת המחול ופתחה סטודיו למחול בשכונת יד אליהו בתל אביב שם התגוררה עם בעלה וילדיה.
באוקטובר 1985 נפטר בעלה אלכס סייפן בגיל 42 ונקבר בקיבוץ בתל יוסף .לוי התכנסה בתוך עצמה וסוככה על ילדיה והמשיכה ללמד מחול בשכונת יד אליהו ולגדל דורות של תלמידות.
לוי נפטרה באפריל 2020 בגיל 77, בביתה ונטמנה לצד בעלה.
היא הייתה רקדנית עם כשרון גדול ברמה בינלאומית ומורה מוערכת ומסורה.
היא הותירה אחריה ארבעה ילדים ותשעה נכדים.
יונה לקס (נולדה ב-28 באפריל 1930) היא ניצולת השואה, שיחד עם אחותה התאומה מרים הייתה קורבן לניסויי מנגלה בתאומים במחנה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, ייסדה ושימשה כיושבת ראש ארגון תאומי מנגלה.
בינואר 2015 נאמה בפני האספה הכללית של האו"ם ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
היא הופיעה בכמה סרטי תעודה.
לקס הייתה בת תשע בזמן פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. יונה ומשפחתה תושבי העיר לודז' גורשו לגטו לודז'.
מהגטו גורשו הוריה למחנה ההשמדה חלמנו בשנת 1942 ושם נרצחו.
באוגוסט 1944 יונה ושתי אחיותיה, אחת מהן תאומתה מרים גורשו לאושוויץ.
יוזף מנגלה לא זיהה בתחילה שהיא תאומה, והיא נשלחה ישירות לתאי הגזים.
אחותה הגדולה דיווחה למנגלה שאחיותיה הן תאומות, ובעקבות זאת יונה ואחותה התאומה מרים נשלחו ל"מעבדתו".
על יונה קועקע מספר אסיר A27700, ומרים אחותה קיבלה את המספר A27725.
סמוך לפני שחרור אושוויץ ב-27 בינואר 1945, נשלחו יונה ומרים בצעדת מוות למחנה הריכוז רוונסברוק.
מאוחר יותר הם נכלאו במלכוב הסמוכה.
הן שוחררו ליד העיר לייפציג ב-8 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית.
יונה ומרים חזרו ללודז', אך בעקבות פוגרום קיילצה בשנת 1946 הן הועברו ללונדון וטופלו על ידי משפחות יהודיות.
בשנת 1948 יונה עלתה לבדה לארץ ישראל.
היא התגוררה בתל אביב עם בעלה.
לקס הקימה ומשמשת כיו"ר יו"ר ארגון תאומי מנגלה.
היא נאמה בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות ביום ההנצחה הבינלאומי לזכר קורבנות השואה, ב־28 בינואר 2015, והשתתפה בסרט תיעודי ברדיו של האו"ם על חייה.
היא הופיעה בסרט התיעודי "לסלוח לד"ר מנגלה" משנת 2006. בסרט הביעה יונה את התנגדותה לבקשת הסליחה של גיבורת הסרט, אווה מוזס קור, עוד תאומה של מנגלה שסלחה בפומבי למבצעי השואה.
בניגוד לקור, לקס טענה כי "על זוועות כאלה אי-אפשר לסלוח".
יונה לוי גרוסמן (נולדה ב-20 ביוני 1948) היא אמנית ישראלית רב תחומית, ציירת, אמנית במציאות רבודה, וידאו-ארט, משוררת, סופרת ואוצרת.
חיה ויוצרת במושב עין הבשור שבנגב המערבי.
טניה גרוסמן נולדה ב־20 ביוני 1948 בלבוב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (היום אוקראינה) ובשנת 1958 עלתה לישראל.
עם גמר לימודי הסיעוד בבית החולים הדסה בירושלים נישאה, ועבדה במשך שבע שנים כאחות, בתפקידי הדרכה וניהול.
בין השנים 1973 - 1977 למדה לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1977 עברה עם משפחתה לחיות במושב אוגדה, בחבל ימית שבסיני, שם אהבתה לאמנות הפכה לעיסוק מרכזי בחייה.
בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום עם מצרים ופינוי חבל ימית, ייסדה עם חבריה ממושב אוגדה את היישוב עין הבשור, בו היא חיה ויוצרת.
בשנת 1989, סיימה לימודי אמנות וציור בבית ספר "מימד" לאמנות חזותית, בהצטיינות יתרה.
כחלק מעבודת הגמר שלה בבית ספר מימד כתבה את המאמר שנקרא "תהליכים בזרם הרומנטי".
לוי גרוסמן יוצרת בתחומים רבים, הכוללים ציור, אמנות במציאות רבודה (מרכיב באמנות הדיגיטלית), וידאו ארט, שירה, ספרות ואוצרות.
לוי גרוסמן הוזמנה להשתתף בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
מוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע, אוצרת ד"ר דליה מנור.
בית האמנים, תל אביב, אוצרות רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי.
יד לבנים ראשון לציון, אוצרת התערוכה - קרן ויסהוז.
אוצרת יונה לוי גרוסמן, גלריה בית יד לבנים, רמת השרון.
תערוכה קבוצתית של 8 אמנים, שמגיבים ומתייחסים באופנים ובאמצעים שונים למבנה היקום.
ב"פארק קרסו למדע" באר שבע.
אוצר התערוכה פרופסור חיים מאור.
תערוכה קבוצתית של 6 ציירים ופסלת אחת, ברובם ותיקים, תושבי המועצה האזורית אשכול והאזור.
אוצרת התערוכה ד"ר זיוה ילין.
תערוכה קבוצתית, נודדת, של אמנים מהנגב.
ארגון התערוכה על ידי "תרבות לישראל" תחום אמנות פלסטית.
בגלריית המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, בבאר שבע.
בתערוכה משתתפים 36 אמנים הגרים ויוצרים ביישובי הנגב.
תערוכת אומנות ושירה של האמנים החיים במועצה האזורית אשכול.
התערוכה התקיימה במסגרת חגיגות לציון 60 שנה להקמת המועצה האזורית אשכול.
אוצרת התערוכה האמנית והמשוררת יונה לוי גרוסמן ממושב עין הבשור.
השתתפו בתערוכה כ־ 60 יוצרים.
תערוכת התכתבות בין 15 אמני המועצה האזורית אשכול ו-15 אמנים ממקסיקו.
2009-2008 – "ישראל פנימה" INSIDE ISRAEL, ברפובליקה העממית של סין.
שישים צלמים ישראלים מציגים את ישראל בסין.
מיזם אמנות, האוצרים איריס אלחנני ו-Yang Chaupang.
בגלריית הבית הלבן בגן הפסלים שבין קיבוץ נירים לקיבוץ ניר עוז בעוטף עזה, במועצה האזורית אשכול שבנגב המערבי, במסגרת אירועי "דרום אדום".
בקהילת יהודי מקסיקו סיטי, מקסיקו תערוכה משותפת לאמני המועצה האזורית אשכול, בחסות הקהילה ואמני הקהילה היהודית של מקסיקו, שותפות 2000 והסוכנות היהודית.
במוזיאון מצדה והגן הלאומי מצדה אוצר, רפי ברביבאי.
גלריה אייזנברג תל אביב, דיזנגוף סנטר.
שבוע האישה תיאטרון חולון, אוצר גיורא אוריין.
– מכללת תלפיות - תל אביב.
אוצרים ציפורה לוריא ואבנר בר חמה.
– "כאן" מוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע.
אוצרת ומנהלת המוזיאון נוגה ראבד.
1998-2005 – במסגרת קבוצת I.C.A השתתפה במספר תערוכות קבוצתיות, גלריה אלטרנטיב ביפו, מוזיאון חניתה, מוזיאון בר דוד, בית שגאל, בית האמנים בתל אביב, גלריה ZIRO בברצלונה ועוד רבות אחרות.
2002 – המכללה האקדמית לחברה ואמנויות - מכללת לסלי - נתניה.
– אוניברסיטת המדינה של מישיגן Michigan State University, ארצות הברית.
2001 – המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר שבע.
2001-2000 – סדרת תערוכות בנושא, האלימות כנגד נשים, בסדנת האמן חדרה, מוזיאון בר דוד, מוזיאון חניתה, גלריה קסטרא חיפה ועוד.
2000-1998 – בית נשיאי ישראל בירושלים, עבודות תלויות במקום.
1998 – כנס מדעי, "חקר הכאוס" מטעם אוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת בר-אילן.
1997 – מוזיאון גן התעשייה בעומר.
– נחביר - פיסול סביבתי בנגב המערבי - פרויקט קבוצתי.
1994 – חגיגות היין ביקבי כרמל - ראשון לציון.
1991 – בית האמנים אלחרזי - תל אביב.
– גלריית המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי - בבאר שבע.
1988 – "יצירמון" - מצפה רמון, ניסיון להקים מוזיאון לאומנות במבני תעשייה שנעזבו.
1984 – ביתן לאומנות - גני יהושע בתל אביב.
יצחק רבין פתח את התערוכה.
1981 – גלריה וינברג תל אביב - תערוכת יחיד.
תערוכת "כאוס" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במסגרת כנס מדעי בנושא הכאוס.
תערוכת " מעגלים " לאומנים חברי קיבוץ אורים:- הפסל מץ למדן, והפסלת ציירת יונינה למדן מקיבוץ אורים.
התערוכה "קירות מדברים יצירה", שישים שנה למועצה האזורית אשכול.
התערוכה "אשכול מאשכול - סיפור אישי", תערוכה של ארבע אמניות מהמועצה האזורית אשכול, בגלריה העירונית של רמת השרון.
התערוכה "מעשי רקמה", תערוכה קבוצתית במרכז האמנים "הגילדה" המועצה האזורית אשכול.
קטלוגים וספרי אמנות בינלאומיים וישראלים
השתתפות בהוצאה ועריכת ספר הטיולים, שכתבה בלהה זיצ'יק שומר, "לטייל בעקבות אמנים", בהוצאת מודן.
העמותה לחקר נשים ומגדר בישראל ובית האמנים על שם זריצקי, "(מ)ציירות נוף".
אמנות בישראל - נגיעה אישית - ART IN ISRAEL - Personal Touch ספר בפורמט קובייה, שכתבה בלהה זיצ'יק שומר
"כיוון הרוח" - החל משנת 2003 הקימה וכתבה מספר שנים מדור העוסק בתרבות במקומון "ככה-זה" של המועצה האזורית אשכול.
הקמת פורום משוררים כותבים וערבי הקראת שירה, יחד עם ד"ר שרה אור ודן גזית - בחסות, המועצה אזורית אשכול.
יוזמת פרויקט - מרכז רזידנסי לאמנויות ותקשורת - Residence בבית ספר הבשור אשר ננטש בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
אוצרת התערוכה 60 שנה למועצה האזורית אשכול - "קירות מדברים יצירה".
פרויקט - אמנות במציאות רבודה - Augmented Reality.
איור ועיצוב כריכה להגדה של פסח.
"האהבה היא אי שפיות", הוצאת ספריית הפועלים
"טיולים בעקבות אמנים בישראל" שותפה בהוצאה הספר יחד עם בלהה זיצ'יק שומר, בהוצאת מודן.
2003 – "כיוון הרוח" – הקימה וכתבה במשך מספר שנים את המדור העוסק בתרבות במקומון "ככה-זה" של מועצת אשכול.
לוי גרוסמן הוציאה 2 ספרי שירה.
הספר הראשון נקרא, האהבה היא אי שפיות, הספר השני באנגלית נקרא, You, me and our Messiah : poety שני הספרים מלווים בציוריה.
שירים נוספים פורסמו בחוברות "משיב הרוח" "הליקון" ואחרים.
ד"ר סורין הלר למוזיאולוגיה כתב על יונה לוי גרוסמן.
ניתן לצפות בציורים של יונה לוי גרוסמן, באמצעות הטלפון החכם, הסמרטפון, באמנות במציאות רבודה באמצעות האפליקציה שנקראת ARTIVIVE שמתקינים בטלפונים החכמים.
ראו ציורים לצפייה במציאות רבודה
ציורי שמן על בד קנבס
יונה חן (נולד ב-1941) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה באוניברסיטה העברית; כיהן כנשיא המכללה האקדמית תל חי.
יונה חן נולד בחיפה בשנת 1941, וגדל בשבי ציון; את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים במסגרת גייסות השריון.
חן הוא בעל תואר בוגר ומוסמך בהצטיינות במדעי הקרקע מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את התזה לתואר השני שלו סיים ב-1970 בנושא "המבנה, תוצרי המסיסות והתכונות האופטיות של מינרלי חרסית בתרחיף".
חן בעל תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית של הקרקע מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט שלו סיים ב-1975 בנושא "השפעה של מינרל החרסית מונטמורילוניט ומבנה ופירוס במרחב של חלקיקיו על תפיחת קרקעות והשראת מגבלות במוליכות ההידראולית שלהן".
ב-1987 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה למדעי הקרקע והמים, בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה באוניברסיטה העברית.
במהלך פעילותו האקדמית באוניברסיטה העברית שימש בתפקידים אקדמיים מרכזיים ובהם: מנהל המחלקה לקרקע ומים, ראש מרכז סיגרם למדעי הקרקע, ראש המרכז לחקר המדבר בפקולטה, חבר בוועדה המתמדת של האוניברסיטה ודיקן הפקולטה לחקלאות מזון וסביבה.
עם פרישתו מהאוניברסיטה מונה לפרופסור אמריטוס בפקולטה.
בין השנים 2001–2004 כיהן כנשיא האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
מחקריו עסקו, בין היתר, בהעשרת והזנת צמחים בברזל, מחזור פסולת חקלאית, עירונית ותעשייתית, כימיה של החומר האורגני במים ובקרקע, מצעי גידול בחממות וטיהור ומיחזור מי שפכים והסבתם לקולחים.
בין השנים 2009–2015 כיהן כנשיא המכללה האקדמית תל-חי, וכיהן במקביל כראש ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
בכהונתו כנשיא המכללה נפתחו בה 11 תוכניות אקדמיות, מספר מבנים חדשים הוקמו והוקמה רשות המחקר של המכללה וקיבל את אות יקיר המכללה ב-2020. כיום מכהן כחבר בחבר הנאמנים של המכללה.
מכהן כחבר דירטוריון וחבר כבוד של קרן יק"א (2000 ועד היום), וכיהן כחבר הנהלה ברימון בית ספר למוסיקה.
חן גר בנס ציונה, נשוי ואב לשניים.
נועם להב, משה שנקר, יונה חן, יסודות מדע הקרקע, רחובות, 1999
יונה מוריץ , היא משוררת, מתרגמת שירה ופעילה סובייטית ואוקראינית עטורת פרסים.
מוריץ נולדה בקייב, ברית המועצות (היום, אוקראינה) במשפחה יהודית.
אביה פנחס מוריץ, נכלא תחת משטר סטלין.
יונה סבלה בילדותה משחפת וגדלה במחסור וקושי בהרי אורל במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 היא נסעה ללמוד במוסקבה, שם הושעתה לזמן קצר מהאוניברסיטה בשל העמדה הביקורתית של שיריה על המפלגה הקומוניסטית.
שירה היה מחווה לטיציאן טבידזה, משורר גאורגי שהוצא להורג על ידי סטלין ב-1937 ב-1961, היא התפרסמה רבות בזכות האוסף שלה על הצפון הרחוק, "כף התשוקה", המבוסס על מסעה על סיפון שוברת קרח ארקטית, והיא הייתה בין המשוררים הצעירים הבודדים החביבים על אנה אחמטובה.
מאז שנות ה-60 היא נודעה גם בזכות תרגומיה הפיוטיים לרוסית משפות רבות (תרגומים אלה, שהוזמנו על ידי הוצאות לאור סובייטיות, עסקו לעיתים במסרים פוליטיים לחופש).
היא העבירה לדפוס ברוסית משוררים כמו מויסי טויף, קונסטנטין קוופי ופדריקו גרסיה לורקה.
בשנים מאוחרות יותר, היא משכה קוראים צעירים רבים עם שירת ילדים, שחלקם, כמו יצירתה למבוגרים, נודעו לקהל ההמונים באמצעות חמשירים שנפוצו על ידי זמרים ומנגינת גיטרה.
יצירות אחרות שלה שפורסמו כוללות סיפורים קצרים, כתבות, ולאחרית ימיה גם גרפיקה.
היא הייתה חברה מייסדת במספר ארגונים ליברליים של אינטליגנציה אמנותית, כולל בחלק הרוסי של PEN הבינלאומי.
הייתה חברה בוועד הפועל הרוסי של PEN ובוועדת זכויות האדם שלה.
היא זכתה במספר פרסים יוקרתיים.
לאחר 2014 הפכה מוריץ לתומכת בכיבוש הרוסי של דונבאס וחצי האי קרים.
חלק מהשיריה האחרונים מעבירים רגשות המתנגדים לרוסופוביה, ולתמיכה המערבית באוקראינה .
יונה זאב מנדלסון (תרצ"ח - תשס"ד) היה חסיד חב"ד מאנשי היישוב הישן בירושלים אשר ייסד את "יקב שמשון" (כיום "יקבי ירושלים", היקב היחיד הפועל בירושלים).
מנדלסון נולד בשנת תרצ"ח (1937–1938) בירושלים לאמו אסתר מלכה צוויג ולאביו נחמן מנדלסון שהיה מלמד בחיידר במאה שערים וחסיד חב"ד מצאצאי רבי יהודה לייב מינוביץ'.
משפחתו התגוררה במאה שערים בסמיכות לבית הכנסת צמח צדק.