tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיור בבסיסים מיועד בדרך כלל לטייסים ובני משפחותיהם, על מנת לאפשר להם גישה מהירה לכלי הטיס במקרה חירום.
עבורם הוקמו בבסיסים רבים חנויות ומרכזי קניות, מרפאות ושירותי פנאי שונים.
בבסיסים שבהם מתגוררות משפחות טייסים יימצאו בנוסף גם גני ילדים ואף בתי ספר כדי לספק את צורכי המשפחות.
בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמה (בספרדית: Base General Bernardo O'Higgins Riquelme), או בשמו האחר פוארטו קובאדונגה (Puerto Covadonga), הוא הבסיס העיקרי והקבוע של צ'ילה באנטארקטיקה.
הבסיס, שנקרא על שמו של ברנרדו או'היגינס, הוא גם עיר הבירה של הקומונה "קומונה דה לה אנטארקטיקה" (comuna de la Antártica) המשתרעת על שטח של 1,236,000 קמ"ר באנטארקטיקה ואינה מוכרת על ידי שאר מדינות העולם כחלק מצ'ילה בשל הברית האנטארקטית.
קומונה זו יחד עם "קומונה דה קאבו דה הורנוס" מרכיבות את אנטארקטיקה צ'ילנה שהיא פרובינציה של מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה בצ'ילה.
הבסיס נמצא בגובה 3 מטר כ-30 ק"מ דרומית מערבית מהנקודה הצפונית ביותר של חצי האי האנטארקטי.
הבסיס נוסד ב-18 בפברואר 1948 והוא אחד הבסיסים המיושבים בקביעות הוותיקים ביותר באנטארקטיקה.
בחורף מתגוררים בבסיס 16 אנשים ובקיץ 44 אנשים עם מקומות מגורים ל-60 אנשים.
הבסיס מופעל על ידי צבא צ'ילה.
בבסיס מופעלת תחנת קליטה גרמנית שהוקמה ב-1991. חיישנים מסוג SAR הנמצאים בלוויינים מעל אזור הקוטב הדרומי מייצרים כמויות מידע רבות, ומידע רב שכזה אינו יכול להיות מאוכסן בלוויינים עצמם ויש להעבירו לתחנות קרקע אחרות.
לשם כך נבנתה תחנת קליטה זו שמיקומה נבחר משיקולי תשתית קיימת, גאולוגיה של האזור ונוחות גישה לבסיס.
בסיס חיל החלל ונדנברג הוא בסיס השוכן בדרום מדינת קליפורניה, ארצות הברית.
הבסיס השתייך לחיל האוויר של ארצות הברית, כחלק מפיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית (AFSPC), והחל ממאי 2021 הוא משתייך לחיל החלל של ארצות הברית.
הבסיס משמש את המשרד להגנת החלל והוא גם מרכז ניסוי לטילים.
הבסיס קרוי על שם הויט ס.
Vandenberg), שהיה ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית.
אחד מתפקידיו המרכזיים ביותר של הבסיס הוא לספק נמל חלל לשיגורי לוויינים מהחוף המערבי של ארצות הברית, ובמיוחד שיגורים למסלול קוטבי.
בסיס ונדנברג הוא בסיס האם של כנף החלל מספר 30 של חיל האוויר האמריקאי שאחראי על כל שיגורי הטילים והלוויינים מהחוף המערבי של ארצות הברית.
מהבסיס מתבצעים בנוסף שיגורי ניסוי של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
ב־1941, צבא ארצות הברית ביקש לקבל שטח בו יקים מרכזי אימון לחילות השריון והרגלים שלו שנבנו אז במהירות.
במרץ 1941 קיבל הצבא שטח של 86,000 דונם לאורך חופי קליפורניה בין הערים לומפוק וסנטה־מריה.
רוב הקרקעות נרכשו ועוד חלקות קטנות נחכרו או התקבלו בדרכים אחרות.
האזור היה רמה שטוחה מוקף בגבעות וקניונים רבים והיה מרוחק ממקומות יישוב, ולכן הצבא חשב שמצא מקום אידיאלי לאימונים.
עבודות הבנייה באזור החלו בספטמבר 1941, אבל אף על פי שנגמרו רק חודשים אחר כך, הצבא הפעיל במקום בסיס בשם מחנה קוק (Camp Cooke) על שם מייג'ור גנרל פיליפ סנט.
ג'ורג' קוק, כבר ב־5 באוקטובר.
מאז עברו בבסיס לא מעט דוויזיות שריון ורגלים שעברו אימונים ונשלחו למלחמה מעבר לים.
חוץ מדוויזיות השריון והרגלים עברו בבסיס עוד הרבה יחידות שעברו אימונים מסוגים שונים.
יותר מ־400 תלבושות שונות עברו בבסיס.
עם התקדמות המלחמה, שבויי מלחמה איטלקים וגרמנים שוכנו ברחבי המחנה, וביצעו עבודות תחזוקה, כביסה ועוד.
ב־1946 הוקם במחנה בית כלא ברמת אבטחה גבוהה לחיילים מצבא ארצות הברית, אבל מחנה קוק נסגר ביוני 1946 והאזור הושכר לשמש כשטחי חקלאות ורעיה.
בין 1950 ל־1953 הביב שימש לאימון חיילים שנשלחו למלחמת קוריאה.
ב־1 בפברואר 1953 הבסיס נסגר שוב.
בית הכלא שהיה בו הועבר לאחריות לשכת בתי הכלא הפדרלית, ושימש לכליאת עבריינים אזרחים באוגוסט 1959. כיום בית הכלא ידוע בשם כלא לומפוק.
ביוני 2001, מבני הבסיס שעדיין עמדו אז על תילם נהרסו.
עם הופעת עידן הטילים בשנות ה־50, היה צורך דחוף במציאת מקום לאימון טייסות הטילים ומקום לשיגור מבצעי של טילים במקרה הצורך.
בינואר 1956 הוקמה ועדה שבחנה כ־200 אתרים שונים לפני שבחרה במחנה קוק כאזור מתאים מאותם סיבות שהצבא מצא כמתאימים ב־1941. מלבד הסיבות שמצא הצבא ב־1941 הייתה גם הסיבה המרכזית שהטילים נורו לעבר האוקיינוס השקט ולא עברו מעל אזורים מאוכלסים.
האזור נמצא מתאים גם לשיגורי לוויינים למסלול קוטבי על ידי שיגורם לעבר הקוטב הדרומי, מסלול נקי מיבשת עד לאנטארקטיקה.
בספטמבר 1956 מזכיר חיל האוויר האמריקאי קיבל את המלצות הוועדה.
מספר שבועות לאחר מכן ב־16 בנובמבר 1956, מזכיר ההגנה של ארצות הברית הורה לצבא האמריקאי להעביר 64,000 דונם בצפון מחנה קוק לרשות חיל האוויר האמריקאי, לשימוש כמחנה אימונים ובסיס שיגורים.
המראה שפגשו אנשי חיל האוויר הראשונים שהגיעו לבסיס היו מבנים רעועים מתקופת מלחמת העולם השנייה ועשבים שוטים שגדלו בכל מקום.
הכבישים, שהיו בעיקר שבילי חצץ ועפר היו זקוקים לשיפץ נרחב.
באפריל 1957 החלו עבודות השיפוץ ועבודות הבנייה במקום.
בשנתיים שבאו לאחר מכן, מתקני שיגור ומתקני בקרה החלו לצוץ, והנוף שינה את פניו למראה של בטון ופלדה בכל מקום.
בניינים ישנים שופצו וחדשים נבנו, כולל מתחמי הדיור של המשפחות הצבאיות.
הבנייה כבר הייתה בעיצומה כאשר חיל האוויר קיים את הטקס המסורתי של העלייה לקרקע ב־8 במאי 1957.
כדי להפעיל את בסיס חיל האוויר קוק, הופעלה קבוצת הבסיס 392 שהחליפה את טייסת התמיכה 6591 ב־15 באפריל 1957. עם הפעלת כנף הטילים האסטרטגית 704 (טילי אטלס) ב־1 ביולי, סופחה קבוצה 392 לכנף.
הייתה זו כנף הטילים הבליסטיים הראשונה של חיל האוויר.
ב־16 ביולי, דיוויזיית הטילים ה־1, שהופעלה שלושה חודשים קודם לכן באינגלווד, קליפורניה, עברה לבסיס חיל האוויר קוק כדי לפקח על פעולות הכנף.
במהלך תקופת הכשרה זו שני ארגונים אלו היו מעורבים בתכנון פעולות טילים ותוכניות האימונים.
הזוויזיה הועברה לאחר מכן לאחריות מחלקת הטילים הבליסטיים של חיל האוויר (AFBMD) באינגלווד שהייתה תחת פיקוחה של מפקדת המחקר והפיתוח האווירי (ARDC) בבסיס חיל האוויר אנדרוס במרילנד.
שיגורי הלוויינים הרוסיים ספוטניק 1 למסלול ב־4 באוקטובר 1957 וספוטניק 2 חודש לאחר מכן שנשא בתוכו כלבה, גרמו להשלכה צבאית ולפיתוח מואץ ומיידי של תוכנית הטילים של חיל האוויר האמריקאי.
כחלק מן ההאצה, ב־23 בנובמבר 1957, אישר משרד ההגנה שיגור טילים בליסטיים בעיתות שלום, מבסיס ח"א קוק.
חיל האוויר העביר את האחריות על בח"א קוק מידי ARDC לידי פיקוד האוויר האסטרטגי (SAC) ב־1 בינואר 1958. יחד עם ההעברה, SAC קיבלה לידיה את השליטה בשלושת הארגונים שהיו בידי ARDC ואת האחריות להשגת יכולת מבצעית ראשונית (IOC) עבור כוח הטילים המתהווה של חיל האוויר.
משימתם הייתה גם לאמן צוותי שיגור.
הארגון מחדש התיר ל־ARDC לשמור על האחריות להפעלת האתר, לנמשיך במחקר, בבדיקות ובפיתוח בדיקות הטילים הבליסטיים.
פעילויות אלו בוצעו על ידי משרד שדה של AFBMD שהוקם בבח"א קוק מיד לאחר השינויים בינואר 1958. שיגורים לחלל היו צריכים להעשות על ידי SAC ו־ARDC יחד.
עם זאת, מרבית פעילויות אלו בוצעו בסופו של דבר על ידי ARDC.
שתי המפקדות, ששיתפו פעולה יחד בבסיס קוק, פיתחו מערכת יחסים קרובה ומתורבתת שפרחה ב־35 השנים שלאחר מכן.
ב־12 בפברואר 1958, מחלקת ההגנה העבירה את האחריות המנהלתית של יופיטר IRBM מהצבא לחיל האוויר.
מטה SAC העביר את טייסת הטילים האסטרטגית 864 (יופיטר IRBN) מאלבמה לבח"א קוק.
באפריל, מטה SAC הפעיל את טייסת הטילים האסטרטגיים 576 (טילים אטלס בליסטיים) מבח"א קוק.
הייתה זו הטייסת הבליסטית הראשונה של SAC והטייסת הראשונה של טילי אטלס.
בתחילה, הטייסת כללה שני מתקני שיגור לטילי אטלס D (רכים) שנקראו 576A ו־576B.
בחודש יולי, החלו בבניית מתקן הניסויים לטיטן 1, ובאוגוסט הגיע טיל התור הראשון לבח"א קוק.
האזורים אותם קיבל הצי נקראו "מתקני הטילים של הצי בפוינט ארגואלו" (Naval Missile Facility at Point Arguello).
המקום הפך למרכז החשוב ביותר לשיגור טילים ולוויינים של האזור הפסיפי.
ב־16 בנובמבר 1963, מזכיר ההגנה האמריקאי, רוברט מקנמארה הורה על ארגון מחדש של דרך הארגון של מתחמי השיגור והניסוי של משרד ההגנה.
חלק מהארגון מחדש כלל העברת חלק ממתחמי השיגור של הצי ביניהם פוינט ארגואלו לחיל האוויר האמריקאי.
ההעברה בוצעה בשני שלבים, ב־1 ביולי 1964 וב־1 בפברואר 1965. עם ביצוע ההעברה הצי נשאר ממוקם בפוינט מוגו וחיל האוויר קיבל אחריות על אזורי השיגור לאורך האוקיינוס השקט.
רכישת הקרקעות האחרונה בוצעה ב־1 במרץ 1966, לאחר הודעת חיל האוויר על הקמת קומפלקס השיגור 6, שיועד לשגר לחלל את מעבדת החלל המאוישת של חיל האוויר האמריקאי.
מתקני השיגור של הטיטן 3 שיועד לשאת את המעבדה לחלל פלשו לשטחים שהיו בבעלות חברת Sudden Estate.
חיל האוויר פתח במשא ומתן עם החברה אך הגופים לא הגיעו להסכמה, והממשלה פנתה לבית המשפט שקבע כי כ־15,000 דונם יועברו לחיל האוויר תמורת סכום של 9,002,500 דולר.
הרחבה אחרונה זו הביאה את הגדילה את שטח הבסיס ל־99,099 הדונמים המרכיבים את הבסיס היום.
בסיס ונדנברג הוא כיום הבסיס השלישי בגודלו בארצות הברית אחרי בסיס חיל האוויר אגלין בפלורידה ובסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
ב־4 באוקטובר 1958 שמו של הבסיס שונה מקוק לונדנברג לכבודו של גנרל הויט ס.
ונדנברג שהיה מפקד חיל האוויר השני.
המעבר המעשי מבסיס צבאי לבסיס שיגור קרה ב־15 בדצמבר 1958, עם שיגורו המוצלח של הטיל הבליסטי PGM-17 תור.
השיגור חנך את תחום השיגורים לטווח בינוני של האזור הפסיפי ובוצע על ידי דיוויזיית הטילים הראשונה.
השיגור המוצלח הראשון של טיל תור על ידי חיל האוויר המלכותי בוצע ב־16 באפריל 1959 כחלק מאימון משולב של חיל האוויר האמריקאי והבריטי.
ב־22 באפריל 1960, טייסת טילי התור הבריטית האחרונה הועברה לידי חיל האוויר המלכותי על ידי פיקוד האוויר האסטרטגי, ובכך הסתיים חימוש הצבא הבריטי במערכות טילי התור.
ב־16 באוקטובר 1958, הסתיים בנייתו של משגר האטלס הראשון שהועבר לידי הדיוויזיה הראשונה.
הטיל הבליסטי הבין יבשתי הראשון, האטלס D ניתנה לטייסת הטילים 576 ב־18 בפברואר 1959. האטלס D הראשון טס ב־9 בספטמבר 1969 בהצלחה גמורה והוכרז כמבצעי.
בחודש שלאחר מכן הוצבו מספר טילי אטלס בעלי ראש נפץ גרעיני בבסיס ונדנברג והיו לטלים הבליסטיים הראשונים שהוצבו בהכן בארצות הברית.
באפריל 1960 בוצע שיגור מוצלח של טיל אטלס D מכן שיגור תת־קרקעי מבסיס פרנסיס וורן בוויומינג, ומפקד דיוויזיית הטילים הראשונה בבסיס ונדנברג הורה על הפיכת מתרני השיגור התת־קרקעיים למבצעיים.
ביולי 1959 החלו בבנייתם של מתקני השיגור התת־קרקעיים של טיל האטלס E.
ב־28 בפברואר 1962 בוצע השיגור המוצלח הראשון של האטלס E, ובנובמבר החלו בבנייתם של מתקני הסילו (מתקן שיגור מיוחד תת־קרקעי) של טיל האטלס F.
האטלס F הראשון הגיע לוונדנברג ביוני 1961 ושוגר בהצלחה ב־1 באוגוסט 1962.
במהלך אותה תקופה היו בבסיס ונדנברג שני אתרי שיגור לאטלס D, שני אתרים לאטלס E ושלושה אתרים לאטלס F.
טילי האטלס D הוצאו מכוננות במאי 1964 כחלק מתהליך פרישת טילי האטלס משימוש כטילים בליסטיים.
הניסוי האחרון בטיל האטלס F בוצע ב־18 בינואר 1965 והטייסת האסטרטגית 5876 הפכה ללא־פעילה ב־2 באפריל 1966. סך הכל שיגרה טייסת 576 53 טילי אטלס D, שבעה טילי אטלס E ושבעה טילי אטלס F בין 1959 ל־1965.
טילי אטלס שוגרו מבסיס ונדנברג בשנים שלאחר מכן בתור משגרי לוויינים, שנשאו מגוון לוויינים רחב למסלול סביב כדור הארץ.
הטיטן 1 היה הטיל הבליסטי הרב־שלבי הראשון של ארצות הברית.
עם פרישתו, הפך הטיטן למרתיע נוסף לכח הגרעיני האמריקאי יחד עם טילי האטלס השונים.
הטיל היה הראשון בסדרת הטילים טיטן, והיה צעד חשוב בבניית כח הטילים של חיל האוויר האמריקאי.
ביולי 1958 החלה בנייתו של מתקן המבנים של הטיטן 1. המתקן היווה אב־טיפוס למתקני השיגור של הטיטן 1. המתקן הושמד ב־3 בדצמבר 1960 כאשר הטיל התפוצץ במהלך הורדתו לתוך המתקן ולא היו נפגעים.
היה זה אסון הסילו הראשון בוונדנברג.
שיגור הסילו המוצלח הראשון של הטיטן 1 בוצע בדצמבר 1961 ושיגור ה־SAC המוצלח הראשון בוצע בינואר 1962 וכתוצאה מכך הועבר מתקן השיגור לידי פיקוד האוויר האסטרטגי כדי לשמש כמתקן ניסוי עבור הטיל.
עם זאת, חייו המבצעיים של הטיל לא ארכו זמן רב.
בנובמבר 1964 הכריז מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שטילי הדור הראשון האמריקניים שכללו את טילי האטלס E, אטלס F והטיטן 1, יוצאו משירות עד סוף יוני 1965.
ב־5 במרץ 1965 הניסוי האחרון בטיל הטיטן 1 שבוצע על ידי פיקוד האוויר האסטרטגי הסתיים בהצלחה.
סך הכל ביצעה טייסת 395 (שפעלה כחלק מפיקוד האוויר האסטרטגי) 19 שיגורים בין 1963 ל־1965 לפני שעברו לשיגור טילי הטיטן 2. במהלך שנות ה־80 בוצעו מספר שיגורים של השלב השני של הטיטן 1 כחלק מיוזמת ההגנה האסטרטגית.
הטיטן 2 היה טיל בליסטי מן הדור השני שהיה בעל יכולות הנחיה אינרציאליות ויכולת שיגור מתוך הסילו.
בניית אתר השיגור הראשון לטיטן 2 החל ב־1962 ובסופו של דבר נבנו והופעלו 4 מתקני שיגור כאלו בוונדנברג.
רוב מבני השיגור שלו בוצעו מנמל החלל קייפ קנוורל אך השיגור הראשון מתוך סילו בוצע באפריל 1963 מבסיס ונדנברג.
מבחן השיגור המבצעי והמלא הראשון בוצע במרץ 1965.
מבחני השיגור המבצעיים נמשכו עד 1985. הטיטן 2 הוסב גם לשני משגרים.
הטיטן 2 GLV נשא את חלליות ג'מיני לחלל והטיטן 223G נשא לוויינים למסלול סביב כדור הארץ עד ל־2003.
פיתוח מנועי דלק מוצק נתן לטיל ה־LGM-30 Minuteman התלת־שלבי יתרון משמעותי על פני טילים בליסטיים קודמים.
בפברואר 1961 החלו בבניית מתקן השיגור לטיל בוונדנברג.
שיגור הניסוי הראשון של דגם ה־IA של הטיל החלו בספטמבר 1962, ושיגור דגם ה־IB היה במאי 1963. ב־24 בפברואר 1966 בוצע שיגור סימולטני מוצלח של שני טילי IA.
בשיגור זה נבחנו טכניקות ספירה לאחור וטכניקות שיגור למקרה בו יאלצו לבצע שיגורים רבים באותו זמן במקרה של מלחמה.
מבחני הטיל מדגם ה־I נמשכו עד 1968.
הניסויים בטיל ה־LGM-30F Minuteman II החלו באוגוסט 1965 עם שיגור מוצלח של הטיל.
הטיל עבר מרחק של 5,000 מייל לתוך האוקיינוס השקט ופגע במטרתו.
שיגור סימולטני בוצע בהצלחה ב־22 באוקטובר 1970. השיגור האחרון של טיל זה בוצע באפריל 1972.
השיגור הראשון של הטיל LGM-30G Minuteman III בוצע ב־5 בדצמבר 1972. הטיל טס למרחק של 1,300 ק"מ לפני פגיעתו במטרה.
שיגורים של טיל זה נמשכים עד היום מבסיס ונדנברג.
הטיל הבליסטי האחרון שנבחן בוונדנברג הוא ה־LGM-118 Peacekeeper שמבחניו החלו ביוני 1983. מלבד יכולתו לעוף לטווחים רחוקים יותר מטילים שקדמו לו, יכול הפיסקיפר לשאת 10 ראשי נפץ שיפגעו במטרות שונות.
הטיל תוכנן להחליף את המינטמן אבל בגלל זמן פיתוח ממושך הוא פרש ב־2005 לפני המינטמן.
השיגור הראשון בוצע מפני הקרקע ב־17 ביוני 1983 ושני שיגורים נוספים בוצעו בשנה זו.
ב־15 ביוני 1984 בוצע השיגור הראשון של הטיל עם תא חדירה סימן 21 ושני שיגורים נוספים בוצעו בשנה זו.
השיגור הראשון של הטיל מסילו בוצע ב־24 באוגוסט 1985. ב־23 באוגוסט 1986 בוצע השיגור הראשון של הטיל בתצורה מבצעית מלאה.
ב־21 ביולי 2004 בוצע השיגור האחרון של הטיל שפרש לאחר מכן.
הטיל האחרון שהוצב בבסיס ונדנברג הוא ה־Ground-based Interceptor שמיועד ליירט טילים בליסטיים במעופם והוצב בבסיס ב־2005. הטיל פותח כחלק מתוכנית National missile defense שהוכרזה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש.
הלוויין הראשון בעולם ששוגר למסלול קוטבי, הדיסקוברר 1, שוגר מבסיס ונדנברג ב־28 בפברואר 1959. המשגר ששימש לשיגור הלוויין היה טיל תור־אגנה.
באוגוסט 1960 שוגר הדיסקוברר 13 שהשליך קפסולה חזרה לכדור הארץ שהייתה לחפץ הראשון ידי אדם שחזר לכדור הארץ.
הדיסקוברר 14 ששוגר כשבוע לאחר מכן שחרר קפסולה שנתפסה באוויר על ידי מטוס ובכך היה לאיסוף הראשון שבוצע מן אוויר.
תוכנית דיסקוברר שהייתה למעשה כיסוי לתוכנית קורונה שהייתה תוכנית לווייני הריגול הראשונה של ארצות הברית הסתיימה ב־13 בינואר 1962 לאחר 37 שיגורים וניסיונות שיגור, וסיפור הכיסוי נחשף.
לאורך השנים שוגרו מבסיס ונדנברג מגוון רחב של לוויינים על מגוון רחב של משגרים.
התוכניות השאפתניות ביותר שתוכננו מבסיס ונדנברג כללו את מעבדת החלל המאוישת של חיל האוויר האמריקאי (לא יצא לפועל) ותוכנית מעבורות החלל.
התוכנית של מעבדת החלל הייתה אמורה לשגר לחלל חללית ג'מיני מותאמת על גבי טיטן 3 שתחובר למעבדת חלל.
הנשיא ריצ'רד ניקסון ביטל את התוכנית, שתוכננה לעלות כ־3 מיליארד דולר ב־1969 בגלל עלויות גבוהות מידי, טכנולוגיות חדשות וההוצאות הרבות של מלחמת ווייטנאם.
ב־1972 נבחר בסיס ונדנברג לשמש כאתר השיגור והנחיתה המערבי של מעבורות החלל אך הוא מעולם לא שימש ככזה.
SLC-6 שנבנה על מנת לשמש לבניית תוכנית חיל האוויר האמריקאי לשגר מעבדת חלל מאוישת, שופץ כדי שיתאים למעבורות החלל.
יותר מ4 מיליארד דולר שימשו לשיפוץ המתקן ולבניית התשתיות המתאימים עבור המעבורות.
בנוסף לכך, מסלול ההמראה של הבסיס שהיה באורך 2,590 מטר הוארך ל־4,580 מטר על מנת שיוכל לשמש לנחיתת מעבורות החלל.
בסיס ונדנברג התכונן לשיגור משימת מעבורת החלל הראשונה שלו שיועדה להיות משימת STS-62A שתשוגר ב־15 באוקטובר 1986 כשאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר קרקעה את צי מעבורות החלל ובסופו של דבר גרמה לביטול כל השיגורים שיועדו לחוף המערבי של ארצות הברית.
הביטול הרשמי של תוכנית השיגורים מוונדנברג הגיע ב־26 בדצמבר 1989.
ב־1995 הוקם "נמל החלל של קליפורניה" שהופעל על ידי Spaceport Systems International, בבסיס ונדנברג.
חיל האוויר החכיר לחברה שטח שכלל מתקן לעיבוד מטען ויותר מ־100 דונם לשיגורים מסחריים.
ההחכרה ניתנה למשך 25 שנה.
נמל זה השתמש בכני השיגור, במסילות, במסלולי הנחיתה ובכל שאר המתקנים שכב היו קיימים בוונדנברג.
ב־2004 הושלמה בניית מערכת מיוחדת שתתאים לשיגורים של טילי מינטמן ופיסקיפר שהוסבו למשגרים.
ב־2005 הושלמה בניית כן שיגור חדש, SLC-8.
במרכז המורשת לטילים ולחלל, שממוקם ב־SLXC-10, מוצגים פריטים ומזכרות לתיאור תהליך התפתחות הטילים וחקר החלל מבסיס ונדנברג החל מתקופת המלחמה הקרה ועד לימינו בתחומים הצבאיים מדעיים ומסחריים.
בסיס חיפה או זירה ימית צפונית מהווה את הבסיס הימי העיקרי של צה"ל.
אחראי על זירת הלחימה הצפונית בחוף הים התיכון.
ומהווה מעגן למרבית כלי השיט של חיל הים הישראלי.
הבסיס ממוקם בחלקו הצפוני-מערבי של נמל חיפה.
בבסיס זה שוכנות שייטת 7 (שייטת הצוללות), שייטת 3 (שייטת ספינות הטילים); פלגה 914 (אחת מפלגות הבט"ש), היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"מ), המכון לרפואה ימית ויחידת סנפיר.
עיקר תפקידו של הבסיס לאבטח את נתיבי השיט של מדינת ישראל, לשמור ולשפר את כושר הפעולה המבצעי של החיל ולבצע משימות ביטחון שוטף.
מפקד הבסיס שהוא מפקד זירת הצפון בחיל הים הוא קצין בדרגת תת-אלוף ומכונה גם "מפקד ב"ח".
כמו כן ממוקמות בבסיס פלגות-חוף: הפלגה הטכנית, פלגת כוח אדם, פלגת לוגיסטיקה, פלגת הגנה ועוד.
מהקמת הבסיס ועד נובמבר 1975 היה תקן מפקד הבסיס קצין ים בדרגת אל"ם.
במועד זה הועלה התקן לתא"ל.
תג הכתף של אנשי בסיס חיפה מורכב מהאלמנטים הבאים:
חבל – מקיף את כולו.
גוון כסוף – כמייצג של המים במבט על
חץ רחב בגוון אדום המופנה מערבה – מציין את רמת המבצעיות הגבוהה ואת עובדת היותו בסיס-ים ראשי.
חץ-עוגן – המציין את האחריות הגבוהה לתווך הימי לכל אורך רצועת החוף של מדינת ישראל.
חנוכת מבני הבסיס - ב-12 ביולי 1961 במסגרת חגיגות יום חיל הים השלוש עשרה, בהשתתפות אורחים חשובים.
חנכו מפקד חיל הים יוחאי בן נון ואבא חושי ראש העיר חיפה, את המבנה החדש של בסיס חיפה במערב הנמל.
הפיגוע בנהריה (1979) - בליל 20 באפריל 1979 חדרו ארבעה מחבלים בסירת גומי את מערך האבטחה של הבסיס בראש הנקרה.
הם נחתו בנהריה ורצחו אזרחים תמימים.
מצב הים שהיה גלים קצרים וכרבולות לבנות מנע את גילוי הסירה אף כי המערך היה בערנות מלאה.
האירוע המזעזע היה זרז לריענון בכל תחומי הבסיס ומערך הגילוי חוזק במכשירי ראיית לילה.
המחבלים מלבנון המשיכו בניסיונות חדירה אך מערך הגילוי והאבטחה של הבסיס מנע את כולם.
ביקור הנשיא סאדאת - בספטמבר 1979 הגיע נשיא מצרים אנואר סאדאת ביכטה הנשיאותית המצרית אל חוריה לנמל חיפה, בליווי משחתת סקורי אל-פאתח ושתי ספינות טילים מדגם אוסה, מספרי דופן 301 ו-318. התקבל ברציף הראשי במשמר כבוד של קורס חובלים.
הביקור ארך מספר ימים במהלכו נעשתה מסיבת אירוח לאנשי הצי המצרי במועדון הקצינים בחיפה.
מעבר לכך לא ירדו אנשי הצי המצרי לחופשת חוף.
בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק הוא בסיס צבא ושדה תעופה צבאי לא פעיל ליד העיירה פירסטנפלדברוק בבוואריה שבגרמניה, מצפון-מערב לעיר מינכן.
שדה התעופה נפתח ב-1935 כבסיס הדרכה של חיל האוויר הגרמני.
בשל נזקי ההפצצות על גרמניה במלחמת העולם השנייה הוחל באוקטובר 1944 בהארכת מסלולי הבסיס לשימושם של מטוסי קרב, באמצעות עבודתם של אלפי עובדי כפייה.
בהמשך אכן הופעלו ממנו מטוסי קרב כנגד בעלות הברית, ובעקבות זאת הופצץ הבסיס על ידי מטוסי ארצות הברית ובריטניה, שפסחו עליו קודם לכן.
בשלהי אפריל 1945 כבש הצבא האמריקאי את הבסיס.
לאחר המלחמה ועד 1948 שימש הבסיס את כוחות הכיבוש האמריקאים בגרמניה כבסיס רגיל, ואז הוחלט לשוב ולנצלו כשדה תעופה.
בשנים הבאות הוצבו בו מטוסי קרב ומטוסי סיור וצילום אמריקאים.
בשנת 1957 הותר לחיל האוויר של גרמניה המערבית לשוב ולהשתמש בבסיס ביחד עם חיל האוויר של ארצות הברית, אשר עזב את השדה ב-1960.
מאז 1957 שוכן בבסיס בית הספר לקצינים של חיל האוויר הגרמני.
הטיסות מהשדה נמשכו עד 1997 ואז הופסקו כליל.
כיום משכן הבסיס יחידות אימונים ויחידות מנהלה שונות של חיל האוויר הגרמני.
בבסיס מצוי עד היום מסלול טיסה אחד (מסלול 08/26, שכאמור אינו פעיל) באורך של 2,744 מטר.
ב-5 בספטמבר 1972 תקפו שמונה מחבלים מארגון ספטמבר השחור את מגורי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, רצחו שניים מחברי המשלחת ולקחו תשעה אחרים בכבני ערובה.
המחבלים דרשו מגרמניה במטוס מנמל התעופה של מינכן.
במהלך המשא ומתן שנוהל עמם הוסכם במקום זאת להעביר את המחבלים ובני הערובה במסוקים מהכפר האולימפי לבסיס פירסטפלדנברוק, שם ימתין מטוס נוסעים שיטיס אותם למצרים.
בשעה 22:30 נחתו שני המסוקים בשדה התעופה.
שם הותקפו המחבלים בירי צלפים לפי תוכנית שהכינו השלטונות הגרמנים לחילוץ בני הערובה.
התוכנית בוצעה ברישול רב ולא השיגה את מטרתה, ובסופו של דבר רצחו המחבלים את תשעת בני הערובה הישראלים בעודם כבולים זה לזה בתוך המסוקים.
בסיס חיל הנחתים קוונטיקו הוא בסיס ההכשרה המרכזי של חיל הנחתים של ארצות הברית.
הבסיס נוסד ב-1917, ממוקם בדרום מדינת וירג'יניה בסמוך לנהר הפוטומק ומשתרע על שטח של כ-239,000 דונם.
בבסיס שוכנים גם גופים נוספים מעבר ליחידות חיל הנחתים ובהם אקדמיית ה-FBI, מעבדת ה-FBI, שירות החקירות הפליליות של הצי ואקדמיית המנהל לאכיפת הסמים.
הבסיס כולל 1,356 בניינים (של חיל הנחתים ללא סוכנויות וגופים אחרים), 223,176 דונם של שטחי אימון, 44 מטווחים ושדה תעופה.
בבסיס מתגוררים באופן קבע כ-4,000 חיילי מחיל הנחתים ומשפחותיהם.
פיקוד החינוך והאימונים של חיל הנחתים
בית הספר הבסיסי - מכשיר מדי שנה כ-1,800 קצינים ומש"קים
בית הספר למועמדים לקצונה - מכשיר מדי שנה כ-1,200 קצינים
מכללת המלחמה של חיל הנחתים - 20 חניכים מדי שנה
המכללה לפיקוד ומטה חיל הנחתים - 220 חניכים מדי שנה
בית הספר ללימודים מתקדמים של חיל הנחתים - 30 חניכים מדי שנה
בית הספר ללוחמת מארינס - מכשיר כ-250 חניכים מדי שנה
קורסי הכשרה מקצועיים - מכשירים מדי שנה כ-2,700 חיילים סדירים וכ-550 חיילי מילואים
פיקוד פיתוח הלוחמה של חיל הנחתים
פיקוד הגיוס של חיל הנחתים
פיקוד המערכות של חיל הנחתים
מרכז לוחמת הרשת ואבטחת המידע
יחידת משמר אבטחת השגרירויות של חיל הנחתים
טייסת המסוקים הראשונה של חיל הנחתים (HMX-1) המפעילה את מסוקי מארין 1 להובלת נשיא ארצות הברית
גדוד הסיור הממוכן הקל הרביעי
יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI
שירותי החקירות הפליליות של הכוחות המזוינים
שירות החקירות הפליליות של הצי (NCIS)
פיקוד החקירות הפליליות של צבא ארצות הברית (CID)
משרד החקירות המיוחדות של חיל האוויר (AFOSI)
מתקן אווירי של חיל הנחתים Quantico (MCAF Quantico) (IATA: NYG, ICAO: KNYG, FAA LID: NYG) הוא שדה תעופה של חיל הנחתים של ארצות הברית הממוקם בתוך בסיס חיל הנחתים.
הוא נוסד בשנת 1919 וכיום הוא ביתה של טייסת המסוקים הראשונה של חיל הנחתים (HMX-1), הטייסת שמטיסה את נשיא ארצות הברית.
שדה התעופה ידוע גם בשם טרנר פילד, על שם קולונל תומאס סי טרנר, טייס ימי ותיק והמנהל השני של תעופה של חיל הנחתים, שאיבד את חייו בהאיטי ב-1931.
ב-12 באוגוסט 2010, נחנך מתקן אווירי חדש של קוונטיקו שיכיל תחזוקה ואחסון של מסוקי הטייסת לכבודו של מייסדה, וירג'יל ד.
בסיס חיל הים הסיני בג'יבוטי הוא בסיס צבאי המופעל על ידי חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני בג'יבוטי שבקרן אפריקה.
הוא הבסיס הצבאי הראשון של סין מעבר לים, ונבנה בסביבות העיר אובוק שבמזרח ג'בוטי, סמוך לנמל דוֹראלֶה.
הבסיס נבנה על ידי סין, בעלות של $590 מיליון דולר.
המתקן מאריך משמעותית את זרועותיה של סין מבחינה צבאית בקרן אפריקה ובאוקיינוס ההודי.
בהקמת הבסיס סין למעשה מְחקה צעדים דומים של מעצמות אחרות:
הבסיס הקבוע היחידי של צי ארצות הברית באפריקה נמצא במחנה למונייה שבאמבולי, בצד הדרומי של שדה התעופה הבינלאומי ג'יבוטי-אמבולי.
ליד שדה התעופה נמצא גם הבסיס הצבאי היחיד של יפן שמחוץ לגבולותיה.
רוסיה החלה בבניית בסיס צבאי בסודן בנובמבר 2020.
על פי סין הבסיס ישמש לתמיכה לוגיסטית לכוחות הפועלים במפרץ עדן, למטרות שמירת שלום, ולמשימות הומניטריות באפריקה.
גודל הבסיס הוא כ-0.5 קמ"ר, ומאויש על ידי כ-1,000 אנשי צוות.
ב-11 ביולי 2017, שלח צבא השחרור העממי ספינות של "צי הים הדרומי זהנג'יאנג" אל עבר הבסיס בג'בוטי, ובכך נחנך בטקסיות.
רשמית נפתח הבסיס ב-1 באוגוסט 2017.
באפריל 2018 דווח על תלונה של ארצות הברית לסין על שימוש בלייזרים מבסיס זה לסינוור טייסיה לכאורה.
בסיס כוכב הקוטב הוא בסיס צבאי רוסי באי וראנגל באוקיינוס הקרח הצפוני, בים סיביר המזרחי לים הצ'וקצ'י.
הבסיס נפתח בשנת 2014. וממוקם בכפר הנטוש אושאקובסקויה, אשר אין בו אוכלוסייה קבועה.
הבסיס מנוהל על ידי משרד ההגנה של רוסיה.
הבסיס מהווה חלק מקבוצת החוג הארקטי של המחוז הצבאי המזרחי, כאשר ממעוף הציפור ניתן להבחין שלמתחם הבסיס יש צורה של כוכב, וזו הסיבה לשמו.
הרכבה והתקנה של מתחם מינהלי ומגורים, כחלק מהמחנה הצבאי, הושלמה בשנת 2014. מתחם הדיור המנהלי מורכב משני מתחמי דיור עם 34 מודולים.
מבנים מעוצבים בצורת כוכב מאפשרים לאנשי הצבא לנוע בחופשיות בתוך המבנה, מה שמגביל את יציאתם לאוויר הפתוח בטמפרטורות נמוכות וקיצוניות.
מתחם הדיור המנהלי כולל אזורי מגורים, מחייה וניהול.
יש חדר ספורט, סאונה וחדר פנאי.
באי בו נמצא הבסיס פרוסות עמדות מכ"ם ונקודות תעופה.
קפלה נבנתה במרחק 20 מטרים מהמחנה הצבאי.
זו מותקנת על כלונסאות ומתנשא לגובה של מטר וחצי מעל פני האדמה.
גובה הבניין הוא כ-6 מטר.
הקפלה בנויה מחומרים שהועברו לאי באוניות.
עד 1992, יחידות רדאר, יחידות הגנה אווירית ושדה תעופה חלופי היו ממוקמים באי וראנגל, אך נהרסו לאחר קריסת ברית המועצות.
בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון הוא בסיס של חיל האוויר האמריקני הממוקם בגולדסבורו, צפון קרוליינה.
הבסיס נקרא על שמו של סגן הצי סימור א.
ג'ונסון, טייס ניסוי מגולדסבורו שמת בהתרסקות מטוס ליד נורבק, מרילנד, ב-5 במרץ 1941.
באוגוסט 1940, מחלקת המלחמה קבעה ששדה התעופה חיוני לביטחון הלאומי.
בדצמבר 1940, אושרו 168,811 דולר לבניית בית ספר להדרכה טכנית של הגיס האווירי.
פקידים מקומיים פעלו על מנת להנציח את זכרו של בן המקום, סגן ג'ונסון, בכך שהבסיס ייקרא על שמו.
הדבר הופך אותו לבסיס חיל האוויר היחיד שנקרא על שם קצין צי.
עד 2005 ללשכת בתי הכלא הפדרלית היה מתחם כליאה בבסיס.
יחידות המסומנות בר"ש ינ"ג הן יחידות נפרדות גאוגרפית.
משמע, שאף על פי שהן מוצבות בבסיס סימור ג'ונסון, הן כפופות ליחידת אם הממוקמת במקום אחר.
פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית
חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית
כנף הקרב הרביעית (בסיס אם)
פיקוד המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית
בסיס חיל האוויר מאירינגן, הידוע גם בשם שדה התעופה הצבאי אונטרבך, הוא בסיס טיסה שווייצרי הממוקם בסמוך לכפר אונטרבך והעיירה ממיירינגן, בקנטון ברן.
הוא אחד משלושת בסיסי טיסה עיקריים של חיל האוויר השווייצרי.
שדה התעופה ממוקם בעמק האלפיני של נהר ארה, עם מסלול טיסה יחיד המקביל לנהר.
הוא מוקף בצפון בכביש הראשי למירינגן, לנהר ולקו הרכבת ברוניג.
מדרום, מסלולי הסעה מחברים את שדה התעופה לדירים תת-קרקעיים שנבנו בצד העמק.
הבסיס החל לפעול ב-1 בדצמבר 1941. לאחר מלחמת העולם השנייה, נבנתה מערת מטוסים בבסיס.
ב-1970 החלה בניית מערה נוספת עבור ה-A-7G Corsair II, אך מכיוון שה-A-7G לא נקנה, הושלמה בנייה זו כמערת אחסון תחמושת.
בהמשך נבנתה מערכה עבור ה-F/A-18 Hornet.
כיום הבסיס עדיין חשוב עבור חיל האוויר השווייצרי.
והוא אחד משלושת בסיסי מטוס קרב בלבד, יחד עם בסיס פיירן ובסיס אמן.
זהו בסיס הבית של שתי טייסות קרב, טייסת 8 מצוידת ב-Northrop F-5E Tiger, וטייסת 11 מצוידת ב-F/A-18 Hornet.
זהו הבסיס השווייצרי היחיד שמשתמש במערת מטוסים בפעילות יומיומית.
המסלול מצויד בהתקני עצירה נשלפים (בשימוש ה-F/A-18 ובמקרי חירום על-ידי ה-F-5) בשני הקצוות.
לתפעול הבסיס יש השפעות חיוביות ושליליות לאזור ולעיר מאירינגן: חתימת הרעש של המטוסים הצבאיים פוגעת באוכלוסייה וגם בעסקים בתחום התיירות.
מנגד הבסיס מספק 190 מקומות תעסוקה ומהווה גורם כלכלי חשוב לאזור.
בשדה התעופה יש מוזיאון קטן הפתוח בימי רביעי אחר הצהריים ממאי עד אוקטובר.
את מסלול ההמראה בבסיס חוצים שני כבישים ציבוריים ובכך כלי טיס צבאיים חולקים מסלול משותף עם כלי רכב אזרחיים.
כאשר מבוצעת נחיתה או המראה של כלי טיס, נסגרים שערי המעבר בכבישים החוצים ומאובטחים על ידי שוטרים צבאיים.
ייחודיות זו מהווה גורם משיכה תיירותי.
הבסיס הימי פוקה (בטורקית: Foça Deniz Üssü) הוא בסיס של חיל הים הטורקי בחוף המזרחי של הים האגאי, 4.2 ק"מ דרום מזרח לפוקה בנפת איזמיר.
זהו בסיסם של הנחתים המיועד לפעולות אמפיביות.
בבסיס ישנן מספר יחידות נחתים ומבצעים מיוחדים תחת פיקוד הים הדרומי של חיל הים הטורקי:
חטיבת הנחתים האמפיבית (בטורקית: Amfibi Deniz Piyade Tugayı) המומחית בלוחמה אמפיבית, הייתה חלק מהכוח המוביל של הפלישה הימית הטורקית לקפריסין.
יחידת קומנדו להתקפה תת-ימית (בטורקית: Su Altı Taarruz - SAT) שמשימותיה כוללות השגת מודיעין צבאי, פעולות של תקיפה אמפיבית וסיכול טרור והגנה על אישיות חשובות מאוד.
יחידת קומנדו להגנה תת-ימית (בטורקית: Su Altı Savunma - SAS)
בבסיס מגוון רחב של כלי שיט המיועדים לפלישה רגלית מן הים הכולל: ספינות להנחתת טנקים, כלי שיט להנחתת טנקים וכלים ממוכנים להנחתת חי"ר.
בכימיה, בסיס חלש הוא בסיס שכאשר הוא מתמוסס במים, הוא אינו מתנתק לחלוטין, כך שהתמיסה המימית הנוצרת מכילה רק חלק קטן של יוני הידרוקסיד והראדיקל הבסיסי הנוגע בדבר, וחלק גדול של מולקולות בלתי מתפרקות של הבסיס.
התגובה אינה מלאה אך מאוזנת: תמיד יש חומצה AH בתמיסה.
חומצות חלשות מסווגות לפי קבוע החומציות שלהן, כלומר לפי יכולתן להתנתק פחות או יותר בנוכחות מים.
חומצה נחשבת חלשה כאשר ה-pKa שלה גדול מ-1.74 ב-25°C (pKa של קטיון ההידרוניום H3O+).
עבור pKa גדול מ-14, אומרים שהוא אדיש.
חומצה חלשה יותר מכיוון שה-pKa שלה גבוה יותר.
לכן הבסיס המצומד שלו חזק יותר ופחות יציב מכיוון שאותו pKa גבוה.
דוגמה לבסיס חלש היא אמוניה.
היא אינה מכילה יוני הידרוקסיד, אך היא מגיבה עם מים ליצירת יוני אמוניום ויוני הידרוקסיד.
מיקומו של שיווי המשקל משתנה מבסיס לבסיס כאשר בסיס חלש מגיב עם מים.
ככל ששיווי המשקל נוטה שמאלה, הבסיס חלש יותר.
כאשר יש מפל יוני מימן בין שני צידי ממברנה ביולוגית, ריכוזם של חלק מהבסיסים החלשים מתמקד רק בצד אחד של הממברנה.
בסיסים חלשים נוטים להצטבר בנוזלים חומציים.
חומצת קיבה מכילה ריכוז גבוה יותר של בסיס חלש מאשר פלזמה.
שתן חומצי, בהשוואה לשתן בסיסי, מפריש בסיסים חלשים בקצב מהיר יותר.
בסיס חיל האוויר מקדיל הוא בסיס צבאי פעיל של חיל האוויר של ארצות הברית, הממוקם כ-6.4 קילומטרים דרומית-דרום-מערבית למרכז העיר טמפה, פלורידה.
הבסיס משמש כמפקדות ראשיות עבור פיקוד מרכז של ארצות הברית ופיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית, בנוסף משמש כבסיס האם של כנף התדלוק האווירי השישי הנמצא תחת חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית של פיקוד התובלה של חיל האוויר.
בסיס מקדיל הוקם לפני מלחמת העולם השנייה כמתקן של חיל האוויר של ארצות הברית.
עם הקמת חיל האוויר האמריקני כשירות עצמאי בשנת 1947, הוא הפך לבסיס חיל האוויר מקדיל.
במהלך השנים שימש הבסיס למגוון מטוסים.
במהלך המלחמה, הבסיס שימש כבסיס אימונים עיקרי לטייסים אמריקאים שהשתתפו במלחמה באירופה ובאוקיינוס השקט.
בשנות ה-50 וה-60, הבסיס היה בסיס מרכזי לפיקוד האווירי האסטרטגי.
מפציצי B-47 היו מוצבים בבסיס, ומשם יצאו למשימות אימון והרתעה.
בתחילת שנות ה-60, הבסיס עבר להיות בסיס של פיקוד האווירי הטקטי.
מטוסי הקרב F-84 היו הראשונים שהוצבו בבסיס, ולאחר מכן הוחלפו במטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום המתקדמים יותר.
במהלך המלחמה הקרה, מטוסי F-4 ו-F-16 שהוצבו בבסיס לקחו חלק באימונים רבים ובתרגילים משותפים עם מדינות ברית.
בשנות ה-90, עם סיום המלחמה הקרה, הבסיס שינה את תפקידו והתמקד בתדלוק אווירי.
כנף התדלוק האווירי השישי הוקם בבסיס, ומטוסי KC-135 הפכו למרכיב העיקרי בכנף.
כיום משמש הבסיס כמפקדה הראשית של פיקוד המרכז של ארצות הברית וכן פיקוד המבצעים המיוחדים.
סמלשם היחידהייעודפיקוד המרכז של ארצות הבריתאחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית
האחראי על אזור מדינות המזרח התיכון (למעט טורקיה וקפריסין, שנכללות באחריות פיקוד אירופה), קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, אפגניסטן ופקיסטן.פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הבריתאחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הפיקוד מתכנן ומפעיל מבצעים מיוחדים על פי הנחיית הנשיא או מזכיר ההגנה.כנף התדלוק האווירי השישיכנף אווירית האחראית על תדלוק אווירי של מטוסים צבאיים בין היתר מטוסי KC-135 שהפכו למרכיב העיקרי בכנף.כנף 927 לתדלוק אוויריכנף אווירית במילואים המספקת תמיכה במשימות צבאיות גלובליות על ידי אספקת תדלוק אווירי למטוסים צבאיים בטיסה.
בסיס חיל החלל פיטרסון הוא בסיס צבאי של חיל החלל של ארצות הברית הממוקם בקולורדו ספרינגס, קולורדו.
הבסיס משמש כמרכז פיקוד ושליטה עבור חיל החלל, מפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית וכן פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
בסיס פיטרסון הוקם עוד לפני מלחמת העולם השנייה ושירת למטרות צבאיות שונות.
עם התפתחות הטכנולוגיה והבנת החשיבות האסטרטגית של החלל, הבסיס עבר טרנספורמציה והפך למרכז מרכזי לפעילות חלל.
במשך שנים רבות, הבסיס שימש כמפקדה של פיקוד החלל של חיל האוויר האמריקאי.
פיקוד זה היה אחראי על כל הפעילות הקשורה לחלל בחיל האוויר, כולל פיקוח על לוויינים, תקשורת בחלל, והגנה על נכסי חלל.
עם ההכרה הגוברת בחשיבות החלל כזירה צבאית עצמאית, הוקם חיל החלל האמריקאי בשנת 2019. בסיס פיטרסון נבחר להמשיך ולשמש כמרכז הפיקוד העיקרי של חיל החלל החדש.
הבסיס תומך במגוון רחב של משימות חלל, החל משיגור לוויינים ועד לפעולות מודיעין בחלל.
הוא משמש כמרכז בקרה לשליטה על לוויינים ולניתוח נתונים המתקבלים מהם.
בסיס פיטרסון משמש כמרכז הכשרה והדרכה לאנשי צוות חלל.
הוא מציע מגוון קורסים ותוכניות הכשרה, החל מהכשרה טכנית ועד להכשרה אסטרטגית.
בסיס חיל האוויר ונדובר הוא בסיס טיסה לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית במדינת יוטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כבסיס אימונים עבור צוותי המפציצים בואינג B-17 מבצר מעופף וקונסולידייטד B-24 ליברייטור.
הבסיס היה גם אתר האימונים של , יחידת טייסי בואינג B-29 סופרפורטרס שהטילה את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
לאחר המלחמה המשיך ונדובר לשמש בסיס אימונים, מטווח ירי וכמתקן מחקר.
הוא נסגר על ידי חיל האוויר ב-1969 והועבר לבעלות העיר ב-1977. קיבל את הבעלות על שדה התעופה ועל מבני הבסיס ב-1998 והוא ממשיך להפעיל אותו כשדה תעופה ציבורי.
בסיס חיל האוויר ווייטמן (IATA: SZL, ICAO: KSZL, FAA LID: SZL) הוא בסיס חיל האוויר של ארצות הברית הממוקם דרומית לקנוב נוסטר, מיזורי, ארצות הברית.
הבסיס הוא ביתו הנוכחי של המפציץ B-2 Spirit.
הבסיס נקרא על שם לוטננט שני ג'ורג' וייטמן, שנהרג במהלך המתקפה על פרל הארבור.
המתקן משתרע על שטח של 22.525 קמ"ר ומתוחזק על ידי טייסת הנדסה אזרחית 509.
בסיס חיל האוויר סיטלצ'אי (באזרית: Sitalçay) הוא בסיס טיסה הממוקם במזרח אזרבייג'ן, ליד הים הכספי.
ממוקם כ-70 ק"מ צפונית-מערבית לבירה באקו בסיטלצ'אי, עירייה במחוז חיזי.
הבסיס מגודר ומאובטח אך אינו פעיל מאז 1992.
בסיס הטיסה סיטלצ'אי היה הבסיס של טייסת הסוחוי Su-25 הראשונה של חיל האוויר הסובייטי.
באפריל 1981, הוצבו בבסיס אחד-עשר מטוסים של רגימנט התקיפה האווירי הנפרד ה-80 או ה-60.
ביוני 1981, הוקם בסיטלצ'אי רגימנט התקיפה האווירי הנפרד ה-200 שלאחר מכן נפרס באפגניסטן.
בשנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90 הפך הבסיס לבסיסה של רגימנט מטוסי Su-25 של ארמיית האוויר ה-34 של חילות האוויר הסובייטיים.
באוגוסט 1992, למרות הוראת האמנה לביטחון משותף שהורתה העברה מסודרת של כוחות סובייטים לשעבר לרפובליקות השונות, השתלטו כוחות אזריים על הרגימנט כולו ועל מטוסיו.
שימוש אפשרי על ידי ישראל
במרץ 2012, המגזין Foreign Policy דיווח שחיל האוויר הישראלי עשוי להתכונן להשתמש בבסיס הטיסה, הממוקם כ-500 ק"מ מהגבול עם אירן, למתקפות אוויריות נגד תוכנית הגרעין של איראן.
מאז, חלק מאנליסטים וכן סוכנויות ידיעות שונות החלו להציג את הנושא כעובדה מאושרת.
למרות שבאזרבייג'ן אישרו שישראל מחפשת גישה כזו, מעגלים פוליטיים בממשל מכחישים הסכמה כזו.
יתרה מזאת, פוליטיקאים בכירים מכחישים כל אפשרות לשימוש בשטח אזרי לכל מתקפה נגד איראן; התפתחות שאיראן רואה כאפשרית.
בסיס חיל האוויר שו הוא בסיס צבאי של חיל האוויר של ארצות הברית הממוקם בקרוליינה הדרומית.
הבסיס הוא משכנם של חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית, חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, פיקוד מרכז של צבא ארצות הברית ויחידות נוספות מפיקוד הקרב של חיל האוויר.
הבסיס החל לפעול ב-1941, זמן קצר לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, תחת השם "שו פילד" (Shaw Field).
הוא נקרא על שם טייס הקרב ארווין דייוויד שו, שנהרג במלחמת העולם הראשונה, שו היה יליד העיר סאטמר בקרוליינה הדרומית הממוקמת בסמוך לבסיס.
הבסיס פעל תחת הגיס האווירי של צבא ארצות הברית ושימש כמרכז אימונים לטייסים.
לאחר המלחמה, ב-1948, הפך הבסיס באופן רשמי לבסיס חיל האוויר שו עם הקמת חיל האוויר האמריקאי כזרוע עצמאית.
במהלך המלחמה הקרה שימש הבסיס כמרכז אימונים ופריסה של מטוסי קרב, כגון ה-F-86 ובהמשך ה-F-100. בנוסף הבסיס היה חלק ממערך ההגנה האווירית של ארצות הברית.
בבסיס נוסדה כנף הקרב ה-20 שמשמשת כיום כיחידה המארחת של הבסיס ופועל תחת חיל האוויר ה-15 ופיקוד הקרב של חיל האוויר.
ב-2011 נחנכה בבסיס גם מפקדת הארמייה השלישית.
בסיס חיל האוויר מיגאלובו (ידוע גם בתור טבר מיגאלובו, קאלינין) (קוד ICAO: UUEM, קוד יאט"א: KLD) הוא בסיס חיל האוויר של כוחות האוויר והחלל של רוסיה במחוז טבר, רוסיה, והוא נמצא 10 ק"מ מערבית לטבר.
זהו בסיס מטוסי תובלה צבאיים גדול המאכלס את כל צי האנטונוב An-22 שנותר ברוסיה, ואף גם מאכלס את צי איליושין Il-76 ומספר מטוסי אנטונוב An-12.
בבסיס נמצאים מכון המחקר המרכזי השני של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית וטייסת 8 המהווה חלק מדיוויזיית מטוסי התובלה הצבאית ה-12.
בתקופה שבין 1946 לפברואר 1975 הבסיס היה הבית לדיוויזיית תעופה מפציצים 56. הטייסות שלה היו:
טייסת מפציצים כבדים 45: מטוסי דאגלס A-20 האבוק, טופלוב Tu-2, איליושין Il-28 וטופלוב Tu-16 בשנים 1846 עד פברואר 1975. בפברואר 1975 עבר לנמל התעופה קוסטנאי ליד קוסטנאי וסופחה לתוך טייסת הכשרה 45 הקזחית.
טייסת מפציצים כבדים 173: מטוסי דאגלס A-20 האבוק, טופלוב Tu-2, איליושין Il-28 וטופלוב Tu-16. פורקה יחד עם הדיוויזיה.
טייסת מפציצים 244 "אלנשטיין": מטוסי דאגלס A-20 האבוק, טופלוב Tu-2, איליושין Il-28 וטופלוב Tu-16. טייסת זו הכשירה את אנשי חיל האוויר המצרי במצרים וטסו במשימות קרב מעל תימן בשנים 63–1962. במרץ 1965, היא הועברה לנמל התעופה קרצ'ביצי (ליד נובגורוד), שם הפכה לטייסת תובלה אווירית 244.
במאי 1991, טייסת מפציצי קרב 730 מדיוויזיית מפציצי קרב 125 של קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה, הוצאה מנוירופין בברנדנבורג למיגאלובו.
היא הפעילה מטוסי סוחוי Su-17. ביוני 1991 הטייסת פורקה בשדה התעופה.
מטה דיוויזיית התובלה האווירית הצבאית ה-12 (משנת 1946, תחת השם דיוויזיית התובלה האווירית ה-12)
טייסת 8: מפעילה אנטונוב An-12 ואנטונוב An-22.
טייסת 196: מפעילה איליושין Il-76.
טייסת תובלה אווירית 224: מפעילה אנטונוב An-124 ואיליושין Il-76.
טייסת מפציצי קרב 274: הפעילה סוחוי Su-17C.
הגיעה מקובינקה בדצמבר 1974. פורקה בשנת 1993.
בסיס כוחות ההגנה העצמית של יפן בג'יבוטי (ביפנית: ジブチ共和国における自衛隊拠点; בתעתיק רומאג'י: Jibuchi Kyouwakoku ni okeru Jieitai Kyoten) הוא בסיס צבאי של כוחות ההגנה העצמית של יפן (JSDF), השוכן באמבלי, ג'יבוטי, בצמוד לנמל התעופה הבינלאומי ג'יבוטי–אמבלי.
זהו הבסיס הראשון של יפן שנבנה בקנה מידה מלא מחוץ לשטחה ולשהות ארוכת טווח.
מאז הקמתם בשנות ה-50 שלאחר מלחמת העולם השנייה, עסקו כוחות ההגנה העצמית של יפן בהגנה על שטח יפן בלבד.
בשנות ה-90 החלו לפרוס כוחות במשימות סיוע קצרות טווח, למשל בקמבודיה (במסגרת האו"ם) ובעיראק (במשימות שיקום), תוך שימוש בבסיסים זמניים בלבד.
על רקע העלייה החדה בפעילות הפיראטית מול חופי סומליה ובמפרץ עדן, זיהתה ממשלת יפן את הצורך בנוכחות קבועה באזור לצורך הגנה על נתיבי הסחר הימי.
האזור כולל את מצר באב אל-מנדב, אחד מנתיבי השיט האסטרטגיים החשובים בעולם, דרכו עוברים גם מרבית משלוחי הנפט מהמזרח התיכון – המקור המרכזי לאנרגיה של יפן.
במרץ 2009 פרסה יפן שתי משחתות מדגם JS Sazanami ו-JS Samidare לאזור, וכן שני מטוסי סיור מדגם P-3 אוריון שהופעלו מבסיס אמריקאי בג'יבוטי (Camp Lemonnier).
ב-3 באפריל 2009 נחתם מסמך משפטי בין שר החוץ היפני דאז, הירופומי נקאסונה, לבין מקבילו מג'יבוטי, מהמוד עלי יוסוף, המסדיר את המעמד החוקי של כוחות יפן הפועלים בשטח ג'יבוטי למאבק בפיראטיות.
בהמשך לכך, העבירה יפן חוק פנימי למאבק בפיראטיות, שאיפשר שליחת כוחות ההגנה העצמית לפעולה ימית רציפה באוקיינוס ההודי ובמפרץ עדן.
בשנת 2011 פתחה יפן בסיס עצמאי בשטח ג'יבוטי, והציבה בו כ-180 חיילים בסבבים של ארבעה חודשים.
הבסיס נבנה בעלות של כ-4.7 מיליארד ין (כ-40 מיליון דולר), וכלל מפקדה, מגורי צוות ורחבת תעופה.
זהו בסיס הקבע הראשון שמפעילה יפן מחוץ לגבולותיה מאז מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2015 נפרסו בבסיס לראשונה שני מטוסי סיור מדגם Kawasaki P-1, לצורך ניסויים מבצעיים באקלים טרופי ומדברי.
ביולי 2016 נשלחו שלושה מטוסי תובלה מדגם Lockheed C-130H Hercules מהטייסת ה-401 של חיל האוויר היפני לצורך פינוי אזרחים יפנים מג'ובה, דרום סודאן, בעקבות פרוץ קרבות בעיר.
הכוונה הייתה לפנות כ-70 אזרחים.
בנובמבר 2016 פורסם כי ממשלת יפן שוקלת להרחיב את שטח הבסיס הקיים (12 הקטאר, כ-30 דונם) על ידי חכירת שטח נוסף ממזרח.
תוכניות ההרחבה כללו פריסת מטוסי C-130 וכלי רכב ממוגנים מסוג Bushmaster, כדי לאפשר חילוץ מהיר של אזרחים יפנים ברחבי אפריקה.
ביולי 2016, על רקע התלקחות הקרבות בבירת דרום סודאן, ג'ובה, הורתה ממשלת יפן על שליחת שלושה מטוסי תובלה מדגם C-130 Hercules לבסיס בג'יבוטי, כהיערכות לפינוי אזרחים יפנים הלכודים באזור הלחימה.
בין 25 בספטמבר ל-2 באוקטובר 2017, קיימו כוחות JSDF תרגיל חילוץ אזרחים יפנים בשטח ג'יבוטי.
בנובמבר 2017 נפרס בבסיס לראשונה מטוס תובלה מדגם Kawasaki C-2 מהטייסת ה-403. באותו חודש הוכרזה רשמית הרחבת הבסיס, כאשר נוסף שטח של 3 הקטאר (7.4 דונם) בצידו המזרחי.
בשנת 2023, בעקבות הידרדרות המצב הביטחוני בסודן, שלחה יפן מטוסים נוספים לבסיס בג'יבוטי לצורך פינוי אנשי סגל דיפלומטי ואזרחים.
האירוע עורר דיון ציבורי ביפן, שבמרכזו השאלה מדוע שומרת יפן על נוכחות צבאית קבועה באפריקה.
גורמים ממשלתיים הדגישו את חשיבות הבסיס לא רק בשמירה על נתיבי סחר, אלא גם ביכולת לבצע חילוץ אזרחים מאזורי סכסוך.
ביקורות רבות ביפן, הושמעו כלפי ההסכם שנחתם בין יפן לג'יבוטי (SOFA), אשר מעניק לחיילים יפנים חסינות מוחלטת מהעמדה לדין על פי החוק המקומי של ג'יבוטי.
מבקרים טענו כי ההסכם אינו הדדי וכי הוא מקנה ליפן סמכות שיפוט מלאה על כלל העבירות הפליליות שביצעו חייליה בשטח המדינה – דבר חריג ביחס להסכמים דומים, לרבות ההסכם שבין יפן לארצות הברית.
כמו כן, קיימת ביקורת פנימית ביפן על היעדר מנגנון משפטי מתאים להעמדת אנשי SDF לדין בגין עבירות שבוצעו מעבר לים.
בסיס חיל האוויר חריר הוא שדה תעופה צבאי הממוקם ליד חריר שבמחוז ארביל, כורדיסטן העיראקית, עיראק.
במהלך מבצע נחישות טבועה נגד המדינה האסלאמית בין השנים 2018–2023 אירח הבסיס כוחות של חיל האוויר האמריקני.
בסיס ימי או נמל צבאי הוא בסיס צבאי שבו עוגנות אוניות מלחמה ואוניות צי כאשר אינן נמצאות במשימה בים, או כאשר הן נדרשות לאספקה מחדש.
לעיתים הספינות גם עוברות תיקונים.
בחלק מהבסיסים הימיים מוצבים גם כלי טיס של הצי שבדרך כלל מוצבים על ספינות, אך בעת שהספינה עוגנת בנמל – הם מועברים לתחזוקה בבסיס.
בארצות הברית, פקודת הצי הכללית מס' 135 משנת 1911 של מחלקת הצי של ארצות הברית הגדירה "תחנה ימית" כ"כל מתקן לבנייה, ייצור, עגינה, תיקון, אספקה או הכשרה הנתון לפיקוד הצי.
ייתכן שהתחנה תכלול מספר מתקנים".
לעומת זאת, "בסיס ימי" הוגדר כ"נקודה שממנה ניתן לנהל פעולות ימיות".
ברוב מדינות העולם, בסיסים ימיים מוגדרים ומזוהים בשם כזה במפורש.
תופעה ייחודית לצי המלכותי הבריטי ולחילות ים נוספים שהושפעו ממסורת זו, היא קיומם של מה שנקראים פריגטות אבן: בסיסים ימיים שממוקמים ביבשה אך קרויים בשמות של אוניות.
חלק מהמתקנים הללו פעלו בעבר על גבי גוות כצעד לחיסכון כספי, ובהמשך הועברו ליבשה, תוך שמירה על שמותיהם המקוריים.
לחיל הים הישראלי שלושה בסיסים ימיים: בסיס חיפה, בסיס אשדוד ובסיס אילת.
כל שלושת הבסיסים שוכנים בצמוד לנמלים אזרחיים: נמל חיפה, נמל אשדוד ונמל אילת, בהתאמה.
בשנים שבהן שלטה ישראל בסיני פעל גם בסיס ימי בשארם א-שייח', ושימש את זירת ים סוף.
בסיס חיל האוויר סקוט הוא בסיס של חיל האוויר של ארצות הברית, הממוקם במחוז סנט קלייר שבמדינת אילינוי, בסמוך לערים בלוויל ואו'פאלון, כ־27 קילומטרים מזרח־דרום־מזרחית למרכז העיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי.
הבסיס נוסד בשנת 1917 בשם Scott Field, והיה אחד מ־32 מחנות האימונים של שירות האוויר של צבא ארצות הברית, שהוקמו לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל אותה שנה.
הבסיס משמש כמפקדה של פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית (AMC), פיקוד מרכזי האחראי על תובלה אווירית, תדלוק אווירי ופינוי רפואי ברחבי העולם, והוא גם בסיס הבית של כנף הדגל המבצעית של הפיקוד.
בנוסף, שוכנת בו מפקדת פיקוד התובלה של ארצות הברית (USTRANSCOM), פיקוד לוחם מאוחד האחראי על תיאום והפעלת מערך ההובלה האסטרטגית של כלל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית – באוויר, בים וביבשה.
הבסיס מופעל על ידי כנף הניידות האווירית ה־375 (375th Air Mobility Wing), ומשמש גם כבסיס הבית של כנף התובלה ה־932 של פיקוד המילואים של חיל האוויר ושל כנף התדלוק האווירי ה־126 של המשמר הלאומי האווירי של אילינוי.
שתי הכנפיים האחרונות כפופות מבחינה מבצעית לפיקוד הניידות האווירית.
בסקוט פועלים כ־13,000 עובדים וחיילים, ובהם כ־5,100 עובדים אזרחיים, כ־5,500 חיילי חיל האוויר בשירות פעיל, וכ־2,400 אנשי משמר לאומי ומילואים.
ביוני 2014 פורסם כי לבסיס יתווספו שתי טייסות סייבר חדשות, בנוסף לשלוש טייסות שכבר פעלו בו באותה עת.
שדה התעופה של הבסיס משמש גם לתעופה אזרחית, ובמסגרת זו הוא פועל בשם MidAmerica St.
מאז נובמבר 1997 מתפקד השדה כשדה תעופה משותף, המשלב פעילות צבאית ואזרחית.
במילון למונחי מתמטיקה של האקדמיה (משנת 1985) נקבעה ל-sexagesimal system החלופה העברית: שִׁיטַת-שִׁשִּׁים (או: שִׁיטַת שִׁשִּׁים שֶׁל מִסְפָּרִים)
ספירה על בסיס סקסגסימלי היא ספירה על בסיס 60. מקורה בתרבויות המזרח הקדום של אשור ובבל.
שרידים ממנה נשארו עד היום, אם במדידת זמנים (60 דקות בשעה, 60 שניות בדקה) ואם במדידת זוויות (360 מעלות במעגל).
ישנן השערות רבות באשר לסיבה שגרמה לעמי המזרח הקדום המתוארים לעיל לאמץ את השימוש במספר 60 כבסיס ככלל.
ההיסטוריון של המדע אוטו נויגבאואר הציע את האפשרות כי מספר זה נבחר משום שהוא מאפשר חלוקה נוחה של נפחים ומשקלים לשלישים ולחצאים.
ההיסטוריון הגרמני מוריס קנטור טען כי הבחירה בבסיס 60 מתבססת על גורמים אסטרונומיים כגון חלוקתה של שנת הירח ל-360 ימים.
תאוריות נוספות מתייחסות למספר שישים דווקא כמכפלה של 5 ו־12 או של 6 ו-10 (כאשר במעגל ישנן שש גזרות של 60 מעלות, כאשר זווית זו היא זווית במשולש שווה-צלעות אשר נתפש בתרבויות מסוימות כסמל לשלמות).
שיטה זו נוחה לעיתים לשימוש בכתיבת שברים, מאחר ש-60 מתחלק ב-2 וב-5 (כמו 10), אבל גם ב-3, ולכן שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-2, ב-5 או ב-3 יכתבו כשבר סופי (בעוד שבשיטה העשרונית, שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-3 יכתבו כשבר מחזורי).
הבבלים לא התייחסו לאפס כמספר, אך היה להם סימן שתפקד כספרה 0 במספרים מרובי ספרות.
חסרונה של השיטה הוא בצורך לספק תיאור נפרד לכל ספרה בין 0 ל-59. כדי לפתור בעיה זו, לרוב משולבת השיטה יחד עם שיטה פשוטה יותר לספירה עד 60. הספרות הבבליות התבססו על סימנים ל-1, ל-10 ולחיסור, ועל קיבוץ של סימנים אלו יחד כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60.
בימינו נהוג להשתמש בשיטה העשרונית כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60, והחיבור מתבצע על פי בסיס 60, כלומר: חלוקת תוצאת החיבור ל-60, ופיצול התוצאה למנה השלמה ולשארית.
כך למשל 57 שניות ועוד 6 שניות הן 1 דקה ו-3 שניות.
בסיס סחיפה הוא מונח בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה שמשמעותו הגבול שמתחתיו זרם מים (נחל או נהר) אינו גורם לסחיפה.
בדרך כלל כשנחל נשפך לגוף של מים עומדים נבלמת זרימתו ובכך אובדת לזרם יכולת הסחיפה, והוא משקיע את הסחף שהוא נושא.
במילים אחרות, בסיס סחיפה הוא הנקודה הנמוכה ביותר שאליה מסוגל הנחל לזרום, או "שפך הנהר".
אם הנחל נשפך לאגם מהווה האגם בסיס סחיפה זמני לכל הפלגים היוצרים את הנחל.
אם הנחל נשפך לים בסיס הסחיפה שלו הוא גובה פני הים הנחשב כבסיס הסחיפה המוחלט (למעט בנהרות הזורמים אל ים או אגם הנמצא מתחת לפני הים.
הדוגמה הבולטת ביותר היא נהר הירדן שבסיס הסחיפה שלו, ים המלח, מצוי כ-400 מטר מתחת לגובה פני הים).
כשמקור הזרם מצוי בנקודה גבוהה יחסית לבסיס הסחיפה (שיפוע גבוה) מתקדמת הבליה במהירות עקב האנרגיה האצורה במים הזורמים במהירות.
הטופוגרפיה היא טרשית ונוהגים לומר כי הנחל הוא צעיר (במונחים גאולוגיים).
בליה המתרחשת לאורך זמן ארוך (במונחים גאולוגיים) שוחקת את האזורים הגבוהים ובסופו של דבר מקטינה ההפרש שבין המקור לבסיס הסחיפה של הזרם, ונוהגים לקרוא לנחל כזה "בוגר".
לעמקים של נחלים בוגרים יש שיפועים מתונים, רכסים מעוגלים וצורתם מתפתלת.
תזוזות של הקרקע משפיעות במידה ניכרת על בסיס הסחיפה.
התרוממות רמת קולורדו בצירוף עם העובדה שמפרץ קליפורניה נפתח לים קבעו את פני הים כבסיס הסחיפה של נהר הקולורדו והובילו לסחיפה מהירה (במונחים גאולוגיים) שתוצאתה הגרנד קניון.
גובה פני הים יכול להשתנות (בעיקר בשל היווצרות והפשרה של קרחונים), ובשל כך להגביה או להנמיך את בסיס הסחיפה הסופי של הנהרות הנשפכים לים.
לאורך חופה המזרחי של אמריקה הצפונית נמשכים עמקי הנהרות לתוך אדן היבשת, זכר לתקופה שהסחיפה הייתה אפשרית משום שבסיס הסחיפה היה יותר נמוך כשגובה פני הים היה נמוך יותר.
בסיס עובדה (בח"א 10) הוא בסיס הכשרות של חיל האוויר הישראלי המרכז את רוב ההכשרות של מערך התעופה של החיל.
הבסיס הוקם בראשית שנות השמונים כמחליף לבסיס עציון בסיני שפונה במסגת נסיגת צה"ל מסיני, ושימש כבסיס מבצעי עד שנות השמונים המאוחרות.
תחת פיקוד הבסיס נמצאות היחידות שלהלן:
בית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה (ביבו"פ) 528
בית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת) 501
יחידת בינוי 250 – אחראית על כלל תשתיות הבסיס ומרחב אחריותו, הן בהיבט הרציפות התפקודית של תשתית המבנים והמערכות והן בהיבטי האחזקה השוטפת (שבר ואחזקה מונעת ומתוכננת).
בנוסף, היחידה מנהלת את מיזמי ההתעצמות והשיפוצים בבסיס.
בסיס אימונים השייך לבית הספר להגנת הגבולות המכשיר את לוחמי מערך האיסוף הקרבי
טייסות ויחידות בבסיס שעברו או נסגרו
י"ב 528 – הוקמה בבסיס כגלגול של היחידה ההיסטורית משנות ה-70. ב-2020 הפכה לבית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה (ביבו"פ).
בית הספר לקצינים של חיל האוויר – פורק ב-2022 כחלק מעבודת מטה חיילית, והשלמות הקצונה פוזרו לבתי ספר מערכיים כמו ביסמ"ת, ביבו"פ והאקדמיה להכשרת מפקדים בבח"א 21.
טייסת הדרכה – פיתוח תוצרי הדרכה מתקדמים והכשרת מדריכים עבור כל בתי הספר בבסיס.
נסגרה ב-2021 והתמזגה לתוך בית הספר למקצועות התעופה.
טייסת 144 – הוקמה בכנף 10, ב-1988. לאחר הקיצוצים הגדולים בכוח הצבאי, החליטו לסגור את בסיס עובדה ככנף מבצעית ולכן עברה לכנף 4.
טייסת 149 – הוקמה בכנף 10, ב-1988. לאחר הקיצוצים הגדולים בכוח הצבאי, החליטו לסגור את בסיס עובדה ככנף מבצעית ולכן עברה לכנף 4.
בסיס עובדה הוא אחד משני בסיסי חיל האוויר אשר הוקמו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (US Army Corps of Engineers) בעקבות פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני, בהתאם להסכמי קמפ דייוויד.
בסיס עובדה נועד להחליף את בסיס עציון על שמו הוא נקרא "כנף 10" והוא נושא אף את סמלו של בסיס עציון, בעוד שבסיס רמון נועד להחליף את בסיס איתם.
במהלך בנייתו של הבסיס, השטח שימש כפארק מים לילדי העובדים האמריקאים והאסייאתים שעבדו באזור.
תכנונם המקורי של שני הבסיסים היה דומה לזה של הבסיסים שהוחזרו בסיני.
כוח חלוץ של הכוח האמריקני לבניית הבסיסים החל להגיע לישראל כבר בנובמבר 1978 זמן קצר לאחר חתימת הסכם השלום.
מטה פרויקט בניית שדות התעופה שכן בבית יבמ ואילו ניהול הבנייה וצוות המהנדסים תפסו את בניין מלון פאלאס בתל אביב.
שני הבסיסים נבנו על פי תוכניות כמעט זהות.
בכל בסיס נבנו עשר מערכות של דירים תת־קרקעיים, בכל מערכת שישה דירים למטוסים.
בהתאם לדרישתו של מפקד חיל האוויר, האלוף לפידות, חלקים נרחבים מתכנון הבסיס, כולל תכנון הדירים התת־קרקעיים, נעשה על ידי אדריכלים ומתכננים ישראלים.
עוד בטרם החלה הבנייה דרשה ישראל שינויים שונים בתוכניות הבנייה.
כך למשל, שונו מסלולי הסעת המטוסים באופן שיאפשר פינוי מהיר של מסלולי ההמראה.
בסופו של התכנון מתוך 105 מרכיבים מבניים של כל בסיס, 70 היו זהים לבסיסי חיל האוויר בסיני, איתם ועציון.
לתאום בניית הבסיסים מטעם משרד הביטחון מונה תת־אלוף משה בר-טוב, נווט חיל האוויר.
בדיקות תנאי הקרקע במקום המיועד לבסיס החלו באביב 1979. על אף שקווי המתאר של מבני הבסיסים ומסלולי התעופה היו זהים, הרכב הקרקע היה שונה באופן משמעותי בשני המיקומים, דבר שחייב התאמות ושיטות בנייה שונות.
בעובדה שכבות הקרקע העליונה מורכבת בעיקר מטין, חול וחצץ כתוצאה מסחף שיטפונות, בעוד ששכבת הסלע נמצאת כ־40 מטר מתחת לפני הקרקע.
הרכב הקרקע הצריך עבודות נרחבות להידוק שכבת הקרקע העליונה בטרם תחילת עבודות הבנייה.
כמו כן נדרשו עבודות נרחבות להטיית ערוצי שיטפונות חורף, לצורך כך נחפרה תעלת הטיה לאורך 15 ק"מ אשר תוכננה להכיל אף שיטפונות נדירים בעוצמתם.
בשטח המיועד לבסיסים נערך סקר ארכאולוגי בטרם תחילת הבנייה וכן היה צורך במבצע נרחב לפינוי נפלים מן השטח.
אתר בסיס עובדה שימש כמטווח לחיל האוויר ובמקום היו מסלולי דמה כמטרות להפצצה.
מבצע פינוי הנפלים בעובדה היווה אתגר מיוחד כיוון שלא ניתן היה לגלותם עם מגלי מוקשים לאחר שחלקן התחפרו בעומק הקרקע.
תחילה לקח על עצמו משרד הביטחון את משימת פינוי הנפלים, אולם משהסתבר גודל המשימה ומורכבותה, הובא ציוד לגילוי מתכות מארצות הברית.
צפיפות המתכות שהתגלתה בשטח הייתה גדולה מאוד, לעיתים עד 100 חתיכות מתכת בשטח של כ־150 מ"ר, דבר שעיכב את תחילת עבודות הבנייה.
בנובמבר 1979 הושלמה רוב עבודת חשיפת הנפלים, אולם צוות קטן של חיל הנדסה נותר בשטח לאורך כל עבודות הבניה.
אף בעת חפירת דירים תת־קרקעיים התגלו פצצות נפל נוספות, חלקן התפוצצו בעת שהוזזו על ידי כלי העבודה.
רוב הפועלים שעבדו בבניית בסיס עובדה היו תאילנדים.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל שהובאו למדינה עובדים זרים באופן נרחב ומאורגן, עובדה שעוררה התנגדות רבה בהסתדרות העובדים.
השלמת שדות התעופה והפיכתם למבצעיים הייתה תנאי שהציבה ישראל לפינוי חצי האי סיני.
בגלל לוח הזמנים הדוחק בניית הבסיסים התקדמה עוד בטרם הושלמו כל תוכניות הבנייה, ללא סדר לוגי מקובל בתחום הנדסת הבניין.
הפועלים הזרים בבסיסים עבדו בשבוע עבודה של 60 שעות, 10 שעות עבודה ביום, שישה ימים בשבוע.
בבסיס עובדה, במשך תקופה של שישה שבועות לקראת סיום הפרויקט הוארך יום העבודה ל־12 שעות ביום, שישה ימים בשבוע.
בשיא תקופת הבניה, בשנת 1981, עבדו בכל אחד מאתרי הבסיסים למעלה מ־2,500 פועלים.