tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, מעורבים בעימותים גם כוחות נוספים.
הקרבות התרחשו במספר אזורים לאורך גבול אפגניסטן–פקיסטן, ובאזור קונאר-קוראם.
במהלך השנים האחרונות האשימה פקיסטן את ממשלת אפגניסטן במתן מקלט לארגון תחריק־א־טאליבאן פקיסטן (TTP) – שלוחה של הטאליבאן האפגני – להשתמש בשטח אפגניסטן כבסיס מקלט בטוח לתכנון ולביצוע פיגועים ותקיפות מעבר לגבול בשטח פקיסטן.
פעולות חוצות גבול ותקיפות אוויריות בשטח אפגניסטן, בעיקר בפרובינציות פקטיקה, חוסט, ננגרהאר וקונאר, התרחשו הן בשנת 2024 והן בשנת 2025, כאשר פקיסטן טענה כי מטרתן הייתה חיסול מקלטי טרור ועמדות של ארגונים חמושים אנטי־פקיסטניים הפועלים מתוך שטח אפגניסטן.
ב־9 באוקטובר 2025 פתח חיל האוויר הפקיסטני בסדרת תקיפות בעיר קאבול, בירת אפגניסטן.
ממשלת הטאליבאן האשימה את פקיסטן בביצוע תקיפות אוויריות בשטחה והזהירה מפני "השלכות חמורות", לאחר שפקיסטן הודיעה כי היא נוקטת פעולה נגד חמושים הפועלים בגבול.
למחרת, ב־10 באוקטובר, מסרו גורמי ביטחון בפקיסטן כי חיילים אפגנים פתחו באש לעבר עמדות גבול של הצבא הפקיסטני באזור טירה (Tirah), הסמוך לגבול אפגניסטן.כתוצאה מן העימותים נהרגו 11 חיילים פקיסטנים.
באותו ערב נמסר כי פקיסטן השיבה באש נשק קל וארטילריה לעבר מקורות הירי.
בליל 11 באוקטובר פתחו כוחות צבא אפגניים במתקפה קרקעית ופלשו לשטח פקיסטן, במהלכה תקפו מוצבים של הצבא הפקיסטני.
דובר ממשלת הטאליבאן, זביהוללה מוג'היד, טען כי כוחות הטאליבאן כבשו 25 מוצבים של הצבא הפקיסטני, חיסלו 58 חיילים ו־פצעו 30 נוספים, בעוד שבצד האפגני נהרגו או נפצעו 20 לוחמים.
לדבריו, הפעולה נועדה כתגובה ל"חדירות חוזרות ונשנות לשטח אפגניסטן ולמרחב האווירי שלה".
בעקבות חילופי האש, מעברי הגבול בין שתי המדינות נסגרו.
פקיסטן לא אישרה את טענות הטאליבאן בדבר עשרות הרוגים, וטענה מנגד כי 23 מחייליה נהרגו, וכי כוחותיה "נטרלו כ־200 מחבלים של הטאליבאן וארגונים הקשורים אליו".
דובר הצבא הפקיסטני הוסיף כי המדינה "תנקוט בכל הצעדים הדרושים כדי להגן על חיי אזרחיה ורכושם".
ב-15 באוקטובר הודיעו פקיסטן ואפגניסטן כי הסכימו על הפסקת אש זמנית לאחר עימותים חדשים בגבול ודיווחים על תקיפות אוויריות פקיסטניות בקאבול וקנדהאר.
שני הצדדים טענו כי השני ביקש הפסקת אש בת 48 שעות.
סכר אַסְוַאן הוא מערכת של שני סכרים על נהר הנילוס המכונים "סכר אסואן הגבוה" ו"סכר אסואן הנמוך".
הסכרים, שממוקמים סמוך לאסואן שבמצרים, משמשים לאגירת מי הנהר באמצעות הצפת האזור שלפני הסכר ("סכר אגירה") ולוויסות זרימת מי הנהר בהתאם לצורכי המדינה ("סכר ויסות").
הסכר הגבוה הוא העיקרי בין שני הסכרים.
נהר הנילוס זורם באוגנדה, בקניה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, באתיופיה, בדרום סודאן, בצפון סודאן ובמצרים.
אורכו 6,670 ק"מ, וכיוון זרימתו מדרום לצפון.
מדרום ישנם לנילוס שני מקורות, הנילוס הכחול, המתחיל באגם טאנה שבאתיופיה, והנילוס הלבן, שמקורו בימת ויקטוריה, המקבלת את מימיה מנהר קגרה.
ימת ויקטוריה גובהה 1,150 מטר מעל פני הים.
הנילוס הכחול והנילוס הלבן נפגשים ליד ח'רטום בירת סודאן.
משם זורם הנילוס המאוחד צפונה, ולפני הישפכו לים התיכון הוא יוצר דלתא גדולה.
95% משטחה של מצרים הם מדבר שאינו מיושב.
99% מאוכלוסיית מצרים חיה לאורך הנילוס ובעמק הדלתא הירוק והפורה.
הערים והכפרים במצרים בנויים רובם ככולם לאורך הנהר ובעמק הדלתא, ותלויים בנהר הנילוס כמקור מים בלעדי.
בעבר, כאשר מים מאתיופיה היו זורמים במורד הנילוס בקיץ, היה הנהר מציף את האזורים הסמוכים לו.
הצפות אלו היו מביאות איתן חומרים מזינים ומינרלים, שהיו מדשנים את גדות הנהר ועושים אותן אידיאליות לחקלאות.
להשקיית השדות היו משתמשים ב"שיטת ההצפות": אזורים מסוימים היו מוצפים.
בשיטה זו ניתן לגדל מגוון מוגבל של גידולים, וכן ניתן לגדל רק מחזור גידול אחד בשנה בתקופת ההצפות.
בשנים מרובות מים הייתה כל התבואה מושחתת, ובשנים שחונות היו נפוצים הבצורת והמחסור במזון.
במהלך שנה רגילה היו הצפות של שדות ושל כפרים בזמן גאות, דרכי היבשה היו משתבשות, וכמויות מים גדולות היו מתבזבזות.
בזמן שפל, לעומת זאת, היה מפלס המים בנהר נמוך, מה שהקשה על השיט בו ופגע באספקת המים.
כבר בעת העתיקה שימשו גדות הנילוס לחקלאות.
כאשר התרבתה האוכלוסייה שלאורך הנהר התעורר צורך לשלוט על ההצפות כדי להגן על האדמות החקלאיות ועל השדות.
ב-1899 החלו הבריטים לבנות את הסכר הישן, סמוך ליישוב אסואן.
בניית הסכר הושלמה ב-1902. אורכו של הסכר 1,900 מטרים וגובהו 54 מטרים.
תכנונו הראשוני של הסכר התגלה מיד כבלתי מתאים, והוא הוגבה בשתי תקופות: בשנים 1907–1912, ובשנים 1929–1933.
ב-1946 הוחלט לבנות סכר שני, 6 ק"מ במעלה הנהר, במקום להגביה בשלישית את הסכר הישן, לצורך תחנת כוח הידרואלקטרית.
התכנון הממשי של סכר אסואן החדש החל ב-1952 מיד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים.
הבנייה החלה ב-1960. חלקו הראשון של הפרויקט הסתיים בשנת 1964, ונחנך במאי 1964 בידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב.
הסכר הגבוה, אל-סד אל-עאלי , הושלם ב-21 ביולי 1970. את מאגר המים, ששמו אגם נאצר, החלו למלא ב-1964, בטרם הושלמה בניית הסכר, וב-1976 התמלא המאגר לראשונה.
מילוי המאגר העלה דאגות בקהילת הארכאולוגים, וב-1960 החל מבצע הצלה של אתרים עתיקים בידי אונסק"ו.
אתרים נסקרו ונחשפו, ו-24 אתרים היסטוריים הועברו למקומות בטוחים, כגון אבו סימבל ופילה, או הוענקו למדינות שעזרו בעבודה (כדוגמת מקדש דבוד במדריד).
אורכו של סכר אסואן הגבוה הוא 3,600 מטרים, עוביו בבסיסו שמתחת למים 980 מטרים, ועוביו בפסגתו 40 מטרים.
גובהו של הסכר 111 מטרים.
הסכר מכיל 43 מיליון מ"ק של חומר.
כמות המים המקסימלית שיכולה לעבור דרך הסכר בשנייה אחת היא 11,000 מ"ק.
בנוסף ישנם מברצי חירום שדרכם יכולים לעבור 5,000 מ"ק לשנייה.
תעלת טושקה מקשרת את המאגר לשפלת טושקה.
אורכו של אגם נאצר הוא 550 ק"מ, ורוחבו במקום הרחב ביותר הוא 35 ק"מ.
שטח פניו 5,250 קמ"ר ותכולתו 157 קילומטרים מעוקבים.
המאגר מציף שטח גדול במישור נוביה, ומעל 90,000 בני אדם, רוב בני המיעוט הנובי, מוקמו מחדש לצורך הקמתו.
בסכר משולבת תחנת כוח הידרואלקטרית ובה 12 מחוללים (גנרטורים), שהספקו של כל אחד מהם הוא 175 מגה ואט, ובסך הכול 2,100 מגה ואט.
ייצור החשמל החל ב-1967. כאשר הגיע הסכר לראשונה לשיא תפוקתו, הוא סיפק כמחצית מתצרוכת החשמל של מצרים (לעומת כ-15% מתצרוכת החשמל הלאומית בשנת 1998), ואיפשר לראשונה את חיבור רוב הכפרים במצרים לרשת החשמל.
הקמת סכר אסואן הגבוה הייתה חזונו הגדול של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, חלום שאותו הוא הצליח להגשים.
תוכניות רבות תוכננו לגבי הסכר שחלקן בוצעו וחלקן לא.
נתלו בו תקוות וציפיות רבות שהתגשמו באופן חלקי.
כתוצאה מהקמת הסכר נוצרו גם בעיות שונות שלא נצפו לפני הקמתו.
הסכר מספק יתרונות רבים, חלקם נוצלו וחלקם לא.
הבטחת אספקת מי שתייה ומים להשקיה בכל השנים, גם בשנות בצורת.
הבטחת אספקת מי שתייה והשקיה בכל חודשי השנה, מה שמאפשר לגדל שניים עד שלושה גידולים בשנה ברוב האזורים.
שפע המים מאפשר את הרחבת שטח גידולי האורז.
כתוצאה מכך גדלה הפקת האורז ואף התאפשר יצואו.
ניתן לפתח את הקרקע ולהגדיל את השטחים המעובדים.
מניעת שיטפונות ומניעת הצפת שדות וכפרים.
זרימת המים האחידה בכל הזמנים מאפשרת לשפר את התחבורה ביבשה ובנהר.
עם זאת עדיין נותרו בעינן בעיותיה התחבורתיות העיקריות של מצרים, הנובעות ממחסור בתשתית כבישים ומסילות ברזל.
תחנת הכוח החשמלית שבסכר מספקת חשמל לכפרים, ומאפשרת תיעוש, אך רק חלק מהגנרטורים פועלים, והתיעוש לא הדביק את הצרכים עקב הגידול באוכלוסייה.
אגם נאצר מאפשר פיתוח ענף הדיג, אך בפועל רוב הדגה העשירה שבאגם אינה מנוצלת, כיוון שהאגם מרוחק מריכוזי האוכלוסייה הגדולים של קהיר וסביבתה, וההובלה בקירור אינה כלכלית.
פוטנציאל זה מומש רק באופן מועט.
כעשרה מיליארד מטרים מעוקבים של מים אובדים בשנה כתוצאה מהתאדות באגם נאצר, פי חמישה מצריכת המים של ישראל ויותר מעשרה אחוז מהשפיעה השנתית של הנילוס.
פינוי אלפי האנשים שהתגוררו באזור שהוצף.
אובדן שטחים פוריים רבים שעובדו במשך אלפי שנים לאורך אפיק הנהר.
סכירת הנילוס גרמה לכמה בעיות סביבתיות:
הסחופת, שבעבר הפכה את גדות הנהר לפוריים, נעצרת בסכר ומגיעה למאגר.
על פי הצפוי סחופת זו תהפוך את אגם נאצר (לפי הערכה תוך 500 שנים) לבלתי מספיק לאחסון נפח המים הנדרש.
אפקט שלילי נוסף של עצירת הסחופת הוא הידלדלות דגת הים במזרח אגן הים התיכון, דבר המאיץ את ההגירה הלספסית (מעבר בעלי חיים ימיים מים סוף לים התיכון).
ירידת מפלס הדלתא של הנילוס תוביל בעתיד להצפת החלק הצפוני של הדלתא במי ים.
הצפה זו תתרחש באזורים המשמשים כיום לגידול אורז.
הדלתא עצמה, שלא תמשיך להתחדש על ידי סחופת הנילוס, תאבד מפוריותה.
השליטה החלקית בהשקיה גורמת אף היא לנזקים בכמה אזורים חקלאיים בשל הגברת המליחות.
בעיה זו נגרמת כתוצאה מהשינוי בזרימת הנהר המאפשר למים מלוחים להעמיק לתוך הדלתא.
הצורך בשימוש בדשנים מלאכותיים, המסופקים בידי תאגידים בינלאומיים, שנוי במחלוקת.
בנוסף, דשנים אלו גם גורמים לזיהום כימי.
הסכר הוא מקור למקרים של בילהרציה (סכיסטוסומיאזיס), בשל שפע הצמחים הגדלים באגם נאצר.
על גבי צמחים אלו מתרבים החלזונות, המהווים פונדקאים לעלוקות ולתולעים שטוחות הגורמות למחלה.
אירועים אלו יגרמו בסופו של דבר לאובדן ענף הדיג המתקיים על המים המעט מלוחים של האגם, שהוא כיום מקור הדגה הגדול ביותר של מצרים.
היבטים בינלאומיים של סכר אסואן
להקמת סכר אסואן ישנן השלכות בינלאומיות שונות.
נהר הנילוס זורם בכמה מדינות ונשאלת השאלה האם המים שייכים לארצות המוצא של הנילוס, או לארצות שבהן זורם הנהר.
חלוקת המים העכשווית נוטה לטובת מצרים וזאת לאחר סדרה של הסכמים שנחתמו בראשית המאה ה־20 בין מעצמות אירופה.
סכר אסואן מאפשר למצרים (ובמידה מסוימת גם לסודאן) לנצל את הכמות המרבית שמותרת לה במצב הנוכחי.
מימון הקמת הסכר והמאבק הבינגושי
מתחילת תכנון סכר אסואן החדש הבטיחה ארצות הברית לסייע במימון הבניה עם הלוואה של 270 מיליון דולר.
אך ב-1956 הסתייגה ארצות הברית ממדיניותו של נאצר וחזרה בה מכוונתה לסייע למצרים בהקמת הסכר.
בעקבות זאת פלשו בריטניה וצרפת, שהיו בעלות מניות בתעלת סואץ, לאזור התעלה, ובתיאום איתן יצאה ישראל למלחמת סיני.
במאמציה במהלך המלחמה הקרה להשגת השפעה באפריקה, התערבה ברית המועצות, ומימנה שליש מעלות הסכר כמתנה.
ברית המועצות גם סיפקה ציוד מכני כבד וצוותים טכניים.
סכר החימר והסלע העצום תוכנן על ידי מכון Zuk Hydroproject הרוסי.
עלות בניית הסכר הייתה 820 מיליון דולר.
מפעל טיוב הקרקעות הקשור בסכר עלה כמיליארד דולר.
בסך הכול עלתה הקמת הסכר יותר מ-1.5 מיליארד דולר.
הודות לתחנת הכוח ההידרואלקטרית שעל הסכר, עלו ההכנסות מן הסכר על הוצאות הקמתו.
שוקי הדגים של הים התיכון הושפעו על ידי הסכר.
פוריות האגן המזרחי של הים התיכון ירדה.
כך גם המערכת האקולוגית הימית שבאופן מסורתי תלויה הייתה בזרם העשיר של פוספטים וסיליקטים המגיעים מזרם המוצא של הנילוס.
הדיג בים התיכון פחת כמעט בחצי לאחר בניית הסכר, אך נראה שהוא מתאושש.
בעבר חשבו שקיימת סחופת משמעותית של קו החוף לכל אורך הצד המזרחי של הים התיכון עקב מחסור בחול, שבעבר היה מובא בידי הנילוס.
עם השנים לא התגלו עדויות לכך.
חזאי השירות המטאורולוגי הישראלי אורי בץ העלה השערה שהשינויים הנמדדים משנות השבעים ואילך בגשמי ישראל ופריסתם קשורה להקמת הסכר.
לטענתו השינויים במערך התרמי באגן המזרחי של הים התיכון, נובעים משינוי משטר הזרימה של הנילוס והביאו לתזוזה דרומה של כמויות המשקעים.
לבניית סכר אסואן הייתה השפעה פוליטית חשובה.
אגם נאצר ענק וכמעט כל אוכלוסיית מצרים חיה בעמק הנילוס.
משמעות הדבר, שאם הסכר יושמד - למשל על ידי התקפה גרעינית - תוצאת ההצפה תפגע קשות במדינה.
בראיון שלא נועד לפרסום שנתן יגאל אלון ערב מותו ב-1980 הוא הצביע על הרתעה באיום בהפצצת סכר אסואן כתחליף אפשרי להרתעה על ידי איום גרעיני: "לאיים בטילים ארוכי טווח על מערכות סכרים ותעלות מים במצרים, בעיראק או בסוריה.
זה עשוי להרתיע אותם יותר מאשר פצצה גרעינית.
אוי ואבוי אם היינו צריכים לעשות זאת, אבל תאורטית, אם אתה יכול להרוס את סכר אסואן, אתה יכול להמיט אסון על מצרים".
נשמעו דיבורים בישראל על האפשרות להפציץ במקרה של מלחמה את הסכר ולהטביע במימי אגם נאצר את האזור הסמוך לו.
בחזונה למאה ה-21 מתכננת מצרים להגשים את מיזם תושכא במסגרתו להקים מפעל מים שיעביר מים מאגם נאצר דרך תעלת השייך-זאיד לכיוון דרום מערב המדינה.
אספקת המים תאפשר ליישב את אזורי המדבר המצויים שם.
סֶכֶר הוא מחסום מלאכותי הנבנה לרוחבו של נתיב זרימת מים, למטרת בקרה על זרם המים, חסימתו או האטתו.
הצבת סכר גורמת פעמים רבות ליצירת מאגר מים לפניו.
רוב הסכרים הם בעלי אפשרות לכוון את זרם המים העובר דרכם או מעליהם.
סכרים נבנים על נהרות גם כדי לשלוט בכמות מימיהם ולאגור אותם לשם השקיה באזורים שחונים ובעתות מחסור בגשמים, או כדי למנוע הצפות.
כמו כן למד האדם לנצל את המים הנופלים לצורך הפקת חשמל באמצעות תחנת כוח הידרואלקטרית.
מפתחו של סכר כזה נופלים המים, צוברים תאוצה ובעוצמה רבה מסובבים טורבינות המפיקות אנרגיה חשמלית מן האנרגיה המכנית של זרימת המים.
סכרים אחדים, כגון סכר הובר בארצות הברית או סכר אסואן במצרים הם מפעלים יוצאי דופן בהיקפם של הנדסה אזרחית.
בהולנד נעשה בסכרים שימוש מיוחד.
הולנד היא ארץ שטוחה למדי, וכמחצית מפני השטח נמצאים פחות ממטר מעל פני הים, מתוך זה הרוב נמצא למעשה מתחת לפני הים.
מרבית האזורים הנמוכים מוגנים על ידי מערכת של סכרים המונעים ממי הים להציף אותם, ורבים מן האזורים האלו הם למעשה אזורים שההולנדים "כבשו" והיו בעבר מכוסים בים ויובשו על מנת לאפשר התיישבות.
סכר כבידה – זהו הסכר הקלאסי, הבנוי בטון או אבן ומחזיק את הלחץ האופקי של המים בכוח משקלו בלבד.
סכר כבידה בנוי כך שכל מקטע של הסכר יציב כשלעצמו ואינו תלוי במקטעים האחרים.
לסכרי כבידה נדרש בדרך כלל ביסוס על גבי סלע עם יכולת נשיאה גבוהה, אם כי במקרים נדירים מבוצעים סכרים כאלו גם על קרקע שאינה סלע רציף.
סכר קשת – הוא סכר מעוגל הבנוי בדרך כלל מבטון.
סכר קשת הוא מבנה המתוכנן כך שהקשת פונה במעלה הזרם כך שלחץ המים כנגד הסכר, הלחץ ההידרוסטטי, דוחס ומחזק את המבנה כשהוא נלחץ אל יסודותיו ואל משענותיו.
המקום המתאים ביותר לסכר קשת הוא קניון עמוק שקירותיו תלולים ובנויים מסלע יציב שיתמוך במבנה ובלחצים.
מכיוון שסכרים אלו דקים יותר מכל סוג אחר של סכר, נדרשים פחות חומרי בנייה להקמתם, ומוזיל את עלותם.
סכר עצירה – הוא מחסום זמני הבנוי בתוך גוף מים או זוג מחסומים הבנויים לאורך גוף מים היוצרים מתחם מגודר והמאפשרים לשאוב את המים מהמתחם על מנת ליצור סביבת עבודה יבשה כדי לבצע מיזמי בנייה גדולים.
מגופות ומברצים – שסתומים (מעין ברזי ענק) ותעלות המאפשרים ויסות זרימת המים.
בדרך כלל מדובר בשלוש מערכות: האחת לתיעול מים לצורכי השקיה או הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, השנייה, לניתוב חלק ממסת המים אל אפיק הנהר, והשלישית, לניקוז עודפי מים מן המאגר, אם התמלא יותר מדי.
מנעלים (תאי שיט) – בסכרים שהוקמו על נהרות המשמשים לשיט, יש מנעלים המאפשרים מעבר ספינות.
תא-שיט כולל שני שערים המותקנים במרחק מה זה מזה ותוחמים קטע מנתיב המים.
כאשר כלי-השיט נכנס לתוך התא, השער התחתון נסגר מאחוריו ומים מוזרמים אל התא דרך פתחים בשער העליון.
כשמפלס המים בתא שווה למפלס המים בקטע העליון, השער העליון נפתח וכלי-השיט ממשיך בדרכו.
הקמת סכר כרוכה גם בתופעות שליליות:
כך לדוגמה היחסים בין מצרים לאתיופיה החלו להתקרר בשנת 2010 עד להגעה לסף מלחמה, על רקע כוונת אתיופיה לבנות סכר על מי הנילוס.
בונה, יונק גדול מסדרת המכרסמים, בונה סכרים ומשנה את סביבתו תוך כדי כך.
סכר דגניה הוא סכר שנמצא בחלקה הדרומי של הכנרת, ומווסת את זרימת המים שלה דרומה לנהר הירדן ולים המלח.
כשני ק"מ דרומית לסכר דגניה, הוקם סכר אלומות החוסם לחלוטין את זרימת מי הירדן הדרומי.
חברת מקורות אחראית על תפעול הסכר ועל פתיחתו במקרה הצורך.
סכר דגניה הוכרז כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות בשל היותו חלק מההיסטוריה של ארץ ישראל.
הסכר נבנה בתחילת שנות ה־30 של המאה ה־20 על ידי מייסדה של חברת החשמל ומנהלה הראשון פנחס רוטנברג, כחוליה במערכת הסכרים של תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ונועד לווסת את זרימת מי ים כנרת לפי כמות המים שנדרשה להפעלת תחנת הכוח.
מערכת הסכרים והתעלות הוקמה כדי לאגור כמויות גדולות של מים שהיו נחוצות לייצור החשמל בכוח המים.
לשם בנייתו של הסכר נחפרה תעלת הטיה מצפון לאפיק, על מנת לאפשר ביצוע העבודות בשטח יבש.
במסגרת העבודות להקמת הסכר הועמק אפיק הירדן ביציאה מהכנרת ממפלס של כ־211- עד מפלס 214.5-, על מנת להגדיל את כמות המים שניתנת לאגירה בכנרת לצורך תפעול תחנת נהריים.
לאחר השבתת תחנת הכוח בנהריים ובנית המוביל הארצי שונה יעודו של הסכר, ומטרתו הוגדרה צמצום זרימת המים מהכנרת לנהר הירדן, כדי שהכנרת תמלא את ייעודה להיות מאגר המים של מדינת ישראל ומקור השאיבה העיקרי של המוביל הארצי.
בסכר יש שני שערים לפתיחה וסגירה ושני שערים רזרביים המשמשים לצורכי טיפול.
בשערים הותקנו רשתות המונעות מדגי הכנרת לצאת מגבול האגם.
בשנה גשומה במיוחד, כאשר מפלס הכנרת עולה ומתקרב לקו האדום העליון, נפתח הסכר על מנת להוריד את מפלס המים ולמנוע הצפות ביישובים השוכנים לחופי הכנרת.
בשיא מגיעה הזרימה בסכר, כאשר הוא פתוח, לכ־150–170 מ"ק בשנייה, קצב שמשמעותו ירידה של עד שמונה סנטימטרים במפלס הכנרת במשך יממה אחת.
כמות המים המשוחררת מהסכר קטנה משמעותית מהכמות האפשרית לכניסה לכנרת בעת אירועי גשם עזים בסביבתה, העומדת על כ־400 מ"ק לשנייה ומעלה (עליה יומית של כ-20 ס"מ במפלס הכנרת).
נתון זה מחייב את תפעול הסכר באופן מתוכנן מראש אם מפלס הכנרת קרוב לקו האדום העליון, על מנת למנוע עליית מפלס חריגה מעבר לקו אדום עליון באירועי גשם עזים.
זרימה חזקה מדי בירדן הדרומי (אליו זורמים נחלים נוספים, כדוגמת נהר הירמוך, נחל יבנאל, נחל תבור ונחל חרוד) עשויה לגרום לנזקים בעמק הירדן, ועל כן במידת האפשר נפתח הסכר באופן חלקי בלבד, ולא במלואו.
בעקבות כמויות המשקעים הרבים של חורף 1991–1992, נפתח הסכר ב־9 בפברואר 1992 וכרבע מיליארד קוב מים זרמו לירדן.
גם בפברואר 1993 נפתח הסכר וכמות דומה של כרבע מיליארד קוב זרמו לירדן.
לעומת זאת ב־9 בפברואר 1995 נפתח הסכר ל־10 ימים עד ה־19 בפברואר, אך מסתבר שהייתה זו פתיחה מוקדמת מדי והמפלס הגיע בסופו של חורף 1995 "רק" ל־209.11-, דהיינו 31 ס"מ מתחת לקו האדום העליון.
בשנת 2004 אמור היה הסכר להיפתח לאחר שנתיים ברוכות (2003 ו־2004), אך כתוצאה של תפעול מדוד ומאוזן של שאיבות מהאגם ובחינה יומיומית של מודלים לחיזוי משקעים וכניסת המים לאגם, הצליחו מתפעלי הכנרת למנוע את פתיחת הסכר ולאגור את המים באגם.
ב־24 במאי 2013 החלה הזרמה קבועה של מי כנרת דרך סכר דגניה (זו לא פתיחה מלאה של הסכר אלא העברה של מים דרך פתח קטן בסכר) ודרך סכר אלומות הנמצא כ־3 ק"מ דרומית לו במסגרת התכנית לשיקום הירדן הדרומי מהכנרת ועד לאזור שפך נחל בזק.
בשלב ראשון הוזרמו 10 מיליון מ"ק בשנה, ובשלב השני, לאחר השלמת מתקן טיהור מי השפכים "ביתניה" ומערכת ההשבה (שעדיין לא הושלמה), יוזרמו כ־20 מיליון מ"ק.
לקראת סיום חורף 2019–2020 בישראל, מפלס הכנרת עלה בצורה משמעותית, וקירב את האגם לקו האדום העליון.
המפלס עלה ב-2.37 מטרים מתחילת המערכת החורפית באמצע דצמבר, וב-1.27 מטרים בחודש ינואר לבדו, כשב-8 בינואר אף נרשם שיא, אז מפלס האגם עלה ב-23 ס"מ ביממה אחת בלבד..
לקראת אמצע אפריל התקרבה הכנרת לקו האדום ונשקלה פתיחת הסכר, אך לבסוף הוא לא נפתח באותה שנה.
סכר איטייפו (בספרדית: Represa de Itaipú, בפורטוגזית: Barragem de Itaipu) הוא סכר על נהר פרנה בגבול בין ברזיל ופרגוואי (ולכן מכונה גם Itaipu Binacional - "איטייפו של שתי האומות") שנבנה במטרה להפיק חשמל הידרואלקטרי.
עד השלמת סכר שלושת הערוצים ברפובליקה העממית של סין ב-2006 היה סכר איטייפו תחנת הכוח הגדולה ביותר בעולם במונחים של תפוקת חשמל.
גם אחרי 2006 נשאר סכר איטייפו במקום הראשון בהפקת אנרגיה כוללת בשנה עקב הניצולת הגבוהה של הטורבינות.
מקור שם הסכר משמו של איון קטן בנהר סמוך לאתר שבו הוקם הסכר שהיה קרוי איטייפו, שפירושו בשפת הגוארני "סלע ששר" (בהתייחס לקולות המים העוברים על פני הסלע).
בשנת 1994, בחרה האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית את סכר איטייפו כאחד משבעת פלאי העולם המודרניים.
בשנת 1995 פרסם המגזין האמריקאי Popular Mechanics את התוצאות.
תחנת הכוח של איטייפו היא תוצאה של משא ומתן ממושך בין המדינות במהלך שנות השישים של המאה ה-20. "חוק איגואסו" (Ata do Iguaçu) נחתם ב-22 ביולי 1966 על ידי שרי החוץ של ברזיל ופרגוואי.
זו הייתה הצהרה משותפת על האינטרס ההדדי בחקר ניצול מקורות המים המשותפים לשתי המדינות בקטע של נהר פרנה החל מאזור מפלי גוואירה (Salto de Sete Quedas) עד קו פרשת המים של נהר האיגואסו.
המשא ומתן הבשיל לכדי חוזה על הקמת תחנת כוח משותפת שנחתם בברזיליה ב-26 באפריל 1973 על ידי נשיא ברזיל אמיליו גרסטזו מדיסי ונשיא פרגוואי אלפרדו סטרסנר.
ב-1970 זכה קונסורציום שנוצר על ידי החברה האיטלקית .ELC Electroconsult S.p.A והחברה האמריקנית IECO בתחרות הבינלאומית למימוש מחקרי הכדאיות ופיתוח תוכנית פרויקט הבנייה.
מחקרי התכנון החלו בפברואר 1971. ב-26 באפריל 1973 חתמו ברזיל ופרגוואי על אמנת איטייפו, לניצול נהר פרנה להפקת חשמל על ידי שתי המדינות.
ב-17 במאי 1974, הוקמה החברה המשותפת Itaipu Binacional לניהול בניית המפעל.
הבנייה החלה בינואר של השנה שלאחר מכן.
המכונית החשמלית הראשונה של ברזיל (ושל אמריקה הלטינית) הוצגה בסוף 1974, וקיבלה את השם איטייפו לכבוד הפרויקט.
ב-14 באוקטובר 1978 הושלמה תעלת ההטיה הזמנית בעומק 90 מטרים ובאורך 2 קילומטרים וסכר עצירה העביר את מי נהר הפרנה אליה, מה שאפשר לקטע של נהר הפרנה להתייבש על מנת לאפשר את בניית הסכר.
ב-19 באוקטובר 1979 נחתם הסכם משולש (Acordo Tripartite) בין ברזיל, פרגוואי וארגנטינה (שנהר הפרנה זורם ונשפך לאוקיינוס בשטחה).
הסכם זה קבע את גובה מפלס הנהר המותר, ועד כמה הוא יכול להשתנות כתוצאה מפעילות בנייה ההידרואלקטריות שונות באגן הניקוז המשותף לשלוש המדינות.
מאגר המים החל להיווצר עם השלמת הקמת הסכר, סגירת השערים לתעלת ההטיה ופירוק סכר העצירה.
במהלך תקופה זו גרמו שיטפונות וגשמי זעף להאצת מילוי המאגר והמים עלו בכ-100 מטרים והגיעו לשערים של המברצים ב-27 באוקטובר.
ב-5 במאי 1984 החלה לפעול יחידת ייצור החשמל הראשונה.
18 היחידות הראשונות הותקנו בקצב של שתיים עד שלוש לשנה עד לסיום ב-1991. כ-34,000 פועלים הועסקו באתר הבנייה הנרחב, ונבנו עבורם כפרים, בתי חולים ובתי ספר.
הבתים הוצעו למכירה עם סיום המיזם והקהילות החדשות השוכנות בפרוורי פוז דו איגואסו ממשיכות להתקיים.
145 איש קפחו את חייהם במהלך הבנייה.
שתי היחידות האחרונות מתוך 20 יחידות הייצור החשמלי החלו לפעול בספטמבר 2006 ובמרץ 2007, ובכך העלו את קיבולת הייצור ל-14 ג'יגה-ואט והשלימו את תחנת הכוח.
הגדלת הקיבולת מאפשרת ל-18 יחידות ייצור לפעול באורח קבוע בעוד שתיים מושבתות לתחזוקה.
בשל סעיף בחוזה שנחתם בין ברזיל, פרגוואי וארגנטינה, המספר המרבי של יחידות ייצור המורשות לפעול בו זמנית אינו יכול לעלות על 18. ייצור החשמל מחולק שווה בשווה בין ברזיל לפרגוואי, כשלכל מדינה מוקצים 10 גנרטורים.
להפעלה השוטפת של הסכר מועסקים (נכון ל-2020) 1,292 עובדים בצד הברזילאי ו-1,563 עובדים בצד של פרגוואי.
קיימים מספרים שונים לגבי עלויות הבנייה, מ-19.6 מיליארד דולר עד 60 מיליארד דולר.
החברה Itaipu Binacional המפעילה את הסכר מפרטת את העלויות הבאות: 12 מיליארד דולר (השקעה ישירה ללא עלויות מימון), 17.6 מיליארד דולר (רכוש קבוע במאזן 2018) או 27 מיליארד דולר (הלוואות שנלקחו כולל ארגון מחדש של חובות).
עבור ברזיל, שמימנה את כל המפעל בהתאם לחוזה, גרמה הבנייה להגדלת חובות החוץ בצורה משמעותית.
עם זאת, ברזיל, שקיבלה כרבע מצריכת החשמל שלה מסכר איטייפו לאחר הפעלתו, תלויה בתחנת הכוח.
פרגוואי לא הייתה יכולה לממן ולארגן את הפרויקט העצום בעצמה.
פרגוואי משלמת את חלקה בעלויות הבנייה על ידי ייצוא החשמל המיותר לברזיל על מנת שהמדינה תוכל להשתמש בהכנסות כדי לפרוע את חובותיה.
חלק מהרווח הכספי של תחנת הכוח משמש כפיצוי על השימוש בפרנה שהוענק ליישובים הסמוכים משני צידי הגבול.
ההספק הנומינלי של כל יחידת ייצור (טורבינה וגנרטור) הוא 700 מגה-ואט.
עם זאת, מכיוון שהעומד ההידראולי (ההבדל בין מפלס המאגר לגובה הנהר למרגלות הסכר) בפועל גבוה יותר מהעומד המתוכנן (118 מטרים), ההספק הזמין עולה על 750 מגה-ואט במחצית מהזמן עבור כל גנרטור.
כל טורבינה מייצרת סביב 700 מגה-ואט, כך שסך ההספק הנומינלי של כל יחידות הייצור הוא 14 ג'יגה-וואט.
לשם השוואה, לכל המים ממפלי איגואסו יש יכולת להזין שני גנרטורים בלבד.
הספיקה הממוצעת של הנהר היא 10,500 מטרים מעוקבים בשנייה, מה שמאפשר בממוצע 95 טרה-ואט שעה לשנה (ממוצע של 10,800 מגוואט).
נכון ל-2019 הסכר מספק 90% מצריכת החשמל של פרגוואי ו-15% מצריכת החשמל של ברזיל.
לשם השוואה, תחנת הכוח הגרעינית הגדולה ביותר בעולם Isar 2, בגרמניה יצרה 12.4 טרה-ואט שעה בלבד בשנת 2006.
ב-10 בנובמבר 2009 בשעה 22:13 שובשה לחלוטין אספקת החשמל מתחנת הכוח, ייתכן כתוצאה מסערה שפגעה בעד שלושה קווי הולכת מתח גבוה.
האירוע גרם להפסקות חשמל מאסיביות בברזיל ובפרגוואי, גרם לעלטה מוחלטת של כל מדינת פרגוואי למשך 15 דקות, והחשיך את ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו במשך יותר משעתיים.
על פי הדיווחים, 50 מיליון בני אדם נפגעו.
החשמל חזר ב-00:30 למרבית האזורים.
בגובה המתוכנן, משתרע מאגר איטייפו על שטח של 1,350 קילומטרים רבועים ואורכו כ-170 קילומטרים.
בנפח מרבי של כ-29 קילומטרים מעוקבים, שטחו מגיע אפילו ל-1,460 קילומטרים רבועים.
עם זאת, זהו רק מאגר המים השביעי בגודלו בברזיל, מה שמעיד על היעילות של הסכר.
בהמשך הזרם בדרום פרגוואי, בגבול עם ארגנטינה, נמצאת על הפרנה תחנת כוח גדולה נוספת ושמה יסירטה (Yacyretá) המייצרת 4,000 מגוואט, מיזם של ארגנטינה, שמומן על פי דגם דומה כמפעל משותף עם פרגוואי.
עם תחילת בניית הסכר נעקרו כ-10,000 משפחות שגרו ליד הנהר פרנה בגלל הבנייה.
המפלים הגדולים ביותר בספיקה בעולם, מפלי גוואירה, הוצפו על ידי מאגר איטייפו.
ממשלת ברזיל חיסלה את הפארק הלאומי מפלי גוואירה, ופוצצה בדינמיט את פני הסלע השקועים במקום בו היו המפלים, מה שמאפשר ניווט בטוח יותר, ובכך ביטלה את האפשרות להחזיר את המפלים בעתיד.
80 אנשים נהרגו חודשים ספורים לפני מילוי המאגר כשגשר המשקיף על המפלים שהיה דחוס בצופים קרס, כאשר התיירים ביקשו לראות בפעם האחרונה את המפלים.
מפלי גוואירה היו מחסום יעיל שהפריד בין מיני מים מתוקים אנדמיים באגן פרנה העליון ממינים שנמצאו באגן התחתון, והשניים מוכרים כאזורים אקולוגיים שונים.
לאחר שהמפלים נעלמו פלשו מינים רבים, שבעבר היו מוגבלים לאחד משני האזורים, לאזור השני וגרמו לבעיות הקשורות במינים פולשים.
לדוגמה יותר מ-30 מיני דגים שהיו מוגבלים בעבר לאזור שמתחת למפלים פלשו לאזור שמעליהם.
כדי לצמצם את הנזק האקולוגי שהסכר גורם לו, הוקמה בסמוך אליו שמורת טבע ונבנתה תעלה מיוחדת לדגים, שיורדת בהדרגתיות לאורך הפרש הגבהים שהסכר יוצר, כדי שדגים יוכלו לעקוף אותו.
המסדרון האקולוגי סנטה מריה (Corredor Ecológico de Santa Maria) מחבר כעת את הפארק הלאומי איגואסו עם שוליו המוגנים של אגם איטייפו, ובאמצעות שוליים אלו עם הפארק הלאומי איג'ה גרנדה (Parque Nacional de Ilha Grande).
בצד הברזילאי, בפאתי פוז דו איגואסו, יש מרכז מבקרים, בו מוצג סרט מידע על הקמת המפעל ותפעולו, וממנו מתחילים סיורי אוטובוס לתחנת הכוח מספר פעמים ביום.
בצד הפרגוואי יש מרכז מבקרים דומה בסמוך להרננדריס מצפון לסיודד דל אסטה.
ישנם סיורים וסיורים מודרכים עם היקף ומיקוד שונים.
הסיור בברזיל תמורת תשלום ובפרגוואי הוא בחינם.
בערבי שישי ושבת מתקיים מופע אור-קולי, בו הסכר מואר עם 519 זרקורים.
תפוקה כוללת של 1 מגה-ואט (אור ומוזיקה) משמשת לכך.
ישנו שירות הסעות אוטובוס משני הצדדים לאירוע זה.
מאז 2005 מוצעים סיורים "טכניים" בצד הברזילאי, בהם התיירים יכולים לבקר בפנים הסכר ובאולם הטורבינות.
המלחין האמריקני פיליפ גלאס כתב קנטטה סימפונית בשם איטייפו לכבוד המבנה.
האורך הכולל של הסכר הוא 7,235 מטרים.
גובה ראש הסכר מקרקעית הנהר הוא 225 מטרים.
איטייפו הוא בפועל ארבעה סכרים שחוברו יחד: משמאל לימין: סכר אדמה, סכר בנוי מסלעים, הסכר המרכזי מבטון וסכר צדי מבטון.
אורך המברצים הוא 483 מטרים.
הספיקה המקסימלית של שלושת המברצים (המחולקים ל-14 מסלולים) היא 62,200 מטרים מעוקבים בשנייה, שווה ערך ל-40 פעמים הזרימה הממוצעת במפלי איגואסו.
בקצה המברצים נחפרו אגני שיכוך למנוע סחיפה של גדות הנהר.
סכר אטאטורק (בטורקית: Atatürk Barajı) הוא סכר גדול בדרום-מזרח טורקיה, על נהר הפרת.
הוא קרוי על שמו של אבי האומה הטורקית המודרנית, מוסטפא כמאל אטאטורק.
זהו הסכר הגדול והמרכזי מתוך 22 סכרים ו-19 תחנות כוח הידרואלקטריות שנבנו על הפרת והחידקל במסגרת מפעל המים של טורקיה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, מפעל שנועד לספק מי השקיה וחשמל לאזורי דרום-מזרח טורקיה הצחיחים.
מפעל זה כונה בשם פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP).
הקמת הסכר עוררה מחלוקת חריפה עם סוריה ועיראק השוכנות במורד נהר הפרת שטענו כי הסכר יביא לחוסר במים בשטחן תוך שהן מצביעות על עודפי המים במערב טורקיה.
בניית הסכר החלה ב-1983 והסתיימה ב-1995, אך הוא החל לפעול כבר ב-1992. הסכר הוא אחד מהסכרים ממולאי האבן והאדמה הגדולים בעולם.
גובהו 169 מטרים ורוחבו 1820 מטרים.
תחנת הכוח של הסכר מייצרת 2,400 מגאווט ומימיו מזינים את אזור חרן.
האגם שיצר הסכר משתרע על שטח של 817 קמ"ר, ונערכים בו פסטיבלי ספורט ימי.
משום שהוא נבנה באזור פעיל סייסמולוגית, הוא חשוף לנזק מרעידות אדמה.
הסכר מוגדר בדרגת סיכון סייסמי 3 לנזק בנפש וברכוש בסביבה על רקע רעידות.
לאחר רעידות אדמה חזקות יחסית (עוצמה גבוהה מ-5 בסולם מגניטודה לפי מומנט) באזור הסכר בשנים 2018–2019, עלה חשד כי עצם קיום הסכר עלול להגביר את הפעילות הסייסמולוגית בסביבה.
במחקר מ-2021 נמצא כי למשקל המים במאגר יש אפקט ממתן, אך לתופעת החלחול יש אפקט מגביר.
ב-6 בפברואר 2023 דווח כי בעקבות רעידת האדמה בטורקיה, ישנם סדקים מרובים בסכר והאזור הסמוך התפנה.
מומחים הזהירו שוב כי הסכר עלול להישבר בכל עת ושיטפון עלול להשפיע על שטח של 30 קמ"ר ליד הסכר.
סכר גרנד קולי או סכר קולי הגדול , הוא סכר הידרואלקטרי על הנהר קולומביה במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
זהו סכר הבטון הגדול ביותר בצפון אמריקה ומבנה הבטון הגדול ביותר בארצות הברית.
הבנייה החלה בדצמבר 1933 והסתיימה רשמית בשנת 1942, כאשר תחנת הכוח של הסכר החלה לפעול כבר משנת 1941.
עם סיום הבנייה היה הסכר הגדול ביותר בעולם באותה עת.
בהדרגה הפך הסכר לחלק מפרויקט אגן קולומביה , הכולל ארבעה סכרים נוספים, שלושה אגמי אחסון, ו-2,300 קילומטרים של תעלות תשתית, שמתפתלות על שטח של חצי מיליון דונם של מדבר.
נכון לשנת 2005 גרנד קולי הוא הסכר שמספק הכי הרבה חשמל בארצות הברית.
השלכות בניית הסכר על הסביבה
לא היה מיזם ציבורי אחר בעל השפעה גדולה יותר על פיתוח אזור הפסיפיק נורת' וסט.
עם זאת, המיזם גרם להשלכות חברתיות וסביבתיות חמורות כל כך, שעל פי מחקר שפורסם בשנת 2000, לו סכר גרנד קולי היה מתוכנן בזמן המחקר, לא יכול היה לקבל את האישור הנדרש כדי להיבנות.
חלק מההשלכות החברתיות של בניית הסכר כלל את היחס של הממשל להצפות.
כ-400 חוות ו-10 קהילות קטנות, שאוכלוסייתן מונה בין 3,000 ל-4,000 איש, נאלצו לעבור ממקומות שהוצפו על ידי הסכר.
מרבית המפונים החשיבו את הפיצוי הממשלתי שניתן להם כלא-מספק.
מעבר לכך, פגעו ההצפות באתרי עתיקות, אתרי דיג ובתי קברות.
מאחר שהסכר נבנה ללא מעבר המיועד לנדידתם של דגים, בניית הסכר חיסלה את אוכלוסיית הסלמון בחלק מאזורי נהר קולומביה.
אובדן הדגים גרר אחריו את אובדן אורח החיים המסורתי ששימרו קהילות אינדיאניות מקומיות במשך אלפי שנים.
2 קהילות אינדיאניות שמונות כ-2,500 איש נאלצו לנטוש את ביתם בעקבות בניית הסכר.
השלכות אלו גרמו לכך שלאורך הרחבת פרויקט אגן קולומביה במשך המאה ה-20, השתנתה דעת הקהל בנושא היחס למי הנהר, והתוכניות ליצור סכרים ב-50 הקילומטרים האחרונים של הנהר לא יצאו אל הפועל מאחר שהגישה החדשה נסובה בעיקר סביב שמירה על הנהר, ופחות סביב ניצולו כמשאב.
סכר אלומות הוא סכר הבנוי מסלעים ועפר על נהר הירדן הדרומי, 2 ק"מ מדרום לסכר דגניה.
סכר אלומות נבנה כדי להפריד בין המים באיכות גבוהה מצפון לסכר, ומים מזוהמים ובאיכות נמוכה מדרומו.
בנקודה זו נפסקת זרימת הירדן הדרומי, והמים הזורמים בירדן בקטע שמדרום לסכר הם מי המוביל המלוח הנשאבים ממעיינות בצפון הכנרת, שפכים אחרי טיפול ראשוני, ומי שיטפונות ומעט מים מזרימה דקה שזורמת מסכר דגניה.
המים בקטע הנהר שבין סכר דגניה לסכר אלומות מקורם בקילוח דק של מים היוצא מסכר דגניה.
מים אלה מוזרמים כדי לאפשר את קיום אתר ירדנית; אתר טבילה בנהר הירדן המיועד לצליינים נוצרים, את אתרי הנופש הנוספים בקטע זה, וכן כתעלת השקיה מקומית של השדות באזור.
בנוסף למי המעיינות מוזרמים ממאגר השופכין "ביתניה" כ-2 מיליון מ"ק מי שפכים של טבריה ויישובי האזור שעברו טיפול ראשוני ולא מספיק לשימוש חקלאי.
בחורף מקבל קטע זה בערוץ הנהר גם זרימה עונתית מנחל יבנאל.
בסוף שנת 2009 החלה הקמת מכון טיהור שיטהר את מי השופכין של טבריה ויישובי האזור.
המים שיוצאים מהמכון לאחר טיהורם נמהלים עם מי המעיינות המליחים ומים מהירמוך, ומשמשים את החקלאות של משקי האזור במקום להיות מוזרמים לירדן, ובקטע זה ייבש הירדן לחלוטין.
המכון, שנקרא מט"ש ביתניה, החל את פעולתו בתחילת 2015.
בסוף דצמבר 2024 נפתח סכר אלומות החדש.
בזה השלימה חברת מקורות פרויקט של חידוש הסכר לאחר פירוק הסכר הישן שהוקם עוד בשנות ה-40 של המאה ה-20. מטרת הקמת סכר אלומות החדש היא להפריד ולווסת את המים, לייעל את נקודת השאיבת ממי הנחל לחקלאות של יישובי הסביבה, והבטחת מפלס מים גבוה באתר הירדנית והשיט שמצפון לו.
סכר געשי הוא סוג של סכר טבעי הנוצר במישרין או בעקיפין עקב געשיות, האוגר או מעכב באופן זמני זרימת המים בנחלים קיימים, בדומה לסכר מעשה ידי אדם.
קיימים שני סוגים של סכרים געשיים, אלו שנוצרו מזרימה של לבה מותכת, ואלו שנוצרו מהשקעה ראשונית או שניונית של סלעים פירוקלסטיים וסחופת.
סכרים געשיים נוצרים בכל רחבי העולם, כשמקורם הוא מתחמים געשיים רדומים או פעילים, ומוצאים עדויות לקיומם במחקרים גאולוגיים ובעדויות היסטוריות והם נוצרים גם בימינו.
במקביל קיימות גם עדויות להסרתם או להתמוטטותם של סכרים כאלו.
תקופת הקיום של הסכרים משתנה ונעה בין ימים אחדים ועד כמה מאות אלפי שנים ויותר.
גם גודל הסכרים משתנה בין סכרים באורך ורוחב של מטרים בודדים לסכרים באורך של מאות או כמה אלפי מטרים.
תהליך היווצרות סכרים אלו, המבנה הפנימי שלהם, תפוצתם ומשך קיומם קשורים ישירות לכמות האנרגיה הגאותרמית הראשונית שהשתחררה, למהירותה, ולמשכה.
גורמים נוספים כוללים את סוג הסלעים שנוצרו, מאפייניהם הפיזיים, עמידותם, וצורות השקעתם השונות.
צורות ההשקעה כוללות זרימת לבה מותכת בכוח הכבידה על פני השטח, זרימה, או נפילה מהאוויר של סלעים פירוקלסטיים, כמו גם חלוקה מחדש והסעה של חומרים אלו באמצעות הכבידה או מים.
סכרי לבה נוצרים מלבה הזורמת או נשפכת לעמק של נהר בכמות ובעובי מספיקים להתגבר על עוצמת המים ההופכים זמנית לקיטור במגע עם הלבה הלוהטת, ועל כוח הסחיפה של המים הזורמים הפועלים להסיר את הסכר.
עוצמת הסחיפה של המים תלויה בכמות המים הזורמים ובשיפוע הנהר.
הלבה עשויה לזרום במהלך מספר התפרצויות רציפות או חוזרות ונשנות, ויכולה להיפלט מלוע אחד, מכמה לועות או ממערכת סדקים.
מקורה של לבה המסוגלת ליצור סכרים, דוגמת בזלת, הוא בדרך כלל מהתפרצויות פחות אלימות.
גם לבות צמיגות יותר ובעלות תוכן פחות מאפי, דוגמת דקיט וריוליט יכולות לזרום, אך הן קשורות יותר להתפרצויות שעוצמת ההתפוצצות שלהן גדולה יותר וליצירת סלעים פירוקלסטיים.
מהרגע שסכר הלבה נוצר יוצר זרם הלבה המתמשך קיר תלול בצד הפונה לזרם המים בשל הלחץ שמפעילים המים שגובה פניהם עולה, אבל מרבית הלבה זורמת בלא התנגדות במורד, כשהיא מכסה את קרקעית הנהר שהתייבשה ואת המשקעים הנהריים, לעיתים לאורך כמה עשרות קילומטרים.
בסופו של דבר דומה צורתו של סכר הלבה לטיפה מוארכת היוצרת טריז בתחתית העמק.
במקביל ממשיכים המים לזרום, פני האגם ממשיכים להתרומם, ובאגם מצטברים משקעים, שקודם ליצירת הסכר נסחפו במורד זרם.
התוצאות הבלתי נמנעות של תהליכים אלו הן הצטברות של משקעים על קרקעית האגם, זרימת מים מעל לסכר, ומפלי מים הגורמים למערבולות בבסיס הסכר שבעזרת המשקעים גורמים לכרסום בבסיס הסכר ובסופו של דבר להתמוטטותו, אלא אם נוצר מוצא חלופי למים ולמשקעים באגם שמאחורי הסכר.
עדויות גאולוגיות לסכרים גדולים כוללות את הסכרים שנוצרו כמה פעמים בשליש המערבי של הגרנד קניון.
הגדול בסכרים אלו מכונה סכר פרוספקט (Prospect Dam) והוא נוצר לפני 1.2 מיליון שנים וגובהו הגיע ל-690 מטרים מתחתית הקניון, 1,200 מטרים מעל פני הים.
שטח פניו של האגם שנוצר מאחורי הסכר היה עצום, גדול בהרבה מאגם פאוול שמאחורי סכר קניון גלן, וגובה פניו היה כ-90 מטרים מעל לקצה העליון של סכר קניון גלן.
סכרים נוספים נוצרו באגן הניקוז של הנהר סנייק.
"אגם איידהו" (Lake Idaho), אגם קדום שהתקיים במשך 6.5 מיליון שנים, התמלא מאחורי סכר לבה ויצר את חלקו המערבי של מישור הנהר סנייק והצטברו בו משקעים בעובי של 1,200 מטרים.
מקומות נוספים כוללים בסמוך לעיירה אמריקן פולס (American Falls) באיידהו ורבים אחרים.
רבים מסכרים אלו התמוטטו כאשר המים החלו לשטוף מעליהם או כתוצאה מהשיטפון הגדול של ימת בונוויל הקדומה .
דוגמאות רבות נוספות קיימות בעולם כולל, אגם קבורגואה (Caburgua) בצ'ילה, אגם מיוואטן באיסלנד ואגם רפורואה (Reporoa) בניו זילנד.
סכרים פירוקלסטיים נוצרים במערכות ניקוז קיימות אם בהצבה ישירה או בהצטברות של חלקיקים פירוקלסטיים בגדלים שונים המכונים בשם הקיבוצי טפרה.
הסלעים הפירוקלסטיים מושקעים בצורה נרחבת הן על קרקעית העמק והן על המדרונות הסמוכים שמסביב.
העובדה שהחלקיקים נישאים באוויר גורמת לכך שהם אינם מוגבלים למערכת הניקוז הקרובה להר והם עשויים לדלג מעבר לגבולות אגני הניקוז.
המרכיבים הייחודיים מאפשרים חלוקה מחודשת מתמשכת שלהם לאחר ההצבה הראשונית שלהם בעזרת כוח המשיכה וזרמי מים.
הנפיצות של התפרצויות פירוקלסטיות, הן אנכיות והן אופקיות נעה בין נחשולים בוערים לזרמים לוהטים ועד מפולות חמימות של טפרה.
הראשון עשוי לייצר סכר באופן ישיר בעוד שהאחרון נוטה לעבות סכר קיים.
למעט במקרים של התפרצות עזה מאוד, ובהכללה, נושרים חלקיקי טפרה גדולה (דוגמת פצצות געשיות) בסמוך ללוע בעוד שהחלקיקים הקטנים יותר (דוגמת אפר געשי) נושרים רחוק יותר כשתפוצת החומרים מושפעת בעיקר ממהירות הרוחות וכיוונן.
הסכר נוצר לראשונה כאשר שכבת החומרים הפירוקלסטיים המצטברת על מדרונות תלולים לאורך זמן הופכת להיות בלתי יציבה וגולשת לתוך נהרות או נחלים.
לאורך זמן מתגבשים חומרים פירוקלסטיים לסלע קשה תוך יצירת סוגי סלעים המסווגים כאיגנימבריט, ברקציה או אגלומרט יחד עם סוגים שונים של טוף, והם בדרך כלל בעלי הרכב פלסי.
מהרגע שהסכר התבסס לראשונה תלוי אורך החיים שלו ביחס שבין ההתקשות וההתקשחות האיטית שלו לבין יכולת הסחיפה של המים הזורמים, הנגזרת מכמותם וממהירות הזרם, להסיר אותו.
טפרה שלא התגבשה מוסרת בקלות על ידי משקעים ומים זורמים, תוך כדי יצירת להאר.
מאחורי הסכר עשויים חומרים אלו להצטבר במהירות ולמלא את האגם, במורד הסכר עשויים חומרים אלו לסחוף את מדרון הסכר ואת בסיסו.
אף שקיימות עדויות גאולוגיות לקיומם של סכרים פירוקלסטיים, הם ידועים יותר בהקשר להתפרצויות געשיות מודרניות ועיקר המחקר בנושא מתבסס עליהן.
דוגמאות לסכרים פירוקלסטיים מרחבי העולם כוללים את הסכרים שנוצרו מהתפרצות הר הגעש אל צ'יצ'ון (El Chichón) במקסיקו והר הגעש קרימסקי (Карымская сопка) בקמצ'טקה שברוסיה.
לאגם טאאל, קלדרה באי לוזון שבפיליפינים שבמרכזה שוכן הר הגעש טאאל, היה בעבר פתח לים סין המזרחי שסכר פירוקלסטי שנוצר מההתפרצות העזה של הר הגעש טאאל ב-1749 סגר.
הסכר קיים גם כיום ופני האגם נמצאים כיום בגובה של 3 מטרים מעל פני הים.
אגם ניוס שבצפון קמרון התפרסם ב-1986 כאשר רעידת אדמה גרמה לפליטה של פחמן דו-חמצני שהיה מומס במי האגם, והגז הכבד מהאוויר התפשט במורדות וגרם למותם של 1,700 איש.
את מי האגם סוכר סכר פירוקלסטי שחוקרים חוששים כי הוא קרוב להתמוטטות וליצירת שיטפון בזק שעלול לגרום לאבדות בנפש עוד יותר גדולות מאלו של האסון ב-1986.
כמו כל הסוגים של סכרים טבעיים, סחיפה או התמוטטות של סכרים געשיים עלולה ליצור שיטפונות קטסטרופליים, זרימת סחופת וגלישות קרקע, תלוי בגודל של האגם שנוצר מאחורי הסכר.
סכר אושונסי הוא סכר קשת-כבידה מבטון, בגובה 130 מטרים, שהוקם במחוז טואולומי במרכז מדינת קליפורניה בארצות הברית.
הסכר סוכר את הנהר טואולומי בקצה התחתון של עמק הץ' הצ'י (Hetch Hetchy Valley) בתוך תחומי הפארק הלאומי יוסמיטי, כ-260 קילומטרים מזרחית לסן פרנסיסקו.
הסכר והמאגר שמאחוריו משמשים כמקור מים עיקרי למיזם הץ' הצ'י, המספק מי שתייה לאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בניית הסכר החלה ב-1919 והושלמה ב-1923, ומים מהמיזם סופקו לראשונה ב-1934. הסכר קרוי על שם מייקל אושונסי (Michael O'Shaughnessy; 1934-1864), מהנדס העיר סן פרנסיסקו, שתכנן את המיזם ופיקח על בנייתו.
המיזם נתקל בהתנגדות חריפה מהיום הראשון שהוצע, עקב הצפת עמק הץ' הצ'י, שהושווה ביפי נופיו לעמק יוסמיטי שבמרכז הפארק הלאומי.
המחלוקת סביב הסכר נמשכת גם בימינו, כששוחרי איכות הסביבה דורשים את הריסתו ושחזור הנוף הטבעי, בעוד שאחרים טוענים שהחלטה על השארת הסכר תהיה טובה יותר כלכלית ותפגע פחות בסביבה.
הגידול המהיר במספר התושבים של סן פרנסיסקו בשלהי המאה ה-19 גרם למצוקת מים בעיר, שהסתמכה עד אז על אספקת מים מפלגים ומעיינות עונתיים.
פרנסי העיר חיפשו פתרון בהרי סיירה נבדה מזרחית לעיר, שהפשרת השלגים העונתית בהם הזינה רבים מהנהרות הגדולים ביותר של קליפורניה.
ב-1890 הציע ג'יימס פילן (James D.
Phelan; 1930-1861), ראש עיריית סן פרנסיסקו, לבנות סכר ואמת מים על נהר טואולומי, אחד הנהרות הגדולים ביותר שבדרום רכס סיירה נבדה, כאמצעי להגדיל את אספקת המים לעיר ולייצב אותה.
דו"ח שפרסמה סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ב-1900 תיאר גם הוא את הנהר טואולומי כ"מקור המים הטוב והאמין ביותר עבור סן פרנסיסקו".
ב-1901 הצליח פילן לקבל זיכיון לשאוב מים מהנהר טואולומי, אבל פניותיו לממשל הפדרלי לפיתוח עמק הץ' הצ'י נדחו.
את השינוי חוללה רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906, שהביאה לידיעת הציבור האמריקאי את מחסור המים החריף בעיר, שגרם לכך שלא ניתן היה להתמודד כיאות עם השריפות שפרצו בעקבות התבקעות צינורות הגז התת-קרקעיים, והן כילו את העיר.
מבין ארבעה עשר מקורות מים אפשריים שאותם בחנה העירייה, שכללו את אגם טאהו, הנהר איל (Eel River) והיובלים של הנהרות סקרמנטו וסן חואקין, נחשב אתר הץ' הצ'י כטוב ביותר על פי הקריטריונים של אתר סכר מעולה, שפע מים נקיים כמעט לחלוטין מסחף, עלות נמוכה ופוטנציאל להפקת חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית.
באותה תקופה היה הץ' הצ'י עמק תת-אלפיני מבודד שמעטים ביקרו בו, בעיקר מחפשי זהב ורועי צאן.
משוכה רצינית אחת עמדה בדרכם של המתכננים, מ-1890 היו עמק הץ' הצ'י והאדמות סביבו מוגנים כחלק מהפארק הלאומי יוסמיטי ומחוץ לתחום לפיתוח של שירותים ציבוריים כדוגמת תחנות כוח, לא כל שכן בקנה המידה הגדול שהוצע על ידי העיר.
אף שהעמק לא היה מוכר בציבור הרחב, גופים של שומרי איכות הסביבה כדוגמת מועדון סיירה העריכו מאוד את האתר בזכות יופיו, שהושווה לעיתים קרובות לעמק יוסמיטי שבמרכז הפארק.
בהנהגתו של חובב הטבע ומטפס ההרים ג'ון מיור ניהל מועדון סיירה מאבק חסר פשרות נגד עיריית סן פרנסיסקו, בעת שזו ניסתה לקבל אישור מהממשל הפדרלי לבנות סכר בעמק.
ב-19 בדצמבר 1913 חתם הנשיא וודרו וילסון על חוק רייקר (Raker Act), שהתיר לסן פרנסיסקו לפתח את מיזם הץ' הצ'י בתנאי שהמים והחשמל שיופקו מהמיזם ישמשו לצורכי הציבור בלבד, ולא לשם רווחים פרטיים.
ההיגיון מאחורי ההחלטה היה שכיוון שהץ' הצ'י משתרע בתחומי אדמה ציבורית, הגיוני שמשאבי הטבע שלו יפותחו לתועלת הציבור.
החוק עבר בהצבעה בקונגרס, אף שהיה שנוי במחלוקת חריפה, ברוב של 43 נגד 25.
מיור ושומרי איכות הסביבה רתחו על ההיתר שנתן הממשל הפדרלי לסן פרנסיסקו לבנות בעמק הץ' הצ'י.
ב-24 בדצמבר 1914, לפני שהחלה בניית הסכר, נפטר ג'ון מיור והשאיר למועדון סיירה להילחם מלחמת התשה כנגד מיזם הץ' הצ'י במהלך עשר השנים הבאות.
"סִכְרו את הץ' הצ'י" אמר מיור "ובאותה הזדמנות סִכְרו את הקתדרלות והכנסיות והפכו אותם למכלי מים, שכן אין מקדש קדוש יותר שקודש בלבב האדם".
בנקודת זמן זו כבר היו פרנסי העיר "אחוזי דיבוק" לפתח את הץ' הצ'י ו"פטרו במנוד ראש או פסלו נהרות ועמקים אחרים שהיו משמשים אותם טוב יותר....
היה זה כאילו הוא נוצר למטרתם".
העבודה על מיזם הץ' הצ'י החלה בתחילת 1914, זמן קצר לאחר שחוק רייקר עבר בקונגרס.
העירייה שכרה את שירותיו של ג'ון ריפלי פרימן (John Ripley Freeman; 1932-1855), מהנדס אזרחי שהתמחה בהנדסת משאבי מים וסביבה, ועבד בעבר על מערכות אספקת המים של בוסטון וניו יורק, על מנת לתכנן את מכלול הסכר ומערכות הובלת המים.
האחריות על הפיקוח על הבנייה והתכנון המפורט של מיזם הץ' הצ'י הוטלה על מהנדס העיר מייקל אושונסי.
לכבודו היה הסכר בעמק הץ' הצ'י עתיד להיקרא על שמו.
קודם להתחלת העבודה על סכר אושונסי השלימה העירייה סכר בגובה 21 מטרים על אגם אלינור (Lake Eleanor) הסמוך, שנועד לספק מים לטורבינות שייצרו חשמל שהיה חיוני לעבודות הקמת הסכר בעמק הץ' הצ'י.
בנוסף הוקמה באתר מנסרה שנועדה לספק עץ לאתר הבנייה.
את עלותה הראשונית של הבנייה, בסך 7.4 מיליון דולרים, מימנה עיריית סן פרנסיסקו באמצעות הנפקת איגרות חוב.
על מנת לשנע עובדים וחומרי בנייה שכרה העירייה את שירותיו של פרדריק רולנדי (Frederick Rolandi) שיפקח על בניית קו הרכבת של הץ' הצ'י, מסילת ברזל ברוחב תקני באורך 109 קילומטרים שתוכננה להיבנות בקניון המתפתל הצר של נהר טואולומי עד לאתר הבנייה המיועד.
מסילת הברזל נבנתה בין 1915 ל-1918. בבנייתה השתתפו כ-900 עובדים והיא אפשרה משלוח אספקה ישירות מסן פרנסיסקו לאתר הבנייה, תוך שימוש בקו הקיים של חברת הרכבת "סאותרן פסיפיק" שהתחבר לקו קיים של "חברת הרכבות סיירה" (Sierra Railroad) שהתחבר לקו הרכבת הץ' הצ'י החדש במפגש הץ' הצ'י.
על מנת להתמודד עם הפיתולים המסוכנים של קו הרכבת והשיפוע בן 4 אחוז של המסילה, השתמשו בקו זה בקטרים המונעים בקיטור בעלי הילוכים מסוג שיי (Geared Shay locomotive).
התחלת העבודה בפועל על הסכר הייתה ב-1 באוגוסט 1919, כאשר חברת הבנייה יוטה (Utah Construction Company) מסן פרנסיסקו החלה להכין את אתר הסכר לבנייה.
העובדים החלו לכרות ולפנות את העצים מעמק הץ' הצי' כהכנה לקליטת מי המאגר העתידי.
מנהרת הסטה בקוטר של כ-6 מטרים, שמאוחר יותר הוגדלה למנהרה ברוחב 7 מטרים ובגובה 7.6 מטרים, נחפרה בצוקים שמדרום לאתר הסכר, ובמעלה הנהר הוקם סכר עצירה עשוי מגזעי עצים מהטיפוס המכונה באנגלית timber crib, שהסיט את מי הנהר טואולומי למנהרת ההסטה במהלך הבנייה.
קרקעית הנהר באתר הסכר העתידי נחפרה לעומק של 30 מטר עד שהחופרים הגיעו לסלע התשתית עשוי הגרניט של העמק.
בצד מעלה הנהר נוצקה חומת בטון שנועדה למנוע דליפת מים לתוך בור התשתית שנחפר, ותשתית הגרניט, שבמקור הייתה חלקה כראי בהשפעת מפלי מים קדומים, קורצפה על מנת ליצור משטח מחוספס כהכנה ליציקת בטון עליה.
את הבטון להקמת הסכר הכינו במפעל שהוקם במעלה הזרם מאתר הבנייה.
במפעל גרסו סלעים מקומיים על מנת לייצר חצץ.
חול נחפר מאתר כחמישה קילומטרים במעלה הנהר והובא ברכבת משא במסילת ברזל שהוקמה למטרה זו למפעל, שם סונן ואוחסן.
צמנט הובא מסן פרנסיסקו בקו הרכבת של הץ' הצ'י.
לתערובת הבטון נוספו סלעים בקוטר של עד כמה מטרים בכמות שלא עלתה על 8% מנפח הסכר.
סלעים אלו נלקחו מהדרדרת בצד הצפוני של העמק, כקילומטר וחצי במעלה הנהר, והוסעו לאתר ברכבת.
החל בספטמבר 1921 החלו ליצוק את הבטון באמצעות צינורות ממגדל בצד הדרומי של הנקיק.
בסך הכל נוצקו 304,687 מ"ק בטון על מנת ליצור סכר בגובה 105 מטרים מהיסודות ו-69 מעל פני הנהר.
יציקת הבטון האחרונה הייתה בפברואר 1922, והסכר הושלם במאי 1923. בתקופה זו היה זה הסכר השני בגובהו בארצות הברית לאחר סכר ארורוק (Arrowrock Dam) באיידהו.
ב-24 במאי 1923 התמלא המאגר לראשונה.
במהלך הבנייה עבדו על הסכר כמה אלפי עובדים, והבנייה גבתה את חייהם של 67 גברים ואישה אחת.
חשמל הופק לראשונה ב-1925, כאשר הושלמה בנייתה של תחנת הכוח מוקסין (Moccasin Powerhouse) שבמורד הנהר.
החשמל הופק מטורבינות שהופעלו בלחץ מים שהוזרמו מהסכר לתחנה, בצינורות דרך הקניון ומנהרות.
מים מהמאגר שמאחורי הסכר הגיעו לראשונה לסן פרנסיסקו רק ב-1934, 11 שנים לאחר שסכר אושונסי הושלם ו-20 שנים לאחר שהחל מיזם הץ' הצ'י.
סכר אושונסי תוכנן כך שיסודותיו והמבנה הייחודי המדורג יאפשרו הגבהה עתידית, עקב צפי לגידול מהיר בביקוש למים וחשמל.
ואכן, בין 1935 ל-1938 הוגבה הסכר ב-26 מטרים נוספים והוכנו מברצי גלישה ומנהרות פליטה חדשים שנועדו להתמודד עם הגובה ועם קיבולת המים הנוספת.
ההגבהה עזרה להגדיל את כושר ייצור החשמל בקיץ בתחנות הכוח שבמורד הזרם.
עם השלמתו ב-1938 ניצב סכר אושונסי 95 מטרים מעל קרקעית הנהר, ו-130 מטרים מעל סלע התשתית.
רוחב בסיס הסכר הוא 94 מטרים, אורך קודקוד הסכר 270 מטר, רוחבו 5.2 מטרים, וגובהו 1,162 מטרים מעל פני הים.
מלבד המים המוזרמים דרך מנהרת הקניון ואמת המים הץ' הצ'י, שמטרתם אספקת מי שתייה לאזור סן פרנסיסקו, משוחררים מים מהסכר לערוץ הנהר דרך 11 שערים בחזית הסכר ומברץ גלישה הנשלט על ידי שלושה שערים.
למברץ הגלישה ספיקה של 1,380 מ"ק לשנייה.
מאגר הץ' הצ'י שמאחורי הסכר משתרע למרחק של 13 קילומטרים לאורך הנהר טואולומי ובחלק התחתון של הקניון הגדול של טואולומי.
הסכר והמאגר מקבלים את המים מאגן הניקוז העילי של הנהר טואולומי המשתרע על שטח של 1,190 קמ"ר, הכולל, בנוסף לערוץ העיקרי של הנהר טואולומי, את היובלים פולס קריק (Falls Creek), טיטיל קריק (Tiltill Creek) ורנצ'ריה קריק (Rancheria Creek) הנשפכים ישירות למאגר.
מי מאגר הץ' הצ'י מניעים את הטורבינות בתחנות הכוח קירקווד (Kirkwood) ומוקסין, השוכנות במורד הנהר.
תחנת הכוח קירקווד הופעלה ב-1967 וכללה בתחילה שתי טורבינות פלטון (Pelton turbine), שאליהן נוספה שלישית ב-1987 שהביאה את כושר הייצור ל-124 מגה-ואט (MW).
תחנת הכוח קירקווד מנצלת עומד הידראולי של 440 מטרים של מים המגיעים דרך מנהרת הקניון (Canyon Tunnel), ומייצרת מדי שנה 549 מיליון קילוואט-שעה (KWh).
ב-1969 נבנתה תחנת כוח שהחליפה את תחנת הכוח מוקסין הישנה.
תחנת הכוח החדשה מוקסין השוכנת בסמוך למאגר דון פדרו (Don Pedro Reservoir), במורד הנהר טואולומי, מייצרת 110 מגה-ואט משתי טורבינות פלטון.
בסך הכל מייצרת תחנת הכוח מוקסין 427 מיליון קילוואט-שעה לשנה, והיא ניזונה ממים ממאגר הץ' הצ'י המגיעים דרך מנהרת ההר (Mountain Tunnel), המספקים עומד הידראולי מקסימלי של 400 מטרים.
המים המוסטים בסכר אושונסי מזינים את אמת המים הץ' הצ'י, המספקת כ-85% ממי השתייה לאוכלוסייה בת 2.4 מיליון תושבים באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בשל הגאולוגיה הייחודית של אגן הניקוז של הץ' הצ'י, הכוללת שכבת קרקע דקה על סלע תשתית גרניט מוצק, המים הזורמים לתוך המאגר צלולים במידה יוצאת דופן ובאיכות גבוהה מאוד.
איכות זו נשמרת באמצעות הקפדה על הגנה על המים באגן הניקוז.
חל איסור על שיט או רחצה במאגר הץ' הצ'י (אם כי מותר הדיג במאגר ובנהרות המובילים אליו).
עקב כך מי הברזים בסן פרנסיסקו הם בין הטהורים ביותר בארצות הברית, בלא צורך אפילו להעבירם סינון, ונטען שאיכות מי הברזים עולה על מרבית סוגי המים המינרליים בבקבוקים.
סכר אושונסי היה שנוי במחלוקת מתחילת בנייתו הן בשל השפעתו על הסביבה והן בשל הפרת התנאים המקוריים של חוק רייקר.
אף שחוק רייקר ציין במפורש שהחשמל והמים ממיזם הץ' הצ'י ישמשו לצורכי הציבור בלבד מוכרת עיריית סן פרנסיסקו מ-1925 את החשמל המיוצר במיזם הץ' הצ'י לחברת החשמל הפרטית Pacific Gas & Electric (PG&E).
התומכים בפירוק הסכר מצביעים שוב ושוב על כך שהשימוש של סן פרנסיסקו בפארק הלאומי יוסמיטי למים וחשמל אינו הגיוני בשל הנזק לתיירות ולסביבה שנגרמו בשל הסכר והמאגר.
על ידי ריקון המאגר, פירוק הסכר והשבת העמק למצב הבראשיתי, יוכלו מבקרים בפארק ליהנות שוב מהיופי הטבעי של הץ' הצ'י שהושווה בשעתו ליופיו של עמק יוסמיטי, כפי שראוי היה לנהוג במקום שהוכרז פארק לאומי.
יש נהרות ומאגרים רבים זמינים לשימושה של סן פרנסיסקו כתחליף למי מאגר הץ' הצ'י, כדוגמת חלקה של העיר, שלא נעשה בו שימוש כיום, במאגר דון פדרו, המאגר הגדול ביותר על נהר טואולומי.
מתנגדים לפירוק הסכר מציינים שהעלות הגבוהה הכרוכה בכך, בין 3 ל-10 מיליארד דולר, היא השקעה גרועה, בייחוד בהתייחס לאובדן האנרגיה ההידרואלקטרית המתחדשת, שאותה יהיה צורך להחליף בתחנת כוח מזהמת המבוססת על שריפת דלק.
אף שיש אפשרויות רבות להחליף את מקורות המים של סן פרנסיסקו, לאף אחת מהן אין את איכות המים שמגיעה כיום מהץ' הצ'י.
אין גם ערובה לכך שניתן יהיה להשיב את העמק למצב קודם הקמת הסכר בהצלחה, כיוון שהקרקעית המקורית של העמק הייתה בפועל תוצר של אלפי שנים של הצתות מכוונות וניהול של שבטי האינדיאנים שחיו פעם באזור.
בלא התערבות זו יגדל במקום יער במקום כרי הדשא המפורסמים של העמק.
ולבסוף, ההשפעה של התיירות החדשה שתגיע לעמק תגרום בעצמה לנזק סביבתי כפי שהוכח בצפיפות של התיירים המבקרים בעמק יוסמיטי.
ב-2012 דחו המצביעים בסן פרנסיסקו ברוב של 77% את "הצעה F" (Proposition F), שקבלתה הייתה מחייבת את העירייה לבחון את פירוק סכר אושונסי ולנסח הצעה למצוא חלופה למי מאגר הץ' הצ'י עד 2016.
הסכסוכים הטריטוריאליים בים סין הדרומי כוללים טענות בנוגע לאיים וגבולות ימיים, של מדינות ריבוניות באזור.
המדינות המעורבות בסכסוכים הן: ברוניי, סין, טאיוואן, מלזיה, הפיליפינים ווייטנאם.
המחלוקות נוגעות לאיי ספראטלי, איי פאראסל, מפרץ טונקין ועוד.
ישנה גם מחלוקת המשפיעה על מחלוקות אלו על טריטוריה ימית ליד איי נאטונה השייכים לאינדונזיה.
האינטרסים של צדדי הסכסוכים כוללים שטחי דיג, אזורים בעלי פוטנציאל למציאת שדות נפט גולמי וגז טבעי.
כמו כן ישנה חשיבות אסטרטגית לא מבוטלת בשליטה על נתיבי מסחר ימיים.
האזור מוערך כבעל פוטנציאל גדול להכיל מאגרי אוצרות טבע.
משרד האדמה ומשאבים הסיני פרסם דו"ח החוזה מרבצים של כ-17.7 מיליארד טון של נפט גולמי שהם יותר נפט מאשר בשדות של כווית.
בשנים שלאחר ההכרזה הסינית התעצמו הוויכוחים בנוגע לסכסוכים הישנים.
דוחות מאוחרים יותר היו פסימיים יחסית וצפו "רק" כ-1.1 מיליארד טון (שהם כ 7.5 מיליארד חביות נפט).
מנהל המידע של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית העריך את המאגרים בכ-28 מיליארד חביות (לעומת ההערכה הסינית של כ-213).
בנוסף פרסם מנהל המידע על צפי למאגרים עצומים של מעל 190 TCF.
ממשלת סין הודיעה כי היא תשקיע כ-30 מיליארד דולר בפיתוח שדות נפט באזור ב-20 השנים הקרובות.
במרץ 1976, גילתה חברת נפט פיליפינית שדה נפט גדול ליד פּלאוואן, אי שהוא פרובינציה הגובלת בים סין הדרומי ובים סוּלוּ.
שדה נפט זה מספק 15% מתצרוכת הנפט של הפיליפינים.
1939 - במלחמת העולם השנייה כבשה יפן את ים סין הדרומי כולל כל איי ספראטלי ופאראסל.
פברואר 1992 - סין העבירה חוק הקובע כי כל ים סין הדרומי שייך לסין.
ההכרזה גררה הפגנות רבות ברחבי האזור.
1997 - הפיליפינים מתחילים לקרוא תיגר על הכרזת הריבונות הסינית על "Scarborough Shoal"
1999 - תחת נשיא טאיוואן לי טנג-הואי, מצהירה טאיוואן כי: "חוקית, היסטורית, גאוגרפית ובמציאות" כל ים סין הדרומי ואיי ספראטלי היו טריטוריה טאיוואנית ובשליטתה וקראה נגד פעילות הפיליפינים ומלזיה באזור.
מאי 1999 - יום לאחר הפצצת השגרירות הסינית בבלגרד על ידי האמריקאים, הפיליפינים שלחו את ה-"BRP Sierra Madre" ל-"Thomas Shoal" השני.
הפיליפינים סירבו לפנות את הספינה ומאז הסינים עורכים סיורי מעקב באזור.
ינואר 2005 - כלי שיט מלחמתיים סיניים ירו על סירות דיג וייטנאמיות ממחוז ת'אן הואה , מהירי נהרגו 9 אנשים וסירת דיג נלקחה על ידי הסיניים יחד עם צוותה המונה 8 אנשים.
הסיניים מאוחר יותר פרסמו הודעה המנקה אותם מאחריות וכי הסירות הכילו פירטים וכן בידיהם "וידוי" מהעצורים על כך שהם ירו על הסינים ראשונה.
מרץ 2013 - מלזיה הביעה שוויון נפש עם ביצוע תרגיל צבאי סיני בג'יימס שואל
ינואר 2014 - סין מחליטה על נוהג "אישורי דיג" בים סין הדרומי, ארצות הברית, הפיליפינים ווייטנאם מביעים התנגדות למהלך.
במרץ, משמר החופים של סין מסלק שתי ספינות פיליפיניות מאיונגין שוֹאַל שבקבוצת ספראטלי.
במקביל, הפיליפינים מגישים תביעה בינלאומית לבית המשפט בהאג נגד סין.
סין מביעה "תדהמה" על המהלך בטענה כי השתיים הסכימו לפתור את המחלוקות בשלחן הדיונים.
מאי 2014 - התנגשות בין כלי שיט וייטנאמי וסיני במהלך הצבת אסדת קידוח סינית באזור בו שתי המדינות טוענות לזכויות חיפוש נפט.
שני הצדדים האשימו זה את זה.
וייטנאם משחררת צילומי וידאו המראים כי כלי השיט הסיני פוגע בכוונה בכלי השיט הווייטנאמי ומטביע אותו.
בעקבות כך בווייטנאם התרחשו הפגנות.