tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשראה לשם באה מן "הפסטיבל של בריטניה", שהיה חשוב ומכובד באותם ימים.
בהמשך, מכל מקום, נקראה הלהקה בשמה הנוכחי, "הבלט האנגלי הלאומי".
דולין היה המנהל האמנותי הראשון של הלהקה ומיצב אותה כחהקה מסיירת, הן בבריטניה והן בעולם.
מסעה הראשון אל מעבר לים היה ב-1951. דולין גם שילב בשנים הראשונות כמה וכמה תוכניות חינוכיות, שתכליתן להנגיש בלט לקהל צופים חדש.
דולין המשיך בתפקידו כמנהל אמנותי עד 1962, אז החליף אותו ג'ון גילפין, שהיה גם רקדן ראשי עם הלהקה מ-1950 עד 1960 ומ-1962 עד 1971. הלהקה גדלה והתעצמה במעמדה, יצאה למסעות רחבי-היקף, הן בבריטניה והן בעולם והציגה דור חדש של רקדנים - וכל אותו זמן, עמדה בסכנה של פשיטת רגל.
בראונשווג עזב ב-1965 ודונלד אלברי תפס את מקומו עד 1968 ואיזן את התקציב בתוכנית הופעות בטוחה יותר.
ב-1984 התמנה למנהל הלהקה פיטר שאופוס, שזכה בפרס אוליבייה ובפרס איבנינג סטנדרד, הן כרקדן והן על הפקת "הסילפידה" ללהקה.
רבים רואים בתקופה זו את תור הזהב, שבו הגיעה הלהקה לרמה חדשה וגבוהה יותר.
בין 1990 ל-2006 כיהנו כמנהלי הלהקה איוואן נאגי (עד 1993), דרק דן (עד 2001) ומאץ סקוג (עד 2006), אז נכנס תפקיד ויין אגלינג, לשעבר ראש הבלט הלאומי ההולנדי.
באפריל 2012, לאחר הודעתו הפתאומית של אגלינג על פרישתו בפברואר, יצאה הודעה על מינויה של תמרה רוחו, רקדנית ראשית בבלט המלכותי, לתפקיד מנהלת הלהקה החל בסוף העונה, באוגוסט 2012.
הבלש בעל רגלי הקטיפה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיית פשע משנת 1965 בבימויו של רוברט סטיבנסון, עם היילי מילס ודין ג'ונס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ביל וולש וגורדון ומילדרד גורדון והוא מבוסס על הספר של הגורדונים "Undercover Cat" משנת 1963.
שיר הנושא "החתול הארור הזה" מושר בידי בובי דארין ברקע כתוביות הסרט.
ב-1997 הופק רימייק עם כריסטינה ריצ'י בתפקיד הראשי.
זה סרטה השישי והאחרון של היילי מילס באולפני דיסני וסרטו הראשון של דין ג'ונס באולפנים אלה.
ביל וולש והגורדונים היו מועמדים לפרס גילדת הכותבים של אמריקה ולפרס אדגר.
היילי מילס, אלזה לנצ'סטר והשיר "החתול הארור הזה" היו מועמדים ל-"Laurel Awards".
חתול סיאמי ללא שם, גר עם האחיות רנדל - פטרישה "פאטי" (היילי מילס) אחותה הגדולה אינגריד (דורותי פרובין).
מידי לילה הוא יוצא לשוטט בשכונה, רב עם כלבים, סוחב אוכל ומלכלך רכבים.
אין לא שם אבל כולם מכנים אותו בשם די.סי ("חתול ארור - Darn Cat - D.C).
לפאטי יש חבר, קאנו הנדרסון (טום לואל) ואינגריד יש גם חבר המחזר אחריה במרץ - גרגורי בנסון (רודי מקדואל).
מולם גרה השכנה הרכלנית מיס מקדוגל (אלזה לנצ'סטר) שעוקבת בחשדנות אחרי מעשיהן של שתי האחיות שהוריהן נסעו לחופשה, למגינת ליבו של בעלה (ויליאם דמרסט).
שני שודדים שדדו 120,000 דולר מסניף בנק, חטפו את הפקידה גב' מרגרט מילר (גרייסון הול) כבת ערובה ונעלמו.
השודדים הם דן (נוויל ברנד) ואיגי (פרנק גורשין).
הם מתייעצים ביניהם מה לעשות אתה.
ומילר מסירה בהיחבא את החגורה מצווארו ומחליפה אותה בשעון שלה עליו חרתה מאחור "הצילו" (HELP).
החתול חוזר לבית האחיות ופאטי שמה לב לב לשעון ולכתובת "הצילו".
חוש פנימי אומר לה שהמדובר בגב' מילר.
היא פונה לסניף המקומי של ה-FBI ופוגשת שם את החוקר זיק קלסו (דין ג'ונס) שבתחילה לא מתייחס אליה ברצינות אך המפקד שלו מורה לו לחקור את הפרשה בעזרת ה"מודיע" (החתול) וקלסו מקבל את המשימה בחוסר רצון כי הוא לא עקב אף פעם אחרי חתולים והוא גם אלרגי לחתולים.
קלסו קובע את מרכז הפיקוד בחדרה של אינגריד ובעזרת ארבעה סוכנים הוא עוקב אחר בחתול שעל צווארו מתקן איתור.
המבצע נכשל, החתול מתעתע בעוקבים, נכנס לדרייב אין ובעקבותיו קלסו ונוצרים מצבים מצחיקים ומביכים.
קאנו, מיס מקדוגל וגרגורי שיורה לעבר די.סי.
שחטף גופת אווז מוכנה לאכילה וניסה לפרוץ לכלוב היונים בחצר ביתו.
קלסי נפרד בצער מהבנות אבל פאטי מחליטה להמשיך בחקירה.
היא מתחפשת לאישה מבוגרת, מגיעה לחנות של התכשיטן מר הופשטטר (אד וין) ומשכנעת אותו לטלפן ל-FBI ולהודיע להם כי אישה שתיאורה מתאים לגב' מילר קנתה ממנו את השעון.
המרדף מתחדש והפעם מתקין קלסי מיקרופון על צוואר החתול.
גב' מילר מציתה את המטבח אך השודדים מכבים את השריפה ומחליטים להרוג אותה.
ברגע זה נכנס החתול לדירה וקלסי קולט זאת וביחד עם פאטי, החתול ושוטרים הם משתלטים על השודדים ומשחררים את גב' מילר.
הסיפור מתפרסם בכל העיתונים וקלסי, פאטי ודי.סי.
פאטי מתפייסת עם קאנו ואינגריד מנתקת את קשריה עם גרגורי וכעת יש לה חבר חדש - החוקר זיק קלסו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהיילי מילספאטי רנדלדורותי פרובייןאינגריד רנדליועצת אפנהרודי מקדואלגרגורי בנסוןחבר של אינגרידטום לואלקאנו הנדרסוןחבר של פאטידין ג'ונסזיק קלסוסוכן FBIנוויל ברנדדןשודדפרנק גורשיןאיגישודדגרייסון הולמרגרט מילרבת ערובהאד ויןמר הופשטטרתכשיטןאלזה לנצ'סטרמיס מקדוגלשכנהויליאם דמרסטמר מקדוגלשכן
הבלט הלאומי ההולנדי (בהולנדית: Het Nationale Ballet) היא להקת הבלט הרשמית והגדולה ביותר בהולנד.
הבלט הלאומי ההולנדי נוסד בשנת 1961, כשבלט אמסטרדם ובלט ארצות השפלה התמזגו.
המנהל הנוכחי הוא טד ברנדסן.
הלהקה מושכת אליה הרבה אמנים בין-לאומיים.
הלהקה שוכנת מאז 1986 בסטופרה - בית האופרה והבלט הלאומי של הולנד (שנודע בעבר בשם Het Muziektheater) באמסטרדם.
היא אורחת קבועה בפסטיבלים חשובים ברחבי אירופה, בהם פסטיבל אדינבורו.
הלהקה מחויבת לכוראוגרפיה חדשה ומבצעת יצירות משל כוריאוגרפי הבית בעבר ובהווה: רודי ואן דנציג, טר ואן שייק, הנס ואן מאנן, מאגוי מארין ואדוארד לוק.
ב-13 בספטמבר 2011 חגגה הלהקה יובל 50 מופע גאלה בנוכחות ביאטריקס, מלכת הולנד.
הבלט הלאומי ההולנדי מעסיק כ-90 רקדנים ורקדניות.
להלן רשימה של רקדנים ראשיים, סולנים, גראן סוז'ה וקוריפה.
הבלטים מתעוררים (בליטאית: Bunda jau Baltija; בלטבית: Atmostas Baltija; באסטונית: Ärgake, Baltimaad) הוא שיר תלת-לשוני שהולחן על ידי ונכתב על ידי .
השיר הושר ב, הפגנה גדולה נגד ברית המועצות ולמען עצמאות המדינות הבלטיות לציון 50 שנה לחתימת הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הטקסט בליטאית הושר על ידי , בלטבית על ידי , ובאסטונית על ידי .
השיר נחשב לעיתים כהמנון ההפגנה עצמה, המנון תנועת העצמאות הליטאית Sąjūdis, ואפילו כהמנונן הלא רשמי של המדינות הבלטיות.
השרשרת הבלטית, או הדרך הבלטית, הייתה הפגנה פוליטית שהתרחשה ב-23 באוגוסט 1989, בה שני מיליון בני אדם שילבו את ידיהם כדי ליצור שרשרת אנושית המשתרעת על פני 690 קילומטר (430 מייל) לאורך שלוש המדינות הבלטיות: אסטוניה, לטביה וליטא, וחיברה בין בירותן, טאלין, ריגה, ווילנה, למשך 15 דקות.
ההפגנה נוצרה כדי למחות על הכיבוש הסובייטי והסובייטיזציה של מדינות אלה אשר נכבשו וסופחו על ידי ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה כרפובליקות סוציאליסיטות של ברית המועצות.
מקור ההפגנה בהפגנות "" שנערכו בערי המערב בשנות ה-80. יום ההפגנה נקבע במיוחד ל-23 באוגוסט, יום השנה ה-50 להסכם מולוטוב-ריבנטרופ משנת 1939, בו חולקו פולין, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא ורומניה (כ"תחומי השפעה") בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית.
הברית הסובייטית-נאצית הובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ולפלישה הסובייטית ולכיבוש המדינות הבלטיות ביוני 1940. ההפגנה ב-1989 אורגנה על ידי התנועות הבלטיות למען העצמאות: החזית העממית של אסטוניה, , ו- בליטא.
ההפגנה נועדה למשוך תשומת לב עולמית על ידי הפגנת רצון עממי משותף לעצמאות והצגת סולידריות בין שלוש המדינות.
האירוע היווה הזדמנות לפעילים הבלטיים להציב את שאלת העצמאות הבלטית לא רק כעניין פוליטי, אלא גם כסוגיה מוסרית.
באותו תאריך, מספר פקידי ממשל ואנשי מפלגה קומוניסטית הצטרפו למנהיגי התנועות העממיות ופרסמו הצהרה הטוענת כי ברית המועצות הפרה את הזכות ההיסטורית של המדינות הבלטיות להגדרה עצמית, הציבה אולטימטומים חסרי רחמים לרפובליקות הבלטיות, כבשה אותן עם כוח צבאי עצום, וביצעה את סיפוחיה האלימים בתנאי כיבוש צבאי וטרור פוליטיים כבדים.
לדברי יו"ר חבר הנשיאות של המועצה הגבוהה באסטוניה אז, ארנולד רוטל, .
הצהרה זו באה בעקבות כך שזמן מועט לפני ההפגנה הודו השלטונות הסובייטיים בקיומם של הפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ-מולוטוב והסכמים נוספים שבאו לאחר מכן, אך התעקשו שהם לא הביאו ישירות לסיפוח השלוש, ולכן אין להם כל השפעה על הגבולות הנוכחיים.
המועצה הממשלתית של החזית העממית הליטאית קראה "ליצירת רפובליקה ליטאית עצמאית ודמוקרטית, ללא כפיפות פוליטית, תרבותית או מנהלית לברית המועצות".
בתגובה, מאמר מערכת סובייטי ניסה להכפיש אותם על ידי שיוכם לקבוצות אנשים שהואשמו כמשתפי פעולה נאצים לשעבר.
השלטונות הסובייטיים הגיבו לאירוע בכעס רב, אך לא הצליחו לנקוט בפעולות כלשהן שיכלו לגשר על הפער המתרחב בין הרפובליקות הבלטיות לשאר ברית המועצות.
ב-21 בדצמבר 1989 הכריזה המפלגה הקומוניסטית של ליטא על התנתקותה מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והפכה למפלגה הראשונה בתולדות ברית המועצות שהכריזה על עצמה כנפרדת מהמפלגה הלאומית.
ב-11 במרץ 1990 הכריזה המועצה העליונה על עצמאות ליטא.
בכך הייתה ליטא לרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הראשונה להכריז עצמאות.
במהלך ההפגנות נכתבו מספר שירים הקוראים למתן עצמאות למדינות אלה.
עם זאת, השיר "הבלטים מתעוררים" נכתב שנה קודם לפרוץ המחאות, והוקלט לראשונה בסתיו 1988.
ולאדיס פאבלובסקיס כתב את הטקסט המקורי בלטבית ותרגם אותו לליטאית בעזרת המוזיקאי סטאסיס פובילאיטיס ולאסטונית בעזרת המשורר .
רזניקס ביקש בתחילה מהזמר האסטוני אריק קריגר לשיר את החלק האסטוני, אך, קריגר סירב והמליץ על פיהלפ במקום.
כדי לפעול למען האחווה בין המדינות הבלטיות, כל אחד מבתי השיר ומפזמוני השיר מושר בשפה אחרת: ליטאית, לטבית ואסטונית, על ידי זמרים שונים: הלטבי ויקטורס זמגאלס, הליטאי ז'ילווינאס בובליס והאסטוני טארמו פיהלפ.
השיר נבחר לאחד משלושת השירים הפופולריים ביותר במדינות הבלטיות במצעד "Mikrofona aptauja 1989", זכה במקום ה-17 במצעד לשנת 2018.
הבלתי חשובים היא תוכנית תעודה ישראלית העוסקת בסיפורים של אירועים היסטוריים הנתפסים כקטנים ולא מוכרים אך בפועל עומד מאחוריהם סיפור גדול יותר.
פרקי התוכנית מלווים בקריינות של דרור קרן.
התוכנית משודרת החל מ-15 באפריל 2021 בכאן 11.
שנה טקס קטגוריה מועמדות תוצאה 2022 2023 2024 אלירן פלדתחקיר בסדרה תיעודית נין חזן, יצחק לינדנר 2025פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2024 אלירן פלד
הבלתי מרוצים או "הפוליטיקאים" הייתה בשנים 1574–1576 בצרפת, בימי מלחמת הדת החמישית סיעה של אצילים שהתנגדו למדיניותו של אנרי מוואלואה, דוכס אנז'ו, שעלה על כס צרפת בשם אנרי השלישי.
רבים בסיעה זו הסתייגו מטבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
היא כללה אצילים בכירים קתוליים שכרתו ברית עם האצילים הבכירים ההוגנוטים נגד המגמה האבסולוטיסטית של המלכות והיו בלתי מרוצים מגישת המלכות כלפיהם.
בראשות הסיעה עמד האח הצעיר של אנרי השלישי, פרנסואה, דוכס אלנסון.
ה"בלתי מרוצים" או "הפוליטיקאים" היו יוצאי משפחות מהאצולה הגבוהה ביותר – כמו בית מונמורנסי
ובית בורבון שלא ראו בעין יפה את היווצרותה של אאצולת חצר חדשה המורכבת משועים והרתפתקנים איטלקים כגון רנה דה ביראג שיפיו סרדיני ובני גונדי, שנקבצו סביב המלכה קתרינה דה מדיצ'י.
האם ביקשו למנוע השכנת מונרכיה אבסולטית שלא תכבד חרויותיהם המסורתיות, הפוליטיות והדתיות, ומשום כך התחברו אל הסיעה הפרוטסטנטית הידועה כ"הוגנוטית".
האיאדל הפוליטי שלהם היה "מונרכיה מעורבת", שבה השלטון מתחלק בין המלך, מועצת המלוכה (שבה היו חברים האצילים הגדולים) ואספת המעמדות (שייצגה את העם) והמהווה מעין סינתזה אידיאלית בין מונרכיה, אריסטוקרטיה ודמוקרטיה.
פרנסואה ד'אלנסון, אחיו הצעיר של אנרי השלישי, שהיה שנוא על אחיו, התרעם על הרחקתו ממוקדי הכוח וערער על הלגיטימיות של המלך, שבכלל נבחר ב-1574 כמלך פולין.
המרשל אנרי דה מונמורנסי-דמוויל, מפקד כללי של חבלי דופינה, פרובאנס, לאנגדוק וגיין – הודח מתפקידיו על ידי המלך ביוני 1574. אחיו המרשל פרנסואה דה מונמורנסי נאסר אחרי השתתפות במזימת הבלתי מרוצים שבראשה עמדו לה מול וקוקונא.
גיום דה מונמורנסי-טורה, אחי הקודם
אנרי הראשון דה בורבון-קונדה – הוחזק תחת השגחה בחצר המלך והולץ אחרי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, חהמיר את דתו לנצרות קתולית.
אנרי מנאווארה, בן דוד של קונדה,
הנסיך יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן, שאהד את מאבק ההוגנוטים.
ב-1574 פרנסואה ד'אלנסון, בסיכום עם כמה מהנסיכים שהוחזקו תחת השגחת החצר אחרי הטבח בליל ברתולומאוס הקדוש תכנן בחודשים פברואר-אפריל מספר מזימות כדי לעלות על כס צרפת כיורש לאחיו שארל התשיעי שהיה חולה.
מזימות אלה ידועות כ"מזימת הבלתי מרוצים".
בכך הם ביקשו למנוע את הכתרת האח האחר, הדוכס אנז'ו, אנרי, שבאותם הימים היה מלך פולין.
אנרי דה קונדה ואחריו אנרי דה מונמורנסי-דמוויל, שחנם סר בעיני המלוכה, הצטרפו ל"בלתי מרוצים", נבחרו בראשות ההוגנוטים ויצרו חיבור בין המפלגה הפרוטסטנטית לקתולים ה"בלתי מרוצים".
ברית זו מומשה בהסכם נים שנחתם בינואר 1575 והושלמה בהמשך.
ב- 15 בספטמבר 1575 פרנסואה נמלט מהחצר וב-18 בספטמבר נאם בדרה נאום שבו נימק את מרדיתו בשם טובת הציבור.
כעבור חודש נחלו הקושרים תבוסה בקרב דורמאן (Dormans) שבו ניצח הדוכס
אנרי דה גיז, ראש מחנה הקתולים, את הפרשים שכירי החרב הגרמנים בפיקודו של גיום מונמורנסי-טורה.
על אף שזו לא הייתה תבוסה מכרעת, היא הכריחה את פרנסואה להסכים לשביתת הנשק בשמפיני (21 בנובמבר).
הקושרים זכו בסופו של דבר לתגבורות מצד
הנסיך יוהאן קזימיר מפפאלץ שפלש לצרפת בדצמבר 1575 וזרע הרס בחבל לורנה ובבורגונדיה.
ב-2–5 בפברואר נמלט מהסגר גם אנרי מנווארה והוא חזר לדת הקלוויניסטית.
תחת האיומים במצור על פריז מצד הכוחות מאוחדים של ה"בלתי מרוצים" ובני בריתם מפפאלץ, החליטו אנרי השלישי ואמו, קתרינה דה מדיצ'י להסכים לוויתורים חשובים:
באמצעות צו בולייה ב-1576 הוענקה לפרנסואה נחלה שכללה את הדוכסויות אנז'ו, אלנסון, טורן וברי, מחווה ששכנעה את פרנסואה לחבור במאי 1576 למחנה המלך.
באפריל 1577 התפייס אנרי מנווארה עם מונמורנסי-דמוויל.
ב-14 בפברואר 1578 פרנסואה דוכס אנז'ו, נמלט שוב, אולם הפעם לא איים יותר על מעמד אחיו המלך, אלא התמקד בהשגת כס המלכות של הולנד (הפרובינציות המאוחדות)
סיעת הבלתי מרוצים ומזימתה הייתה תנועת האופוזיציה הראשונה שערערה על האבסולטיזם, כשבעים שנה לפני הפרונד.
הן השיגו את צו בולייה שהעניק יתרונות טריטוריאליים וכספיים למנהיגיה יחד עם חופש דת כמעט בלי הגבלות להוגנוטים.
אולם ניצחון זה היה קצר ימים: הוויתורים הניכרים שבצו בולייה קוממו נגדם את הליגה הקתולית החזקה, שידה הייתה בקרוב על העליונה.
בנוסף הפיוס בין ה"בלתי מרוצים" הקתולים למלך והיריבות בין קונדה לאנרי מנווארה שמו קץ לתנועה.
הבלט הלבן הוא ציור של האמן האמריקאי אברט שין, שנוצר בשנת 1904. היצירה נחשבת לאחת הבולטות ביצירתו של שין ומשויכת לזרם הריאליזם האמריקאי.
היא מציגה סצנה של הופעת בלט מזווית מבט של הצופים בקהל, ומגלמת את האסתטיקה ואת הדינמיות של החיים העירוניים בראשית המאה ה-20.
אברט שין, בדומה לרבים מבני דורו, החל את דרכו כמאייר בעיתונות.
הוא פיתח כישורי תצפית חדים, שאותם יישם בציוריו, ובמיוחד ביצירה זו.
שין נעזר בעין הדיווחית שלו לצד השראה חזותית מיצירותיהם של אדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק, על מנת לתאר את מה שכינה "חיי היוקרה בצפון העיר".
באמצעות חיתוך קומפוזיציוני של תיבת התזמורת ושל קדמת הבמה, הוא יוצר תחושת קרבה בין הצופים במציאות לבין הסצנה המוצגת.
התאורה הדרמטית, בשילוב עם הזווית הלא-שגרתית, שואבת את הצופה אל לב ההתרחשות.
הציור מציג רקדניות בלט עטויות טוטו לבן, על רקע ירוק רך המדמה יער חלומי.
הן נתפסות בתנוחות חינניות וסינכרוניות, באור בימתי המבליט את תנועתן.
בקדמת הציור נראים הצופים בצללים כהים, כשפניהם מוארים קלות מאור הבמה – ניגוד שמדגיש את הזוהר שמוקרן מהבמה אל עבר העולם האזרחי.
בתקופת יצירת הציור, סביב ראשית המאה ה-20, תיאטראות פרחו בערים האמריקאיות ושימשו מוקדי בילוי לציבור מכל שכבות החברה – מהאליטה ועד למעמד הפועלים.
שין בחר לא פעם לתאר את חיי הלילה העירוניים, כולל בתי משפט ליליים, נמליים, מועדונים ואולמות ריקודים.
עם זאת, הוא עצמו העיד כי הנושאים המרתקים ביותר עבורו היו דווקא עולמם של העשירים, המתבטא ב"משב הפרווה ורשרוש הנוצות הפראיות".
הבנד הייתה להקת רוק אנד רול קנדית-אמריקאית רבת השפעה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20.
בשנת 1957 הצטרף לבון הלם כמתופף ללהקת הליווי של הזמר והאמרגן רוני הוקינס , The Hawks.
ההרכב ניגן גרסאות כיסוי ללהיטי רוקנרול ורוקבילי והופיעו ברחבי ארצות הברית וקנדה, בעיקר כלהקת ברים וכמוזיקה לריקודים.
בשנת 1959 הגיעו הוקינס ולהקתו לקנדה, שם השתקע הוקינס.
במהלך הזמן החליף הוקינס את מרבית חברי להקת הליווי שלו.
בשנים 1960-1961 התחלפו כל חברי הלהקה פרט לליבון הלם ובסוף שנת 1961 ההרכב כלל שישה חברים.
חמשת החברים שלימים ירכיבו את The Band (ריצ'רד מנואל - פסנתר, גראת' האדסון - קלידים, ריק דאנקו - בס, רובי רוברטסון - גיטרה, לבון הלם - תופים), בתוספת נגן סקסופון בשם ג'רי פנפאונד.
עזיבת ה-Hawks והחיבור לבוב דילן
סיבובי ההופעות עם רוני הוקינס נמשכו עד 1964. בשלב הזה היו לחברי ההרכב חילוקי דעות כספיים ומקצועיים עם רוני הוקינס שהחל לאבד עניין בפעילות המוזיקלית וחברי הלהקה הודיעו לו על פרידה.
ה-Hawks המשיכו להופיע כאשר לבון הלם מתפקד בנוסף לנגינה על תופים גם כזמר המרכזי בהרכב.
למרות ההצעה המפתה השניים הודיעו לדילן שהם יצטרפו בתנאי שגם שאר חברי הלהקה יצורפו לסבב ההופעות וכך הפכה להקת ה-Hawks ללהקת הליווי של דילן.
החל מספטמבר 1965 החלו חברי הלהקה ללוות את דילן בסיבוב ההופעות העולמי שלו.
הסיבוב זכה לתגובות עוינות מצד חלק מהצופים בעיקר סביב המעבר של דילן מהופעות אקוסטיות של מוזיקת פולק להופעות חשמליות של רוק אנד רול.
עקב העוינות שהופגנה כלפי הלהקה עזב הלם את סיבוב ההופעות, הפסיק לנגן לתקופה ועבד על אסדת נפט במפרץ מקסיקו.
דילן, שרכב על אופנוע, נפל או החליק או התנגש באירוע שמעולם לא התברר לחלוטין אם כלל התרחש, אך בסופו דילן הוכרז "כפצוע" וסיבוב ההופעות העולמי שלו נפסק.
האדסון התקין במרתף הבית ציוד הקלטה בסיסי ובמהלך חודשים אלה הקליטו דילן וחברי הלהקה את המפגשים בניהם, כאשר הכוונה הייתה לתעד את המפגשים אך לא הייתה כוונה ליצור ולהקליט חומרים לתקליט חדש.
במהלך אותם סשנים עברו חברי הלהקה מסע מוזיקלי בו הכירו לעומק את החומרים והסגנונות שהם הבסיס למוזיקה האמריקאית.
לאחר חודשי הפעילות במרתף ה-Big Pink ושובו של לבון הלם להרכב, השיג אלברט גרוסמן חוזה הקלטות ללהקה, בחברת קפיטול.
חברי ההרכב נשארו במרתף ה-Big Pink והחלו לעבוד על חומרים שאת מרביתם כתב רוברטסון וחלקם של שאר חברי ההרכב לבד או בשיתוף בוב דילן (מתוך סשן ההקלטות במרתף נלקחו לתקליט "Tears of Rage", "This Wheel's On Fire", "I Shall Be Released").
עד להקלטת התקליט להרכב לא היה שם רשמי ולבסוף השם THE BAND (הלהקה) אשר דבק בחברי הרכב הליווי של דילן בזמן שהייתם בוודסטוק הפך לשמם הרשמי.
ב-1 ביולי 1968 יצא התקליט, אשר תוך זמן קצר זכה להערכה גדולה, מהמבקרים, ממוזיקאים אחרים ומהקהל.
למרות ביקוש גדול להופעות התקליט לא קודם על ידי הלהקה באמצעות הופעות (בעיקר עקב פציעתו של ריק דאנקו בתאונת דרכים) ולא באמצעות ראיונות (חברי הלהקה פשוט לא רצו להתראיין).
כל אלו יחד עם הצלחת התקליט רק העצימו את העניין סביב הלהקה וחבריה.
רוברטסון כתב ארבעה מתוך 11 השירים בתקליט, בהם הלהיט The Weight, שנכלל גם בפסקול סרט הפולחן "אדם בעקבות גורלו".
מהתקליט השני ועד פירוק הלהקה
בהמשך השנה הלהקה עברה ללוס אנג'לס לצורך הקלטת אלבומה השני.
לצורך כך שכרו חברי הלהקה בית בלוס אנג'לס בו התגוררו כל חברי הלהקה ובני משפחתם ובו הוקם אולפן הקלטה אשר אפשר לחברי ההרכב זמן הקלטה בלי מוגבל ואפשרות להתנסות בטכניקת הקלטה ושימוש בכלים מוזיקליים רבים.
התוצאה הייתה תקליט אשר שומר על הקו המוזיקלי, אך מציג עושר מוזיקלי רב ויכולות כתיבה והלחנה משופרות.
במהלך 1969 הלהקה התחילה להופיע ואף השתתפה בשניים מהפסטיבלים הגדולים והנחשבים של התקופה: פסטיבל וודסטוק ופסטיבל האי וייט 1970 באנגליה בו ליוו את דילן ובנוסף הופיעו כהרכב עצמאי.
לפני הופעת הבכורה של הבנד, לקה רוברטסון בהתמוטטות והלהקה הופיעה במשך כחצי שעה בלבד.
למחרת התקיימה הופעה בהרכב מלא.
שם אלבומה הבא של הלהקה יהיה "פחד במה".
בספטמבר 1969 ראה אור תקליטה השני, שנקרא בפשטות The Band והיה הראשון שציין במפורש את חברי ההרכב.
התקליט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, הגיע למקום ה-9 במצעד האלבומים האמריקאי ושהה ב-40 המקומות הראשונים במשך 24 שבועות.
הקרדיט לכתיבת כל 12 השירים בתקליט ניתן לרוברטסון, פרט ל-When You Awake ו-Whispering Pines שנכתבו יחד עם ריצ'רד מנואל ול-Jemima Surrender שנכתב יחד עם לבון הלם.
עם זאת, רוברטסון לא היה זמר מוביל באף אחד מן השירים.
לבון הלם אף לא זכה לקרדיט על תרומתו לאחד הלהיטים המרכזיים של התקליט, The Night They Drove Old Dixie Down, שאת מילותיו סייע לכתוב לפי טענתו באוטוביוגרפיה שלו (רוברטסון טען מנגד שאמנם הרעיון היה של הלם, אך השיר נכתב כולו על ידי רוברטסון עצמו).
על אף שהקרדיט להפקה ניתן ל"The Band", את רוב עבודת ההפקה בפועל ביצע רוברטסון.
ב-2 בנובמבר 1969 הופיעה הלהקה במופע של אד סאליבן וב-2 בינואר 1970 הופיעה הלהקה על שער המגזין טיים.
הייתה זו הפעם הראשונה שלהקת רוק אמריקאית הופיעה על שער המגזין ועדות להצלחתה של "הבנד".
עם זאת, הקשרים האישיים בין חברי הלהקה החלו להתערער.
רוברטסון כתב גם את רוב שירי התקליט השלישי של הלהקה, "פחד במה" (לבון הלם רשום כשותף לכתיבת Strawberry Wine ומנואל רשום כשותף לכתיבת Sleeping ו-Just Another Whistle Stop) אך גם בתקליט זה, בניגוד לשאר חברי הלהקה, אינו זמר מוביל באף שיר.
התקליט ראה אור באוגוסט 1970 והגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים האמריקאי, אך שהה ב-40 המקומות הראשונים בו רק 14 שבועות וזכה להערכה פחותה משני האבומים הקודמים.
האלבום הבא של הלהקה, Cahoots מ-1971, זכה להערכה אף פחותה מזו.
האלבום כולל שיתוף פעולה עם בוב דילן (ב-When I Paint My Masterpiece) ועם ואן מוריסון (ב-4% Pantomime).
פרט לכך שוב היה רוברטסון אחראי על כתיבת רוב השירים, עם זאת ניכר כי גם הוא וגם גארת' הדסון, שהיה אחראי על רוב העיבודים המוזיקליים, נקלעו למשבר יצירתי.
על מנת לצאת מן המשבר הזמינו חברי הלהקה את המעבד המוזיקלי אלן טוסיינט מניו אורלינס, על מנת שיוסיף להם גוון של כלי נשיפה ממתכת ופאנק.
במהלך התקופה הרבתה הלהקה להופיע וב-1972 ראה אור התקליט Rock of Ages המתעד את סיבוב ההופעות של 1970–1971 ונמנה על ידי מבקרי הרולינג סטון כאחד מאלבומי ההופעה החיה הטובים בהיסטוריה.
בקיץ 1973, לאחר שנה בה לא שיתפו פעולה יצירתית, הופיעה הלהקה עם גרייטפול דד ואולמן ברדרס בנד בפסטיבל Watkins Glen מול 600,000 איש.
באותה עת עבר רוברסטון למאליבו, קליפורניה וזמן קצר לאחר מכן עברו לשם גם בוב דילן ושאר חברי הלהקה.
המפיק דייוויד גפן החתים את דילן והבנד על חוזה שיצר את סיבוב ההופעות המאוחד של דילן והבנד הראשון מאז 1966 - Bob Dylan and the Band 1974 Tour.
במקביל הקליטו הבנד עם בוב דילן את תקליטו Planet Waves.
שלוש ההופעות האחרונות (שנערכו בפורום בלוס אנג'לס) תועדו באלבום הכפול Before the Flood שהגיע למקום השלישי במצע האלבומים האמריקאי.
7 מתוך 21 רצועות האלבום הכפול הן שירים של רוברטסון והשאר של דילן.
לאחר מופע זה הופיעו הבנד עם קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
ב-1975 ראה אור האלבום The Basement Tapes שתיעד חלק קטן מן ההקלטות שערכו הבנד ודילן ב-1967 ב-Big Pink.
בנובמבר אותה שנה ראה אור התקליט Northern Lights – Southern Cross שנכתב כולו על ידי רוברטסון.
בפרט מופיע בתקליט זה השיר Acadian Driftwood, השיר הראשון שחיבר רוברטסון על נושא קנדי (גירוש המתיישבים הצרפתיים מאקדיה; בניגוד לנושאים מן ההיסטוריה של ארצות הברית שחיבר בהשראת לבון הלם).
ביוני 1976, במהלך סיבוב הופעות, פרש לבון הלם להקמת אולפן הקלטות בוודסטוק וריק דאנקו חתם חוזה לתחילת פעילות כזמר עצמאי.
בנקודת זמן זו הציע רוברטסון (ולפי האוטוביוגרפיה של הלם - כפה את דעתו על שאר חברי הלהקה) שהבנד תודיע על הפסקת פעילותה כלהקה מופיעה.
על מופע ה"גראנד פינאלה" הופקד האמרגן ביל גרהם.
ב-25 בנובמבר, חג ההודיה 1976, נערכה הופעת הפרידה החגיגית של הלהקה, שכללה ארוחה מסורתית ל-2,500 מוזמנים, בה התארחו בין השאר רוני הוקינס, אריק קלפטון, פול באטרפילד, ניל יאנג, ואן מוריסון, מאדי ווטרס, ג'וני מיטשל ובוב דילן.
המופע תועד על ידי מרטין סקורסזה שביים וצילם את הסרט "הוואלס האחרון", על פי תסריט שנכתב במדויק על ידי רוברטסון.
בהמשך ראה אור אלבום המתעד את כל ההופעה, כולל חלקים שלא צולמו מסיבות טכניות.
ב-2002 יצאו אלבום ההופעה והסרט בהוצאה מחודשת.
ב-1983 איחד לבון הלם מחדש את הבנד, ללא רובי רוברטסון.
ב-4 במרץ 1986, בזמן שהלהקה המאוחדת ערכה סיבוב הופעות, ריצ'רד מנואל התאבד בחדר מלונו בפלורידה.
מנואל סבל שנים רבות מאלכוהוליזם.
לאחר מותו הקדיש לו רובי רוברטסון את השיר "Fallen Angel" באלבום סולו שלו ואריק קלפטון כתב עליו את Holy Mama.
ב-2003 להקת Counting Crows הקליטה שיר בשם If I Could Give All My Love המבוסס על חוויותיו של זמר הלהקה כשקרא בעיתון על כך שמנואל הלך לעולמו.
הרכב הלהקה התרחב ונשכרו נגנים רבים שהתחלפו במהלך השנים.
הדמות הבולטת בה בתקופה זו הייתה דמותו של לבון הלם.
האלבום המצליח ביותר מאותה תקופה הוא Jubilation מ-1998, שנועד לציין 30 שנה לייסוד הלהקה.
ב-1999 הלך לעולמו ריק דאנקו וב-2012 נפטר לבון הלם ממחלת סרטן הגרון.
ב-2023 מת גם רובי רוברטסון בגיל 80. מותו של הדסון ב-2025 סימל את סוף ההרכב המקורי של הלהקה עם מותם של כל חמשת חבריה.
הלהקה, למרות שמרבית חבריה ילידי קנדה, כתבה שירים בעיקר אודות דרום ארצות הברית.
לא היה ללהקה סולן רשמי, ומשיר לשיר תפקיד זה התחלף בין שלושה מחבריה: ריצ'רד מנואל, לבון הלם וריק דנקו.
לכל אחד מהם היה סגנון שירה ייחודי.
לפעמים הם שרו יחד במעין קאנון, כמו בפזמון הלהיט "The Weight".
מנגינות פולק, קאנטרי ובלוז היו ההתמחות של הלהקה.
חבריה נהגו להשתמש בכלי הנגינה שלהם באופן ייחודי - כגון חיבור הגיטרה למגבר הקלידים (ולהפך), כיוון משונה של מערכת התופים וכו'.
כמו כן, נגן האורגן האמונד שלהם גארת' האדסון היה אשף טכנולוגי, ואת הצלילים שהצליח ליצור חיקו מאוחר יותר סטיבי וונדר והרבי הנקוק.
למרות שהלהקה לא זכתה בזמן אמת להצלחה מסחרית גדולה במיוחד, בקרב מבקרי מוזיקה יש בדרך כלל קונצנזוס כי היא הייתה האלטרנטיבה הצפון-אמריקנית הראויה ביותר לביטלס.
ההרכב הוכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 1994.
האלבומים של הבנד השפיעו על המוזיקאים הבולטים ביותר להפסיק לנגן רוק פסיכדלי לטובת מוזיקה "נקייה" ושורשית יותר עם אלמנטים של בלוז וקאנטרי.
לפני מהפכת הדיסקו והפאנק בסוף שנות ה-70, היה זה הסגנון הפופולרי ביותר.
כמו כן, חלק מיוצרי הקאנטרי-רוק שבעבר הגיעו להצלחה מסחרית בינונית הפכו למצליחים ביותר של שנות ה-70, כגון ניל יאנג, האיגלס, הגל המאוחר של פליטווד מק וג'קסון בראון.
רוג'ר ווטרס ציין בראיונות כי להקת פינק פלויד הושפעה מאוד מהבנד, והזמין חלק מחברי הבנד להתארח בשנת 1990 במופע החומה שנערך בברלין.
הבנאי מנולה (ברומנית: Meşterul Manole) היא בלדה עממית רומנית.
הבלדה נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של הפולקלור העממי הרומני.
המשורר וסילה אלכסנדרי ליקט אותה והעבירה בכתובים.
קיימת בלדה סרבית דומה בשם "בנין הקרת סקאדר".
הבלדה מספרת על בנייתו של המנזר בקורטאה דה ארג'ש, בירתה הקדומה של ולאכיה.
על פי הבלדה, ליקט השליט המקומי את עשרת הבנאים הטובים ביותר ובראשם המכונה מנולה, כדי שייבנו את המנזר ואת חומותיו.
הבנאים בנו ביום ובלילה נפלו החומות, שוב ושוב.
לילה אחד חלם מנולה חלום ולמחרת סיפר לחבריו שבחלומו, רק אם יקריבו בתוך החומות אישה, הרעיה או האחות הראשונה של מי מהבנאים שתבוא בבוקר אליהם, רק אז יעמדו איתן החומות.
הבנאים נשבעו לשמור את הסוד והמתינו לבוקר המחרת.
בבוקר, ממרומי הפיגומים, ראה מנולה שמתקרבת רעייתו האהובה, אנה, הנושאת ברחמה את ילדם ובידיה ארוחתו.
מנולה התפלל לאלוהים שיירד גשם זלעפות וזרמי מים יפריעו לרעייתו וכך תשוב מדרכה.
האל נענה לו והגשם המבוקש ירד, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה למרות הגשם וזרמי המים.
מנולה התפלל הפעם שתנשוב רוח חזקה ותפריע לאשתו בדרכה ושוב נענה לו האל, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה, וגברה על הרוח.
הרעיה מגיעה ומנולה מחבק אותה, צוחק איתה ואומר לה שהבנאים יעשו עצמם כאילו הם קוברים אותה "בצחוק" בתוך החומה.
הרעיה מסכימה וצוחקת ומנולה בונה מסביבה.
ככל שהבניה מתקדמת מתחלף יחס הרעיה ומצחוק היא עוברת לבכי ומתלוננת על לחץ המבנה על גופה, אך מנולה שותק וממשיך בבניה עד שכבר לא רואים אותה.
בגמר הבניה בא השליט וצוחק בהנאה למראה החומות והמבנה ושואל את הבנאים אם יוכלו לבנות במקום אחר מנזר יפה מהמנזר הזה.
הבנאים מתגאים ביכולתם ומשיבים שיכולים הם.
השליט חושב על העניין ומצווה להוריד את הפיגומים ולהשאיר את הבנאים תקועים על הגג הגבוה.
חלק מהבנאים מנסים לבנות לעצמם כנפיים מעץ, אך נופלים אל אבדנם.
מנולה נשאר אחרון וכשהוא שומע את קול אשתו הקורא לו מתוך הקיר, הוא משליך עצמו ומתרסק ארצה.
בתוך היצירה משולבים אלמנטים מתוך המיתוסים על דדלוס ואיקרוס, איפיגניה ו/או בת יפתח.
דמותו של הבנאי מנולה במדיה אמנותית
1948 - האופרה "הבנאי מנולה" מאת המלחין היהודי-רומני אלפרד מנדלזון
הבן הבכור הוא מחזה קומי שכתב המחזאי הסובייטי אלכסנדר ומפילוב.
ארקדי סאראפנוב הוא נגן קלרינט, שעלה מרוסיה לישראל יחד עם שני ילדיו: בתו נינה ובנו מישקה, ושלושתם חיים בעיר פרובנציאלית.
סאראפנוב, אדם אופטימיסט ותמים, בעל חלומות גדולים, מנסה לקיים שגרת חיים נורמלית וחולם להשלים את כתיבת האורטוריה שלו, הנושאת את השם "כל בני האדם - אחים הם", עליה הוא עובד מזה שנים רבות.
סאראפנוב פוטר מעבודתו בתזמורת בה ניגן, אך הוא אינו מסוגל לומר זאת לילדיו, ולכן יוצא מדי ערב לנגן בפינת הרחוב ולהיות למעשה קבצן.
נקודת המפנה מגיע כשבלילה גשום חודרים לדירתו של סאראפנוב שני צעירים נוירוטים בשם סלבה ווולודיה, המחפשים מסתור מהגשם.
השניים חודרים לדירה בתואנה כי וולודיה הוא הבן הבכור של סאראפנוב.
אף על פי שטענה זאת שקרית, סאראפנוב מקבל את הידיעה בכל הרצינות הראויה, ומכאן חייו של סאראפנוב, כמו גם של שני ילדיו, עתידים להשתנות ללא היכר.
המחזה נכתב ב-1968 והועלה לראשונה בברית המועצות בשנת 1969. שנתיים אחר כך זכה להצלחה רבה ברחבי המדינה ומאז ועד היום הועלה ב-44 תיאטראות ברחבי העולם.
בראשית שנות האלפיים הועלתה ההצגה בישראל, בתיאטרון הספרייה.
ב-2007 הועלתה ההצגה בתיאטרון גשר.
לתפקיד ארקדי סאראפנוב לוהק משה איבגי, שלשם תפקידו נדרש ללמוד רוסית וללמוד לנגן על קלרינט.
איבגי הצטרף להצגה לאחר שבע שנים שבהן תיאטרון גשר, המורכב מאנסמבל של שחקנים קבועים, לא צירף לשורותיו אף שחקן מבחוץ.
השחקנים - משה איבגי, מיקי לאון, יעל לוין, אורי יניב, דניאל צ'רניש, בוריס אחנוב, נטע שפיגלמן ויונתן מילר.
עיבוד - בן לוין, בימוי - לנה קריינדלין.
הצגת הבכורה הועלתה ב-7 בפברואר 2007. על תפקידו בהצגה זכה משה איבגי בפרס "איש השנה בתיאטרון" לשנת 2007.
הבנות נחמה הן להקה ישראלית שבה חברות קרולינה, דנה עדיני ויעל דקלבאום.
שלוש חברות הלהקה מנגנות בגיטרה ושרות.
לדבריהן, שם הלהקה נובע מתוך האלמנט המנחם והמרגיע של המוזיקה שלה.
ההרכב החל את דרכו בהופעה במועדון "ג'ה-פן" התל אביבי במסגרת "ערב יצירה נשית".
באותה עת היו חברות הלהקה אלמוניות למדי בתחום המוזיקה.
עם השנים פיתחה כל אחת מהן דרך מוזיקלית עצמאית דרך עבודות סולו או במסגרת להקות, והוציאו יצירות פרי ידיהן.
קרולינה התפרסמה משיתוף הפעולה עם להקת "סוליקו", בשיר "לא ציפיתי", דנה עדיני נחשפה בדואט "רבות הדרכים" עם דניאל סלומון וממשחקה בטלנובלה "השיר שלנו" ודקלבאום בדואט "לא יודע מה עובר לך בראש" עם שלמה ארצי.
בו בזמן המשיכו השלוש בהופעות חיות אקוסטיות בהרכב המשותף "הבנות נחמה" גם מחוץ לישראל, תוך שהן צוברות קהל.
בתחילת דרכן ביצעה כל זמרת את יצירותיה שלה, אולם עם הזמן הלחינו וכתבו שלוש חברות הלהקה גם יחד שירים במופע, חלקם באנגלית.
בחודש מאי 2006 הופיעה הלהקה בפסטיבל השירים של ישראל עם שירן "להיות" ("So Far").
בחודש יולי 2007 יצא השיר כסינגל לתחנות הרדיו ובמהירה הפך ללהיט.
ב-3 באוגוסט באותה שנה יצא לאור אלבומה הראשון של הלהקה, הנושא את שמה.
האלבום הופק על ידי יונתן לוי מלהקת איזבו, בחברת "לייבלה" ובהפצת הליקון.
באוקטובר יצא הסינגל השני, "הכל כשורה" ובינואר 2008 יצא הסינגל השלישי, "מאה אחוז אור".
כחודש לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
עד כה נמכרו ממנו למעלה מ-35,000 עותקים.
השיר "להיות" ("So Far") זכה בפרס הישג השנה לשיר על שם משה וילנסקי מטעם אקו"ם לשנת תשס"ז.
"אי אפשר לחשוב על השנה החולפת בלי השיר הזה.
העיבוד שלו נשמע קלאסי, וחיתוך המילים ההיפ-הופי נותן משהו חדש לנוף המוזיקה שלנו.
יש בו איכות מיוחדת של הרמוניות קוליות של שלוש זמרות מדהימות שמחממות כמו שמש את המקשיב להן.
כל אחת מהן היא עולם ומלואו, וביחד הן יוצרות עולם מוזיקלי חדש.
המעבר לאנגלית הופך את השיר לשיר שיכול להגיע רחוק.
הבגד הצנוע בו הולבש, ישמור עליו כשיגיע למקומות קרים."
הבן הבכור הוא הספר השני בסדרת ספרי הירושה של כריסטופר פאוליני.
הבן הבכור הוא המשך לספר הראשון בסדרה, אראגון.
ספר ההמשך לספר זה הוא בריסינגר.
בתחילת הספר, אראגון עד למארב של ארגון המורדים הווארדן עם הקאל שבו הוא לא יכול להתערב כיוון שהוא ללא חרבו, שבו הקאל מצליחים לגבור על הווארדן.
אז'יהוד, מנהיג הווארדן נהרג במארב בידי הקאל ומרטאג נלקח בשבי.
בתו של אז'יהוד, נאסואדה מקבלת את המנהיגות ממועצת הזקנים של הווארדן.
אראגון מחליט ללכת אל אלסמרה (עיר האלפים).
בתחילת מסעו הוא מקבל את הצעתו של הרותגאר, מלך הגמדים, להצטרף לדורגרמיסט אינגיאטום (שבט אינגיאטום).
בדרך אראגון הולך לערי הגמדים ולומד על ההיסטוריה שלהם ודתם.
הוא מגלה שיש שבט של גמדים השונאים את הרוכבים (כולל אותו) כיוון שגאלבטוריקס הרג את מנהיגתם ורוב לוחמיהם מתו בקרבות שבהם נפלו הרוכבים.
מערי הגמדים אראגון שט עם אריה ואוריק אל יער האלפים.
הוא מגיע ליער, ומשם לאלסמרה.
באלסמרה אראגון מגלה שיש עוד רוכב דרקונים זקן ששרד את השמדת הרוכבים ששמו אורומיס והוא יהיה מורהו.
אראגון מתחיל לעבור הכשרה באלסמרה אך הצלקת שנותרה בגבו מהקרב עם הצל דורזה מפריעה לו ללא הרף לאימונים וגורמת לו להתקפים, לסחרחורות ולעילפון.
במקביל להכשרה אראגון מבין שהוא מאוהב באריה שהתגלתה כנסיכת האלפים אך היא דוחה בקביעות את חיזוריו.
בזמן ה"אגייטי בלודהרן" או "חגיגת שבועת הדם" של האלפים (הנערכת אחת למאה שנים לכבוד ההסכם בין האלפים לדרקונים) אחד הדרקונים העתיקים שכלוא בקסם, משנה את גופו ואת מראהו של אראגון וכעת הוא נראה כמעט כאלף ונשארים בו רק תווי פנים אנושיים מעטים.
הצלקת שעל גבו נעלמת, יחד עם כל המכאובים שלה וכך גם כל שאר צלקותיו ופצעיו, אראגון גם מגלה שהוא קיבל סבולת וכוח של אלפים שאמורים לעזור לו במשימתו.
בסוף חגיגת שבועת הדם ארגון מערער את יחסיו עם אריה ואריה אומרת לו שעל מנת שיתמקד במשימתו היא תתרחק ממנו ומיד אחר כך היא עוזבת אל הווארדן.
מספר שבועות אחרי השינוי מגלה אראגון כי הווארדן עומדים לצאת למלחמה יחד עם סורדה (מדינה קטנה שפרשה מהקיסרות) נגד הקיסרות, ומיד יוצא לדרך כדי לעזור להם בקרב.
הוא מגיע לפני הקרב ויוצא ביחד עם הווארדן לקרב, בו הוא נוטל חלק פעיל.
במקביל לסיפורו של אראגון מסופר סיפורו של בן דודו רוראן.
בקרווהול, כפרם של אראגון ורוראן, הראז'אק מחפשים את רוראן כדי לסחוט ממנו מידע על אראגון ולהשתמש בו כפיתיון נגדו.
ורוראן מחליט למרוד נגד הקיסרות.
רוראן ובני הכפר נלחמים נגד חיילי הקיסרות ששלח גאלבטוריקס, אך הראז'אק חוטפים את אהובתו של רוראן, קטרינה, באמצעות אביה של קטרינה שזועם על כך שקטרינה החליטה להתחתן עם רוראן.
רוראן מחליט ללכת לווארדן, ומשכנע את בני הכפר לעזור לו ולבוא איתו.
הוא בורח עם כפרו לנארדה ומשם מפליג לטירם.
כשרוראן מגיע לטירם עם תושבי הכפר הוא חובר לג'ואוד, חבר ותיק של ברום, וגונב ספינה בשם כנף הדרקון ומנסה להגיע איתה לסורדה (מדינה קטנה שמסייעת לווארדן).
בים מתנהל מרדף של הקיסרות אחרי בני הכפר אך הם מצליחים להגיע לסורדה, וכשהם שומעים על הקרב הם יוצאים כדי להילחם בו.
בקרב הווארדן כמעט מנצחים, אך בשיאו של הקרב מצטרף רוכב דרקונים נוסף שנלחם נגד אראגון.
לאחר שהם נלחמים זמן מה מתגלה שהרוכב האלמוני הוא מרטאג שנחשב כמת.
מרטאג מספר לאראגון שנחטף ואולץ לגעת בביצי הדרקונים ואז בקע מאחת מהן דרקונו: עוקץ.
גאלבטוריקס אילץ את מרטאג ואת דרקונו להישבע לו אמונים, מרטאג שלא שכח את ידידותו עם אראגון ולא שובה אותו בניגוד להוראותיו של גאלבטוריקס, ואפילו נותן לרוראן להרוג את התאומים שחטפו את מרטאג.
אך מרטאג מגלה לאראגון כי למעשה הם אחים וגם אראגון הוא בנו של מורזן, ראשון ואחרון מפרי השבועה.
מרטאג לוקח מאראגון את חרבו, זאר'רוק, בטענה שהיא שלו בזכות מהירושה (מרטאג הוא הבן הבכור) ונראה שעל פי אירוע זה נקבע שמה של הסדרה, הירושה.
הספר מסתיים כאשר אראגון חוזר למחנה הווארדן ושם מסעם של רוראן ואראגון מצטלבים.
עכשיו, אראגון ורוראן משתפים זה את זה בחוויות שעברו.
לאחר השיחה רוראן מבקש מאראגון שיעזור לו לתפוס את הראז'אק ולהציל את אהובתו קטרינה.
אראגון ורוראן צופים בקטרינה בחיזיון ורואים שהיא עדיין בחיים, ועכשיו, אראגון מסכים לעזור לבן דודו להציל אותה.
הבן האובד (הידוע גם בשם הבן האבוד, שני האחים, האבא האוהב, או החוזר בתשובה) הוא אחד המשלים הידועים בנצרות, שסופר על ידי ישו, ומופיע בבשורה על-פי לוקאס פרק ט"ו, בברית החדשה.
זהו השלישי מתוך סדרה של שלושה משלים המדברים על קבלת החוטאים על ידי האל אם יחזרו בתשובה.
שני המשלים הקודמים בסדרה זו הם משל הכבש האובד ומשל המטבע שאבד.
על פי המסורת הנוצרית, נוהגים לקרוא קטע זה ביום א' השלישי של התענית (לנט) שלפני חג הפסחא.
שלושת המשלים בברית החדשה, המדברים על קבלת החוטאים, נאמרו על רקע התנהגותו השנויה במחלוקת של ישו, שקיבל לשורות מאמיניו, בין השאר, גם חוטאים.
ישו השתתף בארוחה עם מוכסים (גובי מס מטעם השלטונות הרומיים) וחוטאים.
לפי הברית החדשה זכה ישו ליחס מבזה ולביקורת קשה מצד הפרושים והסופרים כשחלק שולחנו עם חוטאים; דבר שהביאו למשול את שלושת המשלים.
לאיש אחד היו שני בנים.
הבכור נשאר עם האב בנאמנות ועבד עמו בשדותיו.
לעומתו, הבן הצעיר לקח את חלקו בירושה ועזב את בית אביו.
הוא יצא לדרכו וביזבז את כל הונו בחיי הוללות.
לאחר שאזל כל כספו הוא נקלע לשנות רעב ומחסור, עד שנאלץ לעבוד ברעיית חזירים.
הוא החליט לחזור אל בית אביו, אף על פי שידע כי החזרה לבית האב תהווה חרפה למשפחה.
הבן החוזר מוכן לרע ביותר, ואף אומר לאב "אַבי, חָטָאתִי לַשָּׁמַיִם וּלְךָ.
עצם אזכור "רעיית החזירים" בעברו של הבן הוא מרכיב בהגדרתו כבן סורר.
עם זאת, רעיית החזירים היא מושג זר ליהדות, באזורים בעלי רוב יהודי היה נחשב לטאבו, וסביר כי לא היה מקובל בסביבה בה חי ישו.
לכן מפתיע לכאורה לראות את המושג במשל זה.
אחד ההסברים שניתן לתת לכך הוא כי המשל נכתב על סמך היכרות של הכותב עם ערי הדקאפוליס.
ערים אלה היו ערים הלניסטיות, שבחלק ניכר מתקופת בית שני היו בתחומי ממלכת יהודה.
גידול חזירים התאפשר, אם בכלל, בסביבותיהן של ערים אלה.
האב מגיב באופן שונה ממה שציפה הבן.
בעוד הבן אומר : "אַבִי, חָטָאתִי לַשָּׁמַיִם וּלְךָ וְאֵינֶנִּי רָאוּי עוֹד לְהִקָּרֵא בִּנְךָ"; האב מורה לעבדיו להביא את הגלימה הנאה ביותר, להלבישו בבגדי יקר, ולשחוט עגל מפוטם לסעודת שמחה.
כששמע הבן הבכור על חזרת אחיו הצעיר, הוא כועס וקובל לפני אביו על כך שהוא, שעבד תמיד את שדות אביו, לא זכה מעולם לחגיגה לו ולרעיו, ואילו אחיו, "אשר בילע את נחלתך עם הזונות", זבחו למענו את עגל המרבק.
גדלות הנפש האמיתית במשל היא של האב, המקבל את בנו שחזר בתשובה ומאמצו לחיקו.
יש המקבילים את דמות האב בסיפור לאל, ואילו אחרים רואים בו את דמות המאמין הנוצרי הראוי.
הבן הבכור אינו מקבל את חזרת הבן ואת תגובת האב כלפיו.
הוא משול לאותם אנשים, שאף אם הם נאמנים וישרים, הרי שעקשותם וקטנות אמונתם מונעת מהם לראות את הטוב הקיים בכל אדם ולמחול אף לחלש שמעד.
המסר הוא כי אנו בני האדם נדרשים גם אנו להיות מלאי רחמים ומוכנים לסלוח ולקבל באהבה את אלו החוזרים בתשובה כנה.
מסר נוסף ומשמעותי מסיפור הבן האובד הוא כי גם גדול החוטאים יכול לעשות חשבון נפש ולחזור בתשובה.
הבן הצעיר, החוזר לבית האב מחיי החטא, מביע חרטה ומוכן לקבל את עונשו; אך האב מקבלו בשמחה ובאהבה.
משל הבן האובד היווה כר פורה ליצירות אמנות; למוזיקאים - החל מארתור סאליבן באופרטה משנת 1869, ועד סרגיי פרוקופייב בבלט משנת 1929; לציירים, כדוגמת רמברנדט; ובמאי קולנוע דוגמת אנדריי טרקובסקי בסרטו סולאריס; ואחרים.
שאגאלבהשפעת יצירתו של רמברנט צייר את התמונה של "יוסף המתוודע אל אחיו", המשותף לשתי היצירות הוא איחוד המשפחות לאחר שבניהן לא התראו זמן רב, ביצירה מאוחרת יותר של שאגאל חוזרים המוטיבים של הבן האובד אך בהם הבן הוא שאגאל בעצמו ששב לרוסיה.
המשל הנוצרי פתוח למספר פרשנויות; ובמקרים רבים הושם הדגש באומנות לא דווקא על טוב לבו של האב, אלא על מסעו של הבן האובד, על גורלו וסבלו.
בסיפרות ובשירה המודרנית הפך הבן האובד לעיתים למורד החילוני הטובל עצמו בכל תענוגות העולם ומוצא עצמו בסופם ריק, פצוע ומושפל.
את כניעתו ושיבתו אל האב ניתן לראות לא רק כוויתור על החומרי וניצחון הרוח על החומר, אלא גם ככניעה לתובענות החיים וריקנותם.
שיר הילדים הגרמני "הנס הקטן", שהיווה את המקור לשיר הילדים יונתן הקטן, מתאר את סיפורו של הנס, בן אובד שעזב את הבית, שהה בניכר, וחזר לאחר שבע שנים כגבר, כאשר רק אימו מכירה אותו.
ביצירה העברית בולט מחזור משירי הבן האובד מאת לאה גולדברג, שפורסם בשנת 1947, ומהווה ציון דרך בשירה העברית המודרנית.
"הַבֶּמוּס פָּאפָּאם" היא ההכרזה המסורתית בלטינית, הניתנת מפיו של החשמן הבכיר עם בחירתו של אפיפיור חדש עם סיום הקונקלווה.
ההכרזה נעשית ממרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולאחריה מוצג האפיפיור בפני הקהל ומעניק לו את ברכת "אוּרבִּי אֶט אוֹרבִּי" (Urbi et Orbi) – "לעיר (רומא) ולעולם".
השימוש בנוסח ההכרזה עתיק מאוד.
אף כי אין מידע באשר למועד המדויק בו הוכרז לראשונה אפיפיור חדש בדרך זו, ידוע בוודאות כי כך נעשה ב-1484, עם בחירתו של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני לתפקיד.
מקור נוסח ההכרזה ניטל בחלקו מתיאור סגידת הרועים בבשורה על-פי לוקס:
בשנת 2005 חידש החשמן הבכיר והקדים להכרזה על בחירתו של בנדיקטוס השישה-עשר את הברכה "אחים ואחיות יקרים" באיטלקית, ספרדית, צרפתית, גרמנית ובאנגלית.
עברית לטינית"הנני מבשר אתכם שמחה גדולה;
האדון רם המעלה והנערץ ביותר;
האדון (שמו הפרטי של האפיפיור)
קרדינל הכנסייה הרומית הקדושה (שם המשפחה של האפיפיור);
הנוטל לעצמו את השם (שם הכהונה שנוטל לעצמו האפיפיור)"."Annuntio vobis gaudium magnum;
הסרט "יש לנו אפיפיור" מאת נני מורטי משנת 2011
הבנדיטים (באיטלקית: I masnadieri) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת אנדראה מאפיה, המבוססת על המחזה "השודדים" (Die Rauber) מאת שילר.
הצגת הבכורה התקיימה ב-22 ביולי 1847 בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, כשהמלחין עצמו ניצח על התזמורת.
בשנת 1845 הוצגה בבכורה אנגלית האופרה ארנאני, בתיאטרון הוד מלכותה, בית האופרה הלונדוני שהציג אופרה איטלקית.
גם הבכורות הלונדוניות של נבוקו והלומברדים, לא אחרו לבוא.
האופרות התקבלו בהתלהבות רבה, ועלתה דרישה מצד הקהל הלונדוני, להזמין מורדי אופרה שתוצג בבכורה עולמית בתיאטרון.
מנהל התיאטרון, בנג'מין לאמלי, פנה אל ורדי בבקשה כי יכתוב עבור התיאטרון אופרה, וורדי הסכים.
תוכנן כי האופרה תוצג ב-1846, אך עקב בעיות בריאות נדחתה ל-1847.
בתקופה שורדי החלים, העלה בפניו ידידו אנדראה מאפאי, משורר, לבריתן ומתרגם, הצעה לכתוב אופרה לעיבוד המחזות מקבת' של שייקספיר, ו"השודדים" של שילר.
מאפאי לקח על עצמו את כתיבת הלברית של הבנדיטים על פי המחזה של שילר, ופרנצ'סקו מריה פיאבה התבקש לכתוב לברית למקבת'.
ורדי התעתד להעלות את הבנדיטים בבכורה בפסטיבל הקיץ של פירנצה, אך מאחר שלא יכל למצוא טנור מתאים עבור התפקיד שכתב לקרלו, העלה שם את מקבת' שהועיד לבכורה הלונדונית, ואת הבנדיטים ייעד להפקה בלונדון.
ורדי נסע ללונדון במאי 1847, כשבידו האופרה הגמורה, אך לא השלים את התזמור עד תחילת החזרות.
בהפקה השתתפו זמרים ברמה בינלאומית, במיוחד זמרת הסופרן השוודית ג'ני לינד שהופיעה בתפקיד אמאליה.
בבכורה נכחו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט מסקסה-קובורג-גותה, הדוכס מוולינגטון וכל סלתה ושמנה של האצולה הבריטית.
לאחר שכנועים, הסכים ורדי לנצח על התזמורת בפרמיירה.
האופרה התקבלה בהתלהבות וזכתה לשבחים מהעיתונות.
אך ההצלחה לא חזרה על עצמה, והאופרה מוצגת אך לעיתים רחוקות.
תמונה ראשונה - טברנה בגבול סקסוניה
קרלו, בנו הגדול של הרוזן מסימילאמו מפסיק את לימודיו באוניברסיטת דרזדן, וחובר לחבורת שודדים רצחנית, משספי גרונות וצמאי דם, אשר מפילים את חיתיתם על האוכלוסייה המקומית, בהתנפלויות על עוברי אורח, סחיטות ואיומים.
החבורה חיה חיים פרועים בשירה קולנית, ובמעשי שוד לאורך היום והלילה.
אך לקרלו נמאס מחיי השחיתות, והוא מתגעגע לחזור לביתו ולבת דודתו האהובה אמאליה.
הוא ממתין לתשובה למכתב ששלח לאביו בו ביקש מחילה על מעשיו הרעים.
רולה ושאר השודדים מופיעים ובידם המכתב המיוחל.
אך שמחתו של קרלו מוקדמת - המכתב אינו מאביו אלא מאחיו הצעיר פרנצ'סקו המזהיר אותו שלא לשוב הביתה מאחר שאביו הרוזן רחוק ממחילה ואף מתכנן להעניש ולכלוא אותו.
קרלו זועם (Nell'argilla maledetta), ומכריז כי הוא מתכחש מעתה לחייו הקודמים ונשבע להישאר נאמן לחבריו החדשים.
השודדים בוחרים בהצבעה חשאית בקרלו כמנהיג החבורה.
תמונה שנייה - חדר בטירת הרוזן בפרנקוניה
פרנצ'סקו מרוצה מהעובדה כי הצליח לטרפד את הגעת המכתב של קרלו לידיעת אביו.
הוא יודע כי אילו מסיליאמו היה קורא את המכתב, היה מוחל לבנו הסורר ומחזירו הביתה.
עכשיו כשעשה מה שעשה, נותר רק אביו הזקן בינו לבין התואר הנכסף והנכסים המרובים.
פרנצ'סקו זומם להחיש את מות אביו.
פרנצ'סקו מכריח את ארמיניו, אחד המשרתים, להתחפש לחייל שמופיע ומוסר את הבשורה המרה על "מות" קרלו.
תמונה שלישית - חדר השינה של ברוזן בטירה
אמאליה משגיחה על הרוזן החולה.
השניים שקועים במחשבות על קרלו הנעדר.
פרנצ'סקו מכניס את ארמיניו המחופש אל החדר.
ארמיניו מספר כיצד נלחם לצד קרלו בשירות המלך פרידריך השני, מלך פרוסיה בשדה הקרב ליד פראג, וכיצד הוא עצמו ראה את קרלו נפצע פצעים אנושים.
ארמיניו מספר כי את מילותיו האחרונות, כתב קרלו בדמו על החרב שלו, כשהוא מותיר צוואה לפרנצ'סקו לישא את אמאליה לאישה.
הרוזן מתעלף כמת, ואילו אמאליה ההמומה בורחת מהמקום מותירה את פרמצ'סקו הצוהל על הצלחת תוכניתו.
תמונה ראשונה - בית קברות סמוך לטירה
מאז הסצנה האחרונה חלפו מספר חודשים, ואמאליה נכנסת להתפלל ליד קברו של מסימיליאמו.
קולות צהלה נשמעים במרחק, זהו פרנצ'סקו הרוזן החדש עורך נשף.
ארמיניו השטוף רגשות אשם על חלקו במעשה הנבלה של פרנצ'סקו, עוקב אחרי אמאליה מן הטירה.
הוא רק מספיק להודיע לה כי גם קרלו וגם הרוזן הזקן עודם בחיים, אך הוא נאלץ לברוח מאחר שפרנצ'סקו מופיע במקום.
פרנצ'סקו עקב גם הוא אחרי אמאליה מאחר שהוא חפץ להציע לה נישואין.
סירובה ההחלטי של אמאליה מצית את זעמו, והוא נעשה אלים.
אמאליה משנה את דעתה ומחבקת אותו במטרה לשלוף את הפגיון שלו כדי שתוכל לברוח מהמקום אל היער.
תמונה שנייה - קרחת יער בבוהמיה
רולה נשבה בפראג, והשודדים ממתינים לשובו של המנהיג קרלו, שיצא לחלצו.
החילוץ התבצע בהצלחה, אך במהלכו הצית קרלו את רוב בתי העיר, ואזרחים חמושים רבים רודפים אחריו.
הסצנה מסתיימת כשקרלו מורה לחביריו הנועזים ללחום כזאבים להציל את חייהם.
תמונה ראשונה - קרחת יער בפרנקוניה
השודדים שרים בהנאה וגאווה על מעשי הפשע שלהם.
הם נמצאים באותו יער בו מסתתרת אמאליה, כאשר אמאליה פוגשת בקרלו פנים אל פנים היא איננה מזהה את ארוסה משכבר.
קרלו מגלה את זהותו, ואיננו מזכיר את חבריו ועיסוקו, השניים מתאחדים בהתרגשות.
קרלו מזדעזע לשמוע על ניסיונו של פרנצ'סקו לקטוף את תומתה של אמאליה.
תמונה שנייה - קרחת יער שנייה ביער
קרלו יושב לבדו ומהרהר בעתידו הקודר.
הוא שוקל להתאבד אך הוא מחליט לקבל את גורלו ולהמשיך את חייו בבדידות, מושמץ על ידי כל בני האדם ההגונים.
ארמיניו מתגנב בחשאי ונכנס אל חורבה סמוכה.
קרלו שומע קולות מן החורבה, נכנס לברר מה מתרחש, ומגלה את דמותו הכחושה והמצומקת של אביו הזקן.
מסימיליאמו לא מזהה את בנו, אך מספר לו איך פרנצ'סקו ניסה לקבור אותו בעודו בחיים לאחר שהתמוטט כששמע על מות בנו קרלו.
למזלו, הציל אותו ארמיניו והביא אותו אל החורבה.
קרלו עוזב את אביו, ומכנס את החבורה שלו כדי להסתער על הטירה ולתפוס את אחיו המרושע.
תמונה ראשונה - חדר בטירת הרוזן
פרנצ'סקו מתעורר בבהלה מסיוטים הרודפים אותו בחלומותיו, הגורמים לו תחושות אשם נוראות.
הוא מזמן אליו כומר, אך הלה מסרב למחול על חטאיו האכזריים.
באותו רגע חברי הכנופיה שועטים אל הטירה, פרנצ'סקו יוצא החוצה נשבע להדוף את המתקפה.
תמונה שנייה - קרחת היער השנייה
מסימיליאמו עדיין מבכה את בנו קרלו, איננו מזהה כי העומד לפניו הוא בנו "המת", ומברך את "הזר" על טוב ליבו ועל שהציל אותו.
הכנופיה חוזרת ומדווחת כי לא הצליחה לתפוס את פרנצ'סקו.
קרלו מרוצה מהידיעה, מאחר שחפץ לשנות את דרכיו.
אמאליה מוכנסת בידי חברים מהכנופיה, קרלו נאלץ להודות בפניה ובפני מסימיליאמו כי הוא מפקד הכנופיה.
מסימיליאמו מזועזע, אך אמאליה מכריזה כי למרות זאת היא אוהבת את קרלו ומעוניינת להישאר איתו.
למרות שהוא מעוניין לשנות את דרכיו, אך קרלו חש מחויב לכנופיה מאחר שנשבע להם אמונים.
הוא לא רוצה להוריד את אמאליה לחיים שפלים פחותים וחסרי כבוד כאלה.
את הפרדוקס הוא פותר כשהוא שולף את פגיונו ודוקר את אמאליה למוות.
קרלו בורח מהמקום בהכריזו כי הוא הולך לחפש את מותו.
ההבנות ביילין-אבו מאזן נוסחו באוקטובר 1995 על ידי יוסי ביילין ומחמוד עבאס (אבו מאזן), באשר להסדר קבע כולל עתידי בין ישראל למדינה הפלסטינית.
ביילין שימש בתקופה זו שר בממשלתו השנייה של יצחק רבין, ועבאס שימש כסגנו של יאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית.
ההסכם פורסם לראשונה בתקשורת במרץ 1996, על ידי זאב שיף ב"הארץ".
ההבנות התבססו על החלטות האומות המאוחדות 242 ו-338 והציעו תוואי גבול חדש, המבוסס על הקו הירוק עם חילופי שטחים.
המדינה הפלסטינית הייתה אמורה לקום ב-90% משטחי יהודה ושומרון, וה-10% הנותרים היו מועברים לישראל בתמורה לשטחים בצפון הנגב.
ההסכם כלל גם העברת בקעת הירדן ושטחים בצפון ים המלח לפלסטינים בסוף 2007. בנוגע למעמד ירושלים, נקבע שחלוקת הריבונות תתבצע רק עם פתרון הקבע, וירושלים תישאר מאוחדת, אך דגל פלסטין יונף מעל הר הבית.
בירת המדינה הפלסטינית הייתה אמורה להיות שכונת אבו דיס שתכונה "אל־קודס".
המדינה הפלסטינית הייתה אמורה להיות מפורזת, ויוסכם בעתיד על דרכים למעבר בטוח בין רצועת עזה ויהודה ושומרון.
ההסכם לא כלל הכרה של ישראל בזכות השיבה הפלסטינית, אך הציע פתרון אלטרנטיבי לבעיית הפליטים, שיוכלו לחזור למדינה הפלסטינית שתקום.
ההתנחלויות יכלו להישאר בתנאי שלא יהיו ליישובים ל"יהודים בלבד".
ההסדר לא כלל באופן מפורש את סוף הסכסוך, אך קבע הסדרי ביטחון ל-12 שנה.
ההבנות לא נחתמו רשמית על ידי הצדדים, ולא היו מחייבות.
השיחות נוהלו בפועל בעיקר בין יאיר הירשפלד ורון פונדק לבין נציגי הרשות הפלסטינית, חוסיין א-ע'רא ואחמד ח'אלידי.
כמו כן, גם חסן עספור ונמרוד נוביק השתתפו בחלק מהפגישות.
ההבנות לא הבשילו לכדי הסכם מחייב.
ימים בודדים אחרי השגתן נרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
מחליפו שמעון פרס דחה את מסמך ההבנות.
לאחריו נבחר ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, שהתנגד לתהליך אוסלו.
מאוחר יותר, במהלך השיחות על הסדר הקבע לקראת ועידת קמפ דייוויד, דחה אותן גם אהוד ברק.
הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול הוא סרט תיעודי שביים ניסים מוסק, ויצא לאקרנים ב-2008. הסרט עוסק בלהקת הרוק הבמה החשמלית ובנגן הגיטרה שהוביל אותה שלמה מזרחי, שהייתה בולטת מאוד בסצנה הירושלמית של סוף שנות השישים.
הסרט מציג פרספקטיבה רחבה של חיים של חברי הלהקה מתקופת הזוהר שלהם ועד היום, במקביל עם תיאור של השינויים שחלו בירושלים בתקופות אלו.
הסרט התחרה בתחרות הסרט התיעודי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
להקת הבמה החשמלית הייתה מהלהקות החשובות של הרוק הירושלמי בפרט והישראלי בכלל.
חברי ההרכב היו נערים שיצאו משכונות מצוקה, ממוסררה ומנחלאות.
למרות הצלחתם הם מעולם לא הקליטו אלבום משלהם.
הם הקליטו סינגל עם צביקה פיק (מתוך האלבום זוהי הדרך שלי) ואת חנטריש ¼3 עם דני בן ישראל, אך בשני המקרים לא קיבלו קרדיט.
בסרט מוסק מוצא את כל חברי הלהקה ומציע להם לשוב ולנגן יחד כדי להפיק אלבום משל עצמם.
הסרט עוקב אחרי סיפורי החיים שלהם מאז ועד היום, ומציג את תהליך העבודה המשותפת שלהם אחרי 37 שנים.
הם לא מצליחים להקליט אלבום אלא מופיעים בצוללת הצהובה בירושלים עם הופעת אורח של המעריץ שלהם ברי סחרוף במופע שמשודר בערוץ הראשון.
"הבלתי רגילים" או "משפחה לא רגילה" היא סדרת מדע בדיוני קומית-דרמטית אמריקאית ששודרה במשך עונה אחת ברשת ABC.
הסדרה מספרת על משפחה אמריקנית טיפוסית שחיה בקליפורניה, ויום אחד, לאחר התרסקות מטוסם, מקבלת כוחות על.
רשת ABC ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת, עקב אחוזי צפייה נמוכים.
משפחה אמריקנית טיפוסית טסה לחופשה באמזונאס.
מטוסם מתרסק והם היחידים שניצלים.
לאחר ההתרסקות הם מגלים שכל אחד במשפחה קיבל כוח על שונה, והם מחליטים להילחם בפשע בעירם ולהיות מעין גיבורי על.
למרות כוחותיהם, הם מנסים לשמור על ארשת נורמליות, ושומרים על סדר יומם הרגיל.
ג'ים פאוול (מייקל צ'יקליס) - אב המשפחה.
ג'ים עובד במשטרה כאמן קלסתרונים, ובזמנו החופשי מתפקד כגיבור על של העיר.
ג'ים מאוד חזק, חסין לאש וכדורים, ויכול לקפוץ למרחקים עצומים.
הוא נלחם בפשע בעזרת חברו ג'ורג', שמתריע בפניו על מעשי פשע שקורים בעיר.
סטפני פאוול (ג'ולי בנץ) - אשתו של ג'ים.
סטפני עובדת כמדענית בחברת "גלובל טק".
כוחה הוא מהירות על וחילוף חומרים מהיר, ובעקבות התקרית של המשפחה היא חוקרת בזמנה החופשי על מקרים דומים, שבהם אנשים קיבלו כוחות על.
דפני פאוול (קיי פנבייקר) - תלמידת תיכון בת 16, בתם של ג'ים וסטפני ואחותו של ג'יי ג'יי.
לדפני יש כוח טלפתי והיא מסוגלת לקרוא מחשבות, לשלוט במוחם ולראות זכרונות של אנשים ואף למחוק אותם.
ג'יי ג'יי פאוול (ג'ימי בנט) - בנם של סטפני וג'ים ואחיה של דפני.
ג'יי ג'יי היה תלמיד תיכון לא מוצלח, שכוח העל שלו אפשר לו לחשב נתונים מתמטיים במהירות וללמוד דברים חדשים תוך שניות אחדות.
ג'ורג' סיינט קלאווד (רומני מלקו) - חברו הטוב ביותר של ג'ים.
ג'ורג' הוא עורך דין שעובד במשרד התובע המחוזי ביחד עם ג'ים ויודע על כוחותיו וכוחות משפחתו.
הוא עוזר לג'ים להילחם בפשע.
קייטי אנדרוס (אוטומן רייסיר) - חברתה הטובה ביותר של סטפני.
קייטי עובדת עם סטפני בחברת "גלובל טק", והיא מודעת לכוחותיה.
דוקטור קינג דייטון (סטיבן קולינס) - הבעלים של חברת "גלובל טק".
קינג מאוד מתעניין במחקר של סטפני על כוחות על, ולכן עוקב אחריה.
הוא הזריק למספר אנשים כוחות על זמניים, ללא ידיעתה של סטפני.
הבן של שאול (בהונגרית: Saul fia) הוא סרט דרמה הונגרי בנושא השואה מ-2015 בבימויו של לאסלו נמש, זוכה פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
העלילה מתרחשת באוקטובר 1944 במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, גיבור הסרט הוא שאול אוסלנדר, איש הזונדרקומנדו, יהודי-הונגרי מאונגוואר.
בעת פינוי תא הגזים, מבחין שאול בילד גוסס אותו בודק מיקלוש רופא-אסיר יהודי, ולאחר מכן חונק אותו למוות רופא אס אס.
שאול משכנע עצמו שמדובר בבנו ומחליט חרף כל הקשיים והסיכון לחייו להביא את הגופה לקבורה מכובדת.
הוא מעלים את הגופה מהמשרפות ומחפש רב שיסייע לו במלאכת הקבורה בהתאם להלכה.
בו בזמן מתארגנים עמיתיו לזונדרקומנדו למרד נגד הנאצים שמתכננים להיפטר מהם.
שאול נאלץ לתמרן בין התפקיד שלו במרד וטובת הכלל לבין הצורך הרוחני שלו לקבור את הגופה.
הרעיון לסרט נרקם אצל הבמאי והתסריטאי לאסלו נמש, לאחר שקרא את הספר "בכינו בלי דמעות - עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ" מאת גדעון גרייף ואת הספר "מגילות אושוויץ" ובו סיפוריהם של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ.
יחד עם התסריטאית הצרפתייה קלרה רויר, חקרו השניים את הנושא וכתבו את התסריט לסרט בסיוע סדנת היצירה של פסטיבל קאן ובסיוע החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
על הליהוק היה אחראי בנימין פרידנברג.
לתפקיד הראשי נבחר גזא רוהריג שאינו שחקן במקצועו אלא משורר הונגרי יהודי החי בניו יורק.
במאי הסרט סיפר כי בחר בו בשל הבעות פניו ותנועות גופו המשתנות תדיר.
בסרט משתתף שחקן ישראלי בתפקיד משנה - אמיתי קדר.
בהתחלה התכוונו יוצרי הסרט להפיקו בצרפת אך לא זכו לתמיכה, הם חיפשו סיוע במימון תקציב הסרט בסך 1.5 מיליון אירו במדינות נוספות כולל ישראל, ללא הצלחה.
לבסוף קיבלו סיוע מקרן הקולנוע הלאומית של הונגריה שמימנה 70% מהסכום, 25% על ידי פטור ממס לעסקים מקומיים הונגרים שסייעו להפקה ו-5% תמיכה מוועידת התביעות.