tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1906בריאותו של ורטהיימר התרופפה בגלל מחלת כליות והוא פרש מעבודתו באוניברסיטה.
הקורס לבלשנות כללית הועבר אז לידי פרדיננד דה סוסיר.
הוא נפטר ב-1908 בגיל 74. יורשו כרב הראשי של ז'נבה היה הרב ארנסט גינסבורגר.
הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בקארוז'.
ז'וזף ורטהיימר היה נשוי לאליז לבית שווב, שמקורה היה בגרה (Grey) בפראנש-קונטה ולזוג נולדו שני ילדים:ז'ול ולוסי.
18 באפריל 1877 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
ז'וזף דה פראנז'ה צרפתי שהיה צלם, צייר, ומומחה לאדריכלות מוסלמית.
בשנים 1842-1844 סייר במזרח התיכון, כולל בארץ ישראל (אז פלשתינה) מצויד במצלמת דאגורטייפ וצילם מעל אלף צילומים.
דה פראנז'ה היה הצלם השני שביקר בישראל, (הראשון היה פרדריק פסקה שצילם רק 3 צילומים בישראל) ואוסף הצילומים שלו מסיור זה הינו של צילומים ראשוניים (כלומר של אתרים שאלו הם הצילומים העתיקים ביותר שלהם) המציג צדדים שונים ומגוונים של האתרים ותושביהם.
חלק מאתרים אלו כבר לא קיים וחלק צילומיו הם העדות היחידה להם.
בשנת 2019 מוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק הקדיש תערוכה מרכזית לצילומיו בה הוצגו כ-120 מצילומי הדאגורטייפ שלו מאותה תקופה.
דה פראנז'ה נולד בשנת 1804 למשפחה אריסטוקרטית עשירה בעלת קרקעות בעיר Langres שבצרפת והיה היחיד שנותר בחיים מבין ארבעת ילדיהם ועל כן ירש את כל ההון המשפחתי.
הוא למד בקולג' שבעיר מולדתו וקיבל ב-1826 תואר ראשון בסיפרות.
שם גם החל ללמוד אומנות.
ב-1828 קיבל תואר במשפטים באוניברסיטה בפריז ולאחריו קיבל תואר באומנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
(המוסד היוקרתי המוביל בעולם שהכשיר אמנים גדולים).
ב-1834 למד אומנות ואדריכלות מורית וארכיטקטורה.
הוא חקר אוספי ארכאולוגיה וניצל את ההון המשפחתי שירש כדי לסייר בכל רחבי אירופה בעקבות העתיקות הארכאולוגיות בהם התענין.
בשנת 1832 שהה כמה חודשים באיטליה שם עסק במחקר ארכאולוגיה, משם המשיך ב-1833 לספרד (אזור קורדובה, סביליה וגרנדה) וחפר בעתיקותיהם כשנה.
כשחזר פרסם ב-1934 ספר של ממצאי מחקריו אלו.
בהמשך נדד לצפון ספרד ולסיציליה.
בשנת 1841 פרסם עבודת מחקר על ארכיטקטורה מורית.
באותה שנה למד צילום בתהליך דגורטייפ (שהיה אז בחיתוליו), כנראה מדאגר עצמו או מאיפוליט ביאר עצמם.
הוא הזמין מצלמת דאגורטייפ בהזמנה אישית בפורמט הגדול ביותר שהיה קיים 19X24 ס"מ.
(בהמשך, עם ההתפתחויות הטכנולוגיות בצילום, עבר לצילום על לוחות זכוכית - קולודיון).
ב-1842 הפליג למצרים ובילה מספר חודשים בחקר עתיקותיה, צילומן, תיאור הממצאים וקיטלוג הצילומים, משם המשיך ליוון ואסיה הקטנה.
לאחר שחזר וארגן את תיעוד האתרים, הפליג ממרסיי לרומא ולעתיקות שסביבה, המשיך ליוון ומשם לעתיקות מצריים.
בשנת 1843 יצא שוב, הפעם למסע ממושך בלבנט, עמוס במטען גדול וכבד ובכל הכימיקלים הנדרשים לשהות ארוכה, הפליג שוב למצרים, עלה למצרים העליונה וחקר את אתריה האריכאולוגים וצילם אותם במשך מספר חודשים.
משם המשיך לישראל והתמקד באתריה של ירושלים, המשיך לביירות, דמשק בעלבק, כאשר בכל מקום הוא חוקר את העתיקות במקום ומצלמם תוך הקפדה על רישום, תיאור וקיטלוג הצילומים.
לאחר שנת 1850 שינה את נטיותיו והחל להתמקד בבוטניקה ובגידול צמחים אקזוטיים באחוזתו, מצמחים אלו יצר צילומים סטריאוגרפיים.
משהחל לעסוק בגידול צמחים בהיקף מתקדם יותר, אחסן את מאות הצילומים שלו בארגזי העץ שבעלית הגג שבביתו בצירוף רישום קטלוגי שלהם וכל היומנים והטקסטים שרשם בזמן המסעות.
כמעט חמישים שנים שנותרו לו ממסעות הצילום עד יומו האחרון, מעולם לא ניסה להציג את עבודותיו.
אחסון כזה מעיד על חוסר העניין שלו כלפי מסחר ותהילה.
דה פראנז'ה לא נישא ולא נולדו לו ילדים, הוא נפטר בשנת 1892 ללא יורש, הבית ננטש והחל להתפורר.
בשנת 1921 רכש שכן את האחוזה וגילה בעלית הגג של הבית הנטוש ארגזי עץ בהם היו מאוחסנים מאות רבות של פלטות זכוכית, הוא הצליח לתרום, לחלק ולמכור רק חלק קטן מהמצבור מאחר שהאוסף לא עורר עניין רב בציבור.
הארגזים נשכחו ונמצאו שוב רק לאחר שמונים שנה, בשנת 2002 שאז הועמדו למכירה פומבית.
בשלב זה האוסף עורר עניין רב.
הם הוכרו כיצירות חשובות ופורסמו מאמרים רבים שדנו בהישגיו המקצועיים.
דה פראנז'ה נחשב כיום מהמובילים בצילום המוקדם.
בשנת 1934 פרסם את הספר העוסק באדריכלות מורית "Monuments arabes et moresques de Cordove, Séville et Grenade" המבוסס על מסעותיו בספרד בשנים 1832-1833 ומלווה בניתוחים וליטוגרפיות מעשה ידיו.
עבודות נוספות בנושאים אלו פרסם ב-1837 וב-1839. עבודות אלו נודעו בזכות איכות הניתוח והמחקר ובזכות איכות הליטוגרפיות ודיוקן שהיוו חלק מהפרסומים.
בשנת 1836 התקבלו שני ציורי שמן שלו לסלון לאומנויות יפות בפריז (אחד מהם הוא "Towers surrounding the Alhambra Palace, Granada") שצייר ב-1833 (התקבלות כזו שמורה ליצירות מובילות בתקופתם).
מסעותיו של דה פראנז'ה ללבנט היו פוריים מאוד והוא חזר עם כאלף לוחות צילום ושפע מסמכים שכתב במהלך המסעות, האיכות הגבוהה של הדימויים בתצלומיו נובעת מהשליטה הגבוהה שלו בכימיה של הצילום והשליטה האמנותית שלו בקומפוזיציה.
מרבית צילומי הדגורטייפ שלו היו הצילומים העתיקים ביותר הידועים של נופים אדריכליים במצרים, ישראל, סוריה, טורקיה, יוון ואיטליה, שצולמו לראשונה על ידו.
יצירותיו האמנותיות כללו התמקדות מפורטת באדריכלות ובפרטיה.
הוא צילם גם דיוקנאות של תושבים מקומיים.
אף על פי שהצילום היה בחיתוליו, דה פראנז'ה פיתח גם פרספקטיבות פנורמיות (גם אופקיות וגם אנכיות) כדי להציג נופים רחבים.
בהמשך הוא הרחיב את הטכניקה הזו וביצע גם צילומי חשיפה כפולה (צילום בו חושפים מחצית הנגטיב ואז חושפים את המחצית השנייה עם אובייקט אחר.
הדגמה של התהליך ניתן למצוא ביוטיוב) ומתקבל צילום בו משולבים שני נושאים באותו דימוי.
לאחר שובו לצרפת, יצר רישומים בעיפרון ולעיתים גם בדיו ובגואש המבוססים על מראות מתצלומיו.
גם רישומים אלו זכו לשבחים בזכות איכותם, דיוקם, הקפדה על הפרטים, פרספקטיבה מדויקת ושימוש אמנותי באור וצל.
דה פראנז'ה פרסם גם ספרי ליטוגרפיות מרישומים אלו.
בשנת 1846 פרסם את החוברת "Monuments arabes d'Egypte, de Syrie et d'Asie Mineure, dessinés et mesurés de 1842 à 1845" המדגימה את הממצאים שלו בשנים 1842-1845, ובאותה שנה זכה להיבחר לחבר של כבוד בדרגה של חבר מלכותי במכון הבריטי לאריכיטקטורה בזכות איכות מחקריו באתרים השונים ואיכות הפרסומים שהפיץ.
בשנת 1851 פרסם את הספר "Monuments & paysages de l'Orient" שמוסיף נקודות מבט וליטוגרפיות חדשות מהממצאים שחקר.
בתחילת המאה ה-21, משהתגלו ארגזי העץ של הנגטיבים של דה פראנז'ה שנית הם זכו לפרסום רב, בין היתר מאחר שהם היו הדימויים המוקדמים ביותר של אתרים רבים ובשל האיכויות האמנותיות של דימויים אלו, כולל קומפוזיציות מאוזנות ואסתטיות (הרקע המקצועי שלו לפני הצילום היה ציור).
בשלב זה התגלה שחלק מהאתרים שצילם כבר אינם קיימים.
עבודותיו הוצגו בשנת 2006 בוילה גטי, (מוזיאון היסטורי חשוב) וב-2019 מוזיאון המטרופוליטן הענק הציג תערוכה גדולה של כ-120 מעבודותיו, תערוכה שזכתה לפרסום רב, למאמרים רבים ולהתייחסויות רבות בתקשורת.
צילומיו נמצאים באוספים של מוזיאונים חשובים ואלו שהיו בבעלות פרטית זכו למחירים הגבוהים ביותר ששולמו עד אז עבור צילומים (כמיליון דולר לצילום ב-2002).
בשנת 2002 התגלו 61 עבודות נוספות שלו במרתפי מוזיאון Gruérien שבשוויץ צילומים אלו צולמו בצרפת ובשוויץ וגם הם הצילומים הראשונים של אתרים אלו.
2006 עתיקות וצילום: תצפיות מוקדמות על אתרי ים תיכוניים עתיקים, וילה גטי, מאליבו
ז'וזפ מריה ליומפרט דה לה פניה (Josep Maria Llompart de la Peña; 23 במאי 1925 - 28 בינואר 1993) היה משורר קטלאני.
ז'וזפ מריה ליומפרט נולד בפלמה דה מיורקה שבאיים הבלאריים בשנת 1925.
יצירתו כוללת בסך הכול שמונה קובצי שירה.
נושאיה העיקריים של שירתו הם המוות ואהבת המשורר לנופי ארצו וללשונה.
ליומפרט קידם את השימוש בלשון הקטלאנית במיורקה וכיהן כנשיא אגודת הסופרים הקטלאנים בין השנים 1983 ו-1987.
ז'וזף קסא-וובו היה הנשיא הראשון של הרפובליקה של קונגו (כיום נקראת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
קסא-וובו צמח משורות ה-ABAKO (Association des Bakongo) של שבט הבקונגו באגן נהר הקונגו.
בבחירות שהתקיימו לקראת הענקת העצמאות לקונגו, הייתה מפלגת האבאקו שלו השנייה בגודלה ונוצר מרוץ להקמת קואליציה, בינו לבין פטריס לומומבה שמפלגתו הייתה הגדולה ביותר, עם מעט פחות מ-30% מהקולות.
תחילה הודיע קסא-וובו כי הצליח לגבש רוב להקמת ממשלה, אולם לאחר יומיים הושגה הסכמה על הקמת קואליציה בראשות לומומבה, כאשר קסא-וובו יהיה לנשיא.
ב-24 ביוני 1960, נבחר קסא-וובו לנשיא בהצבעה משותפת של בית הנבחרים והסנאט והוא היה לנשיא הראשון לאחר קבלת העצמאות מבלגיה ב-30 ביוני 1960.
המדינה הצעירה הייתה טרודה בבעיות פוליטיות וצבאיות קשות, וכן במאבק בתנועות מקומיות בדלניות.
הממשלה המרכזית שותקה בשל חילוקי הדעות בין קסא-וובו השמרן לבין ראש הממשלה הלאומני פטריס לומומבה.
ב-5 בספטמבר 1960 הודיעו קסא-וובו ולומומבה זה על פיטוריו של זה, ביוצרם סבך שהותר רק 9 ימים לאחר מכן כאשר מובוטו ססה סקו תפס את השלטון בברכת קסא-וובו.
לומומבה נמסר לידי הכוחות הבדלניים באזור קטנגה הדרומי ונהרג שם.
במשך חמש השנים הבאות היה קסא-וובו נשיא מעל שורת ממשלות חלשות.
הוא מינה ביולי 1964 את מנהיג הבדלנים הקטנגים מואיז צ'ומבה לתפקיד ראש הממשלה, במטרה לגייס שכירי חרב אירופים למלחמה במרידות.
מובוטו שוב תפס את השלטון וב-25 בנובמבר 1965 הדיח את קסא-וובו ונאמניו ומינה עצמו לראש המדינה.
היה נשוי להורטנז נגומה מסונדה ולהם תשעה ילדים.
ז'וזפ ליואיס נונייס אי קלֶמֶנטֶה (בקטלאנית: Josep Lluís Núñez i Clemente; השם המקורי והספרדי הוא חוסה לואיס נונייס קלמנטה, José Luis Núñez Clemente; 7 בספטמבר 1931- 3 בדצמבר 2018) היה נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה בין שנת 1978 לבין 2000.
נונייס נבחר לתפקיד ב-1 ביולי 1978 על אף שלא היה לו קשר קודם עם המועדון.
מטרתו העיקרית הייתה לבסס את מעמד המועדון כמועדון כדורגל ברמה עולמית ולהעניק לו יציבות כלכלית.
נונייס היה אחראי על הקבוצה בתקופתה המוצלחת ביותר מבחינת תארים.
בתקופתו זכו ארבע קבוצות המועדון ב-176 תארים - 30 בכדורגל, 36 בכדורסל, 65 בכדוריד ו-45 בהוקי רולר.
ב-1999, שנת חגיגות המאה של המועדון, הוכתרו כל ארבע הקבוצות כאלופות ספרד.
כמו כן, קבוצת הכדורגל זכתה בגביע אירופה ב-1992.
בתקופתו כנשיא גדל מספר חברי המועדון מ-77,905 ל-106,000, מה שהוביל להחלטה להרחיב את אצטדיון המועדון, הקאמפ נואו.
מספר מועדוני האוהדים גדל מ-96 המבוססים בספרד לכדי 1,300 ברחבי העולם.
נונייס ייסד בסיס כלכלי למועדון ופעל להגדלת עושרו.
המועדון בנה את המיני אסטדי ב-1982, את "מוזאון בארסה" ב-1984, הרחיב את הפלאו בלאוגרנה ופתח את אקדמיית הנוער של המועדון, "לה מאסיה".
בשתי הבחירות המחודשות הראשונות לתפקיד נבחר נונייס פעמיים ללא אופוזיציה.
ב-1988 התמודד נונייס עם התנגדות השחקנים עצמם, שהוביל לשחרור רוב השחקנים, מלבד השוער אנדוני זוביזרטה.
לאחר מכן, החתים נונייס את יוהאן קרויף לתפקיד המאמן, והוא הנהיג את הקבוצה לתקופה המוצלחת ביותר שלה בהיסטוריה.
הקבוצה בתקופה נודעה בשם "קבוצת החלומות".
ב-1989 ניצח בבחירות את יריבו, סישטה קמברה, וב-1993 נבחר מחדש פעם נוספת ללא אופוזיציה.
בשנה שלאחריה ייסד את קרן המועדון שמטרתה למנוע את העברת המועדון לידיים פרטיות.
מחלוקות שונות עם קרויף הובילו לעזיבתו, ומאז התמודד נונייס עם התנגדות רבה.
ב-1997 הוא נבחר מחדש בפעם האחרונה, לאחר ניצחון על יריבו אנחל פרנאנדז.
חודשים לאחר מכן, הוא עבר הצבעת אי-אימון שנפתחה על ידי זרם שהונהג על ידי ז'ואן לאפורטה, נשיא המועדון לעתיד.
אי הצלחת הקבוצה בסוף שנות ה-90 הובילה לעזיבתו ב-2000, 22 שנה לאחר שמונה לראשונה לתפקיד.
בתקופת נשיאותו, הוטחה בו ביקורת על כך שסירב להעניק משכורות גבוהות לשחקני מפתח, שהוביל לעזיבת שחקנים כגון ברנד שוסטר, רונאלדו, לואיש פיגו ודייגו מראדונה.
על שמו נקרא מוזיאון מועדון הכדורגל ברצלונה באצטדיון קאמפ נואו.
ז'וזפ אסקולה אי סגלס (בקטלאנית: Josep Escolà i Segalés; נולד ב-28 באוגוסט 1914 בברצלונה שבקטלוניה, נפטר ב-7 במרץ 1998) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת החלוץ.
אסקולה שיחק במשך מרבית הקריירה שלו בברצלונה, וייצג גם את נבחרות ו.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1948 אימן אסקולה מספר קבוצות, ובהן לבאנטה וסבדל.
אסקולה הוא אחד מהראשונים בטבלת מלכי השערים של מועדון הכדורגל ברצלונה בכל הזמנים.
אסקולה החל את הקריירה שלו במדי קבוצה שבסיסה בשכונת מגוריו ב-1933. כעבור שנה עבר לברצלונה, ואת הופעת בכורתו בליגת העל הספרדית ערך תחת הדרכתו של פרנץ פלאטקו ב-2 בדצמבר 1934. כבר בבכורתו הבקיע את השער הראשון מבין רבים במדי ברצלונה.
בעונתו הראשונה במועדון עזר לו לזכות באליפות קטלוניה.
בעונה הבאה, תחת ממשיך דרכו של פלאטקו, פטריק אוקונל, זכתה הקבוצה באליפות קטלוניה נוספת והגיעה לגמר גביע ספרד.
לקראת סוף משחק הגמר מול ריאל מדריד, במצב של 2-1 למדריד, נפסקה בעיטת עונשין לטובת ברצלונה.
אסקולה בעט את הכדור, אך שוער היריבה ריקארדו זאמורה הדף את הכדור בצורה מרהיבה, ובכך מנע מברצלונה להשוות ולהביא את המשחק להארכה.
מלחמת האזרחים הספרדית שפרצה ב-1936 גרמה להשעיית הליגה.
כתוצאה מכך השתתפה ברצלונה ב"ליגה התיכונה", שהשתתפו בה קבוצות מהרפובליקה הספרדית השנייה.
אסקולה עזר לקבוצתו לזכות בתואר.
לאחר מכן, כאשר היה בלתי אפשרי לארגן את הטורניר מחדש עקב חלוקת הרפובליקה, יצא המועדון למסע באמריקה במטרה לגייס כספים, בין היתר.
הקבוצה שיחקה 14 משחקים מול קבוצות אמריקניות.
רבים מחברי הקבוצה, ובהם אסקולה, החליטו לא לחזור לספרד בשל המלחמה.
לכן, אסקולה הצטרף לקבוצה הצרפתית סטה, שהייתה מהבולטות בצרפת באותה תקופה.
הוא נשאר בקבוצה עד 1940 ועזר לה לזכות באליפות השנייה בתולדותיה.
עם תום המלחמה, הטיל השלטון חרם של שש שנים על השחקנים שברחו מספרד.
אף על פי כן, נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה אנריקה פיניירו פעל למען מתן אישור לשחקני הקבוצה לשחק.
אכן, אסקולה ושחקנים נוספים הורשו לשחק ב-1941, באמצע עונת 1940/1941. בעונה הבאה, עונה בה אסקולה שיחק רק בתשעה משחקי ליגה, נאלצה הקבוצה להתמודד עם מאבקים כנגד ירידה לליגת המשנה.
אי לכך, הצליח המועדון לזכות בגביע הגנרל (השם שניתן לגביע ספרד בימים אלו), לאחר ניצחון 4-3 בגמר עם שני שערים של אסקולה.
כמו כן, אסקולה היה מעורב גם במשחק השנוי במחלוקת בגביע הגנרל כשנה לאחר מכן.
במשחק הראשון מבין השניים, שנערך בלס קורטס, ברצלונה ניצחה על אף שהשופט איפשר לשחקני ריאל מדריד לתקל בעוצמה את שחקני ברצלונה, ובהם אסקולה, שנאלץ לפרוש מהמשחק במהלכו.
במשחק הגומלין ברצלונה הובסה 11-1, ולפי טענות, איימו תומכי השלטון הפאשיסטי (שתמך בעצמו בריאל מדריד) על חייהם של שחקני ברצלונה, ובהם אסקולה.
לאחר מכן החלה הקבוצה לשגשג, עם אסקולה במדיה, וזכתה בשלוש אליפויות ובגביע הלטיני.
ב-1949, בתום עונה בה זכתה הקבוצה באליפות, פרש אסקולה ממשחק.
לאחר פרישתו המשיך אסקולה לעסוק בתחום הכדורגל, אך כמאמן.
הוא אימן מספר קבוצות - בדאלונה, סבדל, קאסטיון ולבאנטה.
ללבאנטה עזר להעפיל מהליגה השלישית לליגה השנייה.
תפקידו האחרון בתחום הכדורגל היה אימון קבוצת הילדים של מועדון הכדורגל ברצלונה.
אסקולה שיחק בעשרה משחקים של נבחרת קטלוניה והבקיע שני שערים, בין 1934 ל-1948. במדי נבחרת ספרד הופיע פעמיים - שתי הפעמים היו מול נבחרת פורטוגל ושתיהן הסתיימו בתוצאה תיקו 2. הראשונה הייתה ב-2 בינואר 1941 והשנייה הייתה ב-11 במרץ 1945.
ז'וזף קוסמה היה מלחין יהודי-הונגרי-צרפתי.
קוסמה נולד בשם יוז'ף קוזמה (Kozma József) בבודפשט.
בין קרובי משפחתו היו הצלם לסלו מוהולי-נג'י (László Moholy-Nagy) והמנצח גאורג שולטי.
בגיל 11 כתב את האופרה הראשונה שלו, "חג מולד בחפירות".
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה על שם פרנץ-יוזף, המשיך ללמוד באקדמיה למוזיקה בבודפשט, שם למד אצל לאו ויינר.
כמו כן למד אצל בלה בארטוק באקדמיה על שם פרנץ ליסט וקיבל תואר בהלחנה ובניצוח.
בשנת 1928 קיבל מלגה ללימודים בברלין, שם פגש את המוזיקאית לילי אפל ולאחר זמן נשא אותה לאישה.
בברלין למד קוסמה אצל הנס אייזלר והתוודע אל ברטולט ברכט והלנה וייגל.
קוסמה ואשתו היגרו לצרפת בשנת 1933 והתיישבו בפריז, שם פגש את ז'אק פרוור, שהציג אותו לפני ז'אן רנואר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי בצרפת הושם קוסמה במעצר בית באזור האלפים הימיים ונאסר עליו לעסוק בהלחנה, אך פרוור מצא דרך לאפשר לקוסמה להלחין מוזיקה לסרטי קולנוע בחסות מלחינים אחרים, שבשמם השתמש.
במסגרת ההסדר הזה כתב את המוזיקה ל"ילדי גן העדן" (1945), שהופק בתקופת הכיבוש אך יצא להפצה לאחר שחרור צרפת.
כן חיבר את הפסקול ל"אשליה הגדולה" (1937), "חוקי המשחק" (1939) ו"עדותו של דוקטור קורדלייה" (טלפילם, 1959).
כמו כן נודע בכתיבת המוזיקה לשיר "עלי שלכת", שהיה לקלאסיקה ולסטנדרט-ג'אז (למילים של ז'אק פרוור, בצרפתית, ובהמשך, ג'וני מרסר בנוסח האנגלי).
המוזיקה נכתבה במקורה לסרט "שערי הלילה" של מרסל קרנה (1946).
אמו של קוסמה ואחיו נרצחו בידי כוחות צלב הברזל הנאצי בהונגריה ב-1944. קוסמה עצמו נפצע בהתפוצצות באוגוסט 1944 בצרפת.
אביו שרד במלחמה, ומת ב-1957.
קוסמה מת בעיבורי פריז בשנת 1969, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
ז'וזף פּיטוֹן דה טוּרנֶפוֹר (Joseph Pitton de Tournefort; 5 ביוני 1656 – 28 בדצמבר 1708) היה בוטנאי צרפתי, שנודע בעיקר בזכות היותו חלוץ בשימוש במושגים השגורים כיום בבוטניקה כדוגמת סוג ועשבייה.
טורנפור נולד באקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת, שם למד במסגרת מסדר הישועים.
שם, היה אמור להצטרף לכנסייה הקתולית, אך מות אביו אפשר לו להמשיך לפתח את לימודיו בבוטניקה.
לאחר שנתיים בהם עסק באיסוף צמחים, הוא למד רפואה במונפלייה, ולבסוף מונה כפרופסור לבוטניקה בז'רדן דה פלאנט בפריז בשנת 1683. בזמן זה הוא ערך מסעות מחקר רבים במערב אירופה, בייחוד בפירנאים, שם הרבה באיסוף צמחים.
בין השנים 1700–1701 ערך מסע מחקר וביקר באיי יוון, אסיה הקטנה, ארמניה וגאורגיה, אסף צמחים וערך תצפיות מדעיות שונות.
ליוו אותו הבוטנאים שארל פּלומיֶיה (Plumier) ואנדראס גוּנדֶלסהַיימֶר (Gundelsheimer), וכן האמן קלוד אוֹבּרייה (Aubriet).
תיאוריו של טורנפור אינם מוגבלים רק לתחום תצפיות הטבע, והם מהווים מקור היסטורי אודות המקומות בהם ביקר בזמן הנתון.
כך, הוא מתאר בתי כנסת בעיר מניסה שבטורקיה ואת שליטת היהודים בענף המסחר במדינה.
רשמי המסע ליוון, טורקיה והקווקז (Relation d'un voyage du Levant) פורסמו לאחר מותו, מאחר שנהרג בתאונת דרכים בפריז.
כיום, הרחוב שבו נהרג נקרא על שמו- Rue de Tournefort ברובע החמישי של פריז.
כך שניתן לומר, שעבודתו הייתה צעד אחורה מבחינת הסיסטמטיקה, אך הטקסט שכתב היה כה ברור, והכיל מידע רב על מינים רבים, שעבודתו הייתה פופולרית בקרב בוטנאים, ועבודות רבות נעשו על סמך פרסומיו.
החלוקה בין מין לסוג לרוב נזקפת לזכותו.
7,000 המינים שפרסם סווגו תחת 700 סוגים.
למעשה, כבר בוטנאים שקדמו לו, דוגמת גספר בוהין ואוגוסטוס קוירינוס ריווינוס, הציגו זמן קצר לפני עבודתו שימוש בשיטה הבינומית.
המושג עשבייה (herbarium) מיוחס לטורנפור.
לפניו, כונו אוספי צמחים אלו במגוון שמות, כדוגמת Hortus siccus.
"יסודות הבוטניקה" (Éléments de botanique), פורסם בשנת 1694 ותורגם ללטינית בשתי מהדורות- 1700, 1719
"דיווח על נסיעתי ללבנט" (Relation d'un voyage du Levant) פורסם בשנת 1717
כאמור, הרחוב בו נהרג ברובע החמישי בפריז, קרוי על שמו.
מלבד זאת, מיני צמחים רבים קרויים על שמו, מהם נציין שני מינים הגדלים בר בארץ ישראל:
עכובית הגלגל, הידועה בשם העממי 'עכּוּבּ' (Gundelia tournefortii).
כמו כן, הסוג Tournefortia ממשפחת הזיפניים קרוי על שמו.
ז'וזף קנטלוב , היה מלחין ומוזיקולוג צרפתי הידוע בעיקר בגלל יצירתו "שירי אוברן".
קנטלוב החל את מלימודי המוזיקה ב-1901 בבית הספר למוזיקה סקולה קנטורום שנוסד על ידי ונסן ד'אנדי.
בהשפעת ד'אנדי הוא הקדיש עצמו לאיסוף שירי עם מחלקים שונים בצרפת וספרד ועיבד אותם לתזמורת, פסנתר, סולנים, מוזיקה קאמרית ועוד.
הוא חיבר גם מוזיקה מקורית משלו שכללה גם שתי אופרות שלא זכו להצלחה.
הוא עיבד שירים מאזור הולדתו, אוברן (Auvergne), טורן, לנגדוק, חבל הבסקים, קטלוניה ועוד.
ב-1951 פרסם אוטוביוגרפיה על ד'אנדי.
קנטלוב אסף כמוזיקולוג שירי רועים מחבל אוברן בו נולד ופרסם אותם בחמש סדרות כ"שירי אוברן" (Chants d'Auvergne).
הוא תזמר את השירים והם מבוצעים כיום על ידי זמרות סופרן בליווי תזמורת.
השירים הם בשפה האוברניינית שהיא ניב מקומי של השפה האוקסיטנית.
מסדרה זו ידוע בעיקר השיר "ביילרו" (Baïlèro) שהוא השיר השני מהסדרה הראשונה.
השיר מספר על רועָה ורועֶה הרועים את עדריהם משני צידי עמק שבו זורם נחל.
היא משכנעת את הרועה לעבור עם עדרו לצד שלה שהוא טוב יותר.
העיבוד התזמרתי העשיר של קנטלוב הפך יצירה זו למפורסמת מאוד והיא משמשת לעיתים קרובות כשיר רקע לסרטי טלוויזיה העוסקים בחיי בר ומראים שדות מרעה הרריים ושוממים.
קנטלוב ידוע ומוכר בעולם בזכות יצירה זו בלבד והוא שייך לקבוצת מלחינים המוכרים בגלל יצירה אחת מכל יצירותיהם
קיימים ביצועים לשיר זה של שרה ברייטמן, נתניה דברת, ויקטוריה דה לוס אנחלס, קירי טה קאנאווה, אלי אמלינג, פרדריקה פון שטאדה ועוד.
ז'וזף פוּשֶה היה מראשי המהפכה הצרפתית ושר המשטרה בקיסרות הצרפתית הראשונה תחת שלטון נפוליאון בונפרטה.
אבי המשטרה המודרנית ורעיון מדינת המשטרה.
יכולותיו הפוליטיות לפעול מאחורי הקלעים, להבין לאן נושבת הרוח ולרקום קשרים פוליטיים יצירתיים וחפים מסנטימנטים אידאולוגיים הציבו אותו, יחד עם בן-דורו טליראן, כאבטיפוס של דמות הפוליטיקאי חסר המעצורים.
פושה נולד בכפר ליד העיר נאנט.
הוא למד בסמינר דתי, במסגרתו עבד לאחר שבגר כמורה, בין היתר בעיר אראס, שם פגש את מקסימיליאן רובספייר, לימים שותפו ויריבו בימי המהפכה.
ב-1790 הוחזר לנאנט, אך בשל עמדותיו הדמוקרטיות והאיבה לכמורה עזב את בית הספר והפך להיות ראש המועדון היעקוביני בעיר ומנהיג המהפכנים בה.
באוגוסט 1792 נבחר לאספה המחוקקת כנציג מחוזו, הלואר האטלנטי.
בתחילה היה ז'ירונדיסט, בהשפעתו של המרקיז דה קונדורסה, אך כיוון שסיעה זו לא הייתה רדיקלית מספיק והתנגדה להוצאתו להורג של המלך, הפך להיות יעקוביני.
בראשית 1793 הפך פושה למנהיג יעקוביני קיצוני בפריז.
במרץ 1793 פרץ מרד פרו-מלוכני בונדה וברטאן ופושה נשלח על מנת לדכאו, עם סמכויות דיקטטוריות.
פושה דיכא את המרד ביעילות אכזרית ומונה לאחר מכן לנציב מחוז נייוור.
יחד עם פייר גספאר שומט הוביל את התנועה להפרדת הדת מהמדינה במחוז.
במסגרת זו החרים את רכוש הכנסיות לטובת אוצר המדינה והיה מבין מכונניה של "כת ההיגיון" שטיפחה עיסוק במדע במטרה לחנך את ההמון ולהפריך את דרשות הכמרים, בפרט את האמונה בחיים לאחר המוות.
בסתיו 1793 כינס את "פסטיבל ההיגיון" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקראה תיגר על הדת.
בנובמבר נקרא לדכא מרד בליון, שם השתמש בשיטות כגון ירי של קלע אשכול (כדוריות) לתוך ההמון המפגין וגרם לפציעות קשות בקרב למעלה מ-270 איש, 60 מתוכם הוביל קשורים מבית הסוהר וירה לתוכם.
עקב כך כונה פושה "המפגיז מליון" ('Le Mitrailleur de Lyon').
לאור הביקורת על שיטת פעולה זו עבר פושה לדכא את המרד באמצעות הוצאה להורג של ראשיו בגיליוטינה, דבר שהוביל לכ-1800 הוצאות להורג עד שובו של פושה לפריז באפריל 1794. אז טבע פושה את אמרתו: "דמם של הפושעים מדשן את אדמת החירות ומייצב את יסודותיה".
באותה עת השליט רובספייר את שלטון הטרור והוציא להורג בזה אחר זה את כל מנהיגי המהפכה שלחמו לצידו ושאיימו על בכורתו.
ב-14 ביולי 1794 ניסה רובספייר, שיצא נגד החילון של המדינה, לסלק את פושה מהמועדון היעקוביני, צעד שהקדים הוצאה להורג.
פושה, שהסתתר בפריז, הצליח לרקום באמצעות קשריו הפוליטיים ברית שמנעה את סילוקו מהמועדון, תוך שהוא מגייס לצידו את ערבותו של ראש הדירקטורט, פול דה ברה (Paul de Barras).
פושה הוביל ברית פוליטית זו להפיכת ה-9 בתרמידור (27 ביולי 1794) שהביאה לסופו של רובספייר.
בתקופה שלאחר נפילת רובספייר, בה התקיים ניסיון להקים ממשל מתון, חבר פושה לצד השמאלי הקיצוני ולא היה חלק מהדירקטורט, במקביל צבר הון במסחר בנשק.
ברה מינה אותו לשגריר במילאנו ובהאג וב-20 ביולי 1799 זכה פושה לקבל את המשרה העיקרית אותה מילא ולמעשה יצר - שר המשטרה.
ראש הדירקטורט החדש, עמנואל-ז'וזף סיאייס, הורה לפושה לסגור את המועדון היעקוביני ופושה אכף ביעילות ובאכזריות את סגירת המועדונים, רדיפת החברים ובעיקר בעלי הביטאונים והמנשרים שדיברו בגנות השלטון.
כך קרה שכאשר שב נפוליאון בונפרטה ממסעו למצרים הייתה המדינה מוכנה פוליטית למנותו כקונסול.
יחד עם נפוליאון וסיאס תכנן פושה את הפיכת ה-18 בברימר (9 בנובמבר 1799) שהעלתה את נפוליאון לשלטון.
נפוליאון, שהעריך את יכולותיו של פושה בדיכוי התנגדויות, מרידות והפגנות והכיר בכוחו הפוליטי הרב בפריז, הותיר אותו במשרת שר המשטרה.
תפקידו הראשון במעלה היה לשמר את שלטון הקונסולט (שלטון הקונסול) בתוך צרפת וכפועל יוצא מכך, לשמור על ביטחון הציבור באופן כללי.
ב-17 בפברואר 1800 נוסדה משטרת פריז והוקמו משטרות בכל היישובים הצרפתים שאוכלוסייתם עלתה על 5,000 נפש.
המשטרה הוקמה ככוח שהחזיק בידיו את המונופול על הפעלת אלימות בתוך תחומי צרפת האזרחיים, תוך פירוק כל המיליציות העממיות.
פושה הקים מערך היררכי ריכוזי בראשותו, דבר שייעל את ניוד הכוחות ואפשר העברת ידע.
הוא ביסס את עבודת המשטרה על בילוש, חקירות ומודיעין.
פושה הכניס לראשונה למשטרה את המושג "עד מדינה", עבריינים שהלשינו על עבריינים אחרים.
הפעלת הכוח הייתה חדה, אכזרית וממוקדת והופעלה כנגד גורמים שאיימו על שלום הציבור או המדינה מכל כיוון פוליטי או פלילי.
באמצעות היושר האכזרי שלו, זכה פושה להוקרה גם מצד מתנגדי השלטון ובפרט לאחר שהגן על יעקובינים.
נפוליאון ביקש להפטר מפושה, אדם חזק מדי פוליטית וציבורית.
ביום הכרזתו לקונסול לכל ימי חייו (1 באוגוסט 1802) הכפיף את סמכויות משרד המשטרה למשרד המשפטים ופיטר את פושה.
כדי להמתיק את גלולת הפיטורין העניק נפוליאון לפושה מינוי של סנטור, פנסיה שנתית בסך 35,000 פרנק, שטח אדמה שתנובתו לפחות 30,000 פרנק לשנה ומענק של מיליון פרנק מקופת המשטרה.
פושה פרש, אך המשיך לנהל רשת מרגלים שפעלו במקביל לבלשי המשטרה והיו יעילים מהם.
כך עלו בלשיו על מזימה לחתור תחת נפוליאון על ידי שניים מגנרליו במרץ 1804. עם הקמת הקיסרות הראשונה ביולי 1804 הושב פושה לתפקידו כשר המשטרה ושר הפנים.
פושה החל להתמחות גם בהפעלת סוכנים, שסיכלו באיבן כל מזימות לפעולה נגד הקיסרות.
נפוליאון חשש מכוחו חסר המעצורים של שר המשטרה שלו, גם כאשר כל פעולותיו נעשו על מנת לשמור על הקיסרות.
ב-1808 הגיעו לנפוליאון, ששהה בספרד ידיעות לפיהן, כביכול פושה ושר החוץ, טליראן נפגשו בפריז עם ז'ואקים מירא במטרה להעלותו לשלטון תחתיו.
נפוליאון מיהר חזרה לפריז אך לא מצא דבר.
באותה שנה העניק לפושה את תואר האצולה דוכס אוטרנטו (Duc d'Otrante).
בהמשך אותה שנה הוציא פושה על דעת עצמו משלחת לראש ממשלת בריטניה, ספנסר פרסיבל, על מנת לדון על הסכם שלום, בלי שהייתה לו כל סמכות לכך.
ביוני 1810 העביר אותו שנית נפוליאון מתפקידו ומינה אותו לנציב רומא.
בכוונתו של פושה הייתה להפליג לארצות הברית מפירנצה, אולם שם נפגשה עמו אחותו של נפוליאון, אליזה, דוכסית גדולה של טוסקנה והצליחה ליצור תנאים לפיהם ישוב פושה לצרפת.
לאחר שובו של נפוליאון המובס מרוסיה ב-1812 שב פושה, שהתנגד לפלישה לרוסיה, לייעץ לקיסר.
נפוליאון, שביקש להרחיקו מפריז, מינה אותו למושל פרובינציית איליריה (החופפת בערך לקרואטיה).
עקב התפרקות הקונפדרציה של הריין בעקבות קרב לייפציג באוקטובר 1813 נשלח פושה לרומא ולנאפולי על מנת לבחון את כוונותיו של ז'ואקים מירא, מלך נאפולי.
אולם עוד לפני שהגיע לנאפולי פלש מירא לאזור רומא ופושה זומן לחזור לפריז.
עם הגיעו לפריז ב-10 באפריל 1814 היה נפוליאון ערב שליחתו לגלות באי אלבה.
פושה, שכיהן כסנטור, הבין עד מהרה את הכיוון אליו נושבת הרוח והפנה עורף לנפוליאון ולעקרונות המהפכה.
הוא המליץ לשגר משלחת לשארל, אחיו של לואי השמונה עשר, יורש הכתר הצרפתי, ולשכנעו לדון בפיוס בין המלוכה לעם הצרפתי.
במקביל שיגר מכתב לאלבה בו הפציר בנפוליאון, למען טובת צרפת, להגר לארצות הברית.
המלך לואי ה-18 שב לשלוט בצרפת אולם, בניגוד לציפיותיו של פושה, לא מינה אותו לכל תפקיד בממשלתו.
רק לאחר שנודע על בריחתו של נפוליאון מכלאו מיהר המלך להציע לפושה את משרת שר המשטרה, בשלב זה דחה פושה את ההצעה בטענה שזה "מאוחר מדי" והחל לעשות נפשות לטובת נפוליאון.
מששב נפוליאון וכונן את שלטון מאה הימים, תקופת שלטונו האחרונה, מינה את פושה למשרתו הוותיקה כשר המשטרה.
יחד עם זאת, הבין כנראה פושה בחושיו החדים שימיו של נפוליאון ספורים ויצר ערוץ חשאי עם המדינאי האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך, האיש שיתכנן את אירופה שלאחר נפוליאון.
בסוף 1815 פוטר פושה ממשרתו ונשלח כשגריר לסקסוניה, ב-1819, בהיותו בן 60, הוצא לגמלאות ופרש לטריאסטה, שם נפטר שנה לאחר מכן.
הסופר היהודי-אוסטרי שטפן צווייג פרסם ב-1929 ביוגרפיה קצרה של פושה ("פושה - דיוקנו של איש פוליטי).
צווייג הדגיש את הממד האופורטיניסטי ואת השאיפה הטהורה לכוח שבדמותו של פושה.
ב-2006 התקיימו בחירות נוספות והוא נבחר לנשיא הרפובליקה.
מאז עלייתו לשלטון, התמודד קבילה עם מלחמות מתמשכות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ועם כוחות מורדים פנימיים הנתמכים על ידי ממשלותיהן של אוגנדה ורואנדה השכנות.
קבילה, בנם של לוראן דזירה קבילה, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשעבר, וסיפא מחאניה (Sifa Mahanya).
נולד ב-4 ביוני 1971 בהאובורה (Hewabora), לקהילת לולנג', כפר קטן במחוז של דרום קיוו (Kivu) במזרח הרפובליקה של קונגו (נולד לפני שינוי שם המדינה לזאיר).
נפוצו שמועות שקבילה נולד למעשה בעיר אנקורו (Ankoro), טנזניה, דבר אשר היה שולל את אזרחותו הקונגולזית ומוריד אותו מהשלטון.
בשל היותו הבן של מנהיג AFDL, ארגון צבאי לשחרור קונגו, ואויב של מובוטו ססה סקו (Mobutu Sese Seko), נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת, הוא גדל באזורים הנידחים של מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קבילה למד בבית הספר היסודי בפיזי (Fizi), שהוקם על ידי הכוחות המורדים של אביו, לאחר מכן עבר לטנזניה ושם המשיך וסיים את לימודיו התיכוניים.
במשך אותה תקופה התחזה לטנזני כדי למנוע זיהוי על ידי סוכני המודיעין של זאיר (שמה של הרפובליקה בתקופתו של מובוטו).
לאחר לימודיו התיכוניים, קבילה התחיל ללמוד במכללה צבאית בטנזניה ובהמשך באוניברסיטת מקררה באוגנדה.
באוקטובר 1996, במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מונה קבילה למפקד יחידת "קאדוגוס" (Kadogos), ילדים הנחטפים על ידי צבא זאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נקראה כך בשנים אלו) ממשפחותיהם ומשמשים כילדים חיילים.
יחידה זו היוותה מרכיב הכרחי בקרבות חשובים בדרך לקינשאסה.
שהיוו מאבק בין נאמניו של נשיא המדינה הנוכחי, ז'וזף קאבילה, לתומכיו של יריבו בבחירות, מנהיג המורדים לשעבר ז'אן-פייר באמבה.
שלושה ימים לאחר שפרצו, המשיכו קרבות ירי לטלטל את הבירה קינשאסה.
הקרבות החלו עם הודעת ועדת הבחירות המרכזית כי יש לערוך סיבוב בחירות שני בין שני המועמדים, לאחר שאיש מהם לא זכה במינימום הנדרש של הקולות.
הבחירות היו אמורות לסמן דף חדש, לאחר עשורים של עימותים במדינה, שנקראה בעבר זאיר.
הקרבות העזים על קינשאסה נמשכו כארבעה ימים בפיקודו של קבילה.
בשנת 1997, בעקבות ניצחון ה-AFDL, עלייתו של לורן-דזירה קבילה לנשיאות ושינוי שמה של המדינה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, המשיך ז'וזף קבילה לקבל הכשרה נוספת באוניברסיטת PLA בבייג'ינג, בירת סין.
עם שובו ב-1998 הוענקה לקבילה דרגת אלוף והוא מונה לסגן הרמטכ"ל של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC).
בשנת 2000, הפך לראש המטה של כוחות היבשה - תפקיד בו כיהן עד רצח אביו, לורן קבילה, בינואר 2001. כרמטכ"ל, היה ז'וזף אחד המנהיגים הצבאיים המרכזיים של כוחות הממשלה בזמן מלחמת קונגו השנייה.
מלחמת קונגו השנייה, הידועה בתור המלחמה הגדולה של אפריקה, התרחשה באופן רשמי בין השנים 1998–2003. היא החלה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כשנה לאחר סיום מלחמת קונגו הראשונה, מסיבות דומות לפריצת מלחמת קונגו הראשונה.
בין הסיבות היו הפסקת תזרים מזומנים מארצות הברית עקב סיום המלחמה הקרה מה שהשאיר אותה ללא הכנסה גדולה, וכן התנגדות מובוטו שהיה נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת (1965–1997) ואויבו של אביו של ז'וזף – המנהיג לורן דזירה קבילה, להפיכתה לדמוקרטיה למרות לחצים פנימיים וחיצוניים.
הוא הפעיל את צבאו לתקיפת אזרחים בשל כך.
ב-2002 נחתם הסכם השלום אך האלימות המשיכה להתקיים בכל רחבי המדינה, בייחוד במזרח.
באופן רשמי המלחמה הסתיימה ב-2003 כאשר ממשלת המעבר של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השתלטה.
סה"כ השתתפו במלחמה 9 מדינות ויותר מ-20 ארגוני גרילה.
עד 2008 מתו כ-5.4 מיליון איש מהמלחמה בעיקר כתוצאה מרעב וחולי.
במהלך המלחמה, בשנת 2001, נרצח לורן קבילה וז'וזף בנו הושבע לנשיאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ז'וזף קבילה עלה לנשיאות ב-26 בינואר 2001 כאשר היה בן 29 בלבד, לאחר ההתנקשות באביו לורן-דזירה קבילה.
כשעלה לנשיאות, ניסה קבילה לסיים את מלחמת קונגו השנייה, על ידי משא ומתן על הסכמי שלום עם קבוצות המורדים שנתמכו על ידי ממשלות רואנדה ואוגנדה.
חשוב לזכור כי צבאותיהן של השתיים הם שהביאו את קבוצת המורדים של לורן-דזירה קבילה לשלטון שלוש שנים קודם לכן.
הסכם השלום שנחתם ב-2002 על ידי ICD, ועדה שהוקמה בנושא, בסאן סיטי שבדרום אפריקה.
ההסכם סיים באופן רשמי את המלחמה אך השאיר את קבילה כנשיא המכהן.
תחת חסותו הוקם ממשל ביניים, הכולל את ראשי שתי קבוצות המורדים העיקריים של המדינה, RCD (האספה הקונגולזית לדמוקרטיה) ו-MLC (התנועה לשחרור קונגו), כסגני נשיא.
שני סגני נשיא נוספים היו נציגי האופוזיציה האזרחית ותומכי הממשלה בהתאמה.
בדצמבר 2005, משאל עם חלקי אישר חוקה חדשה, ובחירות לנשיאות נערכו ב-30 ביולי 2006. הבחירות היו בין קבילה לבין מנהיג ה-MLC וסגן הנשיא, ז'אן-פייר באמבה .
תוצאות הבחירות הן שקבילה זכה ב-45% מהקולות ויריבו העיקרי במבה זכה ב-20% מן הקולות.
במבה טען שהבחירות זויפו ואיים שהעם יצא לרחובות.
האו"ם והאיחוד האירופי פרסמו הודעות המנסות להרגיע את הרוחות במדינה אך לשווא, מהומות פרצו ברחבי העיר קינשאסה.
האו"ם הפעיל את כוחותיו, MONUC, על מנת להשתלט על העיר.
באוקטובר 2006, התנהלו בחירות מחודשות לנשיאות.
ב-15 בנובמבר הודיעה ועדת הבחירות על התוצאות הרשמיות וקבילה הוכרז כזוכה, עם 58.05% מהקולות.
תוצאות אלו אושרו על ידי בית המשפט העליון ב-27 בנובמבר 2006, וקבילה מונה שוב ב-6 בדצמבר 2006 כנשיא המדינה.
ב-2006, תחקיר של CNN העלה סיפורים של ילדים ונשים אשר בוצעו בהם מעשי סדום על ידי כוחות המשטרה והצבא של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
תגובת קבילה לכתבה הייתה ש"מעשים אלו הם פשוט בלתי נסלחים" ואכן כחלק מהמהלכים שלו נגד התופעה נאסרו כ-300 חיילים לשעבר בגין פשעים אלו.
ניתן לשמוע עדויות על מעשי סדום בכל מקום אשר המשטרה או הצבא שהו בו.
בדצמבר 2011 נבחר קבילה לכהונה נוספת כנשיא בבחירות, בהן הייתה לכאורה אי-התאמה בין הספירה הרשמית שהוצהרה לבין הספירה שקרתה בפועל.
חוסר ההתאמה גרם לכך שלאחר הכרזת התוצאות ב-9 בדצמבר, התרחשו אירועי אלימות קשים בקינשאסה ובמבוגיי-מאיי, אזורים שתמכו באופן מובהק במתמודד מטעם האופוזיציה, אטיין צ'יסקדי (Etienne Tshisekedi).
כמו כן, משקיפים רשמיים ממרכז קרטר דיווחו על כ-2,000 קלפיות באזורים שבהם התמיכה בצ'יסקדי גבוהה כגנובות, ולכן הן לא נכללו בתוצאות הרשמיות.
העניין כולו הציג את הבחירות כלא אמינות.
למרות אירועים אלו, ב-20 בדצמבר 2011 הושבע קבילה לתקופת כהונה נוספת, כאשר הבטחתו העיקרית לעם הייתה השקעה בתשתיות ובשירותים ציבוריים.
בשלהי 2013 הצליח קבילה לשחרר את קונגו המזרחית משליטה ארוכה של קבוצות מורדים בחסות רואנדה, שפעלו באזור החל מתחילת מלחמת קונגו השנייה.
ב-19 בינואר 2015, כאשר ממשלת קבילה ניסתה לשנות את חוק הבחירות כדי לאפשר את הארכת כהונתו של ג'וזף, אלפי אנשים יצאו לרחובות הערים הגדולות של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כדי למחות.
מחאות אלו דוכאו באלימות קשה על ידי כוחות הביטחון של הממשלה, במסגרתה נהרגו לפחות 38 מפגינים בקינשאסה ו-5 בגומא.
בנוסף, במהלך העימות נעצרו, הוכו ועונו פוליטיקאים ופעילים שנתפסו על ידי הממשלה כמכשול להמשך כהונתו של הנשיא.
בפברואר אותה השנה שני בכירי האופוזיציה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קראו לנשיא ז'וזף קבילה לפרוש בסוף כהונתו בשנה הבאה, באומרם כי החוקה מונעת ממנו להגיע לכהונה שלישית.
אחת מהטענות נגד קבילה היא שהוא גונב כספי ציבור עבורו ועבור מקורביו, תוך התעלמות מלאה מסבלם של מיליוני קונגולזים עניים.
בשנת 2016 הודלפו מסמכים אודות העברות כספים והשקעות של אנשי האלפיון העליון בעולם.
חלק מהמסמכים היו אודות קבילה ובני משפחתו.
במסמכים נחשפו שלל העברות בנקאיות חשודות בסך 95.7 מיליון דולרים, וכן שליטת אחותו התאומה של קבילה, ז'ינט קבילה בחברת טלקום מקומית גדולה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו דרך חברות קש.
ב-19 בספטמבר 2016, יצאו אזרחים למחאות מסיביות וקראו לקבילה להתפטר, שכן על פי החוקה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נשיא אינו רשאי לשרת יותר משתי קדנציות.
המחאות המסיביות זכו לדיכוי מצד הממשל תוך שימוש באלימות.
כתוצאה מכך, על פי פרסומים רשמיים נהרגו 17 בני אדם, בעוד שעל פי המתנגדים נהרגו כ-50 איש במחאות.
הבחירות לקביעת יורש לנשיאות היו אמורות להתקיים ב-27 בנובמבר 2016. ב-29 בספטמבר 2016 הודיעה רשות הבחירות של האומה כי קבילה ימשיך לכהן עד שיבחר נשיא חדש, ובנוסף שהבחירות לא יתקיימו עד תחילת 2018, משום שמספר הבוחרים "אינו ידוע".
אולם לטענת האופוזיציה, קבילה הוא האחראי להודעה זו, שכן מטרתו הייתה לעכב בכוונה את הבחירות כדי להישאר בשלטון.
בתגובה חלקית על הבחירות המעוכבות, פרסמה ארצות הברית ב-28 בספטמבר סנקציות נגד שני חברי המעגל הפנימי של קבילה, ג'ון נומבי (John Numbi) וגבריאל אמיסי קומבה (Gabriel Amisi Kumba).
הסנקציות היו הקפאת הנכסים שלהם בארצות הברית, וכן איסור על קשרי גומלין עסקיים ביניהם לבין כל אזרח אמריקאי באשר הוא.
מטרת פעולות אלו הייתה אזהרה לנשיא קבילה כי עליו לכבד את חוקת ארצו.
בד בבד, עקב העיכוב, התקיימו הפגנות נוספות שהיוו סמל לסוף המנדט הנשיאותי של קבילה.
ארגוני האופוזיציה מצידם הזהירו כי עיכוב הבחירות עלול להידרדר למלחמת אחים.
כחלק מפעולותיו של קבילה להישארות בשלטון, הוא מינה קבינט חדש בראשותו של ראש הממשלה סאמי באדיבנגה (Samy Badibanga).
מינוי זה הוביל למחאות נוספות, שגם הן, כמו קודמותיהן, דוכאו באלימות על ידי כוחות השלטון.
במסגרת מחאות אלו נהרגו לפחות 40 בני אדם.
ב-23 בדצמבר הוגש הסכם בין קבוצת האופוזיציה המרכזית לבין ממשלת קבילה, שבמסגרתו הסכימה ממשלת קבילה שלא לשנות את החוקה ולעזוב את תפקידה לפני סוף שנת 2017. על פי הסכם מונה אטיין צ'יסקדי, חבר בכיר באופוזיציה, לפקח כי העסקה מיושמת וכי ראש הממשלה החדש של המדינה ימונה על ידי האופוזיציה.
בניגוד להסכם בין קבילה לאופוזיציה במדינה, ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עושה כל שביכולתה על מנת לדחות את הבחירות.
מהלך זה הצית מהומות ברחבי המדינה.
הבחירות אשר היו אמורות להתקיים עד סוף 2017 נדחו ל-2019, ועדת הבחירות טענה שלא הצליחה לעמוד ביעדים על מנת לקיים בחירות דמוקרטיות ולכן נאלצו לדחות.
מצב זה הגביר את הלחץ הדיפלומטי על הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כאשר שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ניקי היילי ביקרה בקינשאסה באוקטובר 2017 והפצירה שהבחירות יתקיימו עד סוף 2018. ועדת הבחירות בתגובה הקדימו את מועד הבחירות מ-2019 לדצמבר 2018. הבחירות שהתקיימו ב-30 בדצמבר 2018.
הוא הביס את מנהיגי האופוזיציה האחרים, מרטין פיולו ועמנואל רמזאני שדארי, אשר נתמכו על ידי קבילה.
קבילה נישא לחברתו רבת השנים, אוליב למבה דה-סיטה (Olive Lembe di Sita), ב-17 ביוני 2006. השניים חולקים בת בשם סיפא, על שם אימו של ז'וזף (בתם נולדה בשנת 2000, טרם נישואיהם) ובן בשם לורן-דזירה ג'וניור, יליד 2008.
מכיוון שאשתו היא קתולית והוא גדל כאנגליקני חתונתם הייתה בעלת צביון אקומני ונוהלה על ידי החשמן פרדריק אטסו במונגוואבי, הארכיבישוף הקתולי של קינשאסה ועל ידי פייר מריני בודו, בישוף של כנסיית כריסטוס, הידועה כארגון הגג של .כנסיות הפרוטסטנטיות של קונגו.
ברשות קבילה אדמות מחוץ לקינשסה, לרבות 710.000 דונם של אדמה חקלאית, ולמשפחתו בעלות חלקית או שלמה על 80 חברות בתעשיות שונות בקונגו, לרבות מכרות.
עם תחביביו של קבילה נמנים צפייה במשחקי NBA, משחקי פלייסטיישן 4 ונהיגה באופנועים.
מכיוון שגדל מחוץ לארצו קבילה שלט בהתחלה בצורה שוטפת רק באנגלית ובסוואהילי ולא בצרפתית או בלינגאלה.
ביולי 2021 סיים קבילה על ידי לימודים מרחוק את תואר המסטר
במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת יוהנסבורג.
חוסה גונסלבו פלקון (בספרדית: José Gonzalvo Falcón, נולד ב-16 בינואר 1920 במולט דל ולס שבספרד, נפטר ב-31 במאי 1978 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי-קטלאני.
גונסלבו החל את הקריירה שלו במהלך השירות הצבאי שלו בסאוטה, במדי הקבוצה המקומית סאוטה, ב-1941. גונסלבו שיחק עם הקבוצה במשך שתי עונות, 1941/42 ו-1942/43, בליגה השנייה.
בקיץ 1943 הצטרף גונסלבו לסבדל, שהייתה אז בליגה הראשונה, לצד אחיו הגדול ז'ולי.
בעונתו הראשונה והיחידה בסבדל השתתף גונסלבו ב-25 משחקי ליגה מתוך 26 אפשריים, והוא סייע לקבוצתו לסיים במקום ה-9. גונסלבו הבקיע שער עצמי ב-9 בינואר 1944, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1 עם סביליה.
בתום העונה, בקיץ 1944, עבר גונסלבו לברצלונה, אותה אימן ז'וזפ סמיטייר ובמדיה כבר שיחק אחיו הצעיר, מריה.
עונתו הראשונה, עונת 1944/45, הייתה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית, שכן גונסלבו שיחק בכל 26 משחקי הקבוצה בליגה באותה עונה, וברצלונה זכתה באליפות.
בעונה הבאה זכה עם הקבוצה בסופר קאפ הספרדי, שנודע אז בשם "קופה דה אורו ארחנטינה".
גונסלבו לקח חלק ב-23 מחזורים בליגה, אך הפעם סיימה ברצלונה במקום השני, במרחק נקודה מסביליה.
בעונת 1946/47 פעם נוספת שיחק גונסלבו בכל משחקי הליגה, והוא אף הבקיע שער בכורה ב-9 בפברואר 1947, בניצחון 3-2 על ריאל אוביידו.
ברצלונה סיימה במקום הרביעי ובכך הסתיימה דרכו של סמיטייר בברצלונה.
את סמיטייר החליף אנריקה פרננדס, עמו זכתה ברצלונה באליפות כבר בעונתו הראשונה בתפקיד, עונת 1947/48. גונסלבו המשיך להיות שחקן הרכב, והוא נטל חלק ב-23 מ-26 משחקים בליגה.
את עונת 1948/49 פתחה ברצלונה עם זכייה בסופר קאפ הודות לניצחון 1-0 על סביליה.
כמו כן, ברצלונה הצליחה לזכות פעם שנייה ברציפות באליפות ספרד, כשמקומו של גונסלבו בהרכב נותר קבוע, והוא אף התכבד בהבקעת שער בניצחון 4-1 על קבוצתו לשעבר, סבדל, ב-6 בפברואר 1949. כמו כן, הקבוצה זכתה במהדורה הראשונה של הגביע הלטיני.
ב-18 בספטמבר 1949, בקלאסיקו מול ריאל מדריד, הבקיע גונסלבו את שערו היחיד בהפסד ברצלונה 6-1. במהלך העונה פוטר פרננדס בשל יכולת דלה של הקבוצה, כשהיא הייתה במקום ה-8 כעבור 17 מחזורים.
את מקומו מילא ראמון ליורנס, ועמו הקבוצה הצליחה להגיע למקום ה-5 בתום העונה.
בתום העונה, ב-1950, עבר גונסלבו לסרגוסה שהייתה אז בליגה השנייה.
גונסלבו עזר לסראגוסה לעלות לליגה הראשונה כבר בעונתו הראשונה שם.
בשל מחלה נאלץ גונסלבו להחמיץ את כל העונה הבאה.
בעונת 1952/53 שב לשחק והופיע ברוב משחקיה של סראגוסה בליגה, אך בתום העונה ירדה הקבוצה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 1953/54 שיחק גונסלבו ב-8 משחקים בליגה השנייה, לפני שפרש סופית ממשחק לקראת סוף 1953.
בסך הכול הופיע גונסלבו ב-8 משחקים.
לצד דרכו בנבחרת ספרד, שיחק גונסלבו גם בנבחרת קטלוניה.
גונסלבו שיחק לראשונה במדיה ב-5 ביולי 1942, בהפסד הנבחרת 6-2 לברצלונה בלס קורטס.
גונסלבו השתתף בעוד 4 משחקים של קטלוניה עד 1950.
בינואר 1963 פוטר לאסלו קובאלה מתפקיד המאמן בברצלונה, ובמקומו מונה גונסלבו.
ברצלונה הייתה אז במקום ה-7 בליגה, ותחת הדרכתו של גונסלבו לא ניכר משמעותי בליגה, שכן היא סיימה את העונה במקום ה-6. אף על פי כן, הצליחה הקבוצה לזכות בגביע הגנרל, אחרי שברצלונה גברה ב-23 ביוני 1963 על ריאל סרגוסה בתוצאה 3-1 בקאמפ נואו.
גונסלבו עזב את ברצלונה לאחר מכן והוחלף על ידי ססאר רודריגס אלברס.
לגונסלבו היו שני אחים כדורגלנים: הבכור ז'ולי והצעיר מריה.
לגונסלבו נולדו שני בנים שהיו כדורגלנים ומאמנים גם הם - ז'וזפ מריה, שאימן את ברצלונה אתלטיק, וג'ורדי.
גונסלבו נפטר ב-31 במאי 1978 בברצלונה בעקבות סיבוכים בניתוח שעבר.
ז'וזפ מריה פוסטה אי בלאנק (בקטלאנית: Josep Maria Fusté i Blanch; 15 באפריל 1941 – 20 באפריל 2023) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20. פוסטה גדל ושיחק במשך רוב הקריירה שלו בברצלונה.
כמו כן, שיחק פוסטה במדי נבחרת ספרד, עמה זכה ביורו 1964 והשתתף במונדיאל 1966.
פוסטה נולד וגדל בליניולה, יישוב קטן בקטלוניה, ספרד, שם שיחק בנעוריו בקבוצה מקומית.
ב-1958 הצטרף פוסטה למחלקת הנוער של ברצלונה.
ב-1960, כשהיה בן 19, הושאל פוסטה למשך שנתיים לאוסאסונה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
פוסטה התברג במהרה בקבוצתו החדשה והפך לשחקן מרכזי תוך זמן קצר.
בעונתו הראשונה בקבוצה השתתף בכל 30 משחקי הליגה שלה, שבהם הבקיע 18 שערים, בהם 3 צמדים ושלושער אחד, נגד סבדל ב-18 בדצמבר 1960. הוא עזר לאוסאסונה לסיים במקום הראשון בליגה, ממנו העפילה לליגה הראשונה.
כבר במשחקו הראשון בליגה הראשונה, במחזור הראשון לעונת 1961/62 נגד אספניול, הבקיע פוסטה שער מבעיטת עונשין, והמשחק הסתיים בתיקו 2–2. ב-5 בנובמבר הבקיע צמד, בהפסדה של אוסאסונה 6-3 לריאל סרגוסה.
סך הכול בעונה זו הבקיע פוסטה 10 שערים ב-26 משחקים בהם שותף, ואוסאסונה סיימה במקום ה-12, במרחק נקודה מהמקום ה-13 שמוביל לפלייאוף ירידה לליגה השנייה.
בקיץ 1962 תמה השאלתו של פוסטה והוא שב לברצלונה.
פוסטה השתלב מהר בהרכב קבוצתו, והוא הרבה לשתף פעולה במרכז המגרש עם הקשר צ'וס פרדה.
ב-3 באוקטובר 1962 כבש שער לראשונה במדי ברצלונה, בתיקו 1–1 מול בלננסש בגביע ערי הירידים.
במשחק שלאחר מכן כבש שער ליגה ראשון במדי הקבוצה, בניצחון קבוצתו 2–5 על דפורטיבו לה קורוניה.
ב-14 באוקטובר הבקיע צמד לרשתה של מאלגה, אז ניצחה ברצלונה 0–4. פוסטה השתתף ב-15 משחקי ליגה ו-5 משחקי גביע ערי הירידים, לפני שנפצע בפברואר 1963 ונעדר משארית העונה.
ב-23 ביוני זכתה ברצלונה בגביע הגנרל אחרי ניצחון 1–3 על ריאל סרגוסה בגמר, ממנו פוסטה נעדר בשל הפציעה.
פוסטה התאושש מפציעתו במהלך הקיץ ובעונת 1963/64 הפך לשחקן קבע בהרכב הקבוצה.
פוסטה פתח בכל משחקי הקבוצה בליגה ובגביע מחזיקות הגביע.
בליגה, בה סיימה ברצלונה במקום ה-2 הבקיע 10 פעמים, ובגביע המחזיקות הבקיע 3 שערים, שניים מהם במשחק הראשון נגד המבורג, שהדיחה את ברצלונה במשחק חוזר אחרי שתי תוצאות תיקו בין הקבוצות.
בעונת 1964/65 המשיך פוסטה לשחק באופן עקבי בהרכב הקבוצה והוא הבקיע 5 פעמים ב-25 הופעות.
ברצלונה התקשתה בליגה והגיעה למקום ה-6 בלבד.
בעונה הבאה התמנה רוקה אולסן הארגנטינאי לתפקיד מאמן הקבוצה.
בקלאסיקו נגד ריאל מדריד שנערך ב-19 בדצמבר 1965 בסנטיאגו ברנבאו הבקיע פוסטה צמד ועזר לקבוצתו לנצח 1–3. בעונה זו סייע לקבוצתו לסיים במקום ה-3 בליגה, עם 8 שערים ב-20 משחקים בהם שותף.
בגביע ערי הירידים, בגומלין חצי הגמר נגד צ'לסי ב-25 במאי 1966, כבש פוסטה צמד ועזר לקבוצתו להעפיל לגמר עם ניצחון מצטבר 0–7. בגמר גברה ברצלונה, עם פוסטה בהרכבה, על ריאל סרגוסה בתוצאה מצטברת 3–4, וזכתה בתואר.
בעונת 1966/67 שיחק פוסטה ב-26 משחקי ליגה, בהם הבקיע 10 פעמים.
שניים מהם היו בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-19 במרץ 1967, אז ניצחה ברצלונה 1–2 בקאמפ נואו.
ברצלונה סיימה בליגה במקום ה-2, אחרי ריאל מדריד.
בגביע ערי הירידים כבש שער אחד, שערה היחיד של ברצלונה במפגש מול דאנדי יונייטד, שהדיחה אותה בתוצאה מצטברת 1–4. אולסן הוחלף בסלבדור ארטיגס בתום העונה.
בעונת 1967/68 מיעט פוסטה לכבוש.
הוא כבש 5 שערי ליגה, מתוכם שניים בבעיטות עונשין.
הוא עזר לברצלונה לזכות בגביע הגנרל, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק הגמר שנערך בסנטיאגו ברנבאו נגד ריאל מדריד, בו ניצחה ברצלונה 0–1. לעומת זאת, בליגה סיימה ברצלונה פעם נוספת במקום ה-2 אחרי ריאל מדריד.
פוסטה הוסיף לשחק בהרכב ברצלונה, אך כמות שעריו דעכה.
פוסטה היה חלק משמעותי מהגעתה של ברצלונה לגמר גביע מחזיקות הגביע.
במשחק הראשון של חצי הגמר ב-2 באפריל 1969 נגד קלן, הבקיע פוסטה שער אחד והמשחק הסתיים בתיקו 2–2. בגומלין בקאמפ נואו ב-19 באפריל הבקיע שלושער, נרסיס מרטי פילוסיה הוסיף שער נוסף, ברצלונה ניצחה 1–4 ועלתה לגמר.
בגמר עצמו, שנערך ב-21 במאי, הפסידה ברצלונה 2–3 לסלובן ברטיסלאבה.
בעונת 1969/70 איבד פוסטה את מקומו בהרכב.
במהלך העונה פוטר ארטיגס ומילא את מקומו ז'וזפ סגר באופן זמני, והשניים מיעטו להשתמש בפוסטה.
ויק בקינגהאם, שהגיע בדצמבר במקום סגר, שיתף את פוסטה יותר פעמים.
בסך הכול ערך פוסטה 15 הופעות בליגה, בהן כבש שער בודד, וברצלונה הגיעה למקום ה-4. ברבע גמר גביע ערי הירידים הודחה ברצלונה על ידי אינטר מילאנו בתוצאה מצטברת 2–3, כשפוסטה כובש שער במפגש הראשון בין השתיים.
גם בעונת 1970/71 השתתף פוסטה במספר מועט של משחקים.
הוא פתח ב-10 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-2 נוספים, בהם הבקיע פעמיים.
בגמר גביע הגנרל שנערך ב-4 ביולי 1971 נגד ולנסיה פוסטה לא פתח, אך נכנס כמחליף בדקה ה-31 במקומו של מרסיאל פינה, כשהתוצאה היא 0–1 לזכות ולנסיה.
פוסטה כבש שער במחצית השנייה ועזר לקבוצתו לסיים את 90 הדקות בתיקו 2–2, אז המשיך המשחק להארכה.
בהארכה ניצחה ברצלונה 3–4 וזכתה בגביע.
רינוס מיכלס ההולנדי החליף את בקינגהאם בעמדת המאמן בסוף העונה, ובעונת 1971/72 פתח פוסטה פעמיים בלבד ונכנס כמחליף ב-6 משחקים נוספים.
פוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-11 במרץ 1964, במשחק הראשון של רבע הגמר במסגרת מוקדמות יורו 1964 נגד .
פוסטה כבש שער ועזר לנבחרתו לנצח 1–5. בגומלין ניצחה ספרד 0–2 והעפילה לטורניר הגמר עצמו – אז השתתפו בטורניר הגמר רק 4 נבחרות, במבנה של חצי גמר וגמר.
פוסטה שיחק גם בשני משחקים אלו, ספרד ניצחה את נבחרות ו וזכתה בתואר.
בהמשך, השתתף פוסטה ב-15 בנובמבר 1964 במשחק ידידות נגד , בו הבקיע שער, ונבחרתו הפסידה 1–2. פוסטה לא שיחק במהלך מוקדמות מונדיאל 1966 באף משחק, אך כן זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך באנגליה.
במשחק האחרון של שלב הבתים פתח והבקיע שער לרשתה של , שניצחה את ספרד 1–2. ספרד סיימה בביתה במקום ה-3 והודחה מהמונדיאל.
לאחר המונדיאל השתתף פוסטה בשני משחקי מוקדמות מונדיאל 1970 כשחקן מחליף.
האחרון שבהם היה הפסדה של ספרד ל ב-25 ביוני 1969, וכך תמה דרכו של פוסטה בנבחרת הספרדית.
בסך הכול הבקיע 3 שערים ב-8 הופעות.
לאחר פרישתו היה פוסטה לנשיא מועדון השחקנים הוותיקים של ברצלונה.
כמו כן, עבד פוסטה כפרשן כדורגל בתקשורת הקטלאנית.
ז'וזפ ואיה אי מאס (בקטלאנית-ספרדית: Josep Valle i Mas, לעיתים נקרא בשם הספרדי "חוסה" (José); נולד ב-13 בנובמבר 1917 באולייטה שבספרד, נפטר ב-31 בדצמבר 2005 בברצלונה) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקיצוני.
את עיקר הקריירה שלו בילה ואיה במדי ברצלונה, שם שיחק 8 שנים בין 1940 ל-1948, והוא זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות הליגה הספרדית ופעם אחת בגביע הספרדי.
ואיה אמנם נולד באולייטה, כפר קטן באראגון, אך הוא גדל בברצלונה, בירת קטלוניה.
בילדותו שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה הקטנה וילקורטנס.
ב-1935, כשהיה בן 17, הצטרף לסאנטס, קבוצה מהעיר ברצלונה.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית שעצרה את התקדמותו.
ואיה נלחם בחזית, שם נתפס והועבר למחנה מעצר בצרפת.
בתום המלחמה חזר לשחק בסאנטס.
על אף התעניינות מצדה של אספניול, שוכנע ואיה על ידי שחקן העבר של סאנטס וברצלונה, אגוסטי סאנצ'ו, לחתום במדי ברצלונה, הקבוצה הבכירה בעיר.
ואיה ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב-23 ביוני 1940 במשחק ידידות נגד ריאל סוסיאדד.
את הבכורה הרשמית ערך ואיה ב-29 בספטמבר, במחזור הראשון של הליגה הספרדית, אז גם הבקיע שער ראשון במדי ברצלונה, בתבוסת קבוצתו 11-1 על ידי סביליה.
ואיה שיחק במדי ברצלונה במשך 8 שנים.
שיחק בעמדת הקיצוני, בעיקר בשמאל אך מדי פעם בגם בימין.
הוא נודע בעיקר בזכות מהירותו ומסירות הרוחב שהעביר לרחבה, שבישלו מספר רב של שערים לחבריו להתקפה, הבולטים שבהם מריאנו מרטין בשנים הראשונות וססאר בשנים המאוחרות יותר.
לצד הבישולים, תרם ואיה לברצלונה גם מספר דו-ספרתי של שערים.
ב-141 משחקים במדי הקבוצה הבקיע 49 שערים, 20 מתוכם בליגה הספרדית.
עונת השיא שלו מבחינת הבקעת שערים הייתה עונת 1942/1943, אז הבקיע 7 שערים, כולל שלושער בניצחון 8-0 על סלטה ויגו ב-8 בנובמבר 1942 וצמד בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-10 בינואר 1943, שהסתיים בתיקו 5-5.
בעונת 1943/1944 הבקיע ואיה 5 שערים ב-15 הופעות, אחד מהם היה השער היחיד בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה 1-0 את ריאל מדריד ב-2 בינואר 1944. בעונה הבאה זכה עם ברצלונה באליפות הליגה, אם כי ב-14 משחקים בהם שותף לא הצליח להבקיע.
בהמשך 1945 זכה ואיה עם הקבוצה עם בקופה דה אורו, ובעונת 1947/1948 הצליחה ברצלונה לזכות באליפות פעם נוספת.
בעונה זו הבקיע שער ליגה אחד, שער הליגה האחרון במדי ברצלונה, בניצחון 3-0 על אתלטיק בילבאו ב-11 באפריל 1948.
ב-1948, כשהיה בן 30, עזב ואיה את ברצלונה והצטרף לבדאלונה, קבוצה קטנה ליד העיר ברצלונה.
כעבור שנתיים הצטרף לסאנט אנדראו, ששיחקה בליגה השנייה.
בסאנט אנדראו שיחק במשך שנתיים, לפני שעבר לפלמוס, שם פרש ממשחק.
ואיה לא השתתף באף משחק במדי נבחרת ספרד, אך הוא לקח חלק בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, הראשון ב-1943 והשני ב-1944, בשניהם הבקיע שער.
לאחר פרישתו עבד לתקופות קצרות כמאמן כדורגל, כשהקבוצה הבכירה ביותר שאימן הייתה סאנט אנדראו.
במשך שתי הקדנציות שלו שם, הן בשנות ה-50 והן בשנות ה-60, הייתה הקבוצה בליגה השלישית.
עיסוקו העיקרי לאחר שפרש ממשחק היה באגודת השחקנים הוותיקים של ברצלונה.
ואיה היה מעמודי התווך בארגון, והוא הרבה לבקר ולתמוך בשחקני עבר של המועדון שסבלו מבעיות כספיות או בריאותיות.
במהלך חגיגות המאה של המועדון ב-1999 עזר לאתר וליצור קשר עם שחקני העבר של המועדון שעדיין בחיים, על מנת להביאם למפגש איחוד.
ב-27 בדצמבר 2005 אושפז בשל אוטם בריאה, וכעבור 4 ימים נפטר, בגיל 88.
ז'וזפ מורטאיה אי קלרמונט (בקטלאנית-ספרדית: Josep Moratalla i Claramunt, נולד ב-1 באוקטובר 1958 באספרגרה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הבלם.
במשך רוב הקריירה שלו, שהתמקדה בשנות ה-80 של המאה ה-20, שיחק במדי ברצלונה.
אף על פי שלא הרבה לשחק במדיה, היה חלק מקבוצה שזכתה באליפות ספרד, בשני גביעים ספרדיים ובגביע מחזיקות הגביע.
מורטאיה נולד באספרגרה שבקטלוניה, אך את צעדיו המקצועיים הראשונים עשה בדפורטיבו לה קורוניה שמגליסיה.
ב-18 בנובמבר 1979 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
הוא הופיע ב-12 משחקים נוספים עד סוף עונת 1979/1980, בה ירדה לה קורוניה לליגה השלישית.
בעונה הבאה עזר לקבוצתו לשוב לליגה השנייה.
יכולתו הטובה של מורטאיה משכה את תשומת לבה של ברצלונה, שצירפה אותו לשורותיה בקיץ 1981, כשהיה בן 23.
בשנותיו הראשונות בברצלונה מילא מורטאיה תפקיד שולי והוא מיעט לשחק, בעיקר בשל מעמדם של הבלמים הבכירים בקבוצה מיגלי וחוסה רמון אלשנקו.
את הופעת הבכורה ערך רק ב-28 בפברואר 1982, כשנכנס כמחליף לקראת סוף משחק הליגה נגד סביליה.
ימים ספורים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בגביע מחזיקות הגביע, כשנכנס כמחליף ברבע הגמר מול לייפציג.
לאחר שנכנס כמחליף גם במשחק הראשון של חצי גמר גביע המחזיקות נגד טוטנהאם, הוא פתח בהרכב בגומלין, עזר לברצלונה לעלות לגמר בתוצאה המצטברת 2-1, והוא פתח גם במשחק הגמר שנערך בקאמפ נואו מול סטנדרד לייז'.
הוא סייע לקבוצתו לזכות בתואר בפעם השנייה בתולדותיה עם ניצחון 2-1. בליגה ערך 3 הופעות בהרכב הפותח, כולל בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-18 באפריל בו הפסידה ברצלונה 3-1.
ב-29 בספטמבר, לאחר שברצלונה הביסה את אפולון לימסול 8-0 במשחק הראשון, פתח מורטאיה בגומלין והבקיע את שערו הראשון במדי ברצלונה, השער היחיד בתיקו 1-1 עמם.
בהמשך עונת 1982/1983 פתח בשלושה משחקים נוספים בליגה, אך הוא לא לקח חלק במשחקי הסופר קאפ הספרדי, בו זכתה ברצלונה, או בגמר הגביע הספרדי, בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 2-1 וזכתה בתואר.
ברצלונה גם זכתה באותה עונה בגביע הליגה הספרדית אך מורטאיה לא שותף באף משחק במהלך הטורניר.
בעונת 1983/1984 שותף על ידי המאמן ססאר לואיס מנוטי בכמות גבוהה יותר של משחקים.
ברצלונה זכתה באליפות ראשונה מזה 11 שנים בעונת 1984/1985, אך מורטאיה פתח במשחק ליגה אחד ונכנס כמחליף באחד נוסף במהלך כל העונה.
בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ברבע גמר גביע הליגה הסתיים המשחק הראשון בתיקו 2-2, ובגומלין, שנערך בסנטיאגו ברנבאו פתח מורטאיה בהרכב ואף כבש את השער הראשון במשחק, אך מדריד השוויתה.
מכיוון שהתוצאה המצטברת הייתה 3-3 המשיך המשחק להארכה ולבסוף לדו-קרב בעיטות עונשין, בו הפסידה ברצלונה 4-1 והודחה מהגביע.
בעונה הבאה החל לשחק בתדירות גבוהה יותר, והוא שיחק לסירוגין כשחקן הרכב וכשחקן מחליף.
עם 19 הופעות בליגה סייע מורטאיה לקבוצתו לסיים כסגנית האלופה.
הוא לא שיחק בגמר הגביע הספרדי בו הפסידה ברצלונה 1-0 לריאל סרגוסה.