tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגנון הקבר מושפע מהאדריכלות הרומית הלניסטית (שני עמודים בעלי אפריז וכותרות דוריות), כתובת בעברית המציינת את שמות הנפטרים.
חזית הקבר מתחלקת לשני חלקים.
החלק הימני, המהווה את הכניסה האורנמנטלית לקבר, בנוי בסגנון היווני Distylos in Antis - שני עמודים בין שתי אומנות.
החזית משתייכת לסדר הדורי, ובניגוד לשאר מצבות נחל קדרון הסמוך, היא עשויה כולה בסגנון יווני אחיד, בלא ערבוב סגנונות שונים, ובלא השפעות רומיות.
עם זאת, יש בחזית כמה חריגות מהסדר הטהור: רוחב הטריגליף עולה על גובהו, אין מתחתיו סרגל, ומניין הטיפות הוא שלוש, במקום שש.
החלק השמאלי, הוא חזית דמה של מבנה שבחלקו התחתון ניתן לראות דלת העומדת שקועה בין שתי אומנות.
חלקו העליון של המבנה נעלם במהלך הדורות, ושחזורו האפשרי כולל פירמידה, בדומה לקבר זכריה הסמוך, או המשך ישר של המבנה התחתון, עם חלון-דמה משושה במרכזו.
כתובת עברית שנחקקה כנראה בתקופה החשמונאית ונמצאת מעל המערה מלמדת כי במערה קבורים משפחת כוהנים ממשמרת בני חֵזיר:
מכתובת זו מסתבר שהמערה שימשה את משפחת בני חֵזיר במשך כמה דורות.
כמו כן ניתן ללמוד על עושרה של משפחה זו, שיכלה להרשות לעצמה חציבת קבר בנחל קדרון, מול הר הבית.
בכתובת ישנו ציון של "נפש" (מבנה מיוחד ומפואר שנבנה לצד הקבר או עליו, כגון יד אבשלום), אך נפש זו לא נמצאה.
הארכאולוגים משערים שמעל הקבר אכן הייתה קיימת נפש שנהרסה במשך הזמן.
קבר גרנט הוא מאוזוליאום לנשיא ה-18 של ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט, הממוקם ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק.
במאוזוליאום טמונה גם אשתו של הנשיא - ג'וליה דנט גרנט.
שמו הרשמי של המאוזוליאום הוא "האנדרטה הלאומית לג'נרל גרנט" (General Grant National Memorial), והוא ממוקם על גדת נהר ההדסון, בפארק ריוורסייד.
הקבר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון דנקן, ובנוי מגרניט ומשיש.
הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1897, ובעת הקמתו היה המבנה - המאוזוליאום הגדול ביותר בצפון אמריקה.
דנקן בתוכניתו ניסה להקים מבנה הדומה למאוזוליאום בהאליקרנסוס (אחד משבעת פלאי העולם העתיק), או, ליתר דיוק, מבנה שאמור להיות דומה לו, שכן המאוזוליאום בהליקרנאסוס לא נשתמר, ואין מידע מדויק כיצד נראה.
בהלווייתו של גרנט נכחו למעלה ממיליון צופים שצפו בתהלוכה בה צעדו אנשי צבא רבים, נשיא ארצות הברית באותה עת גרובר קליבלנד, שרי הממשלה, כל שופטי בית המשפט העליון, וכל חברי בית הנבחרים האמריקאי.
בפתיחת המבנה, שנערכה ב-27 באפריל 1897 (יובל ה-75 להולדתו של גרנט) נכח מספר דומה של צופים וכן נשיא ארצות הברית באותה עת ויליאם מקינלי.
תוכניתו של דנקן, שאושרה על ידי איגוד אנדרטת גרנט, כללה גרם מדרגות שהוביל אל גני טרסה הצופים אל הנהר.
התוכנית שונתה וקוצצה משיקולים תקציביים.
האנדרטה כוללת עיטורים רבים ובהם פסיפסים.
במרכז הכיפה מצוי אוקולוס המאיר את שני ארונות הגרניט של גרנט ואשתו.
מעל הכניסה למבנה חקוקות המילים מתוך האוטוביוגרפיה של גרנט משנת 1885: "Let us have peace" - "תנו לנו שלום".
מאז ה-14 באוגוסט 1958 מנוהל האתר על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
במהלך המאה ה-20, ועל אף היותו אתר מוגן, סבל המבנה הזנחה רבה, ואף כוסה גרפיטי.
בשנת 1989 בעקבות יציאתו לאקרנים של הסרט "גלורי", המתאר את מלחמת האזרחים, גבר העניין באתר, ולאחר שעבודה של פרנק סקטורי (Frank Scaturro), סטודנט מאוניברסיטת קולומביה, שמתארת את הזנחת האתר פורסמה בכלי התקשורת, החליט רשות הפארקים על השקעה של 1.8 מיליון דולרים בשיקום האתר.
ב-27 באפריל 1997 הסתיימו עבודות השיקום.
"קבר בת פרעה" הוא שם מודרני שניתן לו, בהשראת המוטיבים המצריים באדריכלותו, ועל שם אחת מנשות שלמה.
הקבר המרובע אינו בנוי, אלא הוא מונולית החצוב בסלע, מידותיו הן כ-5.5x6 מטרים וגובהו מעט פחות מ-4 מטרים.
מעל לפתח שבחזית הייתה בעבר כתובת, אולם זו נהרסה בעת שנזירים שחיו בקבר בימי הביניים הרחיבו את הפתח, נותרו ממנה רק שתי אותיות שניתנות לקריאה בקושי רב: ב (או ר) ו-ד (או ר)
בפנים המצבה מבואה וחדר פנימי בעל סיתות חלק במיוחד ותקרה גמלונית, שני מוטיבים שאינם שכיחים בקברים ירושלמיים אחרים, ואצטבה להנחת המת.
בתקופות מאוחרות שימש האזור הסובב כמחצבה, והפירמידה שעל ראש הקבר הוסרה.
הקבר לא זכה להתייחסות מידי עולי הרגל במהלך הדורות, תיאור של המצב ניתן על ידי פליסיאן דה סוסי:
למעשה, צדק דה סוסי רק למחצה - הקבר אכן לא התגלה במשך מאות בשנים, אבל הוא מופיע בתיאורי הנוסעים החל משנת 1804, עת כלל אותו לואיג'י מאייר בין ציוריו של ארץ הקודש, אך עם זאת, דה סוסי הוא הראשון שהתייחס לקבר מבחינה מדעית.
הקבר נחקר ביתר יסודיות בידי מספר חוקרים, בראשם, נחמן אביגד, שאף כלל אותו בתוך עבודת הדוקטורט שלו על אודות מצבות נחל קדרון, דוד אוסישקין שכלל את הקבר בתוך סקר מערות הקבורה בכפר השילוח, ולאחרונה, גבריאל ברקאי, שהיה חלק מצוות הסקר של אוסישקין, וחזר לבחון את הקבר בדקדקנות.
שאלת תיארוך הקבר העסיקה את כל החוקרים, והייתה קשה במיוחד בעיקר חוסר הנתונים עליהם ניתן לבסס מסקנות כלשהן.
פנים הקבר רוקן מאות שנים בטרם הגיע אליו החוקר הראשון, ולכן לא ניתן להסיק מסקנות מגופת המת עצמו, או ממנחות הקבורה שאולי נטמנו עמו.
משכך, נותרו לחוקרים רק האפשרויות לניתוח סגנון המבנה וסגנון הכתובת - שני אלמנטים שניזוקו קשות בידי הדורות המאוחרים.
מרבית החוקרים, שבידיהם מידע כה מועט, התקשו להסכים על תקופה מסוימת, וההצעות השונות שניתנו לזמנו של הקבר נעות בין תקופתם של היבוסים או תחילת תקופת בית ראשון, בראשית האלף הראשון לפנה"ס, לבין המאה ה-1 לספירה, בשלהי תקופת בית שני.
דה סוסי, שהיה הראשון שעסק בשאלה זו הציע שתי אפשרויות - האחת, שהמבנה אכן היה קבר, אך לא ייתכן כי יהודי ירושלים קברו את מתיהם כה קרוב לעיר ולמה שדה סוסי זיהה כ"גן המלך", ולכן הקבר, יחד עם שאר הנקרופוליס הסמוך לו, חייב להיות מימי היבוסים.
רעיון אחר, שדה סוסי צידד בו יותר, הוא שהמבנה אינו קבר כלל, אלא מקדש מצרי זעיר, שהקימה בת פרעה, אשת שלמה המלך, שעל פי המסופר בספר מלכים, התיר לנשותיו לבנות במות לאלוהיהן.
דה סוסי היה הראשון שקשר בין המצבה לבין בת פרעה.
רעיון זה שהשתלב עם שמות עממיים לשאר מצבות נחל קדרון שאף הם נקשרו לפרעונים משתקף בשם המקובל למצבה כיום.
לפי האמונה נחשב קבר אסקיה (צרפתית Tombeau des Askia) בעיר גאו שבמזרח מאלי לקברו של אסקיה מחמד הראשון, קיסר אימפריית סונגהאי הראשון.
הקבר נבנה במאה ה-15 וכולל את פירמידת הקבר, שני מסגדים, בית קברות מוסלמי ואת החצר ההיקפית.
הקבר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, ולבקשת ממשלת מאלי נכלל ברשימת האתרים בסיכון בשנת 2012 בשל המאבק המזוין בצפון המדינה.
העיר גאו שוכנת על גדות נהר ניז'ר ונחשבת לאחת הערים העתיקות באפריקה שמדרום לסהרה.
העיר נוסדה ככל הנראה במאה ה-7 ונזכרה במקורות ערביים במאה ה-11 בשם קאו קאו.
בשנת 1138 הייתה גאו לבירת סונגהאי, ואסקיה מחמד הראשון ייסד בה שושלת קיסרית ב-1492. מחמד הראשון המשיך בהרחבת גבולות הקיסרות, מלאכה בה החל דודו ושליט המדינה לפניו, ואלה הגיעו עד לאוקיינוס האטלנטי במערב ועד להרי אייר במזרח.
עושרה של הקיסרות התבסס על שליטתה במסחר בזהב ובמלח שהתנהל לאורך דרכי המסחר בסהרה שמצפון לה ובדרכים המובילות ליערות הטרופיים מדרום.
לפי המסורת חזה מחמד הראשון בפירמידות במצרים בדרכו למכה והדבר הביאו להקים לעצמו קבר בצורת פירמידה.
מאידך, יכול גם שמבנה הקבר הושפע מהסגנון המקומי של תילי קבורה שלו עקבות כבר באלף הראשון לפנה"ס, או מסגנון הבנייה שרווח בדרומה של אלג'יריה של ימינו.
מחמד הראשון מת ב-1529 ורבים מאמינים כי לא נקבר במבנה הקבר ואף לא בתחומי העיר גאו.
קיסרות סונגהאי הגיעה לשיאה במאה ה-16 והחלה שוקעת בהדרגה בשל מאבקים פנימיים ועליית חשיבותן של דרכי המסחר הימיות.
באמצע המאה ה-19 נותרו בגאו ביו 300 ל-400 בתים בלבד, וקבר אסקיה היה למבנה המונומנטלי היחיד שהעיד על זוהר עברה.
מתחם הקבר שוכן בצפונה של העיר גאו ומשתרע על שטח של 42.5 דונם.
המסגד ופירמידת הקבר מוקפים בחומה וסביבה שטח פתוח גדול המוקף בחומה נוספת:
הקבר בצורת פירמידה נישא לגובה של 17 מטר ועשוי מלבני בוץ ומכוסה בטיח בוץ.
בבסיסו אורכו 17 מטר ורוחבו 15 מטר, ומוטות עץ בולטים ממנו בכל עבריו.
בצידו המזרחי גרם מדרגות המתפתל לאורך החזית ומוביל לשיאו של המבנה.
באתר שני מסגדים - המסגד המזרחי כולל אולם תפילה לגברים בגודל של 50 על 15 מטר.
גגו עשוי מקורות עץ ומכוסה בבוץ, והוא נתמך ב-69 עמודים מרובעים הערוכים בארבע שורות.
במרכז הקיר המזרחי ניצב מחראב מערב אפריקני אופייני שלו שתי גומחות.
המסגד הורחב בשלוש הזדמנויות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. בצידו המערבי של המתחם מסגד דומה לנשים אך בממדים קטנים יותר.
בית הקברות שוכן מחוץ לחומה הפנימית ובו אסטלות אבן רבות הנושאות כיתובים.
בית הקברות המשיך והיה בשימוש עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
הרחבה שמחוץ לחומה הפנימית משתרעת על שטח של 10 דונם ומשמשת לתפילות המוניות בעת פסטיבל טאבאסקי, חתונות ואירועים אחרים.
קבקה (Kabaka) הוא כינויו של מלך בוגנדה, בעבר ממלכה עצמאית וכיום אחת הממלכות המסורתיות באוגנדה שבמזרח אפריקה.
לפי מסורות שבט הבגנדה שלטו בממלכה שני מלכים - האחד רוחני והשני מנהיג פיזי, בשר ודם.
המלך הרוחני מיוצג על ידי אותות מלכות - התופים המלכותיים.
המלך הרוחני נקרא "מוג'אגוזו" ויש לו ארמון, משרתים, שומרים ושאר סממני מלכות.
המלך הפיזי חייב לבצע מספר טקסי מעבר על התופים המלכותיים לפני שניתן להכריז עליו כמונרך של ממלכת בוגנדה.
תואר הקבקה אינו עובר לבנו הבכור של המלך המכהן, אלא לאחד מבניו האחרים, לפי בחירתו של המלך ובהמלצתה של מועצה מיוחדת.
זהות היורש אינה ידועה ברבים והיא נחשפת רק עם מות המלך.
בעת היוולדם של נסיך או נסיכה במשפחת המלוכה, נבחרים מתופפים מאחד מענפי השבט, אשר מתופפים על התופים המלכותיים.
זוהי הדרך המסורתית להעברת ההודעה על הולדתו של צאצא חדש במשפחה המלכותית.
טקס דומה קורה עם מותו של מלך מכהן.
לפי תרבות הבגנדה המלך אינו מת, אלא אובד ביער.
בתוך הקברים המלכותיים, דוגמת קברי מלכי בוגנדה בקסובי וקברי וומאלה, נגלית למלך הכניסה אל היער.
לכן לא נהוג בקברי המלכים להסתכל מעבר לכניסה אל הקבר.
בתקופה שקדמה לקולוניאליזם החזיק הקבקה בסמכויות ריכוזיות, מעבר למקובל בממלכות אפריקאיות שבטיות, ועמד בראש היררכיה נוקשה ומוגדרת היטב.
בסוף המאה ה-19 נכנסה בוגנדה תחת אזור ההשפעה של האימפריה הבריטית.
הבריטים הותירו על כנו את מוסד הקבקה, ואף העניקו לו השפעה מחוץ לגבולות בוגנדה, אבל בד בבד הפחיתו מעצמאותו, התערבו בענייניה הפנימיים של הממלכה ואף היגלו למספר שנים את הקבקה מואנגה השני שהוביל מרד נגד בריטניה.
לקראת שחרורה של אוגנדה מן השלטון הקולוניאלי הבריטי, ובשנים הראשונות לעצמאותה, היה מעמדו של הקבקה אחד הנושאים המרכזיים שבמחלוקת באוגנדה.
הארץ נקרעה בין בני בגנדה, שהיו ברובם חסידי המלך, לבין בני עמים אוגנדים אחרים, שהתנגדו למרות הבגנדה ולמלוכה.
הקבקה אדוארד מוטסה השני מונה, במקביל לכהונתו כקבקה, גם כנשיאהּ הראשון של אוגנדה כולה, כצעד של פשרה, אך השלטון המרכזי פעל בעקביות כדי להפחית במעמדו.
ב-1966 הותקף ארמונו על ידי צבא אוגנדה וכעבור שנה ביטל השלטון המרכזי לחלוטין את מעמד הממלכות המסורתיות, ובהן בוגנדה, ב-1967. ב-1993 הוחזרה המלוכה באופן רשמי, אך כיום אין למלך סמכויות חוקיות ממשיות אלא מעמד סמלי וטקסי בלבד, ומידת השפעתו מהווה עדיין מוקד לחיכוך עם השלטון האוגנדי.
הקבקה הנוכחי הוא רונלד מואנדה מוטבי השני (Ronald Muwenda Mutebi II).
2. צ'וואה הראשון - אמצע המאה ה-14
קבר גווייה או קבר ממנטו מורי (לטינית: "זכור את המוות") הוא מצבת זיכרון כנסייתית או קבר ובהם ייצוג אנושי בדמותה של גווייה כחושה, שאף נמצאת לעיתים במצב ריקבון.
לעיתים רבות נושא הקבר דמיון למיטה ובה שתי קומות, המציגה אדם כפי שהיה טרם מותו או זמן מועט לאחר מכן בקומה העליונה (בממדים מציאותיים ולעיתים כורע בתפילה), וכגווייה מרקיבה בקומה התחתונה.
פעמים רבות הדמות עטופה תכריכים ושורצת תולעים או חיות בר הניזונות מבשרה.
המונח משמש גם למצבת זיכרון המציגה את הגווייה לבדה, בלי דמות אדם חי.
הפסל מסמל את ארעיות התהילה הגשמית.
תיאור גווייה מרקיבה באמנות (להבדיל משלד) מכונה "טרנסי" (transi).
דוגמה קלאסית לכך היא "Transi de René de Chalons" מאת ליגייר רישייר , בכנסיית סנט אטיין בבר-לה-דוק, צרפת.
קברי גווייה, שהחלו להופיע במחצית השנייה של המאה ה־14, מסמנים זניחה של המנהג המקובל, לפיו יש להציג את דמות האדם כפי שהיה בחייו.
בשל עלות הקמתם הגבוהה ומצוקת המקום בחלל הכנסייה, רק אצילים רמי מעלה נקברו בקברים מסוג זה – על פי רוב בני מלוכה, הגמונים או ראשי מנזר.
דוגמה לכך ניתן לראות בקברי המלכים הצרפתיים בבזיליקת סן-דני בפרברי פריז.
לעיתים תכופות היו קברי בני־המלוכה זוגיים, עבור מלך ומלכה.
מצבות גווייה מצויות בקתדרלות אנגליה ובחלק מהכנסיות המחוזיות.
הדוגמה המוקדמת ביותר שהשתמרה מצויה בקתדרלת לינקולן בלינקולנשייר.
זהו קברו של ההגמון ריצ'רד פלמינג שייסד את מכללת לינקולן באוקספורד ונפטר ב־1431. בקתדרלת קנטרברי שוכנת מצבת הגווייה הנודעת של הנרי צ'יסל, הארכיבישוף מקנטרברי (1414–1443).
מצבת הזיכרון שהוקמה עבור ג'ון וייקמן נותרה במנזר טוקסברי .
וייקמן שימש כראש מנזר טוקסברי בין השנים 1531–1539. עם פרוק המנזר פרש מתפקידו ומאוחר יותר הפך הגמון גלוססטר הראשון.
וייקמן הקים את קברו שלו, ובו נראים מזיקים הזוחלים על גווייתו השלדית המסותתת, אולם לא נעשה לבסוף שימוש בקבר זה ווייקמן נקבר בפורתהמפטון .
מצבות גווייה ודמויות גווייה נמצאות בכנסיות רבות באיטליה.
מידע שנצבר במאה ה-19 על פסלים איטלקיים, מעיד על כך שרעיון מצבת הגווייה החל כאתר בו תנוח הנשמה או, להבדיל מכך, תחיה.
במרוצת הזמן, כשהתפתח רעיון תחיית המתים, נתפש הקבר כאתר בו המנוח ישן: "מיטה עבור הנם ...
רעיון הנם במיטתו הנשמר על ידי הדמות השכובה על גבי המכסה".
מצבות זיכרון פוסלו על ידי פסלים נודעים בתקופת ימי הביניים והרנסאנס.
"נותרו הסרקופג והמיטה, אולם רעיון האפריון השמימי והמלאכים הוסף מעל (נהגה במקור על ידי ארנולפו די קמביו, בקבר החשמן דה בריי באורווייטו), בעוד קורות חיי המנוח תוארו על-גבי הקבר ...
הנוצרי לבדו, המאמין בקימה לתחיה, הוא המניח את האפריון ואת כוחות גן-העדן מעל מתו".
מצבות הגווייה נפוצות בכנסיות איטליה.
אנדראה ברגנו פיסל מספר קברי גווייה וביניהם מצבות עבור החשמן אלאנו בסן פרסדה, החשמן לודוויקו ד'אלברט בסנטה מריה ארקואלי, וההגמון ג'ון דה קוקה בכנסייה ברומא בשם סנטה מריה סופרה מינרווה.
שלוש מצבות זיכרון נוספות הן זו של החשמן מטאו ד'אקווספרטה בסנטה מריה בארקואלי, קבר ההגמון גונסלווי (1298) וזה של החשמן גונסלוו (1299) (שני האחרונים בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה), שפוסלו על ידי ג'ובאני דה קוזמה, הצעיר בשושלת משפחת קוזמטי.
בבזיליקת פטרוס הקדוש נמצאת מצבת זיכרון, בקבר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שפוסלה על ידי ג'ובאני פיזאנו.
לצרפת היסטוריה ארוכה של מצבות גווייה, אם כי לא שרדו דוגמאות או סוגים רבים של מצבות אלו כפי שקרה באנגליה.
אחת הדוגמאות המוקדמות למצבת גווייה נמצאת בקברו של גיום דה הרסיני, רופא שחי בימי הביניים ונפטר בשנת 1393 בלאן.
דוגמה מוקדמת נוספת היא דמותו של הקרדינל ז'אן דה לה גראנג' אשר נפטר בשנת 1402 באביניון.
בתקופת הרנסאנס חלה תחייה של סגנון זה ומעידות על כך מצבות קבריהם של לואי ה־12, מלך צרפת, ושל אשתו אן מברטאן שנקברו בפרבר סן דני.
המלכה קתרין דה מדיצ'י הזמינה מצבת גווייה עבור בעלה, הנרי השני.
בגרמניה נמצאות מצבות גווייה מועטות.
במצבות גווייה גרמניות שונות יש מקום לסבור ששימשו למטרה אחרת.
מבנן נבדל מעט מזה של קברי הכנסיות באנגליה ובאיטליה.
דמותו של פיטר לואיס רוון בבית קברות בברלין נושאת דמיון למצבות הזיכרון הנזכרות לעיל, אך מיקומה – ובמובנים אחדים סגנונה – שונים.
מבחינה היסטורית נטמנו יחידים פחותי חשיבות או ממון מחוץ לכנסייה, להבדיל מפנימהּ שנשמר עבור קדושים, אפיפיורים, אצילים אמידים ובעלי-ממון או חשיבות חברתית מרובה.
מצבת גווייה גרמנית נוספת – ומאוחרת למדי מבחינה היסטורית – מיועדת ליוהאן פון דר לייטר מביירן בגרמניה.
קבר איתמר בן אהרן הכהן הוא מבנה הנמצא בעוורתא.
מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של איתמר בן אהרן הכהן.
רבים פוקדים את הקבר ביום ההילולה של אהרן הכהן שחל בא' באב, תחת אבטחת כוחות צבא.
ב-1838 ביקר בקברים אליעזר הלוי, והוא כתב תיאור מפורט של האתר.
קבר הבאבא סאלי הוא מתחם שבו קבור רבי ישראל אבוחצירא, הידוע בכינוי "הבאבא סאלי", והוא הבולט שבקברי הצדיקים בדרום ישראל.
המקום משמש כמקום תפילה ועלייה לרגל, בפרט בקרב בני עדות המזרח ותושבי הדרום.
הקבר נמצא בעיר נתיבות, שבה חי הבאבא סאלי ב-14 שנותיו האחרונות.
על הקבר בניין גדול, שבדומה לשאר המוסדות על שם הבאבא סאלי תוכנן בשילוב סגנון בנייה מרוקאי, על ידי האדריכל אבי צרפתי.
סביב לקבר נבנה פארק בצורת חמסה.
הבניין מחולק לשניים: צד לגברים וצד לנשים, כשבכל צד מתאפשרת גישה לקבר.
את האתר מנהלת עמותת "קרן להנצחת באבא סאלי".
סביב הקבר התפתחה תעשייה של מכירת קמעות ומזכרות.
אבנים שנלקחות מחצר הקבר נמכרות כקמעות תמורת מאות שקלים.
מדי שנה בד' בשבט, יום השנה לפטירתו של הבאבא סאלי, מתקיימת בקבר הילולה המונית, המושכת רבבות מבקרים, בהם רבנים, אישי ציבור ופוליטיקאים.
עלייה לרגל נוספת מתקיימת בל"ג בעומר.
בסמוך לקברו של רבי ישראל אבוחצירא נמצא קברו של רבי שלום איפרגן ("הבאבא שלום").
הקרבה בין שני הקברים המהווים מוקד עלייה לרגל, הפכה ליריבות בין שתי החצרות – חצר ה"באבא ברוך", בנו של הבאבא סאלי, וחצרו של רבי יעקב איפרגן ("הרנטגן"), בנו של הבאבא שלום.
היריבות הובילה את נציגי החצרות לבתי משפט בסכסוך מתוקשר על נושאי קרקעות והתנגשויות אינטרסים.
בעת שנפטר הבאבא סאלי הוא נקבר בקבר פשוט, בקצה הצפון מזרחי של בית העלמין בנתיבות.
וכבר עם פטירתו החלו חסידיו לעלות לרגל למקום ולהשתטח על קברו.
קבוצה של חסידיו דאגה שאש תמיד תדלק בסמוך.
ביום השנה הראשון לפטירתו, בינואר 1985, נערכה לראשונה ההילולה לזכרו.
מעל הקבר נבנה מבנה עם כיפה בצורת "מקאם".
עיריית נתיבות השקיעה 60 מיליון שקלים בהכשרת חניונים והקמת 60 דוכנים למכירת מזון ותשמישי קדושה.
כבר בהילולה הראשונה השתתפו 250 אלף בני אדם.
ביום השנה השני לפטירתו, בינואר 1986, בעת ההילולה, פרצה תיגרה המונית בין חסידי הרב ברוך אבוחצירא לתומכיו של הרב אלעזר אבוחצירא, בניסיון לקבל את החזקה במקום.
תומכיו של הרב אלעזר הפסידו במאבק ולא קיבלו חזקה.
המאבק בין השניים פרץ במסגרת מלחמת ירושה על כיסאו של הבאבא סאלי, כאשר הבן ברוך אבוחצירא טען שהוא ממשיך דרכו, אך רוב המשפחה צדדה ברב אלעזר נכדו, שהייתה לו תדמית טובה יותר מדודו ברוך אבוחצירא, שהיה בעל עבר פלילי.
גם עיתון "המודיע" תמך בפומבי ברב אלעזר.
בהילולה הרביעית, בינואר 1988, השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, סגנו דוד לוי, שר הדתות זבולון המר והרב הראשי מרדכי אליהו, וראש מועצת נתיבות קרא להפוך את ההילולה לאירוע ממלכתי.
המארגנים ציפו ל-250 אלף איש, אך רק כ־50 אלף איש הגיעו, עקב מזג האוויר הסוער.
לקראת ההילולה החמישית, הבטיח הרב ברוך אבוחצירא כי השמש תזרח בהילולה, וביקש מהציבור להגיע למקום בכל מקרה.
למרות ההבטחה שנתן הרב אבוחצירא, מזג האוויר היה סוער.
באפריל 1989 סגר הרב ברוך אבוחצירא את האתר, בעקבות סכסוך עם המועצה המקומית.
לטענתו המועצה לא סיפקה שירותי ניקיון ותחזוקה לציון הקבר וסביבתו, כפי שהבטיחה לו, והוא נאלץ לממן את התחזוקה מכיסו הפרטי.
לאחר מספר ימים הושגה פשרה והקבר נפתח, לאחר שהמועצה המקומית הסכימה להחכיר את קרקע המתחם לעמותה של הרב ברוך, תמורת תשלום סמלי של שקל אחד לשנה.
באפריל אותה שנה הוגש כתב אישום נגד חברי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה, לאחר שנתנו אישור להגדלת המבנה סביב הקבר, שלא כדין ותוך חריגה מסמכות.
חברי הוועדה אישרו את המבנים, לאחר שהוקמו שלא כחוק, ללא היתר בנייה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 תרמה קרן קיימת לישראל כסף לטובת הקמת פארק, מצידו הצפוני של המתחם, בשם "פארק באבא סאלי".
באותן השנים גם נבנתה שכונת מגורים סמוך למתחם, בשם קריית הבאבא סאלי.
בינואר 2006 הותקנו במתחם מצלמות רשת המשדרות 24 שעות ביממה, והושק שירות המאפשר לשלוח באמצעות האינטרנט תפילה או בקשה סלולרית לברכה.
בינואר 2009 נפל טיל גראד, שנורה מרצועת עזה, ליד הקבר, אולם איש לא נפגע ולא נגרם נזק.
באפריל 2017 אושרה תוכנית, שיזם שר הפנים אריה דרעי, לשיפוץ ושדרוג המתחם בהשקעה של כ-15 מיליון שקל.
במרץ 2018 אישר משרד התיירות הקצאה של 2 מיליון שקל לפרויקט, בנוסף ל-7.2 מיליון שקל שאישרה קודם הממשלה.
הקרן להנצחת הבאבא סאלי מבקשת לגייס את יתרת התקציב, בסך שמונה מיליון שקלים, מתרומות וממכירת אבנים מציון הקבר.
באפריל 2018, הודיעה קק"ל כי תקצה 10 מיליון שקל לשיפוץ פארק באבא סאלי.
ב-29 בדצמבר 2021, החליטה משטרת ישראל על צו איסור ההילולה הקרובה בגלל חוסר יכולת שמירת ביטחון המשתתפים, וחשש מאסון דומה לאסון הר מירון (2021), שהתרחש בהילולת רבי שמעון בר יוחאי כבר יום למחרת, עקב סערה ציבורית ובעקבות בדיקה מחודשת, הוחלט לקיים את ההילולה אך במגבלות הקורונה והוראות המשטרה.
זהבה גלאון התנגדה לחיוב חיילים לבקר בקברו של הבאבא סאלי והגדירה זאת כסגידה לקברים.
היא כתבה כי "צה"ל מתיישר עם גופים קיצונים שמנסים להנחיל סגידה לקברים ואבנים במסווה של מורשת".
גם בציבור החרדי יצאו נגד העלייה לקבר.
הרב אלעזר מנחם מן שך מתח ביקורת קשה על הרב מרדכי אליהו שעלה לקבר וטען כי זוהי עבודת אלילים.
קברו של אלעזר בן אהרן הכהן מצוי, על פי ספר יהושע, בנחלתו של פינחס בנו.
מסורת יהודית מימי הביניים מזהה את מקום הקבר עם מבנה הנמצא בכפר עוורתא.
יוסף בן מתתיהו מציין בסוף המאה ה-1 לספירה כי "מצבתו וקברו נמצאים בעיר גבעה" .
קיימת מסורת המזהה את גבעת פינחס עם הכפר עוורתא, מדרום-מזרח לשכם, אך מקורה של המסורת אינו ידוע.
בחיבור "המסע מבורדו", שמתאר מסע שנערך במאה הרביעית לארץ ישראל, המחבר אינו מזכיר את האתר אף שעבר לידו.
עדות ראשונה לקיומה של המסורת הופיעה במאה ה-13, כאשר רבי יעקב השליח כתב:
ב-1838 ביקר בקבר אליעזר הלוי,
קיים מנהג חדש לבקר בקבר ביום ההילולה של אהרן הכהן שחל בא' באב.
ב-21 במאי 1992 ריססו פלסטינים כתובת המהללת את האסלאם על הקבר וחתמו את הגרפיטי בחותמת "החזית העממית לשחרור פלסטין".
KV55 הוא קבר שנמצא בעמק המלכים בנקרופוליס של תבאי במצרים.
הקבר התגלה בשנת 1907 על ידי אדוארד ר.
Ayrton) שעבד בשביל תאודור מ.
הממצאים שהוצאו מתוכו עוררו מחלוקת בקרב החוקרים בשאלות למי נועד הקבר, של מי המומיה שנמצאה בו, כיצד הגיעו החפצים ששייכים לדמויות מלכותיות שונות לקבר, ומה הסיבות להשחתה ולמחיקות שנעשו בחפצים.
בפברואר 2010 התפרסמו תוצאות של מחקר גנטי ובדיקות מדעיות נוספות שקבעו שהמומיה שהוצאה מהקבר הוא בנו של אמנחותפ השלישי, ואביו של תות ענח' אמון.
תוצאות אלו לא הביאו לסוף המחלוקת, מכיוון שישנם חוקרים שסבורים שמדובר במלך אחנתון, ואילו אחרים סבורים שמדובר באחיו סמנח כא רע שירש אותו לאחר מותו.
הקבר ממוקם מספר קילומטרים מערבית לקבר של רעמסס התשיעי בביבאן אל מולוכ.
אל הקבר מובילות 21 מדרגות, שהובילו לכניסה שהייתה חסומה על ידי קיר של אבני גיר שהונח על גבי פסולת הריסות.
מאחורי הקיר ישנה חסימה נוספת של בלוקי גיר שסודרו על מלט, ומכוסים מבחוץ במלט שנושא טביעות חותם עגול של תן שרובץ על 9 שבויים.
סמל זה מופיע לעיתים קרובות בחותמות בקברים בתבאי, והוא נמצא גם בכניסה לקבר של תות ענח' אמון.
הכניסה נמצאה הרוסה חלקית, מה שמצביע על כך שהקבר נאטם לאחר פתיחה אחת.
הכניסה מובילה למסדרון שרוחבו 1.8 מטר ו-2.5 מטרים גובה שהיה מלא בשברי גיר.
בסוף המסדרון היה חדר מלבני גדול שאורכו 7 מטרים, רוחבו 5 מטרים, גובהו 4 מטרים, והוא היה במפלס נמוך במטר אחד מהכניסה.
מהסף הייתה רמפה של שפוכת אבנים שנמשכה לחדר.
הקירות בחדר טויחו אך לא קושטו.
בחלק הדרומי ניתן לראות שהתחילו לחצוב חדר שני, אך לא סיימו את העבודה.
ישנם סימנים שחורים בקיר המזרחי שמצביעים על כך שהייתה כוונה לחצוב חדר נוסף, ובשנת 1993 בעקבות ניקוי הקבר התגלה אוסטרקון שעליו מצוירת התוכנית המקורית של הקבר.
ניתן לראות בו שהייתה כוונה להרחיב את הכניסה, ומהסימנים על הקירות עולה שלאחר החציבה של הכניסה והמדרגות, הכניסה הורחבה, התקרה הוגבהה, ומספר המדרגות עלה.
ארון הקבורה - חלק ממנו נמצא כמה מטרים מהכניסה, וחלק נוסף נמצא בשפוכת בכניסה לחדר הגדול, על הרצפה שכב חלק נוסף, ובקיר ממול לכניסה שכבו שאר החלקים שלו.
זהו ארון קבורה מעץ מצופה זהב.
כד אלבסטר גדול - נמצא בשפוכת בכניסה לחדר הגדול.
ארבעה כדים קנופיים - בחדר הגדול נמצאו ארבעה כדים מקלציט מבריקה עם מכסים בדמות אדם.
ארון מתים - קצת לפני החדר שכב ארון מתים שהונח על מיטה עם ראש אריה, המיטה התמוטטה מריקבון ובעקבותיו נפל גם הארון.
ארבע לבנים מאגיות - שלוש מהן כנראה הונחו בקירות, ואחת נמצאה מתחת למיטה.
ממצאים נוספים - נמצאו מספר כדים, קופסאות, קמעות, בסיס פסל מעץ, פסלונים ודגמי בומרנגים מפאיאנס, וכלים פולחניים ששימשו לטקסי קבורה.
כד אחד מאבן נושא את שמו של אמנחותפ השלישי, כד נוסף עם שם המלכה תיה ואמנחותפ השלישי, ושריד עץ מאחד הרהיטים נושא את השמות של תיה ואמנחותפ השלישי.
נמצא קמע מאבן עם השם של תיה.
בפסולת שמתחת למיטה ומאחורי הפאנלים של ארון הקבורה, בסמוך לקיר המזרחי התגלו כמה חותמות קטנים מחימר, חלקם עם הכרטוש של תות ענח' אמון.
לחופרים היה ברור שהקבר סבל נזק משני גורמים.
הנזק הראשון נוצר מסדק גדול בתקרת המסדרון, שללא הצלחה ניסו לאטום אותו במלט.
דרך הסדק חלחלו מי גשמים שגרמו לריקבון בחפצי העץ והמומיה.
הנזק השני נגרם על ידי האדם, למסקנה זו הגיעו מהעובדות ששמות שהיו על ארון המתים נמחקו, מסכת הזהב הוסרה מהמכסה, רצועות מזהב שהקיפו את המומיה שנושאות כרטושים נחתכו, ודמויות מסוימות ושמות הוסרו ונמחקו מארון הקבורה.
הקמעות על הלבנים המאגיות גם הוסרו.
הרס זה כנראה לא נגרם על ידי שודדי קברים, מכיוון שהשודדים היו לוקחים את כל הזהב ולא היו טורחים לסגור את הכניסה לקבר אחריהם.
ארון הקבורה נמצא מפורק במסדרון ובחדר המרכזי, הארון העשוי מעץ ארז נמצא במצב רע של ריקבון.
הוא היה מכוסה בטיח, מגולף ומוזהב.
בחזית הארון ישנן שתי כתובות שפונות כלפי השנייה.
בקורות הדלת, במזוזה השמאלית ישנה כתובת שבה מחוק שמו של אחנתון, ושמו של אמנחותפ השלישי מופיע בדיו אדומה.
שתי דלתות מהארון נמצאו עם צירי הנחושת שלהן.
דוויס תיאר את מה שמופיע על הדלתות: המלכה תי מקדישה פרחים לאתון, שמופיע בצורת דיסק עם קרניים בצד שמאל.
חלק מהקרניים מקבלות את המנחה וחלק מגנות על המלכה ודמות נוספת שנמחקה, כאשר הידיים בסוף הקרניים אוחזות את סמל החיים.
המזבח שממוקם מתחת לדיסק נושא שישה כרטושים של אתון ושל אחנתון שנמחקו.
בצמוד למה שמונח על המזבח, יש שולחנות עם לחם ומוצרי מזון וקנקנים.
הדמות המחוקה היא במרכז, כנראה מדובר באחנתון שחובש כובע עם שני סרטים ומחזיק שרביט.
מאחוריו המלכה תיה לבושה בחלוק ארוך, לצווארה מחרוזת, ראשה עם פיאה שעליה מולבש כתר שעליו יש שני הורוסים עם קרניים של איסיס, זהו כתרה של האלה חתחור, שזה דיסק שמוקף בשתי נוצות ארוכות.
האגיפטולוג אלן גרדינר בחן יותר מאוחר את הארון, וזיהה באחד מהפאנלים הארוכים בשמו של אחנתון, שנמחק בשאר חלקי הארון.
הוא מתאר את הדמות המחוקה כאחנתון שמגיש מנחה לאתון על מזבח, כאשר מאחוריו המלכה תיה שופכת קטורת ללהבות במזבח שני.
על המזוזה השמאלית ישנם שני כרטושים עם השם אתון בצורתו המאוחרת, ובהמשך כתוב: , ובסוף כתוב: .
החלק שמעל הדלתות יש לו שתי כתובות סימטריות שמתחילות מהמרכז.
ארון המתים, הכדים הקנופיים והלבנים המאגיות
גרדינר בדק את ארון המתים והכתובות עליו.
ארון המתים עשוי מעץ ארז, מכוסה בזהב ומשובץ באבנים חצי יקרות.
ישנו הורוס מברונזה שמחובר למצח ונושא את שמו של אתון בצורתו המאוחרת.
לדעתו הארון יחד עם ההקדשות עליו מזכיר את הארון השני של תות ענח' אמון.
הכתובות העיקריות נעשו על גבי ציפוי הזהב, ואילו בחלק הפנימי של הרגליים הסימנים גולפו בעץ, והזהב נלחץ פנימה לקבל את הטביעה.
ריקועי הזהב בתוך הארון לא הצליחו וחלקם נפלו על המומיה.
ישנם הוכחות שהיו שינויים מכוונים בטקסטים, שהביאו להחלפת מילים על ידי חיתוכם.
הכתובת שלרגלי הארון כוללת לדעתו את הכרטוש של אחנתון, וכך הוא תרגם: .
לדעת גרדינר הטקסט במקור התייחס לאישה, אך שונה בהתאם כדי שיתייחס לגבר.
שם האישה שהושחת מוצג לא כבעלת הארון, אלא כדוברת.
ידוע שהאלה נפתיס מוצגת בראש הארון ואיסיס ברגלי הארון.
וידוע שברגלי הארונות של השושלת השמונה-עשרה בדרך כלל איסיס היא הדוברת, ואילו על המכסה אלת השמיים נות היא הדוברת.
על הארון עצמו איסיס מוצגת כמגנה בעזרת ידיה על הכרטוש המלכותי, מלווה בטקסט שמופנה למלך ומתאר את האלה הדוברת כאחותו.
לדעתו של גרדינר מסורת זו נמשכה לתקופת אל עמארנה למרות הרפורמות של אחנתון, כאשר הדמות הנשית היא נפרטיטי שהחליפה את איסיס.
התרגום: "קריאה של (המלכה נפרטיטי): אני אנשום את האוויר המתוק שיבוא מפיך, ואחזיק את יופייך תמיד.
תפילתי היא שאשמע את קולותייך המתוקים של הרוח הצפונית, שבשרי יצעיר יחד עם החיים בעזרת אהבתך, אתה המאפשר לי בעזרת ידייך שנושאות את רוחך לקבל אותה ולחיות על פיה, ואתה שקורא בשמי ללא הפסק, ושמי לא יחדל משפתייך (אחי האהוב?) בהיותך (איתי) לנצח, חיים כמו אתון (החי?)".
האגיפטולוג פאירמן סבור שהארון במקור הוכן למרת אתון בתו של אחנתון, וכך הוא תרגם את הכתובת לרגלי הארון: "(בתו האהובה של) מלך מצרים העליונה והתחתונה, החי במעאת, מלך שתי הארצות (אחנתון) הבן האהוב של אתון החי, שחי לנצח: (בתו של המלך, מרת אתון)".
"נאום בת המלך מרת אתון: מי יתן ואנשום את הנשימה המתוקה שבאה מפיך, שאחזיק את יופייך יום אחר יום, זו תפילתי.
שאשמע את קולותייך המתוקים של הרוח הצפונית.
שבשרי יצעיר יחד עם החיים בעזרת אהבתך.
תן לי את ידייך לשאת את מזונך, ומי יתן ואקבל אותו ואחיה בעזרתו.
קרא בשמי והוא לא יחדל מפיך.
[הו אבי, מלך מצרים העליונה והתחתונה (אחנתון)] שתהיה (פה) לנצח נצחים, חי כמו אתון".
האגיפטולוג אלדרד קירל (Aldred Cyril) בדק את סגנון הארון בהשוואה לשלושת הארונות של תות ענח' אמון ולארון של סתי הראשון, והגיע למסקנה שהארון בקבר הוכן עבור דמות מלכותית.
לפי סגנון הקישוט והעיצוב, הארון נעשה עבור אישה, מאחר שהארון מעוטר בלבוש קשקשים, ואילו ארונות הגברים מעוטרים בכנפי נשר על החזה.
בנוסף סגנון השיער של הארון שהוא תספורת נובית קצרה, קשור למלכות ונסיכות מבוגרות בתקופתו של אחנתון.
ההוראוס שמאפיין ארון של גבר, נוסף לארון לאחר שיוצר.
הזקן שהיה מחובר לארון נמצא בסמוך לו, וכנראה נוסף בשלב מאוחר לא יוצר יחד עם הארון.
בנוסף נמצאו ארבע לבנים מאגיות ששתיים מהן נושאות את הכרטוש של אחנתון.
נמצא חלק מהכרטוש של סמנחכארע, ופלטה מזהב שכתוב עליה "האהוב על אחנתון" שהוא תואר שקשור לסמנח כא רע.
נמצא כד עם שמה של קיה אשתו של אחנתון.
נמצאו ארבעה כדים קנופיים בדמות אדם, כאשר ישנם סימנים לקידוח חור במכסים, שאליו הוכנסו הוראוסים מזכוכית.
ההוראוסים הוצאו בשלב מאוחר, כאשר הם משאירים מאחוריהם סימני צבע על המכסים.
בשנת 1908 בדקו שני מנתחים את המומיה, וקבעו על סמך אגן הירכיים שמדובר באישה.
יותר מאוחר נשלחה המומיה לאליוט סמית שהיה פרופסור לאנטומיה בבית הספר לרפואה בקהיר, והוא הופתע לגלות שרידים של גבר צעיר שמת כנראה בגיל 23. למרות הגיל הצעיר שנקבע על ידו, הוא טען שמדובר במומיה של אחנתון.
הוא קישר בין הופעתו המוזרה של אחנתון במונומנטים שלו למומיה, וטען שיש סבירות שהשלד סבל מסינדרום פרוליך שהשפיע על גיל העצמות, אף על פי שידוע שסינדרום זה גורם לעקרות, דבר המנוגד למה שידוע על אחנתון.
בשנת 1963 נערכה בדיקה בחלקים מסוימים מהשלד: עצם החזה, עצם הבריח, עמוד השדרה, עצם העצה, עצם השכם, העצמות הארוכות, עצמות היד, הגולגולת, השיניים ואגן הירכיים.
מהבדיקות עולה שמדובר בשלד של גבר צעיר, בן לא יותר מ-25 שנה במותו, ובגובה של 1.71 סנטימטר.
לא רואים הבדלים פיזיולוגים קיצוניים, אף על פי שבחלקים מסוימים יש מידות נשיות, כמו הזווית של עצם הירך, חלק מהעצמות הארוכות שחסרה בהן גסות, עצמות היד שהן דקות, ומידות מסוימות באגן הירכיים שמתאימות לאישה.
הבדלים קטנים אלו לא מספיקים כדי להוכיח שמדובר בסינדרום פרליך או הצורה שבה מופיע אחנתון.
נעשה שחזור הפנים על סמך הגולגולת, השחזור הראה דמיון רב לגולגולת ולארונות הקבורה של תות ענח' אמון.
החוקר הראשון דוויס שבחן את הקבר סבר שהקבר יועד עבור המלכה תיה, הוא התבסס על ארון הקבורה והזיהוי הראשוני של המומיה כאישה.
גרדינר סבר שארון המתים נבנה במקור עבור אישה, אך מאוחר יותר היעוד שונה והוא נועד להכיל את המומיה של אחנתון, אך בטעות הכיל בסוף את המומיה של סמנח כא רע.
הוא מבסס את התאוריה שלו בעיקר על הכתובות על ארון המתים ומה שידעו בזמנו על המומיה.
לדעתו כנראה לאחר מותו של אחנתון, הקבר שנועד להכיל את גופתו וגופות המקורבים לו נפגע והושחת יחד עם הארון שלו.
הנאמנים שנשארו לשלטונו מצאו את הארון והכניסו לתוכו את המומיה שחשבו שהיא שלו.
בנוסף הם לקחו אתם לתבי את הארון שהוכן לתיה.
החפצים והמומיה הוכנסו לקבר נטוש, שיותר מאוחר נפרץ על ידי אנשים שראו באחנתון כופר.
פאירמן שבחן את הממצאים סבר שארון המתים הוכן עבור מרת אתון.
לדעתו הלבנים המאגיות הוכנו כחלק מציוד הקבורה של אחנתון בתבי בתחילת מלכותו, וההוכחה לכך היא שלפני שמו של המלך מופיע שמו של אוסיריס.
הלבנים לדעתו הושארו מאחור כאשר אחנתון עבר לעמרנה.
בנוסף הוא זיהה בארון המתים השני של תות ענח' אמון ששמו של סמנח כא רע הוחלף בשמו של תות ענח' אמון.
ולכן לדעתו המומיה של מרת אתון הוצאה מארון המתים ואליו הוכנסה המומיה של סמנח כא רע.
חפצי הקבורה של סמנח כא רע נלקחו לצורך קבורתו של תות ענח' אמון.
כנראה בגלל מותו המוקדם של תות ענח' אמון לא הושלמו חפצי הקבורה שלו, והמלך אי לקח חפצים מהקבר של סמנח כא רע שהיו בתבי, וסמנח כא רע הועבר לקבר קטן והוכנס לארון שהוכן במקור עבור מרת אתון, ואיתם חפצים שונים שהיו שייכים לדמויות שונות ממשפחת המלוכה.
אלדרד סבור שארון המתים והכדים הקנופיים נעשו במקור עבור מרת אתון, שלפי אסטלת הגבול הובטח לה שתיקבר יחד עם אחנתון ונפרתיתי בהר המזרחי.
לכן סביר להניח שאחנתון הכין עבורה ציוד קבורה מלא בתחילת שלטונו.
לאחר שהיא נישאה לסמנח כא רע הוא דאג לספק לה ציוד קבורה מלא חדש, כאשר הישן הוחסן.
הארון המתים שנמצא הוא כנראה הארון השני והוא נועד להכיל ארון פנימי מכסף או זהב, כמו במקרה של מרית אמון ותויה.
הוא סבר שמדובר במומיה של אחנתון שסבל מסינדרום פרוליך.
ההסבר שלו לכך שהמומיה חנותה בצורה נשית, כאשר יד שמאל מונחת על החזה ויד ימין צמודה לגוף, היא תוצאה שהקוברים לא היו בטוחים במין המלך.
לדעתו הימצאות ארון הקבורה של תיה מעידה על כך שאחנתון סיפק לה ציוד קבורה חדש במקום זה של אמנחותפ השלישי, או שהוא סיפק לה רק את הארון לציוד שהיה קיים.
סביר להניח שהוא רצה לקבור אותה בקבר המלכותי באל עמרנה ששם נמצאו שרידי סרקופג שנושאים את הכרטושים של אחנתון ותיה.
לפני שהתוכנית יצאה לפועל אחנתון מת בשנה ה-17 למלכותו, והאחראי לקבורה של אחנתון ותיה היה תות ענח' אמון.
מפני שתות ענח' אמון היה ילד, יועציו החליטו ופעלו ואחנתון הוכנס לארון שיועד למרת אתון עם שינויים שנעשו בארון ובכדים הקנופיים.
בתקופתו הוחלט לזנוח את בית הקברות בעמרנה ולחזור לתבי.
הקבר הוכן במהירות לקבורתה של תיה ואחנתון.
הפקידים הכניסו את ארון המתים של אחנתון ראשון, והניחו אותו על המיטה עם ראשי האריה בפינה הדרומית מערבית, לאחר מכן הוכנס הציוד של תיה.
בתקופה הרעמססית הוחלט להעביר את הקבורה של תי מהנוכחות של אחנתון שנחשב לכופר, והסימנים של אחנתון טושטשו.
ארון הקבורה פורק, קרעו את המסכה ממכסה ארון המתים, וההוראוסים הוצאו ממכסי הכדים הקנופיים.
אלדרד מסביר את העובדה שההוראוס לא הוסר מהארון, ושמו של אחנתון לא הוסר מהלבנים ומארון הקבורה, בחופזה שבה נעשתה ההשחתה ותנאי התאורה הגרועים.
לדעתו בסוף הוחלט להשאיר את ארון הקבורה של תיה, ונבנה קיר חדש שחסם את הקבר.
איידן דודסון סבור שמדובר במומיה של סמנח כא רע, שלדעתו שלט יחד עם אחנתון ומת לפניו.
הכדים הקנופיים על בסיס הכתובות, שייכים במקור לקיה, המכסים של הכדים היו של מרת אתון.
ארון הקבורה של תיה אומץ לקבורתו של סמנח כא רע, אולי מכיוון שלא הספיקו להכין ציוד קבורה מלא לסמנח כא רע.
הוא מיחס שני קברים לא גמורים בעמרנה (קברים 29, 27) שהוכנו לדעתו להכיל את סמנח כא רע ותות ענח' אמון.
ולכן הוא מניח שרק לאחר מותו של תות ענח' אמון הועבר גם סמנח כא רע לקבורה בעמק המלכים.
יכול להיות שהמחיקה וההשחתה נעשו לאחר העברת החפצים לתבי, והחיזוק לכך הוא שלא נמצא שום שריד להוראוסים שהוסרו מהכדים הקנופיים.
הימצאות השם תות ענח' אמון על החותמת בקבר, מוכיחה שהנחת החפצים בקבר התבצעה לפני מותו.
הוא רואה דמיון רב בין הקבר לקברו של תות ענח' אמון (KV62).
הם בנויים זה מול זה והכניסות אליהם באותו מפלס.
מידות הפתח והכניסה זהות, והתוכנית הבסיסית של מסדרון וחדר זהה, בנוסף הם קשים לאיתור.
יכול להיות שהם הוכנו באותו זמן, זמן קצר לפני מותו של תות ענח' אמון.
וההוראה להעביר את הקברים ניתנה על ידי אי או חורמחב.
לדעתו הקבר נפתח בתקופה הרעמססית, והחל מבצע של העברת חפצים מהקבר, כמו ארון הקבורה של תיה שפורק.
מבצע זה הופסק מסיבה לא ברורה.
קרל ניקולאס ריווס (Carl Nicholas Reeves) סבר שהקבר הכיל שתי קבורות.
את ההנחה שלו הוא מבסס על חפצים ששייכים לתיה וחפצים שקשורים באחנתון ומיקומם בקבר.
לדעתו הקבר שימש בתחילה לקבורתה מחדש של תיה, כנראה בתקופתו של תות ענח' אמון, לפי הבדיקה של החותמות שנמצאו בתוך החדר.
בתקופה הרעמססית נפתח הקבר והמומיה של תיה הועברה לקבר של אמנחותפ השני.
המחיקות וההשחתה בקבר נעשו באותו זמן, והמומיה שנשארה בקבר היא של אחנתון, שהושארה מאחור במכוון.
מספר הדעות לגבי יעודו של הקבר והשימוש בו, ומי נקבר בו, הוא כמספר החוקרים.
אך בעקבות המחקר שהתפתח ישנן כיום כמה הנחות שמקובלות על רוב החוקרים:
הקבר מכיל חפצים שונים של דמויות מלכותיות מהשושלת השמונה-עשרה: אמנחותפ ה-3, תיה (ארון הקבורה), אחנתון (שתיים מהלבנים המאגיות), סמנח כא רע, מרת אתון וקיה (כד רגיל וכדים קנופיים) ותות ענח' אמון (חותמות).
ארון המתים הוכן במקור עבור אישה ממשפחת המלוכה, ואומץ ושונה בהתאם להכלת גבר.
המומיה היא של גבר צעיר בשנות ה-20 או ה-30 למותו, מבדיקה גנטית ובדיקות נוספות כנראה מדובר בסמנח כא רע או באחנתון.
הקבר נפתח פעמיים, בתקופתו של תות ענח' אמון ובתקופה הרעמססית.
קבר רבי חיים בן עטר (נודע בכינוי: קבר אור החיים הקדוש, על שם ספרו "אור החיים"), נמצא במורד הר הזיתים מעל קבר זכריה ויד אבשלום.
ליד הקבר קבורות שתי נשותיו של הרב חיים אבן עטר, וכן הרב חזקיה די סילוה בעל "פרי חדש", הרב יום-טוב אלגאזי, הישיש חיים אלנקווה, הישיש יצחק אלנקווה והרב ברוך מרדכי אטינגר.
רבבות פוקדים את הקבר, במיוחד ביום הפטירה, ט"ו בתמוז.
רבי חיים אבן עטר נפטר בירושלים ונטמן בקברו ט"ו בתמוז ה'תק"ג (1743).
במלחמת העצמאות עבר השטח שבו הקבר לשליטת ירדן.
במלחמת ששת הימים עבר השטח שבו הקבר לידי ישראל, ומאז מתאפשרת הגעת מתפללים יהודים ללא הגבלה.
מסופר כי במלחמת העולם השנייה, כשהיה חשש שהגרמנים יכבשו את ארץ ישראל, הלך האדמו"ר מהוסיאטין להתפלל בקבר שהוא נושא בידיו ספר תורה.
כשחזר אמר שתפילתו התקבלה והגרמנים יובסו בקרב, מאחר שראה על הקבר את שם הויה באותיות של אש.
כן מסופר כי לאחר שהשטח בו נמצא הקבר עבר לשליטת ירדן ובהסכם שביתת הנשק עם ירדן שנחתם ב-3 באפריל 1949 נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים בהם קבר אור החיים אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם וכניסת מתפללים יהודים נמנעה לחלוטין.
בזמן השלטון הירדני בהר הזיתים עסק טרקטור ביישור האזור של הקבר.
הטרקטור הרס את הקברים שמשמאל לקבר וכשהגיע לקבר עצמו התהפך לוואדי והנהג נהרג.
לאחר מספר ניסיונות נוספים שהסתיימו בכישלון, השתכנעו הערבים בקדושת הקבר והעבודות הופסקו
הרב חיים שמואלביץ פקד את הקבר לעיתים קרובות.
בתפילתו היה מביט למטה לכיון יד אבשלום ומתפלל בנוסח זה: "רבונו של עולם!
כשאדם אומר לחברו 'אני מוחל' אין אלו אלא דברים בעלמא.
רק אבא כשהוא אומר 'אני מוחל' מחילתו מחילה.
ראה, דוד המלך, כמה רדיפות נרדף על ידי בנו הסורר וכמה צער הצטער בגינו.
ובכל זאת, כאב, הוא מחל.
הן אתה אב ומחילתך מחילה, אנא אמור 'אני מוחל'!".
רבי מאיר אבוחצירה ממליץ כסגולה "בכל צרה שיש לאדם ילמד בספר "אור החיים הקדוש" וישתטח על מצבתו ותתקבל בקשתו"
המנהג לשים פתקי בקשה בכותל המערבי מיוחס לו.
משום כך נפוץ המנהג לשים פתקי בקשה על מצבתו.
את הנוסח החקוק על המצבה ניסח תלמידו ג"ע [-גאון עוזינו] מרןהחיד"א.
קברי מרדכי ואסתר הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתם של מרדכי ואסתר אינו מתואר במגילת אסתר, וקיימים מספר אתרים המכונים כך.
המרכזיים שבהם הם אתר קבורה בהמדאן שבאיראן וקבר עתיק ביישוב ברעם בישראל.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי
קבר מרדכי ואסתר בהמדאן נזכר לראשונה בכתבי בנימין מטודלה (1170 לערך) בחמדן (המדאן) אשר בפרס (איראן).
יעקב השליח (1258–1270 לערך), מציין את קברי מרדכי ואסתר ב"פרס ומדי".
אמנם הוא גם מציין את קבר אסתר בברעם.
המאוזוליאום הממוקם בהמדאן (בפרסית: آرامگاه استر و مردخای) (אחמתא התנ"כית שהייתה אחת מערי הבירה של המלכים האחמנים.
שמה של העיר בפרסית עתיקה היה הַנְגְמַתַנַא) שבאיראן, לפי מסורת יהודי פרס שוכנים בו אסתר המלכה ומרדכי היהודי.
קיימות מספר הערכות לגבי מיקום הקבר המדויק.
על-פי מסורת יהודי איראן, לאחר מותו של אחשוורוש וניסיונות תומכי המן להרוג את אסתר ומרדכי, השניים נמלטו להמדאן, שם פעלה קהילה יהודית גדולה, לצורכי הגנה.
שם השניים גם מצאו את מותם בשיבה טובה.
המצבה הימנית מיוחסת לאסתר ועליה רשום "זה הארון אשר בו נקברה אסתר הצדקת"; ואילו השמאלית היא של מרדכי ועליה נרשם, לצד אילן היוחסין שלו, לאמור "זהו ארון הקודש של מרדכי הצדיק".
ברווח שבין שתי המצבות ניצבת אבן המכסה בור עמוק, שעל פי אחת המסורות מוביל לירושלים.
מעל מערת הקבורה הוקם מבנה לבנים במהלך המאה ה-16 או ה-17 ומעליו מגדל מעוגל.
במבנה חדר קטן השוכן בסמוך לקברים ומשמש כחדר תפילה, וכן אולם גדול המשמש לעריכת אירועי בר מצווה, בריתות ועוד, וכן לקריאת מגילת אסתר בפורים:
הקירות סביב הקברים מעוטרים בפסוקים: , ועוד.
בכניסה לקבר מוצב שומר מטעם השלטון וכל הבאים נדרשים להסיר את נעליהם.
לא ברור אם הדרישה נובעת מכך שקבר מרדכי ואסתר הפך למקום קדוש גם עבור המוסלמים, או בשל כתובת נוספת על אחד הקירות, לאמור .
בשנת 1891 הקבר תואר כמורכב מחדר או תא פנימי וחיצוני ומעליו כיפה בגובה של 50 רגל (כ-16 מטרים).
הכיפה הייתה מכוסה באריחים כחולים, אך מרביתם נפלו ממנה.
מספר קברים של יהודים ממעמד גבוה מוקמו בחדר החיצוני.
בשנת 1970 רכשו יהודי איראן את המבנה בסיוע השאה, מוחמד רזא שאה פהלווי וממשלתו.
בשנת 2020 דווח על הצתת המבנה.
ובשנת 2024 הושלכו לעברו פעם נוספת בקבוקי תבערה.
בעבר נהגו להדליק נרות במבואה, אולם לאחר שהדבר גרם לשרפה במקום, המנהג הופסק.
עד היום נוהגים להתפלל במקום למציאת זוגיות מוצלחת כמו לערוך לצד האתר חתונות.
על פי מסורת מקומית של יהודי המדאן, במשך שנים רבות שכן בחלק העליון של הכיפה, בתקרה הפנימית, חפץ בעל מראה דמוי קן או ביצה.
לפי עדותם, בראשית המאה ה-20 הגיע לאתר נציג צרפתי שביקש משומר המקום לבדוק את תכולת החפץ.
במהלך הבדיקה התגלה כלי חרס שהכיל תכשיטים וכתר המעוטר בפנינים ואבנים טובות, אשר נלקח על פי הטענה למוזיאון הלובר בצרפת.
לטענתם, בעקבות האירוע, קהילת יהודי המדאן הגישה תלונה למלך נגד השומר בטענה שאפשר ביזת האתר, והשומר נכלא.
המסורת המקומית מזהה כתר זה עם כתרה של אסתר המקראית.
בשנת 2008 הכריזה ממשלת איראן על המקום כאתר מורשת לאומית.
בשנת 2011 לאור מחאה ציבורית הכריזו בממשלה כי הקברים אינם עוד אתר ממלכתי והסירו את השמירה מעליהם, כשסטודנטים מאיימים להורסם "כגמול נגד היהודים שהורסים את מסגד אל-אקצא, ושואת 77,000 האיראנים המתוארת במגילת אסתר".
במסגרת ועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה בניו דלהי בשנת 2024 הוכרז המרכז ההיסטורי של המדאן, הכולל את האתר ההיסטורי של העיר אחמתא וגם את קבר אסתר ומרדכי, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מנחם החברוני (1215 לערך) מציין במהלך ביקורו בגליל את קברה של אסתר בברעם, וכי על פי מסורת יהודית, היא הורתה עוד בחייה לבנה, כורש, להביאה לקבורה בארץ ישראל.
גם עולי רגל מאוחרים יותר הזכירו את האתר וציינו כי נערכו בו הילולות מיוחדות בשושן פורים.
בשנות ה-80 טענה "האגודה למען הצלת קברי הצדיקים" כי איתרו את הקבר.
הם ציינו את קברם של מרדכי ואסתר ליד קיבוץ ברעם בגליל העליון, ובמקום אף נהוג היה לערוך את חגיגות פורים.
המקום התקבל במהרה על ידי הציבור ללא כל הוכחה מחקרית.
במקום הונח לוח אבן פשוט המודבק על גל אבנים, שעליו הכיתוב "מקום קבורת מרדכי ואסתר זיע"א", אף-על-פי שעולי הרגל לא הזכירו את קברו של מרדכי כלל.
חוקרים מסוימים מצביעים על טעות זו (שלכאורה נגרמה עקב קברה של אסתר באיראן יחד עם מרדכי) כדי לפקפק במיקום זה של הקבר.
בשנת 2007 אגודת "אהלי צדיקים" איתרה את מקום הקבר באתר אחר, בכניסה הדרומית ליישוב ברעם.
המקום זוהה על פי עולי רגל ומפות עתיקות, המעידים שקבר אסתר נמצא בסמוך לקברם של מר זוטרא, נחמן קטופא ואביו, וזאת בסיוע החוקרים יוסי סטפנסקי, ישראל הרצברג וישראל מאיר גבאי.
כנגד הדעה שקברה של אסתר נמצא במיקום שהוחזק בו עד אז, הביאו אנשי האגודה הוכחות היסטוריות שקברה של אסתר רחוק מנחל צבעון, ואין שום עדות המצביעה על הקבר שם או באזור כולו.
יוסף דמונטנייא (1481 בקירוב) מציין את קברה של אסתר בצפת.
רבי נתן מברסלב מציין ששמע כי אסתר נקברה במתחם קברי האמהות בטבריה, אך הסתפק באמיתות הדברים.
רבי יצחק בר מוסא מציין את קברה של אסתר ב"עורבא" (כיום עוורתא).
רבי מנחם מנדל ראבין מציין את קברה של אסתר בגוש חלב.
קבר דניאל הנביא הוא מקום קברו המסורתי של הנביא דניאל.
קיימות מספר מסורות נוספות בדבר מיקום הקבר.
האתר בשושן הוזכר לראשונה בכתביו של בנימין מטודלה - שם מציין מטודלה את קברו של דניאל בעיר שושן (סוסה) שבאיראן.
בספר דניאל מתואר חזון של הנביא דניאל בעיר שושן:
הספר אינו מציין את מקום פטירתו של דניאל, ורק מסורות מאוחרות מציינות את מקום קבורתו בעיר שושן.
האזכור הראשון של הקבר באתר זה מופיע בכתביו של בנימין מטודלה אשר ביקר באסיה בין השנים 1160–1163. בנימין מתאר בית כנסת בפרס שבחזיתו קבר דניאל הנביא.
בנימין סיפר כי קברו של דניאל היה במיקום אחר, בחלקה האחד של העיר, ותושבי אותו הצד התעשרו באופן מפתיע בעוד בני החלק השני של העיר היו עניים, והעניים באו בטענה כי העושר נגרם לבני החלק השני של העיר בשל קבר דניאל שאצלם ודרשו להעביר את הקבר אל חלק העיר שלהם.
הקבר קדוש גם לפי מסורות מוסלמיות.
על פי מסורות אלה הובא ארונו של דניאל לשושן בשנת 638 על מנת לעצור בצורת.
בספר סדר הדורות הוא מציין כי ארונו של דניאל קבור בנהר חידקל.
כנראה כהשראה מארונו של יוסף.
ישנן מספר מסורות אחרות הממקמות את הקבר באתרים אחרים:
אתר נוסף באיראן בו מצוין קברו של דניאל הוא בסמוך לדזפול, בפרובינציית ח'וזסתאן שבאיראן.
על פי מסורות נוצריות (ה-Martyrologium Romanum משנת 1583) דניאל קבור בבבל שבעיראק;
מסורת אחרת מציין את קברו של דניאל בתוך מצודת כירכוכ שבעיראק.
במקום עמד בית כנסת יהודי, שלימים הפך לכנסייה ולאחר מכן למסגד מוסלמי.
במסגד מצוינים קברי דניאל, חנניה, מישאל ועזריה.
אתר זה פוצץ על ידי כוחות המדינה האסלאמית ביולי 2014.
מסורת שלישית מציינת את מקום הקבר במוקדדיה שבעיראק.
ישנה מסורת לפיה הקבר ממוקם בסמרקנד שבאוזבקיסטן.
לפי האגדה טימור לנג הביא את רגלו / ידו של דניאל מפרס לאחר שלא הצליח לכבוש את פרס בשל הגנת הקבר.
קבר האחים בבאר שבע הוא קבר אחים משנת 1917 ובו קבורים בימינו תשעה חללים.
בתחילה נטמנו בקבר שישה-עשר יהודים מעובדי הרכבת העות'מאנית שנהרגו בהפצצת מטוסים בריטים בליל 14–15 בינואר 1917. מאוחר יותר הועברו חלק מן הנקברים מבני ירושלים לקבורה בהר הזיתים.
הקבר והמצבה ניצבים בכניסה לבית העלמין הישן של באר שבע, ברחוב ג'ו אלון המוליך מערבה לקיבוץ חצרים.
בזכות מאבקה של קהילת יהודי באר שבע על קבורה יהודית בעיר, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הוקם בית העלמין הראשון של באר שבע מסביב לחלקת קבר האחים והמצבה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ידעה באר שבע פריחה כלכלית ודמוגרפית, זאת בשל התקדמות הכוחות הבריטיים מהחזית המצרית לכיוון ארץ ישראל.
התקדמות זו, הפכה את העיר למרכז הדרומי החשוב ביותר של הצבא העות'מאני, כבסיס אחסון לוגיסטי ללחימה בכל הציר הדרומי עזה-באר שבע.
נתונים דמוגרפיים מלמדים כי אוכלוסיית העיר שילשה עצמה מכ-1,000 תושבים בתחילת המאה, לכ-3,000 תושבים ב-1916, מהם יהודים רבים שהיו בעלי מקצוע חופשי כגון בנאים ונגרים שהגיעו בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את הארץ כדי לעבוד בעיר.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הבריטי בבאר שבע
באר שבע, כעיר המחוז הדרומית של האימפריה העות'מאנית, נשלטה בשנת 1917 על ידי צבא האימפריה העות'מאנית תחת פיקודו של איסמט אינני ובסיוע קצינים ויחידות מיוחדות מצבא הקיסרות הגרמנית.
הטורקים בנו בעיר מערכת ביצורים ותעלות קשר, שהקיפה את העיר בחצי קשת, מצפון, דרום ומזרח.
רק בסוף אותה שנה, בקרב באר שבע, נכבשה העיר על ידי הכוחות הבריטיים.
בשנה שקדמה לכיבוש העיר, עם התקדמות חיל המשלוח הבריטי לארץ ישראל מכיוון חצי האי סיני, החלו הבריטים במדיניות של "מבצעים התקפיים פעילים נגד האויב".
במסגרת פעילות זו, החלו להתקיף יעדים אסטרטגיים באזור באר שבע, ובפרט את שדה התעופה ותחנת הרכבת שהיו בעיר.
ככל הנראה התקפות אלו, שהתקיימו בעיקר בסביבות ינואר-פברואר 1917, היו מהמניעים המרכזיים בהעברת הכוחות הגרמנים לבסיס צבאי באזור רמלה.
בשל הפגיעה בתשתיות מסילת הרכבת, בעקבות שיטפון קשה שפקד את העיר בחורף של 1916/17, נותרו העובדים היהודים שהגיעו לבאר שבע מירושלים ויפו נצורים לכעשרה ימים.
העבודות שלשמן הגיעו לעיר הסתיימו, או הפכו ללא רלוונטיות.
כך חיכו הפועלים היהודים באזור תחנת הרכבת.
בשל הקור ששרר, החליטו ללון בינתיים בקרון משא נטוש, שהיה ממוקם בסמוך למגדל המים.
הקרון היה ממוקם ממול למשרדו של המהנדס היהודי ברוך קטינקא.
כעשרים ישנו בתוך הקרון, ועוד קבוצה קטנה שהתמקמה בקצה הקרון הפתוח, שיחקה קלפים לאור פנס שמן.
קטינקא, שראה את אנשי הקבוצה הזהיר אותם שיסתירו את אור הפנס, מחשש להפצצות.
אנשי הקבוצה סגרו את הדלת, אולם לאחר לכתו פתחו אותה בשנית.
באותו הלילה שבין ה-15-14 בינואר 1917, יצאה לדרכה מתקפה משולבת של שלושה מטוסי B.E.2 בריטיים, שדחו את משימתם ביום הקודם בשל תנאי מזג האוויר הקשים ששררו.
מטרתם הייתה פגיעה בשדה התעופה עם שני מטוסים ומטוס שלישי שיפגע בתחנת הרכבת.
המטוסים יצאו בארבע לפנות בוקר למשימתם.
המטוסים הטילו שש פצצות בנות 45 ק"ג כל אחת על שדה התעופה ותחנת הרכבת.
בשל הבוץ הרב בשדה התעופה, לא יכלו המטוסים הגרמנים לצאת להתקפת נגד, וכוחות הגרמנים והעות'מאנים נאלצו להשיב באש מן הקרקע בלבד, שלא הצליחה לפגוע במטוסים.
אחד-עשר פועלים שהיו בתוך הקרון נהרגו במקום, חמישה נוספים נפצעו קשה, ומתו מפצעיהם למחרת.
מתוכם עפו שלושה מההדף וספגו פגיעות שטחיות בעיקר, והרביעי, דר' אהרון בנימיני, הרופא הצבאי של הדיוויזיה הטורקית ה-53, עזב את המתחם זמן קצר לפני ההתקפה, כדי לשתות כוס תה בבית גורדון וכך ניצל מן הפגיעה.
16 יהודים נהרגו בהפצצה, שמונה יהודים מיפו, ושמונה יהודים מירושלים.
בכל קבוצה היו גם אב ובן בין ההרוגים.
כל ה-16 נקברו בקבר האחים, כאשר בטור אחד נקברו חברי הקבוצה היפואית, ובטור שני נקברו חברי הקבוצה הירושלמית.
בהמשך הועברו חלק מגופות ההרוגים הירושלמים, לבקשת אלמנותיהן, לקבורה בהר הזיתים בירושלים.
בקשה זהה הגיעה גם לגבי ההרוגים היפואיים, אולם בשל קשיים בירוקרטיים והתנגדות של חלק ממשפחות ההרוגים להעביר את הגופות מקברן, מאמצים אלו לא נשאו פרי.
שמאי אלטשולר, בנו של יצחק זאב אלטשולר, הועסק באותה עת כאזרח בשירות הצבא העות'מאני.
בראשית 1917 היה שמאי מנהל התובלה של חטיבת האוסטרים.
תפקידו היה להוביל תחמושת ליחידת תותחים אוסטרו-הונגרית שנפרשה לאורך קו עזה-באר שבע.
בזיכרונותיו סיפר שמאי כי כחודש ימים לאחר ההפצצה הופל טייס בריטי ליד שיירה שהוביל.
לדבריו, הטייס הציג את עצמו כיהודי וסיפר כי הוא זה שהפציץ את קרון הרכבת בבאר-שבע.
זיכרון זה של שמאי אלטשולר הוא המקור היחיד לכך שהסיפור נודע כטרגדיה יהודית בה טייס יהודי גרם מבלי דעת למותם של יהודים.
אלימור מקבת התחקה אחר הסיפור ומצא כי אף אחד משלושת הטייסים הבריטים שהשתתפו בתקיפה לא נפל בשבי הטורקי ואף לא היה ממוצא יהודי.
ככל הנראה, הטייס שנתפס על ידי אלטשולר היה סגן ארתור ג'ון לזרוס-בארלו, נוצרי-אנגליקני שאבי-סבו היה יהודי.
לזרוס-בארלו השתייך לטייסת שהפציצה את באר שבע באותו הלילה, אך הוא עצמו לא השתתף בה.
ככל הנראה, מחסום השפה הוא שהוביל את אלטשולר להבין בטעות כי לזרוס-בארלו הוא זה שהפציץ את קרון הרכבת (אלטשולר לא ידע אנגלית כלל).
קבר האחים היווה את הבסיס להתעקשות הקהילה היהודית המתפתחת בעיר למן 1915, ועד ל-1926, ולרכישת האדמות של קבר האחים והאדמות סביבן, כדי לאפשר קבורה יהודית בבאר שבע.
עד ל-1916 היו המתים היהודים נקברים ביישובים היהודים הסמוכים (כגון חברון ורוחמה), ולכן היו עלויות הקבורה בתעריף גבוה מהמקובל, בשל עלות השינוע.
אולם גם לאחר שהוסדר מעמדו של בית הקברות, המשיכה הקהילה היהודית להיאבק על קיומו ושימורו של בית הקברות החל מ-1929 ועד ל-1948, בשל המאבק הישראלי-פלסטיני על ארץ ישראל.
לאור ההתנכלויות הרבות של התושבים הערבים לקבר האחים, הוחלט ב-1946 להקים מצבה גדולה מבטון וברזל מזוין, אולם גם זו הושחתה ונעלמה, ולאחר מלחמת העצמאות, התגלו במקום עיי חורבות.
בסתיו 1951, גודר המקום מחדש ונבנתה המצבה הקיימת עד היום בסיוע ההסתדרות, עיריית באר שבע והמשפחות.
הקבר כיום עשוי יציקת בטון וגדר מתכת מקיפה אותה.
ב-1964, נפטרה אשה שבעלה ובנה היו בין הקבורים, אשר קיבלה היתר מיוחד מהרבנות להיקבר לצדם, והיא האחרונה שנקברה במתחם זה.
ב-1987, במלאת 70 שנה להפצצה, נערך ליד הקבר טקס "יזכור" בנוכחות המשפחות וצאצאיהם, וכן הוצג שלט הנצחה בקיר "בית הנתיבות" של תחנת הרכבת הטורקית הישנה, בסמוך למקום ההפצצה בה מצאו את מותם.
בעקבות כתבה בעיתונות המקומית משנת 2010, בה דווח על הזנחה בקבר האחים, מצבות ישנות ומתפוררות וכיתוב דהוי ומתפורר, תיקנה המועצה הדתית בשנת 2011 את המצבות והציבה עליהן, בפעם הרביעית, כיתוב מחודש.
בפעם זו שונה לראשונה הנוסח המקורי, לטובת נוסח מובן יותר למבקרים בבית העלמין.
על מצבת קבר האחים המקורית, שהושחתה ברבות הימים, היה כתוב:
על המצבה כיום, הרביעית במספר, רשום הנוסח הבא:
קבר ג'אולינג (סינית 福陵, פין-יין Zhàolíng – מילולית "הקבר המאיר"), מכונה גם "הקבר הצפוני" (北陵, בפין-יין Beiling, תעתיק בֵּיילִינְג) הוא המאוזוליאום של חְוָאנְג טָאיְגִ'י, הקיסר השני בשושלת צ'ינג ואשתו, הקיסרית בורג'יטה, השוכן כ-5 קילומטרים מצפון לעיר העתיקה של שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין.
ב-2004 הוסיף ארגון אונסק"ו את המאוזוליאום לאתר המורשת העולמית קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג שהוכר לראשונה בשנת 2000.
חְוָאנְג טָאיְגִ'י (皇太極, בפין-יין: Huáng Táijí) נולד ב-1592 כבנו השמיני של הקיסר נורהאצ'י.
נורהאצ'י שהיה ראש שושלת ג'ין המאוחרת של שבטי היורצ'ן מאזור מנצ'וריה של ימינו מת ב-1626. הוא הוריש לבנו אימפריה באזור שכיום הוא צפון מזרח סין, ובירתה בעיר מוקדן (כיום שן-יאנג).
בנו ניהל סדרה של מערכות צבאיות מוצלחות.
הוא פלש לקוריאה ואילץ את שליטיה משושלת צ'וסן לנתק את יחסיהם עם סין בשלטון שושלת מינג ולהפוך למדינת חסות של שלטונו.
הוא הביס את המונגולים והחל לתכנן את כיבוש סין, כפי שאביו תכנן לפניו, אבל מת משבץ בספטמבר 1643, כמה חודשים לפני שמפקדי צבאו ממשו את החלום והשתלטו על סין.
שבטי היורצ'ן שלטו בעבר על צפון סין כשושלת ג'ין המוקדמת לאחר שהביסו את הסינים בשלטון שושלת סונג, בטרם הובסו על ידי ג'ינגיס חאן.
מכיוון שחְוָאנְג טָאיְגִ'י התכוון להשתלט על סין, והיה מודע לרגשות השליליים שעוררו השמות יורצ'ן ושושלת ג'ין (שהיה גם שם השושלת שבחר אביו) בקרב הסינים, הוא החליט לשנות את שם עמו מיורצ'ן למאנצ'ו, וב-1636 הוא שינה את גם שם השושלת לשושלת צ'ינג.
זו הסיבה שלעיתים הוא מוגדר כמייסד שושלת צ'ינג, אף על פי שבפועל היה השליט השני ממשפחתו.
מיד עם מותו בשלהי 1643 נשרפה גופתו כנהוג אצל בני המאנצ'ו עד אז (מנהג שהופסק על ידי בנו) והאפר נקבר במאוזוליאום שקיבל את השם קבר ג'אולינג.
מכאן החלה תנופת בנייה שהתמשכה על פני כמה שלבים.
השלב הראשון הסתיים ב-1651, בשנה השמינית לשלטון בנו, הקיסר שונג'ה שהיה הקיסר הראשון משושלת צ'ינג ששלט על כל סין.
המאוזוליאום כלל אז את פסלי האבן, אסטלת לינגאן ותל העפר.
בשנת 1663, השנה השנייה לשלטונו של הקיסר קאנגשי, נכדו של חְוָאנְג טָאיְגִ'י, החל השלב השני, שלב ההרחבה והוא הושלם ב-1688. מרבית המבנים העיקריים של המאוזוליאום הושלמו בתקופה זו.
מכאן ואילך החלה תקופה ארוכה של שיפוצים של המבנים באתר, הן בתקופתם של כל קיסרי סין משושלת צ'ינג, הן אחרי שסין הפכה לרפובליקה ואחר-כך תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין.
שיפוצים נרחבים נעשו לקראת קבלת תואר אתר מורשת עולמית, אותו קיבל האתר ב-2004.