tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזכות עבודתן המאומצת, בית החולים המשיך לפעול ביעילות מרבית, ופועלן של שתי האחיות הוערך מאוד בידי השלטונות המקומיים.
כעבור זמן, משהוטבו התנאים, האחות ג'ונקוק אף קיבלה מידי המושל סוס כדי להקל עליה בפעילותה ברחבי העיר, מחוץ לבית החולים.
מקצועיותה ויכולותיה הארגוניות שכנעו את המושל למנותה לאחראית מנהלתית על כל בתי החולים בנצרת.
מתוקף תפקידה זה עמדה ג'ונקוק בראש צוות שמנה יותר מ-250 עובדים והופקדה על הטיפול והרווחה בקרב מאות מאושפזים.
משנתקבלה פקודה מהשלטון העות'מאני המרכזי להעביר את שתי האחיות השבויות לאנקרה, סירב מושל נצרת פאוזי בק לציית לפקודה זו.
הוא הסביר לרשויות כי השתיים ממלאות תפקיד חשוב ביותר בעיר והן מסייעות לצבא העות'מאני במלחמה.
האחות ג'סי קרופט נפטרה ביוני 1916, וכובדה על ידי המושל בהלוויה צבאית.
ג'ונקוק המשיכה בעבודתה עד ה-9 בדצמבר 1917, היום שבו נכבשה ירושלים בידי חיל המשלוח המצרי בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי.
בארץ ישראל החלה תקופת המנדט הבריטי וג'ונקוק הוצבה בדמשק, בבית החולים אל-מרכז, שם טופלו שבויי מלחמה בריטים.
ג'ונקוק עבדה בבית החולים הצבאי לשבויים בדמשק עד לתחילת אוקטובר 1918, כאשר נכנסו לעיר יחידות חיל הרפואה הבריטי שהחלו לתפעל את בתי החולים בעיר.
שישה שבועות לאחר מכן הסתיימה מלחמת העולם הראשונה, וג'ונקוק חזרה לאנגליה.
חודשים אחדים שהתה ג'ונקוק עם בני משפחתה בדובר, עד אשר החליטה לשוב לתפקידה הקודם – האחות הראשית של בית החולים הסקוטי בנצרת.
בשנת 1919 הגישה למשרד המלחמה הבריטי דווח על עבודתה כשבויה וזכתה האחות כהוקרה לעיטור הצלב האדום המלכותי מדרגה שנייה.
ג'ונקוק נפטרה בדצמבר 1920. היא נקברה בבית הקברות בנצרת ליד האחות ג'סי קרופט, לא הרחק ממקום קבורתו של ד"ר קלוסט ורטן.
אדית הינקלי קווימבי הייתה חוקרת רפואית ופיזיקאית אמריקאית, ידועה בתור אחת המייסדים של תחום הרפואה גרעינית.
עבודתה עסקה בפיתוח אבחון וטיפול יישומים של צילומי רנטגן.
אחד הדברים בהם התמקדה היה הגנה הן על אלה שמתעסקים בחומר רדיואקטיבי והן ווידוא שמי שמטופל בעזרתו נחשף לרמה המינימלית ההכרחית לצורך הטיפול.
היא נולדה ב-10 ביולי 1891 ברוקפורד אילינוי.
ב-1912, היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה במכללת וויטמן בוושינגטון.
לאחר תקופה קצרה בה לימדה בתיכון בניסה, אורגון, הוענק לה מענק מחקר עבור לימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה.
ב-1919 היא עברה לגור בניו יורק, שם היא עבדה בבית החולים לסרטן כעוזרת פיזיקאי לג'ואקיני פאילה, דבר שנחשב נדיר מאוד עבור אישה באותה תקופת זמן; היא הפכה לפיזיקאית-שותפה שם ב-1932.קשרי העבודה שלה עם פאילה נמשכו ארבעים שנים נוספות.
ב-1919 היא הצטרפה למרכז למחקר רדיולוגי, ונותרה בבית הספר לרפואה של קולומביה עד 1978. המחקר שלה בבית-החולים לסרטן התעמק במינונים בטוחים של קרינה לצרכים רפואיים, על ידי התבוננות באנרגיה הנפלטת על ידי חומרים פוטנציאליים לרפואה גרעינית, כמו גם את כמות הקרינה הנספגת על ידי הגוף ממקורות שונים.
היא גם חקרה את הפוטנציאל של חומרים מסונתזים רדיואקטיבית לטיפול בסרטן וליישומי מחקר רפואי אחרים.
בשנת 1941 הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת קורנל לרפואה בתור עוזרת פרופסור לרדיולוגיה.
בשנה שלאחר מכן, היא הפכה פרופסור מן המנין של פיזיקה גרעינית בבית הספר לרופאים ומנתחים באוניברסיטת קולומביה.
היא קודמה לדרגת פרופסור בשנת 1954 ופרשה ב-1960.
קווימבי זכתה בפרסים רבים על עבודתה לאורך הקריירה שלה ולקחה חלק במספר אגודות מדעיות.
בשנת 1940, היא הייתה האישה הראשונה שזכתה במדליית ג'נוואי מהחברה האמריקאית רדיום.
בשנה שלאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב של האגודה הרדיולוגית של צפון אמריקה, עבור עבודתה אשר "שמה כל רדיולוג בחוב".
היא נבחרה כנשיאת החברה האמריקאית רדיום בשנת 1954. ב-1963, המכללה האמריקאית לרדיולוגיה העניקה לה מדליית זהב של כבוד.
היא הייתה אחד מהחברים הראשונים של האגודה האמריקאית של פיזיקאים ברפואה.
ב־1962 היא פרסמה מאמר שכותרתו "השפעות אחרונות של קרינת רנטגן לטיפול בלוטת התריס" בו הציעה להפסיק עם כל רנטגן הטיפולים (טיפול בקרינה) עד שנדע טוב יותר כיצד סוג של טיפול משפיע על חולים בטווח הארוך.
בנוסף, הייתה שותפה לכתיבת מאמר שכותרתו "היסודות הפיזיים של הרדיולוגיה".
היא הייתה אחת משלושת ילדיו של ארתור .ס.
הינקלי, חקלאי ואדריכל, והארייט הינקלי.
היא נישאה לפיזיקאי שירלי ליאון קווימבי בשנת 1915.
אדית בוש (בהולנדית: Edith Bosch; נולדה ב-31 במאי 1980) היא ג'ודוקא עבר הולנדית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל הבינונית (עד 70 ק"ג).
בוש השתתפה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2000, 2004, 2008 ו-2012 וזכתה בשלוש מדליות.
בסידני 2000 בוש סיימה במקום השביעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר.
באתונה 2004, היא זכתה במדליית הכסף.
בשמינית הגמר היא ניצחה את ססיליה בלאנקו הספרדייה, ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את אליזבת' קופס הארגנטינאית דקה ו-9 שניות מהפתיחה בעזרת תרגיל אוצ'י-מטה-מקי-קומי.
בחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את אנט בום הגרמנייה.
בגמר בוש התמודדה מול מסאה אואנו היפנית והפסידה בווזארי.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, בוש זכתה במדליית הארד.
בסיבוב הראשון היא ניצחה באיפון תוך 40 שניות את סיסיליה נסיגה מפיג'י, בשמינית הגמר היא ניצחה בווזארי את ראשידה ווארדן האלג'יראית לאחר תרגיל אוצ'י-גרי וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את רונדה ראוזי האמריקאית לאחר תרגיל קוצ'יקי-טאושי.
בחצי הגמר בוש הפסידה בווזארי למסאה אואנו היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה באיפון את ליירה איגלסיאס הספרדייה אחרי תרגיל הראי-מקיקומי מוצלח.
באולימפיאדת לונדון 2012, בוש שוב זכתה במדליית הארד.
בקרב הראשון היא ניצחה את סאלי קונווי הבריטית, ברבע הגמר היא הפסידה לקרסטין תילה הגרמנייה ונשרה לקרבות בית הניחומים.
אחרי ניצחון על הרוקה טאצ'ימוטו היפנית היא הגיעה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול הוואנג יה-סול הדרום קוריאנית וניצחה בניקוד יוקו.
בוש מחזיקה בשלוש מדליות מאליפויות העולם; מדליית זהב (2005), מדליית כסף (2011) ומדליית ארד (2003).
במהלך הקריירה בוש זכתה במעל 50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
כמו כן היא זכתה שמונה פעמים באליפות הולנד.
באפריל 2013 היא פרשה מג'ודו.
בשנת 2013 היא השתתפה בתוכנית הריאליטי "Expeditie Robinson" (הגרסה ההולנדית לתוכנית הישרדות) וזכתה.
רשימת הישגים חלקית מטורנירים בסבב העולמי
הברונית ד"ר אדית קלרה סאמרסקיל הייתה רופאה, פמיניסטית, חברת פרלמנט בריטית ושרה מטעם מפלגת הלייבור.
אדית סאמרסקיל התחנכה בקינגס קולג' לונדון ולמדה בבית הספר לרפואה של בית החולים צ'רינג קרוס, היא הייתה אחת הנשים הראשונות שהתקבלו לבית ספר לרפואה.
הייתה ממקימי ארגון הבריאות הסוציאליסטי, ארגון שהוביל, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, לייסודו של שירות הבריאות הלאומי (1948).
היא פעלה למען שוויון זכויות לנשים בארגון משמר-המולדת.
בשנת 1938 יסדה את אגודת הנשים הנשואות לקידום השוויון במוסד הנישואין והפכה לנשיאת האגודה הראשונה.
סאמרסקיל נכנסה לפוליטיקה בגיל 32 בבחירות למועצת מחוז מידלסקס.
לאחר מכן שימשה כיועצת במועצת מחוז מידלסקס מ־1934 עד 1941. ב-1934 היא ניסתה, ללא הצלחה, לרוץ לבית הנבחרים הבריטי בפוטני, ובשנת 1935 בבורי.
רק בשנת 1938 הצליחה, בזכות הצבעת הנשים העובדות, להיבחר לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור של פולהאם ווסט, וספגה ביקורת על כך שבחרה להשתמש בשם הנעורים שלה.
כאשר בוטל אזור הבחירות של מערב פולהאם בבחירות הכלליות של 1955, סאמרסקיל חזרה לבית-הנבחרים כנציגה של וארינגטון.
בעקבות ניצחון הלייבור בבחירות 1945 סאמרסקיל הפכה חברה בממשלה בראשות קלמנט אטלי.
בנוסף לתפקידיה בממשלה, סאמרסקיל גם כיהנה בוועדות ייעודיות בבית הנבחרים מ-1967 עד 1976.
היא עזבה את בית-הנבחרים ב-1961, ובמסגרת חוק "עמית החיים", קיבלה את התואר "ברונית סאמרסקיל", 1958 שנתן לה את הזכאות לשבת בבית-הלורדים.
היא הייתה הנציגה של קנווד המסטד שבמחוז לונדון.
יתר על כן, היא זכתה לחברות במסדר של חברות הכבוד (CH) בשנת 1966.
סאמרסקיל מופיעה ברשימה היוקרתית של חברי אגודת פביאן משנת 1942 עד 1947. היא הייתה מנהיגה פמיניסטית וקידמה את מאבקי הנשים בתקופתה.
החל מ"חוק החלב הנקי" בשנת 1949. לאחר מכן, כנשיאת אגודת הנשים הנשואות, פעלה בתוך הפרלמנט ומחוצה לו כדי להבטיח את שוויון זכויותיהם של עקרות הבית ושל נשים גרושות.
מאבק זה הוביל לחוק נכסי הנשים הנשואות בשנת 1964 ולחוק מוסד הנישואין ב-1967.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כתבה סאמרסקיל סדרת מכתבים לבתה שירלי, שבאותו זמן למדה רפואה באוניברסיטת אוקספורד.
כמו אמה שירלי הייתה גם היא רופאה, פמיניסטית ופוליטיקאית.
לאחר סיום הלימודים הפכה לרופאה וחברה בפרלמנט ובממשלה.
המכתבים של אדית סאמרסקיל לשירלי נאספו ופורסמו בספר "מכתבים אל בתי" (1957).
במכתביה מסבירה האם לבתה את אמונתה כי נשים עדיפות על גברים כמעט בכל דבר.
כדי לתמוך בתיזה הזאת סאמרסקיל מציגה שלוש הוכחות: ראשית, היא מאמינה שרק נשים יכולות ליהנות משני עולמות של יוזמה יצירתית, ביולוגית אינטלקטואלית.
שנית, היא סבורה שנשים חזקות יותר מבחינה פיזית כי הן מאריכות ימים יותר מהגברים.
בנוסף, לדעתה לנשים כושר גופני העולה על זה של הגברים.
סאמרסקיל מאמינה שלנשים יש אינטלקט שווה, ואף מפותח מזה של הגברים.
כרופאה וכחברת פרלמנט אני מודעת לכך שנשים מתוסכלות וזועמות צבאו על דלתות בתי הספר לרפואה, הסגורות בפניהן, לפני שניתנה הכרה בדרשותיהן.
לא ניתן כלל לטעון שקיבלו אותנו בברכה באוניברסיטאות או בחיים הציבוריים."(143) לאורך הקריירה שלה סאמרסקיל נאבקה והעלתה את המודעות לשוויון זכויות האישה.
בתגובה לתלונתה של שירלי על ה"שאלה הסטנדרטית" של האנטי-פמיניסטים, "מדוע נשים לא הגיעו להשגים גבוהים יותר באמנויות ובמדעים?" האם עונה: "באופן אישי אני נפעמת מכך שנשים רבות כל כך הצליחו להצטיין ולהגיע להשגים למרות התנאים שהחברה כפתה עליהם" (181).
סאמרסקייל טוענת שלמרות הקשיים והדעות הקדומות, נשים מגיעות להישגים במוזיקה, באמנות החזותית ובספרות, וגם בקידום המדע והטכנולוגיה (181).
עם זאת, מסקנתה של סאמרסקיל ב־1956 אינה שונה מזאת שהגיעה אליה וירג'יניה וולף, עשרים וחמש שנה מוקדם יותר.
וולף טענה שגם כאשר הנשים מצליחות להתגבר על כל המכשולים החיצוניים, עדיין נותרים הקונפליקטים הפנימיים "החוויות שלי בגופי" (1942: 206).
במכתבה מביעה סאמרסקיל את דעתה ש"הכוח החזק ביותר שמעכב את האישה ומסיט אותה מהמסלול לקידום וקריירה, הוא "הדחף הביולוגי לקיום משפחה" (187).
סאמרסקיל נישאה בשנת 1925 לד"ר ג'פרי סמואל.
ילדיהם אימצו את שם משפחתה של אמם.
בתה, ד"ר שירלי סאמרסקייל, שימשה גם היא כחברת פרלמנט וכשרה בממשלה.
נכדה בן סמרסקייל מונה בשנת 2003 למנכ"ל ארגון הצדקה הבריטי לשוויון זכויות להומוסקסואלים סטונוול, הארגון הגדול בסוגו באירופה.
מבוקשים: תינוקות: בחינה נוקבת של בעיה לאומית חמורה, (1943)
אדית גימראי לודוביק (במקור גֶלְבּ, בהונגרית: Gyömrői Edit; בשמות נישואיה: רני, גליק, אויווארי ולודוביק, בודפשט, 8 בספטמבר 1896 – לונדון, 10 בפברואר 1987) הייתה פסיכואנליטיקאית, משוררת וסופרת הונגרייה-יהודייה.
היא נולדה בבודפשט בשנת 1896 למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הביניים, כילדתם של יצרן הרהיטים מרק גלב, בעל תואר "יועץ חצר מלכותי" ואילונה פייפר.
בשנת 1899 אביה שינה את שם משפחתו לגימראי.
הפסיכיאטר אישטוואן הולוש (מקודם איזידור הֶסְלַיין) היה דודה, ובאמצעותו התוודעה אדית לתורתו של זיגמונד פרויד.
את הקריירה הספרותית האנטי-מלחמתית שלה החלה בשירים נגד המלחמה בחוג של לאיוש קשאק.
ב־5 בדצמבר 1914 התחתנה עם מהנדס הכימיה, לאיוש ארווין רני בבודפשט, אולם הנישואין הסתיימו בגירושין בשנת 1919. בשנת 1917 המירה את דתה לנצרות.
בשנת 1918 הצטרפה לחוג יום ראשון.
בשנת 1919 ראה אור כרך שיריו הראשון שלה שכותרתו הייתה "שיריה של אדית רני".
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבדה תחת הנהגתו של ארנה לורשי בקומיסריאט לחינוך ציבורי.
לאחר נפילת הרפובליקה, הסתתרה זמן מה בדירתו של אוסקר יאסי, אך הלשינו עליה.
תחילה היא ברחה עם אשתו הראשונה של ג'רג' לוקאץ', הציירת הרוסייה ילנה גרבנקו.
בשנת 1920 נמלטה לווינה עם ניירות מזויפים מושאלים ועם עשרה כתרים שהוחבאו בתוך שפופרת של משחת שיניים.
היא סירבה לעזרת הוריה וניסתה להתפרנס מעבודתה.
תחילה עבדה במפעל לייצור מטריות ואחר כך כזבנית בחנות הספרים "הלר פרלאג".
בין חבריה היו הרמן ברוך, הנס אייזלר, אגון ארווין קיש, אילונה דוצ'ינסקה, אנה לסנאי, בלה באלאז' וארווין שינקו.
היא נסעה מווינה תחילה לסלובקיה ואחר כך לקלוז'-נאפוקה.
עם זאת, גורשה מרומניה בגלל פעילותה הקומוניסטית.
היא הכירה את לאסלו גליק, שעבד במשלחת הסחר הסובייטית בפראג.
הם התחתנו במהרה ואז עברו לברלין.
גימראי (אז גליק) התגוררה בבירה הגרמנית בין השנים 1923 עד 1933. שם עסקה תחילה בעיצוב שמלות בחברת Neumann Produktion, Hom-Film ו-Tschechowa Film Film, כולל עיצוב בסרטים עבור אליזבת ברגנר.
היא פגשה שם את ברטולט ברכט, איליה ארנבורג ואולגה טשצ'ובה.
היא הפיקה תרגומים עבור "הפיהרר פרלאג", מוציא לאור של האיגוד המקצועי הקומוניסטי, ועסקה בתרגום ובצילום, וערכה את עיתון המפלגה הקומוניסטית "רוטה הילפה".
היא הורחקה מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית בשנת 1934, אך לא נפרדה מרעיונות קומוניסטיים.
בשנת 1929 עברה הכשרה אנליטית בניהולו של אוטו פניכל.
שהתה חצי שנה בפריז, במהלכה ארגנה את התערוכה הראשונה של הצייר ההונגרי-יהודי לאיוש טיהני בפריז.
מכיוון שהנציגים הרשמיים של ה"איגוד הפסיכואנליטיקאים הגרמני" לא אהדו את השקפותיה הפוליטיות השמאליות של גימראי, נדחתה קבלתה למכון הפסיכואנליטיקאים בברלין, אך היא השתתפה בכל ההרצאות והסמינרים במשך שלוש שנים.
גליק אדית העבירה הרצאה במאי 1933 תחת הכותרת "מבוא לניתוח הילדות", וב־20 ביוני 1933 נתנה את הרצאתה הרשמית הראשונה "המקרה של פסאודוגניות עם קיבוע אנאלי".
בשנת 1933 הבריחה חומר ממשפט גאורגי דימיטרוב לשווייץ (לאחר שריפת הרייכסטאג, נעצר דימיטרוב ביחד עם שני קומוניסטים בולגרים נוספים והואשם במעשה.
לנאשמים נערך משפט ראווה בלייפציג ודימיטרוב בחר להגן על עצמו, הצליח להעמיד במבוכה את חבר השופטים ולבסוף זוכה מכל אשמה).
ואז חזרה אדית גליק לחיות בבודפשט.
אחרי ד"ר שמואל רפפורט בשנים 1935–1936, היא טיפלה במשורר אטילה יוז'ף.
המשורר התאהב בפסיכואנליטיקאית שלו, וכתב לה, בין היתר, את אחד משיריו היפים ביותר, "הכאב הגדול".
בסתיו 1936 הידרדר מערכת היחסים של אטילה יוז'ף עם הפסיכואנליטקאית, והמשורר תקף פעם אחת את אדית גימראי בסכין בגלל אהבתו הנכזבת אליה (שהיא לא נענתה לה).
העיתונאי לאסלו אויווארי, ארוסה של אדית, ובהמשך בעלה, לקח את הסכין מהמשורר.
בשל החוקים האנטי-יהודיים, כאנליטיקאית יהודייה וקומוניסטית בשנת 1938, מצבה הפך לחסרת תקנה ומטופליה המשלמים נפסקו, ולכן הפסיקה את הפרקטיקה שלה.
היא קיבלה תמיכה כלכלית מארנסט ג'ונס והיגרה עם בעלה בעזרת האנליטיקאי ג'ון ריקמן, אנליסט אנגלי.
הם יצאו מטרייסטה באוניה והתיישבו בסרי לנקה ב־8 בפברואר 1939. בעלה מת זמן קצר לאחר מכן מלוקמיה.
לאחר מות בעלה היא רצתה לעזוב את קולומבו, אך היא הכירה את אוולין פרדריק צ'ארלס לודוביק, חוקר שייקספיר מאוניברסיטת צ'ארלס לודוביק, וראש האגודה הדרמטית האנגלית (DramSoc) באוניברסיטת קולומבו ואחר כך בפרדניה.
לודוביק היה צעיר יותר ממנה בעשר שנים ממוצא: חצי הולנדי וחצי סינהלי.
בשנת 1942 התחתנה עם לודוביק.
שם הקימה עד מהרה את הפרקטיקה האנליטית שלה ועבדה עד גיל שמונים.
היא הייתה חברה באיגוד הפסיכואנליטי הבריטי, חברה בחוג של אנה פרויד, והפכה עמיתה במרפאת המפסטד (כיום מכון אנה פרויד).
השתתפה בהכשרת אנליסטים ובקונגרסים בינלאומיים.
אחד המחקרים הידועים ביותר שלה היה מקרה של נערה צעירה ששרדה מחנה ריכוז, שתורגם למספר שפות.
בשנת 1960 כתבה מחקר בן שלושים עמודים בנושא "גברת ג'ויס אדוארדס".
בשנת 1985, כאשר בעלה נפטר, היא עברה לבית של עמיתיה וחבריה, אן-מארי וג'וזף סנדלר בלונדון.
היא נפטרה שנתיים לאחר מכן בגיל 91.
אדית סמואל (22 בנובמבר 1907 – 1 ביוני 1964) הייתה אמנית ישראלית, ילידת גרמניה, מחלוצות הבובנאות בישראל.
אדית סמואל נולדה בשנת 1907 באסן שבגרמניה.
אביה, ד"ר סולומון סמואל שימש כחזן וכרב הקהילה הליברלית בעיר.
אמה, אנה לבית פרידלנדר, הייתה ציירת.
כבת במשפחה בעלת נטיות אמנותיות (אחותה חוה סמואל הייתה אמנית קרמיקה ידועה ואחיה, הנס-יוחנן, היה נגן עוגב), היא בחרה ללמוד את אמנות הפיסול והבובנאות באקדמיה לאומנויות בדיסלדורף, והחלה ליצור בובות דיוקן ששימשו למשחק, בגודל של כ־50 ס"מ.
לימים סיפרה לקרוביה שכבר כילדה אהבה לאסוף בובות ולשחק עמן, וכשהוריה החלו לשאול מדוע צריך לקנות בובות לילדה בגילה, היא החליטה לייצר אותן בעצמה.
בשנת 1939 לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל מגרמניה הנאצית, והצטרפה אל אחיה ואחותה הגדולים.
מאז לא ראתה את הוריה.
בזיכרונותיה של סמואל, הכתובים בגרמנית, היא משתפת בקושי שיצר המפגש הראשוני עם נופי הארץ הבלתי מוכרת: "כאשר הגעתי לפלשתינה באוגוסט 1939, עולמי חרב עלי.
כך הופרדתי מכל מה שהיה משמעותי בחיי".
סמואל התיישבה בראשון לציון, בחדר שכור ברחוב נורדאו, ששימש כמקום מגוריה וכחדר המלאכה בו יצרה חלק ניכר מעבודותיה.
בהמשך היא התגוררה בדירה משותפת בראשון לציון עם אחיה הנס-יוחנן ואחותה חווה, סמוך לבית המלאכה של חווה.
שלושתם הקדישו את חייהם לאמנות ויצירה.
סמואל הייתה חברה טובה של לאה גולדברג.
שתיהן מעולם לא נישאו, וחלקו את חווית הניתוק מארץ מולדתן בעקבות העלייה לארץ ישראל.
כדי להכיר את הבובות של חברתה לקהל הרחב, כתבה גולדברג את "בנים, בנות, בובות": ספר בו כיכבו בובותיה של סמואל.
הבובות נשמרו עד היום הודות ריסוסן בחומרי הדברה, ריסוס שגרם למותה של סמואל מהרעלה ביוני 1964.
הספר "בנים, בנות, בובות" יצא בשנת 1968, 4 שנים אחרי פטירתה של סמואל.
זהו הספר האחרון שגולדברג כתבה והוציאה לאור בחייה.
סמואל נחשבה לאמנית משפיעה ביותר בתחום הבובנאות, והוגדרה בעיתונות התקופה כ"אמנית בעלת המספר הגדול ביותר של חקיינים".
בספרו "אמנות ישראל" כתב פרופסור ג'ון צ'יני כי העתקים של בובותיה "הפכו לפריט חשוב בתוצרת המזכרות המקומיות, אבל אלה רחוקים מלהשתוות לדגמיה של הגב' סמואל".
עבודותיה הוצגו במוזיאונים שונים שבהם מוזיאון ישראל ומוזיאון ארץ ישראל ובמשך שנים, נמצא אוסף מבובותיה במוזיאון בראשון לציון.
היא ייצגה את ישראל בתערוכות במילאנו טוקיו ומינכן, וקיבלה פרס בתערוכת בובות בינלאומית באיסטנבול ובירושלים.
המעבר לארץ ישראל השפיע על פועלה של סמואל כבובנאית – היא התמקדה ביצירת בובות קטנות יותר, והייתה יוצרת הבובות הראשונה בארץ שייצרה בובות מחומרים רכים ומתכלים, כגון עיסת נייר, גרביים משומשים, בגדי כותנה וחוטים.
היא אף הייתה תופרת לבובות בגדים ומגהצת אותם עם מגהץ פחמים, ומכינה תכשיטים משפורפרות משומשות של משחות שיניים.
כל בובה עוצבה בקפידה בהשראת דמות שהרשימה אותה.
הדמויות היו עשירות מבע ובעלות אופי ייחודי, שקיבל ביטוי לא רק בתווי הפנים שפוסלו אלא גם בעמידת הגוף.
הבובות שיצרה הושפעו מנוף סביבתה החדשה – מדמויות מהפולקלור החלוצי ועד מיעוטים בחברה הארצישראלית כמו חרדים, בדואים ואחרים: "לילדים הערבים הצטרפו ילדים תימנים ונשים תימניות נושאות ילדים על גבן, בני ישיבה עם כובעים ובגדיהם השחורים, חלוצים לבושים בבגדים כחולים ובחאקי".
בשנותיה בארץ עסקה גם באיור ובפיסול, וליוותה באיורים 3 ספרי ילדים: "הנסיכה בעלת לב הזכוכית", "בלונים על שפת הים" ו"כדרת התכלת".
1941 – תערוכת מלאכת-האמנות הארץ-ישראלית החדשה הראשונה, בית הנכות בצלאל, ירושלים
1943 – תערוכת האישה היוצרת בארץ-ישראל, בית הנכות בצלאל, ירושלים
1946 – אמנות שימושית 1946, בית הנכות בצלאל, ירושלים
1947 – אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל 1947, בית הנכות בצלאל, ירושלים
1954 – התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1966 – תערוכת זיכרון, מרכז תרבות העמים לנוער, ירושלים
1974 – בארץ הבובות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1987 – הבובות של אידית סמואל – בית הכנסת החדש, אסן, גרמניה
על גיבורים בעבר ובהווה, מוזיאון ישראל, ירושלים
על גיבורים בעבר ובהווה, בית יד לבנים, פתח-תקוה
1998 – קדימה - המזרח באמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 – 1948, אמנות עברית ארצישראלית המוליכה אל המחר, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
2009 – ילדים ילדים בואו הביתה - מחווה לאמנית אדית סמואל, בית קנר, גלריה עירונית לאמנות, ראשון לציון
2011 – בובה של מולדת, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2016 – הסיפור שלה, בית האמנים על שם זריצקי, תל אביב
1946 פרס מטעם ויצו, תערוכת אמנות שימושית, בית הנכות בצלאל, ירושלים.
אדית פַרנַאדִי (בהונגרית: Farnadi Edit/Edith; בודפשט, 25 בספטמבר 1911 – גראץ, 14 בדצמבר 1973) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה, ילדת פלא, מורה למוזיקה.
אדית פרנאדי נולדה במשפחה יהודית כבתם של מרק פרנאדי (1874–1945), פקיד ושל אנה ברייטנר.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שבע.
בגיל תשע הפכה לתלמידה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט כילדת פלא.
כעבור 3 שנים (בגיל 12) ביצע את הקונצ'רטו לפסנתר של בטהובן בדו מז'ור ללא מנצח, בליווי תזמורת.
היא למדה אצל בלה בארטוק, ארנולד סקיי וליאו ויינר.
פרנאדי הייתה בקושי בת 16 כשסיימה את לימודיה.
הוענקה לה פעמיים מלגת ליסט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבדה כנגנית של מוזיקה קאמרית וכמלווה בבית הספר של המאסטר של ינה הובאי והופיעה לעיתים קרובות באירועים בארמון הובאי כבני זוגם של ריכרד שטראוס, ברוניסלב הוברמן ואדה זטורצקי.
היא הופיעה בערב בטהובן שהתקיים באולם הקונצרטים ברחוב ארנה הולאן.
בינואר 1942 הופיעה פעמיים בקונצ'רטו לפסנתר של בטהובן בדו מז'ור ובמאי הופיעה עם רביעיית המיתרים של אדלר.
בנובמבר 1943 ניגנה את הקונצ'רטו לפסנתר של סן-סנס שמנוגנת לעיתים נדירות.
למרות הופעותיה הבודדות האלה, בשל מוצאה היהודי, בילתה את שנות מלחמת העולם השנייה (1939–1945) בפרישה כמעט מוחלטת {למעט הופעותיה במסגרת אומיקה כאמור).
היא נסעה לאוסטריה בשנת 1946 והופיעה בקביעות בכל מערב אירופה.
בעשור האחרון לחייה לימדה בגראץ והקליטה לתקליטים את כל יצירות הפסנתר של זולטאן קודאי ובלה ברטוק.
היא התארחה גם בהונגריה משנות ה-60. הופיעה בפעם האחרונה בשנת 1972.
פרנאדי עבדה עם מנצחים גדולים כמו קלמנס קראוס, קרל בהם, הרמן שרכן, ארנסט אנסרמה, אדריאן בולט וולפגנג זאוואליש.
בשנת 1946 התחתנה עם זמר הטנור פאל שוגאר.
אדית מרי בראון (24 במרץ 1864 – 6 בדצמבר 1956) רופאה ומייסדת הקולג' הראשון ללימודי רפואה לנשים באסיה.
הייתה חלוצה בהדרכת רופאות ומיילדות בהודו, בשיטות מערביות.
מרי בראון נולדה בקאמבריה אשר בצפון מערב אנגליה בשנת 1864 למשפחה בת שבע נפשות והייתה הבת הרביעית מבין חמש אחיות.
אביה נפטר בעודה צעירה והמשפחה העתיקה את מגוריה ללונדון, עיר הולדתה של האם.
מרי בראון למדה בבית הספר התיכון קרוידון Croydon High School- בי"ס עצמאי לנערות בדרום לונדון.
לאחר מכן המשיכה בלימודיה באוניברסיטת קיימברידג' וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1882. היא הייתה אחת הנשים הראשונות לקבל תואר מצטיינת, אך מאחר שבאותה תקופה אי אפשר היה לקבל תעודה כזו באנגליה, הרי שזו הוענקה לה רק בשנת 1891 באדינבורו.
לאחר מכן למדה רפואה בבית הספר לרפואת נשים בלונדון ואדינבורו.
בשנת 1891 נשלחה בראון על ידי האגודה הבפטיסטית המסיונרית בה הייתה פעילה, לבומביי.
שם נדהמה לראות את המצב הירוד של הרפואה והבריאות בהודו ונוכחה לדעת שמערכת הרפואה ההודית בעיקר עבור נשים, כגון הכשרת רופאות ומיילדות, ובתי חולים לנשים, נמוכה ברמתה.
בשנת 1893 הוחלט בוועידת נשים מסיונריות שיש צורך בבית ספר לרפואה לנשים שיהיה מסונף לבית חולים לנשים בהודו.
בשנת 1894 פתחה בראון את בית הספר לרפואה לנשים נוצריות, בפנג'אב בצפון הודו, בעיר לודהיאנה במבנה ישן של בית ספר, אותו שכרה בראון באמצעות תרומה בסך 50 ליש"ט מתושבת בריסטול.עם פתיחתו מנה בית הספר ארבעה סטודנטים וארבעה חברי סגל אקדמי.
במשך הזמן הפך המקום למכללה בה למדו סיעוד, רוקחות ומיילדות והוקם בית חולים בן 200 מיטות.
המכללה נתמכה על ידי מענקים מפנג'אב וכן מארגוני נשים מלונדון, אדינבורו.
גלאזגו, וכן מאוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
בשנת 1951, כשמלאו 50 שנה להגעתה של בראון להודו, התרחב בית החולים ומנה 411 רופאים, 143 אחיות, 168 בתי מרקחת וכ-1000 מיילדות.
שנה לאחר מכן, ב-1952 פרשה בראון ממשרתה כמנהלת בית החולים ועברה לקשמיר.
בראון נפטרה ב-6 בדצמבר 1956 בעיר סרינגאר שבהודו והיא בת 92.
פרס "מסדר האימפריה הבריטית" הוענק לבראון בשנת 1932, וכך הפכה לזכאית להוסיף לפני שמה את התואר "דיים" (Dame).
אדית וולף הייתה ניצולת השואה, מתנגדת גרמנית לנאציזם בתקופת גרמניה הנאצית, וממייסדות קבוצת המחתרת היהודית "חוג חלוצי".
אדית וולף הייתה הגדולה מבין שלוש אחיות במשפחה יהודית-נוצרית בברלין.
בשנת 1925 קיבלה הסמכה (Abitur ) בפילוסופיה.
היא הייתה חברה בתנועת הנוער היהודית-גרמנית כחול לבן.
היא התגיירה בשנת 1933 והפכה לפציפיסטית וציונית כמחאה על עליית הנאצים לשלטון.
היא הוכרה כיהודיה מלאה למרות מוצאה כמישלינג מדרגה ראשונה לפי תורת הגזע.
עקב כך עמדה בסכנה יותר מאשר המישלינג.
למרות זאת הפיצה באופן מחתרתי ואנונימי עלונים פוליטיים, שקראו להתנגד למשטר הנאצי.
היא הייתה בקשר עם יהודים, והצליחה לסייע להם בבריחה.
דודתה הצליחה להשמיד את רישומי היהדות שלה בקהילה היהודית, וכך הוקל עליה לפעול.
דרך רחה פראייר הכירה וולף את עליית הנוער, וכן את יצחק שוורזנץ, שהיה מורה בארגון זה.
כשהחלו הגירושים מגרמניה, ב-1941, ארגנה וולף מזון ואמצעי בריחה והסתתרות ליהודים, בעיקר תעודות זיהוי מזויפות.
ב-27 בפברואר 1943 ייסדה וולף עם שוורזנץ את קבוצת המחתרת היהודית-ציונית "חוג חלוצי".
קבוצה זו סייעה ליהודים נרדפים ברחבי גרמניה במשך למעלה משנה.
מבין 40 הילדים של "עליית הנוער" שהוסתרו בעזרת "חוג חלוצי" שרדו 33.
ב-19 ביולי 1943 נעצרה וולף על ידי הגסטפו.
היא הצליחה להשמיד את פרטי הקשר של היהודים שלהם עזרה, אך נדונה לשנתיים מאסר על העברת כרטיסי קיצוב מזון ליהודים.
היא שרדה 18 מחנות ריכוז, בהם דכאו וראוונסברוק.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה, ב-1950 עברה וולף לשווייץ.
ב-1954 עלתה לישראל עם שוורזנץ.
בישראל עבדה וולף בין היתר ביד ושם ולאחר מכן עסקה בקידום ההבנה בין יהודים לערבים.
וולף קיבלה את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
בשנת 2004 הוצבה לכבודה לוחית זיכרון על קיר הבית בו גדלה ברחוב בונדסאלה 79 בברלין ועליה כתוב:
אדית האוור פריצ'מות' הייתה חסידת אומות עולם אוסטרית, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
אדית פריצ'מות', ילידת וינה, הצטרפה לאחר האנשלוס, למחתרת אוסטרית שפעלה לספק ליהודים מסמכים מזויפים שיאפשרו להם להימלט משטח הרייך הנאצי למדינות אחרות.
אף על פי שסיוע מכל סוג שהוא ליהודים, נאסר והעוברים על האיסור צפויים לענישה כבדה ואף גזר דין מוות, אדית סייעה ליהודים בדרכים רבות.
אדית סייעה ליהודים בהשגת מוצרי מזון והחביאה יהודים נרדפים לתקופות קצרות.
היא השיגה חותמות רשמיות של הגסטפו, ששימשו לזיוף מסמכים.
באחד מביקוריה במטה הגסטפו היא הצליחה לגנוב תיקים של יהודים, שהיו מיועדים למעצר באותו היום, ויחד עם המחתרת האנטי - נאצית הזהירה יהודים לפני מעצרם, כדי שיספיקו לברוח.
בנוסף לפעילויות הכלליות הללו, אדית תרמה להצלת חברתה מוניקה טיילור.
במהלך פעילותה במחתרת, הכירה אידית את מוניקה, בת לאם נוצרייה ולאב יהודי, שהוגדרה על פי חוקי נירנברג כיהודיה.
במהלך ביקור של אדית בביתה של מוניקה, הגיעו חיילי אס.אס.
אדית עיכבה אותם בזמן שמוניקה חיפשה מקום מסתור, ושכנעה את החיילים שאין יהודים בבית.
בעקבות האירוע, אדית דאגה למצוא למוניקה מקום מסתור בביתו של חבר משותף, וסיפקה לה את כל צרכיה.
פעילותה של אדית במחתרת נודעה לשלטונות והיא הפכה מבוקשת.
ב־1944 המצב נהיה מסוכן עד כדי כך שאידית נאלצה לעזוב את ווינה.
היא עברה להתגורר בבית משפחת בעלה באלטאוסזה שבצפון אוסטריה, וגם שם הצטרפה למחתרת המקומית, שנתמכה על ידי בריטניה .
גם במסגרת זו אדית הצליחה להשיג עותקים של כל החתימות של הגסטפו בערים לינץ ואלטאוסזה ובנוסף, השתתפה בחטיפת המושל הנאצי (גאולייטר) האזורי ושלושה סוכני גסטפו שסיפקו למחתרת מידע מסווג.
אדית העבירה את מוניקה חברתה להתגורר עמה באלטוסי, שמרה עליה וטיפלה בה עד סוף המלחמה.
אדית נישאה לאחר המלחמה והמשיכה להתגורר בווינה.
אדית הוכרה כחסידת אומות עולם ב־14 ביוני 1998. שמה חקוק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם ביד ושם בירושלים.
אדית אמרסון הייתה ציירת, סופרת ואוצרת אמריקאית.
היא שימשה כנשיאה והאוצרת של מוזיאון האמנות וודמיר בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנים 1940–1978.
אמרסון נולדה באוקספורד, אוהיו למשפחה של חוקרים ואמנים מוכשרים.
אביה, אלפרד אמרסון, היה ארכאולוג ופרופסור לארכאולוגיה קלאסית שהקריירה שלו כללה תפקידים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת פרינסטון, המכון לאמנות בשיקגו ואוניברסיטת קורנל.
אמה, אליס אדוארדס אמרסון, הייתה פסנתרנית ופרופסור למוזיקה שלימדה במכללת ולסלי, בקונסרבטוריון המוזיקה של איתקה, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת קורנל ומכללת הובארט.
היו לה שלושה אחים: גרטרוד, עורכת מגזין אסיה, וילארד, בנקאי ואלפרד ג'וניור, אנטומולוג.
היא נסעה רבות עם משפחתה ליפן, סין, הודו ומקסיקו.
אמרסון התחילה את לימודיה באמנות בגיל צעיר, ולמדה אצל אולף ברנר מהמחלקה לאדריכלות באוניברסיטת קורנל כשהייתה רק בת שתים עשרה.
בגיל חמש עשרה היא נרשמה לשיעורים במכון לאמנות בשיקגו, ולאחר מכן למדה אצל ג'ון ואנדרפול ותומס ווד סטיבנס.
אמרסון למדה גם באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
סטודנטים אחרים שלמדו באקדמיה כללו את ססיליה בו, ויולט אוקלי, יו הנרי ברקנרידג' ודניאל גרבר.
אחד השיעורים שאמרסון השתתפה בהם היה שיעור ציור הקיר של ויולט אוקלי, ומצאה את אוקלי "המורה הטובה ביותר ...
הוראתה הייתה מרגשת, במיוחד לנשים סטודנטיות מכיוון שהיא ביטלה כל תחושה של אפליה." במהלך לימודיה באקדמיה, זכתה אמרסון בשתי מלגות קרסון, אחת בשנת 1914 ושוב בשנת 1915, מה שאפשר לה לטייל ברחבי אירופה.
בשנת 1916, בעודה לומדת באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, הוענקה לאמרסון המשימה לתכנן את עיטורי ציורי הקיר לתיאטרון שהיה ידוע אז בשם התיאטרון הקטן בפילדלפיה.
היא בחרה כנושאיה במיתוס יווני, שבו בתו של המלך מינוס אריאדנה, לאחר שניטשה על ידי תזאוס, מתגלה על ידי אל היין, דיוניסוס.
בציורי הקיר שילבה אמרסון היבטים של הציור היווני והמינואי עם סגנונות מזרחיים כולל סין ויפן.
אמרסון זכתה בפרס של האקדמיה בשנת 1918 על עיטורי ציורי הקיר שלה בתיאטרון הקטן, ויולט אוקלי שיבחה הן את איכות ציורי הקיר והן את האמנית.
אמרסון הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בשנים 1918 עד 1927 ומאוחר יותר בשנים 1932 עד 1945. היא תרמה מאמרים למגזין האמריקאי לאמנות.
כמו כן לימדה באזור פילדלפיה בבית הספר אגנס ארווין, בית הספר במוזיאון לאמנויות תעשייתיות ובמכללת צ'סטנאט היל.
אמרסון הפכה לעוזרתה ושותפתה המסורה של ויולט אוקלי במספר פרויקטים, כולל פרויקט ציורי הקיר בהאריסבורג.
הן טיילו באירופה והציגו יחד, ושותפותם נמשכה למעלה מארבעים שנה.
אמרסון שימשה כאוצרת ומנהלת הגלריה לאמנות וודמיר בשנים 1940 עד 1978. באותו זמן, המינוי היה יוצא דופן - כשאישה ממלאת תפקיד כזה.
אמרסון תוארה כמנהלת מוסמכת של מוזיאון לאמנות וודמיר, בין היתר בגלל הניהול היסודי שלה.
היא חקרה באופן פעיל פריטים באוסף הקבע וארגנה את הניירת הקשורה לכל יצירת אמנות.
היא גם ביקשה מידע מאמנים מבקרים.
אמרסון תרמה בנדיבות למוזיאון לאמנות וודמיר, כולל תרומה של יצירות אמנות רבות.
היא גם העניקה פרסים בתערוכות של וודמיר.
לאחר מותה של ויולט אוקלי בשנת 1961, אמרסון הקימה את קרן הזיכרון על שם ויולט אוקלי כדי לשמור את זכר המורה והחברה שלה.
בשנת 1979 סייעה אמרסון בהקמת התערוכה חדשה של אוקלי במוזיאון לאמנות בפילדלפיה.
אדית דימוק ( באנגלית: Edith Dimock; 16 בפברואר 1876 – 28 באוקטובר 1955) הייתה ציירת אמריקאית.
עבודותיה הוצגו בתערוכת הארמורי ב-1913 בניו יורק.
היא נישאה לאמן ויליאם גלקנס, אך המשיכה להשתמש בשם נעוריה לאחר הנישואין.
דימוק נולדה בשנת 1876 בהרטפורד, קונטיקט.
היא קיבלה את הכינוי "טיד", והייתה בתו של אירה דימוק, סוחר משי.
דימוק פיתחה עניין באמנות בילדותה והחלה את לימודיה באמנות בניו יורק בשנות העשרים לחייה בניגוד לרצון הוריה.
ב־16 בפברואר 1904 נישאה לצייר ויליאם גלקנס באחוזה של משפחת וונדרבילט, שנבנתה במקור עבור קורנליוס ואנדרבילט.
כמתנת חתונה צייר רוברט אנרי דיוקנאות של החתן והכלה.
הדיוקן של אדית התחיל בשנת 1902. עד שהצליחו למצוא מקום גדול יותר, הם התגוררו בדירת חדר בבניין שרמן בניו יורק.
לאחר מכן הם התגוררו בוושינגטון סקוור.
בעקבות הנישואין, "היא הקדישה את זמנה וכוחותיה למשפחתה." בנם אירה, יליד 1907, היה סופר שכתב שני ספרים על אביו.
בשנת 1913 ילדה דימוק את בתם, לנה, אמנית.
לנה ואדית היו דוגמניות מועדפות עבור ויליאם גלקנס.
[4] בשנים 1911 עד 1917 בילו דימוק ומשפחתה את הקיץ בבלפורט בלונג איילנד, שם צייר בעלה סצנות חוף.
אמנים וחברים טובים שלהם היו מאי וילסון פרסטון ובעלה שבילו איתם לעיתים קרובות את הקיץ ונסעו לאירופה.
דימוק הייתה מזכיר כבוד של האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים בשנים 1911 ו- 1915. בשנת 1913 היא צעדה במצעד ההצבעה הגדול בניו יורק, יחד עם קבוצת אמנים אחרים.
בעלה נפטר בשנת 1938. דימוק נפטרה ב־28 באוקטובר 1955 בביתה בהרטפורד.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בין השנים 1895–1899 אצל ויליאם מריט צ'ייס.
דימוק תיארה את השיעורים שלה בליגת הסטודנטים לאמנות: "בחדר דחוס התפקיד היה לצייר את פסלי ונוס (רק את הראש) ואת עמיתיה מתוך העתקים….
היתרון של העתקים היה בכך שכל האלים והספורטאים האלה היו דוגמנים מצוינים, מעולם לא הייתה עווית של שריר אצלם...זורק הדיסקוס מעולם לא התעייף.
הם היו גם דגמים זולים ולא היה צריך לשלם להם תעריפי איגוד".
לאחר מכן למדה אצל צ'ייס בבית הספר לאמנות בניו יורק.
היא שיתפה סטודיו בבניין שרווד, ובניין שיתופי של אמנים ברחוב 57 במנהטן, עם מאי וילסון פרסטון ואמנית נוספת.
שלוש הנשים החזיקו סטודיו פתוח מדי שבוע ונודעו בכינוין "אחיות שרווד" התוססות.
לאחר נישואיה בשנת 1904, המשיכה דימוק לחתום על עבודותיה עם שם נעוריה.
בשנת 1904 הוצגו עבודותיה בתערוכת החברה האמריקאית לציורי מים.
היא יצרה סצנות ז'אנר בצבעי מים "הן היו מקסימות, ולעיתים קרובות הציגו חוש הומור קאוסטי."
היא איירה את "ספר הילדים" של גרייס ואן רנסלייר דווייט בן תשעה סיפורים קצרים, החתול הצהוב וחבריו שיצא לאור בשנת 1905 ואת "סיפורי סבתא", של קייט פורסט אוסוול, שיצא לאור בשנת 1912.
עבודותיה הוצגו בשנת 1908 עם שבעה ציירים נוספים בגלריות מקבת באסכולת אשקאן.
דימוק הציגה גם בתערוכת הארמורי של ניו יורק בשנת 1913. שם הציגה 8 עבודות.
בשנת 1928 הוצגו דיוקנאות שציירה בצבעי מים עם ביולה סטיבנסון במועדון הסטודיו ויטני ולאחר מכן הם היו חלק מתערוכה נודדת של ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, במוזיאון פוג לאמנות, במוזיאון האמנות של דנבר, במכון לאמנות מיניאפוליס, בארמון קליפורניה בסן פרנסיסקו, ובמועדון האמנות בניו אורלינס.
אדית גרטרוד קלמנס , הידועה גם בשם אדית שוורץ קלמנס, הייתה בוטנאית אמריקאית וחלוצה באקולוגיה בוטנית והייתה האישה הראשונה שזכתה בתואר דוקטור על ידי אוניברסיטת נברסקה.
היא הייתה נשואה לבוטנאי פרדריק קלמנס, איתו שיתפה פעולה לאורך כל חייה המקצועיים.
יחד הם הקימו את המעבדה האלפינית, תחנת מחקר בפיקס פיק, קולורדו.
קלמנס הייתה גם אמנית בוטנית שאיירה ספרים משלה וכן פרסומים משותפים עם פרדריק.
שני בני הזוג היו מעורבים בחקר הפיטוגאוגרפיה, במיוחד את הגורמים הקובעים את האקולוגיה של הצמחייה באזורים מסוימים, והם זכו לשבחים.
אדית גרטרוד שוורץ נולדה בשנת 1874 באולבני, ניו יורק, לג'ורג' ואמה (יאנג) שוורץ.
[2] היא התחנכה באוניברסיטת נברסקה (UNL), וזכתה בתואר ב.א.
בגרמנית בשנת 1898. היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "הקשר של מבנה העלה לגורמים פיזיים" בשנת 1904.
אדית שוורץ החלה את דרכה כעמיתת הוראה בגרמנית ב־1898–1900. במהלך תקופה זו הכירה את בעלה לעתיד, פרדריק קלמנס, פרופסור לבוטניקה שהשפיע על כיוון לימודיה לתואר שני.
באותה תקופה, אוניברסיטאות נברסקה ומינסוטה (שם לימדה מאוחר יותר) היו מרכזים לחקר הפיטוגאוגרפיה - התפוצה הגאוגרפית של מיני צמחים - והיא בחרה להפוך את זה לתחום ההתמחות שלה.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה בבוטניקה בשנת 1904, והפכה לאישה הראשונה שזכתה בתואר דוקטור באוניברסיטה.
אדית ופרדריק נישאו בשנת 1899.
לאחר שסיימה את הדוקטורט, קיבלה אדית קלמנטס עבודה כעוזרת הוראה בבוטניקה באוניברסיטת נבדה (1904–1907), שם לימד פרדריק.
כדי לגייס כסף, הם בילו את תקופת הקיץ באיסוף דגימות צמחים והרכיבו את Herbaria Formationum Coloradensium, אוסף יקר של כ -530 דגימות של צמחי הרים בקולורדו שתועדו בקפידה גם על ידי 100 צלומים.
כמה שנים לאחר מכן, הם הרכיבו אוסף נוסף ובו 615 דגימות שהודפס ב-1972 על ידי הגן הבוטני של ניו יורק.
בשנת 1909, קלמנס נשכרה בדרגת "מדריך" בבוטניקה על ידי אוניברסיטת מינסוטה, מיניאפוליס, שם התקבל פרדריק שנתיים קודם לכן כדי לעמוד בראש המחלקה לבוטניקה.
בשנת 1917 ויתר פרדריק על ההוראה והחל לבצע מחקר במימון מכון קרנגי בוושינגטון הבירה.
במשך שנים רבות לאחר מכן, מימון מכון קרנגי תמך במאמצי המחקר המשותפים שלהם, וקלמנטס נבחרה כעוזרת בשטח על ידי מכון קרנגי.
החל משנת 1917 בילו את החורפים במחקר בשני מוסדות מחקר במימון קרנגי: תחילה במכון טוסון באריזונה, ולאחר מכן (החל משנת 1925) במעבדת החופים בסנטה ברברה, קליפורניה.
במהלך תקופה זו, עבדו בתחנה בוטנית שפיתחו כאתר ניסוי להתאקלמות הצמחים, מעבדה אלפינית בפייס פיק, קולורדו קלמנס שימשה כמדריכה בבוטניקה של המעבדה, ופרדריק כמנהל.
הם הכשירו בוטנאים ואקולוגים רבים במעבדה זו במהלך ארבעת עשורי פעילותה, לפני סגירתה בשנת 1940. הם פרסמו במשותף ובנפרד, וקלמנטס השתמשה בכישורי השפה שלה כדי לתרגם כמה מספריהם ומאמריהם לשפות זרות.
במהלך שנות "קערת האבק", קלמנס ופרדריק הסתובבו במישורים הגדולים ובדרום מערב, ועזרו לעודד אמצעי שימור קרקע כדי להתמודד עם אובדן הרסני של אדמות חקלאיות.
קלמנס הייתה אמנית בוטנית ואיירה מספר פרסומים משותפים שלהם, כגון פרחי הרי הרוקי (1914) ופרחי החוף והסיירה (1928), וכן פרסומי יחיד של פרדריק הסתגלות ומוצא בעולם הצומח: תפקיד הסביבה באבולוציה (1939), ודינמיקה של צמחייה (1949).
בשנת 1916, לוחות ציורי הצבע מ"פרחי הרי הרוקי" הופצו כמדריך עצמאי של הפרחים הבולטים ביותר באזור תחת הכותרת "פרחי הר ומישור".
בשנת 1960, בגיל שמונים ושש, פרסמה קלמנס ספר זכרונות, "הרפתקאות באקולוגיה" ובו סיפרה את סיפורם של "שני אקולוגים שחיו ועבדו יחד" זה ספר מראה כמה עבודות קלמנס לקחה במשלחות המשותפות של בני הזוג, החל מנהגות, מכונאות, טבחות ועד צילום, ציור ומחקר בוטני.
ואמנם, פרדריק עצמו סבר כי קלמנס הייתה מדורגת בין האקולוגים המובילים בעולם לו הייתה מבלה פחות זמן בסיוע לקריירה שלו.
פרדריק פרש בשנת 1941 ומת בשנת 1945. אדית המשיכה לעבוד על כתבי היד המשותפים שלהם ולכתוב מאמרים עד מותה בלה ג'ולה בשנת 1971.
אדית ברוק היא סופרת ובמאית יהודייה-הונגריה, ניצולת השואה.
מתגוררת באיטליה ועובדת וכותבת באיטלקית.
ברוק נולדה בשם אדית שטיינשרייבר למשפחה ענייה בכפר טיסברצל על גבול אוקראינה.
בשנת 1944 גורשה המשפחה לאושוויץ, שם מתה אמה.
המשפחה הועברה למחנה הריכוז דכאו, שם מת אביה, לאחר מכן הועברה לגרוס-רוזן ולבסוף לברגן-בלזן, שם שוחררו הילדים הנותרים על ידי בעלות הברית ב-1945. בסך הכל שהתה ברוק בשישה מחנות ריכוז והשמדה.
אחד מאחיה מת במחנות הריכוז.
היא חזרה להונגריה ולאחר מכן נסעה לצ'כוסלובקיה, שם התגוררה אחות נוספת עם משפחתה.
בספטמבר 1948 עלתה לישראל, לאחר שברחה מאירופה בעזרת נישואים פיקטיביים, וחייתה תקופה בפרדס חנה.
ברוק התאהבה בעולה מבודפשט, הונגריה, אותו פגשת באונייה בדרך לישראל.
הוא היה אלים כלפיה והדבר הוביל אותה להתגרש ממנו.
על מנת להתחמק מגיוס לצה"ל נישאה שוב בנישואים פיקטיביים לאדם ששם משפחתו ברוק.
ב-1959 היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Chi ti ama così, שתורגמה לאנגלית בשנת 2001.
ב-1971 היא כתבה את המחזה הראשון שלה, "סולה פורטה".
ברוק הייתה מייסדת תיאטרון תיאטרו דלה מדלנה ברומא.
משנות ה-70 עד שנות ה-90 עבדה בערוץ הטלוויזיה הציבורי RAI כבמאית ותסריטאית.
היא תרגמה יצירות של משוררים הונגרים אטילה יוז'ף ומיקלוש רדנוטי לאיטלקית.
יצירותיה תורגמו לשפות אחרות בהן הונגרית, דנית, הולנדית, אנגלית וגרמנית.
ברבות השנים צולמו סרטי קולנוע איטלקיים המבוססים על ספריה.
ספרה "הלחם האבוד" היה מועמד לפרס סטרגה לשנת 2021. בספר מתארת ברוק את עברה בכפר הולדתה, הגירוש למחנה אושוויץ, שחרורה וחזרתה לחיים באיטליה.
בפברואר 2021 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בביתה, לאחר שהתרגש מראיון שהעניקה בחודש ינואר לעיתון הוותיקן לרגל יום השואה הבינלאומי.
בנובמבר 2021 סירבה לקבל פרס מידי ראש עיריית אנציו שבמחוז לאציו, לאחר שנודע לה כי בניטו מוסוליני קיבל בעבר את אזרחות הכבוד של העיר, ושהתואר הזה לא נשלל ממנו מעולם.
בגיל 16 נישאה למילאן גרון ועברה לישראל.
שנה לאחר מכן היא נישאה לדני רוט, אבל גם הנישואים האלה הסתיימו בגירושים.
לאחר מכן היא התחתנה עם מכר בשם ברוק כדי לדחות את שירות החובה הצבאי שלה; היא התגרשה ממנו כשהייתה בת 20 אבל שמרה על שם משפחתו.
ב-1954 עברה לרומא ונישאה לסופר והבמאי האיטלקי נלו ריסי.
אדית הופמן-בירקין הייתה אמנית יהודייה-בריטית, ניצולת השואה.
נולדה בפראג, בירת צ'כוסלובקיה, למשפחת הופמן.
ב-1941, והיא בת 13, נכלאה עם משפחתה בגטו לודז' בפולין.
הוריה מתו שם בתוך שנה, והיא התקיימה בכוחות עצמה.
בעת חיסול הגטו ב-1944 הועברה למחנה הריכוז אושוויץ מונוביץ וממנו נשלחה למחנה עבודה כריסטיאנשטט (מחנה-משנה של גרוס-רוזן) והועבדה במפעל תחמושת תת-קרקעי.
בהתקרב הצבא האדום הובלה בצעדת המוות לפלוסנבירג ולברגן-בלזן, משם שוחררה ב-15 באפריל 1945. בשובה לפראג גילתה שבני משפחתה נספו.
הוכשרה ועבדה כמורה, נישאה ואימצה שלושה ילדים.
בשנות ה-70 למדה אמנות מודרנית לתואר אקדמי.
אדית בירקין כתבה על קורותיה מיד לאחר השחרור, והדברים עובדו על ידיה אחרי שנים לסיפורת (Unshed Tears) באנגלית.
ספרהּ, שפורסם ב-2001 וזכה למהדורות נוספות, הופיע בשם נעוריה – אדית הופמן.
עיקר יצירתה היו הציורים שבהם תוארו חוויותיה בשנות השואה.
ב-2012 פרסמה ספר שירה גדוש בציוריה (The Last Goodbye), גם הוא בשם אדית הופמן.
אדית בירקין נפטרה ב-20 בספטמבר 2018 בגיל 90. הציורים שהותירה נמסרו מידי משפחתה למוסדות שונים: מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, גלריית בן אורי, מוזיאון אושוויץ בירקנאו, קרן המוזיאונים של בירמינגהם , מוזיאון מחוז הרפורד , ועוד.
אדית באלאס הייתה ניצולת שואה אמריקאית ממוצא יהודי-רומני, סופרת, והיסטוריונית של האמנות.
באלאס נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ.
בספרה "In Bird in Flight: Memoir of a Survivor and Scholar", באלאס מתארת סיפור של התמודדות עם מצבים קודרים והפיכתה למה שהיא מתארת כ"שורדת מקצועית".
באלאס קראה לזיכרונותיה "ציפור במעופה" על שם הפסל המפורסם של קונסטנטין ברנקושי באותו השם.
"אני רואה בזה סמל לחיי", אמרה.
לאחר המלחמה נכלא בעלה על ידי שלטונות הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה למשך שלוש שנים, שבמהלכן גידלה באלאס את שתי בנותיהן.
היא קיבלה תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת בוקרשט בשנת 1952. לאחר מכן היגרה לארצות הברית עם בעלה, וקיבלה תואר שני בהיסטוריה של האמנויות מאוניברסיטת פיטסבורג ב-1970 ותואר דוקטור בשנת 1973.
תחומי העניין העיקריים של באלאס היו אמנות מודרנית (1960-1890), ציור ופיסול, ואמנות הרנסאנס האיטלקי.
ב-2003 היא אצרה תערוכה במוזיאון פריק לאמנות, וכמה תערוכות בפיטסבורג, בפריז, בניו יורק ובבודפשט.
היא לימדה באוניברסיטת קרנגי מלון מאז 1977 ועד למותה, והייתה פרופסור להיסטוריה של אמנות ואדריכלות באוניברסיטת פיטסבורג.
היא הייתה אלמנתו של המתמטיקאי אגון באלאס, שהיה פרופסור באוניברסיטת קרנגי מלון.
נפטרה בבוקה רטון, קליפורניה ב-16 בנובמבר 2024.
אדית פאברי (בהונגרית: Fábry Edit; בודפשט, 1 ביוני 1923 – בודפשט, 20 באוקטובר 1990) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה (סופרן), פרופסור באוניברסיטה.
אדית פאברי נולדה ככל הנראה בשנת 1919 כפי שכתוב על מצבתה (ולא בשנת 1923) במשפחה יהודית.
בשל יהדותה, בין 1939 לבין 1944, היא הופיעה רק בהפקות המוזיקליות של הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמרק כי נאסר עליה להופיע בפני קהל לא יהודי.
למעשה הופעתה הראשונה במסגרת זו הייתה רק בדצמבר 1941, היא הציגה את עצמה כאחד מזמרי רביו הבוקר של יצירות פרנץ להאר.
הייתה הפסקה ארוכה עד אוקטובר 1942, אך מאותו הזמן ואילך, היא הופיעה בסדרה של מחזות זמר וביניהם שלוש הנערות של ברטה (Berté).
אחריו הופיעה ברביו של יצירות ז'אק אופנבך, בתפקידים של הלנה היפה ואורפיאוס.
הייתה לה גם הופעה בדרמה המוזיקלית של ד'אלבר: "בתחתית ההרים".
בפעם הבאה שבה הופיעה על במת תיאטרון גולדמרק הייתה בסתיו 1943, בתפקיד חשוב: היא שרה בנשף המסכות של ורדי בתור אוסקר הקדט הקטן.
בנוסף להופעות באולם גולדמרק, שרה בחודשים הראשונים של 1944 גם כמה פעמים בבתי כנסת, בבית יתומים של נערים יהודים.
בפברואר 1944, דיווח "העיתון" באופן הבא: "השירה התרבותית והביצועים המסוגננים של שארי מדאק, איבויה דרוואש, אדית פאברי וקאטו גדרי ראויים לכל שבח".
לא ידוע על קורותיה לאחר הכיבוש הגרמני רק שהיא הצליחה לשרוד ולהינצל.
בין 1946 לבין 1950, היא הייתה חברה בוויגאופרה (האופרה העליזה).
בין 1947 לבין 1948, קיבלה מלגה מבית האופרה הממלכתי ההונגרי.
פאברי החלה את לימודיה בבית הספר למוזיקה פודור
לאחר מכן המשיכה את לימודיה בברלין בין השנים 1950–1952 כתלמידתן של טיאנה למניץ ופרידה ליידר.
באותן השנים בין 1950 ל-1952, היא הייתה זמרת של האופרה של ברלין.
בין 1955 לבין 1960 הייתה סולנית של הפילהרמונית.
בין 1957 לבין 1959 הייתה זמרת פרטית בתיאטרון הממלכתי בדרזדן .
בין 1960 לבין 1962, הייתה זמרת פרטית של תיאטרון האופרטה של בודפשט .
משנת 1964 עבדה כמורה בבית הספר למוזיקה בלה ברטוק.
בין 1974 לבין 1990, הייתה מורה, מרצה ופרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
כסולנית היא הרגישה בבית גם בז'אנרים של אופרה ואופרטה וגם בזימרה של שירים.
כמורה לימדה תלמידים רבים מצוינים.
יוהאן שטראוס הבן: לילה בוונציה.
אדית גיטינס הייתה אמנית ורפורמטורית חברתית אנגלית, מעורבת באופן פעיל בקידום זכויות נשים.
היא הייתה מייסדת האגודה הליברלית לנשים של לסטר בשנת 1886 ותמכה באגודת זכות הבחירה לנשים של לסטר.
היא הייתה אמנית צבעי מים שהוכשרה על ידי ויליאם מוריס.
גיטינס נולדה בלסטר בשנת 1845, בתו של סוחר תירס וקמח, אדוארד גיטינס, והשלישית מבין חמישה ילדים.
היא התחנכה על ידי מיס דרייטון, שרבים מתלמידיה הפכו לנשים בולטות של לסטר.
היא הייתה חברה פעילה בקפלה האוניטארית, לימדה בבית הספר של יום ראשון במשך למעלה מארבעים שנה.
אמנית צבעי מים ומורה לרישום, הציגה כמה ציורי נוף באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוזיאון והגלריה לאמנות בניו ווק (לימים המוזיאון והגלריה לאמנות של לסטר), שם יש כמה מצבעי מים שלה.
גיטינס עזרה לייסד סניף מקומי של "אגודת קירל", ארגון ארצי שהוקם ב-1877 במטרה להביא אמנות וספרים לעניים ממעמד הפועלים, תחת הסיסמה 'הבא את היופי לעם הביתה'.
היא הייתה פעילה לבחירת נשים, בשנת 1886 היא הייתה חברה מייסדת של המועצה הלאומית לנשים של לסטר ואגודות נשים נוספות.
היא הייתה פעילה בהפגנות - ביוני 1908, היא הצטרפה ל-10,000 נשים במצעד בלונדון, ואחר כך כתבה ב"לסטר פיוניר" מאמר על חשיבות האירוע.
גיטינס נפטרה בשנת 1910, והותירה את הונה הגדול לאחייניות ואחיינים וכן למטרות מקומיות.
לואיזה אדית צ'רץ מריון , פסלת אנגלייה.
השתייכה, לצד איטה ווגמן, למעגל הפנימי ביותר של מייסדי האנתרופוסופיה והסובבים את רודולף שטיינר.
אדית מריון הייתה השנייה מבין שישה ילדים.
הוריה היו ג'ון מריון סימאון ואשתו לואיזה צ'רץ' שהתגוררו בלונדון.
היא למדה בבית ספר לבנות ולאחר מכן למדה בפנימייה בעיר ז'נבה שבשוויץ.
במהלך שנות ה-90 למדה פיסול בלונדון בבית הספר המרכזי לעיצוב, ומשנת 1896 בקולג' המלכותי לאמנויות.
יצירותיה מאותה תקופה הראו את נטייתה לנושא הנצרות, כגון פסל של "מיכאל", התבליט "צלב גולגותא".
מריון הכירה את רודולף שטיינר ב-1912/13 וקיץ לאחר מכן, 1914, עברה לדורנך.
היא עבדה עם שטיינר על בניית הגותאנום הראשון, מרכז האנתרופוסופיה העולמי, ואיתו על הדוגמנות והגילוף של פסל העץ "נציג האנושות".
שטיינר עיצב את הפסל בגובה תשעה מטרים שהוצב בגותאנום.
כעת הוא נמצא בתצוגה קבועה ב-Goetheanum השני - הוא מראה את ישו כעצמאי המחזיק באיזון בין הישויות של לוציפר ואהרימן, המייצג נטיות מנוגדות של התרחבות והתכווצות.
הפסל נועד להציג, בניגוד ל"פסק הדין האחרון" של מיכלאנג'לו, את ישו כאילם ובלתי אישי כך שהישויות המתקרבות אליו חייבות לשפוט את עצמן.
בישיבה שהתקיימה במהלך חג המולד 1923 מינה שטיינר את מריון כמנהיגת המדור לאמנויות פלסטיות
במאי בשנה לאחר מכן, היא מתה משחפת.
אדית וארגה (במקור פיק, בהונגרית: Varga Edit; 1917 – 1 בנובמבר 2006) הייתה כימאית יהודייה-הונגרייה, מנהלת חברה.
אדית פיק נולדה במשפחה יהודית.
הוריה התגרשו בגיל צעיר, אמה הייתה עובדת מסחרית לפני מלחמת העולם השנייה, ואחר כך עסקה בתחום סחר החוץ.
למשפחתה לא היה קשר עם אביה לאחר הגירושין, אך הטענה שאביה היה ינה ורגה (1879–1964) כלכלן, פוליטיקאי, וקומיסר העם לשעבר היא איננה נכונה לחלוטין.
בעלה, היה מהנדס מכונות, מילא תפקידים ציבוריים בין 1945 לבין 1980, נפטר ב-1984.
מיהאי קקן, רופא, פוליטיקאי סוציאליסטי לשעבר, שר הרווחה לשעבר בממשלת הונגריה.
מיקלוש קקן, היה ארכיבאי משרד התובע העללי.
אדית פיק נולדה ב-1917. היא הייתה הסטודנט/ית היהודייה האחרונה באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) שסיימה את לימודיה ב-1943/1944. בסוף שנת הלימודים האקדמית (15 ביוני) זכתה לגשת לבחינת הדוקטורט שלה ככימאית למרות החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
בין 1945 לבין 1956 עבדה כעיתונאית במערכת של סאבאד נפ, ואחר כך במנגנון של מפלגת העובדים ההונגרית.
אדית ורגה הייתה המנהלת הכללית של "מפעל התרופות קבניה" משנת 1957 ועד לפרישתו ב-1986. (שמה לפני העידן הקומוניסטי וגם כיום הוא ריכטר גדעון (מפעל תרופות)).
על אף שבמקור "הוצנחה" לתפקיד מהתחום הפוליטי, היא התגלתה כמנהלת מסורה ובעלת אינסטינקטים ניהוליים ומסחריים מצוינים, מה שהפך את החברה לשחקן הכרחי בשוק ההונגרי, בקומקון ובעולם.
הוא חידשה את קשרי החוץ לשעבר של החברה (ואלה המשיכו להתנהל תחת שם החברה הישן, מפעל התרופות ריכטר גדעון בע"מ), והרחיבה את הייצוא למדינות המזרח.
בתקופת הנהגתה מוזגה לתוך החברה חברת כימיה מהעיר דורוג (Dorog Szénfelgolgozó Vegyipari Vállalat), כך שמאותו הזמן ואילך עסקה החברה בניהולה גם בייצור כימיקלים חקלאיים ואף בייצור מוצרי קוסמטיקה תחת הסימן המסחרי Fabulon.
אלה יוצרו בדורוג מתחילת שנות ה-70. בשנות השבעים המאוחרות, ב-1977, יצא לשוק גם המוצר, פרי הפיתוח המקורי של החברה, מרחיב כלי הדם (Vinpocetine) ובשמה המסחרי Cavinton.
(כתוצאה מהעניין הבינלאומי בתרופה, נוצר שיתוף פעולה מחקרי עם חוקרים אמריקאים ב-1982 על מערכת העצבים המרכזית ומחזור הדם).
מסוף שנות ה-60 שיווקה החברה מספר גלולות למניעת הריון (תחת השמות המסחריים Infecundin, Bisecurin, Postinor, Continuin), וכן את המוצרים Cavinton ו-Fabulon כאמור.
גם הניהול הגרוע לאחר פרישתה לא יכול היה לשנות באופן משמעותי את הצלחתה של אדית וארגה.
כגמלאית, היא הועסקה בחברות כימיקלים אחרות בתפקידים בכירים, היא השקיעה זמן רב בסיוע לחברת גדעון ריכטר כיועצת.
תואר זהב של עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1972)
עיטור הדגל האדום של העמל (1987)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1997)
אדית בלייק, באנגלית: Edith Blake (7 בפברואר 1846 – 18 באפריל 1926) הייתה מאיירת וסופרת בוטנית אירית, ידועה בעבודתה על החי והצומח של מקומות כאיי בהאמה, ג'מייקה וציילון.
בלייק נולדה ב-7 בפברואר 1846 במחוז טיפרי.
היא הייתה בתם הבכורה של קתרין איזבלה אוסבורן ורלף ברנל אוסבורן, שקיבל את שם המשפחה של אשתו בעקבות נישואיהם ב-1844. נראה שנשואי בני הזוג אוסבורן נכשלו בתחילתם.
עם זאת, גברת אוסבורן הייתה אמנית מוכשרת ועודדה את שתי בנותיה לעסוק באמנות.
היו אמנים ששהו לעיתים קרובות בביתם וייתכן שהאחיות קיבלו מהם שעורי ציור.
אדית פיתחה עניין בבוטניקה בתקופה זו, והתכתבה במהלך השנים עם מעצב הגנים של ניוטאון אנר ג'וזף פקסטון.
פאני קורי הייתה מבקרת תדיר בבית, כשהזוג שיתף פעולה באיור מעטפות מ-1858 עד 1868.
ב-1874 אדית נישאה לאלמן ולתת-מפקח המשטרה האירית המלכותית הנרי ארתור בלייק.
מאחר שהוריה לא אישרו את הנישואים בני הזוג ברחו.
בעקבות הנישואים, אדית נושלה מהירושה.
הם היו מוגנים לזמן מה על ידי החברים ריצ'רד והרייט באגוול.
הם עברו לראשונה לבלפסט, והנרי מונה לשופט תושב (RM) בשנת 1876. כשהוא התחיל לקבל איומים על חייו אדית הייתה נוסעת איתו חמושה באקדח.
למרות עבודתו של בעלה, אדית הייתה אוהדת לאומיות רומנטית והתיידדה עם אנה פרנל.
אדית בלייק סיירה באירופה ב-1872, וביקרה באוסטריה, (גרמניה), איטליה, סיציליה, יוון וטורקיה.
במהלך ביקורים אלה היא צילמה סקיצות של האדריכלות, האמנות והתרבות המקומית שפרסמה בספרה הראשון "שנים עשר חודשים בדרום אירופה" (1876).
הפרסום השני שלה היה "המציאות של הבונים החופשיים" בשנת 1879.
בעלה של בלייק קיבל את מינויו הראשון בשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1884, כמושל איי בהאמה 1884 עד 1887, ואחריהם בניופאונדלנד 1887 עד 1888, ג'מייקה 1889 עד הונג קונג 1889, ג'מייקה 1889. 1903, וציילון 1903 עד 1907. אדית בלייק נסעה איתו, ובמקום להשתלב בקהילת יוצאי אנגליה המקומית, היא התמקדה בבוטניקה ובציור.
היא למדה על החי והצומח המקומיים וציירה אותם בצבעי מים ישר מהטבע.
אלה הוצגו במוזיאון המדע והאמנות, דבלין בשנת 1894. 196 ממחקריה על שלבי החיים של הלפידופטרה הג'מייקנית נמצאים בספריית האנטומולוגיה של המוזיאון להיסטוריה של הטבע, לונדון, ועוד מעבודותיה מוחזקות על ידי הגנים הבוטניים, בדבלין.
בלייק הפיקה ציורי נופים ואת פתיחת הרכבת בניופאונדלנד בשנת 1888. היא תרמה למספר כתבי עת מדעיים אנגליים ואמריקאים, והייתה מעורבת רבות בפיתוח המדינות בהן חיו בני הזוג.
המוזיאון הלאומי של האינדיאנים בניו יורק מחזיק באוסף שלה בלמעלה מ-100 חפצי אמנות אינדיאנים מאיי בהאמה.
היא הייתה בלשנית מוכשרת, דיברה 9 שפות כולל אירית, רוסית וסינית.
ב-1907, בלייק פתחה מנזר בודהיסטי שנקרא לכבודה בסרי לנקה.
עם פרישתו של הנרי ב-1907, חזרו הם לאירלנד.
הם התיישבו במירטל גרוב, יוגול, מחוז קורק, שם עדיין מוחזקים רבים מספרי הסקיצות של אדית בלייק.
גרם המדרגות עוטר על ידה באיורים בוטניים.
כליידי בלייק היא פרסמה 3 מחזות כולם מהמיתולוגיה האירית.
לאחר מותו של בעלה ב-1918, בלייק חיה כמתבודדת, אך המשיכה לצייר.
היא מתה במירטל גרוב ב-18 באפריל 1926. בני הזוג קבורים בגן הבית.
האוסף שלה במוזיאון הטבע בלונדון נשמר ב-1984 והוא ידוע בערכו המדעי.
אדית גלאז (בהונגרית: Gláz Edit; בודפשט, 8 בספטמבר 1926 – 20 בדצמבר 2020) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, אנדוקרינולוגית, פרופסור באוניברסיטה, פרופסור אמריטה.
אדית גלאז נולדה במשפחה יהודית כבתם של מיקלוש גלאז (1890–1944?), סיטונאי, ושל אירן גאראי (1903–1949).
היא הייתה תלמידה פרטית בגימנסיה הקלוויניסטית בקונסנטמיקלוש.
אביה גורש בנובמבר 1944 ונספה בשואה.
היא קיבלה את התואר ברפואה בשנת 1950 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין 1951 לבין 1959 עבדה במחלקה לרפואה פנימית של האוניברסיטה הרפואית של בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת זמלווייס) ולאחר מכן בהזמנתו של פאל גמרי עברה למחלקה הפנימית מספר 2 של האוניברסיטה.
היא קיבלה תעודת מומחה ברפואה פנימית ב-1954, באנדוקרינולוגיה ב-1968 והיפרטונולוגיה ב-1998. היא הייתה מרצה בכירה באוניברסיטה בין 1964 לבין 1976, פרופסור חבר בין 1976 לבין 1983, פרופסור מן המניין מ-1983 עד 1996, ופרופסור אמריטה ויועצת באוניברסיטה (כבר בבדימוס) מ-1996.
בשנים 1964–1965 הייתה עמיתת מחקר בבית החולים האמרסמית' (Hammersmith) בלונדון, אך גם הרצתה באוניברסיטאות קולומביה וייל, בקנדה באוניברסיטאות מונטריאול ואוניברסיטת טורונטו, וכן בגרמניה במינכן, טובינגן והיידלברג.
מניעת ההשפעה נוגדת הפרכוסים של אנטיסטין עם אטרופין.
עם איסטבן צ'פקו, ג'זה פיליפ ולאסלו צ'לאי.
השפעת אנטיהיסטמינים על הפעלת תרומבין.
עם אישטוואן צ'פקו, גזה פיליפ ולאסלו צ'אלאי.
פיתוח רפלקס מותנה בקשר להפחתת ויטמין C באדרנל הנגרמת על ידי אדרנלין.
ההשפעה של חתך חוט שדרה גבוה (Th:1-2 סגמנט) על תפקוד קליפת האדרנל.
עם פאל וייס וסילארד וסנצקי.
נתונים ניסויים על ההשפעה של ACTH אנדוגני.
נתונים לוויסות רמות אלבומין וגלובולין בפלזמה.
(ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1956, 4)
פעילות מוגברת של אלדוסטרון בשתן בקרצינומה של יותרת הכליה המובילה לוויריליזם .
עם פאל וג, פאל וייס ו-פטר שיפוש.