tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר בעלי חיים אחרים מאכילים את צאצאיהם על ידי חומר דמוי-חלב, אולם מקורו של החומר שונה מזה של החלב.
בלוטות החלב הן כנראה בלוטות זיעה "משופרות".
לא ידוע מתי לראשונה הן הופיעו בתהליך האבולוציה של חולייתנים, אולם ניתן להסיק שהופעתן מתואמת וקשורה בהתפתחותן של שיני החלב ודפוסי תחלופת השיניים הנראים ברוב מיני היונקים המודרניים.
שיני חלב אינן יעילות כשיני בוגר ואינן מותאמות ללעיסה, מאחר שגודלן קטן והן משתנות תדיר במהלך התפתחות היונק.
על כן מסתמך היונק הצעיר על מזון עשיר שאופן עיכולו אינו מוכתב בלעיסתו—חלב.
החלב מכיל אחוז גבוה של חלבון, שומן וסוכרים (בעיקר לקטוז), וכן כמות מסוימת של ויטמינים ומלחים.
זהו מקור מזון עשיר שאחוז מרכיביו משתנה במיני היונקים השונים ובמהלך תקופת ההנקה.
בלוטת חלב מורכבת ממערכת תעלות המפרישות חלב, וסביבן מעטפת מלכדת.
הורמון הגדילה וההורמון פרולקטין מעודדים את היווצרות החלב.
פעולת היניקה מעודדת את הפרשת ההורמונים.
צורת בלוטות החלב שונות בין מיני היונקים: אצל יונקי הביב קיים מצבור רקמות הצמוד לקיר הבטן, החלב מצטבר בגומחות על גבי הפרווה, ומלוקק על ידי היונק הצעיר.
במינים רבים ובהם האדם, תעלות החלב מגיחות אל פני השטח בצורת תפיחה בשרית המכונה פטמה.
במינים אחרים (אצל פרות למשל) תעלות החלב מפרישות את החומר אל מאגר נוזלים, ומשם מופרשות החוצה דרך פתח יחיד בפטמה.
בלוטות החלב שונות גם במספרן ובמיקומן: המספר נע בין שתי בלוטות (רוב הפרימטים למשל) ל-18 בלוטות (חזיר).
הבלוטות ממוקמות לרוב לאורך שני קווים מקבילים בבטן או בחזה של בעל החיים, הנקראים קו החלב.
בלוטות יוֹתֶרֶת הַכִּלְיָה (לעיתים בלוטות הטוחה או אדרנל) הן שתי בלוטות אנדוקריניות שאינן שוות בצורתן, הממוקמות כל אחת על המשטח העליון של הכליה.
בעוד ששמן נובע מסמיכותן הפיזית לכליות, הפעילות והתפקידים של בלוטות יותרת הכליה שונים בתכלית השינוי מאלו של הכליות.
בלוטות יותרת הכליה מווסתות את האיזון של תפקודים רבים בגוף האדם על ידי הפרשה הורמונלית של קורטיזול ואדרנלין.
בלוטות יותרת הכליה ממוקמות בבטן האחורית העליונה באזור החוליה ה-12, בצמוד לחלקו המרכזי של הקוטב העליון של שתי הכליות ומתחת לסרעפת.
יש להן צורה משולשת והן מופרדות מן הכליות על ידי רקמת חיבור סיבית.
משקל כל בלוטה כ-5 גרם.
הקליפה (הקורטקס) - בעלת גוון צהבהב, המתקבל עקב כמות גדולה של כולסטרול בחלק זה.
הליבה (המדולה) - בצבע אדום כהה או אפור.
בדומה לבלוטות אנדוקריניות אחרות בגוף, בלוטות יותרת הכליה מקבלות אספקת דם עורקית ממספר מקורות וניקוז ורידי מרכזי אחד.
בכל אחת מבלוטת יותרת הכליה יש חלק חיצוני המכונה "קליפה" וחלק שני המכונה "מוח"-הבלוטה, או ליבת הבלוטה.
כל אחד מהחלקים האלו הוא בלוטת הפרשה פנימית, אך התפקיד והמבנה של כל אחד מהם שונים.
הקליפה היא החלק החיצוני של בלוטת יותרת הכליה.
היא מגורה על ידי הורמון של בלוטת יותרת המוח, ה-ACTH AdrenoCortico Trophic Hormone.
רמות גבוהות של קורטיזול בדם מדכאות את יצירת ה-CRH בהיפותלמוס ו-ACTH בבלוטת יותרת המוח.
גלוקוקורטיקואידים (בעיקר קורטיזול) המשפיעים על חילוף החומרים בגוף.
יחד עם הורמון הקורטיקוסטרון משפיע על המערכת חיסונית.
אנדרוגנים המשפיעים מעט על בלוטות המין.
מינרלוקורטיקואידים - אלדוסטרון הפועל על הכליות בקידום ספיגה מחדש של יוני נתרן (Na+) לתוך הדם.
בעקבות הנתרן נכנסים גם מים וכך הנפח במחזור הדם ולחץ דם נורמלי נשמרים.
הליבה היא החלק הפנימי של בלוטת יותרת הכליה והיא מכונה גם "מוח"-הבלוטה.
תאי כרומפין מגורים על ידי מערכת העצבים הסימפתטית ומייצרים אדרנלין ונוראדרנלין בהתאם לתגובת "הילחם או ברח" ("Fight or Flight"), כדי להתמודד עם לחץ נפשי או גופני.
אדרנלין (קרוי גם אפינפרין) מגביר את קצב פעימות הלב, גורם לעלייה ברמת הסוכר בדם, להרחבת כלי דם המובילים דם אל שרירים מסוימים, לכיווץ כלי דם המובילים דם לעור ולמעיים, ולפעולות נוספות.
נוראדרנלין (קרוי גם נוראפינפרין) מכווץ את כלי הדם.
הורמוני הבלוטה משפיעים על תגובת הדחק של הגוף, כלומר תפקוד הגוף במצבי לחץ קיצוניים.
בעת מצוקה, כמות הורמוני הדחק עולה ולכן עולות גם הדרישות מהבלוטה.
במקרה של תפקוד לא תקין של הבלוטה ייתכן קושי בהתמודדות עם מצבי לחץ שונים כגון רעש, אור חזק ומצבים נפשיים שונים.
נמצאה רשימה ארוכה של מחלות הקשורות בדחק, כגון בעיות ריכוז, קשב וזיכרון ובעיות נפשיות - דיכאון, חרדה ועוד.
תת-פעילות בלוטת יותרת הכליה (היפואדרנליזם)
מחלת Waterhouse-Friderichsen - מחלה הנגרמת על ידי מנינגוקוק ("החיידק האלים")
היפרפלזיה מולדת של יותרת הכליה - אין הפרשה מספקת של קורטיזול ואלדוסטרון.
נוירובלסטומה - גידול ממאיר המתפתח בדרך-כלל מליבת בלוטות יותרת הכליה
פאוכרומוציטומה - גידול שפיר המתפתח בדרך-כלל בליבת בלוטות יותרת הכליה.
הגידול גורם להפרשה מוגברת של אדרנלין ונוראדרנלין המשפיעים על קצב הלב, עליה בלחץ הדם, כאבי ראש ותיאבון מוגבר.
תסמונת קון - היפראלדוסטרוניזם ראשוני
בַּלּוּטַת יוֹתֶרֶת הַתְּרִיס (נקראת גם בלוטת מצד התריס) היא בלוטה השייכת למערכת האנדוקרינית של גוף האדם, וממוקמת בצוואר.
בגוף האדם קיימות ארבע בלוטות אשר ממוקמות בצידי בלוטת התריס.
תפקידן של בלוטות יותרת התריס הוא בקרה על משק הסידן וויסות רמת הסידן בגוף.
פעולה זו מבוצעת על ידי הפרשת הורמון הנקרא PTH: בעת שרמת הסידן בדם יורדת, הבלוטה מפרישה את ההורמון אשר גורם לעליית רמת הסידן בדם.
להורמון ה-PTH שלוש פעולות עיקריות:
עצם - ה-PTH מגיע לעצמות, נקשר לאוסטאובלסטים (תאים בוני עצם) שמעבירים מסר לאוסטאוקלסטים (תאים הורסי עצם) שצריך לשחרר סידן.
האוסטאוקלסטים מתחילים לפרק את העצם, וכך יוצא סידן שיוצא מהעצמות לדם.
כליה - ההורמון מונע הפרשת סידן לשתן בכליות.
בנוסף, גורם להפעלת האנזים 25-הידרוקסי-1-אלפא-הידרוקסילאז, שגורם להפיכת ויטמין D לצורתו הפעילה.
ויטמין זה, המצוי בדם ובמאגרי הגוף בצורה לא פעילה מבחינת השפעה על רקמות המטרה, הופך לצורתו הפעילה, 1,25-דיהידרוקסי-ויטמין D (קלציטריול), המעודדת ספיגת סידן במערכת העיכול.
מערכת העיכול - להורמון אין השפעה ישירה על מערכת העיכול, אבל הוא מעודד שפעול ויטמין D בכליה לצורתו הפעילה, 1,25-דיהידרוקסי-ויטמין D, אשר בתורו מעודד ספיגת סידן במערכת העיכול, ובכך מגביר, בעקיפין, את יכולת ספיגת הסידן במערכת העיכול, מ-20% ל-80%.
בלוטת יותרת התריס מקבלת מידע על כמויות הסידן בגוף על ידי קולטן לסידן שנמצא על התאים של בלוטת יותרת התריס.
בתגובה לירידה או עליה בכמות הסידן, יורה הקולטן להפריש או לא להפריש PTH.
בעת עליית רמת הסידן חזרה לרמה תקינה, בלוטת יותרת התריס מפסיקה לייצר את ההורמון (מערכת משוב שלילי).
הפרעות הקשורות לבלוטת יותרת התריס
הפרעות בפעילות בלוטת יותרת התריס קיימת בכ-1 מכל 2,500 אנשים
כאשר הבעיה נפוצה בעיקר בין הגילאים 40 ו-75. נשים סובלות מבעיות בבלוטת יותרת התריס יותר מגברים (ביחס של 1 ל-3 לערך).
היפֶר-פאראתירואידיזם (Hyper-parathyroidisim) - פעילות יתר של בלוטת יותרת התריס, רמה גבוהה של PTH, וכתוצאה, רמה גבוהה של סידן בדם (היפרקלצמיה).
היפוֹ-פאראתירואידיזם (Hypo-parathyroidism) - תת-פעילות של בלוטת יותרת התריס, רמה נמוכה של PTH, וכתוצאה, רמה נמוכה של סידן בדם (היפוקלצמיה).
פסאודו-היפופארתירואידיזם - העדר תגובה של הגוף להורמון ה-PTH.
המחלה הנפוצה ביותר מבין מחלות בלוטת יותרת התריס נקראת היפר-פראתיירואידיזם ראשוני, ומאופיינת בפעילות יתר של הבלוטה הנובעת לרוב מגידול שפיר (אדנומה) של אחת הבלוטות.
ב-90% מהמקרים האדנומה קיימת בבלוטה יחידה.
בכ-8.5% מהמקרים קיימת אדנומה בשתי בלוטות, ובפחות מ-2.5% מהמקרים כלל הבלוטות במצב מוגדל (מצב זה נקרא היפרפלזיה).
קיימים מקרים נדירים (פחות מ-1%) בהם הגידול אינו שפיר אלא ממאיר (סרטני) (מצב זה נקרא קרצינומה).
עקב הגידול קיימת מסת רקמה עודפת של בלוטת יותרת התריס, אשר גורמת לייצור מתמיד של הורמון ה-PTH.
גם כאשר רמות הסידן בדם עולות מעבר לנורמה, ממשיך ייצור הורמון ה-PTH אשר משמר את רמת הסידן הגבוהה (היפרקלצמיה).
במקרים רבים מחלה זו היא א-סימפטומטית, כלומר מרבית החולים בה לא ירגישו בסימנים מיוחדים, פרט, אולי לתחושת עייפות, דיכאון ו"הרגשה כללית רעה".
במקרים בהם כן מורגשים סימפטומים ירגיש החולה בעייפות, דיכאון, בחילות וכאבי ראש, אבנים בכליות ודלדול עצם.
הפתרון למחלה זו הוא ניתוח לכריתת בלוטת יותרת התריס, בו מוּסרת האדנומה.
גוף האדם אינו זקוק לכל ארבע הבלוטות, והוא יכול להסתדר עם בלוטה יחידה, ועל כן לאחר הסרת אדנומה יחידה (או שתים או שלוש) אין פגיעה ביכולת הגוף לייצר PTH ולאזן את רמת הסידן בדם.
כאשר קיימת היפרפלזיה (פעילות יתר בכל 4 הבלוטות) מוציאים את כלל הבלוטות, אך משתילים חזרה בגוף חצי בלוטה (או רקמת בלוטה בגודל של גרגר אפונה קטן).
על פי רוב שתילת חצי-הבלוטה מבוצעת באזור היד, על מנת לאפשר גישה נוחה אם יהיה צורך בניתוח נוסף.
הניתוח מתבצע בטכנולוגיה "זעיר-פולשנית" ומונחית רדיו : אל החולה מוזרק חומר רדיואקטיבי אשר מאפשר את מיפוי מיקום הגידול באופן מדויק (מיפוי MIBI), ומאפשר כריתתו על ידי ביצוע חתך באורך סנטימטרים בודדים בלבד.
קיימות צורות נוספות של פעילות יתר של הבלוטה:
היפר-פאראתירואידיזם משני - פעילות יתר הנובעת מרמת זרחן גבוהה או רמת סידן נמוכה, לרוב עקב מחלה כרונית של הכליות.
אצל מטופלי דיאליזה, המאבדים סידן בשתן ויש להם עליה ברמת הזרחן בדם, מופרש ההורמון PTH ונוצרת היפרפלזיה של כל 4 הבלוטות.
במצב כזה נהוג להוציא 3.5 בלוטות ומשאירים חצי בלוטה המספיקה לפעילות ההורמונלית.
אצל חולים אלו קיימת פגיעה בעצמות, כתוצאה מספיגת הסידן המוגברת מהעצמות, העצמות רכות ונוצרים בהם דימומים (brown tumor).
היפר-פאראתירואידיזם שלישוני - מצב הנובע לרוב ממחלה ממושכת של היפר-פאראתירואידיזם משני, כאשר מנגנון המשוב של הבלוטות נהרס לחלוטין והבלוטות מפרישות PTH ללא קשר לרמת הסידן בדם.
מצב זה הפוך למצב ההיפר שתואר לעיל - במצב זה בלוטות יותרת התריס אינן מייצרות מספיק הורמון PTH.
ייתכנו מספר סיבות להיווצרות חסר בייצור ההורמון:
למשל, לאחר ניתוח בו הוצאו (או נפגעו) ארבע בלוטות יותרת התריס, או לאחר ניתוח כריתת בלוטת התריס.
מצב זה מתרחש לרוב לאחר ניתוח הסרת אדנומה.
הבלוטות התקינות "התרגלו" לרמת סידן גבוהה בדם (שנוצר עקב פעילות היתר של האדנומה) והפסיקו את ייצור הPTH.
לאחר הסרת הגידול, רמת הסידן יורדת, אך נדרש לבלוטות מספר ימים עד שהן חוזרות לייצר PTH.
במהלך תקופה זו רמת הסידן עלולה לצנוח (היפוקלצמיה) ויש לצרוך תוספי סידן עד חזרתן לפעילות של שאר הבלוטות.
חוסר יכולת של הבלוטות לייצר PTH ללא סיבה ברורה.
הסימפטום העיקריים של היפו-פאראתירואידיזם הוא כווצת הנובעת מרמה נמוכה של סידן בדם, וגורמת להתכווצויות שרירים, בעיקר באזור הפנים והגפיים.
במקרים חמורים עלול להיווצר דמם תת-עורי והפרעות בקצב הלב.
טיפול במחלה זו מתבצע לרוב על ידי תרופה (סידן וויטמין D), כתלות במקרה.
במידה והבלוטות אינן מסוגלות יותר לייצר PTH יש לבצע השתלה של בלוטת יותרת התריס מאדם אחר.
במקרים נדירים מאוד, בלוטות יותרת התריס מייצרות PTH אך הגוף אינו מגיב להורמון ואינו מווסת את רמת הסידן בהתאם, ונוצרת היפוקלצמיה.
בשנת 1852 אואן (Owen) הבחין אצל קרנפים הודים בגוף קטן, צהוב וקומפקטי צמוד לבלוטת התריס.
בשנת 1880 הסטודנט לרפואה השוודי איוואר ויקטור סאנדסטרם (Ivar Viktor Sandstroem) מצא בעת לימודי האנטומיה באוניברסיטת אופסלה כי גם
בגופות של בעלי חיים וגם בגופות של בני אדם קיימים בצוואר משני צידי שוליה התחתונות של בלוטת התריס איברים בגודל אפון שאינם בלוטות לימפה, ולא אונות לוואי של בלוטת התריס ושיש להם מבנה היסטולוגי מיוחד.
הוא קרא להם "בלוטות פאראתירואיד" (parathyroid glandulae), שהם בלוטת יותרת התריס.
בהתחלה זוהו שתי בלוטות כאלה ומאוחר יותר נתגלו עוד שתיים ואף יותר.
גם אז'ן גלה זיהה אותן בשנת 1891 וגילה את התפקיד האנדוקריני שלהן.
הוא מצא כי בהיעדרן, כמו בכריתתן בעת הסרת בלוטת התריס מופיעה תופעה של טטניה.
אחרי כ-20 שנה מקקאלום וקארל פגטלין הוכיחו שהמנגנון של תופעה זו הוא ההיפוקלצמיה.
בשנת 1915 פרידריך שלאגנהאופר תיאר קשר בין יצור יתר של הורמונים של יותרת התריס ובין מחלת עצמות (osteitis fibrosa (cystic בשנת 1925 פליקס מאנדל הוכיח זאת על ידי כריתת בלוטת יותרת התריס מוגדלת כשהשיג שיפור במחלת העצמות.
מקרה מפורסם של תפקוד יתר של בלוטת הפאראתירואיד היה הקפטן צ'ארלס מארטל מניו אינגלנד שפיתח מחלת עצמות מסתורית עם רמות גבוהות של סידן בדם.
אחרי ניתוחים רבים נתגלה בניתוח השביעי שהייתה לו אדנומה פאראתירואידית במדיאסטינום.
בשנת 1925 ג'יימס קוליפ הפיק לראשונה תמצית מטוהרת של הורמון פארפאתירואידי, PTH או פאראתירין (או ההורמון של קוליפ) מבלוטות של פרות.
תמציתו עזרה לטיפול התופעות של טטניה.
ב-1959 אוארבך וראסמוסן וקרייג הצליחו להפיק תמצית טהורה יותר של ההורמון.
בשנת 1971 קבע פוטס (Potts) את המבנה המולקולרי של ההורמון יותרת התריס.
ניתוח ראשון להסרת גידול מבלוטת יותרת התריס נערך בווינה ב-1925 על ידי פליקס מנדל.
בלוטת חֵלֶב היא בלוטה קטנה הנמצאת בעור, והיא בעלת צינור הנפתח אל תוך זקיק שיער.
בלוטות החלב נמצאות על פני מרבית שטח הגוף, וריכוזן גבוה יותר באזור המצח והפנים.
בכפות הרגליים והידיים אין בלוטות חלב.
בלוטות החלב מפרישות חלב, נוזל שומני הקרוי בלועזית סֶבּוּם אשר מכיל בעיקר טריגליצרידים, אסטרים של שעווה וכולסטרול, חומצות שומניות וסקוולין.
בלוטות החלב מפרישות תחילה לתוך חלל מרכזי המתנקז דרך פתח זקיק השיער אל פני העור.
החלב משמן את השערות, מרכך את העור ומונע את התייבשותו.
החומצות השומניות שבחלב ממיתות חיידקים והשומנים שבהן מהווים את עיקר השומן העל עורי.
הפרשת החלב תלויה בהשפעת הורמונים זכריים, האנדרוגנים.
ליחס האסטרוגן/אנדרוגן חשיבות רבה בהפרשת החלב, דבר המשפיע על הופעת פצעי הבגרות.
בלומה פינקלשטיין היא משוררת וחוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לספרות עברית ובחוג לשפה וספרות צרפתית באוניברסיטת חיפה.
נולדה בשנת 1942 בטקוץ' (Tecuci) שברומניה ובשנת 1963 עלתה לישראל.
בשנת 1978 השלימה תואר דוקטור בשפה העברית באוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 2008 יצא בהוצאת כרמל ספרה "טיילת הזמן" שבו מבחר משיריה שתורגמו לעברית על ידי אהרן אמיר.
בבחירות העירוניות בחיפה בשנת 2008 נבחרה למועצת העירייה ברשימת "שומרי העיר".
בשנת 2002 קיבלה את פרס נשיא המדינה לספרות לכתיבת שירתה בשפה הצרפתית.
בשנת 2008 הוענקה לה מדליית אביר מסדר האמנויות והספרות, מטעם ממשלת צרפת.
בשנת 2008 הייתה מנהלת של הפסטיבל "נוסעים מופלאים", לספר ולסרט הדוקומנטרי.
הפסטיבל מתקיים מאז 1990 ונודד ברחבי העולם ובאותה שנה התארח בחיפה.
פינקלשטיין היא פעילה תרבותית ופוליטית בחיפה.
בבחירות לעיריית חיפה 2013 הייתה פעילה ותמכה בד"ר עינת קליש-רותם לראשות העיר ובמפלגתה.
בעבר נאבקה על עצמאותו של בית הגפן מול יונה יהב שהחליט לספח אותו כעמותה עירונית, בגלל בעיות תקציביות.
בלומברג היא חברה פרטית המספקת שירותים פיננסיים בתחומי התוכנה, המדיה והמידע.
בלומברג תופסת שליש משוק המידע הפיננסי הבינלאומי המוערך בכ-16 מיליארד דולר, בהתחשב ברווחיה המוערכים ב-6.9 מיליארד דולר.
בלומברג יוסדה על ידי איש העסקים האמריקאי-יהודי מייקל בלומברג (לימים ראש העיר של ניו יורק), בעזרתם של תומאס סקונדה, דנקן מקמילן וצ'ארלס זיגר בשנת 1981, יחד עם החזקות של 30% אשר ניתנו למריל לינץ' בתמורה להשקעה בחברה.
החברה מספקת כלי תוכנה פיננסיים כגון ניתוחים מתמטיים ופלטפורמות למסחר בסחורות, שירותי מידע וחדשות לחברות וארגונים פיננסיים מסביב לעולם באמצעות מערכת מחשוב מרכזית המכונה ה-Bloomberg Terminal, המוצר העיקרי שמייצר לחברה הכנסות.
מרבית הלקוחות משתמשים רק בחלקיק זעיר מ-30,146 הפונקציות של התוכנה.
בלומברג התפתחה עם השנים, וכיום מכילה שירות חדשות בינלאומי, לרבות פרסומים בטלוויזיה, רדיו, האינטרנט והעיתונות המודפסת.
המטה הנוכחי של החברה ממוקם במגדל בלומברג, שדרות לקסינגטון 731 במידטאון מנהטן, ניו יורק.
הבניין מכונה גם בשם 'חצר המקור' (One Beacon Court) בשל המבנה המלבני המואר בצורת המקור אשר מכסה את המגדל, והחצר המרוצפת בקומת הקרקע שלו.
החברה התאגדה בדלאוור כשותפות מוגבלת בשנת 1981 ושימשה כעסק החל משנת 1983. מייקל בלומברג מחזיק ב-85% מהקבוצה.
השירות העיקרי של בלומברג הוא השכרת מנויים למרכז המידע הפיננסי שלה.
כמו כן, היא מפעילה ערוץ טלוויזיה פיננסי בשם טלוויזיית בלומברג, ותחנת רדיו עסקית בניו יורק בשם WBBR, בהפסד.
קיימים כיום מעל 300,000 מנויים לטרמינל המידע של בלומברג ברחבי העולם.
בשלהי שנת 1996 רכשה בלומברג בחזרה שליש מהחזקותיה המקוריות של מריל לינץ' בה, בעבור 200 מיליון דולר, מה שהעריך את שווי החברה ב-2 מיליארד דולר בזמנו.
לעומת זאת, ביולי 2008 הסכימה מריל לינץ' למכור את יתר 20% החזקותיה בבלומברג בחזרה בתמורה לסכום מדווח של 4.43 מיליארד דולר, מה שהעריך את שווי החברה כבר ב-22.5 מיליארד דולר.
בלוטת מֵיצַד-האוזן (מכונה גם "פָּארוֹטִיד", מלטינית: Glandula parotis או Glandula parotidea; באנגלית: Parotid gland) היא בלוטת רוק מרכזית בגוף האדם.
בלוטה זו מפרישה רוק לחלל הפה דרך תעלה (צינור מיצד האוזן), ומסייעת בכך ללעיסה, בליעה ותחילת עיכול המזון.
זוג בלוטות מיצד האוזן הן הגדולות ביותר מבין שלושת הזוגות העיקריים של בלוטות הרוק באזור הראש, ומספר מבנים עוברים דרכן.
בלוטות מיצד האוזן מתפתחות בשלב מוקדם והן בלוטות הרוק המופיעות ראשונות.
הניצנים האפיתליאליים שלהן ממוקמים בצד הלחי הפנימי.
ניצנים אלה יגדלו פוסטריורית לכיוון האוזן ויִצרו מיתרים מוצקים, בעלי קצוות מעוגלים, בסמוך לעצב הפנים (עצב קרניאלי מספר 7) המתפתח.
בלוטות מיצד האוזן ממוקמות אנטריואינפריורית לחלק התחתון של האוזן, שטחית, פוסטריורית ועמוק לענף (ראמוס) עצם המנדיבולה.
הן מתרחבות כלפי מטה, אל הגבול התחתון של המנדיבולה, ומעלה, לכיוון קשת העוֹל (הקשת הזיגומטית).
פוסטריורית, הן מכסות את החלק הקדמי של שריר הסטרנוקלאידומסטואיד וממשיכות אנטריורית לשריר הַמִּלְעָס (מאָסֶטֶר).
צינור מיצד האוזן (Stensen duct) עוזב את צִדה הקדמי של הבלוטה, באמצע הדרך בין קשת העול וזווית הפה.
בלוטת מיצד האוזן חוצה את הפה לרוחב, ולאחר חציית הגבול האמצעי של שריר המלעס נכנסת לעומק השומן הבוקאלי ומנקבת את שריר המחצצר.
בלוטת מיצד האוזן נפתחת אל חלל הפה מעל השן המולרית השנייה העליונה.
פפילת מיצד האוזן היא רקמה קטנה מורמת, המסמנת את מיקום פתיחת צינור מיצד האוזן אל חלקה הפנימי של הלחי.
בלוטת מיצד האוזן מפרישה רוק מימי ועמילאז רירי, ההכרחיים לעיכול אוראלי וליצירת בולוס (כדור מזון לאחר שנלעס) והחלקתו במורד דרכי העיכול העליונות..
אצל חלק מהנחשים, משמשת הבלוטה לייצור ארס .
יחסים מיוחדים כלפי מבנים נוספים
ישנם כמה מבנים חשובים הנכנסים או עוברים עמוק לבלוטת מיצד האוזן.
מבנים אלה כוללים את עצב הפנים (עצב קרניאלי מס' 7), העורק התרדמני החיצוני וסעיפיו, ווריד הרטרומנדיבולר והסתעפויותיו.
עצב הפנים עוזב את הגולגולת דרך הסטיילומסטואיד פוראמן ועובר דרך בלוטת מיצד האוזן, שבה הוא מתפצל לגזע עליון ותחתון.
ההתפצלויות הללו עוברות דרך בלוטת מיצד האוזן, שבה עשויים להימצא סעיפים נוספים ואנסטמוזות עצבים.
חמש קבוצות טרמינליות של עצב הפנים (טמפורלית, זיגומטית, בוקאלית, מנדיבולרית וצווארית-סרוויקאלית) מגיחות מהגבולות העליונים, הקדמיים והתחתונים של בלוטת מיצד האוזן.
בשל היחסים הקרובים בין בלוטת מיצד האוזן לעצב הפנים, יש קושי להסיר בניתוח את הבלוטה, בשל החשש מפגיעה באחד מסעיפי עצב זה.
העורק התרדמני (הקארוטיד) החיצוני וסעיפיו נכנסים לגבולה התחתון של בלוטת מיצד האוזן ולעיתים עוברים עמוק לגבול זה.
כאשר העורק ממשיך כלפי מעלה, מתפצל ממנו עורק הפוסטיריור אוריקולר, לפני פיצולו לשני סעיפיו הסופיים (העורק המאקסילארי, והעורק הטמפוראלי השטחי) בקרבת הגבול התחתון של האוזן.
העורק המאקסילרי עובר אופקית, עמוק למנדיבולה, והעורק הטמפורלי השטחי ממשיך כלפי מעלה ומגיח מגבולה העליון של הבלוטה לאחר פיצול עורק הפנים הרוחבי.
וריד הרטרומנדיבולר נוצר בבלוטת מיצד האוזן, במקום שבו מתחברים הווריד הטמפוראלי השטחי והווריד המקסילארי, ועובר אינפריורית.
וריד זה מתפצל לשלוחה אנטריורית ופוסטריורית מתחת לקצה האינפריורי של הבלוטה.
בלוטת מיצד האוזן מקבלת אספקת דם עורקית ממספר עורקים העוברים בה.
עצבוב תחושתי של הבלוטה מסופק על ידי העצב האוריקולוטמפורלי, המהווה סעיף של עצב הלסת התחתונה (V3ׂ).
שלוחה זו של העצב המשולש (עצב קרניאלי מס' 5), יוצאת מהגולגולת דרך פוראמן אובלה.
העצב האוריקולוטמפוראלי נושא גם סיבים מוטוריים לבלוטת מיצד האוזן.
סיבים פוסטגנגליוניים, פאראסימפתטיים אלו, מקורם באוטיק גנגליון, המקושר לעצב הלסת התחתונה והם מצויים אינפריורית לפוראמן אובלה.
סיבים פרהגנגליוניים פאראסימפתטיים לאוטיק גנגליון מקורם בעצב הלשון והלוע (עצב קרניאלי מס' 9).
גידולים בבלוטה הם בדרך כלל שפירים ומערבים את הבלוטה השטחית.
חשיבותם קשורה במיקומם האנטומי ויחסם עם עצב הפנים ושלוחותיו, העוברות בבלוטה, מחשש לפגיעה באחת מהן.
כאשר הגידולים מתפשטים לעומק הבלוטה, קיים חשש לפגיעה בעצב הפנים.
התפתחות אבנים בבלוטת מיצד האוזן אינה שכיחה, כיוון שהן מופיעות בדרך כלל בתעלת הבלוטה ולא בתוך הבלוטה עצמה.
במקרים אלה, הפציינט יתקשה בבליעה ויתלונן על כאב בניסיון לבלוע ויימנע ממזונות, שבליעתם מעוררת כאב זה.
ניתן לשחזר כאב זה בקלות בקליניקה, על ידי טפטוף מיץ לימון סחוט לפיו של הפציינט.
התערבות ניתוחית תלויה במיקום האבן.
אם היא נמצאת בחלק האנטריורי של הבלוטה, חתך פשוט ברירית הבוקאלית עשוי לאפשר את הסרתה.
אם האבן מצויה עמוק יותר בתעלה, חיתוך מלא של הבלוטה עשוי להיות הכרחי.
זיהום של אחת או יותר מבלוטות מיצד האוזן מכונה דלקת מיצד האוזן (פארוטיטיס), והגורם העיקרי לו הוא נגיף החזרת.
חיסון נגד וירוס זה מוריד בצורה ניכרת את שכיחות הדלקת.
בלומה אודס-רונקין (14 בנובמבר 1912–2007) הייתה ציירת ישראלית.
נולדה בפלונגיאן, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), אחותה של הפסלת זהבה אודס-שטרן.
עלתה ארצה ב-1935 והצטרפה לקיבוץ כפר מסריק.
נישאה ליצחק רונקין, שהיה עורך עיתון "על המשמר" ונולדו להם בן (עמנואל רונקין) ובת (ענת רונקין-נשרי).
שני ילדיה ציירו, ובכמה הזדמנויות אף הציגו אתה ביחד.
בארץ נחשפה אודס-רונקין במיוחד לנוף הנגב הסלעי ואהבה גם את הסלעים ואת הצמחייה של הגליל.
במסגרת סמינרים שונים של אגודת הציירים של הקיבוץ המאוחד למדה ציור אצל מרדכי ארדון, מרסל ינקו, צבי מאירוביץ ויוחנן סימון.
השתלמה גם זמן קצר בבצלאל אצל מרדכי ארדון, לאחר מכן השתלמה בצרפת באקדמיה גראנד שומיאר וכן באנגליה ובאיטליה.
כמו כן השתלמה אצל ד"ר אויגן קולב בקורס למורים לציור.
החל משנת 1948 הייתה חברה באגודת הציירים, ותערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה ב-1959 בגלריה דוגית בתל אביב.
אך את התערוכות העיקריות החלה להציג בשנות השישים, הן בתערוכות יחיד נוספות והן בתערוכות קבוצתיות רבות, בגלריות ובמוזיאונים שונים בישראל ומחוצה לה.
היא ציירה בשמן, בצבעי אקריליק, בגירי פנדה ובצבעי מים.
סגנון ציורה היה מופשט ואקספרסיוניסטי, כפי שניתן לראות בציור "חמסין בהרים", 1957. עבודותיה נמצאות באוספים רבים של המוזיאונים הגדולים בארץ.
בשנת 1967 נהרג בנה עמנואל בקרב על קלע וזעורה במלחמת ששת הימים, ולאחר מכן עקרה המשפחה לתל אביב.
ב-1968 התקיימה תערוכה לזכרו ב-מוזיאון תל אביב (בבית דיזנגוף).
לאחר מותו הקדישה את כל חייה לזכרו ולהנצחתו, ואפילו במודעות האבל שפורסמו לאחר מותה צוין תחת שמה כי היא "אמו של הצייר עמנואל רונקין".
בלומה רונקין נפטרה בשנת 2007 בגיל 95 .
היא קבורה בבית העלמין בכפר מסריק לצד בעלה יצחק ( 1912-2003 ), בנה עמנואל ובתה ענת רונקין- נשרי .
1958, תערוכת העשור לישראל, מוזיאון בצלאל, ירושלים; במוזיאון לאמנות חדשה, חיפה; במוזיאון תל אביב.
1959 תערוכת "האדם באמנות הישראלית", מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
ותערוכת המופשט הראשונה, תל אביב.
1967 תערוכת "ירושלים בעיני אמנים ישראליים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2022 "חיים מחוץ לזמן", תערוכת יצירות שלה ושל בנה במוזיאון פתח תקווה לאמנות
השתתפה בקביעות בתערוכות של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ובחיפה.
1966 - "פרס שטרוק" מטעם עיריית חיפה
באנטומיה של גוף האשה, בלוטת סקין (ידועה גם בשם בלוטת סקנה) או בריבוי, בלוטות סקין הן בלוטות הממוקמות לפני שלפוחית השתן (פאראוריטליות), או המקבילה ההומולוגית הנקבית לבלוטת הערמונית.
אלה הן בלוטות אקסוקריניות הממוקמות על הקיר הקדמי של הנרתיק, סביב הקצה התחתון של השופכה.
הן מתנקזות לתוך השופכה וליד פתח השופכה.
בלוטות אלו מוקפות ברקמה אשר כוללת את החלק של הדגדגן, אשר מגיעה לתוך הנרתיק ומתנפחת בדם במהלך עוררות מינית.
הבלוטות מכונות על שמו של הרופא שתיאר אותן לראשונה בספרות המערבית, אלכסנדר סקין.
המיקום של בלוטות סקין הוא האזור הכללי של הפות.
הן ממוקמות על הקיר הקדמי של הנרתיק סביב הקצה התחתון של השופכה.
בלוטות סקין הן ההומולוגיה הנשית של בלוטת הערמונית אצל גברים, אך הן עצמן אינן מקבילות מפורשות של בלוטת הערמונית הגברית.
במהלך ההתפתחות העוברית הרקמות מתחלקות לאיברים נשיים או זכריים בהתאמה למין העובר.
אצל גברים הרקמה מתפתחת להיות איבר ייחודי באנטומיה הגברית, הנקרא בלוטת הערמונית ואילו אצל נשים הרקמה מתפתחת להיות איבר אחר ייחודי באנטומיה הנשית, הנקרא בלוטת סקין.
בלוטת הערמונית ובלוטת סקין אומנם חולקיות הומולוגיה זהה, אך מבחינה אנטומית ותפקודית הן שונות ונפרדות לגמרי.
בשל היותן איברים היסטולוגיים, לעיתים קרובות מתייחסים לבלוטות סקין כמקבילה הומולוגית לבלוטת הערמונית.
דוגמה נפוצה אחרת של רקמות הומולוגיות מובהקות היא העטרה של הדגדגן והעטרה של הפין.
הדגדגן הוא הומולוגי לפין, עם זאת, הדגדגן הוא לא הפין.
לבלוטות סקין יש זוג צינורות המובילים מהבלוטה אל פני השטח של הפות, אל הצד הימני והשמאלי של פתח השופכה.
ישנה הנחה מקובלת על פיה בלוטות סקין הן המקור לשפיכה נשית.
לשפיכה נשית, אשר עשויה להתרחש במהלך פעילות מינית עבור חלק מהנשים במיוחד במהלך אורגזמה נשית, יש הרכב דומה במידת מה לנוזל הנוצר אצל גברים על ידי בלוטת הערמונית.
חומר זה מכיל סמנים ביוכימיים של התפקוד המיני, כגון חלבון 1 בשתן, והאנזים PDE5, כשאצל נשים ללא הבלוטות יש ריכוז נמוך יותר של חלבונים ואנזימים אלו.
במחקרים על הבלוטות בדקו את ההפרשות בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, והבלוטות הראו הפרשה דומה של המבנים, כששניהם התנהגו באופן דומה במונחים של אנטיגן ספציפי, הערמונית וחומצה זרחתית.
כיוון שהתפיסה הולכת וגוברת לפיה בלוטות סקין היא גרסה שונה של אותה בלוטה, ישנם חוקרים שנמנעים מהמונח בלוטות סקין ומתייחסים אליהן כבלוטת הערמונית הנשית.
בשנת 2002, עמנואל גאניני, חוקר איטלקי, הראה כי עשוי להיות הסבר לקיום של שפיכה נשית, ובמקביל, להכחשות תכופות של קיומה.
בלוטות סקין משתנות אנטומית אצל כל אשה ואשה, ובמקרים קיצוניים הן נעדרות לחלוטין.
אם בלוטות סקין הן האחראיות לשפיכה נשית ואורגזמה שמקורה בנקודת הג'י, הדבר עשוי לתת הסבר להיעדרות התופעה אצל נשים רבות.
הוכח כי כמות גדולה של נוזלים יכולים להיות מופרשים מבלוטות אלו כאשר הן מגורות מהחלק הפנימי של הנרתיק.
ישנם דיווחים המצביעים על כך שמבוכה לגבי שפיכה נשית, מקורו ברעיון כי החומר הוא שתן, והוא יכול להוביל במצבים מסוימים לדיכוי של פורקן מיני, ועלול להוביל נשים לקבלת טיפול רפואי ואפילו לעבור ניתוח לבריחת שתן.
הפרעות של בלוטות סקין או הקשורות אליהן כוללות:
בעוד הבלוטות תוארו לראשונה על ידי המנתח הצרפתי אלפונס' גוורן (1816–1895), הן נקראות על שמו של הגינקולוג הסקוטי אלכסנדר סקין, אשר כתב עליהן, בספרות הרפואה המערבית בשנת 1880.
בלוטת יותרת המוח הקדמית (שם מדעי: lobus anterior, נקראת גם אדנוהיפופיזה) היא החלק הקדמי של בלוטת יותרת המוח.
בלוטת יותרת המוח הקדמית אחראית למספר תהליכים פיזיולוגיים חשובים ביניהם תהליכי דחק, גדילה, רבייה והנקה.
ניתן לאבחן את תפקודה של הבלוטה ושל איברים שונים עליהם היא אחראית דרך בדיקות דם המודדות רמות הורמונים שונים שהיא מפרישה.
בלוטת יותרת-המוח הוא בלוטה בגודל אפונה היושבת בסלה טורסיקה, גומחה דמוית אוכף, בעצם היתד של גולגולת אנושית.
היא מורכבת משלוש אונות: קדמית, ביניים ואחורית.
בבעלי חיים רבים יש הבדל ברור בין שלוש האונות.
לעומת זאת, אצל בני אדם אונת הביניים עשויה מכמה שכבות תאים לא מוגדרים, ולפיכך היא בדרך כלל נחשבת כחלק מבלוטת יותרת המוח הקדמית.
הבלוטה הקדמית נחלקת לשלושה חלקים:
החלק הדיסטלי (pars distalis) מהווה את החלק המכריע של בלוטת יותרת המוח הקדמית ובו מתרחש רוב ייצור ההורמונים של הבלוטה.
אזור זה מכיל שני סוגי תאים, תאים כרומופוביים ותאים כרומופיליים.
ניתן לחלק את התאים הכרומופוליים לתאים אצידופיליים (תאי אלפא) ובאזופיליים (תאי בטא).
תאים אלו מפיקים את ההורמונים של בלוטת יותרת המוח הקדמית ומשם הם משתחררים אל מחזור הדם.
החלק הטיובולרי (Pars tuberalis) מהווה חלק מהנדן הנמתח מהחלק הדיסטלי המתחבר אל גבעול יותרת המוח (Infundibulum), שראשיתו באונה האחורית של בלוטת יותרת המוח האחורית (גבעול יותרת המוח מחבר בין ההיפותלמוס לבלוטת יותרת המוח האחורית).
התפקיד של חלק זה של הבלוטה לא ממש מובן.
נראה כי הוא חשוב עבור קבלת אותות אנדוקריניים של TSBH (Thyroid stimulating hormone, beta) המיידעים את החלק הטיובורלי על שעות האור וקשורים להפרשת מלטונין.
חלק זה נמצא בין שני החלקים הקודמים ומקשר ביניהם.
חלק זה קטן מאוד ואינו מובחן בבני אדם.
בלוטת יותרת המוח הקדמית מכילה חמישה סוגים של תאים אנדוקריניים, המוגדרים לפי סוג ההורמון אותו הם מפרישים: תאים סומטוטרופים (GH), תאים לקטוטרופיים (PRL), תירוטרופיים (TSH), גונדוטרופיים (LH ו-FSH) ותאים קורטיקוטרופיים (ACTH).
ההורמונים המופרשים מבלוטת יותרת המוח הקדמית נחלקים להורמונים טרופים (Trophic) והורמונים טרופים (Tropic).
הראשונים משפיעים על הצמיחה וההיפרפלזיה או היפרטרופיה של הרקמה אותם הם מגרים.
השניים משפיעים ישירות על רקמות המטרה או גורמים לבלוטות אנדוקריניות אחרות לשחרר הורמונים.
פעילות מוגברת של בלוטת יותרת המוח הקדמית, היפרפיטויטריזם, הוא מצב בו הבלוטה מפרישה כמויות עודפות של הורמונים, דבר הנובע בדרך כלל מאדנומה בבלוטת יותרת המוח הקדמית.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של הפרעות בייצור הורמונלי בקטגוריה זו.
אדנומה המפרישה כמויות גדולות של הורמון גדילה (GH), היוצרת מצב הנקרא אקרומגליה.
פרולקטינומה, אדנומה הגורמת להפרשת כמויות גדולות של פרולקטין.
הסוג השלישי הוא אדנומה המפרישה כמויות גדולות של ACTH שהפרשתו גוררת הפרשה מוגברת של קורטיזול הגורמת למחלת קושינג.
תת-פעילות של בלוטת יותרת המוח הקדמית, היפופיטויטריזם, הוא מצב בו קיימת ירידה בהפרשת ההורמונים של הבלוטה.
מחסור בהפרשת הורמון גדילה בילדות, למשל, עלול לגרום לגמדות.
אי ספיקת יותרת הכליה משנית עלולה להתפתח ממחסור בהפרשת ACTH שאחראי על הפרשת אדרנל מקליפת האדרנל.
תת-פעילות עשויה להיגרם כתוצאה מפגיעה או הסרה של בלוטת יותרת המוח הקדמית בעקבות טראומה, סרטן וגורמים אחרים, מצב הנקרא תסמונת שיהאן.
בלומברג היא סוכנות ידיעות בינלאומית שמושבה בניו יורק, ארצות הברית.
הסוכנות היא חטיבה של חברת בלומברג, העוסקת בשירותים פיננסיים בתחומי התוכנה, המדיה והמידע.
התוכן שיוצרת החטיבה מפורסם בין היתר ב, ב, ב, בבלומברג Businessweek וב.
מאז 2015, משמש ג'ון מקלת'וויט כעורך הראשי של החטיבה.
חטיבת החדשות של בלומברג נתפסה כדרך להרחיב את השירותים המוצעים על ידי החברה.
לפי מתיו וינקלר, אז כתב ב"וול סטריט ג'ורנל", טלפן אליו מייקל בלומברג בנובמבר 1989 ושאל: "מה צריך לעשות כדי להיכנס לעסקי החדשות?".
הוא ידע שלבלומברג אין ניסיון בעיתונות, ולכן הציג לו דילמה אתית תאורטית:
"מה היית עושה?" שאל וינקלר.
"לך על הסיפור", השיב בלומברג.
"עורכי הדין שלנו יאהבו את השכר שאתה מייצר".
וינקלר נזכר מאוחר יותר כי זה היה הרגע בו החליט כי הוא מוכן לעזור לבלומברג לבנות את ארגון החדשות שלו.
מטרת השירות הייתה לספק חדשות פיננסיות עדכניות בצורה מתוחכמת וחכמה.
כחברה מצליחה ב-1990, קיווה בלומברג כי בזכות שירות החדשות, תעלה קרנה של החברה, ימכור עוד נקודות חיבור של בלומברג, ויסיים את ההסתמכות של בלומברג על דאו ג'ונס.
הקמת בלומברג חדשות דרשה מווינקלר לפתוח משרד בוושינגטון, על מנת לדווח על ההשפעות הפוליטיות על עולם העסקים.
עם זאת, ועד הכתבים (SCC) דרש מבלומברג להיות מוכר רשמית על מנת לפעול כמקור חדשות לגיטימי, האישור ניתן לאחר שבלומברג הסכימה לספק מסופים לעיתונים הגדולים בתמורה לפרסום.
האישור הוביל לצמיחה שנתית של מעל 35% עד שנת 1995. במהלך תקופה זו, פתחה בלומברג ערוץ טלוויזיה קטן בניו-יורק, רכשה תחנת רדיו בניו-יורק והשיקה תוכנית חדשות בת 15 דקות ששודרה ב-PBS, השידור הציבורי של ארצות הברית.
כמו כן נפתחו משרדים בהונג קונג ובפרנקפורט.
בשנת 1995 העסיקה בלומברג חדשות 335 כתבים ב-56 מוקדים.
המטרה המקורית של בלומברג חדשות הייתה להגדיל את המכירות של החברה, הושגה באמצע שנות ה-90 והובילה לכך שהמטרה השתנתה לכדי שחיקת הרווחיות של רויטרס ודאו ג'ונס.
המיקוד-מחדש הביא להקמת המגזין בלומברג בשנת 1995, אשר מפורסם מדי יום ראשון בארצות הברית.
כמו כן, בשנת 1995, השיקה בלומברג שירות חדשות פיננסיות המשדר 24 שעות ביממה בטלוויזיה, זאת במקביל להשקת אתר אינטרנט כדי לשדר את הרדיו גם באינטרנט.
השם המקורי של בלומברג, Bloomberg Business News (בלומברג חדשות עסקים) השתנה לבלומברג חדשות.
בשלב זה לבלומברג היה תוכן חדשותי שפורסם בלמעלה מ-800 עיתונים ברחבי העולם ואוגד על ידי 40 שותפים בינלאומיים.
בשנת 2009 השיקו בבלומברג שותפות עם הוושינגטון פוסט במטרה להקים יחדיו שירות חדשות עולמי.
השירות אירח תוכן משני הגופים, כדי ליצור שילוב של החדשות הפוליטיות מוושינגטון פוסט והחדשות הפיננסיות של בלומברג.
בחודש אפריל 2014 השיקה בלומברג חדשות שירות חדש, הנקרא Bloomberg Luxury (בלומברג מותרות) שמתמקד בחיי מותרות.
בין היתר השירות מתמקד בנסיעות, יין, אוכל, גאדג'טים ועוד.
השירות זכה לקיתונות של ביקורת בטענה כי בלומברג מנסה לשכור "אנשים צעירים ויפים המראים את גופם בצורה גרוטסקית כדי להעלות את המדרוג".
ב-2015 הודלף מזכר פנימי שהצביע על הכוונה לשנות את התמקדותה של הסוכנות כדי למקד את הקהל שלהם, "הלקוח החכם שקצר בזמן" ולהשיג טוב יותר את המטרה של "הכרוניקה של הקפיטליזם".
2018: עיצוב מחדש וחומת תשלום
בשנת 2018 הודיע העורך הראשי של סוכנות הידיעות על עיצוב מחדש של הדיגיטל.
באותו הזמן, החלה בלומברג לגבות ממבקרים תשלום והקימה חומת תשלום שמגבילה את הקוראים המזדמנים לעד 10 מאמרים בחודש, ו-30 דקות של צפייה בערוץ הטלוויזיה של בלומברג.
משתמשים המנויים לבלומברג, יכולים לגשת לכל התוכן ובנוסף לקבל תוכן פרימיום.
סוכנות הידיעות זכתה בשנת 2012 בפרס ג'ורג' פולק על סדרה של סיפורים אודות האליטה הפוליטית של סין, "המהפכה לעושר".
אחד הסיפורים בסדרה התמקד בעושר המשפחתי של מנהיג סין, שי ג'ינפינג.
פרנץ' דיווח בגיליון מאי-יוני 2014 בכתב העת "העיתונות של קולומביה" כי טרם הפרסום, בכירים בבלומברג נפגשו עם דיפלומטים סינים, ללא ידיעת העיתונאים שעבדו על הסיפור.
הפגישה הראשונה התקיימה בין מתיו וינקלר ובין ג'אנג ייסואי, שגריר סין בארצות הברית.
ג'אנג אמר לווינקלר כי: "אם בלומברג תפרסם את הסיפור הזה, דברים רעים יקרו לבלומברג בסין.
אם בלומברג לא תפרסם את הסיפור הזה, יתרחשו דברים טובים עבור בלומברג".
הפגישה השנייה התרחשה זמן קצר לאחר מכן בניו יורק ונכללו בה גם יושב ראש החברה פיטר גראר, מנכ"ל החברה, דניאל דוקטורוף, ודיפלומט סיני לא ידוע.
בתקופה בה התקיימה הפגישה, התעקש דוקטורוף על שינויים בסיפור שירככו את השפעתו על ידי שינוי השפה המתארת את הנכסים של משפחת שי.
לאחר שהסיפור פורסם, המכירות בסין הואטו משום שניתנה הוראה לפקידים בסין שלא להירשם לשירותיה של בלומברג.
אתר החדשות של בלומברג נחסם בשרתים סינים, והחברה לא הצליחה להשיג אשרות לעיתונאים שרצתה לשלוח לסין.
בשנת 2014 אמר יושב ראש החברה גראר כי צוות המכירות של החברה עושה "עבודה הירואית" של שיקום היחסים עם הפקידים הסינים אשר הביעו את חוסר שביעות רצונם מהפרסום על משפחת שי.
הוא גם הזהיר כי אם בלומברג "תעשה שוב משהו כמו" הסיפור על שי שוב, החברה תחזור לנקודת ההתחלה.
ב-29 באוקטובר 2013, במהלך שיחת ועידה, אמר וינקלר לארבעת העיתונאים של בלומברג בהונג קונג כי ממצאי התחקיר שלהם בנושא "הקשרים הכספיים הנסתרים בין אחד האנשים העשירים ביותר בסין לבין משפחותיהם של מנהיגים סינים מובילים" יפורסמו.
אולם, פחות משבוע לאחר מכן, כתבה נוספת על "ילדי בכירים סינים המועסקים על ידי בנקים זרים", הורדה, לדברי עובדי בלומברג.
עובדים אנונימיים בבלומברג צוטטו על ידי ניו יורק טיימס אומרים כי את ההחלטה לא לפרסם את הכתבה קיבל העורך הראשי של החברה, וינקלר.
לדברי אחד העובדים, וינקלר אמר: "אם אנחנו נפרסם את הכתבה, יוציאו אותנו מסין".
כאשר נודע לניו יורק טיימס כי וינקלר כתב בדואר האלקטרוני כי אף סיפור לא הורד, נכתב בעיתון האמריקאי כי "מה שיש לך לא נכון", נכתב, "הסיפורים פעילים ולא שינינו אותם".
בעניין שיחת הוועידה, סירב וינקלר לדון.
הכחשותיהם של וינקלר והייז הופיעו בכתבה שפורסמה על ידי הניו יורק טיימס ב-8 בנובמבר 2013. במסיבת עיתונאים, במסגרת מסעו לראשות העיר ניו יורק, הכחיש מייקל בלומברג את הדיווחים.
הוא התעקש שבלומברג חדשות "לא עשו זאת, העורכים אמרו שזה לא כך".
בהתייחסו לתגובתו של וינקלר אמר כי: "אף אחד לא חושב שאנחנו מתלבטים ולא מוכנים לכתוב מאמרים שמעניינים את הציבור, והם נכונים מבחינה עובדתית".
כמו כן הוא אמר כי בשל העובדה שהוא ראש העיר ניו יורק, הוא לא מעורב בפעילות סוכנות הידיעות "התעלמתי מכל מה שקשור לחברה".
שלושה עיתונאים עזבו את החברה לאחר דיווחי חדשות על ההחלטה.
אחד הפורשים, בן ריצ'רדסון, לשעבר עורך בכיר במערכת החדשות שעוסקת באסיה, אמר "עזבתי את בלומברג בגלל האופן שבו נוהלה הפרשה בצורה לא נכונה, ובגלל האופן בו הצהירה החברה בצורה מטעה בעיתונות העולמית וזלזלה בצוות שעבד כל כך קשה כדי לפרסם כתבה תובענית מאוד".
הוא גם אמר כי החברה איימה על העיתונאים שעבדו על הסיפור בתביעה משפטית אם ידברו על הנושא בפומבי.
בלומברג L.P רכשה את המגזין Businessweek בשנת 2009. החברה רכשה את המגזין על מנת למשוך קהלים נוספים לשירותיה.
בעקבות הרכישה, שונה שם המגזין ל-Bloomberg Businessweek.
בלומברג טלוויזיה היא רשת הטלוויזיה של החברה, ומשדרת 24 שעות ביממה.
הרשת הושקה ב-1994 כשירות בתשלום על ידי חברת הטלוויזיה הלוויינית DirecTV, ובתחילה היא שידרה 13 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.
ב-1995 הרשת עלתה בטלוויזיה בכבלים, ובשנת 2000 היא הייתה זמינה עבור 200 מיליון בתי אב.
המגזין הושק ביולי 1992 תחת הכותרת "בלומברג: מגזין למשתמשי בלומברג".
בלומברג Markets היה ירחון שהופץ בקרב מנויי בלומברג.
בשנת 2010 המגזין עוצב מחדש, על מנת לפנות לקוראים שאינם רק משתמשי קצה.
בלומברג Opinion, שנקרא בעבר בלומברג View, היא חטיבת העריכה של בלומברג חדשות שהושקה במאי 2011, ומציגה תוכן שנכתב על ידי כותבי טורים, מחברים ועורכים בעניין החדשות הנוכחיות.
בלומברג Politics עוסקת בעולם הפוליטי, ומוצגת באמצעות הדיגיטל של בלומברג, כמו גם במגזינים השונים וברשת הטלוויזיה שלה.
בשנות ה-80 אייפרס-עמדין סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה התפתחותית והחלה לראיין ולכתוב על תופעת "הילדים המוסתרים" מנקודת מבטם של הילדים, הוריהם הביולוגיים, הוריהם המאמצים הלא-יהודים ואחים אומנים יהודים.
היא התראיינה גם למספר סרטי תעודה בטלוויזיה על זיכרונותיה של אנה פרנק ומשפחתה לפני שהם הסתתרו ולאחר גירושם למחנות.
בלומה עמדין נולדה ב-26 ביולי 1926 באמסטרדם בהולנד לעמנואל עמדין, חותך יהלומים וסוציאליסט, ורוזה עמדין-דה-פריס, תופרת.
אחותה הצעירה, ויה רוז'ה, נולדה ב-29 במאי 1932.
בשנת 1941 בלומה למדה ב היהודי, שם התיידדה עם אנה פרנק ואחותה מרגוט.
בלומה הייתה באותה שכבת גיל של מרגוט, אבל למדה בכיתה מקבילה.
ביולי 1942 קיבלה בלומה צו גירוש ממשרדי השלטון המקומי.
אביה הלך למשרדי המרכז "ליישוב מחדש של היהודים" ומצא גרמני אוהד שהחתים את הצו "שוחרר".
היא חזרה לבית הספר התיכון בספטמבר, אך כיתתה המשיכה להצטמצם כתוצאה מגירושים במהלך השנה, עד כדי כך שנותרו רק שלושה תלמידים בסוף השנה.
כאשר נערכו בחינות בעל פה שלושה שבועות לאחר מכן, בלומה הייתה התלמידה היחידה בכיתתה.
ביום הראשון לבחינות בעל פה במאי 1943 הזהיר אותה החבר הלא-יהודי של בלומה כי הגרמנים מחפשים אותה.
היא ביקשה מוועד בית הספר להיבחן על כל 12 בחינותיה בבת אחת, והיא קיבלה את תעודת הגמר באותו יום.
כשהגרמנים הגיעו הם לקחו אותה לנקודת האיסוף של יהודי אמסטרדם, אך היא הצליחה להיכנס לבניין מבלי להיות רשומה.
כעבור כמה ימים היא התחמקה עם קבוצת בני נוער צעירים יותר.
בהתחלה היא הסתתרה בביתם של חברים נוצרים של הוריה שהיו פעילים במחתרת ההולנדית, אך הם פחדו שאם ייעצרו, גם בלומה תיתפס.
לאחר מכן היא הסתתרה בעוד 15 עד 16 מקומות שונים, כולל בית אבות באמסטרדם ועבדה כמשרתת אצל אישה אלמנה ובנה ברוטרדם.
כשחזרה למשפחה שהייתה פעילה במחתרת, היא נעצרה ונשלחה לווסטרבורק.
בלומה גורשה לאושוויץ ברכבת האחרונה שיצאה מווסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944. באותה הרכבת הייתה משפחת פרנק שהתגלתה במסתור ב-4 באוגוסט.
בלומה ראתה את אנה, מרגוט ואת אמם באופן קבוע באושוויץ, אף שהייתה חלק מקבוצה נפרדת של שמונה נשים שנשארו יחד, הן עודדו ועזרו זו לזו.
באוקטובר 1944 נבחרה בלומה וקבוצתה להעברה למחנה העבודה ליבאו בשלזיה העליונה.
בצילומי הסרט התיעודי של ה-BBC "אנה פרנק" ב-1995, מספרת בלומה כי אנה, מרגוט, ואמם אדית, תכננו להצטרף גם כן לטרנספורט, אך נאסר על אנה להצטרף מכיוון שפיתחה גרדת.
אמה ואחותה בחרו להישאר איתה, ובלומה המשיכה בלעדיהן.
בלומה התראיינה גם לסרט התיעודי בטלוויזיה "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" משנת 1988 של הבמאי ההולנדי ווילי לינדוור.
בלומה שוחררה על ידי הצבא האדום מליבאו ב-8 במאי 1945. היא וקבוצת חברים קטנה החלו לחזור להולנד ברגל והגיעו כעבור שישה שבועות.
היא גילתה כי הוריה ואחותה גורשו למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצחו כולם.
לאחר המלחמה התחתנה עם הנס אייפרס והקימה משפחה באמסטרדם.
בנה הוא רפאל אייפרס רבה של העיר דיסלדורף.
היא העידה כי היא לא הצליחה לדבר על קורותיה בזמן השואה עם משפחתה.
היא החלה ללמוד פסיכולוגיה במשרה חלקית והפכה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1973. היא סיימה את הדוקטורט בסוף שנות ה-80.
בשנות השמונים החלה לקיים מפגשים טיפוליים קבוצתיים לילדים שהוסתרו בזמן המלחמה, והתייחסו ל"צערם, כעסם, תוקפנותם ואבלם".
בכנס הילדים המוסתרים שהתקיים באמסטרדם בשנת 1992, ראיינה 73 ילדים מוסתרים לשעבר, ובשאלונים שהושלמו על ידי 321 מלווים נוספים, היא החלה במחקרה על הטראומה הרגשית והפסיכולוגית של ילדים מוסתרים, והרחיבה את היקפה כך שתכלול את נקודות המבט של הילדים, הוריהם הביולוגיים, הוריהם האומנים הלא יהודים ואחיהם הלא יהודים.
בשנות התשעים פרסמה אייפרס-עמדין ארבעה ספרים בהולנדית על בסיס מחקריה.
"Geleende Kinderen" (ילדים מושאלים) (1994) התמקד בהורי אומנה שהסתירו את הילדים.
"Geschonden Bestaan" (קיום מנופץ) (1996) ראיין את ההורים ששלחו את ילדיהם למחבוא.
"Je ouders delen" (שיתוף הורים) (1999) התמקד באחים האומנים של הילדים המוסתרים.
בשנת 1991 עוטרה על ידי ביאטריקס, מלכת הולנד כקצינה של מסדר אורנג'-נסאו.
אייפרס-עמדין נפטרה ביולי 2016, שמונה ימים לפני יום הולדתה ה-90.
בלום אונד פוס היא חברה הנדסית ומספנה גרמנית, שנוסדה בעיר המבורג בשנת 1877 והתמחתה בבניית ספינות מסוג steel-hulled.
הספינה המפורסמת ביותר שנבנתה על ידם היא אוניית הקרב ביסמרק במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1930 בעלי החברה ייסדו חברת בת בשם Hamburger Flugzeugbau לייצור כלי טיס.
היא נוסדה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך בהמשך התמזגה עם חברת האם.
לאחר מלחמת העולם השנייה החברה חוותה קשיים כלכליים, היא הצליחה להתגבר עליהם על ידי הפיכתה לחברה אזרחית תוך החלפת הבעלים.
בשנת 2016 רכשה את חברת הספנות הגרמנית Lürssen וממשיכה להיות ספקית לשווקים האזרחים וגם לצבאיים.
פעילות החברה מגוונת וכוללת גם ניהול נמל בעיר המבורג ופעילות הכרוכה בכך (תפעול ותיקון ספינות הפלגה).
פעילות החברה כיום מתרכזת בעיקר בשלושה תחומים עיקריים והם בניית כלי שיט צבאיים, שירותי תפעול ותיקון לספינות סחר ושייט (אוניית תענוגות), ושיפוץ יאכטות.
Blohm & Voss נוסדה ב-5 באפריל 1877 על ידי הרמן בלום (Hermann Blohm) וארנסט פוס (Ernest Voss או Voß בגרמנית) בשותפות כמספנה המתמחה בבניית ספינות מסוג steel-hulled.
את המספנה הקימו בנמל Kuhwerder על האי Steinwerder בהמבורג על הגדה הדרומית של נהר אלבה, גודלה של המספנה הכיל 15 אלף מטרים רבועים עם 250 מטרים ימיים וכלל שלושה מבנים, כאשר שנים מהם התאימו לספינות עד אורך 100 מטר.
עד שנת 1955 שם החברה כלל את הסימן "גם" (&) בין שני השמות ונכתב B&V.
בשנים אלו שוק בניית הספינות נשלט על ידי הבריטים כאשר גם לקוחות גרמנים העדיפו ספינות בריטיות.
ובשנים הראשונות החברה התמקדה בשירותי תיקון, אך הצליחה לבנות ולמכור שלוש ספינות מסוג בארק.
בהמשך החברה בנתה גם אוניות משוטה קטנות מסוג Burg, לאחר מכן עסקי החברה השתפרו ופרחו מאוד, ובשנת 1882 לחברה כבר היה מוניטין של מספנה איכותית העומדת בזמנים והחברה הייתה לרווחית.
כאשר הרמן בלום נפטר בשנת 1930, שני בניו רודולף בלום (Rudolf Blohm) ו-וולטר בלום (Walther Blohm) ירשו את החברה.
שותפו ארנסט פוס (Ernst Voss) עזב את החברה זמן קצר לאחר מכן.
בתקופה זו החברה נכנסה לקשיים כלכליים ולכן האחים בלום החליטו לגוון את פעילותם לתחום התעופה ובקיץ של שנת 1933 ייסדו את חברת הבת Hamburger Flugzeugbau.
עם עליית המפלגה הנאצית בגרמניה לשלטון בשנת 1933 החלו השלטונות לחמש את הצבא וחברות אלו נעשו מעורבות יותר ויותר בפעילות זו ובנתה לשוק האזרחי והצבאי.
ספינת הקרב הבולטת ביותר שייצרו הייתה הביסמרק, בהמשך ייצרו ספינות קרב רבות מסוג U-boat.
בשנת 1944 בשטח המספנה בהמבורג הוקם מחנה ריכוז משנה למחנה הריכוז נוינגמה (Neuengamme concentration camp) כאשר האסירים של המחנה היוו את כח העבודה לחברה בין יולי 1944 לאפריל 1945.
במהלך ההפצצות של בעלות הברית על העיר המבורג במלחמת העולם השנייה נפגעה המספנה ולבסוף בניית הספינות בה נאסרה.
בלום היא דמות בדיונית ואחת מהפרוטגוניסטיות הראשיות בזיכיון "מועדון ווינX", המתמקד בקורותיהן של "מועדון ווינX", קבוצת פיות צעירות אותה בלום ייסדה והנהיגה.
את דמותה של בלום יצר איג'יניו סטראפי, יוצר הזיכיון, שאת ההשראה לבסיס דמותה שאב מסיפורה של חברתו לספסל הלימודים, ואת מאפייניה החיצוניים והפנימיים, מידל על פי הזמרת האמריקאית בריטני ספירס ואשתו, ג'ואן לי.
על אף שבמהלך הזיכיון דמותה של בלום מתוארת כבעלת תעוזה ואישיות נחושה, המקדשת את ערכי הנאמנות והידידות, מספר חוקרי תקשורת ביקרו את הדמות, וציינו אותה כדוגמה למנהיגה בהירת עור סטריאוטיפית המקדמת אידיאלים מיושנים ותוקפניים, שנירמלו בין היתר מבנה גוף שלילי ומיני.
על פי היוצר איג'יניו סטראפי, דמותה של בלום מבוססת בחלקה על הזמרת האמריקאית בריטני ספירס.
באישיותה ובדמותה של בלום טמונים מאפייניה של ג'ואן לי, אשתו של סטראפי, אותה הוא תיאר אותה כאישה נדיבה, חיובית, מלאת אנרגיה ונחושה, שתכונותיה עברו ממנה לדמותה של בלום.
סטראפי עצמו אמר שהוא התאהב בקסמה, כוחה, נחישותה ונאמנותה של בלום כדמות.
את דמותה של בלום דיבבה בשפת המקור השחקנית האיטלקייה לטיציה סיאמפה, שאף הופקדה על דיבוב דמותה של הרמיוני גריינג'ר מסדרת סרטי "הארי פוטר" ודמותה של אליס בסרט "אליס בארץ הפלאות".
לדבריה, השחקנית מחשיבה את דיבוב דמותה של בלום לאחד משני תפקידיה החשובים ביותר, יחד עם דיבוב דמותה של מירנדה בסדרת הנעורים "ליזי מקגוויר".
בדיבוב האנגלי הבינלאומי של הסדרה, את דמותה של בלום דיבבו הלנה אוונג'ליו ואנג'לה גלפואן, ובגרסה האזורית של 4Kids TV, דיבבה ליסה ג'קלין.
בשני סרטי ההנפשה העלילתיים הראשונים המבוססים על הזיכיון, את דמותה של בלום דיבבה סינדי רובינסון.
עם מעבר זכויות השידור האמריקאית לערוץ ניקלודיאון, את דמותה של בלום דיבבה שחקנית הטלוויזיה האמריקאית מולי קווין.
את דמותה של בלום בעברית דיבבו השחקניות עדי זינו וענת ארליך בהתאמה.
בלום היא פיית אש הדרקון, מקור האנרגיה שבאמצעותו יצר הדרקון הגדול את המימד הקסום.
בהתאם לכך, כוחותיה של בלום הם מבוססי-אש ודמויי-פירוקינזיס, ומתבטאים בין היתר ביצירת דרקוני אש, כדורי אש, אלומות אש, סופות אש ופיצוצים בעוצמות שונות.
ביכולתה של בלום גם להטיל לחשי הגנה מבוססי-אש כמו חומות אש ומגני להבה, וליצור גלי חום ספונטניים; כל אלו בנוסף ליכולות בסיסיות המתבטאים בין היתר בטלקינזיס, המרת חפצים וריחוף.
כשומרת אש הדרקון, לבלום קשר אישי אל הדרקון הגדול, אותו היא מסוגלת לזמן; קשר המעניק לה יכולות ריפוי מיוחדות, ואף את היכולת לראות ולזהות את הילותיהם של הסובבים אותה, ואף לקלוט את רגשותיהם וכוונותיהם.
בלום נולדה ב-10 בדצמבר, למלך אוריטל והמלכה מריון מכוכב הלכת דומינו, והיא אחותה הצעירה של יורשת העצר דפני.
בהמשך הסדרה, בלום מתאהבת בסקאי, מומחה ומלך ארקליון, ואף מתארסת לו.
בהיותה תינוקת, ממלכתה הותקפה על ידי המכשפות הקדומות, ואלטור ומנדרגורה, שהרסו את דומינו על ידי הפיכתו לכוכב קרח נטוש.
על מנת להגן עליה ועל אש הדרקון, דפני מילטה את אחותה אל כדור הארץ, שם היא אומצה על ידי מייק, כבאי שהציל אותה משריפה בבניין בו הופיעה, ואשתו, ונסה, מוכרת פרחים.
מכיוון שהיא הייתה רק תינוקת בזמן האירועים הללו, בלום גדלה מבלי לדעת את זהותה האמיתית.
בגיל 16, בלום פוגשת את סטלה, פיית השמש הזורחת, שמעודדת אותה לבוא איתה לאלפיה, בית הספר לפיות; לאחר שזו מצילה אותה ממתקפה; שם בלום לומדת על זהותה האמיתית כנסיכת דומינו ועל מורשתה וייעודה כשומרת אש הדרקון האחרונה.
דמותה של בלום זכתה לביקורות שליליות מצד חוקרי תקשורת וסטריאוטיפים מגדריים בסרטים מונפשים, פילולוגים וסוציולוגים.
בין היתר, אלקה שלוט, פרופסורית ללימודי מדיה באוניברסיטת בזל, תיארה את דמותה של בלום כמנהיגה סטריאוטיפית בעלת עור ושיער בהיר, שבהשוואה אליה גיבורות בעלות מראה אתני "נחשבות פחות".
גם הפרופסורית האיטלקית לסמיולוגיה, ג'ובאנה קוסנזה, תמכה בתיאור זה, וציינה כי על כרזת הסרט המונפש "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה", בלום נמצאת ממש במרכז ובקדמת הבמה, בניגוד לשאר הפיות האתניות.
במקביל, קוסנזה ציינה גם את נשיותה המודגשת של הדמות, המתבטאת בלבושה ובכנפיה.
קוסנזה אף השוותה בין כנפי הגיבורה הפרושות לבין הצליבה, קשר המצביע על כך שהדמות נתפסת כמשיחה, מושיעת עולמה.
קוסנזה אף ציינה כנפיה של הדמות מייצגות את יופיו של הפרפר ובו בזמן את שבריריותיה של השפירית; ואילו בגדיה של בלום "נועדו להראות חלקים שונים בגוף במקום להסתיר אותם", כך שהדמות נראית "נגישה, כמעט חסרת הגנה וחיננית".
בעבודתם שפורסמה בכתב העת של אוניברסיטת קברדינו-בלקריאן, טענו הפילולוגים ז.
צ'פרקובה, כי דמותה של בלום מקדמת אידיאלים של "עצלות, אי-ציות והבעת חוסר שביעות רצון מול ההורים".
כמו כן, מבטה של בלום במהלך אחד המשפטים המופנים לבלטור ("בלטור, ניצחנו אותך כבר ונעשה זאת שוב, אחת ולתמיד!") מביעים "כעס ושנאה".
בסצנה שבה בלום אתגרה את קוסמי המעגל השחור לדו-קרב, הצמד ציין גם סימנים ל"חוסר סובלנות ותוקפנות".
במאמרם שפורסם בכתב העת של אוניברסיטת וולגוגרד, הסוציולוגים אי.
אנטונוב, השתמשו בדמותה של בלום כדוגמה לדמות חיובית שפועלת מתוך מניעים שגויים, וציינו גם את חוסר הטיפול של בלום בחיית המחמד שלה, כי ביכולתו "להגן על עצמו ממפלצות".
רגע זה מתואר במאמרה של פרינסלו כשיא הרעיון של כיבוש הגבר באמצעות מיניות הבחורה.
בהתייחסה ליחסיה של בלום עם סקאי, קוסנזה ציינה כי לתחושתה רצונה של בלום להינשא לסקאי "מטמיע אידיאלים מימי הביניים בבנות שנות ה-2000", וכי יחסה הרגוע לכאורה להיעלמותו הפתאומית של סקאי עם בחורה אחרת ב"סוד הממלכה האבודה", מצביע על חוסר הכבוד העצמי שלה.
לפי המחקר של מיה גץ ומרגיט הרה על איור דמויות מונפשות בצורה לא מציאותית, לבלום יש יחס מותניים לירכיים של 0.34, ויחס מותניים לכתף של 0.37, דבר המצביע על עמוד שדרה לא פרופוצינלי, ומשליך גם על שידור מסרים שליליים הנוגעים לדימוי גוף נשי.
במרץ 2018, נמסר כי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" הזמינה מסטראפי עיבוד טלוויזיוני בלייב אקשן לבני הנעורים שתתבסס על הזיכיון המקורי.
בספטמבר 2019, נמסר כי דמותה של בלום בעיבוד הלייב אקשן תגלם השחקנית אביגיל קוון.
בעיבוד זה, שמה האנושי המלא של בלום הוא בלום פיטרס; והיא נולדה ב-10 בדצמבר 2004 להורים שזהותם טרם ידועה.
כשהייתה תינוקת, בלום נחטפה על ידי מכשפות דם ונלקחה לאסטר דל.
עם זאת, רוזלינד, פיה מניפולטיבית בעלת מניעים נסתרים, השמידה את אסטר דל ושלחה את בלום לעולם הראשון (כדור הארץ); לגרדניה שבקליפורניה, ארצות הברית; שם היא גודלה על ידי מייק וונסה פיטרס; זאת לאחר שתפסה את מקומה של בתם הביולוגית שמתה זמן קצר לאחר לידתה, ללא ידיעתם.
לאחר שכוחותיה מתבטאים לראשונה, בלום נשלחת לאלפיה, בית ספר מיוחד לפיות, על ידי הוריה, מתוך מחשבה שמדובר בבית ספר פרטי בהרי האלפים.
עם הגיעה לאלפיה, בלום מגלה כי ברשותה נמצא קסם "אש הדרקון", קסם עתיק-יומין המסוגל לשמש כנשק רב-עוצמה.
בלומה זייגרניק הייתה פסיכולוגית יהודיה סובייטית ממוצא ליטאי, חברה בבית הספר לפסיכולוגיה ניסיונית של ברלין ומה שמכונה חוג ויגוצקי .
היא תרמה לביסוס הפסיכופתולוגיה הניסיונית כדיסציפלינה נפרדת בברית המועצות בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בלומה זייגרניק ידועה כמי שגילתה את אפקט זייגרניק.
זייגרניק נולדה בשם Zhenya Bluma Gerštein (או Geršteinaite) למשפחה יהודית בפרינאי, מחוז סובלקי (כיום בליטא), והייתה בתם היחידה של וולף ורוניה פייגה גרשטיין.
שפתה העיקרית הייתה רוסית, אם כי היא ידעה גם לדבר יידיש, ליטאית ופולנית.
הוריה של בלומה אימצו באופן לא רשמי את בעלה לעתיד, אלברט זייגרניק, ושילמו עבור חינוך שני הילדים בחו"ל.
במכתבה האוטוביוגרפי, שכתבה ב-1927, כפי שנדרש לעבודת הדוקטורט שלה, ושזמין בארכיון אוניברסיטת הומבולדט, היא כתבה שעד גיל 15 היא לקחה שיעורים פרטיים ובשנת 1916החלה ללמוד בגימנסיה ריימן-דלמטוב במינסק.
זייגרניק עזבה את הגימנסיה ב-1918 לאחר שעברה את מבחן הגמר.
בשנים 1920–1922 היא הלכה לשמוע הרצאות ב"מחלקה למדעי הרוח של הקורסים הגבוהים של ליטא בקובנה" [כיום אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס].
במאי 1922 עזבו בני הזוג לעתיד לברלין, שם למד אלברט במכון הפוליטכני ובלומה למדה באוניברסיטת ברלין.
הם נישאו בקובנה ב-9 בינואר 1924. באוניברסיטת ברלין, היא פגשה את קורט לוין ועם סיום לימודיה סייעה לו בעבודתו הניסיונית.
היא סיימה את לימודיה ב-1925 וקיבלה תואר דוקטור מאותה אוניברסיטה ב-1927. היא תיארה את אפקט זייגרניק בתזה שהוכנה תחת פיקוחו של קורט לוין.
במאי 1931 עברה זייגרניק מברלין למוסקבה, שם החלה לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם לב ויגוצקי במכון לפעילות עצבית גבוהה השייך למחלקה למדעי הטבע של האקדמיה הקומוניסטית , הנמצא בבית חולים Psychoneurological Hospital of the All-Union Institute of Experimental) Medicine ,היה קיים במוסקבה בשנים 1932–1944).
משנות הארבעים, החלה זייגרניק לעבוד במכון לפסיכיאטריה במוסקבה.
ב-1940 אירע אירוע מרכזי בחייה של זייגרניק; בעלה אלברט נעצר על ידי המועצה המיוחדת של ה-NKVD ונידון (ב-26 בפברואר 1942) ל-10 שנות מאסר במחנה עבודה, המכונה לעיתים קרובות גולאג, בהאשמה שהוא "סוכן של מודיעין זר ועל פעילות ריגול".
בשלב זה כבר היו להם שני ילדים, האחד בן שש (יליד 1934) והשני בן פחות משנה (יליד 1939).
היא נשארה לטפל בהם בעצמה.
אלברט מת במחנה בשנות הארבעים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו זייגרניק וילדיה ממוסקבה.
באותה תקופה עבדה יחד עם אלכסנדר לוריא ופסיכולוגים נוספים בבית החולים הנוירוכירורגי מס' 3120 בפינוי בכפר קיסגץ', מחוז צ'ליאבינסק, שם עסקה בשיקום תפקודים קוגניטיביים ומנטליים לאחר חבלות מוח וטיפול שיקומי של פצועים.
זייגרניק נפטרה במוסקבה ב-24 בפברואר 1988.
אחד מהאנשים הראשונים שהשפיעו על חייה של זייגרניק היה קורט לוין.
זייגרניק פגשה את לוין בשנת 1924 באוניברסיטת ברלין.
בתקופה זו, לוין היה מורה וחוקר.
זייגרניק אהבה את דעותיו הפרוגרסיביות והחלה את הקריירה המדעית שלה בקבוצת המחקר שלו.
יחד עם לוין היא פיתחה את התיאוריה הידועה שלה: אפקט זייגרניק.
לא רק שלוין היה אחד מהמשפיעים העיקריים בחייה של זייגרניק, אלא שהוא גם היה חברה הטוב.
קשר נוסף שהשפיע על זייגרניק היה הקשר עם לב ויגוצקי.
זייגרניק נפגש איתו והחל לעבוד איתו, כמו גם עם אלכסנדר לוריא ואלכסיי לאונטייב ב-1931.
יחד הם למדו נושאים הקשורים למבנים מנטליים ופסיכולוגיה כללית.
המחקר שלהם גם אפשר לזייגרניק לייסד ולתת שם לתחום פסיכולוגיה משלה.
בשנות ה-20 המשיכה זייגרניק את לימודיה בפיקוחו של לוין והצליחה לערוך מחקר על זיכרון בו השוותה זיכרון של משימות שנקטעו לבין זיכרון של משימות שהושלמו ומצאה שאנשים נוטים לזכור משימות שנקטעו טוב יותר מאלה שהושלמו.
ממצא זה נודע בשם אפקט זייגרניק.
בשנות ה-30 החלה לעבוד במכון לפעילות עצבית גבוהה, שם הושפעה מוויגוצקי.
בהשפעת ויגוצקי החלה לעבוד על בעיות שונות הקשורות לפתולוגיות של חשיבה, הפרעות פסיכוטיות ואישיות וכו'.