tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מניות בל"ל, שהוחזקו בידי אוצר התיישבות היהודים, הועברו לרשות מדינת ישראל ובכך השליטה עברה מ"המועצה" לבעל המניות הגדול, שעתה היה ממשלת ישראל.
מניות החברה היו רשומות למסחר במשך עשרות שנים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך היא העסיקה שני עובדים בלבד, ובדירקטוריון שלה יושבו 15 חברים שמונו על ידי המוסדות הלאומיים.
מאחר שהיא עדיין החזיקה 4.97% ממניות בנק לאומי, שווי השוק של החברה הביא לכך שהיא הייתה כלולה במדד תל אביב 125.
באוגוסט 2014, החלה להשקיע בתחום האנרגיה המתחדשת כאשר רכשה 50% מחברת האנרגיה הסולארית "סולארית דוראל" תמורת 22 מיליון ש"ח.
בנוסף מחזיקה החברה ישירות ב-33% מהבעלות על שלושה מתקנים סולאריים, באיילת השחר, בגבעת חיים מאוחד ובקיבוץ גזר.
בהמשך הוגשה בעניין זה תובענה ייצוגית לבית המשפט לעניינים כלכליים בתל אביב.
בספטמבר 2016 הושגה פשרה בתביעה הייצוגית במסגרתה בוצעה החלפת מניות - בעלי המניות בחברה, למעט בעלי השליטה, מכרו את מניותיהם לחברה ובתמורה חולקו להם מניות של בנק לאומי שהוחזקו על ידי החברה.
בעקבות זאת, נמחקו בינואר 2017 מניות החברה מהמסחר בבורסה.
אוצר לאומי הוא סרט הרפתקאות שצולם בארצות הברית בשנת 2004. הסרט עוסק בחבורת מחפשי אוצרות שמתחקים אחרי אוצר קדום.
הסרט כולל גנבה של הצהרת העצמאות של ארצות הברית ומתעסק בין השאר באבירים הטמפלרים ובבונים החופשיים.
הסרט כולל כמה אלמנטים שמוזכרים גם בספר צופן דה וינצ'י שיצא לאור ב-2003.
בנג'מין פרנקלין גייטס (ניקולס קייג'), נצר למשפחת גייטס וצוללן חילוץ והצלה לשעבר בצי ארצות הברית, הולך בעקבות אבותיו ומנסה להתחקות אחרי אגדה על אוצר קדום של האבירים הטמפלרים/הבונים החופשיים.
לפי האגדה בזמן המהפכה האמריקאית החביאו אנשי הבונים החופשיים אוצר ענק בשווי מיליארדי דולרים.
גייטס מגלה שישנה מפה מאחורי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
חברו איאן הואו מציע לגנוב אותה אך גייטס מסרב, מה שגורם לאיאן לנסות לרצוח אותו.
דרכיהם של גייטס ואיאן נפרדות, וגייטס חש מחויב לגנוב את ההכרזה כדי להגן עליה לפני שאיאן יגיע אליה.
גייטס ועוזרו ריילי פול נעזרים באביגייל צ'ייס (אחראית הארכיון הממשלתי).
לאחר גנבת ההכרזה הם נאלצים לברוח מסוכני ה-FBI.
ניקולס קייג' - בנג'מין גייטס, קריפטולוג וצייד אוצרות
האנטר גומס - בנג'מין גייטס הצעיר
דיאן קרוגר - דוקטור אביגייל צ'ייס, ארכיונאית בארכיונים הלאומיים
ג'סטין ברת'ה - ריילי פול, האקר
שון בין - איאן האו, יזם וצייד אוצרות
ג'ון ווייט - פטריק גייטס, אביו של בנג'מין
הארווי קייטל - פיטר סאדאסקי, סוכן FBI
כריסטופר פלאמר - ג'ון אדמס גייטס, אביו של פטריק וסבו של בנג'מין
ג'ק קוניג - צ'ארלס קרול הצעיר
דייוויד דיין פישר - שו
אולג טקטארוב - ויקטור שיפן
סטיבן פופ - פיל מק'רגור
אני פאריס - הסוכנת ג'ונסון
מארק פלגרינו - הסוכן דוז
ארמנדו ריסקו - הסוכן הנדריקס
אריק קינג - הסוכן קולפקס
ג'ייסון אירלס - תומאס גייטס
אוצר שמשתמש בהצהרת העצמאות כרמז לקיומו מוזכר בספרי "צופן ביל" שנקברו במקום לא ידוע בבדפורד וירג'יניה.
הסרט גם משתמש בעובדות היסטוריות אמיתיות כמו העובדה שבזמן המהפכה האמריקאית האמריקאים נהגו להשתמש למסמכים שלהם בדיו סתרים, כמו צופן ארנולד.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט המשך הנקרא "אוצר לאומי: ספר הסודות".
אוצר מילדנהול הוא אוצר של כלי כסף מתקופה בה האימפריה הרומית שלטה באיים הבריטיים.
האוצר התגלה באזור סאפוק בשנת 1942 וכיום מוצג במוזיאון הבריטי.
האוצר נקבר ככל הנראה במאה הרביעית לספירה וכולל כלי כסף באיכות גבוהה ביותר, ובהם קערה שקוטרה 605 מ"מ ומשקלה 8,256 גרם.
הקערה מתארת את בכחוס ואת השפעתו (והשפעת השתייה לשכרה) על אלים וגיבורים רומיים.
האוצר כולל כלי כסף המתארים את פאן, והמנאידות, קערה שעליה מתוארים קנטאורים וכן צלחות וכפיות כסף.
המלומדים סבורים שכלי הכסף נוצרו בצפון אפריקה ויובאו לבריטניה.
'אוצר מדרשים', בשמו המלא 'אוצר מדרשים בית עקד למאתים מדרשים קטנים אגדות ומעשיות', הוא לקט מדרשים קטנים שליקט וערך יהודה דוד איזנשטיין, ויצא לאור בשנת תרע"ה (1915) בהוצאת המחבר.
הקובץ מחולק לשני חלקים (בחלק מהמהדורות בשני כרכים נפרדים), והוא מכיל מדרשים קטנים, רקע למדרשים ארוכים (כמדרש רבה) וכן מדרשים מלוקטים מדברי רש"י בפירושו לגמרא ומהתוספות.
לדברי איזנשטיין, הסיבה לעריכת המדרשים בקובץ חדש הייתה כפולה: ראשית, הוא חשש כי מדרשים קטנים עלולים ללכת לאיבוד, וכי יש צורך להעלותם על הדפוס כדי לשמרם.
שנית, איזנשטיין ראה ערך היסטורי ואף תרבותי בליקוטם.
לדבריו, באמצעות מדרשים אלו ניתן להבין את הצורה בהּ חיו יהודים בשנים שבהן נוצרו המדרשים, ועל כן יש חשיבות רבה בהבאתם לדפוס.
חלק מהמדרשים מלוקטים מאוספי מדרשים אחרים, כגון "בתי מדרשות".
אולם איזנשטיין טוען כי 'אוצר מדרשים' עולה על הקבצים הקודמים (מבוא ל'אוצר מדרשים', עמ' XI).
לטענתו, בקובצי המדרשים הקודמים שלוקטו לא היה סידור שיטתי של מדרשי-האגדה השונים:
נראה, כי על אף שהמפעל הספרותי של 'אוצר מדרשים' זכה לפופולריות רבה כשיצא לאור, הוא עדיין נזקק לתרומות כספיות על מנת לצאת לאור.
באחד העמודים הראשונים של אוצר האגדות (עמ' XIII) מודה איזנשטיין לרב של הקהילה היהודית בדרום אפריקה דאז, הרב ד"ר יהודה ליב לנדא, על כי "פעל ועשה הרבה לטובת האוצר בין הקהילות במדינתו".
סביר להניח כי טיבהּ של עזרה זו היה סיוע כספי להוצאת 'אוצר מדרשים'.
הרב חיים קניבסקי חיבר סדרת הערות על הספר, שתוכנן העיקרי הוא עריכת מיון בין המדרשים.
בהערותיו קובע הרב קנייבסקי מי מהם נכון ומקורי לדעתו, ומי מהם מזויף ויש להתייחס אליו כבדיה.
הערותיו של הרב קנייבסקי צורפו לספר 'אוצר המדרשים' שיצא לאור בהוצאת מישור.
להלן רשימה מלאה של המדרשים ומקורותיהם:
ספר אוצר ויכוחים הוא אסופה של ויכוחים בין יהודים לנוצרים לאורך הדורות.
אסופת הוויכוחים לוקטה על ידי יהודה דוד אייזנשטיין ופורסמה על ידיו בניו יורק בשנת 1922. בשנת 1969 הודפס הספר בשנית בירושלים.
בנוסף לכך הודפס הספר בשנת 1996 על ידי המוסד לעידוד לימוד התורה בירושלים.
אסופת הוויכוחים כוללת שני חלקים.
החלק הראשון כולל את ספרו של יוסף בן מתתיהו 'נגד אפיון' ובעיקר ויכוחים מימי הביניים בין יהודים לנוצרים.
ויכוחים אלו נכפו על יהודים על ידי הממסד הכנסייתי והמלוכה.
לרוב נאלצו חכמים יהודיים בולטים להתווכח עם יהודי מומר אשר ניצל את שליטתו היחסית במקורות היהודים על מנת להקשות על חכמים אלו.
כך למשל, נאלצו רבי יחיאל מפריז ואחרים להתעמת עם תלמידו לשעבר של רבי יחיאל מפריז, ניקולס דונין.
גם פאבלוס כריסטיאני אשר התווכח עם הרמב"ן בוויכוח ברצלונה היה מומר.
לצד הוויכוח של יוסף בן מתתיהו עם אפיון והוויכוחים בימי הביניים, מצויים אף מספר ויכוחים מהעת החדשה ובהם חלופת מכתבים בין משה מנדלסון לכומר נוצרי בן דורו.
החלק השני כולל מאמרים הדנים בתולדותיו של ישו הנוצרי ובאמיתותה של הברית החדשה.
כמו כן, החלק השני מכיל גם התמודדות עם שנאת ישראל ואנטישמיות מודרנית.
כך למשל מובאים בספר קורות המאבק של יהודים בארצות הברית כנגד התעמולה האנטישמית שהפיץ הנרי פורד.
חלק זה בעצם מהווה סוג של ויכוח יזום על ידי יהודים עם הנצרות וגורמים אנטישמיים בארצות הברית של ראשית המאה העשרים.
את האפשרות לפרסם בגלוי מקורות אלו צריך לייחס לחופש הדת בארצות הברית.
אייזנשטיין עצמו כותב בהקדמה לספר זה (עמ' 6):
עם זאת, במקום אחר (בהקדמה לאוצר פירושים וציורים להגדה של פסח) טרח איזנשטיין להדגיש שגם בארצות הברית, למרות שוויון הזכויות לו זוכים היהודים, עדיין מדובר בגלות ולא בהתגשמות המאוויים הלאומיים של עם ישראל כעם.
למושג אוצר מילים שתי משמעויות סמוכות:
מכלול המילים המרכיבות שפה מסוימת.
מכלול המילים והביטויים שאדם מסוים מכיר.
כל שפה מתאפיינת בדינמיות: מילים חדשות נוצרות בשפה או נקלטות בה משפות זרות, ומילים אחרות יוצאות מכלל שימוש, ונותרות רק בספרים נושנים.
בהתאם לכך, אוצר המילים של השפה דינמי אף הוא, וניתן להבחין באוצר מילים ייחודי לתקופה מסוימת .
במינוח בלשני מקצועי משתמשים בדרך כלל במונח לקסיקון לציון כלל המילים (או: הלקסמות) הקיימות בשפה.
לא כל השפות עשירות באותה מידה: יש שפות המתאפיינות באוצר מילים נרחב, ואחרות מתאפיינות באוצר מילים מצומצם יחסית.
מאפיין זה בולט יותר בהתייחסות לאוצר מילים בתחום מסוים, כגון מילים העוסקות בפעילות חקלאית או מילים העוסקות בפעילות הנדסית.
אנגלית היא השפה בעלת אוצר המילים הגדול ביותר.
את מספר המילים בה קשה לאמוד, אך לפי מספר הערכות הוא כ-500,000 מילים (אם כי כמחציתן הן שמות תרופות ).
רוב השפות הן בעלות מספר מילים מועט יותר (במילון אבן-שושן למשל, מוערך מספר מילות השפה העברית בכ-70,000).
היקף אוצר המילים של האנגלית אינו מעיד על מספר המילים בהן משתמשים רוב הדוברים בפועל, מספר שאינו שונה מהותית משפות אחרות, ומוערך בכ-5,000 מילות שיחה יום-יומית מדוברת , ובעוד כ-15,000 שבהן נעשה שימוש בכתיבה/קריאה של אדם ממוצע .
חלק מתהליך העשרת אוצר המילים של השפות דומה בשפות רבות ונחקר במסגרת האבולוציה של השפה.
התברר, למשל, ששמותיהם של צבעים שונים מתווספים לכל השפות, במהלך התפתחותן, על פי סדר דומה.
בתחילה השפה מכילה שמות עבור צבע "כהה" וצבע "בהיר" בלבד.
בהמשך מתווסף שם עבור הצבע האדום שמשמש גם עבור החום.
המונח הבא שמוסף לשפה הוא מונח עבור הצבע הירוק שכולל גם את הצבע הצהוב ובחלק גדול מהמקרים גם את הצבע הכחול.
אם הכחול אינו נחשב בשלב זה לגוון של ירוק, הוא נחשב לגוון של אפור.
כתבי יד עתיקים כמו האודיסאה והמקרא נכתבו לפני שהליך בחירת השמות המודרניים לצבעים הושלם.
אוצר המילים של האדם נמדד בשני אופנים:
אוצר מילים פסיבי – מכלול המילים שהאדם מבין.
אוצר המילים הפסיבי מאפשר זיהוי של מילים במסגרת דיבור והבנת הנקרא.
אוצר מילים אקטיבי – מכלול המילים שהאדם משתמש בהן, בשפתו המדוברת ובשפתו הכתובה.
אוצר המילים האקטיבי מאפשר שליפה של מילים לצורך קיום דיאלוג והבעה בכתב.
אוצר המילים של אדם נחשב כמאפיין מובהק של אוריינותו.
מבחני התאמה שונים, כגון בחינה פסיכומטרית, בוחנים גם את אוצר המילים של הנבחן.
העשרת אוצר המילים של אדם, בשפת האם שלו ובשפה חדשה שהוא רוכש, היא מרכיב חשוב של שיפור כישורי שפה, ונכלל בתהליכי הלמידה וההוראה המתקנת.
פערים בין אוצר המילים האקטיבי והפסיבי מאפיינים אנשים בעלי לקות למידה.
קושי זה יכול לפגוע בתפקוד האקדמי על ידי הנמכה של הביצוע בשעת מבחן או בהשלמת שיעורי בית.
קשיי שליפה הם אחד המאפיינים המרכזיים של לקות שפה.
בתהליך רכישת שפת אם, אוצר המילים נרכש בקצב איטי למדי עד גיל שנה וחצי, אז מתרחש מה שקרוי פרץ לקסיקלי, והמילים הולכות ונרכשות במהירות, כשהילד בסקרנותו מנסה להמריץ את התהליך ככל האפשר.
בגיל שש, אוצר המילים האקטיבי של הילדים כבר מתקרב ל-2,500 מילים, אם כי ההבדלים בין שכבות סוציו-אקונומיות עשויים להיות גדולים מאוד, עד פי שניים לערך.
בכתיבה של טקסטים לקהל יעד מסוים, יש להתחשב באוצר המילים של קהל יעד זה.
טקסט המיועד לאוכלוסייה של מהגרים, למשל, יכיל מילים מאוצר מילים בסיסי יותר מזה המשמש בטקסט המיועד לאוכלוסיית ילידי הארץ.
באופן דומה, טקסט המיועד לילדים ישתמש באוצר מילים שונה מזה המשמש טקסט שנועד למבוגרים.
אוצר המילים של אדם בא לידי ביטוי גם במשחקים וחידות אחדים, שבהם יש יתרון לבעל אוצר מילים עשיר.
משחקים בולטים בתחום זה הם שבץ נא וארץ עיר.
גם משחק המחשב בונוס מתבסס על אוצר המילים של המשחקים בו.
אוצר המילים בא לידי ביטוי גם בחידות לשוניות ותשבצים.
אוצר מילים של שפה מלאכותית
בשונה מאוצר מילים של שפה טבעית, שקשה לשלוט בהיקפו, אוצר מילים של שפה מתוכננת נשלט במדויק על ידי מתכנני השפה.
במיוחד בולט הדבר בשפות מחשב, שבהן אוצר המילים מבוקר על ידי המהדר.
בשפות תכנות מסוימות, כגון לוגו, מלאכת התכנות היא במידה רבה הרחבת אוצר המילים המוכר בתוכנית הנכתבת.
העשרת אוצר מילים באמצעות הקראת סיפורים
מחקרים מקשרים בין קריאת סיפורים לילדים לתחומי התפתחות קוגניטיביים רחבים.
קריאת ספרים לילדים נקשרת במחקרים לרמת השפה ואוצר המילים של הילדים, לידע רב יותר על דפוס, למודעות לקשר בין צליל לאות, לידע עולם, ליכולת הפשטה, לידע על השפה הכתובה ולהישגים גבוהים יותר בבית הספר.
הספרות המחקרית מעידה על קשרים מתאמיים ועל קשרים סיבתיים בין הרחבת אוצר המילים לבין האזנה לסיפורים אצל ילדים צעירים.
דוגמה למחקר מתאמי כזה הוא מחקרו של וולס.
הוא מצא שקיים מתאם חיובי בין השכיחות שבה ילדים עד גיל עשר מאזינים לסיפורים לבין הערכות מורים לגבי גודל אוצר המילים של ילדים אלה.
לילד המאזין יותר לסיפורים יש אוצר מילים גדול רחב יותר.
הקראה לילדים משפרת רכישת אוצר מילים מכיוון שהיא מספקת להם חשיפה מקרית למילים חדשות.
קריאת סיפורים חושפת את הילדים למילים חדשות בהקשר מעניין, מבוסס הקשר שהם יכולים להזדהות איתו.
ניתן לראות הצלחות גדולות יותר, כאשר המקריא המבוגר מסמן את המילים החדשות עבור הילד.
שימוש באסטרטגיות שונות על מנת לחשוף את הילד לאוצר מילים חדש יכולות להוביל לתוצאות שונות שתלויות בסוג האוכלוסייה.
ילדים לקויי שמיעה נמצאים בסיכון ללמידת מילים אקראית על ידי הקראת סיפורים מכיוון שמבוגרים נוטים לקרוא להם פחות מאשר לילדים שומעים בני גילם בגלל אובדן השמיעה.
קריאת ספר היא אירוע אידיאלי לרכישת שפה ובייחוד לילדים עם אוצר מילים מוגבל או התפתחות שפתית מעוכבת.
קריאת ספרים מהווה חלק משמעותי בחוויות האוריינות והיא אחת הפעילויות החברתיות הנחקרות והמומלצות ביותר בהקשר של התפתחות ניצני אוריינות.
נמצא שקריאת סיפורים באופן אינטנסיבי משפרת אוצר מילים וגם יכולות אורייניות מוקדמות אצל ילדים בעלי שמיעה תקינה.
אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח הוא חיבור על ההגדה של פסח שערך 'בעל האוצרות' רבי יהודה דוד איזנשטיין.
החיבור יצא לאור בפעם הראשונה בשנת תרע"ז (1917) בניו יורק ופעם נוספת בשנת תשל"ו (1975) בתל אביב בהוצאת הספרים 'שילה'.
החיבור מורכב ממספר חלקים :
הקדמה כללית שכתב איזנשטיין עצמו על טיבה של ההגדה של פסח ועל טיבו של החיבור.
בהקדמה ניתן לראות כמה קווים מנחים בעבודתו הספרותית של איזנשטיין.
בתארו את הבן הרשע מבין ארבעת הבנים המופיעים בהגדה של פסח ניתן לראות רמיזה על מצבם הרוחני של חלק מהיהודים בארצות הברית בשנות העשרים של המאה העשרים :
פירוש של איזנשטיין עצמו להגדה ולצדו ציורים המאיירים את ההגדה.
הציורים הם בסגנון הקומיקס והם פרי עטו צייר יהודי בשם ליאון דוד יזראל אשר כונה גם בשם 'לאלא'.
חלק נוסף של החיבור כולל לקט של פירושים להגדה.
בחלק זה מובאים הפירושים של רבי יצחק אברבנאל, מחזור ויטרי, שבולי הלקט, פירוש הכל-בו, האבודרהם, המהר"ל, רבי משה אלשייך (השני), השל"ה, היעב"ץ והגר"א.
בהקדמה מעיד איזנשטיין כי לעיתים הוא שינה מעט מנוסח הדברים המקורי וכך הוא כותב : "ואף כי נדפסו במלואם עשיתי בהם קצת שינויים כדי לתקן הלשון וסימני הפסקאות".
החלק הרביעי מכיל מספר ערכים אנציקלופדיים הקשורים לחג הפסח.
חלק מהערכים הללו כבר הופיעו לפני כן בספריו הקודמים של איזנשטיין ובהם אנציקלופדיה אוצר ישראל ובספר אוצר דינים ומנהגים.
אוצר מסעות הוא קובץ יומני מסע של נוסעים יהודים מתקופות שונות, מתחילת האלף השני לספירה ועד למאה התשע עשרה.
רוב רובם של יומני המסע עוסק בתיאורי נופיה ואתריה של ארץ ישראל והדרך אליה.
הקובץ כונס על ידי יהודה דוד אייזנשטיין ("בעל האוצרות") ויצא לאור בעיר ניו יורק בשנת תרפ"ז, 1926.
בקובץ מצויים יומני מסע של נוסעים מפורסמים כבנימין מטודלה, פתחיה מרגנשבורג, יצחק חילו ועוד.
בקובץ גם מצויים יומני מסע של קראים אשר סיירו בארץ ישראל.
כמו כן, מצויים בקובץ יומני המסע של יהודית מונטיפיורי אשר תיארה את מסעותיה עם בעלה, משה מונטיפיורי, לארץ ישראל: "סיפור מסע מדי יום ביומו למרת יהודית אשת השר משה מונטיפיורי בנסיעתה עם אישה לארץ הקדושה בשנת תקצ"ט, 1839", ושל הרופא ד"ר אליעזר הלוי אשר נלווה אליה ואל בעלה למסעיהם שם.
מחלק ניכר מתיאורי מסע אלו ניתן להפיק ידע היסטורי רב על המצב החומרי, התרבותי והפוליטי בארץ ישראל וסביבותיה.
במקרים רבים רשמו נוסעים אלו את אשר ראו בכל אתר ואתר ובמיוחד כתבו על קהילות ואתרים יהודים אשר נקרו להם בדרכם בכלל ובארץ ישראל בפרט.
בחלק האחרון של הקובץ ישנה רשימה של קברי צדיקים בארץ ישראל ואף בארצות נוספות במזרח התיכון.
שער הספר מעוטר באיוריו של האומן זאב רבן.
הספר נדפס מחדש בתשכ"ו, 1968.
הנוסעים ותאריכי מסעיהם בארץ ישראל
בקובץ כלולים מכתבים ויומני מסע של נוסעים רבים:
1. רבי בנימין מטודלה - מסעו בארץ בשנת 1170 לערך.
2. רבי פתחיה מרגנשבורג - מסעו בארץ בשנת 1180 לערך.
3. רבי יעקב בן נתנאל הכהן - במחצית השנייה של המאה ה-12
4. רבי שמואל ב"ר שמשון - "מסע דפליסטינא" מסעו בארץ קרוב לשנת ד'תתק"ע 1210
7. רבי יצחק אבן אלפרא מעיר מלקא - 1441
9. רבי משולם ב"ר תנחום מוואלטורה - 1481
10. רבי עובדיה מברטנורא - שלושה כתבי מסעות
24. יהודית מונטיפיורי - רשימת מסע - 1839: "ספר מסע מדי יום ביומו"
אוצר זכרונותי הוא חיבור היסטורי על קורות יהודי ארצות הברית אשר כתב יהודה דוד אייזנשטיין.
החיבור יצא לאור בניו יורק בשנת תר"ץ - 1929 והוא מקור חשוב למידע היסטורי על התפתחות הקהילה היהודית בארצות הברית בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
חלקו הראשון של החיבור מכיל סקירה של אייזנשטיין על יהודים מפורסמים בתולדות ארצות הברית.
החלק השני הוא יומנו האישי של יהודה דוד אייזנשטיין, ובו תיאור של תולדות היהודים בארצות הברית לצד קורות חייו.
אייזנשטיין קימץ וקיצר בתיאור קורות חייו האישיים בארצות הברית.
הוא אמנם תיאר באריכות את דרכו לארצות הברית אך ביומן כמעט ואין תיאור של עסקיו הכלכליים בהם עסק בארצות הברית בטרם הקדיש את מלוא מרצו למפעליו הספרותיים.
ביומן גם אין תיאור של התפתחות מפעליו הספרותיים.
עם זאת יש ביומן תיאור על מצבם של בני משפחתו והחרדה שאחזה בו ובבני ביתו בעת מלחמת העולם הראשונה, עת גויסו שני בניו לצבא ארצות הברית.
כמו כן יש ביומן, תיאור של שני מסעותיו לארץ ישראל.
לעומת הקיצור בחייו האישיים, היומן מכסה תחומים שונים ומגוונים: אירועים כלל אמריקאיים והשפעתם על יהודי ארצות הברית, מצבם החומרי של יהודים בארצות הברית ומספרם בתקופות שונות, אנטישמיות ועוד.
ביומנו של אייזנשטיין בולטת האיבה לרוסיה הצארית אשר באותן שנים רדפה את המיעוט היהודי בקרבה והמאבקים של יהודי ארצות הברית להשפיע על ממשלת ארצות הברית לנסות ולסייע ליהודים ברוסיה.
אוצר זכרונותי כאסופת מאמריו של אייזנשטיין
בקובץ מכונסים מאמריו של אייזנשטיין בתחומים שונים אשר התפרסמו מעל בימות שונות לאורך עשרות שנים.
בין המאמרים ישנם העוסקים בהיסטוריה של הקהילות היהודיות בארצות הברית.
מאמר על הרב חיים הירשנזון וסקירה על משנתו והגותו ההלכתית.
מאמר על הניסיונות לייסד מושבות חקלאיות יהודיות בארצות הברית.
מאמר על ניסיונו של מרדכי מנואל נח לייסד מושבה יהודית בארצות הברית בראשית המאה תשע עשרה.
מאמר על תולדות התיאטרון היהודי בארצות הברית.
מאמר על תולדות הקהילה היהודית של יוצאי רוסיה בניו יורק.
סקירה ביקורתית על מאמרים בתחומי ההלכה והמשפט העברי באנציקלופדיה היהודית.
מאמר הסוקר את הסכסוך בין כולל אמריקה לוועד הכולל של העדה היהודית האשכנזית בירושלים.
מאמרי השקפה והגות של יהודה דוד אייזנשטיין.
מאמר תגובה לדברי הביקורת של ישראל חיים טביוב על אנציקלופדיה אוצר ישראל.
מאמרים פובליציסטיים על ענייני השעה באשר ליהדות ארצות הברית שפורסמו בעיתונות היהודית בארצות הברית.
אוצר מפעלי ים היא חברה עירונית ישראלית.
החברה הוקמה ב-1936 על מנת להקים את נמל תל אביב, ועליו אחריותה.
החברה הוקמה במאי 1936 על ידי חבר נאמנים בראשות מאיר דיזנגוף כנשיא כבוד, משה גרידינגר - גזבר כבוד, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון) ואחרים.
לסוכנות היהודית ולעיריה ניתנו ב-1936 מניות שליטה (50% מן המניות), אך שאר המניות נמכרו לציבור על מנת לגייס כספים לבניית הנמל.
בשנת 1955 רכשה מדינת ישראל את הבעלות על אוצר מפעלי ים, תהליך הרכישה התנהל מול ישראל רוקח ששימש יו"ר מועצה ההנהלה של אוצר מפעלי ים.
הרכישה כללה את מניות החברה והן את הנכסים הבנויים בנמל.
הנמל הפסיק לפעול ב-1965 והחברה ניהלה מאז את שטח הנמל - הימי והיבשתי, בעיקר עסקה בהשכרת המבנים והמחסנים שבנמל.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון להפריט את החברה.
ב-2001 המנכ"ל לשעבר ומזכירת החברה לשעבר הואשמו בגניבת מניות רבות של החברה שהוחזקו במחסניה ובמכירתם שלא כדין לאחרים במאות אלפי שקלים.
שנה אחר כך, אחד מבעלי המניות שנחשדו כגנובות ביקש להתמנות לדירקטור בחברה.
ב-2007 אושרה תובענה ייצוגית בסך 81 מיליון שקל נגד "אוצר מפעלי ים" והמדינה: בטענה של "מקרה מובהק של קיפוח מניות המיעוט" - בית המשפט קבע כי בעלי מניות המיעוט קופחו כשלא קיבלו דיבידנד במשך שנים, למרות שהחברה רווחית ובעלת נכסים יקרים, אך ב-2010 ביטל בית המשפט העליון את האישור.
מאז לא נמצא פתרון מימוש מניות המיעוט בחברה.
ב-2004 החלה החברה בפיתוח ושיפוץ חלקו הצפוני של נמל תל אביב, עיקר הפרויקט היה הקמת משטח חיפוי בעץ על שטח של 13 אלף מ"ר בסמוך לים.
החברה הייתה נתונה תחת סמכות משרד התחבורה, כאשר 9 מ-12 חברי מועצת ההנהלה הם נציגי מדינה ושלושה הם נציגי עיריית תל אביב.
עד ל-2007 יו"ר מועצת המנהלים של החברה הוא אמי פלנט, במקומו מונה יצחק צור והמנהלת הכללית הייתה אורנה אנג'ל.
נכון להיום מנכ"לית החברה היא איריס ברץ ויו"ר הדירקטוריון-נעמי אנוך.
בשנת 2010 הוחלט למזג את אוצר מפעלי ים ו"החברה לפיתוח תל אביב", לתוך החברה העירונית "אתרים" מטעמי חיסכון בשל החפיפה בתחומי פעילותן באזור החוף של תל אביב, אך שר התחבורה ישראל כץ סירב לוותר על שליטת משרדו בחברה.
ביוני 2016 חתמו לבסוף רשות החברות הממשלתיות ועיריית תל אביב על עסקת הפרדת החזקות, לאחר תהליך ממושך של משא ומתן.
במסגרת ההסכם מכרה המדינה לעירייה את החזקותיה בחברת אתרים (50%), המחזיקה ומנהלת אתרי בילוי לאורך רצועת החוף העירונית, וכן את החזקותיה בחברת אוצר מפעלי ים (83%) ובחברה לפיתוח יפו העתיקה (50%).
"המוזיאון האתנוגרפי אוצרות בחומה" הוא מוזיאון הנמצא בעכו, המציג תרבות חומרית בארץ ישראל מסוף המאה ה-19 ועד שנות השבעים של המאה ה-20. התצוגה כוללת רהיטים, בגדים, כלי אוכל ובישול, מלאכות יד וכלי עבודה מסורתיים, בעיקר מעכו ומהגליל, תוך שימת דגש על המנהגים והמסורת של בני הדתות והעדות השונות.
מוזיאון אוצרות בחומה הוקם ומנוהל על ידי עמותת "גליליים" והוא ממוקם בחומה של העיר העתיקה של עכו.
אגף אחד במוזיאון מדמה שוק במחצית הראשונה של המאה ה-20. מוצגות בו חנויות וסדנאות של בעלי מלאכה : כובען, סנדלר, רצען, קולעת קש ונצרים, קדר, פחח, רוקע נחושת, חרש עץ, נגר, נפח, צורף, מנעולן, ומתקן פרימוסים, בית מלאכה לתפירה וריקמה, חנות לכלי בית מאמייל, ובית מרקחת.
באגף השני, המוקדש לאספנים ואוספים, מוצג סלון דמשקאי משובץ בצדף ובו סמובר עם הקדשה לאחמד אל-ג'זאר, ארונות ישנים ובהם אוספים של עששיות, משקולות, כלי קודש של שלוש הדתות, כלים ארמניים, מנעולים ופעמונים.
כמו כן מוצגים אוספים מיוחדים מעברה של עכו – מכתבים וגפרורים של בית החרושת "נור" שפעל בעכו בימי המנדט, ותצוגה של כלי נחושת שהיו בשימוש בחמאם של עכו, אוסף נדיר של פריטי לבוש שהיו מיוחדים לנשים בגליל, ואוסף תכשיטים גליליים.
במוזיאון אוספים מיוחדים מתקופת המנדט ומהשנים הראשונות של מדינת ישראל: שטרות כסף ומטבעות, אוסף עטים ואוסף כלי נוי ואמנות שימושית ציונית.
אגף מיוחד מוקדש לאוסף ישראליאנה המספק למבקרים המבוגרים מבט נוסטלגי מרגש אל זכרונות ילדותם, ולילדים ולנוער היכרות עם התרבות הטכנולוגית וההווי התרבותי של דור ההורים והסבים והסבתות שלהם.
מוזיאון "אוצרות בחומה" נמצא בבורג' אל קומנדר, בפינה הצפון מזרחית שבחומה החיצונית של עכו העתיקה.
תחילת בנייתה של החומה בתקופת אחמד אל-ג'זאר, מושל צפון ארץ ישראל בשם האימפריה העות'מאנית בין השנים 1775- 1804, והשלמתה בתחילת המאה ה-19 על ידי יורשו סולימאן פאשה (1805–1818).
על החומה, בחצר המעוגלת, שמונה משטחים ופתחי ירי לתותחים.
חיילי עמדה, על תחמושתם, התגוררו במבנה המלבני המקומר, המשוקע בתוך החומה, ופתח מחבר בינו לבין העמדה.
מתחת למבנה, בבסיס החומה, עוברת מנהרה, באורך של כ-80 מטרים ובגובה של כ-10 מטרים, ששימשה למעבר חיילים והיא מחברת את החפיר הפנימי לחפיר החיצוני.
השימוש במבנה ההיסטורי התאפשר על ידי רשות העתיקות, החברה לפיתוח עכו, עיריית עכו והרשות לפיתוח הגליל.
על פי המקרא, אוצרות בית המקדש היו כלים יקרי ערך ששימשו בפולחן של בית המקדש בירושלים וכן אבני חן ומתכות יקרות (כגון כסף וזהב) שהיו בו.
הכלי בעל המשמעות הגדולה ביותר היה ארון הברית.
לא כל כלי הפולחן נכללים בהגדרה "אוצרות" במובנם המטלורגיים.
המזבח החיצוני למשל, על אף שהיה בעל משמעות דתית ראשונה במעלה, הרי שהרכבו החומרי לעניין ערכו הכספי עבור מי שחפץ באוצרות סחירים היה נמוך מאוד, לעומתו המזבח הפנימי ושולחן הפנים העשויים עצי שיטים מצופים זהב, היו גם בעל ערך גבוה במתכת ממנו היו עשויים מלבד ערכם הייחודי עקב שימושם.
ראשית ייסודו של המקדש וכליו מקורם במשכן אשר הוקם במדבר מתרומות עם ישראל היוצאים ממצרים.
מנין היה להם את החומרים יקרי הערך על כך ישנם תיאורים במקרא ובאגדה העוסקים ביציאת מצרים ובהקמת המשכן.
במשך מאות רבות משנות קיומו של המשכן ולאחריו המקדש בארץ ישראל נוספו אל אוצרותיו ממגביות, מנדבות ומתרומות מכבדיו, "אוצרות" רבים, כגון באמצעות מוסד ההקדש.
במרוצת השנים נבזזו אוצרות המקדש מספר פעמים על ידי כובשים ואף על ידי שליטים מקומיים שנזקקו לכסף.
אך האוצר שב להתמלא מתרומותיהם ומיסיהם (דמי מחצית השקל) של יהודים מיהודה, ישראל ואף מחוץ לארץ ישראל.
כמו מקדשים אחרים בעולם העתיק, נחשב בית המקדש כמקום בטוח שגנבים לא יבואו אליו, ולכן שימש להפקדת כספים וחפצים בעלי ערך על ידי עשירי הארץ.
במקורות השונים המדברים על ביזת האוצרות לא נמצאה התייחסות נפרדת לרכוש המופקד.
עקב קדושתם של כלי המקדש, בכל פעם שהייתה נשקפת סכנה, נעשו מאמצים לגנוז לפחות את הכלים החשובים ולשמור אותם לדורות הבאים.
על גניזות אלו יש סיפורים ואגדות שונים.
בעקבות סיפורים נערכו חיפושים רבים בניסיון למצוא את הרכוש המוחבא.
בספר דברי הימים מתואר העושר של כלי המקדש.
חז"ל מונים 93 כלים שונים ששימשו בבית המקדש.
במשנה תורה להרמב"ם יש התייחסות ב"ספר העבודה" להלכות כלי המקדש והעובדים בו.
ביזת אוצרות המקדש עד חורבן בית ראשון
על פי המסופר בתנ"ך נבזז בית המקדש הראשון מספר פעמים:
הביזה הראשונה של בית המקדש התרחשה על ידי פרעה שישק מלך מצרים כמתואר בספר מלכים:
עתליה ובניה, לקחו את אוצרות בית המקדש וכליו לצורכי עבודה זרה.
ביזה נוספת אירעה על ידי יואש מלך ישראל, על פי המסופר בספר מלכים:
המלך אחז מלך יהודה בעצמו בזז את כלי המקדש.
אף המלך חזקיהו השתמש באוצרות המקדש על מנת לשלם לסנחריב מלך אשור
בית המקדש תפקד כמרכז רוחני ופולחני עד לשנת 586 לפנה"ס, תקופת מלכותו של המלך יהויכין, אז הוא נחרב בידי נבוכדנצר מלך בבל.
כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל
מסכת כלים היא שמה של מסכת חיצונית (שאינה נכללת במשנה ובתוספתא), המתארת את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
לפי שמותיהם של המטמינים תוכן האוצרות ומקומות המחבוא, נראה כי מדובר באוצרות בית המקדש הראשון, אך לדעת בן-ציון לוריא בספרו על מגילת הנחושת מדובר באוצרות בית המקדש של הורדוס.
רוב מקומות הגניזה המוזכרים במגילה נמצאים כנראה בבבל, מקום אחד הנמצא בארץ עורר עניין רב.
על פי ספר עזרא, פרק א פסוקים 7–11, כורש הוציא את כלי המקדש שהיו בארמונו, אותם כלים שלקח מלך בבל בזמן הכיבוש, ונתן אותם חזרה לגולים על מנת שישימו אותם בבית המקדש.
מרשימת הכלים המופיע בהמשך (פסוקים 9–11) אין תיאום מוחלט בין רשימה זו, לרשימת הכלים שנלקחו על פי ספר מלכים.
סביר להניח שמלך בבל נתן חלק גדול מהכלים שלקח והשתמש בהם לצרכיו.
בשנת 169 לפנה"ס, כאשר יאסון הכהן הגדול המודח ניסה לכבוש את ירושלים מחדש בעזרת בית טוביה.
אנטיוכוס הפסיק את המצור על אלכסנדריה שבמצרים, עלה על ירושלים והר הבית, שינה את שמה לאנטיוכיה, בזז את אוצרות בית המקדש והפך את מקום המקדש למקום פולחן לאל היווני זאוס שאותו זיהה עם אלוהי ישראל.
זה היה אחד הגורמים למרד החשמונאים.
בשנת 54 לפנה"ס שדד המצביא הרומי קראסוס את אוצרות בית המקדש אחרי שדיכא מרד של אריסטובולוס השני בנו אלכסנדרוס.
אחרי מותו של הורדוס פרצו מספר מרידות המכונות פולמוס וארוס, במהלכן נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס הרג במורדים ובזז את אוצרות המקדש.
פונטיוס פילאטוס שהיה נציב יהודה מטעם הרומאים, בין השנים 26 עד 36, נטל מאוצרות בית המקדש והשתמש בכסף להקמת אמת מים לירושלים.
גסיוס פלורוס, נציב יהודה בתקופה שקדמה למרד הגדול, בין השנים 64–66 לספירה, דרש מן העם את כספי המקדש.
כאשר התעוררה מהומה עקב המעשה הזה, שלח פלורוס את צבאו לירושלים.
נכבדי העם, הכוהנים, יצאו לקראת הלגיונות הרומים.
אלה התנפלו עליהם ורמסו אותם בפרסות סוסיהם.
העם, אשר הבין כי פלורוס מתכוון עתה לבוז את בית המקדש מיהר והרס את האולמות שחיברו את מצודת אנטוניה אל בית המקדש, וכך מנע מאנשי פלורוס להגיע אל המקדש גופא.
זמן לא רב אחרי פרץ המרד הגדול שבמהלכו פלש טיטוס לירושלים, כבש את בית המקדש והחריב אותו לחלוטין (70 לספירה).
את אוצרות המקדש הוא לקח איתו לרומא.
תמונות השלל עדיין מוצגות לראווה בשער טיטוס שברומא (להלן).
שער טיטוס הוקם על ידי הקיסר דומיטיאנוס לאחיו טיטוס כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים במרד הגדול, שהסתיים בשנת 70 לספירה.
הכתובת האחורית שוחזרה בשנת 1821 ובה נחרט: בחלקו הפנימי של השער יש תבליט מפורסם ובו שחזור תהלוכת ניצחון בה נראים שבויים מממלכת יהודה נושאים כלים מכלי בית המקדש.
נראים מנורת המקדש, שולחן לחם הפנים, וחצוצרות הכסף.
מגילת הנחושת היא אחת ממגילות מדבר יהודה.
בשונה מיתר המגילות הכתובות על גבי קלף או פפירוס, מגילה זו עשויה נחושת וחרוטה בה רשימת אוצרות הכוללת כמויות עצומות של זהב, כסף, מטבעות וכלים יקרי ערך, ומקומות מחבואם של אוצרות אלה (שמשקלם הכולל מוערך בכ-100 טונות).
בן-ציון לוריא סבר שמדובר באוצרות בית המקדש השלישי שהחל לבנות בר כוכבא.
על פי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, הוונדלים בראשות גאיזריק לקחו את אוצרות בית המקדש לקרתגו, לאחר שהם כבשו את רומא בשנת 455. המצביא הביזנטי בליסאריוס נלחם בוונדלים בצפון אפריקה ב-533, הצליח לתפוס את הכלים והציג אותם בטריומף בביזנטיון.
חפצי הקודש הוחזרו לירושלים והושמו בכנסיית הניאה.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, בשיאו של הר ציון.
ההיסטוריון הביזנטי מספר שיוסטיניאנוס בנה מבנה אדיר ומפואר על-מנת לאחסן בו את אוצרות בית המקדש שנחרב כ-470 שנה לפני כן, אך בהתגבר לחץ הצבאות המוסלמים הועברו האוצרות למנזר המצלבה ונקברו במקום מסתור שמיקומו אבד, ושם הם קבורים עד היום.
על פי הרב מנחם בורשטין קיימים סיפורים כבר מימי התלמוד על הסתרת כלי המקדש.
הוא ערך מחקר מקיף אודות הניסיונות שנעשו לאורך ההיסטוריה למצוא את כלי המקדש.
בין השאר, הוא פנה ישירות לוותיקן ולמוזיאונים בעולם כדי לנסות ולמצוא את הכלים האבודים.
צ'ארלס וורן רצה לחפור מתחת להר הבית, בתקווה להגיע לאוצרות בית המקדש, אולם השלטונות מנעו ממנו זאת.
מונטגיו בראונלו פארקר חפר אף הוא בירושלים, וידוע כי נטל איתו 11 ארגזים שהועברו ללונדון.
תכולתם הוצגה במוזיאונים, ולא נכללו בהם ממצאים הקשורים להיסטוריה היהודית.
משה ריישר מדווח על אמונות ושמועות כאמת אמפירית, למשל בכל האמור לגבי אוצרות בית המקדש הטמונים לפי אחת האגדות במערה בגליל.
הוא מספר על האמונה כי אוצרות בית המקדש נטמנו בקרבת "עין כחל" בגליל (לפי דברי ר' חיים הורביץ, בספרו "חבת ירושלים" משנת תר"ד (1844), המקום סמוך לעכברה, ליד צפת).
הוא מוסיף כי בשנת 1799 חיפש צבא נפוליאון בונפרטה אחר המטמון.
וכך הוא מתאר את המקום:
מכון המקדש הוא מוסד ישראלי העוסק בנושא בית המקדש וכליו.
בחסות המכון נוצרו כלים רבים לשימוש ככלי המקדש כגון המנורה ומזבח הקטורת, שולחן הפנים והכיור, ונתפרו בגדים הזהים לבגדי הכהנים במקדש.
אוצר לאומי: ספר הסודות הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 2007, שביים ג'ון טורטלטאב והפיק ג'רי ברוקהיימר, בכיכובם של ניקולס קייג', דיאן קרוגר וג'סטין ברת'ה.
סרט זה הוא המשך לסרט "אוצר לאומי" משנת 2004.
בהמשך לסרט הקודם, בנג'מין גייטס עתה הוא איש מפורסם המוכר בכל בית בארצות הברית כאיש אשר גילה את אוצר האבירים הטמפלרים.
חברו ריילי פול מתעניין יותר בהיסטוריה האמריקנית ואף חיבר ספר העוסק בה.
אולם ספר זה אינו מוצלח במידה רבה בעיקר משום שציבור הקוראים לא יודע כי ריילי היה שותף מלא בתגלית המדהימה.
גייטס נפרד זה עתה מחברתו, אביגייל צ'ייס אחראית הארכיון הממשלתי, והוא מעביר הרצאות המספרות את סיפור משפחתו ותמיכתם בנשיא אברהם לינקולן שמיגר את מרידות מדינות הדרום ושחרר את העבדים בארצות הברית.
באחת מהרצאותיו מפסיק אותו מיץ' ווילקינסון בטענה כי הסיפור אינו אמיתי וע"פ הידוע לו מאבותיו, סב סבו של גייטס היה שותף פעיל ברצח הנשיא לינקולן, ואף יוצא בפרסום בנושא זה.
גייטס יוצא במסע לטהר את משפחתו ויוצא לגלות את "עיר הזהב", עיר אינדיאנית קדומה העשויה כולה מזהב טהור.
גייטס עורך מסע גם באנגליה, צרפת ואפילו בבית הלבן.
לצורך משימתו הוא חוטף את נשיא ארצות הברית ונרדף בשל כך על ידי המשמר הפדרלי.
הוא מצליח לשים את ידו על "ספר הסודות" אשר נגיש רק לנשיאי ארצות הברית, במטרה לאתר את העיר העלומה.
ניקולס קייג' - בנג'מין גייטס
ג'ון ווייט - פטריק גייטס
הרווי קייטל - פיטר סאדאסקי
אד האריס - מיטש וילקינסון
דיאן קרוגר - ד"ר אביגייל צ'ייס
ג'סטין ברת'ה - ריילי פול
ברוס גרינווד - נשיא ארצות הברית
הלן מירן - ד"ר אמילי אפלטון
זקרי גורדון - ילד עם קונספירציות
כריסטיאן קמרגו - ג'ון וילקס בות'
לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ־32% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי בהתבסס על 101 ביקורות.
למרות זאת, בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-44.7 מיליון דולר, מה שמיקם אותו כסרט המכניס בשבוע זה.
ובתוך שמונה ימים הסרט הכניס 100 מיליון דולר.
נכון לסוף שנת 2007 הסרט הכניס כ-219.9 מיליון דולר בארצות הברית וכ-237.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
בנוסף הסרט הכניס כ-93.1 מיליון דולר מהכנסות ה-DVD וה-Blu-ray.
בשנת 2008, הבמאי ג'ון טרטלאוב אמר כי צוות ההפקה עובד על פיתוח סרט שלישי בסדרה.
באוקטובר 2013, טרטלאוב אישר כי האולפנים, הוא והמפיק ג'רי ברוקהיימר רוצים יחדם עם השחקנים סרט שלישי והעריך כי בתוך שנתיים יתחילו צילומי הסרט השלישי במאי 2016, ניקולס קייג' אישר כי הסרט עודנו בתהליך כתיבה, וביולי 2018, טרטלאוב טען כי התסריט מוכן אך הסיפור לא שכנע דיו את אולפני דיסני.
בינואר 2020, דווח כי כריס ברמנר, התסריטאי של "בחורים רעים 3", נשכר לכתוב תסריט חדש.
במאי 2020, ג'רי ברוקהיימר אישר כי לא רק סרט שלישי נמצא בפיתוח, עם צוות השחקנים המקורי, אלא גם סדרה טלוויזיה שתשודר בשירות הסטרימינג Disney+, שתתמקד בקו עלילה דומה אך עם שחקנים צעירים יותר.
אוצרו של רקהם האדום הוא הספר השנים עשר בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין, שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1944 בצבע.
בישראל יצא הספר בגרסה עברית במהלך שנת 2007.
בספר מופיע לראשונה פרופסור קלקולוס.
בהרפתקה הקודמת, תעלומת ה"חד-קרן", טינטין וידידו קפטן האדוק גילו 3 פיסות קלף עתיקות, החושפות את מיקום טביעתה של ספינת ה"חד-קרן", ספינת מלחמה מהמאה ה-17, בפיקוד אביו הקדמון של קפטן האדוק, סר פראנסיס חמור-הים.
במגילות כתוב "צלב הנשר", אך טינטין והקפטן אינם מצליחים להבין את משמעות המילים הללו.
ביומן שהשאיר אחריו סר פראנסיס מסופר, שלאחר קרב עם שודדי ים ובראשם "רקהם האדום" נמלט סר פראנסיס מהספינה, לאחר שנאלץ לגרום לטביעתה.
לאחר שטינטין וקפטן האדוק קראו ביומן של סר פראנסיס, הם הגיעו למסקנה שהאוצר של רקהם האדום טבע יחד עם הספינה.
הם שוכרים ספינת דיג בשם סיריוס כדי לחפש את האוצר, אך אף על פי שניסו לשמור על סודיות הדבר התפרסם.
כתוצאה מכך הטרידו אותם אנשים שונים המבקשים להצטרף למסע ולקבל חלק באוצר.
בנוסף, אל דירתו של טינטין הגיע המדען קאתברט קלקולוס, כבד-שמיעה, המציע להם לשכור צוללת בצורת כריש שהוא המציא.
טינטין אינו מעוניין בצוללת אך הפרופסור כבד השמיעה חושב בטעות שטינטין מעוניין בהמצאתו.
בתחילת השייט מצטרפים אל הספינה צמד הבלשים תומסון ותומפסון.
במהלך השיט, מגלים טינטין והאדוק כי קלקולוס עלה על הספינה ביחד עם הצוללת, כשהיא מפורקת.
טינטין משנה את דעתו וחושב כי הצוללת תוכל להועיל להם.
טינטין והאדוק מגיעים לנקודה שבה, לפי המצוין בקלפים שהשאיר פראנסיס חמור-הים, אמורה להימצא ה"חד קרן", אבל אינם מגלים דבר.
טינטין מעלה את האפשרות שסר פרנסיס חמור-הים השתמש במפות צרפתיות, ושקו האורך 0° עובר בפריז, ולא בגריניץ'.
קפטן האדוק משנה את נתיב הספינה בהתאם לכך - והצוות מגיע לאי נידח ולא מיושב.
הם עולים על האי ומגלים הוכחות לכך שסר פראנסיס שהה עליו.
טינטין משתמש בצוללת של פרופסור קלקולוס ומוצא בעזרתה את ה"חד-קרן" הטבועה.
הוא משתמש בחליפת צלילה כדי לאסוף פריטים שונים מה"חד-קרן", אך לא מוצא את האוצר.
אחרי זמן רב של חיפושים הם מתייאשים, מאחר שלא מצאו כלום חוץ מתיבה המכילה מסמכים עתיקים, ולפיכך חוזרים הביתה.
פרופסור קלקולוס מעיין במסמכים וגילה ביניהם מסמך המעיד על כך שהמלך העניק את אחוזת מרלינספייק (בעברית: דג-חרב) לסר פראנסיס חמור הים לאות הוקרה.
הפרופסור מציע לקפטן האדוק שישתמש בכסף שהפרופסור קיבל על הצוללת שהמציא לשם קניית האחוזה שהייתה שייכת לאבות אבותיו.
לאחר הרכישה, טינטין וקפטן האדוק מסיירים במרתפי הבית, המלאים בעתיקות, שהאחים בירד (בעלי האחוזה הקודמים) רכשו.
הם מוצאים פסל של יוחנן הקדוש מחזיק צלב, ולרגליו נשר וגלובוס גדול.
טינטין קורא: "צלב הנשר!", משום שנזכר שכך נקרא יוחנן הקדוש, "הנשר של פאטמוס".
טינטין מאתר על הגלובוס את האי שבו שהה סר פרנסיס, נוגע בו ומגלה שהוא כפתור.
הגלובוס נפתח, ובפנים מתגלה אוצרו של רקהם האדום.
בסוף הספר מוזכר שהאדוק וטינטין פתחו מוזיאון לזכר הספינה "חד-קרן".
לדבריו של בנואה פטרס, קומיקסאי ומומחה ליצירותיו של הרז'ה, אוצרו של רקהם האדום מהווה נקודת מפנה בסדרה, משום שבספר זה הרז'ה משלים את הצבת דמויות המשנה סביב טינטין בהופעתו של פרופסור קלקולוס.
כמו כן, רכישת אחוזת מרלינספייק בסוף הספר מספקת בית משותף לגיבורי הסדרה.
בגלל מחסור בנייר בתקופת המלחמה נאלץ הרז'ה לפרסם את הקומיקס בחלקים קטנים יותר, מה שגרם לו להיות תמציתי יותר.
זהו גם הסיפור הראשון שחולק לשני ספרים (ספר זה הוא המשך ישיר לתעלומת החד-קרן).
בעמוד האחרון של תעלומת החד-קרן שובר טינטין את הקיר הרביעי בפנייה ישירה לקורא: "האוצר של רקהם האדום יהיה שלנו!...
אך לא קל יהיה להגיע אליו, וללא ספק תהיינה לנו הרפתקאות רבות בדרך...
תוכלו לקרוא עליהן באוצרו של רקהם האדום!" בצורה זו הדגיש הרז'ה את הקשר בין הספרים.
אפשר לזהות בספר מספר רמזים וקווי דמיון ליצירות שונות:
הספר אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון כנראה היווה מקור השראה להרז'ה.
מלבד מבנה העלילה הדומה, עם חיפוש האוצר על האי, קפטן האדוק רומז לספרו של סטיבנסון כאשר הוא שר "יו-הו-הו ובקבוק של רום" - שיר מלחים שמוזכר באי המטמון.
סיפורו של סר פראנסיס האדוק, ניצול מספינה טבועה שמוצא מפלט על אי בודד, מזכיר את סיפורו של רובינזון קרוזו.
סר פראנסיס האדוק השתמש בצלב עץ כלוח שנה, וחרט עליו חריץ בכל יום שעבר עליו באי וחריץ גדול בכל יום ראשון.
כפי שמסביר טינטין עצמו, כך נהג גם רובינזון קרוזו.
גם השפעתו של ז'ול ורן ניכרת: שלוש מגילות הקלף שיש לפענח כדי למצוא את מיקום טביעתה של החד-קרן מזכירים את שלוש פיסות הניר שיש לפענח כדי למצוא את מיקומו של האי, בספרו של ורן ילדי רב החובל גרנט.
כמו כן, אצל ורן כריש נלכד מזנבו ובבטנו נמצא בקבוק, ואילו אצל ארז'ה כריש נלכד מזנבו ובבטנו נמצאה תיבה.
בשנת 2015, חברת התעופה הבלגית "בריסל איירליינס" הציגה מטוס A320 בשם "רקהם", שעל גופו מצוירת צוללת-כריש שחורה באורך 37 מטר, בהשראת צוללת הכריש של פרופסור קלקולוס, כשבתוכה יושבים טינטין ושלגי.
המטוס עוצב על ידי המעצב אנדרה אייזל ויוצר באוסטרבה, צ'כיה.
העיצוב נועד לקדם את התרבות הבלגית ברחבי העולם.
על גוף המטוס נכתב: "בריסל איירליינס - אנו מטיסים אותך אל ביתו של טינטין".
עלילת הספר, שולבה עם עלילת הספרים "הסרטן בעל צבתות הזהב" ו"תעלומת ה"חד-קרן"" בסרט ההנפשה האמריקני משנת 2011 "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
אוֹצֵר יין , או אחראי היין, הוא אונולוג בעל השכלה בתחום, שבדרך כלל עובד במסעדות יוקרה ומתמחה בכל ההיבטים של שירות היין, כולל התאמת היין לאוכל.
תפקידו דורש ידע רב יותר מאשר זה של מלצר היין.
תפקידו העיקרי של אוֹצֵר היין הוא ברכישת יינות, אחסונם, תחזוקת מרתף היינות של המסעדה (חידוש המלאי ושמירתם בתנאי הטמפרטורה והלחות המתאימים) ושירות ייעוץ ללקוחות השותים יין.
הוא אחראי גם על מלאי כוסות היין והתאמתן ליינות השונים.
אוֹצֵר היין גם אחראי לשיפורו של תפריט היין, לשירות היין ללקוחות ולאימון צוות המסעדה בנושא.
ביחד עם הצוות הקולינרי, הם בוחרים את היינות שיתאימו ביותר לכל מנה בתפריט האוכל.
הדבר כרוך בידע מקיף בנוגע לאיך אוכל ויין, בירה, אלכוהול ומשקאות אחרים משתלבים בהרמוניה.
על חוש הריח של אוֹצֵר היין להיות מפותח במיוחד, ולעיתים קרובות אוֹצְרֵי יין ימנעו מפעולות שעלולות לפגום בחוש הריח וחוש הטעם שלהם כגון עישון ואכילת מאכלים חריפים.
על אוֹצְרֵי היין להתאמן ולטעום יין באופן סדיר.
ישנן תחרויות אוֹצְרֵי יין שבהן משתתפים אוֹצְרֵי יין מכל העולם.
אוֹצֵר יין מקצועי גם עובד באולם המסעדה והוא בקשר ישיר עם לקוחותיה.
אוֹצֵר היין מתייצב בפני הלקוחות לאחר שהוא הזמין מתפריט האוכל ומתאים את היין ללקוחות לפי טעמם וכיסם והוא בעל ידע להשיב ללקוח על כל שאלה שלו בנוגע להבדלים בין סוגים שונים של יין, מקורו של כל יין, אופיו של היין והיקב והשוני בין שנות הבציר השונות.
לאחר שהוזמן היין, בוחר אוֹצֵר היין את הכוס המתאימה לו, מביא אותו ללקוח ומגיש אותו בטמפרטורה המתאימה.
הוא פותח את היין למול עיניו של הלקוח, אם כי הנימוס האירופי דורש שהפעולה תתבצע בזווית העין, כאילו בהיחבא.
הוא מגיש ללקוח כמות קטנה מהיין ושואל אותו אם הוא לרוחו, אם הלקוח מאשר הוא מוזג לו ולסועדים הנוספים את היין לפי סדר הישיבה.
הוא צריך למזוג בין חצי לשלושה רבעים מהבקבוק, אסור שהבקבוק יבוא במגע עם הכוס ובעת המזיגה אסור שידו תסתיר את התווית שעל הבקבוק.
אוֹצֵר היין דואג במהלך כל הארוחה למלא את כוסות הסועדים, ולבדוק אם הם מעוניינים ביינות נוספים.
במסעדות היוקרה ההכנסות ממכירת היין הן חלק נכבד ממחזור המכירות של המסעדה וחשיבות של אוֹצֵר היין הוא גם בהעלאת ההכנסות.
בתקופה המודרנית, תפקידו של אוֹצֵר היין רחב יותר מאשר עבודה עם יין גרידא, ויכול לכלול את כל היבטים של השירות במסעדה, עם דגש על יינות, בירות, מיני משקאות, קוקטיילים, מים מינרליים וטבק.
במקור אוֹצֵר היין (sommelier) היה נזיר שהיה אחראי על האוכל והיין במנזרים הצרפתיים.
במהלך המשטר הישן בצרפת היו במשק ביתו של המלך כמה אוֹצְרֵי יין שתפקידם היה לקבל את היין שהגיע מה sommiers .
בזמן שלטונו של לואי ה-14 אוֹצֵר היין היה הפקיד שהיה אחראי על העברת המשא כשהחצר עברה ממקום למקום.
במשק הבית של אנשי האצולה תפקידו של אוֹצֵר היין לבחור את היינות ולערוך את השולחן לסעודה.
אוֹצַר הַפּוֹסְקִים הוא מכון מחקר תורני הפועל בירושלים מאז שנות ה-40, שמרכז פעילותו היא הוצאה לאור של סדרת הספרים "אוצר הפוסקים".
בשנת 1944 יזמה התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות את מפעל "אוצר הפוסקים", מתוך מטרה לספק פרנסה בדרך כבוד לרבנים גדולי התורה שהגיעו מאירופה.
מטרת המכון הייתה להוציא סדרת ספרים שתכלול תמצית מכל ספרי השאלות והתשובות, ספרי פסקי הלכה והספרות התורנית בכללה, שבהם יש התייחסות לכל אחד ואחד מסימני השולחן ערוך.
עד היום יצאו עשרות כרכים של סדרת אוצר הפוסקים.
מאז הקמת שיכון הרבנים פועל המכון באחת מדירות שיכון הרבנים.
חלק מצוות מערכת אוצר הפוסקים היו רבנים מתושבי שיכון הרבנים וחלק התגוררו ברחבי ירושלים.
אוצר הפוסקים זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית, בשנת תש"י לכבוד צאת הכרך הראשון ובשנת תשכ"ד לכבוד צאת הכרך השמיני.
לפני עידן המחשב בוצעה עבודת מערכת המכון בכרטיסיות.
צוות הרבנים נחלק למספר תחומי פעילות.
חלק מהם עברו על הספרים, הוציאו מתוכם את הנקודות ההלכתיות הרלוונטיות ושיבצו אותן בכרטיסיות.
חלק אחר עסקו בביקורת על תוכן הכרטיסיות.
במשך השנים נאסף מאגר עצום של מידע, מסודר וממופתח, של מגוון הנושאים ההלכתיים.
את מרכז אוצר הפוסקים נהגו לפקוד במשך השנים רבנים ודיינים רבים, כדי להיעזר במידע התורני וההלכתי הרב שנאגר בכרטיסיות של אוצר הפוסקים וכן לעיין בספרים שבספרייה העשירה במקום.
אחד הנושאים הראשונים שעסקו בהם בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היה נושא העגונות שנותרו בעקבות המלחמה, הרבנים עסקו בנושא זה במשך תקופה והוציאו מתחת ידם שישה כרכים בנושא.
לאחר סיום כל כרך מסדרת אוצר הפוסקים ערך המכון טקס חגיגי בהשתתפות רבנים.
בשנות ה-90 הרחיב מכון אוצר הפוסקים את פעילותו כמכון להוצאת ספרים תורניים, ישנים וחדשים.
המכון מעודד מחברים צעירים לפרסם מיצירותיהם התורניות ומוציא אותם במסגרת המכון.
עד היום יצאו עשרות ספרים על ידי אוצר הפוסקים.
בין הספרים שיצאו לאור במהדורות חדשות על ידי אוצר הפוסקים: מחזור ויטרי, ספר חסידים, שיטה מקובצת, נחלת שבעה.
בין הספרים של מחברים בני זמננו: סדרת "שם דרך" מאת הרב שמחה זיסל ברוידא.
אוצר הפוסקים הוא מהחלוצים בהקמת מאגר תורני ממוחשב.
בשנות ה-90 הפיק המכון את "אוצרות השו"ת", דיסק קשיח ובו מפתח נושאים הלכתי ומאגר של ספרי יסוד תורניים.
כיום הוא מכיל כ-500,000 ערכים הלכתיים, המקושרים אל כ-4,000 ספרי שו"ת מצולמים.
זהו המאגר הגדול ביותר בתחום ההלכה, האוצר בתוכו את הכרטסת הגדולה שנוצרה על ידי צוות המכון במשך עשרות שנים.
בנוסף, המאגר מכיל צילום של אלפי ספרי מקור הלכתיים, רובם ספרי שו"ת.
כיום המאגר התורני הממוחשב של אוצרות השו"ת יוצא בשיתוף עם חברת אוצרות התורה ובכל שדרוג ישנם עוד ערכים חדשים.
מכון אוצר הפוסקים הוקם על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג יחד עם הרב איסר זלמן מלצר.
אחד המניעים להקמתו הוא הצטברות רבבות שאלות בנושע עגינות לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר תקופה קצרה גדולי ישראל מכל החוגים הביעו תמיכה במיזם הכביר והכירו בנחיצותו.
לאחר פטירת הרב מלצר והרב הרצוג, שימש הרב יוסף נפתלי שטרן כנשיא המכון.
בשנת 2003 מונה לנשיא המכון רבי מנחם הגר, האדמו"ר מסאווראן,
ובשנת 2022 מונה לנשיא המכון, יחד עם הרב הגר, רבי יוסף חברוני, מראשי ישיבת חברון.
עם מנהלי המכון וחברי ההנהלה שכיהנו בו לאורך השנים נמנים: הרב משה שטינברג, הרב מרדכי קיפניס, הרב דוד טלזנר, הרב יהודה הרצל הנקין, הרב יאיר ברונר, הרב יהושע ריינמן – חתנו של הרב מרדכי קיפניס, המכהן כיו"ר ההנהלה.
הרב חיים גרין משמש גם הוא כאחד מראשי המכון.
בשנת 2004 (כסלו תשס"ה) נפטר הרב מרדכי קיפניס, לאחר פטירתו מונה חתנו הרב יהושע ריינמן, ליו"ר המכון.
על כל כרך עבדו עשרות תלמידי-חכמים שעסקו במיצוי החומר המצוי בספרי השו"ת, וצוות שעסק בעריכת החומר.
בין חברי מערכת אוצר הפוסקים שפעלו לאורך השנים: הרב אהרן יעקובוביץ (חתנו של הרב אריה לוין) - ראש המערכת, הרב אלעזר דוד ברנד, הרב שמעון יוז'וק, רבי מרדכי דוד כהנא (האדמו"ר מספינקה-ירושלים), הרב משה אדלר, המכהן כיום כרב שיכון הרבנים.
באחד הכרכים הראשונים של אוצר הפוסקים שימש הרב אלישיב כאחד מצוות הרבנים שערכו את הביקורת לספר ושמו מתנוסס בשער הספר.
הסדרה התחילה על שולחן ערוך חלק אבן העזר.
הכרך הראשון, יצא לאור בשנת ה'תש"ז וכולל הלכות פריה ורבייה סימנים א-ו.
בהמשך יצאו לאור -עד שנת תשע"ג- כרכים על הסימנים ז-פט (ב22 כרכים נוספים: כרך ב: סימנים ז-טז.
סימן קכט יצא ב4 כרכים בשנים תשע"ז-תשע"ח.
בשנת תשפ"ד, לרגל מלאות 80 שנה להתייסדות המכון, החלו בהקלדת הסדרה מחדש והרחבתה.
ועד עתה יצאו לאור כרכים ג-ח (סימן יז), כ-כג (סימנים עו-פט), וכן ארבעת הכרכים על סימן קכט.
פנים הספר במרכז הוא טקסט השולחן ערוך והגהות הרמ"א, בצדי הדף באים מצייני מקורות השולחן ערוך: "ביאור הגר"א" מימין ו"באר הגולה" משמאל, מתחתיהם באים "באר היטב" מימין ו"פתחי תשובה" משמאל המתמצתים את מפרשי השולחן ערוך הקלאסיים ("בית שמואל" ו"חלקת מחוקק").
תחתיהם באה היצירה המקורית - "אוצר הפוסקים" תמצות של אלפי ספרי ההלכה הדנים בנושא.
בסוף הכרך הראשון באה רשימת הספרים שדבריהם באו בספרים, רשימה ביו-ביבליוגרפית של כל הספרים ומחבריהם שנלקטו בסדרה ולוח ראשי תיבות.
בסוף כל כרך בא מפתח עניינים שנדונו בספר, ובסוף כרך יח בא מפתח כללי להלכות קידושין.
כמו כן יצא לאור בשנת תשנ"ח כרך אחד על סימן קלד בשם "כפיה בגט" (בסגנון שונה קצת מהספרים האחרים).
על חלק חושן משפט סימנים א-יז יצא "מפתח השו"ת" בשנת תשנ"ב.
בתוכנת "אוצרות התורה / אוצר הפוסקים" נמצאת הכרטסת המלאה של אוצר הפוסקים עם ההפניות לכל נושא בארבעת חלקי שולחן ערוך.
סגנון העריכה של "אוצר הפוסקים" הביא לסדרות דומות שיצאו לאור על חלקים אחרים משולחן ערוך:
המפורסמת שביניהם היא סדרת "קובץ הפוסקים", שיצאה לאור על חלק משולחן ערוך חושן משפט על ידי חבר-מערכת של רבנים מארצות הברית, חברי התאחדות הרבנים.
אוצר התורה היא רשת חינוך יהודי שנוסדה בשנת 1945 בירושלים, במטרה לחנך ילדים יוצאי קהילות ספרדיות.
הרשת הקימה 29 בתי ספר בשטח המנדט הבריטי, ובהמשך העבירה את פעילותה למדינות מוסלמיות במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
הרשת הוקמה על ידי שלושה אישים בני הקהילה הסורית-חלבית בארץ ישראל ובתפוצות: יצחק שלום מארצות הברית, יוסף שמאע מירושלים ועזרא טובל מארגנטינה.
בין היתר הפעילה הרשת 40 בתי ספר באיראן עם כ-8,000 תלמידים, שני בתי ספר בסוריה הפעילים עד היום, ובית ספר בלוב שפעל לתקופה קצרה.
במרוקו חינכה הרשת בין השנים 1947–1962 כ-10 אחוז מכלל הילדים היהודים בגיל החינוך.
בעידוד מייסדי הרשת במרוקו -הרב אברהם קלמנוביץ נשיא ישיבת מיר בניו יורק והרב רפאל עבו, הועברו אלפי תלמידים מצטיינים מבתי הספר במרוקו לישיבות ליטאיות באירופה ובארצות הברית, במטרה לשקם את עולם הישיבות שנחרב בשואה, על אף שכתוצאה מכך אולי נמנע פיתוחו של החינוך הדתי במרוקו.
כיום רשומים במוסדות הרשת במרוקו כ-500 תלמידים.
בנוסף לחינוך דתי וכללי, קיבלו תלמידי הרשת בחלק מהמדינות ארוחות חינם וטיפול רפואי.
בעקבות הסדר שהושג עם רשת כל ישראל חברים ("אליאנס") החילונית, סיפקה אוצר התורה כ-10 שעות שבועיות של חינוך יהודי בבתי הספר של אליאנס באיראן.
בנוסף, ביזמתו של שאול רייכמן, שחי באותה תקופה בטנג'יר לפני שהיגר לקנדה, הוקם בטנג'יר בית ספר להכשרת מורות.
בין השנים 1959-1955 כיהן כמנכ"ל הרשת הרב זאב וולטנר מאנגליה.
במהלך שנות ה-50 הצטמצם משמעותית מספר התלמידים הנרשמים לרשת, בעקבות גלי ההגירה של יהודים ממדינות מוסלמיות לישראל ולצרפת.
בעקבות זאת הוקמו בתי ספר בצרפת; בשנת 1961 נפתח בית הספר הראשון בליון, שהפך בהמשך לעצמאי, ובשנת 1971 הוקמו בתי ספר בשני פרברי פריז, קרטיי וסרסל.
בהמשך נפתחו בתי ספר גם בטולוז, במרסיי ובאנטוני.
נכון לשנת 2005, לומדים ב-15 מוסדות הרשת בצרפת כ-4,000 ילדים בני 5–17, מתוך סך כולל של כ-30 אלף ילדים שלומדים בבתי ספר יהודיים-צרפתיים.
בתי הספר מקיימים הפרדה בין בנים לבנות ומשלבים לימודים תורניים וגישה אורתודוקסית, לצד פתיחות מסוימת ולימודים כלליים מתקדמים.
ממשלת צרפת מממנת את המשכורות למורים המלמדים את מקצועות החול, בתמורה לפיקוח הדוק על תוכנית הלימודים הממלכתית.
בנוסף נתמך הארגון מאז היווסדו על ידי הג'וינט, קהילות מקומיות ואנשים פרטיים.
בשנת 2012, במהלך פיגועי הירי שאירעו בדרום צרפת בידי צעיר מוסלמי, נרצחו מורה בבית הספר של הרשת בטולוז, הרב יונתן סנדלר, שני בניו ותלמידה נוספת.
הרוצח הצהיר כי המניע למעשה הוא נקמת מות ילדים פלסטינים.
בעקבות הפיגוע שונה שם בית הספר ל"אור התורה",
לפי אמונה במסורת היהודית על סגולה שיש בשינוי שמו של אדם כדי לשנות את גורלו.
אוצר יהודי ספרד היה כתב עת מדעי על יהדות חצי האי האיברי: ספרד ופורטוגל, ובכלל זה על תור הזהב בספרד ועל צאצאי המגורשים לאחר הגירושים והמרות הדת בספרד בשנת 1492 ובפורטוגל.
הוא ראה אור בירושלים משנת תשי"ט 1959 עד שנת תש"ל 1970. שנים עשר גיליונות בצורת כרך ראו אור בכותר.
גיליונות "אוצר יהודי ספרד" כללו את "דבר העורך", חלק ראשון ובו מאמרים היסטוריים בסוגה מחקרית-אקדמית, חלק שני "בשולי המחקר והספרות" - ביקורת מחקרים וספרים, ובחלקו האחרון תעודות, דברי זכרונות וספרות יפה.
אוצר טמון בסייקלופ , הוא הספר השמיני בסדרת ספרים של הסופר האמריקני קלייב קאסלר.
הספר יצא לאור ב-1992. עלילת הספר עוסקת במלחמה הקרה ובמאבק הבין גושי.
בספר זה, השמיני בסדרת הספרים אודות דרק פיט, מהנדס ימי הרפתקן ורב תושייה, מוטל עליו לצאת למסע חיפושים אחר קבוצת ציידי אוצרות אותה הוביל המיליונר ריימונד לה-בארון, שיצאה לחפש את האוצר האבוד של "אל דוראדה" בספינת אוויר ונעלמה.
פיט נקלע למזימה חובקת עולם הכוללת את גופי המודיעין של ברית המועצות, מושבה של מדענים אמריקנים אשר נבנתה בחשאי על פני הירח והממשל הקובני בראשות פידל קסטרו.
אוצר הספרים היהודי השיתופי הוא מיזם תרבותי יהודי-שיתופי המבוסס על עבודת מתנדבים, אשר פועל באינטרנט ומטרתו לשמר, להנגיש ולחשוף לציבור מגוון רחב ככל האפשר מארון הספרים התורני, בקלות ובאופן חופשי לעיון, תוך שאיפה להתקנת מהדורות מקושרות, מוגהות ומוערות באיכות גבוהה.
הפרויקט כולל, בין היתר, ספרי פרשנות לתנ"ך, ספרות הלכה, ספרי פרשנות לתלמוד ולמשנה תורה לרמב"ם.
ומונגשים בו גם טקסטים קנייניים, בשיתוף פעולה עם בעלי הזכויות.
אתר האינטרנט של הפרויקט מבוסס מדיה-ויקי.
גרסתו הרשמית עלתה לרשת בחודש פברואר 2018 (שבט ה'תשע"ח), ונכון לינואר 2025 (טבת ה'תשפ"ה) קיימים בו כ-210,000 דפי תוכן, ורשומים בו כ-2,500 משתמשים.
במסגרת האתר, מוגשות לציבור יצירות רבות מן הספרות התורנית לאורך הדורות.
חלקן כאלה שהתפרסמו בנחלת הכלל באיכות בסיסית, ומטופלות במסגרת המיזם ליצירה שיתופית של מהדורות משתפרות והולכות.
וחלקן מהדורות קנייניות שהועמדו לרשות האתר באדיבות בעלי הזכויות, במטרה לאפשר גישה חינמית ללימוד הטקסטים גם למי שאינו יכול או אינו מעוניין להשקיע כסף ברכישת הכרכים המודפסים.
כל היצירות מוקלדות (ולא נסרקות) וחלקן, בעיקר טקסטים יסודיים של ארון הספרים היהודי, כמו התנ"ך וסידור התפילה, מנוקדות.
המאגר מתמקד ביצירות בעלות אופי תורני מובהק (ובמידת מה מהווה השלמה למיזמים כמו פרויקט בן-יהודה שאינו כולל יצירות כאלו) והוא האתר הראשון שמתמקד אך ורק ביצירות אלו ובההדרתן.
בתוך האתר מתאפשר למתנדבים ליצור מיזמי ההדרה ממוקדי-תחום, כמו מיזם "ספר תחת אפר" לההדרת ספרי רבנים שנספו בשואה, מתוך רצון להעניק לספרים אלו "הזדמנות שנייה" להכרה מצד קהל הלומדים, באמצעות אפשרויות החיפוש בטקסט דיגיטלי שלא היו קיימות בשעתם.
המיזם עלה לרשת בגרסת בטא בראשית 2018, לדברי היזמים בדף ה"אודות" של האתר, לאחר מחקר והכנה מתמשכים, ובשיתוף פעולה עם משתמשים ותיקים בוויקיפדיה העברית.
את ההשראה לפרויקט שאבו היזמים מפרויקט השו"ת של אוניברסיטת בר-אילן ומוויקיפדיה.
על חזון זה הוסיפו את רעיון הההדרה השיתופית, בתקווה ליצור ספרייה מוערת ומוהדרת מתפתחת.
נכון לשנת 2023 פעילות הפרויקט כולה מבוצעת בהתנדבות (ללא משרדים או מקבלי משכורות), וניהולו מבוצע בצורה גלויה מעל גבי האתר.
התשתית הטכנולוגית של הפרויקט ממומנת בצורה פרטית והאתר אינו מקיים התרמות.
נכון לינואר 2025 (טבת ה'תשפ"ה) היו רשומים באתר כ-2400 מתנדבים, מהם כ-60 פעילים (שביצעו לפחות פעולה אחת ב-30 יום האחרונים).
והיו בו כ-210,000 דפי תוכן מתוך מאות ספרים תורניים.
קהילת האתר קורקטית, ואינה מקיימת חגיגות או פעילות חברתית מעבר לעצם העיסוק בעריכה התורנית.
על פי הנכתב באתר, המיזם "נוצר בידי קבוצת יזמים שחברו יחד לתרום מתחומי ההתמחות שלהם כדי לאפשר את הרעיון הגדול הבא: מהדורה מדויקת ומוערת של ליבת הספרות היהודית התורנית...".
בהמשך כתבו יוצרי האתר, ש.
באתר מודגש, שאף על פי שהתוכן באתר הוא חופשי ומותר בשימוש, אין לעשות שום שימוש מסחרי בתוכן שנוצר על ידי משתמשי האתר, וזכויות היוצרים שמורות לאתר על פי רישיון CC-BY-NC-SA לשימוש פרטי ולא ציבורי או מסחרי.
עורכי האתר לא מעלים אליו טקסטים מאתר ויקיטקסט ואתרים נוספים המפרסמים טקסט ברישיון שיתוף זהה-מסחרי, כדי שהזכויות על יצירה נגזרת ישמרו לאתר והוא יוכל לדרוש שלא לעשות בה שימוש ציבורי.
לעומת זאת, באתר מפורסמים גם טקסטים ברישיון "נחלת הכלל", המיובאים מאתרים כספריא ודומיו המפרסמים טקסטים רבים ברישיון זה.
על פי הנכתב באתר, הסיבה שהאתר אינו מפרסם את התוכן ברישיון חופשי היא "כדי לאפשר שיתוף פעולה ותרומת טקסטים משמעותית בידי מכונים וחברות הוצאה לאור שפרנסתם תלויה בטקסטים אלו".
בעניין זה, מוזכר שם מאמר חז"ל במסכת נדרים: .
אוצר של יראת שמיים הוא אלבום סולו מספר 22 של הזמר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ביוני 2016 בחברת גל פז.
אלבום זה כולל להיטים כמו "איתך אני", "הנני בידך", "bring the house down" ,"playing with fire" ועוד.
באלבום זה אברהם פריד הלחין בעצמו 7 מתוך 14 הלחנים.
בעברית ניתן לו השם "אוצר של יראת שמים" אך באנגלית הוא קרוי בשם "bring the house down", כשם הרצועה השנייה באלבום.