tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצר סאניקוב הוא אחד המעברים ב"נתיב הימי הצפוני" (Се́верный морско́й путь).
הוא קרוי על שמו של מגלה ארצות רוסי בשם יאקוב סאניקוב .
מְצַר נבלסקוי הוא מצר ים בין האי סחלין לבין יבשת אסיה במזרח הרחוק הרוסי.
המצר מקשר בין מצר הטטרים שמדרום לו לבין אמור לימאן (אסטואר של נהר האַמוּר וחלקו הצפוני של מצר הטטרים) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 7.3 ק"מ, עומקו 7.2 מ' ואורכו כ-56 ק"מ.
הוא קרוי על שמו של גנאדי נבלסקוי (1813–1876) , אדמירל רוסי וחוקר המזרח הרחוק שגילה ב-1849 כי ניתן להפליג אליו מים אוחוצק דרך אמור לימאן ובכך תרם לקביעה שסחלין הוא אי ולא חצי אי.
כמו כן, נחשב נבלסקוי למייסד של ניקולאייבסק על אמור .
בתקופת שלטונו של סטלין קודם פרויקט לכריית מנהרה באורך של כ-10 ק"מ מתחת למצר (מנהרת סחלין).
כיום בנוסף נבחנת האפשרות לחבר את סחלין ליבשת באמצעות הקמת גשר.
מצר נארוטו (ביפנית: 鳴門海峡) הוא מצר ים בין האיים היפניים אוואג'י ושיקוקו.
הוא מקשר בין חלקו המזרחי של הים הפנימי סטו לבין ים הפיליפינים (שבמערב האוקיינוס השקט) דרך תעלת קיאי (紀伊水道 Kii-suidō).
גשר תלוי נארוטו באורך 1,629 מ', החוצה את המצר, מחבר את האי אוואג'י עם העיר נארוטו באי שיקוקו.
המצר מתאפיין במערבולות נארוטו בהן ניתן לצפות מספינה, מגשר נארוטו או מחופו של האי אוואג'י.
מצר סומבה (באינדונזית: Selat Sumba) הוא מצר ים באינדונזיה בין האי סומבה מדרום לבין האיים (ממזרח למערב) פלורס, רינקה , קומודו וסומבאווה , מצפון.
המצר מקשר בין ים סאבו (באוקיינוס השקט) ממזרח לבין האוקיינוס ההודי ממערב.
מצר מנטאוואי (באינדונזית: Selat Mentawai) הוא מצר ים אינדונזי באוקיינוס ההודי, הממוקם בין האי סומטרה ממזרח לבין איי מנטאוואי ממערב.
העיר העיקרית לחופי מצר מנטאוואי היא בירת מחוז מערב סומטרה, פדאנג, המונה כמיליון תושבים (נכון ל-2014).
מצר סאמנר הוא מצר ים בארכיפלג אלכסנדר שבאלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין האיים (ממזרח למערב) מיטקוף (Mitkof Island), קופריאנוף (Kupreanof Island) וקויו (Kuiu Island) מצפון, לבין האיים זארמבו (Zarembo Island) והנסיך מוויילס (Prince of Wales Island) מדרום.
המצר מקשר את הדלתה של נהר סטיקין (Stikine River) ממזרח עם מפרץ אלסקה דרך מפרץ איפיג'ינאיה (Iphigenia Bay), ממערב.
קרוי על שמו של פוליטיקאי אמריקאי צ'ארלס סאמנר (Charles Sumner; 1811–1874).
מצר מקקלור הוא מצר ים באוקיינוס הקרח הצפוני בחלקן הצפוני של הטריטוריות הצפון-מערביות הקנדיות, המפריד בין האי בנקס מדרום, לבין אי הנסיך פטריק, אגלינטון ומלוויל (שלושת האיים שהם חלק מאיי המלכה אליזבת) מצפון, ומחבר את ים בופור ממערב עם ויקונט מלוויל סאונד (Viscount Melville Sound) ממזרח.
המצר הוא למעשה המשכה הצפון-מערבי של תעלת פארי.
רוחבו של המצר במעבר המזרחי הוא 120 ק"מ, עומקו מגיע ליותר מ-400 מטרים, ואורכו – 275 ק"מ.
המצר הוא אחד המעברים במעבר הצפון-מערבי והוא רווי באופן כרוני בקרח ים (Sea ice).
ב-1969 נתקעה בו מכלית נפט אמריקאית "מנהטן", שחולצה על ידי שוברת קרח קנדית והשלימה את חציית המעבר דרך נתיב דרומי חלופי (מצר הנסיך מוויילס).
באוגוסט 2007 הפך לראשונה לנקי מקרח כתוצאה מההתחממות העולמית.
המצר קרוי על שמו של חוקר אירי של האזור הארקטי בצי המלכותי הבריטי, רוברט מקקלור (Robert McClure; 1807–1873), שהיה הראשון לצלוח את המעבר הצפון-מערבי על גבי אונייה ומזחלת.
מצר מאתה או מצר מתה הוא מצר ים המצוי בין האי אדלייד לקצה הדרומי של איי ביסקו.
המצר התגלה בשנת 1832 על ידי המשלחת הבריטית בהנהגת ג'ון ביסקו.
ביסקו חשב כי מדובר במפרץ ולא במצר.
האזור נחקר גם על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1908) בהנהגת ז'אן-באטיסט שארקו.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם שחקרה את האזור בפיקודו של ג'ון רימיל בין השנים 1934–1937, גילתה שמדובר במצר ים, ולא במפרץ.
שארקו קרא למפרץ "מפרץ מאתה", על שמו של סגן אדרה מאתה (André Matha) שהיה סגנו בפיקוד על המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905).
לאחר מיפוי האזור על ידי המשלחת הבריטית, שונה השם לשמו הנוכחי - "מצר מאתה" (לאור ההבנה כי מדובר במצר ולא במפרץ).
מצר פיקוק הוא מצר ים רחב, מכוסה קרח, המפריד בין האי ת'רסטון לבין חוף אייטס בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
חלקו המערבי של מדף הקרח אבוט מכסה את המצר, ולכן לא ניתן להפליג בו.
אורכו של המצר 216 קילומטרים, ורוחבו 64 קילומטרים.
המצר התגלה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסות שהמריאו מספינת צי ארצות הברית בר (USS Bear) בפברואר 1940.
המצר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בדצמבר 1946.
בתחילה סברו כי האי ת'רסטון הוא חצי אי, המחובר לארץ אלזוורת' (וכי מצר פיקוק הוא למעשה שני מפרצים משני צידי חצי האי).
רק בעקבות חקר של משלחת צי ארצות הברית לחקר ים בלינגסהאוזן (USN Bellingshausen Sea Expedition) בפברואר 1960 התברר כי המצר גובל בכל חופו הדרומי של האי ת'רסטון (היינו שאכן מדובר באי ובמצר ים, ולא בחצי אי ובשני מפרצים).
המצר נקרא על שם הסלופ המלחמתי פיקוק שהפליגה יחד עם הסקונר פלאיינג פיש בפיקודו של קפטן ויליאם לברת' הדסון (William L.
Hudson) בין השנים 1838–1842, במסגרת משלחת החקר של ארצות הברית, ואשר חקר את קצה משטח הקרח שמצפון לאי ת'רסטון במרץ 1839.
מצר פוקלנד הוא מצר ים, המפריד בין אי פוקלנד המזרחי לאי פוקלנד המערבי, באיי פוקלנד.
כאמור, המצר המפריד בין אי פוקלנד המזרחי לאי פוקלנד המערבי.
כיוונו של המצר דרום-מערב - צפון-מזרח.
אורכו של המצר 80 קילומטרים; רוחבו של המצר משתנה בין 2 קילומטרים ל-32 קילומטרים.
בתוך המצר נמצאים האי נרוז, האי גרייט, איי טייסן, ואיי סוואן.
סלע אדיסטון מצוי בקצה הצפוני של מצר פוקלנד, ואיי ארץ' מצויים בקצה הדרומי של מצר פוקלנד.
לחופי המצר נמצאים היישובים: אייקס ביי, ניו הייבן, נמל סן קרלוס, וסן קרלוס - באי פוקלנד המזרחי, והישובים: פורט האוורד, ופוקס ביי באי פוקלנד המזרחי.
מספר מפרצים נפתחים למצר פוקלנד:
באי פוקלנד המערבי: המפרצים פוקס (Fox Bay), פורט האוורד (Port Howard);
באי פוקלנד המזרחי: מפרצון גרנתהאם (Grantham Sound), מפרצון סן קרלוס (San Carlos Water), ומפרצון ראגלס (Ruggles Bay).
ג'ון סטרונג גילה את המצר במהלך ההפלגה שערך באזור בין השנים 1689–1691.
שמו של המצר ניתן לו על ידי סטרונג בשנת 1690.
סטרונג קרא למצר על שמו של אנתוני קארי, הוויקונט החמישי מפוקלנד, ששימש כלורד הראשון של האדמירליות.
שמו הספרדי של המצר הוא "מצר סן קרלוס" (Estrecho de San Carlos), והוא קרוי על שם הספינה סן קרלוס, אשר הפליגה דרכו בשנת 1768. שם זה יוצר בלבול שכן מצר אחר באיים נקרא באנגלית "מפרצון סן קרלוס", אליו נשפך נהר סן קרלוס, ולחופו ממוקם נמל סן קרלוס.
מצר פנולה הוא מצר ים בארכיפלג וילהלם, באזור ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצר 20 קילומטרים, ורוחבו הממוצע 3.7 קילומטרים.
המצר מפריד בין איי ארגנטינה, איי פטרמן, והאי הובגארד, לבין החוף המערבי של ארץ גרהאם, שבין כף קלוס וכף טאקסן.
הראשונים שהפליגו לאורכו של המצר הייתה המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'ארלש.
הפלגה זו אירעה ב-12 בפברואר 1898.
המשלחת האנטארקטית הבלגית מיפתה את המצר באופן גס.
המצר מופה באופן מדויק יותר ב-10 במרץ 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
המצר מופה מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
שמו של המצר ניתן לו על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1934–1937, בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
המצר נקרא על שם הספינה "פנולה", שהייתה ספינת המשלחת.
מצר פילדס הוא מצר ים הממוקם בין אי המלך ג'ורג' לבין האי נלסון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
מצר הים משתרע בכיוון מזרח–מערב (אי המלך ג'ורג' ממוקם מצפון למצר פילדס, והאי נלסון ממוקם מדרום למצר פילדס).
בקצה הדרום-מערבי של האי מצויה נקודת דות'ויט, המהווה את הכניסה למצר פילדס.
המצר התגלה על ידי צידי כלבי ים, בשנת 1822 לערך, ומשנה זו הוא מופיע במפות בשם "מצר פילד'ס" (Field's Strait).
המצר נקרא, ככל הנקרה, על שמו של רוברט פילדס (Robert Fildes) – צייד כלבי ים בריטי, שהפליג באזור, ושספינתו "רוברט" (Robert), נטרפה במפרץ נמל קלות'ייר, בשנת 1822.
מצר פנדלטון הוא מצר ים, באיי ביסקו שבאנטארקטיקה.
המצר פונה מכיוון צפון-מזרח לכיוון צפון-מערב.
המצר ממוקם בין האי ראבו לבין האי לאבוזייה.
המצר התגלה ב-13 בינואר 1909 על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910 בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו סבר כי מדובר במפרץ ולא במצר ים.
האזור מופה בייתר דיוקב פברואר 1936 על ידי המשלחת הבריטית לארץ גרהם (BGLE) בין השנים 1934–1937, בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל, וגילתה שמדובר במצר ים.
המצר צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד (FIDASE) אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
ז'אן-באטיסט שארקו נתן למצר את שמו (לאור העובדה שטעה וחשב כי מדובר במפרץ).
שארקו קרא למפרץ "מפרץ פנדלטון" על שם רב-החובל בנג'מין פנדלטון (Benjamin Pendleton), שהיה צייד כלבי ים אמריקאי, שבא מסטונינגטון, שבמדינת קונטיקט שבארצות הברית.
המשלחת הבריטית לארץ גרהאם, משגילתה שמדובר במצר ים, ומתוך כבוד לשארקו, נתנה את השם למצר
מצר סמולנסק הוא מצר ים באיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה.
המצר מפריד בין האי דספשן לבין חצי האי רוז'ן שבאי ליווינגסטון.
רוחבו של המצר 18.4 קילומטרים - בין נקודת מקרוני שבאי דספשן, שמדרום-מערב למצר סמולנסק, לבין נקודת בארנארד שבאי ליווינגסטון, שמצפון-מזרח למצר.
תוך כדי הפלגה במצר זה ב-6 בפברואר 1821, החוקר הרוסי תאדאוס פון בלינגסהאוזן נפגש עם ציד כלבי הים האמריקאי נתנאל פאלמר, בלינגסהאוזן תיאר את האי ליווינגסטון.
המצר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ועל ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1991.
ביליגסהאוזן קרא למצר "סמולנסק" על שם קרב סמולנסק, הקרב התרחש בין 16–18 באוגוסט 1812 והיה הקרב הגדול הראשון במלחמת רוסיה–צרפת ואחד הקרבות הגדולים של מלחמות נפוליאון.
מצר מורטון הוא מצר ים רחב בין האי סנואו (אי השלג) שמדרום מערב למצר מורטון, לבין האי ראגד (אי הטרשים) שמצפון למצר מורטון, ולבין חצי האי ביירז שבהאי ליווינגסטון שמצפון-מזרח למצר מורטון, באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצר 9 קילומטרים; רוחבו של המצר 6.2 קילומטרים.
בשטח המצר מצויים (מדרום-מערב לצפון-מזרח): סלעי פנגבין, סלעי אאים, סלע לונג, סלע ויאטור וסלעי וארדים.
אזור המוצר מופה לראשונה (באופן גס) על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1821; מיפוי נוסף (מדויק יותר) נעשה בשנת 1968; מיפוי נוסף נעשה על ידי סוקרים צ'ילאנים בשנת 1971; מיפוי נוסף נעשה על ידי סוקרים ארגנטינאים בשנת 1980; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
בתרשים מעשה ידי ג'ורג' פאוול 1822 של איי שטלנד הדרומיים ואיי אורקני הדרומיים מופיע מצר מורטון בשם "שערי הגיהנום" (Hell Gates) - כיום משמש שם זה לתיאור מצר סמוך - "שערי הל".
שמו הנוכחי של המצר ניתן לו על ידי ג'יימס ודל.
השם הנוכחי מופיע לראשונה בתרשים שפורסם בשנת 1825.
מצר מקפרלן הוא מצר ים הממוקם בין האי גריניץ' לבין האי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שלמול חופי אנטארקטיקה.
אורכו של המצר 24 קילומטרים, ורוחבו של המצר 3 קילומטרים.
פתחו הצפוני של המצר ממוקם בין נקודת ויליאמס (שבאי ליווינגסטון) לבין נקודת דאף (שבאי גריניץ').
פתחו הדרומי של המצר ממוקם בין נקודת רנייר (שבאי ליווינגסטון) לבין מצוק אפריים (שבאי גריניץ').
המצר התגלה על ידי צידי כלבי ים בראשית המאה ה-19, ומופיע לראשונה בתרשים מעשה ידי צייד כלבי הים הבריטי ג'ורג' פאוול משנת 1822, של איי שטלנד הדרומיים ושל איי אורקני הדרומיים.
פאוול נתן למצר את שמו שנת 1822.
לאחר גילויו, ציידי כלבי הים קראו למצר "מפרצון ינקי" (Yanky Sound ), לאחר מכן שונה השם.
המצר נקרא על שם רב החובל אנדרו מקפרליין, מפקדה של הבריג דרגון (Dragon), מליברפול שבאנגליה, אשר הגיע לאזור לצוד כלבי ים, בעונת הקיץ האנטארקטי 1820–1821.
מצר נורטון או נורטון סאונד הוא מפרצון בים ברינג בחוף המערבי של מדינת אלסקה שבארצות הברית.
מצר נורטון ממוקם מדרום לחצי האי סיוורד.
אוררכו של מצר נורטון 240 קילומטרים, ורוחבו של מצר נורטון 200 קילומטים.
הדלתה של נהר יוקון מהווה חלק מהחוף הדרומי ושל מצר נורטון.
בשל מימי נהר יוקון, הזורמים למצר, המצר אינו מכוסה קרח בין החודשים יוני עד אוקטובר.
לחופי מצר נורטון התגוררו האינדיאנים האמריקאים - יופיק (Yup'ik) ו- , במשך מאות שנים.
המצר היווה את הגבול בין אומות אלה.
שבט האניופיאט - מצפון למצר, ושבט היופיק מדרום למצר.
מצר סאונד נחקר ומופה על ידי קפטן ג'יימס קוק בספטמבר 1778.
קוק נתן למצר את שמו.
קוק קרא למצר על שם סר פלטשר נורטון (Fletcher Norton), אשר באותה על כיהן כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי .
מצר ננטקט הוא מצר באוקיינוס האטלנטי מול חופי מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
המצר מהווה בית גידול ימי משמעותי עבור מגוון מינים חשובים מבחינה אקולוגית וכלכלית.
יש לו חשיבות מיוחדת עבור כמה מינים של חיות בר המוגנות פדרלית, ומגוון סוגי דגה בעלי ערך מסחרי ותיירותי.
המצר ממוקם במפגש של זרמי לברדור הקרים וזרם הגולף החם.
זה יוצר בית גידול חוף ייחודי, המייצג את הטווח הדרומי עבור מינים צפוניים של האוקיינוס האטלנטי, ואת הטווח הצפוני עבור מינים מיד-אטלנטיים.
במצר יש מגוון ביולוגי רב, והוא מכיל בתי גידול שנעים בין ים פתוח לביצות מלח, כמו גם חופי מים חמים בחופי הכף והאיים.
העובדה שהמצר פתוח מאד לאוקיינוס, מביאה יונקים ימיים מסוגים שונים גם למצר.
ברם לאחר פתיחת תעלת קייפ קוד, היקף התנועה ירד דרמטית, עלה שוב בשנות ה-30 של המאה ה-20, וירדה שוב דרמטית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כיום נמל ננטקט ממוקם לאורך החוף הצפוני של האי ננטקט, היינו בתוך המצר.
הנמל מהווה אתר נופש בולט.
הוא משמש באופן קבוע לתנועת מכליות חוף קטנות ומעבורות המובילות נוסעים, כלי רכב ומטען כללי בין היבשת לננטקט.
הנמל מושך אליו גם עיסוקי פנאי רבים, ומשמש כנמל מקלט לספינות דיג באוקיינוס, וסירות אחרות.
תחנת משמר החופים של ארצות הברית ממוקמת בברנט פוינט, גם כן על חוף המצר, בסמוך למגדלור הנושא שם זה.
הוא מחבר את המפרץ הדרומי הגדול (Graet South Bay) עם האוקיינוס האטלנטי, ועובר בין פארק המדינה רוברט מוזס שבקצה המערבי של האי פָיֶיר בדרום, לבין אוק ביץ' ופארק המדינה קאפטרי, שבקצה המזרחי של האי ג'ונס ביץ' בצפון .
המצר נמצא ישירות מדרום לווסט איסליפ, העיירה הקרובה ביותר בחלק העיקרי של לונג איילנד.
היווצרות האי פָייר התפתחה במהלך השנים עקב תהליכים טבעיים, במיוחד סחיפה לאורך החוף.
המגדלור על פָיֶיר איילנד היה בפתח המפרץ כאשר נבנה בשנת 1825, אך נמצא כעת כ-8 קילומטרים מזרחית למבואה, זאת עקב תהליכי הצטברות הסחף והחול שבונים את המשך האי.
הצד הצפון-מערבי של פתח המצר מכונה "האגודל הכואב" (Sore Thumb - ראו במפה למטה, שצורתו כצורת אגודל - מתחת לכיתוב Parkway - מומלץ להגדיל המפה), והוא מחסום מעשה ידי אדם שנוצר כדי לנסות להילחם בשחיקה הנרחבת של החופים בתוך המפרץ.
המפה משמאל מציגה היכן היה הקצה המערבי של האי פָיֶיר (Island) בשנת 1825 - עת הוקם המגדלור בקצהו, היכן עמד הקצה המתפתח בשנת 1900, והיכן הקצה היום, כשמשקעים חוליים ממשיכים לבנות את האי בקצהו המערבי (Accretionary Spits).
המפה מציגה גם את כיוון הזרם האוקייני האורכי (באמצעות הכיתוב "Longshore Current Direction" המוצג מדרום לאי פָיֶיר), שהוא בכיוון הקצה המערבי של האי, שם הוא "שומט" את המשקעים הנוכחיים שבונים את המשכו המערבי של האי.
במקביל, במקומות אחרים בתוך המפרץ, מתקיימת שחיקה של החופים, כמו ב"אגודל הכואב".
המצר וערמות החול המלאכותיות שהושקעו במצרים, נתפסו כאחראים לאובדן של 8–10 מיליון מטרים מעוקבים של חול בפָיֶיר איילנד, המייצגים אובדן של כ- 30 מ' של חוף בתוך המפרץ, ועומק של 3 - 5 מ' לאורך כל 51 הקילומטרים של אזור החוף (הפנימי, להבדיל מהחוף הפונה לאוקיינוס) של פָיֶיר איילנד.
השם Moriches מגיע ממריצ'ס - שם של אינדיאני שהחזיק בקרקע על Moriches Neck .
המצר היה קיים באי פָיֶיר איילנד עד שנסגר בתהליכי סדימנטציה טבעיים במהלך המאה ה-19. המצר שפיצל את ווסט המפטון מפָיֶיר איילנד עבר ב-1931 הרחבה משמעותית על ידי סופת נור'איסטר.
בין 1933 ל-1938 מצר מוריצ'ס התרחב לרוחב של 1,200 מ', והעמיק עם חול שהושקע במפרץ ובאוקיינוס.
ההתרחבות שככה ב-1938 כאשר ההוריקן הגדול בשנה זו פתח את מצר שינקוק מזרחה יותר, בין מפרץ שינקוק והאוקיינוס.
בניסיון לייצב את ההידרדרות של אי המחסום, הרשויות המקומיות הערימו בין השנים 1952 ו-1953 ערמות חול על המצר.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית השתלט על תחזוקת המצרים והמזחים בשנות ה-80. הצבא, בתורו, נתקל במחלוקת עם הטענות שהגבעות והמזחים חוסמים את הסחף הטבעי של החוף הארוך, ממזרח למערב, שמילא מחדש את החול.
המצר והגבעות נתפסו כאחראים לאובדן של 8–10 מיליון מטרים מעוקבים של חול בפָיֶיר איילנד, המייצגים אובדן של כ-30 מ' של חוף, ועומק של 3 - 5 מ' לאורך כל 51 הקילומטרים של אזור החוף של פייר איילנד.
המצר היה נתיב הגישה הראשוני למים עבור ספינות שחשו למקום לאחר ההתרסקות של טיסת TWA 800 ב-17 ביולי 1996, שהתפרקה בטיסה והתרסקה באוקיינוס כ-13 ק"מ מהמצר.
מצר סבו הוא מצר באזור בוויסאיאס המרכזית שבפיליפינים.
מצר סבו, על שלושת ערוציו: תעלת מאקטן תעלת אולנגו .
ותעלת הילוטנגן , מחבר את החלק המערבי של ים בוהול עם ים קמוטס , ומפריד בין מחוזות האי סבו ובוהול .
המצר הוא נתיב ימי ראשי המחבר את סבו סיטי בקצהו הצפוני של המצר עם ערי נמל בדרום כמו דומגואטה בנגרוס אוריינטל וקגאיאן דה אורו בצפון מינדנאו .
באי מאקטן , בקצהו הצפוני של המצר, נמצא נמל התעופה הבינלאומי מקטן-סבו , אחד מנמלי התעופה העיקריים במדינה.
מְצָרֵי טיראן הם מצרי ים השוכנים בפתחו של מפרץ אילת ומקשרים בינו לבין הים האדום.
בגדה המזרחית שלהם חצי האי ערב ובמערבית חופי חצי האי סיני שבְּמִצְרַיִם.
בתחום הַמְּצָרִים שוכנים האיים טיראן וסנפיר.
נתיב השיט במצרי טיראן עובר בין האי טיראן וחופי סיני.
במרכז המצר מצויות ארבע שוניות אלמוגים, הקרויות על-שם קרטוגרפים ימיים אנגלים שמיפו אותם (מצפון לדרום): ג'קסון, וודהאוס, תומאס וגורדון.
שוניות אלו, שחלקים מהן בולטים מעל פני המים, מחלקות את המצר לשני נתיבי שיט:
הנתיב המזרחי, מעבר גרפטון, שרוחבו פחות מקילומטר ועומקו כ-80 מטר, משמש את השטים צפונה.
הנתיב המערבי, מעבר אנטרפרייז, שרוחבו כ-1,200 מטר משמש את השטים דרומה.
עומקו של המצר נע בין כ-250 מ' במעבר המערבי, לכ-70 מ' במעבר המזרחי ורוחבו בנקודה הצרה ביותר כ-4 ק"מ.
השילוב של מעבר ימי צר יחסית, עומק המים, המפגש בין מפרץ סואץ הרדוד (כ-95 מ') עם מפרץ אילת העמוק (כ-1,800 מ') ושינויי הגאות והשפל, יוצרים במצר זרימה חזקה של פלנקטון ימי עשיר המזין הן את הדגה והן את שוניות האלמוגים.
האלמוגים באזור נחשבים מגוונים וייחודיים בקנה מידה עולמי.
במספר מקומות השוניות מיתמרות אף לגובה תת-מימי של כ-100 מ'.
ככזה, נחשב אזור מצרי טיראן כמוקד משיכה עולמי לתיירות צלילה.
מוקדי הצלילה המושכים ביותר הם: ארבע שוניות האלמוגים, הספינות הטרופות השקועות בו (כמו לארה בשונית ג'קסון, לוליה בשונית גורדון, ואחרות), וחופי סיני הסמוכים (ראס נצרני ונאבק).
הדגה באזור עשירה ואקזוטית - הן דגים האופייניים לשוניות הים האדום והן דגי אוקיינוסים, החל בדגי ברקודה וכלה בכרישים, שזהו אחד המקומות היחידים בעולם בו ניתן לצפות בהם מדי יום.
באזור נאבק שבצפון המצר מצוי יער עצי מנגרובה - המקום הצפוני ביותר בו ניתן למצוא עץ טרופי זה.
ב-1989 צורפו מצרי טיראן והאיים שבו לשמורת הטבע הלאומית המצרית של ראס מוחמד, בשטח המקיף כ-800 קמ"ר.
השמורה מועמדת אונסק"ו כאתר מורשת טבע עולמי, והוכרזה ב-2003 על ידי UNEP-WCMC כאתר טבע מוגן (UNEP-WCMC הוא ארגון השייך לאו"ם ועוסק במחקר, סיוע ושימור של ערכי טבע עולמיים).
עד ימי שלטון יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6, הייתה באי טיראן, שנקרא אז "יוטבה", מושבה יהודית שגבתה מס מעבר בכניסה לים האדום.
החל מהמאה ה-20 האיים טיראן וסנפיר שייכים לערב הסעודית, אך על-פי הסכם סעודי-מצרי הוחכרו למִצְרַים בשנת 1950 לצורכי חסימת המצר והגנה.
מיקומם של מצרי טיראן בכניסה למפרץ אילת הוא בעל משמעות אסטרטגית רבה לישראל ולירדן.
דרכם עוברת כל התנועה הימית לירדן (לנמל עקבה), ועיקר התנועה הימית בין ישראל לבין אפריקה והמזרח הרחוק (לנמל אילת).
כבר בספטמבר 1955 הטילה מִצְרַים הסגר על מפרץ אילת ודרשה את הסכמתה למעבר כל אונייה במצרי טיראן, ובכלל זה אניות ישראליות.
חסימת מצרי טיראן בידי מִצְרַים לפני מלחמת סיני (1956), על ידי הצבת תותחי חוף בראס נצראני, הייתה מהגורמים המרכזיים לפרוץ המלחמה.
במהלך המלחמה כבשו כוחות משולבים של חיל הים הישראלי ולוחמי חי"ר את האי טיראן, ושהו בו תקופה קצרה.
את ראס נצראני כבשה ללא קרב יחידת הסיור של חטיבה 9 (לאחר שחצתה במסע רכוב את כל מזרח סיני) כיוון שהַמִּצְרִים העדיפו לרכז את כח המגן סביב נמל שארם א-שייך למקרה נסיגה.
נסיגת ישראל מחצי האי סיני ומהאי טיראן נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
הַמְּצָרִים היו פתוחים למעבר חופשי של ספינות ישראליות מאז ועד 1967. ב-23 במאי, בימים שלפני מלחמת ששת הימים, שוב חסמה מִצְרַים את מצרי טיראן, פעולה שהוגדרה בישראל כקאזוס בלי, והייתה מהגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה.
ראש אמ"ן אהרן יריב, אמר בעקבות חסימת הַמְּצָרִים:
בתקופת ההמתנה לפני המלחמה, לעידוד המורל הלאומי, נכתב על מצרי טיראן השיר "אנחנו נעבור" ("אנחנו נעבור, בחושך ובאור, ודגל תכול לבן, במצרי טיראן".
במהלך המלחמה נכבש האי טיראן שנית על ידי כוחות צה"ל, והוחזק בידי ישראל עד 1982. ישראלים רבים שנולדו בתקופה שסביב מלחמת ששת הימים, נקראו בשמות טירן, טיראן, או טירנית, בהם טירן פולק, הצלמת טירנית ברזילי-כהן ואיש ההרכב 951 טיראן מדלסי.
כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979 מוצב באי טיראן כוח משקיפים רב-לאומי (MFO), שתפקידו, בין השאר, לנטר ולהבטיח מעבר ימי חופשי במצרי טיראן, ולוודא ששני האיים לא ישמשו למטרות צבאיות.
באפריל 2016 הושג הסכם בין מִצְרַים לערב הסעודית לפיו יחזרו האיים טיראן וסנפיר וחלק מהַמְּצָרִים לשליטה סעודית.
ההסכם כולל גם הקמת גשר בין שתי המדינות מעל מצרי טיראן.
אולם ההסכם נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית בְּמִצְרַים.
ב-16 בינואר 2017 דחה בית המשפט העליון לעניינים מנהליים בְּמִצְרַים את ההסכם, וקבע שהאיים שייכים לְמִצְרַים, ואין להעבירם לסעודיה.
ביוני 2017 אושר סופית שהאיים יועברו לסעודיה.
מצר קורינתוס הוא מצר יבשה המצוי ביוון התיכונה.
המצר מחבר את חצי האי פלופונסוס שבדרומו עם חבל אטיקה שבצפונו ומפריד בין המפרץ הסרוני שבים האגאי לבין מפרץ קורינתוס, שמסתעף, דרך מפרץ פטרס, מהים היוני.
במהלך ההיסטוריה היה המצר חשוב מבחינה צבאית, כלכלית ותחבורתית.
אורכו 125 קילומטר ורוחבו המזערי 6 קילומטרים בלבד.
גובה הקרקע המקסימלי בו הוא 79 מטר מעל פני הים.
המצר קרוי על שם העיר קורינתוס, הנמצאת בצדו הדרום-מערבי וחולשת עליו.
בשנת 1893 נפתחה תעלת קורינתוס החוצה את המצר, ומהווה ציר תחבורה ימי חשוב בין הים האגאי והים היוני.
שמו הקדום של המצר הוא "האיסתמוס", שפירושו ביוונית "מעבר צר", והוא משמש מאז כמונח גאוגרפי כללי למצר יבשה.
בעבר עמד על האיסתמוס מקדש לפוסידון, ליד המפרץ הסרוני, והמצר היה מרכז הפולחן העיקרי לאל זה ביוון.
בסביבת המקדש היו נערכים אחת לשנתיים משחקים לכבוד פוסידון, שהיו ידועים בשם "המשחקים האיסתמיים".
כיוון שפעילות מלחמתית בזמן המשחקים הייתה אסורה, הם נקראו גם "שלום איסתמה" ו"ברית איסתמה".
יצירת החגים יוחסה על ידי תושבי קורינתוס לסיזיפוס, ועל ידי האתונאים לתיסוס.
משנת 581 לפנה"ס נעשה חג האיסתמה למאורע כלל-יווני, שמשך למצר קורינתוס המונים מכל רחבי יוון.
כ-5,000 יהודים שבויי מלחמה מהגליל נשלחו לעבודות כפייה באיסתמוס בשנת 67 לספירה, על ידי אספסיאנוס.
מצר פרקופ (אוקראינית Перекопський перешийок; רוסית Перекопский перешеек; טטרית של קרים Or boynu) הוא מצר יבשה המחבר את חצי האי קרים (השייך דה פקטו לרוסיה) אל אוקראינה.
רוחבו של מצר היבשה המפריד בין הים השחור לבין ים אזוב נע בין 5 ל-8 ק"מ.
מדרום למצר פרקופ שוכנים מספר אגמים מלוחים להם נודעה בעבר חשיבות כלכלית.
עקב מיקומו האסטרטגי ושליטתו על הגישה היבשתית אל חצי האי קרים, היה המקום לזירת קרבות מאז העת העתיקה, והיוונים והטטרים הקימו בו ביצורים.
החל מ-1783 שלטה רוסיה באזור, ובמלחמת העולם השנייה שימש זירת קרב בין הצבא האדום לבין הוורמאכט והצבא הרומני, בעל בריתו.
בספטמבר 1941 כבש הוורמאכט את המצר, והחזיק בו ובחצי האי קרים עד 9 במאי 1944, עת שוחרר על ידי הרוסים.
ב-1954 היה מצר פרקופ, יחד עם חצי האי קרים, לחלק מאוקראינה הסובייטית, וכיום הוא שייך לאוקראינה העצמאית.
על שמו של מצר פרקופ נקראים סרט מ-1930 מאת הבמאי האוקראיני איוון קוולריצה, וספר משנת 1952 מאת הפילוסוף האוקראיני אולס הונטשר.
מצר קוּק הוא מצר ים המפריד בין מארלברו סאונדס באי הדרומי לבין ולינגטון באי הצפוני של ניו זילנד, ובין ים טסמן לאוקיינוס השקט.
בחלקו הצר ביותר, בין כף טרפיטי (Cape Terawhiti) שבאי הצפוני ל-Perano Head שבאי Arapawa.
רוחבו של המצר הוא כ-22 קילומטרים ועומקו הממוצע הוא 128 מטרים.
בין וולינגטון באי הצפוני לפיקטון באי הדרומי פועל שירות מעבורות קבוע החוצה את המצר מספר פעמים ביום, המעבורות מאפשרות מעבר נוסעים, כלי רכב וסחורות בין שני האיים.
המצר נקרא על שם מגלה הארצות ג'יימס קוק שהיה הארופאי הראשון שחצה אותו, בראשית שנת 1770. שמו המאורי של המצר הוא ראוקווה (Raukawa), שמשמעותו היא ככל הנראה "עלים מרים".
בשנים 1888-1912 ג'ק הנווטן עזר לספינות לעבור את המצר וזכה להגנת המלך.
מצר צושימה (ביפנית: 対馬海峡, בקוראנית: 쓰시마 해협) הוא מצר ים המהווה את החלק המזרחי של מצר קוריאה, אשר נמצא בין יפן לקוריאה ומחבר את ים יפן עם ים סין המזרחי.
בעבר התייחס השם רק למעבר בין האיים צושימה ואיקי, הממוקם בקרבת נגסאקי שבקיושו, יפן.
בחלק הצר רוחב המצר הוא 65 ק"מ ועומקו הוא כ-90 מטר.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן התרחש במצר קרב ימי בו נלחמו הצי הקיסרי היפני והצי הרוסי הקיסרי בקרב צושימה ובו זכו היפנים בניצחון מכריע שהביא לשינוי בתפיסה ובתכנון של אוניות מערכה עתידיות.
אירוע מלחמתי מינורי יותר שהתרחש לפני כן היה ההתקפה על מצרי צושימה.
מצר קוריאה הוא מצר ים הגובל מצפון בקוריאה הדרומית ומדרום באי קיושו של יפן ומחבר את ים יפן לים סין המזרחי.
באמצע המצר נמצא האי צושימה המחלק את המצר למצר מערבי הגובל בקוריאה ומצר מזרחי הנקרא מצר צושימה וגובל ביפן.
עומקו נע בין 50–150 מטר ברובו הגדול, עם ממוצע עומק של 101 מטר ומקסימום עומק של 227 מטר.
באופן כללי, המצר המערבי הוא עמוק יותר ממצר צושימה.
טמפרטורת המים במצר מושפעת מחלק מזרם הקורושיאו העובר דרך המצר.
בחורף טמפרטורת המים הממוצעת היא 14 מעלות, באביב היא בין 18–21 מעלות ובקיץ היא מגיעה ל-25 מעלות.
המצר משמש כנתיב שיט בעיקר עבור יפן, קוריאה, רוסיה וארצות הברית.
ברית המועצות השתמשה במצר בעיקר עבור אוניות צי האוקיינוס השקט היושבות בבסיס ולדיווסטוק.
ברוב מדינות העולם השם "מצר קוריאה" מתייחס לכלל המצר הכולל את מצר צושימה ואת המצר המערבי.
אולם מאחר מלחמת העולם השנייה ועד 1981 יוחד השם מצר קוריאה ביפן למצר המערבי בלבד.
החל משנת 1981 משתמשים ביפן בשם "מצר צושימה" לציון כלל המצר, בניסיון להטמיע שם זה במקום השם "מצר קוריאה".
במהלך הפלישות המונגוליות ליפן חצה צי משותף קוריאני-מונגולי את המצר אולם לא הצליח לחדור ליפן.
החל מתחילת המאה ה-20 דובר על מנהרה באורך של 128 קילומטר שתעבור מתחת לים ותחבר את קוריאה עם יפן, דרך האי צושימה.
בשנות ה-80 נעשה סקר נרחב לבדיקת המשמעויות של מנהרה כזאת.
מצר צוגרו (ביפנית: 津軽海峡) הוא מצר ים בין האי הוקאידו לאי הונשו ביפן, המחבר בין ים יפן לאוקיינוס השקט הצפוני.
המצר קרוי על שם חלקו המערבי של מחוז אאומורי שבאי הונשו.
במצר ישנם שני מקומות צרים באותו אורך (כ-20 קילומטרים), כאשר עומקו המרבי של המזרחי בהם הוא 200 מטרים, ושל המערבי 140 מטרים.
מתחת למצר עוברת מנהרת סייקן המחברת בין האיים וחוצה את המצר בחלק הצר ביותר בו לאורך 19.5 ק"מ.
בעבר, הדרך הנפוצה ביותר עבור נוסעים ומטען לחצות את המצר הייתה באמצעות מעבורת, בשיט שארך כ־4 שעות.
מנהרת סייקן מאפשרת חצייה של המצר בכחצי הזמן, אם כי זוהי חלופה יקרה יותר בהשוואה לשיט במעבורת.
מנהרת סייקן מתוכננת להיות מורחבת גם למסילת הרכבת של שינקנסן, דבר שיקצר את זמן חציית המצר לכ־50 דקות.
מצר צוגרו מהווה גבול זואוגאוגרפי, שכן כפי שגילה החוקר האנגלי תומאס בלקיסטון (Thomas Wright Blakiston), בעלי החיים בהוקאידו דומים למינים שבצפון אסיה, ואילו בעלי החיים בהונשו קרובים לאלו שבדרום אסיה.
קו גבול זה נקרא קו בלקיסטון על שמו של החוקר.
ב־26 בספטמבר 1954 טבעה במצר המעבורת טויה מארו ולפחות 1,159 נוסעים קיפחו את חייהם.
מצר קֵרְץ' הוא מצר ים בין חצי האי טאמאן (במחוז קרסנודאר שברוסיה) ממזרח, לחצי האי קרים (דה יורה בדרום אוקראינה; דה פקטו שייך לרוסיה) ממערב.
המצר מקשר בין הים השחור שמדרום לו לבין ים אזוב שמצפונו.
רוחבו של המצר נע בין 4.5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 15 ק"מ.
עומקו המרבי מגיע ל-18 מטרים.
המצר קרוי על שמה של העיר קרץ' (פנטיקפיאום העתיקה) שאוכלוסייתה מונה כ-145,000 נפש השוכנת בחצי האי קרץ' (שבמזרח קרים), לחופו של מצר קרץ'.
אורכם של המצרים כ-35 ק"מ ורוחבם הוא 3.1 ק"מ בחלקם הצר ביותר ומפריד בין שלוחה מזרחית של קרים לטאמאן, השלוחה המערבית ביותר של הרי הקווקז.
בימי קדם, נראה שהייתה קבוצת איים שנחצו על ידי זרועותיו של נהר הקובאן (Hypanis) וקולות שונים אשר נסחפו מאז.
הרומאים הכירו את המצר בתור הבוספורוס הקימרי (Cimmerianus Bosporus) משמו היווני, המצר הקימרי (Κιμμέριος Βόσπορος, Kimmérios Bosporos), על שמם של הקימרים, נוודי הערבות הסמוכים.
בימי קדם הייתה הארץ הנמוכה ליד המצר ידועה בשם הביצה המאוטית .
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של קימריוס" ואת הבוספורוס כינו "בוספורוס של תראקיה".
הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו שם: החרסונסוס של תראקיה, (גליפולי), והחרסונסוס של שומר, (קרים).
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך חצי האי קרץ' לזירת קרב נואשת בין כוחות הצבא האדום הסובייטי וגרמניה הנאצית.
תדירות הלחימה התגברה בחודשים הקרים ביותר של השנה כשהמצר קפא, ואיפשר תנועת חיילים מעל הקרח.
לאחר שהחזית המזרחית התייצבה בתחילת 1943, הורה היטלר לבנות גשר כביש ומסילה באורך 4.8 ק"מ על פני מצר קרץ' באביב 1943 כדי לתמוך ברצונו למתקפה מחודשת לקווקז.
רכבת הכבלים (חשמלית אווירית), שנכנסה לפעולה ב -14 ביוני 1943 עם נפח יומי של אלף טון, התאימה רק לצורכי ההגנה של הצבא השבע עשרה בראש הגשר של קובאן.
בגלל רעידות אדמה תכופות, גשר זה היה דורש כמויות עצומות של קורות פלדה בעלות חוזק במיוחד, והובלתן הייתה מפחיתה משלוחים של חומר צבאי לחצי האי קרים.
הגשר מעולם לא הושלם, והוורמאכט סיימה את פינוי ראש הגשר של קובאן בספטמבר 1943.
ב-1944 בנו הסובייטים גשר רכבת "זמני" (גשר הרכבת קרץ') על פני המצר.
הבנייה עשתה שימוש באספקה שנתפסה מהגרמנים.
הגשר נכנס לפעול בנובמבר 1944, אך להבי קרח נעים הרסו אותו בפברואר 1945, ומאז לא נבנה שוב.
רוסיה ואוקראינה הסכימו להבטיח זו לזו חופש ניווט לספינות של שתי המדינות בהסכם ימי משנת 2003. עם זאת, מאז תחילת מלחמת רוסיה-אוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, הכוחות הרוסים קבעו בכוח סטטוס קוו חדש, שכעת הם כוח השליטה הבלעדי של המצרים.
מצר קארימאטה (באינדונזית: Selat Karimata) הוא מצר ים רחב באינדונזיה, בין האיים סומטרה ובורנאו (קלימנטאן).
רוחבו של המצר בין חופו המערבי של האי בורנאו לבין חופו המזרחי של האי בליטונג , השוכן מזרחית לסומטרה, הוא כ-200 ק"מ.
במצר קארימאטה, מערבית לקלימנטאן, ממוקמים איי קארימאטה , ואילו מזרחית לאי סומטרה – האי באנגקה אשר ממנו הוא מופרד על ידי מצר באנגקה.
בין האיים באנגקה ובליטונג עובר מצר גאספאר.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה בפתחו הדרומי של מצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת אייר אסיה אינדונזיה.
מצר קארה הוא מצר ים ברוסיה בין קצהו הדרומי של הארכיפלג נובאיה זֶמליה (קצהו הדרומי של האי יוּז'נִי) לחוד הצפוני של האי וייגאץ'.
המצר הוא אחד המעברים במעבר הצפון-מזרחי.
המצר התגלה בשנת 1556 על ידי הנווט האנגלי סטיבן בורו ().
מְצַר קַמְצַ'טְקָה הוא מצר ים במזרח הרחוק הרוסי בין האי ברינג (הגדול באיי קומנדור) לחצי האי קמצ'טקה.
רוחבו של המצר הוא כ-191 קילומטרים, עומקו המרבי – 4,420 מ' ואורכו למעלה מ-150 ק"מ.
לאורך המצר עובר שקע קוריל-קמצ'טקה.
מצר קילדין הוא מצר ים בים ברנץ בין חצי האי קולה לאי קילדין במחוז מורמנסק שברוסיה.
רוחבו של המצר נע בין 700 מטר בנקודה הצרה ביותר ועד 4 ק"מ; עומקו המרבי הוא 142 מ' ואורכו 19 ק"מ.
האזור נחשב לאזור טוב לדיג של דגי הבקלה.
המצר מתואר בפירוט באטלס משנת 1682 של הקרטוגרף ההולנדי יוהנס ואן קלן (Johannes van Keulen) ומצוין במפה הולנדית משנת 1790; נחקר מאוחר יותר, בשנת 1822, על ידי משלחת בראשותו של מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני פיודור ליטקה.
מצר קרוזנשטרן הוא מצר ים ברוסיה המפריד בין האיים הקוריליים הצפוניים ראיקוקה (Райкоке) וסלעי לובושקי (Скалы Ловушки) ומחבר בין ים אוחוצק לאוקיינוס השקט.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 50 ק"מ.
קרוי על שם מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן.
מצר קורפו (או "תעלת קורפו"; ביוונית: Πορθμός της Κέρκυρας; באלבנית: Kanali i Korfuzit) הוא מצר ים בים היוני המפריד בין האי היווני קורפו ממערב לו לבין חופי יבשת אלבניה ויוון ממזרחו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-2 ק"מ.
עומקו המזערי בפתחו הצפוני מגיע לכ-26 פאתום (כ-47 מ').
מצר קורפו הוא נתיב שיט חשוב בו עוברות מעבורות בדרכן מקורפו לנמל איגומניצה או לקפלוניה ופטרס דרך המעבר הדרומי, וכן בדרכן מקורפו דרך המעבר הצפוני לאיטליה.
כמו כן, סנפיריות ומעבורות חוצות את המצר בדרכן מקורפו לסרנדה שבדרום אלבניה, כדי לאפשר לתיירים הרבים לבקר בעיר העתיקה בוטרינט השוכנת בקרבתה, ואשר הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1992.
בעקבות סדרה תקריות ממאי עד נובמבר 1946 במצר קורפו בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה העממית של אלבניה שבאחת מהן (באוקטובר) עלו שתי אוניות הצי המלכותי הבריטי על מוקשים ימיים ו-44 מלחים נהרגו.
בעקבות החלטה 22 של מועצת הביטחון של האו"ם הגישה הממלכה המאוחדת תביעת פיצויים לבית הדין הבינלאומי בהאג נגד אלבניה.
בית הדין פסק נגד טירנה.
זירת המאבק במצר שהתרחשה במקביל למלחמת האזרחים ביוון, נחשבת לניצניה הראשונים של המלחמה הקרה.
במאבק בין הממלכה המאוחדת לאלבניה עלתה סוגיה משפטית של "מעבר ללא כוונת זדון" (innocent passage) שכן שאלבניה טענה שיש לה סמכות שיפוטית על המצר ואילו הממלכה המאוחדת ערערה על סמכות זו.
מצר קנמון (ביפנית: 関門海峡 או "מצר שִימוֹנוֹסֶקֵי") הוא מצר ים בדרום-מערב יפן, המפריד בין האיים הונשו וקיושו, ומקשר בין הים הפנימי סטו לבין ים יפן.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 600 מטר ועומקו המרבי 47 מ'.
גשר תלוי קנמון החוצה את המצר, מחבר את העיר שימונוסקי בקצהו הדרומי של האי הונשו עם העיר קיטקיושו בקצהו הצפוני של האי קיושו.
מצר צ'טהאם הוא מצר ים בארכיפלג אלכסנדר שבאלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין האיים צ'יצ'אגוף (Chichagof Island) ובראנוף (Baranof Island) ממערב, לבין האיים אדמירליות (Admiralty Island) וקויו (Kuiu Island), ממזרח.
המצר מקשר את אייסי סטרייט (Icy Strait) ותעלת לין (Lynn Canal) מצפון-מערב ומצפון לו, בהתאמה, עם פרדריק סאונד והאוקיינוס השקט שממזרח ומדרום לו, בהתאמה.
רוחבו של המצר נע בין 5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 16 ק"מ.
מימיו עמוקים, ואורכו כ-240 ק"מ (מנקודת המפגש בין אייסי סטרייט ותעלת לין בצפון, ועד לאוקיינוס השקט בדרום).
מפליגות בו מעבורות של שירות המעבורות של אלסקה (Alaska Marine Highway), ספינות תענוגות וכלי שיט אחרים (פוקדים את נמל אנגון, Angoon).
המצר נקרא ב-1794 על ידי ימאי אנגלי ומגלה ארצות ג'ורג' ונקובר על שמו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, שלעיתים נקרא בתואר האצולה שלו בלבד, צ'טהאם.
מצר ריאו (באינדונזית: Selat Riau; נודע בעבר בשמו האנגלי Rhio Strait) הוא מצר ים בארכיפלג ריאו שבאינדונזיה, המפריד בין האי בינטאן ממזרח לבין האיים בטאם, רמפאנג , וגלאנג ממערב, ומקשר בין הקטע הדרומי של ים סין הדרומי מדרום לבין מצר סינגפור מצפון.
אורכו של המצר הוא כ-80 קילומטר (כ-50 מייל).
נתיב השיט בין מצר באנגקה לבין סינגפור, מזרחית לאי לינגגה ודרך מצר ריאו, משמש תכופות את האוניות המפליגות בשני הכיוונים בין מצר סונדה לסינגפור.
טנג'ונג פִּינַנְג , השוכנת לחופו של המצר בחלקו הדרומי של האי בינטאן, היא עיר הבירה של המחוז האינדונזי איי ריאו ועיר נמל חשובה המונה כיום כ-200,000 נפש, ונחשבת לעיר השנייה בגודלה במחוז, אחרי בטאם (Kota Batam; שאוכלוסייתה נאמדת ביותר ממיליון נפש).
מצר קיאי או תעלת קיאי (ביפנית: 紀伊水道) הוא מצר ים המפריד בין האי שיקוקו לחצי האי קיאי שבדרום הונשו, ומחבר בין ים הפיליפינים שבאוקיינוס השקט לים הארימה שבים הפנימי סטו.
המצר גובל במערבו בחופי מחוז טוקושימה שבשיקוקו, במזרחו בווקאיאמה שבהונשו, ובצפונו באי אוואג'י שבמחוז היוגו.
המצר מחובר למפרץ אוסקה דרך מצר קייטן, ולים הפנימי סטו דרך מצר נארוטו.
מצר קנסו הוא מצר ים בפרובינציה הקנדית נובה סקוטיה, המפריד בין חצי האי נובה סקוטיה לבין האי קייפ ברטון, ומקשר (ביחד עם המצרים קבוט ואִיל-בל) בין מפרץ סנט לורנס לבין האוקיינוס האטלנטי.
רוחבו הממוצע של המצר הוא 3 קילומטרים (קילומטר בנקודה הצרה ביותר), מימיו עמוקים – למעלה מ-60 מטרים, ואורכו 27 ק"מ.
"סוללת קנסו" , שנבנתה בשנת 1955, מאפשרת חצייה של המצר ומעבר כלי רכב ורכבות בין חצי האי נובה סקוטיה והאי קייפ ברטון.
ואילו תעלת קנסו שנחפרה בצדה המזרחי של הסוללה, שומרת על חופש השיט של כלי שיט.
שמו של המצר נגזר מהמילה Kamsok, שפירושה "מקום מעבר לצוקים" בשפת המיקמק של בני השבט מיקמק .
מצר קאלמאר (בשוודית: Kalmarsund) הוא מצר בים הבלטי, שנמצא בין האי השוודי אלנד לחבל סמולנד שבשוודיה היבשתית.
אורכו של המצר הוא כ-130 קילומטרים ורוחבו הוא כ-5 קילומטרים בקטע הצר ביותר ו-25 קילומטרים ברחב ביותר.
יש גשר דרכים החוצה מעבר למצר, גשר אלנד, שנפתח בספטמבר 1972.
לאזורים הנמצאים לאורכו של מצר קאלמאר יש מורשת של שרידי מגורים מתקופות שונות, מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה; יתר על כן, עמים שחיו בתקופה המזוליתית חצו את המצר על גשר קרח בראשית תקופת ההולוקן כאשר החלה נסיגה של קרחונים מאלנד.
האי אלבי הוא מקום בו יש עדויות להתיישבות מזוליתית מוקדמת של האי אלנד, שתושביו היגרו ברחבי מצר קאלמאר בערך בשנת 6000 לפני הספירה, והקימו את אחד הכפרים המזוליתיים העתיקים והמוכרים בצפון אירופה .
מצר שולאר הוא מצר ים בין האי אונוור שמדרום מערב למצר, לאי בראבנט שמצפון מזרח למצר, המחבר בין מפרץ דאלמאן ומצר ז'רלאש בארכיפלג פאלמר, שלמול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המצר התגלה ומופה ב-30 בינואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית שחקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'רלאש קרא למצר על שמו של פרנץ שולאר (Franc ois Schollaert)], מדינאי בלגי שר הפנים של בלגיה בין השנים 1895–1899 אשר השיג את תמיכת הממשלה הבלגית במשלחת הבלגית.
מצר רודוס הוא המצר המזרחי ביותר בים האגאי.
המצר המחבר את הים האגאי לים התיכון ומבדיל בין טורקיה ויוון.
בצידו הצפוני של המצר נמצא האי היווני סימי וחצי האי בוזבורון שבאסיה הקטנה, ודרומית לו האי היווני רודוס שעל שמו נקרא המצר.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, איי יוון שייכים לאזור דרום הים האגאי.
עומקו המרבי של המצר הוא 350 מטר.
מצר קיתרה הוא נתיב ימי בין האי קיתרה ודרום יוון.
מצר קיתרה הוא חלק מהקשת ההלנית המערבית.
אורכו כ־100 קילומטרים ורוחבו כ־31 קילומטרים.
הוא ממוקם בין הפלופונסוס לאי כרתים.
ספינות רבות טבעו במצר קיתרה, כולל המשחתת של הוד מלכותה HMS גרייהאונד (H05) , הסיירת הקלה של הוד מלכותה HMS גלוסטר (62) , ואניית הקיטור SS איברניה שהוטבעה על ידי צוללת גרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה בשעה שהובילה 2,400 חיילים בריטים לאלכסנדריה.
מצר קיתרה מהווה את אחד מאזורי הניווט המסוכנים ביותר בים התיכון.
המצר בין קיתרה לכף מליאס תואר כמסוכן כבר בימים הקדומים על ידי יורדי הים היוונים.
רוב התנועה הימית מאתונה, איסטנבול והים השחור למרכז ומערב הים התיכון עוברת דרך המצר ולעיתים קרובות הוא נתון לרוחות חזקות בכף מליאס.
כדי לעקוף זאת, הנתיב הקצר והבטוח יותר עובר דרך מצר קורינתוס שהיה בשימוש מאז העת העתיקה הקלאסית, תחילה באמצעות מסלול דיולקוס היבשתי ובעת החדשה, דרך תעלת קורינתוס.
מצר קיתרה ממוקם מבחינה גאולוגית בתוך הקשת ההלנית המערבית.
בקשת ההלנית המערבית מתקיימת פעילות סייסמית ברמה גבוהה, כתוצאה מהעתקים פעילים הנובעים ממפגש הלוחות של הלוח האפריקאי הנע צפונה ונוחת מתחת ללוח האירואסייתי.
באזור המצר התנועה הסייסמית שנרשמה היא בסדר גודל של 0.3 סנטימטר בשנה.
כמו כן, מדווח במצר על רעידות אדמה בעומקים רדודים ובינוניים, בדרגות עוצמה של עד 8.0 בסולם ריכטר.
מערכת אזהרת הצונאמי (TWS) של מצר קיתרה כוללת שני אלמנטים הקשורים זה בזה.
האחת מבוססת על התצפיות הסיסמוגרפיות והשנייה קשורה להקלטות של מדי הגאות והשפל.
מצר רוד איילנד הוא מֵצַר ימי מול חופי מדינת רוד איילנד בארצות הברית בפתח מפרץ נָארָאגָאנְסֶט.
הוא מהווה הרחבה מזרחית של מצר בלוק איילנד, ונפתח לאוקיינוס האטלנטי בין בלוק איילנד ומרתה'ס ויניארד.
במערב גובל בלוק איילנד עם מצר לונג איילנד.
מבחינה גאוגרפית, מצר רוד איילנד הוא הרחבה מזרחה של מצר בלוק איילנד.
מצר ויניארד ומפרץ בוזארדס הם הרחבה מזרחה וצפון-מזרחה, בהתאמה, של מצר רוד איילנד.
מצר רוד איילנד הוא בגודל של כ-2,500 קמ"ר ויש לו עומק מרבי של 60 מטר.
גבהי הגלים הממוצעים שם נעים בין מטר אחד לשלושה.
סירקולציית המים ועוצמת הזרם מושפעים בעיקר מהגאולוגיה שמסביב ולא מעוצמת הרוח.
זה גורם לבתי הגידול בקרקעית הים במצר להשתנות ללא הרף.
רוב תנועת הספנות במצר מקורה באוקיינוס לתוך מפרץ נאראגנסט וממנו לנמל פרובידנס, רוד איילנד.
מוצרים אלה הם קריטיים במתן מענה לצורכי האנרגיה של רוד איילנד, צפון מזרח קונטיקט ודרום מזרח מסצ'וסטס.
בנוסף, החל משנת 2007, החל ייצוא של מכוניות משומשות מנמל פרובידנס אל מערב אפריקה והמזרח התיכון.
מחקרים שנערכו בשנת 2006 על ידי תוכנית הים והגאולוגיה של החוף מטעם המכון הגאולוגי האמריקאי ומרכז המשאבים של מצר לונג איילנד, השתמשו במודלים דיגיטליים של שטח, כדי ליצור תיאורים טופוגרפים של מאפיינים קרחוניים ותצורות סלע קרחוניות שאינן ידועות.
ממצאי המחקרים הצביעו על כך שהובלת משקעים נֶטוֹ היא מערבה, על פני החלק הצפוני של אזור המחקר ליד פישרס איילנד, ועל פני החלק הדרומי ליד Great Gull Island.
בהשוואה למצר בלוק איילנד, הרי שמצר רוד איילנד נוטה יותר לריבוד משקעים (סדימנטים) מאחר שזרמי המים פחות דינמיים באזור זה.
צפיפות אוכלוסיית האצות גבוהה יותר במצר רוד איילנד בהשוואה למיקומים ממוזגים אחרים.
עם זאת, למרות שהייצור השנתי של אצות שם גבוה יותר, הפריון של צמחים בודדים נמוך יותר, בגלל הצטברות ביומסה נמוכה יותר של אצות פוקואידיות.
מחקרים שנערכו בין השנים 1983 ו-1985 המחישו שלמיני אצות כמו Laminaria saccharina החיים במימי המצר של רוד איילנד, יש הצטברות חנקן מקסימלית ברקמותיהם, הנמצאת במתאם ישיר עם רמות חנקן אנאורגניות מקסימליות, ברקמות של מיני אצות אחרות בסביבה.
מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת רוד איילנד, בבית הספר לתארים מתקדמים לאוקיינוגרפיה, בשנת 2008 הראה, שיש עלייה בשפע של זן מיתרני זנב ממשפחת Didemnum.
המין נצפה באזור מצר רוד איילנד מאז שנת 2000, אך מאז הוא גדל במהירות במספרם.
שני מינים מסוימים של מדוזות עוברים כעת פיצוץ אוכלוסין בתוך המים הללו.
Mnemiopsis leidyi, המכונה בדרך כלל "מדוזת מסרק אגוזי ים" (sea walnut comb jellies), ומדוזת רעמת האריה.
אלה משבשים בתי גידול בהתנהגותם הפולשנית במימי מצר רוד איילנד.
הוא מפריד בין חצי האי רוקאווי שבקווינס לבין שדה פלויד בנט (לשעבר האי בארן) בברוקלין.
המצר תחום על ידי ברוקלין מצפון וחצי האי רוקאוויי מדרום.
זוהי הכניסה למפרץ ג'מייקה, והמצר מחבר למעשה את מפרץ ג'מייקה עם מפרץ ניו יורק התחתון.
רובו של המצר נמצא בגבול אזור הבילוי הלאומי Gateway.
הכניסה שלו מסומנת באור על מזח המשתרע דרומה מ-Rockaway Point.
תעלת הכניסה משתרעת ממערב למזח ומסומנת במצופים מוארים.
לתעלה עומק של כ-4.5 מ' כשבאמצע הערוץ קיים שרטון שהעומק של כ-30 סמ' בלבד.
את המצר חוצה גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל.
מצר רוקאוויי המזרחי הוא זרוע של האוקיינוס האטלנטי המפרידה בין חצי האי רוקאוויי במערב, לאי השרטון (המחסום) לונג ביץ' שבמזרחו, והכולל את הקהילות: של מחוז נסאו, ניו יורק, אטלנטיק ביץ' , לונג ביץ' ולידו ביץ' .
לפי לוח מידע בלונג ביץ', המצר המקורי היה בעבר דרך לונג ביץ' ישירות מול מזרח חצי האי רוקאוויי, ומכאן השם "מצר רוקאוויי המזרחי".
התקבלה החלטה ליצור מצר חדש בין פאר רוקאווייי, ניו יורק, ואטלנטיק ביץ', והמוצא המקורי מולא, בתחילת שנת 2023, על ידי חיל ההנדסה של הצבא, במילוי מהמוצא החדש שנוצר.
את המצר חוצה "גשר חוף האטלנטי" .
הרחבה מזרחית של המצר היא תעלת ריינולדס .
המצר שימושי במיוחד עבור יורדי ים המחפשים מחסה מהאוקיינוס האטלנטי.
ממצר רוקאוויי המזרחי, ניתן לשוט מזרחה לאורך תעלת ריינולדס, אל מעבר למפרץ המפסטד.
מצר ג'ונס, הוא המצר הבא אחרי וממזרח, למצר רוקאוויי המזרחי, שמוביל למפרץ אויסטר הדרומי , התחום מדרום באי ג'ונס ביץ' , ובסופו של דבר להגיע אל המפרץ הדרומי הגדול .
זהו מסלול מוגן עם עומקים טובים, ומומלץ כאשר האוקיינוס האטלנטי סוער.
קיימת מגבלת גובה, כדי לחצות את גשר חוף האטלנטי (המוזכר לעיל), שהמרווח האנכי מתחתיו הוא כ-7.5 מטר.
חוף המפרץ הדרומי הגדול, והמיוחד במערבו הוא המועד ביותר לשיטפונות חוף החורגים מגובה ההצפה של בסיס FEMA (הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום) ל-100 שנה.
מצר שינקוק הוא המצר המזרחי ביותר מבין ששת המֵצָרים העיקריים המחברים מפרצים מהחוף הדרומי של לונג איילנד לאוקיינוס האטלנטי.
מפרצים אלה מוגנים מהאוקיינוס באמצעות שרשרת איי המחסום החיצוני הצר, שאורכה כ-200 ק"מ, והמשתרעת מהעיר ניו יורק ועד לסאות'המפטון, ניו יורק, על החוף הדרומי של לונג איילנד.
המצר מפריד בין האי ווסטהמפטון מחצי האי המשתרע מכפר סאות'המפטון.
השם בא מהאומה הילידית שינקוק.
המצר קטע את זרימת החול (שבדרך כלל זורם ממזרח למערב) וכתוצאה מכך חלה בליה חופית גדולה בצד המערבי של המצר, ש"הסתייעה" בנור'איסטר של דצמבר 1992 שחיסל את רוב ווסטהאמפטון דיונס, ניו יורק.
ווסטהאמפטון דיונס התאגדה ב-1993 במיוחד, כדי לקבל מעמד משפטי במחלוקות עם חיל ההנדסה של ארצות הברית בעניין הגנות החוף.
בשנת 2010 נחפר המצר, והחול הונח על חוף הים בכביש K כחלק מתוכנית הביניים West of Shinnecock Inlet לחידוש החול.
ב-17 יולי שנת 1996, בעקבות התרסקות טיסה 800 של TWA מול חופי לונג איילנד, מצר פייר איילנד היה נתיב הגישה הראשוני למים עבור ספינות שחשו לאזור ההתרסקות שהיה במרחק של כ-13 ק"מ מהמצר.
מִצְרַיִם ובשמה הרשמי המודרני רפובליקת מצרים הערבית (בערבית מצרית: جمهوريّة مصر العربيّة, , גֻמְהוּרִיַּת מַצְר אֶלְעַרַבִּיַּה) או בשמה המלא בשפות רבות: הרפובליקה הערבית של מצרים היא מדינה בצפון-מזרח אפריקה, לחוף הים התיכון בצפון וים סוף במזרח.
בצפון-מזרח גובלת בישראל וברצועת עזה, במערב בלוב ובדרום בסודאן.
דת המדינה היא האסלאם, רוב אוכלוסיית מצרים הם מוסלמים, בעיקר מוסלמים סונים, והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
שפתה הרשמית של המדינה היא הערבית והמדינה חברה-מייסדת של הליגה הערבית.
מצרים היא המדינה הראשונה בגודל אוכלוסייתה מבין מדינות ערב והמדינה השלישית בגודל אוכלוסייתה מבין מדינות אפריקה אחרי ניגריה ואתיופיה.
השם הפרטי מצרים נזכר בספר בראשית שבתנ"ך כשמו של אחד מבניו של חם (בנו של נח).
בהמשך ספר בראשית נזכר השם מצרים כשם של ארץ.
מקור השם אינו ברור, במיוחד לאור העובדה שהמצרים הקדמונים עצמם לא השתמשו בו.
מצרים הייתה ידועה כ"שתי הארצות", כיוון שנוצרה מאיחוד של שתי ממלכות פרה־היסטוריות (בתקופת נער-מר, הידוע גם כמלך מנס).
ייתכן שזו הסיבה לסיומת הזוגית בשם "מצרים", אם כי סיומת זו הייתה מקובלת ממילא בשמות מקומות.
השם הערבי של מצרים הוא "מצר".
התושבים הקדומים במצרים, אשר ישבו בה בתקופת הממלכה הפרעונית, קראו לה בשם כּמת (km.t, 𓆎𓅓𓏏𓊖), שמשמעותו "אדמה שחורה".
זאת בשל צבעה השחור של האדמה הפורייה בעמק הנילוס, וכדי להבדילה מ"דשרת", "אדמה אדומה", שהיה הכינוי לאדמת המדבר שמסביב למצרים.
בתקופה הפרעונית נעשה שימוש גם בשם חות-קה-פתח, שפירושו הוא "מקדש או בית הקה של פְּתַח" (שמה המוקדם של העיר מוף, היא ממפיס).
השם השתבש בפי היוונים והפך לאגיפטוס, וממנו נגזר שמה של מצרים בשפות המערב, וכן שמם של הקופטים – מיעוט קטן של מצרים-נוצרים-קופטים המיוחסים כצאצאיהם של המצרים הקדומים.
מצרים העתיקה היא ארץ עתיקת יומין, אחד המקומות הנחשבים ל"ערש הציוויליזציה", והמכונה בערבית "אם העולם" (أم الدنيا).
אחרי פלישת החיקסוסים וגירושם לאחר 150 שנה, בשנת 1570 לפנה"ס לערך, המצרים יצאו למסעות כיבושים ברחבי הסהר הפורה, אך האימפריה המצרית לא החזיקה מעמד זמן רב ומצרים חזרה עד מהרה לגבולותיה הטבעיים.
במשך תקופה קצרה באמצע המאה ה-7 לפני הספירה נשלטה מצרים על ידי האשורים (671–664 לפנה"ס).
הבבלים, יורשי האימפריה האשורית, לא הצליחו לקיים את שלטון האימפריה במצרים, אך יורשיהם הפרסים הצליחו ובמהלך רוב המאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס שלטה במצרים האימפריה הפרסית.
עם זאת, המצרים שמרו על תרבותם הייחודית.
כאשר אלכסנדר הגדול כבש אותה בשנת 332 לפנה"ס, מצא תרבות שונה ומרתקת.
לאחר פיצול האימפריה של אלכסנדר הגדול, אחד מהמפקדים שלו, תלמי הראשון, ניכס לעצמו את מצרים והיא הייתה תחת שלטון בית תלמי עד המאה ה-1 לפנה"ס.
בשנת 30 לפנה"ס נכבשה מצרים על ידי צבאות רומא.
כשנחלקה האימפריה הרומית לשניים, עברה מצרים לאימפריה הרומית המזרחית – האימפריה הביזנטית.
בין השנים 639–641 נכבשה מצרים על ידי הערבים בהנהגת הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב.
הקלות שבה נכבשה מצרים על ידי הערבים המוסלמים נבעה מן היחסים הדתיים המעורערים בין הכנסייה הביזנטית לבין הכנסייה הקופטית המקומית.
הכיבוש המוסלמי הבטיח את זכותם של הנוצרים לשמור על דתם בתמורה לתשלום מס גולגולת לשלטונות המוסלמים.
על פי הערכות בשנת 725, ערב סיום שלטונו של בית אומיה ועלייתו של בית עבאס היו עדיין יותר מ-90% מתושבי מצרים נוצרים קופטים.
הדבר היה כך בשל המדיניות המוסלמית אשר ביקשה להשתמש במצרים כגשר לכיבוש מדינות צפון אפריקה ואירופה, ולכן ראתה בתושבים הנוצרים מקור הכנסה לטיפוח מכונת הג'יהאד באמצעות המיסים שנגבו מהם.
אסלומה של מצרים הפך למוחשי יותר עם הגירתם של שבטים ערביים מחצי האי ערב והגעתם של עוד כוחות צבא.
הערבים המוסלמים שהגיעו למצרים היו בעלי זכויות חוקיות ודתיות רבות יותר משל האוכלוסייה הילידית.
על כן, הגירתם, בנוסף לקיפוח האוכלוסייה הנוצרית ואסלום בכוח במקרים רבים, תרמו לירידת שיעור הנוצרים באוכלוסייה המצרית ועליית שיעור הערבים והמוסלמים בה.
החל מן המאה ה-13 ועד למאה ה-16 נשלטה מצרים על ידי שושלות ממלוכיות שונות.
רשמית הפכה מצרים לאיילט עות'מאני בשנת 1512 עם תבוסת הצבא הממלוכי על ידי הסולטאן סלים הראשון, אך למעשה המשיכו ביים ממלוכים לשמור על צבאות העבדים שלהם ובעזרתם לשלוט על הארץ, במקביל לנציב מטעם האימפריה העות'מאנית – הוואלי.
שלטון דו-ראשי זה נמשך עד 1798, אז נכבשה מצרים על ידי נפוליאון.
על אף שב־1801 עזבו אחרוני הכוחות הצרפתיים את אדמת מצרים, השתנה מאזן הכוחות הפנימי במצרים: הביים הממלוכים נחלשו מאוד במלחמה, וקופתם המדוללת הקשתה עליהם מאוד לרכוש עבדים חדשים ולאמנם כחיילים.
גם האימפריה העות'מאנית הפגינה אוזלת יד במלחמות נגד נפוליאון, שגורש בסופו של דבר על ידי הצי הבריטי.
את המצב ניצל מוחמד עלי, קצין עות'מאני צעיר ממוצא אלבני שתפס את השלטון במצרים בשנת 1805. מוחמד עלי ייסד שושלת שהנהיגה את מצרים עד שנת 1952. רשמית המשיכה להיות מצרים חלק מן האימפריה העות'מאנית עד 1882, עת הועברה לחסות האימפריה הבריטית.
למעשה, שמרו מוחמד עלי ויורשיו על אוטונומיה רבה ואף על יכולת לפתח קשרי חוץ באופן עצמאי.
למן המחצית המאה ה-19 הפכה מצרים לציר תנועה חשוב בין אנגליה והודו.
במלחמת העולם הראשונה שימשה מצרים בסיס אנגלי, שממנו תקפו הבריטים את הטורקים בארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה שימשה מחסום אחרון בפני גייסות הוורמאכט בפיקודו של רומל, ומנעו ממנו את כיבוש ארץ ישראל והשתלטות על תעלת סואץ.
עוד קודם למלחמת העולם השנייה, בשנת 1922, הכריזה מצרים עצמאות חלקית.
לאחר המלחמה הפכה מצרים למדינה ריבונית תחת שלטון מלוכני של המלך פואד.
בשנת 1952 התבצעה מהפכת הקצינים החופשיים שבה קצינים בצבא המצרי העלו לשלטון את הגנרל מוחמד נגיב.
שנתיים מאוחר יותר הדיח אותו גמאל עבד אל נאצר שכיהן כנשיא מצרים עד מותו בשנת 1970.
בשנת 1958 התאחדה מצרים עם סוריה ליצירת "הרפובליקה הערבית המאוחדת".
במסגרת ניסיונה לצרף גם את תימן לאיחוד, היא התערבה במלחמה שם.
האיחוד התפרק בשנת 1961, אולם מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971.
אנואר סאדאת החליף את נאצר בשלטון, ושלט עד הירצחו בשנת 1981. חוסני מובארכ החליף את סאדאת בתפקיד הנשיא ושלט במדינה עד 11 בפברואר 2011.
בין השנים 1991–1996 הלך והסלים במצרים המאבק האלים בין קיצונים אסלאמיסטים, בעיקר מארגון , לבין כוחות הביטחון, וגבה את חייהם של מאות בני אדם מדי שנה, בעיקר באזורים הכפריים במצרים העליונה ובפרברי העוני של הערים הגדולות.
הקיצונים המוסלמים ביצעו פעולות טרור נגד תיירים, ואנשי משטרה ונציגי השלטון פגעו בבני המיעוט הקופטי והתנקשו באנשי רוח חילונים.
המדינה דיכאה את הארגונים הקיצוניים ביד קשה, עצרה רבבות פעילים והוציאה להורג עשרות מהם.
המאבק נשא פרי, ובנובמבר 1997 הכריז הזרם המרכזי בארגון אל-גמאעה אל-אסלאמיה על נטישת האלימות.
פעילים אלו זכו להשפעה גוברת בתקשורת, בחינוך ואף במערכת המשפט.
מצרים היא באופן רשמי רפובליקה, אך למעשה מדובר במדינה שנשלטת על ידי שלטון יחיד.
חוסני מובארכ היה נשיאה של מצרים מ-14 באוקטובר 1981 ועד התפטרותו ב-11 בפברואר 2011. מובראכ היה מנהיג המפלגה הלאומית דמוקרטית שהנהיגה את מצרים מאז הקרע עם סוריה ב־1978. נכון להיום הסמכויות מרוכזות בידי הצבא המצרי.
מצרים הייתה המדינה הערבית הראשונה שחתמה על הסכם שלום עם ישראל.
בקהיר, נמצאים משרדיה הקבועים של הליגה הערבית.
במצרים יש בחירות רב-מפלגתיות, אך משקיפי זכויות האדם בין-לאומיים מעלים דאגה באשר לחופש הביטוי ולחירויות אזרח במצרים.
בשל שינויים אלו, התנגדו חוגי האופוזיציה במצרים לשינויים בחוקה.
התיקונים בחוקה אושרו במשאל עם שנערך ב-28 במרץ 2007. לטענת המשטר במצרים, אחוזי ההשתתפות הגיעו לשליש מבעלי זכות ההצבעה וכי התיקונים זכו לתמיכה של כ-75 אחוזים של המצביעים.
לטענת חוגי אופוזיציה אשר החרימו את המשאל, רק 6% מאזרחי מצרים השתתפו במשאל שתוצאותיו זויפו.
לאחר רצח סאדאת, נקבע מצב חירום במצרים.
מצב החירום זה מוארך כל שנתיים מאז 1981. הוא מאפשר לשלטונות להטיל פיקוח צמוד על התקשורת, להפעיל צנזורה על כל פרסומיה ולסגור אמצעי תקשורת, לעצור אזרחים "המסכנים את הסדר הציבורי" או החשודים בטרור או בסחר בסמים, להחזיקם במעצר ממושך ולשופטם בפני בתי דין מיוחדים ללא זכות ערעור.
רק לנשיא יש סמכות לאשר או לבטל את גזר הדין.
במאי 2010 אישרה מועצת העם המצרית את הארכתו של מצב החירום בשנתיים נוספות, אף על פי שהנשיא מובארכ הבטיח מספר פעמים כי מצב החירום יבוטל ובמקומו יחוקק חוק מיוחד למאבק בטרור.
מובארכ קיבל את ההחלטה בידיעה ברורה שהיא תשמש דלק לגלגלי האופוזיציה, אשר תראה בה נימוק ראוי להגביר את מאבקה בשלטון לקראת הבחירות הקרובות.
בחודש ינואר 2011 החלו מחאות והפגנות המונים בכיכר תחריר נגד מובארכ ושלטונו, בטענה לכישלון בתחום החברתי, המדיני והכלכלי, בהשראת ההפיכה בתוניסיה וגל המחאות בארצות ערב.
המחאות הביאו לשינויים בשלטון במצרים.
במהלך ההפגנות נהרגו עשרות אזרחים מירי של הצבא והמשטרה.
בעקבות המהומות פיזר תחילה מובארכ את ממשלתו על מנת להרכיב ממשלה חדשה.
מאמציו אלו להרגעת ההמון לא נשאו פרי, ולבסוף, בתאריך 11 בפברואר 2011, הצהיר באמצעי התקשורת שלא ימשיך לכהונה נוספת והעביר את השלטון למפקד העליון של צבא מצרים.
בנובמבר התחדשו הפגנות המחאה נגד מפקד הצבא שעומד בפועל בראש המדינה עד לבחירות והקמת ממשלה נבחרת.
בניגוד למחאות הקודמות, הונהגו ההפגנות הפעם על ידי האחים המוסלמים וקיצונים אסלאמיים.
בדצמבר 2011 התקיימו בחירות לפרלמנט המצרי.
במאי 2012 נערכו בחירות לנשיאות מצרים.