tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת גיליון הבטיחות של החומר מציין תופעות לוואי ככאב בטן בעקבות בליעה, גירוי בעור ואדמומיות וכאב בעיניים לאחר חשיפה.
ה"בואש" מוגדר כאמצעי לפיזור הפגנות אך תועדו מקרים בהם נעשה שימוש בבואש כלפי בתים, בתי ספר ועסקים פלסטיניים, לעיתים גם אחרי שההפגנות הסתיימו, כענישה קולקטיבית נגד היישובים או השכונות בהם היו ההפגנות.
השימוש בבואש נפוץ בהפגנות של פלסטינים ושל ארגוני זכויות האדם.
באוקטובר 2017 נעשה שימוש בבואש נגד מפגינים חרדים מהפלג הירושלמי, שמחו נגד מעצר עריקים מהציבור החרדי ליד גשר המיתרים בירושלים.
מאז נעשה בו שימוש פעמים נוספות בהפגנות נגד מעצר עריקים מהציבור החרדי, בירושלים ובבני ברק.
במאי 2018 החל צה"ל להשתמש בחומר גם באמצעות רחפנים במהלך המהומות האלימות בגבול רצועת עזה.
במספר הפגנות של הפלג הירושלמי בבני ברק שהתקיימו באוגוסט 2018, ציידה משטרת ישראל מספר שוטרים במכלית התזה אישית של בואש להתזה ישירה על פני מפגינים.
המכלית מותקנת על גבו של איש משמר הגבול ומתיזה את החומר ישירות על המפגין.
בשנת 2018 עתרו מספר חרדים לבג"ץ נגד השימוש בבואש ובמהלך העתירה נקבעו כללים מחמירים לצורך השימוש בו.
בשנת 2020 בוצע שימוש בבואש בהפגנת חרדים בירושלים, במחאה על מעצר עריק.
בראשית 2021 בוצע שימוש בבואש נגד מפגינים מהימין בהפגנה מול משרדי מח"ש בירושלים, בעקבות תקרית בין שוטרים לנערי גבעות ליד כוכב השחר, שבה נהרג אהוביה סנדק.
בדצמבר 2021 פנה משה ליאון, ראש עיריית ירושלים, למפכ"ל המשטרה בדרישה להפסיק את השימוש בבואש לפיזור הפגנות בעיר.
ראש העיר טען כי "אין מקום להפעלת בואש בתוך שכונות מגורים.
גם אם המפגינים מפרים את החוק, יש דרך לטפל בכך בלי לגרום לנזקים חמורים לתושבי השכונה והאזור".
בשנת 2021, במהלך אכיפת הנחיות הסגר בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נעשה שימוש נרחב בהתזת בואש בהפגנות בשכונות החרדיות בערים ירושלים ובית שמש.
הבואש הותז על רחובות ריקים מאדם וכן על בתים ועל רכבים חונים ונוסעים,כאמצעי אכיפתי וענישתי כלפי כלל האוכלוסייה במקום, וכדי להרתיע אזרחים מהמצאות במרחב הציבורי – ללא כל קשר לפיזור הפרות סדר.
ב-24 ביולי 2023 נעשה שימוש בבואש נגד מוחים במחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע בירושלים, אשר חסמו את כביש בגין.
באוקטובר 2023 עדכנה משטרת ישראל את נוהל ההפעלה והשימוש במכת"ז, כך שיאפשר גם הוספה של גז פלפל למים המותזים.
בעקבות כך פנתה האגודה לזכויות האזרח בבקשה לקבל מידע על סוג החומר שבו משתמשת המשטרה, על אופן השימוש בו, על רמת הבטיחות שלו ועוד, וכן חוות דעת רפואית ומשפטית לגבי השימוש בגז הפלפל אך המשטרה סירבה להעביר לידי האגודה את חוות הדעת הרפואית והמשפטית שעל בסיסן אושר השימוש באמצעי הזה.
ב-24 באפריל 2024 נעשה שימוש בבואש נגד מפגינים שקראו לשחרור החטופים שנמצאים בידי החמאס מאז ה-7 באוקטובר 2023 ונגד בני משפחות החטופים שלקחו חלק בהפגנה.
ב-21 באוגוסט 2024 נעשה שימוש במכתזית עם בואש במחאה נגד הגיוס על יד לשכת הגיוס בירושלים.
באחד בספטמבר 2024 נעשה שימוש ברימוני הלם וכן במכתזית עם בואש במחאה בה השתתפו מטה המשפחות להחזרת החטופים בחסימת כביש איילון דרום בתל אביב.
בואנה ויסטה הוא מותג של חברת וולט דיסני, על שם הרחוב בו שוכנים משרדי החברה בעיר ברבנק.
שם זה ליווה כמה מהמחלקות וחברות הבת של דיסני במהלך השנים, כשבהן הלוגו עוצב כך שיופיע לצד טירת היפהפייה הנרדמת כדי להבהיר את הבעלות של דיסני.
השימוש הראשון בשם למטרה מסחרית נעשה ב-1953, כשהאחים וולט ורוי דיסני ייסדו את "חברת הפצת הסרטים של בואנה ויסטה, בע"מ." כזרוע האחראית להפצה הקולנועית, השיווק והקידום של סרטי הקולנוע שלהם.
לאחר מכן, גם כמה מחברות המדיה הביתית, הטלוויזיה, משחקי הווידאו והמוזיקה של חברת האם "וולט דיסני" החלו להשתמש בשם זה.
כמו כן, רוב הזכיינויות והחברות המקומיות של דיסני מחוץ לצפון אמריקה נשאו בשם זה בפעילות הבינלאומית של החברה.
לאחר יותר מ-50 שנים של שימוש בשם זה, דיסני הודיעה ב-2007 כי היא זונחת את המותג "בואנה ויסטה" כחלק ממיתוג מחדש, אם כי היא המשיכה לשמור עליו כסימן מסחרי ועודנה רשמה על שמו עסקים.
משמעות השם "בואנה ויסטה" בשפה הספרדית הוא "נוף יפה".
חוסה בואנוונטורה דורוטי דומאנחה (בספרדית: José Buenaventura Durruti Dumange; 14 ביולי 1896 - 20 בנובמבר 1936) היה אנרכו-סינדיקליסט, מהפכן ספרדי וחבר CNT, FAI וארגונים אנרכיסטים נוספים בתקופה שלפני ובזמן מלחמת האזרחים בספרד.
דורוטי היה לאחת מהדמויות המרכזיות במהלך מלחמת האזרחים והמהפכה החברתית שהתחוללה בתקופה זו בברצלונה ודמות מופת בתנועה האנרכיסטית.
בואנוונטורה דורוטי נולד ב-1896 בלאון שבקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון, בצפון מרכזה של ספרד, כילד השני מתוך שמונה ילדים לאנסטסיה דומאנחה וסנטיאגו דורוטי, עובד רכבת.
אביו היה חבר ב"איגוד העובדים הכללי" (בספרדית: Unión General de Trabajadores), שזוהה כאיגוד המקצועי של "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" (בספרדית: Partido Socialista Obrero Español), ונעצר ב-1903 בעוון השתתפותו בשביתת הבורסקאים של לאון.
דורוטי גדל בשכונת סנטה אנה, שהייתה שכונה צנועה בעלת בתים קטנים וישנים שיושבו בעיקר על ידי עובדי העירייה.
בגיל 14 עזב את בית הספר, על אף היותו תלמיד מצטיין, והפך למכונאי מתלמד בחצר הרכבות בלאון, תחת הדרכתו של מלצ'ור מרטינס, מכונאי וסוציאליסט שהיה מפורסם באזור.
במשך שנתיים שהעביר תחת הדרכתו, מרטינס לימד אותו את כל מה שידע על מכונאות ועל סוציאליזם.
לאחר מכן עבר לסדנתו של אנטוניו מיחה, התמחה בהרכבה של מכשיר לשטיפת מינרלים ממכרות והחל לעבוד כמכונאי של מכונת שטיפה כזו במכרות פחם העץ בעיירה מטיינה דה טוריו, תפקיד בו החזיק עד 1916, כאשר חזר לעבוד בחברת הרכבות של צפון ספרד.
ב-1912, ובהשפעת אביו, הצטרף אל "איגוד העובדים הכללי" (UGT), אך עד מהרה חדל להשתתף במה שהגדיר כ"סוציאליזם מתון" ושב לארגון רק ב-1916 כשחזר ללאון.
שנה לאחר מכן, באוגוסט 1917, השתתף בשביתה הכללית שהתקיימה ברחבי ספרד בעקבות ביטולו של הסכם עבודה בין האיגודים המקצועיים למעסיקים, על ידי הממשלה.
השביתה אורגנה על ידי "איגוד העובדים הכללי" ו"הקונפדרציה הלאומית של העבודה" (CNT), ודורוטי לקח בה חלק כנציג של "איגוד העובדים הכללי".
הממשלה דיכאה את השביתה באמצעות הצבא, וכתוצאה מהעימותים נהרגו 70 בני אדם, נפצעו 500 ויותר מ-2,000 נעצרו.
ב-1920 עבר לברצלונה והצטרף ל-CNT.
שנתיים מאוחר יותר הקים יחד עם חואן גרסיה אוליבר, פרנסיסקו אסקסו וריקרדו סנז את הארגון "סולידריות" (בספרדית: Los Solidarios).
עם קבוצה זו ביצע בספטמבר 1923 שוד בסניף "בנק ספרד" בחיחון.
באותה שנה הואשמו גם בהתנקשות בחייו של חשמן סרגוסה, חואן סולדאוילה אי רומרו, ככל הנראה כפעולת תגמול על הירצחו של איש ה-CNT סלבדור סגי ובשל התמיכה הכלכלית שהעניק לחמושים שהרגו פעילים של ה-CNT.
לאחר תפיסת השלטון בספרד על ידי מיגל פרימו דה ריברה, ארגנו דורוטי וחבריו התקפות על מחנות צבא בברצלונה ועל הגבול עם צרפת.
התקפות אלה לא נשאו פרי וכמה אנרכיסטים נהרגו בעקבותיהן.
לאחר כישלון זה, נמלטו דורוטי, אוליבר ואסקסו לדרום אמריקה.
תחילה נסעו לארגנטינה, שם התקבלו בהתלהבות גדולה על ידי המון של עובדים.
עם זאת, כמעט באופן מיידי, החלה המשטרה לרדוף אותם והם גורשו מהמדינה.
השלטונות הספרדיים הזהירו מראש את כל הממשלות בדרום אמריקה ובמרכזה מבואם של הגולים האנרכיסטים, ובכל מקום ברחבי אמריקה הלטינית הם נרדפו בידי השלטונות.
בצ'ילה הם ביצעו מספר מעשי שוד במטרה לאסוף את המשאבים הכלכליים הדרושים כדי לשחרר את חבריהם, ששהו באותה העת בבתי מאסר שונים בספרד.
ב-1924 שבו לאירופה והתיישבו בפריז, שם פתח דורוטי חנות ספרים ופגש לראשונה במהפכן אנרכיסטי אחר, נסטור מאכנו.
כמה חודשים לאחר מכן, ערך אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ביקור רשמי בפריז.
דורוטי, אסקסו וחבר נוסף בשם גרגוריו חובר ניסו להתנקש בחייו, אך ללא הצלחה, הם נעצרו ונכלאו.
בעקבות מעצרם החל מסע בינלאומי לחנינתם, ביוזמת התנועה האנרכיסטית בצרפת, שהסתיים עם שחרורם של השלושה לאחר כשנה, ביוני 1925.
לאחר שחרורם מהכלא אולצו לעזוב את צרפת בתוך שבועיים.
בלגיה ולוקסמבורג סירבו להעניק להם מקלט מדיני, והם ניסו להיכנס לגרמניה, שבאותה עת נשלטה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, אך גם גרמניה דחתה את כניסתם לגבולותיה.
כך, עשו את דרכם חזרה לצרפת וחיו תחת זהויות בדויות בפריז, שם חיו על נדיבותם של שותפיהם האנרכיסטים הצרפתים, אך הם רצו להרוויח את לחמם בעצמם והחליטו לעשות את דרכם לליון, שם מצאו עבודה, אך תוך זמן קצר התגלו על ידי המשטרה ונידונו לשישה חודשים בכלא.
לאחר מכן, הם חיו שוב באופן בלתי חוקי, הפעם בבלגיה.
במשך נדודים אלה ממדינה למדינה, לקח דורוטי חלק בפעילויות אנרכיסטיות שונות, ושמר על קשר עם כמה מחבריו בספרד.
במהלך תקופה זו, השלטונות הסובייטים, שחשו את מידת ההשפעה הפוטנציאלית של דורוטי בספרד בעתיד לבוא, הציעו לשלושה מקלט מדיני בברית המועצות, אך הם החליטו לסרב.
ב-1931, עם לכתו של אלפונסו השלושה עשר מכס המלכות בספרד, חזר למולדתו והצטרף לפדרציית האנרכיסטים האיברית (FAI).
עליית כוחה של הפדרציה האנרכיסטית (FAI) בכלל, ושל דורוטי וחבריו בפרט, בקרב הפוליטיקה הפנימית של איגוד העובדים האנרכיסטי (ה-CNT), גרמה לסינדיקליסטים מתונים יותר לפרוש מ-CNT וליצור את "המפלגה הסינדיקליסטית".
במשך תקופה זו היו לדורוטי יחסים מתוחים מאוד עם אנשי הרפובליקה הספרדית השנייה, הוא השתתף בכמה התקוממויות עממיות כנגד שלטונה של הרפובליקה ב-1932 וב-1933, מה שגרם להגלייתו, יחד עם פעילים אנרכיסטים נוספים, לגינאה המשוונית ולאיים הקנריים, שם שהה כשמונה חודשים.
ב-1 במאי 1936, במהלך הקונגרס השלישי של ה-CNT בסרגוסה, הועלו לדיון חוסר מיומנותה של הממשלה הרפובליקנית והסכנה ש"הפיכה צבאית" ממשמשת ובאה.
בעקבות כך, דאגו האנרכיסטים לחמש את אנשיהם.
ב-17 ביולי 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד עם התקוממותם של הכוחות הלאומנים בהנהגתם של קציני הצבא פרנסיסקו פרנקו, אמיליו מולה וחוסה סנחורחו.
יומיים לאחר מכן, הצטרף למרד חיל המצב בברצלונה והתקומם כנגד הרפובליקה.
דורוטי, ששהה באותה עת בעיר, שיתף פעולה עם חבריו ב-FAI וב-CNT, ועזר לתאם התנגדות מזוינת לניסיונות הכיבוש של העיר על ידי הלאומנים.
בקרב עקוב מדם שנערך ב-20 ביולי 1936 במחנה אתראסאנאס, המעוז העיקרי שעוד נותר בידי הצבא הלאומני במרכז העיר של ברצלונה, נורה למוות שותפו לדרך וחברו הקרוב, פרנסיסקו אסקסו.
הקרב נגמר בניצחון לכוחות האנרכיסטים, ובגירוש הכוחות הלאומנים מהעיר.
ה-CNT-FAI הפכו לאחראים מוחלטים על המצב בברצלונה, ובשל כך, אורגנה מיד בסיום הקרבות פגישה בין פעילים אנרכיסטים בולטים לבין נשיאה של קטלוניה ליואיס קומפאניס כדי לדון במצב.
דורוטי, יחד עם פעילים בולטים נוספים בארגון המשולב של FAI ו-CNT, הציעו למנות "ועדה מרכזית למיליציות האנטי-פשיסטיות של קטלוניה", רעיון זה התקבל בצורה חיובית גם על ידי שאר הארגונים בברצלונה והפך לכלי ממשי.
ועדה זו, שהייתה בעלת גוון אנרכיסטי, אך הורכבה גם מליברלים, רפובליקנים, מרקסיסטים וקטלונים-לאומיים, הפכה לכוח השלטוני האמיתי בקטלוניה.
ב-24 ביולי, יצא דורוטי מברצלונה עם כוח של יותר מ-6,000 אנרכיסטים (כוח שנקרא מאוחר יותר בשם "Columna Durruti", "טור דורוטי"), הגיע לאראגון והשיג כמה ניצחונות, תוך שהוא מגיע לשערי סרגוסה, שהיוותה בעצמה מרכז גדול אחר של אנרכיזם עירוני, אך לא נכנס אליה בעקבות בקשת הרפובליקנים.
על פי סופר הביוגרפיה של דורוטי, האנרכיסט אבל פז, כאשר כוחותיו של דורוטי עברו דרך כפר כלשהו, הדבר הראשון שעשו היה להדיח את השופטים המקומיים, את שאר הבעיות המקומיות הם פתרו על בסיס שלוש שאלות: "איפה בית המשפט?
ואיפה בית הסוהר?", לאחר מכן שרפו את מסמכי בית המשפט ואת רישומי הבעלות על הקרקע ושחררו את כל האסירים.
בהמשך הם כינסו את כל תושבי הכפר והסבירו להם את עקרונות הקומוניזם הליברטריאני.
בעת הזו החל השלב המהפכני במלחמה, קהילות אנרכיסטיות נוצרו על בסיס התנדבותי, האדמות המשוחררות ואמצעי הייצור עברו תהליך של קולקטיביזציה והמציאות המהפכנית קרמה עור וגידים.
בתחילת נובמבר 1936, הגיע למדריד צבאו של פרנקו, שהורכב בעיקר ממרוקאים ומאנשי לגיון זרים.
ב-8 בנובמבר החל הקרב על מדריד בין הכוחות הלאומנים לכוחות הרפובליקנים.
מצד אחד עמד צבאו המצויד היטב של פרנקו, שנתמך גם על ידי מפציצים גרמנים ואיטלקים, ומהעבר השני איישו את הכוחות הרפובליקניים המוני פועלים עירוניים, כולל נשים רבות, חמושים למחצה.
נוסף על כך, במדריד כשלעצמה הקומוניסטים היו יחסית מאורגנים טוב יותר וחזקים יותר משאר הפלגים בקרב הכוחות הרפובליקניים, הם גם נתמכו על ידי גדודים בינלאומיים שונים.
הקרב נמשך ללא הפוגה, ופרנקו אמר כי הוא מעדיף להרוס את מדריד כליל מאשר להותיר אותה בידי המרקסיסטים.
כוחות המפציצים של לגיון הקונדור שהגיעו מגרמניה הנאצית תכננו להעלות את מדריד בלהבות, רובע אחר רובע.
מ-16 בנובמבר ואילך הופצצה מדריד על ידי מטוסים גרמנים יום וליל, ובשלושה לילות נהרגו בהפצצות מעל ל-1,000 בני אדם.
נוסף על כך, מדריד הייתה מנותקת לחלוטין משאר חלקי ספרד.
בעיצומו של משבר זה, ב-12 בנובמבר, הוביל דורוטי את המיליציה שלו, שמנתה אז כ-4,000 איש, למדריד, כדי לסייע בהגנה על העיר מפני הכוחות הלאומנים.
בסביבות אחת בצהריים, ב-19 בנובמבר 1936, נורה דורוטי בחזה מקליע שהגיע ממקור לא ידוע בקרב שהתנהל באזור האוניברסיטה של מדריד.
פחות משעתיים לפני מותו עוד הספיק להתראיין לכתבה שצולמה על ידי נציגים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הוא נלקח במצב קשה למלון ריץ במדריד, שבו היה חדר ניתוח מאולתר של המיליציות שבאו מקטלוניה, אך נפטר ב-4 בבוקר שלמחרת, בן 40 במותו.
נתיחה שלאחר המוות גילתה כי מותו נגרם בשל קליע של 9 מ"מ, אשר חדר לחזהו ופצע אנושות את הקרביים שלו.
גופתו עברה תהליך של חניטה והועברה לקבורה בברצלונה.
מותו הוסתר מהציבור כדי למנוע מהם ייאוש ודמורליזציה.
הגרסה הרשמית, שאושרה גם על ידי ה-CNT, ייחסה באופן מיידי את האחריות למותו לצלף פשיסטי מטעם "המשמר האזרחי".
עם זאת, קוטרו של החור שנפער בגופו של דורוטי בשל הכדור, העלה את החשד שהירי נעשה ממרחק אפסי.
בעקבות הממצאים הועלו מספר ספקולציות באשר לאחראים למותו.
בעיני אנרכיסטים מסוימים היו אלה הקומוניסטים שפגעו בו (גרסה זו טופחה בין השאר גם על ידי הכוחות הפשיסטים, במטרה להגדיל את חוסר האמון והפלגנות בקרב הכוחות הרפובליקניים).
לעומתם טען אנטוני ביוור בספרו על אודות המלחמה, "מלחמת האזרחים בספרד 1939-1936", כי דורוטי נהרג כתוצאה מפליטת כדור בלתי מכוונת של איש מהכוחות האנרכיסטים, והעריך כי האנרכיסטים שיקרו בשעתו וטענו כי נפגע מירי של צלפים מכוחות האויב מטעמים של תעמולה ורצון למנוע דמורליזציה בקרב הלוחמים.
העובדות היחידות שהוכחו ומופיעות בכל הגרסאות השונות, הן שדורוטי נסע במכונית יחד עם הנהג שלו חוליו אסטנציו ועם חוסה מנסנה, אנטוניו בונייה ורמון גרסיה לופס, וכאשר הגיעו אל האוניברסיטה של מדריד, בה התנהלו קרבות ירי עם הכוחות הפשיסטיים שהשתלטו על האוניברסיטה, יצא דורוטי מן האוטו ונורה.
בלווייתו שנערכה ב-22 בנובמבר בברצלונה, השתתפו כמיליון בני אדם.
בוּאלם סַנסָל הוא סופר אלג'ירי עטור פרסים שספריו זכו לצאת לאור בהוצאת גלימר בצרפת.
בשנת 2012, זכה בפרס הרומן הערבי על כתיבת ספרו "רחוב דרווין", המכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים המתארים את החיים ברובע בו נולד.
מאז שנת 2006, הוא מוחרם באלג'יר בעקבות הביקורת החריפה שהוא נוהג למתוח בכתיבתו ובפורומים שונים, כלפי הממשל והעומד בראשו, כלפי השחיתות הציבורית והחברה האלג'ירית ובשל קריאתו לקיים דיאלוג בין אלג'יר לישראל.
בואלם סנסל נולד בכפר קטן באלג'יריה הצרפתית, שהייתה בעת ההיא קולוניה צרפתית.
כאשר היה בן שנה, התייתם מאביו, שנהרג בתאונת דרכים.
בילדותו חווה את המאורעות הקשים שליוו את מלחמת העצמאות של אלג'ריה שהסתיימה בשנת 1962.
סנסל הוא דוקטור לכלכלה ומהנדס במקצועו שעבד במשך שנים כמהנדס בכיר בממשלת אלג'יר.
תוך כדי עבודתו בשירות הציבורי, החל לעסוק בכתיבה בעידודו של הסופר האלג'ירי ראשיד מימוני, חברו ללימודים שהלך לעולמו בגלות בצרפת בשנת 1995. ההתנקשות בחייו של נשיא אלג'יריה מוחמד בודיאף ועלייתו של האסלאם הפונדמנטליסטי באלג'יריה, השפיעו עליו לכתוב אודות ארצו.
בשנת 1996 בעת שהיה בגיל 47, החל לכתוב את רומן הביכורים שלו, 'שבועת הברברים' (Le Serment de barbares), שיצא לאור בהוצאת גלימר בשנת 1999, בו שזר ביקורת גלויה על המתחולל בארצו.
בספר זה שרטט סנסל את קורותיה של אלג'יריה בסוף המאה ה–20 דרך סיפור תעלומת רצח של אלג'ירי שחזר לארצו לאחר שהות של 30 שנה בצרפת.
על הביקורת שהטיח כלפי הממשל בעודו עובד בשירות הציבורי, אמר: "כשכתבתי את הרומן הראשון שלי 'שבועת הברברים' שראה אור בצרפת בשנת 1999, התחלתי לשאול את עצמי מה אעשה כעת.
אני עובד מדינה באלג'יריה אבל כתיבתי מותחת ביקורת חריפה על המדינה ועל החברה האלג'ירית.
והדבר רק החריף עם פרסום הרומן השני שלי...
רציתי להישאר עובד מדינה, כי אהבתי את עבודתי כמהנדס.
בשנים ההן הייתי בלב הרפורמות התעשייתיות שבוצעו באלג'יריה.
גם לא חשתי עדיין סופר, הייתי בעיני עצמי עובד מדינה שכותב.
לא התכוונתי להפוך את הספרות למקצוע שלי...
אמרו לי אתה מבקר יותר מדי את הממשלה.
בספרים זה לא נורא, זו ספרות המתפרסמת בחו"ל, אבל בראיונות שאתה מעניק ל'לה מונד' או ל'נובל אובזרבאטר' או בטלוויזיה הצרפתית - תיזהר".
לאחר שפרסם מאמר בעיתון צרפתי, בו תקף את המדיניות של נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, פוטר בשנת 2003 ממשרתו והמשיך לעסוק בכתיבה בלבד.
"בסופו של דבר זה היה טוב.
מאותו רגע אני מקדיש את עצמי אך ורק לספרות וכל השתלשלות האירועים, הפכה אותי ליותר עקשן".
חרף המחלוקות שעוררו ספריו בארצו וחרף החשש לחייו, המשיך סנסל להתגורר במולדתו עם אשתו ושתי בנותיו.
בשנת 2007, הוכרז סנסל בפסטיבל הספרים הבינלאומי שנערך בברלין, כגולה בתוך ארצו.
לדבריו אלג'יריה הפכה למקום מבצר של האסלאם הקיצוני ובעקבות כך, היא מאבדת את המוסר האינטלקטואלי החיוני לאושיות הדמוקרטיה.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו השני "הכפר של הגרמני או יומנם של האחים שילר", המגולל את סיפורם של שני אחים ילידי אלג'יריה, רשל ומלריך שהתחנכו בצרפת.
שניהם למדים כי בעקבות המהומות שפרצו באלג'יריה בשנת 1944, נטבחו הוריהם על ידי איסלמיסטים קיצוניים, וכי האב הנס שילר היה מהנדס כימי שהיה שותף ביצור הגז ציקלון בי, ששימש להשמדת היהודים בתאי הגאזים.
בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר סנסל כי בספר זה ניסה להתריע על הגבול הדק העובר בין האסלאם הקיצוני והנאציזם.
הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2010.
בשנת 2012 זכה ב'פרס הרומן הערבי' (Prix du Roman Arabe) על כתיבת ספרו "רחוב דרווין", המכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים המתארים את החיים ברובע בו נולד.
הפרס הכספי נשלל ממנו על ידי השגרירים הערבים – נותני החסות, בשל היענותו להזמנה להתארח כאורח כבוד בפסטיבל הסופרים שנערך במשכנות שאננים בירושלים בחודש מאי 2012. שלושה שבועות לפני שהגיע לכנס, הואשם על ידי החמאס ב"פשע נגד מיליון וחצי קדושים מעונים אלג'ירים שהקריבו את חייהם עבור החירות".
בנובמבר 2024 נשפט סמסל באלג'יריה בגין פגיעה בביטחון המדינה, עקב תמיכתו בזכויותיה של מרוקו בסהרה המערבית.
במרץ 2025 נידון לחמש שנות מאסר.
אחרי היוודע גזר הדין קרא נשיא צרפת עמנואל מקרון לשחרורו ולגילוי שיקולים הומניטריים בעניינו.
בעקבות קריאתו של נשיא צרפת עמנואל מקרון וארגוני זכויות אדם לשחרר את הסופר מהכלא וקריאה נוספת של נשיא גרמניה פרנק-וולטר שטיינמאייר, העניק נשיא אלג'יריה עבד אל-מג'יד תבון ב-12 בנובמבר 2025, חנינה לבואלם סנסל..
בואלה (Buala) היא עיירה באיי שלמה.
העיירה שוכנת על האי סנטה איזבל (Santa Isabel) שהוא האי הארוך בקבוצת האיים.
התחבורה לאי מתבצעת על ידי מעבורות מהוניארה הבירה.
העיירה שוכנת בין החוף לבין ההרים המיוערים בצפיפות וגובהם מגיע עד ל-1000 מטרים מעל פני הים.
עקב כך אין לעיירה עתודות קרקע והיא לא יכולה להתפתח באופן משמעותי.
האקלים הוא טרופי וכמות המשקעים בעיירה גבוהה.
בעבר קיבלה העיירה את אספקת החשמל שלה מדיזל-גנרטור וכיום פועלת במקום תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה.
בואינה צרפתי גרפינקל (Bouena Sarfatty Garfinkle; 15 בנובמבר 1916 – 23 ביולי 1997) הייתה משוררת לאדינו ילידת סלוניקי, פריטיזנית בתקופת השואה ופעילה בהעלאת שארית הפליטה לארץ ישראל.
בואינה (טובה) צרפתי נולדה בסלוניקי למשפחה ספרדית ידועה.
אביה משה נפטר בהיותה בת 3. אחיה הבכור אליהו שימש כראש המשפחה, שכללה אותה, שלוש אחיותיה הבוגרות ואחותה הקטנה רגינה, אמה שמחה וסבתה מרים.
משפחתה תמכה בפעילות ציונית בסלוניקי, במיוחד האח הבכור אליהו שהיה פעיל בקרן היסוד.
בנות המשפחה זכו לחינוך בבתי הספר המקומיים, חלקן בבית הספר של כל ישראל חברים וחלקן בבית הספר האיטלקי.
בואינה נשלחה זמן מה גם ללימודים במרסיי בצרפת.
היא שלטה בשפות לאדינו, צרפתית ויוונית.
בנעוריה השתתפה בנשפים של החברה הגבוהה בסלוניקי וכנהוג בגיל 18 "הוכרה לחברה" (débutante) בנשף חגיגי.
לאחר כיבוש סלוניקי על ידי גרמניה הנאצית באפריל 1941 חיי הקהילה השתנו מהקצה לקצה.
בואינה, אחיותיה וחברותיה התנדבו לארגון עזרה יהודי בשם "מתנות לאביונים" וחילקו מזון להמוני הנפשות הרעבות בעיר.
ביולי 1942 המצב התדרדר עוד יותר לאחר שהנאצים החלו לקחת גברים יהודים למחנות עבודה.
באמצעות איש קשר צעיר במחנות העבודה העבירה בואינה ידיעות לנשות הקהילה על מצבם של מכריהן הכלואים במחנות - רבים מתוכם הורעבו למוות בידי הנאצים.
בנוסף ביחד עם אחיותיה היא נהגה להביא אוכל ושתייה לשבויי מלחמה מבעלות הברית שהיו מועברים בצעדה מול בית המשפחה.
יום אחד הבחינו בואינה ואחיותיה בחייל בריטי פצוע שהחזיק מזוזה צמוד לחזהו, ועזרו להבריח אותו לביתן ולהחביא אותו על אף הסיכון שכרוך בדבר.
הן ניקו אותו וטיפלו בו כמיטב יכולתן, אך למרות מאמציהן לבסוף נפטר החייל מפצעיו והן ערכו לו בהחבא טקס קבורה.
בואינה תיעדה את מאורעות אלו ואת שאר מאורעות המלחמה במאות שירי לאדינו שחיברה.
בואינה נהגה להתעמת עם מי שהיה ראש "המשטרה היהודית" (politofilaka), אדם בשם ויטל חסון, שניצל את כוחו כדי להתאכזר ולכפות את רצונו על הקהילה היהודית.
בין היתר הוא אילץ את חברתה הקרובה של בואינה, שרה טְראבּוּט, להתחתן עם אחיו כנגד רצונה תוך הפניית איומים נגד משפחתה.
פעם אחת הוא הכה את בואינה והכריח אותה לשתות כמות גדולה מהחלב שהיא חילקה לילדים יתומים עד שהיא סבלה מהקאות ובחילות.
בשירתה היא מרבה להתייחס לחסון והבריונים שלו והתאכזרותם לקהילה.
במהלך המלחמה התארסה בואינה לבחור צעיר בשם חיים שהיה אסיר במחנות העבודה.
בתעוזה גדולה ברח חיים ממחנה העבודה כדי להתחתן עמה, אולם משנודע הדבר לויטל חסון הוא העביר לנאצים את המידע על מקום הימצאם של בני הזוג.
חיים נורה למוות בידי חיילים נאצים בבית הכנסת בו בני הזוג היו אמורים להתחתן, מעט לפני שעת החתונה.
הטרגדיה רדפה את בואינה כל חייה.
מאוחר יותר נעצרה בואינה בעצמה ונשלחה למחנה המאסר "פבלו מלה" (Pablo Mela) ששכן ליד המפקדה המקומית של הצבא הגרמני.
מעט לאחר מעצרה פרטיזנים יוונים יזמו מבצע חילוץ נועז, במהלכו נכנס פרטיזן למחנה המאסר בתחפושת של קצין גרמני ושחרר כמה מהאסירים, כולל את בואינה.
המבצע עבר בהצלחה, אך לימים נודע לבואינה שהפרטיזן שערך את המבצע זוהה על ידי אחת מהסוהרות של מחנה המאסר ונתפס, עונה ונרצח על ידי הנאצים.
לאחר הברחתה מבית הכלא היא נסעה בחשאי ברכבת הרחק מסלוניקי כדי שלא להיתפס בשנית, והגיעה לאזור צפון-מזרח תראקיה.
היא הצטרפה לכוחות פרטיזנים, ראשית עם יוונים-לויאליסטים ולאחר מכן עם קומוניסטים.
היא פעלה לאורך המלחמה ברחבי יוון וסביבה, במשימות שונות מטעם הפרטיזנים.
אחד מתפקידיה היה להתחזות כטבחית במטבח באי כרתים ששירת את הצבא הגרמני.
בעזרתה הפרטיזנים הצליחו לחטוף קצין בצבא הגרמני שנהג לסעוד בקביעות במטבח, והוא הועבר לחקירה לצבא הבריטי.
היא המשיכה בפעילות פרטיזנית במהלך המלחמה ובין היתר עזרה להעביר משפחות יהודיות לפלשתינה דרך העברתם לטורקיה.
לאחר המלחמה הופק סרט ביוון המספר את סיפור ימיה כפעילה בשירות הפרטיזנים.
ביוני 1945 חזרה ליוון עם היחידה היהודית-ארצישראלית של מינהל הרווחה והשיקום של האו"ם (UNRRA) ועבדה בחלוקת אוכל, אך במקביל גם שימשה כפעילה בנתיב מילוט מחתרתי עבור ניצולים ופליטים שביקשו להגיע לפלשתינה.
היא הוצבה בסידֶרוֹקסטרו, מחנה עקורים ביוון בו ישבו ניצולים יהודים רבים אשר הגיעו ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בכמה משיריה היא מתארת את זכרונותיה ממחנה זה.
לאחר מכן נסעה חזרה לעיר מולדתה סלוניקי, שם גילתה כי סבתה, אחיה, אחותה הקטנה ורבים מקרובי משפחתה וחבריה נרצחו באושוויץ, והיו בין כ-50 אלף יהודי סלוניקי שנרצחו בשואה - כמעט כל הקהילה.
רכוש משפחתה נלקח על ידי שכנים ומכרים והיא ספגה יחס אנטגוניסטי מצדם.
בשנת 1946 נשאה למקס גרפינקל, פעיל ציוני שהיה ממייסדי הקיבוץ עין השופט ועבד ביחד איתה ביוון ביחידה היהודית-ארצישראלית של ארגון הסיוע של האו"ם.
מעט לאחר מכן עלתה ביחד איתו לארץ ישראל, והזוג התיישב בקיבוץ עין השופט לזמן קצר.
היא התקשתה להסתדר עם החיים בקיבוץ שלא היו קלים עבור צעירה ספרדית אאוטסיידרית.
בשנת 1947 עברו בני הזוג להתגורר במונטריאול שבקוויבק, קנדה.
היא נפטרה שם בשנת 1997 והותירה אחריה בן וארבעה נכדים.
בשנות ה-70 חיברה במונטריאול שני קובצי שירה בלאדינו ובהם מאות שירים.
רובם (כ-400) עוסקים בתיאור החיים העשירים של יהודי סלוניקי לפני המלחמה, וחלקם (כ-90) עוסקים במאורעות השואה עצמה.
עקב השמדת כמעט כל יהודי סלוניקי בשואה, שירתה היא מקור ספרותי חשוב לחיי הקהילה לפני חורבנה.
בואש מכורבל (שם מדעי: Mephitis macroura) הוא מין של בואש החי באמריקה הצפונית.
הוא קרובו של הבואש המפוספס, אך בעל זנב ארוך יותר ובעל פס לבן מעל ראשו שמתרחב לעבר החלק העליון של הראש ולאורך כל פלג הגוף העליון.
גם הפרווה שלו ארוכה יותר, אך ממדיו קטנים יותר.
הבואש נמצא במדבריות והערבות שבדרום ארצות הברית ובמקסיקו, שם הוא הכי נפוץ והם מעדיפים אזורים הקרובים לנהרות.
הם חיים בזוגות קטנים כשהנקבות קטנות מהזכרים ויוצאים מהמאורה בלילה לחיפוש אחרי מזון.
הם אוכלי כל וניזונים מקקטוסים, חרקים, עכברים, עופות וביצים.
כמו רוב הבואשים אין להם הרבה טורפים.
בואש חוטמני מזרחי (שם מדעי: Conepatus leuconotus) הוא מין של בואש חוטמני ממשפחת הבואשיים.
הבואש חי בטבע באמריקה המרכזית ובמקסיקו, ומסתגל למגוון אזורים, ממדבריות ועד לג'ונגלים והרים.
בואש זה הוא אחד ממיני הבואשים הגדולים בעולם: הוא יכול להגיע ל-82 ס"מ ושוקל 1,130–4,500 גרם, כשהזכרים גדולים מהנקבות.
הוא בעל פרווה שחורה ולבנה מלמעלה, כולל החלק העליון של הראש.
כמו רוב בני הסוג גם לבואש זה אף ורוד וארוך יחסית והוא משתמש בו כדי לחפש חרקים וצמחים מתחת לקרקע.
יש לו טפרים גדולים ורגליים ארוכות וזנבו הארוך לבן לגמרי.
הבואש רובץ במחילתו במשך היום בשינה ובלילה יוצא לצוד.
הוא אוכל כל שניזון בעיקר מחרקים, אך יצוד בזריזות גם מכרסמים וזוחלים קטנים.
הוא עצמו מותקף על ידי עופות דורסים, אך שאר הטורפים לא תוקפים אותו בגלל בלוטות הריח המסריחות שלו.
בואש חוטמני הומבולדטי (שם מדעי: Conepatus humboldtii) הוא בואשיים החי בקצה הדרומי של אמריקה הדרומית והוא בעל אף ארוך ורוד ובשרני כמו חזיר.
הוא חי בטבע בערבות העשב הפתוחות של ארגנטינה וצ'ילה.
בואש זה קטן יחסית לסוגו ואורכו 30-34 ס"מ ואורך זנבו 17-21 ס"מ.
יש לו פרווה חומה-אדמדמה עם 2 פסים לבנים משני הצדדים וזנב אפרפר המסתיים בשערות לבנות.
מזונו העיקרי הוא חרקים, אך כשהוא לא מוצא הוא יאכל בעלי חוליות קטנים כמו עכברים, לטאות וצפרדעים וגם ביצים.
בואש חוטמני מוליני (שם מדעי: Conepatus chinga) הוא מין של בואש החי באמריקה הדרומית באזורים ממוזגים במדינות צ'ילה, פרו, ארגנטינה, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ברזיל.
כמו לרוב הבואשים יש לו פסים לבנים על גוף שחור, מה שמסמל לטורפים שהוא לא טעים ובעל בלוטות ריחניות.
יש לו גם חוטם ארוך וורוד המזכיר חזיר.
הבואשים חיים לבדם בטריטוריות של כמה קילומטרים.
הם צדים יצורים קטנים שונים וגם אוכלים צמחים ויש להם שיניים חזקות מרוב הבואשים.
בואש חוטמני מערבי (שם מדעי: Conepatus semistriatus) הוא מין טורף ממשפחת הבואשיים החי בקצה הצפוני של אמריקה הדרומית והמרכזית וגם בחלק מאמריקה הצפונית וכן בקצה המזרחי של ברזיל.
הוא חי במגוון בתי גידול הכוללים ערבות, שיחים צפופים ולעיתים גם בג'ונגלים.
הבואש חי בבדידות ומתחבא ביום מתחת ענפים או סלעים ובלילה יוצא לאכול.
הוא אוכל כל הניזון הן מהחי והן מהצומח.
הוא שחור-לבן כמו רוב הבואשים ובעל חרטום רחב בצבע ורוד.
בואש חוטמני (שם מדעי: Conepatus, מכונים באנגלית: בואשי אף חזיר) הוא סוג במשפחת הבואשיים של בואשים אמריקאים החיים ממקסיקו ועד לדרום ארגנטינה בערבות, מדבריות ויערות לאורך יבשות אמריקה.
לבני סוג זה אף מוארך וורוד המזכיר צורת חזיר.
בנוסף יש להם פרווה עליונה לבנה דמוית רעמה וגחון ופנים שחורים ועל הכפות טפרים חדים.
בואש חוטמני מוליני (Conepatus chinga)
בואש חוטמני מזרחי (Conepatus leuconotus) - הגדול ביותר בסוג.
בואש חוטמני הומבולדטי (Conepatus humboldtii)
הסוג בּוֹאַשֹ (שם מדעי: Mephitis) הוא אחד מארבעת הסוגים ממשפחת הבואשיים.
אלו המינים הגדולים ביותר במשפחה (הבואש המפוספס מגיע למשקל של עד 6.3 ק"ג).
לסוג זה יש שני מינים החיים בצפון אמריקה:
בואנה ויסטה קלאב הוא סרט דוקומנטרי משנת 1999, אודות המוזיקה הקובנית, שבוים על ידי וים ונדרס.
הסרט קרוי על שמו של סגנון קצבי האופייני לקובה שהפך לכותר הראשי באלבום בואנה ויסטה סושיאל קלאב.
הסרט מתאר איך ונדרס וריי קודר, חברו הוותיק, הצליחו לאחד את גדולי המוזיקה הקובנית כדי להקליט אלבום (הידוע כ-בואנה ויסטה סושיאל קלאב) וגם להופיע פעמיים עם הרכב מלא: באפריל 1998 באמסטרדם (שני לילות) וב-1 ביולי 1998 בארצות הברית (באולם קרנגי הול, בניו יורק).
למרות המרחק הגאוגרפי הקצר, המסע בין קובה וארצות הברית הוא מוגבל עקב מתח פוליטי בין שתי המדינות, ולכן הרבה מהאמנים נסעו לשם בפעם הראשונה.
הסרט מציג את התגובות שלהם לחוויה זו, וכולל גם קטעים מצולמים מההופעה שנבעה מכך ואשר בה נמכרו כל הכרטיסים.
הסרט כולל גם קטעי ראיונות עם האמנים הראשיים.
הסרט עזר למוזיקאים, שחלקם היו כבר בשנות התשעים שלהם, להפוך למוכרים בקרב הקהל העולמי וחלקם המשיכו והפיקו תקליטי סולו פופולריים.
אלה כללו את איברהים פרר, קומפאי סגונדו, רובן גונזלס ואת אליאדס אצ'ואה.
אצ'ואה המשיך אחר כך ותמך במוזיקאים צעירים שביצעו את אותו סגנון המוזיקה עד לאחר שנת 2010 תחת השם "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 2000 בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
הוא זכה בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בנוסף לפרסים רבים אחרים.
האלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" מציג גרסאות אולפן לאלה הנשמעות בסרט.
מוזיקאים (על פי סדר הופעתם)
פרנסיסקו רפילדו, הידוע גם כקומפאי סגונדו (שירה ונגינה)
יהויכים קודר, בנו, (כלי הקשה)
איברהים פרר (שירה, קונגות, קלאווה, תופי בונגו)
ברבריטו טורס (לוד - גיטרה פיליפינית)
חואן דה מרקוס גונזלס (גווירו - סוג של כלי הקשה)
שירים המופיעים בסרט (על פי סדר הופעתם)
צ'אטנוגה צ'ו צ'ו (הארי ווארן ומאק גורדון)
ונטה אניוס (מריה תרסה ורה)
אי טו קה הס הצ'ו (אוסביו דלפין)
בלאק בוטום (ריי הנדרסון, לו בראון, בי.
אל קרטרו (חוזה גיארמו פורטבלס קסדה דל קסטילו)
בגין דה בגווין (קול פורטר)
בואנה ויסטה סושיאל קלאב (אורסטס לופז, ממציא ריקוד הממבו בשנת 1937)
מנדינגה, הידוע גם כבילונגו (גיארמו רודריגז פיפה)
קנצ'ולו (ישראל קצ'או לופז, אביו של קאחיטו)
אל קוארטו דל טולה (סרג'יו סיאבה)
נואסטרה אולטימה סיטה (פוררו אסתר)
קיזס, קיזס, קיזס (בולרו מאת אוסואלדו פארס)
קטע קצר של השיר "צ'אן צ'אן" (Chan Chan) מפסקול הסרט.
על פי ריי קודר, השיר הפך ל-"כרטיס הביקור" של ההרכב.
קטע קצר מתוך "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" המציג את ניגון הפסנתר של רובן גונזלס שהפך ל-"צליל הקמע" של הבואנה ויסטה סושיאל קלאב בהוואנה בשנות הארבעים.
בואש אפריקני או זורילה (שם מדעי: Ictonyx striatus) הוא מין של טורף קטן מפוספס החי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה.
למרות שמו, הוא שייך למשפחת הסמוריים ולא לבואשיים.
הגוף חום כהה ברובו ומפוספס בגבו בפסים ארוכים לבנים וביניהם פסים חומים.
הראש חום עם פסים לבנים עד האוזניים.
החוטם והפה קטנים ולא בולטים.
הוא מזכיר מעט את הסמור האפריקאי אך גדול ממנו.
הזנב ארוך, שעיר ולבן כמעט לגמרי.
הסמור מפריש ריח חריף מבלוטות ליד פי הטבעת שמבריח את אויביו, אך הריח מצחין פחות משל בואש אמיתי.
הם חיים באזורים פתוחים באפריקה לרבות מדבריות, ערבות שחונות וסוואנות והם אינם נפוצים באזורי היערות של קונגו או בחופי מערב אפריקה.
הם ציידים שניזונים מחיות קטנות כמו חסרי חוליות שונים, יונקים קטנים, נחשים, עופות וביצים.
הם בעלי לסתות חזקות עם שיניים חדות המשמשות להריגת הטרף.
הם משתמשים גם בטפרים כדי להרוג את טרפם.
הם חיים בגפם, בדרך כלל בבתי גידול של פרסתנים גדולים שמושכים חרקים, וביום ישנים במאורות, בדרך כלל של בעלי חיים אחרים.
לעיתים ישנם כמה החיים יחדיו, בעיקר בעונת הרבייה.
משך ההיריון של הנקבות הוא 4 שבועות, והן ממליטות במאורה 4–5 גורים פגיעים ומגדלות אותם עד לבגרותם.
בואשן (שם מדעי: Spilogale) הוא סוג של בואשים קטנים החיים באמריקה הצפונית ומעט בצפון אמריקה המרכזית.
אלו בואשים קטנים ומפוספסים בשחור-לבן.
בתחילה היו בסוג שני מינים, אך בהמשך התגלו עוד 2 (כלומר הוחלט להפרידם מתת-מינים למינים):
בואשן מזרחי (Spilogale putorius) - נפוץ בעיקר במזרח ארצות הברית וקנדה
בואשן מצחין (Spilogale gracilis) - נפוץ במערב אמריקה ודרומה למרכז אמריקה
בואשן דרומי (Spilogale angustifrons) - נפוץ ברחבי אמריקה המרכזית
בואשן גמדי (Spilogale pygmaea) - אנדמי למערב מקסיקו
בואנוונטורה הוא נהר מדומה שפעם האמינו כי הוא זורם מהרי הרוקי לאוקיינוס השקט דרך האגן הגדול באזור שהוא כיום מערב ארצות הברית.
הנהר היה הגלגול האחרון בסדרה של השערות על קיומו של הנהר הגדול של המערב שאמור היה להיות עבור אמריקה הצפונית, מערבית להרי הרוקי, מה שהנהר מיסיסיפי מהווה מזרחית להם.
התקוות היו לגלות נתיב מים מחוף לחוף, ולחסוך בכך את המסע הארוך סביב כף הורן בקצה הדרומי של יבשת אמריקה הדרומית.
דומינגס, ולס דה אסקלנטה ומיירה
ב-29 ביולי 1776 יצאה משלחת ספרדית מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה למצוא נתיב יבשתי למיסיון הקתולי במונטריי בצפון קליפורניה.
בראשות המשלחת בת אחד עשר המשתתפים עמדו המיסיונרים הפרנציסקנים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה והיא כונתה משלחת דומינגס-אסקלנטה על שמם.
משתתף ידוע נוסף במשלחת היה ברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco) ששימש כקרטוגרף.
ב-13 בספטמבר הגיעה החבורה לנהר גרין, יובל של הקולורדו שזרם דרומה, ודומינגס, שעמד בראש המשלחת, נתן לנהר את השם "סן בואנוונטורה" (San Buenaventura) על שם הקדוש הנוצרי בואנוונטורה.
בנקודת זמן זו לא היה משהו מיתולוגי לגבי הנהר בואנוונטורה.
היומן של ולס דה אסקלנטה מציין כראוי שמעל לנקודת החצייה של הנהר הנהר זורם מערבה.
הוא זורם בכיוון כללי דרומה-מערבה בנקודה בה חצו את הנהר והוא ממשיך בכיוון זה כל עוד מסעם נמשך בקרבתו.
אסקלנטה תיעד כראוי שלאחר המפגש שלו עם הנהר ריו סן קלמנטה (Rio San Clemente – השם בו מכנה אסקלנטה ככל הנראה את הנהר ויט) פונה הנהר בואנוונטורה דרומה.
לכן, הנהר בואנוונטורה הוא נהר אמיתי וקיים כיום תחת שם אחר.
לאחר שיצרו קשר עם קבוצה מבני היוט על החוף הדרומי של מה שהם כינו "אגם טימפאנוגוס" (Laguna de los Timpanogos), כיום אגם יוטה, פנתה המשלחת לדרום-דרום-מערב.
ב-29 בספטמבר, הם הופתעו כשהגיעו לנהר (הנהר סווייר) הזורם לדרום-דרום-מזרח ופונה למערב בנקודה בה נתקלו בו.
דומינגס ואסקלנטה ציינו ביומן שהשם שבו כינו הילידים את הנהר דומה לשם שבו הילידים כינו נהר אחר, אותו הנהר שהספרדים קראו לו בואנוונטורה.
הם הביעו ספקות שמדובר באותו נהר מכיוון שהוא היה קטן במידה ניכרת במורד הנהר מכפי שהיה במעלה הנהר – בניגוד לתבנית הנורמלית.
הם כינו את הנהר סן איסבל (Rio San Ysabel).
הילידים סיפרו להם שהנהר זורם מערבה לתוך אגם (אגם סווייר) ומעבר לכך.
לאגם סווייר אין מוצא, וייתכן שהילידים התכוונו לנהר הומבולדט הזורם מערבה שמקורו 250 קילומטרים מצפון-מערב לשם, ושהחוקרים לא הבינו את מה שאמרו להם הילידים.
למרות הספקות של דומינגס ואסקלנטה שהנהרות גרין וסווייר הם אותו נהר, המפות שצייר מיירה לא כללו את ריו סן איסבל ומתארות את הנהר בואנוונטורה זורם דרומית-מערבית מהנקודה בו נתקלה בו משלחת דומינגס-אסקלנטה לראשונה, בצפון-מזרח יוטה, אל אגם סווייר במערב-מרכז יוטה.
במכתב נלווה לקרלוס השלישי, מלך ספרד המליץ מיירה לבנות כמה מיסיונים באזור ומזכיר את האפשרות לקיום נתיב מים לאוקיינוס השקט דרך הבואנוונטורה או הנהר טימפאנוגוס, הנהר שמיירה שרטט על המפה שהכין כשהוא זורם מערבה מימת המלח הגדולה.
בניגוד למיירה נהגו קרטוגרפים אלו בגישה שמרנית ולא ניסו לשרטט את האזור מערבית לשטח שנחקר על ידי דומינגס ואסקלנטה.
הרחבת בואנוונטורה מערבה עד לאוקיינוס השקט
במשך תקופה ארוכה הייתה תקווה שנהר הזורם מערבה מהרי הרוקי אל האוקיינוס השקט יהווה נתיב נוח לנסיעות ומסחר.
חלום זה היה צאצא של החיפוש הארוך אחר המעבר הצפון-מערבי.
ואז, כאשר מנואל אגוסטין מסקרו (Manuel Augustin Mascaro) ומיגל קונסטנסו (Miguel Constanso) הכינו את המפה הראשונה של כל מלכות המשנה של ספרד החדשה (1784), הם האריכו את ה"סן פליפה" כמעט עד אגם סווייר.
מפה דומה הודפסה ב-1820 על ידי הממציא והגאוגרף האמריקני סידני מורס (Sidney Edwards Morse; 1871-1794) והמראה את ריו דה סן בואנוונטורה זורם לתוך אגם שגבולותיו המערביים אינם ידועים.
מפה זו מציגה כקו מקווקו "נהר משוער בין בואנוונטורה ומפרץ פרנסיסקו, שקרוב לוודאי יהווה את התקשורת בין האטלנטי לשקט" בין האוקיינוס השקט ועד אגם זה, אבל לא ממש מחבר ביניהם.
Finlayson) מ-1822 מראה את הנהר בואנוונטורה, שמקורותיו סמוך ל"מקור הראשי של הריו קולורדו", כשהוא נשפך לאגם מלח שגבולותיו המערביים "אינם ידועים".
אותה מפה מציינת שהנהר ריו דה סן פליפה, שלא נחקר, חוצה רכס הרים בקו האורך 122 מערב.
קרטוגרפים אחרים החלו לטעון בעוז שנהרות זורמים מאגם טימפאנוגוס ואגם המלח ("Lac Salado") לאוקיינוס השקט.
מפה נחשבת של הקרטוגרף האמריקני הנרי שנק טנר (Henry Schenck Tanner 1858-1786) מ-1822 מראה את הנהר בואנוונטורה זורם מצפון-מרכז הרי הרוקי דרך אגם סווייר לאוקיינוס השקט דרומית למפרץ מונטריי.
מפה זו גם מציגה שני נהרות הזורמים מאגם טיפאנוגוס (אגם יוטה), האחד למפרץ סן פרנסיסקו (ריו טימפאנוגוס), והשני לפורט אורפורד באורגון (לוס מונגוס – R.
Los Mongos) שבה נשפך הנהר רוג לאוקיינוס השקט.
מפה דומה, שהוכנה על ידי אנתוני פינלי (Anthony Finley), הודפסה ב-1826. מפה שהכין תומאס ברדפורד (Thomas Bradford) ב-1835 מראה נהר הזורם למפרץ סן פרנסיסקו (המכונה בטעות סר פרנסיס דרייק) מהקצה הדרומי של אגם טימפאנוגוס.
אין התייחסות במפה זו לריו דה סן בואנוונטורה.
מפה שהכין ג'יימס באודן (James Bowden) ב-1844 מראה את הבואנוונטורה ללא מוצא לים כשהוא חובק את הצד הדרום-מזרחי של אגם טימפאנוגוס "המוטל בספק".
ימת המלח הגדולה נתגלתה לראשונה ודווחה כמלוחה מאוד על ידי אמריקנים ממוצא אירופי ב-1824. היו אלו ג'ים ברידג'ר ואטיין פרובו שגילו את הימה כל אחד בנפרד.
לאחר ששמעו על ימת המלח הגדולה החלו חוקרי ארצות להשוות בינה לבין אגם טימפאנוגוס במפות וככל הנראה לא היו מודעים לעובדה שלאגמים מלוחים, דוגמת ימת המלח הגדולה ואגם סווייר, אין מוצא, והחלו ניסיונות לאתר את הנהרות הזורמים מהם מערבה לאוקיינוס השקט כפי ששורטטו במפות כדוגמת זו של טנר.
ב-1825 ניסה ויליאם הנרי אשלי (William Henry Ashley; 1838-1788) לשוט במורד הנהר גרין (בואנוונטורה) במטרה להגיע למה שכונה "אגם המלח" (למעשה אגם סווייר) במפה של טנר, או לנהר הקולורדו, כפי שציידי הפרוות חשדו שאליו הוא נשפך.
הוא החל את מסעו בוויומינג של ימינו, ואחרי שעבר דרך שערי לודור המסוכנים, הוא הפסיק את המסע לפני שנכנס לקניון דסולשיין (Desolation Canyon).
אף שלא התקרב לנהר קולורדו, הוא הגיע למסקנה שאכן הוא נשפך לקולורדו, והמשיך את מחקרו באמצעות שכירת שירותיו של פרובו שיוביל אותו במסע יבשתי על מנת לצפות בימת המלח הגדולה.
באביב שנה אחר-כך חקר שותפו, ג'דדיה סמית את האזורים צפונית ומערבית לימת המלח הגדולה, אבל לא מצא שום נהרות הזורמים ממנה.
סמית שלח את אנשיו לשוט לאורך קו החוף למערב ולדרום, וגם הם נכשלו בניסיון למצוא את הנהרות מונגוס וטימפאנוגוס.
עם זאת, מידע זה הגיע באיחור רב לקרטוגרפים, וב-1836 חזר טנר על שרטוט שלושת הנהרות הזורמים מערבה.
משום כך כאשר ב-1841 יצא החלוץ והמדינאי לעתיד האמריקני ג'ון בידוול (John Bidwell; 1900-1819) למסע דרך הרי הרוקי לקליפורניה הוצע לו לקחת כלי נגרות על מנת לבנות סירות קאנו ולהפליג מימת המלח הגדולה לאוקיינוס השקט.
לאחר שאשלי פרש מהסחר בפרוות רכש סמית עם שני שותפים נוספים את חברתו.
ב-1826 הוא הוביל משלחת דרומה מדרום איידהו, ולאחר שהגיע לשפך של הנהר ג'ורדן בקצה הדרום-מזרחי של ימת המלח הגדולה, המשיך דרומה לאורך החוף המזרחי של אגם יוטה.
מכיוון שזיהה את הנהר ג'ורדן כמוצא של אגם יוטה, הוא לא המשיך לחקור את האגם.
הוא נתקל בנהר סווייר בקטע שבו הוא זורם לצפון-מזרח, והניח שהוא זורם צפונה אל אגם יוטה ולכן פטר אותו מהאפשרות שהוא בואנוונטורה והמשיך לדרום-מערב אל דרום קליפורניה.
בשנים 1827 ו-1828 הוא סייר לאורך המורדות המערביים של הסיירה נבדה לכל אורכם, מבלי שאיתר נהר שחוצה דרך הרכס, אבל שמע את לואיס אנטוניו ארגואיו (Luis Antonio Argüello; 1830-1784), מושלה הקודם של קליפורניה מתייחס לנהר סקרמנטו כאל "בואנוונטורה".
מפה שהכין אלברט גלטין ב-1836 שהתבססה על מסעותיו של סמית, מכנה את הנהר סקרמנטו בשם בואנוונטורה ומזהה את אגם טימפאנוגוס עם ימת המלח הגדולה, אבל אינה מחברת בין השניים.
באביב 1827 נתקל דניאל פוטס (Daniel Potts), סוחר פרוות שהועסק על ידי סמית, בנהר סווייר במורד הזרם מהנקודה שבה נתקל בו סמית בקיץ הקודם.
הוא עקב אחר מסלולו של הנהר עד אגם סווייר, שהוא אימת כי הוא גם מלוח, אבל לא ניסה להקיף אותו בחיפוש אחרי מוצא.
במקום זאת הוא שב על עקבותיו ועקב אחר מסלול הנהר עד מקורותיו.
קיומו או אי קיומו של הנהר בואנוונטורה היה נושא למחלוקת עד 1843 כאשר ג'ון פרימונט הוביל מסע מחקר מסוכן, שבו שימשו תומאס פיצפטריק (Thomas Fitzpatrick) וקיט קרסון כסיירים, מהנהר קולומביה לסקרמנטו בקליפורניה דרך הסיירה נבדה.
באותה תקופה העובדה שהנהר בואנוונטורה לא זרם ממקורותיהם של הנהרות גרין וקולורדו הייתה ידועה לציידי הפרוות ולמורי הדרך, אבל המפות המשיכו להראות אותו ונהרות אחרים הזורמים מאזור ימת המלח הגדולה לים.
ב-27 בינואר 1844 כשהגיע לנהר ווקר (Walker River), הוא האמין לזמן קצר שמצא את הנהר האגדי, אבל הייתה זו תוצאה של מדידה שגויה.
יומיים אחר-כך הוא גילה את הטעות שעשה והוכיח באופן סופי שנהר הבואנוונטורה אינו קיים.
מאוחר יותר, כשגילה שהנהר סאלינס (Salinas River) זורם לאוקיינוס השקט בערך בנקודה שבה המפות מתארות את השפך של הבואנוונטורה, הגיע פרימונט למסקנה שזו היה המקור לאגדה וכינה אותו "ריו דה סן בואנוונטורה".
לאחר שפרימונט הוכיח ששום נהר לא זרם לרוחב אזור האגן הגדול אל האוקיינוס השקט התקשה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק לקבל מסקנה זו.
עם זאת, לאחר שהתקבלה הנחת היסוד ששום נהר לא זרם ממזרח למערב לרוחב פנים מערב ארצות הברית הפנו פרימונט וחמיו, הסנאטור תומאס הארט בנטון, את שאיפותיהם להנחת מסילת הברזל הטרנס-קונטיננטלית הראשונה, שהושלמה ב-1869, אחרי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848 ומלחמת האזרחים האמריקנית.
המלחין והגיטריסט האמריקאי ריי קודר (Ry Cooder), יחד עם המוזיקאי הקובני חואן דה-מרקוס גונזלס (Juan de Marcos González) קיבצו מוזיקאים קובנים ותקים כמו איברהים פרר (Ibrahim Ferrer), קומפאי סגונדו (Compay Segundo) ועוד ליצירת ההרכב, והפיקו את האלבום.
בסרט, מוזיקאי ההרכב מתארים את החיים בקובה ומספרים על הימים בהם נהגו להופיע בהוואנה לפני המהפכה של קסטרו.
בעקבות המהפכה, מוזיקאים היגרו אל מחוץ לקובה, רבים ממועדוני המוזיקה בקובה נסגרו, חוקי זכויות יוצרים התבטלו ושוק המוזיקה הפך למונופול בידי המדינה- מה שהפך מוזיקאים רבים למובטלים.
הן האלבום והן הסרט תרמו לפופולריות והצלחת ההרכב, וכן לגל הצלחה של המוזיקה הקובנית והלטינית ברחבי העולם.
חלק מחברי ההרכב הידועים כמו הזמר איברהים פרר, הפסנתרן רובן גונזלס (Rubén González) והגיטריסט קומפאי סגונדו כבר אינם בין החיים.
עם זאת, ההרכב המשיך להופיע בלעדיהם עד שנת 2015, בה ערכו את סיבוב ההופעות האחרון של הלהקה.
האלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" הוקלט במרץ 1996, באולפני "אגרם" שבהוואנה במשך שישה ימים בלבד, על ידי הלייבל "וורלד סירקוט" (World Circuit Records).
ריי קודר נסע להוואנה במטרה למצוא מוזיקאים קובניים אגדיים, שהקריירה שלהם נקטעה לאחר עלייתו של פידל קסטרו לשלטון.
איברהים פרר, מי שהיה כוכב בשנות ה-50, אותר על ידי חואן דה-מרקוס גונזלס באמצע טיולו היומי בהוואנה ונקרא לאולפן ההקלטות כדי לשמש כסולן ההרכב.
הגיטריסט והזמר קומפיי סגונדו, הביא להרכב את מגוון הסגנונות ואת השירים הקובניים הידועים.
אומרה פורטואונדו, זמרת ששרה בעבר במסגרת הרכבים קובניים רבים, הוזמנה להקלטות גם היא באופן לא צפוי על ידי ריי קודר, שפגש אותה בזמן שהמתינה בלובי הסטודיו בו הקליט ההרכב.
אליאדס אוצ'ואה היה גיטריסט וזמר ידוע בקובה שהגיע להקלטת האלבום במיוחד מסנטיאגו.
רובן גונזלס, שהיה אחד הפסנתרנים הווירטואוזים והמבריקים ביותר בקובה של שנות ה-40 וה-50, אפילו לא היה בעל פסנתר באותה העת, הוזמן גם הוא להשתתף בהרכב.
לא נדרשו הכנות וחזרות רבות לקראת ההקלטות, כיוון שמקצועיותם של המוזיקאים אפשרה לעשות את רוב העיבודים לשירים ולקטעים האינסטרומנטליים באולפן עצמו.
האלבום יצא בספטמבר 1997 וזכה להתעניינות ולהצלחה רבה.
ריי קודר מצא באותם נגנים מבוגרים הרבה חדוות חיים ונטייה טבעית למוזיקה שלא נעלמה אף על פי שחלקם לא עסק בה שנים רבות:
נולד בסנטיאגו בשנת 1927 ונפטר ב-2005 בגיל 78. בשנות ה-40 המאה העשרים החל את דרכו כזמר, עם הרכבים מקומיים בסנטיאגו.
בשנות ה-50, שר עבור בני מורה (Beny Moré) האגדי והיה הזמר הראשי בלהקתו של פאצ'ו אלונזו (Pacho Alonso) בפרוץ המהפכה.
הלהקה שגשגה בחודשים הראשונים לשלטונו של קסטרו ב-1959, ובשנת 1962 אף יצאה לסיבוב הופעות באירופה בחסות המפלגה הקומוניסטית ובו פרר פגש במוסקבה את ניקיטה חרושצ'וב, ראש ממשלת ברית המועצות.
אירועי משבר הטילים בקובה איימו להשאיר את חברי הלהקה במוסקבה, שם הם נשאר עד שהוסר ההסגר לאחר כחודש בנובמבר 1962. בחזרתו לקובה, מצא פרר עוני והרס.
הוא, אשתו קארידה ואחד עשר ילדיהם נאלצו לעבור למחוז העוני של הוואנה: לוס-סטילוטוס (Los Stiltos), שם המשיך להופיע ונאבק להשלים הכנסה בעבודות מזדמנות.
פרר פרש בשנת 1991 לאחר סיבוב הופעות עם להקתו של פאצ'ו אלונזו "לוס-בוקוקוס" (Los Bocucos) בצ'ילה, והתקיים על קצבת פנסיה דלה ועבודה כמצחצח נעליים.
פרר גר בדירה מתפוררת בהוואנה הישנה (La Havana Vieja) כשפנו אליו חואן דה-מרקוס גונזאלס וריי קודר ב-1996 להצטרף להרכב, בגיל 69. תמונתו של איברהים פרר, משוטט ברחובות הוואנה עם כובע לבן, מתנוססת עד היום על עטיפת האלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
לאחר ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב" הוציא מספר אלבומי סולו מצליחים ואף ביצע שיר עם להקת "גורילז" (Gorillaz).
מוזיקאי ומלחין, נגן טרס, נולד בשנת 1954 בהוואנה והוא הצעיר בחברי ההרכב, ואחד ממייסדיו.
ההשפעה המוזיקלית על חייו של גונזלס החלה בגיל צעיר: אביו היה זמר קובני ומשפחתו התגוררה בשכונת "פואבלו נובאו" (Pueblo Nuevo) שבהוואנה, שכונה מוזיקלית בולטת.
גונזלס גילה את המוזיקה הקובנית הפולקלורית באוניברסיטה ומאז, עוסק בה.
בשנת 1978 הקים את ההרכב המוזיקלי "סיארה מאסטרה" (Sierra Maestra) המוקדש למוזיקת-עם קובנית, מתוך רצון לשמר את מוזיקת-העם הקובנית גם בדורות הצעירים.
בנוסף, הקים גם את הרכב "אפרו-קובן אולסטארס" (Afro-Cuban All Stars) בשנת 1997 ובו לקחו חלק גם חברים מהרכב ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב" כמו איברהים פרר ורובן גונזלס.
ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב" הוא הפרויקט המוזיקלי המוכר ביותר שלו.
פסנתרן ג'אז אפרו-קובני אגדי, נולד בשנת 1919 באנקרוסיחאדה (Encrucijada) שבסנטה קלרה, קובה ונפטר ב-2003 בגיל 84. רובן גונזלס החל ללמוד רפואה, אך עזב את לימודיו והחל את הקריירה המוזיקלית שלו.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים ניגן עם ארסניו רודריגז (Arsenio Rodriguez) והאורקסטרה דה-לה הרמנס (Orquesta de la Hermanes).
בנוסף, היה מהפסנתרנים שעזרו בכינון סגנון הממבו שהתפתח באותה עת, בעזרת אלתוריו והשילובים המוזיקליים שעשה בין מקצבים אפריקאים וג'אז.
בשנות ה-60 המוקדמות, הצטרף ללהקתו של המוזיקאי המשפיע אנריקה חורין (Enrique Jorrín) ובה ניגן עד למותו של חורין בשנת 1987. זמן קצר לאחר מכן, פרש גונזלס מקריירת הפסנתרנות שלו.
יכולות האלתור הפנומנליות, וכן כישרונו של רובן גונזלס בשילוב ג'אז ומוזיקה לטינית הביאו את חואן דה-מרקוס גונזלס לגייס אותו להרכבים ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב" וה"אפרו-קובן אולסטארס", ולתחיית הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 77.
הזמרת והאישה היחידה בהרכב, נולדה בשנת 1930 בהוואנה, ונחשבת לאחת הזמרות הכי מוכרות בקובה.
אימה נולדה למשפחה ספרדית עשירה והיה מצופה ממנה להתחתן בהתאם למעמדה, אך היא החליטה לברוח ולהתחתן עם שחקן בייסבול אפרו-קובני: אביה של אומרה.
אמרה החלה את הקריירה שלה בתור רקדנית במועדון האגדי "טרופיקנה" (Tropicana) שבהוואנה.
בשנות ה-50, עם אחותה היידאה (Haydeé) ושתי זמרות נוספות, הקימו קוורטט ווקאלי נשי: "Cuarteto D'Aida" והופיעו איתו בארצות הברית ובאירופה.
הרכב זה פעל כחמש עשרה שנים, והיה אהוד בקובה.
אומרה אהבה את המוזיקה הקובנית עליה גדלה, וג'אז אמריקאי.
יחד עם ההרכב Cuarteto D'Aida, שיתפה פעולה עם נט קינג קול (Nat King Cole) בסוף שנות ה-50. בזמן המהפכה, אומרה ואחותה היו במיאמי, כאשר היידאה החליטה להישאר בארצות הברית, אומרה חזרה לקובה.
בזמן שלטונו של קסטרו, אומרה המשיכה להופיע, גם מחוץ לקובה- אך לא בארצות הברית.
בשנת 1983 יצא בקובה סרט דוקומנטרי קצר על אומרה הנושא את שמה ("Omara"), ובשנת 1986 זכה בפסטיבל קאן.
בשנת 1996, בזמן שאומרה הקליטה באולפני אגרם, נתקל בה ריי קודר במקרה, והזמין אותה להקליט עם הרכב ה"באנה ויסטה סושיאל קלאב".
כיום, אומרה עדיין חיה בהוואנה ומופיעה.
נגן, זמר ויוצר, נולד בשנת 1907 בעיר סיבונה (Siboney) שבקובה, בשם פרנסיסקו רפילאדו (Francisco Repilado) ונפטר בשנת 2003 בהוואנה מאי-ספיקת כליות.
שם הבמה שלו, קומפאי סגונדו, מתייחס לסלנג הקובני למילה חבר- "compadre" והמילה בספרדית לשני- כיוון שהוא שר לעיתים קרובות כקול שני.
בנעוריו, גדל בסנטיאגו, היה ספר ועבד בשדות טבק.
בגיל 15 הלחין את שירו הראשון "אני בא לכאן" (Yo vengo aquí) והיה נגן גיטרה וטרס מחונן.
סגונדו ניגן גם בקלרינט, ואף המציא כלי נגינה ייחודי בשם "ארמוניקו" (armónico)- שילוב של גיטרה ספרדית וגיטרת טרס קובנית, בעלת שבעה מיתרים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים, ניגן עם הרכבים קובניים מפורסמים באותה עת כדוגמת "Conjunto Matamoros" ו-"Cuarteto Hatuey".
בשנות ה-40, היה מוכר ומצליח מאוד כחלק מהצמד "Los Compadres" ("החברים") בו היה חבר עם לורנזו היירזואלו (Lorenzo Hierrezuelo), ובשנות ה-50 הקים את ההרכב "קומפאי סגודנו והבחורים שלו" (Compay Segundo and his Muchachos)- שפועל עד היום בלעדיו.
לאחר עלייתו של קסטרו לשלטון, לקח סגונדו הפסקה מקריירת המוזיקה שלו, ועבד כיצרן סיגרים.
כחלק מה"באנה ויסטה סושיאל קלאב", הלחין סגונדו את השיר המפורסם "Chan Chan", השיר שפותח את האלבום, ואולי הכי מוכר מתוכו.
לאחר ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב", הקליט מספר אלבומים (האחרון שבהם בשנת 2002).
קומפאי סגונדו הוא דוגמה ליוצר המשלב חדשנות ומסורת- אחד מהמאפיינים הייחודיים של המוזיקה הקובנית.
אליאדס אוצ'ואה (Eliades Ochoa)- גיטרה וקולות
אמדיטו ואלדס (Amadito Valdés)- טימבלס, תופים
פיו ליווה (Pio Leyva)- קולות ולחנים
מנואל ליסאה המכונה "פונטיליטה" (Manuel "Puntillita" Licea)- קולות
אורלנדו לופז המכונה "קצ'איטו" (Orlando "Cachaito" López)- קונטרבס, לחנים
מנואל מירבל המכונה "גואחירו" (Manuel "Guajiro" Mirabal)- חצוצרה
ברבריטו טורס (Barbarito Torres)- לאוטה (כלי מיתר)
חואקים קודר (Joachim Cooder), בנו של ריי קודר - תופים
בואנטרופיה היא הפרעה פסיכיאטרית שהאדם הסובל ממנה מאמין כי הוא ממשפחת הפריים.
האדם המפורסם ביותר שסבל לכאורה מהפרעה זו הוא נבוכדנצר השני מלך בבל, שלפי המתואר בספר דניאל נענש על ידי אלוהים בשל חורבנה של ירושלים והחל להתנהג כמו פר ולאכול עשב.
קארל יונג הביא אותו כדוגמה למצב של רגרסיה מוחלטת של אדם שהוליך שולל את עצמו בשל שאפתנות יתר.
לפי מסורות פרסיות הנסיך הבויהיתי מאג'ד אל-דוולה דמיין שהוא פרה, עשה קולות של פרה ורצה שיהרגו אותו על מנת שבשרו ישמש למאכל.
הוא נרפא על ידי המלומד והרופא הפרסי אבן סינא.
גם כיום קיימים מקרים על אנשים המדווחים כסובלים מבואנטרופיה.
חלק מהחוקרים קושרים את הבואנטרופיה לתופעות של היפנוזה, סוגסטיה ואוטו-סוגסטיה.
ייתכן כי לחלומות יש גם כן תפקיד מרכזי בהשפעה על התפתחות הבואנטרופיה.
יונג לדוגמה מביא מקרה בו אישה חלמה שהיא נוכחת באירוע חברתי חשוב כאשר המארחת מברכת אותה במילים: "כמה נחמד שבאת.
כל חבריך נמצאים פה ומחכים לך".
לאחר מכן הוליכה המארחת את האישה אל הדלת והאישה פסעה -לתוך רפת!".
פרויד תיאר זה מכבר מקרים רבים בהם מחלת נפש החלה בחלום בו ההזיה שמקורה בחלום המשיכה להתקיים במצב ערות.
רונאלד לאינג מביא כדוגמה חוויה אישית של הפרעה פסיכוטית קצרת מועד בה הוא כ"דמות הראשית במחזה" חווה "תחושה אמיתית של רגרסיה בזמן...
אני למעשה חשתי עצמי נודד בסוג של נוף עם –אממ-נוף מדברי-כאילו הייתי חיה, למעשה חיה גדולה...
סוג של קרנף או משהו כזה שיוצר צלילים כמו קרנף".
"פרה" (1969), סרט איראני של דריוש מחרוג'י, שבו מוצג איכר אשר חרב עליו עולמו לאחר שהפרה היחידה בבעלותו, אותה גידל וטיפח באהבה רבה, איננה עוד.
שפיות דעתו של האיכר מתערערת והוא משתכנע אט-אט שהוא הפרה האבודה.
באפיזודה של סרט האנימציה "הנערה המהפכנית אותנה", הנערה הצעירה נעמי מתחילה להאמין שהיא פרה אחרי שקיבלה פעמון פרה כמתנה ומאמינה בטעות שמדובר בתכשיט.
המגמה של האפיזודה היא פמיניסטית ובאה ללמד על הטיפול החברתי הלקוי בנשים.
בואקה ) היא בירת מחוז ואלי דו בנדמה במרכז חוף השנהב.
העיר שוכנת כ־50 קילומטרים צפון-מזרחית לאגם קוסו , האגם הגדול ביותר במדינה.
אורכו כ־350 קילומטרים צפונית לאביג'אן בצמידות לקו הרכבת אביג'אן-ניג'ר וכ־100 קילומטרים מצפון מזרח ליאמוסוקרו, בירת המדינה.
לשם העיר בואקה Bouaké, ישנם שני מקורות אפשריים:
שיבוש השם של ראש השבט Kwa Gbéké שהקים את העיר בואקה.
השם Bouaké נוצר משתי מילים בשפת באולה : "Boua" שפירושה "כבשה" ו-"Ké" שפירושה "יבש".
כלומר המקום בו מייבשים עורות כבשים כפי שבני שבט סנופו דיאולה ייבשו עורות כבשים כשהגיעו לבואקה.
בשנת 1800 קבוצה הקשורה לבני אקאן, בני אסבו ובאולה התיישבו באזור שבו היה הכפר בואקה, בתחילה הכפר נקרא Gbèkèkro, על שמו של מנהיג בואלה Gossan Kwa Gbeke.
בכפר בואקה הוקם מחנה צבאי צרפתי בשנת 1899 והוא הווה מרכז מנהלי מאז 1914.
בשנת 1996 נפתחה אוניברסיטת בואקה, אך נסגרה בספטמבר 2002. במימון Unesco, האוניברסיטה נפתחה מחדש באפריל 2005.
כוחות צבא צרפת וכוחות השמירה על השלום של האו"ם מתגוררים בעיר לאכיפת הפסקת אש בין המורדים שנמצאים בצפון המדינה וכוחות הממשלה המחזיקים בדרום המדינה.
לאחר הניסיון להפיל את הנשיא לוראן גבאגבו שנכשל, כוחות המורדים FN (כוחות Forces Nouvelles) בראשות גיום סורו הפכו את בואקה למרכז השליטה שלהם.
ב-4 בנובמבר 2004 הודיע הקצין ז'אן נואל אביי מצבא חוף השנהב.
שכוחות הממשלה השתמשו במטוסי סוחוי- 25 לתקיפת העיר כחלק מהמתקפה ל"שחרור טריטוריאלי".
גם העיר קורוגו , הנמצאת במרחק 225 קילומטרים מצפון לבואקה, הותקפה באותה תקיפה של החיל האוויר של ממשלת חוף השנהב.
בשנת 1910 כשהוכרזה כעיר, בואקה אוכלסה בעיקר בבני שבט באולה, מהגרים אפריקאים וכוחות הצבא הצרפתי.
כשחוף השנהב קיבלה את עצמאותה בשנת 1960, מנתה העיר 60,000 תושבים.
עשר שנים לאחר מכן אוכלוסייה זו הוכפלה הודות להגירה ממדינות שכנות (גינאה-קונאקרי, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר וסנגל) ושיעור הילודה הגבוה.
אוכלוסיית בואקה מורכבת בעיקר מבני שבט באולה מגאנה.
בהיותה העיר השנייה המאוכלסת ביותר בחוף השנהב, נהנת בואקה מהגירה מחוץ למדינה ומהגירה אזורית רבה של בני השבטים דיאולה, אגני, אקיה, בטה, מוסי ואחרים.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של חוף השנהב שנערך בסוף שנת 2021, התגוררו בבואקה 832,371 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בחוף השנהב לאחר אביג'אן.
האקלים בבואקה מוגדר כטרופי ויבש (Aw) על פי שיטת קפן.
האקלים בעיר כולל עונה רטובה ממושכת המתפרשת על פני החודשים מרץ עד אוקטובר, ועונה יבשה קצרה יותר המושיעת על ידי הארמטן .
העונה היבשה הנמשכת לאורך ארבעת החודשים הנותרים.
למרות העונה הרטובה הארוכה, בואקה אינה מגיעה לרמת המשקעים שחווה אביג'אן.