tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים האחרונות לחייו היה חולה בסרטן הלבלב ממנו נפטר.
הובא למנוחות בבית העלמין בניר צבי .
אבירמה גולן הספידה אותו במילים:
"אָהוּב מֵהַר הַמּוֹר" הוא פיוט לחתונה (חידויה) שנהוג בקרב יהודי תימן לשיר תחת החופה אחר קריאת הכתובה.
כל שורה בשורות הראשונות בפיוט פותחת בתואר של ה', ולאחר מכן ההמשך
אהוב, ברוך, גיבור, דגול, הדור, ועד, זכאי, חנון, טהור, ישר, כביר, לובש, מלך, נורא, סומך עוזר, פודה, צדיק, קדוש, רחום, שומר.
באות תי"ו ישנם שלשה תארים: תמים, תומך, תקיף.
לאחר כל התארים מסתיים הפיוט במילים: .
הפיוט משווה בין הנישואין למתן תורה:
הר המור - כינוי להר סיני
מורשה - התורה לפי הפסוק "תורה ציווה לנו משה מורשה"
ההשוואה בין חתונה למתן תורה מופיעה במשנה: , וכן בגמרא: .
את הפיוט נוהגים לשיר בקהילות יהודי תימן תחת החופה, יש הנוהגים לשיר רק גרסה מקוצרת שלא כוללת את כל התארים.
אֲהַבְתִּיהֶם הוא אלבומו ה-21 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 2000. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה משושה.
בשנת 2000 הוציא ארצי את האלבום "אהבתיהם", הכולל עיבודים חדשים לשירי עבר שלו.
מתוך האלבום הצליחו במיוחד החידושים ל"פתאום עכשיו, פתאום היום" ("אהבתיה"), "נוף ילדות" (בו התארחו בקולות רקע פבלו רוזנברג ודוד ד'אור) ו"שיר פרידה", אותו כתב במקור לאריק סיני, וביצע באלבום בדואט עם בנו בן ארצי.
השיר החדש היחיד באלבום היה "עלאש - שט לבדי עם הרוח", בו ביצע ארצי דואט בסגנון מזרחי עם הזמר שמעון בוסקילה.
האלבום כלל גם גרסה חדשה לשירו של ארצי שהתחרה בתחרות האירויזיון של שנת 1975, "את ואני".
כ-250,000 עותקים נמכרו מהאלבום, ובעקבותיו יצא ארצי לסיבוב הופעות מצליח נוסף.
באפריל 2004, פורסמו נתוני אקו"ם ולפיהם הדיסק הישראלי הנמכר ביותר בעשור האחרון היה "אהבתיהם" של ארצי.
באפריל 2009 נאמר באתר החדשות ynet כי האלבום הוא אחד מחמשת האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
על עטיפת האלבום תמונה שצולמה במקור על ידי אילן בשור.
התצלום המקורי שבו ארצי מעשן סיגריה עבר עיבוד, והסיגריה הוחלפה בפרח.
נוף ילדות: במקור מתוך אלבומו של ארצי "על אנשים" מ-1971. בגרסה המחודשת שכתב ארצי את הבתים האחרונים של השיר, והוסיף מספר שורות חדשות.
שעות בין הערביים: ארצי כתב את השיר במקור לפבלו רוזנברג, והוא נכלל באלבומו של רוזנברג "בין ערביים" מ-1998. רוזנברג משתתף בביצוע המחודש של השיר בקולות רקע.
בשבילה אתה מלך העולם: גרסה עברית לשיר "When You Are A King" של להקת White Plains.
את המילים העבריות כתב ארצי.
גבר הולך לאיבוד: גרסת דקלום לשיר "גבר הולך לאיבוד", במקור מתוך האלבום "גבר הולך לאיבוד" מ-1978. בגרסה זו משתתפים דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז.
השיר כולל את נגינת הפסנתר המקורית של משה לוי.
שיר פרידה: ארצי כתב את השיר במקור לאריק סיני, שהקליט אותו בסוף 1977. השיר נכלל באלבום הבכורה של סיני שיצא ב-1980. הגרסה המחודשת היא דואט של ארצי עם בנו בן ארצי.
בגרסה זו נוסף בית אחד בסוף השיר, שלא נכלל בגרסה המקורית.
עלש - שט לבדי עם הרוח: דואט של ארצי עם שמעון בוסקילה, בשיר המקורי היחיד שנכתב עבור האלבום.
השיר משלב מילים עבריות שכתבו ארצי ויהודה מסס עם מילים בערבית מרוקאית שכתב מייק קרוצ'י.
הרדיו הישן: השיר נכלל במקור באלבומו של ארצי "לילה לא שקט" מ-1986, ובוצע באלבום זה עם לחן ועיבוד מחודשים.
אהבתיה: במקור נקרא השיר "פתאום עכשיו, פתאום היום".
ארצי ביצע אותו על בימת פסטיבל הזמר והפזמון ב-1970, וזכה במקום הראשון.
את השיר כתבה תרצה אתר והלחין יעקב הולנדר.
בגרסה שמופיעה ב"אהבתיהם" השמיט ארצי מספר בתים שהופיעו בביצוע המקורי.
אנחנו לא צריכים: את השיר כתב אבי קורן על חברו שנפל בשבי והלחין שמואל אימברמן, במקור עבור אלבום הבכורה של ארצי.
כבר עבר די זמן: ארצי ביצע את השיר במקור באלבומו "תרקוד" מ-1984, שבו הוא נקרא "מה רצינו להגיד".
בגרסה המחודשת משתתף בן ארצי.
את ואני: שיר שאיתו ייצג ארצי את ישראל באירוויזיון 1975. את השיר כתב אהוד מנור והלחין ארצי.
מופיע באלבום זה בגרסה שקטה, לעומת הגרסה המקורית שהייתה קצבית.
לעיתים: את השיר ביצעה במקור להקת רעש ב-1994. כותב השיר הוא סולן הלהקה, ג'וני שועלי.
ארצי הקליט את גרסתו לשיר עבור הפרויקט "עבודה עברית" מ-1998.
לא יודע מה עובר לך בראש: את השיר ביצעה במקור ריטה באלבומה "תפתח חלון" מ-1999, שם הוא נקרא "לא יודעת מה עובר לך בראש".
לארצי מצטרפת בדואט הזמרת יעל דקלבאום.
מעביר דף: ידוע גם כ"המיסטיקנים הסינים".
ארצי כתב את השיר לנורית גלרון עבור אלבומה "המקום ההוא" מ-1996. הגרסה המחודשת היא אמנם דואט של ארצי וגלרון, והשורות שאותן שר ארצי שוכתבו מעט כדי שיתאימו לדובר זכר, אך השורות אותן שרה גלרון למעשה לא הוקלטו מחדש, והן נשארו בדיוק כפי שהן בגרסה המקורית.
עיבודים: אבי סינגולדה, גיל פלדמן, ז'אן פול זימבריס, שלמה ארצי, יהודה עדר, נאור דיין, מאיר ישראל, יאיר שרגאי, בן ארצי, טל שגב, עמי אופיר, ניצן עין הבר, לואי להב, משה לוי, ליאור טבת
הפקה מוזיקלית: גיל פלדמן, לואי להב, שלמה ארצי, בן ארצי, טל שגב, משה לוי, ליאור טבת
עריכות דיגיטליות: לואי להב, טלי כץ
דקלום, קריאה: דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז (ב"גבר הולך לאיבוד")
שירה: בן ארצי (ב"שיר פרידה" ו"כבר עבר די זמן"), נורית גלרון (ב"מעביר דף"), יעל דקלבאום (ב"לא יודע מה עובר לה בראש"), שמעון בוסקילה (ב"עלאש")
מקהלה: פבלו רוזנברג, דוד ד'אור, יעל דקלבאום, צילי ינקו (ב"נוף ילדות")
כלי נשיפה: עדי מאירי, שי דגן, שי מאירי
תופים וכלי הקשה: ז'אן פול זימבריס, מאיר ישראל, ישראל נחום, טל עמירן, בן ארצי, גיל פלדמן, רוני צדיק
גיטרה, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית: אבי סינגולדה, נאור דיין, בן ארצי, טל שגב, יאיר מיכאל
פסנתר, פסנתר חשמלי: גיל פלדמן, רביב גזית, משה לוי, בן ארצי, טל שגב, ערן מיטלמן
בס: גיל פלדמן, ששי מזרחי, בן ארצי, עמי אופיר, אבי יפרח
ניצוח על המקהלה: יבגני לויטס
תקלוט, הקלטות, עריכה מוזיקלית: ליאור טבת, איתמר אשפר, גיל פלדמן, עמי איילי, אייל קצב, ירון משרקי, עמי איילי, ראובן שפירא, יועד נבו, יותם אגם
הוקלט ונערך באולפנים: המון, גל-קול, DB Studios, זאזא, סינמה פקטורי
צילומים: ברק אוסטרביץ', אילן בשור, דן לב
הפקה: ליהי רולניק ברלינר, גיל פלדמן, טלי כץ מיכל אוחיון ויסברג
טכנאים: יעל כרמלי, יוסי חסון, איוון קדלבורג, ארז זילברשטיין, נתי פטישי, ירון משרקי, אבי צוקרל, רונן שטרן, דמיטרי קלניק, נתי רביץ, ארז רוסו, אורון אפלבוים, רונן שטרן, יותם אגם
אהובה תומר (י"ט בתשרי ה'תשי"ח, 14 באוקטובר 1957 – כ"ט בכסלו ה'תשע"א, 6 בדצמבר 2010) הייתה קצינת משטרה ישראלית, ופיקדה על תחנת חיפה, הגדולה בישראל.
תומר נספתה באסון השרפה בכרמל בשנת 2010, על תפקודה באירוע קיבלה את עיטור המופת ממשטרת ישראל.
אהובה תומר נולדה כלובוב בוריסובנה טבצ'ניק, בת לריבה ובוריס טבצ'ניק, בעיר לבוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות.
כשהייתה בת שנתיים עלתה לישראל עם משפחתה (לאחר שהות בפולין ובאוסטריה), במטוסו של ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חיב"ה (חיילות בשירות המשטרה) בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורה מהצבא הצטרפה בשנת 1982 למשטרת ישראל.
זמן לא רב לאחר מכן, מונתה לקצינת מבצעים במרחב חיפה ושירתה גם כדוברת מרחב חיפה.
בשנת 1997 מונתה למפקדת תחנת נהריה.
בשנת 1999 הושעתה מעבודתה במשטרה בעקבות האשמות נגדה ונגד בן זוגה בגין קבלת כספים במרמה.
כן הואשמה שעשתה שימוש במידע משטרתי על מנת לסייע לבן זוגה בעסקים.
חמש שנים לאחר מכן זוכו השניים מכל ההאשמות ותומר שבה למשטרה.
תומר שירתה כסגנית מפקד תחנת חיפה, בין היתר בתקופת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מכן שימשה כראש אגף המבצעים של מחוז הצפון בדרגת ניצב משנה.
בשנת 2009 מונתה תומר למפקדת תחנת חיפה, הגדולה בתחנות המשטרה בישראל, לסגניתה מונתה אתי מאירסון.
ב-2 בדצמבר 2010, במהלך הטיפול בשרפת הענק בכרמל, נקלע הרכב שבו נהגה למלכודת אש והיא נכוותה כוויות אנושות, וכעבור ארבעה ימים ב-6 בדצמבר 2010 נפטרה מפצעיה.
תומר הספיקה לפני לכידתה במלכודת האש להתראיין לחדשות, מה שהייתה הופעתה הטלוויזיונית האחרונה.
עם מותה הועלתה לדרגת תת ניצב.
בטקס שנערך בפברואר 2011 העניק שגריר ארצות הברית בישראל, ג'יימס קנינגהם בעיריית חיפה, תעודת מועמדות לקבלת "אות האומץ הנשי הבינלאומי" לדני רוזן, בן זוגה של תומר.
האות עצמו לא הוענק לבסוף לתומר.
במרץ 2011 אישרה ועדת עיטורים במשטרת ישראל הענקת עיטור המופת לתומר על גילוי התמדה, דבקות במשימה ואומץ לב, הראויים לשמש מופת באירוע בו נספתה.
אהובה ינאי (נולדה בשנת 1952) היא אלוף-משנה במילואים, לשעבר קצינת פניות הציבור של צה"ל.
בעשור השני של המאה ה-21 היא מנכ"ל ארגון "מתן - משקיעים בקהילה".
ינאי נולדה בתל אביב לאריה וצלה עמידרור, אנשי אצ"ל.
בעלת תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
שירתה בצה"ל בשורה של תפקידים בתחומי כוח אדם והדרכה.
בשנות ה-90 מונתה לקצינת פניות הציבור של צה"ל.
לאחר שחרורה כיהנה כמנכ"ל הקרן העולמית הצעירה.
כיום היא מנכ"ל "מתן – משקיעים בקהילה", ארגון המסייע לחברות לנהל בצורה מקצועית את פעילותן החברתית ותרומתן לקהילה.
בעלה הוא האלוף (מיל.) שלמה ינאי, לשעבר מנכ"ל חברת טבע.
אחיה הם האלוף (מיל.) יעקב עמידרור ואיש תורת הלחימה בנימין עמידרור.
ינאי מתגוררת ברמת רזיאל, ואם לשלושה.
אהוביה טבנקין (29 בנובמבר 1929, תר"צ – 24 ביוני 2011, תשע"א) היה מאנשי ארץ ישראל השלמה של תנועת העבודה, מראשי חוג עין ורד ופורום נהלל.
טבנקין נולד בעין חרוד, צעיר הבנים של אווה ויצחק טבנקין.
התוספת למילה אהוב בשמו לא נבעה מסיבות דתיות, אלא באה לשם הדגשה.
הוא למד במוסדות החינוך בעין חרוד.
בשנת 1946, בהיותו נער בן 17, השתתף בהקמת קיבוץ דברת שבעמק יזרעאל.
בשנת 1947 הצטרף טבנקין לפלוגת עין חרוד בגדוד 13 של חטיבת גולני והשתתף בקרבות באזור הגלבוע, בית שאן וג'נין.
לאחר מכן הצטרף לגדוד הפורצים של חטיבת הראל של הפלמ"ח בפיקודו של אחיו יוספ'לה טבנקין.
במלחמת העצמאות השתתף במבצע דני, נפצע במהלך הקרבות ולאחר שהחלים שב להילחם בקרבות בפריצת הדרך לירושלים ובנגב.
במסגרת תפקידו במחלקת הסיירים של פיקוד הדרום היה שותף לסימון גבול רצועת עזה, יחד עם משה דיין.
במלחמת ששת הימים היה קצין מודיעין גדודי ולאחר מכן קצין מודיעין חטיבתי.
הוא השתתף בקרבות לשחרור שכם ובקרבות ברמת הגולן.
לאחר המלחמה השתתף בסימון הגבול ברמת הגולן.
במלחמת ההתשה היה קצין מודיעין באוגדה של מוטה גור בתעלת סואץ.
תקופות מסוימות בחייו עזב את קיבוצו עין חרוד לטובת התנדבות בקיבוצים שנזקקו לעידוד ולסיוע.
בשנות ה-50 התגורר בקיבוץ יראון שבגבול הלבנון, בתקופת מלחמת ההתשה התנדב בקיבוץ גשר ולאחר מלחמת יום הכיפורים התנדב בקיבוץ אייל.
היה חבר פעיל בחוג עין ורד, ולימים בפורום נהלל.
ליווה את פעילות גוש אמונים מראשיתה.
יחד עם קבוצה מחבריו, תושבי עין חרוד ועמק יזרעאל, השתתף בפעילות ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון וליווה את הקמת אלון מורה וקדומים.
היה בין מקימי בית הכנסת בקדומים, שהיה בית הכנסת הראשון בהתיישבות החדשה בשומרון.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים היה פעיל בתנועה לעצירת הנסיגה מסיני, ובמשך כחצי שנה התיישב עם משפחתו בפתחת רפיח.
סייע בהקמת מצפה יריחו ושאנור, וכמו כן סייע בהקמת המאחז גבעת ארנון ("מאחז 777") שליד איתמר.
בשנת 1995 עבר טבנקין להתגורר בקדומים ומאז חילק את זמנו בין קדומים לעין חרוד מאוחד.
בשנת 2005, בחגיגות 30 שנה לייסוד קדומים, קיבל את אות יקיר קדומים.
בשנותיו האחרונות הצטרף ללימודים תורניים סדירים בישיבת קדומים.
הוא הרבה להרצות בפני צעירים דתיים בהתנחלויות על ערכי תנועת העבודה ההיסטורית וההתיישבות העובדת, ועל תולדות ההתיישבות בעמק יזרעאל.
טבנקין נפטר בשנת 2011 ונקבר בקיבוצו, עין חרוד מאוחד.
בשנת 1951 נישא לדליה, ממנה נולדו לו שני ילדים - יאיר וטל.
בשנת 1972 נישא לפרופ' חוה טבנקין ונולדו להם שלושה ילדים - יצחק (על שם אביו), אבי ונטלי.
בתם נטלי חזרה בתשובה ומתגוררת במאחז גבעת הראל שליד שילה.
אהובת הדרקון הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' שהוצג בתיאטרון החאן הירושלמי.
בפתח ההצגה אחד השחקנים פונה אל הקהל באולם ואומר שהמחזה שיוצג היום מבוסס על משהו שקרה באולם התיאטרון לפני שנה.
הוא מזמין אדם מבוגר מהקהל לעלות לבמה, לאדם קוראים מר ויצמן.
אחד השחקנים שואל אותו מה המאורע המוקדם ביותר שהוא זוכר מחייו.
ויצמן נזכר באירוע מגיל שלוש שבו אביו שב מהצבא והביא לו כד מתנה ואחר-כך הוא הלך עם שני הוריו לשתות גזוז.
השחקנים מפתחים את הסיפור: מהכד יוצא שד ששב ומופיע לאורך העלילה, אמו של הילד מקריאה לו לפני השינה את הסיפור על אורפאוס ואורידיקה.
אחר-כך השחקנים מבקשים ממר ויצמן שיספר להם כיצד הוא הכיר את אשתו והם מפתחים את הסיפור שלו, מסתבר שאשתו נשואה לדרקון בעל שלושה ראשים, שמגולם בידי שלושה שחקנים שונים שמתחלפים ביניהם והיא מבקשת ממנו שיציל אותה.
ויצמן טוען שזהו אינו הסיפור שלו.
בשלב מסוים אשתו האמיתית של ויצמן שצופה בנעשה, עולה לבמה, מה שמחולל תפנית בעלילה.
אם עד עתה לא היה ברור אם ההצגה מבוססת על חייו של ויצמן או על דמיונם של השחקנים, הרי שעתה השחקנים מפתחים מכך סיפור, שמתברר כאמיתי, באמצעותו הם מנסים לפתור קונפליקט בו ויצמן האמיתי נתון.
ההצגה נוצרה באמצעות אלתור עם השחקנים, תהליך יצירה בו נוהג מיכאל גורביץ' לביים את הצגותיו המקוריות.
הבכורה הייתה ב-27 בדצמבר 2008.
המחזת סיפורו של אדם מהקהל על ידי שחקנים על הבמה, הוא מוטיב הלקוח מתיאטרון הפלייבק.
בדומה לנעשה בקומדיה דל'ארטה מתרחשת שבירת החיץ בין השחקנים לקהל.
ההצגה שונה מהתיאטרון הריאליסטי שמתאר מציאות אמיתית.
גורביץ' נוקט במערכת של דימויים ומשלים על החיים, שבאמצעותם ניתן לראות את החיים באור אחר ועל ידי-כך למצוא אפשרויות פעולה וביטוי חדשות.
הסיפור העובר כחוט השני בעלילה, הוא המיתוס היווני של אורפאוס ואורידיקה, שאמו של ויצמן מספרת לו בילדותו.
אורפאוס יורד לשאול להציל את אורדיקה, אהובתו המתה.
בזכות נגינתו המופלאה שמקסימה את יושבי השאול, בכללם הכלב קרברוס בעל שלושת הראשים, הם מסכימים לשחרר את אורידיקה, בתנאי שבדרכם חזרה לארץ החיים לא יביט לאחור.
אורפאוס יוצא עם אורידיקה מהשאול ובשלב מסוים אינו מתאפק, מביט לאחור ואהובתו נלקחת ממנו לעולמים.
מכאן לקוח שם המחזה "אהובת הדרקון", הדרקון בעל שלושת הראשים שמופיע בהצגה הוא המקבילה לכלב קרברוס מהאגדה היוונית.
באמצע ההצגה כשויצמן מתחיל להיסחף לתוך העולם הדמיוני שהשחקנים בדו עבורו, השחקנים מביאים אליו מראה.
כשהוא מסתכל בה הוא רואה את בבואתו, אבל כשהוא מפנה אליה את גבו, מסובב את ראשו ומסתכל בה מעבר לכתפו, הוא רואה בה את בבואתו של השחקן הצעיר שמגלם את דמותו.
המנחה מסביר לו שזהו האני האחר שלו, זה שויצמן השתוקק להיות כמוהו, אבל לא נהפך להיות בגלל פחדו.
בדומה לכך השחקן הצעיר המגלם את דמותו של ויצמן מתבונן במראה ורואה את ויצמן האמיתי הזקן.
אהובתו אומרת לו שזה האדם שהוא עתיד להיות אם לא יפעל להצלתה.
המראה משקפת איפוא את הפוטנציאל הטמון בחלומותיו של האדם והמסר העולה מההצגה שעל האדם ללכת בעקבות נטיות ליבו.
הדרכה קולית – רחל הוכמן
ניהול מוזיקלי – יוני רכטר, דניאל רן
שחקן, מחזר, דרקון – יהויכין פרידלנדר
שחקן, מחזר, דרקון – ניר רון
מחזר, דרקון – אריה צ'רנר
אמא – בתחילה שרון שטרק ואחר-כך כרמית מסילתי-קפלן
ויצמן הילד, ויצמן הצעיר – אודי רוטשילד
אורה ויצמן – עירית פשטן
מיכאל גורביץ', אהובת הדרקון: קומדיה לירית, תיאטרון החאן ומפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור, 64 עמ'.
אהוביה מלכין (מאי 1917 - ט"ז בכסלו תשע"ד, 19 בדצמבר 2013) היה סופר, עורך ואיש חינוך ישראלי.
מלכין נולד בראש פינה לאביו, שבתאי מלכין, ששימש רופא בגליל מטעם פיק"א, ולאימו רחל מלכין.
שמו "אהוביה", ניתן לו על ידי מורה לזכרה של "אהובה", אחותה של אימו.
היה חניך המחנות העולים באותה הכשרה של מנשה הראל, ואף שימש כמזכיר של התנועה.
מלכין שימש כקריין הראשון בשידורי קול ישראל של ההגנה בשנת 1940. הוא התגייס בשנת 1943 לפלמ"ח.
שירת בפלוגה ו' עד לשנת 1945, תחת פיקודו של יצחק רבין.
שימש במלחמת העצמאות כקצין התרבות של חזית הדרום.
עם הקמת צה"ל שימש כראש ענף הסברה בצה"ל וכממלא-מקום קצין חינוך ראשי במקום יוסף קריב.
לאחר שחרורו שימש כמנהל חינוכי של סמינר בית-ברל.
כעבור עשור פרש מהתפקיד והחל לשמש כעורך בהוצאת הספרים "עם עובד" וכן ייסד וערך את "ספרית אופקים".
בשנת 1989 ייסד את כתב העת אלפיים ושימש כעורכו הראשון.
היה אחד מתשעת המייסדים של "צוות - ארגון גמלאי צה"ל", בשנת 1960.
בשנת 2007 יצא ספרו "האקטיביסט" אודות אליהו גולומב, בהוצאת עם עובד.
לדבריו הרעיון לכתיבת הספר הגיע מבקשה של דוד, בנו של גולומב.
אהוביה היה נשוי לשרה, בתו של הסופר זלמן יצחק אנכי.
קריביצקי הייתה גם שחקנית כדורסל בקבוצת הפועל תל אביב (1961 – 1963).
זכתה עם קבוצתה ב-2 אליפויות המדינה ובגביע המדינה פעם אחת.
הצטיינה בניתור גבוה מאוד, קטפה ריבאונדים בהגנה ובהתקפה, וחסימות על הזורקות לסל.
קריביצקי נולדה וגדלה ברחובות ולמדה בבית הספר היסודי "בית חינוך" ובתיכון מאוחד רחובות.
שרתה בצה"ל כמד"סית בחיל התותחנים והשתתפה עם נבחרת פיקוד ההדרכה באליפות צה"ל באתלטיקה קלה (1951) בקפיצה לגובה, בקפיצה לרוחק ובריצה.
לאחר השירות הצבאי למדה חינוך גופני במדרשת וינגייט.
בשנת 1950 היא קבעה בתחרות שנערכה באצטדיון ימק"א בירושלים בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.48 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכתה קריביצקי במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.45 מטר, לפני תמר מטל-שומכר (1.40 מטר) ונפרסטק (1.35 מטר), שתיהן מישראל.
בשנת 1951 קבעה קריביצקי בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.52 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 הגנה קריביצקי על תוארה וזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.48 מטר, לפני ג'.
פרייזר מבריטניה (1.48 מטר) ותמר מטל-שומכר (1.45 מטר).
בתחרות שנערכה בשנת 1954 קבעה קריבציקי בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.55.5 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו במנילה שבפיליפינים בשנת 1954 זכתה קריביצקי במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.55 מטר, לפני מיוקו טקאהאשי (1.52 מטר) ומייקו מורו (1.52 מטר) מיפן.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכתה קריביצקי בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.53 מטר ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.11 מטר.
בכינוס הפועל השישי שנערך במאי 1956 זכתה קריביצקי במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.53 מטר.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בסוף יוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.50 מטר, לפני שרה מזרחי מהפועל תל אביב (1.45 מטר) ורינה גוטסמן ממכבי חיפה (1.30 מטר) ומדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.58 מטר, אחרי נועה זילברמן מהפועל גניגר (5.11 מטר) ולפני אסתר רובין ממכבי תל אביב (4.82 מטר).
בשנת 1961 זכתה קריבצקי עם חברותיה לקבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב בדאבל, אליפות וגביע לראשונה בתולדות הקבוצה.
בטקס לציון הספורטאים המצטיינים ב-30 שנות המדינה במעמד שר החינוך זבולון המר שנערך בהבימה בתל אביב, בשנת 1978, זכתה קריביצקי בעיטור הספורטאית המצטיינת לשנת 1954.
אהובה קרן (נולדה ב־5 בדצמבר 1952) היא שחקנית ישראלית, מורה למשחק ומאמנת אישית.
קרן היא בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב ובוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים השתתפה קרן במספר סרטי קולנוע ישראלים.
בשנת 1981 הייתה זו הופעתה הקולנועית הראשונה כאשר השתתפה בסרט הקולנוע "סופו של מילטון לוי".
בשנת 1990 גילמה את דמותה של "רוזי" בסרט הקולנוע "שורו".
באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע האמריקאי "לא בלי בתי".
בשנת 1993 שיחקה בסרט האמריקאי "להט הכלא" (Prison Heat), פרי עטו של יואל זילברג, שצולם בישראל.
בשנת 1998 לקחה חלק בסרט הקולנוע "באזז", המבוסס על רצח נהג המונית דרק רוט.
ב-2004 עשתה את תפקידה בסרט הסטודנטים "עשה שאדע".
בשנת 2007 גילמה את דמותה של "לאה", בסרט עטור השבחים "ביקור התזמורת".
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2013 יצרה יחד עם בעלה והצטלמה בסרט הקולנוע "מפריח היונים", בו גילמה את דמותה של "נעימה", אמו של הגיבור.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשנת 2013 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר של אותה שנה.
היא גם תרגמה את התסריט לערבית בגדאדית, וסייעה לשחקנים הישראלים ללמוד את תפקידם בשפה.
קרן שיחקה במספר מחזות בתיאטרון הבימה, בהם: "האוריסטיאה", "נשי טרויה", "סדקים בבטון" ו"תמול שלשום".
כמו כן שיחקה בהצגה "מקבת'", בתיאטרון הקאמרי.
לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון צוותא ושיחקה במחזה "קרם וניל".
היא שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזות, כנרת ו"פוטו בגדאד".
לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון תמונע ושם הופיעה בהצגות: "קשר דם" ו"מסע אל פנים החדר".
קרן נשואה למפיק דב קרן.
סופו של מילטון לוי (1981)
תיאטרון הבימה: "משיח", "נשי טרויה", "תמול שלשום", "האוריסטיאה", "סדקים בבטון".
תיאטרון צוותא: "קרם ווניל" במסגרת הפסטיבל לתיאטרון קצר.
התיאטרון לילדים ונוער: "תרנגול כפרות" ועוד.
תיאטרון באר שבע: "כנרת", תפקיד ראשי ב"פוטו בגדאד".
תיאטרון תמונע: "קשר דם", "המופע"-ערב שירי יונה וולך, "מסע אל פנים החדר", "Heaven", בבימויו של קאלם וויטק (במאי גרמני).
תיאטרון בית לסין: השתתפות בשלושה מחזות במסגרת פסטיבל קריאה.
אהובה בֶּלקין היא היסטוריונית של האמנויות וחוקרת תיאטרון ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
אהובה בלקין נולדה וגדלה בתל אביב.
שירתה בצה"ל בתפקידי פיקוד, הדרכה, ניהול, חינוך וסיימה את שירותה בדרגת רב-סרן.
היא בעלת תעודת הוראה מהסמינר למורים לאמנויות.
בוגרת החוגים להיסטוריה כללית ולאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
סיימה תואר שני בהצטיינות בחוג לאמנות התיאטרון בו כתבה את תזת המאסטר בנושא "היבטים בחזות השוטה" בהדרכת פרופ' משה לזר (תשל"ו 1975).
בעלת תואר שני בהיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת טורונטו, ולימודי תעודה במוזואולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת טורונטו והמוזיאון המלכותי של אונטריו, קנדה.
השלימה דוקטורט בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב (1982-1979).
הדיסרטציה "Non Est Deus: ההתפתחות האיקונוגרפית של האיורים לפרק 52 בתהילים" נכתבה בהדרכת פרופ' משה ברש.
אהובה בלקין השתתפה בצוות ההקמה של הארכיון הישראלי לתיאטרון ("המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה לתיאטרון") באוניברסיטת תל אביב (1970-3).
בשנים 1974-6 כתבה למדורי תיאטרון בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"על המשמר".
מ-1980 אהובה בלקין מרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, החוג לאמנות התיאטרון.
היא הנחתה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים.
ב-1996 קיבלה תואר פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2000 פרופסור מן המניין.
בשנים 1997-2005 הייתה ראש הלימודים העיוניים בחוג לאמנות התיאטרון; הייתה חברת הפורום האקדמי האסטרטגי של האוניברסיטה, חברת סנאט והסנאט הקטן, וחברה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
כיהנה כראש צוות המחקר של המכון האירופאי לחקר התיאטרון, ברצלונה, והייתה נשיאת האגודה הישראלית לחקר התיאטרון (2001 -2006).
מחקרה של אהובה בלקין עניינו הגילויים התיאטרוניים של התרבות העממית באירופה של ימי הביניים והרנסאנס, תיאטרון יהודי, תיאטרון פמיניסטי ותיאטרון והאמנויות החזותיות.
בשנים 2007–2013 כיהנה כחברה במועצה האקדמית עליונה וועדת המינויים של "מכון טכנולוגי חולון" (HIT).
לאהובה בלקין שני ילדים: רן בלקין ואן אמריו-בלקין.
היא בת זוגו של האדריכל ומתכנן הערים מאיר בוכמן.
בין שתי ערים: המחזה העברי שמחת פורים, מכון הברמן למחקרי ספרות, 1997.
הפורים שפיל: עיונים בתיאטרון היהודי העממי, ירושלים; הוצאת מוסד ביאליק, 2002.
מקרנבל לתיאטרון: תבניות וכאוס בקומדיה דל'ארטה, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2021.
טרבלוג, תל אביב, הוצאת ספרא, 2022.
פרקים בספרים וערכים נבחרים באנציקלופדיות
הקומדיה דל ארטה" בספר קומדיה דל'ארטה מאריסטופנס עד סיינפלד בעריכת דן אוריין ולאה גילולה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2015"
אהד (אודי) אשכנזי (נולד ב-22 בדצמבר 1971) הוא במאי, איש תקשורת ומפיק.
אהד אשכנזי נולד בקיראון לאורינא רענן וישראל אשכנזי.
אביו היה חוקר כרונו-ביולוגיה מפורסם.
סבו מצד אימו היה מרדכי רענן, מפקד מחוז ירושלים מטעם האצ"ל בזמן מלחמת העצמאות, וסבו מצד אביו, היה שלמה פנחס אשכנזי, סופר וחוקר יהדות.
בנעוריו, היה אשכנזי חבר בחוג הבימה לנוער (התיאטרון הלאומי של ישראל) ושותף לפעילות אגודת ידידי הבימה.
בשנת 1993 למד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", זכה במלגת קרן אמריקה-ישראל בשנת 1994 עבר להתגורר באנגליה שם השלים את לימודיו במגמת הבימוי של ה "דרמה סטודיו לונדון" בשנת 1996.
בשנים 1999 ועד 2003 ביים אשכנזי מספר טקסים עבור ערוצי הטלוויזיה הישראלים, ובהם את טקסי "האקדמיה לתיאטרון", "פרסי אופיר", האירוע השנתי למען ילדי וראייטי, טקס "אנשי השנה בספורט", טקס "אנשי השנה" כללי וספיישלים טלוויזיוניים לכבוד יום העצמאות.
בשנת 2002 ביים את תוכנית הכישרונות "בראבו" עבור ערוץ הילדים וטלעד.
בין השנים 2002–2003 ערך את תוכנית הבידור "ערב אדיר" בהנחייתו של אדיר מילר, איתו גם פיתח בשנת 2006 את הסיטקום "רמזור".
בין השנים 2004–2006 ניהל אשכנזי את ערוץ הבידור "ביפ", בו גם העלה את תוכנית הסאטירה "הרצועה" ששודרה במהלך 4 עונות וכללה 189 תוכניות.
ב-2008 יצר עבור רשת את תוכנית הבידור "צחוק מעבודה" בהנחיית שלום אסייג.
התוכנית שודרה בפריים טיים של הזכיינית במשך שבע עונות והפורמט שלה נמכר לשידור ברוסיה, צרפת וגרמניה.
בשנת 2008 יצר וערך את שתי העונות הראשונות של תוכנית הבידור "שבוע סוף".
אשכנזי פיתח עבור "רשת" תוכניות נוספות ביניהן: "מי שואל אותך?" - שעשועון טריוויה, "עסק משפחתי".
באוגוסט 2010 מונה למנהל השלוחה הישראלית של ערוץ הבידור "קומדי סנטרל" מבית ויאקום, וב- 2011 פיקח על השקת הערוץ בישראל.
ב-2011 והעלה בערוץ את: תוכנית הסאטירה היומית "קאמבק", את התוכנית "עונת החתונות וצרות אחרות", את העונה השנייה של הסיטקום "רד בנד", ורצועת סטנדאפ בשם "האוניברסיטה של קומדי סנטרל" בהנחיית קובי מימון ותוכניות רכש רבות ומגוונות.
בשנת 2012 העלה הערוץ את "מחוץ לחוק" - תוכנית סטנדאפ בהנחיית רועי לוי ולוסי אהריש, ותוכנית הדייטים "סינגלס".
באותה השנה פיתח אשכנזי יחד עם האנימטור אייל בי את תוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק", הפורמט של התוכנית נמכר לליטא, אורוגוואי, סין ועוד.
בשנה זו צורף אשכנזי לצוות הפיתוח הבינלאומי של קומדי סנטרל, בפיקוח ג'יל אופמן, מנהלת מותג קומדי סנטרל העולמית, בניסיון לייצר תוכן בינלאומי עבור ויאקום.
בשנת 2013 פיתח והעלה בערוץ את הסיטקום "החיים של אבי הזמר" ואת תוכנית האירוח "חיות לילה".
בשנת 2014 החל לשתף פעולה עם יוצרי רשת והעלה בערוץ את הפרויקט "סרט אפס" ואת שעשועון השידוכים "בייב מגנט".
בשנת 2016 שימש כעורך אחראי בסיטקום של הוט קומדי סנטרל "שותפים" שבה כיכבו חן מזרחי וגדי וילצ'רסקי.
באותה השנה גם עבר לגור בניו יורק וניהל משם את הסניף האמריקאי של פאראמונט ישראל.
בעודו בארצות הברית שימש כמנכ"ל של חברת ההפקות מילה מדיה, במסגרתה הפיק סרטים וביניהם סרט האימה THE UNBORN, ו"מחכים לגודו" בהשתתפות איתן הוק, ג'ון לגוויזאמו ואחרים.
בשנת 2024 חזר לישראל ומונה למנהל הפיתוח והאחראי על יחסים בינלאומיים של אולפני הרצליה.
שנת 1994 הייתה תחילת דרכו בתיאטרון, כעוזר במאי במחזמר "גריז" בכיכובם של אקי אבני, צביקה הדר ועוד, ובהצגה "חשיבותה של רצינות" בכיכובה של חנה מרון.
בשנת 1997, במסגרת פרויקט סיום לימודי הבימוי באנגליה, העלה אשכנזי את ההצגה "משחקים בחצר האחורית" מאת עדנה מזיא בתיאטרון גריינג' קורט באיליניג שבלונדון.
את התפקיד הראשי בהצגה גלמה השחקנית מריה קאריג'ין לה הוא נשוי מאז שנת 1998. באותה השנה בהיותו בן 26, חזר אשכנזי לארץ והיה לאחד הבמאים הצעירים ביותר בתיאטרון הרפרטוארי.
ההצגות שבחר לביים עסקו לא פעם בנושאים מעוררי מחלוקת, בין היתר ההצגה "כחול בוער" מאת דייוויד גריר, שהועלתה בבית ליסין ועסקה בנושא ההומוסקסואליות בחיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1997 כתב אשכנזי את המחזמר וביים את סיבוב ההופעות של "הקרקס של אולג פופוב" בישראל בהנחיית כוכבי ערוץ הילדים (טלית הפקות) ובשנת 1999 תרגם וביים את המחזמר "משתגעים מאהבה" מאת ג'ו דיפיטרו וג'ימי רוברטס.
בשנת 1998 תרגם לעברית וביים את המחזמר "מתנקשים" מאת סטיבן סונדהיים.
המחזמר הועלה בתיאטרון בית ליסין, לציון שלוש שנים לרצח יצחק רבין בהשתתפותם של אלי גורנשטיין, חני נחמיאס ועוד.
ההצגה זכתה בפרס "האקדמיה הישראלית לתיאטרון" בקטגוריית המחזמר הטוב ביותר.
עוד ב-1998, יחד עם איתי שגב, עיבד את ספרו של יאנוש קורצ'אק "יותם הקסם" להצגת יחיד בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2000 ביים אשכנזי עבור תיאטרון בית ליסין את המחזה זוכה פרס הפוליצר "ארוחה עם חברים" מאת דונלנד מרגוליס.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס הקומדיה הטובה של השנה בפרס האקדמיה לתיאטרון וזיכתה גם את משתתפיה במועמדויות בקטגוריות המשחק.
בשנת 2002 ביים אשכנזי את ההצגה "כשאת אומרת לא" מאת רבקה גילמן בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2014 ביים גרסאות קונצרטנטיות של המחזמר "ככר דמשק" בברודוויי ניו יורק.
בהפקה השתתפו כוכבי ברודוויי בין היתר: טובה פלדוש, ריצ'רד בלייק ועוד.
אשכנזי נשוי לשחקנית האנגליה מריה קאריג'ין (בתו של איש הטלוויזיה ומנהל מחלקת הדרמה של ה-BBC לשעבר פיטר קריג'ין) ולהם שלושה ילדים.
אהדה זנטי היא מעצבת אופנה אוסטרלית ממוצא לבנוני, המוכרת בשל המצאת הבורקיני.
זנטי היא ילידת טריפולי, שבלבנון, ועברה עם משפחתה לאוסטרליה בגיל שנתיים.
אחד מעיצוביה הראשונים של זנטי היה ה"hijood" - הלחם של חיג'אב וברדס (hood) - שהתאים לנערות מוסלמיות באימוני ספורט.
ב-2004, היא השיקה ליין בגדי ספורט לנשים מוסלמיות תחת השם Ahiida, וכן ייסדה חברה מסחרית באותו שם.
תחת המותג הזה, היא עיצבה את הבגד לו נתנה את השם בורקיני (הלחם של בורקה וביקיני) לשימושן של שחייניות מוסלמיות.
זנטי מעריכה כי מכרה למעלה מ-700,000 מבגדי הרחצה מאז 2008. השמות של הבורקיני (באנגלית - Burqini או Burkini) הם סימנים מסחריים רשומים בבעלות החברה של זנטי, למרות שהם אומצו לשימוש כללי-גנרי לכל סוג דומה של בגד רחצה.
בקיץ 2016, לפחות 11 ערים צרפתיות העבירו חוק האוסר על לבישת בורקיני בחופים, בטענה שזהו בגד שמפר את החילוניות הצרפתית.
נשים רבות הפרו את האיסור, ביניהן עשרות שהתבקשו לעזוב את החופים, וכך גם נשים שלא היו לבושות בבורקיני, אלא רק בבגדים לא חושפניים, כולל אחת בבגד שחייה אולימפי.
אישה אחת נאלצה להתפשט מבגד ארוך (שהסתבר שהוא כלל לא בורקיני) על ידי ארבעה שוטרים חמושים, מקרה שגרם להדים ברחבי עולם.
זנטי הגיבה להתפתחויות אלה בהצהרה שהיא עיצבה את הבורקיני כדי לקרב בין קהילות אסלאמיות וקהילות אחרות, ובמיוחד כדי לאפשר לנשים מוסלמיות יותר חופש, לא פחות - שהבורקיני אפשר לנערות ונשים גישה לפעילויות ספורטיביות ופנאי שלא היו יכולות להשתתף בהן ללא בגד שמכסה אותן לנוחיותן.
לטענה שהאיסור על הבורקיני בא לשחרר נשים מוסלמיות מכפייה, היא הגיבה שהבורקיני דווקא מגביר את הביטחון העצמי של נשים מוסלמיות ונותן להן חופש מוגבר.
היא ציינה גם שכ-45% מלקוחותיה כלל אינן מוסלמיות, וכוללות נשים יהודיות, מורמוניות, נוצריות, הינדואיות, בודהיסטיות ונשים שכלל אינן מגדירות את עצמן לפי דת, אלא מעוניינות להתכסות מסיבות אחרות - כגון היסטוריה של סרטן עור או דימוי גוף ירוד.
מכירותיה עלו באופן חד לאחר שפרצה סוגיית האיסור בריביירה הצרפתית.
אהוב מוות הוא ספר מאת בוריס אקונין, שראה אור ברוסיה בשנת 2001, התשיעי בסדרת הספרים אודות אראסט פנדורין.
הספר ראה אור בעברית בשנת 2013.
אירועי הספר מתרחשים במקביל לאירועי הספר הקודם בסדרה, "אהובת המוות".
בספר זה המחבר מתאר אירועים בסגנון צ'ארלס דיקנס: הרפתקאות וחיפוש מטמון ולכן נושא את תת-הכותרת "פרשה נוסח דיקנס".
ברוכים הבאים למוסקבה, שנת 1900. זמן חילופי המאה.
הכירו נא את 'מוות': עלמה עם יופי עוצר נשימה.
יש לה למוות תכונה משונה על גבול המיסטי: כל מאהביה מוצאים במהרה את מותם.
הייתם יכולים לחשוב שאימת המוות תרתיע את הגברים הרוסיים מלהתחיל עם מוות, אבל זה אומר שאתם לא מכירים רוסים.
בטח לא את אלו של המאה ה-19, שם אהבה חסרת גבולות עומדת בערך מעל כל ערך אחר בעולם.
אחד המאהבים שמוות סוחפת הוא החבר הנוכחי שלה: הנסיך.
ראש אחת מכנופיות הפשע האכזריות של מוסקבה.
מאהב נוסף הוא סנקה; נער יתום מהיר מחשבה ושאפתן.
סנקה הוא אחד מתושבי חיטרובקה, שכונת הפשע הקשוחה ביותר במוסקבה.
הוא גם הדמות הראשית בסיפור ודרך עיניו מתגלגלת תעלומת פשע של מעמד הפועלים המוסקבאי של המאה ה-19.
מוות הוא הכינוי של הגיבורה של הרומן.
כינוי שניתן לה, כאמור, בגלל מותו של כל אחד מבני זוגה לשעבר.
סנקה סקוריקוב מרובע חיטרובקה, הידוע לשמצה במוסקבה, רוצה לתפוס את תשומת לבה ונכנס לסדרה של הרפתקאות, שבסופו של דבר, מובילות אותו אל אראסט פנדורין.
סנקה מעורב במלחמת כנופיות, חודר לכנופייתו של הנסיך, שגר עם מוות.
אחר כך הוא מראה לה אהדה ואפילו מפתה אותה.
הנסיך, ששומע על זה, מאיים להרוג אותו.
סנקה נמלט מהחבורה ונכנס למסתור.
אבל זמן קצר לפני כן, מוות מורה למצוא פקיד ולתת לו פתק, בעוד היא עצמה גרה במרתף.
עם זאת, סנקה מוצא רק את משפחתו הנרצחת של הפקיד, בעוד הפקיד מתבוסס בדמו, רואה בסנקה דמות בן ומוריש לו את אוצרו ששוכב במרתף.
שם סנקה מוצא מטילי כסף בני 200 שנה בכמויות גדולות ומוכר חלק מהם.
פנדורין נרתם לעזור כדי למנוע את נקמת הנסיך בעודו חוקר את רצח הפקיד ומשפחתו.
בתהליך החקירה פנדורין, סנקה ומוות עובדים יחד כדי לחשוף את האמת, הם מצליחים למשוך את החשודים למרתף ולכלוא אותם כאשר כל העבריינים נענשים.
אך המוות לא שרדה וסנקה נסער מאוד.
למרות זאת, הוא כעת מחזיק בעושר רב וקשרים שימושיים — אראסט פטרוביץ' מטפל בצעיר ודואג לו דאגה אבהית ועוזר לו לעלות חזרה אל הדרך הנכונה.
אהד פִישוֹף (נולד ב-20 בדצמבר 1970 בירושלים) הוא מוזיקאי, פזמונאי, רקדן ואמן ישראלי היוצר במגוון תחומים רחב הכולל סאונד, מחול, וידאו, פרפורמנס וכתיבה.
פישוף היה שותף בהרכב "בני המה", והיה סולן, קלידן וגיטריסט להקת "נושאי המגבעת".
כמו כן, פישוף חבר בהרכב "הפה והטלפיים".
היה מבקר מוזיקה בעיתונים "כל העיר", "העיר" ו"תל אביב".
מלמד אמנות במדרשה לאמנות של מכללה האקדמית בית ברל ובבצלאל, ובנוסף הוא מורה לגאגא.
פישוף למד בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים, שם הכיר את חבריו ללהקת נושאי המגבעת – אלון כהן, תמיר אלברט וישי אדר.
הלהקה הוקמה בסוף שנת 1984 בשם "נושאי המגבעת של קובי אור", ובמהרה קיצרה את שמה ל"נושאי המגבעת".
החזרות של הלהקה נערכו בבית הוריו של פישוף במוצא עילית.
בשנותיה הראשונות הופיעה הלהקה בעיקר בירושלים בתיאטרון פרגוד ומועדון "אמדיאוס" בכיכר ציון (ששינה את שמו אחר כך ל"מועדון האנדרגראונד").
בשנת 1988 הוציאה הלהקה את "הקסטה הראשונה", שכללה את השירים "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש", "המוהלת", "נושאי המגבעת" (המוכר יותר כ"האדמה מקולקלת") ו"קול של אלוהים אחר".
בשנת 1990 הוחתמו נושאי המגבעת בחברת התקליטים "הד ארצי".
שם הצמידו ללהקה את שלומי ברכה, שבאותו הזמן היה חבר להקת משינה, על מנת שישמש כמפיק מוזיקלי באלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" שיצא לבסוף בשנת 1991. התפתחות זו פרצה ללהקה את הדרך אל הקהל הרחב.
האלבום הניב מספר להיטים, בהם "הבא בתור הוא סוס", "אני טקסט פוליטי", "מתנה לחג" ו"נגד כיוון הזיפים" ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1992 הודיע פישוף על פרישתו מהלהקה.
סיבת הפרישה הייתה מתחים פנימיים בלהקה על רקע הכיוון היצירתי.
עקב פרישתו של פישוף, זמן קצר אחרי תחילת העבודה על האלבום הבא, העבודה עליו נפסקה והלהקה התפרקה.
לאחר הפרישה התפצלה הלהקה לשני הרכבים: הראשון נקרא "הבא בתור הוא כלום" וכלל את פישוף, רם אוריון, וישי אדר, שיצאו לסיבוב הופעות פרידה בשם זה, וביצעו בו גרסאות אלקטרוניות־תעשייתיות לשירי הלהקה.
החלק השני של הלהקה, ששמר על שמו המקורי, הקליט עם צביקה פיק את תקליט ה"קמבק" שלו ויצא עם פיק לסיבוב הופעות, שנקרא "צביקה פיק ונושאי המגבעת".
במקביל לחברותו ב"נושאי המגבעת" הקים בשנת 1989, עם רם אוריון ואסף גברון, את ההרכב הפה והטלפיים.
הפעילות והאלבומים של הפה והטלפיים בנויים בעיקרם לפי "קוד".
זוהי מערכת כללים שכל אחד מאלבומיה חייב לעמוד בהם.
לדברי חברי הלהקה, הקוד נועד לעזור להישרדות הלהקה, ובכך לתת המשכיות ליצירה ולמלא מראש בתוכן את האלבום הבא עוד לפני שהוא יוצא.
הלהקה נוהגת להוציא אלבום כל שש שנים.
בשנת 1993 עבר לגור בלונדון ולמד ריקוד ב"בית הספר למחול על שם רודולף לאבאן" בקונסרבטוריון טריניטי לאבאן (), וסיים בשנת 1997 עם תואר שני בלימודי מחול.
מאז הציג את יצירותיו לבמה, שילובים של מחול, תנועה ומיצבי סאונד באנגליה, יפן, ליטא, הולנד, טורקיה, שווייץ וישראל, וכן בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה בשנת 2001, במסגרת פרויקט "Home" של אורי קצנשטיין.
בלונדון יצר פסקולים לעבודותיה הכוראוגרפית יסמין ורדימון.
בשנת 2003 חזר לישראל והחל לשתף פעולה עם אוהד נהרין ולהקת בת שבע.
הוא יצר את הפסקולים של יצירות הלהקה "מקס", "סדר", "שלוש", "פורו" ו"טלופאזה" והיה הדרמטורג של "טלופאזה" ושל מופע הסולו של אוהד נהרין "פלייבק", שאותו גם הפיק מוזיקלית.
ב-2005 הצטרף לצוות מורי הגאגא, שפת המחול של נהרין.
בשנת 2008 חזרו פישוף וישי אדר לשתף פעולה, במסגרת ההרכב "בני המה".
ההופעה הראשונה של ההרכב הייתה במסגרת האירוע "איש בלי חולצה", בניהולו האומנותי של גיא בכר.
אדר ופישוף עבדו על אלבום הבכורה "בני המה" כשלוש שנים, והוא יצא בדצמבר 2011 בלייבל "אנובה".
בהופעות מבצעים השניים מספר שירים של "נושאי המגבעת" בעיבודים חדשים: "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש" ו"נושאי המגבעת".
באותה שנה גם הציג בגלריה D&A בתל אביב, תערוכת צילום ומולטימדיה בשיתוף עם רן סלוין ואבי פיטשון, בשם "סלויןפישוףפיטשון", תחת הכותרת "ניסוי בקריסה מולטי מדיאלית.
3 אמנים רב תחומיים, 3 קווי עולם, 3 תבניות התאבכות על קיר המוות של הצילום".
בשנת 2009 הוציא בלייבל "תדר" פסקול שיצר ב-2006 לסרט התיעודי "מבוזבזים" של הבמאית נורית קידר, המביא את עדויותיהם של חיילים במוצב הבופור בשנה שלפני הנסיגה הישראלית מלבנון.
מאז שנת 2009 יוצר עם בת זוגו לשעבר, נועה צוק, עבודות כוראוגרפיות ווידאו ארט.
בין השאר יצרו השניים את המופע "Speaker", שעלה בפסטיבל "הרמת מסך" ב-2011, ואת המופע "החדר השרוף" ב-2016.
בשנת 2015 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לאמנות ועיצוב.
החל משנת 2016 משמש מנהל אמנותי של הפסטיבל "אודיואקטיב", המתקיים בקמפוס המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל בכפר סבא.
נושאי המגבעת (הקסטה) (1988) - קלטת בהוצאת האוזן השלישית.
מי רצח את אגנתה פאלסקוג (1991) - הד ארצי.
"רוכסן" (1986) - סינגל קלטת בהוצאת האוזן השלישית.
בני המה (דצמבר 2011) - אנובה Anova
הרב אהד יהושע טהרלב (נולד ב-13 בפברואר 1966, כ"ג בשבט ה'תשכ"ו בירושלים) הוא ראש מדרשת לינדנבאום בירושלים ואחראי על שלוחות המדרשה בכרמיאל ובלוד, חבר הוועד המנהל בארגון רבני בית הלל - הנהגה תורנית קשובה, וחבר הנהלת החברה לחקר המקרא בישראל.
נולד וגדל בירושלים לשלמה גודלבסקי, טכנאי הסקות וגרפיקאי וחיה אסתר, אמנית.
אחיו הם הרב משה גודלבסקי - מנהל בית ספר, נעמה שני והאמנית עדיה גודלבסקי.
למד בקריית חינוך שעלבים בישיבה התיכונית, ישיבת ההסדר ובכולל לימודי רבנות.
לאחר מכן למד כחמש שנים בבית מורשה בירושלים אצל הרב שג"ר ופרופסור שלום רוזנברג.
הוא בעל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני היסטוריה מטורו קולג'.
למד משחק במגמת תיאטרון שניהל שולי רנד במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
פעם בשבוע משתתף בתוכנית "חברותא" בכאן מורשת לצד ידידיה תנעמי, ובעקבותיה הוציא את ספרו "האגדה והלב - ארבעים קריאות באגדות חז"ל".
למד משחק בבית ספר מעלה אצל שולי רנד.
בתיאטרון האודיו אבות האומה: בשנת 2000 השתתף (לצד בנו איתם טהרלב) בתסכית "יצחק אבינו" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
בזירה הבין-תחומית: ב-2002 שיחק במופע "מאמרות" שביים אבי אשרף.
הרב טהרלב ידוע בעידודו ללימוד תורה לנשים.
מאז 2003 מכהן כראש מדרשת לינדנבאום המונה כ-330 בנות, מתוכן 140 לומדות במדרשה ו-190 משרתות בצבא.
הוא מנהל את המדרשה ומלמד בה תלמוד, מחשבת ישראל וחסידות, ומלווה את בנות המדרשה המשרתות בצבא ("תוכנית הדס").
כמו כן אחראי על שלוחות המדרשה: מדרשת מתת - השלוחה של מדרשת לינדנבאום בכרמיאל, ומדרשת או"ת לוד - השלוחה בלוד.
יחסו לשירות נשים דתיות בצה"ל
טהרלב ידוע גם בעידוד לשירות נשים דתיות בצה"ל.
הוא הוביל פיתוח מסלולים מיוחדים לבנות הדתיות בצה"ל.
מאמרים וטורים פרי עטו בנושאים אלו מתפרסמים מעת לעת בבמות שונות.
למשל, בריאיון עם הרב שלמה אבינר שפורסם באתר "סרוגים" ב-2015 הרב אבינר מתייחס לחיילות הדתיות במינוח "חוטאות", ואף אומר ש"בת המתגייסת לצה"ל תורמת לחורבן המדינה".
בריאיון הוא מוסיף וטוען כי גיוס בנות דתיות לצה"ל נובע מטשטוש ההבדל בין אלילות לעבודת ה'.
הריאיון גרר תגובות רבות, הבולטת שבהן של הרב אוהד טהרלב, שענה ישירות לריאיון של הרב אבינר במאמר שהתפרסם ב-ynet.
מאמרו נושא את הכותרת "בנות המתגייסות לצבא בונות את המדינה".
במאמרו הוא מכנה את אמירתו של הרב אבינר לפיה בנות המתגייסות לצה"ל מחריבות את המדינה "אמירה אומללה", וטוען שהתשובה הניצחת לרב אבינר היא התעניינותן של אלפי בנות המגזר הלאומי דתי בשירות בצה"ל.
נשוי לאביטל (בתו של ד"ר משה חיים זקס), לשעבר סגנית מנהלת אגף פסיכולוגיה בשפ"י משרד החינוך.
לשניים שבעה ילדים והם מתגוררים בטלמון.
בפיגוע דריסה במהלך פעילות מבצעית בכניסה לעפרה.
אלחי היה חייל בגולני, בוגר ישיבת מקור חיים ששירת במסלול הסדר כתלמיד ישיבת תקוע.
"אהוב יקר" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה רונית שחר.
השיר יצא לאור בשנת 1996.
השיר נכלל באלבום הבכורה של רונית שחר "שלום לתמימות", והיה מהבולטים ממנו.
"אהוב יקר" הוא בלדת אהבה שבו פונה הדוברת לאהובה.
"זה סיפור על אהבה שלא התממשה בסוף" סיפרה רונית שחר על נסיבות כתיבת השיר.
אף שהשיר לא נכתב ככזה, הוא קיבל פרשנות של שיר זיכרון המושמע ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
תרמה לכך העובדה שמספר חודשים לאחר הוצאתו של השיר, בעת שתפס תאוצה ברדיו, אירע אסון המסוקים.
הווידאו קליפ לשיר צולם בשחור-לבן וביימה אותו שירי שחר.
אהה ירד עלי ספרד היא קינה שחיבר רבי אברהם אבן עזרא, בה ביכה על חורבן קהילות יהודי ספרד וצפון אפריקה במאה ה-12 על ידי שושלת אל-מוואחידון.
אל-מֻוַואחִידוּן הייתה שושלת מורית ברברית אסלאמית שנוסדה במאה ה-12 בעיירה הקטנה טינמל שבהרי האטלס (במרוקו של היום) וכבשה את כל צפון אפריקה, מסהרה המערבית במערב עד מצרים במזרח וספרד המוסלמית בצפון.
השושלת הוקמה על ידי עבדאללה אבן תומארת שאיחד את שבטי המסמודה הברברים והביס את שליטי המגרב הקודמים המוראביטון, בהמשך הם הרחיבו את שלטונם אל אל-אנדלוס שבחצי האי האיברי.
שושלת אל מוואחידון, ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד משנת 1146 ועד 1269, התאפיינה בקנאות דתית ושאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים בספרד ובמגרב, בעיקר את היהודים.
דינו של מי שלא התאסלם היה מוות ומי שהתאסלם נידון לאפליה כלכלית וחברתית משום שהכנות של ההתאסלמות הוטלה בספק.
רבי אברהם אבן דאוד, מלומד יהודי מספרד שהיה בן התקופה, כתב על מאורעות התקופה והשלכותיהן את הדברים הבאים:
בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו, הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט שבמצרים על מאורעות התקופה.
הוא מתאר בין השאר טבח של עשרות אלפי יהודים בערים: תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר.
הוא מתאר את כיבוש סיג'ילמסה בעזרת המקומיים כאשר לפני כן נמלטו ממנה מאתיים יהודים ל"קסבה" וביניהם היה חכם מפורסם במקום בשם רבי יהודה בן פרחון.
כמאה וחמישים מיהודי העיר בחרו למות על קידוש השם, אחרים התאסלמו ובראשם היה רבי יוסף בן עמראן הדיין של העיר.
בתקופה זו, משנת 1159 ועד ל-1165, שהתה משפחת הרמב"ם בעיר פאס שבמרוקו.
רבי מימון הדיין אבי הרמב"ם כתב ליהודי פאס את "אגרת הנחמה", והרמב"ם, כתב להם את "אגרת השמד"; אגרות אלו עוסקות בהתמודדות הדתית עם גזרות אל-מוואחידון.
בעדיפות הראשונה הציע הרמב"ם ליהודי העיר לעזוב את המקומות שבשליטתם, וכעדיפות שנייה הוא הורה להתאסלם למראית עין ולא להיהרג (לפי החוק ששלט אז).
באגרת לתלמידו רבי יוסף בן יהודה אבן שמעון, לו הוא ייחד את ספרו מורה הנבוכים, הוא כותב: לפי כמה מסורות רבו של הרמב"ם היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, החכם הבכיר של פאס, שבניגוד להוראת הרמב"ם הוא בחר למות על קידוש השם.
רבי אברהם אבן עזרא, שנמלט בעצמו לאירופה מאימת אל-מוואחידון, חיבר קינה על חורבן הקהילות היהודיות בערי ספרד וצפון אפריקה, קינה שזכתה לתפוצה רבה בזמנה.
את שמה היא קיבלה במילים הפותחות אותה: "אהה ירד על ספרד".
היא מכילה אקרוסטיכון של שם המחבר: "אברהם".
את הבית הראשון של הקינה ייחד אבן עזרא להגשת הנושא שלה - חורבן הקהילות בספרד וצפון אפריקה.
בבית השני קונן באריכות על קהילת אליוסינה, שהייתה המרכז התורני החשוב ביותר בספרד, בה שכנה ישיבתם של הרי"ף ור"י מיגאש.
בבית השלישי ביכה על הקהילות היהודיות בספרד: סביליה, קורדובה, גָ'יַאן (חאאן של היום בספרד), אלמריה; ובבית הרביעי - על קהילות מרוקו ואלג'יריה: סיג'ילמסה, מרקש, פאס, תלמסאן, סאוטה, מקנס ודרעא.
בבית החמישי הוא הצדיק את הדין ותיאר את תקוות ישראל לחסדיו של האל.
בגניזת קהיר נמצא נוסח מורחב של הקינה, הפותח במילים איך נחרב המערב.
נוסח זה כולל הרחבה, כנראה על ידי אבן עזרא עצמו, המספרת על קהילות יהודיות נוספות שנחרבו, בהן נזכרו גם הערים סוס ואגמאת שבמרוקו, סיפורו של השמד בדרעא תואר בהרחבה, ולקהילת פאס נוספו מספר שורות, כיאה למרכז התורני הנכבד שהיא הייתה.
נוסח זה לא שרד בשלימותו וחסר דבר חורבנן של הקהילות בספרד.
תלונת משורר אלמוני על שכחת קהילות תוניסיה ולוב
בגרסה אחרת ומאוחרת של הקינה נוספו כמה שורות על ידי משורר אלמוני, שפתח בתלונה על אבן עזרא, על ששכח כמה קהילות באזור תוניסיה ולוב, שחרבו או נרדפו.
בין הקהילות שהוזכרו: טריפולי, תוניס, סוסה, ג'רבה, גאפסה, מיסראתה:
אהובי חזור אלי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1961, בבימויו של דלברט מאן עם דוריס דיי, רוק הדסון וטוני רנדל בתפקידים הראשיים.
זה השני בסדרת שלושת סרטי קומדיה רומנטית בהם משתתפים דיי, הדסון ורנדל, לאחר דו-שיח בחדר המיטות (1959) ולפני "אל תשלח לי פרחים" (1964).
קרול טמפלטון (דוריס דיי) וג'רי ובסטר (רוק הדסון) הם עובדים בכירים בשני משרדי פרסום בשדרת מדיסון בניו יורק.
הם מתחרים על הלקוח העשיר פקסטון מילר (ג'ק אוקי) וג'רי מצליח להחתים אותו לאחר שהוא מארגן לו מסיבה עם רקדניות חשופות והרבה אלכוהול.
קרול תובעת את ג'רי בוועדת האתיקה של משרדי הפרסום ומבקשת להזמין את הרקדנית הראשית במסיבה, רבל דייוויס (אדי אדמס), לעדות.
ג'רי משחד את רבל בכך שיצלם אותה למסע פרסומת למוצר "ויפ".
היא מסכימה והוועדה דוחה לבסוף את תלונתה של קרול.
פיטר רמזי (טוני רנדל) הוא הבוס של ג'רי אבל חסר ביטחון, נזקק לפסיכיאטר ומתקשה להיכנס לנעליו של אביו שהקים את חברת רמזי.
כדי להראות שהוא בעל יכולת החלטה, הוא מאשר את הפרסום ל"ויפ" אף על פי שעדיין לא ידוע מה זה בכלל.
ג'רי ופיטר בצרות וחייבים למצוא משהו בתור "ויפ".
ג'רי פונה לידידו הכימאי ד"ר לינוס טיילר (ג'ק קרושן) וזה מתחיל לעבוד על נוסחאות שונות לחומר חדש ומדי פעם מתרחשות התפוצצויות במעבדתו.
קרול מנהלת חקירה בעניין, מגיעה למעבדתו של טיילר ופוגשת שם את ג'רי.
היא בטוחה שזה טיילר והוא מתפעל מיופייה.
בין השניים מתחיל רומן אהבה שמתחמם עד שג'רי נשאר לישון בביתה והיא מתכוננת לשכב לצידו.
בינתיים מתקשר אליה הבוס שלה, ג'ון ברקט (הוווארד סט.
ג'ון) שמגלה לה שהאיש בביתה אינו טיילר.
קרול הנדהמת מחפשת במכנסיו של ג'רי ומגלה כרטיס ביקור על שמו.
היא מעירה אותו ומבקשת לנסוע לחוף הים ולהתרחץ בעירום.
הוא מתפתה ומתפשט והיא נוסעת משם עם בגדיו.
ג'רי ופיטר מוזמנים לשימוע אבל לפני כן מגיע טיילר עם ההמצאה שלו "ויפ" שזה ממתק שמכיל כמויות גדולות של אלכוהול.
חברי הוועדה וכן קרול ג'רי ופיטר טועמים מהממתק הטעים וכולם משתכרים.
למחרת מוצא עצמו ג'רי במוטל במרילנד כשבמיטה לידו נמצאת קרול ולידם תעודת נישואין.
קרול הנדהמת פותחת בצעקות, בורחת ומבטלת את הנישואין.
כעבור זמן מגיעים לג'רי נציגים של תעשיית האלכוהול ומציעים לו חוזה פרסום נדיב תמורה שריפת הנוסחה של ה"ויפ".
ג'רי מסכים אך מבקש להעביר את החוזה לקרול.
הוא עצמו עובר לסניף החברה בסן פרנסיסקו.
כעבור תשעה חודשים מתקשרת אליו מזכירתה של קרול, מילי (אן ב.
דייוויס), ומודיעה לו כי קרול עומדת להיכנס לחדר לידה כדי ללדת את בתו.
הוא ממהר להגיע לבית חולים ביחד עם שופט וקרול מסכימה להתחתן שוב ממש לפני שמכניסים אותה לחדר הלידה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדוריס דייקרול טמפלטוןפרסומאיתרוק הדסוןג'רי ובסטרפרסומאיטוני רנדלפיטר רמזיבעל חברת פרסוםג'ק קרושןד"ר טיילרכימאיאידי אדמסרבל דייוויסרקדניתהווארד סט ג'וןג'ון ברקטבעל חברת פרסוםאן ב.
דייוויסמילימזכירתה של קרולג'ק אוקיפקסטון מילרלקוח עשיר
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר – סטנלי שפירו ופול הנינג.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע – טוני רנדל.
השחקנית הטובה ביותר – דוריס דיי.
מועמדות לשחקנים הטובים ביותר – רוק הדסון וטוני רנדל.
מועמדות לשחקנית הטובה ביותר – אדי אדמס.
אהובה תורג'מן (נולדה ב-1962) היא מנכ"לית ומבעלי תאגיד ההמבורגרים BBB, הכולל גם את הרשתות מוזס ובורגרים.
לרשת יותר מ-100 סניפים ו-4,000 עובדים, והיא מוערכת בשווי של 180–200 מיליון שקל, עם מחזור של מאות מיליוני שקלים בשנה.
תורג'מן היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים ושיווק מהקריה האקדמית אונו.
תורג'מן נולדה בשנת 1962 ליעקב וחנה ביטון, עולים חדשים ממרקש שגרו במעברת חרובית בחבל לכיש.
תורג'מן למדה בבית ספר ממלכתי דתי ובגיל 14 החלה לעבוד לאחר שעות הלימודים כפקידה בבית ספר לנהיגה.
תורג'מן שירתה שנתיים בשירות לאומי ברמת גן, שם הכירה את בעלה אריה.
לאחר מכאן עבדה כפקידה בסוכנות ביטוח שביטחה את נהגי דן ואגד, ובהמשך ניהלה את הסוכנות.
בגיל 20 נולד בנה הבכור, ולאחר 4 שנים נולדו לה תאומים.
בגיל 26 החלה לעבוד כמנהלת משמרת בשעות הבוקר במסעדת יטבתה בעיר ברחוב הירקון, ובהמשך התקדמה לתפקיד מנהלת הסניף.
לאחר מכן ניהלה שני סניפים נוספים.
לאחר שלוש שנים מונתה למנהלת רכש, אחר כך לסמנכ"ל ולבסוף למנכ"ל הרשת.
ב-2002 עזבה תורג'מן את "יטבתה בעיר".
ב־2005 החליטה לפתוח בית קפה ליד ביתה בביתן אהרן, בשילוב חנות לציוד רכיבה.
ב-2008 מונתה תורג'מן לתפקיד מנכ"לית הרשת BBB ולאחר כשנה הפכה לבעלת מניות בחברה.
אהו (בשפת הרפה נוי: Ahu) הוא מקום טקסי באי הפסחא, המהווה את הקישור הרוחני בין העולם הזה לעולם שמעבר המגולם באמצעות מבנה.
על פי המיתולוגיה של האי המתחם ניחן בעוצמה רוחנית גבוהה () ואסור לפגוע בו (טאבו), אך הוא מהווה גם סמל לכוח פוליטי.
לרוב הוא בנוי מבמת אבן עם פסלי אבן מונומנטליים (מואי), שאליה מובילה רמפה משופעת, ואזור מלבני מיושר כחצר קדמית לחגיגות פולחניות.
ידוע על 255 אהו שהיו במצבי שימור שונים באי הפסחא, 164 מהם עם פסל אחד או יותר.
המונח אהו ידוע גם מאיי מרקיז, מארכיפלג טואמוטו ומאיי אוסטרל.
עם זאת, במקומות אלו הוא מתייחס רק לבמה המוגבהת בקצה המתחם הטקסי המלבני (), ואילו באי הפסחא הכוונה לכל המתחם הטקסי.
תיאור ראשון, אם כי מאוד לא מדויק, של המבנה ניתן על ידי ג'יימס קוק בסוף המאה ה-18:
רק במאה ה-20 ניסו מדענים לבחון את הבנייה מקרוב יותר.
שביקרה באי הפסחא בזמן מלחמת העולם הראשונה, חילקה את הבמות הטקסיות לארבעה סוגי בנייה (חלוקה זו תקפה עקרונית גם היום, אך חוקרים מאוחרים יותר ביצעו במקרים מסוימים חלוקות משנה נוספות):
אהו מלבני (Rectangular ahu) – במות אבנים מלבניות, פשוטות ונמוכות ללא פסלים, קרוב לוודאי הצורה המקורית באי הפסחא.
אהו עם פסלים קולוסליים (Image ahu) – הנפוצים ביותר והגדולים ביותר.
אהו פירמידליים למחצה (Semi-pyramidal ahu) – מבנים עשויים אבנים לא מסותתות, מתוכן כ-50 נמצאים באי הפסחא.
יש להם צורה של פירמידה נמוכה מאוד, מוארכת בת שלוש פאות.
הדוגמאות הגדולות הן באורך של כ-45 מטרים, וגובהן מעט יותר מ-3 מטרים, עם תא קבורה אחד או יותר.
בחלק מהמקרים משולבים בבנייה שברי פסלים נטושים.
אהו פואה פואה (Ahu Poe Poe) – מבנה של אליפסה מחודדת בצורת קאנו, שהחרטום והירכתיים מורמים מעט.
תא קבר אחד או שניים מחופים באבן משולבים לאורך ציר האורך.
העיצוב מגיע בשבע תבניות, באף אחת מהן אין פסלים.
דוגמה שנשתמרה היטב ממערב לאנאקנה אורכה כ-20 מטרים וגובהה 4 מטרים.
השאלה אם ניתן לגזור את הסדר הכרונולוגי של בנייתם מסיווג זה של המבנים שנויה במחלוקת.
רטלג' רואה את האהו המלבני הפשוט והבנוי ללא פסלים כקדום ביותר, ואת האהו פואה פואה כצורה הצעירה ביותר (שאולי נבנתה לאחר השפעה אירופית).
על פי ממצאים עדכניים יותר, שני הסוגים האחרונים הם בעיקר גלוסקמות מבחינת השימוש המיועד להם, ומגיעים מהשלב המאוחר של תרבות אי הפסחא.
ללא ספק הצורה הנפוצה ביותר והנחקרת ביותר מדעית היא האהו עם הפסלים (Image ahu).
הוא מורכב מבמה מוגבהת שהמעטפת בנויה מאבנים והחלק פנימי ממולא בעפר ושברי אבנים.
בחלק מהבמות, למשל באהו טהירה (Ahu Tahira) במתחם וינאפו, המעטפת עשויה גושי סלע גדולים, מסותתים באופן אמנותי ומותאמים בקפידה (קיר מגליתי), כשמערכות פשוטות יותר בנויות רק מאבנים במצבם הטבעי.
ניתן להבחין כי הקיר האחורי הפונה לים מתוכנן לעיתים קרובות בקפידה רבה יותר משאר הבנייה.
האבנים הונחו בבנייה יבשה ללא חיבור בעזרת מלט, מלט לא היה ידוע באי הפסחא.
לוחות אבן סגלגלות כבדות מונחות על הבמה ומשמשות יסודות לפסלי האבן הענקיים, המואי, שיכולים לשקול עד 40 טון.
הפסלים מיוצבים בבסיסם בעזרת אבנים קטנות, כשגבם לים.
הבמות שעליהן עומדים הפסלים מוארכות לרוב בצדדים באמצעות תוספות מאבן, מעט יותר נמוכות.
תפקידן אינו ידוע; הן כנראה שימשו רק למטרות ייצוגיות כדי שהמבנה ייראה חזק יותר.
מערכות מסוימות מגיעות לאורך כולל של עד 145 מטר.
רמפה עשויה אדמה, לרוב מרוצפת, מובילה לבמה לכל אורכה.
בחלק מהמתחמים בולטים חלוקי נחל (פורו - poro) מהריצוף, ככל הנראה רק כאלמנט קישוטי.
מול הרמפה נמצאת חצר קדמית מלבנית מיושרת, לעיתים מגודרת, ששימשה למטרות פולחניות.
האזור הטקסי מסומן בדרך כלל מהאזור שמסביב באמצעות אבני סמן.
הטקסים הדתיים הקבועים התקיימו כאן.
במהלך חפירות ארכאולוגיות התגלו בורות מחופים באבנים בחלק האחורי של כמה במות, ששימשו כמשרפות.
השאלה האם אתרי השרפה הללו הם תוספת מאוחרת או שכבר כבר נכללו בבניית האהו, שנויה במחלוקת בין החוקרים.
הגודל והפרופורציות של במות האהו ומספר הפסלים עליהם אינם כפופים לכללים מוכרים כלשהם.
ישנן במות אהו גדולות באורך של מעל ל-100 מטרים, ופסלי אבן בגובה של עד עשרה מטרים, כמו גם במות עם פסל אחד קטן בלבד.
על רוב הבמות יש פסל אחד או שניים בלבד; אלו עם יותר פסלים נדירות.
הגדולה ביותר היא אהו טונגריקי, שאורכה 145 מטר ועליה מוצבים 15 מואי.
ניתן להניח שבחברה השבטית של אי הפסחא הפגינו ראשי הקלאנים של אי הפסחא את עוצמתם באמצעות גודל הבמה, מספר הפסלים והדאגה לאיכות הביצוע.
מרבית במות האהו נמצאות בחוף הצפוני של אי הפסחא, אך המתקנים הגדולים והמצוידים ביותר נמצאים בעיקר בדרום האי.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, הבמות הטקסיות של אי הפסחא ממוקמות על החוף, לרוב במרחק של 500 מטר מקו הגאות.
בתקופה הקלאסית הן היו קשורות תמיד ליישוב כלשהו.
היה מדרג חברתי ברור במרחק בין מבני המגורים לבין המתחם הטקסי, אשר שיקף את החברה המאוד היררכית של פולינזיה.
הקרובים ביותר לאהו היו בתי הפאנגה (hare paenga) - הבתים המשוכללים ביותר שהזכירו סירות הפוכות - של ראשי הקלאנים והכוהנים עם חצרות קדמיות מרוצפות ותנורי אדמה (אומו umu), וכן לולי התרנגולות מאבן הקשורים אליהם (hare moa).
ואחריהם השדות המוגנים על ידי חומות אבן שבהם השתמשו בדישון באמצעות סלעים (rock-mulch).
רק מאחוריהם, רחוק יותר אל פנים האי, נבנו הבתים הפשוטים יותר של החברים הפשוטים של הקלאנים באמצע השטחים המעובדים שנותרו.
הסדר זה מראה שהאהו לא שימש רק מטרות דתיות, אלא גם פוליטיות-כוחניות וייצוגיות.
את האהו, לפחות במקרה של הבמות עם הפסלים, יש לראות כאתר טקסי ששימש בעיקר לפולחן האבות הקדומים ובו התקיימו טקסי חניכה לראשי הקלאנים (אריקי, ariki), ולאנשים בכירים אחרים.
ייתכן שטקסים נוספים נקשרו לפוריות ולפולחנים חקלאיים.
כיום אין ספק שהאהו נקשר גם לפולחן המתים.
בחפירות ארכאולוגיות הוכח כי ישנם בבמות תאים שקועים עם שרידי עצמות.
בתקופה הקלאסית של תרבות אי הפסחא, היו עוטפים את המת בשטיחים קני טוטורה או מ והוא נחשף לריקבון.
ככלל זה קרה בשטח המיושר מול האהו של הקלאן.
כשנותר רק השלד הונחו העצמות על הבמה הטקסית.
קבורה שנייה כזו נפוצה גם באיים אחרים בדרום האוקיינוס השקט ובחלקים באזור האינדו-פסיפי.
עם זאת, קבורה מסוג זה אורגנה כנראה רק לראשי הקלאן, לכוהנים, ולאנשים בכירים אחרים מהקלאן.
המשרפות שנמצאו ליד חלק מהמתקנים מראות גם את הקשר לפולחן המתים.
מתקבל על הדעת שנשרפו בהם גופות המתים הבכירים פחות.
אתרי האהו לא איבדו את תפקידם כמקום קבורה גם לאחר חורבנם.