tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, בתאונת דרכים, אדם עשוי לטעון כי סבל מפציעת גב מתישה.
אולם בחקירה מתברר כי הפציעה נגרמה בתקרית כמה חודשים או אפילו שנים קודם לכן.
לעיתים קרובות מאוד חברות ביטוח וחוקרים ילמדו דוחות רפואיים והיסטוריה כדי לבטל אפשרות זו, כמו גם בחיפוש אחר ראיות לתביעות או תאונות קודמות.
ישנן גם צורות רבות של הונאה הקשורות ברכוש, למשל כאשר אדם בעל נכסים יקרי ערך (רכוש, למשל) הורס אותם בכוונה, לרוב בהצתה, מתוך כוונה לאחר מכן לתבוע את השווי בחזרה באמצעות ביטוח.
צורה אחרת יכולה להיות אספן אמנות המבטח יצירה בעלת ערך גבוה ואז 'יגנוב' אותה - תובע את הכסף לעצמו ושומר על יצירת האמנות בתהליך.
חוקיות כפירה באסלאם לפי מדינה על ידי מוסלמים לשעבר משתנה במידה ניכרת בין אזורים בעלי מיעוט מוסלמי ואזורים בעלי רוב מוסלמי ברחבי העולם.
מיעוט של 30% נמצא באינדונזיה.
על אף רדיפה חברתית ושלטונית, לדברי ההיסטוריון ג'פרי בלייני מאוניברסיטת מלבורן, מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה עלייה משמעותית במספר ההצטרפויות של מוסלמים לשעבר לנצרות, בעיקר לזרמי האוונגליזם והפנטקוסטליזם.
בשנת 2013 במטרה ליצור רשת של קהילות כופרים באסלאם ברחבי ארצות הברית וקנדה עם נוכחות ברשתות חברתיות וכנסים מאורגנים.
בשנת 1978 החלה איחוד האמירויות בתהליך האסלאמיזציה של חוקי המדינה, לאחר שמועצת השרים שלה הצביעה על מינוי ועדה עליונה שתשנה את כל החוקים הקיימים שמתנגשים עם דין השריעה.
בין השינויים הרבים שבאו לאחר מכן איחוד האמירויות שילבה הפללה של עבירות "חודוד" של דין השריעה בחוק העונשין שלה, שנענשים במוות, כאשר כפירה באסלאם מהווה אחד מהם.
מאז, סעיף 1 וסעיף 66 לחוק העונשין של איחוד האמירויות הערביות חייבו עונש מוות על עבירות חודוד.
עם זאת, הצו הפדרלי (15) שהוצא בשנת 2020 הצהיר כי סעיפים 1 ו-66 של חוק העונשין אינם נכללים עוד בהגדרה של עבירות חודוד.
כפירה באסלאם לא מופללת במפורש בחוק הרפובליקה האסלאמית של איראן.
עם זאת, סעיף 167 בחוקת המדינה קובע כי כל פסיקה שיפוטית מחויבת לעשות שימוש בדין השריעה בנושאים שבהם החוקים האיראנים לא מספקים מענה - שקובע עונש מוות על כפירה.
בשנת 2022 חוק העונשין קבע עונש מוות על כל ניסיון של לא-מוסלמים להציג אמונה שאיננה האסלאם עבור מוסלמים.
לא קיים באינדונזיה חוק שמפליל במפורש כפירה באסלאם בעוד שחוקת המדינה קובעת בתוכן שלה בסעיף 29 משנת 1945 "חופש דת" שמצהיר באומרו כי "המדינה מבטיחה לכל אדם את חופש הפולחן, כל אחד על פי דתו או אמונתו".
עם זאת, למדינה קיים צו נשיאותי (משנת 1965) וסעיף השלמה שלו בחוק העונשין (סעיף 156א) שמתירים העמדה לדין של מי שמורשעים על רקע "חילול קודש האסלאם" עד 5 שנות מאסר, שדווח לאורך השנים כמפורש באופן רחב ואוסר בפועל על הבעת ביקורות כלשהן ביחס לאסלאם.
סעיף החוק הוחל בין היתר באוגוסט 2018 נגד אישה בודהיסטית בשם מייליאנה ממוצא סיני שנענשה במאסר למשך שנה וחצי על רקע "חילול קודש האסלאם" בעקבות תלונה שהגישה ביולי 2016 על עוצמת הקול של מואזין מסגד ליד הביתה שלה בעיר טנג'ונגבלאי , במחוז צפון סומטרה.
ההערה שלה עוררה את המהומות האנטי-סיניות הקשות ביותר במדינה מאז 1998 שכללו שרפה וביזה של מקדשים בודהיסטים על ידי מוסלמים אינדונזים רבים שטענו כי "נעלבו מדבריה".
באפריל 2019 דחה בית משפט את ערעורה של מייליאנה על גזר הדין.
קודם לכן באוקטובר 2009 קבוצה של עותרים שכללה מספר ארגונים ביקשה מבית המשפט החוקתי באינדונזיה לבחון את חוקתיות סעיף "חילול הקודש" שהובילה באפריל 2010 לפסיקת בית המשפט על התנגדות להיענות לעתירה בטענה כי ביטול הסעיף "יוביל לחשש של שימוש לרעה וסכסוכים בחברה".
ביוני 2005 האשימה המשטרה באינדונזיה מרצה מוסלמי לשעבר באוניברסיטת מוחמדיה בעיר פאלו בכפירה באסלאם.
המשטרה החזיקה אותו במעצר במשך 5 ימים לפני שהכניסה אותו למעצר בית לאחר שאלפיים מוסלמים אינדונזים הפגינו נגד מאמר שפרסם תחת הכותרת "אסלאם, דת כושלת".
בהמשך הוא שוחרר והודח על ידי האוניברסיטה.
ב-10 באפריל 2007 עצרה המשטרה בעיירה פסורואן , מזרח ג'אווה, זוג גברים מוסלמים לשעבר על רקע כפירה באסלאם שלדברי התושבים המקומיים הצהירו כי "האסלאם זו דת של ערבים, תפילות 5 פעמים ביום הן מיותרות וכי הקוראן מלא בשקרים".
במאי 2018, אברהם בן מוזס, הידוע גם כסייפודין איברהים, איש דת נוצרי שכפר באמונה באסלאם, נידון ל-4 שנות מאסר בגין "לשון הרע" וקנס של 50 מיליון רופיה אינדונזית על רקע התפקיד שמילא בהתנצרות של מוסלמי אינדונזי שכפר באמונה באסלאם.
חוק מספר 11 משנת 2006 קבע במפורש את יישום השריעה לחובתה החוקית של ממשלת אצ'ה.
לא קיימת בהוראות המשפט של המחוז אפשרות לסקילה באבנים (ראג'ם ) בתור עונש, על אף ניסיון לחוקק אותו ב-2009 שנתקל לבסוף בווטו של מושל המחוז, והוביל להעברת קאנון מספר 6 שהטיל את השריעה על כלל התושבים במחוז.
בנוסף, בהשוואה לקאנון משנת 2003, קאנון מספר 6 משנת 2014 הגדיל את מספר העבירות שניתנות לענישה לפי הדין השרעי כמו גם את חומרת הענישה.
מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 מעצרים בוצעו על רקע סעיפי החוק בגין אי צום במהלך הרמדאן, למרות שזו אינה חובה על פי החוק האלג'ירי.
אנשים שאינם צמים דווחו כמי שנתקלים שוב ושוב בהטרדה מצד המשטרה והחברה האזרחית, בעוד שמי שכופרים באסלאם עלולים להיכלא, להיקנס או להיאלץ לחזור להאמין בתוכן האסלאם בכפייה.
לפני תיקונים שהוכנסו לקוד המשפחה הלאומי בשנת 2005, דיני המשפחה קבעו כי אם ייקבע שאחד מבני הזוג כופר באמונה באסלאם, הנישואים יוכרזו כבטלים.
עם כניסת התיקונים לתוקף המונח "כופר" הוסר, אולם, בני זוג כופרים מנישואים שנקבעו ככאלה לפני 2005 אינם זכאים לקבל כל ירושה.
סעיף 130 של חוקת הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן מחייב את בתי המשפט במדינה להחיל את הוראות הפיקה הסונית החנפית בנושאים שבהם החוקים האפגנים לא מספקים מענה שקובעות עונש מוות על כפירה.
סעיף 1 של חוק העונשין האפגני מחייב ענישה על פשעי "חודוד" לפי תורת המשפט החנפית הרווחת בהתאם לקונצנזוס של אסכולת החוקרים האסלאמיים שלה, שקובעת עונש מוות על כפירה באסלאם.
הכופר יכול להימנע מהעמדה לדין או מעונש המוות אם הוא מודה באופן פומבי ב-"טעות" שביצע ומצהיר על אמונה חוזרת באסלאם.
בנוסף לעונש המוות, ניתן לשלול מהנאשם את כל הרכוש שלו, בעוד שאם הוא מוגדר כנשוי, הנישואים שלו נחשבים כבטלים בהתאם לפסיקה הסונית החנפית.
מקרה ידוע של שימוש במונח כפירה באסלאם במדינה התרחש באוגוסט 1998 כאשר טבחו פעילי ארגון הטרור האסלאמי סוני הטליבאן ב-8,000 בני הזארה המוסלמים שיעים במדינה בעיר מזאר-י שריף.
הטבח כונה כמעשה "תקפיר" (מונח שמציין נידוי מהאסלאם של מוסלמי אחד על ידי מוסלמי אחר על רקע האשמה בכפירה) לאחר שמולא ניאזי, מפקד הטבח והמושל החדש שהותקן, הכריז באומרו כי: "הזארים אינם מוסלמים, הם שיעים, הם כופרים.
הזארים חיסלו את הכוח שלנו כאן, ועכשיו אנחנו צריכים להרוג את הזארים...
או שאתם מסכימים להיות מוסלמים או שאתם עוזבים את אפגניסטן".
אירוע בולט של מדיניות אפגניסטן כלפי כפירה באסלאם התרחש בפברואר 2006 בעקבות פשיטה של המשטרה האפגנית על בתים של מוסלמים לשעבר שהתנצרו והחלו לרצות עונש מאסר חודש לאחר מכן.
כחלק מהפשיטה, עבדול רחמן , אפגני שהתנצר בזמן שהעניק סיוע רפואי לפליטים אפגנים בפשאוור, פקיסטן, הואשם בכפירה באסלאם ואוים בעונש מוות בעקבות תלונה שהגישו בני המשפחה שלו על היותו נוצרי.
בעקבות התלונה המשטרה הגיעה לביתו ומצאה שהוא מחזיק בספר ביבליה.
רחמן נעצר ובהמשך לא הצליח למצוא עורך דין בקאבול שמוכן לייצג אותו בעוד שהתובעים בתיק שלו ביקשו להטיל עליו עונש מוות וכינו אותו "מיקרוב".
התובע בתיק עבדול ואסי דרש ממנו לחזור חזרה להאמין באסלאם וכינה אותו "בוגד" באומרו: "הוא צריך להיות מנותק ומורחק משאר החברה המוסלמית.
התובע הכללי של אפגניסטן צוטט בנוסף כמי שקרא "לתלות" את רחמן.
ההליכים המשפטיים של רחמן היו בפיקוח של שלושה שופטים בבית הדין לביטחון הציבור בבית המשפט הראשי של קאבול, כאשר השופט הראשי בתיק אמר שרחמן "יתבקש לשקול מחדש את חזרתו לאסלאם" והוסיף באומרו: "הנביא מוחמד אמר מספר פעמים שיש להרוג את הכופרים באסלאם אם הם מסרבים לחזור לאמונה.
האסלאם היא דת של שלום, סובלנות, טוב לב ויושרה.
לכן אמרנו לו שאם יתחרט על מה שעשה אז נסלח לו".
איש הדת האפגני חוג'ה אחמד סדיקי, חבר בית המשפט העליון באפגניסטן, הזהיר מפני התערבות נשיא אפגניסטן בתיק ואמר כי: "הקוראן מאוד ברור ודברי הנביא שלנו ברורים מאוד.
יכולה להיות רק תוצאה אחת: מוות.
אם כרזאי ישחרר אותו, זה ישחק לידיו של האויב שלנו ויכול להיות שתהיה התקוממות".
המשפט של רחמן עורר מחאות של נוצרים ממדינות רבות ולבסוף האישומים נגדו בוטלו בנימוקים טכניים של "אי כשירות נפשית" (שמהווה פטור מביצוע פשע של כפירה לפי דין השריעה) על ידי בית המשפט בעקבות הערכה פסיכיאטרית שציווה אחד השופטים בתיק מאחר שרחמן סירב בעקביות לחזור לאמונה באסלאם.
במרץ 2006 הוא שוחרר מהמעצר ועזב את המדינה לאחר שממשלת איטליה הציעה לו מקלט מדיני.
נציגים בממשלת אפגניסטן ואזרחים אפגנים רבים המשיכו לקרוא להוצאתו להורג, בעוד שהמשפחה שלו דחתה אותו ואשתו התגרשה ממנו זמן קצר לאחר ההתנצרות שלו.
מקרה דומה התרחש עם האפגני הנוצרי סייד מוסא בן ה-46 שהואשם בכפירה באסלאם ונידון למאסר עולם, אבל שהה רק מספר חודשים במאסר ושוחרר בפברואר 2011 בעקבות דיווחים על "חודשים של דיפלומטיה שקטה" בין ממשלות זרות לממשלת אפגניסטן.
לדברי תובע בכיר במדינה הוא שוחרר "רק לאחר שהסכים סוף סוף לחזור לאסלאם".
מקום הימצאותו של מוסא לאחר שחרורו נותר לא ידוע ואשתו הצהירה שהיא "לא שמעה ממנו שוב".
שועיב אסדאללה, נוצרי אפגני ידוע נוסף שכפר באסלאם, נעצר באוקטובר 2010 לאחר שלכאורה "העניק עותק של הביבליה לחבר".
הוא שוחרר במרץ 2011 ועזב את אפגניסטן.
בשנת 2012 מורה באוניברסיטה ממחוז ע'זני בשם ג'אביד כתב מאמר נגד הטליבאן בשפה האנגלית.
בעקבות פרסום המאמר פעילי הטליבאן ניסו לתפוס אותו אבל הוא ואשתו, מנחת טלוויזיה ידועה, הצליחו להימלט להולנד.
בשנת 2014 המאמר תורגם לשפת הפשטו על ידי החתן של מנהיג הטליבאן גולבדין חכמתיאר, מה שהוביל לסערה ברשתות החברתיות במדינה עם האשמות רבות נגד ג'אביד בכפירה באסלאם ולאיומי מוות נגדו, שהובילו להפגנה ציבורית גדולה בבירה קאבול שקראה להוצאת פתווה לרצח שלו על ידי ההמון.
בסוף 2015, מוריד עזיז, סטודנט אפגני בן 21 ומוסלמי לשעבר, תועד בחשאי בהקלטה על ידי בת זוגו לשעבר כשהוא מבקר את האסלאם ומתחנן בפניה "לעזוב את החושך ולאמץ את המדע".
לאחר מכן היא השמיעה את ההקלטה במהלך תפילת יום שישי במסגד, שבעקבותיה הופעלו איומים על עזיז לחזור בו מדבריו על ידי משפחתו.
בעקבות האיומים עזיז הסתתר במשך זמן קצר לפני שקבוצת חמושים ברובי קלשניקוב הופיעה אצלו בבית.
23 ימים לאחר מכן הוא נמלט למספר מדינות והגיע בסופו של דבר להולנד, שבה הפך לתושב קבע במאי 2017.
"חופש דת" היא זכות מוגנת חוקתית בארצות הברית שקבועה בסעיפי הדת בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
עם זאת, שנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר על ידי פעילי ארגון הטרור האסלאמי סוני אל-קאעדה במדינה, מאמר משנת 2002 בוושינגטון טיימס תיאר את המצב הרעוע של כופרים באסלאם שהצטרפו לנצרות ברחבי המדינה: "חלקם פשוט נדחו על ידי המשפחות שלהם.
אחרים נחטפו על ידי בני משפחה וחברים, והועלו על מטוס חזרה הביתה.
כולם חוששים לבקש הגנה מפני אכיפת החוק בארצות הברית, במיוחד אלה שהתנצרו עם שמות משפחה בערבית שחוששים להצהיר על השמות שלהם בדו"ח במשטרה.
עם זאת, אין מקרים ידועים של מי שהתנצרו מהאסלאם שנרצחו בארצות הברית על רקע ההחלטה שלהם לעזוב את האסלאם".
למרות זאת, הסופר והפעיל הפקיסטני יליד הודו אבן ווראק, מוסלמי לשעבר ומחבר הספרים "למה אני לא מוסלמי" משנת 1995 ו-"עזיבת האסלאם: הכופרים מדברים" משנת 2003, הצהיר ב-2003 על מעמד כופרים באסלאם בארצות הברית באומרו: "הם מאוימים.
אני מצטט מקרים של סטודנטים צעירים שהתנצרו והותקפו אך ניצלו בדיוק בזמן".
לדברי מחקר של האקונומיסט משנת 2018 נתונים מדויקים לגבי כמות הכופרים באסלאם בארצות הברית אינם ידועים מאחר שרבים מהם בוחרים לשמור על זהותם בסוד מחשש להוות מטרה לעוינות ולערער את היחסים שלהם עם הסביבה הקרובה שלהם.
בבלגיה "חופש הדת, הפולחן והביטוי" מוגדרים כזכויות חוקתיות בסעיפים 19 ו-20 בחלק ב' של חוקת המדינה.
עם זאת, קיים טאבו חברתי רחב על כפירה באסלאם בקרב מוסלמים במדינה, שמהווים כ-7% מכלל האוכלוסייה נכון לשנת 2021. הסטנדאפיסט הבלגי יליד מרוקו סם טוזאני מהווה דוגמה נדירה לכופר ידוע באסלאם בבלגיה.
לאורך השנים הוא היווה מטרה לפסקי פתוואות הרג שהוצהרו נגדו על ידי אימאמים, תקיפות פיזיות ואלפי איומי מוות באינטרנט לאור היותו כופר בתוכן האסלאם ומבקר גלוי שלה, ביקורת שבין היתר כוללת את התנגדותו לשימוש במונח "אסלאמופוביה" שאותו הוא תיאר כ-"משמש להפוך כל ביקורת על האסלאם לבלתי אפשרית".
בעקבות פרסום המופע הפוליטיקאי הבלגי פיליפ מור מהמפלגה הסוציאליסטית וראש עיריית מולנבק לשעבר בין 1993–2012 שכיהן באותה עת כשר-נשיא של ממשלת הקהילה הצרפתית , אסר על טוזאני להופיע בעיר למשך 10 שנים.
בשנת 2011 הוקם הארגון "תנועת המוסלמים לשעבר של בלגיה" כדי לתמוך בכופרים בלגים באסלאם ועל מנת "להיאבק באינדוקטרינציה האסלאמית" לדברי הארגון.
נכון לשנת 2014, פעילי הארגון הצהירו כי הם "נאלצים לפעול בזהירות" ולעיתים קרובות בעילום שם על מנע "להימנע מקבלת עוינות".
ב-16 בנובמבר 2017 מקרה ידוע של כפירה באסלאם במדינה כלל את הריאיון של חמזה בן ה-25, שמשפחתו דחתה אותו על רקע זהותו, שהצהיר על היותו כופר באסלאם בטלוויזיה הבלגית.
בדצמבר 2018 העיתון הפלמי דה מורגן דיווח כי כופרים בלגים באסלאם "מקיימים פגישות סודיות בקביעות במקומות מאובטחים בבריסל" מאז סוף 2017.
חוקת בנגלדש (שכוללת אוכלוסייה של 91% מוסלמים בעוד שהאסלאם מוגדרת בה רשמית כדת המדינה) כוללת את "חופש הדת" כאחת מהזכויות המובטחות בה בחלק ג' של החוקה בסעיף 41 ואת "חופש המחשבה, המצפון והביטוי" בסעיף 39. כמו כן לא קיימת הפללה של כפירה באסלאם או הפצה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים.
עם זאת, דיווחים על מקרים של רדיפת כופרים בנגלים באסלאם הם שכיחים ביותר והזכויות החוקתיות הוגדרו לאורך השנים על ידי פעילים בנגלים מוסלמים לשעבר כמופרות לעיתים קרובות.
במהלך ולאחר מלחמת העצמאות של בנגלדש חלק ניכר של בנגלים כפרו באמונה באסלאם והצטרפו לנצרות בין היתר בעקבות התמיכה של נוצרים זרים בהם במהלך המלחמה לצד ניסיונות דיכוי חוזרים ונשנים כלפיהם מצד מוסלמים ממערב פקיסטן.
בעקבות הפיכת האינטרנט למקור מידע זמין, החלו להופיע בלוגרים בנגלים כופרים רבים מאז אמצע שנות ה-2000. בעקבות הופעת הבלוגרים בשנת 2010 קבוצת מוסלמים בנגלית יצרה רשימה של 83 בלוגרים כופרים כמטרות רצח.
נכון לשנת 2013, 31 מהאישים נמלטו מהמדינה ו-8 מתוך ה-83 נרצחו.
הסופרת המוסלמית לשעבר טסלימה נסרין ידועה כמי שהיוותה מטרה לשורת התקפות פיזיות וצנזורה בבנגלדש בעקבות השמעת הכפירה והביקורת שלה על האסלאם לאורך השנים בטורים ועיתונים שכתבה לפני שנאלצה להימלט מהמדינה.
בתחילת 1992 החלו המוני מוסלמים בנגלים לתקוף חנויות ספרים שהחזיקו בספרים שלה ומאוחר יותר באותה שנה היא הותקפה ביריד ספרים והדרכון שלה הוחרם ממנה.
ביולי 1993 הרומן שכתבה על רדיפות של בנגלים הינדים במדינה, "בושה" , נאסר להפצה על ידי הממשלה.
בספטמבר 1993 הוצאה פתווה עבור מותה על ידי מנהיגים מוסלמים בנגלים.
בעקבות גינויים רבים הדרכון שלה הוחזר לה באפריל 1994 וביולי אותה שנה הוצא נגדה צו מעצר שגרם להסתתרות שלה מהרשויות.
ב-3 באוגוסט היא נמלטה לשוודיה ונותרה מחוץ למדינה.
בשנת 2005 היא עברה להתגורר בהודו והגישה בקשה לאזרחות.
בשנת 2010 אסיף מוחיודין, בלוגר בנגלי כופר ידוע, ארגן את הכנס הראשון של כופרים באסלאם במדינה בעיר הבירה דאקה בה השתתפו 34 איש.
מוחיודין הפך מאז לקורבן של שורת התקפות טרור אסלאמי בבנגלדש שכללו דקירה שלו על ידי סכין ליד המשרד שלו בדאקה, אבל בניגוד לפעילים בנגלים אחרים, מוחיודין שרד בכל פעם את ניסיונות ההתנקשות הרבים בחייו ונמלט לגרמניה.
בפברואר 2013 אחמד רג'יב היידר, בלוגר כופר ידוע, נרצח על ידי מחבלים חמושים במצ'טה מחוץ לביתו בדאקה.בתחילת אפריל 2013 החלה משטרת בנגלדש בסדרת מעצרים של בלוגרים כופרים רבים.
4 בלוגרים נעצרו תוך ימים ספורים זה מזה ותריסר אתרים שונים שבהם כתבו הבלוגרים נחסמו.
הקבוצה המוסלמית חפצת-אי-אסלאם בנגלדש קראה בעקבות המעצרים לרצוח את הבלוגרים על רקע הכפירה שלהם באסלאם.
הבלוג של הפעיל אסיף מוחיודין נסגר על ידי הוועדה הרגולטורית לתקשורת בבנגלדש, והוא נכלא בהמשך על רקע מה שהוועדה כינתה "הערות פוגעניות על האסלאם ומוחמד".
במקביל, שורת מחאות וגינויים ממדינות וארגונים שונים קראו לממשלת בנגלדש לשחרר את הבלוגרים כולל סופרים, פיזיקאים, פרופסורים ופעילים חברתיים ידועים.
במרץ 2013 הבלוגר המוסלמי לשעבר סאניור רחמן הותקף על ידי מחבלים בנגלים חמושים במצ'טה תוך כדי שהם צועקים "אללה אכבר" על רקע האקטיביזם האנטי-אסלאמי שלו.
לאחר מכן הוא הובהל למכללה רפואית ולבית חולים עם פצעים בכל הגוף.
בפברואר 2015 אביג'יט רוי, פעיל חברתי ומייסד הבלוג "Mukto-Mona" נרצח בפיגוע טרור אסלאמי על ידי המון חמוש במצ'טה.
אשתו של רוי, בוניה אחמד, שרדה את הפיגוע על אף שנותרה עם מוגבלות פיזית והמשיכה את האקטיביזם שלו.
במרץ 2015, הבלוגר המוסלמי לשעבר וואשיקור רחמן נרצח בפיגוע טרור דומה בדאקה.
המשטרה עצרה שני חשודים בסמוך לזירה ומצאה אצלם סכני קצבים מגועלות בדם.
החשודים הצהירו בתגובה כי הם רצחו את רחמן בגלל המאמרים המתנגדים להשפעות האסלאם שפרסם לאורך השנים.
באותו חודש בלוגר מוסלמי לשעבר נוסף, אננטה ביז'וי דאס, נרצח בעיר סילט על ידי מחבלים חמושים במצ'טות.
חוקת ברוניי איננה מעניקה את הזכות לחופש דת אבל קובעת כי מלבד האסלאם שמוגדרת כדת המדינה "ניתן לקיים את כל הדתות האחרות בשלום ובהרמוניה" בסעיף 1 בחלק ב' בתוכן החוקה.
מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1984 המדינה מפעילה מערכת משפט כפולה, אזרחית ושרעית, כאשר בתי הדין השרעים מוגדרים כמי שניתנים לאכיפה רק על מוסלמים.
עם זאת, צו חוק העונשין השרעי שהוצא בשנת 2013 טשטש את המדיניות הזו וניתנת מאז פרשנות שהדין השרעי עלול להיות מוטל גם על לא-מוסלמים.
ב-27 באפריל 2014 פרלמנט האיים המלדיביים אשרר סעיף חדש (1205) בחוק העונשין של המדינה שהטיל עונש מוות מאתה ואילך עבור מספר עבירות "חודוד" כולל כפירה באסלאם עבור מורשעים מגיל 7 ומעלה.
באיים המלדיביים מוסלמים מהווים כ-99% מאזרחי המדינה, אסלאם מוגדרת כדת רשמית של המדינה ועל מנת להפוך לאזרח חובה על כל אדם להיות מוסלמי.
לא-מוסלמים ממדינות זרות רשאים לתרגל את האמונות שלהם באופן פרטי בלבד וחל עליהם איסור להציג אותן בפומבי.
מוחמד נאצים, מלדיבי כופר באסלאם, השתתף בשנת 2010 במפגש פומבי שבו הצהיר על היותו מוסלמי לשעבר.
בעקבות ההצהרה הוא נעצר מייד ונאלץ לאחר מכן להכריז פומבית מול עיתונאים על חזרתו לאסלאם.
במקרה אחר באותה שנה, איסמעיל מוחמד דידי נמצא תלוי במקום עבודתו ממגדל פיקוח בנמל התעופה הבין-לאומי ולנה באירוע שנחשב כהתאבדות לאחר שנחשף כמי שכופר באמונה בתוכן האסלאם.
מוקדם יותר באותו היום שבו נמצאה גופתו של דידי אתר החדשות המלדיבי "Minivan News" דיווח שדידי שלח הודעות מהדואר האלקטרוני שלו לארגון בריטי שבהן הצהיר על היותו כופר באסלאם וביקש עזרה בקבלה של מקלט מדיני בממלכה המאוחדת מחשש לקבלת רדיפה באיים המלדיביים על רקע זהותו.
בכך, נחשפה הכפירה באסלאם של דידי.
ב-10 בדצמבר 2011 קבוצת מפגינים מלדיביים תחת הכינוי "סולידריות שקטה" התאספו באחד החופים במדינה כדי למחות נגד מדיניות הרדיפה של לא-מוסלמים במדינה.
כעבור זמן קצר המפגינים הותקפו ואוימו ברצח.
בשנת 2019 מלדיבי מוסלמי לשעבר נרצח על ידי ארגון טרור אסלאמי שקשור לאל-קאעדה בעקבות חשיפת הכפירה שלו באסלאם.
"חופש הדת" בהודו היא זכות שמוגדרת כאחת משורת זכויות היסוד שמובטחות בסעיפים 25–28 של חוקת הודו.
מאז תחילת המאה ה-21, תנועה לא מאורגנת של כופרים באסלאם החלה להופיע בהודו, בדרך כלל בקרב נשים וגברים צעירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בעלי השכלה גבוה שמתגוררים באזורים עירוניים, שמאופיינים ברקע משותף של קרבה ואנשי דת שלא העניקו להם תשובות מספקות על הטלות הספק שלהם בתוכן האסלאם.
עם גישה לפרשנויות אחרות באינטרנט של האסלאם ממה ששמעו כל חייהם מאנשי דת מוסלמים, כמו גם היכולת לתקשר זה עם זה באמצעות מדיה חברתית, הם החלו לכפור באמונה שאיתה גדלו מינקות.
ב-16 במרץ 2017 פעיל בשם פארוק חאמד מקוימבטור, שניהל קבוצת וואטסאפ של מוסלמים לשעבר, נרצח בביתו בדקירות סכין על ידי שכניו וחבריו הקרובים לאחר שהצהיר בגלוי על היותו כופר באמונה באסלאם.
קרלה, מדינה הודית עם 26% תושבים מוסלמים שידועה במגמה גוברת של כפירה באסלאם, כוללת מספר רב של פעילים וארגונים שמנהלים דיונים ציבוריים בנושא.
פעילי הארגון "מוסלמים לשעבר של קרלה" שנוסד בשנת 2019 מציינים מדי שנה ב-9 בינואר את "יום המוסלמים לשעבר של קרלה".
לדברי העיתונאי ההודי סולטן שאהין , כופרים באסלאם בהודו "חיים בפחד רב מהקהילה המוסלמית שלהם" שכן עצם הצהרת אי האמונה שלהם באסלאם "עלולה להוביל להאשמות של כפירה וחרם קהילתי".
סנדיפ אנשי דת מוסלמים בהודו נוטים להשתמש בסוגים שונים של טקטיקות בריונות כדי להציק למוסלמים לשעבר שכפרו באמונה באסלאם, כאשר לעיתים קרובות תרגילי ההפחדה הללו מפרים את זכויות האדם הבסיסיות שלהם.
סנדיפ מסביר שבדרך כלל טקטיקות הלחץ הללו כוללות לסלק אותם מהבתים שלהם, לבצע לחץ חברתי על משפחות הכופרים לנתק איתם כל קשר, לכפות על בני הזוג של הכופרים להתגרש מהם, למנוע מהכופר ליצור קשר עם הילדים שלו, לשלול מהכופר גישה לירושה ועוד.
תמרונים אחרים כדי למנוע הבעות של כפירה וביקורת על האסלאם כוללים האשמות והגשת תיקים כוזבים נגד כופרים בבתי משפט.
סנדיפ מצהיר שלמרות הסיכונים הללו המדיה החברתית מעניקה מרווח של פרטיות עבור מוסלמים לשעבר מכיוון שהיא מאפשרת שימוש בשמות בדויים, מה שמסייע בהפחתת הסיכון לגילוי הזהות שלהם.
זכות "חופש הדת" בממלכה המאוחדת מסופקת באמצעות חוקים ואמנות שונות עליהן חתומה המדינה.
"מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה" (CEMB) היא ארגון שמשמש כסניף של הממלכה המאוחדת של "המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר" שהוקמה בגרמניה בשנת 2007 שמייצג ומעניק תמיכה עבור כופרים באסלאם שעזבו את האמונה מסיבות שונות ולרוב נמצאים בסכנה לחייהם.
הארגון הושק בווסטמינסטר ב-22 ביוני 2007 ומוחה נגד מדינות מוסלמיות שעדיין מפלילות באמצעים שונים מוסלמים לשעבר שכופרים באסלאם.
המועצה מסייעת לאלפי כופרים באסלאם בשנה, שפונים עבור תמיכה מפעילי הארגון בעקבות איומי מוות שקיבלו מצד מוסלמים מקומיים או בני משפחה.
עם זאת, מספר הכופרים שפונים לארגון אינו ידוע במדויק בשל היעדר מחקרים סוציולוגיים בנושא וחשש של מוסלמים לשעבר מלדון במעמד שלהם בגלוי.
סקר שנערך באותה שנה שבה הוקמה המועצה על ידי צוות החשיבה הבריטי "Policy Exchange" חשף כי 31% מהמוסלמים המרואיינים האמינו כי כל מי שעוזב את האמונה באסלאם בבריטניה צריך להיות מוענש במוות.
במאמר שכתב לעיתון הבריטי האובזרבר בשנת 2015, אנדרו אנתוני טען כי כופרים באסלאם בממלכה המאוחדת "לא משיגים תמיכה מצד קבוצות ואנשי שמאל פוליטי במדינה" עקב "זהירות" של אותן קבוצות ופעילים מלהיות "מתויגים" בתור "אסלאמופובים או גזענים".
בנובמבר 2015 מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה השיקה את קמפיין המדיה החברתית "#ExMuslimBecause" (בעברית: מוסלמי לשעבר בגלל #) שעודד כופרים באסלאם להצהיר על הזהות שלהם ולהסביר מדוע הם עזבו את האסלאם.
בתוך שבועיים מהשקת הקמפיין נעשה שימוש בהאשטאג מעל 100,000 פעמים.
התומכים של הקמפיין טענו כי "חובה לכל אחד להיות רשאי להתנגד להשפעות האסלאם" בעוד שמתנגדים טענו כי הקמפיין הוא "אסלאמופובי".
חוקת טורקיה כוללת בסעיף 24 את "חופש הדת" כאחת משורת זכויות היסוד בפסקה 2 בתוכן החוקה.
על אף הצהרות מצד ממשלות שונות שהמדינה לא מבוססת על חוקה שרעית ואינה אוכפת עונשים נגד מוסלמים לשעבר על כפירה באסלאם, לאורך השנים דווח על מספר מנגנונים רשמיים ובלתי רשמיים שמקשים על אזרחים טורקים להירשם משפטית כלא-מוסלמים.
סעיף 216 לחוק העונשין הטורקי מוציא מחוץ לחוק פגיעה באמונה דתית שדווח כמי שמשמש לעיתים קרובות בפועל כחוק לאיסור "חילול קודש האסלאם" שמונע מאזרחים להביע ביקורת פומבית כלפי האסלאם.
דוגמה ידועה בנושא התרחשה בשנת 2012 שבה הפסנתרן הטורקי והמוסלמי לשעבר פאזיל סאי הואשם ב-"העלבת האסלאם" בעקבות ציוץ של בדיחה ששיתף בטוויטר ביחס לתפילת יום שישי האסלאמית, אף על פי שההרשעה בוטלה בהמשך על ידי בית המשפט העליון של טורקיה שקבע שדעותיו של סאי הן "ביטוי מוגן לחופש המצפון".
כמו כן דווח לאורך השנים שטורקים מוסלמים לשעבר מופלים לרעה במקומות תעסוקה, שכן קיימת הנחה כללית שטורקים הם מוסלמים מלידה בקרב מעסיקים והאוכלוסייה, בעוד שמונחים כגון "לא מאמין באסלאם" משמשים לעיתים קרובות כעלבונות במרחב הציבורי.
בינואר 2006 קמיל קירוגלו נודע ככופר באסלאם שהתנצר והפך לכומר שהוכה עד חוסר הכרה על ידי 5 מוסלמים ברחוב ואוים ברצח אם יסרב לדחות את אמונתו הנוצרית ולחזור להיות מוסלמי.
דו"ח בתחילת אפריל 2018 של משרד החינוך הטורקי ציין כי מספר הולך וגדל של תלמידים בשורת בתי הספר האימאם האטיפ כופרים באמונה באסלאם.
פרסום הדו"ח יצר מחלוקת רחבת היקף בקרב קבוצות מוסלמיות במדינה.
מאמר באתר החדשות המזרח תיכוני אל-מוניטור באפריל 2018 ציין כי רוב הפרשנים הטורקים, אפילו מספר מתוכם שידועים כתומכים של הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן, הגיעו למסקנה כי "הסיבה האמיתית לאובדן האמונה באסלאם היא לא המערב אלא טורקיה עצמה.
זוהי תגובה לכל השחיתות, היוהרה, צרות האופקים, הקנאות, האכזריות והגסות שמבוצעים על רקע האסלאם".
חוקת ירדן מעניקה את החופש לקיים טקסי דת ואמונה "בהתאם למנהגים הנוהגים בממלכה" בתנאי שהם אינם "מפרים את הסדר הציבורי או המוסר" בסעיף 14 בחלק ב' של החוקה ואת "חופש הדעה" בסעיף 15.
עם זאת, אם בית דין שרעי מרשיע אדם שהמיר את אמונתו בכפירה באסלאם, יש לו סמכות לגזור עליו עונש מאסר, לבטל את הנישואים שלו, להחרים את הרכוש שלו ולפסול אותו מזכויות ירושה.
מכיוון שהשריעה שולטת במעמדם האישי של מוסלמים (שמוגדרים ככאלה מלידה) כפי שכתוב בסעיפים 103–106 של החוקה, אסור להם להצטרף לאמונה אחרת שאיננה האסלאם, כאשר מוסלמים שממירים את אמונתם מתמודדים עם ההשלכות המשפטיות הללו על רקע דין השריעה, שמחשיב אותם ככופרים.
הממשלה אינה מכירה במי שממירים את אמונתם מהאסלאם כמי שנכללים בסמכות השיפוט של חוקי הקהילה הדתית החדשה שלהם בנושאי מעמד אישי, וממשיכה לראות אותם בתור מוסלמים שנמצאים בסמכות השיפוט של בתי המשפט השרעים.
השריעה, דה יורה, קובע עונש מוות למוסלמים שכופרים באסלאם.
עם זאת, בפועל לא תועדה אכיפה ידועה של עונש כזה במדינה.
בספטמבר 2004, בהוראת בית דין שרעי, עצרו השלטונות הירדניים ירדני מוסלמי לשעבר שהתנצר, והחזיקו אותו במעצר במשך לילה באשמת כפירה באסלאם.
בנובמבר 2004 קבע בית הדין שהנאשם אשם בכפירה, ופסק הדין אושר בינואר 2005 על ידי בית משפט שרעי לערעורים.
בעקבות פסק הדין נשללו ממנו זכויות האזרח והקניין השונות שלו והנישואים שלו בוטלו.
בית הדין קבע כי הוא איבד בנוסף את כל זכויות הירושה שלו ואינו רשאי להתחתן בשנית עם אשתו אלא אם כן ישוב לאמונה באסלאם ושלל ממנו את הזכות להיות מוגדר משפטית כנוצרי או תחת כל אמונה אחרת שהיא איננה האסלאם.
בהמשך, הכופר הירדני עזב את המדינה וקיבל מעמד של פליט בארצות הברית.
דוגמה ידועה נוספת להרשעה על רקע כפירה באסלאם התרחשה בשנת 2009, כאשר המשורר הירדני אסלאם סמהאן הואשם בכפירה באסלאם על רקע ההכללה שלו של פסוקים מהקוראן ביצירות שירה שכתב בשנת 2008 ונידון בעקבות זאת לעונש מאסר.
חוקת כווית קובעת בסעיף 35 "חופש מוחלט של אמונה וחופש עיסוק דתי" בתנאי שהם "אינם מתנגשים עם מדיניות ציבורית או מוסר".
עם זאת, בתי משפט לענייני משפחה רשאים להעמיד לדין מוסלמים שהמירו את אמונתם באשמת כפירה באסלאם, כאשר לבתי המשפט יש סמכות לבטל את זכויות הנישואים, הקניין והירושה של מורשעים.
בשנת 1996 האזרח הכוויתי בן ה-45 חוסיין קמבר עלי הועמד לדין בבית משפט לענייני משפחה באשמת כפירה לאחר שעזב את האמונה באסלאם והצטרף לנצרות.
סעיף 306 בחוק העונשין של מאוריטניה מכריז על כפירה באסלאם כעבירה פלילית וקובע גזר דין מוות על מורשעים.
חוק העונשין מספק הוראה שבה ניתנת לאשמים הזדמנות להינצל ולחזור לאמונה באסלאם תוך 3 ימים כאשר אי ביצוע של הפעולה מטיל פירוק נישואים, החרמת רכוש על ידי הממשלה וגזר דין מוות.
עם זאת, גם במידה והכופר חוזר לאמונה באסלאם, החוק מצהיר שעליו להיות במעצר ולהיכלא לתקופה זמן מסוימת.
באפריל 2018, האספה הלאומית של מאוריטניה ביטלה את סעיף 306 ואת האפשרות שהעניק למי שמואשמים בכפירה באסלאם להינצל מעונש המוות בתנאי שהם חוזרים להיות מוסלמים בפומבי ולשאת בעונש מאסר במקום, והעבירה סעיף חדש שמרחיב את תחולת הפרשנות למה היא כפירה באסלאם ומחייב הטלת עונש מוות על "חילול קודש האסלאם".
כמו כן הסעיף קובע עד שנתיים מאסר וקנס של עד 600,000 אוגיות מאוריטניות בגין "פגיעה במתינות ציבורית ובערכים אסלאמיים" או "הפרת איסורי אללה" או "סיוע בהפרתם".
לפי סעיף 11 לחוק העיתונות שאוסר על פרסום "כל חומר הנוגד את האסלאם, סותר או מאיים על האסלאם", ממשלת מאוריטניה מגבילה ייבוא, הדפסה או הפצה פומבית של ספרים בעלי תוכן דתי שאינם אסלאמיים ומפלילה הצגה של אמונה שאיננה האסלאם בקרב אזרחי המדינה.
בשנת 2014, ג'מאל אומאר, עיתונאי מאוריטני, נעצר בגין אשמה של כפירה באסלאם, לאחר שפרסם ביקורת באינטרנט על מייסד האסלאם מוחמד.
בזמן שהרשויות החזיקו אותו במעצר עד תום ההליכים, התקשורת המאוריטנית דיווחה על הצעות של מוסלמים מקומיים לתגמול כספי לכל מי שירצח את אומאר.
במקרה אחר מאותה שנה, מוחמד מחאיטיר, עיתונאי, בלוגר ומהנדס מאוריטני, נעצר באשמת כפירה ו-"חילול קודש האסלאם" בעקבות מאמר שפרסם על מדיניות הקאסטה הגזענית בחברה המאוריטנית עם השוואה להיסטוריה האסלאמית, שבה טען כי גם מוחמד "הפלה ביחס שלו אנשים משבטים וגזעים שונים".
בעקבות ביקורות רבות מצד פעילים ודיפלומטים זרים התיק של מחאיטיר נבדק מספר פעמים תוך כדי הפגנות אזרחיות שקראו להוציא אותו להורג.
ב-8 בנובמבר 2017 החליט בית המשפט לערעורים להמיר את עונש המוות שלו במאסר של שנתיים, שאותו כבר ריצה במעצר עד תום ההליכים, ולפיכך היה צפוי להשתחרר בקרוב.
עם זאת, הוא שוחרר לבסוף רק ביולי 2019 ונמלט לבורדו, צרפת.
בקלנטן וטרנגנו כפירה באסלאם נענשת דה יורה בעונש מוות, אבל העונש אינו בר אכיפה עקב הגבלה שקיימת בחוק הפדרלי בנושא.
לפיכך, כפירה ב-2 המדינות נענשת דה פקטו בעונש מאסר.
מעמד משפטי של כפירה לפי מדינות
המדינות המלזיות נגרי סמבילן, פרליס וסלנגור מאפשרות למוסלמים לעזוב את האסלאם לאחר תהליך של "ייעוץ" במקומות שונים שבו הם מתבקשים באמצעים שונים שוב ושוב לחזור לאמונה באסלאם בהצהרה פומבית, בעוד שאם הם יסרבו, בית דין שרעי רשאי להכריז על האדם כמי שאיננו עוד מוסלמי.
נגרי סמבילן: סעיף 119 של "חקיקת מינהל דת האסלאם (נגרי סמבילן) 2003" במסגרת הפרק "ויתור על דת האסלאם" מאפשר לכופר באסלאם לשנות את אמונתו על רקע "סיבה סבירה".
הכופר צריך לפנות תחילה לבית דין שרעי בבקשה להכריז שהוא איננו מוסלמי עוד.
לאחר מכן, הוא מקבל ייעוץ במשך כשנה על ידי מופתי, כאשר אם לאחר התקופה הזו הוא עדיין מעוניין לדבוק בכפירה שלו באסלאם, שופט בית הדין השרעי רשאי להתיר את הבקשה שלו.
פרליס: סעיף 10 של "חוק הגנת האמונה האסלאמית של פרליס 2000" מאפשר לכופר באסלאם להגיש בקשה לכפירה.
בעקבות הבקשה המרכז האסלאמי "מרכז השיקום עקידה" מתעסק בייעוץ לאותו כופר לחזור לאמונה באסלאם.
לאחר תהליך הייעוץ, שופט בית דין שרעי מייעץ פעם נוספת לפונה לחזור לאמונה באסלאם, אך אם הוא יסרב והשופט "קובע שאין לאדם אחריות או חובה על פי חוק המשפחה האסלאמי" הוא רשאי להכריז שהכופר איננו מוסלמי עוד ולהורות על שחרורו מתהליך הייעוץ.
סלנגור: לאחר הגשת בקשה לעזוב את האסלאם כופר צריך לעבור תהליך ייעוץ על ידי ועדה ממונה לפני קבלת החלטה על ידי שופט מבית דין שרעי להכריז על הפונה כמי שאיננו מוסלמי עוד.
במדינות קלנטן וטרנגנו, כפירה באמונה באסלאם מוגדרת כפשע שדינו מוות והחרמת הרכוש של הכופר.
עם זאת, החוק הפדרלי של מלזיה אוסר על ביצוע עונש מוות בפריסה ארצית.
לפיכך, עונש המוות מוגדר דה פקטו כמושהה ומוחלף בעונש מאסר והחרמת רכוש.
במדינות מלאקה, פהנג, פרק וסבה, כפירה, ניסיון כפירה או "שותפות לכפירה" של אדם אחר (המרה לאמונה שאיננה האסלאם) מוגדרות כפשעים שדינם החל מקנס של עד 5,000 רינגיט מלזי, מאסר עד 3 שנים או מעצר ב-"מרכז שיקום אסלאמי" עד 3 שנים.
בפהנג, כופרים עלולים לעמוד גם בפני ענישה גופנית של הלקאת מלקות.
קלנטן: כפירה היא עבירה פלילית שדינה מוות והחרמת הרכוש של הכופר.
עם זאת, עונש המוות מושהה בעקבות תוכן החוק הפדרלי בנושא.
ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שהעונש המרבי שלה הוא 36 חודשי מעצר ב-"מרכז שיקום אסלאמי".
מלאקה: כפירה היא עבירה פלילית שהעונש המרבי שלה הוא 6 חודשי מעצר במרכז שיקום אסלאמי.
"שותפות לכפירה" היא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 3 שנות מאסר, קנס של 5,000 רינגיט מלזי או שניהם.
פהנג: ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 3 שנות מאסר, הצלפת 6 מלקות, קנס של 5,000 רינגיט מלזי או שניהם.
פרק: כפירה היא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של שנתיים מאסר, קנס של 3,000 רינגיט מלזי או שניהם.
סבה: ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 36 חודשי מעצר במרכז שיקום אסלאמי.
טרנגנו: כפירה היא עבירה פלילית שנענשת בעונש מוות והחרמת הרכוש של הכופר.
עם זאת, עונש המוות לא ניתן לאכיפה בעקבות איסור בחוק הפדרלי בנושא ומוחלף במקום זאת בעונש מאסר והחרמת רכוש.
לנאשם בכפירה קיימת אפשרות להינצל באמצעות חזרה לאמונה באסלאם בהצהרה פומבית תוך 3 ימים.
קדה: "מינהל חקיקת החוק המוסלמי (1962)" אינו מזכיר התייחסות להכרה או הפללה של כפירה באסלאם.
בכך, המעמד המשפטי של כפירה מוגדר כמעורפל במדינה ואיננו מוכר או מופלל דה יורה.
סראוואק: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.
ג'והור: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.
פננג: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.
חוקת לוב מצהירה בסעיף 1 בפסקת הוראות כלליות כי המדינה "תבטיח ללא-מוסלמים את חופש הפולחן".
לדברי דיווח מאת ארגון האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי מאוגוסט 2020 לא קיים בלוב דה יורה "חוק שקובע את זכותו של אדם לבחור או לשנות את אמונתו או ללמוד, לדון או לפרסם את אמונותיו הדתיות" כאשר במקביל לא קיים גם "חוק האוסר על כפירה או המרת אמונה".
בפועל, הארגון מצהיר כי ממשלת לוב "מפלילה המרת אמונה בקרב מוסלמים".
סעיף 64 של חוקת מצרים מעגן את "חופש האמונה" שלפיו הוא "מוחלט" וקובע את "החופש לתרגל טקסים דתיים ולהקמת מקומות פולחן לחסידי הדתות הנגלות הוא זכות מאורגנת בחוק".
לא קיים איסור מפורש דה יורה על כפירה באסלאם במדינה, עם זאת, סעיף 98(ו) לאיסור "חילול קודש האסלאם" בקודקס האזרחי המצרי, כפי שתוקן בשנת 2006, שימש להעמדה לדין ולכליאת כופרים באסלאם שהתנצרו לאורך השנים.
פסיקה מצרית בת זמננו אוסרת על כפירה באסלאם, בעוד שסעיף 2 לחוקת מצרים מעגן את השריעה כ-"מקור לחקיקה במדינה".
בית המשפט המנהלי העליון של מצרים קבע לאורך השנים כי "זה מקובל לחלוטין שלא-מוסלמים יאמצו את האסלאם, אבל כקונצנזוס למוסלמים אסור לאמץ דת אחרת או להיות חסרי דת בכלל במצרים".
בפועל, במשך השנים הרשויות במצרים העמידו לדין כפירות באסלאם על רקע סעיף איסור "חילול קודש האסלאם" תוך שימוש בדוקטרינה האסלאמית "חיסבה" (החובה האינדיבידואלית או הקולקטיבית בהתאם לאסכולת המשפט האסלאמית להתערב ולאכוף את הדין האסלאמי).
תלונות חיסבה מוגשות על ידי הציבור נגד מעשים פומביים כגון כתיבת מאמרי כתב עת, הוצאת ספרים או הצגת מופעים שלדעת המתלוננים "פגעו באינטרס המשותף של החברה, במוסר הציבורי או בהגינות".
לאורך השנים דווח כי "מאות תלונות חיסבה נרשמו נגד סופרים ופעילים, לעיתים קרובות תוך שימוש בסעיפי איסור חילול הקודש או כפירה כעילה".
לאחר פרסום תלונת חיסבה על רקע כפירה באסלאם לעיתים פעילי קבוצות טרור אסלאמיות מצריות שונות לקחו את החוק לידיים והוציאו להורג את מי שהואשמו בכפירה.
בשנת 1992 מחבלים מצריים ירו למוות בפרג פודה , פעיל מצרי שהתנגד לדין השריעה, שמספר שבועות לפני מותו הוא הוכרז כ-"כופר ואויב האסלאם" על ידי העולמא במסגד אל-אזהר.
במהלך המשפט של המחבלים, המלומד מוחמד אל-ע'זאלי מהמסגד אל-אזהר הצהיר באומרו: "כאשר המדינה לא מצליחה להעניש כופרים, מישהו אחר צריך לעשות זאת".
בשנת 1993 נשלל מהתאולוג המצרי נאסר אבו זייד הקידום שלו לפרופסור באוניברסיטת קהיר לאחר החלטת בית משפט שקבעה כי הוא "כופר באסלאם".
בעקבות זאת עורך דין מקומי הגיש תביעה לבית המשפט התחתון למעמד אישי בגיזה בדרישה שבית המשפט יפרק את נישואיו של אבו זייד מאשתו, ד"ר איבתיהאל יוניס, בטענה כי "אישה מוסלמית לא יכולה להינשא לכופר" על אף שיוניס רצתה להישאר נשואה לו.
התיק הועבר לבית המשפט לערעורים בקהיר שקבע שהנישואים של אבו זייד הם בטלים בשנת 1995. בעקבות פסיקת הדין, ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי המצרי הכריז שיש "לרצוח את אבו זייד בגלל הכפירה שלו באמונה באסלאם".
אבו זייד קיבל לאחר מכן הגנה משטרתית, אבל הצהיר שאינו יכול לתפקד תחת שמירה כבדה, וציין שאחד מהשוטרים שאבטחו אותו כינה אותו "הכופר".
ב-23 ביולי 1995 אבו זייד ואשתו נמלטו לאירופה.
בשנת 2001 הסופרת והמרצה המצרית נוואל א-סעדאווי הואשמה בכפירה באסלאם לאחר שהיא דחקה בנשים מוסלמיות "לדרוש את הזכות לשאת 4 בעלים" כמו הזכות האסלאמית של גברים מוסלמים לשאת 4 נשים שונות.
מוקדם יותר היא הכעיסה מוסלמים רבים על ידי תקיפת מנהג קבלת הירושה הלא שוויונית של נשים באסלאם בניגוד לירושה האסלאמית בקרב גברים, תרגול השחתת איבר המין הנשי במצרים שנוכח בקרב מעל 90% מהאוכלוסייה הנשית במדינה והטענה שלמסורת האסלאמית של עליית הרגל של החג' קיימים "מקורות של עבודת אלילים".
בעקבות ההצהרות של א-סעדאווי עורך דין קרא לבית משפט לפרק את הנישואים שלה מבעלה מזה 37 שנים על רקע היותה "כופרת".
עם זאת האישומים נגדה בוטלו בהמשך.
באוקטובר 2006 הבלוגר כרים עאמר הפך למצרי הראשון שהועמד לדין על פרסום מאמרים מקוונים, כולל ההצהרה שלו על היותו מוסלמי לשעבר.
הוא נותר כלוא במשך 4 שנים עד נובמבר 2010.
בשנת 2007 מוחמד הגאזי , מוסלמי לשעבר שהתנצר על רקע "קריאות ומחקרים השוואתיים בדתות" שערך לדבריו, הגיש תביעה לבית משפט מצרי על מנת לשנות את סמן הדת שלו לנצרות מהאסלאם בתעודת הזהות שלו.
המקרה שלו עורר סערה ציבורית גדולה, כאשר לא רק אנשי דת מוסלמים, אלא גם האב שלו ושל אשתו קראו לרצוח אותו על רקע היותו כופר באסלאם.
שני עורכי דין ששכר עזבו את העיסוק בתיק שלו, ושני פעילי זכויות אדם נוצרים שנחשבו מעורבים בעניינו נעצרו.
החל משנת 2007 הוא ואשתו חיו במסתור ובשנת 2008 קבע השופט שדן בעניינו כי על פי השריעה "האסלאם היא הדת הסופית והשלמה ביותר ולכן המוסלמים כבר נוהגים בחופש דת מלא ואינם יכולים להמיר את האמונה שלהם לדת עתיקה יותר".
הגאזי המשיך לנסות לשנות את דתו באופן רשמי עד שנעצר ב-2013 בגין "הפצת שמועות שווא והסתה".
הוא שוחרר בשנת 2016 ולאחר מכן פרסם סרטון ביוטיוב בטענה שהוא "חזר לאמונה באסלאם" וביקש "שיניחו לו לנפשו".
במאי 2007 בהא אלדין אל-אכד, אימאם ומצרי מוסלמי לשעבר, נכלא לתקופה של שנתיים באשמת "חילול קדוש האסלאם" לאחר שהתנצר ושוחרר לבסוף בשנת 2011. בפברואר 2009 הוגש לבית משפט מצרי מקרה נוסף של בקשה לשינוי סמן דת בתעודת זהות מאסלאם לנצרות.
המאמץ של מגיש הבקשה, אל-גוהרי בן ה-56, הוביל לכך שתובעים מטעם המדינה האשימו אותו בכפירה באסלאם וביקשו שיוטל עליו גזר דין מוות.
בתגובה, אל-גוהרי הצהיר באומרו: "זכויותינו במצרים, כנוצרים או כמצטרפים חדשים לאמונה, פחותות מזכויות של בעלי חיים.
נשללו מאיתנו זכויות חברתיות ואזרחיות, שוללים מאיתנו את הירושה ונותרים לנו להירצח.
אף אחד לא טורח לחקור או לדאוג לנו".
בנוסף, בעקבות הניסיונות שלו להיות מוכר משפטית כנוצרי, אל-גוהרי הותקף ברחוב על ידי מפגינים מוסלמים והוא והבת שלו החלו לקבל איומי מוות בהודעת טקסט ובשיחות טלפון.
מאז תחילת המהפכה במצרים בשנת 2011 פרשנים שונים דיווחו על מגמה הולכת וגוברת של נטישת האסלאם שהשתקפה מהופעת קבוצות שונות ברשתות החברתיות, אף על פי שכופרים שהצהירו בגלוי על זהותם עדיין התמודדו עם נידוי וסכנה של העמדה לדין וקבלת אלימות.
באותה שנה דווח על מקרה שבו אישה מוסלמית לשעבר בשם אביר התנצרה לכאורה וקיבלה הגנה מטעם כנסיית מנאס הקדוש בעיר גיזה.
בתגובה, מאות מפגינים מוסלמים זועמים פקדו את הכנסייה ודרשו את ההסגרה של אביר.
במהלך העימותים, נהרגו 10 בני אדם ומאות אחרים נפצעו.
הם אלה שיהיו בני הלוויה של האש.
בעקבות תגובות שליליות רבות להצהרה, גורם מדיני בממשלת מרוקו הכחיש כי ביקש דוח משפטי מהמועצה ביחס לנושא, והכחיש שהפתווה מחייבת בכל דרך משפטית את הממשלה, בעוד שהמשרד לענייני האסלאם של מרוקו סירב למסור את העמדה של המשרד ביחס לפתווה.
על אף אי-ההפללה של כפירה באסלאם והזכויות שמוקנות בחוקת מרוקו (דה יורה), הבעת ביקורת ביחס לאסלאם ברשתות חברתיות מוגדרת כעבירה פלילית שנענשת בקנס של 200,000 דירהם מרוקאי ועד שנתיים מאסר, ועל פי חוק לא-מוסלמים נדרשים להתאסלם כדי שהם יהפכו להיות זכאים להפוך לאפוטרופוסים של ילדים נטושים או יתומים.
סעיף 220 בחוק העונשין של מרוקו אוסר על מי שאינם מוסלמים להפיץ את אמונתם כאשר המרה של מוסלמי לאמונה שאיננה האסלאם נענשת ב-6 חודשים עד 3 שנות מאסר וקנס של 200 עד 500 דירהם מרוקאי.
על פי דיווחים של ארגונים ומנהיגים נוצרים מקומיים ממשלת מרוקו עוצרת וחוקרת נוצרים מרוקאים על רקע אמונתם הלא-מוסלמית ומתחקרת את היחסים שלהם עם נוצרים אחרים.
כתוצאה מכך נוצרים מרוקאים הצהירו שחששות מרדיפות ממשלתיות הובילו להחלטה שלהם לקיים מפגשי תפילה בבתים של חברים במקום בכנסיות, בעוד שנוצרים במדינה אינם רשאים להקים כנסיות אלא להשתמש רק בכנסיות קיימות.
ביחס לאמונה הבהאית, באוקטובר 2017 דיווחו כלי תקשורת מקומיים כי הרשויות מנעו מהקהילה הבהאית לציין בפומבי את יום השנה ה-200 להולדת מייסד האמונה בהאא אללה.
בדיווח שפרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-2022 ממשלת מרוקו מגבילה את ההפצה של אמונות שאינם האסלאם, וארגונים של אמונות שאינן האסלאם נדרשים להירשם בממשלה כעמותות כדי לפעול בצורה חוקית ולהיות רשאים להחזיק בקרקע עבור הפעילות שלהן.
קבוצות נוצריות והבהאיות נכללו בדיווח כמי שאינן פונות עבור הרשמה בגלל האמונה הרווחת שהן לא יאושרו מראש בעקבות מקרים דומים בעבר.
מי שמפרים צום בפומבי במהלך חודש הרמדאן ללא חריגה מאושרת דווחו כמי שעלולים להיקנס ולהיאסר, בעוד שהרשויות דווחו כמי שהחרימו ספרי קודש שלדעתן נועדו לשימוש עבור "הפצת אמונה שאיננה האסלאם" במדינה.
בדוח השנתי של הארגון "Open Doors" שעוסק במעקב אחרי רדיפות נוצרים ברחבי העולם, ב-2023 מרוקו דורגה כאחת מ-30 המדינות בעולם שבהן הכי מסוכן להיות נוצרי על רקע הקטגוריה של "דיכוי אסלאמי".
בהיותו בן 14, עימאד אידין חביב הצהיר על היותו כופר באמונה באסלאם למשפחתו, שגירשה אותו מהבית כתוצאה.
בעקבות האירוע חביב גר בבתים של חברים שלו, החליט ללמוד תואר בלימודי האסלאם והקים לבסוף את "מועצת המוסלמים לשעבר של מרוקו" ב-2013. השירותים החשאיים של מרוקו החלו לרדוף אותו לאחר נאום פומבי שנשא ובו מתח ביקורת על האסלאם, שהוביל להימלטות שלו לאנגליה.
לאחר מכן חביב נידון ל-7 שנות מאסר במרוקו על רקע כפירה באסלאם על אף שלא נכח במדינה בזמן מתן גזר הדין.
מרוקאים כופרים באסלאם ידועים נוספים כוללים את הסופרים חפיד בואצה וחסן בהארה והפעיל החברתי כאסים אל-גזאלי .
לדברי ההיסטוריון היהודי-רומני ישראל יוסף בנימין שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, חגו'אל הייתה נערה יפהפייה ושכניה המוסלמים אמרו כי "זה חטא שפנינה כזאת נמצאת בחזקת היהודים, ויהיה זה פשע להותיר להם תכשיט כזה".
תוך התבססות על עדות בודדת ושקרית שהיא התאסלמה, כפרה באסלאם וחזרה ליהדות (שהמקור שלה כולל מספר גרסאות ששנויות במחלוקת), חג'ואל הובאה בפני בית משפט והצטוותה לכרוע ברך בפני המושל המקומי.
הפאשה המקומי הבטיח לה כי אם היא תתאסלם היא תזכה לטובות הנאה שונות.
במקביל, אם תסרב, הוא הצהיר בפנייה: "אני אעמיס עלייך שלשלאות… אני אדאג שבשרך ייתלש על ידי חיות פרא, את לא תראי את אור היום, את תמותי ברעב, ותסבלי את מלוא חומרת נקמתי ועלבוני, בכך שעוררת את זעמו של הנביא".
ברור לחלוטין כי גן העדן לא מבשר טובות להפצת האמונה שלך".
בעקבות התגובה של חג'ואל הפאשה ציווה להכניס אותה לתא חסר חלונות ואור, ולכרוך שלשלאות סביב הצוואר, הידיים והרגליים שלה.
הוריה של חג'ואל ביקשו את עזרתו של סגן הקונסול הספרדי בהצלה שלה שנענה לבקשה ועשה כל שביכולתו על מנת להציל את חג'ואל מגזר הדין, אבל מאמציו היו לשווא.
הפאשה המקומי החליט בתגובה לשלוח אותה לעיר פאס ולתת לסולטאן להחליט על גורלה.
חג'ואל המשיכה להיות מוטרדת על ידי הסביבה להתאסלם אבל המשיכה לסרב בתוקף.
לבסוף, הסולטאן מינה קאדי שציווה לערוף את ראשה בכיכר ציבורית בפאס.
ביומן שפרסם איש בשם אאוחניו מריה רומרו בשנת 1838, הוא תיאר הרגשות של אזרחי פאס ביום ההוצאה להורג באומרו: "המורים, שהפנאטיות שלהם לא ניתנת לתיאור, התכוננו בשמחה רבה לחזות באירוע המחריד… יהודי העיר… היו שרויים בצער עמוק, אך הם לא היו יכולים לעשות דבר כדי למנוע זאת".
הסולטאן הורה בנוסף לתליין לפצוע את חג'ואל לפני הוצאתה להורג בתקווה שהיא תיבהל ותסכים להתאסלם, אבל היא המשיכה להתנגד בתוקף.
המילים האחרונות של חג'ואל היו: "אל תעכבו אותי – עירפו את ראשי במכה אחת – כיוון שאמנם מתה אני, חפה מכל פשע, אך אלוהי אברהם ינקום את מותי".
התשלום על העברתה לפאס והוצאתה להורג הוטל על אביה, שאוים בהצלפת 500 מלקות ברגליו אם לא יציית.
לבסוף, ההוצאות שולמו על ידי הקונסול הספרדי כיוון שאביה של חג'ואל לא היה בעל יכולת כלכלית לשאת בעונש.
הקהילה היהודית של פאס הוכתה בתדהמה וערכה מגבית לצורך תשלום הוצאות הבאת שרידי הגופה שלה וקבורתה בבית הקברות היהודי בפאס, שהפך לאתר עלייה לרגל.
על המצבה שלה חרוטה אפיגרפיה בעברית ובצרפתית, כאשר הכתובת הצרפתית מצהירה: "כאן נחה מדמואזל סוליקה חג'ואל נולדה בטנג'יר ב-1817 סירבה להיכנס לאמונה האסלאמית.
הערבים רצחו אותה ב-1834 בפאס קרועה ממשפחתה.
העולם כולו מתאבל על מותה".
מאז, סיפור חייה שימש כמקור השראה ברחבי העולם עבור יצירות של אמנים, סופרים, ציירים, שחקנים, פזמונאים, תיאטרון ועוד, ועל שמה קרואים רחובות בישראל בהם בעיר בית שמש.
בניגריה קיימת חלוקה בולטת של דרום נוצרי של מדינות שאוכפות את החוק הפדרלי של המדינה ולצפון של 12 מדינות אסלאמיות שאוכפות במקום את דין השריעה.
עם זאת, 12 המדינות הצפוניות בעלות הרוב המוסלמי שילבו את דין השריעה האסלאמי במערכות המשפט שלהן במקום תוכן החוק הפדרלי.
בחלק מהמדינות הללו, בתי המשפט השרעים הם בתי דין לבחירה לבוררות בסוגיות של מעמד אישי (נישואים, גירושים, ירושה ומשמורת ילדים) בעוד שבאחרות, דין השריעה החליף למעשה את מערכת המשפט הפדרלית שמוטלת בהקשרים אזרחיים ופליליים כנגד כלל האזרחים במדינה - מוסלמים ולא מוסלמים כאחד.
בכך, המהלך הוביל מאז לאפליה רשמית של מערכת המשפט כלפי ניגרים כופרים באסלאם ושאר מיעוטים שאינם מוסלמים באותן מדינות.
מובארק באלה , מוסלמי לשעבר בן 37 ממדינת קנו הצפונית, נאלץ להיכנס בכפייה בהוראת הרשויות לבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ההצהרה שלו על כפירה באמונה באסלאם בשנת 2014. הוא הוחזק בו 18 ימים ולדבריו "הוכה, עבר סדציה ואוים בעונש מוות אם ינסה לעזוב".
הכה בי שנגמר זמן השתיקה.
או שמישהו ידבר או שכולנו שוקעים".
באלה נעצר שוב באפריל 2020 בעיר קדונה שבמדינה הצפונית קדונה על רקע הפרת סעיפי חוק "חילול קודש האסלאם" במדינה עקב פוסט ביקורתי ששיתף ביחס לאסלאם בחשבון שלו ברשת פייסבוק לאחר שקבוצת מוסלמים מקומיים הגישו נגדו תלונה לרשויות.
בהמשך הוא הועבר למעצר מנהלי במדינת הולדתו קנו (שאוכפת את דין השריעה) והועמד לדין בבית משפט.
לדברי עורך דינו, בעת שנכח בתא המעצר, נשללה ממנו גישה לשירותי בריאות, הוא הוחזק בבידוד ונאלץ "לסגוד לאסלאם בכפייה".
הפוליטיקאי האמריקאי ג'יימי רסקין קרא לשחרורו של באלה, ועתירה מטעם הארגון "קבוצת הפעולה למעצר שרירותי" (WGAD) הוגשה למען שחרורו.
ב-5 באפריל 2022 הוא נידון על ידי בית המשפט העליון של קנו ל-24 שנות מאסר לאחר שביקש הקלה בעונש שלו והודה בכל 24 האישומים שהוגשו נגדו.
"הברית הבינלאומית לחופש דת או אמונה" (IRFBA) קראה לחנינה שלו בעקבות גזר הדין, כמו גם הסופר וחתן פרס נובל הניגרי וולה סויינקה שהצהיר שמעצרו של באלה היה "חלק ממגפת הפנאטיות שפקדה את ניגריה בעשורים האחרונים".
ולא הכללנו את זה בחוק העונשין שלנו כי זה נוגד את ההוראה החוקתית.
זהו החוק של אללה, שעכשיו הוא תרבות לכלל החברה.
כך שאם מוסלמי משנה את אמונתו, חובתה של החברה או המשפחה שלו לנהל את החלק הזה של המשפט בפניו".
בדצמבר 2005 כומר ניגרי הותקף בעקבות דיווחים על כך שהעניק מסתור לכאורה לכופר ניגרי שהתנצר ונחטף פעמיים בעבר על ידי מוסלמים מקומיים.
כמה ימים לאחר מכן נחטף שוב.
בעקבות דיווח של הכומר על התקרית למשטרה הוא נעצר למשך שבוע עד שעמד למשפט על החטיפה לכאורה של הכופר שנותר בשבי החוטפים.
זה מאיים על הביטחון של החברה ומוביל לרציחות נקמה".
בספטמבר 2020 חתמה מועצת הביניים על הצהרה שמבטלת רשמית את דין השריעה האסלאמי כחוק המדינה, ואת האסלאם כדת המדינה.
היוזמה התקבלה בשבחים בקרב סודאנים נוצרים וכופרים באסלאם, ובתגובות זועמות מצד סודאנים מוסלמים שקראו להפצת "ג'יהאד נגד כופרים".
עם זאת, גם לאחר החלת הרפורמות, סודאנים מוסלמים לשעבר עדיין נותרו כלואים בבתי סוהר בשנת 2022 בגלל הכפירה שלהם באסלאם בשנים קודם לכן לפי דיווח מאת מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בפרק 14 "מגילת הזכויות והחירויות" בסעיף 42א "מהות מגילת הזכויות" החוקה מצהירה כי "מגילת הזכויות היא הסכם בין כל תושבי סודאן, ובינם לבין ממשלותיהם בכל רמה.
מחובתם לכבד את זכויות האדם וחירויות היסוד הכלולות באמנה זו, ולפעול לקידומן.
אין להתערב בחייו הפרטיים או המשפחתיים של כל אדם בביתו או בהתכתבויות, אלא על פי חוק", בסעיף 56 את הזכות לחופש אמונה ופולחן "לכל אדם יש זכות לחופש אמונה ופולחן דתי.
תהיה להם את הזכות להודות או לבטא את דתם או אמונתם באמצעות פולחן, חינוך, תרגול, ביצוע טקסים או חגיגות, בהתאם לדרישות החוק והסדר הציבורי.
בית המשפט לחוקה ובתי משפט מוסמכים אחרים משמרים, מגינים ומיישמים את האמנה הזו, וועדת זכויות האדם מפקחת על יישומה במדינה".
עם זאת, החוקה מתארת בין הזכויות שמפורטות בפרק 14 בסעיף 54א תחת הכותרת "הגבלה על עונש מוות" כי "ניתן להטיל עונש מוות רק כקיסאס, פשעי חודוד, או כעונש על פשעים בעלי חומרה קיצונית, בהתאם לחוק".
בכך, למרות שלל הזכויות שהחוקה מעניקה, החוקיות של כפירה באסלאם מוגדרת כמעורפלת, מאחר שכפירה באסלאם מיוחסת כאחת מהעבירות תחת הקטגוריה של "פשעי חודוד" - שנענשות במוות.
בנוסף, הסעיף קובע כי ניתן להוציא להורג גם קשישים שהורשעו בעבירה על "פשעי חודוד" באומרו: "אין להטיל עונש מוות על מי שהגיע לגיל 70, למעט במקרה של פשעי קיסאס ופשעי חודוד".
בפברואר 2025 תוקף החוקה קיבל הארכה של 39 חודשים נוספים על רקע מלחמת האזרחים בסודאן.
ביוני 2001 אלאדין עומר אגבני מוחמד, תושב הבירה ח'רטום, נעצר על כפירה באסלאם והצטרפות לנצרות, שנותר במעצר במשך 3 חודשים ועונה במהלכו על ידי מוסלמים על פי דיווחים.
בספטמבר 2001 הוא שוחרר על רקע רפואי, אבל נדרש להתייצב מדי יום עבור בדיקת נוכחות בפני כוחות הביטחון.
בינואר 2002 הבקשה שלו לצאת מהמדינה נדחתה, וכעבור מספר ימים בחודש פברואר הוא נעצר והועמד תחת מעקב בשנית.
רשויות שדות התעופה סירבו לאפשר לו לעלות על מטוס לאוגנדה כדי ללמוד בסמינר לתאולוגיה, אף על פי שקיבל אשרה להיכנס למדינה ופטור מגיוס לצבא סודאן, כאשר על פי הדיווחים הסיבה לדחייה שלו הייתה שנציגי הרשויות הצהירו בפניו כי הוא "כופר שדחה את האסלאם".
במאי 2014 מרים יחיא איברהים אישג , אישה נוצרייה בת 26 בהריון מתקדם, נידונה לעונש מוות בגין כפירה באסלאם.
איברהים נולדה לאב מוסלמי שנטש אותה מתקופת הילדות והותיר את אמה הנוצרייה לגדל אותה כאם חד-הורית.
היא גדלה כנוצרייה ונישאה לגבר נוצרי.
לאחר שתעודת הנישואים שלה פורסמה, היא הוסגרה לרשויות על ידי אחיה למחצה המוסלמי, שטען כי היא ביצעה כפירה באסלאם כשהיא נישאה לבעלה הנוצרי כמוסלמית (מאחר שלנשים מוסלמיות אסור להינשא לגברים שאינם מוסלמים בניגוד לגברים מוסלמים) וכתוצאה, עליה להיות מוצאת להורג.
בעלה דניאל וואני ועורכי הדין שלה טענו כי אחיה ואחותה למחצה המוסלמים העלילו עליה מרצון להשתלט על העסקים שלה, שכללו מספרה, קרקע חקלאית וחנות בקניון.
על אף שטענה בעקביות כי מעולם לא התאסלמה מלכתחילה, היא נידונה למוות במאי 2014, בעוד שהתביעה טענה שהיא הייתה צריכה להזדהות מאז היוולדותה לפי אמונת אביה, ודרשה, בתמיכת השופט, שתדחה את אמונתה הנוצרית ותתאסלם.
איברהים נידונה גם להצלפת 100 מלקות בגין ניאוף, למרות שהיחסים הרומנטיים שלה היו עם בעלה בלבד, כאשר ההלקאה נקבעה זמן קצר לפני תאריך ההוצאה להורג העתידי שלה.
בנה בן 20 החודשים נכלא ביחד איתה, ונאסר על אביו להמשיך לגדל אותו.
לאיברהים ניתנו 3 ימים להביע חרטה פומבית על הכפירה שלה באסלאם כדי להינצל מגזר הדין, אבל היא המשיכה לסרב בטענה שהיא "הייתה נוצרייה כל חייה ותישאר נוצרייה".
בעלה ביחד עם עורכי הדין שלה ערערו על גזר הדין.
במהלך תקופת המאסר שלה עד לתאריך שבו הייתה צריכה להיות מוצאת להורג, אימאמים מוסלמים ביקרו אותה מדי יום והקריאו בפניה את הקוראן במטרה שתתאסלם כשהיא כבולה בשלשלאות.
היא סורבה לקבל טיפול רפואי ולהיות מועברת לבית חולים למרות שהייתה 8 חודשים בהריון, כאשר גם בעת הלידה הרגליים שלה נותרו כבולות לרצפה.
לאחר שילדה הוסרו ממנה השלשלאות.
ההליך המשפטי וההעמדה לדין של איברהים עוררו גינויים רבים מחוץ למדינה שקראו לשחרורה המיידי, למרות ששר התרבות והמידע של סודאן, אחמד בילאל אוסמאן , הגן על הגשת כתב האישום וגזר הדין נגד איברהים, באומרו: "זו לא רק סודאן.
בסעודיה, בכל המדינות האסלאמיות, אסור בכלל למוסלמי לשנות את אמונתו".
ביוני 2014 איברהים שוחררה בהוראת בית משפט לערעורים, בזמן שעורך הדין שלה הצהיר שהמשטרה והשופט מנעו מבעלה, שחולה בניוון שרירים ומתנייד בכיסא גלגלים, מלהיכנס לבית המשפט.
למחרת, כשהיא ומשפחתה היו אמורים לעלות על מטוס לארצות הברית, הם נעצרו ונלקחו משדה התעופה לחקירה בח'רטום.
שגריר ארצות הברית זומן במחאה על ידי משרד החוץ הסודאני על מתן האשרה לאישג ומשפחתה להגר לארצות הברית מסודאן, שתוארה על ידי המשרד כ-"עבירה פלילית".
איברהים שוחררה שוב ב-26 ביוני 2014 וקיבלה מקלט בשגרירות ארצות הברית בח'רטום עם משפחתה.
לאחר משא ומתן נרחב כדי לאפשר לה לעזוב את סודאן היא הגיעה לרומא ביולי 2014 במטוס מטעם ממשלת איטליה, וחודש לאחר מכן עברה להתגורר עם משפחתה בארצות הברית.
כפירה באסלאם היא עבירה פלילית בסומליה.
סעיפים 3(1) ו-4(1) בחוקת סומליה מכריזים כי "דין השריעה הוא החוק העליון של האומה" - שמטיל עונש מוות על כפירה.
לאורך השנים היו דיווחים רבים על הוצאות להורג של סומלים בשל כפירה באסלאם, בדגש על מקרים של מוסלמים לשעבר שהתנצרו.
ההוצאות להורג שדווחו בוצעו על ידי קבוצות טרור אסלאמיות והמון מקומי שתמך ברציחות.
א-שבאב, ארגון טרור אסלאמי סוני שמזוהה עם אל-קאעידה בסומליה, דווח כמי שהפעילים שלו רצחו לאורך השנים אלפי חשודים סומלים בנטישה של האסלאם.
לדברי ה-"BBC" שנת 2019 הייתה אחת מהשנים העקובות ביותר מדם עם מעל 1,200 הרוגים על ידי פעילי הארגון עד חודש אוקטובר 2019.
הסופרת הסומלית והכופרת באסלאם אייאן חירסי עלי, מייסדת הארגון "AHA Foundation" למען הפללת תרגול השחתת איבר המין הנשי, שידוע כנפוץ ביותר בקרב חברות אסלאמיות ובחברה הסומלית בפרט, ומחברת הספר כופרת (2006) בין ספרים נוספים, ידועה כאחת מהמבקרים הבולטים ביותר נגד האסלאם ברחבי העולם.
חוקת סומלילנד, ישות מדינית שהתנתקה מסומליה, קובעת בסעיף 5 לחוקה שלה כי האסלאם היא דת המדינה, אוסרת על הפצה של כל אמונה שאיננה האסלאם ומחייבת את כל החוקים לציית לעקרונות הכלליים של דין השריעה.
במקביל, סעיף 33 של החוקה קובע כי "לכל אדם קיימת זכות לחופש אמונה ולא יידרש לאמץ אמונה אחרת" ובו זמנית אוסר על כפירה של מוסלמים באמונה בתוכן האסלאם על רקע תוכן השריעה ביחס לנושא.
כמו כן חוקת המדינה מאפשרת רק למוסלמים להיות נשיאים, סגני נשיא וחברים בבית הנבחרים של המדינה.
ביולי 2017 השלטונות בסומלילנד סגרו את הכנסייה הקתולית היחידה שהייתה קיימת במדינה בעיר הבירה הרגייסה.
בשנת 2022 המשטרה בסומלילנד עצרה מוסלמית לשעבר באשמת "כפירה באסלאם, העלבת מוחמד והפצת הנצרות" ברשתות החברתיות שלה שנידונה ל-5 שנות מאסר.
חוקת פונטלנד, ישות מדינית נוספת שהתנתקה מסומליה, מכריזה בסעיף 9 של החוקה שלה על האסלאם כדת המדינה, אוסרת על הפצה של כל אמונה שאיננה האסלאם ומחייבת את כל החוקים לציית לעקרונות הכלליים של דין השריעה.
בסעיף 13 החוקה מפלילה כפירה של מוסלמים באמונה באסלאם.