tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך השנים נוספו השידורים החיים מהמגרשים, מקומם של השירים הלך והתמעט, והתוכנית עברה למתכונתה הנוכחית: שידור ישיר עם מנחה המגיש את התוכנית בעזרת צוות פרשנים היושבים באולפן, ושדרים פרושים במגרשי הכדורגל הפורצים לשידור בעת אירוע מיוחד במגרש (כגון הבקעת שער או הרחקה בכרטיס אדום).
בתחילת שנות האלפיים נמכרו זכויות השידור למשחקי ליגת העל בכדורגל לגוף השידור "צ'רלטון".
על מנת לאפשר לצופה לצפות בכמה שיותר משחקים, פוזרו המשחקים על פני שלושה ימים ובשעות שונות כך שלא ישודרו במקביל, דבר שייתר את המשך שידורה של התוכנית "שירים ושערים".
בניסיונות אחרונים לפני הורדתה מלוח השידורים, החליטה רשת ב' לשדר גם ממגרשי הליגה הלאומית, אולם רייטינג התוכנית היה נמוך ועד שנת 2011 שידרה לסירוגין את המשחק המרכזי בלבד או דברי פרשנות בימי שבת, ומאותה שנה שבה לשדר במתכונתה הישנה לאחר שהוחלט שרוב משחקי ליגת העל ישוחקו שוב בימי שבת.
בכדורסל, שודרה בתחילת שנות האלפיים בימי ראשון תוכנית במתכונת דומה ל"שירים ושערים" שהעבירה דיווחים ישירים ממשחקי ליגת העל בכדורסל.
תחנות הרדיו בישראל כמעט ואינן משדרות תחרויות ספורט מענפים נוספים למעט אירועים בולטים שעשויים לעניין את הציבור הרחב, כמו תחרויות של נציגי ישראל במשחקים האולימפיים.
תחנות הרדיו השונות מקדישות פינות קצרות לדיווחים ספורט ביומני החדשות, ואחדות אף משדרות תוכניות ספורט יומיות, כשהבולטות שבהן משודרות ברדיו האזורי.
תחילה, שודרו בתחנות הרדיו תוכניות ספורט מקומיות שעסקו בעיקר בקבוצות מהאזור, אך בעשור השני של המאה ה-21 עברו תחנות הרדיו האזורי לשדר תוכנית ספורט אחודה בהנחיית אופירה אסייג כשלצידה פרשן נוסף מתחלף, למעט תחנת "103FM" המשדרת תוכנית ספורט בהשתתפות רון קופמן, אריה מליניאק, יוני הללי ועיתונאי ספורט נוספים.
בתחנת הרדיו "צפון ללא הפסקה" שודרה בשנים 2015 - 2016 התוכנית "יציע ג'" שעסקה אך ורק בענייניהן של קבוצות הכדורגל והכדורסל של מועדון מכבי חיפה.
ערוץ הספורט, שדריסת הרגל העיקרית שלו היא בטלוויזיה ובאינטרנט, החל לשדר בשנת 2014 תוכנית רדיו אינטרנטית יומית בשם "חמש באוויר".
עם עלייתם לאוויר של שידורי הערוץ הראשון, הוקמה ברשות השידור מחלקת ספורט וב-1968 החל שידורה של התוכנית השבועית "מבט ספורט", ששודרה בתחילה במוצאי שבת וסיקרה את משחקי הליגה הבכירה בכדורגל שנערכו באותו יום.
מאוחר יותר הועברה התוכנית לימי חמישי בשעת פריים טיים ועסקה בעיקר בסיכום אירועי הספורט שאירעו במהלך השבוע.
בשנות השמונים זכתה התוכנית לפופולריות גבוהה, לאור הבלעדיות של הערוץ הראשון באותה תקופה והנגישות הרבה יותר לשידורי ספורט איכותיים (והאנטי-מחיקון, שאפשר לשדר תקצירים וכתבות בצבע).
בשנות התשעים, לאחר שהערוץ הראשון איבד רבות מזכויות השידור שלו בתחום הספורט, ובעידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל, בוטלו שידורי התוכנית לתקופה מה.
בראשית שנות האלפיים שידר הערוץ הראשון לסירוגין תוכניות ספורט יומיות בפורמט משתנה, כששם התוכניות, מגישיהן ושעות השידור שלהן משתנים מעת לעת.
הטלוויזיה בישראל שידרה החל מסוף שנות השמונים משחק מרכזי אחד בכל מחזור מהליגה הבכירה בכדורגל ובכדורסל ובשנות התשעים החלו הזכייניות להפיק תוכניות מגזין לסיכום מרוכז של מחזורי הליגה ובהן תקצירים של משחקי המחזור שלא שודרו במלואם, דוגמת "הדקה ה-91" בערוץ 2 ו"שער חמש" בערוץ הספורט.
הדבר הביא בשנים הראשונות לירידה חדה במספר הצופים במגרשים, כשב-2008 הגיע מספר המנויים לערוצי התשלום של חברת צ'רלטון לכ-130,000 בתי אב.
עם זאת, בעשור השני של המאה ה-21, עם בנייתם של מספר אצטדיונים חדשים, חלה עלייה מחודשת בכמות הצופים במגרשים.
בשל העובדה שרוב המשחקים משודרים בערוצים בתשלום ואינם נגישים לרוב הצרכנים, הטלוויזיה הישראלית ממשיכה להפיק תוכניות לסיכום מחזורי הליגה המאפשרות צפייה בתקצירי המשחקים מספר שעות לאחר סיומם בערוצים הנכללים בחבילת הבסיס בשידורי הכבלים והלווין.
בין השנים 2001–2004 שידר בכבלים ובלוויין "ערוץ הקבוצות" שהיה בבעלותן של "טלית תקשורת" וקבוצות הכדורגל מכבי חיפה והפועל תל אביב.
הערוץ פעל במודל דומה לזה של ערוצי קבוצות בעולם ושודרו בו כתבות צבע לקראת משחקי הקבוצות ואחריהם ולעיתים אף המשחקים עצמם.
בשנת 2004 החל הערוץ לסקר גם את הפועל באר שבע.
זמן קצר לפני סגירתו, היה הערוץ מועמד לשידור משחקים מליגת העל בכדורגל בתשלום אולם בסופו של דבר זכה במכרז גוף השידור "צ'רלטון" ובמאי 2004 נסגר הערוץ.
ניסיון נוסף לפתיחת ערוץ במודל דומה נעשה בשנת 2006, כשארקדי גאידמק, בעליה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, הקים ערוץ ייעודי לסיקור הקבוצה, אולם הוא נסגר כעבור חודשיים.
בראשית עידן זה, נכלל בין ערוצי הטלוויזיה השונים גם "ערוץ 5" שהוקדש כולו לשידורי ספורט, ובהמשך התפתח לגוף שידור בשם "ערוץ הספורט" המפעיל חמישה ערוצי טלוויזיה, לצד ערוץ הבסיס "5SPORT" הושק בתחילת שנות האלפיים הערוץ בתשלום "5PLUS".
בהמשך, נפתחה בכבלים ובלוויין חבילת ספורט מורחבת מבית ערוץ הספורט שכללה ערוצים נוספים ("5GOLD", "5LIVE" ו-"5STARS") שמשודרים ב-HOT ו-yes.
השקת החבילה המורחבת הביאה לדילול משמעותי בתוכני ענפי הספורט הפופולריים בישראל, העברתם לערוצים בתשלום ולשיבוץ תוכני ספורט מענפי ספורט פופולריים פחות בערוץ הבסיס, מהלך המכונה "זליגת תכנים".
תביעה שהוגשה בעקבות המהלך נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי.
לצד ערוצי "ערוץ הספורט" פועלים גם הערוצים "ספורט 1", "ספורט 2", "ספורט 3" ו-"ספורט 4" של גוף השידור "צ'רלטון" המשדרים בין היתר שידורים חיים מענפי ספורט שונים מישראל ומהעולם, וכן פועל גוף השידור ONE המפעיל 2 ערוצים מרכזיים לשידורי ספורט ("ONE HD" ו-"ONE2 HD").
ריבוי הערוצים הביא לעיסוק מגוון יותר בתחום הספורט, ומאז השקתם התווספו ללוחות השידורים תוכניות שמתמקדות בענפי ספורט מסוימים ומעניקות להם ניתוח מעמיק יותר מבעבר, וכן שידורי תחרויות מענפי ספורט רבים יותר וממקומות שונים בעולם.
פרט לשידור תחרויות ספורט רבות יותר ולשידור תוכניות פרשנות, משדרים ערוצי הספורט גם תוכניות העוסקות בפן העסקי-כלכלי של הספורט, תוכניות מגזין העוסקות בסיקור הספורט באינטרנט, תוכניות סאטירה על תחום הספורט ועוד.
מבנה שידור תחרות כולל משדר pre-game שבו נותנים רקע למשחק ומנתחים את הסיכויים של המתמודדים לנצח, שידור המשחק או התחרות עצמם ולבסוף סיכום התחרות הכולל תקציר האירועים העיקריים, ניתוחים מקצועיים וראיונות עם המאמנים והספורטאים.
לצד מדורי הספורט של אתרי החדשות דוגמת ynet, nrg ו-וואלה, הוקמו סמוך לעשור הראשון של המאה ה-21 ובמהלכו אתרי אינטרנט לסיקור הספורט בישראל, כשהבולטים שבהם הם ONE ואתר ערוץ הספורט.
גם באתרי האינטרנט זוכה הכדורגל הישראלי לסיקור הנרחב ביותר ואחריו הכדורסל.
לצד העלייה בסיקור ענפי הספורט השונים בזכות אתרי האינטרנט, התפתח לצידם ענף רכילות הספורט.
כך למשל, אתר ONE מציע לגולשיו מדור נפרד המכונה "גליצ'ים" המוקדש לרכילות על חייהם של אנשי ספורט ומדור הספורט של ידיעות אחרונות פרסם במשך מספר שנים אף הוא עמוד רכילות אחת לכמה שבועות.
ידיעות שאינן עוסקות בספורט גרידא מופיעות לעיתים בכותרות הראשיות או במדורי החדשות ולא רק במדורי הרכילות.
באתרי אינטרנט מסוימים היטשטשו לחלוטין הגבולות בין חייהם האישיים של הספורטאים לבין הפן המקצועי, דבר שבא לידי ביטוי בתוכן ובכותרות מעולם הרכילות המתפרסמות באופן תדיר בכותרות הראשיות או במדורי החדשות.
כמו כן בא הדבר לידי ביטוי בסיקור חדשותי המבוסס על שמועות, רכילות או ספקולציות ושלא נבדק או אומת.
סיקור ליגות נמוכות, מגזרים נוער ונשים
שנים רבות, הליגות הנמוכות (מהשנייה ואילך), בכדורגל בפרט ובכל ענפי הספורט בארץ בכלל, כמעט ולא זכו לכיסוי תקשורתי.
ערוץ הספורט היה חלוץ בתחום זה כשבשנות התשעים הפיק תוכנית המסקרת את משחקי הליגה הלאומית בכדורגל, אז הליגה השנייה, בהגשת אליעזר לחנה, ומאז הוא משדר את המשחק המרכזי מליגה זו באופן קבוע.
לעומת זאת, פעילות הליגה הלאומית בכדורסל כמעט ואינה זוכה לסיקור בתקשורת, אך משחקים מכריעים משודרים בערוצי הספורט.
משחקי הליגות הנמוכות ביתר הענפים זוכים לסיקור מועט אף יותר וכמעט ואינם משודרים בטלוויזיה אלא מסוקרים ברובם בעיקר במקומונים ובאתר גולר המתמקד בסיקור קבוצות כדורגל בליגות הנמוכות.
הספורט במגזר הערבי כמעט ואינו זוכה לסיקור נפרד בתקשורת העברית אלא משולב בסיקור יתר ענפי הספורט בארץ.
ביוני 2011 הקדיש מדור הספורט של עיתון הארץ בפרויקט מיוחד את רוב עמודיו לכתבות נרחבות על אודות ענפי הספורט השונים במגזר הערבי, יחס הממסד לספורט במגזר, מקומם של ספורטאים ערבים בקבוצות יהודיות ועוד.
מעבר לשידורם בטלוויזיה, משחקים אלה אינם מסוקרים בהרחבה בתקשורת הספורט.
בליגות הנשים, זוכה ליגת העל בכדורסל נשים לסיקור בחדשות ובתוכניות המגזין השונות וכן לשידור משחקים מרכזיים, גם כן בערוץ הספורט.
ביתר הענפים נחשבות ליגות הנשים לחובבניות ולכן כמעט ואינן זוכות לסיקור, ואילו בספורט יחידני זוכות הספורטאיות למידת סיקור דומה באופן יחסי לזו של הספורטאים הגברים.
להלן טבלה מתוך מאמר של ד"ר גלעד ויינגרטן שנכתב ב-1997, המציגה את אחוז הכתבות לפי נושאים כפי שהופיעו במהלך שבוע אקראי במדורי הספורט של שלושת העיתונים היומיים הנפוצים בישראל באותה העת:
השפעת כמות האוהדים על מידת הסיקור
מעבר למתן העדיפות לכדורגל בסיקור בשל היותו ענף הספורט הפופולרי בישראל, תקשורת הספורט בישראל נוטה להבליט בסיקורה קבוצות בעלות קהל אוהדים רב יותר.
בעיתוני הספורט מסוקרות קבוצות אלו בכותרות גדולות יותר ובאופן כמעט יומיומי גם אם הדברים המתוארים אינם חדשותיים בהכרח, וזאת כדי לספק את צימאון הקורא-אוהד הספורט למידע על אודות קבוצתו.
לעומתן, קבוצות בעלות קהל אוהדים מצומצם יותר לא תמיד מסוקרות באופן יומיומי, ואינן זוכות לכותרות ראשיות באמצעי התקשורת השונים.
הכדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי בקרב המגזר הערבי אף יותר מאשר בקרב שאר האוכלוסייה בישראל, ולכן עיקר תשומת הלב של התקשורת הספורט בשפה הערבית בישראל ניתן לכדורגל.
תקשורת הספורט במגזר הערבי מוקדשת ברובה לסיקור הקבוצות מהמגזר, גם אלו המתחרות בליגות נמוכות יותר, וכן לסיקור ספורט עולמי, ואילו מידת העיסוק שלה בקבוצות או ספורטאים בכירים מהמגזר היהודי פחותה מאשר בתקשורת הספורט העברית.
זאת, בעוד שבתקשורת העברית מידת הסיקור נקבעת בכל המגזרים לפי מעמדן הספורטיבי של הקבוצות ולכן קבוצה מהמגזר הערבי תזכה למידת סיקור דומה לקבוצה במעמדה מהמגזר היהודי.
משנות השמונים משודרת בערוצי רשות השידור מדי שבוע התוכנית "השבוע בספורט" בהנחיית סולומון מוניר ובהמשך בהנחיית ג'ודת עודה.
מגזין הספורט המשודר בערוץ 33 מסקר בין היתר את הכדורגל הישראלי, בדגש על קבוצות המגזר הערבי.
בשנות התשעים השתתף עודה בשידורי משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה, כשאחת לכמה דקות קיבל את רשות הדיבור ותמצת את אירועי המשחק האחרונים בשפה הערבית.
בשנת 2009 עלתה בערוץ הספורט התוכנית ריאדה עלא אלח'אמסה המסקרת את קבוצות הכדורגל מהמגזר הערבי, ופרט לתקצירי משחקים, מגישה פרשנויות מעמיקות מפי כדורגלנים פעילים וכדורגלני עבר ערבים ישראלים לצד דיווחים חדשותיים מקיפים על קבוצות המגזר, מליגת העל ועד ליגה ג'.
רשתות רדיו ערביות מקומיות מעבירות מדי סוף שבוע שידורים חיים ממשחקי המחזור של הקבוצות הערביות בכדורגל, גם של אלו מהליגות הנמוכות, בפורמט דומה לזה של "שירים ושערים".
התקשורת העברית נעדרת כמעט לחלוטין עיתונאיים ערבים, כשאחד הבודדים והבולטים שבהם הוא השדרן והפרשן זוהיר בהלול.
במרוצת השנים, העיתונות החרדית נמנעה מלדווח על אירועי ספורט בולטים, קל וחומר על ענייני דיומא מעולם הספורט.
כמוה, גם העיתונות של הציונות הדתית לא הרבתה לסקר את תחום הספורט.
עיתון "הצופה", למשל, סיקר בעיקר את פעילותה של תנועת "אליצור".
אולם, בשנת 2014 החל הספורט לחדור גם לתקשורת הדתית והחרדית ובאתר החרדי כיכר השבת נפתח מדור ספורט שרובו מציג אנקדוטות מעולם הספורט או דיווחי ספורט בעלי זיקה לדת.
מוסף ספורט נפתח גם באתר ערוץ 7. בערוצי הספורט הבולטים ובעיתונים המובילים בתפוצתם כמעט ולא מופיעים כתבים או פרשנים חובשי כיפה, כשאחד הבודדים הוא פרשן הכדורסל אלי סהר.
באתרי חדשות בעלי אורייטציה דתית לאומית, כגון אתר סרוגים, ובמספר מצומצם של עלוני שבת, ישנם מדורי ספורט שמתמקדים גם בליגות של בתי כנסת וישיבות תיכוניות.
בישראל מוקצים לרוב כתבים לסיקור קבוצות ספורט מסוימות.
לאורך השבוע, עיקר הסיקור החדשותי על אודות קבוצה עוסק בהכנותיה לקראת משחקה הבא ולכן עיקר המידע מגיע מאימוני הקבוצה, מתדרוכים שמעביר המאמן במהלך השבוע ומאירועים שקורים בתוך מועדוני הספורט מאחורי הקלעים.
מן הידועות הוא שכדי להשיג נגישות למידע, רוקמים עיתונאי ספורט רבים קשרי ידידות עם שחקנים המעבירים להם מידע על המתרחש במועדון ובחדר ההלבשה.
דבר זה הוביל במאה ה-21 מאמנים לאסור על שחקניהם להכניס טלפון נייד לאסיפות הקבוצה.
בתקשורת הספורט בישראל השתלבו במשך השנים נשים בשלל תפקידים, כשרובן מסקרות באופן טבעי, כאמור, ספורט גברים, אולם מספרן נותר מועט ביחס למספרם של העיתונאים.
עיתונאית הספורט הראשונה בארץ הייתה ברוריה ביגמן, שכתבה במעריב והחל מ-2009 היא דוברת הוועד האולימפי בישראל.
עד שנות התשעים נעדרו נשים כמעט באופן מוחלט ממערכות החדשות של מדורי הספורט ומתוכניות הטלוויזיה.
טרם עידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל הייתה אורלי יניב אחת הבודדות לעסוק בתחום הספורט בתקשורת כשהגישה את התוכנית "מבט ספורט".
רינה מצליח הייתה האישה הראשונה ששידרה בתוכנית שירים ושערים.
בשנות התשעים החלו להצטרף מספר נשים לסיקור ספורט בישראל, תחילה כשדרניות קווים בשידורים החיים ברדיו ובטלוויזיה.
נשים אלו, עמן ניתן למנות את אופירה אסייג, שרון פרי ולילך סונין, התקדמו בהמשך לתפקידי הגשה ועריכה.
בתחילת שנות האלפיים הוסיף לעלות מספרן של הנשים בתחום זה והן השתלבו ביתר התפקידים המסורתיים מהם נעדרו בעבר, ובמאה ה-21 ניתן למצוא נשים המשמשות כתבות (מיקי שוורץ מ"ידיעות אחרונות" ושירלי בר דיין מערוץ הספורט), מגישות (מאיה רונן ומירי נבו מערוץ הספורט), שדרניות (ד"ר מורן ברק), פרשניות ועורכות (אופירה אסייג ב-ONE).
עיקר הפעילות בתחום הספורט באמצעי התקשורת כוללת מסירת מידע על אירועי ספורט, פעילות שבה הצרכן (הקורא, המאזין או הצופה) נותר פסיבי.
הפעלה אקטיבית של המאזין בפעילות ספורטיבית התקיימה בתוכנית הרדיו "התעמלות בוקר", שאותה הגיש מדי בוקר, במשך שנים רבות, מיכאל בן-חנן, תחילה בתחנת הרדיו "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל".
התוכנית כללה דקות אחדות של תרגילי התעמלות, שאותם התבקש המאזין לבצע בהנחייתו של בן-חנן.
במסגרת הטלוויזיה הרב-ערוצית נכללים גם שידורים של שיעור התעמלות, שהצופה יכול להצטרף אליהם.
אחד ממאפייניהם הבולטים של שידורי הספורט בכל העולם, הוא הפטריוטיות שמפגינים השדרנים בתחרויות בינלאומיות בהן מתחרים ספורטאי או קבוצה בתחרויות בינלאומיות.
הסברה הרווחת היא כי הפטריוטיות המאפיינת את שידורי הספורט בישראל נובעת מהיותה של ישראל מדינת לאום וכן נטולת הישגי ספורט רבים לאורך השנים.
בשידורי ספורט מסוימים נשמעים השדרנים כמתארים את התחרות מנקודת מבט של אוהדים, דבר שבא לידי ביטוי באופן ניכר בהפניית ביקורת כלפי גורם נייטרלי בתחרות, כמו שופט למשל, דבר שקורה במידה פחותה בתחרות בינלאומית או בתחרות בין שני ישראלים.
דרך נוספת שבה באה הפטריוטיות לידי ביטוי היא קריאות שמחה מופגנות במקרה של ניצחון, הבעת צער מופגן במקרה של הפסד בתחרות והתייחסות לא אובייקטיבית להחלטות שיפוט.
בין השידורים הבולטים שבהם הופגנה פטריוטיות בשידור ניתן למנות תחרויות במשחקים האולימפיים בהשתתפות נציגים ישראלים,
הפגנת פטריוטיות לא פוסחת על התקשורת הכתובה, הנוטה לסקר גם היא בהרחבה ובאהדה תחרויות ספורט בינלאומיות בהן משתתפים ישראלים.
התקשורת מפגינה יחס אוהד כלפי ספורטאים זרים הפעילים בארץ תקופה ממושכת ועוברים תהליך של ישראליזציה ונוהגת להתייחס לתופעה זו בכתבות על הספורטאי ובראיונות עמו במהלך תקופת שהייתו בישראל.
ביקורת נכתבת על תופעת "כתבי החצר", על עבודה עיתונאית לא מעמיקה, על פרשנות שטחית ועל חוסר אובייקטיביות בפרשנות ובדיווח ועל נושאים נוספים.
העיתונאים הבולטים המרבים לעסוק בביקורת תקשורת הספורט הם עמיר פלג מ"ידיעות אחרונות" ושלמה מן מ"העין השביעית".
בעשור השני של המאה ה-21 נפתחו על ידי אוהדים שמאסו בחוסר המקצועיות שפשה בתחום מספר דפי פייסבוק בעלי אלפי עוקבים, העוסקים אף הם בביקורת תקשורת הספורט ושמים ללעג כתבים ופרשנים שדיווחיהם מוטים באופן בולט או נתפסים כלא מקצועיים או מעמיקים.
טענות נוספות שחוזרות ועולות כלפי תקשורת הספורט בישראל נוגעות לנושאי סיקור המקבילים לספורט אך אינם נוגעים לו במישרין.
התחום הבולט הוא רכילות הספורט המסוקרת באתרי הספורט ובמדורי העיתונים בפינות המוקדשות אך ורק לחייהם האישיים של אנשים מתחום הספורט, אך מוצאת דרכה לעיתים אל תוך הידיעות החדשותיות.
על כך כתב שלמה מן:
בנוסף, ישנו עיסוק נרחב בתחום הכלכלי שבא לידי ביטוי הן בחשיפת הכנסותיהם של ספורטאים והן בעיסוק בהשקעה הכספית של נותני חסות ושל בעלי מועדונים.
כך למשל, סיקור קפדני שעקב אחר מקרים שבהם החליט בעלי מועדון הכדורגל הפועל חיפה יואב כץ לחסוך בהוצאות אלמנטריות בעיני התקשורת גרמה לכך שנוצרה לו תדמית של קמצן.
מקרה בולט נוסף הוא העיסוק הממושך של תקשורת הספורט המקומית בחיפה במצבו הכלכלי של בעלי הפועל חיפה, רובי שפירא, שכללה יחס ציני ולעג למצב הכלכלי הקשה אליו נקלע בתקופה שקדמה להתאבדותו.
עוד נטען כלפי תקשורת הספורט כי היא אינה משתמשת בכוחה להשפיע ואינה עושה די למיגור האלימות בספורט בישראל.
מבקריה של תקשורת הספורט טוענים כי אם לא די בכך שאינה נמנעת מהענקת במה למקרי אלימות ולביטויי גזענות משיקולי רייטינג, השיח הייצרי, הרדוד והאלים שפשה בה מביא לכך שהיא מלבה בעצמה את האלימות.
כדי להוכיח את אנשי התקשורת על עבודה עיתונאית שאינה מעמיקה, נעשו מספר ניסיונות על ידי אוהדים להזין עיתונאים בישראל במידע שגוי במכוון כדי שימצא את דרכו עד מהרה למדיה, יתברר כשגוי ויחשוף את מערומיה של העבודה העיתונאית השטחית.
סיקור הכדורגל לעומת יתר ענפי הספורט
מדורי הספורט בעיתונים מסקרים את רוב ענפי הספורט בארץ, וערוצי הספורט בטלוויזיה משדרים משחקים מענפי ספורט שונים ומגוונים בישראל כגון: כדורגל, כדורסל כדוריד, כדורעף, כדורגל חופים, טניס ועוד.
אולם, כספורט הפופולרי בישראל, אף על פי שהישגיו הלאומיים דלים באופן יחסי לעומת ההישגים בכדורסל או בענפים האולימפיים, זכה לאורך השנים הכדורגל בישראל לסיקור נרחב יותר בתקשורת לעומת יתר ענפי הספורט.
בתקשורת הכתובה ברוב ימות השנה, פרט לימים בהם מסוקרים אירועי ספורט מיוחדים מענפי ספורט אחרים או מהכדורגל העולמי, או לאחר הישגים יוצאי דופן שנרשמים בענף ספורט אחר, זוכה הכדורגל הישראלי לכותרות הראשיות בעמודי השער באתרי האינטרנט ובמדורי הספורט בעיתונים ולסיקור בעמודים הראשונים.
בנוסף, בעמודים אלה מופיעים גם דיווחים חדשותיים הנוגעים לקבוצות כדורגל מהליגות הנמוכות, בעוד שבעמודים המוקדשים לדיווחים מענפי ספורט קבוצתי אחרים מופיעים לרוב דיווחים על קבוצות משתי הליגות הראשונות בלבד.
יתר ענפי הספורט בישראל מוזכרים לרוב בעמודים האחרונים של מדורי הספורט העיתונות הכתובה, לעיתים בשולי כתבות ולא תחת כותרת, ובתקשורת האלקטרונית נדחקים לשולי מהדורות החדשות.
כמו בתקשורת הכתובה, גם בטלוויזיה מהדורות חדשות ספורט נפתחות לרוב בדיווחים הקשורים בכדורגל, ותוכניות ספורט שונות מקדישות זמן רב יותר לעיסוק בענף זה, בדגש על הקבוצות הישראליות המרכזיות רבות האוהדים.
כך למשל, בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט, אחת מתוכניות פרשנות הספורט הפופולריות בישראל, צוות הפרשנים הוא מתחום הכדורגל או הכדורסל.
במקרים מיוחדים בהם מוקדש זמן לדיון בענף ספורט אולימפי שאינו כדורגל או כדורסל, מוזמן בדרך כלל לדיון באולפן גורם הקשור לענף הספורט כאורח שאינו נמנה עם צוות הפרשנים הקבוע.
בתקשורת האלקטרונית, הכדורגל היה ענף הספורט הראשון מבין ענפי הספורט הקבוצתי בישראל שמשחקי הליגה שלו שודרו בשידור חי ברדיו, במסגרת התוכנית "שירים ושערים".
בטלוויזיה זוכה ענף הכדורגל, מישראל ומהעולם, לעדיפות ברורה בשידורים הישירים בכל ערוצי הספורט.
ענפי ספורט נוספים משודרים כמתחייב מהוראות הרגולציה אך ערוצי הספורט מקצים שעות שידור כמעט אך ורק כמתחייב מההסכמים וכמעט ואינם חורגים מכך לטובת שידור תחרויות נוספות.
כך למשל, ערוץ הספורט שידר במשך מספר שנים לפחות משחק אחד בכל אחד מ-28 מחזורי לה ליגה על אף שהוא מחויב לשדר רק 25 משחקים בעונה.
לעומת זאת, בחר הערוץ שלא לשדר משחק בינלאומי של מכבי תל אביב בכדוריד, שכן הוא מחויב לשדר רק משחק אחד מדי מחזור מליגת העל בכדוריד ולא תחרויות בינלאומיות.
בניגוד לתחומים אחרים המסוקרים בתקשורת, ספורט הוא תחום רווי רגש.
אנשי התקשורת העוסקים בסיקור ענף ספורט, בישראל ובעולם, הם כמעט תמיד בעלי זיקה רבה אליו, וככאלה, לעיתים קרובות רגש יהיה מעורב בתוכן הדברים שיאמרו או יכתבו.
כותרות או תוכן רוויי רגש מספקים חוויה נוספת מחוץ לתחומי המגרש גם לאוהד הקורא, הצופה או המאזין ולמעשה עונים על רצונם של מרבית הצרכנים.
בניגוד לפוליטיקה, למשל, שגם היא תחום רווי רגש שסביר שלאיש התקשורת המסקר אותו יש דעה לגביו אך הוא אמור להימנע מלהביע אותה בדיווחיו או בפרשנותו, בתחום הספורט אנשי התקשורת לא עושים די על מנת לשמור על נייטרליות בדיווח, והדבר בולט גם בתקשורת הספורט בישראל.
בנוסף מספר כתבים עברו במרוצת השנים ממשרתם כעיתונאים למשרת דובר במועדון או בגוף ספורט ללא תקופת צינון ולעיתים אף שבו לאחר מכן למשרתם כעיתונאים.
פרשנים המגיעים מהענף אך אינם פעילים בו משתמשים לעיתים בפלטפורמה שניתנה להם בצורה לא אתית כשהם מרבים לשבח את מקורביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים.
הגם שמרבית הפרשנים מגיעים מהענף עליו הם מוסרים דברי פרשנות, עולה רבות הטענה כי פרשנותם וניתוחיהם של הפרשנים הישראליים שטחיים ודלים וכמעט ואינם מבוססי סטטיסטיקה או שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים כמקובל בעולם.
לעומתם, פרשנים שאינם ספורטאים נתפסים דווקא כאובייקטיביים יותר בשל העובדה שחלקם מבסס את דברי הפרשנות על למידת ענף הספורט מבחוץ ולא רק על ניסיון עבר.
טענה נוספת היא שעיתונאיות הספורט בישראל נוטות לאמץ גישה הנחשבת גברית, הן באופן הכתיבה והן בבחירת מושאי הסיקור.
יתר על כן, בדיקה שנערכה העלתה כי התנגדותן לסיקור ספורט הנשים שאינו פופולרי בהרחבה יתרה, כהעדפה מתקנת, חדה מזו של העיתונאים הגברים.
פטריוטיות מוגזמת בסיקור ספורטאים ישראלים
ביקורת נוספת היא לרמת הפטריוטיות של עיתונות הספורט פרט למקרים בהם לנציגות הישראלית אין כל סיכוי לגבור על יריבתה, נוטה תקשורת הספורט להציב רף ציפיות גבוה ולעיתים אף לזלזל ביריב.
הסיקור שלאחר התחרות עמוס רגש: במקרה של ניצחון בתחרות או השגת היעדים המצופים, מפגינה תקשורת הספורט שמחה מופגנת בסיקור, ואילו במקרה של הפסד תתאר התקשורת את ההפסד או האי-עמידה ביעדים כאכזבה, ובמקרים קיצוניים יותר כ"כישלון" או כ"ביזיון" משל היו מחדל לאומי.
יחס התקשורת לנציגות הישראלית משתנה ביחס ישיר להישגי הנציגות בטווח זמן קצר.
תקשורת הספורט כמעט ואינה מודדת הישגי ספורטאי, קבוצה או נבחרת לאורך זמן, דבר שמביא לחוסר עקביות בסיקור בכפוף להישגי הנציגות.
כך למשל, במסגרת טורניר שבו מתקיימות מספר תחרויות בהפרשי זמן קטנים, עשויה התקשורת לשבח את הנציגות במקרה של ניצחון ולבקר אותה בחריפות במקרה של הפסד בהפרש של ימים בודדים.
כמו כן, תקשורת הספורט מרבה לדווח על ביצועיהם של כל אחד מהספורטאים הישראלים המתחרים בספורט קבוצתי המשחקים במדינות זרות, בליווי כותרות דוגמת "נציגינו", "השגרירים" או "הליגיונרים שלנו".
מידת הסיקור של קבוצות מחו"ל בהן משחק ספורטאי ישראלי רבה יותר משל קבוצות אחרות, והיא פוחתת משמעותית כשהספורטאי עוזב את הקבוצה.
מתחילת שנות האלפיים משדרים ערוצי הספורט משחקים של קבוצות בהן משחק ספורטאי ישראלי ולעיתים אף מציינים כי השתתפות הישראלי במשחק היא הסיבה לשידור.
בנוסף, חלק מהשדרנים והפרשנים מתמקדים במשחקים שכאלה באופן מופרז בביצועיו של השחקן הישראלי וחולקים לו שבחים, אך מגלים סלחנות יתר כשהנציג הישראלי מפגין יכולת חלשה.
יחס התקשורת לספורטאים זרים בישראל
תקשורת הספורט בישראל מעודדת קידום וטיפוח ספורטאים ישראלים צעירים על פני שילוב שחקנים זרים, ובשידורי משחקים שבהם שחקנים זרים לא בולטים לחיוב בביצועיהם, מרבים שדרני הספורט והפרשנים לטעון כי מוטב היה לו ספורטאי ישראלי צעיר היה תופס את המשבצת של אותו שחקן זר בקבוצה.
תקשורת הספורט בישראל נוקטת בביקורתיות יתר ובחוסר סלחנות כלפי ספורטאים ומאמנים זרים בישראל ונוטה לבקרם יותר מאשר את אלה הישראלים.
ביקורת זו חורגת לא אחת מהנורמה ולעיתים היא שלוחת רסן לחלוטין ואף גובלת בגזענות, כשאחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ציטוט זכור מפי מאמן הכדורגל והפרשן שלמה שרף שהציע לשים את איבזיטו אוגבונה בכלוב ולשלוח אותו למולדתו ניגריה, כאילו היה בעל חיים, לאחר תנועה מגונה שביצע השחקן במהלך משחק.
תקשורת הספורט בישראל נוהגת לבחון את הלכותיו ומנהגיו של הספורטאי, ובעיקר את אלה של המאמן הזר, בצורה פרובינציאלית, ולהשוותם למאמן הישראלי בתחומים שאינם בהכרח מקצועיים כמו הופעה ולבוש באימונים ובמשחקים והתנהגותו במהלך המשחק.
הביקורת נגד המאמנים הזרים אינה עוסקת רק ביכולותיהם המקצועיות ובהישגיהם, אלא גם בהתנהלותם מחוץ לגבולות המגרש ומסתכמת בדרך כלל בטענה שאינם מסוגלים להתמודד המנטליות של הספורטאי הישראלי.
דוגמה נוספת לגישה הפרובנציאלית היא הניסיון לבחון עד כמה השתלב הספורטאי הזר בתרבות הישראלית ומה יחסו אליה.
דפוס חוזר בראיונות עם ספורטאי זר הוא הצגת שאלות, לצד אלו המקצועיות, לגבי המדינה וההתאקלמות בה, המאכלים, האקלים ואף על מראה הבחורות.
תקשורת הספורט בישראל הטביעה חותם על התרבות בישראל: האופן בו מסוקר הספורט בישראל זכה לאזכורים בתוכניות בידור שונות וציטוטים מתוך שידורים השתלבו במרוצת השנים בסלנג הישראלי או הפכו לביטויים שגורים בשפה; ביטוי מוכר שנאמר לראשונה בשידור כדורגל הוא "ככה לא בונים חומה" מפי השדרן יורם ארבל.
ציטוטים, קלישאות וביטויים נוספים וזכורים לוקטו ואוגדו למהודרה החמישית של סדרת הספרים "הוצא מהקשרו" שיוחדה לציטוטי תקשורת הספורט בישראל.
מערכונים שונים על תקשורת הספורט עלו לאורך השנים, כשאחד הזכורים שבהם הוא המערכון "שירים, שערים וטכנאים" של הגשש החיוור המהווה פרודיה על תוכנית הרדיו "שירים ושערים".
בשנת 2005 הוציא לאור דן יהב את הספר "בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים", לקסיקון המכיל כאלף ביטויי סלנג מתחום הספורט שנאספו מאמצעי התקשורת השונים ועומד על האופן שבו התפתח הסלנג.
יהב טוען בפתח המבוא לספרו כי חדירתה של התקשורת האלקטרונית, הרדיו והטלוויזיה, לחיי האוהד, חייבה את התפתחותם של מדורי הספורט בעיתונות בהתאם.
במסגרת סיקור אירועי ספורט גדולים נוהגות התקשורת בכלל ותקשורת הספורט בפרט להקדיש סיקור נפרד לשידורי האירוע הכולל ביקורת על טיב השידור וציטוט משפטים משעשעים או טעויות שנאמרו בשידור.
לצד העיסוק בספורט עצמו ובפרשנותו, משדרת תקשורת הספורט תוכניות שונות שעוסקות בספורט מהפן ההומוריסטי ומשלבות ביקורת גם על תקשורת הספורט עצמה.
בשנת 2002 עלתה בערוץ הספורט התוכנית המערכונים הסאטירית אופסייד בכיכובם של ספי ריבלין ושרית סרי העוסקת בספורט הישראלי, ולאחר שזו הוסרה מלוח השידורים, שודרה בערוץ משך תקופה התוכנית "פקקים" בהנחיית שמואל וילוז'ני.
בשנת 2007 עלתה באתר וואלה, תוכניתו ההומוריסטית של שי נובלמן, "ממגרש הספורט עם יועד אלפרון", ושנה אחר כך, הפכה לתוכנית אולפן סאטירית וחתרנית בצבעי שחור לבן בשם "בראש ובראשונה", אותה הנחה נובלמן לצידו של מכשיר רדיו מדבר ממנו בקע קולו של השדר עמי פזטל.
לתוכנית "בראש ובראשונה" צולמו 4 עונות והיא שודרה לסירוגין עד שנת 2013. בין השנים 2008 ל-2010, כיכב נובלמן בתוכנית הטלוויזיה השבועית "מייקל פינדר", אותה יצר, ששודרה בערוץ ספורט 1, בה גילם עיתונאי ספורט בריטי שמגיע מדי שבוע לחקור תופעה אחרת בספורט הישראלי.
בשנת 2011 עלתה בערוץ הספורט תוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה" בה מככבות בובות בנוסח "החרצופים" המהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל כולל מתקשורת הספורט, ועוסקת ברובה בעולם הכדורגל.
בשנת 2015 העלו יוצרי "בובה של לילה" בערוץ HOT3 תוכנית ספורט סטירית נוספת, "אנחנו במפה", ששמה לקוח מציטטה מפורסמת של טל ברודי.
תקשורת מגויסת היא תאוריה מחקרית במדעי המדינה ותקשורת, שלפיה גופי תקשורת עשויים לשמש לקידום גופים פוליטיים או כלכליים, אף שלכאורה אינם משויכים אליהם.
בעוד עיתונות מגויסת הייתה קיימת מאז ומתמיד, המחקר בתחום החל רק בשנות ה-80 של המאה ה-20. עד שנות השישים היה מקובל שעיתון זוהה עם גוף פוליטי, ממומן על ידו, ומפיץ את רעיונותיו.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, ובראשית שנותיה של מדינת ישראל, מרבית העיתונים העבריים היו מזוהים מפלגתית.
בשנות השישים תפוצתם של עיתוני המפלגות הייתה זהה לתפוצת העיתונים המסחריים.
מצב עניינים זה היה דומה ברבות ממדינות העולם.
המחקר ביחס שבין אמצעי התקשורת ובין הגורמים המשפיעים עליהם החל באמצע שנות השמונים.
בתקופה זו החלו לזהות את חשיבותה של התקשורת ככלי המבקר גופים הפוליטיים.
התקשורת כבר נחשבה לאמצעי מהותי בבקרה על מערכות הכוח האחרות, כך שהחיבור שבין "הון, שלטון ועיתון" החל להראות כמזיק לביקורת.
בשנות התשעים עלתה חשיבותם הנתפשת של אמצעי התקשורת, בעקבות תאוריות רבות כדוגמת אפקט CNN.
המחקר החל לראות בתקשורת כלי שאינו רק מדווח על האירועים, אלא גם מוביל אותם, ומשפיע על תוצאתם הסופית.
בתקופה זו מדינות רבות החלו לחוקק חוקים נגד עיתונות מגויסת, במטרה להוציא מהמערכת התקשורתית את השפעת ההון והשלטון באמצעות רגולציות וסנקציות.
טענת המחקר היא שעיתונות מוטה אינה מציגה את החדשות, את ניתוחן ואת פרשנותן באופן שמתיישב עם העובדות, אלא משמשת כתועמלנית המנסה להשפיע על הלך הרוח בציבור.
ככל שההטיה מתוחכמת יותר, כך יקשה על צרכני התקשורת לזהותה, ותגדל השפעתה על השקפותיהם.
עיקר ההתנגדות לתקשורת מגויסת אינה לפובליציסטיקה, אלא להטיית מדורי החדשות ובמדורי הפרשנות, בהתאם להשקפת עולמו של הכתב או העורך.
לדוגמה, הצנעת ידיעה שאינה מתיישבת עם השקפתו של איש התקשורת, ואף אי פרסומה כלל.
במקרים אחרים היא תנוסח בהתאם להשקפתו האישית.
הטיה מרחיקת לכת יותר עשויה לכלול דמגוגיה, כגון הצגת דעה פרטית או דעתו של מומחה בתחום בלתי רלוונטי כמקור מוסמך.
מחקרים בתחום התקשורת ומדעי המדינה, הצביעו על הפער שבין תקופת רגיעה ובין תקופות מלחמה בתאוריה שנקראת "התאחדות סביב הדגל".
במדינת ישראל, בעתות מלחמה הפערים הגדולים שבין ימין ושמאל מצטמצמים, ורובו של השיח הציבורי מתרכז סביב המאבק המשותף באויב.
התחושה הלאומית לא פוסחת על אנשי התקשורת, החשים צורך והזדהות עם ה"הגנה על הבית".
סקרים הראו כי רוב הציבור אף מצפה לכך מהתקשורת בעת לחימה.
תקשורת טורית בטלקומוניקציה ומדעי המחשב היא תהליך שליחת מידע, המחולק לסיבית אחת בכל פרק זמן נתון.
המידע מועבר ברצף על פני ערוץ תקשורת או אפיק נתונים של מחשב.
תקשורת טורית שונה מתקשורת מקבילית בה נשלחות מספר סיביות יחד על מחבר עם מספר ערוצים מקביליים.
תקשורת טורית משמשת בכל תקשורת ארוכת טווח, וברוב רשתות המחשבים, שבהם עלות הכבלים וקשיי הסנכרון שלהם, בתקשורת מקבילית, אינם מעשיים.
אפיקי נתונים טוריים של מחשבים, נפוצים אפילו במרחקים קצרים יותר.
תקשורת טורית מסונכרנת היא פרוטוקול לתקשורת טורית, בו מידע נשלח בזרם נמשך ובקצב הנקבע על ידי ההתקן המנהל.
בזכות הקו הנוסף (המכונה בדרך כלל CLK או clock) אין חשש לאבד לאחר זמן את הסינכרון ולא נדרש סינכרון מחדש.
תקשורת מקבילית היא שיטה להעברת סיביות מרובות במקביל, בניגוד לתקשורת טורית המעבירה רק סיבית אחת בזמן נתון.
הבדל זה מהווה את אחת מהדרכים לאפיין קשר קומוניקציה.
ההבדל הבסיסי בין תקשורת מקבילית לטורית הוא מספר המוליכים חשמליים המשמשים בשכבה הפיזית כדי לשנע סיביות.
תקשורת מקבילית מיישמת יותר מאחד כזה.
לדוגמה, ערוץ תקשורת מקבילית בן 8 סיביות יעביר שמונה סיביות (או בייט), בעת ובעונה אחת, ואילו ערוץ טורי יעביר את אותן יחידות ברצף, אבל אחת אחרי השנייה.
אם שני ערוצים יפעלו באותה מהירות שעון, בערוץ התקשורת המקבילית מהירות העברת המידע תהיה גבוהה פי שמונה.
יש דרך לחשב זרם במקביל, כדי לחשב צריך להשתמש בפונקציה (R1*R2÷(R1+R2
ערוץ מקבילי יכול להכיל מוליכים נוספים עבור אותות אחרים, כגון, אות כדי לשלוט על כיוון זרימת הנתונים, ואות לחיצת יד.
תקשורת בקוריאה הצפונית מתייחסת לשירותי תקשורת זמינים בקוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית לא אימצה באופן מלא את טכנולוגיית האינטרנט בשל מדיניות הבידוד.
נכון ל-2008, בצפון קוריאה מערכת טלפונים עם 1.18 מיליון קווים נייחים.
עם זאת, רוב הטלפונים מותקנים רק אצל בכירי הממשל.
מי שמעוניין בהתקנת טלפון חייב למלא טופס המציין את דרגתו, הסיבה שבגללה רוצה טלפון ואת הדרך בה ישלם על כך.
רובם יותקנו במשרדי הממשלה, מפעלים בבעלות המדינה, כאשר רק כ-10% הם ליחידים או למשקי הבית.
ב-1970 נכנסו מתקני מיתוג אוטומטיים לשימוש בפיונגיאנג, בסינוויג'ו ובהמהונג.
כמה תאי טלפונים ציבוריים החלו להופיע בפיונגיאנג בסביבות 1990. באמצע שנות ה-90, מרכזייה אוטומטית אשר יוצרה באמצעות מיזם משותף לאלקטל ולמפעלים בסין, הותקנה בפיונגיאג.
ב-1997 הודיעה צפון קוריאה כי מיתוג אוטומטי החליף את המיתוג הידני בפיונגיאג וב-70 אזורים אחרים.
העיתונות בצפון קוריאה דווחה בשנת 2000 כי כבל סיבים אופטיים הוארך עד נמל נאמפו ומחוז צפון פויאנג חובר גם הוא לסיב אופטי.
בנובמבר 2002, טלפונים ניידים הוכנסו לשימוש בצפון קוריאה, ועד נובמבר 2003, כ-20,000 צפון קוריאנים קנו טלפונים ניידים.
עם זאת, ב-24 במאי 2004, טלפונים ניידים נאסרו לשימוש.
ההגבלות כללו איסור על טלפונים ניידים בין 2004-2008.
בדצמבר 2008, הושק שירות טלפון נייד חדש בפיונגיאנג, המופעל על ידי החברה המצרית Orascom, עם תוכנית מתכננת להרחיב את הכיסוי לכל חלקי הארץ.
השם הרשמי של רשת הטלפונים הניידים ב-3G היא Koryolink, והיא מיזם משותף בין Orascom ותאגיד הדואר והתקשורת בבעלות המדינה.
מאז הושקה הרשת קיים ביקוש גדול.
נכון למאי 2011, ל-60% מאזרחי פיונגיאנג בגילאים 20-50 היה סלולרי.
ב-15 ביוני 2011 אישרו StatCounter.com כי כמה צפון קוריאנים משתמשים בטלפונים חכמים של אפל, של נוקיה ושל סמסונג.
באוגוסט 2011 המספר עלה ל-660,000 ול-809,000 בספטמבר 2011, נכון לנובמבר 2011, אין טלפונים ניידים היכולים לחייג לתוך או מחוץ למדינה, וגם אין לטלפונים חיבור לאינטרנט.
רשת 3G מכסה 94% מהאוכלוסייה, אבל רק 14% מהשטח.
בדצמבר 2011 המספר גדל ל-900,000. Orascom דיווחו על 432,000 מנויים שנתיים אחרי תחילת הפעילות (דצמבר 2010), ועבר את המיליון עד פברואר 2012. באפריל 2013 מספר המנויים התקרב לשני מיליון.
ב-2015 המספר גדל לשלושה מיליון.
ל-Koryolink אין הסכמי נדידה בינלאומיים.
זרים המבקרים בצפון קוריאה יכולים לרכוש כרטיסי SIM נטענים מראש לצורך ביצוע שיחות בינלאומיות בלבד, וללא אפשרות לשיחות מקומיות.
קודם לינואר 2013, זרים היו נאלצים למסור את הטלפון הנייד שלהם במעבר הגבול או בשדה התעופה טרם הכניסה למדינה, אבל עם זמינותם של כרטיסי הסים המקומיים, מדיניות זו אינה תקפה יותר.
גישה לאינטרנט, עם זאת, זמינה רק לתושבים זרים אך לא לתיירים.
חיבורי קווים נייחים בינלאומיים מרכיבים רשת המחברת בין פיונגיאנג לבייג'ינג ולמוסקבה, ובין צ'ונגג'ין לוולדיווסטוק.
קווי תקשורת עם קוריאה הדרומית נפתחו בשנת 2000. במאי 2006 חברת TransTeleCom ומשרד התקשורת של צפון קוריאה חתמו על הסכם לבנייה והפעלה של רשת קווי תמסורת אופטיים באזור הגבול בין צפון קוריאה לרוסיה.
זהו החיבור הנייח הישיר הראשון בין רוסיה וצפון קוריאה.
תחנת לוויינים קרקעית ליד פיונגיאנג מספקת תקשורת בינלאומית ישירה באמצעות חברת "אינטלסט".
מרכז תקשורת לוויני הותקן בפיונגיאנג ב-1986 בסיוע טכני של צרפת.
ב-1990 נחתם הסכם עם יפן לשימוש משותף בלוויין התקשורת שלהם.
צפון קוריאה הצטרפה ב-1974 לאיגוד הדואר העולמי, אך יש לה הסכמי דואר ישירים רק עם מספר מצומצם של מדינות.
השידורים בצפון קוריאה נשלטים על ידי המדינה, והם משמשים ככלי תעמולה של השלטון תחת מפלגת הפועלים של קוריאה.
תחנה הטלוויזיה הקוריאנית המרכזית (Korean Central Television) ממוקמת בפיונגיאנג, ויש גם תחנות בערים מרכזיות נוספות.
ישנם שלושה ערוצים המשדרים בפיונגיאנג ורק ערוץ אחד בערים אחרות.
טלוויזיות צבעוניות תוצרת יפן מיובאות תחת שם מותג צפון קוריאני, אך טלוויזיות שחור לבן בגודל 19 אינץ' מיוצרות באופן מקומי מאז 1980. ההערכות הן שמספר הטלוויזיות שהיו בשימוש בתחילת שנות ה-90, עמד על כ-250 אלף.
דמות בולטת בשידורי תחנת הטלוויזיה של צפון קוריאה היא המגישה והקריינית רי צ'ון-הי שעבדה בתחנה משנת 1974 ועד 2012, עת יצאה לגמלאות.
מבקרים אינם מורשים להביא רדיו.
כחלק ממדיניות מניעת המידע של הממשל, יש צורך לבצע שינויים במכשירי טלוויזיה ורדיו על מנת לקלוט תחנות ממשלתיות בלבד.
מכשירים אלה נרשמים על ידי מחלקה מיוחדת במדינה והם כפופים לבדיקה באופן אקראי.
הסרת החותם הרשמי מהמכשירים היא עבירה על פי חוק.
על מנת לקנות טלוויזיה או רדיו, אזרחים קוריאנים נדרשים לקבל אישור מיוחד של גורמים רשמיים במקום המגורים או העבודה שלהם.
בצפון קוריאה יש 2 רשתות שידור רדיו AM, תחנת שידור פיונגיאנג תחנת שידור (קולה של קוריאה) ותחנת השידור הקוריאנית המרכזית, וכן רשת שידור FM בשם תחנת השידור פיונגיאנג FM.
לכל 3 הרשתות יש תחנות בערים הגדולות המציעות תוכניות מקומיות.
ישנו גם משדר רב עוצמה לשידור מעבר לים במגוון שפות.
בשנת 1997 היו 3.36 מיליון מכשירי רדיו.
שירות הדואר של קוריאה הצפונית מופעל על ידי משרד הדואר והתקשורת, ומפוקח מטעם הלשכה לתחזוקת שירותי התקשורת.
Kwangmyong היא רשת "גן סגור" צפון קוריאנית, המשמשת כרשת אינטראנט אשר נפתחה בשנת 2000. היא נגישה בערים הגדולות, אוניברסיטאות, מרכזי תעשייה ומסחר.
ניתן להתחבר 24 שעות ללא הגבלה על ידי חיבור Dial-up.
גישה לאינטרנט בינלאומי בצפון קוריאה נעשית באמצעות סיבים אופטיים המחברים בין, כבל חיבור פיונגיאנג עם הרפובליקה העממית של סין.
אינטרנט הקפה הראשון של צפון קוריאה נפתח בשנת 2002 כיוזמה משותפת עם חברת האינטרנט הדרום קוריאנית Hoonnet.
הוא מחובר באמצעות קו לסין.
מבקרים זרים יכולים לחבר את המחשבים שלהם לאינטרנט באמצעות קווי טלפון בינלאומיים הזמינים בכמה מלונות בפיונגיאנג.
בשנת 2005 נפתח אינטרנט קפה חדש בפיונגיאנג וחובר באמצעות קישור לוויני.
התוכן מסונן קרוב לוודאי על ידי סוכנויות הממשל.
ב-2003-מיזם משותף בין איש עסקים גרמני לצפון קוריאה שנקרא KCC אירופה, הביא אינטרנט מסחרי לצפון קוריאה.
החיבור נוצר בעזרת קישור לווייני מצפון קוריאה לשרתים הממוקמים בגרמניה.
קישור זה סיים את הצורך לחייג לספקיות האינטרנט בסין.
מאז פברואר 2013, זרים מסוגלים לגשת לאינטרנט באמצעות רשתות 3G.
KCC אירופה מנהלת את סיומת המדינה .kp מברלין.
תקשורת טורית אסינכרונית היא צורה של תקשורת טורית שבה מתקשרות נקודות קצה, היחידות המקושרות אינן מחוברות בקו עם אות שעון משותף, לכל אחת מהן שעון משלה.
במקום זה כל מקטע נתונים מכיל מידע סינכרון בתחילתו ובסופו, אות הפתיחה שבראשית המקטע מכין את המקלט להגעה של הנתונים ואות הסיום מאפס את מצב המקלט כדי לאפשר הפעלה של רצף חדש.
הדוגמה הקלאסית לסוג של תקשורת מסוג זה היא העברת קוד ASCII על גבי RS-232.
לפני שהתקשורת תעבור השולח והמקבל צריכים להסכים ביניהם על כמה פרמטרים:
שידור מלא (דו כיווני במקביל) או חד כיווני
סדר הביטים בתוך כל בית (הביט החשוב ביותר MSB יהיה ראשון או אחרון)
מהירות הקו (נמדד בביט לשנייה) (לעיתים קרובות באופן שגוי מכונה Baud rate).
חלק מהמערכות משתמשות בזיהוי מהירות אוטומטי.
האם להשתמש או לא להשתמש בביט זוגיות (בסוף כל בית)
אם נעשה שימוש בביט זוגיות: האם הוא יהיה זוגי או אי-זוגי
מספר סיביות עצירה בסוף כל בית (המספר שנשלח חייב להיות לפחות מה שהמקלט צריך).
הקידוד הפיסי של הביטים בתווך הדיגיטלי (כמו TTL, או AM או FM)
אף שהחוקה הצפון-קוריאנית מכירה להלכה בזכויות חופש הביטוי וחופש העיתונות, בפועל הממשלה מונעת את מימוש זכויות אלו, אלא אם כן הדבר נעשה בשבחם ולטובתם של המדינה והמנהיג העליון.
ממשלת קוריאה הצפונית לא מסתפקת רק בשליטה מלאה על כל אמצעי התקשורת במדינה, אלא מבקשת גם לעצב את החדשות עצמן, תוך התאמה למטרותיו של המשטר.
כך, לדוגמה, הטלוויזיה הצפון-קוריאנית דיווחה על פטירתו של המנהיג העליון קים ג'ונג-איל בשנת 2010 רק בחלוף יומיים ממועד הפטירה בפועל.
עם זאת, וחרף פעולות המשטר, טכנולוגיות ואמצעי תקשורת חדשים הופכים ליותר ויותר זמינים במדינה.
גופי מדיה בשליטת הממשלה מקימים אתרי אינטרנט, ושיעור האזרחים המחזיקים בבעלותם טלפון סלולרי עולה באופן הדרגתי.
בתחילת 2012, למעלה ממיליון תושבי קוריאה הצפונית החזיקו בטלפון נייד.
סוכנות הידיעות של קוריאה הצפונית, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, משמשת מקור המידע היחיד עבור כל אמצעי התקשורת בקוריאה הצפונית גופא, וכן עבור אזרחי המדינה.
סעיף 67 לחוקת קוריאה הצפונית מגן על חופש הביטוי ועל חופש העיתונות במדינה.
עם זאת, בפועל הממשלה הצפון-קוריאנית מנהלת בעצמה את אמצעי התקשורת, ומבטיחה כי הקולות היחידים שיישמעו יהיו אלו התומכים במדיניות הממשלה ומפלגת הפועלים של קוריאה.
קים ג'ונג-איל, המנהיג העליון, כתב בספרו משנת 2010, "המורה הגדול של העיתונאים", כי "העיתונים מוציאים כתבות בהן הנשיא מוצג באופן מוערך, נערץ וראוי לשבח בתור מנהיג המהפכה".
דיווחי התקשורת בצפון קוריאה הם לרוב חד-צדדיים ומועברים באופן בוטה, ומספקים תעמולה בראי מטרות המשטר, ומשכך לא ניתן להסתמך עליהם לצורך איסוף מידע מהימן מהשטח.
כל העיתונאים בקוריאה הצפונית הם גם חברים במפלגת השלטון, מפלגת הפועלים של קוריאה.
המועמדים לבית הספר לעיתונאות נדרשים לא רק להוכיח את דבקותם באידאולוגיה של המשטר, אלא גם להוכיח את מוצאם ממשפחות שנחשבות למהימנות מבחינה אידאולוגית.
עיתונאים שחרגו מקווי האידאולוגיה הנוקשים צפויים לעונשים דרקוניים, לרבות מאסר עם עבודת פרך, אפילו על שגיאות פעוטות, כדוגמת טעויות הקלדה.
העיתונאים נדרשים לפרסם אך ורק חדשות המציגות את המשטר והמפלגה באור חיובי, בעוד שדיווחי חדשות המתארים בעיות פוליטיות וכלכליות במדינה, או הכוללים ביקורת חיצונית מחו"ל על המשטר, אסורים.
על תושבי המדינה חל איסור לקרוא כתבות או דיווחים שנכתבו על ידי גורמי תקשורת זרה, וכל העובר על כך צפוי לעונש חמור.
עם זאת, באירוע נדיר, סוכנות הידיעות הודתה בקיומו של מחסור במזון בשנת 1990.
קיימות גם הגבלות נוקשות על פעילותם של עיתונאים זרים במדינה.
רבים כלל לא מורשים להיכנס לשטחה, ואלו המורשים נדרשים לעמוד בכללי פיקוח נוקשים.
סוכנות הידיעות הצפון-קוריאנית היא היחידה המעניקה היתרי כניסה לעיתונאים זרים, ועיתונאים לא רשאים להיכנס למדינה בתור תיירים ללא אישור שכזה.
התקשורת מתארת את מצב המדינה באור חיובי ומעודד, תוך התייחסות חוזרת לקוריאה הצפונית כ"גן עדן עלי אדמות".
עם זאת, התקשורת מעודדת גם את האוכלוסייה לאמץ את "דרך החיים הסוציאליסטית".
במקרה אחד, לדוגמה, הושק קמפיין ציבורי נגד גברים המגדלים שיער ארוך, בטענה כי הדבר מרמז על עצלנות ועל פגם בשיקול הדעת.
התקשורת הצפון-קוריאנית, עוד מימיה הראשונים של המדינה, הייתה אחראית באופן מסורתי ועקבי לקיום פולחן אישיות סביב בני משפחת קים ששלטו במדינה מאז היווסדה.
בעבר, התקשורת נהגה להתייחס לקים ג'ונג-איל בתואר "המנהיג היקר", אך מנהג זה בוטל ב-2004. לפי כל הסימנים, מגמה זו נמשכת גם ביחס למנהיג העליון הנוכחי, קים ג'ונג-און, אשר מיד לאחר פטירתו של אביו וסימונו כמנהיג העליון הבא, זכה לכינוי התקשורתי "היורש הגדול".
כ-90% מכלל הזמן המוקדש לשידור חדשות בינלאומיות בקוריאה הצפונית מוקדשים לשידורי תעמולה, המפארים את פועלו של המנהיג העליון, ומפרטים על פעילותן של קבוצות לימוד במדינות זרות, אשר מטרתן לכאורה ליצור מצג שווא שלילי בקרב אזרחי קוריאה הצפונית ביחס למדינתם.
כאשר קים ג'ונג-איל קיים ביקור רשמי ברוסיה באוגוסט 2001, סוכנות הידיעות הצפון-קוריאנית דיווחה כי הרוסים היו "המומים" מהמפגש, והתפעלו מיכולתו של קים ג'ונג-איל "להפסיק את הגשם, ולהוציא את השמש".
התקשורת פועלת ללא הרף לשם קידום מטרות אזוריות ובינלאומיות של המשטר הצפון-קוריאני.
נטען כי קים איל-סונג היה הראשון במשטר לזהות את היכולת של התקשורת להשפיע על הצפון קוריאנים ולהטות את העולם החיצון.
לעיתים קרובות, סוכנות הידיעות הצפון-קוריאנית בוחרת לפרסם דיווחי חדשות מחוץ למדינה, מבלי לאפשר לתושבי המדינה גישה לדיווחים אלו.
במקרים אחרים דיווחי חדשות מפורסמים לתושבי המדינה בלבד, ללא גישה לצופים מחוצה לה.
לעומת זאת, הרעיון של איחוד קוריאה זוכה לאזכור תדיר בתקשורת הצפון-קוריאנית, כמו גם ה"איום המתמיד" של מתקפה על קוריאה הצפונית מצד מדינות זרות, ביניהן ארצות הברית.
בשנים האחרונות, התקשורת נוטה לסקר בפירוט שיגורי לוויינים צפון-קוריאנים, כסממן ל"חוסן הכלכלי של המדינה".
התקשורת הצפון-קוריאנית תומכת באופן מסורתי בהפגנות נגד הממשלה הדרום קוריאנית; בשנות ה-80 המאוחרות השיקה קוריאה הצפונית קמפיין תעמולה, הקורא לדרום קוריאנים "להילחם נגד הממשלה, בלי ויתורים ופשרות".
במסגרת הקמפיין, ההפגנות בקוריאה הדרומית הוצגו למעשה כהפגנות למען הקומוניזם, אף שבפועל, המפגינים קראו להרחבת הדמוקרטיה הליברלית במדינה.
התקשורת בקוריאה הצפונית מעניקה תמיכה מילולית לקבוצות ולארגונים הפועלים נגד מדיניות ממשלת קוריאה הדרומית, ומצטטת פעמים רבות דברי ביקורת מטעמם נגד מדיניות הממשלה.
בין ה-1 בינואר ל-22 ביוני 2009 לדוגמה, התקשורת הצפון-קוריאנית העבירה ביקורת פומבית על נשיא קוריאה הדרומית בכ-1,700 מקרים - ממוצע של 9.9 פעמים ביום.
במהלך תקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב בברית המועצות, בשעה שהיחסים בין קוריאה הצפונית וברית המועצות היו מתוחים, התקשורת הצפון-קוריאנית פרסמה פעמים רבות מאמרי ביקורת נגד התנהלות ומדיניות ברית המועצות, אשר לעיתים קרובות נכתבו על ידי פקידים צפון-קוריאנים.
עם זאת, משעה שהיחסים בין שתי המדינות התחממו, פרסומים אלו חדלו מלהופיע ולאורך השנים הבאות, התקשורת הצפון-קוריאנית והסובייטית כאחד פרסמו מאמרים אוהדים אודות המדינה השנייה.
מערכת תקשורת דו כיוונית (duplex, בעברית: דופלקס) היא מערכת מנקודה לנקודה (point-to-point) המורכבת משניים או יותר התקנים מחוברים או שיכולים לתקשר אחד עם השני בשני הכיוונים.
מערכות דופלקס משמשות ברשתות תקשורת רבות, על מנת לאפשר תקשורת בו-זמנית בשני הכיוונים בין שני צדדים המחוברים.
ישנם שני סוגים של מערכות תקשורת דו-צדדית: דופלקס מלא (FDX) ודופלקס למחצה (HDX).
במערכת דופלקס מלא, שני הצדדים יכולים לתקשר אחד עם השני בו זמנית.
דוגמה למכשיר דופלקס מלא הוא טלפון: האנשים בשני הצדדים של שיחה יכולים לדבר ולהישמע על ידי הצד השני בעת ובעונה אחת.
המקלט משמיע את דבריו של המשתמש המרוחק כשהמיקרופון משדר את דבריו של המשתמש המקומי, משום שיש ביניהם ערוץ תקשורת דו-כיווני, או יותר מכך, משום שישנם שני ערוצי תקשורת ביניהם.
במערכת דופלקס למחצה, שני הצדדים יכולים לתקשר זה עם זה, אך לא בעת ובעונה אחת; התקשורת היא כיוון אחד בכל פעם.
דוגמה של מכשיר דו-כיווני למחצה הוא מכשיר ה"ווקי טוקי" עם כפתור שצריך ללחוץ עליו על מנת לדבר; כאשר המשתמש המקומי רוצה לדבר עם המשתמש המרוחק הוא דוחף את הכפתור, שמפעיל את המשדר אבל מכבה את המקלט, כך שהם לא יכולים לשמוע את המשתמש המרוחק.
כדי להאזין למשתמש המרוחק הוא משחרר את הכפתור, שמפעיל את המקלט אך מכבה את המשדר.
מערכות שאין להם את יכולת התקשורת הדו-צדדית, יכולים להשתמש בתקשורת פשוטה, שבה מכשיר אחד משדר והאחרים יכולים רק "להאזין".
למשל שידורי רדיו וטלוויזיה, פתיחת דלת החניון, מיקרופונים אלחוטיים ומצלמות מעקב.
במכשירים אלה התקשורת היא רק בכיוון אחד.
מערכות דו צדדיות משתמשות פועלות משתמשות במרבב על מנת למנוע התנגשויות בתקשורת
מערכות דופלקס למחצה (HDX) מספקות תקשורת בשני הכיוונים, אבל רק כיוון אחד יכול לשדר בכל פעם (לא בו זמנית).
בדרך כלל, כאשר צד אחד מתחיל לקבל אות, הוא חייב להמתין עד שהמשדר יפסיק לשדר, לפני שהוא עונה.
דוגמה למערכת דו-כיוונית למחצה הוא שימוש במכשיר קשר, שבו יש להשתמש ב"עבור" או במילת מפתח אחרת שהוגדרה קודם לכן, כדי לציין את סיום השידור, ולוודא שרק צד אחד משדר בכל פעם, משום ששני הצדדים משדרים ומקבלים באותו תדר.
אנלוגיה טובה למערכת דו-כיוונית למחצה היא כביש בשיפוצים, שבו יש נתיב אחד בלבד הפתוח לתנועה, ובכל פעם משחררים בתורות את התנועה לכיוון אחד.
התנועה יכולה לזרום בשני הכיוונים, אבל רק כיוון אחד בכל פעם, מוסדר על ידי שוטרי התנועה.
אם שני כיווני התנועה ינסו לנסוע בו זמנית - תתרחש תאונה שבה אף אחד לא הגיע ליעדו.
מערכות דופלקס למחצה משמשות בדרך כלל לשימור רוחב הפס, שכן רק ערוץ תקשורת אחד נחוץ, ערוץ המשותף לסירוגין בין שני הכיוונים.
לדוגמה, מכשיר קשר טעון רק תדר יחיד לתקשורת דו-כיוונית, ואילו טלפון סלולרי, שהוא התקן דופלקס מלא, דורש שני תדרים כדי לשאת את שני ערוצי הקול בו זמנית, אחד בכל כיוון.
במערכות תקשורת המופעלות באופן אוטומטי, ניתן להקצות הזמן לתקשורת במערכת דופלקס למחצה בחומרה.
לפיכך, אין בזבוז של ערוץ עבור מניעת התנגשויות.
לדוגמה, לתחנה א' בקצה האחד של התקשורת מותר לשדר בדיוק שנייה אחת, ואז לתחנת ב' בצד השני מותר לשדר בדיוק שנייה אחת, וחוזר חלילה.
במערכת דופלקס למחצה אם יותר מצד אחת משדר בו זמנית, מתרחשת התנגשות, וכתוצאה מכך הודעות נאבדות.
מערכת דופלקס מלאה (FDX), מאפשרת תקשורת בשני הכיוונים, ובניגוד לדופלקס למחצה, היא מאפשרת לזה לקרות בו זמנית.
רשתות הטלפון הן דופלקס מלא, שכן הם מאפשרים לשני המתקשרים לדבר ולהישמע בעת ובעונה אחת.
אנלוגיה טובה למערכת דו-כיוונית מלאה היא כביש דו-נתיבי עם נתיב אחד לכל כיוון.
בנוסף, ברוב מערכות הדופלקס מלא שמעבירים נתוני מחשב, הנתונים המשודרים לא נחשבים שנשלחו עד שמתקבלת הודעת אישור קבלה שנשלחה בחזרה על ידי הצד השני.
בדרך זו, המערכות מיישמות שיטות שידור אמין.
תקשורת אינטרנט קווית עובדת על ידי ביצוע שימוש בשני זוגות שזורים בתוך אותו כבל, אשר מחוברים ישירות לכל התקן ברשת: זוג אחד מקבל חבילות תקשורת, בעוד שהזוג השני שולח חבילות תקשורת.
זה הופך את הכבל עצמו לסביבה ללא התנגשות ומכפיל את קיבולת השידור המקסימלית הנתמכת על ידי כל חיבור תקשורת אינטרנט קווית.
לדופלקס מלא יש גם כמה יתרונות על השימוש בדופלקס למחצה.
ראשית, אין התנגשויות ולכן הזמן אינו מבוזבז על ידי צורך לשלוח מחדש חבילות תקשורת.
שנית, יכולת שידור מלאה זמינה בשני הכיוונים, כי פונקציות השליחה והקבלה הן נפרדות.
שלישית, כיוון שיש רק משדר אחד על כל זוג שזור, תחנות ביניים לא צריכות לחכות לאחרים כדי להשלים את ההעברות שלהם.
כמה מערכות מחשוב של שנות ה -60 וה -70 חייבו התקני דופלקס מלא, גם עבור שימוש בדופלקס למחצה, שכן תקשורת 'שליחה - אישור קבלה' לא יכלו לסבול את העיכובים הקלים שבהפיכת נתיב התקשורת לדופלקס למחצה.
תקשורת מסוייעת היא טכניקה שהופרכה מבחינה מדעית, בה מנחה מסייעת למטופלים עם מוגבלות מילולית (לדוגמה אוטיזם) להקליד אותיות במקלדת.
לכאורה, המנחה עוזרת למטופלים לבחור את האותיות על-ידי תמיכה פיזית ועידוד רגשי.
למעשה, קיימות עדויות חד-משמעיות לכך שהמסרים המוקלדים מנוסחים על-ידי המנחה עצמה, ולא על-ידי המטופל.
קיימת הסכמה רחבה בתוך הקהילה המדעית ובקרב ארגוני תמיכה בקבוצות עם מוגבלויות, לכך שתקשורת מסוייעת היא פסאודו-מדע, ואינה תקפה לתקשורת עם אנשים הסובלים מהפרעה בספקטרום האוטיסטי.
מחקרים מצביעים על כך שהמנחה היא המקור להודעות המתקבלות דרך תקשורת מסוייעת, ולא האדם בעל המוגבלות.
המנחה עשויה להאמין שהיא אינה מקור ההודעות, אך למעשה, היא מניעה את זרועו של המטופל באמצעות הנחיה אידיומוטורית, אפקט הדומה לזה הפועל בלוח ויג'י.
בתקשורת מסוייעת, המטופל, שאינו מסוגל בדרך-כלל לתקשר בעזרת דיבור, נקרא "שותף לתקשורת", ואילו האדם המחזיק בזרועו נקרא "המנחה".
המנחה מחזיק או נוגע במרפק, פרק כף היד, היד, שרוול או חלקים אחרים של הגוף בעוד השותף לתקשורת מצביע על אותיות האלף בית במקלדת או בהתקן אחר.
המנחה מתוארת כמי שרק עוזרת למטופל להצביע על אותיות, לשלוט בתנועות זרוע בלתי רצוניות, להימנע משגיאות וליזום תנועה.
למעשה, מחקרים מצאו בעקביות שתקשורת מסוייעת אינה מסוגלת לספק את המענה הנכון, כאשר המנחה לא יודעת את התשובות לשאלות.
למשל, כאשר הראו למטופל חפץ מסוים, אך לא למנחה, לא התקבלה תשובה נכונה לגבי זהות החפץ.
דוגמה נוספת לחוסר התקפות של השיטה היא בכך שבמקרים רבים המנחות חשבו שהמטופלים מקלידים מסר קוהרנטי, בעוד שבעצם עיני המטופל היו עצומות, או מוסטות הצידה.
למרות אטרקטיביות השיטה בעיני חלק מהמשתמשים והמטפלים, רוב הארגונים למען טיפול בקשיי תקשורת ממליצים בחריפות שלא להשתמש בה.
ישנה הבחנה ברורה בין תקשורת מסוייעת, אשר היא שיטה ללא ביסוס מדעי, לבין תקשורת תומכת וחליפית.
בתקשורת תומכת וחליפית נעשה גם שימוש בכלים טכנולוגיים כדי לסייע למטופלים עם קשיי דיבור לתקשר, אך כלים אלה כן מבוססים מדעית.
רוב הארגונים המקצועיים העוסקים בפסיכיאטריה, מוגבלות שכלית, ובעיות תקשורת מתנגדים לשימוש בתקשורת נתמכת.
האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה לילדים ובני נוער (AACAP)
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (AAP)
האיגוד האמריקאי למגבלות שכליות והתפתחותיות (AAIDD), שנקרא בעבר האיגוד האמריקאי לפיגור שכלי (AAMR)
בנייר עמדה שפרסם חבר הנאמנים של AAIDD הם מסכמים וכותבים "במקום לתת לאנשים לבטא את מחשבותיהם, רצונותיהם ובחירותיהם, תקשורת מסוייעת ושיטת ההנחיה המהירה עלולים להשתיק את קולות המטופלים.
זאת בשל הסכנה להשפעת המנחה, וכן בשל הסכנה להעביר משאבים לשיטה זו על פני שיטות שנתמכו מדעית, כמו אלה מתחום התקשורת התומכת והחלופית."
מועצת הנציגים של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי (APACR)
האגודה האמריקנית לדיבור, שפה ושמיעה (ASHA)
האגודה הבינלאומית לניתוח התנהגות (ABAI)
החברה הבינלאומית לתקשורת תומכת וחלופית (ISAAC)
המכון הבריטי הלאומי למצוינות בבריאות וטיפול (נייס)
בישראל, קיים שימוש בתקשורת מסוייעת, למרות היותה חסרת ביסוס מדעי.
בין השאר, השיטה שימשה בטקסים דתיים בהם ילד או ילדה הסובלים מאוטיזם עלו על הבמה ובעזרת "תקשורת מסוייעת" העבירו מסרים על חוויותיהם ממפגשים עם מלאכים.
במסגרת תוכנית הרשת הדוקומנטרית "כאן מקשיבים" של כאן 11, אורית נבון הציגה שני סרטונים בהם ישנו שימוש בתקשורת מסוייעת.
בסרטים אלה המנחה מוצגת כ"מורה להקלדה" או "סייעת".
הסרטונים הוצגו ללא גישה ביקורתית.
בישראל, מיוצגת החברה הבינלאומית לתקשורת תומכת וחלופית ISAAC על-ידי העמותה אייזק - ישראל.
בדף העמותה מצוין כי הם "מודאגים מן השימוש הממושך בתקשורת מסוייעת (FC) למרות הספרות הקיימת לגבי [חוסר] תוקפה של שיטה זו."
תקשורת מבוססת סיב אופטי היא שיטה להעברת מידע ממקום אחד לאחר על ידי שליחת פולסים של אור אינפרא אדום דרך סיב אופטי.
האור שנשלח בסיב הוא למעשה צורה של גל נושא המכיל מידע באמצעות אפנון.
סיבים אופטיים מועדפים בדרך כלל על פני כבלים חשמליים כאשר נדרש רוחב פס גבוה, העברה למרחק רב או חסינות בפני הפרעות אלקטרומגנטיות.
סוג זה של תקשורת יכול לשדר קול, וידאו, ונתונים ברשתות מקומיות או למרחקים ארוכים.
סיבים אופטיים משמשים חברות תקשורת רבות ברחבי העולם להעברת אותות טלפון, תקשורת אינטרנט ואותות טלוויזיה בכבלים.
חוקרים במעבדות Bell השיגו אף שיא מהירות של כ-100 פטה-ביט לקילומטר בשנייה בעזרת סיבים אופטיים.
סיבים אופטיים פותחו לראשונה בשנות ה-70 וחוללו מהפכה בתעשיית הטלקומוניקציה העולמית.
בגלל היתרונות שלהם על פני שידור חשמלי, סיבים אופטיים החליפו במידה רבה תקשורת בעזרת חוטי נחושת בעולם המפותח.
באופן כללי, תקשורת באמצעות סיבים אופטיים כוללת את השלבים הבסיסיים הבאים:
יצירת האות האופטי בעזרת משדר, בדרך כלל כתוצאה מאות חשמלי
העברת האות לאורך הסיב, מה שמבטיח שהאות לא יהפוך למעוות או חלש מדי
המרה של האות האופטי לאות חשמלי
סיבים אופטיים משמשים חברות תקשורת להעברת אותות טלפון, תקשורת אינטרנט ואותות טלוויזיה בכבלים.
הם משמשים גם בתעשיות אחרות, כולל רפואה, ביטחון, ומסחר.
בנוסף למטרות התקשורת, סיבים אופטיים משמשים גם כמדריכי אור עבור התקני דימות, לייזרים, סונאר, וכחיישנים למדידת לחץ וטמפרטורה.
בזכות תכונות כמו ניחות נמוך של האות ומיעוט הפרעות אלקטרומגנטיות (EMI), לסיבים אופטיים יש יתרונות על פני חוטי נחושת בהעברת מידע למרחקים ארוכים ברוחב פס גבוה.
עם זאת, פיתוח תשתיות בתוך ערים הוא קשה יחסית ודורש זמן, ומערכות סיבים אופטיות עשויות להיות מורכבות ויקרות להתקנה ולתפעול.
בשל קשיים אלו, מערכות תקשורת סיבים אופטיות מוקדמות הותקנו בעיקר ביישומים למרחקים ארוכים, שם ניתן להשתמש בהן במלוא יכולת השידור שלהן, תוך קיזוז העלות המוגברת.
המחירים של תקשורת סיבים אופטיים ירדו במידה ניכרת מאז שנת 2000.
המחיר עבור פריסת סיבים לבתים הפך כיום לחסכוני יותר מזה של פריסת רשת מבוססת נחושת.
המחירים ירדו ל-850 דולר למנוי בארצות הברית ונמוכים יותר במדינות כמו הולנד, שבהן עלויות החפירה נמוכות וצפיפות הדיור גבוהה.
מאז 1990, כאשר מערכות הגברה אופטית הפכו לזמינות מסחרית, תעשיית הטלקומוניקציה הקימה רשת עצומה של קווי תקשורת בין-עירוניים וסיבים תת-ימיים.