tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופה זו הגיעה לסיום עם מותו של המלך הילידי האחרון בשנת 1562 והפקעת ה"אנקומיאנדות" של קורטס לכתר הספרדי בשנת 1563. התקופה השנייה, שנמשכה כ-100 שנה (1563–1660), ראתה את ירידת מעמד הילידים ובמקביל התפתחות כלכלה קולוניאלית והכפפתם של מבנים פוליטיים ודתיים ספרדיים.
התקופה הסופית הייתה התפתחות של מבנים אלה (1660–1750).
המרד של 1660 יכול להוות קו גבול בין התקופות המאוחרות.
הווילה של טהואנטפק, היישוב הגדול ביותר על לשון היבשה, היה מרכז מסחר ודתי חשוב בזמני התקופה הפרה-היספנית, שלא היה תחת שלטון האצטקים.
ההיסטוריה הקולוניאלית של טהואנטפק ופרובינציה גדולה יותר הייתה נתונה בעיקר בידיו של קורטס ושל המארקיזדו, אך הכתר הספרדי הבין את חשיבות האזור והגיע להסכם ב-1563 עם המרקיז השני, שלפיו הכתר לקח שליטה על האנקומיאנדה של טהואנטפק.
עם זאת, המרקיזדו המשיך לשלוט על נכסים פרטיים חשובים באזור.
הווילה של טהואנטפק הפכה למרכז של התיישבות ספרדית ומולטי-גזעית, מינהל של הכתר, ומסחר.
החאוסינדות של קורטס בטהואנטפק היו מרכיבים חשובים בכלכלת האזור, והן היו קשורות ישירות לעסקים אחרים של המרקיזדו במקסיקו הגדולה באופן משולב.
גם הדומיניקנים היו בעלי נכסים משמעותיים בטהואנטפק, אך עליהם בוצע מעט מחקר.
עם כל חשיבותם של עסקים אלה, היו גם שחקנים כלכליים אחרים באזור, כולל ספרדים פרטיים וקהילות אינדיאניות קיימות.
הרעייה הפכה למפעל הכפרי הדומיננטי ברוב טהואנטפק, עם "בום" חקלאי בתחום זה בתקופה שבין 1580 ל-1640. מאחר שטהואנטפק סבלה מאובדן אוכלוסייה אינדיאנית משמעותי במאה ה-16, בדומה למגמה הכללית, רעייה אפשרה לספרדים לשגשג בטהואנטפק מכיוון שהיא לא הייתה תלויה בכמות משמעותית של עבודה אינדיאנית.
העבודות הכלכליות הכי מדויקות עבור האזור הן עבור החאוסינדות החקלאיות של המארקיזדו, אשר גידלו בעלי חיים (סוסים, חמורים, חמורים ועגלים) וכן כבשים ועזים, למאכל ולצמר.
גידול הבקר לצורך בשר, שומן ועור היה גם חשוב.
שומן שימש להפקת נרות ששימשו בכנסיות ובבתים, ועור שימש במגוון שימושים (ריתום, ציוד אחר, נעליים, רהיטים, מכונות), והיו פריטים חשובים בכלכלה הקולוניאלית הגדולה, שמצאו שווקים רחבים מעבר לטהואנטפק.
מכיוון שהמרקיזדו פעל כעסק משולב, בעלי החיים שימשו בנכסים אחרים לתחבורה, חקלאות ומכרות בוואאחה, מורלוס, טולוקה ומקסיקו סיטי, וכן נמכרו לאחרים.
בעלי החיים, אשר גודלו בטהואנטפק, הוסעו לנכסים אחרים של המרקיזדו לשם שימוש והפצה.
על אף שהירידה האוכלוסייתית הקולוניאלית השפיעה על הילידים בטהואנטפק, קהילותיהם נשארו חשובות בתקופה הקולוניאלית ונשארו בעלות אופי אינדיאני גם כיום.
היו הבדלים בין שלוש הקבוצות השפתיות והאתניות השונות בטהואנטפק הקולוניאלית: הזאפוטקים, הזוקֶה וההוואה.
הזאפוטקים קשרו ברית עם הספרדים בהגעתם, והם כבר הרחיבו את שטחם לאזורי הזוקֶה וההוואה.
תחת שלטון הספרדים, הזאפוטקים לא רק ששרדו, אלא גם שגשגו, בניגוד לשניים האחרים.
הם המשיכו לעסוק בחקלאות, חלקה בהשקיה, שלא הופרעה על ידי כלכלת הרעייה ההולכת וגדלה.
בדרך כלל, האליטות הזאפוטקיות הגנו על קהילותיהם מפני פלישות ספרדיות, ואחדות הקהילה נותרה חזקה, כפי שנראה בביצועי השירות הקהילתי הסדיר למטרות חברתיות.
האליטות הזאפוטקיות החלו להשתלב בכלכלה השוקית מוקדם, מה שפוגע במידה מסוימת בקשר בין ההמונים לאליטות ששיתפו פעולה עם הספרדים.
בניגוד לזאפוטקים, הזוקֶה בדרך כלל פחתו כקבוצה בתקופת פריחת הרעייה, כאשר בעלי חיים זרים אכלו את גידולי התירס שלהם.
התגובה של הזוקֶה הייתה להפוך לווקארוּס (רועי צאן).
היה להם גישה למסחר עם גואטמלה.
מבין שלוש הקבוצות הילידיות, ההוואה היו המבודדים ביותר מהכלכלה הספרדית של הרעייה ודרישות העבודה.
לא מתועדים היטב מספר העבדים האפריקאים וצאצאיהם, שהיו אומנים בערים ועשו עבודת יד קשה באזורים כפריים.
לפי דפוס שניתן לזהות גם במקומות אחרים, אוכלוסיות החוף היו בעיקר אפריקאיות, כולל מספר בלתי ידוע של התיישבויות של סמרון (עבדים נמלטים), בעוד שבאזורי הפנים היו הקהילות הילידיות בולטות יותר.
בחאוסינדות של קורטס, שחורים ומולאטים היו חיוניים לרווחיות העסקים.
באופן כללי, טהואנטפק לא הייתה אתר של אירועים היסטוריים מרכזיים, אך בין השנים 1660–1661, הייתה התקוממות משמעותית שצמחה עקב דרישות מוגברות של רפרטימיינטו מצד הספרדים.
עם גידול האוכלוסייה הספרדית באזור ורצון המלוכה לשפר את שליטתה בו, הוקמה הקפיטניה חנרלה של גואטמלה, שהייתה בעלת סמכות שיפוטית ראשונית על מה שלימים הפך לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
האזור היה מגוון, והפרובינציות הרחוקות היו ממורמרות מהאליטות שבירתן אנטיגואה גואטמלה, שנהרסה ברעידת אדמה בשנת 1773. הייתה שם מערכת של בית משפט עליון (אודיאנסיה) בממלכת גואטמלה.
לאור המרחק של האזור ממרכזי הכוח הגדולים במקסיקו ובספרד, בעלי השפעה מקומיים היו נתונים באופן פורמלי בלבד לסמכות המלוכה.
האוכלוסייה הילידית הייתה מאוד גדולה ביחס לספרדים, והיו מעט עבדים אפריקאיים.
הספרדים המשיכו להעסיק עבודה בכפייה באזור מאז תקופת הכיבוש, וגבו מיסים מהאוכלוסייה הילידית.
לעומת אזורי הכרייה בצפון של ספרד החדשה, אזור זה היה דל יחסית במקורות מינרליים, אם כי להונדורס הייתה תקופת שגשוג קצרה במכרות זהב, ובמהלך התקופה הקולוניאלית לא היה לו פוטנציאל גדול לפתח מוצרי יצוא מלבד קקאו וצבע אינדיגו כחול.
קקאו גודל בתקופה שלפני ההשתלטות הספרדית, ולמטעי קקאו לקח כמה שנים להבשיל ולייצר פרי.
קקאו פרח בסוף המאה ה-16, ואז הוא הוחלף על ידי אינדיגו כמוצר היצוא החשוב ביותר.
אינדיגו, כמו קקאו, היה יליד האזור, והעמים הילידיים אספו אינדיגו פראי, ששימש לצביעת בדים ולסחר.
לאחר הגעת הספרדים, הם בייתו את האינדיגו והקימו מטעים לגידולו ביוקטן, אל סלבדור וגואטמלה.
תעשיית האינדיגו פרחה, שכן הייתה דרישה גבוהה באירופה לדיו כחול איכותי ועמיד בצבע.
באזור, הגידול והעיבוד בוצע על ידי עובדים ילידיים, אך בעלי המטעים, "איינילרוס", היו ספרדים.
העבודה הייתה בסביבה מסוכנת, עם רעלים בצמחי אינדיגו שהרעילו ולעיתים הרגו את העובדים.
זה היה רווחי, במיוחד לאחר הרפורמות הבורבוניות, שאפשרו סחר בתוך האימפריה הספרדית.
בסוף המאה ה-18, חקלאי אינדיגו ארגנו את עצמם בארגון סחר בשם "הקונסולדו דה קומרסיו".
היו אזורים שלא היו תחת שליטה ספרדית, כמו פטן וחוף מוסקיטו, והאנגלים ניצלו את שליטתה החלשה של ספרד כדי להקים נוכחות מסחרית בחוף המפרץ, ובסופו של דבר השתלטו על בליז.
אליטות ספרדיות ילידות אמריקה (קריולוס) צברו אדמות ובנו הון על חיטה, סוכר ובקר, כולם נצרכו בתוך האזור.
מתיישבים ספרדים הביאו ליבשת אמריקה אבעבועות שחורות, חצבת, מלריה טיפוס ומחלות זיהומיות אחרות.
רוב המתיישבים הספרדים פיתחו חסינות למחלות אלו מילדותם, אך לעמים הילידים היו חסרים הנוגדנים הדרושים מכיוון שמחלות אלו היו זרות לחלוטין לאוכלוסייה הילידית.
במהלך המאה ה-16, האוכלוסייה הילידית של מקסיקו הצטמצמה מאוכלוסייה פרה-קולומביאנית של 8 עד 20 מיליון לפחות משני מיליון.
לכן, בתחילת המאה ה-17, ספרד החדשה הייתה אזור מחוסר אוכלוסייה עם ערים נטושות ושדות תירס.
מחלות אלו לא השפיעו על הפיליפינים באותה צורה כי הן כבר היו קיימות; לפיליפינים פרה-היספנים היה קשר עם לאומים זרים אחרים לפני הגעתם של הספרדים.
בעוד שמטרות שונות יערכו מפקדים כדי לקבל תובנות על תושביהם (כלומר עיסוק, מספר נפשות למשק בית, מוצא אתני וכו'), רק בשנת 1793 התפרסמו תוצאות המפקד הלאומי הראשון.
על פי הדיווחים, רוב מערכי הנתונים המקוריים של המפקד אבדו; לפיכך, רוב מה שידוע על זה מגיע ממאמרים וחקירות שטח שנעשו על ידי אקדמאים שהייתה להם גישה לנתוני המפקד והשתמשו בהם כהתייחסות לעבודותיהם, כמו הגאוגרף הפרוסי אלכסנדר פון הומבולדט.
המחברים טוענים כי בעוד שלאירופאים ומסטיסים יש שיעורי ילודה גבוהים יותר, הסיבה לירידה באוכלוסיית הילידים נעוצה בתמותה הגבוהה יותר שלהם, עקב חיים במקומות מרוחקים ולא בערים ועיירות שנוסדו על ידי המתיישבים הספרדים, או שהם היו במלחמה איתם.
גם מסיבות אלו מספרם של מקסיקנים ילידים מציג שוני גדול יותר בין פרסומים, כאשר מספרם במיקום נתון נאמד ולא נספר, מה שמוביל להערכות יתר אפשריות במחוזות מסוימים והערכות חסרות באחרים.
ללא קשר לחוסר הדיוק הקשור לספירת העמים הילידים המתגוררים מחוץ לאזורים הקולוניאליים, המאמץ שהשלטונות ספרד החדשה השקיעו בהם כנתינים ראוי להזכיר, שכן מפקדי אוכלוסין שנעשו על ידי מדינות קולוניאליות או פוסט-קולוניאליות אחרות לא הביאו בחשבון אינדיאנים אמריקאים כאזרחים/נתינים.
לדוגמה, מפקדי האוכלוסין שנעשו על ידי מלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה ספרו רק את תושבי היישובים המוכרים.
דוגמה נוספת תהיה מפקדי האוכלוסין שנעשו על ידי ארצות הברית, שלא ספרו עמים ילידים שחיו בקרב האוכלוסייה הכללית עד 1860, ואת העמים הילידים בכללותם עד 1900.
לאחר שספרד החדשה השיגה עצמאות, בוטל הבסיס החוקי של שיטת הקאסטות הקולוניאליות וגם אזכורים של קאסטה של אדם במסמכים רשמיים נזנח, מה שהוביל להדרה של סיווג גזעי ממפקדי האוכלוסין העתידיים, והקשה על מעקב אחר ההתפתחות הדמוגרפית של כל עדה במדינה.
יותר ממאה שנים יעברו עד שמקסיקו תערוך מפקד אוכלוסין חדש שעליו נרשם גזעו של אדם, בשנת 1921, אך גם אז, בשל חוסר ההתאמה העצום שלה עם רישומים רשמיים אחרים כמו גם ההקשר ההיסטורי שלה, חוקרים מודרניים סברו כי הוא לא מדויק.
כמעט מאה שנה לאחר מפקד האוכלוסין של 1921, ממשלת מקסיקו החלה לערוך שוב סקרים אתנו-גזעיים, עם תוצאות המצביעות על כך שמגמות גידול האוכלוסייה עבור כל קבוצה אתנית מרכזית לא השתנו באופן משמעותי מאז מפקד האוכלוסין של 1793.
בירת המלכות המשנה של ספרד החדשה, מקסיקו סיטי, הייתה אחד המרכזים העיקריים של ההתפשטות התרבותית האירופית ביבשת אמריקה.
כמה מהמבנים המוקדמים החשובים ביותר בספרד החדשה היו כנסיות וארכיטקטורה דתית אחרת.
האדריכלות האזרחית כללה את ארמון המשנה, כיום הארמון הלאומי, ואת מועצת העיר מקסיקו סיטי (cabildo), שניהם ממוקמים בכיכר המרכזית בבירה.
בית הדפוס הראשון בעולם החדש הובא למקסיקו בשנת 1539, על ידי המדפיס חואן פאבלוס (ג'ובאני פאולי).
הספר הראשון שהודפס במקסיקו נקרא "הקנה מידה הרוחני של סן חואן קלימקו".
בשנת 1568, ברנל דיאז דל קסטיו סיים את ההיסטוריה האמיתית של כיבוש ספרד החדשה.
דמויות כמו סור חואנה אינס דה לה קרוס, חואן רואיס דה אלרקון ודון קרלוס דה סיגואנזה אי גונגורה, מתבלטים כחלק מהתורמים הבולטים ביותר של ממלכת המשנה לספרות הספרדית.
בשנת 1693 פרסם סיגואנזה אי גונגורה את El Mercurio Volante, העיתון הראשון בספרד החדשה.
האדריכלים פדרו מרטינס ואסקס ולורנצו רודריגס יצרו ארכיטקטורה תזזיתית חזותית הידועה בשם Churrigueresque מקסיקני בבירה, אוקוטלן, פואבלה ובכמה עיירות נידחות לכריית כסף.
מלחינים כולל מנואל דה זומאיה, חואן גוטייר דה פדילה ואנטוניו דה סלזאר היו פעילים מתחילת המאה ה-15 ועד תקופת הבארוק של המוזיקה.
מלכי בלגיה מבית סאקסה-קובורג-גותה הם ראשי המדינה משנת 1831 ואילך.
בשנת 1830 מרדו הבלגים בהולנדים, ובלגיה זכתה בעצמאות.
הבלגים רצו להכתיר את בנו של מלך צרפת למלכם, אך אביו סירב.
לפיכך, בחרו הבלגים בנסיך אחר - לאופולד סאקסה-קובורג-גותה.
מלך בלגי שעולה על כס המלוכה משנה את שמו רשמית לשם שמשמעו "של הבלגים".
מלכות המשנה של פרו (בספרדית: Virreinato del Perú) הייתה מלכות משנה שכללה, במהלך רוב התקופה הקולוניאלית באמריקה הספרדית, את השטח שהיה תחת שליטת האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה הדרומית, להוציא את החוף הקריבי של ונצואלה, שנשלט מסנטו דומינגו.
בירת מלכות המשנה הייתה לימה.
מלכות המשנה נוסדה בשנת 1541 והתפרקה בשנת 1821, עת השיגה פרו את עצמאותה.
במהלך שנות קיומה הייתה זו מלכות המשנה העשירה והחזקה ביותר בנחלות הספרדיות באמריקה, בעיקר הודות למכרות הכסף העשירים של פוטוסי.
בחלוף השנים חל פיחות בעוצמתה של מלכות המשנה.
בתקופת איחוד הכתרים של ספרד ופורטוגל, בין השנים 1580 ו-1640, איבד חוזה טורדסיאס, אשר חילק את תחומי ההשפעה בין שתי המעצמות, מחשיבותו, והפורטוגלים התפשטו מערבה, על חשבון מלכות המשנה של פרו.
מאוחר יותר, כחלק מהרפורמות המנהלתיות באימפריה במסגרת הרפורמות הבורבוניות, הוקמו מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (1776) ומלכות המשנה של גרנדה החדשה (1717, הוקמה מחדש ב-1739) אשר נקרעו משטח מלכות המשנה של פרו.
הקמת מלכויות משנה חדשות אלו צמצמה את מלכות המשנה של פרו, בקירוב לשטחה של מדינת פרו המודרנית, וערערה את משקלה הרב של לימה באימפריה.
דעיכת המכרות וייצור הטקסטיל האיצו מגמה זו.
בשנת 1798 הוסדר באופן מוחלט מעמדה של הקפיטניה חנרל של צ'ילה כעצמאית ממלכות המשנה של פרו.
לאחר הכיבוש הספרדי של ממלכות האינקה (1532–1537) הוקמה בפרו ה הראשונה.
בשנת 1542 ייסד הכתר את מלכות המשנה של קסטיליה החדשה, אשר שינתה את שמה זמן קצר לאחר מכן למלכות המשנה של פרו.
בשנת 1544 מינה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את בלאסקו נונייס דה ולה (Núñez de Vela) כמשנה למלך הראשון של מלכות המשנה.
בשנת 1572 ביצע המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו בדיקה קפדנית של מלכות המשנה ובעקבותיה יישם רפורמות מרחיקות לכת וארגן מחדש את מלכות המשנה.
פרנסיסיקו דה טולדו, שהיה מנהלן מוכשר, הקים בית משפט אינקוויזטורי, שבר את כוחם של האנקומנדרוס (בעלי האנקומיינדס – מענקי קרקע ועבודות שירות שניתנו לקונקיסטאדורים הראשונים תמורה לשירותם), ארגן את מכסות העבודה של המיט'ה וארגן אותה בעיקר סביב מכרות הכסף העשירים שהתגלו לספרדים מספר שנים קודם לכן בפוטוסי.
טולדו ביצר את מלכות המשנה, חיזק את הצי הספרדי באזור כנגד שודדי ים, והצליח להכניע את ההתנגדות האחרונה של האינקה, ששרדה תחת פיקודו של טופאק אמארו, הסאפה אינקה האחרון, בעיר וילקבמבה.
במהלך המאה ה-16 התרחבה מלכות המשנה, ונוסדו בה ערים חדשות.
בשנת 1573 נוסדה קורדובה (כיום בארגנטינה) ושנה לאחר מכן נוסדו קוצ'במבה וטריחה (Tarija).
בין השנים 1580 ו-1640, בתקופת איחוד הכתרים האיבריים, במהלכה שלטה למעשה ספרד בפורטוגל, הפך חוזה טורדסיאס, שחילק את העולם החדש בין שתי המעצמות האיבריות, לחסר משמעות.
בו בזמן חקרו הספרדים איים רבים באוקיינוס השקט, כגון גינאה החדשה (1545), איי שלמה (1568) ואיי מרקיז (1595), אולם לא יצרו קשרי מסחר או יישבו אותם.
בשנת 1609 החלה פעילותם המיסיונרית של הישועים בתחום מלכות המשנה עם הקמת המיסיון הראשון.
אלו פעלו לניצור האינדיאנים ול"תירבותם".
בראשית המאה ה-17 הוקם הקונסולאדו (גילדת הסוחרים) של לימה, שעסקה בכל ענייני הסחר של מלכות המשנה.
משנים למלך אחרים עסקו גם הם בביצור מלכות המשנה וחיזוק עוצמתה הצבאית כנגד מעצמות זרות, כמו גם כנגד מרידות פנימיות וכיבוש חלקים נוספים, כגון מלחמת האראוקו שהתחוללה בדרומה של המושבה החדשה שבצ'ילה.
ביום 9 ביולי 1586, פגעה רעידת אדמה בלימה ובקייאו נמלה, וגל הצונאמי שבה בעקבותיה גרם לנזק בקייאו.
מלכות המשנה התמודדה באופן שוטף עם בעיות ביטחוניות רבות.
המשנים למלך הגנו על חוף האוקיינוס השקט מפני סחר בלתי חוקי (בעיקר הברחות בשיתוף עם צרפתים) ומפני התקפות של שודדי ים, או פריבטירים אנגליים והולנדיים.
מכיוון שכך בוצרו המבצרים החופיים של ואלדיביה, ולפראיסו, אריקה וקייאו וחומות נבנו סביב לימה (1686) וטרוחיו (Trujillo; 1685–1687).
אף על פי כן הצליח הפרייבטיר האנגלי הנרי מורגן להסתער, לתפוס ולבזוז את פנמה סיטי בתחילת 1670. כוחות פרואנים הדפו את התקפותיהם של פרייבטירים אנגלים אחרים עד להסכם אוטרכט בשנת 1713, אשר אפשר לסוחרים אנגליים לסחור ביריד בפורטובלו.
בעיות ביטחון אימו על מלכות המשנה גם מבפנים, שכן מרידות רבות אירעו בתקופה זו.
נוסף על כל אלו הכו במלכות המשנה שתי רעידות אדמה קשות (1655 ו-1687) והותירו אחריהן גל של מגפות.
עם זאת הוסדרו הבטים שונים של מלכות המשנה.
כמו כן הושלמה בנייתם של כנסיית לוס דסאמפאראדוס (Los Desamparados;1672), כנסיית לה בואנה מוארטה (La Buena Muerte) ומנזר מינימוס דה סן פרנסיסקו דה פאולה (Mínimos de San Francisco de Paula) והם נפתחו.
כמו כן נבנו בתי החולים של אספיריטו סנטו (Espiritu Santo) וסן ברתולומה (San Bartolomé).
לאחר מלחמת הירושה הספרדית החלו המלכים בני בית בורבון ברפורמות שונות בכל רחבי האימפריה הספרדית, אשר הקיפו את כל תחומי החיים ותכליתן הייתה לייעל את השליטה באימפריה ולהתאימה לרוח עידן האורות שנשבה באירופה.
רפורמות אלו, שנודעו בשם "הרפורמות הבורבוניות", החלו תחילה בספרד עצמה, ולאחר מכן, בעיקר תחת שלטונו של קרלוס השלישי, ביתר שאת בנחלותיה הקולוניאליות באמריקה.
במסגרת הרפורמות המנהליות נקרעו בשנת 1717 האאודיינסיות של בוגוטה, קיטו ופנמה ממלכות המשנה של פרו ויצרו מלכות משנה חדשה: מלכות המשנה של גרנדה החדשה.
חוזה טורדסיאס הוחלף בהסכם מדריד בשנת 1750 אשר העניק לאימפריה הפורטוגזית את השטחים בהם שלטה באמריקה הדרומית, גם ממערב לקו שנקבע בחוזה טורדסיאס.
המשנים למלך בתקופה זו ארגנו מחדש את מלכות המשנה, ששטחה הצטמצם משמעותית בעקבות שינויים אלו, וחילקו אותה לשבע אינטנדנסייס, שטחי משנה מנהליים שבראשם עמד מנהלן, אינטנדנטה, שדיווח ישירות למלך, ולא למשנה למלך.
בו בזמן הוקמו מוסדות שונים שנועדו להבטיח מסחר יעיל ורווחי יותר, כגון ה-"Junta Superior de Comercio" וה-"Tribunal de Minería".
גם בית המכס הראשון נבנה בקייאו באותה העת, וכן זירת השוורים הראשונה בלימה.
תגובות האינדיאנים המקומיים לרפורמות הבורבוניות לא פסחו על מלכות המשנה של פרו.
במהלך המאה ה-18 לבדה התחוללו במלכות המשנה 14 מרידות רחבות היקף בהרי האנדים.
על אלו ניתן למנות את מרידותיהם של חואן סנטוס אטאולפה (Juan Santos Atahualpa) בשנת 1742; שלוש המרידות של ראשית שנות השמונים של המאה ה-18, אלו של טופאק אמארו השני (Túpac Amaru), תומאס קטארי (Tomás Katari) וטופאק קטארי.
אמנם היו חלק ממרידות אלו באופן רשמי בתחומי שיפוטה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, אך הן השפיעו עמוקות על זו של פרו גם כן.
לאלה קדמו מרד הקומונרוס בפרגוואי, שהתחולל בין השנים 1721 ו-1732.
בשנת 1767 גורשו הישועים מכלל האימפריה הספרדית, ובכללה גם מלכות המשנה של פרו, שתחת שיפוטה נמצאו אז רוב המיסיונים של הישועים בקרב בני הגוואראני בפאראגוואי.
המשנה למלך שבחלקו נפלה ההתמודדות עם משבר המלוכה הספרדית היה חוסה פרננדו דה אבסקל אי סוסה (Abascal y Sousa).
אבסקל הנהיג רפורמות חינוכיות במלכות המשנה, ארגן מחדש את הצבא והתמודד בהצלחה עם מספר מרידות וקנוניות מקומיות.
עם פרוץ מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית הייתה מלכות המשנה של פרו למעוז תומכי המלוכה הספרדית באמריקה הדרומית.
המרידות רחבות ההיקף של סוף המאה ה-18, להן היה אופי אתני מובהק, היוו תזכורת מתמדת לאליטה הספרדית המקומית לחולשתם בכל הסדר רפובליקני עתידי אחר.
מלכות המשנה הצליחה לדכא מספר פרובינציות מורדות, וכן התמודדה עם שטחים שלא היו תחת סמכות שיפוטה, ואת חלק מהן כבשה מחדש, כגון את הקפיטניה חנרל של צ'ילה, ואת הפרובינציות של אלטו פרו מידי מלבות המשנה של ריו דה לה פלטה.
בהדרגה הובסו צבאות מלכות המשנה בידי המורדים.
בתחילת שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים וכבש את צ'ילה.
ביום 8 בספטמבר 1820 נחתה בחוף פראקאס (Paracas), ליד העיר פיסקו (Pisco) שמדרום ללימה, משלחת שאורגנה בצ'ילה.
ב-21 ביולי 1821 כבשה המשלחת את לימה, וחוסה דה סן מרטין אשר היה מפקדה של המשלחת, הכריז על עצמאותה של פרו ביום 28 ביולי אותה השנה.
המשנה למלך חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה (Serna e Hinojosa) נסג לחאוחה (Jauja), ולאחר מכן לקוסקו.
ביום 26 ביולי 1822 נפגשו סן מרטין וסימון בוליבר לפגישתם ההיסטורית בגואיאקיל.
פרטי אותה פגישה אינם ידועים, אולם לאחריה חזר סאן מרטין לארגנטינה, ואילו בוליבר המשיך והנהיג את תומכי העצמאות לניצחונותיהם הסופיים כנגד המלוכנים באלטו פרו.
בספטמבר 1823 הגיע בוליבר ללימה, מלווה באנטוניו חוסה דה סוקרה, על מנת לתכנן את מתקפתם על המלוכנים.
בפברואר 1824 זכו המלוכנים להחזיק שנית בלימה, אם כי באופן זמני בלבד.
בוליבר ארגן את צבאו בטרוחיו (Trujillo) ומשם צעד לקראת קרב עם המלוכנים תחת פיקודו של חוסה דה קנטראק (Canterac).
הצבאות נפגשו ביום 6 באוגוסט 1824, במישורים שליד העיר חונין (Junín).
המורדים ניצחו את המלוכנים ואלו פינו את לימה בשנית.
ב-7 באוקטובר 1824, עבר הפיקוד על המורדים לידיו של סוקרה, בעקבות צו של הקונגרס של רפובליקת קולומביה הגדולה.
לעומתו התרכזו המלוכנים בסביבות העיר אייקוצ'ו (Ayacucho), בה נערך הקרב האחרון לעצמאות פרו.
ב-9 בדצמבר 1824, התחולל קרב אייקוצ'ו במרחק כמה קילומטרים מהעיר במישור "לה קינואה" (Pampa de La Quinua), בקרבת העיירה קינואה.
הכוחות המורדים יצאו וידם על העליונה, ובכך נחתמה עצמאותן של פרו ושל אמריקה הדרומית.
סוקרה ניצח ולקח בשבי את המשנה למלך לה סרנה, שנפצע, וכן כ־3,000 שבויים נוספים.
המלוכנים איבדו כ־2,000 מאנשיהם וצבאם נפוץ.
סרנה חתם על כתב כניעה סופי, שוחרר, והפליג חזרה לאירופה.
אף על פי כן המשיכו הספרדים להחזיק באי צ'ילואה, שבדרום צ'ילה, עד 1826, וניסו לכבוש מחדש את נחלותיהם שמעבר לים מספר פעמים, כגון בקרב קייאו, אולם בשנת 1879 הכירו, לבסוף, בעצמאותה של פרו.
מלכות המשנה של פרו הייתה מחולקת בחלוקה מנהלית פנימית למספר אאודיינסיות, יחידה מנהלית עליה הופקד מושל ואשר תאמה את שטח שיפוטה של האאודיינסיה המקומית – בית משפט בעל סמכויות משפטיות ומנהליות מעורבות יחדיו.
תחת בית בורבון נתווספו שלוש אאודיינסיות חדשות לאלו הקיימות: בואנוס איירס (1661–1672, 1776), קראקאס (1786), וקוסקו (1787).
חלק מאאודיינסיות אלו הוגדרו כ"נשיאויות" (presidencias), שכן נשיא האאודיינסיה היה אחראי על המנהל השוטף שלה, בעוד שסמכויות פוליטיות וצבאיות נשארו בידי המשנה למלך.
בפועל, המרחק הרב והתקשורת האיטית העניקו לנשיאים מרחב תמרון רחב למדי, בעיקר בעת מצוקה שדרשו יכולת הכרעה מהירה.
חלק מהאאודיינסיות הוגדרו כקפיטניה חנרל, בהן הייתה למושל, שהיה גם נשיא האאודיינסיה, סמכות רבה יותר, והכפיפות למשנה למלך הייתה להלכה בלבד, אם כי הדבר היה תלוי בצרכי השעה ובאשיותם של המושל והמשנה למלך באותו הזמן.
גרנדה החדשה, ומאוחר יותר צ'ילה וצ'רקאס, היו קפיטניות חנרל שכאלו.
בשנת 1784, כחלק מהרפורמות הבורבוניות, חולקה מלכות המשנה לאינטנדנסיות (intendencia).
האינטנדנט, שלרוב היה פנינסולרי, זכה לסמכות מרובה ולקשר ישיר עם המלך בפועל, גם אם להלכה עדיין היה כפוף למשנה למלך.
אלו נעזרו ב"סובדלגדוס" (subdelgado), אשר גויסו לתפקידם במקום.
מלכות המשנה של הקווקז הוא מונח המציין את הרשות המנהלתית והפוליטית של הקווקז בתקופת האימפריה הרוסית.
בראש הרשות עמד נציב עליון, שהיה במעמד של גנרל-מושל.
שמו של ראש הרשות השתנה במהלך השנים:
1801–1844 – גלאבנואופראווליאיושצ'י (רו'), שמשמעותו מנהל כללי או נציב עליון
הרשות נוסדה לאחר שהאימפריה הרוסית סיפחה את כארתלי-קאחתי לממלכה בעקבות חוזה גאורגייבסק, בשנת 1801. הגנרל קארל קנורינג היה הנציב הראשון של הרשות, לאחר שהיה בעל התואר הרשמי של ראש המטה הכללי בגאורגיה והמושל-גנרל של טביליסי.
יחד עם סיפוח גאורגיה, הרחיבה רוסיה בשנת 1805 את שליטתה בארמניה, אזור נוצרי שהיה חלק מהאימפריה הפרסית.
גם מלך ממלכת אימרתי, סולומון השני ביקש את חסותה של רוסיה כמו שליטים אחרים באזור, שחששו מהאימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית, ובהמשך גם כפתה רוסיה את חסותה על נסיכויות נוספות באזור.
כיבושים אלה כמו גם ניצחונות רוסיים במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפרסית ביססו את מעמדה של רוסיה בקווקז במשך כמאה השנים שלאחר מכן, עד לשנת 1917.
המפקדה של הרשות הייתה בטביליסי, והרשות שימשה בפועל כשגרירה של ארצה מול המדינות השכנות.
ראש המטה הכללי, הכוחות המזוינים והסמכות האזרחית העליונה היו כפופים ישירות לצאר.
הפיקוד הרוסי שאף לחזק את אחיזתו הממשית באזור ולבטל לחלוטין את המכסים שהיו קיימים במעבר סחורות מנסיכות לנסיכות, ובעיקר ביקשו להכניע את עמי ההר של צפון הקווקז.
לכן פעל באופן שיטתי לסילוק הנסיכים המקומיים ומינוי מפקדים במקומם.
בשטחים שבהם בוטלו הנסיכויות הוקמו פרובינציות וגלילות (אוקרוג), שמבחינה גאוגרפית תאמו במידה רבה את הנסיכויות.
מספר פרובינציות או גלילות נמצאו בסמכותו של מפקד הגליל הצבאי, ובכל אחת מהן ישב קומנדאנט.
הקומנדאנט, שמקום מושבו על פי רוב ביישוב הראשי של הפרובינציה, היה למעשה שליטה ולפיכך רגילים לכנות זמן זה בתולדות הקווקז כתקופת הקומנדאנטים.
רוב הפרובינציות היו מחולקות לנפות (Magal, Makhle), שבראשן עמדו נציבים (Naiby) שנתמנו על ידי הקומנדאנט.
הנציבים היו מן הבֶקים (אצילים מקומיים) הנאמנים לרוסיה.
בראש הכפרים עמדו בדרך כלל פרנסים.
לצדם פעלו עוזרים, ולרשותם של אלה מספר שוטרים כדי לשמור על הסדר הציבורי.
בשנים 1804–1813 בוטלו הנסיכויות של גנדז'ה, באקו, קובה ודרבנט.
מ-3 בפברואר 1845 ועד 23 בינואר 1882 הייתה הרשות כפופה לוועדה הקווקזית, שכללה נציג מועצת האימפריה ושרי האוצר, המחוזות, המשפטים ושר הפנים וכן חברים של ועדה מיוחדת.
לאחר מהפכת פברואר של שנת 1917, שנישלה את הצאר ניקולאי השני מכס המלכות, בוטלה הרשות, ב-18 במרץ של אותה שנה, על ידי הממשלה הזמנית של רוסיה, והאזור כולו, להוציא את האזורים שהיו תחת שליטה של הצבא הסדיר, הפך לגוף מינהלי אזרחי שנקרא Озаком, הוועדה המיוחדת של עבר-הקווקז (Особый Закавказский Комитет).
ההשתלטות על הקווקז, שהיה מחולק לנסיכויות נוצריות ומוסלמיות רבות, הייתה בשלבים.
השלטון החדש עצמו היה מעוניין בעיקר בשליטה צבאית, בזכויות מסחר ובהכנסות לאוצר.
הוא השאיר על כנן את הנסיכויות, ולח'אנים הוענקו דרגות קצונה של הצבא הרוסי.
בתזכיר ששלח גנרל ירמולוב לצאר, בפברואר 1817, הדגיש כי רצוי לפרק את הנסיכויות בקווקז, אך מוטב שהדבר יעשה עם מות השליטים ולא על ידי סילוקם.
למעשה נעשה הדבר גם בדרכים אחרות.
אולם שררת השליטים המקומיים הביאה את יהודי הכפרים לעבור לשורת המבצרים הרוסיים החדשים שהוקמו, מטעמי ביטחון פיזי ופרנסה, שכן חיילי וקציני המבצרים נזקקו למסחר הזעיר בו עסקו היהודים.
כל מעבר למבצר כזה היה כרוך בהסכמתו של מפקד המבצר, או מפקדו הרוסי של האזור, והסכמה כזו לא תמיד ניתנה.
אחד המקרים בהם לא הסכימו השליטים למעבר יהודים היה המקרה של הקהילה היהודית בכפר אנדרי.
משנכנסה אנדרי תחת החסות הרוסית והשליט המקומי התחייב לשלם לאוצר הרוסי סכומי כסף, גבר לחץ המיסים על האוכלוסייה, תוך הפליה של היהודים.
מטעמים אלה ביקשו, בשנת 1822 יהודי אנדרי רשות מן הגנרל אלכסיי ירמולוב לעזוב את כפרם ולהתיישב במקום אחר.
אך הנסיך שבתחומו נמצא הכפר התנגד, כדי שהכנסותיו ממיסים לא יפגעו.
ירמולוב, שלא רצה לחדד את יחסיו עם הנסיך הנאמן לרוסיה בשל היהודים, לא נענה לבקשה, והם נאלצו להמשיך ולהאנק תחת עול המיסים הכבד.
הנציבים העליונים של מלכות המשנה
הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ' (1862–1882)
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן (1916–1917)
מרדכי אלטשולר (תש"ן), יהודי מזרח קאווקאז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה, מכון בן צבי, ירושלים, , עמ' 59–60
מלכות המשנה של גרנדה החדשה (בספרדית: Virreinato de la Nueva Granada) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית שהתקיימה בין השנים 1717–1723, 1739–1810, ו-1815–1819, בצפונה של יבשת אמריקה הדרומית.
מלכות המשנה השתרעה, בקירוב, על פני שטחן של המדינות המודרניות של ונצואלה, טרינידד וטובגו, קולומביה, פנמה ואקוודור, וכן חלקים מגיאנה, ניקרגואה ומברזיל.
בירת מלכות המשנה הייתה סנטה פה דה בוגוטה.
בשליש הראשון של המאה ה-16 החלו הספרדים לכבוש את חלקה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית ולהתיישב בה.
באותה השנה נוסדה האודיינסיה המלכותית של פנמה, בית משפט וכן יחידה מנהלית באימפריה הספרדית, שהייתה השלישית ביבשת אמריקה, וממלכת גרנדה החדשה, כשאר יבשת דרום אמריקה, הייתה תחת שיפוטה.
עם הקמתה של מלכות המשנה של פרו ב-1542 הפכה ממלכת גרנדה החדשה לחלק ממלכות המשנה, שתחום שיפוטה השתרע על פני אמריקה הדרומית כולה.
עם התבססות הכיבוש הספרדי באמריקה הוקמה בבוגוטה בשנת 1550 האודיינסייה המלכותית של סנטה פה שתחום שיפוטה השתרע על צפונה של יבשת אמריקה הדרומית ועל חלק מחופי הים הקאריבי.
בשנת 1564 הוקמה האודיינסיה המלכותית של קיטו ואילו ממלכת גרנדה החדשה הפכה לקפיטניה חנרל.
ב-27 במאי 1717, כאחד הצעדים הראשונים שנקט פליפה החמישי במסגרת הרפורמות הבורבוניות, אוחדו שלוש האודיינסיות של פנמה, סנטה פה וקיטו למלכות המשנה של גרנדה החדשה, אשר נקרעו מעל מלכות המשנה של פרו, ששטחה הצטמצם.
הקמת מלכות המשנה החדשה, שהצטרפה לזו של פרו וזו של ספרד החדשה, הפכה את בוגוטה לאחד משלושת המרכזים המנהליים של האימפריה הספרדית באמריקה, לצד מקסיקו סיטי ולימה.
קשיים מנהליים הביאו לפירוקה של מלכות המשנה לאחר זמן קצר, ב-5 בנובמבר 1723, אולם זו הוקמה מחדש ב-20 באוגוסט 1739, והמשיכה להתקיים עד קריסת האימפריה הספרדית.
המאפיינים הגאוגרפיים של צפון יבשת אמריקה הדרומית, המבותרת בנהרות, ברכסי הרים המסתעפים מחלקם הצפוני של הרי האנדים וביערות סבוכים, הקשו על התחבורה ודרכי התקשורת, ובעקבותיהם גם על יעילות השלטון, בתוך מלכות המשנה החדשה.
מסיבה זו הוקמה ב-1739 הקפיטניה חנרל של ונצואלה, וקשריה עם מלכות המשנה התרופפו עד לניתוקה מעליה בשנת 1742. עם הניתוק הושמו חלק משטחיה המערביים של הקפיטניה חנרל של ונצואלה תחת שיפוטה של האודיינסיה של סנטה פה.
בשנת 1751 בוטלה האודיינסיה המלכותית של פנמה וזו הושמה תחת סמכותה של האודיינסיה המלכותית של סנטה פה.
במהלך שנות קיומה של מלכות המשנה נעשו עוד מספר שינויים בגבולות שטח השיפוט שלה.
עם פרוץ משבר המלוכה הספרדית כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות וכיבוש ספרד בידי צרפת הכריזו קריאולים בני האליטה על שלטון עצמי ב-1810 ולאחר מכן על עצמאות.
אף על פי כן, בסיס כוחם היה בעיקר בבוגוטה ובערים הגדולות, ושלטונם לא היה אפקטיבי בפנים הארץ.
רעידת אדמה חזקה בשנת 1812 נתפסה כזעם אלוהי על המתקוממים וכן התמוטטות תנועת העצמאות בוונצואלה השכנה החלישו את תומכי העצמאות.
בשנת 1815 פלשו כוחות מלך ספרד, ששב לכיסאו, למלכות המשנה והחלו בכיבושה מחדש, מערכה שהסתיימה בניצחון המלוכנים ב-1816, ניצחון שהביא ליציאת המורדים, ביניהם סימון בוליבר, לגלות.
מלכות המשנה המשיכה להתקיים עוד כשלוש שנים נוספות, עד למבצע צבאי נועז בו חצו כוחותיו של סימון בוליבר את הרי האנדים וניצחונם על תומכי ספרד בקרב בויאקה (Boyacá) ב-7 באוגוסט 1819. שלושה ימים לאחר מכן נכנס צבאו של בוליבר לבוגוטה.
ב-17 בדצמבר 1819 הכריז קונגרס אנגוסטורה (Angostura) על הקמתה של רפובליקה על חורבות מלכות המשנה, היא רפובליקת קולומביה הגדולה ומלכות המשנה של גרנדה החדשה חדלה מלהתקיים.
רשימת מלכוֹת צרפת היא רשימת נשות המונרכים הצרפתיים.
בניגוד למספר מונרכיות אחרות, החוק הצרפתי דרש כי המלך המכהן יהיה זכר בכל גיל, וכך לא שלטה מעולם אישה בצרפת כמלכה מכהנת.
מאז שנת 987, אז עלה לשלטון איג קאפה, מייסד השושלת הקאפטינגית, היו בצרפת 49 מלכות, שלוש קיסריות ובת זוג מלכותית אחת (מאדאם דה מנטנון, שנישאה בחשאיות למלך לואי הארבעה עשר).
שתי מלכות צרפתיות, אינגבורג, נסיכת דנמרק ואן, דוכסית ברטאן, היו מלכות פעמיים.
בין השנים 1285 ל-1328 אוחדו מלכויות צרפת ונווארה בשל נישואיה של ז'אן, המלכה השלטת של נווארה, לפיליפ הרביעי, מלך צרפת.
כך כלותיה של ז'אן, שנישאו לשלושת בניה המלכים - לואי העשירי, פיליפ החמישי ושארל הרביעי, היו לא רק מלכות צרפת אלא גם מלכות נווארה.
מלכות נווארה נפרדה מצרפת לאחר מותו של שארל הרביעי, והצטרפה אליה שוב עם עלייתו לשלטון של המלך אנרי הרביעי ועד לשנת 1791.
שם תמונה אביה שושלת תקופת שלטון בעלה ז'אן, נסיכת צרפת, דוכסית ברי לואי האחד עשר, מלך צרפת בית ולואה 1498–1498 לואי השנים עשר אן, דוכסית ברטאן פרנסואה השני, דוכס ברטאן בית מונפור 1502–1514לואי השנים עשר מרי טיודור, נסיכת אנגליה הנרי השביעי, מלך אנגליה בית טיודור 1514–1515 לואי השנים עשר
שם תמונה אביה שושלת תקופת שלטון בעלה ז'וזפין דה בוארנה ז'וזף גספאר דה טאשה, אדון לה פאג'רי בית טאשר דה לה פאגרי 1804–1810 נפוליאון הראשון מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בית הבסבורג 1810–1814נפוליאון הראשון
שם תמונה אביה שושלת תקופת שלטון בעלה מריה אמליה, נסיכת שתי הסיציליות פרדיננד הראשון, מלך שתי הסיציליות בית בורבון 1830–1848 לואי פיליפ
שם תמונה אביה שושלת תקופת שלטון בעלה אז'ני דה מונטיז'ו צ'יפריאנו גוזמן-פורטוקררו בית בונפרטה 1853–1870 נפוליאון השלישי
מלכות צרפתיות רבות שימשו כעוצרות בשם בעליהן כאשר אלו לא שהו במדינה, או בשם ילדיהן עד שהגיעו לבגרות:
שם תמונה תקופת העוצרות הערות אנה ירסולאבנה, נסיכת קייב 1060–1066 שימשה כעוצרת בשם בנה הקטין, פיליפ הראשון, לאחר מות בעלה, אנרי הראשון.
אדל דה שמפן 1190–1192 שימשה כעוצרת בזמן שבנה, המלך פיליפ השני, השתתף במסע הצלב השלישי.
בלנקה, נסיכת קסטיליה 1226–1234 ו-1248–1252 שימשה כעוצרת לראשונה בזמן שבנה, לואי התשיעי, היה קטין, ולאחר מכן בזמן שהוא השתתף במסע הצלב השביעי.
ז'אן, נסיכת בורגון לסירוגין בין 1328 ל-1348 שימשה כעוצרת פעמים רבות בשם בעלה, פיליפ השישי, בזמן שלחם במלחמת מאה השנים.
איזבלה, נסיכת בוואריה לסירוגין בין 1393 ל-1420 שימשה כעוצרת בשם בעלה, שארל השישי, שסבל ממחלת נפש.
קטרינה דה מדיצ'י 1552, 1560-1563, 1574 שימשה כעוצרת שלוש פעמים: בשם בעלה, אנרי השני, בזמן שהשתתף במלחמת הבסבורג-ולואה; בשם בנה הקטין, שארל התשיעי; בשם בנה המלך אנרי השלישי, בזמן ששהה בפולין.
מריה דה מדיצ'י 1610–1614 שימשה כעוצרת בשם בנה הקטין, לואי השלושה עשר.
אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל 1643–1651 שימשה כעוצרת בשם בנה הקטין, לואי הארבעה עשר.
אז'ני דה מונטיז'ו 1859, 1865, 1870 שימשה כעוצרת בשם בעלה, הקיסר נפוליאון השלישי, כאשר לא היה במדינה.
מלכי דאל ריאטה (Dál Riata) הם מלכים שלטו בממלכת דאל ריאטה - הממוקמת במערב סקוטלנד ובמזרח אירלנד של ימינו.
לימים מלכי סקוטלנד ראו במלכי דאל ריאטה את אבות אבותיהם.
מלכי דאל ריאטה, ולימים מלכי אלבה (שמה של סקוטלנד הקדומה) ראו עצמם כצאצאי פרגוס מור, בנו של ארק מדאל ריאטה, ואף ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ציין במאה ה-16 כי הוא צאצאו של פרגוס מור.
מלכי דאל ריאטה מוזכרים בכרוניקות איריות החל מהמאה השישית.
שני האזכורים הראשונים של מלכי דאל ריאטה הם אזכורי מותם של קומגאל מק דומאנגארט (בשנת 538–545 לערך) ושל אחיו גאבראן מק דומאנגארט (בשנת 558–560 לערך).
האזכור האחרון בכרוניקות של מלכי דאל ריאטה הוא אזכור מותו של פרגוס מק אכדאך, אחיו ויורשו של אייד פינד - מותו מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בשנת 781. לאחר מותו הפכה רשימת המלכים מעורפלת ולא ברור מי שלט בדאל ריאטה, למעט דונכוירכה אשר מותו מצוין בשנת 792.
דאל ריאטה נחלקה בין מספר שבטים שנקראו "קנלה" (cenéla).
קנל נגבריין (שבט גבריין) אשר שלט בקינטייר וטען להיותו צאצא של גאבראן מק דומנגארט וקנל לוריין (שבט לוריין) אשר טען להיותו צאצא של לוארן - בנו של פרגוס מור, נאבקו ביניהן על השליטה בממלכה.
גנאלוגיות אלה מוזכרות ב"סנכוס פר נ-אלבן" - אולם כבר בעת העתיקה הטילו ספק בטענות אלה.
כמו כן, כרוניקות שונות השתמשו בתעתיקים שונים, ובעת המרת התעתיק ללטינית השתנו חלק מהשמות, כך למשל הצורה הלטינית של שם הממלכה הייתה "דאלריאדה", עובדה שהקשתה על זיהוי הדמויות השונות המוזכרות בכרוניקות.
מלכים שקדמו לקרב מאג ראת'
מלכים מאז קרב מאג ראת' ועד שנת 741
תקופת שלטוןשליטשם מלאשבטהערות<small>736 לערך - 750תקופת אינטררגנום<small><small>ממלכת דאל ריאטה הייתה תחת שליטת הפיקטים<small>768–778אייד פינדאייד מק אכדאךשבט גבריין - כנראה בנו של אאוכייד בן אאוכייד;<small>778–781פרגוספרגוס מק אכדאךשבט גבריין - אחיו של אייד פינד<small>781–792דונכוירכהלא ידוע<small>792–787אינטרגנום<small>?
- 809קונאל, מלך הפיקטיםקונאל מק טאידאגמלך הפיקטים בין השנים 787–789<small>807–811קונאל מק אאדייןקונאל מק אאדייןמלך במקביל לקודמו בחלק מהתקופה;<small>811–835דומנלדומנל מק קאוסטנטיןבנו של קאוסטנטין מק פרגוסהעל פי הדואן אלבאנאך שלט 24 שנים;<small>835–839איידאייד מק בואנטה
מלכי אסקס שלטו בממלכת אסקס מהקמתה בשנת 527 ועד לפירוקה הסופי שלוש מאות שנים מאוחר יותר, בשנת 825. ממלכת אסקס הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5. לכל אורך שנות קיומה של הממלכה, שלט בה בית מלוכה אחת, בית אסקס.
מהשושלת, אשר יוסדה על ידי אסקווין, המלך הראשון של אסקס, יצאו כל 18 המלכים של אסקס.
בית שם שם בשפת המקור תקופת חיים הכתרה סיום כהונה הערות המאה ה-6 אסקס אסקווין Æscwine ?
קיום שלטונו במציאות איננו ודאי, וגם כהונתו הארוכה כמלך כפי שמוצגת במקורות (כשישים שנה), נראית תמוהה לדעת כמה מקורות מאוחרים.
לפי מקורות אחדים הוא היה המלך הראשון אסקס, ולא אסקווין אביו.
היה נשוי לריקולה, בתו של אאורמנריק מלך קנט ה-5 ואחותו של אתלברט הראשון מלך קנט ה-6. המאה ה-7 סאברט Sæberht מת ב-616(א)</center> 604 616(א)</center> בנו של סלדה ושל ריקולה, אחותו של אתלברט הראשון מלך קנט.
התנצר בשנת 604 בהשפעת דודו אתלברט.
סיקסרד Sexræd מת ב-623 616(א)</center> 623(א)</center> מלך במשותף עם אחיו סאוורד, התנער יחד עמו מהנצרות והשיב את הממלכה לפגניות.
נהרג בקרב נגד ממלכת וסקס.
סאוורד Sæward מת ב-623 616(א)</center> 623(א)</center> מלך במשותף עם אחיו סיקסרד, התנער יחד עמו מהנצרות והשיב את הממלכה לפגניות.
סיגברט הראשון Sigeberht I ?
סיגברט השני Sigeberht II מת ב-660(א)</center> לפני 653 660(א)</center> בן נכד הנכד של סלדה, דרך סאקסה, אחותו של סאברט.
נרצח על ידי שני בני משפחה.
סוויתהלם Swithhelm מת ב-664 660(א)</center> 663(א)</center> בנו של סאוורד ואחיו של סיגברט הראשון.
סיגהרה Sighere מת ב-683 663(א)</center> 687(א)</center> בנו של סיגברט הראשון.
בראשית כהונתו מלך במשותף עם סיגהרה.
ויתר לבסוף על המלוכה לטובת בנו סיגהרד.
בראשית כהונתו מלך במשותף עם אחיו סוואפרד.
אח אחר שלו היה סוואפהרד מלך קנט.
המאה ה-8 סוואפרד Swæfred ?
מלך במשותף עם אחיו סיגהרד.
מלך לזמן קצר ועזב לרומא יחד עם קואנרד מלך מרסיה.
יחד העבירו המשך חייהם במנזר בעיר.
בחלק מכהונתו מלך במשותף עם סוואפברט.
?(א)</center> 738 מקומו במשפחה לא ידוע.
ויתר על שלטונו לבסוף על מנת לנסוע לרומא.
המאה ה-9 סיגרד Sigered ?
בשנת 825 פורקה הממלכה ושולבה בממלכת וסקס.
הערה (א): שנים אלו הן אומדן, ואין ודאות לגבי מידת הדיוק בנתון זה.
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Virreinato del Río de la Plata) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית בעולם החדש שהתקיימה בין השנים 1776 ו-1814 באזור בו נמצאות כיום ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה.
בירת מלכות המשנה הייתה בואנוס איירס, ובערוב ימיה שכנה במונטווידאו.
שמה של מלכות המשנה נגזר מריו דה לה פלטה (מילולית: "נהר הכסף"), שהיה האזור המיושב ביותר במלכות המשנה והיווה את מרכזה הכלכלי, הפוליטי, המנהלי, התרבותי והדמוגרפי.
ב-1680 הוקמו מחוז קולוניה והעיר קולוניה דל סקרמנטו על ידי מנואל לובו, המושל הפורטוגזי של ריו דה ז'ניירו.
העיר הוקמה לחופי אורוגוואי המודרנית והפכה לבירת המחוז החדש של מדינת ברזיל, אשר שאפה להתרחב מעבר לשטחים שהוקצו לה בחוזה טורדסיאס.
ב-1681 נכבשה העיר על ידי הגנרל הספרדי חוסה גארו, אך הושבה לפורטוגל מספר חודשים לאחר מכן, כחלק מתנאיו של חוזה ליסבון.
בשנים אלו, כחלק משיטת ארגון הסחר האימפריאלית בצי האינדיאס, המסחר שבין מלכות המשנה של פרו וספרד התנהל בעיקר דרך נמלה של לימה, דבר שמנע את התפתחותה של בואנוס איירס או ערים אחרות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית.
כתוצאה מהגבלה זו, משך הזמן להעברת סחורות בין ספרד לעולם החדש התארך בחודשים, מה שהוביל לפריחתו של סחר בלתי חוקי, בעיקר דרך הנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון.
בשנת 1776, במסגרת הרפורמות הבורבוניות, הורה קרלוס השלישי, מלך ספרד על הקמתה של מלכות משנה חדשה באמריקה הדרומית בשם מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
מלכות המשנה נקרעה משטחה רחב הידיים של מלכות המשנה של פרו וכללה את האודיינסיות ששכנו ממזרח להרי האנדים ובהן עבר נתיב הסחר שהתפתח סביב מכרות הכסף של פוטוסי.
גם המושבה גינאה הספרדית היה נתונה לשלטונה המנהלי של מלכות המשנה החדשה.
ההחלטה על הקמת מלכות המשנה התקבלה על מנת להיטיב את השליטה הספרדית באזור לנוכח הנוכחות הפורטוגזית ואומות אירופאיות נוספות שהחלו לגלות עניין באזור והסחר הלא חוקי הער שהתנהל בו.
על אף שהאליטה בלימה התנגדה להחלטה הזו, היא יצאה אל הפועל באופן מיידי.
בירת מלכות המשנה נקבעה בבואנוס איירס, ששכנה על גדתו המערבית של ריו דה לה פלטה.
שלטונות הקפיטניה חנרל של צ'ילה ביקשו מהמלך שלא להיכלל במלכות המשנה החדשה; בקשתם אושרה, אך למורת רוחם, נקרעה מצ'ילה הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo) ובירתה מנדוסה, שהיו ממזרח להרי האנדים.
מלכות המשנה החדשה התמודדה עם שאיפות האימפריה הפורטוגזית לכיבוש שטחיה הסמוכים לברזיל.
מלך ספרד קרלוס השלישי החליט לצאת לפעולה כנגד הפורטוגזים, בעודו מנצל את המצב הבינלאומי המיוחד שנוצר בעקבות מלחמת שבע השנים ומלחמת העצמאות של ארצות הברית; צרפת הייתה לבעלת בריתה של ספרד, בעוד הממלכה המאוחדת, שהייתה נתונה בהתמודדות עם חוסר השקט במושבותיה, החליטה להיוותר נייטרלית בסכסוכים שבין ספרד לפורטוגל.
פדרו דה סבאיוס, המשנה למלך, כבש את קולוניה דל סקרמנטו ואת איי סנטה קתרינה לאחר שלושה ימי מצור, מה שהביא את הפורטוגזים לחתום על חוזה סן אידלפונסו הראשון.
במסגרת ההסכם, הכירו הפורטוגזים בשליטתה של ספרד על אגן ריו דה לה פלטה והעבירו לה את השליטה באורוגוואי.
בתמורה, הכירו הספרדים בשליטתה של פורטוגל בריו גראנדה דו סול.
סבאיוס הוחלף בחואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו, עליו הוטלה המשימה לפתח את הייצור המקומי של פשתן וקנבוס, סחורות שהיו נחוצות לתעשיית הטקסטיל הספרדית המתפתחת.
בשנים הראשונות שלאחר הקמתה, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18, התמודדו שלטונות מלכות המשנה עם מרידות חברתיות-פוליטיות שזעזעו את אזור האלטיפלאנו כולו ובהן אלו של טופאק אמארו השני, תומאס קטארי וטופאק קטארי.
על מנת להקל את המסחר במלכות המשנה החדשה, התיר קרלוס השלישי לאוניות ספרדיות המאוישות במלחים ספרדים לסחור דרך הנמלים של בואנוס איירס ומונטווידאו ולא רק דרך לימה, כבעבר.
מנמלים אלו יובאו לספרד מוצרים הפטורים ממס והוקמו בהן לשכות סחר של מדינות זרות ובתי דין למסחר.
אולם, לא היה מדובר בסחר חופשי, אלא בגרסה מוקדמת ומצומצמת שלו.
בעשור שבין 1778 ו-1788 היקף המסחר שבין ספרד למושבותיה באמריקה עלה ב-700%.
משרדי מכס הוקמו בבואנוס איירס ב-1778 ובמונטווידאו ב-1789. אולם, המדיניות הספרדית עדיין הגבילה את הסחר דרך מלכות המשנה והעדיפה להעביר סחורות יקרות כמו כסף מפוטוסי דרך לימה.
שיטת החלוקה למחוזות שנקראה "קורחימיינטו" בוטלה במלכות המשנה ב-1782 והוחלפה בשיטה שכונתה "אינטנדסיאס".
מטרת השיטה החדשה הייתה להגביר את הריכוזיות מלכות המשנה ולאפשר לה שלטון אפקטיבי יותר.
האינטנדסייה הראשית הוקמה בבואנוס איירס וערים גדולות אחרות הפכו למרכזי אינטנדסיאס אזוריות.
ב-1776, ספרד קיבלה מצרפת את השליטה על איי פוקלנד, והקימה בהם את מושבת העונשין פוארטו סולדד.
ב-1767, לאחר שחיזקו את שליטתם באיי, הכפיפו אותם למרותה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
סילוק מתיישבים בריטים מהאיים ב-1770 הובילו למשבר בין המדינות, אשר נפתר בהסכם שאפשר לבריטים לשוב אליהם.
אולם, אף אחת מהמדינות לא ויתרה או אכפה את ריבונותה על האיים, מה שהוביל בעתיד לסכסוך על השליטה על האיים ולמלחמת פוקלנד.
בתחילת המאה ה-19, בואנוס איירס החלה להפוך לעצמאית יותר וכלכלתה ותשתיותיה החלו מתבססות בפני עצמן, ללא צורך בתמיכה הכלכלית והניהול של הממשל המרכזי במדריד.
מלחמות ופלישות חוזרות של בריטניה הובילו להתדרדרות במצב הכללי במלכות המשנה, בעיקר בשל הפגיעה הבריטית במסחר הימי שיצא מנמליה.
בתקופה זו, תושבי האודיינסיה של פרו עילית החלו להתמרמר כנגד ההעדפה של מרכזי השלטון בבואנוס איירס בפיתוח והגנה על אזור ריו דה לה פלטה, על אף שהמחוזות הצפוניים היו אלו שסיפקו את רוב ההכנסות למלכות המשנה (בעיקר ממכרות הכסף בפוטוסי); בשלבים שונים, 75% מההכנסות של מלכות המשנה הגיעו מהאודיינסיה.
גם תושבי האודיינסיה של אלטו פלאטה (אזור פרגוואי של ימינו) החלו מתנגדים לשלטון המרכזי בבואנוס איירס, בעיקר בשל המונופול שלו על הייצוא.
המלחמות הנפוליאוניות באירופה העסיקו את הממשל המרכזי בספרד, ובהיעדרו קמו חונטות מהפכניות של קריאולים ומסטיסים במספר ערים ובעיקר בלה פאס וצ'וקיסקה, ובכך היוו את התקדים לשלטון עצמי.
לאחר ההפסד של ספרד בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, נפוליאון הכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד.
ב-1805 הצי הספרדי הושמד על ידי בריטניה בקרב טרפלגר ועל כן, הודיעה הממשלה הספרדית למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שלא תוכל להגן עליה במקרה של פלישה בריטית.
ב-27 ביוני 1806, פלשו לבואנוס איירס 1,500 חיילים בריטים בפיקודו של קולונל ויליאם בריספורד.
המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נמלט מהעיר אל קורדובה.
הכוח הבריטי הובס על ידי מיליציות מקומיות מבואנוס איירס ומונטווידאו, על אף אזלת ידם של חיל המצב הספרדי והממשל.
בפברואר 1807 הגיע כוח בריטי נוסף שמנה 8,000 חיילים, אשר הצליח לכבוש את מונטווידאו לאחר קרב קשה.
במאי הגיע לעיר לוטננט גנרל ג'ון וייטלוק, אשר פיקד על המתקפה על בואנוס איירס ב-5 ביולי.
לאחר שאיבד יותר מחצי מחייליו, וייטלוק חתם על הסכם הפסקת אש ושב לבריטניה.
בשנת 1810 התחוללה מהפכת מאי בה הודח המשנה למלך סיסנרוס (Cisneros) בידי המהפכנים בבואנוס איירס.
למהפכה הובילו גורמים רבים וביניהם: עצמאותו הכלכלית של האזור, כישלונה של ספרד בניהול והגנה של מלכות המשנה, הצלחותיהן של המיליציות המקומיות והעובדה שגברו על כוח בינלאומי כמו בריטניה.
מלכות המשנה החלה להיקרע בין הכוחות השונים: ארגנטינה הפכה עצמאית בפועל ב-1810, פרגוואי הכריזה על עצמאותה ב-1811, אזור האנדים היה תחת שליטת המלוכנים ממלכות המשנה של פרו ובסופו של דבר אוחד אליה, ובשאר השטח קמו כוחות מהפכניים.
מושל מונטווידאו, פרנסיסקו חביאר דה אליו, נתמנה בידי ההקורטס של קדיס למשנה למלך החדש, והכריז על בואנוס איירס כעיר מורדת.
הוא היה נתון למצור של שנתיים ששמו עליו המהפכנים במונטווידאו, ועם נפילת העיר ומנוסתו לספרד, חדלה מלכות המשנה מלהתקיים.
על אף שמלכות המשנה של ריו דה לה פלטה נחשבה למושבה ספרדית, חלק מהאימפריה הספרדית, בפועל היא הייתה לרכושו הפרטי של מלך ספרד.
שיטת שלטון זו אפשרה גם לספרד עצמה וגם למושבותיה לקיים מערכות חוקים ותקנות שלא מושפעת מאלו של המושבות האחרות.
מלכות המשנה חולקה בצורה הבאה:
האינטנדסייה של בואנוס איירס - כללה את המרכזים השלטוניים בבואנוס איירס, סנטה פה, קולוניה דל סקרמנטו וקרמן דה פטגונס
הגוברנסיון של מונטווידאו - מרכזה בעיר מונטווידאו
הגוברנסיון של מיסיונס - כללה את המרכזים השלטוניים בסן איגנסיו מיני, יאפיו וקאנדלאריה
האינטנדסייה של פרגוואי - מרכזה בעיר אסונסיון
האינטנדסייה של קורדובה - כללה את המרכזים השלטוניים בריו קוארטו, קורדובה, לה ריוחה, סן חואן, מנדוסה וסן לואיס
האינטנדסייה של סלטה - כללה את המרכזים השלטוניים בקטמרקה, סנטיאגו דל אסטרו, טוקומאן, סלטה וסן סלבדור דה חוחוי
האינטנדסייה של פוטוסי - כללה את המרכזים השלטוניים בפוטוסי ואורורו
האינטנדסייה של לה פאס - מרכזה בעיר לה פאס
האינטנדסייה של קוצ'במבה - כללה את המרכזים השלטוניים בקוצ'במבה וסנטה קרוס דה לה סיירה
האינטנדסייה של צ'ארקס - מרכזה בעיר סוקרה
המשנה למלך של ריו דה לה פלטה
מלך ספרד מינה משנה למלך שינהל את מלכות המשנה בשמו.
תחילה, כהונתם לא הייתה קצובה בזמן ויכלה להימשך לכל החיים; מאוחר יותר נקצבה כהונתם ל-3 עד 5 שנים.
בשל המרחק בין ספרד לדרום אמריקה, ומאחר שדרך התקשורת היחידה באותם ימים הייתה דרך הים, היה פער זמן משמעותי בין ההכרזה על משנה למלך ועד תחילת כהונתו בפועל.
הדבר נכון לשאר התקשורת שבין ספרד למושבותיה באמריקה הדרומית, ולכן למלכות המשנה ולמשנה למלך היה חופש פעולה משמעותי.
כמו כן, התמודד עם רעיונות מהפכניים שהתפתחו במלכות המשנה בהשראת המהפכה הצרפתית שהתחוללה באותה התקופה.
הקבילדו אילץ את סוברמונטה לעבור למונטווידאו והוא העביר את סמכויותיו הצבאיות לסנטיאגו דה ליניארס.
סמכויותיו נשללו לחלוטין במשפט צבאי.סנטיאגו דה ליניארס10 בפברואר 1807 - 30 ביוני 1809קרלוס הרביעי, מלך ספרד, פרננדו השביעי, מלך ספרד, חוסה הראשון, מלך ספרדמשנה למלך זמני, שכהונתו אושרה על ידי קרלוס הרביעי, מלך ספרד.
הוחלף על ידי החונטה של סביליהבלתאסאר הידלגו דה סיסנרוס30 ביוני 1809 - 25 במאי 181011 בפברואר 1809חוסה הראשון, מלך ספרדמונה על ידי החונטה של סביליה.
הודח במהלך מהפכת מאי והוחלף על ידי החונטה הראשונהפרנסיסקו חביאר דה אליו25 במאי 1810 - ינואר 181231 באוגוסט 1810הכריז על עצמו כמשנה למלך לאחר מהפכת מאי, וכהונתו אושרה על ידי הקורטס של קדיס, שגם הכריזה על מונטווידאו כבירת מלכות המשנה החדשה ועל בואנוס איירס כעיר מורדת
רשימת מלכי אראגון כוללת את שליטי ממלכת אראגון, כיום אזור בצפון-מזרח ספרד.
הממלכה כללה את שטח הקהילה האוטונומית אראגון של ספרד של ימינו.
מלכי אראגון מבית ברצלונה מלכו גם על נסיכות קטלוניה, ממלכת ולנסיה, ממלכת מיורקה, ממלכת סיציליה, ממלכת סרדיניה וקורסיקה ושטחים בדרום צרפת של ימינו, ובכללם העיר מונפלייה.
מדינה נרחבת זו היא כתר אראגון, בניגוד ל"ממלכת אראגון" שכוללת רק את הממלכה.
לאחר מותו של סנצ'ו השלישי, מלך נווארה, ירש בנו רמירו את מחוז אראגון, והפך אותו למדינה עצמאית.
הטוענים לכתר בתקופת מלחמת האזרחים הקטלונית
בתקופת מלחמת האזרחים הקטלונית (1462–1472) טענו שלושה אישים לכתר אראגון במקומו של חואן השני:
תמונה שם שנות שלטונו מידע נוסף אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה 1462 - 1463 השתייך לבית טרסטמארה; פדרו מקוימברה, קונדשטבל פורטוגל 1463 - 1466 השתייך לבית אביש רנה מאנז'ו 1466 - 1472 השתייך לבית ולואה-אנז'ו
חואנה הראשונה הייתה השליטה האחרונה לבית טרסטמארה.
לאחר נישואיה לפליפה הראשון, מלך קסטיליה, עברה אראגון לידי בית הבסבורג.
בגלל טענות בעלה ובניה של חואנה כי היא אינה יציבה בנפשה, בנה קרלוס שלט למעשה על אראגון ביחד איתה.
תקופת מלחמת הירושה הספרדית: בית בורבון ובית הבסבורג
עם פרוץ מלחמת הקוצרים ומלחמת הירושה הספרדית, נותרה אראגון נאמנה לפליפה הרביעי, ועברה לידי בית בורבון
תמונה שם שנות שלטונו מידע נוסף פליפה הרביעי 1 בנובמבר 1700 - 1705
תמונה שם שנות שלטונו מידע נוסף קרלוס השלישי 1705 - 1714
ב-1707, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, פורק כתר אראגון.
חלק ממלכי ספרד עדיין השתמשו בתואר הרשמי "מלך אראגון" לאחר מכן.
מלכות האלוהים שוכנת בתוכך הוא ספר הגות של הסופר הרוסי לב טולסטוי, שבו הוא פורש את משנתו האנרכיסטית, המבוססת על תפיסתו את בשורתו המקורית של ישו, כבשורה אנרכיסטית-פציפיסטית.
הספר יצא לאור בראשונה ב-1894 בגרמניה, היות שהוצאתו לאור נאסרה ברוסיה, מולדת המחבר.
מהטמה גנדי מספר בספרו אוטוביוגרפיה או סיפור ניסויי עם האמת כי ספרו זה של טולסטוי המם אותו, והיה אחת משלוש ההשפעות המודרניות החשובות ביותר על חייו.
בהמשך התכתבו השניים, וגנדי מימש את האסטרטגיה למאבק לא אלים שטולסטוי יעץ להודים לנקוט בו, כדי להשתחרר מן הכיבוש הבריטי.
מלכות וקסברגר היא חברת הוצאה לאור המתמחה בעיצוב וייצור פריטי יודאיקה והוצאה לאור של הפקות דפוס וספרי יהדות אמנותיים.
החברה הוקמה ומנוהלת על ידי יואל וקסברגר, תושב בני ברק.
סבו, זאב וקסברגר, יסד בשנת 1967 בית דפוס בבלט, שכלל ציוד חדשני לאותה תקופה.
לאחר פטירת הסב החל בנו משה לתפעל את בית הדפוס.
בנו של משה, יואל, החל לעצב מבחינה אמנותית את המוצרים שהודפסו במקום, מבלי שלמד זאת באופן רשמי.
לצורך כך, בגיל 13 נרכש עבורו מחשב מקינטוש.
במקביל למד בישיבת חוג חת"ם סופר בבני ברק.
בשנת 2003 הקים וקסברגר את חברת "מלכות וקסברגר".
בתחילת הדרך עסקה החברה בייצור מזכרות לאירועים, ברכונים ופריטי יודאיקה מהודרים.
בהמשך הפיקה החברה ספרים הקשורים למעגל השנה היהודי ("אגדה לחגי תשרי", "להודות ולהלל", "מגילת אסתר מאוירת", "הגדה של פסח" ועוד), וכן סידורים מהודרים, פוסטרים מאוירים ועוד.
בשנת 2012 יצא לאור ספר על הרב עובדיה יוסף- "פוסק הדור", עוד בחייו של הרב.
בשנת 2013 מכרה החברה הגדה של פסח אמנותית משולבת בעיטורי זהב במאה אלף דולר.
החברה מפעילה רשת חנויות בבני ברק ובירושלים.
בשנים האחרונות החל יואל לבקשת חסידויות מסוימות לאייר ציורים מרהיבים וייחודיים שבו מוצגים אדמו"רי החצר בגרפיקה מיוחדת כשבסביבה משולבים אלמנטים ובנייני המוסדות המסמלים את החצר, בין החצרות שהתפארו ביצירה/תמונה מסוג זה: ויז'ניץ, גור, דושינסקיא ועוד.
יואל אף אייר תמונות לדמויות כמו: ר' ישעיה'לה מקערסטיר, הרב וואזנר, הרב עובדיה יוסף ועוד.
לפני כמה שנים הוקמה מחלקת ספרי תורה במלכות וקסברגר המנוהלת על ידי אחיו של יואל-זאב וקסברגר,
במסגרתה מקיים האח זאב הרצאות המיועדות לסופרי וסוחרי סת"ם, בהרצאות אלו מועברים מסרים בין היתר האיך לסחור נכון בסת"ם ועוד.
מחלקה נוספת שקמה בשנים האחרונות בחברה הוא מחלקת הצעצועים והמשחקים של וקסברגר-"וקסברגר טויס".
וקסברגר פועלת בשיתוף פעולה עם חברת "מפואר יודאיקה" מארצות הברית כשמעבר לכך שמוצרי החברה נמכרים בארצות הברית בחנות זו הם גם מייצרים דברים מסוימים יחד.
בדפוס וקסברגר אף הדפיסו את כרכי הש"ס המפוארים "מתיבתא" שבהוצאת 'עוז והדר'.
סלוגן החברה הוא "פאר היצירה היהודית".
"מלכות החרמון" (מוכר גם בשם "כל המילים השמחות" - מילים מהשורה הראשונה של השיר) הוא שיר אותו כתב יובב כץ, הלחין אפי נצר ועיבד פולדי שצמן.
השיר יצא כסינגל בביצועה של להקת פיקוד צפון (מתוכניתה ה-15 על הרמה).
שיר זה הוא מהמוכרים והמצליחים מבין שירי הלהקות הצבאיות בישראל.
השיר זכה במקום הראשון במצעד השנתי של גלי צה"ל לשנת תשכ"ח (1968).
השיר הולחן במקצב של ואלס, מקצב שחביב מאוד על המלחין אפי נצר.
השיר כתוב כמכתב שחייל שולח לחברתו, נוהג שהיה מקובל אז כשהקשר בין החזית לעורף היה במכתבים.
הסולן בשיר הוא מוצי אביב.
לטענת מלחין השיר, אפי נצר, הוא בחר באביב כמבצע כיוון שהכיר את קולו מעת שהיה נער ושר במקהלת בית הכנסת בשכונת נווה שאנן בחיפה.
כשבניגוד לנטייה מקובלת אז לשיר בדרמטיות, הוא נודע בביצוע הנון-שאלאנטי עם הידיים בכיסים, העמדה שאולי מלמדת על תחושת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים, תחושה שבאה לידי ביטוי בעוד שירים מאותה תקופה.
בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל הוציאה להקת פיקוד צפון עיבוד מחודש לשיר.
בשל פרסומו, השיר מצוטט לא פעם:
לאמן אסף אשתר יש מופע בשם "כל המילים השמחות".
בשיר "פסטיבל" שכתב אברהם טל עם רני אייזנברג נכלל בית מתוך השיר.
השיר בעל השם האירוני "כל המלים השמחות" שנכתב על ידי עדה רפאלי בעקבות אסון הצוללת דקר, הושר לפי הלחן "מלכות החרמון".
רשימת מלכי בבל, עיר עתיקה ששכנה במרכז מסופוטמיה בשטח עיראק של היום.
בחלק מההיסטוריה שלה הפכה עיר הממלכה המקומית לאימפריה ששלטה על אזור נרחב במסופוטמיה, סוריה וגם ארץ ישראל.
עקב הקשיים השונים בקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב, קיימות שלוש גישות מקבילות לסידור הכרונולוגי של האלף השלישי והשני לפנה"ס: כרונולוגיה גבוהה, תיכונה ונמוכה.
רשימה זו הוכנה על פי הכרונולוגיה התיכונה.
רשימת מלכי בבל מורכבת ממספר רשימות של מלכים שנמצאו במקורות שונים:
"King List A" - כוללת את רשימת מלכי בבל ממלכי השושלת הראשונה של בבל ועד המלך כנדלנו מהשושלת העשירית האשורית.
"King List B" - כוללת את המלכים משתי השושלות הראשונות
"King List C" - כוללת את שבעת המלכים הראשונים בשושלת השנייה של איסין
The "Babylonian King List of the Hellenistic Age - רשימת מלכים שנכתבה ביוונית עתיקה על ידי ברוסוס, וכוללת את כל המלכים מהתקופה ההלניסטית מאלכסנדר הגדול ועד דמטריוס השני שנת 141 לפנה"ס.
במסגרת מחקריים נעזרו החוקרים גם בלוחות נוגה של עמי-צדוקה , זאת סדרה של תצפיות בכוכב הלכת נוגה שנעשו על ידי המלך הבבלי עמי-צדוקה מהשושלת הראשונה.
מלכי השושלת הראשונה - שושלת אמורית
מלכים אלה שלטו בבבל בתקופת הברונזה התיכונה.
פלישת השבטים האמוריים למסופוטמיה, נעשתה בתהליך הדרגתי.
הם הגיעו לאזור עוד לפני פלישת הגותים.
במשך הזמן התבוללו באוכלוסייה, והשתלבו בחיים הכלכליים.
במאה ה-19 לפנה"ס השתלטו על אזור מרכז מסופוטמיה, ויסדו שושלת אמורית ששלטה בבבל במשך 300 שנים עד תחילת המאה ה-16 לפנה"ס.
המידע על המלכים הראשונים מ-שומו-אבו ועד סין-מובליט הוא מועט.
גובה מי התהום באזור פגע בממצאים הארכאולוגיים.
עד עלייתו של חמורבי לשלטון, ממלכת בבל הייתה מורכבת ממספר ערים ששכנו סביבה וכללו את סיפר, כיש, בורסיפה ודילבט .
חמורבי הרחיב את הממלכה, הוא כבש את ערי המדינה בדרום מסופוטמיה, ומצפון את ממלכת אשנונה, אשור ומארי והפך את בבל לאימפריה.
שושלת ארץ-הים - השושלת השנייה של בבל
שושלת "ארץ-הים" מכונה על ידי ההיסטוריונים השושלת השנייה של בבל, אף על פי שייתכן ולא שלטה בבבל עצמה למעט תקופה קצרה.
השושלת שתקופת שלטונה נעה בין השנים 1732 עד 1460 לפנה"ס לערך, כוללת סדרה של מלכים מסתוריים שיש לה אזכורים הכוללים מידע מועט ברשימות מלכים אשוריות.
שמה של השושלת מגיע מאזור שכונה על ידי האשורים "ארץ הים" ששכן בעת העתיקה בדרום מסופוטמיה, באזור הביצתי שבין הפרת והחידקל בסמוך למפרץ הפרסי.
הרשימה כוללת 12 שמות של מלכים שבחלקם מזכירים שמות שומריים המזכירים את שמות המלכים של מלכי השושלת הראשונה של איסין.