tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"לחם ושושנים" או "נאנו גולסורך" (בפרסית: نان و گل سرخ) היא תוכנית טלוויזיה דו-לשונית שבועית שהוקמה על ידי חברי מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה.
התוכנית היא בהנחיית יושבת ראש הארגון מרים נמזי והפעיל החברתי פריבורז פויה, ששואפת "לקדם חופש מחשבה ולשבור סוגיות שהן טאבו ברחבי העולם".
פרק טיפוסי של התוכנית הוא באורך של כ-25 דקות, וכולל נושאים בנוגע למעמד זכויות האדם של מוסלמים לשעבר ברחבי העולם, ראיונות עם פעילים שונים, שיחה תחת הכותרת של "הפתווה המטורפת של השבוע" ועוד.
מאז 2014 מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה מארגנת ועידה שנתית כדי לדון בנושאים הקשורים למצבם של מוסלמים לשעבר, כיצד לפתח את התנועה ברחבי העולם, מגמות של טרור אסלאמי, סיפורים אישיים של פעילים כופרים וכיצד לפעול ביחד למתנגדים השונים של אקטיביזם בקרב מוסלמים לשעבר.
הוועידה של שנת 2017 הוגדרה בתקשורת המקומית כמי שהייתה "המפגש הגדול ביותר של מוסלמים לשעבר בהיסטוריה".
מוֹעֶצֶת הָעָם הייתה המוסד העליון של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה.
היא תפסה את מקומה של המועצה המלכותית, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל המנדטורית.
מועצת העם הוקמה על ידי ההנהלה הציונית ב־12 באפריל 1948, לקראת הכרזת המדינה.
כבר בפברואר באותה שנה, פרסמו הסוכנות היהודית והוועד הלאומי את הצעתם המשותפת לעניין זה.
המועצה מנתה 37 חברים, מתוכם נבחרו 13 חברים להימנות עם מנהלת העם, הקבינט של היישוב וראש הגוף המבצע העליון שלו.
חברי מועצת העם נתמנו לפי מפתח מפלגתי וארגוני: למפא"י 10 חברים, לציונים הכלליים 6 חברים, למזרחי והפועל המזרחי 5 חברים למפ"ם 5 חברים, לאגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל 3 חברים.
לויצו, לעלייה חדשה, לתימנים ולספרדים - נציג אחד לכל ארגון.
כן נכללו במועצת העם, זו לראשונה במוסד עליון של הנהגת היישוב, שלושה חברים רוויזיוניסטים (תומכים, אך לא נציגים של אצ"ל ובוודאי לא של לח"י) וכן נציג של המפלגה הקומוניסטית, פועל יוצא של תמיכת ברית המועצות בתוכנית החלוקה.
החברים הרוויזיוניסטיים היו: בן-ציון שטרנברג, צבי סגל והעיתונאי הרצל רוזנבלום (ששינה את שם משפחתו לצורך זה בלבד, על פי בקשת בן-גוריון, להרצל ורדי).
החבר הקומוניסטי היה מאיר וילנר.
בתחילה הרוויזיוניסטים התנגדו להזמנת הסוכנות להצטרפותם למועצת העם, בשל תוכנית החלוקה.
במגילת העצמאות, מגילת היסוד של מדינת ישראל, אותה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף שבתל אביב ב־14 במאי 1948, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של מדינת ישראל ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה.
חברי מועצת המדינה הם החתומים על מגילת העצמאות, 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה ו־12 מחברי המועצה, שלא יכולים היו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר.
בית הפדרציה (באמהרית: የፌዴሬሽን ምክር ቤት ובתעתיק לעברית: יאפאדרשין מאקיר בית) הוא הבית העליון משני הבתים של הפרלמנט האתיופי
המונה 112 חברים מ-69 קבוצות אתניות שונות.
תפקידו של בית הפדרציה לצד בית הנבחרים, הוא לפקח על הממשלה ולפרש את החוקה.
מועצת הפדרציה הוקמה בעקבות החוקה האתיופית.
מועצה זו באה לשמר את כוחם של הקבוצות האתניות הקטנות באתיופיה, ועל מנת שלא יתקבל חוק הפוגע באחת מהם.
הבחירות למועצה הפדרלית מתקיימות כל חמש שנים, ועל פי החוקה האתיופית מי שבוחר את חברי המועצה הם בתי הנבחרים המקומיים של מדינות הפדרציה, או על פי החלטת אותה מדינה, על ידי אזרחיה שלה.
למרות שהיא הבית העליון, מועצת הפדרציה נחשבת לגוף פחות פורמלי מאשר הבית התחתון, בית הנבחרים.
היא מדגישה יותר את מבנה הפדרציה האתיופית אשר מאחדת את הקבוצות השונות.
סמכויות מיוחדות המוענקות על פי החוקה רק למועצת הפדרציה:
המועצה היא הסמכות העליונה שדנה בפרישה של כל אחד מהעמים המרכיבים את אתיופיה.
המועצה היא זו שתהווה בורר בכל סכסוך בין מדינות הפדרציה.
המועצה היא זו שמחליטה על התקצוב הפדרלי של כל אחת מהמדינות.
התקציב הוא זה שמוגש קודם למועצה לעיון ולאחר מכן מוגש לבית הנבחרים.
על מנת לאשר חוק במועצת הפדרציה, יש צורך ברוב של יותר מחצי מחבריה.
לאישור של חוק חוקתי יש צורך ברוב של שני שלישים מחבריה.
יושב ראש וחברי מועצת הפדרציה
לפי פרק שש בסעיף 61 לחוקת אתיופיה, על מועצת הפדרציה לבחור מבין חבריה יושב ראש.
חלק מתפקידיו הרשמיים של יושב ראש מועצת הפדרציה כוללים ניהול דיונים והצבעות במליאה, ניסוח והצגת של נושאים לדיון, מתן הוראות והתייעצות עם הוועדות השונות של מועצת הפדרציה.
במועצת הפדרציה יש 112 נציגים המייצגים 69 קבוצות אתניות שונות.
מדינהנציגיםקבוצות אתניות1תיגראי632עפר213אמהרה1754אורומיה1915הררי (מדינה)הררי116סומלי417בנישנגול-גומאז558מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום54489גמבלה44 סך הכול 112 69
מועצת העיתונות והתקשורת בישראל (בעבר: מועצת העיתונות בישראל) היא ארגון התנדבותי ציבורי, שהוקם בשנת 1963, במטרה לשמור על חופש העיתונות ועל כללי האתיקה העיתונאית בישראל.
במועצה חברים נציגי העיתונות ונציגי הציבור, כאשר נציגי הציבור מהווים 40% מהמועצה, העיתונאים מהווים 30%, ו-30% הם עורכים ומוציאים לאור של עיתונים בישראל.
הארגון אמור לייצג את כל העוסקים במקצועות העיתונות בישראל, אולם יש ארגוני חדשות, כמו קבוצת "ידיעות אחרונות" שאינם חברים במועצת העיתונות, אם כי הם מאמצים את כללי האתיקה שלה.
נשיא המועצה המכהן הוא המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס חנן מלצר.
המועצה דנה, בין השאר, בתלונות על עבירות בתחום האתיקה העיתונאית, במסגרת בית הדין לאתיקה.
ב־1956 הקימו מספר עיתונאים בולטים ועדת אתיקה, שנועדה לגבש קוד אתי למקצוע ולמנוע התערבות מלמעלה בסוגיות אתיות.
הקוד האתי שגובש בידי הוועדה בוסס בעיקרו על הקוד האתי הבריטי.
במאי 1963 הפכה הוועדה למועצת העיתונות.
ב־1986 החליטה המועצה כי בסמכותה לדון בתלונות גם נגד עיתונאים שאינם חברים במועצה.
במאי 2011 התאגדה מועצת העיתונות כעמותה וביוני 2019 שינתה המועצה את שמה ל"מועצת העיתונות והתקשורת בישראל".
בעקבות ניסיון כושל לבצע שינוי באופן ההתנהלות של המועצה וחילוקי דעות לגבי המשך פעילותה, החליטה הנהלת גלובס ב-15 בנובמבר 2020 לפרוש מחברותה במועצה.
ב-21 בפברואר 2022, לאחר שהשופט חנן מלצר סירב לפרוש מנשיאות מועצת העיתונות אף שנתמנה ליו"ר חברת הביטוח מגדל והבעת אמון של המועצה בו, החליט ארגון העיתונאים לפרוש מהמועצה.
שמירה על חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת.
הגדרת כללי אתיקה עיתונאית לכל העוסקים בתקשורת ובכך פיקוח עליהם, כלומר קביעת כללים של "עשה ואל תעשה".
שמירה על זכויותיו וחובותיו של העיתונאי.
קידום העיתונאים מבחינה מקצועית, למשל: יציאה להשתלמויות, כנסים, ימי עיון, הרצאות ופרסום מידע וחומרי הדרכה והסברה.
נקיטת פעולות שיש בהן צורך כדי לקדם את המועצה.
המליאה - קובעת את תקנוניה ומתווה את מדיניותה.
מאז הקמת הארגון, במטרה לשמור על איזון בין האינטרסים של הגורמים השונים, נקבעה חלוקה פנימית של חברי המועצה, לפיה 40% מהחברים יהיו נציגי ציבור, 30% יהיו נציגי העיתונאים ו-30% נציגי מו"לים.
עם זאת, בעשור השני של המאה-21 ישנה מחלוקת במליאה עד כמה האיזון נשמר בפועל.
הנשיאות - הגוף המבצע של המועצה.
הנשיא/ה - עומד/ת בראש המועצה, וכאשר אינו נמצא ממלא את תפקידו ממלא-מקום הנשיא.
בית דין לאתיקה - הרשות השופטת.
בית הדין דן בתלונות על עבירות בתחום האתיקה שהוגשו נגד עיתונאים וכלי התקשורת.
בראש בית הדין לאתיקה עומד, משנת 2019, פרופ' יחיאל לימור.
כל חברי המוסדות ונושאי התפקידים האלה פועלים בהתנדבות.
מנכ"ל מועצת העיתונות והתקשורת בישראל הוא פיני שומר.
בין יולי 2016 ועד פברואר 2021 כיהן מוטי רוזנבלום כמנכ"ל המועצה.
אנשים או ארגונים הרואים עצמם כאילו נפגעו מיחסו של עיתונאי או כלי תקשורת רשאיים לפנות בתלונה לבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות.
פרופסור יחיאל (חיליק) לימור, הוא יו"ר בית הדין (החל משנת 2019).
בכל הרכב של בית הדין לאתיקה מכהנים נציג ציבור, נציג המוציאים לאור ונציג העיתונאים.
היועץ המשפטי של המועצה מחליט אם יש מקום להקים בית דין לצורך טיפול בתלונה.
לעיתים מועברות תלונות להליך של גישור.
כאשר מוגש ערעור, דן בו הרכב הנציגים {5 חברים} או הרכב של שבעה חברים.
בראש הרכב זה עומד משפטן.
כל הרכב של בית הדין לאתיקה מכהנים נציג ציבור (המשמש כיו"ר בית הדין), נציג המו"לים והעורכים ונציג העיתונאים.
היועץ המשפטי של המועצה הוא המחליט אם יש מקום להקים בית דין לטיפול בתלונה.
לעיתים, מועברות תלונות להליך של גישור.
לבית הדין סמכות להטיל עונשים.
העונשים נעים מאזהרה, דרך נזיפה ופרסום התנצלות על ידי העיתון ועד להשעיית כלי תקשורת מן המועצה, והפסקת עבודתו או העסקתו של עיתונאי.
בתי הדין לאתיקה דנים גם בתלונות נגד עיתונאים וכלי תקשורת שאינם חברים במועצת העיתונות.
במקרה זה, העונש היחיד שבית הדין יכול להטיל הוא פרסום ההחלטה.
אלו כלי התקשורת וארגוני העיתונאים החברים במועצת העיתונות בישראל:
שם הגוףסמלילסוגהארץעיתוןישראל היוםעיתוןתאגיד השידור הישראלי, "כאן"טלוויזיה ורדיוחברת החדשותטלוויזיהקבוצת מעריבגלי צה"לרדיומשפחהעיתוןחרדים 10אתר אינטרנטעניין מרכזיאתר אינטרנטכאן נעיםאתר אינטרנטמגפון ניוזאתר אינטרנטשקוףאתר אינטרנטברנז'ה ניוז חדשות באר שבעאתר אינטרנטחדשות עסקים יהודייםאתר אינטרנטהעוקץאתר אינטרנטאגודת העיתונאים ירושליםאגודת העיתונאים בתל אביבהאיגוד הישראלי לעיתונות תקופתיתהאגודה הישראלית לתקשורת קהילתית
אלה הגופים שפרשו ממועצת העיתונות בישראל.
שם הגוףסמלילסוגתאריך פרישה מהמועצהגלובסעיתון15 בדצמבר 2020ארגון העיתונאים בישראלארגון עובדים21 בפברואר 2022
בספטמבר 2006 החליטה המועצה למנות ועדה שתנסח כללים להתנהלות התקשורת בעת מלחמה.
בפברואר 2007 החליטה המועצה כי כללי האתיקה העיתונאית הופרו בפרשת משפטו של חיים רמון.
בדצמבר 2007 החליטה המועצה להתנגד להצעת חוק העיתונות, שהוצעה על ידי הממשלה, ולדרוש חקיקת חוק יסוד שיעגן חוקתית את חופש העיתונות וחופש הביטוי.
בספטמבר 2008 החליטה המועצה להצטרף לעתירה נגד חוקתיות חוק נתוני תקשורת.
באפריל 2010 פרסמה המועצה, בתום דיון בפרשת המסמכים הסודיים שהדליפה ענת קם לכתב "הארץ" אורי בלאו, הודעה ולפיה "אין זה מן הראוי להגיש כתב אישום נגד עיתונאי שהחזיק במסמך סודי במהלך מילוי תפקידו העיתונאי".
בדצמבר 2020 דחתה המועצה הצעת החלטה לשינוי באופן פעילותה.
מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של רוסיה , הידועה בתור "הסנאט הרוסי", היא הבית העליון של הפרלמנט של הפדרציה הרוסית, האספה הפדרלית, ואילו הבית התחתון של הפרלמנט הוא הדומה.
מועצת הפדרציה מורכבת משני נציגים מכל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה, אחד מהרשות המחוקקת והשני מהרשות המבצעת, הנבחרים לא בבחירות ישירות, אלא על ידי הממשל המקומי.
מספר הצירים הכולל במועצת הפדרציה משתנה לעיתים עקב מיזוג ופיצול של סובייקטים פדרליים כגון אוקרוגים, אובלסטים ועוד.
חברי מועצת הפדרציה (אשר על פי רוב מכונים "סנאטורים") אינם בעלי שייכות פוליטית.
נכון לשנת 2017 כוללת מועצת הפדרציה 170 צירים.
מועצת הפדרציה עורכת את ישיבותיה בבניין הראשי ברחוב דמיטרובקה הגדולה 26 בבירה מוסקבה, מקום משכנו לשעבר של המוסד הסובייטי לבנייה (גוסטרוי), עם משרדים נוספים הממוקמים ברחוב נובי ארבאט.
שני בתי הפרלמנט הרוסי מופרדים אפוא פיזית – הדומה שוכנת בבניין אחר, גם הוא במוסקבה, והם מתכנסים יחדיו רק בעת אירועים מיוחדים.
ב-21 בספטמבר 2011 מונתה ולנטינה מטוויינקו ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה.
נכון לשנת 2017, משרת יושבת ראש מועצת הפדרציה היא המשרה הפוליטית הגבוהה ביותר שהושגה על ידי אישה ברוסיה, מאז יקטרינה הגדולה בשנת 1762.
המועצה שוכנת בקומפלקס מבנים ברחובות דמיטרובקה הגדולה 24 עד רחוב דמיטרובקה הגדולה 26 בנפת טברסקי שבמרכז העיר מוסקבה.
בניית המבנים הושלמה בשנת 1983 ושימשה במהלך השנים את ועדת הבינוי הממשלתית (גוסטרוי) ואת הוועדה הממלכתית לאדריכלות עד 1994 עת השתכנה כאן מועצת הפדרציה.
ההיסטוריה של מועצת הפדרציה מתחילה בזמן המשבר החוקתי ברוסיה ב-1993. במהלך משבר זה הלכה וגברה היריבות בין הרשות המבצעת בראשות נשיא רוסיה בוריס ילצין לבין הרשות המחוקקת, קונגרס נציגי העם שהתנגד למדיניות הליברלית שהנהיג ילצין.
לבסוף נפתר המשבר עם משאל העם שנערך בנושא החוקה ובסופו אושרה ברוב של 54% חוקת רוסיה שהחליפה את חוקת ברית המועצות שלא תאמה את המציאות החדשה ברוסיה וברפובליקות האחרות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר.
החוקה החדשה קראה להקמת פרלמנט דו ביתי שיקרא בשם האספה הפדרלית ויכלול שני בתים: הבית התחתון, הדומה והבית העליון מועצת הפדרציה.
הבחירות הראשונות למועצת הפדרציה התקיימו ב-12 בדצמבר 1993, במקביל לבחירות לבית התחתון, הדומה ולמשאל העם על כינון חוקת רוסיה שתחליף את חוקת ברית המועצות והן הותרו רק לפרלמנטים ולרשות המבצעת של כל אחד ממהסובייקטים הפדרליים.
שיטה זו הוגדרה בחוק חוקתי פדרלי בשנת 1995 לאחר תקופת הכהונה הראשונה שהייתה רק שנתיים עקב צו נשיאותי של ילצין בו ביקש "ליצור" תקופת מעבר.
חוקת רוסיה לא פירטה כיצד הצירים של מועצת הפדרציה יבחרו.
כתוצאה מכך ניצלו נציגים רבים של מועצת הפדרציה את הפרצה וגם כאשר נבחרו אליה לא עזבו את תפקידם כחברי הפרלמנט המקומי או הרשות המבצעת המקומית.
מצב זה גרם לכך שבעוד שהדומה דנה על מדיניות ובעיות שונות, מועצת הפדרציה היוותה מקום התאספות של האינטרסים של הפוליטיקה המקומית והפוליטיקאים המקומיים ניסו להתחרות על תשומת הלב בממשל הפדרלי.
בשנת 2000, עם היכנסו של ולדימיר פוטין נשיא רוסיה לשלטון הוא יזם שינוי במועצת הפדרציה, כאשר הנציגים מהממשלים המקומיים שייבחרו למועצת הפדרציה יוותרו על מקומם בממשל המקומי.
בתחילה, מועצת הפדרציה התנגדה למהלך בצורה חריפה, אך לאחר איומים של פוטין להתחיל בחקירות שחיתות נגדם החלו חברי הפרלמנט לתמוך בחוק המוצע שאושר ביולי 2000. מאז שנת 2000 מועצת הפדרציה נשארה גוף יציב יחסית ומאשרת חוקים רבים.
בספטמבר 2011 מונתה ולנטינה מטוויינקו ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
עקב העובדה שהיא הבית העליון, מועצת הפדרציה נחשבת לגוף פורמלי יותר מאשר הבית התחתון, הדומה.
היא מדגישה יותר את המבנה הפדרלי של רוסיה מאשר את הדעות של הקבוצות השונות.
עקב אופייה הפדרליסטי, והעובדה שחבריה אינם נבחרים בבחירות ישירות והחברות בה מוגבלת למעשה לאליטות של השלטונות המקומיים, היא נחשבת לגוף שדוגל פחות בשינויים קיצוניים.
על מועצת הפדרציה מוטלת המשימה לשתף פעולה עם הדומה בהכנתן והשלמתן של הצעות חוק, ובהצבעה עליהן.
סמכויות מיוחדות המוענקות לפי החוקה רק למועצת הפדרציה:
שינוי הגבולות בתוך הסוביקטיים הפדרליים של רוסיה;
אישור צו נשיאותי אי נורמטיבי של נשיא רוסיה בנוגע להטלת ממשל צבאי;
אישור צו נשיאותי של נשיא רוסיה בנוגע להכרזה על מצב חירום;
החלטה על שימוש בצבא רוסיה מחוץ למדינה;
הכרזה על תאריך בחירות לנשיאות הפדרציה הרוסית;
הדחה של נשיא הפדרציה הרוסית;
מינוי שופטים לבית המשפט החוקתי, בית המשפט העליון ובית המשפט העליון לבוררות;
מינוי והדחה של התובע הכללי.
על מנת לאשר חוק במועצת הפדרציה יש צורך ברוב של יותר ממחצית מחבריה.
לאישור של חוק חוקתי יש צורך ברוב של ¾ מחבריה.
למועצת הפדרציה יש סמכות להטיל וטו על חוקים שאושרו בדומה כל עוד בדומה החוק לא אושר ברוב של למעלה מ-2/3. במקרה כזה מתכנסת ועדה משותפת לשני בתי האספה הפדרלית ומנסחת מסמך פשרה שעליו יצביעו שוב בשני בתי הפרלמנט.
בהתאם לאמור בסעיף 101 לחוקת רוסיה, על מועצת הפדרציה לבחור מבין חבריה יושב ראש.
בין תפקידיו הרשמיים של יושב ראש מועצת הפדרציה: ניהול דיונים והצבעות במליאה, ניסוח והצגת של נושאים לדיון, מתן הוראות והתייעצות עם הוועדות השונות של מועצת הפדרציה, חתימה על טיוטות חוק שאושרו בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט והעברתן לנשיא רוסיה לצורך אישור סופי, וייצוג מועצת הפדרציה בקרב גופים שונים.
יושבת הראש הנוכחית, ולנטינה מטוויינקו, נבחרה לתפקיד היו"ר לאחר כחודש של חברות במועצת הפדרציה.
יושב הראש אינו נחשב לחבר המועצה וזהו התפקיד היחיד בעל שייכות מפלגתית במועצה.
באוקטובר 2020 התקבלה הצעת חוק לפיה נשיאים לשעבר ימונו לסנאטורים לכל חייהם, כאשר נשיא שסיים את תפקידו יוכל להגיש מועמדותו לחברות במועצה תוך 3 חודשים לאחר תום תקופת כהונתו כנשיא.
נשיא מכהן יוכל למנות עד 30 חברי מועצה, שבעה מהם לכל חייהם.
בנושא מושלי המחוזות יכול למנות חבר מועצת הפדרציה לחבר ב, כמייצג המחוז.
מחוז מייצגתמונהשםמפלגהתקופת כהונה מחוז קלינינגרד ולדימיר שומייקו המפלגה הקומוניסטית 1993–1995 מחוז אוריול יגור סטרוייב המפלגה הקומוניסטית 1996–2001 סנקט פטרבורג סרגיי מירונוב רוסיה הוגנת 2001–2011 מארי אל אלכסנדר טרושין רוסיה המאוחדת 2011 סנקט פטרבורג ולנטינה מטוויינקו רוסיה המאוחדת 2011–מכהנת
מועצת הרבנות הראשית היא הגוף העליון של הרבנות הראשית לישראל, הפועלת מכוח חוק הרבנות הראשית לישראל.
חוק הרבנות הראשית לישראל תש"מ-1980 מעניק את סמכויות הרבנות הראשית למועצת הרבנות הראשית ומונה בין תפקידיה:
מתן תשובות וייעוץ בענייני הלכה לציבור השואלים.
קירוב הציבור לערכי התורה והמצוות.
נתינת תעודות כשרות למסעדות, בתי עסק ומוסדות ציבוריים.
מתן כשירות לרבנים לכהן כדיינים, רבני ערים ורבנים רושמי נישואין.
פיקוח על יבוא בשר כשר לארץ.
וכן כל פעולה נוספת הדרושה לביצוע תפקידיה על פי כל כדין.
חוק איסור הונאה בכשרות מעניק לרבנות בלעדיות במתן תעודות כשרות במגזר האזרחי (במערכת הביטחון נתונה סמכות זו לרב הראשי לצה"ל).
במסגרת קביעת חוקת הקהילות של הוועד הלאומי נקבע שבמועצת הרבנות הראשית יהיו, נוסף לרבנים הראשיים, שישה חברים, מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים.
תחילה נקבעה גם חברותם של 3 יועצים לא-רבנים לצד המועצה בסמכויות לא מוגדרות, אך תפקיד זה בוטל כעבור זמן מה.
הרב הצבאי הראשי חבר במועצה כמשקיף, אך אין לו זכות הצבעה (החל מ־2011 הוא בעל זכות הצבעה אם מחזיק בכושר 'רב עיר').
אחד הרבנים הראשיים מכהן כראש המועצה (עמיתו מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול, ולאחר חמש שנים התפקידים מתחלפים).
המועצה הראשונה שנבחרה בשנת תרפ"א כללה את הרבנים צבי פסח פרנק, בנימין אלקוצר, בן ציון אברהם קואינקה, אברהם פילוסוף, יונה ראם, ירוחם פישל יהושע ברנשטיין.
בבחירות שנערכו בסוף שנת 1936 בהן נבחרו לרבנים ראשיים הרב הרצוג והרב יעקב מאיר, נבחרו למועצה הרבנים האשכנזים: צבי פסח פרנק, יעקב קלמס ואליהו מרדכי ולקובסקי, והספרדים: אברהם פילוסוף, יוסף מרדכי הלוי ואברהם אביכזיר.
בשנת 1940, עם פטירתו של הרב אברהם פילוסוף נכנס למועצה הרב חזקיה שבתי.
הרב אביכזיר נפטר בתשרי תש"ה ובבחירות למועצת הרבנות בינואר 1945 נכנס למועצה הרב יעקב עדס במקומו כאשר שאר המועצה נשארה בהרכבה הקודם.
עם פטירת הרב יוסף מרדכי הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו הרב עובדיה הדאיה, אך עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים.
בשנת 1947 נקרא הרב משולם ראטה למלא את מקומו של הרב קלמס שיצא בשליחות לארצות הברית.
בשנת 1948 הצטרף הרב שלום אזולאי למועצה.
בשנת תשט"ו (1955) נבחרו למועצה הרבנים איסר יהודה אונטרמן, עובדיה הדאיה, ראובן כץ, יעקב עדס, צבי פסח פרנק ויעקב משה טולידאנו.
כן נבחרו כ"סגנים" הרב שלום יצחק הלוי והרב שאול ישראלי.
הרב הלוי והרב ישראלי הפכו לחברי המועצה בעקבות פטירתם של הרב טולידאנו והרב פרנק.
באוגוסט 1960 פקעה כהונת המועצה והיא המשיכה להתקיים בפועל, אך ללא סמכויות חוקיות, בגלל דחיות חוזרות ונשנות בקיום בחירות למועצה ולתפקיד הרב הראשי.
בד' בניסן תשכ"ד התקיימו לבסוף בחירות למועצת הרבנות הראשית (ביחד עם הבחירות לרבנים הראשיים בהן נבחרו הרבנים אונטרמן ונסים.
המועצה הורחבה לעשרה חברים ונבחרו אליה: הרב יצחק אביחצירא, הרב שלמה יוסף זוין, הרב שלום יצחק הלוי, הרב חיים דוד הלוי, הרב שאול ישראלי, הרב יהושע קניאל, הרב כתריאל פישל טכורש, הרב יהושע פיטוסי, הרב אליעזר גולדשמידט והרב סלמן חוגי עבודי.
בשנת תש"ל נכנסו למועצה הרב אליהו פרדס (לאחר פטירת הרב יצחק אבוחצירא) והרב שלמה גורן (לאחר פטירת הרב יהושע קניאל) ובשנת תשל"ב נכנסו למועצה הרבנים רפאל עבו ויוסף קאפח (במקום הרבנים יהושע פיטוסי ואליהו פרדס שנפטרו).
בז' במרחשוון תשל"ג נבחרה קבוצה של רבנים ציונים דתיים שכללה את הרבנים שלמה יוסף זוין, כתריאל פישל טכורש, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, אליהו כץ, אליעזר שפירא, רפאל כדיר צבאן (רבה של נתיבות), חיים דוד הלוי, יוסף קאפח, בנימין אביעד (רב מועצה אזורית שפיר) ויוסף שרביט ותמכה ברב שלמה גורן.
בשנת תשל"ד נכנס למועצה הרב מרדכי לופז (במקום הרב חיים דוד הלוי שפרש מהמועצה לאחר שנבחר כרבה של תל אביב) ובשנת תש"מ נכנסו למועצה הרבנים שאר ישוב כהן ודב ליאור (במקום הרבנים שלמה יוסף זוין וכתריאל פישל טכורש שנפטרו).
בשנת תש"מ תוקן חוק הרבנות הראשית לישראל ולפיו הרכב מועצת הרבנות הראשית יהיה: שני הרבנים הראשיים לישראל, רבני הערים ירושלים, תל אביב, חיפה ובאר שבע ועשרה רבנים נבחרים, חמישה ספרדים וחמישה אשכנזים.
בשנת תשע"א צורף הרב הראשי לצה"ל כחבר המועצה בתנאי שערב מינויו כרב צבאי ראשי החזיק בתעודת כושר לרב עיר.
הרכבי המועצה מאותו יום התבססו על התיקון הנ"ל.
בכ"ג באלול תש"מ נבחרו למועצה הרבנים האשכנזיים שמחה הכהן קוק, שאול ישראלי, יוסף גליקסברג, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי ואברהם אלקנה כהנא שפירא והרבנים הספרדיים מרדכי אליהו, יוסף קאפח, יוסף שרביט משה מלכה ורפאל כדיר צבאן.
בשנת תשמ"ג נכללו במועצת הרבנות, חמשת הרבנים האשכנזיים: ישראל מאיר לאו, שמחה הכהן קוק, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, יוסף גליקסברג ושאול ישראלי, חמשת הרבנים הספרדיים: משה מלכה, יוסף קפאח, רפאל כדיר צבאן, יוסף שרביט ודוד שלוש.
בנוסף אליהם כיהנו, מתוקף תפקידם, גם רבני שלוש הערים הגדולות: יצחק קוליץ, חיים דוד הלוי ושאר ישוב הכהן והרב הראשי לצה"ל, הרב גד נבון.
בכ"ט בניסן תשמ"ו נבחרו למועצה הרבנים האשכנזיים שאול ישראלי, ישראל מאיר לאו, יוסף גליקסברג, יצחק דוד גרוסמן ומנחם יהודה הלוי אושפיזאי והרבנים הספרדיים יוסף שרביט, משה מלכה, יוסף קאפח, רפאל כדיר צבאן ודוד שלוש.
בי"ד באב תשנ"א נבחרו למועצה הרבנים האשכנזיים שמחה הכהן קוק, יצחק רלב"ג, יוסף גליקסברג, יצחק דוד גרוסמן ושאול ישראלי והרבנים הספרדיים משה מלכה, דוד שלוש, יוסף שרביט, רפאל כדיר צבאן ורצון ערוסי.
בכ"א בשבט תשנ"ח נבחרו למועצה הרבנים האשכנזיים שמחה הכהן קוק, משה ראוכברגר, יצחק דוד גרוסמן, יצחק רלב"ג ויוסף גליקסברג והרבנים הספרדיים שלמה משה עמאר, יהודה דרעי, עזריה בסיס, שמואל אליהו ושלמה בן שמעון.
בכ' בטבת תשס"ג נבחרו הרבנים הספרדים יצחק חיים פרץ, שמואל אליהו, עזריה בסיס, שלמה בן שמעון ורצון ערוסי והרבנים האשכנזיים יצחק דוד גרוסמן, יונה מצגר, שמחה הכהן קוק, יצחק רלב"ג ויוסף גליקסברג.
לאחר בחירת הרב יונה מצגר כרב ראשי לישראל, מספר חודשים לאחר מכן, החליף אותו במועצה הרב משה ראוכברגר.
בכ"ג באלול תשס"ח נבחרו הרבנים הספרדים הרב שמעון אליטוב, הרב אברהם יוסף, הרב רצון ערוסי, הרב שמואל אליהו, הרב יצחק פרץ.
הרבנים האשכנזיים שנבחרו הם, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב יצחק דוד גרוסמן, הרב יוסף גליקסברג, הרב יעקב רוז'ה הרב יצחק רלב"ג.
נוכחות בישיבות המועצה אינה חובה ואף נרשם עבור אחד מהחברים אפס אחוזי נוכחות.
בו' בחשוון תשע"ד נערכו בחירות, בהן נבחרו כל עשרת הרבנים לכהונה נוספת.
בכ"ה באלול תשע"ח התקיימו בחירות, וחברי המועצה נבחרו שוב לכהונה נוספת, למעט שניים: הרב יצחק לוי נבחר במקום הרב אברהם יוסף שפרש, והרב אליעזר שמחה וייס שנבחר במקום הרב יוסף גליקסברג.
בשנת ה'תשפ"ג נכנס למועצה הרב יוסף שלוש (במקום הרב שמעון אליטוב שנפטר).
בהתאם לתיקוני חקיקה שהתקבלו בכנסת, כהונת חברי מועצת הרבנות הראשית המכהנים ערב יום קבלת החוק הוארכה עד ליום ל' שבט תשפ"ה.
בכ' בשבט ה'תשפ"ה נערכו בחירות, בהם נבחרו ארבעה מתוך חמשת הרבנים האשכנזים המכהנים: הרב יעקב רוז'ה, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב אליעזר שמחה וייס והרב יצחק דוד גרוסמן.
בנוסף נבחר הרב אליעזר יעקב ברוד (במקום הרב יצחק רלב"ג).
מתוך חמשת הרבנים הספרדים המכהנים, נבחרו שני רבנים מכהנים: הרב שמואל אליהו והרב יוסף שלוש.
בנוסף נבחרו: הרב אליהו אלחרר, הרב יגאל כהן והרב יוסף בן דוד (במקום הרב יצחק לוי שלא נבחר, והרבנים: רצון ערוסי ויצחק פרץ שלא התמודדו).
הרב קלמן בר - הרב הראשי האשכנזי - נשיא המועצה.
הרב דוד יוסף - הראשון לציון והרב הראשי הספרדי - נשיא בית הדין הרבני הגדול.
הרבנים הראשיים של ירושלים, תל אביב-יפו וחיפה נפטרו או פרשו וטרם מונו רבנים תחתיהם.
באר שבע - הרב אברהם דרעי.
הרב יעקב רוז'ה – רב העיר בת ים ורב חברה קדישא ת"א – יו"ר הוועדה לענייני רפואה וכבוד המת.
הרב אליעזר שמחה וייס – ממלא מקום רב הערים בני ברק וגבעת שמואל - יו"ר ועדת יבוא.
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב – יו"ר ועדת בחינות לרבני עיר ויו"ר ועדת נישואים ועורכי חופות.
הרב יצחק דוד גרוסמן – רב העיר מגדל העמק וחתן פרס ישראל - יו"ר ועדת רבני ישראל, יו"ר ועדת חינוך וזהות יהודית ויו"ר ועדת המקומות הקדושים.
הרב אליעזר יעקב ברוד – רב היישוב כרמי יוסף - יו"ר ועדת כשרות.
הרב אליהו אלחרר - רב העיר מודיעין-מכבים-רעות - יו"ר וועדת תפוצות ויו"ר ועדת מקוואות.
הרב שמואל אליהו – רב העיר צפת.
הרב יגאל כהן - ראש מוסדות 'יביע אומר' בבני ברק - יו"ר הוועדה לענייני חקיקה וממשל.
הרב יוסף בן דוד - רבה של קריית עקרון - יו"ר ועדה לענייני ניקור ויו"ר ועדת סת"ם..
הרב יוסף שלוש – רב אזורי דרום השרון - יו"ר רבני ההתיישבות - יו"ר ועדת שבת ועירובין.
מועצת העיר טביליסי (בגאורגית: თბილისის საკრებულო, תבּיליסיס סַקרֶבּוּלוֹ) היא ועדה נבחרת המנהלת את ענייני העיר טביליסי, גאורגיה.
היא ידועה גם כאספת טביליסי.
מועצת העיר אחראית לבחירת ראש העיר של טביליסי, שלפנה הקמתה התמנתה על ידי נשיא גאורגיה.
חברי מועצת העיר נבחרים באמצעות שיטות בחירה מעורבות.
מתוך 37 המושבים במועצה, 25 נבחרים באמצעות בחירות ישירות, מדי ארבע שנים, ברבעים המקומיים.
יתר 12 המושבים נבחרים על ידי המפלגות הפוליטיות על פי חלקן היחסי של המפלגות .
ישיבות המועצה מתקיימות מדי שלושה חודשים.
ליושב ראש מועצת נתמנה זַאַל (סוסו) בֶּגאשווילי, תפקיד בו כיהן גם נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי מינואר 2002 ועד לינואר 2004.
ארבעה מתוך חברי המועצה הן נשים, כולם ממפלגת השלטון הגאורגית, התנועה הלאומית המאוחדת.
למועצת העיר יש את הסמכות לאשר את תקציב העיר וכל השינויים המתחייבים מכך, למנות ראש עיר ולקבוע את המיסים המקומיים.
ראש העיר ופקידים אחרים אחראים כלפי מועצת העיר ויכולים להיות מוחלפים על ידי רוב מיוחד (גדול יותר מ-50%) של המועצה.
מועצת הסאמי (בסאמי: Sámiráđđi) היא ארגון גג המאגד ארגוני סאמי (לאפים) מנורווגיה, שוודיה, פינלנד ורוסיה.
משרדי המועצה שוכנים באוטסיורקי, פינלנד.
המועצה הוקמה בשם "מועצת הסאמי הנורדים", במהלך כנס הסאמי השני שנערך בנורווגיה ב-18 באוגוסט 1956. בשנת 1992, כשהתקבל הארגון הרוסי הראשון, הושמטה המילה "נורדים" מהשם.
המשימה העיקרית של מועצת הסאמי היא לגבש את תחושת הזיקה בקרב העם הסאמי, להשיג הכרה בסאמי כאומה ולשמור על הזכויות התרבותיות, הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות של הסאמי בחקיקתן של ארבע המדינות .
(נורווגיה, שוודיה, רוסיה ופינלנד) ובהסכמים בין מדינות וארגונים מייצגים של סאמי.
מועצת הסאמי משתתפת בתהליכים בינלאומיים בנושאים כגון עמים ילידים, זכויות אדם, האזור הארקטי וסביבה.
מועצת הסאמי מעבירה דעות ומציעה הצעות לשאלות הנוגעות לפרנסה, לזכויות, לשפה ולתרבות ובמיוחד בנושאים הקשורים לסאמי במדינות שונות.
מועצת הסאמי מתאספת פעמיים בשנה כדי לדון בסוגיות הנוכחיות הנוגעות לזכויות ולתרבות של הסאמי ושל עמים ילידים אחרים.
מועצת המנהלים והמזכירות הם חברי ההכנה של המועצה.
עבודה מיוחדת של מועצת סאמי מבוצעת ביחידות המוקדשות לנושאים חשובים.
שיתוף הפעולה התרבותי של הסאמי מטופל על ידי ועדת התרבות.
תפקידה של ועדה זו הוא להגדיל ולהפיץ ידע על תרבות הסאמי, לשפר את שיתוף הפעולה בין מוסדות התרבות לבין מועצת סאמי ולהפיץ קרנות תרבות.
מועצת הסאמי ממומנת על ידי מענקים ומונהגת על ידי נשיא, שנבחר לשנתיים בכל פעם.
כל אחד מהארגונים מיוצג במועצה על ידי נציג אחד לפחות.
האגודה הלאומית הנורווגית של הסאמים
האגודה הלאומית הנורווגית של רועי האיילים הסאמים
ארגון הסאמים בחצי האי קולה
בממלכה המאוחדת, מועצת העלייה היא גוף טקסי המתאסף בארמון סנט ג'יימס לאחר מות המונרך המכהן, על מנת להכריז באופן רשמי על עלייתו של יורש העצר למלוכה, ולשמוע מהמונרך החדש שבועה דתית.
אולם, להכרזה זו אין כוח חוקתי כלשהו, מאחר שירושת הכתר הבריטי מתבצעת באופן אוטומטי לפי תנאי חוק ההסדר 1701.
הכרזת המועצה על עלייה, המאשרת את שמו של היורש, נחתמת על ידי כל היועצים המלכותיים הנוכחים בטקס.
באופן מסורתי מוקראת ההכרזה במספר מקומות מסורתיים בלונדון, באדינבורו, בווינדזור, וביורק.
הוא מוקראת גם במקום המרכזי של כל עיירה או כפר.
ניסוח ההכרזה השתנה במשך השנים; לדוגמה, עם עלייתו למלוכה של ג'ורג' השישי נוסחה ההכרזה מחדש מאחר שאדוארד השמיני ויתר על כסאו ולא מת.
דוגמה נוספת היא הוספת התואר "קיסר הודו" בסוף רשימת התארים, עד שזה בוטל על ידי ג'ורג' השישי.
הריבון החדש, שבדרך כלל נוכח בטקס, נשבע שבועה לשמור ולהגן על הכנסייה של סקוטלנד.
אליזבת השנייה שהתה בקניה כשעלתה למלוכה, ומועצת העלייה נאלצה להיפגש פעמיים, הראשונה עבור ההכרזה והשנייה עבור שמיעת השבועה מהמלכה החדשה.
הריבון החדש חייב להישבע בנוגע לכנסייה האנגליקנית, אך דבר זה נעשה בנוכחות הפרלמנט הבריטי בישיבת הפתיחה שלאחר עלייתו למלוכה.
נוסח זה, שנאמר לראשונה על ידי ג'ורג' החמישי ב-1910, הוא גרסה מודרנית של השבועה שנאמרה על ידי כל מונרך מאז ימי ויליאם השלישי ומרי השנייה ב-1689 עד ימי אדוארד השביעי ב-1901, שנחשבה כיותר מדי אנטי קתולית במונחים של ראשית המאה ה-20.
בעוד שהקריאה "המלך מת, יחי המלך!" נחשבת בדרך כלל לחלק מהטקסט הרשמי של הכרזת העלייה המוקראת בעקבות החלטת המועצה על זהות היורש הראוי לכתר, היא למעשה רק מסורת הנהוגה לאחר הקראת ההכרזה בקול רם בכפרים ובעיירות רבים, ונועדה לסמל את העיקרון שלפיו הממלכה המאוחדת לעולם לא תהיה ללא מונרך.
המועצה מורכבת מיועצים מלכותיים, חברי בית הלורדים, הלורד ראש העיר של לונדון, בית המשפט האלדרמני של הסיטי של לונדון והנציבים העליונים של חלק ממדינות חבר העמים הבריטי.
נוסח ההכרזה הרשמית על עלייתו של מונרך לכס
מועצת העלייה שהתכנסה ב-8 בספטמבר 2022 פרסמה את ההכרזה הרשמית על עלייתו של צ'ארלס השלישי לכס השלטון בזו הלשון:
מועצת העם הסורית היא הרשות המחוקקת, הפרלמנט של סוריה.
הפרלמנט הסורי כולל 250 נציגים הנבחרים אחת לארבע שנים בשיטה אזורית-רובית.
המועמד לנשיאות סוריה צריך להיות מאושר על ידי הפרלמנט.
מקום משכנו של הפרלמנט הסורי בדמשק.
המועצה מתכנסת לפחות שלוש פעמים בשנה ובאירועים מיוחדים.
הבחירות לפרלמנט של סוריה ב-2016 נערכו במהלך מלחמת האזרחים ובמחוזות בשליטת המורדים לא נערכה הצבעה.
בשנת 2020 נערכו בחירות נוספות בהם המפלגה השולטת זכתה ב-68% מהקולות.
לאחר נפילת משטר אל-אסד ב-8 בדצמבר 2024, האספה פרסמה הצהרה הקוראת ל-8 בדצמבר "יום היסטורי בחייהם של כל הסורים".
ב־29 בינואר 2025, במהלך "ועדת הניצחון של המהפכה הסורית", הוכרז על פירוק המועצה וכלל הוועדות הקשורות אליה.
מועצת הצי היא הגוף האחראי, מאז 1964, לניהול המבצעי והאסטרטגי של הצי המלכותי הבריטי.
היא כפופה למועצת האדמירליות ומשמשת הזרוע המבצעת שלה.
בראש מועצת הצי עומד לורד הים הראשון וראש מטה הצי, וחברים בה לורד הים השני וסגן ראש מטה הצי , ראש אגף כוח אדם , ראש אגף לוגיסטיקה של הצי, מפקד חיל הנחתים המלכותי וקציני-צי בכירים נוספים.
מ-1546 עד 1832 הייתה מועצת הצי גוף נפרד מן האדמירליות; היא נקראה בראשיתה Council of the Marine Causes ולימים הוחלף שמה ל-Navy Board.
מועצת הצי ההיסטורית מנתה שבעה פקידים בכירים, והיא הייתה אחראית לניהול האדמיניסטרטיבי של הצי, כמו תקציב ושכר, בניית אוניות, תיקון אוניות, אספקה לאוניות ושירותי רפואה באוניות.
בראש המועצה עמדו לפי סדרם: הלפטננט של האדמירליות (1546–1557), גזבר הצי וחבר המועצה (1557–1660) ופקיד החשבונות של הצי וחבר המועצה (1660–1832).
הניהול המבצעי והאסטרטגי של הצי היה בידי האדמירליות.
מועצת הפסיכולוגים היא גוף סטטוטורי במדינת ישראל שתפקידו הוא לייעץ לשר הבריאות בנושאים הנוגעים לעיסוק בפסיכולוגיה ועל יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות, כללי אתיקה ועוד בנושאי הפסיכולוגיה בישראל.
המועצה פועלת מכוח פרק ו' לחוק הפסיכולוגים.
שר הבריאות או מי מטעמו הוא יושב ראש המועצה.
מועצת הפסיכולוגים מורכבת מ-27 חברים:
שר הבריאות או מי מטעמו - יושב ראש המועצה.
ארבעה נציגים מפקולטות לפסיכולוגיה באוניברסיטאות מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
שלושה נציגים אשר שניים מהם הם פסיכולוגים לשרי הבריאות, החינוך והתרבות והפנים.
נציג אחד לכל אחד משרי הביטחון, הרווחה, האוצר והקליטה.
שמונה נציגים נוספים שממונים על ידי שר הבריאות בהמלצת ארגון מייצג כלשהו, או שמונה נציגים מטעמו, אם לא הומלצו 8 נציגים אחרים.
יושבי ראש מועצת הפסיכולוגים (רשימה חלקית)
מועצת הפיס לתרבות ולאמנות היא גוף מיסודו של מפעל הפיס שמטרתו לקדם כישרונות מבטיחים בתחומי אמנויות הבמה, קולנוע, טלוויזיה, ספרות, שירה ואמנות חזותית.
בכל שנה מחליטה המועצה מראש באילו תחומים להתמקד, ומחלקת את התקציב שנקבע לשם כך לפי פניות מהציבור ופניות יזומות מטעמה ליוצרים ולגופים העוסקים בתחומי היצירה.
מפעל הפיס יזם את הקמת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות בשנת 2001, במטרה לקדם את התרבות והאמנות בישראל ולאפשר לאלפי אמנים ויוצרים, ולמאות פרויקטים ויוזמות תרבותיות, להתממש ולהגיע לקהל רחב ומגוון ברחבי ישראל.
מאז הקמתה הפכה מועצת הפיס לתרבות ולאמנות לאחד הגופים המשפיעים בקידום התרבות והאמנות בישראל.
המועצה מונה 31 חברים, מרביתם אמנים ואישי ציבור מתחומי התרבות והאמנות וחלקם ראשי רשויות ונציגי דירקטוריון מפעל הפיס.
יו"ר המועצה הוא איציק לארי.
מועצת הפיס לתרבות ולאמנות פועלת באמצעות חמש ועדות משנה:
ועדת אמנויות הבמה (תיאטרון, מחול ומוזיקה) - יו"ר אמיתי יעיש בן אוזיליו
ועדת אמנות ועיצוב - יו"ר ענת ספרן
ועדת ספרות ושירה - יו"ר דוד (ניאו) בוחבוט
ועדת קולנוע, טלוויזיה וניו מדיה - יו"ר רפאל בלולו
ועדה אמנות בקהילה - יו"ר הילה שטרית
המועצה משנה מדי שנה את הנושאים והפרויקטים בהם היא תומכת.
גמישות זו מאפשרת להיענות לצרכים המשתנים ולסייע למיזמים ניסיוניים וחדשניים.
הכללים המנחים לפעילות המועצה קובעים כי תוצרי פעילותה יהיו נגישים למגוון רחב של צרכני תרבות תוך מתן העדפה לתושבי הפריפריה, בין גאוגרפית ובין חברתית.
התמיכה ניתנת לפעילויות בעלות ערך מבחינה אמנותית, ולפעילויות בעלות חשיבות לאומית בתחומי התרבות והאמנות.
כמו כן מגדירים הכללים המנחים כי פעילותה של מועצת הפיס תאפשר הנגשה וקירוב של אוכלוסיות וקהלים חדשים לתחומי התרבות והאמנות, תוך שימת דגש על ילדים, נוער וצעירים כצרכני תרבות.
על פי קווי הפעולה המנחים את עבודת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, תמיכת מועצת הפיס לא תבוא במקום הקצאה ממלכתית אחרת.
המועצה אינה מעניקה תקציבים שנתיים שוטפים למוסדות, אלא תומכת במגוון פעילויות ופרויקטים מוגדרים.
ככלל, תמיכת מועצת הפיס היא חד-פעמית – לפרויקט מוגדר, על מנת לאפשר ליוצרים רבים יותר ליהנות ממנה.
מועצת הפיס אינה דנה בפרויקטים בדיעבד, אלא רק בפרויקטים שעתידים להתקיים.
תוכנית עבודת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, המגדירה את הפרויקטים והנושאים בהם מוזמן הציבור להגיש בקשות לתמיכה, מתפרסמת ברבעון הראשון של כל שנה.
בין הפרויקטים שיזמה מועצת הפיס לתרבות:
מיזם תרבותי חברתי המיועד לטפח יצירה תרבותית בפריפריה.
במסגרת התוכנית הוקמו גופי תרבות יוצרים בדימונה, נצרת, עכו, פרדס חנה-כרכור, מועצה אזורית מטה יהודה, בת ים, מעלות-תרשיחא, ירוחם ותל שבע.
התוכנית מציעה מודל ייחודי, שמטרתו הובלת שינוי השיח בשדה התרבותי אמנותי ביישובים באזור הפריפריה ומתמקדת בעידוד היצירה האמנותית המקורית, הנוצרת בתהליך עבודה מעמיק של צוות אמנותי השוהה ופועל, בין היתר, בשיתוף הקהילה.
מדי שנה, במסגרת הפרויקט הייחודי, מאות מוסדות וגופי תרבות מובילים פותחים את שעריהם לקהל הרחב ומציעים מאות מופעי תרבות ואמנות ביישובים ברחבי הארץ, הכוללים מופעי תיאטרון, מחול, מוזיקה, ספרות, ילדים, קולנוע ותערוכות במוזיאונים והכל במחיר של עד 20 ₪ לכרטיס.
חלק מהמופעים מוצגים בגופי התרבות וחלק מנוידים לאולמות ברחבי הארץ.
הפרויקט כולל סדרה של ראיונות מצולמים של מיטב האמנים והיוצרים שכתבו את השירים שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית.
יואב קוטנר עורך ומנהל אמנותית את הפרויקט ומראיין כל אחד מהאמנים.
המטרה היא ליצור ארכיון מצולם של מיטב יוצרי המוזיקה הישראלית שיהיה נגיש לקהל הרחב וכן ישמש למחקר, סיקור, תחקיר וכדומה.
נכון ל-2015 תועדו 23 יוצרים, ביניהם: תלמה אליגון, נחום היימן, יורם טהרלב, דן אלמגור, שמרית אור, שלמה בר, דובי זלצר, אריה לבנון ואחרים.
מועצת העם (בהולנדית: Volksraad, הפולקסראד) היה הכינוי לרשויות המחוקקות של הרפובליקות האפריקאנריות בדרום אפריקה.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, מייד לאחר שרכשו את עצמאותן, הקימו הרפובליקה הדרום אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית מבני קבע לפרלמנטים שלהם.
הם הוקמו בהתאמה בערי הבירה של המדינות הצעירות פרטוריה ובלומפונטיין.
מועצות העם שימשו בתפקידם עד שנה 1902, אז חדלו מלהתקיים כתוצאה מהפסד הרפובליקות במלחמת הבורים.
מועצות העם היו פרלמנטים חד ביתיים, מלבד תקופה של כ-12 שנה החל משנת 1890 שהפרלמנט בפרטוריה הפך לדו-ביתי, כאשר אחד הבתים שימש את אוכלוסיית המהגרים הגדולה הלא-אפריקאנרית שהגיעה לתחומי הרפובליקה הדרום אפריקאית באותן השנים בחפשה אחר זהב.
בחירות נערכו בדרך כלל אחת לארבע שנים, אם כי הן הוקדמו לעיתים קרובות.
ברפובליקה הדרום אפריקאית בעלי זכות בחירה היו אזרחים גברים מעל גיל 16, או מהגרים לבנים בעלי רכוש מעל גיל 30. במדינת אורנג' החופשית זכות בחירה ניתנה לאזרחים מעל גיל 18.
מלבד הרפובליקה הדרום אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית, שלוש רפובליקות נוספות החזיקו באספה לאומית אשר ענתה לשם "מועצת העם".
עם זאת היה מדובר במדינות קטנות וקצרות ימים: רפובליקת נטאליה, ארצות הברית של סטלאלנד וגריקואלנד מזרח.
לאחר הקמת הרפובליקה הדרום אפריקאית בשנת 1852, שכנה מועצת העם של הרפובליקה במספר מבנים זמניים בפרטוריה.
מספר שנים לאחר מכן, עברה למשכן הקבע שלה בבניין מוסדות השלטון בבירה, בכיכר הכנסייה, אשר כלל מלבד הפרלמנט גם את מושב הממשלה.
בשנת 1888 נהרס הבניין ובמקומו נבנה באותו המקום בניין פרלמנט חדש.
המבנה החדש התהדר בסגנון רנסאנסי נאו-קלאסי, ובחזיתו המרשימה התנשאה מרפסת בה יכלו ראשי הרפובליקה לנאום אל הקהל שבכיכר.
מלאכת הבנייה נמשכה כשנתיים, כאשר חומרי בנייה איכותיים מיובאים מעבר לים דרך נמל דרבן.
בשנת 1890, עם סיום הבנייה, ערכה בו מועצת העם את מושב הפרלמנט השנתי שלה.
במקור היו בבניין שתי קומות, אך שנה לאחר חניכתו הוחלט להוסיף לו קומה שלישית, אשר בנייתה הסתיימה בדצמבר 1891. כשנה לאחר מכן הותקנה בבניין גם מערכת טלפוניה.
בבניין החדש, לצד אולם מועצת העם שכנו מספר ארכיונים לאומיים, חדרי המתנה ומחסנים, כמו גם משכני הקבע של שאר מוסדות המדינה הראשיים – נשיא המדינה, ומושב הממשלה.
בדומה למועצת העם בפרטוריה, גם מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית בבלומפונטיין החליפה מספר מבנים עד שזכתה למבני קבע, בעשורים הראשונים לקיום הרפובליקה שהוקמה בשנת 1854. אבן הפינה למשכן הקבע הנוחה בשנת 1890 על ידי הנשיא פרנסיס רייץ, והבניין החדש והמפואר נחנך כשלוש שנים מאוחר יותר, ב-5 ביוני 1893.
במהלך המאה ה-20 הוכרזו מבני הפרלמנט כאתרי מורשת לשימור היסטורי.
מועצת הפיקוד של המהפכנים הסורים , היא ברית של 72 קבוצות מורדים סורים המעורבת במלחמת האזרחים בסוריה נגד משטרו של בשאר אל-אסד, אשר הוקמה ב-3 באוגוסט 2014 והייתה פעילה לאורך שנת 2015 עד פירוקה.
למשך זמן קצר היא הייתה ארגון הגג הגדול ביותר של המורדים הסורים - אף יותר מהחזית האיסלאמית או מצבא הכיבוש.
את הרעיון להקמת המועצה, יזמו מספר מטיפים סונים וחברי האחים המוסלמים באידליב אשר פעלו לשכנע מפקדים רבים בארגוני המורדים השונים ברחבי סוריה להקמת ארגון-גג לכל הארגונים הלוחמים.
המועצה הייתה אמורה לייצג הן את המורדים החילונים והן את המורדים האיסלאמיסטים, אולם ארגון הטרור ג'בהת א-נוסרה ומספר בעלי בריתו הודרו מהארגון בשל רצונה של ארצות הברית אשר תמכה מאחורי הקלעים בהקמת המועצה, וכן מרבית ארגוני המורדים הכורדים (כמו ה-YPG) לא נכללו בו בשל התנגדות של הארגונים הסונים.
הראשונים להודיע על נכונות להצטרף לברית היו הארגונים החילונים או המוסלמים המתונים, ולאחריהם המוסלמים הסלפים וארגונים קיצוניים יותר.
ארגון אחראר א-שאם המקושר לג'בהת א-נוסרה הצטרף אחרון לברית.
המפגש הרשמי הראשון של המועצה היה בעיר גזיאנטפ בטורקיה ב-29 בנובמבר 2014. בכתב האמנה של המועצה נאמר שהיא לא שוללת את קיומם של גופים אופוזיציונרים נוספים כמו המועצה הלאומית הסורית, או הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים אך גם אינה חלק מהם.
נשיא מועצת הפיקוד היה קייס עבדאללה שייח' שופט מדיר א-זור ששימש כשר המשפטים בממשלה הסורית הגולה, המזכיר הכללי היה נאג'ר אל-נאהר והמנהיג הפוליטי של המועצה היה מוחמד מוסטפא עלוש (קרובו של זהראן עלוש).
הוועד המנהל של המועצה היה אמור להיות אחראי על חיי היום-יום בממשל העתידי בסוריה.
הוא הורכב מ-17 חברים בראשות סובי אל-רפאי המייצג את האזורים הדרומיים של סוריה.
כן היה משרד אזרחי בראשות רמי חביב - רופא ילדים מלטקיה, ומשרד צבאי בראשות מוחמד חוסיין אל-חאג' עלי מדרום סוריה שערק מצבא אסד לירדן במהלך 2012.
המפקדה הכללית של הארגון מנתה 73 חברים, מתוכם, 19 מושבים הוקצו לקבוצות מורדים מצפון סוריה, 15 מושבים עבור הקבוצות הפעילות בבירת דמשק והעורף שלה, 10 מושבים עבור הקבוצות בסוריה הדרומית והמרכזית, 8 עבור אזורי החוף ו-7 עבור מזרח סוריה.
בין הקבוצות הבולטות שנכללו במועצה ניתן למנות את צבא סוריה החופשית על כל זרועותיו, לגיון א-שאם, אחראר א-שאם, צבא המוג'אהידין, ג'יש אל-אסלאם, האיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם, אנסאר א-שאם, חרכאת נור א-דין א-ז'נקי, חרכאת חאזם, ג'יש א-תחריר, ג'יש א-נאסר, ג'יש אל-מוהאג'ירין ואל-אנאסר ועוד.
קבוצות מסוימות נתמכות במיוחד על ידי סעודיה, טורקיה או קטר.
כבר בעת ההקמה, היה מתחים רבים בין הקבוצות החילוניות לקיצוניות.
ב-28 בנובמבר 2014 - יממה לפני המפגש הרשמי של המועצה בטורקיה, ג'בהת א-נוסרה פתח במתקפה על בסיסים של גדודי אנסר באידליב וחזית חאק בחמה במעין קריאת תיגר על המועצה.
אף על פי שג'בהת א-נוסרה הודרה מהמועצה, רבים מבנות בריתה לא רק שהצטרפו למועצה והיו עימה בקשר הדוק אלא אף תפסו שם עמדות בכירות בדרג הפיקוד.
שני ארגונים אשר נתמכו על ידי ה-CIA ונכנעו לג'בהת א-נוסרה, נאלצו כחלק מהכניעה למסור את נשקם לאחראר א-שאם אשר משתף פעולה באופן הדוק עם זרוע אל-קאעידה הסורית כחלק מצבא הכיבוש.
בשל המתחים הרבים בין הקבוצות, היה צפוי שהמועצה לא תחזיק מעמד זמן רב.
בתחילת דצמבר 2014, תנועת חאזם נסוגה מהשתייכותה למועצת הפיקוד, כתוצאה מהמתחים בין הפלגים האיסלאמים המתונים והיא הצטרפה לבעלות הברית של ג'בהת א-נוסרה.
באותו זמן בערך, הפלג הדרומי של חזית המהפכנים הסורים הכריז שאין לו יותר קשר עם המועצה, אף שהיה כפוף במידה רבה לצבא הסורי החופשי שהיה גורם דומיננטי במועצה.
הפלג הצפוני של חזית המהפכנים הסורים באידליב, הצטרף אף הוא לבעלי הברית של ג'בהת א-נוסרה.
מכיוון שמרבית הארגונים היו חברים במידה זו או אחרת גם בבריתות אחרות, אף אחד מהם לא ראה צורך לשמור על המעמד של המועצה, והיא בעצם הפכה לחסרת משמעות.
בסביבות אמצע 2015, הפעילות של המועצה הופסקה לחלוטין.
מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב , הידועה בכינויה מועצת הפדרל ריזרב, היא חבר נאמנים, המורכב מ-7 חברים או פחות (מאז שנת 1936 לא היו בו פחות מ-5), המתפקד כגוף מרכזי עצמאי המנהל את מערכת הפדרל ריזרב.
הוא מופקד על הפיקוח של הבנקים הפדרליים ובסיוע יישום המדיניות המוניטרית של ארצות הברית.
מינוי שבעת החברים, לרבות היו"ר, נעשים על ידי נשיא ארצות הברית ובאישור הסנאט.
תקופת המינוי היא למשך 14 שנים.
על פי החוק, המינויים חייבים להיות "ייצוג הולם של האינטרסים הפיננסיים, החקלאיים, התעשייתיים והמסחריים והחטיבות הגאוגרפיות של המדינה".
חבר הנאמנים אינו מקבל מימון מהקונגרס, ותנאי חברי הוועד המנהל של מועצת המנהלים של הנשיא מפורשים בכפוף לתנאי הנשיאות והקונגרס.
לאחר מינוי חבר של חבר הנאמנים על ידי הנשיא, הוא מתפקד בעיקר באופן עצמאי.
הדירקטוריון נדרש לדווח על פעילות שנתית ליושב ראש בית הנבחרים האמריקני.
כמו כן מפקח ומסדיר את פעילות הבנקים הפדרל ריזרב, ומערכת הבנקאות של ארצות הברית בכלל.
קדנציית החברות מוגבלת בחוק, וחבר ששימש לתקופה של 14 שנה רצופות אינו זכאי למינוי מחדש.
יש מקרים רבים שבהם מונה אדם לכהונה של שארית כהונתו של חבר אחר, והוא מונה שוב לכהונה של 14 שנים.
החוק מקנה לנשיא סמכות להרחקתו של חבר המועצה בשל עילה מסוימת שתראה לנשיא.
כפי שנקבע בחוק הבנקאות של 1935, יושב הראש וסגן יו"ר חבר הנאמנים הממונים על ידי הנשיא מוכרחים להיות נמנים עם חברי הישיבה.
שניהם משרתים תקופת כהונה של ארבע שנים וניתנים להרכבה מחדש ככל שהנשיא בוחר עד תום כהונתם בחבר הנאמנים.
מועצת הצמחים הוקמה ב-2004 כאיחוד של מועצת הירקות, מועצת הפירות, מועצת הפרחים והמועצה לשיווק פרי הדר, וב-2009 צורף למועצה מועצת הזיתים שהיה לענף הזית במועצת הצמחים.
המטרה לשמה הוקמה הייתה ליצור צמחים ולשווקם.
פעילות המועצה כוללת הדברת מזיקים, ביטוחים, מחקר ופיתוח וקידום מכירות.
המועצה הוקמה ב-2004 ביוזמת שר החקלאות ישראל כ"ץ, וכמנכ"ל המועצה בפועל מונה פעיל הליכוד מהמושב ישרש, מיכאל איילון.
ביוני 2005 הודח מתפקידו בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה.
במאי 2010 הוגש כתב אישום נגד איילון ועו"ד מרים אזולאי שפעלו למינוי מקורבים כבעלי תפקידים למועצה ולקידום אינטרסים של חברי ליכוד.
בסוף יולי 2017 הודיע משרד החקלאות על סגירת מועצת הצמחים במתכונת שבה פעלה והחלפתה בוועדה וולנטרית.
המנכ"ל כעת הוא צבי אלון.
מועצת הפירות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הפירות הנשירים בישראל.
המועצה הוקמה בשנת 1960 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הפירות התקיימו כבר בתחילת 1958. על פי התוכנית, מועצת הפירות כללה את ענפי ענבי המאכל, בננות, פירות סובטרופיים והפירות הנשירים.
הקריאות להקמת המועצה התגברו לאחר שבקיץ 1959 היו בשוק עודפי יבול גדולים בפירות הקיץ.
בלמרחב טענו שהקמת המועצה נדרשת כדי להעביר רווחים עודפים מהסוחרים אל היצרנים והצרכנים.
ב-15 במאי 1960 הסמיכה הממשלה את שרי החקלאות והמסחר להרכיב את מועצת הפירות.
בסוף 1960 חתם שר החקלאות על צו האוסר נטיעת עצי פרי ללא היתר ממועצת הפירות.
במועצה היו 40 חברים, נציגי המגדלים, הסוחרים, הצרכנים (2 חברים) ומשרדי הממשלה הכלכליים.
יו"ר המועצה הראשון היה שלמה כנרתי שהיה גם סגן מנכ"ל משרד החקלאות.
בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמנהל המועצה, יוסף גורס ממעיין צבי.
בשנת 1974, בהתאם לחוק מועצת הפירות שנכנס לתוקפו, מונה חיים מולכו ליו"ר המועצה.
בשנת 1983 פרש יוסף גורס מתפקיד מנכ"ל המועצה ובמקומו מונה עזרא מאיר.
המועצה עסקה בחלוקת רישיונות לנטיעות חדשות, תוך מריבות בין גורמים שונים למי יינתנו הרישיונות.
המועצה פעלה לאכוף את החלטותיה ופנתה לבית המשפט נגד חקלאים שנטעו ללא היתר.
המועצה ייצגה את מגדלי הפירות בפני הממשלה, בדרישה למשטר מיסוי נח לתוצרי פרי ולסיוע ממשלתי.
במשך שנים בקשה הממשלה להקטין את מספר מועצת הייצור.
בשנת 1968 התקיים משא ומתן על איחוד המועצה עם מועצת הגפן.
המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הירקות והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הפירות במועצה זו.
המועצה הוקמה כחברת מניות והפעילה סמכויות פיקוח על פי החוק לפיקוח על מצרכים ושירותים.
אולם הפעלת סמכויות כפייה נתקלה בבעיות משפטיות ועל כן משרד החקלאות בקש לחוקק חוק מיוחד המסדיר את פעילות מועצות הייצור, ובהם מועצת הפירות.
אולם גיבוש החוק נתקל בקשיים.
בתחילת 1963 מחו אנשי התאחדות האיכרים נגד נוסח החוק בטענה שהוא ייטיב עם התעשיינים.
בסוף 1969 התנגדו הסוחרים הסיטונאיים לחוק בטענה שהחוק המוצע יביא לנישולם.
החוק חוקק סופית ביולי 1973.
מועצת הנגב היא ארגון אזרחי ללא כוונת רווח.
הארגון מורכב מראשי רשויות, נציגי מוסדות עוגן, נציגי ציבור ונציגי מגזר עסקי מאזור הנגב.
מייסדי הארגון הם מיכאל ביטון, טל אל-על, סיגל מורן, ד"ר מוחמד אלנבארי, אלון שוסטר ושי חג'ג'.
הארגון הוקם ב-31 בדצמבר 2014, על בסיס עמותה שכונתה "צעירי הפרלמנט של הנגב", על ידי 66 מנהיגים מקומיים מהמגזרים השונים בנגב, בהובלת ראש מועצת ירוחם מיכאל ביטון.
הארגון החל לפעול לקידום מטרותיו, זמן קצר לאחר מכן בשנת 2015. יושב הראש המכהן החל משנת 2020, ראש עיריית ערד עו"ד ניסן בן חמו ומנכ"ל המועצה מיום הקמתה יוהאן אטלן סיימו את תפקידם בשנת 2024 ומאז לא מונו להם מחליפים.
על פי הארגון, כשלים במבנה השלטון הישראלי מונעים מהאזור התפתחות.
כשלים אלו מתבטאים בתת-ייצוג של האזור במנגוני השלטון וכמו כן, מבני הכח של השלטון המרכזי והמקומי מכשילים התאגדות אפקטיבית.
ניתן להתגבר על הכשלים, אם תהיה התאגדות שכזו.
שינוי מדיניות לבדו אינו מספיק וכדי להבטיח שינוי צריך לשים דגש מיוחד על יישום המדיניות.
הארגון מהווה הזדמנות לראשי הרשויות ולתושבים בנגב לשתף פעולה ביצירת לחץ ממוקד וחיובי לטובת נושאים שמעסיקים את כלל הנגב.
לפי מיכאל ביטון, יו"ר הארגון, ישנם לא מעט נושאים שהנגב חלוק לגבי דרכי הטיפול בהם.
ראש רשות אחד סבור כך בעוד שרעהו סבור אחרת ולעיתים המחלוקות קוטביות.
הארגון מקיים כנסים, ימי עיון ומוציא לאור ספרים וכתבי עת.
באמצעות גורמים חיצוניים, הארגון מחזיק, מפעיל ומנהל שירותים לרווחת תושבי הנגב וחבריו, שלא למטרות רווח.
מעקב אחר יישום החלטות ממשלה: בשנים 2021-2016 הפעילה מועצת הנגב אתר מעקב אזרחי אחר ביצוע החלטות הממשלה לפיתוח הנגב ("מוניטור"), על פיו 52% מהחלטות הממשלה הנוגעות לפיתוח הנגב יושמו במלואן, 35% יושמו חלקית, ו-13% לא יושמו.
קידום מדיניות: הארגון מייצג את האזור בתהליכי קבלת החלטות ופועל לקידום המדיניות הנבחרת על ידי הנהלת המועצה.
הארגון מקבל הקצבות, מענקים, ותרומות מגורמים בישראל ומחוצה לה, מתנות ועיזבונות.
כעמותה, גובה מועצת הנגב דמי חבר ותשלומים אחרים לרבות עבור השירותים הניתנים על ידה.
ועד מנהל: אחראי על הכרעות אסטרטגיות, אשרור החלטות, תוכניות עבודה ותקציבים.
מורכב מראשי רשויות בנגב ומנציגי מגזרים שונים הנבחרים על ידי האספה הכללית.
חברי מועצת הנגב: כל תושב נגב ותומך המשלם דמי חבר.
החברות במועצה מאפשרת כניסה לאספה הכללית, קבלת דו"ח המפרט את פעילות המועצה, ואפשרות השפעה על סדר היום של המועצה בהתאם לעקרונות היסוד.
ועדות המשנה: כפופות לוועד המנהל.
מורכבות מצוותים מתנדבים רב מגזריים.
צוות שכיר: הצוות התפעולי של הארגון.
בפברואר 2019 סיים מיכאל ביטון את כהונתו כיושב ראש הארגון בשל מועמדתו לכנסת ה-21 ברשימת כחול לבן.
בשנת 2019 מונה סגן ראש העיר באר שבע, טל אל-על כממלא מקום היו"ר ובתחילת שנת 2020 מונה ראש עיריית ערד, עו"ד ניסן בן חמו כיושב הראש הקבוע של המועצה.
מועצת הפניות לחיילים משוחררים הוא בית דין מניהל הכפוף להמחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
בית הדין שוכן בוושינגטון די.
מועצת הפניות לחיילים משוחררים זה הגוף שקובע האם יוצאי צבא ארצות הברית זכאים לקבל הטבות ושירותים בהתאם לבעיות שנגרמו להם בעקבות השירות.
סמכות השיפוט של המועצה משתערת כל השאלות בעניינים הקשורים להחלטת המזכיר לענייני חיילים משוחררים על חוק המשפיע על מתן הטבות ליוצאי הצבא שנפגעו במהלך השירות.
המועצה מנוהלת על ידי יו"ר המועצה, שממונה על ידי נשיא ארצות הברית.
מועצת הפניות לחיילים משוחררים הוקמה ביולי 1933 והיא פועלת עד היום.
בשנת הכספים של 2018 הוציאה המועצה למעלה מ־81,000 החלטות עבור חיילים משוחררים ובני משפחותיהם, המהווה המספר הגבוה ביותר של החלטות שהוועדה קיבלה מאז 1988.
מועצת הפיתוח של מזרח אסיה הייתה סוכנות ממשלתית באימפריה היפנית שפעלה בין 1938 ל-1942.
המועצה הוקמה בנובמבר 1938 במהלך כהונות של ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה והייתה שתאם את מדיניות סין בממשלה.
המועצה נועדה בתחילה לקדם את הפיתוח התעשייתי והמסחרי בסין וזאת על מנת להגביר את התמיכה בשלטון היפני בשטחים שכבשו במהלך המאה ה-20. עם זאת, הסוכנות במהירות נפלה לידי הצבא היפני הקיסרי, שהפכה אותה לכלי לביצוע עבודת כפייה ושעבוד במכרות ובתעשיות מלחמה.
המועצה אוחדה למשרד מזרח אסיה הגדולה ב-1942.
מלחמת סין–יפן השנייה לא נגמרה בזריזות כפי שהבטיח הצבא היפני הקיסרי, ובעקבות כך החליט ראש הממשלה היפני, פומימרו קונואה להקים סוכנות מרכזית שתתאם את כל הפעולות הממשלתיות והיוזמות הכלכליות באזור סין, פרט לענייני היחסים הדיפלומטיים, שנשארו בתחומי משרד החוץ.
המועצה נתנה חסות לפיתוח תעשייתי ומסחרי, יצירת מקומות עבודה ותשתיות, ובכך תגביר את התמיכה בשלטון היפני בשטחים שכבשה במהלך מלחמת סין-יפה ובמלחמת העולם השנייה.
המועצה הקימה מספר סניפים ברחבי השטחים הכבושים בין; עם זאת, עמדות הכוח במועצה נתפסו במהירות על ידי אנשי הצבא היפני הקיסרי, שקיווה להגביל את כל המעורבות האזרחית בסין ולאחר מכן מינה את הגנרל יאנגאווה הייסוקה לפקח על פעולותיו.
על פי ההיסטוריון הסיני ז'יפן ג'ו, המועצה הפעילה מערכת שלמה של עבודת כפייה ג'ו טוען כי לפחות חמישה מיליון אזרחים סינים מצפון סין וממנצ'וקוו היו משועבדים לעבודה במכרות ובתעשיות מלחמה במגרת מועמת הפיתוח של מזרח אסיה.
המועצה הייתה גם מעורבת באופן ישיר במתן כספים לסוחרי אופיום סינים וזאת כ"טובה" לממשלות ששיתפו פעולה עם היפנים, בהן ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, מנגג'יאנג ומנצ'וקוו.
טענות אלו גם איששו ראיות אחרות, שפורסמו על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק הייתה רשות מחוקקת ששימשה את המדינה העיראקית תחת שלטון הבעת' ושימשה בפועל גם כרשות מבצעת.
מפלגת הבעת', ששלטה בעיראק ביד ברזל במשך 35 שנים בראשות הנשיאים אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין, הקימה את מועצת הפיקוד המהפכנית כחלק מתהליך תפיסת השלטון בשנת 1968. מאוחר יותר שימש הגוף לביסוס מעמד המפלגה במדינה, תהליך שנעשה באופן מחושב ונרחב מאוד לאורך כל תקופת שלטון המפלגה בעיראק.
אל-בכר וחוסיין ניצלו את סמכויותיהם כנשיאים וגם כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית על מנת לבסס את חוק המדינה על פי חזונם.
כך הפכה המועצה לכלי ליצירתה של עיראק חדשה, המושתתת לחלוטין על שלטונה של מפלגת הבעת' ועל חברות בה, תוך דיכוי אכזרי של כל אדם או גוף שלא התיישר לפי האידאולוגיה של המפלגה והשליט.
מועצת הפיקוד המהפכנית הייתה הגוף השלטוני המרכזי שבאמצעותו קבע סדאם חוסיין את החוקים ואת הנורמות במדינה והצדיק כל מעשה שלו בחוק שהעבירה המועצה, ששימשה הכלי המרכזי למימוש שליטתה ההדוקה של המפלגה במדינה.
בעיני העם העיראקי, הפכה המועצה לפוסקת האחרונה בנוגע לאופי המדינה בעיראק ולמעשה לגוף שלא ניתן לגבור עליו.
את המציאות הזאת יצרו אל-בכר ובעיקר סדאם על-ידי הענקת סמכויות יתר למועצה ושימוש מחוכם בסמכויות אלה בשילוב עם סמכויות הנשיא.
מועצת הפיקוד אפשרה את השתרגותה של המפלגה במוסדות המדינה העיראקית ואת הבעת'יפיקציה של המדינה ושל חיי הפרט במדינה.
המועצה נותרה הגוף העליון במדינה עד פלישת ארצות הברית בשנת 2003 והפלת שלטון סדאם חוסיין.
ב-17 ביולי 1968, הצליחה קבוצה של אנשי מפלגת הבעת' העיראקית, בשיתוף עם קצינים בכירים בצבא עיראק, להפיל את השלטון העיראקי בהפיכה שלימים נקראה "מהפיכת ה-17 ביולי".
מטרת ההפיכה המוצהרת הייתה להחליף את השלטון הקודם בהנהגת עבד אל-רחמן עארף, שהואשם בשחיתות.
מפלגת הבעת' העיראקית הונהגה באותה העת על-ידי אדם בשם אחמד חסן אל-בכר ועל-ידי מי שהיה יד ימינו, סדאם חוסיין.
אל-בכר נבחר להיות מזכ"ל הסניף העיראקי של מפלגת הבעת' כבר בשנת 1964 ובאותה שנה כשל בניסיון ההפיכה הראשון שלו נגד המשטר.
הוא נכלא והשתחרר שנים ספורות לאחר מכן.
לקראת ניסיון ההפיכה שתכננו בשורות ההנהגה של מפלגת הבעת' בשנת 1968, חיפשו אל-בכר וחוסיין גורם שיתמוך בהם, שיחזק את תמיכת העם בהם ובמפלגה וכך יעזור לשלטון הבעת' החדש לעמוד על רגליו לאחר ההפיכה המתוכננת.
הם רתמו לשם כך מספר אנשי צבא בכירים ובראשם עבד א-רזאק א-נאיף, אבראהים עבד א-רחמאן א-דאוד, סעדון גיידאן וחמאד שיהאב.
החלטה זו לרתום את אנשי הצבא נבעה מתוך התדמית היוקרתית והממלכתית שהייתה לצבא בעיראק.
ההסדר שהוחלט עליו מראש היה שא-נאיף יהיה ראש הממשלה וא-דאוד יהיה שר ההגנה וכך אכן היה בימים הראשונים לאחר ההפיכה.
אחד מן הצעדים הראשונים של מנהיגי ההפיכה לאחר ביצועה היה הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית.
מטרת הגוף הייתה לאגד את ההחלטות העתידיות של אנשי הבעת' תחת סמכות מדינתית רשמית שתעניק תוקף רשמי הן להחלטותיהם והן לשלטונם.
עצם הקיום של גוף חקיקה רשמי בדמות מועצת הפיקוד הקנתה סמכות שלטונית שהרחיקה מן המהפכנים את הדימוי הטבעי של חוסר-יציבות המיוחס להפיכות, ובפרט לאחר ניסיון ההפיכה הכושל שאירע מספר שנים קודם לכן.
עם הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית, בחרה המועצה באל-בכר לשמש כנשיא הרפובליקה והוא בתורו הטיל על א-נאיף להקים ממשלה, אך חלוקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב.