tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתיים מהמעליות בבסיס, אחת בכל אחד בבנייני בורן וסינגר המקורי, שירתו את כל הקומות מהמרתף ועד לגג.
חמשת האחרות נעו רק מהקומה הראשונה לקומה ה-14. המעליות של בניין סינגר המקורי היו מקובצות בצד הדרום-מזרחי של הבניין, בעוד שהמעליות של בניין בורן נבנו בשני זוגות אלו מול אלו.
מנהלי הבניין שכרו נשים כמפעילות למעליות, שאותן אפיינו כ"בעלות מראה עסקי ומנומסות", בניגוד ל"מפעיל גברי מרושל המוכן תמיד ל'דיבור חצוף'".
במעליות היו גם טלפונים, איתם יכלו מפעילי המעליות והממתינים בקומות לתקשר.
השטח שעליו הוקם בנין סינגר נרכש על ידי החברה בשנת 1902. הבניין הוזמן על ידי יושב ראש חברת סינגר, פרדריק גילברט בורן.
הוא פנה לאדריכל ארנסט פלאג, שתכנן את הבניין בסגנון בוזאר.
פלאג תכנן גם את מטה החברה הקודם ששכן ברחוב ברודוויי 561 בין הרחובות פרינס וספרינג, שנמצאים כיום בשכונת סוהו, והוזכר בתור "הבניין הקטן של סינגר" לאחר הקמת בניין המטה החדש.
תוכניות המבנה שורטטו על ידי ג'ורג' וילארד קונבל (1866–1933).
התפיסה התכנונית של פלאג למבנים שגובהם מעל 10–15 קומות הייתה שהם צריכים לבלוט ולמשוך את העין של עוברי האורח שבחוץ.
לשם כך הוא תכנן מגדל צר יחסית, שתופס בשטחו כרבע מהמגרש, ובסיס רחב יותר למבנה.
גובהו של בסיס המבנה היה 12 קומות ורוחבו תפס את כל חזית המגרש כלפי הרחוב, בעוד שהמגדל היה צר יחסית, וכל צלע שלו הייתה באורך 20 מטרים.
הבניין נחשב לייחודי בעיר ניו יורק באותה תקופה ובלט בלבניו האדומות.
כשהושלם בשנת 1908, התנשא בניין סינגר לגובה של 186.57 מטרים והחזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" עד שנת 1909, שבה הושלמה בנייתו של בניין חברת הביטוח מטרופוליטן לייף המתנשא לגובה 210 מטרים וממוקם ברחוב 23 בשדרת מדיסון במנהטן.
בשנת 1961, נמכר הבניין לוויליאם זקנדורף, והחברה העבירה את משרדיה למרכז רוקפלר.
ויליאם רכש את השטח בניסיון, שלא הצליח, להעביר אליו את הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1964 רכשה חברת הפלדה של ארצות הברית את הבניין ואת הבניין הסמוך לו, בניין סיטי אינווסטינג, במטרה להרוס אותם.
במהלך שנות השישים של המאה העשרים, הבניין נחשב ללא כלכלי עקב חללי פנים קטנים (קומות המגדל היו בשטח של 390 מ"ר) וחוסר בשוכרים.
לשם השוואה, שטח כל קומה בבניין U.S.
STEEL (המוכר יותר בשם ליברטי פלאזה 1), שנבנה במקומו, היה 3,400 מ"ר.
באוגוסט 1967, החלו פעולות ההריסה של הבניין, והן הושלמו בשנה שלאחר מכן.
עקב כך, היה הבניין הגבוה ביותר שנהרס באותה תקופה.
בפברואר 1890 רכשה חברת "סינגר תעשיות" (Singer Manufacturing) את המגרש ברחוב ברודוויי 151–153. בחודש שלאחר מכן, קנתה החברה את המגרשים בברודוויי 149 וברחוב ליברטי 83, בפינה הצפון-מערבית של שני הרחובות.
שלושת המגרשים עלו לחברה יותר מ-950,000 דולר (שווה ערך ל-25,645,000 דולר ב-2020), ובאותה עת היו בנויים עליהם בניינים בני ארבע עד שש קומות.
שלושת המגרשים נחשבו כנפרדים לפני רכישת חברת סינגר ואוחדו בבעלותה.
חברת "סינגר תעשיות" שכרה את ארנסט פלאג לעיצוב המטה החדש שלהם.
פלאג הגיש תוכניות לבניית בניין סינגר החדש בברודוויי 149 בתחילת 1897. הם הציגו בניין מאבן ולבנים בן 10 קומות עם חדרי בנק בשתי הקומות הראשונות, שטחי משרדים להשכרה בשש מהקומות במרכז, ומשרדי חברת סינגר בקומותיו העליונות.
בזמן שהפועלים חפרו באתר ביוני 1897, התפוצץ צינור מים והציף את המגרש.
למרות זאת, בניין סינגר החדש הושלם בתחילת 1898.
בדצמבר 1897, לפני השלמת הבנייה של המטה החדש של חברת סינגר, קנה בורן שלושה מבנים בני חמש קומות עבור החברה ברחוב ליברטי 85–89, על מגרש בגודל 22.8 מטרים על 30.4 מטרים.
פלאג נבחר לתכנן גם את בניין בורן בן 14 הקומות באתר, וכשהגיש תוכניות בנייה ב-1898, הבניין הוערך בעלות של 450,000 דולר.
בורן לא קיבל בעלות על האתר של בניין בורן עד ספטמבר 1899, ובניין בורן הושלם באותה שנה.
עד שנת 1900, היו בנייני סינגר ובורן בתפוסת שוכרים מלאה.
הדיירים כללו את משרד עורכי הדין של אוגוסטוס ואן ויק , וחברת הנאמנות של אמריקה .
יצרני הדוודים Babcock & Wilcox היו שוכרים ארוכי טווח, ותפסו חלק מבניין סינגר במשך יותר מארבעים שנה מתחילת המאה ה-20.
רכישות נוספות הגיעו בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנת 1900 קנה בורן בניין עם חזית לברודוויי 155 ו-157. אורך החזית היה 12.1 מטרים לרחוב ברודוויי.
רכישת ברודוויי 163, בניין עם חזית של 3.8 מטרים בלבד, לאחר מכן ב-1902, וב-1903 רכישת בניין ברחוב ליברטי 93 בן חמש הקומות, שהוסיפה חזית של 8.2 מטרים.
עד 1905, חברת סינגר שלטה ברוב הבלוק לאורך רחובות ברודוויי וליברטי.
בניין סינגר המקורי היה מבנה בצורת L שהשתרע מערבה ואז צפונה מהפינה הצפון מערבית של רחובות ברודוויי וליברטי.
במקביל לרכישת הקרקעות, פלאג נשכר לתכנן תוספת שנייה לבניין סינגר בשנת 1902. בתחילת 1903, הציג תכנון למגדל, שלימים ייהפך לגבוה ביותר בעולם, עם יותר מ-35 קומות.
אולם, חברת "סינגר תעשיות" לא חשפה פרטים ספציפיים עד פברואר 1906, אז הודיעה כי בכוונתה לבנות מגדל בגובה 181 מטרים, המגדל הגבוה בעולם.
ביולי 1906 הוגשו תוכניות מתוקנות, אשר העידו על מבנה עמיד יותר לעומסי רוח.
החברה התכוונה לשבת במשרדים שמעל קומה 31 ולהשכיר את החלק התחתון של המגדל לדיירים במטרה לסבסד את השימוש בקומות העליונות.
חברת סינגר צפתה שתרוויח 250,000 דולר על שכר דירה בשנה, בהינתן עלות שכירות בסיסית של 32 דולר למטר מרובע.
מהנדסים נשכרו להפקת תוכניות הבנייה מיד עם פרסום תוכניות האדריכל ומפרטיו.
טרם בניית היסודות, נקדחו מספר קידוחי ניסוי בקרקע כדי לקבוע את ההרכב הבסיסי וחקר השכבות שלה.
החוזים לחפירת היסודות נחתמו באוגוסט 1906, לפני אישור התוכניות.
התוכניות של מגדל סינגר אושרו ב-12 בספטמבר 1906, והחפירה החלה מאוחר יותר באותו החודש, כאשר העבודה החלה באופן רשמי ב-19 בספטמבר.
פלטפורמת עץ, ברוחב 9.1 מטרים ירדה מחזית ברודוויי לאתר החפירה, מטרת בנייתה הייתה לספק לעובדים את היכולת לקבל חומרים בבור ולהוציא אדמה בצורה יעילה יותר.
אספקות הפלדה הראשונות לתמיכות תת-הקרקע הגיעו באוקטובר 1906. העבודות על בניית היסודות הסתיימו ב-18 בפברואר 1907.
מבנה העל החל להיבנות מיד לאחר מכן.
בעת הקמת מבנה העל של המגדל הותקנה מעלית זמנית.
במהלך עבודות הבנייה טענו פקחי מחלקת בניין העיר כי הקבלנים הפרו את חוק העירייה מפני שהתקינו ריצוף בטון במקום רצפות אריחים חלולים.
כתוצאה מכך, נצטוו הבנאים להחליף כמה קשתות שאינן תאמו את החוקים העירוניים.
באוגוסט 1907, הגיע שלד הפלדה לגובה של 36 קומות, ובכך עקף את גובהה של אנדרטת וושינגטון.
באותו חודש, הנסיך וילהלם משוודיה ביקר בקומה ה-29 כדי לראות את תהליך הבנייה.
ב-4 באוקטובר 1907, עבודות שלד הבניין הסתיימו עם הנפת תורן הדגל.
לאחר שבניית השלד הסתיימה, חללי הפנים טויחו, נצבעו ורוהטו.
למרות משטר רוחות חזקות, לא אירעו תאונות חמורות במהלך הבנייה.
בפברואר 1908 ארעה שריפה קטנה בקומה ה-40, שהלוס אנג'לס טיימס תיאר אותה בזמנו כ"השריפה הגבוהה ביותר בבניין כלשהו בעולם".
בסוף 1905, פלאג נשכר לתכנן את הרחבת הבסיס מערבה לכיוון בניין בורן וצפונה לכיוון בניין סינגר המקורי.
בנייני בורן וסינגר היו אמורים להיות מאוחדים מבפנים, ובניין סינגר הישן אמור היה לגדול בגובהו ל-14 קומות.
התכנון כלל גם את הרחבת הקומה העליונה של בניין בורן כך, שתהיה באותו שטח של הקומות שמתחתיה.
התוכניות להרחבת בנייני בורן וסינגר הוגשו לעיריית ניו יורק בסוף 1906 ותחילת 1907, בהתאמה.
במהלך בניית המגדל חוזק הבניין המקורי ונבנו יסודות נוספים סביבו.
שלוש הקומות העליונות של בניין סינגר הישן, כולל הגג מנסארד שלו, פורקו באופן זמני ביוני 1907, כדי שניתן יהיה לבנות ארבע קומות נוספות מעל הקומה השביעית הקיימת.
בעקבות כך, הקומה השמינית של בניין סינגר הישן הפכה לקומה ה-12 החדשה, הקומה התשיעית הפכה לקומה ה-13 והקומה ה-10 הפכה לקומה ה-14. בזכות כך, נוסף שטח של 1,450 מטרים רבועיים לבניין מבלי להפריע לדיירים בקומות התחתונות.
הוקמו מספר עמודים בחלקו הקדמי והאחורי של הבניין הישן, שעלו ברציפות מהמרתף לקומה ה-11 כדי לתמוך בגג המוגבה.
בקומות הקיימות של בניין סינגר פערו חורים מקומיים כדי לבנות עמודי פלדה, שיוכלו לשאת את העומס שנוסף מהקומות החדשות, ולחזק את הבניין במקום לחזק את הקירות הנושאים הקיימים.
חלופה זו התבררה ככלכלית יותר.
בניין סינגר הישן הוארך צפונה ב-23 מטרים, ושלושת המפרצים הנוספים בחזית ברודוויי היו באותו סגנון כמו השניים המקוריים.
בבניין בורן הוסרו שלוש המעליות הקיימות והוחלפו בארבע מעליות, מה שחייב החלפה מלאה של מסגרת הפלדה סביב פירי המעלית הישנים.
הכניסה הראשית לבניין סינגר המקורי נאטמה והוחלפה בחלון קטן.
ב-1 במאי 1908 נפתח המגדל לקהל הרחב.
פועלי הבניין ערכו באותו שבוע ארוחת ערב כדי לחגוג את סיום העבודות.
חודש לאחר מכן, ב-23 ביוני, נפתחה קומת התצפית.
בניין סינגר הפך במהרה לסמל של מנהטן עם המגדל המואר שלו.
המגדל עבר בגובהו את בניין עיריית פילדלפיה, ונשאר הגבוה בעולם במשך שנה לאחר השלמתו.
היה זה מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף שעלה על גובהו (210 מטרים), ונבנה בצומת רחוב 24 ושדרת מדיסון.
בחודשים הראשונים של הבניין, המעליות היו הגורם לשני מקרי מוות; הראשון התרחש כאשר ראשו של צייר נערף ב-4 במאי 1908, והשני התרחש כאשר עוזר של שרברב נמחץ בין תא מעלית לפיר ב-24 ביולי 1908. בתעלול פרסומי בשנת 1911, הטייס הארי אטווד טס סביב בניין סינגר.
דיירי הבניין המורחב כללו את הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס , שמשרדו הראשי עבר לבניין סינגר ב-1916. חברת הכספות של ניו יורק השתמשה במקור בכספות הבניין.
מקור הכוח למפעל הקיטור של הבניין הוסב מפחם לנפט ב-1921, מה שהפך את בניין סינגר לבניין המשרדים הראשון של העיר שעשה שימוש בנפט כדלק ומקור אנרגיה.
בשנת 1921, חברת סינגר העמידה את הבניין למכירה במחיר מבוקש של 10 מיליון דולר.
ארבע שנים לאחר מכן, החברה ערכה הסכם עם קונה שייצג את Utilities Power and Light Corporation, חברת אחזקות של מספר חברות חשמל במספר מדינות.
העסקה כללה עסקת מזומן בסך 8.5 מיליון דולר.
לפי רישומי הנכס, המכירה מעולם לא הושלמה סופית.
כמו כן בשנת 1925, נחפר קמרון תת-קרקעי בקומת המרתף עבור הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס, לאחר מיזוג עם חברת מטרופוליטן טראסט, ושלוש הקומות התחתונות שופצו לשימוש הבנק.
במהלך שנות קיומו של בניין סינגר, מערכת התאורה שלו שונתה לפחות חמש פעמים.
עיטורי הנחושת על כיפת המגדל שוחזרו ב-1939. תורן הדגל וכיסוי הגג הוסרו לחלוטין בתחילת 1947. בשנת 1949 שריפה בעקבות קצר חשמלי בבניין גרמה לפינוי הבניין כולו, ודווח כי רק אדם אחד נפצע.
הדלתות המסתובבות בכניסה הוסרו עד 1958, והוחלפו בדלתות סטנדרטיות.
שנה לאחר מכן, הותקנו מעליות ודלתות מעליות חדשות כדי לעמוד בחוקי הבנייה.
לקראת סוף קיומו, שני חלונות הראווה הגדולים צמודי הקרקע של בניין סינגר חולקו לחלונות קטנים יותר.
בניו יורק המשיכו להיבנות בניינים גבוהים יותר; ביום השנה ה-50 שלו (בשנת 1958), בניין סינגר היה הבניין ה-16 בגובהו בעיר.
בשנת 1961 הודיעה חברת סינגר כי בכוונתה למכור את הבניין, ומשרדי החברה עברו לרוקפלר פלאזה 30. על פי רישומי נכסים, Iacovone Rose קנתה את בניין סינגר ומיד מכרה אותו ל-.
יזם הנדל"ן ויליאם זקנדורף רכש את הבניין וניסה, ללא הצלחה, לשכנע את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לעבור לשם.
Steel את בנייני סינגר וסיטי אינווסטינג.
Steel תכננה להרוס את כל בנייני הבלוק במטרה להקים מטה חדש בן 54 קומות על אותו תא שטח.
בשנת 1965 הוקמה הוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק , בעקבות הריסתם של כמה מהמבנים הבולטים בעיר ומבנים נוספים שהחלו בהליכי הריסה.
אף על פי שבניין סינגר נחשב לאחד המבנים האייקוניים ביותר בעיר ניו יורק, הוא לא זכה לציון דרך, מה שהיה מונע את הריסתו.
באוגוסט 1967 אמר מנכ"ל הוועדה, אלן ברנהאם, שאם הבניין היה הופך לנקודת ציון, העיר הייתה צריכה לאתר לו קונה או לרכוש אותו בעצמה.
סאם רוברטס כתב מאוחר יותר ב"ניו יורק טיימס" כי בניין סינגר היה אחד המבנים הבולטים של העיר ש"לא נחשבו ראויים לשימור".
ההריסה החלה בספטמבר 1967. במרץ 1968 כתב ה"ניו יורק טיימס" שהלובי נראה כאילו "פצצה פגעה בו".
פיסת הפסולת האחרונה נשלחה משם בתחילת 1969, כשהדיילי ניוז ציין: "הסינגר נפל קורבן לחולי שנקרא התקדמות".
Steel (שנודע מאוחר יותר בשם ליברטי פלאזה 1) נבנה במקום והושלם ב-1973. ליברטי פלאזה 1 היה בעל שטח של 3,400 מטרים רבועיים לקומה, לעומת 390 מטרים רבועיים לקומה במגדל של בניין סינגר.
ליברטי פלאזה 1 היה לפחות פי שניים משטח הפנים המשולב של שני הבניינים לשעבר (סינגר וסיטי אינווסטינג).
בזמן הריסת בניין סינגר, היה לבניין הגבוה ביותר אי פעם שנהרס.
השיא נלקח ממנו עם התרחשות מתקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001, שגרמו לקריסת מרכז הסחר העולמי הסמוך.
עם זאת, בניין סינגר נותר הבניין הגבוה ביותר שנהרס באופן יזום על ידי בעליו, עד 2019, אז החלו פועלים להרוס את בניין שדרת פארק 270 (1960–2021) במידטאון מנהטן, בגובה 215 מטרים.
במאה ה-21 הפך בניין סינגר לנושא של תאוריית קונספירציה מופרכת, שטענה כי גורד השחקים הוא עדות לציוויליזציה שאבדה מזמן.
פלאג, מבקר ידוע של גורדי שחקים קיימים, הצדיק את קבלת הפרויקט על ידו כדרך ליצור תמיכה ברפורמה בגורדי שחקים.
פלאג ביקש לעשות זאת באמצעות שכנוע הציבור כי גורדי שחקים גבוהים כאלה מזיקים.
זאת, כיוון שהם חסמו את אור השמש מלהגיע לרחובות שמסביב.
עוד ב-1904 כתב מגזין אדריכלות אחד ש"עשר קומות היו הגבול שלו".
לדברי פלאג, בניינים בני יותר מ-10 או 15 קומות צריכים להיבנות בצורה של נסיגה, כך שהשטח שבו מבוצעת הנסיגה לא יהיה גדול יותר מרבע השטח הכולל של הבניין.
הוא כתב בעבר כי "החדרים והמשרדים שלנו הופכים כה חשוכים שעלינו להשתמש באור מלאכותי כל היום".
העיצוב של בניין סינגר מימש את רעיונותיו של פלאג בנושא תכנון עיר ועיצוב גורדי שחקים.
ב-1996 כתבו לנדאו וקונדיט שעיצוב הבניין השפיע בחלקו על החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916. החלטה זו חייבה את גורדי השחקים בניו יורק להיבנות בצורה של נסיגה, שצריכה לגדול במהלך עלייתם לגובה.
במשך למעלה מארבעה עשורים מנעה ההחלטה מגורדי השחקים החדשים של העיר להציף את הרחובות.
נסיגות אלה לא נדרשו אם הבניין תפס 25% או פחות משטח המגרש שלו.
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, כריסטופר גריי, אמר ב-2005 כי המגדל של בניין סינגר דמה ל"גג משופע בולבוסי ופנס גג ענק".
סופר האדריכלות ג'ייסון בר ציין ב-2016 כי בניין סינגר הוא "בניין מעבר" בפיתוח גורדי שחקים.
לנדאו וקונדיט תיארו את הבניין כ"ניצחון אסתטי שהעשיר את העיר על ידי הדגמת האפשרויות הפיסוליות של גורד השחקים בעל מסגרת הפלדה".
כאשר הבניין נהרס, מבקרת האדריכלות אדה לואיז הוקסטאבל אמרה, "המאסטר מעולם לא יצר חורבה מרשימה יותר מבניין סינגר בהריסה".
לא כל המבקרים העריכו את בניין סינגר בצורה חיובית; ה"ניו יורק גלוב" בשנות ה-1900 כינה את בניין סינגר "ג'ירפה אדריכלית" וכתב כי בניין כה גבוה יעכב את יכולתם של שירותי הכיבוי לחלץ אנשים בקומות העליונות.
בניין פארק רו הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם ברחוב 15, ברובע הפיננסי שבמנהטן בעיר ניו יורק.
הבניין מתנשא לגובה של 119 מטרים והוא בעל 29 .
הוא תוכנן על ידי האדריכל , מחלוצי תכנון גורדי שחקים עם שלד פלדה, וחברת המהנדסים של נתנאל רוברטס.
הבניין הוא אחד מראשוני גורדי השחקים בעיר ניו יורק.
בנייתו הושלמה בשנת 1899, לאחר שנתיים ותשעה חודשים מתחילת בנייתו, והוא נבנה במקום שכונה בעבר "שדרת העיתונות", רחוב בו היו מרוכזים בתי תעשיית העיתונות בעיר ניו יורק במשך 80 שנה.
הבניין, שמתנשא לגובה 119 מטרים, היה בניין המשרדים הגבוה בעולם בין השנים 1899–1908, עד השלמת בנייתו של בניין סינגר.
בשנת 1901, הוכרז פרויקט בניה בגובה 139 מטרים של חברת Aetna, Inc.
שהיה אמור לקום בצומת רחוב ברודוויי ורחוב 33 ולקחת את תואר בניין המשרדים הגבוה בעולם מבניין פארק רו.
אולם, בניין זה מעולם לא קם.
26 הן קומות המתפרשות על כל שטח הבניין ואילו שלוש הקומות האחרונות נמצאות בכיפה שבראשו.
הוא בעל חזית באורך 31 מטרים לרחוב פארק רו, 23 מטרים לרחוב אן ו-15 מטרים לרחוב Theater Alley.
שטחה של קומת הכניסה בבניין הוא כ-1,400 מ"ר.
הבניין עשוי מכ-8,000 טונות פלדה וכ-12,000 טונות מחומרים אחרים, בעיקר לבנים וטרקוטה.
העלות הכוללת של הבניין הייתה 2.4 מיליון דולרים (במונחים כלכליים של אותה תקופה).
בבניין קיימים 950 חדרי משרדים וההערכה גורסת כי עם סיום בנייתו עבדו בו כ-4,000 איש.
כיום, לפי הערכות, עוברים בבניין 25,000 איש בכל יום עבודה.
באמצע שנת 1899, היה הבניין בבעלות הבנקאי ונותן החסות לרכבת התחתית, , תחת השם Park Row Realty Company.
המטה הראשי של הרכבת התחתית בעיר שכן במבנה באותה תקופה.
כמו כן המשרד הראשון של Associated Press.
ב-3 במאי 1920, ספק הושלך ספק קפץ , אנרכיסט איטלקי, מהחלון של הקומה ה-14 בבניין בשעה 4:20 לפנות בוקר.
הוא הוחזק יחד עם רוברטו איליה על ידי משרד המשפטים בקשר לסדרת הפיצוצים שהתרחשו בניו יורק, בוסטון, וושינגטון, פילדלפיה, פטרסון, קליבלנד ופיטסבורג.
בניין עיריית מילווקי נמצא במילווקי שבמדינת ויסקונסין בארצות הברית.
הבניין נבנה בשנת 1895 ובו 15 קומות, מגדל הפעמונים בראשו מגיע לגובה של 108 מטר.
במשך ארבע שנים היה הבניין הגבוה בעולם שניתן לגור בו, והמבנה השני בגובהו בארצות הברית אחרי אנדרטת וושינגטון.
המבנה תוכנן על ידי הארכיטקט הנרי קוך בסגנון המנסה להחיות את אדריכלות הרנסאנס הגרמני.
בניין עיריית בוסטון הוא מקום מושבה של בית הממשל המוניציפלי של בוסטון, מסצ'וסטס.
הוא כולל את משרדי ראש עיריית בוסטון ומועצת העיר בוסטון.
הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1968 כדי לקבל את תפקידיו של בניין העירייה הישן.
הבניין הניצב בלב קומפלקס המרכז הממשלתי שבכיכר העירייה של בוסטון, בן תשע קומות ובנוי בסגנון הברוטליסטי.
הברוטליזם הוא תנועה אדריכלית במחצית השנייה של המאה ה-20, ובנייניו כוללים לעיתים קרובות צורות נוקשות ובטון.
הסגנון היה נפוץ משנות החמישים עד שנות השבעים של המאה העשרים, במיוחד מבני תחבורה וציבור.
הבניין המונומנטלי תוכנן על ידי משרדי האדריכלים קלמן מקינל ונולס וקמפבל, אלדריך ונולטי עם משרד המהנדסים לה-מסורייר יועצים.
תוכניתם זכתה ב-1962 בתחרות כלל-ארצית לתכנון בית העירייה, ונבחרה מבין 256 מועמדויות.
מטרת ההצעה הייתה ליצור בניין שיהיה נגיש ומתקשר עם הציבור.
הם תכננו את בניין עיריית בוסטון בשנות השישים כסמל לפתיחות ושקיפות.
פרויקט השיפוץ הביא לדעות חלוקות מאוד לגבי עתיד הבניין, כאשר חלק מתושבי בוסטון מאמינים שהוא חסר ערך ומייחלים שייהרס.
עם זאת, ראש עיריית בוסטון מרטי וולש העדיף להחיות את הבניין, והתמקד בשיפור המבנה.
הבניין שנוא על ידי הקהל הרחב ומככב ברשימות "הבניינים המכוערים בעולם".
הבניין היווה השראה בעיצובו לבניין בנק ישראל שבירושלים.
בניין עיריית חיפה ובשמו הרשמי "היכל העירייה", נמצא ברחוב חסן שוקרי בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, מול גן הזיכרון.
הבניין נבנה בסגנון מנדטורי בריטי, ונחנך ב-29 ביוני 1942. הבניין תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין.
הבניין משמש גם בעשור השני של המאה ה-21 את עיריית חיפה.
עם זאת, בשל מחסור במקום, הועברו חלק ממשרדי העירייה למבנים אחרים באזור.
חלקם עברו למבנה ששימש בעבר מלון ועומד מאחורי בניין העירייה.
משרדי מנהל הנדסה הועברו לבניין שנבנה על מקומו של בית ספר היסודי "עממי א'", מעברו השני של רחוב ביאליק.
"מרכז שרות לתושב" נפתח בבניין ששימש קודם לכן את משרד הפנים, מעברו השני של רחוב חסן שוקרי, בצמוד לגן הזיכרון.
משרד ראש העירייה ומועצת העיר נותרו בבניין המקורי.
המבנה נבנה בסגנון מונומנטלי, מצופה אבן ובצורת האות "ח" כאשר ממרכז האגף המזרחי בולט מן הבניין שער הכניסה למבנה, שגובהו ארבע קומות ומדרגות שיש מובילות אליו.
מעל חזית השער המונומנטלית מופיע סמל העיר.
כשמועצת העירייה התיישבה בשטחים בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, היא הייתה זקוקה למבנה שיימצאו בו כול משרדיה ומחלקותיה השונות.
צוין כי מועצת העירייה החליטה לגשת בהקדם להקמת הבניין, בסיכון של 6,000 לירות מצריות.
דווח כי העירייה החלה לנהל משא ומתן עם חברות ידועות לשם קבלת מלווה לצורך מימוש המיזם.
אזי התעכב הטיפול בנושא זה במשך מספר שנים.
הנושא התעורר שוב בסוף שנות ה-20. באותה תקופה התכוון השלטון הבריטי להקים בחיפה בית משפט מחוזי על מגרש שהיה ברשותה ברחוב חסן שוקרי של היום, אלא שגודלו לא הספיק לצורך מטרה זו.
בסמוך לו נמצא מגרש גדול שגבל ברחוב.
המגרש היה בבעלותו של ח'אלד אל-עזם, בן למשפחה אמידה מנכבדי דמשק, ששימש בתפקיד שר במספר ממשלות בסוריה, ואף כיהן בה בתפקיד ראש הממשלה.
ב-1928 נרכש השטח בידי הממשלה, וב-1931 נחנך בית המשפט המחוזי, שעד 1940 נקרא על שמו הרחוב שעבר לפתחו, "דרך בית המשפט".
במקביל לרכישת השטח הנוסף, שנועד לבניית בית המשפט, החל משא ומתן ממושך שנוהל בידי חסן שוכרי, ראש העירייה, במטרה לרכוש מהממשלה את המגרש שגבל בשטח שיועד לבית המשפט והשתרע על פני חמישה דונם.
באוגוסט 1932 החליטה מועצת העירייה להקצות סך של 2,500 לא"י לרכישת המגרש וב-1934 הושלמה העסקה, לא מעט בזכות תמיכתם של מושלי המחוז דאז.
בניין סיגראם הוא גורד שחקים בשדרה הרביעית מס' 375 במידטאון מנהטן שבניו יורק, השוכן בשדרת פארק בין רחוב 52 לרחוב 53. הבניין תוכנן על ידי לודוויג מיס ון דר רוהה, פיליפ ג'ונסון, ו.
גובהו של הבניין הוא 157 מטר והוא בעל 38 קומות.
הבניין הושלם ב-1958 והוא תוכנן בסגנון הבין-לאומי.
הבניין שימש בתחילה כמטה של החברה הקנדית סיגראם, העוסקת בזיקוק.
, בתו של מנכ"ל סיגראם, , השפיעה רבות על תכנון הבניין.
קיר מסך מזכוכית עם עמודים אנכיים של ברונזה ורצועות אופקיות עשויות מתכת מונץ מהווים את המבנה החיצוני.
רחבת הגרניט הוורודה הפונה לשדרה הרביעית מכילה שתי מזרקות.
מאחורי הרחבה לובי מעליות גבוה בעיצוב דומה לרחבה.
הקומות הנמוכות ביותר הכילו במקור את מסעדות ארבע העונות והבראסרי, שהוחלפו בהתאמה במסעדת הגריל והבריכה ובמועדון הלובסטרים.
הקומות העליונות מכילות חללי משרדים בבנייה מודולרית.
חברה סיגראם חשפה את תוכניותיה לבניין ביולי 1954. אז היא הודעיה על בניית משרדי המטה שלה בתוך הבניין.
עם זאת, סיגראם התחרט והחליט במקום זאת לבנות את הבניין בהתבסס על תוכנית אחרת.
בניית הבניין החלה ב-1955 ונסתיימה ב-1958, אך הוא נחנך רשמית רק ב-1959. קבוצה אחרת רכשה את הבניין ב-1979. עם זאת, חברת סיגראם הותירה בבניין את משרדיה עד שנת 2001. הקבוצה שרכשה את הבניין מכרה את הבעלות עליו שוב ב-2000 לחברה אחרת, בבעלותו של איש העסקים אבי רוזן.
הלה עדיין מחזיק בבניין, נכון ל-2023.
עם חנוכת הבניין, הוא זכה לשבחים רבים בזכות האדריכלות שלו.
הבניין תואר בניו יורק טיימס כאחד מהבניינים המועתקים ביותר בניו יורק.
הבניין היווה השראה לתכנון מבנים אחרים ברחבי העולם.
בתוך העיר ניו יורק, בניין סיגראם השפיע על ההחלטות האזוריות משנת 1961. ב-1989, הוועדה לשימור ציוני דרך של העיר ניו יורק ייעדה את החלק החיצוני של בניין סיגראם, הלובי ומסעדה בבניין כנקודות ציון רשמיות של העיר.
הבניין התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-2006.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-אמריקאי לודוויג מיס ואן דר רוהה ובשיתוף פעולה עם האדריכל האמריקאי פיליפ ג'ונסון כמעצב פנים, ונועד לשמש משרד ראשי של חברת המשקאות החריפים סיגראם של משפחת ברונפמן.
ראשית תכנונו מבוסס של קונספט בלתי-ממומש משנת 1921 של האדריכל ואן דר רוהה בעבור גורד שחקים של פלדה וזכוכית בכיכר פוטסדאם בברלין, אשר עבר התאמה כיאה למקום ולרוח הזמן.
גורד השחקים הנועז הוא השלישי שנבנה בניו-יורק ברוח האדריכלות המודרנית, והראשון בקנה מידה גדול.
קדמו לו בית ליוור של גורדון בנשפט ובניין מזכירות האו"ם של אוסקר נימאייר ולה קורבוזיה.
הבניין נבנה באופן פונקציונליסטי לחלוטין ותכנונו הוא מינימליסטי.
כגורד השחקים הראשון שנעזר בקירות מסך והציג חזית זכוכית המנותקת לגמרי משלד הבניין, מה שמכונה "קופסת זכוכית", הפך לאב טיפוס של גורד השחקים המודרני ופתח את הדרך לאינספור מגדלי פלדה וזכוכית שנבנו בארצות הברית ובשאר העולם.
על תכנון הבניין אמר האדריכל:
הבניין והרחבה שלפניו מופיעים ברקע לאחת הסצנות האחרונות בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני".
בניין עיריית ירושלים ההיסטורי (כפי שהוא מכונה כיום) שימש את עיריית ירושלים למעלה מ-70 שנים.
המבנה נבנה על ידי עיריית ירושלים בתקופת המנדט הבריטי לאחר שבניין העירייה הקודם (שעמד בפינת הרחובות יפו וממילא) לא הספיק לצרכיה של העיר המתפתחת מחד, ולמבנה של מערכות השלטון המוניציפליות בתקופה המנדטורית מאידך.
מבנה זה, הממוקם בכיכר צה"ל ברחוב יפו 2 (כיום כיכר ספרא 10) נבנה על שטח של עיריית ירושלים, במימונו של בנק ברקליס, בתמורה לכך שהבנק יקבל את קומתו הראשונה של המבנה כסניף בנק בשכירות למשך 30 שנים, והעירייה תשכון בחלקו הצפוני של הבניין.
המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי (יחד עם האדריכל זולטן שמשון הרמט), היה אחד מארבעה מבנים ממסדיים שהוקמו לאורכו של רחוב יפו, יחד עם בניין הדואר המרכזי, בניין בנק לאומי ובניין ג'נרלי.
תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל היווה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים.
מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית לעיר בירה.
בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני.
צעדם הראשון של הבריטים בתחום זה היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית בה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים).
שטחי בניין העירייה לא הספיקו למנהל העירוני הבריטי שפעל על פי נורמות מודרניות.
עיריית ירושלים, שבבעלותה היה המגרש בפינת רחוב יפו וכיכר צה"ל (שנקראה אז "כיכר אלנבי") חיפשה מממן להקמת בניין עירייה מודרני.
מממן זה נמצא בדמות בנק ברקליס אשר הסכים בשנת 1929 לממן את הקמת הבניין בסך של 27,692 לירות ארץ ישראליות תמורת השכרת הקומה התחתונה של הבניין לבנק לתקופה של 30 שנה (מ-31 ביולי 1934 ועד 31 במרץ 1963).
החוזה הוארך לבקשת הבנק לתקופה של שנתיים נוספות עד שנת 1965.
אבן הפינה לבניין הונחה ביום 2 בספטמבר 1930 בידי סר סטיוארט ספנסר דייוויס, קצין המנהלה של ממשלת המנדט, בברכתם של מושל מחוז ירושלים אדוארד קית'-רוץ' וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי.
בהקמת המבנה הועסקו הקבלנים הערבים אבוסואן ונאסר.
קליפורד הולידי תכנן את המבנה בסגנון בינלאומי.
למבנה חזית דמוית חרטום ספינה מעוגל, המאפיין את הסגנון הבינלאומי.
חלונות המבנה, שסורגיהם עוצבו עם ראשי התיבות של שמו של הבנק המממן "BB" עוצבו בסגנון האר דקו שהיה אופנתי בעת הקמת הבניין.
לאחר הקמת המבנה שכן אולם מועצת העיר בקומה העליונה.
בשנת 1965, כאשר הסתיימה שכירות הבנק במבנה, עברה מועצת העיר לאולם הבנק - חלל דו קומתי שתקרתו נתמכת בשורת עמודי שיש.
המבנה שופץ בשנת 1993 במסגרת הקמת קריית עיריית ירושלים.
במסגרת השיפוץ נוספה למבנה מבואה.
הבניין המחודש נחנך ב-19 במאי 1997 והוא משמש את מחלקת התרבות של עיריית ירושלים.
קומתו התחתונה, ששימשה בעבר את בנק ברקליס, שימשה עד לשנת 2016 את משרדי שותפות ירושלים - ניו יורק של שותפות ביחד, וחלק זה של הבניין נקרא עד אז "בית ניו יורק".
משרדי העירייה שכנו בצידו הצפוני של המבנה, בעוד שהכניסה לבנק שכנה בצידו הדרומי.
במסגרת השיפוץ הוחלט שלא לתקן את קירות המבנה שנפגעו במלחמת העצמאות ולהותיר את סימני הפגיעות.
בניין עיריית לונדון משמש את רשות לונדון רבתי ואת ראש עיריית לונדון.
המבנה נמצא על גדתו הדרומית של נהר התמזה באזור סאות' בנק, ברובע סאת'ק של העיר לונדון, בסמוך לגשר טאוור.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר, ונפתח לציבור ביולי 2002.
על אף שהמבנה מכונה באנגלית "City Hall" - מילולית: "בניין הסיטי", אין קשר בינו לבין הסיטי של לונדון שבניין העירייה שלה הוא בניין הגילדהול.
הרשויות שקדמו לרשות לונדון רבתי - מועצת לונדון רבתי ומועצת מחוז לונדון השתמשו בבניין המחוז הממוקם במעלה הנהר באזור סאות' בנק.
מאז שפורקה מועצת לונדון רבתי משמש מבנה זה כמלון, כאתר תערוכות וכאקווריום, ולכן נאלצה רשות לונדון רבתי למצוא בניין חדש לצרכיה.
למבנה צורה מעגלית אשר נועדה להפחית את שטחי הפנים של המבנה ולמנוע אובדן אנרגיה במבנה (למעשה לחימום המבנה דרושה רבע מכמות האנרגיה הנדרשת למבנה בגודל זה).
בשל צורתו, קרא לו ראש עיריית לונדון, קן ליווינגסטון "אשך הזכוכית" (glass testicle).
המבנה מעגלי, ובמרכזו מעבר ספירלי שאורכו כ-500 מטרים (המזכיר את מבנה מוזיאון סולומון ר.
בראש המבנה אולם שמכונה "חדר המגורים של לונדון" (London's Living Room) המשמש לתערוכות.
המעבר הספירלי נועד לסמל את שקיפות השלטון בפני אזרחי העיר, ומזכיר מבנה נוסף שתוכנן על ידי פוסטר - כיפת בניין הרייכסטאג שבברלין.
המבנה הוקם באתר ששימש את הרציפים של הבריכה של לונדון.
המבנה אינו נמצא בבעלות רשות העיר לונדון, ומוחכר על ידי הרשות לתקופה של 25 שנים.
בניין סַנְסוּר הוא בניין משרדים ומסחר בכיכר ציון, בפינת הרחובות יפו ובן-יהודה במרכז העיר ירושלים.
הבניין נבנה בשנים 1928–1931 על ידי איש העסקים הפלסטיני נוצרי כמאל מיכאיל סנסור, ובמשך שנים רבות היה מהגדולים והמפוארים שבבנייני המשרדים בירושלים.
המבנה הוא דוגמה לבנייה הערבית בירושלים בתחילת המאה ה-20, המתבססת על ערכים ואדריכלות אירופאיים.
בתקופת המנדט הבריטי התפתחה ירושלים לעיר מרכזית ומודרנית השואפת לאמץ סטנדרטים אירופאים, לאחר שבתקופה העות'מאנית הייתה עיר שדה משנית בחשיבותה.
מוסדות חיוניים לעיר מודרנית, כגון משרדים, בנקים, בתי קולנוע, חנויות מלונות ובתי קפה נפתחו עבור אוכלוסיית העיר, תיירים ופקידי הממשל החדש.
מרכז העיר החדשה החל להתפתח, בתחילה לאורך רחוב יפו, שהיה גם בתקופה העות'מאנית עורק החיים והמסחר של ירושלים שמחוץ לחומות.
חנוכת רחוב המלך ג'ורג החמישי ורכישת הקרקעות באזור הידוע כ"משולש" (רחוב יפו - רחוב המלך ג'ורג' - רחוב בן-יהודה) על ידי חברת הכשרת היישוב מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית הובילה ליצירת מרכז העיר המוכר היום.
חברת הכשרת היישוב שכרה את שירותי האדריכל ריכרד קאופמן לנהל את חלוקת השטח לחלקות.
לאחר דחיות ועיכובים, שנבעו בעיקר מחילוקי דעות עם הרשויות המקומיות נמכרו החלקות למשקיעים.
את המגרש עליו נבנה בניין סנסור רכשה חברה "קהיליית ציון" שבבעלות יהודים אמריקאים.
בתחילת שנות ה-20 נקלעה החברה לקשיים כלכליים והמגרש נמכר למרי ויניק, מיליונרית אמריקאית.
את העסקה חתם עורך הדין דב יוסף, לימים שר בממשלות ישראל.
בשנת 1928 מכרה מרי ויניק את החלקה לאיש עסקים ערבי ויצרן סיגריות מבית לחם, כמאל מיכאיל סנסור.
סנסור היגר לסן סלוודור ושם הקים בית חרושת לסיגריות, ואחרי שהתעשר חזר לארץ והקים בבית לחם מפעל לסיגריות בשם "צ'מפיון".
מרווחיו אלו הוקם בית סנסור.
הוצאות לרכישת השטח והבנייה הסתכמו ב-1,500,000 דולר, סכום עתק באותו זמן.
סנסור בנה בניין גדול השוכן מדרום וממזרח לרחוב יפו, וממערב לרחוב לונץ אליו פתוחה אחת מכניסות הבניין, ומצפון לרחוב בן יהודה, אליו פונה הכניסה השנייה.
הבניין תוכנן מלכתחילה לשמש כבניין משרדים, וזאת בניגוד לבניינים אחרים במרכז העיר שתוכננו לשמש כבנייני מגורים (עם חנויות בקומת קרקע).
הבניין תוכנן ונבנה על ידי חברת האחים סמאחה מלבנון ונבנה בסגנון אקלקטי.
שולבו בו אלמנטים קישוטיים בסגנון רוקוקו - כותרות מסוגננות, עיטורים מעולם הצומח והחי, ועיטורים המזכירים בתים מתקופת הרנסאנס, סגנון פופולרי בבנייה הערבית באותה תקופה.
בעת בנייתו נחשב הבניין למפואר ביותר.
למבקרים בו שמורה החוויה של השוטטות במסדרונות צרים, שדלתות לחדרי משרד ניצבים משני צידי המסדרון הנמתח במעגל סביב חדר מדרגות מרכזי.
בחזית הפונה לכיכר ציון, מעל הפתח הראשי הפונה לכיכר ציון, מוצב לוח אבן סגלגל ועליו מונצח שמו של מקים הבניין.
שלטונות המנדט נתנו לכיכר המרכזית עליה צופה הבניין את השם "רחבת סנסור", אולם השם "כיכר ציון" דבק בכיכר בזכות קולנוע ציון הפופולרי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 חברת "הכשרת הישוב", שרכשה את הבניין, יזמה תוכנית להוסיף עוד ארבע קומות על השלוש הקיימות.
עיריית ירושלים הסכימה עקרונית, אך הציבה שורת תנאים: להכשיר מקומות חניה נוספים במרכז העיר, לשפץ את בניין "סנסור" מבחוץ ולנקותו בחול, לשפץ את המסדרונות בבניין, להתקין בו מעלית וכן ליצור מעבר ציבורי בין רחוב בן יהודה לרחוב לונץ דרך הבניין.
האדריכל דוד קרויאנקר, שעבד אז במחלקת מהנדס העיר, הכין תוכנית כללית להגבהת הבניין ולפיה תימשך הבנייה באותו אופן, שבו נבנו הקומות התחתונות ובאותו אופי.
הקשתות והקישוטים המעטרים את קומתו העליונה של הבניין, יוסרו בשלמותם יועתקו, לפי אותה תוכניות אל הקומה העליונה החדשה.
ביולי 1989, ועדת המישנה לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים אישרה להפקדה להתנגדויות את התוכנית להגבהת הבניין בארבע קומות, שיוסיפו לבניין 5,000 מ"ר של משרדים.
אך חברת "הכשרת הישוב", לא מימשה תוכנית זו.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ביקשה "הכשרת היישוב" לאשר תוכנית חדשה להגבהת הבניין, הפעם פי שלושה.
במטרה להקים מלון של 114 חדרים וכן דירות מגורים זעירות של 45 מ"ר על גבי הבניין.
לפי תוכנית זו הבניין המקורי יישאר שלם, ובשטח החצר הפנימית יוקם מבנה חדש, שיוסיף שש קומות לבניין.
הוועדה המקומית אישרה את התכנית, אך הוועדה המחוזית דחתה אותה עקב חשיבותו ההיסטורית של המבנה.
על פי דיווחי חברת "הכשרת היישוב" ל במאי 2022, היא עדיין מבקשת לקדם תוכנית בניין עיר לתוספת זכויות בשטח של כ-35,000 מ"ר למגורים מעל הבניין.
לאחר השלמת הבנייה המשרדים והחנויות שבו הושכרו במהירות, בגלל מיקומו המרכזי.
רוב השוכרים היו יהודים ומיעוטים ערבים.
מיכאיל סנסור אף הוא התיישב לו בחדרים 224–225, שם ריכז את עסקי המשפחה, שכללו אז את חברת הסיגריות של בית־לחם, חברת יצוא ויבוא ונדל"ן נוסף בשכונת קטמון, כולל בניין קונסוליית מצרים בירושלים.
סנסור ומשפחתו התגוררו בקטמון, הוא היה סובב אחת לחודש בין קומות הבניין וגובה את שכר הדירה מדייריו.
בבניין שכנו חנויות ובנקים שונים, בהם בנק קופת עם ובנק אלכסנדר עליאש ושות' (שלימים היה מסד לבנק צפון אמריקה), משרדי רופאים ומשרדים.
בקומת הקרקע של הבניין פעלו בתי קפה.
בפברואר 1934 נפתח בחזית הבניין הפונה לכיכר ציון בית הקפה 'אירופה', שהיה אחד ממרכזי הבילוי החשובים של ירושלים המנדטורית.
בית הקפה היה ידוע בגינה הפנימית שהייתה צמודה אליו ובהופעות המוזיקליות שנערכו במקום, ושימש מרכז חברתי ועסקי לחברה הגבוהה בירושלים.
בבניין פתחו גם את משרדיהם עורכי דין היהודים פנחס רוזן (אז פליקס רוזנבליט), משה זמורה ויצחק אולשן, לצד משרדיהם של עורכי הדין הערבים הנרי קטאן, ג'ורג' צאלח ועומר צאלח ברגות'י.
הם נהגו להיפגש בקפה "אירופה" בחזית הבניין ואשר אליו הגיעו עורכי דין גם מבנייני משרדים אחרים כדי להתעדכן בפיסות רכילות או להחליף דעות בעניינים הנוגעים למקצועם המשותף.
בשנת 1937 החל מוסד הרב קוק את פעילותו באחד מהחדרים בבניין, ופרסומי המוסד נעשו בבית דפוס סמוך בנחלת שבעה.
במהלך מלחמת העצמאות פעל בבניין הסניף המרכזי של הוועד היישובי למען המגויס ומשפחתו.
לאחר המלחמה פעלה בבניין המחלקה להנצחת החייל.
באפריל 1948, זמן קצר לפני פרוץ קרבות מלחמת העצמאות בירושלים, עזב מיכאיל סנסור את העיר ומיהר לבית־לחם, מתוך דאגה לבית החרושת לסיגריות שהיה בבעלותו, ונפרץ באותם ימים.
לדבריו, התכוון להישאר בבית־לחם לתקופה קצרה, שעות ספורות בלבד, אך כשניסה לחזור לירושלים אסרו עליו הבריטים את הכניסה לעיר, והוא נאלץ להישאר באזור שנשאר תחת שלטונה של ירדן אחרי המלחמה.
בהתאם לחוק נכסי נפקדים הועברה הבעלות על הבניין לאפוטרופוס לנכסי נפקדים, שמכר את הבניין ב-1956 לחברת "הכשרת הישוב".
סנסור עשה מאמצים לחזור למערב ירושלים אחרי המלחמה, הוא נעזר ללא הצלחה בידידים בארצות הברית וגם בממשלת הונדורס, אשר את אזרחותה קיבל לאחר ששהה שם שנים רבות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכן בבניין סניף ירושלים של המשביר לצרכן, עד שעבר לבניין המשביר לצרכן בשנת 1978. בבניין שכנו מערכות העיתונים מעריב, על המשמר ו"ידיעות חדשות" (עיתון מקומי בגרמנית) ומשרדי סוכנות הידיעות עתי"ם - עד שנסגרו.
כן פעלו בבניין סניפים של הוצאת הקיבוץ המאוחד ושל ספריית הפועלים שהיה לסוכנות תמיר.
באותה תקופה השחקן ז'אק כהן פתח בבניין סוכנות להפצת עיתונים, שאותה המשיך לנהל במקביל לקריירת המשחק שלו
אחרי מלחמת ששת הימים ביקש מיכאיל סנסור לתבוע את רכושו בחזרה.
הוא פנה אל כמה עורכי דין, וביניהם אל שלמה תוסיה כהן, אשר החזיק משרד גדול בבניין סנסור.
לדברי הציעו לו אחרי המלחמה לקבל כפיצוי 2.5 מיליון ל"י, (ערכו של הבניין בשנת 1948) אך הוא סירב.
הוא התעקש שאינו מעוניין בפיצוי כספי, אלא ברכושו, בתוספת שכר הדירה שלא הועבר אליו במשך השנים.
זמן קצר לאחר המלחמה קיבל סנסור, שהמשיך להתגורר עם בני משפחתו בבית־לחם, אזרחות ישראלית.
אך האזרחות לא עזרה לו לקבל בחזרה את רכושו.
האפוטרופוס על נכסי נפקדים במינהל מקרקעי ישראל, טען שאין האזרחות הישראלית מקנה לסנסור כל זכות לקבל פיצוי עבור רכושו כל עוד הוא ממשיך להתגורר בבית־לחם, שאינה חלק ממדינת ישראל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התדרדר מצב התחזוקה של הבניין וחלק מהדיירים סירבו לשלם דמי ניהול.
גם בתחילת המאה ה-21 המשיכה חברת "הכשרת היישוב" להזניח את תחזוקת הבניין, ולמעשה לא נעשה בו שום שיפוץ או שדרוג משמעותי מאז הוקם, למעט ניקוי ושימור החזית החיצונית.
נכון לשנת 2008 גרו בבניין בין השאר בתיה בורנשטיין שהייתה חובשת בהגנה, שאביה השרברב עבד בחנות בבניין ואחרי פטירתו עבד בחנות בעלה השען שמואל בורנשטיין, חנות שמאז הפכה לחנות תכשיטים.
דייר נוסף היה המוזיקאי הימני-קיצוני דב שורין, ובקומת הקרקע שכן בין השאר סניף של בנק לאומי.
בניין ספרד (בספרדית: Edificio España) הוא גורד שחקים במדריד, בירת ספרד.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל חוליאן אוטמנדי ואחיו חואקין, ובנייתו הושלמה ב-1953. הבניין, הממוקם בפלאסה דה אספניה, מתנשא לגובה של 117 מטר ב-26 קומות, ומהווה דוגמה בולטת לאדריכלות המאה ה-20 בספרד.
הבניין מכיל משרדים, דירות מגורים, חדרי מלון ובריכת שחיה בקומת הגג.
מאז מכירתו בשנת 2005 עומד הבניין ללא שימוש ונמצא בתהליכי שיפוץ.
בניין עיריית יפו בפינת הרחובות שדרות ירושלים 45 והתקומה נבנה בשנת 1935 על ידי עאסם בק סעיד, ראש עיריית יפו בשנים 1918–1938 לאחר שעבר אליו מבית הסראייה ששכן בכיכר השעון.
בשנת 1934 פרסמו הבריטים את פקודת העיריות לפיה הוכרזה תל אביב כעיר עצמאית שאינה תלויה בשכנתה יפו.
בעקבות החלטה זו החליטו השלטונות הבריטים לתכנן את העיר מחדש "במטרה למחוק את הזהות המזרחית" ולהשליט בה סגנון מערבי.
שנה לאחר מכן הקים ראש העיר "בק סעיד", בניין בולט בסגנון הבינלאומי בן שלוש קומות בכיכר עיריית יפו על צומת הדרכים הראשיות: שדרות ירושלים (נקרא אז שדרות המלך ג'ורג) ודרך בן צבי (נקרא אז בשם: דרך ירושלים) על הכביש הישן אל ירושלים.
שתי הקומות העליונות שימשו למגורים למשפחת סעיד והקומה הראשונה הושכרה לעיריית יפו.
בקומת הקרקע של המבנה נפתחו חנויות ובית קפה.
בסמוך הוקמה כיכר מטופחת שנקראה כיכר העירייה, זכתה לכינוי 'כיכר המנהלה' והייתה לכיכר הומה.
בשנת 1948 עם כיבושה של העיר יפו ננטש הבניין והפך למשרד האפוטרופוס לנכסי נפקדים ביפו ולמשרדי חברת עמידר.
הכיכר שהייתה במרכז השדרה נהרסה והמזרקה הועברה לרחבה ממול.
לצדה עומד כיום המרכז הקהילתי הרפורמי משכנות רות דניאל.
בניין עיריית פילדלפיה הוא גורד שחקים הממוקם במרכז כיכר פן בעיר פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
מגדל השעון שבצדו הצפוני ופסלו של מייסד מושבת פנסילבניה, ויליאם פן, המוצב בראשו, מקנים לו גובה של 167.03 מטרים.
מאז התמוטטות בסיס החרוט של בניין מולה אנטונליאנה בטורינו בשנת 1953, בניין עיריית פילדלפיה הוא בניין הלבנים הגבוה בעולם.
הבניין תוכנן בידי האדריכל הסקוטי ג'ון מקארתור הבן ועוצב בסגנון אדריכלות האימפריה השנייה.
הוא נבנה בין השנים 1871–1901 בעלות כוללת של 24 מיליון דולר אמריקאי.
למרות שתוכנן להיות ה"מבנה הגבוה בעולם", בזמן בנייתו הושלמו אנדרטת וושינגטון ומגדל אייפל, שעברו את גובהו, עובדה שהפכה אותו ל"בניין הגבוה ביותר בעולם".
בנוסף, הוא גם הבניין המודרני הסקולרי הראשון בעולם שנשא את התואר "הגבוה ביותר בעולם": כל המבנים שנשאו את התואר לפניו היו מבנים דתיים, כולל הקתדרלות האירופאיות ומבנים עתיקים כדוגמת הפירמידה הגדולה של גיזה.
הבניין כולל כ-700 חדרים, והוא הבניין המוניציפלי הגדול ביותר בארצות הברית ומבין הגדולים בעולם כולו.
בבניין שוכנות שלוש רשויות של הממשל, הרשות המבצעת (משרד ראש העיר), הרשות המחוקקת (מועצת העיר) והרשות השופטת.
בראש הבניין ניצב פסל עשוי ברונזה בדמותו של ויליאם פן, מייסד מושבת פנסילבניה.
הפסל שוקל כ-26 טון, והוא אחד מ-250 הפסלים שיצר האמן אלכסנדר מילן קלדר המעטרים את הבניין מבחוץ ומבפנים.
זהו הפסל הגבוה ביותר בעולם שעומד בראש בניין.
קלדר ביקש שהפסל יוצב עם פניו לכיוון דרום כך שיואר באור טבעי במשך רוב היום ויהיה ניתן להבחין בפרטי עבודתו.
בפועל, הוצב הפסל עם פניו לכיוון צפון-מזרח, למקום בו נחתמה הברית בין ויליאם פן לבין שבטי הילידים שהתגוררו בסמוך לעיירה וכיום נמצא בו "פארק ברית פן".
מאחורי הפארק נמצאת אחוזתו של פן.
בחלקו העליון של המגדל ישנם ארבעה שעונים, אחד בכל צד, בקוטר 8 מטרים (קוטרם גדול יותר מקוטרי השעונים של הביג בן).
קומת התצפית היחידה בעיר ממוקמת בקומה העליונה בבניין, בגובה 152 מטרים מעל מפלס הרחוב.
בעבר, קומת התצפית הייתה מוקפת גדר רשת וכיום היא מוקפת בזכוכית.
הגישה לקומת התצפית נעשית באמצעות מעלית וניתן לראות מפנים המבנה את קונסטרוקציית העץ התומכת במגדל.
בניין עיריית טאלין הוא בניין היסטורי הממוקם במרכז ההיסטורי של טאלין בירת אסטוניה.
בניין העירייה בנוי בסגנון גותי והוא בניין העירייה העתיק ביותר במדינות הבלטיות ובסקנדינביה.
המבנה ממוקם בכיכר העירייה (ראקויה פלאץ - Raekoja plats) שבעיר.
האזכור הראשון של מבנה עירייה בעיר טאלין הוא משנת 1322. מבנה העירייה שופץ והורחב בין השנים 1371–1374.
המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1402–1404.
קצהו של צריח המבנה נבנה מחדש במאה ה-17, בשנת 1627, בסגנון רנסאנס.
במסגרת שיפוץ שנערך במבנה בשנים 1650–1652 הועברה הכניסה של המבנה מצדו למרכז המבנה, ושער המבנה הקודם נאטם.
במסגרת שיפוץ זה שונה אופיו הביניימי של המבנה.
הצריח נהרס במהלך הפצצה אווירית ב-9 במרץ 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש לאחר המלחמה בשנת 1952.
המבנה שימש כמבנה העיקרי של העירייה עד שנת 1970 ומאז משמש את העירייה כאתר לטקסים ואירועים עירוניים.
בראש הצריח מצויה שבשבת המכונה תומאס הזקן (Vana Toomas) והמהווה אחד מסמליה של העיר טאלין.
בניין משטרת מחנה יהודה או בית הקונסול מור הוא מבנה אבן דו קומתי ברחוב יפו בירושלים בסמוך לישיבת עץ חיים ולשוק מחנה יהודה.
המבנה עבר גלגולים רבים החל מהתקופה העת'מאנית.
המבנה הוקם סביב שנת 1860 כאחת מ-17 מצדיות, שנועדו לשמור על הדרך שבין נמל יפו לשער יפו.
לקראת סוף המאה ה-19 חדל הבניין לשמש כמצדית, נמכר והפך למשכנו של הקונסול הבריטי באותה העת, נואל טמפל מור.
מור יזם בבניין שינויים, ששינו לחלוטין את צורתו המקורית.
אלה כללו הרחבה משמעותית של קומת הקרקע, הוספת קומה שנייה והקמת אורווה בצמוד לבית.
בחצר הגדולה ניטע בוסתן, שהוקף בגדר אבן.
יורשיו של מור המשיכו להשתמש בבית עד לסוף המאה התשע-עשרה, כאשר נמכר הבית לערבי מהכפר עין כרם בשם מרחייב.
מרחייב השכיר את הבית למשפחת יהודית מבולגריה בשם משפחת אריה, שהתגוררה במקום עד לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917. במהלך מגוריה של משפחת אריה בבית, נקבעו בחזיתו שני אריות מפוסלים, יצירתו של האמן הירושלמי ר' שמחה יאנובר.
בימי המנדט הבריטי הפך המקום לתחנה אזורית של משטרת המנדט ולאחר קום המדינה עבר לשמש כתחנה אזורית של משטרת ישראל.
בשנת 2003, במסגרת העבודות להרחבת רחוב יפו על מנת לאפשר את מעבר הרכבת הקלה, פורקה חומת האבן של הגן ועמודי השער והאריות הוצבו מחדש בצמוד לקיר המבנה.
נכון לשנת 2021 משמש המקום את משטרת ישראל כמשרד אבידות ומציאות.
בניין סיטי אינווסטינג היה גורד שחקים מוקדם ששכן בפינת הרחובות ברודוויי וקורטלנד במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין תוכנן כבניין משרדים בן 33 קומות והתנשא לגובה של 148 מטרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל פרנסיס קימבל ובנייתו החלה בשנת 1906 והסתיימה בשנת 1908. על בנייתו הייתה אמונה חברת הבנייה הדן (Hedden Construction Company), שבנתה לאחר מכן את מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף.
בניין סיטי אינווסטינג נבנה באזור בו נבנו גם בניין סינגר (1908), הדסון טרמינל (1908) ובניין אקוויטבל (1915) שיצרו מרכז עירוני צפוף.
עם סיום בנייתו של בניין אקוויטבל הוטל צל באופן קבוע על הסיטי אינווסטינג והבניינים שהיו בסביבתו, דבר שהוביל למהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 בניו יורק.
בין השנים 1928–1932 היה מוכר גם בשם בניין בנסון (Benenson Building).
הבניין נהרס בשנת 1968, יחד עם בניין סינגר, לטובת הקמת ליברטי פלאזה 1. באותה תקופה נחשבו לשני המבנים הגדולים ביותר שנהרסו בעיר.
נכון לשנת 2014, הם המבנים השלישי והשמיני בקטגוריה.
בניין ניו יורק טריביון , המוכר גם בשם בניין נסאו-טריבון, היה גורד שחקים ברובע הפיננסי של מנהטן בעיר ניו יורק, מול בניין העירייה והמרכז האזרחי .
הבניין שכן בצומת הרחובות נסאו וספרוס, בכיכר בית הדפוס 154 והיה חלק מ"שדרת העיתונות" לשעבר במנהטן תחתית.
הוא שימש כמטה המשרדים הראשי של עיתון הניו יורק טריביון משנת 1875 ועד 1923.
חזיתותיו של בניין הניו יורק טריביון הדגישו את לבני הבנייה ובראשו מוקם מגדל שעון.
הבניין נבנה במקור לגובה של עשר קומות, כולל גג מנסארד, וגובהו הכולל היה 79 מטרים.
הוא הורחב בעשור הראשון של המאה העשרים ל-19 קומות, עם גג מנסארד מוגדל וגובה כולל של 102 מטרים.
בניין טריביון היה אחד מגורדי השחקים הראשונים שהותקנה בהם מעלית.
עיצובו זכה בעיקר לביקורות שליליות במהלך תקופת קיומו.
בניין הניו יורק טריביון נבנה במקום בו נבנו שני בנייני טריביון הקודמים.
המיזם להקמתו הוכרז ב-1873 ובנייתו הושלמה ב-1875 לפי תכנונו של האדריכל ריצ'רד מוריס האנט .
היה זה בניין בן עשר קומות כשנפתח, מה שהפך אותו לבניין השני בגובהו בניו יורק באותה תקופה.
הביצוע לתכנון המקורי של האנט הושלם רק בשנת 1882, כאשר הבניין הורחב.
בין השנים 1905 ו-1907 הוסר גג המנסארד ונבנו עשר קומות נוספות על ידי האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול.
בניין הטריביון שימש כמטה הטריביון עד 1923, אך שימש גם עבור דיירים נוספים, וכן לכיתות הלימוד המוקדמות של אוניברסיטת פייס.
הוא נהרס ב-1966 כדי לפנות מקום לבניין פייס פלאזה 1 , וקיימים תיעודים היסטוריים מועטים לקיומו של הטריביון.
בניין ניו יורק טריביון היה ממוקם בכיכר בית הדפוס (הידוע גם בשם רחוב נסאו 154), בפינה הצפון-מזרחית של צומת הרחובות נסאו וספרוס ברובע הפיננסי של מנהטן.
צורת המגרש עליו נבנה הייתה כצורת "L", עם זרוע ברחוב ספרוס העוברת מזרחה מרחוב נסאו ולאחר מכן צפונה לרחוב פרנקפורט.
כשהושלם, הייתה לו חזית של כ-27 מטרים ברחוב נסאו ממערב, כ-30 מטרים ברחוב ספרוס מדרום, ו-26 מטרים ברחוב פרנקפורט לכיוון צפון, ובעומק של 51 מטרים בין הרחובות פרנקפורט וספרוס.
אתר טריביון היה מורכב בעבר משלושה מגרשי קרקע נפרדים, אשר אוחדו למגרש אחד בבעלות טריביון.
בניין הניו יורק וורלד, המטה של הניו יורק וורלד , היה ממוקם בלוק אחד צפונה.
צמוד לבניין מדרום שכן בניין הניו יורק טיימס ובניין אמריקן טרקט סוסייטי .
בנוסף, הבניין היה ממוקם מול בניין העירייה וממערב למרכז האזרחי .
בניין ניו יורק טריביון, במקור בן 10 קומות, תוכנן על ידי ריצ'רד מוריס האנט , נבנה מלבנים ונפתח ב-1875 כמטה של עיתון הניו יורק טריביון .
במקור, הבניין התנשא לגובה של 79 מטרים, שכללו את מגדל השעון בראשו, והפכו את בניין טריביון לשני בגובהו בעיר ניו יורק, אחרי כנסיית טריניטי.
אדוארד א' רהט פיקח על בניית החלק המקורי של הבניין עבור האנט, וכן היה רשום כאדריכל של התוספת לבניין משנת 1882, שהייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט.
בניין טריביון הגיע לגודלו המקסימלי בשנת 1907, לאחר שד'אונץ' ויוסט ול.
ת'וארד הסירו את גג המנסארד, הוסיפו 10 קומות לבניין הקיים ובנו אגף נספח בן 19 קומות בסגנון דומה ברחוב פרנקפורט.
המבנה המורחב הכיל פיר אור מלבנים מזוגגות בצד המזרחי, בגודל 11 מטרים רבועיים.
עם השלמתו, גובהו של הבניין הגיע ל-102 מטרים עד לקצה המגדל.
קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר הן למבנה המקורי והן לתוספותיו.
יסודות הגרניט, לבנים, בטון, זכוכית, עבודות גבס, ריצוף ושיש, ברזל, צפחה, תריסי חלונות ועבודות עץ, כולם סופקו על ידי חברות שונות.
קבלנים אחרים נשכרו להתקנת מערכות חימום קיטור, מעליות, אינסטלציה, גז, אור, צינורות פניאומטיים וצינורות דיבור.
כפי שנבנה במקור, חזיתותיו הדגישו והבליטו את עמודיו התומכים ההיקפיים, שהיו עשויים מלבני "מרצפות קרוטון" שהונחו בצמנט פורטלנד, בעוד שהקירות הפנימיים היו עשויים מלבני Haverstraw שהונחו בצמנט רוזנדייל.
העמודים התומכים הבולטים, חילקו למעשה את החזית לכל גובהה למעיין "מפרצים" שקועים.
בכל חזית ברחובות פרנקפורט, ספרוס ונאסאו היו למעשה ארבעה "מפרצים" שקועים, וכל "מפרץ" הכיל בדרך כלל שלושה חלונות בכל קומה.
ברחוב נסאו, רוחב ה"מפרץ" השני מדרום היה ברוחב שני חלונות בלבד, במידה מוערכת של 0.91 מטרים לכל חלון, ובראשו מגדל שעון דמוי מגדל פעמונים בגודל 5.2 מטרים רבועיים.
בנוסף, בשל צורת המגרש עליו נבנה, החזית של רחוב נסאו הורחבה מעט כלפי חוץ: שני ה"מפרצים" הצפוניים באותה חזית, מצפון למגדל השעון, כיוונם נטה יותר לצפון-מערב בהשוואה לשני ה"מפרצים" הדרומיים.
בחזית רחוב נסאו היה גם לוח מודעות, שהציג כותרות מרכזיות להמונים בפארק העירייה.
המרתף המוגבה ממפלס הרחוב והקומה הראשונה חופו באבני גרניט מסותתות.
הכניסה הראשית ברחוב נסאו, בבסיס מגדל השעון, הייתה מוקפת בעמודי גרניט קווינסי גדולים ומלוטשים.
נדבכים אופקיים מובלטים "כרכו" את המבנה מעל הקומה הראשונה והשנייה.
הקומה השנייה עד השמינית, כפי שנבנו במקור, הורכבו ברובן מלבני בולטימור מלט שחור בעלות תבליטים חזותיים; גרניט נסורה הורכבה סביב חלונות, כרכובים ומגדלים.
החזית הכילה גם עיצובים גאומטריים בלבנים, שחורות ולבנים אדומות.
הקומה השנייה עד הרביעית, והקומה החמישית עד השביעית, הודגשו כקבוצה אחת, עם נדבכים אופקיים מעל הקומות הרביעית והשביעית.
בראש הקומה הרביעית קשתות שטוחות והקומה השביעית הוקפה בעמודי גרניט מלוטשים קטנים יותר.
אלה חילקו את החזית לסדרה של ארקדות עם קשתות שטוחות.
כרכוב גרניט בולט עבר מעל הקומה השביעית, בעוד שבקומה השמינית היו עמודוני גרניט בין כל רצף של חלונות.
הקומות התשיעית והעשירית המקוריות היו מקורות בגג מנסארד, עם חלון קוקיה.
הקומה העשירית הייתה עליית גג, בגובה שלא עלה על 2.10 מטרים, ושימשה כחלל טכני לציוד האוורור המקורי, מכונות המעלית ומכלי המים.
למגדל השעון המקורי הייתה מרפסת גרניט בגובה 46 מטרים מעל המדרכה במפלס הרחוב, וארבעה לוחות שעון בקוטר 4.6 מטרים.
בתוך מגדל השעון, היו שלוש קומות נוספות מעל הקומה השמינית, אך הן שימשו לאחסון.
הגג הראשי התנשא לגובה של 47 מטרים מעל פני הקרקע.
מגדל השעון התנשא לגובה של 79 מטרים, כולל גג פירמידלי של 4.9 מטרים וקצה מברזל.
לאחר הרחבתו ב-1907, הבניין היה בן תשע-עשרה קומות.
העיצוב של שמונה הקומות הנמוכות ביותר נשמר ברובו ללא פגע, והמשיך כלפי מעלה עם שינויים לקומה השש עשרה, ובחלק העליון היה גג מנסארד בן שלוש קומות.
עיטורי חלונות גרניט היו רק בתשע הקומות הראשונות.
גג המבנה המורחב הוקף במסילות נחושת בראשו.
גג מגדל השעון נבנה מחדש בדיוק כפי שהיה בבנייה המקורית.
הגג השטוח מעל רוב הבניין היה במפלס 70 מטרים מעל המדרכה, בעוד מגדל השעון היה 83 מטרים מעל המדרכה.
הקצה של מגדל השעון החדש התנשא לגובה של 102 מטרים, והכיל שבשבת רוח מנחושת.
היסודות של הבניין המקורי ותוספתו משנת 1881 נחו על שכבה חולית יציבה בעומק 9.1 מטרים מתחת לפני הרחוב, כאשר שכבת הסלע הבסיסית הייתה בעומק 26.4 מטרים.
קירות היסוד נשענו על מצע בטון ברוחב 3.0 מטרים ובעובי 46 סנטימטרים, שהיה ממוקם 7.6 מטרים מתחת לפני הקרקע.
מצע הבטון היה עשוי מתערובת של מלט, חול, חצץ ואבן; זו הייתה שיטה חדשה יחסית בהנדסת יסודות בעיר באותה תקופה, שכן היא הייתה גם מהירת התקשות וגם מוצקה במיוחד לאחר שהתקשתה.
מעל מצע הבטון היה נדבך של לוחות גרניט בעובי 46 בנטימטרים וברוחב בין 2.0 ל-3.0 מטרים.
קירות היסוד עצמם היו בעובי של 2 מטרים ועשויים מלבנים עדינות של צמנט פורטלנד מיד מעל מיטת היסוד היה מרתף ובו קמרון למכונות דפוס.
ביסודות של התוספת משנת 1907 ברחוב פרנקפורט נעשה שימוש בכלונסאות פלדה.
משקל הכלונסאות היה 170 קילוגרמים למטר מרובע והוחדרו קרוב מאוד לקירות היסוד המקוריים, כאשר ראשי הכלונסאות בוצעו בגובה של 30 סנטימטרים מעל תחתית הביסוס של הבניין המקורי.
הקירות החיצוניים של הבניין המקורי היו נושאי עומס.
לפיכך, הם היו עבים יחסית בבסיסם, ונעשו צרים יותר בשיעור של 10 סנטימטרים בכל קומה וקומה מעל פני הקרקע.
עוביים של קירות מגדל השעון נמדדו מעובי של 1.8 מטרים בבסיסם ועד לעובי של 1.01 מטרים מתחת לפני השעון.
עובי קירות החזית הראשית נע בין 1.58 עד 0.81 מטרים, ועובי הקירות האחוריים והצפוניים נע בין 1.52 עד 0.91 מטרים.
לקיר המחיצה הדרומי של מגדל השעון היה עובי של 1.42 מטרים בבסיסו ו-0.91 מטרים בחלקו העליון.
החלונות הותקנו בסמוך לפני השטח החיצוניים של הקירות הנושאים, ולכן נראו לאדם שעמד בתוך הבניין כשקועים עמוק פנימה, במיוחד בקומות התחתונות.
התוספת המאוחרת של עשר הקומות העליונות נבנתה בשיטת מסגרת שלד פלדה, וכך גם התוספת משנת 1907 לאורך רחוב פרנקפורט.
הבנייה של הבניין המקורי נחשבה חזקה מספיק כדי לתמוך בשלד הפלדה של הקומות הנוספות.
החלק הפנימי תוכנן להיות חסין אש והכיל קורות ברזל לתמיכת הרצפות שבדרך כלל היו מרוחקות 1.8 מטרים זו מזו.
בין כל מספר קורות הוצבו קשתות שטוחות, עשויות מגושי בטון חלולים, שנוצקו לקוביות זוויתיות כדי להידמות לאבני קשת.
התומכות האנכיות היו עשויות מלבנים, ולא מברזל, בגלל סכנת הרגישות לאש של עמודי ברזל.
הרצפות כוסו באריחים, ואילו מחיצות הפנים היו עשויות מאריחים או גבס.
גרמי המדרגות היו עשויים מאבן ומעקותיהם מברזל יצוק.
עץ שימש רק כאלמנט דקורטיבי במשרדים, צעד שנתפס בזמנו כדי להקטין או למנוע סכנת שריפה.
מאפיינים מבניים אלו נכללו גם בהרחבה משנת 1882 של הבניין לרחוב פרנקפורט.
כאשר נפתח הבניין בשנת 1875, ההגעה אל הקומה הראשונה הייתה באמצעות מהלך של תשע מדרגות בתוך פרוזדור ממש בתוך הכניסה הראשית.
מסדרון הכניסה הראשי היה בעל תקרת לבנים עם צלעות קמורות צולבות משיש.
את החלל בקומה הראשונה שהיה בפינת הרחובות ספרוטס ונסאו תפס חדר הספירה של הטריבון; בחלל היה דלפק שיש שהשתרע על פני כל אורך החדר.
כשהושלם ב-1882, הציע הבניין 150 חדרים זמינים להשכרה במרתף ובקומה השנייה עד השמינית.
המסדרונות הראשיים בכל קומה רוצפו באריחים וחופו בשיש כחול-אפור על הקירות.
גבהי הקומות קטנו בדרך כלל בקומות הגבוהות יותר: תקרת המרתף הייתה בגובה של 5.43 מטרים, לקומה הראשונה הייתה תקרה בגובה של 4.75 מטרים והתקרה בקומה השמינית הייתה בגובה של 3.7 מטרים.
בקומה התשיעית המקורית מתחת לגג המנסארד, גובה התקרה היה 7.0 מטרים, והיו בה חדרי העריכה, התחביר, ההגהה והשבלונות של הטריבון.
שלוש מעליות שירתו את הבניין בתכנון המקורי.
שתיים ברחוב נסאו נכללו בקטע הראשוני שנפתח ב-1875, והשלישית התווספה כחלק מהרחבת 1882 לרחוב פרנקפורט.
כמו כן הותקנה מערכת שפופרות אוויר כדי שניתן יהיה לשלוח מסמכים בין הקומות, והותקנו רדיאטורים בכל חדר.
בהרחבה של 1907 הועברו מתקני הטריבון לקומה הראשונה והשנייה, כדי להיות קרובים יותר לאולמות העיתונות במרתף.
חדר הספירה בקומה הראשונה נשאר כמעט ללא שינוי.
בקומות העליונות היו 535 חדרים שהועמדו להשכרה.
נוספו שני גרמי מדרגות ושמונה מעליות הידראוליות, בעוד ששתי המעליות המקוריות ברחוב נסאו הוסרו והפכו לחצרות אור.
המדרגות בפרוזדור הכניסה הוסרו כדי לספק חיבור ישיר לשמונה המעליות החדשות.
ארבע מתוך שמונה המעליות החדשות שירתו את כל הקומות; שלושה חיברו את הלובי עם הקומות האחת-עשרה עד התשע-עשרה; והמעלית האחרונה רצה רק לקומה השתים עשרה.
המעלית ברחוב פרנקפורט נשמרה כמעלית משא.
בתקופה שבין תחילת המאה ה-19 לשנות ה-20 של המאה ה-20, התפתח האזור ל"שדרת העיתונים" של העיר ניו יורק.
מספר בניינים ששימשו כמטות המשרדים הראשיים של עיתונים נבנו לאורך רחוב פארק רו , ממש מערבית לרחוב נסאו, וכללו בין היתר את בניין פוטר , בניין פארק רו, בניין הניו יורק טיימס ובניין הניו יורק וורלד.
מערכת העיתון הניו-יורק טריביון ועיתונים אחרים היו בין הראשונים שבנו גורדי שחקים מוקדמים עבור המטה הראשי שלהם.
הבניין מראשוני גורדי השחקים להם היו מעליות.
במקביל, בית הדפוס הוקם ברחוב ביקמן, בלוק אחד דרומית לבניין טריביון.
עיתון הניו יורק טריביון נוסד בשנת 1841 על ידי הוראס גרילי.
לפני בניית בניין ניו יורק טריביון, אכלס הטריביון שני מבנים על מגרש בצומת הרחובות ספרוס ונסאו.
הבניין הראשון נהרס בשריפה בפברואר 1845 ומבנה לבנים חדש בן חמש קומות הושלם באותו מקום שלושה חודשים לאחר מכן.
ב-1857 נבנה אגף ברחוב ספרוס, בגודל 15x15 מטרים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, הטריביון הפך לשם לאומי ידוע, וגרילי התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872 כמועמד המפלגה הרפובליקנית הליברלית והדמוקרטית.