tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות העוינות שלו כלפי ברית המועצות וכלפי התנועות הקומוניסטיות המקומיות, ממשלת מולדון שמרה על יחסים כלכליים תקינים עם ברית המועצות.
ביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה
מתוך אמונתו שאין לערב פוליטיקה עם ספורט, התנגד מולדון ללחצים למנוע את ביקורה ב-1981 של נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה, שהייתה אז תחת משטר האפרטהייד.
עקב צעדו זה, הואשם מולדון בהפרתו של הסכם שהתקבל ב-1977 על ידי ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בנוגע להחרמתם של הנבחרות והספורטאים הדרום אפריקאים.
הסכם זה נחתם בעקבות החרם שהוטל על ידי מדינות אפריקה על משחקי אולימפיאדת מונטריאול ב-1976, חרם שהוטל עקב משחקה של נבחרת הרוגבי של ניו זילנד עם הנבחרת הדרום אפריקאית.
בכל אופן, ציין מולדון שההסכם הנ"ל תוקן, ובמאמר שפרסם בעיתון הטיימס הוא טען שהוא לא הפר את ההסכם, שכן "ניו זילנד, ואחריה מדינות אחרות, הבהירו שהן לא תוכלנה לחתום על הסכם שידרוש מהן להפר את חירותם של הספורטאים שלהן ולהגביל קשרים ספורטיביים".
הביקור עורר הפגנות פומביות מסיביות, גרם להקמתה של קבוצת הלחץ "עצרו את כל הביקורים הגזעניים" (Halt All Racist Tours) והיווה את אחד השסעים החברתיים החמורים ביותר שניו זילנד חוותה בתולדותיה.
מולדון תמך בנחישות באלה שצידדו בקיומו של הביקור, בטענה שאין לערב שיקולים פוליטיים בספורט.
הוא טען שאיסור ביקורה של הנבחרת הדרום אפריקאית הוא מחוץ לתחום סמכותו והוא התיר את ההחלטה אם לשחק מול נציגי משטר האפרטהייד לשיקולם האישי של שחקני נבחרת הרוגבי הניו זילנדית.
מולדון אף טען שהשתתפות במשחק מול נבחרת דרום אפריקה, אין משמעותה תמיכה במשטר האפרטהייד בדיוק באותה מידה שמשחק מול נבחרת ברית המועצות, אין משמעותה תמיכה בקומוניזם.
בתגובה, הציג מולדון את אסטרטגיית "לחשוב בגדול" (Think Big), שבמסגרתה לקחה הממשלה הלוואות גדולות והשקיעה את הכספים במיזמים תעשייתיים, בעיקר בתחום האנרגיה, כדי ליצור הכנסות ומקומות עבודה.
למעשה תוכנית זו לא יצאה לפועל.
רוב המיזמים של התוכנית הניבו הכנסות כאשר מולדון עוד כיהן כראש הממשלה ורבים אחרים הוכשלו עקב סכסוכי עבודה.
כתוצאה מגרעון של כמיליארד דולר בקופת האוצר, נאלץ מולדון לקחת הלוואות נוספות כדי לממן את מדיניות מדינת הרווחה ואת הסובסידיות לחקלאות.
מתוך דאגה לשימוש במטבע זר במהלך משבר האנרגיה של שנות השבעים, תמך מולדון בתוכנית להכנסתם לשימוש של כלי רכב המונעים בגז טבעי או כלי רכב המשלבים הנעה בגז ובדלק.
התקציב שמולדון הגיש ב-1979 כלל תמריצים לעידוד ההסבות הללו וניו זילנד הייתה ככל הנראה המדינה הראשונה שבה כלי הרכב כאלו היו חזון נפרץ.
עם זאת, התחזית שמחירי הדלקים יאמירו יתר על המידה, לא התגשמה באותה תקופה.
מולדון שוכנע לא להפוך את פרשת ביקור הנבחרת לסוגיה שתעמוד על סדר היום של מסע הבחירות ותחת זאת התמקד מסע הבחירות של המפלגה הלאומית באסטרטגיית "לחשוב בגדול".
תקופתה כהונתה של ממשלת מולדון השלישית הייתה סוערת.
עם רוב של מושב אחד בפרלמנט, התמודד מולדון עם אי שקט הולך וגדל במושבים האחוריים של סיעתו שהיושבים עליהם רצו שהמפלגה תאמץ גישה כלכלית ליברלית יותר.
בראשית 1982, תקף דרק קויגלי, שר זוטר שעוד ב-1980 היה חלק מקבוצה שדחפו להדחתו של מולדן, את אסטרטגיית "לחשוב בגדול" ועורר ספקות על כדאיותה.
כתוצאה מכך דרש ממנו מולדון להתנצל או להתפטר מהממשלה.
מולדון גם התעמת עם תומך המפלגה לשעבר והמיליונר בוב ג'ונס, שאיים להקים מפלגה משל עצמו כצעד מחאה כנגד מדיניותו הכלכלית של מולדון.
ב-1983 הקים ג'ונס את "מפלגת ניו זילנד", שגרפה חלק ניכר מקולות המצביעים בבחירות 1984.
המיתון הכלכלי והקפאת השכר והמחירים
כשהתברר שתוכנית "לחשוב בגדול" לא הגשימה את מטרותיה, החליט מולדון באפריל 1982 על הקפאה מוחלטת של השכר, המחירים, שיעורי הריבית והדיבידנדים.
כנגד זה הוא החליט על קיצוץ במיסים, קיצוץ שעלה לאוצר המדינה בכמיליארד דולר ניו זילנדי.
בסופו של דבר, הקפאת השכר, שהייתה אמורה להיות בתוקף רק במשך שנה, המשיכה לכמעט שנתיים והיא בוטלה רק על ידי ממשלת הלייבור שכיהנה לאחר ממשלת מולדון.
שנים לאחר מכן, הודה מולדון שההקפאה הייתה משגה פוליטי.
המיתון הכלכלי הבא במהלך תקופת כהונתו של מולדון כראש הממשלה הגיע בספטמבר 1982. כלכלת ניו זילנד חוותה ירידה של 3%, שיעור אבטלה הגיע ב-1983 ל-5.1% ומאזן ההגירה השלילי המשיך להיות גבוה.
ב-1982, תמכה ממשלת מולדון בבריטניה במלחמת פוקלנד.
בעוד שניו זילנד לא השתתפה ישירות במלחמה, התחייב מולדון לשלוח את שתי הפריגטות של הצי המלכותי של ניו זילנד, "קנטרברי" ו"ואיקטו" לאוקיינוס ההודי כדי לשחרר את הפריגטות של הצי המלכותי הבריטי ממשימותיהן שם, כדי שהן תוכלנה להגיע לזירת המלחמה.
ניו זילנד גם ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ארגנטינה.
כדי להגן על צעדיו אלה, כתב מולדון מאמר שפורסם בטיימס, שכותרתו הייתה, "מדוע אנו עומדים לצד ארץ האם שלנו".
לדבריה של ראשת ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, אמר מולדון על עמדתו בנושא פוקלנד: " אנו ותושבי איי פוקלנד משפחה אחת" ושהוא הזכיר לה: "אל תשכחי, בניו זילנד, אנו עדיין בני אותה משפחה".
מולדון יזם את תוכנית "היחסים הכלכליים הקרובים" (Closer Economic Relations – CER) עם אוסטרליה, שמטרתם הייתה לבצע ליברליזציה של יחסי הסחר בין שתי המדינות.
התוכנית נכנסה לתוקף בערב ראש השנה 1982 והיא השיגה את מטרותיה ב-1990, חמש שנים לפני תאריך היעד.
מדיניות ספינות הגרעין ובחירות 1984
בסופו של דבר, סיום דרכה של ממשלת מולדון הגיע בעקבות התעמתות לילית עם חברת הפרלמנט יושבת הספסלים האחוריים, מרילין וורינג, בנוגע לתהליך החקיקה הארוך שהובילה האופוזיציה להפיכת ניו זילנד לאזור חופשי מגרעין.
בדיון זה הודיעה וורינג למולדון שהיא תחצה את הקווים ותצביע עם האופוזיציה.
ב-14 ביוני 1984, כשהוא נראה שתוי, הודיע מולדון על עריכת בחירות בזק ב-14 ביולי אותה שנה.
ההיסטוריונים הבחינו בצירוף המקרים חסר המזל עם יום הבסטיליה.
בתשובה להערה של עיתונאי על כך שחודש ימים הוא זמן קצר מדי לניהול מערכת בחירות, ענה מולדון "זה לא נותן ליריבי זמן רב".
בבחירות נחל מולדון תבוסה כבדה על ידי מפלגת הלייבור שקמה לתחייה בהנהגתו של דייוויד לאני ושזכתה ב-56 מושבים בפרלמנט מול 37 המושבים של המפלגה הלאומית ולנוכח פיצול הקולות המסיבי שנגרם במיוחד עקב ההצבעה למפלגת ניו זילנד.
היותו של מולדון תחת השפעת אלכוהול בעת שהכריז על עריכת הבחירות העניקה למערכת בחירות זו את הכינוי "בחירות השנאפס" .
בניו זילנד אין זה מקובל שראש הממשלה יבקש להקדים את הבחירות, למעט במקרה שהוא או היא לא מסוגלים למשול, או במקרה שהוא או היא זקוקים לאישורו של ציבור הבוחרים לעניין בעל חשיבות לאומית.
מולדון הצדיק את עריכתן של בחירות הבזק בתחושתו שמרידתה של וורינג הקשתה על יכולתו למשול.
ואכן, היה זה ברור שמולדון ראה קושי לקבל החלטות כלכליות עם מורדים נאו-ליברלים כמו רות ריצ'רדסון ודרק קויגלי, שהצביעו נגד הממשלה במספר נושאים.
עם זאת, וורינג אמרה שהיא לא הייתה מצביעה אי-אמון נגד מולדון או מונעת את העברת התקציב.
הצהרה זו הביאה את ההיסטוריונים לפקפק בתירוץ של מולדון לעריכת בחירות הבזק, שכן במצב זה עדיין הייתה לו היכולת למשול.
פרשה שנויה במחלוקת אירעה במהלך מערכת הבחירות והעברת השלטון.
בראשית 1984, החל סגן נגיד הרזרב בנק של ניו זילנד, רודריק דין, להיות מודאג מכך שהדולר הניו זילנדי, ששער החליפין שלו עם הדולר האמריקני היה קבוע, פוחת באופן משמעותי והיה עלול להיות חשוף לספקולציות בשווקים הפיננסים על רקע "אירוע פוליטי משמעותי".
המצב החמיר לאחר השערות של התקשורת בעקבות הדלפות שממשלת הלייבור הנכנסת תפחת ככל הנראה את הדולר הניו זילנדי עם עלייתה לשלטון.
הרזרב בנק יעץ למולדון שיש לפחת את הדולר, עצה שמולדון התעלם ממנה עקב אמונתו שצעד כזה יזיק לשכבות החלשות בטווח הבינוני וביוני 1984 הוא הודיע, כאמור, על בחירות הבזק.
לאחר הבחירות המחלוקת הפכה למשבר חוקתי.
מולדון סירב לפעול על פי הוראות הממשלה הנכנסת, וגרם למשבר המוניטרי להחמיר.
בסופו של דבר הוא נעתר להפצרות, לאחר שמעמדו כמנהיג המפלגה אוים על ידי חברי הגוף הבוחר של המפלגה.
מולדון הודח מתפקידו כמנהיג המפלגה הלאומית זמן קצר אחרי הבחירות והוחלף בסגנו, ג'ים מק'לאי.
מולדון היה ראש הממשלה היחיד מטעם המפלגה הלאומית שלאחר שהובס בבחירות, לא המשיך להנהיג את מפלגתו באופוזיציה.
הוא סירב להצעתו של מק'לאי לקבל עמדה בספסלים הקדמיים של המפלגה, ותחת זאת הוא העדיף לשוב לספסלים האחוריים בפעם הראשונה לאחר שני עשורים.
היחסים בין השניים הגיעו לשפל כאשר מולדון מתח ביקורת על מנהיגות המפלגה בכללותה ואילץ את מק'לאי להוריד אותו לדרגה הנמוכה ביותר בגוף הבוחר של המפלגה.
מולדון המשיך לחתור תחת מנהיגותו של מק'לאי עד 1986, אז מק'לאי גם הוא הוחלף על ידי סגנו (שהיה המועמד המועדף על מולדון), ג'ים בולגר, ששירת כשר העבודה במחצית השנייה של תקופת כהונתו של מולדון כראש הממשלה.
בולגר החזיר את מולדון לספסלים הקדמיים כדובר בנושאי מדיניות החוץ, והציב אותו מול ראש הממשלה, דייוויד לאני.
מולדון המשיך לכהן כחבר בפרלמנט עד זמן קצר לפני מותו.
הוא חזה בתקופת כהונתה של ממשלת הלייבור הרביעית הנאו-ליברלית ובבן חסותו, ג'ים בוגלר, מנצח באופן סוחף בבחירות של 1990. מולדון היה מבקר חריף של מממשלת בוגלר ושל שרת האוצר שלה רות ריצ'רדסון.
מולדון התנגד להפיכתם של יחסים הומוסקסואליים לחוקיים ב-1986.
אף על פי שהוא נותר כדמות איקונית בחלקים מסוימים של הציבור, במיוחד המבוגרים שביניהם, נחלש עד מהרה כוחו הפוליטי של מולדון.
הביוגרף שלו, בארי גוסטפסון, שתיאר את עצמו כלא בהכרח תומך של מולדון, כתב שהוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט פעיל שדאג למחוז הבחירה שלו בכל תחומי החיים.
הוא המשיך לכתוב בכתבי עת כלכליים בינלאומיים, וטען שהאבטלה שגאתה כתוצאה מרפורמות הסחר החופשי, הייתה גרועה יותר בהשוואה להישגים שלהן, דעה שזכתה לפופולריות בתקופת כהונתה של ממשלת הלייבור החמישית ב-1999.
למולדון הייתה קריירה בימתית קצרה במסגרת מופע האימים של רוקי, שהוצג באוקלנד, בו הוא היה המספר.
כמו כן היו לו כמה הופעות תקשורתיות זוטרות בסרטי פרסומת, בסדרת טלוויזיה, בתוכנית אירוח בטלוויזיה ובתוכנית רדיו.
בשנותיו האחרונות התרופפה בריאותו של מולדון והוא סבל משורה של מחלות.
כשהוא מנוכר למפלגתו וכשהוא מאוכזב ממדיניות הממשלה, הודיע מולדון על פרישתו מהמפלגה ב-10 בנובמבר 1991.
שבוע לאחר מכן הודיע מולדון בתוכנית הרדיו שלו על פרישתו מהפרלמנט.
חודש לאחר מכן הוא התפטר רשמית.
פרישתו זכתה לתגובות מפיו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן (שציין שבגילו של מולדון הוא רק החל את הקריירה הפוליטית שלו) ומפיה של מרגרט תאצ'ר.
זמן קצר לאחר פרישתו התדרדר מצב בריאותו באופן רציני.
רוברט מולדון מת בבית החולים באוקלנד ב-5 באוגוסט 1992 בגיל 70. הוא נטמן בבית הקברות פוראוה בחלקת קבר שמשקיפה על העיר.
רוברט מייקל בלנטיין היה סופר בריטי ממוצא סקוטי שחיבר למעלה מ-100 ספרים, רובם לבני הנעורים.
ספרו הנודע ביותר, שאף תורגם לעברית, היה "אי האלמוגים" (1857).
בלנטיין נולד באדינבורו בשנת 1825, תשיעי מתוך עשרה ילדים לאלכסנדר, עורך עיתון ומדפיס, ולאן.
בגיל 16 החל לעבוד בקנדה בחברת הדסון ביי ובמסגרת עבודתו עסק במסחר עם אינדיאנים.
בגיל 22 חזר לסקוטלנד ובתוך מספר שנים התמקד ביצירה ספרותית ובייחוד בספרות הרפתקאות לבני הנעורים.
ספרו הפופולרי ביותר, הנקרא עד היום, הוא "אי האלמוגים" (1857), שתורגם לעברית ויצא לאור בהוצאות עבר (1954) וכתר (1975).
"אי האלמוגים" העניק השראה לספרו המפורסם של רוברט לואיס סטיבנסון, אי המטמון (1883), שאף הזכיר את בלנטיין בפואמה המופיעה במבוא לספר.
בגין טעות אינפורמטיבית ב"אי האלמוגים", שעסקה בעובי אגוזי הקוקוס, הקפיד בלנטיין לחיות במקומות עליהם התעתד לכתוב וכך למשל בילה תקופה עם שומרי מגדלור לפני כתיבת ספרו "המגדלור".
בצד עיסוקו כסופר, בלנטיין היה צייר נודע בצבעי מים ויצירותיו הוצגו באקדמיה הסקוטית המלכותית באדינבורו.
נפטר בשנת 1894, ברומא, אליה עבר בשנותיו האחרונות.
נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
רוברטו קונצ'ינה (באיטלקית: Roberto Concina; 3 בנובמבר 1969 – 9 במאי 2017), שהיה ידוע יותר כרוברט מיילס (או רוברטו מילאני), היה מפיק מוזיקלי, תקליטן, מלחין ודי ג'יי של מוזיקה אלקטרונית ממוצא איטלקי.
מיילס החל לתקלט במהלך אמצע שנות התשעים.
כאשר הלחין וביצע את הרצועות "Children" ו"Fable" שהפכו ללהיט עולמי, בעקבותיהם התפרסם ברחבי העולם ונחשב למוזיקאי פורץ דרך בתחום.
רוברט מיילס נולד בשם רוברטו קונצ'ינה.
הוא בן למהגרים האיטלקים שהשתקעו בעיר פלורייר שבשווייץ.
אימו אנטואנט לאורו ואביו אלבינו קונצ'ינה.
לאחר שחזרו לאיטליה, הפך מיילס למוזיקאי בחסד כשניגן בפסנתר במהלך ילדותו בעיירה פגאגנה שבאיטליה.
החל מ-1984 החל להתעסק במוזיקה, כשעבד כדי ג'יי במועדונים מקומיים באיטליה ורשת תחנת רדיו.
בשנת 1990 השתמש במיטב חסכונותיו להקים חברת תקליטים פרטית ורדיו פיראטי משם התפתח בתחום המוזיקה.
ב-1994 כתב מיילס את "Children", רצועת טראנס\צ'יל אאוט ששילבה מקצב מהיר לצד קטעים שקטים מה שנחשב לחדשני מאוד בתחום, בעזרת גיטרה אקוסטית ואפקטים סינתטיים פשוטים יחסית שחשף את ז'אנר הדרים טראנס לעולם.
מכירות הסינגל צברו תאוצה ובתוך שבועיים משחרורו ב-1995 מכר הסינגל יותר מ-350,000 עותקים בכל אירופה והגיע במקומות הראשונים במצעדי הדירוג בשווייץ, פינלנד, צרפת, גרמניה, איטליה, שוודיה, בריטניה והולנד, כאשר ברובם, עד לשנת 1997 מגיע הסינגל למעמד של אלבום פלטינה, זהב או כסף.
הסינגל הגיע להישג מרשים כאשר כיכב בראש דירוג המצעד האירופי הרשמי אירופה הוט 100, במשך 13 שבועות רצופים.
בנוסף זכה מיילס בפריצת השנה הבינלאומית בBrit Awards' (פרסי המוזיקה הבריטית), ונכון להיום האיטלקי היחיד שהצליח להיכנס לרשימה זו.
עד היום, נחשב "Children" לקלאסיקת טראנס פורצת דרך שהביאה את הטראנס לתודעה הבינלאומית ותרמה רבות לכניסתה למיינסטרים.
ב-1996 שחרר מיילס סינגל נוסף שנקרא "Fable", ששימש כפסקול בטריילר של הסרט הפופולרי "Ever After" בכיכוב דרו ברימור ודאגריי סקוט והצליח מאוד גם הוא כאשר הגיע במצעדים למקומות גבוהים, ולמעמד של "אלבום כסף" בצרפת.
ב-7 ביוני 1996 שחרר מיילס את אלבום הבכורה שלו "Dreamland" תחת הלייבל "Deconstruction" הכולל את שתי הרצועות הללו בגרסאות שונים, ובנוסף את גרסת הקאבר לשיר "One and One" של זמרת העל הפולנית אדיטה גורניאק.
קאבר זה צלח וכיכב גם הוא בראש המצעד האירופי בתקופת הכריסמיס למשך שישה שבועות רצופים.
אלבום זה זכה לתשבחות רבות, בזכות סגנונותיו השונים והחדשניים לאותה תקופה, והגיע למעמד של אלבום פלטינה וזהב במדינות רבות באירופה ובארצות הברית וקנדה.
בנובמבר של 1997 שחרר מיילס את הסינגל "Freedom" שהיה לאחת מהרצועות הפופולריות שלו באלבום השני שלו "23am" ששוחרר באותה השנה ב-1 בדצמבר.
אלבום זה שמר על הקו המוזיקלי שהחל אלבומו הראשון בעזרת קטעי הפסנתר שהפכו לסימנו המסחרי, אך עם יותר קטעי שירה שהכניסו את ז'אנר הפופ לאלבום זה.
לאחר שעזב את הלייבל Deconstrucion/BMG בלונדון, הקים מיילס חברת תקליטים בעצמו שנקראה "S:alt Records", וב-2001 הוציא את אלבומו השלישי "Organik" תחת הלייבל, כאשר שיר הנושא של האלבום "Paths" שילב קטעי שירה.
רצועות שונות מאלבום זה שימשו בסרטים "זהות כפולה", "דרידה", ו"עיר רפאים".
ב-2002 הוציא מיילס אלבום רמיקסים לאלבום זה הנקרא "Organik Remixes" שבה הוא נותן במה לאמנים אחרים שניצחו בתחרות הרמיקסים לאלבום שלו, שהוא ניהל דרך האתר הרשמי שלו.
ב-2004 הוציא מיילס את אלבומו הרביעי "Miles_Gurtu", ששילב מוזיקת ג'אז ואלמנטים אלקטרונים.
ב-2011 הוציא את אלבומו החמישי "Th1rt3en" בכיכוב אורחים מהז'אנר כמו: רוברט פריפ, דייב אוקומו, ג'ון ת'ורן, מייק פאטו ודייוויד ג'ובאניני.
אלבום זה התאפיין בשילוב של מוזיקה אלטרנטיבית, פרוגרסיב רוק ואמביינט עם עזרים אלקטרוניים.
מיילס יצר את הפסקול לסרט "The Turn of This Century" סרט המשלב תמונות חשובות מהמאה האחרונה עם המוזיקה של מיילס.
ב-2012 הקים מיילס תחנת רדיו אונליין המשמיעה מוזיקה אלטרנטיבית ומודרנית הנקראת "OpenLab", המשדרת מאיביזה.
מיילס נפטר ב-9 במאי 2017 באיביזה, והוא בן 47 בלבד, כתוצאה ממחלת הסרטן בשלב 4 שהוא נלחם בה.
רוברט סווֹן "בוב" מולר השלישי הוא עורך דין אמריקאי שכיהן כראש ה-FBI בשנים 2001–2013, וכיהן כתובע מיוחד לחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 ונושאים נלווים.
הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1968 התנדב לשרת בחיל הנחתים של ארצות הברית בעת מלחמת וייטנאם, ושירת כמפקד מחלקה רובאית בדיוויזיה השלישית של חיל הנחתים ולאחר מכן היה שלישו של מפקד הדיוויזיה.
על שירותו ותפקודו במלחמה קיבל מספר אותות, בהם לב הארגמן על פציעתו בקרב וכוכב הארד (עם סימון V לגבורה בקרב).
הוא השתחרר מהשירות הצבאי ב-1970.
ב-1973 סיים לימודי JD במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר הלימודים עבד כליטיגטור במשרד עורכי דין בסן פרנסיסקו וב-1976 הצטרף למחלקת המשפטים של ארצות הברית, תחילה לצוות התובע הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה, שם היה לראש המחלקה הפלילית, ולאחר מכן במשרד התובע הפדרלי של מחוז מסצ'וסטס שם היה עוזר התובע.
לאחר תקופה קצרה מחוץ לשירות הציבורי כעורך דין בבוסטון שב למחלקת המשפטים וכיהן כעוזר התובע הכללי בימי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בין המקרים שטיפל בהם היו מנואל נורייגה, אסון לוקרבי ומשפחת הפשע גמבינו.
ב-1993 שב למגזר הפרטי וב-1998, בימי כהונתו של ביל קלינטון, מונה לתובע הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה.
ב-2001 מונה למשנה בפועל לתובע הכללי של ארצות הברית בימי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
לאחר התפטרותו של ראש ה-FBI לואי פרי ביוני 2001, מונה מולר על ידי הנשיא בוש לכהן כראש הבולשת ב-4 בספטמבר 2001, שבוע בדיוק לפני פיגוע התאומים.
בתקופת כהונתו עלתה שאלת המעקב אחר אזרחים ללא צו שיפוטי והבולשת הפדרלית התאימה עצמה לתקופה חדשה של מאבק בטרור מבחינה משפטית, לוגיסטית וטכנולוגית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
הוא כיהן 12 שנים, כשתקופת כהונתו הוארכה על ידי הנשיא ברק אובמה ואושרה על ידי הסנאט האמריקאי ברוב של 100–0.
במאי 2017 מונה על ידי סגן התובע הכללי של ארצות הברית רוד רוזנשטיין כתובע מיוחד על מנת לחקור את מעורבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 וקשרים אפשריים עם מקורבי קמפיין טראמפ בעת הבחירות ואחריהן.
המינוי נעשה בין היתר על רקע פיטורי ראש ה-FBI, ג'יימס קומי.
ביוני 2017, לאחר עדותו של קומי מול ועדת הסנאט למודיעין, דווח כי מולר פתח בחקירה פלילית נגד הנשיא טראמפ בחשד לשיבוש הליכי משפט.
באוקטובר 2017 הגיש מולר כתב אישום על 12 עבירות נגד פול מנפורט ועוזרו ריק גייטס.
מנפורט הורשע ב-22 באוגוסט בשמונה סעיפים של עבירות כלכליות.
במרץ 2019 הגיש לתובע הכללי של ארצות הברית את דו"ח החקירה שלו, הנקרא דו"ח מולר, בעניין מעורבות רוסיה בבחירות.
הדו"ח קבע שרוסיה התערבה בבחירות, אך לא נמצאו ראיות לקנוניה של קמפיין טראמפ עם רוסיה.
רוברט קרל לודוויג מולקה (12 באפריל 1895 – 26 באפריל 1969) היה קצין אס-אס בדרגת אובר-שטורמפיהרר.
במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ היה שלישו של מפקד המכנה אובר-שטורמבאנפיהרר רודולף פרנץ הס, ובכך היה לאדם השני בחשיבותו בשרשרת הפיקוד במחנה.
מולקה היה בנו של עובד במשרד הדואר.
הוא למד בבית ספד יסודי ובבית ספר תיכון גרמני (פולקסקול ורילסקול בהתאמה) אותו סיים בשנת 1911, לאחר מכן החל לעבוד בסוכנות ייצוא.
באוגוסט 1914 הוא התגייס כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא שירת בצרפת, רוסיה וטורקיה והגיע לדרגת סגן-משנה ביחידת המילואים של צבא הקיסרות הגרמנית.
בין השנים 1918 עד 1920 היה חבר בפרייקור ונלחם נגד בולשביזם במדינות הבלטיות.
בשנת 1920 חזר להמבורג, וזמן קצר לאחר מכן נכלא למשך 8 חודשים בגין אחזקת רכוש גנוב.
מולקה המשיך לעבוד בסוכנות היצוא בה עבד משנת 1911 עד לשנת 1931. הוא החל לעבוד בתור עצמאי, אך היקף כמויות הייבוא והייצוא של עסקיו היה קטן ולא רווחי.
בין השנים 1928 עד 1934, מולקה היה פעיל בתנועת קסדת הפלדה, חברותו בתנועה זו עודדה אותו להצטרף לתנועה אחרת - הרייכסווהר.
הוא אף היה חבר בתנועה Nationalverband Deutscher Offiziere ("הפדרציה הלאומית של קציני גרמניה").
בתנועה זו הוא היה חייל ביחידת המילואים וטיפס לדרגת סגן בשנת 1935, אך דרגותיו נשללו ממנו לאחר שנודע שהיה לו תיק פלילי ושהוא ישב במאסר.
בקשתו להצטרף למפלגה הנאצית בספטמבר 1939 אושרה לאחר כשנה, הוא נרשם כחבר מספר 7848085 של המפלגה.
מולקה סירב להיכנס לארגון צבאי כחייל פשוט, גם בקשתו זו נענתה והוא החל את שירותו בוואפן אס אס כקצין בדרגת אס-אס אובר-שטורמבאנפיהרר.
לזמן קצר היה מפקד של יחידת פלסים, אך מצבו הבריאותי הידרדר והוא היה יכול לשרת רק בשטח גרמניה.
כתוצאה מכך הוא נשלח לשרת במחנה אושוויץ בתחילת שנת 1942. בשבועות הראשונים בשירותו במחנה פיקד על קבוצות שומרים, לאחר מכן שליש המחנה חלה וכך מולקה לקח את תפקידו ונהיה לאיש השני בחשיבותו בשרשרת הפיקוד במחנה.
כהונותו של מולקהשל הס במחנה נמשכה מה-1 ביולי 1942 עד ל-30 במרץ 1943, ביום זה הילדגרד בישוף, אשתו של אס-אס שטורמבאנפיהרר קרל בישוף (הארכיטקט האחראי על הקרמטוריום ועל תאי הגזים במחנה), טענה כי מולקה העיר הערת גנאי בנוגע ליוזף גבלס.
למשך זמן קצר הוא היה במעצר, אך ההליכים המשפטיים נגדו נפסקו.
עם זאת, הוא הורד מדרגת האופטשטורמפיהרר לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
הוא לא נשלח בחזרה לאושוויץ אלא חזרה להמבורג כאשר העיר היה נתונה להפגזות בלתי פוסקות של בעלות הברית.
היה חלק מכוח השיטור של מפקד האס אס והמשטרה של נורדסי.
בתחילת שנת 1944 נשלח להיות מדריך בבית ספר צבאי בתחום הפלסות, אך שוב מצבו הרפואי החמיר והוא נשלח בשלישית להמבורג שם נשאר עד תום המלחמה.
בשנת 1945 מולקה הקים חברה עצמאית בשם "סוכנות היבוא/יצוא של מולקה".
באביב 1948 הוא נעצר והושם במעצר עקב חברותו באס אס.
הוא הועמד למשפט במסגרת תהליך הדה-נאציפיקציה שעבר על גרמניה שלאחר המלחמה, אך קיבל חנינה ולא נכנס לכלא לתקופה שנקבעה לו, שנת מאסר וחצי בלבד.
בשנת 1960 עורך דין מכובד בגרמניה קרא את העיתון ונתקל בשם רולף מולקה, היה זה בנו של מולקה שזכה במדליית ארד באולימפיאדת רומא.
אותו עורך דין היה מעורב במשפטים של פושעי מלחמה נאצים מאושוויץ משנת 1959, והוא מיד קישר בין המשפחה הלא נפוץ לבין רוברט מולקה.
חשדו היה מוצדק, ומולקה נעצר בנובמבר 1960. הוא שהה במעצר מאז ועד למרץ 1961, ממאי עד דצמבר 1961, מפברואר עד אוקטובר 1964 ופעם נוספת מדצמבר 1964 עד למשפט אושוויץ השני.
עם פתיחת המשפט מולקה היה בן 68, נשוי ואב לבת ושני בנים.
הקטגוריה ציינה כי מולקה לקח חלק חשוב בהסבת אושוויץ ממחנה ריכוז למחנה השמדה מאמצע שנת 1942. התביעה הוסיפה וציינה שמולקה תכנן וסייע לבנות את תאי הגז והמשרפות באושוויץ בירקנאו, היה פעיל באקציות סלקציה של אסירים שנשלחו למותם, וכי פועלו בכל אלה חופף את זמן כהונתו במחנה.
במשפט, מולקה אמר שהאווירה באושוויץ הגעילה אותו: "המאורעות שהתרחשו שם זעזעו אותי מן ההתחלה".
כאשר התבקש לפרט, הוא הצביע בציניות על מדי הפסים של האסירים ואמר שלקולגות שלו באס אס לא "היה סטייל".
מולקה נמצא אשם בסיוע ובביצוע 750 מעשי רצח, בלפחות 4 אקציות בהן השתתף והוא נידון ל-14 שנות מאסר.
הוא ניסה להתאבד בבית הסוהר בקאסל אך נכשל.
בשנת 1968 שוחרר ממעצר עקב בריאות רופפת ומת בשנה הבאה בביתו בהמבורג בגיל 74.
רוברט סנדרסון מוליקן (בשם מלא באנגלית: Robert Sanderson Mulliken; 7 ביוני 1896 – 31 באוקטובר 1986) היה כימאי ופיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1966 על פיתוח תאוריית האורביטל המולקולרי.
כן נקראת על שמו השיטה לחישוב מטענם החשמלי של אטומים במולקולה, Mulliken population analysis.
נולד בניובריפורט מסצ'וסטס הסמוכה לבוסטון.
אביו היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
כבר כנער סייע לאביו, שחיבר ספר בן ארבעה כרכים על כימיה אורגנית, במלאכת העריכה.
בשנת 1913 זכה במלגת הצטיינות והחל ללמוד כימיה והנדסה כימית ב-MIT.
עקב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, סייע מוליקן למאמץ המלחמתי ועבד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
בייצור גז רעיל במעבדתו של ג'יימס בריאנט קונאנט.
כעבור תשעה חודשים גויס לחיל הלוחמה הכימית של צבא ארצות הברית (United States Army Chemical Corps), אך המשיך בעבודתו במעבדה.
לאחר המלחמה הבין שאינו רואה את עתידו במעבדה הכימית ונרשם למסלול לתואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
עבודת הדוקטורט של מוליקן בשיקגו עסקה בבידוד איזוטופים של כספית באמצעות אידוי בהדרכתו של זוכה פרס נובל לפיזיקה רוברט מיליקן.
לאחר שנחשף לעבודתו של הרמן שלזינגר על דיבורן (Diborane , תרכובת של בורון ומימן – B2H6), החליט להקדיש את עצמו לחקר תכונותיהן של מולקולות מעניינות.
הוא עסק בהפרדת איזוטופים של בורון ובמבנה מולקולות של בורון-חנקן באמצעות ספקטרוסקופיה, אותה למד במיוחד באוניברסיטת הרווארד, שם גם העמיק את ידיעותיו בתורת הקוואנטים.
באותה עת הכיר גם את עמיתיו לעתיד, רוברט אופנהיימר, ג'ון ואן ולק, והרולד יורי.
בין השנים 1925 ל-1927 שהה מוליקן באירופה ועבד עם ארווין שרדינגר, פול דיראק, ורנר הייזנברג, לואי דה ברויי, מקס בורן וולתר בותה (כולם חתני פרס נובל).
יחד עם פרידריך הונד החל לגבש את תאוריית האורביטל מולקולרי, הנקראת Hund-Mulliken theory.
עד 1928 כיהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1931 קיבל מינוי כפול הן כפרופסור לפיזיקה והן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת שיקגו והמשיך ללמד גם בניו יורק.
בשנת 1936, בגיל 40, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, החבר הצעיר ביותר בתלדות הארגון, עד לאותה עת.
במלחמת העולם השנייה ניהל מוליקן את פרויקט הפלוטוניום של אוניברסיטת שיקגו.
בהמשך פיתח שיטות מתמטיות על מנת לחשב את מבנה האלקטרונים במולקולות שעוררו לדרגת אנרגיה, באופן ששיטות מוקדמות יותר לא יכלו לבצע.
עבור העבודה שביצע בתקופה זו זכה בפרס נובל בשנת 1966.
ב-1952 עשה שימוש בכלים של מכניקת הקוונטים על מנת לנתח תגובות בין חומצות לואיס לבין מולקולות בסיס.
בשנת 1967 נבחר כעמית זר בחברה המלכותית הבריטית.
ב-31 באוקטובר 1986, בגיל 90, נפטר מהתקף לב בבית בתו בווירג'יניה.
ב-1929 נשא לאישה את הלן, בתו של הגאולוג אדולף קרל נואה מאוניברסיטת שיקגו.
רוברט ברקלי מינור , היה קריקטוריסט פוליטי, עיתונאי רדיקלי, והחל בשנת 1920, חבר מוביל במפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
רוברט מינור, נולד ב־15 ביולי 1884 בסן אנטוניו, טקסס.
מינור הגיע ממשפחה ותיקה ומוערכת.
מצד אביו, הגנרל ג'ון מינור שימש כמנהל הקמפיין לנשיאות של תומאס ג'פרסון; אמו הייתה קשורה לגנרל סם יוסטון, נשיא הרפובליקה הראשונה של טקסס.
אביו היה מורה ועורך דין, לימים נבחר כשופט, בזמן שסבו מצד אמו היה רופא.
למרות אבות המשפחה הבולטים, בוב מינור לא גדל עם כפית כסף בפיו - אלא הוא היה תוצר של מה שמכונה "המעמד הבינוני הקשה והנמוך" בסן אנטוניו.
מינור לא הצליח להתחיל את בית הספר עד גיל 10 בגלל המצוקה הכספית הקשה של משפחתו, ועזב את בית הספר בגיל 14 כדי לעבוד בתפקיד נער שליח של וסטרן יוניון כדי לעזור לפרנס את משפחתו.
מינור עזב את הבית שנתיים לאחר מכן, עבד בעבודות שונות ומגוונות.
בשנת 1904, בגיל עשרים, נשכר רוברט מינור כעוזר בעיתון "סן אנטוניו גזאט", שם פיתח את כישרונו האמנותי בזמנו הפנוי.
מינור התגלה כקריקטוריסט פוליטי מיומן.
מינור עבר לסנט לואיס כדי למלא תפקיד כקריקטוריסט.
עבודתו התחילה בצורה מאוד קונבנציונלית בעזרת עט ודיו, ועבר לשימוש בעפרון על נייר.
מינור זכה להכרה כקריקטוריסט הראשי ב-Post-Dispatch ונחשב כאחד מהטובים במדינה.
בשנת 1911, רוברט מינור נשכר על ידי מגזין בניו-יורק והפך לקריקטוריסט בעל השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
גם אביו היה בשלב קידום, בבחירות בשנת 1910 "מעורך דין לא מצליח לשופט מחוזי משפיע."
בשנת 1907 הצטרף מינור למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, ובתחילת 1912 התקדם לכיוון אוריינטציה אנרכיסטית ותמיכה במהפכנים.
מינור חסך כמה מאות דולרים שהרוויח בסנט לואיס והחליט לנסוע לפריז ללמוד בבית הספר לאמנות כדי לשפר את יצירתו.
בצרפת הוא נרשם לשיעורים בבית הספר לאמנויות Ecole des Beaux, אך עזב לאחר זמן קצר.
מינור בילה את שארית זמנו בפריז בלימוד אמנות בעצמו והשתתף בפעילות תנועת העבודה השמאלנית באמצעות המפלגה הסוציאליסטית של צרפת.
מינור חזר לארצות הברית בשנת 1914, מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ פעולות האיבה באוגוסט, החל מינור ליצר סדרת קריקטורות אגרסיביות ופרובוקטיביות שתקפו את שני הצדדים של הסכסוך האירופי בעקבות האימפריאליזם שלהם.
המגזין הניו-יורקי, ביקש ממנו להפחית את העוינות בקריקטורות שלו, אך הוא התנגד ועמד בפני הברירה של התפטרות או קבלת המדיניות הפחות ביקורתית של המגזין.
לבסוף הוא עזב את המגזין, ולא ויתר על הביקורת האנטי אימפריאליסטית.
ב־1 ביוני 1915, מינור עבר לעיתון יומי של המפלגה הסוציאליסטית.
מינור גם התחיל לתרום קריקטורות אגרסיביות נגד המלחמה לכתב העת החודשי של מקס איסטמן בניו יורק, "Masses".
הציורים הקיצוניים של מינור בעיתון של איסטמן, יספקו מאוחר יותר עילה להעמדה לדין של מינור בגין הפרה לכאורה של חוק הריגול משנת 1917. כתב העת של איסטמן נסגר בעקבות התביעה המשפטית.
מינור נשלח ככתב מלחמה של מגזין אחר, לצרפת ולאיטליה.
חלק מההוצאות האירופיות של מינור כוסו על ידי סינדיקט עיתוני ליברלי בתמורה לשימוש בציורים שלו.
הסינדיקט לא רצה להשתמש בחומר הרדיקלי שמינור ייצר עד אז.
בשנת 1916 נשלח מינור למקסיקו כדי לכסות את ההתערבות האמריקאית שם.
כאשר "המלחמה המקסיקנית" הגיעה לסיומה הפתאומי, מינור נסע לקליפורניה.
מינור כתב מספר עלונים בשנת 1917 ו-1918 ושוחח עם מגוון רחב של קהלים על אנשי האיגודים המקצועיים הרדיקליים.
עיתון אחר " The Call" שלח את מינור שוב לאירופה ככתב מלחמה בשנת 1918, כאשר הוא המשיך לתרום חומר על התנועה המהפכנית האירופית למגזין "ליברטור".
במאי 1918 הגיע מינור לרוסיה הסובייטית, שם הוא נשאר עד נובמבר.
כשהיה שם, הוא פגש את לנין וכתב דברי תעמולה נגד המלחמה להפצה לכוחות דוברי אנגלית שהיו מעורבים בקרבות.
החוויה הסובייטית התגלתה כפרשת מים עבור מינור, וקירבה אותו לקומוניזם.
בעוד בפריז בשנת 1919, מינור נעצר והואשם בבגידה בגין ייעוץ לעובדי הרכבת הצרפתית לשבות נגד משלוח תחמושת לכוחות שהתערבו ברוסיה הסובייטית.
מינור נשלח לגרמניה, שם היה כלוא בכלא הצבאי האמריקני בקובלנץ שבגרמניה במשך מספר שבועות, וזכה בסופו של דבר לשחרור, במידה רבה בגלל לחץ פוליטי שהפעילה משפחתו באמריקה.
עם שובו לאמריקה בשנת 1920 הצטרף מינור מיד למפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
לאחר מיזוג הזרמים הקומוניסטים בארצות הברית, נשלח מינור במאי 1921, בשם בדוי לרוסיה הסובייטית כנציג המפלגה החדשה המאוחדת לוועד המנהל של הארגון הקומוניסטי הבינלאומי.
מינור היה גם ציר בקונגרס העולמי השלישי של הקומינטרן, שהתקיים במוסקבה ביוני 1921. כשהיה שם, פגש את לנין בפעם השנייה.
הוועידה של התנועה הקומוניסטית באמריקה, שהתקיימה באוגוסט 1922 על שפת אגם מישיגן פשטו הרשויות המקומיות בשיתוף עם לשכת החקירות של משרד המשפטים האמריקני, שהיה לו סוכן סמוי בוועידה.
מינור היה מבוקש על ידי המשטרה, ונעצר, אך שוחרר זמן קצר לאחר מכן בערבות של 1,000 דולר.
הוא מעולם לא הועמד לדין בגין הפרה לכאורה של החוק הפלילי במישיגן.
משנת 1923 עד 1924 ישב מינור בוועד המנהל של "ידידי רוסיה הסובייטית", השותף האמריקני לארגון הסיוע הבינלאומי של פועלי קומינטרן.
הוא גם נבחר באותן שנים לתפקידים שונים בארגוני העובדים והקומוניסטים בארצות הברית.
מינור הפך לאחראי על הקשר עם מפלגות השחורים וארגוני העובדים שלהם, כולל עובדי החקלאות.
ב־6 במרץ 1930, מינור לקח חלק בהפגנות של מובטלים שנערכו ברחבי ארצות הברית בהנחיית המפלגה הקומוניסטית.
הוא נעצר בהפגנה שנערכה בכיכר יוניון בעיר ניו יורק, עצרת שהסתיימה בהתפרעות צועדים ופעולות המשטרה.
הוא נעצר יחד עם חבריו למפלגה הקומוניסטית ויליאם פוסטר, ישראל אמטר והארי פלטון.
הארבעה נידונו לתקופת מאסר של שלוש שנות מאסר בפועל במדינת ניו יורק.
לאחר שישב 6 חודשי מאסר בכלא, חלה מינור בתוספתן, מה שגרם להוצאתו באמבולנס לבית חולים פרטי לניתוח.
מינור בילה את המשך המאסר בהחלמה.
בוב מינור התמודד לתפקיד פוליטי מספר פעמים.
בשנת 1924 התמודד לקונגרס האמריקני באילינוי כמועמד מפלגת הפועלים.
בשנת 1928 הוא התמודד דרך מפלגת הפועלים (הקומוניסטית) כסנטור אמריקני מניו יורק.
הוא התמודד לקונגרס מניו יורק בשנת 1930 ושוב עשר שנים אחר כך.
הוא התמודד גם לראשות עיריית ניו יורק בשנת 1933 ובשנת 1936 עמד בראש המפלגה הקומוניסטית כמועמד המפלגה למושל ניו יורק.
בקונגרס העולמי השביעי של הקומינטרן בשנת 1935 נבחר מינור לוועדה לבקרה הבינלאומית של הקומינטרן, שעסקה במשימות כוח אדם ובשאלות משמעת.
הוא היה תומך בלתי נלאה בכל תפנית של מדיניות החוץ הסובייטית לאורך כל העשור של שנות השלושים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית ב-1936, רוברט מינור נסע לספרד וסייע בארגון גדוד אברהם לינקולן, יחידת מתנדבים בינלאומית שסייעה לממשלת החזית העממית הספרדית בקרב נגד הגנרל פרנסיסקו פרנקו והפאשיסטים שנתמכו על ידי הנאצים.
רוברט מינור לקה בהתקף לב בשנת 1948 והיה מרותק למיטה בתקופת המקארתיזם כאשר חבריו למפלגה הקומוניסטית האמריקאית נעצרו ונכלאו.
בשל בריאותו הלקויה, ממשלת ארצות הברית בחרה שלא להמשיך לפעול נגדו.
הוא נפטר בשנת 1952, הותיר אחריו אשתו האמנית לידיה גיבסון.
ההיסטוריון תיאודור דרייפר כתב עליו:
היה קריקטוריסט מחונן מאד, שוויתר על האמנות לטובת הפוליטיקה.
הוא עשה את המחווה הזו אחרי שנים כאנרכיסט שבז והוקיע את הפוליטיקה.
אבל הוא לא יכול היה להעביר את כישוריו מאמנות לפוליטיקה.
הרישומים המעוררים הוחלפו בנאומים משעממים ובנאליים."
רוברט מיראבל הוא מוזיקאי ומחבר שירים אינדיאני שנולד בפואבלו בניו מקסיקו.
הוא התחיל לייצר חלילי צד בגיל 19. במקביל הוא למד לנגד בקלרינט, סקסופון ופסנתר.
רוברט מיראבל עבר לניו יורק והפך לחבר בלהקה ביחד עם מוזיקאים מסנגל, כף ורדה והאיטי.
בשנת 1988 הוא הוציא אלבום הראשון.
בשנת 1996 הוא הוציא אלבום משותף עם ביל מילר.
רוברט מיראבל עשה סבב הופעות ביפן, אירופה וארצות הברית ובשנת 1992 הוענק לו "פרס בסי" לאמן שפועל בניו יורק.
בשנת 1997 הוא הקים להקה חדשה.
אלבום שלה Mirabal זכה להצלחה.
רוברט מיראבל זכה למספר פרסים למוזיקה אינדיאנית.
הוא היה בין משתתפי אלבום Sacred Ground: A Tribute to Mother Earth שזכה בפרס גראמי בשנת 2005.
בשנת 2008 רוברט מיראבל השתתף בפסטיבל מוזיקה בברוקלין לצד רביעיית מיתרים ETHEL, בשנת 2011 הם ערכו סבב הופעות משותף ובשנת 2016 הוציאו אלבום משותף.
רוברט מנדל היה כלכלן קנדי.
זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1999 "על הניתוח של מדיניות מוניטרית ופיסקלית תחת משטרים שונים של שער חליפין ועל הניתוח של אזורי מטבע אופטימליים".
מנדל נחשב גם ל"אבי האירו", לאחר שעוד בשנות ה-60 הגה את הרעיון על מטבע אירופי אחיד.
למרות זאת, כעשורים מאוחר יותר התנגד מנדל לאיחוד כלכלי מוחלט מדי בין מדינות האיחוד.
מנדל נולד בשנת 1932 בקינגסטון שבפרובינציית אונטריו.
את התואר הראשון בכלכלה למד מנדל באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר ואת התואר השני סיים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
הוא למד גם בבית הספר לכלכלה של לונדון וב, שם סיים את הדוקטורט בשנת 1956. בשנים 1965–1972 לימד באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1989 הוא מונה גם לפרופסור באוניברסיטת מקגיל.
בתקופה זו ייעץ לגופים רבים ובהם האומות המאוחדות, הבנק העולמי, הנציבות האירופית, מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב, מחלקת האוצר של ארצות הברית וממשלות רבות.
בשנת 1992 קיבל מנדל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הסורבון.
בשנת 2002 קיבל מנדל את מסדר קנדה.
בשנת 2006 קיבל מנדל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו.
מנדל כיהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטה הסינית בהונג קונג.
רוברט מלנקטון מטקלף הוא מהנדס ויזם אמריקאי מאז 1970. הוא המציא את אתרנט, הקים את 3Com וגיבש את חוק מטקלף, המתאר את ההשפעה של הטלקומוניקציה.
מאז ינואר 2011 הוא פרופסור לחדשנות ויזמות באוניברסיטת טקסס באוסטין.
מטקלף קיבל פרסים שונים, כולל פרס טיורינג, מדליית IEEE והמדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות על עבודתו בפיתוח טכנולוגיית אתרנט.
בנוסף להישגיו, הוא ביצע כמה תחזיות שלא מומשו, וחזה את סופם של האינטרנט, רשתות אלחוטיות ותוכנות קוד פתוח במהלך שנות התשעים.
רוברט מטקלף נולד בברוקלין, ניו יורק.
אביו היה טכנאי שהתמחה בגירוסקופים.
אמו הייתה עקרת בית ומאוחר יותר הפכה למזכירה בתיכון "ביי שור".
בשנת 1964 סיים מטקלף את לימודיו בתיכון ביי שור והצטרף לכיתת MIT של 1968.
לבסוף סיים את לימודיו ב-MIT בשנת 1969 עם שני תוארי SB, האחד בהנדסת חשמל והשני בניהול תעשייתי מבית הספר לניהול MIT סלואן.
לאחר מכן הוא הלך ללימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד, וקיבל תואר שני במתמטיקה שימושית בשנת 1970 ודוקטורט במדעי המחשב (מתמטיקה שימושית) בשנת 1973.
במהלך לימודי הדוקטורט במדעי המחשב, מטקלף התחיל לעבוד בפרויקט MAC של MIT לאחר שהרווארד סירבה לקבל חיבור שלו ל-ARPAnet החדש.
ב-MAC, מטקלף הייתה אחראית לבניית חלק מהחומרה שתקשר בין מחשבי MIT ל-ARPAnet.
ARPAnet היה בתחילה נושא עבודת הדוקטורט שלו, אך הגרסה הראשונה לא התקבלה.
ההשראה שלו לעבודת עבודת גמר חדשה הגיעה בזמן שעבד בחברת פארק, שם קרא מאמר על פרוטוקול ALOHA באוניברסיטת הוואי.
הוא זיהה ותיקן כמה מהבאגים במודל AlohaNet והפך את הניתוח שלו לחלק מתזה מתוקנת, שלבסוף זיכתה אותו בתואר דוקטור לפילוסופיה בהרווארד בשנת 1973.
מטקלף עבד ב-PARC בשנת 1973 כאשר הוא ודייוויד בוגס המציאו את אתרנט, בתחילה תקן לחיבור מחשבים למרחקים קצרים.
לדעת מטקלף יום הולדתו של אתרנט הוא ב-22 במאי 1973, היום בו הפיץ תזכיר שכותרתו "אלטו אתרנט" ובו סיכום של אופן פעולתו.
"זו הפעם הראשונה ש-Ethernet מופיע כמילה, וכך גם הרעיון להשתמש בו כאתר, כמו ב-AlohaNet או ב-ARPAnet, היו מזריקות את חבילות הנתונים שלהן, הן היו מסתובבות במגה ביט לשנייה, יהיו התנגשויות, שידורים חוזרים והתנגדות, "הסביר מטקלף.
בוגס מזהה תאריך אחר כלידת Ethernet: 11 בנובמבר 1973, היום הראשון בו המערכת תפקדה בפועל.
בשנת 1979 עזב מטקלף את PARC והקים יחד את 3Com, יצרנית ציוד רשת מחשבים, בדירתו בפאלו אלטו.
בשנת 1980 הוא קיבל את פרס ACM על תרומתו לפיתוח רשתות מקומיות, במיוחד אתרנט.
בשנת 1990, בהתכתשות בחדר הישיבות, דירקטוריון 3Com בחר באריק Benhamou כיורש של ביל קראוזה כמנכ"ל חברת הרשת במקום Metcalfe.
מטקלף עזב את 3Com והחל תקופה של 10 שנים כמפרסם ומומחה, וכתב טור אינטרנט עבור InfoWorld.
הוא עבד בקרן הון סיכון בשנת 2001 וכיום הוא שותף כללי ב-Polaris Venture Partners.
בשנת 1997 הוא הקים את פופ!
בנובמבר 2010 נבחר מטקלף להוביל יוזמות חדשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין בבית הספר להנדסה.
הוא החל את עבודתו בינואר 2011.
מטקלף היה נואם מרכזי בקונגרס המנהיגים העתידיים למדע וטכנולוגיה ב-2016 ובשנת 2019 הציג את הרצאת אנדרטת ברנרד פרייס בדרום אפריקה.
בשנת 1996 הוענק למטקלף מדליית IEEE על "מנהיגות מופתית ומתמשכת בפיתוח, סטנדרטיזציה ומסחור של אתרנט."
בשנת 2003 הוא קיבל את פרס מרקוני על "על המצאת ה-Ethernet והוצאת חוק חוק השירות מבוסס על ריבוע הצמתים"
ב־14 במרץ 2003 קיבל מטקלף את המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות מהנשיא בוש בטקס הבית הלבן "למנהיגות בהמצאה, סטנדרטיזציה ומסחור של אתרנט".
במאי 2007, יחד עם 17 אחרים, מטקלף, הוכנס להיכל התהילה הלאומי של הממציאים באקרון, אוהיו, על עבודתו בטכנולוגיית אתרנט.
באוקטובר 2008 קיבל מטקלף את פרס העמית מהמוזיאון להיסטוריה של המחשבים "על תרומות יסודיות להמצאה, סטנדרטיזציה ומסחור של אתרנט."
במרץ 2023 קיבל מטקלף את פרס טיורינג לשנת 2022, עבור "המצאה, סטנדרטיזציה ומסחור של אתרנט".
מטקלף ניבא בשנת 1995 כי האינטרנט יספוג "התמוטטות קטסטרופלית" בשנה שלאחר מכן; הוא הבטיח "לאכול את דבריו" אם לא.
במהלך נאומו המרכזי בכנס הבינלאומי השישי בשנת 1997, הוא לקח עותק מודפס של הטור שלו שניבא את הקריסה, הכניס אותו לבלנדר עם מעט נוזלים ואז אכל את המסה העיסה.
הוא ניסה לאכול את דבריו המודפסים על עוגה גדולה מאוד, אך הקהל לא קיבל את הצורה הזו של "אכילת דבריו".
מטקלף מתח ביקורת חריפה על תוכנת קוד פתוח, ועל לינוקס בפרט, וחזה כי האחרונה תימחק לאחר שמיקרוסופט פרסמה את Windows 2000.
מאוחר יותר הוא חזר בו במידה מסוימת ואמר בטור שבועיים לאחר מכן:
אני מתבייש בעצמי על שלא עמדתי בפיתוי לצלם תמונות זולות בטור שלי.
לא הייתי צריך לסנן את הלהבות על ידי בדיחה על יוזמת קוד פתוח.
הוא צפה שרשתות אלחוטיות יסגרו באמצע שנות התשעים.
הוא אמר בשנת 2006 כי Windows ו-Linux לא יוכלו לטפל בווידאו:
בוב מטקלף התראיין לטלוויזיה, והצהיר כי מערכות ההפעלה הנוכחיות (חלונות ולינוקס) הן "גושניות מיושנות שלא יוכלו להתמודד כראוי עם בואו של "אינטרנט וידאו"" ומציע כי יש לפתח מערכות הפעלה חדשות כדי לתפוס בעוד כמה שנים.
רוברט מקללנד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מישיגן, כמושל מישיגן התשיעי, וכמזכיר הפנים הרביעי של ארצות הברית.
רוברט מקללן נולד בגרינקאסל שבפנסילבניה כבנו של רופא ממחוז פרנקלין.
הוא למד בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה וב-1829 סיים את לימודיו בהצטיינות.
הוא למד משפטים וב-1831 התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה ולזמן קצר עסק בעריכת דין בפיטסבורג לפני שב-1833 עבר למונרו ששכנה אז בטריטוריית מישיגן.
מקללנד היה לחבר בלשכת עורכי הדין של מישיגן ופתח משרד עורכי דין מצליח במונורו.
הוא גם היה חבר בוועידה החוקתית שהתקיימה ב-1835. כאשר התקבלה מישיגן כמדינה בארצות הברית, הציע לו המושל סטיבנס מייסון תפקידים כנציב הבנק המדינתי וכתובע הכללי של המדינה, הצעות שאת שתיהן הוא דחה כדי לפתח את עסקיו הפרטיים, אם כי הוא לקח חלק פעיל בפעילות המפלגה הדמוקרטית במדינה.
ב-1836 נשא מקללנד לאישה את שרה אליזבת סבין, ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים.
ב-1837 שימש מקללנד כחבר במועצה המנהלת של אוניברסיטת מישיגן, ושוב ב-1850. הוא ייצג את מחוז מונרו בבית הנבחרים של מישיגן בשנים 1838 ו-1840, וב-1843 היה יושב ראש הבית.
ב-1841 הוא כיהן כראש עיריית מונרו.
ב-1842 נבחר מקללנד מטעם מחוז הבחירה הראשון של מישיגן לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1843–1849. בניגוד לדעה הכללית במפלגה הדמוקרטית, הוא תמך ב, שהיה אמור להגביל את התפשטות העבדות במדינות החדשות.
הוא תמך בהתמודדות הבלתי מוצלחת של ידידו לואיס קאס בבחירות לנשיאות של 1848, ובאותה שנה לא התמודד לבחירה מחדש לבית הנבחרים.
למקללנד היה תפקיד מרכזי בוועידה החוקתית של מישיגן שהתקיימה ב-1850. בשל השינויים שאומצו בחוקה זו, הוא נבחר ב-1851 לתקופת כהונה של שנה אחת כמושל מישיגן.
ב-1852 הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה מלאה של שנתיים.
לאחר השבעתו של ג'יימס ביוקנן כנשיא ב-1857, פרש מקללנד מן החיים הציבוריים ופתח משרד עורכי דין בדטרויט.
ב-1867 הוא שב לזמן קצר לפעילות ציבורית כחבר בוועידה החוקתית של מישיגן.
רוברט מקללנד נפטר ב-3 באוגוסט 1880 בדטרויט, ונטמן בבית הקברות אלמווד שבעיר.
רוברט מנגולד הוא אמן אמריקאי שיצירתו משתייכת לזרם המינימליזם.
הוא אביו של במאי ותסריטאי הקולנוע, ג'יימס מנגולד.
מנגולד נולד בצפון טונאוונדה, ניו יורק.
אמו, בלאנש, עסקה במסחר של מוצרים מחנויות כלבו, ואביו, אלויסיוס, עבד בבית חרושת לעוגבים.
את הכשרתו הראשונה באמנויות קיבל במכון קליבלנד לאמנות בין השנים 1956–1959, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שבניו הייבן.
בשנת 1961 התחתן עם האמנית האמריקאית סילביה פלימאק, והם עברו להתגורר בעיר ניו יורק.
בקיץ 1962 נשכר מנגולד כשומר במוזיאון לאמנות מודרנית שבמנהטן.
כיום, מנגולד מתגורר בוושינגטון וויל, ניו יורק עם אשתו.
כמו כן, מנגולד וסילביה הם הוריהם של במאי הקולנוע והתסריטאי ג'יימס מנגולד, והמוזיקאי אנדרו מנגולד.
על יצירתו של רוברט מנגולד כתב בשנת 1997 מייקל קימלמן בניו יורק טיימס:
ואכן, עבודותיו של מנגולד מורכבות לרוב מאלמנטים פשוטים המחוברים יחד באמצעים מורכבים.
עבודותיו של מנגולד מאתגרות את התפיסות המקובלות לגבי מהו ציור, והן נראות לעיתים כאובייקטים יותר מאשר כדימויים אמנותיים.
האלמנטים המרכיבים את הקומפוזיציה בציוריו מתייחסים לעיתים קרובות לאלמנטים אדריכליים או משרים תחושה של עבודה אדריכלית.
יצירתו נעשית כמעט תמיד במסגרת של סדרות, בהן נמצאים הן ציורים, הן עבודות על נייר.
עבודתו המוקדמת של מנגולד כללה בעיקר קונסטרוקציות עצמאיות מונוכרומטיות שהוצגו על קיר, כגון קיר חלון אפור (1964).
בשנת 1968 החל מנגולד להשתמש בצבעי אקריליק במקום בצבעי שמן, בדרך של גלגול במקום ריסוס על משטחים של דיקט או מאסוניט.
במהלך אותה שנה, הוא עבר מהאמצעים היותר תעשייתיים הללו, לעבודה על קנבס.
בשנת 1970 החל לעבוד עם קנבסים מעוצבים בצורות, ובאותה שנה עבר לפרקטיקות יישום צבע של הברשה במקום התזת צבע על קנבס.
עד אמצע שנות ה-70, מנגולד החל ליצור באמצעות קומפוזיציה של צורות חופפות שקווי המתאר שלהן נוצרים על ידי שילובים של קצוות קנבסים, ובקווים מרומזים או מצוירים.
דוגמה ליחסים הגאומטריים הללו ניתן לראות בציור מלבן ועיגול בתוך ריבוע משנת 1975, שנמצא כיום באוסף של מוזיאון הונולולו לאמנות.סדרה משנת 1994 כללה עבודות העשויות משני לוחות פאנלים טרפזיים שצבעיהם, לעיתים תואמים ולפעמים מנוגדים, נעים בין כתום עמוק, ירוק זית, חום ואפור.
בסדרה משנת 2006/7, בשם Column Structure I עד Column Structure XII, מופיעים 12 קנבסים שלכל אחד יש גזע אנכי מרכזי המחולק על ידי קווים ישרים ואופקיים ומחובר לריבועים או משולשים.
מנגולד החל ליצור הדפסים בשנת 1972 בסדנת ההדפס Crown Point Press והמשיך ליצור הדפסים לאורך הקריירה שלו.
כמו כן, מנגולד עיצב את לוחות הזכוכית המונומנטליים והצבעוניים שנמצאים בלובי של בית המשפט הפדרלי של באפלו.
ציוריו של מנגולד זוכים להערכה רבה מצדם של אמנים.
בביקורת מ-1994 במגזין Art in America, כתב האמן רוברט קושנר כי "מתחת למראם קר הרוח של היצירות, ישנה חיות כמעט רומנטית בחוויה שלהם.
הניגוד שבין גל העומק הזה לבין האיפוק שניכר במראה היצירות, הופכים את הציורים החדשים הללו לעוצמתיים ולנוקבים כאחד".
בשנת 1965 המוזיאון היהודי בניו יורק ערך את התערוכה הגדולה הראשונה של אמנות מינימלית שכללה גם מעבודותיו של רוברט מנגולד.
בשנת 1967, הוא זכה במענק הקרן הלאומית לאמנויות וב-1969 במלגת גוגנהיים.
בשנת 1971 הציג מנגולד את תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון גוגנהיים.
מאז נערכו תערוכות גדולות של יצירותיו במוזיאון לאמנות עכשווית, סן דייגו (1974), במוזיאון סטדליק באמסטרדם (1982), ב-Hallen für Neue Kunst בשפהאוזן (1993) ובמוזיאון ד'אורסה בפריז (2006).
גוגנהיים (בעיר ניו יורק), אוסף גלריית הטייט (לונדון), מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (בעיר ניו יורק).
רוברט מקאליס (21 במאי 1942 - 8 במאי 2019) היה פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של קליפורניה הידוע בעיקר בזכות עבודתו בתורת האינפורמציה.
חתן פרס שאנון לשנת 2004 וזוכה 2009 במדליית IEEE אלכסנדר גרהם בל.
נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה ב-1998.
נולד בוושינגטון די.סי., וגדל בבולטימור, מקאליס למד במכון הטכנולוגי של קליפורניה וסיים שם בשנת 1967 לימודי דוקטורט במתמטיקה.
מקאליס החל לעבוד במעבדת הנעת סילון של המכון הטכנולוגי של קליפורניה עד 1978. מ-1978 עד 1982 הוא שימש כפרופסור למתמטיקה ופרופסור מחקר במעבדת המדע באוניברסיטת אילינוי.
ב-1982 חזר למכון הטכנולוגי של קליפורניה ופרש ב-2007. במכון הטכנולוגי של קליפורניה זכה בחמישה פרסי הוראה.
משנת 1978 ועד פרישתו, מקאליס ייעץ למעבדת הנעת סילון בנוגע לתוכניות קידוד לתיקון שגיאות.
היו לו שלוש בנות ובן אחד.
מקאליס מת בפסדינה, קליפורניה ב-8 במאי 2019.
עמית המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (1984)
רוברט מזרחי היה פילוסוף יהודי צרפתי, נשיא מועצת האינטלקטואלים היהודים למען ישראל.
מזרחי נולד בפריז למשפחה יהודית ספרדית שהגיעה מאיסטנבול שבטורקיה לצרפת.
הוא קיבל אזרחות צרפתית בגיל עשר.
אמו סבלה מהפרעות פסיכוטיות וסיימה את חייה בבית חולים פסיכיאטרי.
היא אושפזה כאשר מזרחי היה בן 8. הוא מצא את עצמו בבדידות מסוימת, שכן אביו עבד רוב הזמן.
היה לו אח ששנשלח לקרובי משפחה, שכן האב לא יכול היה לטפל בשני ילדיו הקטנים לבדו.
בשנת 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, עיריית הרובע ה-13 החליטה לפנות את הילדים מהעיר, לטירה הממוקמת מצפון לאנז'ה.
זה היה אירוע חשוב עבורו, שכן הוא חווה ניגוד בין הרקע הצנוע והעצוב שלו, עם חוג משפחתי קטן, לבין חיים בטירה עם ילדים אחרים, באווירת מחנה קיץ שמחה, בניגוד לבדידות שחווה קודם.
לאחר מכן, בשנת 1940, חזר לפריז, שייתה תחת שלטון גרמני, ובמאי 1942 הוכרחו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב.
מזרחי שהיה בן 16, מקבל החלטה אמיצה על גדות הסיין, הוא מחליט לפרום ולהסיר את הטלאי שלו ולהתכחש ליהדותו.
הוא חמק ממעצר וגירוש, אך חלק גדול מבני משפחתו נתפסו, גורשו ומתו בשואה.
הייתה לכך השפעה רבה על המשך חייו, שכן הפילוסופיה שלו התאפיינה באתאיזם עמוק; ללא זכר לדתיות, או משיכה כלשהי למטאפיזיקה.
בשנה האחרונה שלו בתיכון, המורה לפילוסופיה שלו, ריימונד פולין, הציג בפני כיתתו שני סופרים שהיו חשובים עבורו, אחד היה שפינוזה, והשני היה ז'אן-פול סארטר.
שפינוזה היה לפילוסוף האהוב עליו לאורך כל חייו.
סארטר ידע שמזרחי הגיע מרקע צנוע, והוא תמך בו כלכלית עד שקבל את הסמכתו בפילוסופיה.
מזרחי לא היה היחיד שקיבל תמיכה מסארטר; הוא תמך במספר סטודנטים צעירים בעלי פוטנציאל.
בנוסף איפשר לו סארטר לפרסם מספר רב של מאמרים בכתב העת שלו "Les Temps Modernes".
בשנת 1946 הצטרף לפעילות הלח"י (לוחמי חרות ישראל) בפריז וגויס לבצע פיגוע על אדמת בריטניה.
במהלך ביקור בלונדון, ב-7 במרץ 1947, הניח פצצה במועדון הקולוניאלי, מתקן פנאי לסטודנטים וחיילים ממושבות בריטיות באפריקה ובאיי הודו המערבית שהיה ממוקם בבניין משרד המושבות.
הפצצה גרמה לנזק במבנה ופצעה מספר חיילים.
במאי 1947, הוא נעצר בצרפת בגין החזקת חומרי נפץ יחד עם ארבעה פעילים צעירים נוספים.
בזמן שהיה כלוא בכלא לה סנטה, הוא כתב את אחד ממאמריו הראשונים ("אנטישמיות בלה סנטה"), שפורסם בדצמבר בכתב העת "Les Temps Modernes".
סארטר העיד לטובתו במשפט שנערך בפברואר 1948. הוא לא נחשד בפיגוע ב-7 במרץ, ונקנס רק ב-1,200 פרנק, כאשר השופט קבע כי "מדינת היהודים הוכרה על ידי האו"ם וכי לנתיני המדינה היהודית יש את הזכות להגן על גבולותיה המוסריים והארציים".
בהמשך התנער מפעילותו בלח"י והיה לאיש שמאל.
למד פילוסופיה באוניברסיטת פריז (סורבון), בין השאר לקח שיעורים אצל הפילוסוף גסטון בשלאר.
הוא התרשם מאוד מאישיותו החמה של בשלאר, כמו גם מהגותו, שהצליחה לבטא גם דמיון יצירתי וגם רציונליות מדעית.
לאחר שקיבל את תואר בפילוסופיה, לימד מזרחי במשך מספר שנים בבתי ספר תיכון.
בשנת 1965, הפך לעוזר הוראה של הפילוסוף ולדימיר ינקלביץ שהיה גם המנחה שלו בעבודת הדוקטורט.
בהמשך, הוא יירש את מורו, וקבל משרת פרופסור לפילוסופיה של אתיקה באוניברסיטת פנתיאון-סורבון (אוניברסיטת פריז הראשונה בסורבון), שם לימד עד 1997.
מזרחי פרסם יצירות רבות על הפילוסוף היהודי הולנדי ברוך שפינוזה והקדיש את רוב עבודתו לשאלת האושר.
הוא פרסם כמה מאמרים באנציקלופדיה Encyclopædia Universalis, Le Dictionnaire des philosophies, בכתב העת "Les Temps Modernes" וגם בעיתונות החופשית, ב-"שרלי הבדו" וב-"לה נובל אובזרווטר".
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל במאבק לשחרור יהודי ברית המועצות.
בשנת 1974 הוא היה יועץ הדוקטורט של הנציב העליון העתידי של האו"ם לזכויות אדם, סרז'יו ויירה דה מלו.
בנובמבר 2002 פרסם במגזין "שרלי הבדו" מאמר תמיכה בספרה של העיתונאית האיטלקייה השנויה במחלוקת אוריאנה פלאצ'י, "la Rage et l'Orgueil", ספר ביקורתי על האסלאם, בו אף כתבה "המוסלמים מתרבים כמו עכברושים".
עורך המגזין פיליפ ואל הציע שיחזור בו מהתמיכה בספר, הוא סירב ולא חזר יותר לכתוב במגזין.
מזרחי השתייך למפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בצרפת והיה איש שמאל ציוני שקרא בצרפת להצטרפות לתנועה הציונית.
היה פעיל למען הבנה יהודית-ערבית.
בנוסף תמך בהקמת תנועת המחאה החברתית הירושלמית "תנועת האוהלים".
בהתייחסותו לפעילות ההתנחלות של תנועת "גוש אמונים" ולתפיסת העולם שלה כתב:
מזרחי התגורר בפריז והיה נשוי לקולט.
רוברט מקגרגור היה צייר נוף סקוטי, צייר ז'אנר, פורטרטים וצייר ימי.
הז'אנר הנציח אנשים עובדים כדייגים, רועי צאן, כורמים, רוכלים ופועלי חווה.
עם זאת, הוא צייר גם את נוף הארץ והחופים של סקוטלנד, צרפת והולנד.
רוברט מקגרגור היה בנו של איש עסקים סקוטי שחי תחילה בברדפורד, יורקשייר, שם נולד רוברט ב-1847, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו לדונפרמלין ולאחר מכן לאדינבורו כשרוברט עדיין היה צעיר.
אף שבאותה עת לא עבר הכשרה באמנות, הועסק בהוצאות הספרים של נלסון באדינבורו כמאייר ספרים.
הוא למד לצייר בבית הספר לאמנות באקדמיה הסקוטית ובמקביל על ידי אמן צרפתי.
הוא הציג לראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית ב-1873 ונבחר לחבר שם ב-1889. הוא המשיך להציג ב-RSA עד 1914.
מקגרגור נסע לעיתים קרובות לצרפת, במיוחד לבריטני ונורמנדי ולהולנד.
בהולנד הוא הושפע מהציירים אנטון מאוב (1838–1888) ומיוזף ישראלס (1824–1911), ומכאן הסגנונות המשתנים של עבודתו.
ג'יימס לואיס קאו (1864–1950), מנהל הגלריה הלאומית של סקוטלנד והגלריה הלאומית לפורטרטים, כתב על מקגרגור שהוא כנראה צייר הז'אנר הסקוטי הראשון שיישם מחקר קפדני של גוונים ביצירתו הצבעונית.
אף שהוא למד הרבה מההולנדים המודרניים, תמונותיו היו אינדיבידואליות ובעלות רגש משלהן.
אחרים שיבחו אותו על השילוב של גוון עם צבעים שקטים והאור העדין יותר של החוף ההולנדי.
רוברט ממלאן היה תאולוג נוצרי סכולסטי אנגלי שלימד בצרפת, ולאחר מכן הפך לבישוף של הרפורד באנגליה.
הוא למד אצל פייר אבלר בפריז לפני שלימד שם ובמלאן, מה שהעניק לו את שם משפחתו.
תלמידיו כללו את , , ויליאם מצור ואולי תומאס בקט.
רוברט היה מעורב ב ב-1148, אשר גינתה את תורתו של .
שלוש מיצירותיו התאולוגיות שרדו, ומראות שהוא היה אורתודוקסי למהדרין.
רוברט חזר לאנגליה ב-1160, והתמנה לבישוף של הרפורד ב-1163. הנרי השני, מלך אנגליה מינה אותו לבישוף, והושפע בהחלטתו מהאפיפיור אלכסנדר השלישי ותומאס בקט.
בעקבות מינויו, רוברט היה מעורב בסכסוך בין בקט למלך, שבמהלכו הוא בדרך כלל תמך במלך.
הוא שימש גם כשופט אפיפיורי ומלכותי.
רוברט נולד באנגליה, כנראה לפני שנת 1100. שום דבר אחר אינו ידוע על הרקע שלו.
הוא חייב את שמו למקום בו לימד, מלאן בצרפת.
רוברט למד אצל פייר אבלר ואיג מסן-ויקטור בפריז, שם ב-1137 ירש את אבלר כמורה בבית הספר במון סט-ז'נבייב.
ג'ון מסולסברי וויליאם מצור היו בין תלמידיו בפריז.
בן דודו של מלך אנגליה הנרי השני, רוג'ר מווסטר, לימים ה, היה עוד אחד מתלמידיו של רוברט.
הוא כנראה גם לימד את תומאס בקט, לימים הארכיבישוף מקנטרברי, אם כי זה לא בטוח.
רוברט עבר למלאן ב-1142 כדי לנהל בית ספר, אך חזר לפריז ב-1147. הוא השתתף בגינוי של ז'ילבר דה לה פורה בוועידת ריימס ב-1148, ועבד עם פטר לומברד כדי להבטיח את החרטה של פורה.
קטן התקיים לאחר סיום דיוני המועצה, והשתתפו בו ברנאר מקלרבו וסוגריוס מבזיליקת סן-דני, יחד עם רוברט ופטר.
בית משפט זה אילץ את פורה להתכחש לדעותיו על השילוש הקדוש.
חוקר עמית, , תיאר את רוברט כמורה דגול, ש"שלח מעצמו, כמו קרני אורו, קבוצה גדולה ומלומדת של תלמידים".
לאחר שלימד כמומחה לאומנויות בפריז במשך יותר מארבעים שנה, רוברט הוחזר לאנגליה על ידי המלך הנרי השני ב-1160, ומונה לבישוף של הרפורד ב-1163. הוא הוסמך בקנטרברי ב-22 בדצמבר על ידי הארכיבישוף תומאס בקט.
בקט היה בולט בין הממליצים על רוברט לתפקיד הפנוי בהרפורד; אחד מהביוגרפים המאוחרים של בקט אמר שבקט דחק במלך למצוא בנפיקיום לאנגלים החיים מחוץ לאנגליה.
ישנן עדויות לכך שלאפיפיור אלכסנדר השלישי הייתה יד בבחירתו של רוברט, שכן בקט ב-1166 הזכיר לרוברט ורוג'ר מווסטר ששניהם חייבים את הבישופות שלהם לאלכסנדר.
עדויות מועטות לפעילותו של רוברט שרדו מתקופתו כבישוף, אף על פי שידוע שהוא פעל כשופט-נציג האפיפיור בשנת 1165. חמישה מסמכים שרדו מתקופתו בהרפורד, כמו גם אישורים על מתנות של בישופים קודמים ל, שאותו הגדיל במתן מעשר נוסף.
הוא שימש גם כשופט מלכותי.
ב-1163 נוצר סכסוך בין המלך לארכיבישוף החדש מקנטרברי, תומאס בקט, על זכויות המלך בכנסייה האנגלית.
במועצה שהתקיימה בווסטמינסטר באוקטובר 1163, התווכחו המלך ובקט על השאלה, כשהבישופים תמכו בבקט נגד המלך.
רוברט היה מעורב בסכסוך לא רק כבישוף נבחר, אלא כשליח לבקט מהאפיפיור, כשהוא ליווה את פיליפ מאומון, אב מנזר צרפתי, שנשלח על ידי אלכסנדר לבקט לאחר מועצת וסטמינסטר כדי להפציר בבקט שלא ללבות את המצב.
רוברט הלך עם פיליפ, כנראה כי קיווה שהוא יוכל להשפיע על בקט.
רוברט נכח בינואר 1164 כאשר המלך זימן מועצת הברונים והבישופים לקלרנדון, שם דרש המלך משתי הקבוצות להישבע לשמור על זכויותיו המלכותיות של סבו של הנרי, הנרי הראשון, מלך אנגליה, ללא כל הסתייגויות או תנאים.
אף על פי שבקט ניסה בהתחלה להתנגד, בסופו של דבר הוא נכנע, ולאחר מכן אילץ את הבישופים האחרים להישבע גם הם.