tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התושבים המקוריים של חצי האי האיברי מכונים בשם הקיבוצי האיברים, שם שכולל עמים רבים ושונים זה מזה, ביניהם אולי גם העם הבסקי.
העיר האיברית המוכרת ביותר היא טרטסוס.
החל מהמאה ה-9 לפנה"ס פלשו למדינה הקלטים ונוצרה התרבות הקלטיברית.
במרוצת האלף הראשון לפנה"ס הוקמו לאורך החוף האיברי מושבות פיניקיות, שהחשובה בהן הייתה גאדיר (קדיס של היום), וכן מושבות יווניות.
בעקבות המלחמה הפונית הראשונה (אמצע המאה השלישית לפנה"ס) התחילו הקרתגים ליישב את חופי חצי האי.
המושבה המרכזית הייתה קרתגו נובה (קרטחנה של היום).
במלחמה הפונית השנייה גורשו הקרתגים מחצי האי האיברי, והרומאים התחילו בכיבושו ההדרגתי, כאשר בשנת 197 לפנה"ס הוקמו בו שתי פרובינקיות רומאיות, היספניה קיטריור והיספניה אולטריור.
הכיבוש הרומי נתקל בהתנגדות עזה, במיוחד ידועים המצור על נומנטייה, עיר איברית ששכנה לגדות הדורו באזור סוֹריה של ימינו, ומלחמת הגרילה נגד הרומאים שניהל באמצע המאה ה-2 לפנה"ס המנהיג הצבאי הלוזיטני ויריאתוס.
רק בימיו של אוגוסטוס הושלם כיבוש חצי האי, שכונה על ידי הרומאים היספניה.
מאוחר יותר פוצלה הפרובינקיה לשלושה חלקים: היספניה טארקוננסיס, היספניה בייטיקה ולוזיטניה.
להיספניה נודעה חשיבות רבה באימפריה הרומית.
נולדו בה הקיסרים טראיאנוס, אדריאנוס ותאודוסיוס הראשון והסופר סנקה.
תקופת השלטון הרומאי הותירה את חותמה בתשתית הדרכים ובמבני הציבור וכן בתרבות, בשפה ובמשפט.
ב-409, בעקבות היחלשות האימפריה הרומית, פלשו לחצי האי שבטים גרמאניים: השוואבים, האלאנים והוונדלים.
ב-416 פלשו גם הוויזיגותים כבני בריתה של רומא.
הם גירשו את האלאנים והוונדלים, ודחקו את השוואבים לאזור גליסיה.
תקופת שלטונם של הוויזיגותים הייתה רצופה במאבקים עם השוואבים, הבסקים, הפרנקים וכן עם הביזנטים, שהשתלטו על דרום חצי האי והחזיקו בו בין 552 ל-628. בחצי השני של המאה ה-6 השתלט המלך הוויזיגותי לאוויגילד על השטחים שבהם ישבו השוואבים.
יורשו רֶקארֵד ידוע כמי שהעביר את הוויזיגותים ב-589 מנצרות אריאנית לנצרות הקתולית.
הוויזיגותים הותירו על כנם את מוסדות השלטון הרומיים.
מסיבה זו, ככל הנראה, ספרד לא שקעה בבורות ובאנאלפביתיות שאפיינו את אירופה בתקופתם.
הממלכה הוויזיגותית סבלה מסכסוכים פנימיים תכופים, שכן העברת הכתר לא הייתה מבוססת על ירושה אלא על בחירות בקרב האצילים.
הכלכלה התבססה אך ורק על חקלאות, והאוכלוסייה הצטמצמה מאוד ביחס לתקופה הרומית.
מעמדה הפוליטי והחברתי של הכנסייה היה גבוה; לא מפליא שהדמות התרבותית הבולטת בתקופה זו הייתה התאולוג איזידור מסביליה.
בשנת 711 פלשו לחצי האי כוחות מוסלמים ממרוקו.
הם ניצלו את חולשתה של הממלכה הוויזיגותית והשתלטו עליה תוך שנים ספורות.
הם אף חצו את הפירנאים לתוך הממלכה הפרנקית (צרפת של היום), אך נבלמו ב-732 בפואטייה.
רוב שטחו של חצי האי, למעט האזורים ההרריים בצפון, הפך למחוז בחליפות אומיה שכונה אל-אנדלוס.
כשהאימפריה האסלאמית עברה לידי בית עבאס, מינה את עצמו עבד אל-רחמן, אחד מבני משפחת אומיה, לאמיר של אל-אנדלוס (756), ובכך הכריז למעשה על עצמאותה.
בימיו, הייתה ספרד ממלכה משגשגת.
חינוך חינם ניתן לעניים והמוסלמים חיו בשלום עם בני דתות אחרות בתוך ספרד.
ספריות, אוניברסיטה מוסלמית ראשונה מסוגה, ומסחר פורה גרמו לספרד להיות הממלכה המצליחה ביותר באירופה.
למרות הכיבוש המוסלמי, התרבות המקומית הושפעה רבות מימי השלטון הרומאי ומימי השלטון הוויזיגותי.
בזמן יורשיו הלכה והצטמצמה השליטה של האמיר בנעשה בשטח, עד שבסוף המאה ה-9 עמדו מורדים בשעריה של קורדובה, בירת האמירות.
רק בימיו של עבד א-רחמן השלישי, שעלה לשלטון ב-912 והכריז על עצמו ח'ליף, חזר השגשוג הכלכלי והתרבותי לאל-אנדלוס.
למרות ההצלחות המוסלמיות, הם לא הצליחו להשתלט על כל חצי האי האיברי.
באזורים ההרריים בצפון חצי האי כוננה ממלכת אסטוריאס הנוצרית על ידי פלאיו אשר הביס כח מוסלמי קטן בקרב קובאדונגה בסביבות שנת 722. פלאיו לא הסתפק בממלכתו הקטנה, המשיך לתקוף את המוסלמים בסביבות ממלכת אסטוריאס וכבש את לאון שהייתה העיר הראשית בצפון-מערב ספרד.
לאחר מותו ב-734, המשיכו יורשיו בהרחבת ממלכת אסטוריאס, עד שבסביבות 775 השתרעה הממלכה על כל צפון מערב ספרד ובהמשך, בימי אלפונסו השני, מלך אסטוריאס התרחבה לחבל הבסקים ולגליסיה והגיעה עד שערי ליסבון.
בין 913 ל-924 שונה שמה של ממלכת אסטוריאס לממלכת לאון כאשר שליטי הממלכה קבעו את מושבם בלאון.
עם מעבר הממלכה ללאון, כבשה הממלכה מידי המוסלמים את מחוז בורגוס.
גם האזורים בצפון מזרח ספרד על גבול צרפת לא נשארו זמן רב בידי המוסלמים.
אזור נווארה ובירתה פמפלונה היו מוקד מאבק בין אנשי נווארה לממלכתו של קרל הגדול, בין 778 ל-812. בשנת 824 המצביא הבסקי אינגיו אריסטה נתמנה למלך של ממלכת פמפלונה, שבהמשך שינתה את שמה לממלכת נווארה.
יורשיו, סנצ'ו גרסס הראשון (905–925) וגרסיה סנצ'ס הראשון (925–970), ניהלו מלחמות נגד המוסלמים והרחיבו את גבול הממלכה על חשבון המוסלמים.
בסביבות 930, פרננדו השני, מלך קסטיליה מרד בממלכת לאון, בסיוע המוסלמים, והקים את ממלכת קסטיליה העצמאית.
המלחמות התכופות בין קסטיליה ולאון אפשרו לסנצ'ו השלישי, מלך נווארה לכבוש את קסטיליה בתחילת המאה ה-11 (בשנות ה-20 של המאה), ואת לאון בסוף ימיו, בשנת 1034. אחרי מותו, חולקה ממלכתו בין בניו, ובנו פרננדו הראשון מלאון שלט על ממלכת קסטיליה-לאון, שכללה את קסטיליה, לאון וגליסיה, בין 1037 ו-1065.
מחוז ברצלונה שבצפון מזרח ספרד, השתחררה מהמוסלמים בסביבות 801 והפכה לממלכה ואסאלית של צרפת אשר שליטיו מונו על ידי מלך צרפת.
בשנת 897 החלה לשלוט במחוז ברצלונה שושלת של שליטים ובחצי השני של המאה העשירית נותק הקשר עם צרפת ומחוז ברצלונה הפכה למעשה לממלכה עצמאית.
עד סוף המאה ה-10, הממלכות הנוצריות, ששכנו באזורים ההרריים של צפון ספרד, היו עניות מאוד, וצבאותיהן היו קטנים מאוד (לעיתים כללו רק מאות לוחמים).
הממלכה המוסלמית שמדרומן הייתה עשירה וחזקה, והממלכות הנוצריות העלו מתנות או מיסים לחליף של קורדובה ראש הממלכה המוסלמית.
בסוף המאה ה-10 שלט באל-אנדלוס, שנקראה גם חליפות קורדובה, הווזיר הראשי אל-מנסור, שנודע בהישגיו הצבאיים.
לאחר מותו החלה החליפות להתפורר, עד שב-1031 חדלה מלהתקיים, ואל-אנדלוס התחלקה לעשרות ממלכות הטאיפה.
הטאיפות היו נתונות במאבקי כוח בלתי פוסקים, שהביאו עד מהרה לחלוקת השטח בין חמש ממלכות עיקריות, שמרכזיהן היו בסרגוסה, בדחוס, טולדו, גרנדה וסביליה.
המלחמות בין הטאיפות שיחקו לידיהן של הממלכות הנוצריות של חצי האי האיברי, במיוחד ממלכת קסטיליה-לאון וממלכת אראגון, שהפכו את חלקן לווסאליות והשיתו עליהן מיסים כבדים.
חולשתם המדינית של המוסלמים בספרד הגיעה לשיאה בכיבוש טולדו בשנת 1085 בידי אלפונסו השישי, מלך לאון.
מאורע זה הביא לפלישתם של המוראביטון לספרד.
אלה איחדו תחת שלטונם את כל החלק המוסלמי של חצי האי האיברי, ובכך הביאו לקיצה את תקופת הטאיפות הראשונה.
תקופת הטאיפות נמשכה עד הכיבוש המוחלט של כל חצי האי מידי המוסלמים ב-1492, למעט שתי תקופות קצרות של שלטון מוסלמי מרכזי: תקופת המוראביטון בסוף המאה ה-11 ותקופת המוואחידון בסוף המאה ה-12.
לקראת סוף המאה ה-12 התחוללו מספר שינויים שהעלו את כוחו של "המעמד השלישי" (שאינם אצילים ואינם אנשי כנסייה) בערים.
הערים התפתחו וגדלו, האצילים קרסו תחת עול הרקונקיסטה שמימנו בכסף ובכוח אדם, ושגזלה משאבים רבים והבורגנים, שלא היו כפופים למערכת הפיאודלית היו פנויים לצבירת ממון ומיומנויות נדרשות.
כך החלו לתפוס בני מעמד זה מקום גדל והולך בשורות הקורטס (האספה המייעצת למלך, הפרלמנט).
כחלק ממערך היחסים הפוליטי מול המלך דרשו הערים וקיבלו פריווילגיות שאיפשרו להן חופש לנהל עת עסקיהן ולקבוע את חוקיהן.
במקביל התחזק כוחו של הקורטס שיכל להתנגד לחוקים מלכותיים.
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה (שנודעו בכינוי המלכים הקתוליים) בנישואים שהביאו בסופו של דבר בשנת 1479 לאיחוד של אראגון וקסטיליה.
איחוד פוליטי זה יצר את הבסיס לספרד אותה אנו מכירים כיום.
השניים, ולצידם האצילים והכנסייה, טרחו להוריד מחשיבותו של הקורטס על ידי הפחתת סמכויותיו, דבר שהתאפשר כתוצאה מהעוצמה המלכותית שלאחר סיום הרקונקיסטה, עד שהפכו את האספה ללא יותר ממאשרת אוטומטית של כל החלטה מלכותית.
אולם, הקורטס עדיין שלט בקופה הציבורית ובמיסים.
גם בתקופת האימפריה הספרדית היה מעמדו של הקורטס לא יותר מאספה נאמנה למלך.
לעומת זאת, היותם של המלך והמלכה נוצרים אדוקים חיזקה מאוד את הכנסייה שהצליחה לגרום לכך כי אלה שאינם קתולים יגורשו מהמדינה.
שנת 1492 הייתה בעלת משמעות רבה לספרד.
ארבעה אירועים מרכזיים שהתחוללו בשנה זו הביאו ליצירתה של ספרד כאימפריה טרנס-אטלנטית מגובשת וריכוזית.
כיבושה של גרנדה וסיום הרקונקיסטה הביאו לאיחודה של ספרד כולה תחת ישות פוליטית אחת ותחת שלטון נוצרי קתולי.
צו גירוש הוצא ליהודי ספרד באותה השנה.
רוב היהודים גלו לארצות אחרות בים התיכון, חלקם לערי נמל בחופה המערבי של אירופה וחלק קטן התנצר.
צו דומה הוצא לאחר מכן כנגד המוסלמים.
המוסלמים שהיוו רוב במספר ערים גדולות, התנגדו לצו והתמרדו נגד הממלכה.
במשך 100 שנה היו קרבות בין נוצרים ומוסלמים בערים השונות בספרד שבהן נהרגו ונטבחו עשרות אלפי מוסלמים.
רק ב-1602 הסתיים המאבק ויתרת המוסלמים או שגלו לצפון אפריקה או שהתנצרו.
גרוש המאמינים של דתות אחרות למעט הקתולים, שהסתיים בסוף המאה ה-16 והביא לאחדות לאומית ודתית תחת הכנסייה הקתולית שגם היא הייתה כפופה לכתר, במסגרת הפטרונטו ריאל, ממנו נהנו מלכי ספרד.
מסעו של כריסטופר קולומבוס מערבה וגילויו את הקריביים, ויבשת אמריקה לאחר מכן, פתחו עידן חדש של התפשטות בצידו השני של האוקיינוס האטלנטי.
לבסוף, השלמתו של המילון הראשון של השפה הספרדית סייע גם הוא לגיבוש תרבותי.
גילוי יבשת אמריקה בידי קולומבוס פתח עידן שבו כובשים ספרדיים השתלטו על רוב יבשת אמריקה, בהתאם לחוזה טורדסיאס, בייחוד על דרום ומרכז היבשת.
במהלך המאה ה-16 הביאו המושבות הספרדיות באמריקה עושר עצום לספרד והפכו אותה למדינה החזקה ביותר באירופה.
לאחר מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ללא יורשים, עלה לשלטון פליפה החמישי, מלך ספרד מבית בורבון, מה שהביא לפרוץ מלחמת הירושה הספרדית, שנמשכה עד 1715. המלכים הבורבונים שלטו שלטון אבסולוטיזם נאור והביאו לרפורמות במדינה, אם כי הממלכה נשארה קתולית אדוקה, והאינקוויזיציה הוסיפה להחזיק בעמדות כח במדינה.
סדרה של מלחמות עם מדינות אירופה האחרות ומלחמות פנימיות על המלוכה החלישו את ספרד עד כדי כך שנפוליאון השתלט עליה ב-1808, והכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה למלך.
הספרדים, בסיוע בריטי, התקוממו נגד השלטון הזר, פתחו במלחמת גרילה וסילקו לבסוף את הצרפתים ב-1814. במקביל למהלכים אלה התחוללו מלחמות העצמאות במושבות שבאמריקה, וספרד איבדה את מרבית האימפריה שלה.
לאחר נפילת נפוליאון החלה תקופה של עימותים פנימיים על השלטון, שבהם התבלט הגנרל רפאל דל רייגו שהוצא בסופו של דבר להורג.
לאחר המלחמה עם ארצות הברית ב-1898 איבדה ספרד את קובה, פוארטו ריקו והפיליפינים, שלוש מושבותיה האחרונות מעבר לים.
בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813 התכנס הקורטס של קדיס שבסופו נחקקה החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית.
ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס.
אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה.
בין השנים 1820 ל-1823 הצליחו הכוחות הליברליים בפיקודו של רפאל דל רייגו לכפות על המלך לפעול לפי החוקה ובשלוש שנים אלה התקיימה מלוכה פרלמנטרית בספרד.
בשנת 1833 נפטר המלך פרננדו השביעי ללא יורש זכר.
הקורטס המליץ על ויתור החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה.
הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
פלג זה, שנקרא "קרליסטים", הפך לתנועה שמרנית שניהלה מ-1833 ועד 1876 שורה של מלחמות פנימיות והמשיכה להשפיע על הפוליטיקה הספרדית כ"סמן ימני".
המלוכה הספרדית בראשות איזבלה נלחמה על מעמדה וגם נלחמה נגד כוחות רפובליקניים חזקים שהצליחו להקים בין השנים 1873–1874 את הרפובליקה הספרדית הראשונה.
חברי הקונגרס החלו לכתוב חוקה שתהפוך את ספרד לרפובליקה פדרלית, אך רעיון הרפובליקה לא צלח.
עם עלייתו לשלטון של אלפונסו השנים עשר ומינויו למלך ספרד, בית בורבון הושב מחדש.
תחילת המאה ה-20 הביאה קצת שקט לספרד.
הקולוניזציה של מרוקו הספרדית, סהרה הספרדית (כיום, סהרה המערבית) וגינאה המשוונית, פיצתה באופן חלקי על ההחלשות באמריקה.
לאחר תקופות מסוימות של שלטון רפובליקני-דמוקרטי פרצה בשנת 1936 מלחמת האזרחים הספרדית.
במלחמה זו נלחמו כוחות ליברלים-דמוקרטים חילונים, יחד עם קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים כנגד כוחות לאומנים-פשיסטים, שמרנים, קלריקליים וקרליסטים בראשות גנרל פרנסיסקו פרנקו.
מלחמה זו מיקדה תשומת לב מכל אירופה ומתנדבים זרים רבים הצטרפו לשני הצדדים.
לבסוף ניצחו הפשיסטים בשנת 1939 והשליטו שלטון דיקטטורי בראשות פרנקו.
לשמירת על השלטון הוקם מחדש המינהל הכללי לביטחון שפעל נגד מתנגדי המשטר.
במלחמת העולם השנייה ניהלה ספרד מדיניות פרו גרמנית, מבלי להיכנס ללחימה פעילה, עד שהכריזה על נייטרליות גמורה בשנת 1943, כאשר המלחמה נטתה לצד בעלות הברית.
פרנקו שלח אמנם כוחות שכונו "הדיוויזיה הכחולה" להילחם לצד הגרמנים כנגד ברית המועצות, אך אלו היו מתנדבים בלבד.
חלקם מתוך שכנוע בצדקת הפשיזם כנגד הקומוניזם, וחלקם על מנת לקבל תשלום, או על מנת להראות כנאמנים לרפובליקה.
פרנקו אף הורה על מתן אספקה לספינות גרמניות.
אך בשל מעמדה האסטרטגי בימי המלחמה הקרה, ארצות הברית חתמה על הסכם סחר ועזרה צבאית עם ספרד, בביקור הנשיא דווייט אייזנהאואר בשנת 1953. ברית זו הובילה ל"נס הספרדי" שהוביל את ספרד ממצב של אוטרקיה למשק קפיטליסטי.
בימי שלטונו של פרנקו דוכאו ארגוני העובדים הלא ממשלתיים וכל המתנגדים הפוליטיים (לכל אורך הקשת הפוליטית מהקומוניסטים והאנרכיסטים, עד לליברל-דמוקרטים והלאומנים, במיוחד אלו הבסקים והקטלאנים).
בכל עיר הייתה נוכחות של המשמר האזרחי, כוח צבאי משטרתי, אשר ערך סיורים בזוגות עם תת-מקלעים, ושימש כאמצעי האכיפה העיקרי של שלטונו.
למרות הדיקטטורה, הצליחה ספרד להתאושש כלכלית לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 באמצעות טיפוח תעשייה ותיירות.
מותו של פרנקו בנובמבר 1975 סימן את סוף עידן הדיקטטורה ותחילת תקופה של הדמוקרטיזציה של ספרד.
המלך חואן קרלוס הוכתר כמלך ספרד וב-1978 חוקקה החוקה הספרדית.
תקופת המעבר לא הייתה פשוטה ומלווה בהתרחשויות פוליטיות.
בשנת 1980 נרצחה הפעילה הקומוניסטית יולנדה גונסאלס מרטין ובשנת 1981 היה ניסיון הפיכה צבאית.
בבחירות 1982 ניצחה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית והרכיבה את הממשלה החדשה.
ב-1982 הצטרפה ספרד לנאט"ו וב-1986 לאיחוד האירופי.
ספרד שייכת גם לגוש האירו.
בספרד המודרנית הוענקה אוטונומיות גבוהה לאזורים הקטלאניים והבסקיים.
אולם, לאומנים בסקים וקטלאנים חותרים לעצמאות.
המחתרת הבסקית, אט"א (ETA), ביצעה אף פיגועי טרור רבים החל מסוף שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-2000.
ייתכן כי משמעות השם "נפאל" מגיע משפת סנסקריט, מהמילה "ניפאלאיה", שפירושה "לרגלי ההרים", המתייחסת למיקומה של נפאל הממוקמת למרגלות רכס הרי ההימלאיה העצומים.
יש שהציעו כי השם מגיע מהשפה הטיבטית, מהמילה "ניאמפאל", שפירושה "הארץ הקדושה".
בסביבות שנת 1000 לפנה"ס קמו באזור זה ממלכות קטנות וקונפדרציות של שבטים.
אחד מנסיכיה של קונפדרציית שאקיה היה גאוטמה סידהארתה, שוויתר על המלוכה על מנת לנהל חיי סגפנות, ונודע לימים כבודהא.
בין השנים 400 ו-750 לספירה, נשלטה הבירה הנפאלית הנוכחית, קטמנדו, בידי ממלכת ליצ'אבי.
עדויות ארכאולוגיות מתקופה זו כוללות בעיקר כתובות אבן, המגיעות משתי תקופות שונות.
הראשונה, תקופת אסאקה, מקבילה ל־78 לספירה, והשנייה, אמשוברמה או מאנאדבה, מקבילה ל־576 לספירה.
אם כי רוב הכתובות האלה נושאות את התאריך והמזמינים של מבני האבן, יש כאלה שתוכנן הוראות מלכותיות, מנטרות דתיות או רשומות היסטוריות.
על ידי חיבור בין המיתוסים המקומיים לעדויות אלה, הוסק קיומם של עם קדום לליצ'אבי, הידועים כקירטה.
על עם זה ידוע מעט מאד.
בין השנים 1100–1484 שושלת קאשה שלטה באזור מערב נפאל.
השושלת לא החזיקה מעמד שנים רבות וידעה פלישות רבות.
בין השנים 1200–1312 – ישנה עדות להתקפות רבות של המלך קאשה רימפולה אשר מוביל את הפשיטה על עמק קטמנדו ובין השנים 46–1345 -סולטאן שמס-דין א.ד.
אליאסשל בנגל פושט גם הוא על עמק קטמנדו.
נפאל המודרנית נוסדה במחצית השנייה של המאה ה־18, כאשר פרית'בי נאראיאן שאה, השליט של נסיכות גורקה הקטנה, יצר מדינה המורכבת מכמה מדינות הרים קטנות ועצמאיות.
רבים קראו למדינה זו ממלכת גורקה, וזהו מקור השם "גורקה" לחיילים נפאלים.
לאחר 1800, היורשים של פרית'בי נאראיאן שאה, לא היו מסוגלים לשמור על שלטון מרכזי חזק, מה שהוביל לתקופה של מהומות פנימיות, ובשיאן המלחמה האנגלו-נפאלית כנגד חברת הודו המזרחית הבריטית, שהסתיימה בהסכם סוגאולי ב-1816 שהעניק לחברה מספר נפות נפאליות.
היציבות חזרה לאחר 1846, כאשר משפחת ראנה השתלטה על השלטון במרחץ דמים הידוע בשם "טבח קוט".
משפחת ראנה השאירה את משפחת שאה כמשפחת המלוכה, במעמד סמלי בלבד, וביצרה את מעמדה על ידי ראשי ממשלה תורשתיים.
מדיניותה של ממשלות ראנה, אוטוקרטיה מרכזית חזקה, הייתה לנתק את נפאל מהשפעות חיצוניות.
מדיניות זו עזרה לנפאל לשמר את העצמאות הלאומית שלה בתקופה הקולוניאלית, אך גם האטה את ההתפתחות הכלכלית של המדינה.
מדיניות ממשלות ראנה הייתה פרו בריטית והם סייעו לבריטים בדיכוי המרד ההודי הגדול ב-1858.
ב-1923 חתמו הממלכה המאוחדת וממלכת נפאל על הסכם ידידות שהחליף את הסכם סוגאולי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 התחיל להסתמן חוסר שביעות רצון כללי מהממשל, הן בקרב נפאלים אקדמאים, שלמדו בבתי ספר ומכללות הודיים, והן מתוך טוענים לשליטה במשפחת ראנה עצמה.
נפאלים רבים בגולה, השתתפו באופן פעיל במאבק ההודי לעצמאות ורצו לשחרר את נפאל גם כן מ"הכיבוש" הפנימי האוטוקרטי.
תנועה זו הגיעה לשיא בתמיכה הודית משמעותית ב־1950, כשהמלך טריבהובן ברח מארמונו-כלאו להודו שנעשתה עתה לעצמאית, וכך התחיל מרד מזוין כנגד ממשל ראנה.
מרד זה איפשר את חזרתה של משפחת שאה לשלטון בפועל, וכן מינוי של אדם שאינו בן למשפחת ראנה לראשות ממשלה.
לאחר תקופה זו שרר ממשל חוקתי-למחצה, כאשר המלך, בעזרת מנהיגי המפלגות הפוליטיות החדשות, שלטו במדינה.
בשנות ה-50 נעשו ניסיונות לנסח חוקה עבור נפאל שתיצור ממשלה שתייצג את העם על פי המודל הבריטי.
בתחילת 1959, המלך מהנדרה פרסם חוקה חדשה, ונערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות עבור אספה לאומית.
מפלגת הקונגרס הנפאלית, קבוצה סוציאליסטית מתונה, זכתה בבחירות.
המלך מהנדרה פיטר את ממשלת קואירלה ופרסם חוקה חדשה ב־16 בדצמבר 1962. החוקה החדשה ייסדה שיטה "לא-מפלגתית" של מועצות (פנצ'יאט, מילולית – חמשת זקני הכפר), שיטה שהוצעה בידי מהאטמה גנדהי בהודו, ויושמה על ידי מהנדרה בנפאל, כמבנה היררכי, ממועצות הכפרים ועד לפרלמנט הלאומי.
שיטת הפנצ'יאט שימרה את הכוח האבסלוטי של המלוכה, והמלך היה ראש המדינה בעל סמכות ייחודית על כל המוסדות הממשלתיים, כולל הקבינט (מועצת השרים) והפרלמנט.
מדינה-אחת-שפה-אחת נעשתה למדיניות הלאומית, והשפה הרשמית, "נפאלית", שהייתה שפתו של המלך, הפכה לבלעדית על חשבון שאר השפות של הממלכה.
18 חודשים מאוחר יותר הכריז מהנדרה כי הדמוקרטיה הפרלמנטרית היא כישלון, ויש לחזור למצב הקודם.
לאחר המלך מהנדרה מלך בנו בן ה־27, המלך בירנדרה, ב־1972. לנוכח הפגנות סטודנטים ופעילויות נגד הממשל ב־1979, בירנדרה הכריז על משאל עם לאומי שיחליט על מבנה הממשל של נפאל – המשך שיטת הפנצ'יאט עם רפורמות דמוקרטיות או ייסוד של מערכת רב-מפלגתית.
משאל העם נערך במאי 1980, ושיטת הפנצ'יאט זכתה לניצחון דחוק, המלך ביצע את הרפורמות המובטחות, כולל בחירה של ראש הממשלה על ידי הפרלמנט.
תושבי האזורים הכפריים ציפו כי האינטרסים שלהם ישמרו יותר לאחר אימוץ הדמוקרטיה הפרלמנטרית ב־1990. כשהרפורמות הקרקעיות שהובטחו לא בוצעו, תושבי אזורים מסוימים החלו להתארגן על מנת להפעיל רפורמת קרקעות בעצמם, במטרה לצבור כוח כנגד בעלי הקרקעות הגדולים.
אולם, תנועה זו דוכאה בידי הממשלה הנפאלית, ב"מבצע רומיאו" ו"מבצע קילו סרה 2", בהם נהרגו רבים מהפעילים העיקריים במאבק.
ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית פתחה ב"מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו.
המרד, הובל בידי באבורם בהטארי ופושפה קאמל דהאל (הידוע גם כ"פרצ'נדה"), והחל בחמישה אזורים בנפאל: רולפה, רוקום, ג'גרקוט, גורקה וסינדהולי.
המאואיסטים הכריזו על קיומה של "ממשלה עממית" ברמה האזורית בכמה מקומות.
ב-1 ביוני 2001, הנסיך יורש העצר דיפנדרה פתח בטבח בארמון המלכותי, ככל הנראה בתגובה לסרובה של אימו, אייסוואריה, מלכת נפאל, לקבל את בחירתו בכלה.
הוא ירה והרג את הוריו, המלך בירנדרה והמלכה אישוואריה, כמו גם כמה בני דודיו, לפני שירה בעצמו.
בעודו שרוי במצב של תרדמת בבית החולים הוכרז דיפנדרה כמלך נפאל, בהתאם למסורת הנפאלית.
דיפנדרה נפטר שלושה ימים לאחר מכן וב-4 ביוני הוכרז דודו גיאנדרה, אחיו של בירנדרה, כמלך נפאל.
גיאנדרה לא היה מלך אהוד על ידי רוב הנפאלים, המשוכנעים שהוא ובנו עומדים מאחורי רצח משפחת המלוכה, ובבתים רבים המשיכה להיות תלויה התמונה של משפחת המלכות שנרצחה.
בחקירת הרצח נמסרו עדויות סותרות על ידי שומרי הראש בארמון.
בזמן שלטונו של גיאנדרה, המרד המאואיסטי צבר תאוצה, ובאוקטובר 2002 גיאנדרה הדיח את הממשלה זמנית והחל לשלוט באופן אבסולוטי.
שבוע לאחר מכן הוא מינה ממשלה אחרת, אולם המדינה נותרה לא יציבה מסיבות שונות, ביניהן המרד הקומוניסטי הנמשך ואי שביעות הרצון של העם מהמלך החדש, גיאננדרה, שנחשד ברצח בני משפחת המלוכה.
באפריל 2006 ארגנו המורדים המאואיסטים בשילוב עם כוחות רפובליקנים ודמוקרטים במדינה הפגנות ענק שאילצו את המלך גיאננדרה להשיב את השלטון לפרלמנט.
בנובמבר 2006, בתום חצי שנה של משא ומתן בין המורדים לרפובליקנים הורכבה ממשלה ונחתם הסכם שלום, במסגרתו התחייבו המורדים להעביר את נשקם וצבאם לפיקוחו של האו"ם ולהחזיר את הריבונות בשטחים שכבשו לידי הממשלה.
ביום 28 במאי 2008 ביטלה האספה הלאומית המיוחדת של נפאל את שלטון המלוכה.
בספטמבר 2025 פרצו מהומות רחבות היקף בקטמנדו בעקבות החלטת הממשלה לחסום את הגישה לפלטפורמות מדיה חברתית פופולריות, בהן פייסבוק, X (טוויטר לשעבר) ויוטיוב, לאחר שלא נרשמו בהתאם לדרישות החוק.
צעירים בני דור ה־Z יצאו להפגין ברחבי הבירה וקראו לביטול ההגבלות ולשמירה על חופש הביטוי.
ההפגנות התלקחו סביב בניין הפרלמנט, והמשטרה השתמשה בגז מדמיע ובזרנוקי מים בניסיון לפזר את ההמון.
במהלך העימותים נהרגו לפחות 16 בני אדם ועשרות נפצעו.
הממשלה הכריזה על עוצר באזורי מפתח בבירה, בהם משכן הנשיא והפרלמנט.
האירועים נתפסו כחלק מהמאבק המתמשך בנפאל בין מגמות של פיקוח ממשלתי על הרשתות החברתיות לבין דרישות הציבור, ובעיקר הצעירים, לחופש דיגיטלי.
קדמו לכך צעדים דומים, בהם חסימת טיקטוק בשנת 2023 בטענה לפגיעה ב"הרמוניה החברתית", איסור שהוסר ב־2024 לאחר שהחברה הסכימה לדרישות הפיקוח של השלטון.
במהלך האירועים נהרגו לפחות 21 בני אדם ועשרות נפצעו.
בתגובה הוכרז עוצר סביב מוסדות שלטון מרכזיים בעיר, בהם הפרלמנט ומשכן הנשיא.
בעקבות הלחץ הציבורי הודיע ראש הממשלה קאדגה פרסאד אולי על התפטרותו, ויחד עמו התפטרו גם שלושה שרים נוספים, בהם שר הפנים.
ב-25 באפריל 2015 התרחשה סמוך למחוז לאמג'ונג רעידת אדמה בעוצמה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
כתוצאה מרעידת האדמה רעש האדמה והרעידות שנלוו לה נהרגו מעל ל-8,000 אנשים במדינה, נפצעו עשרות אלפים, ונגרם נזק מוערך של כ-3.5 מיליארד דולר.
בשנת 2017 התרחשו שיטפונות חזקים וכשליש משטח המדינה נפגע מאסון טבע זה.
ערב הסעודית ממוקמת בחצי האי ערב.
אף שישוב אנושי התקיים בחצי האי ערב זה אלפי שנים – לרבות הנבטים שפעלו במאה ה-1 לפנה"ס – הייתה זו צמיחתה של דת האסלאם במערב האזור בראשית המאה ה-7 אשר הביאה למפנה המכריע בתולדותיו.
האסלאם היה לדת השנייה בגודלה בעולם, והערים המקודשות לו ביותר - מכה ומדינה - נמצאו בשטח עליו תקום בבוא היום הממלכה הסעודית.
אותו שטח היה גם נקודת המוצא של הערבים המוסלמים אשר פתחו במסעות כיבושים דתיים מפרס ועד לספרד, באופן שהטביע חותם בל יימחק על ההיסטוריה של המזרח התיכון כולו.
במאות הבאות הייתה השליטה בחצי האי ערב במוקד מאבקיהם של פולשים זרים, אשר הגיעו לקיצם בשנת 1517 כאשר האימפריה העות'מאנית השיגה דריסת רגל באזור.
עם זאת, בהשוואה לטריטוריות עות'מאניות אחרות, נהנו הערבים בחצי האי ערב ממידה רבה של שלטון עצמי, שהלכה וגברה במקביל להיחלשותה של האימפריה.
בשנת 2024 פרסמה אוניברסיטת סידני מחקר מקיף על חיי הקהילות בצפון־מערב חצי האי ערב בתקופת הנאוליתית (כ־6,500–8,000 שנים לפני זמננו).
המחקר, בהובלת הארכאולוגית ראשה מקמהון (Racha McMahon), בחן אתרי יישוב באזור אל-עֻלַולא (AlUla) וח'ייבר (Khaybar).
במהלך החפירות הארכאולוגיות תועדו מאות מבנים מעגליים בנויים מאבני בזלת גדולות (Standing Stone Circles), שחלקם שימשו למגורים זמניים אך נבנו מחדש ונעשה בהם שימוש לאורך מאות שנים.
בתוך המבנים נמצאו כלי צור, אבני שחיקה, שברי כלי חרס, וכן עצמות של בעלי חיים מבויתים, בעיקר עיזים וכבשים לצד חיות בר שניצודו.
הממצאים מעידים על חברה ששילבה מרעה עם ציד ואספקת מזון מצמחים מקומיים.
נוסף לכך, נמצאו עדויות לקשרים רחוקים עם תרבויות באזור, כגון קונכיות שמקורן בים סוף, וכלי צור הדומים לאלה שנמצאו בלבנט.
לפי החוקרים, התמונה העולה מן המחקר סותרת את הדימוי המסורתי של ערב כמרחב מעבר בלבד, ומראה קיום קהילות יציבות יחסית, בעלות קשרי מסחר ותרבות עם אזורים שכנים.
באלף ה-3 לפנה"ס אוכלס חצי האי ערב בשבטים דוברי שפות שמיות.
שבטים אלו הגרו צפונה, ותחת הנהגתו של סרגון החריבו את האימפריה של לוגלזגיסי וייסדו את אכד (המאה ה-24 לפנה"ס) שנחרבה על ידי פלישות של שבטים גותים במאה ה-22 לפנה"ס.
למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים: דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה.
שני מלכים אשורים, סרגון הראשון מהמאה ה-19 לפנה"ס וסרגון השני מהמאה ה-8 לפנה"ס, הוא מחריב ממלכת ישראל, קראו לעצמם על שמו.
התרבות והשפה האכדיות דוברה באזור מסופוטמיה עד לתקופה ההלניסטית.
בדרום חצי האי ערב נוסדו ממלכות החל מהאלף הראשון לפנה"ס.
אחת מהממלכות החזקות והחשובות הייתה סבא שבשיאה שלטה בצפון מזרח אתיופיה ובאריתריאה.
ממלכות נוספות היו: חמיר, חדרמוות, ודעמת.
ממלכות אלו שגשגו עד המאות הראשונות לספירה.
כמו כן בדרום ערב הייתה השפעה תרבותית חזקה של קיסרות אקסום שלאורך תקופות רבות שלטה בחלקים מהאזור.
הנבטים שמקורם בחצי האי ערב, עסקו במסחר בסוף התקופה הפרסית, בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית.
הם סחרו בעיקר במור, לבונה ותבלינים.
כוחם כסוחרים היה ידיעת סוד ההישרדות ומציאת המים במדבר והיו היחידים שמסוגלים לחצות אותו בשיירות של מאות גמלים.
הנבטים ניהלו אורח חיים נוודי, אמנם במהלך המאות הראשונות הם החלו להתיישב ביישובי קבע.
העיר פטרה נעשתה לבירת הנבטים במהלך המאה ה-1. בשנת 106 ממלכת הנבטים סופחה לידי רומא והפכה לפרובינקיה ערביה.
בסוף התקופה הרומית הם הקימו תחנות שכר לאורך דרך הבשמים שמאוחר יותר הפכו לערים.
תחת שלטון האימפריה הביזנטית קיבלו על עצמם את הנצרות ולאחר הכיבוש הערבי התאסלמו ונטמעו בחברה הסובבת.
עד לבוא האסלאם היה רובו של חצי-האי ערב מאוכלס בעיקר בשבטים נודדים, למעט ממלכות דרום ערב וערים מעוטות באזור החג'אז, כגון מכה, ג'דה ומדינה.
האסלאם נוסד על ידי מוחמד בתחילת המאה ה-7 לספירה.
הוא אסף סביבו קומץ מאמינים מבני משפחתו ולאחר רדיפות מצד שליטי העיר מכה היגר למדינה.
תושבי אל מדינה תמכו במוחמד וקיבלו על עצמם את האסלאם.
מוחמד ביטל את הסכסוכים השבטיים במדינה בכך שהכריז כי כל המוסלמים הם אחים והמלחמה ביניהם אסורה.
אמנם אלה נלחמו בעובדי האלילים שכן מוחמד ציווה על מיגור האלילות.
מוחמד התגורר בעיר מכה עד מותו ב-632. בשנים אלה ניהלו הוא ותומכיו מלחמות דת בחצי האי ערב והפיצו את האסלאם בקרב השבטים עובדי האלילים של ערב, וב-630 כבשו את מכה ואסלמו את תושביה.
האימפריה המוסלמית, הוא שם כולל לישויות הפוליטיות המוסלמיות שהתקיימו מימי הנביא מוחמד (570–632) עד לתקופה העות'מאנית (המאה ה-14).
תקופה זו רצופה שינויים פוליטיים, ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה.
מבחינה דמוגרפית, המוצא האתני של התושבים היה ערבי, עד המאה העשירית, אז החלה כניסת גורמים טורקיים.
מוחמד לא מנה יורש משום שלא היו לו בנים אלא בנות בלבד, דבר שהביא לסכסוך ירושה, שבסופו ירש את מוחמד אבו בכר, שזכה לתואר ח'ליף כלומר ממלא מקומו של מחומד.
תפקידו של החליף היה הנהגה דתית ופוליטית של המוסלמים.
יורשו של אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב יצא למסע כיבושים ברחבי אסיה וצפון אפריקה.
יורשו של עמר היה עות'מן שנרצח ב-656. החליף הבא היה עלי בן אבי טאלב.
ארבעה ח'ליפים אלו נקראים ראשידון או ארבעת החליפים ישרי הדרך.
לאחר תקופת שלטונם של החליפים ישרי הדרך, עלתה לשלטון משפחת בית אומיה שהרחיבה את שטחי האימפריה המוסלמית בצפון אפריקה וכבשה את ספרד.
בירת האימפריה המוסלמית תחת שלטון בית אומיה הייתה דמשק.
את בית אומיה החליף בשנת 750 בית עבאס, שבירתו הייתה בגדאד.
תחת שלטון בית אומיה החלה האימפריה המוסלמית להתפורר בעקבות פלישת המונגולים והסלג'וקים, התחזקות כתות שיעיות וסכסוכי ירושה.
כיבושי המוסלמים הביאו לחורבן האימפריה הסאסאנית ולהחלשות האימפריה הביזנטית.
שורשיה של המדינה הסעודית במרכז חצי האי ערב מתוארכים לאמצע המאה ה-18. שליט מקומי בשם מוחמד אבן סעוד איחד כוחותיו עם מוביל הרפורמות האסלאמי מוחמד עבד אל-והאב באופן שאפשר יצירתה של ישות פוליטית חדשה במרכז חצי האי ערב, בחלק ניכר מהאזור המכונה נג'ד.
בהדרגה זכתה תורת הוואהביה, הקוראת לשיבה לשורשי האסלאם, למעמד בכורה ברחבי המרחב הסעודי.
במאה וחמישים השנים הבאות חוו השליטים לבית סעוד עליות ומורדות, ונאלצו להתמודד עם ניסיונות מצריים, עות'מאניים וערביים להשתלט על חצי האי.
לבסוף, ב-1891 הביסה אמירות ג'בל שמר את סולטנות נג'ד, ובית סעוד נמלט לכווית.
בשנת 1901 קם אחד מבני האמאם, עבד אל-עזיז אבן סעוד, והחל במסע לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגתו.
שנה לאחר מכן כבש את ריאד, בירתה המסורתית של משפחת אל סעוד, והקים את אמירות ריאד.
ב-1913 כבשו הכוחות הווהאביים הסעודיים את אזור המפרץ הפרסי, שבתחומי הוילאייט העות'מאני של אל-אחסא (בעגה המדוברת: "אל-חסא", במזרח חצי האי הערבי).
בעקבות כך נקראה האמירות הסעודית אמירות נג'ד ואל-אחסא.
בין השנים 1913–1926 הכניע אבן סעוד גם את אל-קטיף ואת יתר נג'ד (מרכז חצי האי הערבי).
ב-26 בדצמבר 1915 הגיעו הבריטים להסכם עם אבן סעוד (הסכם פרסי קוקס – אבן סעוד).
הם הכירו בו בתור שליט נג'ד, ובתמורה לסיוע הבריטי הוא התחייב להימנע מחתימה על הסכמים עם מעצמות אחרות ומחדירה לנסיכויות המפרץ, שהיו בשליטה בריטית.
אולם הסכם זה פג מאליו בתום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 נאלצו הבריטים להפעיל את חיל האוויר בכדי למנוע מאנשיו של אבן סעוד לכבוש את אמירות כווית, בת חסותם.
ב-1921 הסעודים חיסלו וסיפחו את שטחי אמירות ג'בל שמר (ובירתה ח'איל) בג'בל שמר.
לאחר הכיבוש, זנח את תוארו הדתי, "אמאם הווהאביה", ונטל את התואר "סולטאן", ובכך הגדיר עצמו כשליט שושלתי של ישות מדינית - יותר מאשר כמנהיגה של תנועה דתית פונדמנטליסטית.
המדינה הסעודית נקראה סולטנות נג'ד.
במאי 1922 התווה הסכם מחאמרה (כיום ח'רמשאהר באיראן) את העקרונות לעיצוב הגבול עם עיראק, ובסוף אותה שנה תוחם הגבול לראשונה בהסכם עוקייר.
אף על פי כן, הבריטים עדיין נאלצו לבלום באמצעות חיל האוויר פשיטות של אל-אח'ואן לעיראק ולאמירות עבר הירדן.
בנובמבר 1923 נערכה ועידה בכווית, בתיווך בריטי, בין נציגי אבן סעוד לנציגי השריף חוסיין.
ב-1924–1925 כבשו הסעודים את ארץ החג'אז, ובכך חיסלו את מלכותו של ההאשמי חוסיין בן עלי מלך החג'אז, והשתלטו על קודשי האסלאם שבמכה ובמדינה.
ב-1925 חתמו הבריטים עם אבן סעוד על שני הסכמים: הסכם בחרה תיחם את הגבול עם עיראק וכלל אזורים נייטרליים, חופשיים לנדידת רועי גמלים; הסכם חדא קבע את הגבול עם עבר הירדן (ואדי סרחאן נשאר ברובו המכריע בתחום הסעודי).
בשנת 1926 השלימו הסעודים את מהלכי התפשטותם הטריטוריאלית, עם סיפוחה של עסיר (במערב חצי האי הערבי, מדרום לחג'אז ומצפון לתימן) וחיסולה של האמירות המקומית של בית אדריסי.
בעקבות זאת הפך השטח שבשליטתו של אבן סעוד ל"סולטנות נג'ד ובנותיה".
באותה שנה, מכיבוש חג'אז ואילך, נטל לעצמו אבן סעוד את התואר "מלך החג'אז וסולטאן נג'ד ובנותיה".
ב-29 בינואר 1927, אימץ אבן סעוד את התואר "מלך נג'ד" במקום התואר "סולטאן נג'ד".
באפריל 1927 נחתם הסכם ידידות בריטי-סעודי, שהכיר סופית בריבונותה של ממלכת אבן סעוד ובגבולותיה.
ב-20 במאי 1927, נחתם בג'דה הסכם חדש בין עבד אל-עזיז אבן סעוד לבריטניה, שהחליף את ההסכם משנת 1915. בהסכם ג'דה הכירה בריטניה - אז המעצמה האירופית הדומיננטית באזור - בעצמאותה המלאה של "ממלכת חג'אז ונג'ד", ובתמורה התחייב אבן סעוד לכבד את הסכמי החסות של בריטניה עם נסיכויות המפרץ.
ב-1930 נקשרו יחסים דיפלומטיים מלאים בין אבן סעוד לבריטים.
ב-22 במרץ 1930 התקיימה פגישה ביוזמתם בין אבן סעוד ופייסל הראשון, מלך עיראק על סיפון אנייה בריטית במפרץ הפרסי, במהלכה חתמו שני השליטים על ברית ידידות.
בשנת 1932 אוחדו שני האזורים, חג'אז ונג'ד, ואבן סעוד הכריז על עצמו מלך "ממלכת ערב הסעודית", מונרכיה אבסולוטית שדינה הוא הדין האסלאמי, או השריעה.
גילוי מרבצי נפט בשטח הממלכה במרץ 1938 הביא לשינויים מרחיקי לכת במעמדה, בכלכלתה ובאופייה.
ייצור תעשייתי של נפט החל במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה נותרה נייטרלית.
ההון האדיר שזרם לתחומיה אפשר לה לקיים שירותי חינוך, בריאות ורווחה מבלי לגבות מיסים מתושביה, וכך הייתה למדינה רנטירית מובהקת.
ערב הסעודית נמנתה עם מייסדות האו"ם והליגה הערבית ב-1945, ונטלה חלק משני בקואליציה הערבית שלחמה בישראל במלחמת 1948.
עם מותו של אבן-סעוד ב-1953 הועברה המלוכה לבנו, סעוד בן עבד אל-עזיז.
כהונתו עמדה בסימן דחיית הערביזם הרדיקלי מבית מדרשו של שליט מצרים גמאל עבד אל נאצר, ובהתקרבות לארצות הברית ולמשטרים הערבים המתונים.
ב-1964 הודח, בין היתר בשל מתיחות פנים-משפחתית, בריאותו הרופפת ואי-סדרים כלכליים בממלכה, והוחלף על ידי אחיו למחצה, ראש הממשלה ונסיך הכתר פייצל בן עבד אל-עזיז.
בשנת 1965 נערכו חילופי שטחים בין ירדן לבין ערב הסעודית.
ירדן ויתרה על שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה, תמורת רצועת חוף של מספר קילומטרים ליד העיר עקבה .
בשנת 1967 תמך המלך פייצל (מילולית, ולא צבאית) במצרים במהלך מלחמת ששת הימים.
ההתנקשות בחייו של פייצל ב-1975 זעזעה את המזרח התיכון, אך לא פגעה ביציבות הממלכה.
אחיו, ח'אלד בן עבד אל-עזיז, שלט עד למותו מהתקף לב ב-1982, אז עלה אחיו החורג, הנסיך פהד בן עבד-אל עזיז, מודרניסט פרו-מערבי אשר ניהל בפועל את ענייני הממלכה בתקופתו של חאלד.
אחיו למחצה של פהד, עבדאללה, נבחר לכהן כראש הממשלה ונסיך הכתר.
בשנת 1979 אירעו מספר אירועים שאיתגרו את משילות השלטון מצד גורמי אסלאם קיצוני.
בנובמבר 1979 התחולל "הקרב על הכעבה" במסגרתו התבצרו אנשי הקבוצה הקיצונית אל-אח'ואן במכה וביקשו להכריז על הפיכה אסלאמית.
המרד דוכא בהחלטיות ואכזריות ומעל 60 איש מראשיו הוצאו להורג בעריפת ראש פומבית.
גם מהומות אל-קטיף, שהתרחשו בסוף שנת 1979 על ידי גורמי אופוזיציה סעודים (בעיקר שיעיים) כנגד השלטון הסוני לא הצליחו לערער את יציבות השלטון.
המהומות הדגישו את חוסר ההיסוס של השלטונות, המגובים בתמיכה מערבית, לדכא כל אי-סדר ציבורי.
החשש מפני התפשטות הרגש המהפכני-אסלאמיסטי לאחר המהפכה האיראנית הביא את ערב הסעודית לתמוך כלכלית בעיראק של סדאם חוסיין במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
באותן שנים חלה ירידה ניכרת במחירי הנפט, במה שערער זמנית את יציבות הכלכלה הסעודית.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה שניהלה ארצות הברית נגד עיראק, נמלטו פליטים כוויתים לסעודיה, ביניהם בני משפחת המלוכה הכוויתית, וכוחות הקואליציה הורשו לפעול מתחומה.
נוכחותו של צבא ארצות הברית בשטח הממלכה חוללה מורת רוח רבה בקרב סעודים רבים, ביניהם אוסאמה בן לאדן.
האמריקנים נסוגו כמעט לחלוטין בשנת 2003 משטח סעודיה והוצבו בקטר.
בשנת 1996 חווה המלך פאהד שבץ מוחי חמור, אשר אילץ אותו להעביר את השלטון בפועל לנסיך הכתר עבדאללה.
ב-1 באוגוסט 2005 הכריעה אותו מחלתו, והמלוכה הועברה באופן רשמית לידיו של עבדאללה.
פיגועי 11 בספטמבר (2001) גרמו לרבים במערב לראות בערב הסעודית - או בממסדה הדתי - מעוז הטרור האסלאמי, זאת על אף יחסי המסחר והידידות בין בית המלוכה הסעודי לארצות הברית, קנדה, יפן ומדינות אירופה.
15 מתוך 19 המפגעים היו סעודים במוצאם.
בשנים הבאות אירעו מספר פעולות טרור נגד מטרות שלטוניות ומערביות בריאד.
סינגפור החלה את דרכה כנמל עתיק בשם טמסק.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באי שרידים ליישוב אורבני, ונראה שהוא היווה מרכז מסחר אזורי.
בימי הביניים נשלטה סינגפור בידי אימפריית סריויג'איה שמרכזה היה באי סומטרה.
במאה ה-14 היא נשלטה בידי סולטנות מלאקה.
בשנת 1613 נשרפה סינגפור בידי כח צבאי של פורטוגל והתפתחותה נפסקה לזמן רב.
אך המלזים נותרו אדוני האי עד 1819 וההשתלטות הבריטית.
במאה ה-16 נפוץ הכינוי "סינגפורה" שמשמעותו בסנסקריט "עיר האריה".
שגשוגה ומעמדה הנוכחי של סינגפור יכולות להחשב, במידה לא מעטה, כתוצאה בלתי-ישירה של המלחמות הנפוליוניות.
כתוצאה מסיפוח הולנד בידי נפוליון בשנת 1810 יצאו הבריטים, אויבי נפוליון, למלחמה לכבוש את המושבה ההולנדית באי ג'אווה, (אינדונזיה של היום).
בראש המשלחת הבריטית עמד תומאס סטמפורד ראפלס, קצין מוכשר ושאפתני שהנהיג מדיניות ליברלית-יחסית בהיותו מושל ג'אווה הבריטי.
לאכזבתו של ראפלס, עם מפלת נפוליון ב-1814 החזירה בריטניה את ג'אווה להולנדים.
כתחליף השתלט ראפלס על סינגפור ב-1819, למרות חוסר נחת של הממשלה בלונדון שראתה בשטח זה אזור השפעה הולנדי, והקים בה נמל פטור ממכס.
באופן מיידי החלו להגיע למקום סוחרים מכל רחבי האזור, שביקשו להימלט מן המגבלות החמורות והמסים הגבוהים שהטיל השלטון הקולוניאלי ההולנדי, והממשלה הבריטית העניקה הכרה רטרואקטיבית למעשהו.
כאשר עזב ראפלס את סינגפור ארבע שנים מאוחר יותר, כבר היו שם נמל גדול ועיר שהתפתחה והתרחבה במהירות.
מיקומה האסטרטגי של סינגפור בשער הכניסה והיציאה של מצר מלאקה, אשר בו הבחין ראפלס, הוא מהגורמים המרכזיים לשיגשוגה הכלכלי כעיר נמל.
נתיב השייט העובר בה הוא מהעמוסים בעולם כולו.
את הבסיס לקהילה הסינית בסינגפור הניחו עובדים עניים מסין שהקימו את הנמל בשירות הבריטים, בתקופה שבה עוד היה רוב האי מכוסה ג'ונגל.
בעת התקפת היפנים על פרל הארבור בדצמבר 1941 הייתה סינגפור הבסיס העיקרי של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה.
מפקדי הצבא הבריטי בסינגפור היו בטוחים שהתקפה יפנית על סינגפור, אם תבוא, תגיע מהים, מדרום לסינגפור, מכיוון שהג'ונגלים המלאיים בצפון נחשבו מחסום טבעי בלתי עביר בפני הצבא היפני.
על כן, הצבא הבריטי לא התכונן ברצינות להתקפה על סינגפור מצפון.
הפיקוד הבריטי היה בטוח שסינגפור לא תיפול, במיוחד לאחר שהגיע להגנתה צי של אוניות מלחמה בריטיות.
אולם, נושאת מטוסים שהייתה אמורה להצטרף להגנת סינגפור לא הגיעה, והיפנים הצליחו להנחית מהלומות אוויריות יומיומיות על סינגפור שהביאו בכל פעם לעשרות הרוגים.
בהמשך הצליחו היפנים להטביע את ספינות המלחמה הבריטיות ולכבוש את חצי האי של מלזיה.
עד ה-31 בינואר 1942 נותר סינגפור כמבצר בריטי בודד בדרום מזרח אסיה.
לאחר מספר קרבות גבורה של המגינים הבריטים, ולאחר שהאספקה בסינגפור נגמרה, נכנע מפקד סינגפור ליפנים ב-15 בפברואר 1942, ו 130,000 חיילי בעלות הברית הפכו לשבויי מלחמה.
בין 1942 ל-1945 הייתה כבושה סינגפור בידי יפן, אשר ביצעה באי מעשי זוועה, בהאשימה את הסינגפורים בסיוע לסין.
תושבים ממוצא סיני הובלו למחנות ריכוז, הובלו לחוף הים ושם נקצרו במכונות ירייה.
נראה שנרצחו בדרך זו כמאה אלף סינגפורים.
אחרי שובם של הבריטים נכשל ניסיון של הקומוניסטים לגרשם בכוח.
ב-1955 העניקו הבריטים לאי אוטונומיה.
ראש הממשלה הראשון היה היהודי דייוויד מרשל.
ב-1963 הצטרפה סינגפור לברית עם מלזיה.
חילוקי דעות הובילו לעצמאות סינגפור ב-1965. סינגפור הקטנה והדלה במשאבים, ארץ של פליטים שרובם הגיעו מסין ומיעוטם ממלזיה ומהודו, לא הייתה מעוניינת בפירוד, שלמעשה נכפה עליה בידי המלזים, אך תחת הנהגתו של לי קואן יו, ששלט באי עד 1990, היא הגיעה לשגשוג כלכלי מזהיר והותירה מאחור את שכונתיה העניות.
על אף שבתחילה כרת ברית עם הקומוניסטים, פנה לי קוואן יו ימינה בסופו של דבר והעלה את ארצו על מסלול קפיטליסטי.
גם אחרי פרישתו המשיכה מפלגתו ה-PAP להחזיק בשלטון וכמעט בכל מושבי הפרלמנט.
אחד ממנהיגיה הבולטים הוא בנו, שאחרי ששנים רבות שימש סגן ראש הממשלה, מונה ב-2004 לראש ממשלה.
ב-2003 התפרצה בסינגפור מחלת סארס.
ב-2010 אירחה סינגפור את אולימפיאדת הנוער.
ההיסטוריה של ניו זילנד התחילה לפני כ-700 שנה לאחר שהתגלתה ויושבה על ידי קבוצות פולינזיות שחיו בה בבידוד יחסי עד להגעתו של האירופאי אבל ינזון טסמן בשנת 1642 ובעקבותיו משלחות שונות של מגלי ארצות ומתיישבים.
המתיישבים הראשונים בניו זילנד היו פולינזים שהגיעו לאיים בין המאה ה-13 למאה ה-15. הם חיו באיים במנותק מתרבויות אחרות ויצרו תרבות ייחודית.
מתיישבים אלו נקראים מאורים, וניו זילנד מכונה בשפתם "אאוטארואה" (ארץ הענן הלבן הארוך).
המאורים התיישבו ברוב אזורי ניו זילנד וחיו בקהילות קטנות בעלות שפה ומנהגים שונים במעט זו מזו.
אחת הקבוצות היגרה לאיי צ'טהאם שממזרח לאיים המרכזיים של ניו זילנד ואנשיה נקראים מוריורים.
הגעת האדם לניו זילנד הפרה את האיזון האקולוגי ששרר באיים המבודדים.
המתיישבים הביאו איתם חולדות וכלבים שפגעו באופן קשה במספר מינים של עופות חסרי יכולת תעופה.
בנוסף החלו המאורים בציד בקנה מידה גדול, בעיקר של עוף המואה, כתוצאה מכך קטנה באופן משמעותי אוכלוסייתם של מינים רבים של בעלי חיים שקודם לכן היו חסרי אויבים טבעיים וחלקם אף נכחדו.
עם הידלדלות אוכלוסיית המואה עברו המאורים לפיתוח חקלאות שהתבססה בעיקר על גידולי שורש דוגמת הקומארה והיאם.
תוצאה נוספת של הדילול באפשרויות הציד הייתה מאבקים פנימיים בין השבטים על אזורי מחיה וחקלאות, שהתפתחו למלחמות, שעבוד, קניבליזם, ולהקמת מבצרים רבים המכונים "פה" (Pā) להגנה על הקרקעות.
החברה המאורית הייתה מאורגנת במסגרות משפחתיות (והאנאו - Whānau) המאוגדות תחת "האפו" (hapū) שלרוב היוו מסגרת עצמאית שקיימה קשרי מסחר עם מסגרות שכנות.
עם זאת, כאשר היה צורך להקים פרויקט גדול או לצאת לקרב התאגדו מאורים ממספר האפו שכנים לשבט (איוי - iwi).
השפה המאורית לא כללה כתב, על כן ידע והיסטוריה נשמרו על ידי ציורי קיר, סיפורים ושירים שהועברו מדור לדור.
כחלק מניסיונותיהם לשפר את פוריות הקרקע, שרפו המאורים קרוב ל-20% משטחי היערות המקומיים, בהם היה נפוץ צמח האשור הדרומי, שלא מיטיב להשתקם משריפות, כך שמרבית היערות לא השתקמו גם מאות שנים לאחר הצתתם, והעדרם של עצים רבים משטחי מחיה גררה שינויים אבולוציוניים בחי המקומי.
האדם הלבן הראשון שהגיע לניו זילנד היה ההולנדי אבל טסמן שהפליג לאורך החוף המערבי במהלך 1642. טסמן ניסה לעגון בחלקו הצפוני של האי הדרומי אך הותקף על ידי המאורים שהרגו שלושה מאנשי הצוות שלו.
טסמן שרטט מפה בסיסית של החוף המערבי של שני האיים וכינה את הארץ בשם Staten Landt, על שם הפרלמנט ההולנדי (Staten-Generaal) אולם קרטוגרפים הולנדים העניקו לה את השם Nieuw Zeeland (זיילנד החדשה) על שם מחוז זיילנד (Zeeland).
הכתיב וההגייה האנגלית New Zealand השתרשו מאוחר יותר בעקבות הרוב הבריטי שהתיישב בניו זילנד.
שתי אניות בראשות ג'יימס קוק היו המשלחת השנייה שהגיעה אל האיים, ב־1769, יותר ממאה שנה אחרי אבל טסמן.
במהלך 1769 ו-1770 הגיע קוק לניו זילנד בשלושה מסעות מחקר שבהם מיפה את כל קו החוף של שלושת האיים המרכזיים של ניו זילנד ויצר קשר עם מספר שבטים מאוריים.
שלושת האיים הגדולים של ניו זילנד נקראו האי הצפוני, האמצעי והדרומי.
מאוחר יותר הוחלף שמו של האי הדרומי לאי סטיוארט (Stewart Island) והאי האמצעי נקרא האי הדרומי.
בעקבות מסעותיו של קוק החלו להגיע לניו זילנד ולעגון בה משלחות ציד לווייתנים מבריטניה, צרפת וארצות הברית.
משלחות אלו החלו לסחור עם המאורים בקנה מידה הולך וגדל, הן הביאו איתן כלי נשק ואמצעים טכנולוגיים אחרים וסחרו בהם תמורת מים, מזון וחומרי גלם דוגמת עץ ואבן ירקן.
הסחר עם האירופאים הפר את האיזון העדין בין השבטים המאורים השונים, השבטים שהיו בקשר קבוע עם האירופאים צברו כמות גדולה של רובי מוסקט ופתחו במתקפה על השבטים האחרים.
תקופה זו של קרבות בין השבטים המאורים השונים, שנודעה בשם מלחמות המוסקט (Musket Wars), הביאה לירידה משמעותית בהיקף האוכלוסייה המאורית ונמשכה עד לשנות ה-30 של המאה ה-19.
בשנת 1788 הוקמה באוסטרליה המושבה הבריטית ניו סאות' ויילס, שמבחינת הגדרתה כללה גם את איי ניו זילנד.
להגדרה זו לא הייתה השפעה בפועל כיוון שהממשל בניו סאות' ויילס לא גילה עניין ולא התערב בנעשה בניו זילנד.
בתחילת המאה ה-19 החלו להתיישב בניו זילנד מיסיונרים בריטיים מתוך כוונה להפיץ את הנצרות באזור.
מסיונרים אלו היו הראשונים שהעלו על הכתב את השפה המאורית, בהתבסס על האלף בית האנגלי.
עם המסיונרים הגיעו גם מתיישבי קבע ראשונים שרכשו אדמות מהמאורים והחלו להשתלט על שטחים נרחבים בארץ החדשה.
עד מהרה נוצרו חיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים (שכונו פאקהה - Pakeha), ובעקבות חיכוכים אלו שלחה בשנת 1833 ממשלת בריטניה את ג'יימס באזבי כנציג מטעמה להשליט סדר בניו זילנד.
באזבי לא קיבל תמיכה צבאית או סמכויות משמעותיות ועל כן התקשה מאוד להשליט סדר.
בשנת 1834 איחד באזבי מספר שבטים מאורים בחלקו הצפוני של האי הצפוני, שבחרו בתמיכתו דגל וב־1835 הכריזו על עצמאותה של ניו זילנד בתמיכת ויליאם הרביעי מלך בריטניה.
למעשים אלו לא הייתה השפעה משמעותית על הבעיות בין המאורים לאירופאים, ולמעשה נועדה ההצהרה בעיקר למנוע מההשפעה הצרפתית להתפשט באזור, ולשמר אותו כאזור בעל השפעה בריטית.
החיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים הלכו והתרבו.
בסופו של דבר החליטה ממשלת בריטניה בינואר 1840 את ויליאם הובסון לניו זילנד כשליח מטעמה, במטרה להגיע עם המאורים להסכם שיסדיר את העימותים בינם לבין המתיישבים ולהחיל על האיים ריבונות בריטית.
ב-6 בפברואר 1840 חתמו הובסון וכ-40 ראשי שבטים מאוריים על הסכם ואיטנגי (Treaty of Waitangi).
על פי ההסכם המאורים הוכרו כאזרחים בריטיים שווי זכויות, וכן הוכרו זכויותיהם על אדמותיהם ורכושם, ובתמורה נדרשו המאורים להכיר בכך שניו זילנד נמצאת תחת ריבונות בריטית.
בנוסף, על מנת למנוע חיכוכים בין המאורים למתיישבים הוחלט שהמאורים רשאים למכור את אדמותיהם רק לממשלת בריטניה, וזו תמכור אותה למתיישבים בצורה הוגנת.
במהלך השנה שלאחר מכן הועבר ההסכם בכל רחבי ניו זילנד וחתמו עליו כ-500 ראשי שבטים מאורים.
ויכוחים אודות משמעותו של ההסכם, וההבדל בין הניסוח האנגלי למאורי נמשכים בניו זילנד עד היום.
האכזבה מתוצאותיו של הסכם ואיטנגי והחשיפה ההולכת וגוברת לרעיונות בריטיים העלו במספר חוגים מאוריים את הרעיון להמליך מלך מאורי שירכז בידיו מספיק כח להתמודד מול הממשל והמתיישבים הבריטיים ולשמור על האינטרסים המאוריים.
טמיהאנה טה ראופרהה (Tamihana Te Rauparaha), בנו של אחד המנהיגים המאוריים במזרח האי הצפוני, יצא לביקור בבריטניה ולפגישה עם המלכה ויקטוריה בשנת 1852. בעקבות הביקור החל טמיהאנה לחפש מנהיג שיהא מקובל על השבטים השונים ויהיה מוכן לקחת על עצמו את התפקיד.
לאחר כשש שנים, ביוני 1858 הוכתר פוטאטאו (Pōtatau), מנהיג מאורי מאזור ואיקטו, למלך המאורי הראשון.
סביב רעיון המלך המאורי קמה תנועת המלך (מאורית - Kīngitanga, אנגלית - King Movement) שקראה לאיחוד המאורים תחת מלך אחד למען האינטרס המשותף של שמירה על קרקעותיהם ורכושם.
מאז שנת 1788 נחשבה ניו זילנד לחלק ממושבת (colony) ניו סאות' ויילס באוסטרליה, וב-3 במאי 1841 הוכרזה כמושבה עצמאית.
שנה לאחר מכן, בשנת 1853, התקיימו הבחירות הראשונות לפרלמנט.
עקב כך שונתה שוב החלוקה לפרובינציות ולבסוף בוטלה בשנת 1876.
עד אמצע המאה ה-19 ההגירה לניו זילנד הייתה איטית וכללה בעיקר מסיונרים, ציידים וסוחרים שקיוו להתעשר מאוצרות הטבע של הארץ.
החל משנת 1840 החלה הממשלה הבריטית לעודד הגירה והתיישבות בניו זילנד כחלק ממדיניות הקולוניאליזם ובעקבות כך החלה הגירה מסיבית של תושבים מאנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד לניו זילנד, בעקבות גלי ההתיישבות הללו החלה הגירה גם מארצות אחרות, ביניהן ארצות הברית, גרמניה והודו.
בשנת 1860 היו בניו זילנד 100,000 מתיישבים מערביים (פאקהה) ומספר דומה של מאורים, ובשנת 1911 הגיע מספרם של המתיישבים החדשים למיליון.
בסוף המאה ה-19 החל גל הגירה מסין לניו זילנד, המתיישבים הבריטיים, שחששו לפגיעה בהגמוניה שלהם במושבה החדשה, יצרו חוקים כלכליים נוקשים שנועדו להקשות על ההגירה מהמזרח וגל ההגירה נעצר.
ההגירה המסיבית אל ניו זילנד לצד ההבנות והבעיות שעלו מתוך הסכם ואיטנגי הביאו לחיזוק משמעותי של הקשרים והחיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים.
שבטים מאוריים מסוימים נהנו ממסחר פורה עם המתיישבים, הם סיפקו לערים החדשות את רוב המזון וחומרי הגלם ובתמורה קנו ציוד וטכנולוגיה אירופאית כמו ספינות וטחנות קמח.
שבטים אלו הצליחו בדרך כלל לשמור על מרבית השטחים והאוטונומיה שלהם בהתאם להסכם ואיטנגי וזכו לרווחה כלכלית ותרבותית.
באזורים אחרים האירופאים הפעילו על השבטים המאוריים לחץ כבד להעביר לידיהם קרקעות, הן באמצעים כלכליים והן באמצעים צבאיים.
שבטים אלו נדחקו לשטחים מצומצמים במיוחד שלא אפשרו להם למשיך ולהתקיים מחקלאות וציד וכן הרגישו מרומים ומושפלים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתפתח עימותים אלימים בין המתיישבים החדשים לשבטים המאוריים הנפגעים - סדרת העימותים הללו נקראים מלחמות הקרקעות של ניו זילנד (New Zealand land wars).
העימות הראשון התרחש בשנת 1843 בצפון האי הדרומי בין מתיישבים בנלסון למאורים מוואיראו (Wairau) שפרץ כתוצאה מהשתלטות של מתיישבים פורעי חוק על קרקעות מאוריות.
בעימות הקצר נהרגו 22 מתיישבים אירופאים ו-5 מאורים, אך הוא סימן את תחילתה של תקופת קרבות ארוכה בין המאורים למתיישבים.
אזורי והקפי העימותים התרחבו בשנים שלאחר מכן אל רוב חלקי האי הצפוני והגיעו לשיא במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 באזורי טראנאקי וואיקטו.
בסך הכל נהרגו בעימותים יותר מ-2000 מאורים וכ-700 מתיישבים אירופאים.
עם זאת לא כל המאורים היו מאוחדים במלחמתם נגד המתיישבים החדשים, שבטים מאוריים מסוימים הצטרפו למתיישבים מתוך יריבויות עתיקות בין השבטים ומתוך תקווה שההצטרפות לאירופאים תשפר את מעמדם וזכויותיהם.
העמידה לצד האירופאים אכן השתלמה ובשנת 1867 הוקצו למאורים ארבעה מושבים בפרלמנט הניו זילנדי.
עקב ההתיישבות המאורית הדלילה באי הדרומי מלחמות הקרקעות כמעט ופסחו עליו, פרט למספר מצומצם של עימותים באזור נלסון שבצפון האי הדרומי התנהלו כל העימותים בתחומי האי הצפוני.
בשנת 1861 התגלו מרבצי זהב בערוץ גבריאל (Gabriel's Gully) שבמרכז אזור אוטגו, ובעקבות גילוי זה החלה תקופה של בהלה לזהב בה מתיישבים החלו לתור את האזורים הפנימיים והנידחים של האי הדרומי בחיפושים אחר זהב ואוצרות טבע אחרים.
השקט היחסי וגילוי הזהב הוביל להתיישבות מואצת באי הדרומי ועד מהרה האוכלוסייה בו הייתה גדולה יותר מאוכלוסיית האי הצפוני.
רק בתחילת המאה העשרים חזר המצב לקדמותו ואוכלוסיית האי הצפוני חזרה להיות גדולה יותר.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הובילו ראשי הפרובינציות של האי הדרומי מהלך להפרדת האי הדרומי מהאי הצפוני וליצירת מושבה עצמאית.
בין הסיבות שהובילו למהלך זה היו ההתיישבות הנרחבת, הרצון להתנתק מהמלחמות שניטשו באי הצפוני וגילוי הזהב שהוביל להתעשרות משמעותית של העיר דנידין וסביבתה.
הפרדת האיים עלתה להצבעה בפרלמנט בשנת 1865 אך נדחתה ברוב של 33 מתנגדים מול 17 תומכים.
ניו זילנד השתתפה בוועידת החוקה של המושבות האוסטרליות שהתקיימה בסידני ב-1891, שבה נדונה אפשרות להקים פדרציה של כל המושבות הבריטיות באוסטרליה ובניו זילנד, עם זאת החליטה ניו זילנד שלא להצטרף לפדרציה.
ב-26 בספטמבר 1907 קיבלה ניו זילנד קיבלה מעמד של דומיניון עצמאי בחבר העמים הבריטי, מעמד שווה לזה של קנדה ואוסטרליה.
הפרלמנט הבריטי העניק לה עצמאות מלאה, ומעמד של ממלכת חבר העמים הבריטי ב-1931 אך רק ב-25 בנובמבר 1947 הכריז הפרלמנט הניו זילנדי על ניו זילנד כמממלכה עצמאית.
ניו זילנד הייתה הראשונה שהעניקה לנשים זכות בחירה שווה לזכותם של הגברים בשנת 1893, אך עד שנת 1919 לא הורשו נשים להיבחר לפרלמנט.
מאז שהסתיימו הסכסוכים בין המתיישבים האירופים למאורים במאה ה-19 לא הייתה ניו זילנד נתונה במלחמה על שטחה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שלחה ממשלת ניו זילנד חיילים רבים לכוחות אנזא"ק המשותפים לאוסטרליה וניו זילנד שלחמו בקרב גליפולי ובגזרת המזרח התיכון, וכן כוחות נוספים שנלחמו כחלק מצבא בריטניה.
בין היתר השתתפו חיילים ניו זילנדיים בכיבוש סמואה המערבית מידי גרמניה, וניו זילנד המשיכה להחזיק בה עד להכרזת העצמאות של סמואה, בשנת 1962.
במלחמת העולם השנייה נשלחו חיילים ניו זילנדיים ללחום לצד הבריטים על אדמת אירופה.
עם התפתחות חזית הלחימה בין ארצות הברית ליפן באוקיינוס השקט התבצעו אף הכנות למקרה של פלישה יפנית לניו זילנד, עם זאת רוב החיילים הניו זילנדיים המשיכו להילחם על אדמת אירופה והגנת מימיה של ניו זילנד הופקדה בעיקר בידי חיל הים של ארצות הברית.
השפל הגדול העולמי בשנות השלושים של המאה ה-20 לא פסח על ניו זילנד, ולאחר תקופה של עבודות ממשלתיות יזומות וקיצוץ בתקציב עלתה לשלטון בשנת 1935 מפלגת הלייבור (Labour) שהנהיגה מדיניות רווחה, שירותי חינוך ובריאות חינם ותמיכה באוכלוסיות נזקקות.
ההתאוששות הכלכלית שהגיעה בעקבות מדיניות הרווחה ומלחמת העולם השנייה גרמה גם למעבר נרחב של מאורים לערים ולמרכזי האוכלוסייה, המעבר שיפר במידה ניכרת את מצבם הכלכלי של המאורים אך חשף שוב בעיות של גזענות ופערים תרבותיים.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה הוקמה בניו זילנד תנועת מחאה מאורית, שפעלה לדיכוי הגזענות ולהכרה מלאה בזכויות המאורים ובפגיעה בהם החל מתחילת ההתיישבות האירופאית בניו זילנד.
מאמצי התנועה נשאו פרי והביאו לשיפור במצבם החברתי והכלכלי של המאורים, לצד ההכרה בתרבותם והסדרת מחלוקות מימי הסכם ואיטנגי.
כלכלתה של ניו זילנד מסוף המאה ה-19 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 התבססה בעיקר על חקלאות, ובמיוחד על יצוא מוצרי בקר וצאן לבריטניה.
ממשלת הלייבור הובילה מדיניות של קיצוץ משמעותי בתקציב והפחתת מיסים לצד ביטול הסובסדיות לחקלאות, מהלכים שהביאו לכניסת תעשיות חדשות, גיוון הכלכלה ולמגמת שיפור אך הקשו מאוד עם החקלאים, שרבים מהם איבדו את פרנסתם.
כלכלת המדינה נפגעה שוב בעקבות יום שני השחור והמפולת הכלכלית העולמית שהגיעה בעקבותיו וחזרה לצמיחה רק בשנות ה-90, לאחר העמקת הרפורמות הכלכליות, והתבססות הכלכלה על תיירות ותעשייה לצד ענפי החקלאות המסורתיים.
פרט לרפורמות הכלכליות הובילה ממשלת הלייבור מספר רפורמות חברתיות וחוקתיות לשילוב הדוק יותר של המיעוטים בחברה.
בין היתר חודשו הדיונים סביב הסכם ואיטנגי וניתנה למאורים אוטונומיה תרבותית נרחבת, שופר היחס להומוסקסואלים, הוסרו חלק ממגבלות ההגירה ממזרח אסיה ופולינזיה לניו זילנד ושופר היחס החברתי והכלכלי למהגרים.
בשנת 1986 החלה ממשלת הלייבור להניח את התשתית לחוקת ניו זילנד בחוק החוקה של 1986 (Constitution Act 1986).
בנובמבר 2010 נספו 29 כורים שנלכדו במכרה באי הדרומי בעקבות פיצוץ גז שאירע במכרה.
כעבור שלושה חודשים בלבד, בפברואר 2011, הכתה רעידת אדמה בעוצמה 6.3 בסולם ריכטר את קרייסטצ'רץ', ומעל 60 בני אדם נספו.
תולדותיה של סן מרינו הן אירופאיות במהותן ואופייניות לחצי האי האיטלקי, אולם הן מסייעות להבנת אופייה המיוחד של המדינה כעיר המדינה היחידה שנותרה באיטליה לצידה של קריית הוותיקן, והצליחה לשמור על עצמאותה כמעט בלא הפסקה.
סן מרינו טוענת להיותה הרפובליקה העתיקה בעולם.
על פי המסורת נוסדה סן מרינו בשנת 301, לאחר שהסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי, נמלט מן האי ראב בים האדריאטי, כיום בשטח קרואטיה, כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס.
הוא התיישב בהר טיטאנו (Monte Titano), שם המשיך בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות.
בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, והורישה את האדמה לקהילה הנוצרית הקטנה.
מרינוס הועלה מאוחר יותר לדרגת קדוש והמדינה כמו גם עיר בירתה נקראות על שמו.
מחקרים מודרניים טוענים כי מרינוס הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.
העדויות ראשונות למבנה חברתי כלשהו בשטחה של הרפובליקה, הן מתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק מאלף ה-5 לפנה"ס.
בין היתר התגלה גרזן אבן אופייני לתקופה זו, ופטיש ארד מאוחר יותר המתוארך לשנת 2000 לפנה"ס לערך.