tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הר נאמסאן, השוכן צפונית לעיר, נמצאו שרידים של 122 מקדשים, 16 פנסי אבן, 64 פגודות, 53 פסלים מאבן, ושרידים לפעילות הפגנית שרווחה באזור קודם לעליית הבודהיזם.
תבליטי ותחריטי האבן שנמצאו על גבי ההר הם דוגמה מייצגת של האמנות הבודהיסטית מתקופת שילה.
חלק ניכר מיצירות האמנות הללו מתארות את בודהה, ואחרות את הבּוֹדְהִיסַטְּוַות הקשורות אליו.
הקברים המלכותיים על ההר נבנו בצורת תלי קבורה או בצורת רוגם, והם מחוזקים על ידי גושי אבן גדולים.
בקברים אלו נטמנו מלכי שילה בין המאה ה-2 למאה ה-10, ועל פי אונסק"ו מדובר היה באתר הקבורה המועדף של מלכי שילה וחלק מהקברים כלל לא נמצאו עד היום.
בשנת 591 החלו שליטי שילה לבצר את ההר, והמשיכו בעבודות אלו לאורך כל המאה ה-7 לספירה.
על פי שרידי מבנים שהתגלו באתר הסיקו הארכאולוגים כי גובה סוללות הביצורים היה עד 2 מטרים.
על ההר נמצא גם פביליון פ'אוסוקצ'ונג, הידוע גם כאבלון (סוג של שבלול), שהוא המבנה האחרון שנותר מהארמונות ששכנו על ההר.
מקורו של כינוי הפביליון הוא בתעלת המים דמוית הקונכייה העוברת בו.
הפביליון היה אתר הנופש המועדף על מלכי שילה באזור זה, אך יש לו גם היסטוריה עקובה מדם.
בשנת 927 נערכה בו מסיבה, במהלכה נרצח קיונגי (אחד מאחרוני השליטים של שושלת שילה) על ידי קיונוון שהוא מייסד ממלכת פקצ'ה.
האתרים הידועים ביותר באזור וולסונג (תרגום מקוריאנית: ארמון הירח) הם שרידי הארמון המלכותי, בריכת אנאפצ'י, מצפה הכוכבים צ'אומסונגדי וחורשת קיירים.
ארמון וולסונג זכה לשמו כיוון שנבנה בצורת ירח.
הגנת הארמון התבססה על שלושה חפירים מלאכותיים ועל נחל נאמצ'און הזורם דרומית לארמון.
הארמון הוקם בשלהי המאה ה-1 באתר שבו שכן קודם מתחם נסיכותי, ועבר שינויים רבים במאות השנים הבאות על ידי מלכי שילה.
במחצית השנייה של המאה ה-7 נבנה בסמוך לוולסונג ארמון אימהיג'ון.
במוקד גן הנוי של הארמון נמצא מאגר המים וולצ'י, שבמרכזו שוכן הר קדוש.
הארמון ומאגר המים נחרבו במקביל לנפילת מלכי שילה.
שרידי מאגר המים נוצלו על ידי בעלי חיים משוטטים כגון אווזים וברווזים.
מצפה הכוכבים צ'אומסונגדי נבנה בערך באמצע המאה ה-7. מצפה הכוכבים מורכב ממבנה שהוקם מ-365 גושי גרניט המסודרים ב-30 שכבות, הניצב על משטח שנוצר על ידי 12 גושי אבן מלבניים.
המצפה מתנשא לגובה 9.17 מטרים, והיקף בסיסו הוא 5.17 מטרים.
המצפה נבנה בצורה דמוית חרוט על מנת להגביר את יציבותו.
החלל הפנימי של המצפה ממולא באדמה ובאבנים עד לשכבת האבנים ה-12, ולאחר מכן יש קטע פתוח ללא קיר.
תפקידו של המבנה כמצפה כוכבים הוסק מכך שהוא בנוי מ-365 אבנים כמספר ימות השנה, ו-12 פתחים המסמלים את 12 חודשי השנה ואת 12 המזלות בזודיאק.
פארק טומולי (טומולוס הוא רוגם בלועזית) מורכב משלוש קבוצות של קברים מלכותיים.
רוב תלי הקבורה נבנו בצורת כיפה, וחלק בצורת דלעת או חצי ירח.
ארונות המתים שנטמנו בקברים הללו עשויים משכבה כפולה של עץ, המצופה בחצץ.
בקברים נטמנו גם אוצרות העשויים מחומרים כגון קרמיקה, זכוכית וזהב.
באזור הוואנגיונגסה שוכנות הריסותיהם של מקדש בעל אותו שם, וכן של מקדש פאנהוונגסה.
מקדש הוואנגיונגסה נבנה בין 540 ל-576 לפי צו של המלך צ'יהאנג, ובזכות שטחו הגדול (72,500 מ"ר) היה לגדול ביותר בקוריאה.
בשנת 645 נבנתה במקדש פגודה גדולת ממדים, שהתנשאה לגובה 80 מטרים.
הפולשים ממונגוליה החריבו את מתחם המקדש כולו ב-1238. אף שהמתחם נותר בחורבנו, הוא אוכלס במאה ה-20 על ידי מאה משפחות, ואלו פונו ממנו רק ב-1976. בחפירות שנערכו במקדש נמצאו שרידים לשבע חצרות שבכל אחת מהן פגודה אחת ושלושה מבנים נוספים.
בבדיקות שנערכו בשרידי הפגודה במקדש פאנהוונגסה, שנבנתה בשנת 634, נמצאו עדויות לכך שהיא התנשאה לגובה של שבע או תשע קומות.
בכל אחת מפינות בסיס הפגודה הוצב פסל אבן של אריה.
בכל אחת מקירות הקומה התחתונה של הפגודה יש פתח שנסגר על ידי זוג דלתות הזזה, ומעליהן תבליטים המתארים לוחמים ומלכים.
האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן (בסינית: 云南三江并流; בפין-יין: Yúnnān Sānjiāngbìngliú) הוא תחום אזורי נוף במדינה סין, בעל מגוון נופי וביולוגי מהמיוחדים בעולם ובעל התרבות המגוונת בסין, אשר כולל ומנוהל במסגרות אזורים טבעיים מוגנים וריכוזי אוכלוסייה ומוכר במעמד אתר מורשת עולמית.
התחום מצוי בדרום-מערב סין, בצפון-מערב מחוז יוּנָּאן, לצד הגבול עם מדינת מיאנמר במערב ורמת טיבט בצפון-מערב, כאשר מרבית שטחו המוכרז מאופיין בכיוון צפון-דרום באמצעות פני רכס חֶנְגּדְּווַאן ושלוש מהנהרות הגדולים באסיה, יאנגצה, מקונג ו-סאלווין, הזורמים בו דרומה זה לצד זה.
שמונה יחידות נוף בעלות סוגי אדמה וגבהים מגוונים ביותר מרכיבות את התחום, אשר במסגרתן מתקיימים מרבית מתנאי האקלים השוררים בכדור הארץ וצומח וחי מהמגוונים ומהייחודיים בעולם.
המגוון האתני הגדול ביותר בסין מתקיים גם הוא באזור ובסביבתו, במסגרת היות מחוז יונאן בעל מספר קבוצות המיעוטים הרב בסין במפגשו עם טיבט ועם שלוש מדינות נוספות ואוכלוסייהן, ובתחום כלול גם שטח העיר ליג'יאנג אשר מרכזה העתיק הוכרז אתר מורשת עולמית.
רכס חֶנְגּדְּווַאן מהווה את השלוחה ההררית העיקרית ממזרח לרכס הימאליה, בהתעקלו ממנו כצורת חצי-קשת מזרחה ולאחר מכן דרומה דרך מערב מחוז יונאן לכיוון חצי האי של חבל הודו-סין.
הרכס התרומם והתקמט לתצורות תתי הרכס בעלי התלמים המקבילים במסגרת כוחות לחיצה הפועלים על הסלע בשטח הקרקע, קרום כדור הארץ.
חלק הרכס העובר בתחום כולל ארבעה תוואיי תת-רכסים מקבילים בכיוון צפון-דרום במסגרת הרכס עם הפרדתם זה מזה בעיקר באמצעות ערוצי הנהרות.
תת-רכסים אלו ממערב למזרח: "גַּאולִיגּונְגּ" - על גבול מיאנמר, "נו" - הכולל את פסגות הרי מיילי, בילואו Biluoshan ולָאוֹווֹ, "באימאנג-יוּ'נְלִיאנְג" Yunliang ו-"לָאוֹגּ'וּ'ן" לצד מורדות הרי "צְ'ייֵנְחוּ" ו-"הונג" Hong.
הנהרות יאנגצה, מקונג וסאלווין נובעים ברמת טיבט.
יאנגצה זורם דרומה ואחר פונה מזרחה לכל רוחבה של סין עד הישפכו לים סין המזרחי באוקיינוס השקט, מקונג זורם דרומה ומזרחה דרך המדינות מיאנמר, לאוס, תאילנד וקמבודיה עד הישפכו לים סין הדרומי באוקיינוס השקט, סאלווין ממשיך דרומה למיאנמר עד הישפכו לים אנדמן באוקיינוס ההודי.
לאורך 70 קילומטרים זורם ממערב לסאלווין ולתחום כולו נהר רביעי מקביל בשם "דּוּלוֹנְגְגְּ'יַאנְגּ" בזרימה דרומה למיאנמר כאשר ממערבו רכס "דַּאנְדַּאנְגּלִיקַה".
בתחום השמור נהר יאנגצה גם קרוי בשם ערוץ "גִּ'ינְשַׁאגְּ'יַאנְגּ", נהר מאקונג בשם ערוץ "לַאצַאנְגּ" ונהר סאלווין בשם "נוּגְּ'יַאנְגּ".
מחוץ לתחום מתרחקים הנהרות זה מזה בירידתם מההרים לכיווני ולאזורי הימים השונים באסיה.
לתחום צביון נוף של שורות ערוצים לצד שרשראות הרים בעיקר לאורך מרכזו ומערבו, וצביון זה מכתיב את גבולותיו לסביבת אזורי טבע עם אגני ניקוז ועמקים לעומת רמות עם צמחיית מים והרים שופעת על פני שמונה יחידות נוף.
השטח המוכרז כאזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים יחד עם אזורי חיץ ביניהם כולל כ-16,984,190 דונמים כאשר הוא מתפרש לאורך 310 קילומטרים בכיוון צפון-דרום ו-180 קילומטרים בכיוון מזרח-מערב.
תחום שלושת הנהרות המקבילים מצוי בנקודת מפגש של הלוחות היבשתיים המהווים את מזרח אסיה, דרום אסיה ורמת צ'ינגהאי-טיבט אשר יצרה כוחות התנגשות טבעיים להתרוממות רכס חֶנְגּדְּווַאן ועל פניו זרימת שלושת הנהרות זה לצד זה.
כך תוואי התחום הוא תוצר יוצא דופן בשלל נופיו וניגודיהם בעיקר בערוצי קניוני הנהרות לעומת ההרים עטויים שלג וקרחונים, אשר אליהם מתלווים אגמים, ביצות, יערות ושדות שופעים לעומת ערבות, רמות, תצורות אבן קרסט אלפיני ותצורות אבן חול אדמדמה הקרויה "דאנשיה".
כל אחד מרכיבי הנוף הללו מתפרש על פני שטחים נרחבים.
שיאי הניגוד הנופי בתחום הם במקומות בהם מגיעים ערוצי הקניונים עד לעומקי 3,000 מטרים בינות לפסגות המגיעות לגבהים מעל 6,000 מטרים.
השטח הבולט בתחום בשיאי עומקי הערוצים וגובהי ההרים הללו גם יחד הוא שרשרת "הרי השלג מיילי" ברכס חנגדוואן, הנמצאת בצפון השמורה עד גבול רמת טיבט.
הגבוה בהריה והנקודה הגבוהה בשמורה כולה הוא "קהוָה-קארפו" ברום 6,740 מטרים אשר מהווה חלק בקו הגבול של מחוז יונאן והתחום השמור בצלעותיו ממזרח הנישאות מעל עמק נהר מקונג, ומחוז ורמת טיבט בצלעותיו מערבה.
מעבר לכך קיימת בו תופעה מיוחדת של קרחון הנפרש בתלילות לאורך צלע ההר המזרחי אשר בתחום יונאן והשמורה, מהפסגה עד לגובה 2,700 מטרים מעל פני הים, כאחד הקרחונים הנמוכים ביחס לפני הים על פני כדור הארץ ובקו הרוחב 28º - כאחד המצויים בקו הרוחב הנמוך בחצי הכדור הצפוני.
"הרי באימאנג-מיילי": בחלקו הצפוני של תת-רכס יוּ'נְלִינְג הכולל את זרימת מקונג וסאלווין.
"הרי יונלינג": בחלקו הדרומי של תת-רכס יוּ'נְלִינְג ממזרח למקונג, קרויה על שמו.
תת-רכס גַּאולִיגּונְגּ מהווה את כל אורך הקו המערבי של התחום מהגבול עם מדינת מיאנמר במערב ועד נהר סאלווין במזרח.
כולל את הר גּונְגּ והר יְוֵּ'הלְיָאנְג-"אבן הירח" בעל מערה בצורת חצי עיגול.
"הר לָאוֹגּ'וּ'ן" - בדרום-מזרח התחום, בין מקונג ויאנגצה.
"הר לָאוֹווֹ" - במרכז-מערב התחום, בין מקונג וסאלווין.
"הר אדום" - מהווה את צפון-מזרח התחום מצפון-מזרח ליאנגצה, כולל את אגם בִּיטָה.
"הר צְ'ייֵנְחוּ" - במרכז-מזרח התחום ממזרח ליאנגצה.
"הר הַהבַּה" - מהווה את מרכז הגבול המזרחי של התחום, ממזרח ליאנגצה ו-"הר צְ'ייֵנְחוּ", כולל את "ערוץ הטיגריס המזנק".
התחום מקיף ארבעה תת-רכסים מקבילים ברכס חנגדוואן בהתאם לתוואי ערוצים עמוקים, קרובים, ומקבילים באופן גס לאורך 170 קילומטרים של זרימת שלושה נהרות בכיוון צפון-דרום.
ערוץ זרימת המקונג נמשך כ-310 קילומטרים ומכתיב את אורך התחום המרבי מצפון לדרום.
תוואי זרימתם הקרוב ביותר של הנהרות זה לזה הן נקודות מרחק של 18 קילומטרים בין סאלווין ומקונג ו-66 קילומטרים בין מקונג ויאנגצה.
ישנו מגוון סלעים רב בתחום המעיד על סביבת העבר הימית של האזור כקרקעית מי ים טתיס ונאו-טתיס אשר התקיים כמקווה מים רדוד בתקופה המוקדמת של עידן המזוזואיקון ואשר גם הוא עוות בצורה עוצמתית תחת הכוחות הטקטוניים.
התחום מהווה גם דוגמה מובהקת של נופים אלפיניים יחד עם תצורות מאפייני היווצרותם, כאשר ההרים, המישורים והעמקים במזרח התחום עטויים כרי דשא, מפלי מים ומעל ל-400 אגמים קפואים ושלל שטחי קרח אשר נותרו מתהליכי סחיפת קרחונים.
מגוון צורות קרסט אלפיני קיימות במרחבי התחום דוגמת "מערת אבן הירח" באזור פוג'ונג ומערכת מערות "וואלאיה" באזור לושווי, משקעי סלעי גיר וטוף ומקבצי הרי קרסט אלפיני אשר גם הם תוצר של פעילות קרחונית לצד תהליכי שחיקת הקרקע.
בתחום כולו מצויים שטחי קרחונים מתחילת תקופת תור רביעון אשר החל לפני 1.75 מיליון שנים ושטחי קרח חדשים יותר דוגמת מינגיונגקיה, סיקיה והַהבַּה.
ישנם שטחים נרחבים של הרי סחיפת גרניט בהימצאם מאזור פוג'ונג ועד אזור גונגשאן, ומשטחי גושי מסלע-מונוליתים של גיר אבן חול אדמדמה כתוצר שחיקת רוח ומים מתקופת תור שלישון של לפני 65 מיליון שנה עד לפני 1.75 מיליון שנה, עם תחילת תור רביעון.
תצורת קרקע זו מומחשת באזור העיר ליג'יאנג.
הודות למיקומו הגאוגרפי ומגוון גבהיו, מכיל האזור כמעט את כל סוגי האקלים הקיימים בכדור הארץ.
מיקום זה הוא גם חלק בסביבת האזור האקולוגי האוריינטלי של אסיה כולה והאזור האקולוגי הפלארקטי של צפון כדור הארץ להוציא את אמריקה, וגם בתחום האקלים הסובטרופי של חצי הכדור הצפוני אשר בין קו הרוחב "חוג הסרטן" לקן הרוחב 40º.
רכסי ההרים הממשיכים את אזור הרי ההימאליה הגבוהים בעולם מצד אחד והקניונים והעמקים של ערוצי הנהרות מצד שני, יוצרים מגוון של גובהי שטח אשר נע מ-6,740 מטרים ועד מאות מטרים בודדות מעל לפני הים.
כך כולל האזור את כל סוגי האקלים היבשתיים מסובטרופי ועד קיפאון ומאופיין לרוב בערפל מגובה 2,400 מטרים ומעלה.
כל זאת פרט לאקלים מדברי חם, כאשר הקרוב ביותר לכך הוא מזג יבש וחם בעמק נהר מקונג.
בהתאם לכך נעה כמות המשקעים השנתית הממוצעת בין 4,600 מילימטרים במערב התחום בעל ההרים הגבוהים ביותר לבין 300 מילימטרים בעמקים הגבוהים יותר של נהר יאנגצה בקניון העמוק בעל הגבהים הנמוכים ביותר בתחום.
תנאי הגבהים המגוונים אשר מהם נובעים תנאי אקלים מגוונים, מקיימים צמחייה מגוונת.
תנאי הגובה יחד עם תנאי האקלים שלהם יוצרים הפרדה ראשית מובחנת של הצומח לפי שני אזורי גובה.
האחד, צמחיית עצי יערות מחטניים בעלי עלים ירוקי-עד ועלים נשירים בתחום תנאי גדילת עצים המכונה קו העצים.
השני, צמחייה נמוכה אשר מעל קו העצים במסגרת מערכת אקולוגית של צמחיית טוּנְדְרָה ועד לפסגות הגבוהות עם מעטה קרח ושלג בלבד אשר בהן האוויר דליל מדי לתנאי צמחייה כלשהי במסגרת כוללת של אקלים המכונה אלפיני.
אזורי הצומח בתחום מאופיינים בחלוקה הבאה:
יערות ירוקי-עד רחבי עלים, אקלים מונסון ולחות בדרגה גבוהה ורגילה עד לחות למחצה.
יערות ירוקי-עד רחבי עלים ונוקשי עלים אשר צפופים יחסית על פני הגזע-הגבעול, אקלים הררי ממוזג-קר ועמק יבש-חם.
יערות נשירים ורחבי עלים של עץ אלון וצמח פרחי אלמון.
יערות עצים מחטניים ויערות מעורבים במחטניים ורחבי עלים, אקלים חמים עד חם וממוזג-חם.
יערות עצים מחטניים ירוקי-עד של אצי אשוחית ואשוח, אקלים ממוזג-קריר עד ממוזג-קר.
ערבת עצים ושיחים, אקלים יבש-חם.
שטחי שיחים, בעמק יבש-חמים וממוזג-קר.
כרי עשב, בגובה תת-אלפיני עד אלפיני.
צמחיית אדמת סחיפת-נפולת מגובה אלפיני.
צמחייה מתהווה, שקועה וצפה בעליה הנובטים משורשי המצחייה בקרקעית אגם, באקלים אלפיני.
מעטה קרח ושלג ב-118 הפסגות בתחום העוברות את גובה 5,000 המטרים.
באזור מצויים 6,000 מיני צמחים לערך אשר כוללים 500 סוגי צמחי מרפא לערך ו-37 מיני צמח "שושנת האלפים"-רודודנדרון נתגלו בשמורה מבין 200 במחוז יונאן כולו ומתוך 1,000 הקיימים בכלל בעולם.
עצים - ברוש סיני, "דאווידיה ינוולוקראטה" שם מדעי–סוג נשיר, "לאריקס פוטאניניי" שם מדעי–סוג מחטני, גינקגו דו-אונתי, טאיוואניה.
צמחים ופרחים - טקסוס סיני, שרך שחור, מגנוליה נשרית.
עם סביבת ותוואי השטח הכה מגוונים, מצויים שפע צמחים וחיות אשר בהם מינים ייחודיים רבים.
מוערך כי האזור מכיל כרבע מכלל סוגי החיות בעולם וכמחצית מהקיימים בסין.
שני שלישים מעולם החי ייחודי-אנדמי לאזור בלבד או לסביבת הרי הימאליה וחנגדוואן, והשליש הנוסף אופייני לאזורים האקולוגים האוריינטלי והפליארקטי בהתאם לתנאי האקלים היבשתיים מסובטרופי ועד קיפאון, להוציא בעלי חיים המתקיימים באקלים מדברי.
173 מיני יונקים אשר 81 מהם אנדמיים, 56 מיני זוחלים אשר 27 מהם אנדמיים, 36 מיני דו-חיים אשר 25 מהם אנדמיים, 417 מיני ציפורים אשר 22 מהם אנדמיים, 76 מיני דגים אשר 35 מהם אנדמיים ו-27 מיני חרקים מעופפים אשר 8 מהם אנדמיים.
80 ממיני החיות באזור נחשבים במצב סיכון, 20 בסכנת הכחדה.
אנדמיים לסביבת האזור: קופים - סלוד אף זהוב-יונאני, סלוד אף שחור
פנדה אדומה, דוב שחור אסייתי, דול מצוי, לוטרה חלקת פרווה, אייל מושק כהה, חדף מים טיבטי, חדף מים אלגנטי, חדף-חפרפרת סיני, חפרפרת ארוכת-זנב.
קופים - מקוק קצר-זנב, מקוק אסאמי.
יעלים – גוראל אדום, גוראל סיני (ארוך-זנב), טאקין מישמי.
פנתרים – נמר הודו-סין, נמר ערפילי מצוי, נמר השלג.
אנדמיים לסביבת האזור: ציפורים - סיטת יונאן
פסיונים – ליידי אמהרסט-סוג אפודי סהרוני, לבן אוזניים-סוג "פסיון האוזניים", המונאל של סקלאטר-סוג מונאל, עגור שחור-צוואר.
ציפורים – שכווי סיני, קיכלי צוחק מנוקד-לבן קיים רק בסין, סיטה ענקית.
האזור כולל רבים מבני 25 קבוצות מיעוטים המצויים בכל מחוז יונאן, בעל האוכלוסייה המגוונת ביותר בסין בהיותו סמוך לרמת טיבט ולמדינות מיאנמר, לאוס ווייטנאם.
במסגרת זו מתקיימים באזור ריבוי בצורות מראה פיזי ולבוש מסורתי, מנהגים, דתות ולשונות נבדלים.
אוכלוסיית האזור כוללת את דז'ונג – הקטנה שבקבוצות האתניות בסין, טיבטים, לִיסוּ - קבוצה טיבטית-בורמזית, באי, פּוּמִי ונָאשִׂי.
רובם לבושים בצורה מסורתית גם במסגרת פעילותם היומיומית.
האזור כולל את העיר ליג'יאנג אשר המרכז ההיסטורי שלה מוכר כאתר מורשת עולמית תרבותי בפני עצמו משנת 1997, בבחינת חשיבות וייחודיות ארכיטקטונית.
התחום כולל אזורים רבים המגיעים לגובה דליל בצמחייה ומניעת אפשרות גידולים חקלאיים לקיום אנשים כפריים, וגבהים דלילים בחמצן בכלל ללא יישובים, וכן אזורים רבים המגיעים לגובה 2,400 מטרים אשר בהם ערפל לרוב עם קשיי ראות ויישובים קטנים ודלילים ביותר.
ברבים מהאזורים המיושבים בכפרים, מעצבים תושביהם טרסות - צורות מדורגות מקרקע צלעי ההרים והגבעות, ובמורדות העמקים המצויים לצד אלו מגדלים בעיקר תירס, שעורה, אגוזים וערמונים.
פסגות הר השלג מיילי אשר בראשן קַהוָה קארפו, מהווים מקומות קדושים לטיבטים.
קהוה קארפו הוא אחד האתרים הקדושים לזרם הדת בודהיזם טיבטי כביתו הרוחני של אל המלחמה, אשר על שמו קרוי האתר.
התיעוד הקדום ביותר הידוע לגבי נתוני אדמת האזור ומאורעות שונים בו, הוא מתקופת שושלות מינג ו-טאנג.
בעקבות דלאווי באו מספר בוטנאים נוספים לתור וללקט באזור.
מחקרים רבים של האזור מסוף המאה העשרים ועד היום נעשו על ידי האקדמיה הסינית למדעים, אוניברסיטת בייג'ינג ומכון קונמינג לאקולוגיה, לצד חוקרים רבים אחרים לרבות משלחות ממכוני מחקר במדינות אחרות.
התחום כולו מוגן בשלוש מסגרות מנהלתיות: מחוזית, לאומית ועולמית.
זאת כאשר התחום הוא באחריות "משרד ההנהלה של אתר הנוף והתרבות של שלושת הנהרות המקבילים במחוז יונאן" אשר כפוף ל-"משרד השיכון והפיתוח העירוני-כפרי של סין" לצד תוכניות שימור ומעורבות של ארגון אונסק"ו העולמי.
מועצת מחוז יונאן החלה במהלך שנות השמונים של המאה העשרים לתחום שמורות וגנים מחוזיים תחת דרגות שונות של כללי שימור בהתאם לרגישות הטבעית והביולוגית של אזורי הנוף השונים בתחום.
ממשלת סין החלה להיות מעורבת בהמשך שנות השמונים עם הגדרת הגנים והשמורות כלאומיים.
ארגון אונסק"ו הצטרף בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 לצד הרחבת תוכניות עם הגברת פעילויות להגנת הסביבה הטבעית וגם התרבותית, בבחינת דאגה לבני המיעוטים בתחום.
בנוסף נכללים בתחום שלושה אזורי שיפוט מינהלי של מועצות עירוניות, לענייני תושביהן: הנציבות העירונית דִּיצִ'ינְג אשר מתפרשת בצפון-מרכז-מזרח התחום, הנציבות העירונית נוג'יאנג בדרום-מערב וחלק מעיר המחוז ליג'יאנג בדרום-מזרח.
תתי הרכס יוּ'נְלִינְג וגַּאולִיגּונְגּ, המהווים את תוואי מרכז ומערב התחום בהתאמה, היו הראשונים אשר בהם הוכרזו שמורות טבע וגנים מחוזיים ולאומיים.
בתחילת שנות האלפיים החלה להתגבש תוכנית לתחימה כללית מוגנת של האזורים עם שטחי החיץ אשר ביניהם, אם כי עדיין ברמות הגנה שונות בהתאם לייחודיות ולרגישות השטחים השונים אשר נקבעו קודם לכן.
כל מאפיין נקשר במאפיינים האחרים.
להלן חלוקת יחידות הנוף לפי שטחי ניהול של שמורות וגנים בהתאם לסדר הכרזתם עד לפיתוח שימור התחום כולו:
תת-רכס יוּ'נְלִינְג, התוואי המרכזי, כולל בצפונו את יחידת הנוף הרי השלג באימאנג-מיילי עם שמורת הטבע "הר בַּאימָאנְג" אשר לאורך מרכז התחום, כאשר זו הוכרזה בשנת 1983 לשם הגנה על היערות המחטניים האלפיניים, כלל צמחיית ההרים והקוף היונאני הזהוב המצויים בה, והוכרה במעמד של ניהול לאומי בשנת 1988.
תת-רכס גַּאולִיגּונְגּ, תוואי הגבול המערבי כולל שלוש שמורות טבע על שמו - אחת בצפונו, אחת במרכזו ואחת בדרומו.
ביניהן נפרשים שלושה אזורי נוף כגנים לאומיים ומשלימים את כל אורך יחידת הנוף בתחום: מזרחה ודרומה מהשמורה הצפונית נמצא אזור הנוף הלאומי "הר גּוֹנְגּ" ומדרום לו אזור הנוף הלאומי "הר אבן ירח" המגיע לגבול השמורה במרכז, אשר מגבולה ועד לגבול השמורה הדרומית נמצא אזור הנוף הלאומי "פיאנמה".
שמורת הטבע הדרומית הוכרזה בשנת 1983.
שמורות הטבע "אגם בִּיטָה", "ימת נאפּה"-"האגם שמאחורי היער" עם ערבת הדשא הגדולה באזור דיצ'ינג, "הר הַהבַּה" ו-"הר יוּ'לוֹנְג", הוכרזו בשנת 1984.
כניסה לתוקף של חוקים לאומיים המעמידים את אזורי הנוף והתרבות בסין תחת אחריות המשרד לפיתוח עירוני וכפרי ולהגנת הסביבה בממשלת סין, בשנת 1985.
יחידת הנוף של "הר לָאוֹגּ'וּ'ן" אשר בה הוכרז גן לאומי על שמה בשנת 1985.
הגשת תוכנית לניהול ולהגנה כוללים של השמורות כתחום אחד לממשלת סין בשנת 2000, והכרה בתחום כאתר מורשת עולמית טבעי על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 2003. מהסברי אונסק"ו לקביעת המקום כאתר מורשת עולמית על פי הדרישות אשר קבע:
דיווחים אלו נעשים על ידי מועצת סין לשיתוף פעולה בינלאומי בנושא פיתוח סביבתי ועל ידי קבוצת עבודת הביולוגיה-המגוונת הסינית.
ממשלת סין השקיעה ומתכננת להמשיך להשקיע מיליארדי דולרים בהגנה ובפיתוח האזור.
מרבצי המינרלים והמתכות העשירים בקרקעות האזור המגוונות הביאו לפעילות כרייה נרחבת אשר הזיקה רבות לטבע באזור, והובילה להחלטת הממשל לסגירת מכרות.
הזרימה השופעת ומקווי המים המרובים של שלושת הנהרות הביאו להצעות של חברות מקומיות לשלטונות בסין לפעילות יצירת אנרגיה הידרואלקטרית בהפקת חשמל מתנועת המים עם בניית סכרים.
"IUCN"-"האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע" סקר את האזור בשנת 2002 ללא ידיעה על תוכניות לפעילות זו.
בנוסף לכך התריעה על פגיעה בסביבות הטבעיות של המדינות הגובלות בסין מדרום אשר אליהן ממשיך הזרם.
בשנת 2005 גברו חששות הגופים הבינלאומיים בעקבות חששות ודיווחי תושבים, פעילי סביבה ואנשי אקדמיה בסין על התקדמות פעילות הסכרים וכן מידע שטרם אומת לגבי בנייה נוספת גם בערוץ הטיגריס המזנק בצפון-מזרח התחום, בעוד ממשלת סין טרם מסרה למזכירות אונסק"ו דיווח ועמדה ברורים שלה בנושא.
ואולם, אומת ביצוע והתקדמות בניית הסכר "לְיוֹ קוּ" על יובל נוּ-גְּ'יַאנְגּ בתוך התחום השמור.
שלטונות סין נתבקשו למסור דיווח מפורט על הפעילות בתחילת שנת 2006 לצד החלטה לקדם מעורבות פיקוח-משלחת של IUCN ואונסק"ו בדבר יישום ההמלצות אשר נתנה הוועדה מטעמן לגבי פיתוח ושמירת האזור עוד בשנת 2003, עם תחילת מעורבותם הרשמית.
בשנת 2006 דיווחה ממשלת סין כי אין פעילות בניית סכרים בתחום השמור אך כי בסביבתו מתוכננות להיבנות 17 תחנות הפקה הידרואלקטרית עם פירוט מיקומיהן על פני שלושת הנהרות.
בשנת 2007 דיווחו הגופים המפקחים בסין כי הם עוד בוחנים את פני השטח לקביעת גבולות התחום.
בשנת 2008 כבר דיווחו השלטונות על סגירת 146 ממכרות קטנים אלו בתוך התחום, ובשנת 2010 דווח על איתור וסגירת כל המכרות בתוך התחום.
באותה שנה הציגו שלטונות סין מסמך-ניסוח שלהם להצהרה על האתר כבעל ערך עולמי יוצא דופן והגיעו למסקנות המתבקשות בבחינת השטח הטבעי עם הצעה לשינויים קלים בגבולות שמורות רכסי ההרים כגבול התחום לרבות הגדרת אזורי חיץ ואכלוסם בחי וצומח אשר יגשרו ביניהן.
רוב ההצעות לשינויי הגבול, פרט להצעה להוסיף שלושה אזורים להרחבה, אושרו על ידי אונסק"ו.
אולם, כך גם הודגשו כעת מכרות נוספים בסביבה - גדולים וחוקיים עם פעילותם אשר החלה והתאפשרה טרם הגדרת האזור כאתר מורשת ובהיותם מחוץ לתחום, אשר כעת ניכרו כקרובים יותר לאזורים הרגישים.
IUCN סייר עוד בשנת 2009 בכמה ממפעלי כרייה אלו ודיווח עליהם כמזיקים לתחום וכי יש לזרז את הטיפול בבעיה.
תוכניות הגנה נוספות מבוצעות במניעת נזקי מחיית האדם באזור - אוכלוסייה ותיירות.
ממשלת סין וממשלת מחוז יונאן החלו ביישום תוכניות עקירת תושבי אזורי הליבה המוגנים בשנת 2000. עד לשנת 2003 הועברו משבעה אזורים עיקריים בתחום כ-36,000 אנשים מ-9,000 בתי משפחות לערך, כאשר 1,500 מהבתים נעקרו מאזורי הליבה המוגנים והשאר מאזורי החיץ בתחום.
למרות ריחוקו היחסי של התחום מדרכים ראשיות, מגוון נופיו מושך יותר ויותר תיירים בחלוף הזמן כמו גם לפי נתונים שנאספו בין השנים 1999-2001, וממשלות סין ויונאן סגרו מפני תיירים אזורים רגישים ביותר ומגבילות בצורה מחמירה את מספר המבקרים המותר ואת שעות הביקור לצד איסור פעילויות רבות בשמורות נוספות.
במקביל קיימות תוכניות לשימורי כפרים מסוימים כמוקדי תיירות נוספים למבקרים ולרווחת ופרנסת המקומיים.
האזור הצפוני (בפורטוגזית: Região Norte do Brasil) הוא אזור הכולל את המדינות אמאפה, אמזונאס, אקרי, טוקנטינס, פארה, רונדוניה ורוריימה שבצפון ברזיל.
האזור משתרע על פני כ-3.85 מיליון קמ"ר, שהם כ-45% משטחה של ברזיל כולה.
עם זאת הוא דל באוכלוסין, ורק כ-9% מתושבי ברזיל (כ-15 מיליון תושבים) מתגוררים בו.
גם חלקו בתמ"ג של ברזיל נמוך.
נהר האמזונאס זורם במדינות אמזונאס ופארה, ואגן הניקוז שלו כולל את רוב שטח האזור הצפוני.
יער האמזונאס מכסה את מרבית האזור הצפוני.
מדינת טוקנטינס יוצאת דופן בהקשר זה, ורובה נכללת במערכת האקולוגית של הסראדו, המאופיינת באזורי סוואנה.
הסראדו מכסה גם שטחים נרחבים ברונדוניה וברוריימה, ושטחים מצומצמים יותר בפארה ובמקאפה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור הצפוני עולה על 1,000 מ"מ, ברובו היא גבוהה מ-1,500 מ"מ, ובאזורים מסוימים היא אף עולה על 3,000 מ"מ.
ברוב האזור הצפוני הטמפרטורה הממוצעת עולה על 24°C.
הערים הגדולות ביותר באזור הצפוני הן ערים אלו:
עיר מספר תושבים מנאוס כ-1.61 מיליון בלם כ-1.41 מיליון אננינדאואה כ-480 אלף פורטו וליו כ-430 אלף מקאפה כ-370 אלף ריו ברנקו כ-290 אלף סנטרם כ-270 אלף
מבחינה אתנית, רובם המכריע של תושבי האזור (כ-69%) הם ממוצא מעורב, שיעור גבוה בהרבה מהממוצע בברזיל (כ-38%).
פחות מרבע מהתושבים הם לבנים (לעומת 54% בברזיל כולה), כ-6% שחורים (שיעור דומה לשיעור הכללי בברזיל) וכ-0.7% אינדיאנים (לעומת 0.4% בברזיל כולה).
כלכלת האזור הצפוני מבוססת בעיקר על חקלאות ומוצריה, ובכלל זה לטקס, אסאי, עץ ואגוזים.
בין המחצבים הנכרים או מופקים באזור - זהב, קסיטריט, בדיל וברזל.
האזור המוטורי העיקרי הוא חלק מקליפת המוח הנמצא באונה המצחית על הפיתול הקדם-מרכזי.
אזור זה מעורב בפעולת המערכת המוטורית ומתפקד כמרכז השליטה הראשי על הפעילות המוטורית הרצונית בגוף.
האזור המוטורי העיקרי מבקר על פעולתם של למעלה מ-600 שרירים רצוניים בגוף.
האזור המוטורי העיקרי ממוקם על הפיתול הקדם-מרכזי (precentral gyrus), הצמוד לחריץ המרכזי בחלק הקדמי שלו.
על פי החלוקה של ברודמן האזור המוטורי העיקרי משויך לאזור 4 של קליפת המוח האנושי.
אזור זה מחובר אל האזור הסומטוסנסורי הראשוני באמצעות קפל רקמת מוח הקרוי אונית מסב המרכז.
אזור ברוקה נמצא בהמיספרה השמאלית, בקדמת החלק של האזור המוטורי העיקרי האחראי על שרירי הדיבור.
תאי עצב בחלקים שונים של האזור המוטורי העיקרי מקושרים, דרך המסלול הקורטיקו-ספינלי, לשרירים בחלקים שונים של הגוף.
הם יכולים לגרום לשפעול או עיכוב של חלקים שונים במערכת השרירים באמצעות העברה סינפטית.
באזור זה נמצאים תאי העצב הגדולים ביותר בקורטקס, אשר נקראים בשם תאי בץ.
האזור המוטורי העיקרי בכל המיספרה מאורגן באופן סומטוטופי (soma = גוף, topos = מיקום).
כלומר, הוא מסודר בהתאם לסידור המרחבי של האיברים בגוף – מכפות הרגלים ועד לראש.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שקבוצות תאי עצב השולטות על שרירים סמוכים בגוף נמצאות אחת ליד השנייה על פני קליפת המוח.
גודל האזור המוקדש לכל אחד מהאיברים הוא פרופורציונלי לרמת הרגישות שלהם לגרייה סביבתית ולרמת הבקרה שמופעלת עליהם על ידי המוח.
לכן הגודל של אזור המוקדש לקבוצת שרירים מסוימת עולה בהתאם למורכבות של התנועות שהם מבצעים.
לדוגמה, האזור ששולט על הפעלת אצבעות הידיים תופס חלק ניכר מהאזור המוטורי העיקרי.
ההשפעה של האזור המוטורי העיקרי מוצלבת בין הצדדים ימין ושמאל.
כתוצאה מכך, האזור המוטורי העיקרי השמאלי שולט על הצד הימני של הגוף ולהפך.
בהתאם לכך, האזור המוטורי העיקרי נשלט על ידי קליפת המוח הקדם-מוטורית, שנמצאת בסמוך לו באונה המצחית ועל ידי האזור המוטורי המשלים.
האזור המוטורי המשלים (SMA) הוא חלק מקליפת המוח המעורב בהיבטים מגוונים של תכנון תנועה.
הוא מעורב בלמידה וביצוע של התנהגויות הכרוכות ברצף של פעולות.
האזור המוטורי המשלים מקבל מידע מגרעיני הבסיס.
בדומה לקליפת המוח הקדם-מוטורית גם האזור המוטורי המשלים מוציא לפועל את ההתנהגות המתוכננת באמצעות הקשרים שלו לאזור המוטורי העיקרי.
כחלק מתהליך התכנון של התנועה, האזור המוטורי המשלים תורם לניבוי התוצאות התחושתיות שלה עוד בטרם שהיא יוצאת אל הפועל.
ניבוי התוצאות התחושתיות הוא היבט חיוני של התכנון המוטורי.
זאת משום שמידע זה יכול לשמש כבסיס להשוואה עבור האותות המתקבלים בזמן אמת ולהגביר את דיוק התנועה של השרירים אל עבר היעד הרצוי.
האזור הנארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים שמחלקים את שטח כדור הארץ וחלק מהאזור ההולארקטי.
הוא כולל את צפון אמריקה, גרינלנד והרמות שבצפון מקסיקו.
האזור מוגדר לפי דמיון בצומח ובבעלי החיים שמתקיים או שהתפתחו בו.
דרום מקסיקו, דרום פלורידה, מרכז אמריקה והקריביים כלולים באזור הנאוטרופי, יחד עם אמריקה הדרומית, אשר אקלימם טרופי אף שהם שייכים לאמריקה הצפונית.
האזור מחולק לארבעה תת-אזורים שמוגדרים כתחומים גאוגרפיים שעשויים לכלול כמה סוגי בתי גידול, אך בעלי זיקה חזקה, במיוחד בין סוגים וקבוצות עיקריות של אורגניזמים.
המגן הקנדי משתרע לאורך חלקה הצפוני של יבשת אמריקה מהאיים האלאוטיים במערב עד ניופאונדלנד במזרח.
תת-האזור כולל שטחי טונדרה וטייגה.
שטח זה הוא החלק הקנדי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית (Holarctic).
תת-אזור צפון-מזרח אמריקה כולל את השטחים המיוערים של מזרח ארצות הברית ושל דרום קנדה, את המישורים הגדולים, את ביומת יערות המחטניים הממוזגים שבדרום ארצות הברית ואת הסוואנה הסובטרופית של פלורידה.
שטח זה הוא החלק האטלנטי הצפון אמריקאי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
תת-אזור צפון-מערב אמריקה כולל את היערות המחטניים הממוזגים שלאורך וההרים והחוף בדרום אלסקה, במערב קנדה ובמערב ארצות הברית מהחוף המערבי עד הרי הרוקי, כמו גם אזורים מדבריים שבמערב ארצות הברית, ממזרח להרי רוקי.
שטח זה הוא חלק הרי הרוקי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
צפון מקסיקו ודרום אמריקה הצפונית
תת-אזור צפון מקסיקו כולל את המדבריות שבצפון מקסיקו, את דרום קליפורניה ואת דרום-מערב ארצות הברית על שטחי המדבר שבו: מדבר מוהאבי, מדבר סונורה ומדבר צ'יוואווה.
תת-האזור כולל גם את שטחי היער והבתה שבקליפורניה, את יערות האורן והאלון באזורים ההרריים של אריזונה ושל צפון מרכז מקסיקו.
שטח זה הוא החלק המדריאני של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
לפני כשלושה מיליוני שנים התחברה צפון אמריקה לדרום אמריקה על ידי היווצרותו של מצר פנמה.
עד אז, במשך כ-180 מיליוני שנים, היו היבשות נפרדות והחי והצומח בהן התפתחו בנפרד.
צפון אמריקה הייתה מחוברת לפרקים בגשר יבשתי במצר ברינג לאירואסיה, חיבור שאפשר נדידה של צמחים ובעלי חיים בין היבשות.
לכן, האזור הנארקטי חולק סוגים רבים עם האזור הפלארקטי ולעיתים מתייחסים לשניהם שייכים לאזור ההולארקטי.
בעקבות החיבור של מצר פנמה נגרמה ההחלפה האמריקנית הגדולה, בה נדדו בעלי חיים מצפון היבשת לדרומה ולהפך (אם כי בהצלחה קטנה בהרבה), תהליך שהשפיע רבות על החי ועל הצומח בשתי היבשות.
בתקופה שבה הופיע האדם באמריקה נכחדו בעלי חיים גדולים רבים, בהם סוסיים, גמליים, ממותות, מסטודון, עצלנים ענקיים, שנחרבים ודוב קצר-פנים.
בעבר הייתה הסברה שהם נעלמו בגלל שינויי אקלים, אולם כיום ההנחה היא שאמנם לאקלים הייתה תרומה מסוימת לכך, אך ציד על ידי האדם היה הגורם המכריע בתהליך.
משפחת האנטילוקפריים שכיום מכילה רק את האנטילוקפרה האמריקנית.
תת-המשפחה טרמרקטיים בתוכה קיים רק המין דוב המשקפיים האנדמי לדרום אמריקה.
האזור המטרופוליני דנובה תחתית (ברומנית: Zona metropolitană Dunărea de Jos) מתוכנן לקום במפגש גבולות מחוז גאלאץ, מחוז בראילה ומחוז טולצ'אה עם מרכז אדמיניסטרטיבי בעיר גאלאץ.
השם המיועד לאזור, "דנובה תחתית", הוסכם על הנהגת שתי הערים, גאלאץ ובראילה.
האזור המטרופוליטני פלורנס–מאסל שולס הוא אזור בצפון-מערב אלבמה, ארצות הברית, המורכב מארבע ערים סמוכות: פלורנס (Florence), מאסל שולס (Muscle Shoals), שפילד (Sheffield) וטסקמביה (Tuscumbia) וכולל שני מחוזות: מחוז לודרדייל ומחוז קולברט.
בערי האזור, בפרברים ובחוות החקלאיות הסמוכות, חיים כ-200,000 תושבים, כאשר למעלה מ-400,000 מתושבי הסביבה מגיעים אליו מדי יום לעבודה, לימודים, רפואה ומסחר.
נהר הטנסי עובר באזור, כאשר פלורנס, הגדולה מבין הערים, מצפונו ושלוש האחרות (Tri-Cities) על גדתו הדרומית.
אוניברסיטת צפון אלבמה (University of North Alabama (UNA), הוותיקה מבין האוניברסיטאות במדינה (נוסדה ב-1830) ממוקמת בפלורנס.
טסקמביה ידועה כעיר הולדתה של הלן קלר ומרכזת מיזמי תיירות וחינוך הקשורים בסופרת החרשת-עיוורת (בכללם בית ילדותה, Ivy Green).
במאסל שולס פעלו אולפני FAME שהפיקו מוזיקת נשמה ומוזיקת קאנטרי ובהם הקליטו יוצרים רבים, בהם וילסון פיקט, אוטיס רדינג, פרסי סלדג', אריתה פרנקלין, אטה ג'יימס, בובי ג'נטרי ולהקת האחים אולמן.
בין מאסל שולס לשפילד פעלו בין 1969 ל-1979 אולפני Muscle Shoals Sound Studio, שייסדו פורשי FAME ושם הקליטו אמנים כהאבנים המתגלגלות, בוב דילן, סיימון וגרפונקל, דייר סטרייטס, רוד סטיוארט, לנרד סקינרד וג'יי ג'יי קייל.
האזור הוא מקום הולדתם של אנשי מוזיקה רבים.
פלורנס היא עיר ילדותם של המפיק סם פיליפס ושל "אבי הבלוז" וו.
הנדי ומארחת פסטיבל בלוז שנית לזכרו.
שפילד היא עיר הולדתו של "אבי הקאנטרי-סול", ארתור אלכסנדר.
הזמר פרסי סלדג' נולד וחי בעיירה לייטון, הסמוכה למאסל שולס.
בטסקמביה ממוקם היכל התהילה למוזיקה של אלבמה (Alabama Music Hall of Fame).
העיר, בירת מחוז לודרדייל, נוסדה ב-1826, נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-40,000 נפש.
המקום נבחר ותוכנן להתיישבות ב-1818 על ידי מתיישב איטלקי שקרא לה עם שם פירנצה.
בעיר נמצא בית החולים המרכזי של האזור, Eliza Coffee Memorial Hospital ואוניברסיטת צפון אלבמה, הוותיקה מבין האוניברסיטאות במדינה.
העיר נוסדה ב-1923 כחלק ממיזם התיישבות ותעשייה של הנרי פורד.
העיר הוקמה כעיר מתוכננת שתכליתה להעביר תעשייה לאזור, שהתבסס על חקלאות וגידול כותנה.
שמות הרחובות נקראו על שם רחובות העיר דטרויט.
אולם תוכניתו של פורד להפוך את כל האזור למגלופוליס תעשייתית בסגנון דטרויט נבלמה כיוון שהאדמות באזור השתייכו לרשות עמק טנסי, שסירבה למכור את האדמות לפורד.
העיר נוסדה ב-1885, לאחר שאדמותיה נרכשו על ידי אנדרו ג'קסון וקצינים ששירתו עמו במלחמת 1812. נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-9,000 נפש.
העיר, בירת מחוז קולברט, נוסדה ב-1815, נכון ל-2017 מוערכת אוכלוסייתה בכ-8,400 נפש.
הייתה זו ההתיישבות הלבנה הראשונה באזור, מיד לאחר מלחמת 1812 שבעקבותיה עזבו את המקום אנשי הצ'רוקי שהתגוררו בו לפני כן.
בתחילה נקראה Ococoposa, ב-1821 שונה שמה ל-Big Spring ושנה לאחר מכן שונה לטסקמביה, על שם הצ'יף של שבט הצ'יקאסו.
בעיר מספר אטרקציות תיירותיות, בהן האזור ההיסטורי, המשמר כמה מהמבנים העתיקים ביותר באלבמה; בית ילדותה של הלן קלר (Ivy Green) הכולל מוזיאון ומרכז חינוכי והיכל התהילה למוזיקה של אלבמה (Alabama Music Hall of Fame).
את נהר הטנסי חוצה סכר וילסון.
הסכר הוקם בין 1918 ל-1924 לצורך הפקת חשמל בתחנת כוח הידרואלקטרית כחלק מרשות עמק טנסי.
הסכר יוצר את אגם וילסון בערוץ הנהר.
סמוך למאסל שולס נמצא נמל התעופה Northwest Alabama Regional Airport (IATA: MSL) המשמש לטיסות פנים קצרות מן המרכז האזורי בנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה.
Route 72 ) חולף דרך האזור מצפון לדרום ומקשר אותו לערים ממפיס וצ'טנוגה שבמדינת טנסי.
הכביש מצטלב באזור עם הכביש המהיר 43 (U.S.
Route 43 ) המוביל לעיר מוביל.
אחת ממסילות הרכבת הוותיקות בארצות הברית והעתיקה ביותר האלבמה, Tuscumbia Railway נסללה ב-1830 בין טסקמביה לשפילד.
ב-1832 נסללה מסילת Tuscumbia, Courtland and Decatur Railroad אשר שימשה לשיווק תוצרת הכותנה מהאזור ומשתמשת עד היום כציר מרכזי המחבר את האזור לצומת התחבורתי בדיקייטר.
היהודים הראשונים התיישבו באופן קבוע באזור בערך באמצע המאה ה-19, ובכמויות משמעותיות בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בפלורנס, בשפילד ובטסקמביה.
באותה תקופה הקהילה הייתה עדיין מצומצמת מאוד, וההלוויה היהודית הראשונה ב-1871 נערכה על ידי כומר בפטיסטי שהשיג סידור יהודי.
הקהילה גדלה וב-1900 היו באזור כ-15 חנויות בבעלות יהודים.
באותן שנים היהודים, בעיקר בפלורנס, החלו להתאגד כדי ליצור קהילה מסודרת.
הם החלו לקיים תפילות ביחד, ב-1889 "חברת שפילד" תרמה קרקע להקמת בית קברות יהודי, וכעבור כמה שנים הוקם בפלורנס בית ספר יהודי קטן בעזרת רב מהאנטסוויל.
בתחילת המאה ה-20 כבר היו בפלורנס רבנים במשרה חלקית וב-1908 הוקם בה "בית הכנסת בני ישראל".
שנה קודם לכן נאמד מספר היהודים באזור ב-110.
בשנים שלאחר מכן הייתה מחלוקת בין חברי הקהילה האם היא צריכה להיות אורתודוקסית או רפורמית, עד שהרוב הכריע בעד הרפורמים בשנות ה-30, וכעבור מספר שנים קהילת בני ישראל הצטרפה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי.
בניגוד למרבית הקהילות הרפורמיות, היהודים המקומיים תמכו בציונות, תרמו להסתדרות הציונית הדסה ונפגשו עם דוד בן-גוריון שבא להתרשם ממתקני רשות עמק טנסי בסביבה ב-1951.
הצמיחה הכלכלית של האזור לאחר מלחמת העולם השנייה הביאה לגידול באוכלוסייה וביחד לגידול בקרב היהודים.
ב-1954 נבנה בית כנסת חדש וכמות החברים הרשמית הגיעה לשיא של כ-60 חברים ב-1962. לאחר מכן כמות היהודים צנחה בהדרגה והקהילה עזבה את האיחוד הרפורמי כי חשבה שאינו תורם לקהילות קטנות, אך היא עדיין קיימת ופעילה נכון ל-2017 ומשרתת אותה רבה שבסיסה בנאשוויל שבטנסי.
האזרח גואטה היא תוכנית טלוויזיה מסוג דוקו-אקטיביזם בהנחיית יגאל גואטה, המשודרת בערוץ כאן 11 החל ממאי 2019. העונה הראשונה הסתיימה בספטמבר 2019. העונה השנייה עלתה לשידור במאי 2020 והסתיימה בחודש ספטמבר של אותה שנה.
בפברואר 2022 עלתה העונה השלישית.
יגאל גואטה שימש כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, ונאלץ להתפטר לאחר שסיפר בראיון על כך שהשתתף בחתונת אחיינו ההומוסקסואל.
לאחר סיום תפקידו בכנסת, ולאחר שבתו, שמחה, הפכה לכוכבת ריאליטי, החל לעסוק בתחום התקשורת ולהגיש תוכניות רדיו בתאגיד השידור הציבורי.
התוכנית מעלה על סדר היום נושאים חברתיים.
בין הנושאים שטופלו עמלות הבנקים, מחירי מוצרי החלב, מפגעי התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, מפגעי תאונות הבניה, פרסומי מוצרי ניקוטין בקרב המגזר החרדי, קידום רישום תרופות עם תופעות לוואי ועוד.
בתוכנית משולבים קטעים בהם מספרים נפגעים על בעיותיהם, ראיונות עם מומחים ועם גורמים בעלי עניין בסוגיה.
גואטה מגיע עם מצלמות הטלוויזיה אל גורמים אחראים לסוגיות אותן הוא מעלה ומתעמת איתם, פעמים רבות ללא תאום מראש איתם.
הסכם אידליב נחתם ב-17 בספטמבר 2018 בין טורקיה לרוסיה במטרה ליצור אזור מפורז במחוז אידליב, בו שלטו ארגוני האופוזיציה הסורית כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
הוסכם בין הצדדים שבשטח המפורז יסיירו כוחות צבא טורקיים ורוסיים.
ארגוני האופוזיציה הסורית הכריזו כי הם דוחים את ההסכם, וכוחות הצבא הסורי הפגיזו את מעוזי האופוזיציה במחוז.
בינואר 2019 השתלטו כוחות תחריר א-שאם על רוב השטח, ובמשך כשנה נמשכו העימותים בין ממשלת סוריה לאופוזיציה.
במרץ ואפריל 2020 כבשו כוחות הצבא הסורי מחדש את רוב השטח שבו שלטו ארגוני האופוזיציה.
במהלך העימותים נהרגו 238 חיילים סוריים, 285 לוחמים מארגוני האופוזיציה הסורית, ומספר חיילים רוסים וטורקים.
כמו כן נהרגו 372 אזרחים ו-80,000 נותרו חסרי בית.
השטח המפורז מעולם לא הוקם, וכל צד האשים את משנהו באחריות למחדל.
בתחילת 2018 הביס הצבא הסורי כוחות של המדינה האסלאמית ששלטו בדרום-מערב המדינה, וכ-2,000 מאנשי המדינה האסלאמית ברחו לאזור אידליב.
באותה תקופה הביס הצבא הסורי כוחות של ארגוני האופוזיציה הסורית בריף דמשק, וכ-20,000 מהם נכנעו והועברו למחוז אידליב.
ביולי 2018 הביס הצבא הסורי כוחות של ארגוני אופוזיציה בדרום המדינה, ושוב הועברו רבים מהם למחוז אידליב.
באוגוסט 2018 התגוררו כ-3 מיליון איש במחוז אידליב, ובהם כ-70,000 לוחמים מארגוני אופוזיציה ומארגון תחריר א-שאם.
באותה עת החל הצבא הסורי לרכז כוחות מחוץ למחוז ולהפגיז שטחים המוחזקים בידי כוחות האופוזיציה.
ב-4 בספטמבר 2018 כעשרה מטוסי סוחוי רוסיים ביצעו עשרות תקיפות אוויריות בחלק הדרומי והמערבי של מחוז אידליב, בהן נהרגו 11 איש ונפצעו 24. ההפצצות נמשכו גם בימים שלאחר מכן.
טורקיה שלחה כוחות צבא לסייע לארגוני האופוזיציה והתריעה מפני משבר הומניטרי במחוז.
ב-13 בספטמבר 2018 נפגשו באיראן נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כדי לדון במצב בסוריה.
ב-17 בספטמבר הוכרז על הסכם בין הצדדים, שנחתם בסוצ'י.
יוקם אזור מפורז בעומק של 15 עד 25 ק"מ בשטח המוחזק בידי האופוזיציה.
השטח המדויק יוגדר עד 15 באוקטובר.
ייאסר כל מעשה תוקפנות באזור.
הצבא הסורי יימנע מהתקפות על כוחות אופוזיציה בנפת אידליב.
ארגון תחריר א-שאם וארגונים הנחשבים ל"קיצוניים" יצטרכו לעזוב את האזור המפורז לחלוטין.
ארגוני אופוזיציה הנחשבים ל"מתונים" ונתמכים בידי טורקיה יורשו להישאר באזור המפורז, אך יצטרכו להוציא ממנו את כל הנשק הכבד והבינוני.
"ממשלת הישועה הסורית", ארגון ממשל אזרחי שהוקם בידי תחריר א-שאם, יפורק.
ארגוני האופוזיציה יפתחו את נתיבי התחבורה הראשיים (כבישים M4 ו-M5) ויבטיחו תנועה חופשית לאזרחים.
טורקיה ורוסיה יקימו נקודות תצפית שבאמצעותן יוודאו את קיום תנאי ההסכם בשטח.
כמו כן הכוחות יקיימו סיורים משותפים לאורך גבול השטח המפורז.
רוסיה וטורקיה יצהירו על "נחישותם להילחם בטרור בסוריה בכל צורה ואופן."
ממשלת סוריה קיבלה בברכה את ההסכם.
ארגוני האופוזיציה דחו אותו מכל וכל, וארגון תחריר א-שאם נמנע מתמיכה או דחייה מפורשת.
ב-19 בספטמבר תקף הצבא הסורי עמדות שהוחזקו על ידי כוחות תחריר א-שאם בציר חמה-לטקיה-אידליב, בטענה שהארגון עדיין לא הסיג את כוחותיו מהאזור.
בימים שלאחר מכן תקף הצבא הסורי שוב ושוב כוחות של ארגוני האופוזיציה שנותרו באזור המפורז.
בתגובה תקפו כוחות האופוזיציה הסורית את הצבא הסורי במספר אזורים, בפרט במחוז חלב.
ב-2 באוקטובר דיווחו נציגי טורקיה ותחריר א-שאם כי אנשיהם יצאו מהאזור המפורז וכי "ממשלת הישועה הסורית" פורקה.
על אף ההכרזה המשיך הצבא הסורי להפציץ את האזור כמעט מדי יום במשך זמן רב לאחר מכן.
למרות ההכרזה הטורקית, לוחמי תחריר א-שאם רבים נותרו באזור המפורז, וגם "ממשלת הישועה הסורית" המשיכה לפעול בו.
ארגוני האופוזיציה האחרים חתמו על הסכם שיתוף פעולה עם תחריר א-שאם.
ארגוני אופוזיציה "מתונים" לא הוציאו מהאזור את הנשק הכבד והבינוני, ונתיבי התחבורה נותרו חסומים.
טורקיה ורוסיה לא קיימו סיורים משותפים באזור המפורז מכיוון שארגוני האופוזיציה סירבו לאפשר כניסת חיילים רוסים לשטחם, ולדבריהם טורקיה טענה שהיא לא תאפשר נוכחות רוסית באזור המפורז.
תוקף ההסכם הוארך מספר פעמים כדי לאפשר לטורקיה לשכנע את ארגוני האופוזיציה לדבוק בתנאים, אך כל הניסיונות הללו לא צלחו.
בסוף אפריל 2019 חודשו תקיפות הצבא הסורי על מעוזי האופוזיציה, בניסיון לכבוש את נתיבי התחבורה במחוז.
ב-1 באוגוסט 2019, לאחר מספר חודשי לחימה אינטנסיבית בין הצדדים, הודיעה ממשלת סוריה על הפסקת אש חד-צדדית, מותנית בהסכמת ארגוני האופוזיציה לתנאי ההסכם המקורי.
הארגונים הסכימו, אך ארגון תחריר א-שאם דחה את ההצעה, ובכך הכשיל את היוזמה.
ב-19 בדצמבר 2019 החלה מתקפה עזה של הצבא הסורי על שטחי מחוז אידליב שבשליטת ארגוני האופוזיציה.
המתקפה הסתיימה ב-6 במרץ 2020 עם השתלטות הצבא הסורי על רוב שטחו של האזור המפורז, וממשלת סוריה שבה לשלוט בנתיבי התחבורה הראשיים.
ב-5 במרץ 2020 התקיימה פגישה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
הם סיכמו על הפסקת אש החל ב-6 במרץ 2020, אזור מפורז ברוחב 6 קילומטרים לאורך כביש M4, וסיורים משותפים של טורקיה ורוסיה לאורך הכביש.
האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית (בפשטו: فدرالي قبايلي سيمې; באורדו: وفاق کے زیر انتظام قبائلی علاقہ جات) היה שטח שבטי אוטונומי בתוך פקיסטן מאז הקמתה ועד 2018 כאשר במסגרת המלחמה בצפון-מערב פקיסטן אוחד עם המחוז הפקיסטני של ח'ייבר פח'טונח'ווה.
כיום האזור נשלט בידי הטליבאן ואל-קאעדה אשר נתמכים בידי הרוב האתני פשטוני במקום.
מאז המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, קו דוראני קבע את גבולה של אפגניסטן עם מערב הראג' הבריטי אשר הפך לימים למדינת פקיסטן.
קו זה חתך את מרכזי האוכלוסין של הפשטונים, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באפגניסטן, דבר אשר גרם לאי הכרה של הממשלה האפגנית בקאבול בגבול הבינלאומי של קו דוראני והריע את יחסי אפגניסטן–פקיסטן.
על צדו הפקיסטני של קו דוראני היו אזורים עם רוב פשטוני כה רב שהממשלה הפקיסטנית העניקה להם אוטונומיה בתור האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית.
היו אלו שבעה אזורים אשר נוהלו בידי מועצות עצמאיות המבוססות על ההיררכיה השבטית.
עם התפתחות מלחמת אפגניסטן הטליבאן ואל-קאעדה דרשו את השטחים הללו מידי פקיסטן.
תושבי האזורים עצמם תמכו בפעולות הטרור של הטליבאן והחלו במרד כוחות גרילה אשר הכריחו התערבות של ארצות הברית והביאו אל המלחמה בצפון-מערב פקיסטן אשר במסגרתה אוחדו האזורים עם מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה נגד רצון הרוב האזרחי בתוכם.
האזורים האסורים לטיסה בעיראק הם אזורים אסורים לטיסה שהוכרזו על ידי ארצות הברית, בריטניה, וצרפת לאחר מלחמת המפרץ שפרצה ב-1991. ארצות הברית הצהירה כי האיסור נועד להגן על המיעוט הכורדי האתני בצפון עיראק והמוסלמים השיעים בדרום שנרדף על ידי משטרתו של נשיא עיראק, סדאם חוסיין.
בעקבות האיסור נאסר על ידי מטוסים עיראקים לטוס בתוך האזורים שנקבעו, האיסור נאכף על ידי מטוסים אמריקאים, בריטיים וצרפתיים (אם כי צרפת החליטה לפרוש מתפקידה ב-1996).
הכורדים בצפון המדינה זכו לאוטונומיה אפקטיבית והוגנו לאחר הזעזוע שנגרם בעקבות רצח העם באל-אנפל שבמהלכו נרצחו עשרות אלפי כורדים.
בניגוד למרבית הפעולות במלחמה, פעולות האכיפה לא אושרו על ידי האו"ם.
מזכ"ל האו"ם, בוטרוס בוטרוס ראלי גינה את קביעת אזורי הטיסה האסורים ובראיון שנתן לעיתונאי ג'ון פילגר הגדיר אותם כ"בלתי חוקיים" .
ממשלת צרפת, ממשלת ארצות הברית וממשלת בריטניה השתמשו בהחלטה 688 של מועצת הביטחון של האו"ם כדי ל"אשר" את חוקיות אזורי הטיסה האסורים בעיראק, עם זאת ההחלטה עצמה לא ציינה במפורש שום סמכות ספציפית בנוגע לאזור אסור בטיסה.
עם סיום מלחמת המפרץ ולאחר הדאגה לביטחונם של הכורדים שלקח חלק בסדרת המרידות שהתרחשו ב-1991 הוחלט לפתוח ב"מבצע אספקת נוחות" שלמעשה יצר אזור שאסר על מטוסים צבאיים עיראקים לטוס בצפון עיראק, בנוסף לכך במבצע סופק סיוע הומניטרי נרחב לתושבי המדינה.
מטוסים אמריקאים ובריטים אוכפו ללא הרף את אזור הטיסה ואף נאלצו לסבול מירי נ"מ שבוצע על ידי הצבא העיראקי מדי יום.
בנובמבר 2002 הוחרפה המתיחות בין ארצות הברית לעיראק, וזאת לאחר שלדברי ארצות הברית הכוחות העיראקים הזניקו כוחות נ"מ לכיוון האזורים האסורים לטיסה.
למעשה, האזורים חדלו להתקיים עם תחילתה של מלחמת עיראק במרץ 2003 מאחר שהקואליציה השיגה במהירות את העליונות האווירית על המדינה.
האזורים הושבתו רשמית מיד לאחר תפיסתו של הנשיא העיראקי, סדאם חוסין.
רק שנה לאחר השבת האזורים ובתום תקופת בת 14 שנים חברת התעופה הלאומית של עיראק, עיראקי איירווייז, החלה לחזור לפעילותה.
האזור הפולני בעיראק (בפולנית: Polska strefa w Iraku) היה כינויו של אזור בעיראק, אשר בין השנים 2003–2008 נוהל בידי צבא פולין מטעם נאט"ו.
ב-2003 הצטרפה פולין למדינות נאט"ו והכריזה מלחמה על משטרו של סדאם חוסיין.
במלחמת עיראק שלחה שלחה לעיראק 2,500 חיילים, אשר צורפו לעוד חיילים מ-22 מדינות נוספות ליצירת הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום.
מכיוון שהכוחות הפולניים היו המשמעותיים ביותר בדיוויזיה, היא הייתה נתונה תחת פיקודם.
לאחר סיום כיבוש הארץ, חולקה עיראק בידי מדינות ברית נאט"ו לארבעה אזורי כיבוש: הצפוני והאמצעי, בניהול צבא ארצות הברית, הדרומי בפיקוח צבא בריטניה, והמרכז-דרום בפיקוח צבא פולין.
אזור הכיבוש הפולני הקיף את המחוזות אל-קאדסיה, כרבלא, באבל וואסט.
באזור זה נמצאה אוכלוסייה של כ-5 מיליון תושבים הפרוסים על פני 65,632 קמ"ר.
הכוחות הפולניים עסקו בעיקר בלוחמה בטרור, ובהמשך שימשו גם כמאמנים ויועצים עבור הצבא והמשטרה של המדינה הדמוקרטית שהקימו המעצמות בעיראק.
הבסיס הפולני הראשי היה בתחילה מחנה באבל, ובהמשך עבר למחנה אקו.
עם זאת, ב-2004 החליטה ספרד להסיג את כל כוחותיה מעיראק, ובעקבות כך הסיגו גם מדינות מרכז אמריקה את חייליהן.
בשל כך, נאלצו הפולנים להעביר את נג'ף לשליטת האמריקנים.
בהדרגה החלו עוד ועוד מדינות לעזוב את האזור, ופולין עצמה החלה לצמצם את כוחותיה.
ב-2005 היו באזור רק 900 חיילים פולנים.
ב-2006 נאלצו הפולנים להעביר גם את באבל לאמריקנים.
ב-2008 עזב אחרון החיילים הפולנים את עיראק ואזור הכיבוש בוטל.
בסך הכל איבדה פולין 25 אנשים בלחימה בעיראק.
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, היה אזור נייטרלי בגודל של כ- בגבול כווית – ערב הסעודית, שהוגדר לראשונה לאחר חתימת אמנת עוקייר ב-2 בדצמבר 1922.
לדברי ההיסטוריון האמריקאי, דניאל ירגין , "האזור הנייטרלי היה [בשטח של] אלפי קילומטרים רבועים של מדבר מעוקר שנמצא על ידי הבריטים ב-1922 במהלך שרטוט הגבול בין כווית וערב הסעודית.
על מנת להכיל את הבדואים, שנדדו הלוך ושוב בין כווית וערב הסעודית, ועבורם לאום היה מושג מעורפל, הוסכם ששתי המדינות יחלקו את הריבונות על האזור."
באזור הנייטרלי, אמנת עוקייר קבע כי סולטנות נג'ד וכווית יחלקו זכויות שוות לכל תושבי האזור, עד לחתימת הסכם חדש.
עם זאת, היה עניין מועט בהתיישבות האזור הנייטרלי עד לגילוי של נפט בשדה בורגן , כווית, ב-1938. עם האפשרות לגילוי נפט בתוך האזור הנייטרלי עצמו, העניקו הקלות לחברות הנפט באזור ב-1948–1949. הנפט באזור הנייטרלי התגלה לראשונה במרץ 1953. מאוחר יותר, ניצלו שתי המדינות את הנפט במסגרת הסכם פעולה משותף.
ב-1957–1958, חתמו ערב הסעודית וכווית על הסכם זיכיון עם חברת הנפט .
הזיכיון התפוגג ב-2000. הנפט הראשון שהחברה גילתה באזור הנייטרלי היה בינואר 1960.
באוקטובר 1960, משא ומתן על חלוקת האזור הנייטרלי החל זמן קצר לאחר פגישה קצרה בין שליטי כווית וערב הסעודית.
ב-7 ביולי 1965, חתמו שתי הממשלות על הסכם, שנכנס לתוקף ב-25 ביולי 1966, לחלוקת האזור הנייטרלי.
הסכם תיחום לאזור הנייטרלי נחתם ב-17 בדצמבר 1967, ונכנס לתוקפו ב-18 בדצמבר 1969. ההסכם אושרר ב-18 בינואר 1970, ופורסם לציבור, על ידי העיתון Kuwaiti Official Gazette, ב-25 בינואר 1970.
לאזור מעולם לא הוקצה קוד ISO 3166, מאחר שהוא חולק לפני אימוץ הקוד ב-1974.
במהלך מלחמת המפרץ, האזור נכבש, יחד עם כווית, על ידי עיראק.
לאחר סיום המלחמה, האזור שוחרר מידי עיראק.
אף על פי שהאזור הנייטרלי כבר לא קיים, שאיבת הנפט באזור עדיין נעשית בהסכמים בין שתי המדינות.
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה (בקוריאנית: 백제역사유적지구) הם קבוצה של שמונה אתרים היסטוריים השוכנים בשלוש ערים בקוריאה הדרומית: , ו.
הם מתייחסים לתקופה האחרונה של ממלכת פקצ'ה, שהייתה אחת משלוש הממלכות ששגשגו משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה, התקופה שבין 475 ל-660 לספירה.
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-8 ביולי 2015 במושב ה-39 של הוועדה.
בפקצ'ה, ממלכה עתיקה של קוריאה ששגשגה במשך 678 שנים משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה, אפשרה אינטראקציה עם מדינות מזרח אסיה את פיתוח התרבות הייחודית שלה, השונה מזו של שתי הממלכות השכנות האחרות של קוגוריו ושילה.
פקצ'ה נוסדה על שטח קטן על גדות נהר האנגאנג, סיאול של ימינו, בשנת 18 לפני הספירה,  עם אוכלוסייה מהגרת מקוגוריו, ובמהלך השנים העיר גדלה לכיוון דרום מערב-המדינה.
היא התפרסמה מבחינה תרבותית וכלכלית.
בסופו של דבר פרצו מלחמות בין שלוש הממלכות, ובקרב ניצחה קוגוריו וכבשה את פקצ'ה, בירת ממלכת פקצ'ה.
לאחר מכן עברה פקצ'ה מהאנסונג לאונגג'ין, שם הוקם מבצר קונגסנסאונג בשנת 475 לספירה,  ונקבעה כבירת הממלכה.
מעבר זה הקל על מדינת פקצ'ה הצעירה לספוג את התרבות והאדריכלות הסינית הקשורה לתכנון ערים, והיא גם ספגה את הבודהיזם.
פקצ'ה גם העבירה את ערכיה התרבותיים והדתיים ליפן, ואונגג'ין (שנבנתה במרכז נהר גאומגאנג בצורת יהלום, 130 קילומטרים ממזרח לסיאול ) הפכה לעיר רבת השפעה במזרח אסיה.
עם זאת, היה מעבר נוסף של הבירה לסאבי, וממלכה חזקה הוקמה בבוייאו בשנת 538 לספירה.
העברה זו הייתה הכרחית מסיבות של סחר ומסחר, משום שלבירה העיקרית לא היה יתרון זה.
בסאבי נבנתה עיר עם ארמון מלכותי, מבצרים, שטחי קבורה מלכותיים, וחומת עיר.
במהלך המשטר של תקופת סאבי (538–660 לספירה), המלך סאונג העביר את הבירה לבוייאו בשנת 538.  איקסאן הוקמה כבירה שנייה למטרות מנהליות.
בשנת 660 לספירה, הובסה פקצ'ה במלחמה עם ממלכת שילה, שהיו בעלי ברית של שושלת טאנג של סין.
הבודהיזם מצא את דרכו אל פקצ'ה מסין בפעם הראשונה בסוף המאה ה-4. במאה ה-6 נסע גיאומיק, נזיר בודהיסטי של פקצ'ה, להודו כדי ללמוד עוד על בודהיזם ולהחזיר את כתבי הקודש, שתורגמו לשפה המקומית.
הפילוסופיה הבודהיסטית התפשטה באופן נרחב בכל מגזרי החברה, והשליט הכריז על עצמו כבודהה כדי להצדיק שליטה מלכותית על נתיניו.
במהלך תקופה זו, מקדשים ופגודות בודהיסטיות גדולות נבנו בפקצ'ה.
זה גם אפשר אינטראקציה הדוקה עם סין ויפן, לא רק בתחומי הדת והפילוסופיה, אלא גם בבניית מקדשים במדינות אלו במהלך המאות ה-5 עד ה-7. תקופה זו הייתה עדה גם לעליית מזרח אסיה כ"מעגל גאו-תרבותי" עם דפוס כתיבה אחיד עם תווים סיניים, אמונה בבודהיזם ואימוץ קודים משפטיים קונפוציאניים.
הממלכה שגשגה במשך כמעט 700 שנים משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה עם הממלכות השכנות שלה - קוגוריו מצפון ושילה ממזרח.
המונומנטים ההיסטוריים של תקופת פקצ'ה נקברו.
כאשר הם נחפרו הם נמצאו במצב שמור היטב.
ארגון מיוחד בשם "הקרן לשימור וניהול אזורים היסטוריים של פקצ'ה" הוקם בשיתוף כל בעלי העניין: רשויות ממשלתיות, מחוזיות ומקומיות ועמותות קהילתיות מעורבות.
תוכנית שימור וניהול כוללת לשנים 2015–2019 הוקמה גם כדי להבטיח ש"הערך האוניברסלי יוצא הדופן" של המונומנטים באתר המורשת העולמית יישמר היטב באמצעות תוכנית ניהול תיירות מתאימה לאתרים.
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה נוספו לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר מורשת תרבותית בשנת 2015 על פי החלטה של הישיבה ה-39 של ועדת המורשת העולמית.
בנימוקים להוספת האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית נכתב:
ההוספה התבססה על קריטריונים 2 ו-3 לבחירת אתר מורשת עולמית:
אתר המורשת העולמית מורכב משמונה אזורים נפרדים.
אלה מכסים שטח מוגן כולל של 1,351 דונם.
אזורי ההגנה הבודדים מוקפים כל אחד באזורי חיץ, ששטחם הכולל 3,036 דונם.
מבצר קונגסנסאונג – שוכן בקונגג'ו והיה ידוע בתחילה בשם אונגג'ינסאונג ולאחר מכן כגונגסאנסאונג בתקופת שלטונה של שושלת קוריאו.
הוא משתרע על שטח של כ-200 דונם.
הוא נחשף במהלך החפירות הארכאולוגיות שנעשו לאחר שנות ה-80, כאשר נחשפו שיטות הדחיסה בבניית סוללת המבצר, הארמון המלכותי והמבנים הקשורים בארמון המלוכה.
המבצר ממוקם בראש הר גונגסאן (גובה 110 מטרים) ומשתרע על פני אורך של 2,666 מטרים, כשחומת האבן שלו באורך 1,925 מטרים, והיתרה, 735 מטרים בנויה מאדמה.
הוא נבנה כמבצר הגנה המותאם לטופוגרפיה המקומית על ידי קישור בין פסגות הרים וגישור בין העמקים.
לאחר קריסת אימפריית פקצ'ה, הסוללות נבנו מחדש במלואן כקירות אבן.
הוא פעל הן כמבנה הגנה והן כארמון מלכותי.
קברים מלכותיים בסונגסאן-רי – הקבר המלכותי של המלך מוריונג שייך למלך ה-25 של פקצ'ה.
הוא שוכן על ראש גבעה קטנה (גובה 75 מטרים) בצד הדרומי של נהר גאומגאנג.
הוא נחשף בשנת 1971 במצב שלם, אם כי כמה חפירות נערכו בשנים 1927 ו-1932. כאשר נחפר, קבר המלך נמצא במצב שמור היטב עם יותר מ-4,600 עתיקות במצב טוב.
זה היה חלק משישה קברים אחרים שנמצאו בין הקברים המלכותיים בסונגסאן-רי.
הקברים נבנו בסביבות שנת 475 לספירה לאחר העברת הבירה.
קבר המלך והקבר מס' 6 עשויים מלבנים עם תקרה מקומרת, בעוד שחמשת הקברים האחרים נבנו כחדרי אבן בעלי תקרות כיפות.
מבצר בוסוסאנגסאונג – שוכן על גבעה קטנה, היה ידוע בתקופה המוקדמת בשם סאביסאונג.
הוא היווה את גן החצר האחורית של הארמון המלכותי והיה נתיב מילוט חירום.
חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בשנת 1993 חשפו מבצר זה.
הוא ממוקם על גבעת בוסוסאן (גובה 106 מטרים) הממוקם בקצה הצפוני של בוייאו, על הגדה המערבית של נהר גאומגאנג.
לקיר המבצר היקף של 2,495 מטרים עם רוחב בסיס של 5 עד 6 מטר, וגובה 3 מטרים שנבנה בשיטת אדמה נגוחה.
יש לו שני שערים, האחד בדרום והשני במזרח; השער הדרומי הוא השער הראשי.
הממצאים כאן מעידים גם על כך שהמבצר היה בשימוש כמבנה צבאי במשך יותר מ-1,000 שנים.
'סלע נקהוואם', שפירושו "סלע הפרחים הנופלים", מדף סלע, ידוע בשל האגדה הטרגית של פקצ'ה על 3,000 גבירות מלכותיות שהתאבדו בקפיצה מהצוק.
אתר מקדש ג'אוגנימסה – פריסת האתר היא מתווה ארכיטקטוני פופולרי ברחבי קוריאה ויש לו "פריסת פגודה-אולם תפילה-אולם הרצאות".
הוא שוכן על שטח שטוח ונמצא ברקע של הר גאוסאונגסאן במזרח והר בוסוסאן מצפון.
נבנה בתקופת סאבי, על הפגודה יש גילופים המנציחים את ניצחונה של שושלת טאנג על פקצ'ה.
למקדש יש פריסה של שער מרכזי, אולמות תפילה והרצאות ואזור מגורים של הנזירים, כולם מקושרים במעברים.
המבנים היו עשויים מעץ שניצבו על בסיסים ממרצפות אבן.
באתר יש פגודה בת חמש קומות, בגובה 8 מטרים עם פלטפורמה נמוכה וגוף ראשי גבוה במפלס הראשון, וגוף קטן יותר במפלסים הגבוהים יותר.
ממצאים ארכאולוגיים נוספים כוללים רעפים רבים ופסלוני חרס.
קברים מלכותיים בניונגסן-רי – מציגים שינוי בסגנון הארכיטקטוני של התקרה מקמורה לשטוחה.
הקברים נחפרו בין השנים 1915 ו-1917. כאן נחשפו שבעה קברים, כאשר שישה מסודרים בשתי שורות והשביעי נמצא במרחק של 50 מטרים משם.
לשלושה קברים יש תאי אבן עם מעבר ותקרות מקומרות מעוצבים בצורת משושה או ריבוע.