tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז קיימת ספרייה גדולה הפתוחה לקהל הרחב, עם ספרים וסרטונים בנושאי מחול.
מטרות המרכז הן לתמוך ולהכשיר רקדנים מקצועיים, לקדם תרגול של חובבים, לסייע במחקר, לשמר ולהפיץ את המורשת הכוריאוגרפית, ולתמוך ביצירת עבודות כוריאוגרפיות מגוונות ובדיאלוג עם תחומי אמנות אחרים.
היעדים העיקריים של ה-CND היא להציע מגוון שירותים לאנשי מקצוע בתחום המחול, לשמש כמרכז משאבים ליוצרים חוקרים ומתעניינים, ובניית שותפויות אזוריות ובינלאומיות.
שלוש משימותיו העיקריות הן הכשרה ושירותים מקצועיים, הגנה על מורשת, ויצירה אמנותית.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ז'אק קאליש והושלם בשנת 1972. בתחילה הוא שימש כמרכז מנהלי של העיר פנטן.
המבנה נחשב לדוגמה לאדריכלות ברוטליסטית.
המבנה אופייני למבנים מוסדיים גדולים שנבנו בפאתי פריז באותה תקופה.
חזיתו עשויה בטון גולמי ויש בו חלל פנימי מורחב הכולל נפחים משמעותיים וחללים ציבוריים גדולים המסודרים סביב אטריום מרכזי.
בהתאם לחזונו של לה קורבוזייה, שהגדיר אדריכלות כ"משחק מופתי, נכון ומפואר של נפחים המתאחדים באור".
בתחילת שנות ה-2000, האדריכליות אנטואנט רובן וקלייר גיסה, נבחרו לחדש ולשפץ את הבניין ולהפוך אותה למרכז הלאומי למחול.
הן שיפצו את החללים הפנימיים השונים והתאימו אותם לצרכים של מרכז כזה.
האדריכליות התמקדו בשינויים בתוך המבנה, הן בחללים ובחומרים והן בצבעים, ושימרו את מראהו החיצוני, מתוך כבוד לאדריכל הראשון ולזרם הברוטליסטי.
הבניין נחנך וזכה בפרס ריבוע הכסף בשנת 2004.
במבנה יש 7000 מ"ר של שטח זמין, המתוכנן במיוחד עבור אנשי מקצוע בתחום המחול.
בבניין יש 12 אולפני מחול, 3 בהם מציגים גם הופעות פומביות, ספריית מולטימדיה עם אוספים של יצירות נדירות ומקוריות וגם מסמכים בעלי עניין ציבורי רחב, וגם אולם לסרטים והקרנות.
השילוב המוצלח בין האדריכלות המקורית והמבנה המשופץ, העניק לבניין את זהותו ואווירתו הייחודית.
בתחילת 2016, הוחלט על שינוי בדרך השימוש במרחבים הציבוריים, לתועלת הציבור.
השיפוץ והפיתוח מחדש כללו פתיחת קומת הקרקע של הבניין ויצירת כניסות הנפתחות אל העיר פנטן וגדות תעלת אורק.
הוקמו גם בית קפה-מסעדה, אולם תצוגה גמיש, חלל פתוח למופעי והקרנות מחול וחדר קריאה חדש בספריית המדיה.
העיצוב החדש של "ארמון העם" העצום, מעניק לציבור הרחב, לאמנים, לרקדנים ולכלל המשתמשים, מקום שבו הם יכולים לבלות, להמציא, ליצור ולעבוד.
השיפוץ מיישם חזון חדשני של תנועה ואמנות, ותפיסה שונה של הופעות.
החל משנת 2024, Dance Reflections מאת Van Cleef & Arpels תומכת ב־CND באמצעות מגזין מקוון.
המרכז והפארק הנשיאותי על-שם ויליאם ג'.
קלינטון הוא מתחם הנצחה לנשיאה ה-42 של ארצות הברית, ביל קלינטון בליטל רוק, ארקנסו.
המתחם כולל בשטחו את הספרייה הנשיאותית ומוזיאון ע"ש קלינטון, את משרדיה של קרן קלינטון, בית ספר ללימודי מינהל ציבורי ע"ש קלינטון ופארק.
המרכז נוסד על ידי קלינטון, ונפתח לציבור ב-18 בנובמבר 2004.
המרכז הנשיאותי ממוקם בליטל רוק, בירתה של מדינת הולדתו של קלינטון, ארקנסו.
המתחם, אשר נושק לנהר ארקנסו, תוכנן על ידי האדריכל ג'יימס פולשק.
הפארק הוא דוגמה בולטת לחידוש אורבני.
הוא נבנה על אתר של מסילות ברזל נטושות של חברת העבר "מסילות הברזל של שיקגו, רוק איילנד והפסיפיק".
הספרייה הנשיאותית ע"ש קלינטון, אשר כוללת מוזיאון וארכיונים, היא הספרייה הנשיאותית השנייה בגודלה בארצות הברית.
קודמת לה רק הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן.
הארכיון מנוהל על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית (NARA).
אוסף הליבה של הארכיון כולל כמעט שני מיליון תמונות, כ-76 מיליון דפי מסמכים, כ-21 מיליון מכתבים שנשלחו בדואר אלקטרוני ושבעים וחמישה אלף פריטים מוזיאוניים מתקופתו של קלינטון בפוליטיקה האמריקנית.
המוזיאון כולל מוצגים רבים, ביניהם העתק מדויק של המשרד הסגלגל כפי שהיה בזמן כהונתו של קלינטון כנשיא.
מבנה הספרייה הנשיאותית ספג ביקורות בשל דמיונו, לטענת המבקרים, לקרוואן.
הסיבה לכך היא שקרוואן מהווה סטריאוטיפ של מבנה מגורים טיפוסי בארקנסו הכפרית.
בנייתו של המרכז הנשיאותי עלתה 165 מיליון דולר.
הוא משתרע על שטח של 14,000 מ"ר בנויים.
המתחם עצמו משתרע על שטח של כ-113 דונם.
מפלגת המרכז העצמאי הייתה מפלגה קצרת ימים בהנהגת אליעזר שוסטק ואהוד אולמרט שהתקיימה בתוך סיעת הליכוד.
המפלגה נוצרה בכנסת ה-8 על רקע חילוקי דעות במפלגת המרכז החופשי, שהייתה אחת המפלגות שהקימו את הליכוד, בין הפלג המתון עליו נמנו עקיבא נוף ושמואל תמיר, והפלג הניצי שכלל את אליעזר שוסטק ואהוד אולמרט.
ב-1974 הובילו החיכוכים במפלגה לפרישתם של שוסטק ואולמרט, שהקימו את מפלגת המרכז העצמאי כמפלגה נפרדת בתוך סיעת הליכוד.
המפלגה קיימה כנס יסוד בפברואר 1975.
באוקטובר 1975 החלו שיחות על איחוד המרכז העצמאי עם הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה (שהיו אף הן חברות בליכוד), לקראת איחוד כולל של כל החטיבות בליכוד למפלגה אחת.
השיחות הסתיימו בינואר 1976 בהכרזה על הקמת מפלגת לע"ם, שהייתה לחטיבה השלישית בגודלה בליכוד, לצד חרות והמפלגה הליברלית.
נוף ותמיר מצידם פרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1976 והקימו מחדש את סיעת המרכז החופשי כסיעה עצמאית, שהתקיימה עד לינואר 1977, אז פרשו מהכנסת לקראת הבחירות לכנסת התשיעית על מנת להצטרף למפלגת ד"ש החדשה.
המרכז הרפואי "שהם" הוא מרכז גריאטרי ממשלתי, הפועל בפיקוח משרד הבריאות, וממוקם בפרדס חנה-כרכור.
המרכז מתמחה בשיקום גריאטרי, שיקום נשימתי, טיפול תומך, אשפוז פנימי תת-חריף וטיפול באוכלוסיית תשושי הנפש.
השירותים ניתנים במסגרת מחלקות אשפוז, מכונים ומרפאות, תוך עבודה רב-מקצועית של צוותים רפואיים, סיעודיים ומקצועות הבריאות.
תחילתו של המקום עם קום מדינת ישראל.
אז, החלו גלי עלייה גדולים, בחלקם של אוכלוסייה מבוגרת ממזרח אירופה ומארצות ערב.
עולים אלה שוכנו במחנות עולים, שאחד מהם הוקם בפרדס חנה, במתחם של מחנה בריטי נטוש.
במרוצת הזמן הצליחו חלק מהעולים להיקלט בחברה הישראלית שהלכה ונבנתה.
אחרים נשארו מרוכזים במקום והיוו את הגרעין לאחד משרשרת מוסדות לטיפול בקשישים שבבעלות הג'וינט האמריקני, תחת השם מלב"ן – מרכז לטיפול בעולים נחשלים.
הגדול מביניהם היה המוסד בפרדס חנה.
בתחילה אמור היה המוסד לפתור בעיקר את הבעיות הכלכליות של העולים על ידי מתן מיטה ומזון.
לצרכים הרפואיים הייתה קיימת מרפאה שהעניקה שירות אמבולטורי למקרים קלים ביותר, ואם התעורר צורך באשפוז, הופנו החולים לאשפוז בבתי החולים בסביבה.
הזדקנות אוכלוסייה זו, ריבוי והחמרה של התחלואה והירידה במצב התפקודי של הקשישים, הכריחו את הנהלת המוסד להקים מערך רפואי הולך ומתפתח, עם אפשרויות לאשפוז ולביצוע בדיקות עזר וטיפולים במקום.
כך נפתחו מחלקות סיעוד, מחלקות תשושי נפש ומחלקות אקוטיות, מכון שיקום, רנטגן, מעבדה, שירות סוציאלי, שירות דיאטה ועוד.
בינואר 1976, בשל צביונו הרפואי המובהק, הועבר המוסד לבעלות משרד הבריאות.
עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התאפיין המרכז בעיקר בטיפול סיעודי והיה מעין בית אבות.
מאז יחד עם הרפורמה בשירותי הבריאות ולאור השינויים בגיל האוכלוסייה והצרכים הרפואיים, שינה המרכז את ייעודו לכיוון מחלקות אשפוז אקוטיות ופחות למחלקות טיפוליות כרוניות.
בנוסף למגמה זאת, הוכנסו משאבים טכנולוגיים רבים, כולל גיליון רפואי ממוחשב בכל מחלקות האשפוז.
הפיתוח בא לידי ביטוי גם בפיתוח הסביבתי ובמעבר מחלקות למבנים חדשים, העומדים בסטנדרטים הגבוהים הנדרשים כיום במערך האשפוז.
במרכז הרפואי 556 מיטות ו-12 מחלקות, המתמחות בשיקום אורתופדי, שיקום נשימתי, פנימית תת-חריפה, סיעוד מורכב תומך, תשושים ותשושי נפש.
בנוסף קיימים במרכז מרפאות ומכונים, בהם פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות תקשורת, שירות סוציאלי, בית מרקחת ומכון רנטגן.
המרכז נקרא על שמו של ד"ר חיים שהם, שהיה מנהלו בתחילת שנות ה-90.
המרכז מוכר לצורך התמחות בגריאטריה ומסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון.
המרכז הערבי לחקר אזורים צחיחים ואדמות יובש הוא מרכז מחקר חקלאי הממוקם בדמשק שבסוריה.
המרכז הוקם בדמשק בשנת 1968 והוא פועל מטעם הליגה הערבית, לצד שישה מרכזי מחקר דומים בארצות ערביות אחרות, במטרה לאחד את מאמצי המדינות הערביות לשיפור ופיתוח החקלאות בתנאי מדבר ואדמה צחיחה.
פעילות המרכז מכוונת למניעת תהליך המדבור, אך באותה עת נעשות בו פעולות ללמידת המדבר בניסיון לפתחו.
בעקבות פעילות המחקר הנערכת במרכז הוקם במסגרתו מאגר מידע לצמחי מדבר ובו תיעוד טקסונומי ואקולוגי של כ-1,300 צמחים.
המרכז הקהילתי הערבי-יהודי הוא מרכז קהילתי השוכן בגן טולוז ברחוב קדם שבשכונת גבעת עלייה בדרום יפו.
המרכז הוקם באוקטובר 1993 על ידי איברהים אבו שאנדי והדס קפלן במטרה לקרב בין יהודים וערבים ולחנך להיכרות ולשותפות בין שתי הקבוצות.
ייחודו בכך שהוא משמש כבית וכמרכז קהילתי ליותר מ-3,000 איש, בני שלוש קהילות דתיות ותרבותיות שונות - יהודים, מוסלמים ונוצרים.
המקום מפעיל מגוון חוגים לכל הגילים, בין היתר בתחומי אמנות פלסטית, מחול, מוזיקה מזרחית ומערבית, ספורט, הקניית שפות, ועוד.
בנוסף מציע המקום מגוון חוגי העשרה המשולבים בתוכניות הלימודים של בתי הספר בסביבה.
המרכז מציין אירועי תרבות וחגים של שלוש הדתות, ומקיים מפגשים בין בתי ספר וגנים, ערבים ויהודים, במטרה לאפשר דו-שיח ביניהם, בין היתר גם אגב שימוש באמצעים אומנותיים ובהפעלה.
עוד מפגיש המקום בין קבוצות אוכלוסייה מבוגרת ומעורבת מיפו ומיישובים אחרים.
במרכז פועלים אולם ספורט, חדר כושר המחלק את שעות פעילותו בין נשים לגברים, ומשחקייה לילדים.
מקהלת הנוער קולות השלום - מקהלת הנוער היחידה בארץ לנוער מעורב, ערבי ויהודי, בניצוחו של האומן יאיר דלאל.
הפינה האמריקאית ביפו (The American Corner Yaffo, ראשי תיבות ACY) - מחלקת ההסברה וקשרי החוץ של שגרירות ארצות הברית בישראל מפעילה במקום את הפינה האמריקאית, המספקת מידע עדכני אודות ארצות הברית, ומארחת דוברים ומרצים אמריקאים, ומורים לאנגלית.
"הקבוצה ביפו" - בית ספר עצמאי למחול עכשווי שקם בשנת 2001 על ידי תלמידיו.
הם פנו לרקדנים ולמורים למחול וכך יצרו תוכנית לימודים שנתית, שהפכה בשנת 2002 לעמותת "הקבוצה ביפו".
כיום פועלים במסגרת בית הספר כעשרים מורים וכוריאוגרפים, והוא מפעיל מסלולי לימוד שנתיים, שיעורי מחול פתוחים, סדנאות, ואירוע מחול חודשי פתוח.
מועדון הנוער "צעירים למען יפו" (שביבה מין אג`ל יאפא) - מועדון נוער שהוקם במטרה "למלא את החלל שנפער בחברה הערבית ביפו" ולהביא למעורבות חברתית בין בני נוער וסטודנטים.
המועדון מתמקד בארבעה תחומים - אומנות, דרמה, מוזיקה ומשחקים חברתיים.
פסטיבל שנתי "דואט ביפו" - פסטיבל המתקיים במרכז הקהילתי ובגן טולוז מאז שנת 1993. האירוע מפגיש ומשלב בין אומנים יהודים וערבים, והוא זוכה לחסות האיחוד האירופי.
המרכז המסחרי הישן הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנת 1927. זה היה המתחם הראשון בחיפה שיועד מלכתחילה למסחר.
המרכז היה האזור המתוכנן הראשון בעל ייעוד ותפקוד מוגדרים בעיר התחתית, והכניס את חיפה לעידן מודרני מבחינת תכנון עיר.
המרכז נבנה מצפון ובסמוך לכיכר חמרה והוא שוכן כיום בין הרחובות דרך העצמאות ורחוב נתנזון (בזמנו דרך יפו), והוא כולל בתוכו את הרחובות: נחום דוברין, משה אהרון, נתן (קייזרמן) וקהילת סלוניקי.
לימים הפך רחוב נחום דוברין למשכנו של "השוק הטורקי" שנסגר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. לאחר שנבנה מרכז מסחרי נוסף בעיר התחתית, באזור רחוב הבנקים, נוסף לשמו של המרכז התואר "הישן".
מרכז זה היה חלק ממרכז העסקים הראשי של חיפה בתקופת המנדט, שכלל גם את דרך יפו, את דרך המלכים (דרך העצמאות) ואת המרכז המסחרי החדש.
בתחילת המאה ה-20, התרכזה הפעילות המסחרית של העיר באזור השוק, ששכן ממזרח לכיכר חמרה עד אזור מסגד אל-ג'רינה, וממערבו, לאורך הרחובות דרך יפו ודרך אלנבי.
היחסים בין היהודים והערבים עד מאורעות תרפ"ט היו טובים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית חיפה מכ-25,000 תושבים על פי מפקד 1922, לכ-50,000 תושבים על פי מפקד 1931. במקביל התרחב השטח הבנוי, וב-1907 החלה יוזמה לבנות את שכונת "הרצליה" באזור הדר הכרמל של היום.
בעשור השני של המאה ה-20 החלו באזור זה היוזמות להקמת שכונת "הטכניקום" ליד הטכניון ושכונת נחלה.
שכונות אלה תוכננו כ"עיר גנים" למגורים בלבד, ללא כל מרכזים מסחריים.
עיקר שטחה הבנוי של העיר נפרש בשטח המישורי למרגלות הכרמל, מהמושבה הגרמנית במערב ועד תחנת הרכבת חיפה מזרח במזרח, ומדרום השכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב ו"מעלה הבורג'" במעלה מדרגת ההר שעליה שוכנת היום שכונת הדר הכרמל.
שנות ה-20 של המאה ה-20 היו תקופה של פעילות כלכלית מוגברת, שבאה לידי ביטוי בהקמת מבנים חדשים והקמת תעשיות חדשות.
הקרקע שעליה נבנה המרכז המסחרי נרכשה בשנים 1922-1921 על ידי חברת הכשרת היישוב, מידי מסדר "האחיות מנצרת", שנוסד בצרפת בשנת 1822. היוזמה לרכישת השטח הייתה של קבוצת אנשי עסקים יהודים חיפאים בראשות שבתי לוי, שמואל פבזנר, אהרון רוזנפלד ויעקב כספי, שהשתייכו לאגודת הסוחרים.
הם הקימו את "החברה למרכז מסחרי".
הקרקע נרכשה בעזרת מימון שהתקבל מבנק ברקליס, במטרה להקים מרכז מסחרי עברי ראשון בחיפה.
עלות רכישת הקרקע הסתכמה ב-26,000 לירות ארץ ישראליות.
בשנת 1923 הכריזה הקבוצה על תחרות אדריכלית בינלאומית לתכנונו של המרכז.
במועד זה דרך העצמאות עדיין לא הייתה קיימת, שכן נסללה על שטח ים שיובש בשנת 1933, כך שדרך יפו הייתה הרחוב שנשק לחוף הים.
תוכנית להקמת מרכז מסחרי מקיף.
גובה המרכז לא יעלה על שלוש קומות, כשקומת הקרקע יועדה לחנויות, והקומות השנייה והשלישית יועדו למשרדים ולמגורים.
המרכז יכלול בנק, בית קולנוע, בית מלון ושתי מסעדות.
היבטים אדריכליים ייקחו בחשבון את הקרבה לים, את הדקלים העתיקים שהיו במקום, ואת המבנים בסביבת המרכז.
הגשת התוכניות עד ל-15 ביוני 1923.
בפרס הראשון זכתה הצעתם של אריך מנדלסון וריכרד נויטרה.
הצעתם נחשבה מודרנית ובעלת תעוזה לזמנם.
תוכניתם כללה אזור חנויות שתוכנן כשוק סגור, ובתי קפה ששכנו בכיוון לים.
בפרס השני זכתה הצעתו של פריץ קורנברג, אדריכל ירושלמי, ובפרס השלישי זכתה הצעתם של זוג אדריכלים ארתור קורן וזיגפריד ויצמן.
גם הצעה זו נחשבה נועזת לתקופתה, היא תוכננה בסגנון אקספרסיוניסטי, וחלקו המרכזי של הבניין היה מבנה עגול מזכוכית.
מבנה זה לא היה ניתן להקמה באמצעים שעמדו אז לרשות היזמים בחיפה.
בסופו של דבר בחרו היזמים לבצע את התוכנית שזכתה במקום השני.
הצעה זו נחשבה שמרנית ביחס לקודמותיה, והיה לה סיכוי רב יותר לקבל את אישורם של הבריטים.
ההצעה כללה גושי בתים אחידים, ביניהם עברו שלושה רחובות מקבילים, ניצבים לחוף הים, שחילקו את המרכז לארבעה גושים.
את שלושת הרחובות חיבר רחוב רביעי, אנכי, שנקרא בזמנו רחוב הדקלים, על שם הדקלים העתיקים שהיו במקום.
הבתים היו בני שלוש קומות, קומת הקרקע הייתה קומת החנויות.
הבתים היו עטורי מרפסות קטנות ומסוגננות, שחלקן פנו לרחובות הפנימיים, וחלקן, בצדם הצפוני של המבנים, פנו לכיוון הים.
הצעה זו גם התאימה יותר לתנאים המקומיים בארץ באותם ימים.
למימון בניית המרכז התגייס יהודי אמריקאי בשם מקס שולמן, שהסכים לממן 75% מעלות הבנייה ולממן גם את החזר ההלוואה של חברת הכשרת היישוב.
המרכז נבנה על ידי חברת סולל בונה, ובנייתו הסתיימה בשנת 1927. המרכז המסחרי חיזק את אופייה המסחרי של דרך יפו.
בשנת 1928 הושלמה בנייתו של בניין סניף בנק אפ"ק, שנבנה בצמוד וממערב למרכז המסחרי.
בשנת 1927, לקראת סיום הבנייה של המרכז, החלו הבריטים בשינוי קו החוף על ידי ייבוש הים, התקבלה החלטה לבנות את נמל חיפה במיקומו הנוכחי.
בשנת 1929 החלה בניית הנמל שהסתיימה בשנת 1933. החול שהוצא מן הים להעמקת הנמל שימש לייבוש שטח של 304 דונם.
על השטח שיובש נסללה דרך העצמאות.
סלילת הדרך הרחיקה את הים מהמרכז המסחרי ופגעה במרכזיותו.
בשנת 1931 יזמו יזמים יהודים הקמת מרכז מסחרי חדש, קרוב יותר לכניסה לנמל, באזור רחוב הבנקים של היום.
בנייתו ואכלוסו נמשכו בין השנים 1935-1932. בניית שער הנמל במרחק של יותר מחצי ק"מ מהמרכז הישן, עוררה את התמרמרות הסוחרים במקום.
ההחלטה להקמת המרכז החדש, נעשתה אף על פי שהמרכז הישן לא אוכלס במלואו לאחר סיום בנייתו.
המרכז החדש היה גדול יותר מהישן, והוא הפך, בשנות ה-30, למוקד הפעילות הכלכלית בחיפה.
מרכז זה נקרא לאחר מכן "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון שהוקם קיבל את התוספת "הישן" לשמו.
השם הזה שימש גם ככתובת פורמלית.
המרכז המסחרי היה מובלעת יהודית בעיר התחתית שרוב אוכלוסייתה ערבית.
עד מאורעות תרפ"ט, היחסים בין היהודים והערבים בעיר היו טובים.
מובלעות נוספות היו השכונה היהודית חרת אל-יהוד באזור העיר העתיקה, והטחנות הגדולות שהוקמו בשנת 1923. כשבוע לפני המאורעות, קבעה "ההגנה" נקודות שמירה קבועות ברחבי העיר, אחת מהן במרכז המסחרי.
מאורעות תרפ"ט החלו בחיפה במוצאי שבת, 24 באוגוסט 1929. ביום השלישי למאורעות, 26 באוגוסט, הותקף המרכז המסחרי הישן על ידי המון ערבי.
השוטרים הערבים הסתלקו מהמקום, ובמקום נשארו מעט יהודים שהגנו על המרכז ועל הרכוש היהודי שנמצא בו, עד הגעת המשטרה הבריטית.
עם המגנים נמנה משה אליוביץ', איש "השומר" שהגיע מכפר גלעדי עם קבוצה של אנשים לסייע בתקופת המאורעות, ושנשלח למרכז המסחרי הישן עם אקדחים על מנת לסייע בהגנתו.
באחר הצהריים של יום זה, שהיה יום שיא בהתקפות על היהודים בעיר התחתית, הועברו למרכז המסחרי, על ידי הבריטים, 50 איש שנמלטו לתחנת המשטרה בחיפה.
גם במאורעות 1939-1936 היה המרכז המסחרי הישן מובלעת יהודית בלב אזור המאוכלס באוכלוסייה ערבית.
בעקבות החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על תוכנית החלוקה, החלו תושביה הערבים של חיפה בהפגנות ובמהומות.
יומיים אחרי ההחלטה התכנסו מאות אחדות של ערבים, מצוידים במקלות, ליד המרכז המסחרי הישן, במטרה לפרוץ אליו, אך הם נהדפו על ידי היהודים שהיו במקום.
המשטרה הבריטית לא התערבה בנעשה.
המרכז המסחרי שימש גם מעוז יהודי במלחמת העצמאות, ביחד עם המרכז המסחרי החדש והנמל.
במלחמה זו היה מרכז זה אחד היעדים שניתנו לחטיבת כרמלי במסגרת "תוכנית ד'" לכיבוש והשתלטות.
במשך השנים הוקם ברחוב נחום דוברין, הרחוב המזרחי במרכז המסחרי, שוק שקיבל עם השנים את הכינוי "השוק הטורקי" או "שוק הטורקים".
שם זה ניתן לו על ידי התושבים.
באזור השוק התגוררו חלק מפועלי הנמל הסלוניקאים שהועלו לארץ ישראל ביוזמתו של אבא חושי בשנות ה-30 של המאה ה-20 מסלוניקי, כדי לאייש את ענף הסוורות בנמל חיפה, ובמקום הוקמו דוכנים לאורך הרחוב שנמסרו למפעילים בני הקהילה.
גם מועד הקמתו של השוק ברחוב דוברין לוט בערפל.
תחילתו כנראה בדוכנים שהוקמו ברחוב, לאחר ירידת מעמדו של המרכז, עם בנייתו של המרכז החדש ברחוב הבנקים.
מספר הדוכנים גדל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הדוכנים נבנו בחזית החנויות, וגרמו להפרעה בכניסה אליהן.
השוק גרם למפגעי לכלוך במקום; הדבר אף הוזכר בספר "כל בית צריך מרפסת" מאת רינה פרנק מיטרני: השוק פעל עד תחילת המאה ה-21. בעקבות החלטת מועצת עיריית חיפה, פונו כל סוחרי השוק מהמקום, וכל הדוכנים פורקו.
במקור נקראו רחובות המתחם "מזרח", "מרכז" ו"מערב".
הרחוב הניצב שחיבר אותם נקרא "הדקלים" על שם הדקלים שבו.
ב-1952 החליטה העירייה לקרוא לרחובות "נחום (דוברין)" (איש ועד הדר הכרמל), "אהרון (מכליס)" (חבר ועד קהילת חיפה) ו"נתן (קייזרמן)" (על שם נתן קייזרמן - מנהל סניף בנק אפ"ק הסמוך), בהתאמה.
שמו של רחוב הדקלים שונה ל"קהילת סלוניקי" על שם סוורי הנמל שהשתכנו באזור, שבית הכנסת שלהם (בית הכנסת על שם רבי שמעון בר-יוחאי) שכן ברחוב דוברין 6 הסמוך.
כיום קיימים בשטח המתחם מספר דוכני מזון ומסעדות, בהן: מסעדת פועלים, מסעדת "גקו דגים" הוותיקה ועוד.
במקום פועלים מספר דוכני מזון, המוכרים פלאפל, שווארמה ובורקס (בית הבורקס הטורקי)..
בנוסף, פועלים במתחם משרדי עורכי דין, חנויות בגדים, מכולת, סוכנויות נסיעות ועוד.
חלק מהחנויות והמשרדים סגורים, ולא נעשה בהם כל שימוש.
בתחילת המאה ה-21 עברו חלק מהמבנים שיפוץ על ידי יזמים פרטיים.
בית הדפוס ששכן ברחוב משה אהרון 1 עבר מהמקום, הבית עבר שיפוץ נרחב והוסב לבוטיק מגורים בשם "הביטט", בחזיתו צוירו ציורים רבים על ידי האמן יואב דסה, שצייר בחזיתו ובצדו האחורי של הבית ציורים המשקפים את הווי המסחר והחיים שהתקיימו בעבר בכל מתחם המרכז המסחרי הישן.
שני בתים נוספים ברחוב קהילת סלוניקי שופצו על ידי יזמים פרטיים.
שיפוץ זה יישאר וישולב כחלק מהשיפוץ הכולל של המתחם.
בשנת 2010 שימש המתחם כאתר צילומים של חלק מהסצנות בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי".
אתר הצילומים של ביתה של קלרה היה מעל בית הבורקס הטורקי.
בתחילת שנת 2010 החליטה עיריית חיפה על שיפוץ ושיקום כל המתחם של המרכז המסחרי בעלות של 10 מיליון ש"ח.
היא קראה לפרויקט "שיקום מתחם השוק הטורקי בעיר" (על אף שהשוק הטורקי שכן רק ברחוב אחד מתוך המתחם).
בדצמבר 2010 פרסמה העירייה מכרז לביצוע שיפוץ המתחם, הכולל עבודות סלילה, ניקוז, מים, ביוב, תאורה וחשמל.
השיפוץ החל בחודש מאי 2011 ונמשך כשנה וחצי.
מטרת הפיתוח להפוך את המקום לאזור מודרני שיכלול מסחר, בידור, בילוי, משרדים, מגורים ומלונאות.
במסגרת השיפוץ רוצף כל המתחם באבנים משולבות וניטעה שדרת דקלים בוגרים ברחוב משה אהרון.
נכון לקיץ 2013 פועלים במקום חנויות מגוונות, מסעדות, יריד אמנים יוצרים, הופעות ופעילויות לקהל.
המרכז המשפטי לדרום העני הוא ארגון ללא כוונת רווח אמריקאי הפועל באמצעים משפטיים ומבצע מעקב אחרי קבוצות גזעניות, ארגוני שנאה ומיליציות קיצוניות ומקיים פעילויות חינוכיות לקידום הסובלנות.
הארגון הוקם בשנת 1971 על ידי מוריס דיס וג'וזף ג'י לוין בתור פירמה משפטית במונטגמרי, אלבמה.
פעיל זכויות האדם ג'וליאן בונד הצטרף אל השניים ושימש כנשיא הארגון בשנים 1971–1979. שיטת הפעילות של המרכז הייתה של הגשת תביעות נזיקין אזרחיות כנגד ארגוני שנאה או פעילים כדי לקבל פיצויים לקורבנות שנפגעו מהפעילות שלהם, וכך למוטט כספית את הארגונים או היחידים.
המטרה הראשונה של הארגון הייתה לפעול כנגד ארגוני קו קלוקס קלאן המקדמים עליונות של הגזע הלבן אולם עם הזמן החל לפעול הארגון גם כנגד הפרדה גזעית ממוסדות, כנגד אפליה, כנגד התעמרות במהגרים ולמען נושאים נוספים בתחום זכויות האדם.
בשנת 1983 הוטמנה פצצה במשרדי הארגון שגרמה לשריפתו של הבניין ושל הארכיון של הארגון, אולם איש לא נפצע או נהרג בתקרית.
כעבור שנתיים הודה ונשלח לכלא איש קלאן על ביצוע העבירה.
המרכז מקיים מעקב אחרי קבוצות שנאה שונות ברחבי ארצות הברית ונחשב לאחד מהגופים ברי הסמכא התחום.
הגדרת ארגון שנאה לפני המרכז הוא ארגון "...שמחזיק באמונות או בפרקטיקות אשר תוקפות או מנסות להדיר קבוצה שלמה של בני אדם, בדרך כלל עקב תכונות שאינם בשליטתם".
באתר ה-FBI יש קישור אליו כאחד ממקורות המידע בנושא.
כיום רשומים במאגר הארגון כ-926 ארגוני שנאה שונים.
משנת 1981 מוציא המרכז כתב עת היוצא לאור ארבע פעמים בשנה, בשם Intelligence Report.
בין השנים 2006–2008, הארגון היה מעורב בתביעה המשפטית שהוגשה כנגד הארגון הגזעני הקלאנים האימפריאליים של אמריקה, אשר מהווה ארגון בת לקו קלוקס קלאן.
במסגרת התביעה, המרכז המשפטי קיבל כתריסר איומים מפורשים, אשר הבטיחו להגשים "את האיום המסוכן ביותר".
כמו כן, במהלך היום השני של המשפט, חבר לשעבר בתנועה העיד בפני בית המשפט כי פעילים בכירים בתנועה הטילו עליו להתנקש בחייו של התובע הראשי של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני, מוריס דיס.
המרכז העצמאי של העצמאים והאיכרים (בצרפתית - Centre National des Indépendants et Paysans ובראשי תיבות - CNI) היא מפלגת ימין ליברלית שמרנית בצרפת.
המפלגה נוסדה ב-1949 מאיחודן של מספר מפלגות ליברליות שמרניות קטנות.
בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית היו שניים מראשי הממשלה חברי המפלגה - אנטואן פינאי וז'וזף לניאל.
גם נשיא צרפת רנה קוטי היה חבר המפלגה, והנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן החל את דרכו כחבר המפלגה.
המרכז המסחרי החדש הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנייתו הושלמה בשנת 1936. המרכז שוכן כיום ברחוב הבנקים.
בעת הקמת המרכז היה קיים כבר מרכז מסחרי בעיר התחתית.
בעקבות כך נקרא מרכז זה "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון נקרא המרכז המסחרי הישן.
בעקבות בניית נמל חיפה החלה בשנת 1931 יוזמה של יזמים יהודים שבתי לוי ושמואל פבזנר להקמת מרכז מסחרי חדש קרוב יותר לכניסה לשער הנמל.
הם איתרו שטח אדמה בגודל של 20,000 מ"ר שנמצא היום בין דרך יפו מצפון, רחוב אלנבי מדרום, רחוב עין דור ממזרח ורחוב הבנקים ממערב.
בשטח זה שהיה בבעלות של סלים חורי שכן בעבר "גן אינשירח" (גן התענוגות).
השטח היה משועבד למשפחת אמין שרה מדמשק.
בעקבות אי־פירעון החוב של הבעלים השטח הועמד למכירה פומבית.
לצורך תכנון המבנה הוכרז על תחרות שזכה בו משרד מקס לב-דנון.
תוכניתם שהייתה מאוד חדישה עוררה את חששותיהם של היזמים, הם פנו לייעוץ נוסף לאדריכל האנגלי קליפורד הולידיי.
התוכנית הסופית הייתה שילוב רעיונותיהם של שני המשרדים ומשרד אורל (פייבלזון) וזוהר.
המרכז נחשב בזמנו כמרכז המודרני ביותר בארץ והוא כלל מבנים בגובה של 7-5 קומות, מעליות, מערכות ביוב וחשמל משוכללות.
המבנה בפינת רחובות הבנקים-יפו נבנה על ידי המשרד הקבלני של פועלי חיפה כבית מלון מפואר (מלון סבוי).
הפקידות הבריטית הגבוהה והקצונה הבריטית ראו כי מלון סבוי מהודר יותר מאשר מלון אירופה הסמוך של משפחת פרמינגר-קורנשטיין ולכן עברו אליו.
בתוך המתחם עברו מספר רחובות.
מרחוב הבנקים עוצב מעין שער שאפשר כניסת כלי רכב למתחם.
לרחובות המתחם ניתנו שמות של מונחים מסחריים: רחוב חשבון, פיקדון ורחוב הנאמנים.
אחד הרחובות נקרא (אמין) שרה, וזאת כדי להודות לבעל השטח שחיכה בסבלנות לפירעון החוב של היזמים.
בתקופת מאורעות 1939-1936 שימש המרכז כמתחם הגנה לאוכלוסייה היהודית.
במלחמת העצמאות נעשו מאמצים שהמרכז לא יינטש.
האזור היה נתון להתקפות ולניסיונות של החדרת מכוניות תופת למרכז.
כמפקדו הצבאי של המתחם התמנה גרשון ריטוב שקבע את מפקדתו במלון סבוי במתחם שהתרוקן בעקבות האירועים מאורחיו.
ב-22 באפריל 1948 יצאה מהמרכז יחידה של הפלי"ם בפיקודו של יוחאי בן-נון לקרבות בעיר התחתית ולכיבוש רחובות סטנטון-הבורג' (היום רחובות שיבת ציון ומעלה השחרור).
הם כבשו את המטה האזורי של הכוחות הערבים ששכן בפינת הרחובות האלה.
המרכז העירוני למוסיקה ע"ש אלפרט הוא מרכז המנוהל על ידי מנהל תרבות חברה ופנאי, אגף תרבות ואמנויות בעיריית ירושלים ונתמך על ידי הקרן לירושלים.
במקום מתקיימת פעילות מוזיקלית עשירה ומגוונת, המקיפה את כל מגזרי האוכלוסייה בבירה - יהודים וערבים כאחד, ומהווה דוגמה לעשייה אמנותית באווירת הרמוניה ואחווה.
המרכז נמצא בגיא בן הינום, למרגלות סינמטק ירושלים.
מבנה המרכז שימש כבית הכנסת של שכונת שמאעה בשנות ה-50 וה-60.
המרכז נוסד ב-1979 בתמיכת הקרן לירושלים והודות לתרומתם של המוזיקאי הרב אלפרט, אחיו דייב אלפרט ואחותם מימי פלדמן מארצות הברית.
למרכז הם קראו על שם הוריהם - לואיס וטילי אלפרט.
ייסודו הייתה התגשמות תוכניתו של ראש עיריית ירושלים דאז, טדי קולק, להקים מרכז מוזיקה שישרת במשותף את האוכלוסייה היהודית והערבית בעיר.
בהמשך השנים, הוקמה במרכז תזמורת הנוער העירונית לכלי הנשיפה, אליה מגיעים נגני כלי נשיפה והקשה מרחבי ירושלים.
תלמידי המרכז בני כל הגילאים, רוכשים לעצמם הרגלים מוזיקליים הן כמבצעים והן כמאזינים.
רבים מבוגרי המרכז הפכו למוזיקאים מקצועיים.
במקביל לפעילות המוזיקלית הענפה, מתקיימת גם פעילות חברתית וחינוכית נרחבת.
במהלך כל שנת הפעילות מתקיימות סדנאות, קונצרטים מוסברים לתלמידי בתי ספר וקונצרטים ברחבי הארץ והעולם.
שעורים פרטיים בכלי נגינה מערביים ומזרחיים
תזמורות ילדים ונוער לכלי נשיפה - "גור", "כפיר" ו"לביא"
תזמורת "הראל" לבוגרי תזמורות הנוער ונוספים (18 ומעלה)
נושפי הגיא - תזמורת כלי נשיפה למבוגרים חובבים
הרכב מוזיקת עולם ומוזיקה חסידית
פרויקט לימודי מוזיקה לגיל השלישי
חדר מחשבים - לימוד תאוריה והלחנה בהדרכת מורה, תוך שימוש בתוכנות מוזיקה
"הריטון" - אולפן הקלטות מקצועי ומאובזר
קונצרטים בין כותלי המוסד ומחוצה לו
ספריית תווים ע"ש סגן אריאל עובדיה
במרכז קיימת ספריית פרטיטורות ממוחשבת, המספקת תווים למנצחים ולנגנים ניתן למצוא בה מבחר רחב של יצירות במגוון סגנונות שונים היצירות כולן מעובדות לתזמורות כלי נשיפה
המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה על-שם דוד עמאר שוכן ברחוב המערביים 13 בשכונת מחנה ישראל בירושלים, ופונה בצידו האחר לרחוב דוד המלך 16. המרכז מוקדש להיבטים שונים של ההיסטוריה, התרבות והמורשת של יהדות צפון אפריקה, הכוללת את קהילות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב ומצרים.
הרחוב המוביל אל המרכז מעוצב כולו בצורת מדרחוב בסגנון גן אנדלוסי.
המרכז שוכן בשכונת מחנה ישראל, השכונה היהודית השנייה שקמה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים, לאחר משכנות שאננים.
מחנה ישראל נבנתה בידי ועד העדה המערבית בירושלים בהנהגתו של הרב דוד בן שמעון ויושבה בידי יהודים יוצאי צפון אפריקה ("מערבים" או "מוגרבים").
הבניין שהוקם בשלבים החל בשנת 1865 והיה ראשון בתי השכונה או אחד הראשונים שהוקמו בה, נודע גם בשם "חצר רבי מאיר עובדיה".
במקום שכנו כולל אברכים, בית מחסה, בית מדרש ובית כנסת.
המבנה המקורי התנשא לגובה של שלוש קומות והוא נבנה סביב חצר פנימית שבמרכזה שכן בור מים.
הקמת המרכז הייתה יוזמתו של דוד עמאר, איש עסקים ממרוקו וראש "ארגון קהילות יוצאי צפון אפריקה" בירושלים, מיסודו של ועד העדה המערבית.
השלב הראשון בשיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1988, ובין השנים 2008-2011 נערך שלב השיפוץ השני במימונו של דניאל עמאר, בנו של דוד.
במסגרת שלב זה, נוספה למבנה קומה רביעית, הוכשר הגן האנדלוסי בחזיתו, והוא עוצב בסגנון אל-אנדלוס בידי אמנים שהוזמנו במיוחד לשם כך מקזבלנקה, מרקש ופאס.
המרכז נחנך באופן רשמי ביום 5 ביוני 2011.
בניין המרכז שבו ארבע קומות, שופץ ועוצב מחדש והודבקה לו חזית שבה נקבע שער כניסה בסגנון אנדלוסי.
בחזיתו הוקם גן אנדלוסי שבו פסיפסי זליג' אופייניים, ולאורכו שלוש מזרקות מרוקאיות מקוריות המחוברות זו לזו בתעלת מים.
בדרומו של הגן נקבעו ארקדות שעוטרו בעבודות פסיפס.
בליבו של המבנה, מקום בו השתרעה החצר הפנימית, הוכשר פטיו מקורה המקשר בין ארבע קומותיו, ואשר עוצב בעבודת יד של סטוקו ועץ בסגנון אנדלוסי.
ברחבי המבנה שולבו דלתות עץ אופייניות, פסיפסי זליג' ומוצגים שונים, דוגמת חפצי קודש וחול, תלבושות אופייניות וכתובות אבן.
בקומתו הראשונה של המרכז הוקם בית כנסת קטן על שם הרב אלנקוואה -לקהילת יהודי אלג'יר, שהוא העתקו המדויק של בית הכנסת מהעיר תלמסאן באלג'יריה, ובו תיבה וארון קודש מגולפים בעץ בעבודת יד.
באולם הכינוסים בקומתו הרביעית של המבנה נקבעה פינת ישיבה אופיינית.
המרכז מארגן פעילויות שונות דוגמת כנסים, חוגים וסמינריונים, מפעיל מכון לחזנות ופייטנות, ומציג תערוכות קבועות ומתחלפות.
עוד שוכנים במקום ספרייה ובה כתבים מקוריים, מחקרים וספרי עיון, מאגר אור-קולי וארכיון.
המרכז הסורי לזכויות אדם הוא ארגון תקשורתי, שמושבו בבריטניה, המציג עצמו כאחראי לתיעוד ואספקת מידע על הפרת זכויות האדם בסוריה ונתונים ממלחמת האזרחים בסוריה.
דיווחיו מצוטטים באתרי חדשות רבים וגדולים כגון CNN ו-BBC, ומשמשים גם את האו"ם בקביעת מספר ההרוגים במלחמת האזרחים (אם כי לא כמקור יחיד).
לטענת הארגון הוא אינו מקושר לאף גוף פוליטי, אך הוא נחשב למתנגד למשטר הסורי.
הארגון הוקם ומופעל מאז שנת 2006 על ידי ראמי עבד א-רחמן (رامي عبد الرحمن), שפועל מהעיר קובנטרי בבריטניה.
ראמי עבד א-רחמן הוא שם העט של אוסמה סולימאן, סורי סוני הפעיל למען דמוקרטיה וזכויות אדם בסוריה שלאחר שלושה מאסרים קצרים בכלא הסורי ברח בשנת 2000 לבריטניה.
עם הקמתו ב-2006 הארגון ניטר אחר שינויים בחוק ובמשפט הסורי ותיעד הפרות של זכויות אדם מצד המשטר הסורי.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 הארגון עבר להתמקד בדיווח מהשטח על התפתחויות ואירועים ממלחמת האזרחים.
לטענת עבד א-רחמן הארגון מספק מידע מקורי באמצעות רשת של פעילים בתוך סוריה שעמם הוא נמצא בקשר מתמיד בטלפון ובסקייפ.
בריאיון בשנת 2011 טען כי לארגון יש יותר מ-200 פעילי שטח.
המרכז הפך למקור מידע מרכזי לדיווחים חדשותיים ונתונים מספריים (כגון מספר ההרוגים) בקשר למלחמת האזרחים בסוריה, בפרט לאור הגבלת חופש העיתונות בסוריה מאז תחילת המלחמה והקושי של עיתונאים זרים לפעול באופן חופשי באזור.
מאז הפיכתו למקור מידע חשוב לאירועי מלחמת האזרחים, הארגון ספג ביקורת רבה מצדדים ומגופים שונים.
במאמר על המחלוקת על מספר ההרוגים במלחמת האזרחים, מתאר אותו מוסא אל-ע'רבי (Musa al-Gharbi) כ"ארגון שהוא ללא בושה אנטי-משטרי [משטר אסד] ופרו-מהפכני".
נגד הארגון הועלו טענות להעדפת צדדים במלחמה ומתן נתונים מפוברקים או לא מדויקים מצד גורמים שונים.
המשטר הסורי ואף מורדים סורים האשימו אותו בבגידה.
לטענת עבד א-רחמן, ההאשמות והביקורת על פעילות הארגון נובעות מכך שהוא לא מצדד באף גורם פוליטי.
בינואר 2012 פעיל אופוזיציה סורי בשם מוסעב עזאווי, שמקום מושבו בלונדון, העלה מכתב בדומיין האינטרנט Syrianhr.org, דומיין הדומה מאוד לדומיין של הארגון Syriahr.net.
במכתב הועלו טענות שונות כנגד ראמי עבדול רחמן, אמינותו, כישוריו וקשריו.
בין היתר נטען בו כי עבדול רחמן לא היה מייסד הארגון, וכי הוא השתלט על הדומיין של הארגון באמצעות שינוי ססמאות האתר, וכי הארגון האמיתי מיוצג בדומיין הראשון.
עבדול רחמן הכחיש את הטענות הללו ובכל מקרה הדומיין Syrianhr.org לא נשאר פעיל מאז וכיום אף משמש אתר אחר.
המרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש הוא מתחם הכולל את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של נשיא ארצות הברית ה-43, ג'ורג' ווקר בוש.
מלבד ספרייה נשיאותית ומוזיאון, המקום כולל גם מכון למדיניות על שם בוש, ואת משרדי ההנהלה של קרן בוש.
בניית המרכז החלה בשנת 2010 והסתיימה לאחר כשלוש שנים, אז המקום נפתח לציבור.
המרכז משתרע על פני כעשרים אלף מטרים רבועים בתחומי הקמפוס של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (SMU), בסמוך לדאלאס, טקסס.
המרכז הוקם ונבנה במימון קרן ג'ורג' ווקר בוש.
כאשר ג'ורג' ווקר בוש התמנה לנשיא, היה ברור לכל כי יבחר למקם את מרכזו הנשיאותי במדינת טקסס, מדינת הבית שלו ועיקר משפחתו.
כבר באותה התקופה פקידים באוניברסיטה ביילור בוייקו, החלו לעבוד על גיבוש הצעה לספרייה נשיאותית עבור בוש.
הם האמינו שקרבתם לחווה הפרטית של בוש בקרופורד ולאוסטין בירת טקסס, תקנה להם סיכויים טובים לזכות באירוח הפרויקט.
זמן לא רב לאחר מכן, גם פקידים באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בדאלאס החלו מנסחים הצעה דומה.
לאחר שבמהלך שנותיו הראשונות של בוש בבית הלבן הוא סירב לעסוק בנושא, בשלהי שנת 2005 הציע הבית הלבן לשישה מוסדות להשכלה גבוהה ועיר אחת להגיש הצעות.
ששת המוסדות היו אוניברסיטת ביילור, האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, אוניברסיטת המדינה של טקסס באוסטין, אוניברסיטת טקסס טק בלאבק, אוניברסיטת דאלאס ומידלנד קולג' במידלנד, והעיר הייתה ארלינגטון בטקסס.
בחודשים הבאים הסירו מוסדות הלימוד אוניברסיטת טקסס טק ומידלנד קולג' וכן העיר ארלינגטון את הצעותיהם.
ב-20 בדצמבר 2006 נבחרה הצעתה של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, ולמרות קולות ביקורת מסוימים של גורמים באוניברסיטה שקראו לסגת מההחלטה, לבסוף נחתם בפברואר 2008 הסכם סופי בנושא.
בינואר 2009, עם סיום תפקידו של ג'ורג' ווקר בוש בבית הלבן, הודיעה קרן בוש כי היא גייסה את הסכום הנדרש לצורך הקמת הפרויקט - 300 מיליון דולר.
לצורך תכנון הפרויקט נשכר משרד האדריכלות Robert A.
Stern, בראשות דיקן בית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ייל, האוניברסיטה שבה למד בוש בצעירותו.
אבן הפינה הונחה ב-16 בנובמבר 2010, ועבודות הבנייה הסתיימו בראשית 2013. ב-25 באפריל באותה שנה, נחנך המרכז הנשיאותי בטקס בנוכחותם של כל נשיאי ארצות הברית החיים: הנשיא המכהן ברק אובמה והנשיאים לשעבר ביל קלינטון, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וג'ימי קרטר.
במרכז המתחם מתנשא לגובה של כעשרים מטר "היכל החירות", המשמש כלובי הכניסה למרכז הנשיאותי.
תצוגת הקבע של המוזיאון משתרעת על פני כ-1,300 מטרים רבועים, ומסקרת את סיפור חייו של ג'ורג' ווקר בוש, תוך התמקדות באירועים השונים שפקדו את נשיאותו ובהכרעותיו המדיניות של בוש כנשיא.
התצוגה כוללת מוצגים שונים לרבות חפצים, מסמכים, תמונות וקטעי וידאו.
המוזיאון כולל גם העתק בגודל מלא של החדר הסגלגל וגן הוורדים שבבית הלבן, ויסודות פלדה שהובאו משרידי מרכז הסחר העולמי.
מלבד תצוגת הקבע, במוזיאון שוכנים גם גלריה גדולה של נשיאי ארצות הברית לאורך ההיסטוריה, כמו גם מספר חדרי תצוגה לתצוגות מתחלפות.
בתחומי המוזיאון פועלים חנות מזכרות, בית קפה, ומסעדה.
מחוץ למקום יש פארק בגודל של כשישים אלף מטרים רבועים ורחבה חיצונית לטקסים רשמיים.
הספרייה הנשיאותית במרכז הנשיאותי משתרעת על פני 19,200 מטרים רבועים, דבר המציב אותה במקום השני בגודלה ביחס לשאר הספריות הנשיאותיות בארצות הברית, לאחר הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן.
הספרייה כוללת רשומות מהארכיון הלאומי של ארצות הברית הקשורות לג'ורג' ווקר בוש, לרבות מאגרי מידע טקסטואליים ואלקטרוניים.
בין השאר אפשר למצוא בה חומר של מעל 70 מיליון עמודי טקסט, 80 טרה-ביתים של חומר אלקטרוני ו-4 מיליון תמונות.
מכון בוש הוקם בספטמבר 2009 על מנת להציע ולגבש כיווני מדיניות לבעיות לאומיות ועולמיות.
במכון שוכנים מספר כיתות לימוד לאירוח סמינרים, ואודיטוריום לאירועים והרצאות הכולל 360 מקומות ישיבה.
במקום נמצאים גם משרדי ההנהלה של קרן ג'ורג' ווקר בוש.
המכון עוסק בחלוקת מלגות לסטודנטים על מנת לתמוך בקידום מחקרים אקדמיים בתחומי עיסוקו של המכון.
לפי כוונותיו הרשמיות, המכון פועל "לקדם את החירות בעולם ולהרחיב את ההזדמנויות לאנשים בארצות הברית וברחבי העולם".
המכון מגדיר בהתאם לכך שישה יעדים אותם הוא רוצה לקדם:
צמיחה כלכלית, באמצעות קידום רעיונות של קפיטליזם, שוק חופשי ואינטגרציה כלכלית של ארצות הברית עם מדינות אחרות ברחבי העולם.
חירות האדם, באמצעות תמיכה בתנועות דמוקרטיות ברחבי העולם והפצת רעיונות של דמוקרטיה ליברלית וחופש כלכלי.
הבריאות העולמית, עם דגש לפעילות נגד איידס וסרטן צוואר הרחם במדינות העולם השלישי באפריקה ובאמריקה הלטינית.
רפורמה בחינוך, באמצעות מחקר מערכות חינוכיות וקידום רפורמת החינוך של הנשיא בוש (No Child Left Behind Act).
שירות צבאי, באמצעות תמיכה בחיילים משוחררים ועידוד אמריקאים להתגייס לכוחות המזוינים.
יזמות נשית, באמצעות קידום תוכניות להרחבת הנגישות של נשים בעולם לחינוך והשכלה גבוהה.
תחום זה מרוכז על ידי לורה בוש.
ראש המכון הוא ג'יימס גלקסמן, אשר בתקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא כיהן כתת-מזכירת המדינה.
המרכז הפיננסי CTF (בסינית: 周大福商业中心; בסינית מסורתית: 周大福商業中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה לעירוב שימושים הממוקם בעיר גואנגג'ואו שבסין.
זהו המגדל השני מ"מגדלי התאומים של גואנגג'ואו" שנבנו על גדות נהר הפנינה.
בנייתו של הבניין הושלמה בשנת 2016 והוא הגיע לגובה של 530 מטר (1,740 רגל) ו-111 קומות.
הבניין ישמש כמקום לוועידות ויכלול מספר אולמות גדולים בנוסף למלון, מרפסת תצפית, קניון, ומשרדים.
קומות מרתף עד קומה 7: חדרי פגישות, אולמות ריקודים, קניון וחנויות קמעונאות.
קומות 51 עד 77: סוויטות מגורים.
המרכז העולמי שנגלונג הוא גורד שחקים אשר נבנה בעיר פוג'ואו שבמחוז פוג'יין אשר נמצא בדרום-מזרח סין.
לאחר שבניית המגדל תסתיים הוא יתנשא לגובה של 300 מטרים (943 רגל) ויכלול 57 קומות.
בניית המגדל החלה בשנת 2012 והסתיימה בשנת 2019.
המרכז המזרח פסיפי (בסינית: 东海商务广场主楼) הוא קומפלקס עירוב שימושים של גורדי שחקים הממוקם בעיר שנג'ן שבסין.
הפרויקט תוכנן על ידי משרד האדריכלים וונג ואויאנג ומשרד המהנדסים ארופ ונבנה על ידי הקבלן תאגיד הנדסת הבנייה של מדינת סין (CSCEC) בשטח כולל של 360,000 מטר רבוע.
הקומפלקס כולל ארבעה גורדי שחקים:
המגדל המרכז המזרח פסיפי A - מתנשא לגובה של 306 מטר (1,004 רגל) וכולל 85 קומות.
המגדל המרכז המזרח פסיפי B - מתנשא לגובה של 261 מטר (856 רגל) וכולל 72 קומות.
המגדל המרכז המזרח פסיפי C - מתנשא לגובה של 206 מטר (676 רגל) וכולל 40 קומות.
המגדל המרכז המזרח פסיפי D - מתנשא לגובה של 155 מטר (509 רגל) וכולל 29 קומות.
מגדלים A ו-B משמשים לדירות מגורים ומחוברים בעזרת מדרכה עילית המשמשת כמועדון דיירים.
נכון לשנת 2025, מגדל A הוא בניין המגורים הגבוה ביותר בסין.
מגדל A החזיק בעבר בשיא לבניין המגורים הגבוה ביותר באזור אסיה-פסיפיק, עד שעקף אותו בניין המגורים מולאן ריברסייד בבנגקוק בשנת 2018 עם גובה של 315 מטרים.
נכון לשנת 2025, הבניין הוא ה-18 בגובהו בשנג'ן, ה-112 בגובהו בסין, ה-131 בגובהו בסין וה-203 בגובהו בעולם.
הפרויקט זכה בפרס נקודת הציון הטובה ביותר לשנת 2013, מטעם איגוד הנדל"ן של סין (CREA).
המרכז הנשיאותי על שם ברק אובמה הוא המרכז הנשיאותי האמור לכלול בתוכו ספרייה ומוזיאון נשיאותיים שינציחו את מורשתו ופעילותו של נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה.
המרכז הנשיאותי צפוי להיבנות סמוך לאוניברסיטת שיקגו, בשיקגו, אילינוי.
הקרן ללא כוונת הרווח "ברק אובמה" תממן את בניית המרכז הנשיאותי והארכיון הלאומי של ארצות הברית יחזיק בבעלות על המרכז.
הקרן הראשית האמונה על בניית המרכז הוקמה ב-2014. המרכז אמור להכיל בתוכו ניירת רבה מעת כהונתו של אובמה בבית הלבן, הצגת תולדותיו ותולדות רעייתו, מישל אובמה.
מספר רב של מוסדות הציעו לארח את המרכז הנשיאותי על שם ברק אובמה, בהם אוניברסיטת הוואי, אוניברסיטת קולומביה ועיריית שיקגו.
במאי 2015 הכריזו הקרן ברק אובמה וראש עיריית שיקגו רם עמנואל שהמרכז הנשיאותי על שם ברק אובמה ייבנה סמוך לאוניברסיטת שיקגו ויהיה חלק ממנה.
בניית המרכז החלה באוגוסט 2021.
עם זאת, בעיתונות האמריקאית ובעיתונות העולמית מתחו ביקורת על החלטתו של אובמה לפתוח ספרייה נשיאותית על שמו.
המרכז המסחרי הישן המכונה היום בית אשת"ם (ראשי תיבות של "אש תעשיות מתכת", ייתכן והשם שאוב מספר ירמיהו: נָחַר מַפֻּחַ מאשתם [מֵאֵשׁ תַּם] עֹפָרֶת") ניצב במורדות הדרום מערביים של הרובע היהודי בצפת.
הוא גדול בממדיו, יצוק בטון, מנוקב מיריות בקירותיו, ושונה מבתי הרובע היהודי העתיק הסמוכים .
הבניין הוקם בעקבות מאורעות תרפ"ט על חורבות חנויות היהודים שנהרסו במאורעות.
בבניית המרכז הושקעו 8,600 לא"י.
מתוך כספי "קרן העזרה לנפגעי המאורעות", אשר גייסה כספים רבים מיהודי העולם על מנת להגיש סיוע ליהודי חברון, ירושלים טבריה וצפת.
התועלת הכלכלית שלה ציפו המוסדות הלאומיים עמדה ביחס הפוך לגודלו ולהשקעה הכספית שנדרשה לבנייתו, כבר עם סיום בנייתו נמנעו אנשי צפת להעביר אליו את הפעילות המסחרית, במהלך השנים נסגרו המפעלים הקטנים שפעלו שם ובמשך שנים שימש כמחסני העירייה, בתי מלאכה קטנים ושימושים מתחלפים.
יחד עם זה תמיד סימל את עמידתם של אנשי צפת וגבורת מגיניה במלחמת השחרור.
הקמת המרכז המסחרי החדש בשנת 1930
עבודות הבנייה החלו באוגוסט 1930 לאחר פינוי הריסות הרובע והסתיימו בשנת 1932. מרבית התושבים בצפת, נפגעי הפרעות בעיר, רצו לשקם את בתיהם וחנויותיהם בעזרת כספי הסיוע, ואילו המוסדות התנו את מתן העזרה בבניית מרכז מסחרי גדול אשר ישמש מקום להקמת חנויות ומפעלים קטנים שיספקו מקומות עבודה לתושבים.
להקמת הבניין היה גם שיקול ביטחוני-הגנתי והוא תוכנן כמבצר בטון שתפקידו לחסום את הכניסה לרובע היהודי במקרה של התקפה או פלישה מהצד הערבי של העיר.
ההנהגה הצפתית דרשה שעבודת הבנייה תעשה על ידי פועלים מצפת והסביבה על מנת לספק להם עבודה, עניין שהקבלנים לא תמיד הקפידו לקיים.
במכרז הבנייה זכתה חברת "הבונה", חברה לבנייה שהוקמה בשנת 1920 ובין בעליה נמנה יצחק ליב גולדברג.
בהר כנען הוצבה מכונה לייצור חצץ, והחומרים הובאו לבניין באמצעות עגלות וחמורים.
הביקורת בעיתונות המקומית והארצית על הקמת המרכז המסחרי
בניית המרכז ונחיצות המבנה ומיקומו ספגו ביקורת קשה בעיתוני התקופה.
קרוב לסיום הבנייה נכתב ב"דואר היום" "המרכז המסחרי עומד להיגמר, 20 חנויות ועוד שוק ירקות ואין קונים חנויות.
נשאלת השאלה האם צפת צריכה מרכז מסחרי כזה?
"אגודת הדור הצעיר בצפת" הביעה את מורת רוחה כי הוועד לסיוע נוהגים בשררה כלפי התושבים ואפילו האשימו אותם "שעושים עבודתם על חשבון אסון האומה" ודרשו כי העבודה תתבצע על ידי פועלים יהודים מצפת והסביבה ושכרם לא יקופח.
לצפת הגיעו אישים ועיתונאים שביקרו בחריפות את הפרויקט, החל מהמיקום המרוחק ממרכז העיר וכלה בגודל המבנה ושאלת יעילותו במקרה של התקפה על הרובע היהודי.
יוסף אליהו שלוש שביקר בצפת בעת הבנייה, כותב מאמר בעיתון דואר היום "על בנין מרכז מסחרי בצפת בעמק עכור", בו טען שהבניין שנבנה כלשונו "במקום הגיהנום הזה אינו ראוי ויש להפסיק את הבנייה".
איתמר בן אב"י כותב בדואר היום מאמר " על "העוון הצפתי", וטוען כי "צריך להוקיע מעשה נורא זה, כמעט מחפיר" אשר נעשה בעיר לפני שנה ..." לדבריו: "הבניין חזק ויפה אבל המקום אינו מתאים, המקום יוצא דופן, רק מוח של יהודים גלותיים שהתרחקו מאדמתם...יכלו לבחור מקום לבנות בניין כזה...
מלכודת עכברים בפני התקפה פתאומית של חתולים.
הקרן השקיעה 24,000 לא"י ועננת מוות שוכנת על פני הרובע העלוב הזה"
הפעילות המסחרית במרכז המסחרי עד שנת 1947
מיום השלמת הבניין כמעט לא התרחשה פעילות מסחרית במבנה.
תושבי צפת שרכושם נפגע במאורעות תרפ"ט ושבניין המרכז נבנה על אדמתם ובתיהם, תבעו את "קרן העזרה" ודרשו פיצויים תמורת רכושם.
המשפט נמשך כשבע שנים עד שנת 1937 ובסופו פסק בית המשפט המחוזי בעיר, שחברת "גב-ים", שהייתה סוכנת של "קרן העזרה" תשלם פיצויים לבעלי הקרקעות עליהם נבנה המרכז המסחרי.
במשך שנים ארוכות כמעט שאין עדויות לפעילות מסחרית במקום.
ראש ועד הקהילה היהודית בצפת מר משה פדהצור (פודהורצר), פנה למוסדות היישוב בקריאת להצלת העיר שסבלה מהגירה שלילית בשל מחסור במקורות פרנסה.
בעקבות זה הוקמה בשנת 1945 "החברה לפיתוח צפת", חברה שגייסה כספים באמצעות מכירת מניות.
אחת ממטרותיה הייתה לפתח את המסחר והמלאכה במרכז המסחרי.
בקומת המסד של המרכז המסחרי הוקם בשנת 1945 בית הקולנוע המקורה הראשון בעיר.
בשנת 1933 רכשו יהודה מייברג וזאב מתתיהו פרל את המרכז מחברת אמיק"א, והפעיל אותו יוסף בנדרלי.
המקרין היה ג'וני שכונה האיטלקי, שהגיע לצפת כעולה חדש.
הקולנוע שימש את הערבים והיהודים, הוקרנו בו סרטים הוליוודיים וגם סרטים מצריים ולבנונים, והוא פעל כשנה.
רוב המפעלים נסגרו לאחר זמן קצר וחלקם פעלו עד ראשית שנות החמישים.
לבניין הייתה חשיבות ביטחונית מכרעת במצור ובקרב על צפת.
בהיותו מבנה חזק וגדול המוצב בחזית, מול הרובע הערבי, בגזרה שכונתה "גזרת סטלינגרד" שבו הוצבה גם עמדת בלויגרונד, והיה ברור כי נפילתו תביא לנפילת הרובע.
בעבודות ההכנה בתקופת המצור על העיר הוקמו על הבניין ארבע עמדות שנקראו עמדות "המרכז".
אחת על מרפסת הבניין שצפתה על הצד הצפוני והדרומי ועוד שלש עמדות ירי, שנפרצו בקיר הדרומי של המבנה וצפו אל הרובע הערבי.
הבניין ספג פגיעות רבות מירי שכוון מהרובע הערבי ומעין זיתים.
ביום י"א באדר תש"ח בעיצומה של ההתקפה הערבית על הרובע נהרג מפגיעת צלף, , בן צפת שהיה מפקד חוליית תת-מקלע סטן, על שמו נקרא יהושע (שוקי)אוחנה ראש העיר של צפת שנבחר ב־2018.
בשנת 2020, במהלך עבודות פיתוח סמוך לבניין, התגלתה מנהרה שנחפרה במהלך מלחמת העצמאות מכיוון הרובע המוסלמי, ונועדה להגיע אל מתחת לבניין.
המנהרה מסתיימת מספר מטרים לפני הבניין, ונראה שלא הושלמה עקב קריסה בגלל גשמי החורף.
המבנה לאחר מלחמת העצמאות ועד שנות ה-2000
לאחר קום המדינה נמשכה לסירוגין פעילות של בתי מלאכה שרובם נסגרו.
הגדול ביניהם היה מפעל אשת"ם לייצור פרימוסים ומכלי מתכת, שפעל עד שנת 1959.
בשנות השמונים שימש המקום כמרכז לאמנות אתיופית מעשה ידי העולים שהגיעו לצפת, לאחר מכן חדריו הושכרו לבתי מלאכה קטנים ומחסנים.
במקום שכן עד לשנים האחרונות המוזיאון לבובות .בקומה העליונה הוקמו שירותים שמשמשים את המבקרים והתיירים הרבים שמגיעים לעיר העתיקה.
בקומת המסד הפתוחה והגדולה נמצא היום "יקב צפת" של משפחת אלון שמתמחה בגידול כרמי ענבים סמוך לצפת ובייצור יין.
הבניין נמצא בצומת תיירות מרכזי בעיר העתיקה של צפת, בצידו הצפוני נמצא רחוב בית יוסף, רחוב הגלריות של העיר, ומדרומו משתרעת קריית האמנים.
החשיבות האדריכלית וההיסטורית של הבניין
הבניין בן התשעים בנוי מבטון וברזל ובעבר היה מטוייח בטיח לבן.
הוא יוצא דופן ומרשים בגדלו וראשון מסוגו בצפת.
שיטות הבנייה וחומרי הבנייה שונים משיטות הבנייה המסורתיות של צפת באותה תקופה.
תוכניתו מזכירה בניינים מודרניים בסגנון הבין לאומי.
חשיבותו גם בכך שמדגים את הנזק שנעשה למרקם של עיר בהיותו נטע זר בסביבתו.
המטרה הכלכלית שלשמה הוקם לא הושגה והיא אף נדחתה על ידי התושבים, אך הושגה המטרה הביטחונית בקרב על צפת.
הבניין מהווה עדות לאירועים היסטוריים בצפת שהשפיעו על חיי התושבים ומסמל את עמידתם האיתנה של אנשי צפת במלחמת העצמאות, ועד היום מקפידים לשמור על סימני הפגיעות מההפגזות במלחמת תש"ח.
מבנה המרכז המסחרי הישן בית אשת"ם עומד בקריטריונים לשימור מבנים.
נכלל בתוכנית מתאר ארצית אתרי מלחמת העצמאות (תמ"א/ 21) שיטופלו על פי סעיף ב' .לבניין הוכן תיק תיעוד על ידי אילן מזרחי במסגרת עבודת גמר במכללת תל חי.
המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן (בכתב סיני: 中国疾病预防控制中心) היא סוכנות של נציבות הבריאות הלאומית של סין, שבסיסה בבייג'ינג, סין.
המרכז פועל לשמירה על בריאות ובטיחות הציבור באמצעות מתן מידע לשיפור החלטות הבריאות וקידום בריאות באמצעות שותפויות עם מחלקות בריאות מחוזיות וארגונים אחרים.
המרכז ממקד את תשומת הלב הלאומית בפיתוח שיטות למניעה ובקרה על מחלות (בעיקר מחלות זיהומיות), בריאות סביבתית, בטיחות ובריאות תעסוקתית, קידום בריאות, מניעה וחינוך ופעילויות שנועדו לשפר את בריאותם של תושבי הרפובליקה העממית של סין.
הוא תרם תרומה למחקר על העברת הפתוגן בין המינים.
הוא ארגן את יום השפעת העולמי הראשון ב-1 בנובמבר 2018, לזכר מאה שנה למגפת השפעת בשנים 1918–1919, שגם מנציח 15 שנה להתפרצות מגפת הנשימה החריפה, שהובילה לכך שסין קיבלה עדיפות להשקעה במערכת הבריאות הציבורית.
המרכז המדעי הממלכתי לווירולוגיה וביוטכנולוגיה "וקטור" של השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן הוא אחד המרכזים הווירולוגיים והביוטכנולוגיים המדעיים הגדולים ביותר ברוסיה, הממוקם בעיר המדעית קולצובו, שבמחוז נובוסיבירסק, במרחק כמה קילומטרים מהעיר נובוסיבירסק.
המרכז שידוע גם בכינוי "מכון וקטור" תרם לפיתוח העיירה קולצובו שקיבלה מעמד של עיר מדעית משנת 2003 ועד 2025.
ייעודו של המרכז הוכרז כ"תמיכה מדעית ומעשית בהתמודדות עם איומים זיהומיים גלובליים".
עבודות מחקר בסיסיות מתבצעות במרכז המחקר הממלכתי בתחום מחקר יישומי של אפידמיולוגיה, ביולוגיה מולקולרית, וירולוגיה, בקטריולוגיה, הנדסה גנטית, ביוטכנולוגיה, אקולוגיה ובטיחות ביולוגית.
המרכז כולל גם את המכון לביוטכנולוגיה רפואית, שנמצא בעיר ברדסק הסמוכה.
בשנת 1974 הוקם מכון המחקר המדעי לביולוגיה מולקולרית (VNII MB).
בהתבסס על כך, בשנת 1985 נוצרה האגודה המדעית Vector-m (וקטור NPO) בהנהגתו של לב סנדחצ'ייב.
לדברי העיתונאית והסופרת האמריקאית ד.
הופמן, לשעבר ראש לשכת מוסקבה בעיתון "וושינגטון פוסט", תפקידו העיקרי של המרכז היה פיתוח כלי נשק ביולוגיים פוגעניים בניגוד לאמנה הבינלאומית לאיסור נשק ביולוגי ורעלנים, עליהם חתמה ברית המועצות בשנת 1972. הקמת מעבדה והמכון החלה באמצע שנות השבעים, הרבה לפני התאריך הרשמי של הקמת האגודה המדעית.
סנדחצ'ייב הכחיש את מעורבותו של המרכז ביצירת נשק ביולוגי.
בשנת 1999 אישר ראש מחלקת ההגנה הביולוגית במשרד ההגנה של רוסיה ו.
יבסטינגייב את גרסת הופמן, וקבע כי בתחילת פעילותה המרכז פיתח אמצעי הגנה מפני מילוי פתוגני של נשק ביולוגי מאויב פוטנציאלי, אך בסוף שנות השמונים המרכז החל להיראות כ"בסיס תעשייתי לייצור מוצרים ביולוגיים פוגעניים".
ההנחה הייתה כי זני אבעבועות שחורות, טולרמיה, דבר, אנתרקס, מרבורג ואבולה שפותחו על ידי המרכז יועדו לשמש ככלי נשק פוגעניים.
באפריל 1988 נדבק ומת ניקולאי אוסטינוב, ראש מעבדת נגיף מרבורג.
העבודה הקשורה לשימוש צבאי בנגיפים נפסקה בשנת 1992, זמן קצר לאחר שברית המועצות חדלה להתקיים.
בשנת 1994 הוענק למרכז מעמד של מרכז מדעי ממלכתי של הפדרציה הרוסית - ונקרא בשם מרכז המחקר הממלכתי לווירולוגיה וביוטכנולוגיה (וקטור).
בשנת 1997, אחד משני מרכזים המשתפים פעולה של ארגון הבריאות העולמי לאבחון זיהומים באורתופוקסווירוס ומוזיאון של זני נגיף אבעבועות שחורות ו-DNA נוצרה מעבדה לאיתור נגיפים אלה.
זו הייתה המעבדה היחידה ברוסיה שעסקה בנגיפי אבולה ומרבורג ונסגרה בשנת 2004.
בתחילת 2005 ארגן המרכז מעבדה לחקר נגיף שפעת העופות כחלק מהמחלקה לזיהומים.
במהלך מגפת H5N1 שפרצה בשנת 2009, נקבע שהמעבדה הייתה אחד המרכזים האחראיים למאבק במגפות בפדרציה הרוסית.
לאחר הקמת השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן הפך המרכז לחלק ממנו.
בשנת 2014 הוחלט כי אוסף הזנים לא ייהרס.
החל משנת 2014 המרכז עוסק בפיתוח שיטות לרפואה מונעת, אבחון וטיפול במחלות זיהומיות ופיתוח אמצעים למניעת פתוגנים זיהומיים.
בינואר 2020 המרכז, על בסיס מידע שהתקבל מעמיתים סינים, תוך שבוע, הכין במהירות וביעילות מערכות בדיקות אבחון לאיתור וירוס Covid-19 בגוף והקים את ייצורן, תוך זמן קצר על מנת לתת מענה לצרכיה של המדינה במאבק על הנגיף למערכות בדיקות מסוג זה.
המרכז החל גם לפתח חיסונים נגד נגיף קורונה מסוג זה, שהיו מוכנים עד קיץ 2020.
מחקר על פתוגנים של מחלות זיהומיות המסוכנות ביותר;
הבטחת מוכנות מתמדת לאבחון זיהומים נגיפיים חדשים;
פיתוח ויישום מעשי של אבחון, מניעה וטיפול במחלות נגיפיות;
הכשרת אנשי מדע מקצועיים מוסמכים בתחום הווירולוגיה, הביולוגיה המולקולרית והביוטכנולוגיה.
פיתוח וייצור מערכות בדיקות לאבחון זיהום HIV ודלקת כבד B (מהראשונות ברוסיה);
ארגון ייצור של אינטרפרון הנדסי גנטי מסוג a-2 (לראשונה ברוסיה);
פיתוח והיכרות עם ייצור התרופה החיסונית Ridostin, בעלת פעילות אנטי-ויראלית, כולל נגד שפעת;
פיתוח ויישום החיסון הביתי היחיד כנגד הפטיטיס ונגיפי A (בשיתוף עם המכון לפוליו-מיאליטיס ודלקת ריאות מוחית ויראלית);
פיתוח ניסוי קליני ורישום במשרד הבריאות של הפדרציה הרוסית לחיסון נגד נגיף אבולה.
באפריל 1988 נדבק ראש מעבדת נגיף מרבורג, ניקולאי אוסטינוב ומת.
ב-5 במאי 2004 נדבקה עוזרת המעבדה אנטונינה פרזניאקובה בנגיף האבולה כתוצאה מתאונה במעבדה.
למרות הטיפול ועזרתם של מומחים, היא מתה שבועיים לאחר מכן.
ב-16 בספטמבר 2019, במהלך תיקון בבניין חדר הבידוק הסניטרי בבניין המעבדה, התפוצץ גליל גז ואחריו פרצה שרפה.
אדם אחד אושפז עם כוויות.
חרף החשש לאיומים על זיהום ביולוגי אלה נשללו.
המרכז המדעי הממלכתי למיקרוביולוגיה יישומית וביוטכנולוגיה
מכון המחקר המדעי למיקרוביולוגיה של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית
מכון הווירולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעי הרפואה
המרכז המזרחי לתקשורת חלל רחוקה הוקם בשנת 1965 כתוצאה מהעברת החלק הרדיו-אלקטרוני של כוחות החלל הצבאיים (שנוצרו שוב ב-1957) באזור הכפר גליונקי, פרימוריה, רוסיה, 30 ק"מ מערבית לעיר אוסוריסק.
מטרת הקמת המרכז הוא שימוש ברשת הבקרה של חלליות אזרחיות וצבאיות כחלק של רשת החלל העמוק הרוסית.
בשנת 1971, על בסיס המתחם שהוקם עם רדיו-טלסקופ בקוטר 35 מטר, נוצר המרכז המזרחי לתקשורת חלל רחוקה.
אנשי המרכז השתתפו בתוכניות חלל, כולל בחללית ווסטוק, ווסחוד, סויוז, קוסמוס, לונה, פרוב, לונוחוד ואחרים.
המכשיר העיקרי של המרכז הוא טלסקופ רדיו מדגם P-2500, שהוזמן בשנת 1984. אנשי המרכז השתתפו בתוכניות חלל, כולל החללית ווסטוק, ווסחוד, סויוז, קוסמוס, לונה, פרוב, לונוחוד ופובוס-גרונט, המרכז היה אמון על העבודה על תוכנית Vega - תקשורת עם חלליות במסלוליה של ונוס.
בשנת 1991, במסגרת הסכם עם סוכנות החלל היפנית ונאס"א, בוצעה מבחן לקליטת מידע טלמטרי מהחללית המרוחקת ביותר וויאג'ר 1 ו-וויאג'ר 2.
לפני סיפוח קרים לרוסיה, טלסקופ רדיו זה היה הגדול ביותר ברוסיה.
בשנת 2001, באמצעות אנטנת P-30S, הועברה פקודה מתחנת Kvant-P לטביעה של תחנת החלל מיר באמצעות אנטנת P-30S.
רדיו-טלסקופ דומה מדגם RT-70 ממוקם ב ליד יבפטוריה שבחצי האי קרים ובמצפה הרדיו האסטרונומי הבינלאומי סופא באוזבקיסטן.
המרכז הלאומי לתלבושות במה הוא מוזיאון במולן, שבצרפת, המוקדש לתלבושות , שהוצגו על במות התיאטרון.
המוזיאון הוקם ב-2006 על ידי שר התרבות של צרפת, ראש עיריית מולן ומעצב האופנה כריסטיאן לקרואה.
הוא ממוקם באזור העתיק של מולן ומכיל בתוכו מבנה היסטורי שנהרס חלקית במלחמת העולם השנייה ושוחזר על ידי האדריכל פרנסואה וואנשט.
המוזיאון מכיל בתוכו אוסף של כ-10,000 תלבושות של תיאטרון, אופרה ובלט, הוא גם מכיל ציורים שהושאלו מהספרייה הלאומית של צרפת, מהקומדי פראנסז ומהאופרה הלאומית של פריז.
המוזיאון מחולק לארבע מחלקות: אזור השמורים, אולם התצוגה, הספרייה ומרכז ההדרכה, בנוסף ישנו במקום אודיטוריום וארכיון מסמכים.
מספר תיאטראות ובתי אופרה בצרפת שולחים את תלבושותיהם למקום לאחר ההופעה האחרונה, זאת במטרה לשמר ולהציג אותן, המקום גם מהווה מרכז לחוקרים וסטודנטים בתחום האופנה והתיאטרון.
המקום מכיל את אוסף התלבושות של רקדן הבלט רודולף נורייב, האוסף מכיל בין היתר את תלבושת הנסיך אותו שיחק בהפקה של אגם הברבורים.
במקום הוצגו בין היתר תערוכות של תאודור דה באנוויל, של האופרה הרוסית ושל המעצב ז'אן-פול גוטייה.
המרכז הפדרלי למחקר מדעי ופיתוח תכשירים אימונוביולוגיים רשמית המרכז הפדרלי למחקר מדעי ופיתוח תכשירים אימונוביולוגיים על שם מיכאיל צ'ומאקוב של האקדמיה הרוסית למדעים הוא מתחם מחקר וייצור המייצר מוצרים רפואיים למניעה, אבחון וטיפול במחלות נגיפיות.