tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתגובה, בשנת 1929 האשימה ממשלת צ'כוסלובקיה את טוקה בריגול ובבגידה.
טוקה נמצא אשם ונידון ל-15 שנות מאסר.
הוא ריצה כעשר שנים מהעונש הזה.
מדיניות הממשלה הסלובקית כלפי היהודים
בעקבות הסכם מינכן ובוררות וינה הראשונה בשנת 1938, הכריזה סלובקיה על עצמאות ב-14 במרץ 1939, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית.
יום לאחר הכרזת העצמאות נכבשה צ'כיה על ידי הגרמנים.
כמה שבועות אחרי ועידת מינכן נבחר יוזף טיסו, שהיה כומר לראשות הממשלה הסלובקית וטוקה נבחר לסגנו.
ב-28 ביולי 1940 נפגש היטלר עם טיסו וחברי ממשלתו בזלצבורג והוסכם להקים בסלובקיה משטר "נציונאל-סוציאליסטי".
טוקה מונה לכהן כראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד ספטמבר 1944 וטיסו כיהן כנשיא מדינת סלובקיה העצמאית.
בתקופת האוטונומיה של סלובקיה התפתחו בקרב מפלגת העם השולטת שתי תפיסות לפתרון השאלה היהודית.
טוקה טען כי סלובקיה יכולה לסמוך על הגנתן של 200 חטיבות גרמניות רק אם תפתור באופן רדיקלי את השאלה היהודית.
טוקה דחה את החוקים האנטישמיים וההוראות הממשלתיות שאושרו עד אז, מתח עליהם ביקורת חריפה והגדירם בלתי מספיקים ובלתי יעילים.
את היהודים כינה "אויבים ללא פשרה של הנציונל - סוציאליזם בהיותם קומוניסטים וקפיטליסטים".
ב-3 בספטמבר 1940 התקבל בפרלמנט "החוק המסמיך" שייפה את כוחה של הממשלה לפעול בענייני אריזציה, אך הוא גם נוצל לנקיטת אמצעים אחרים נגד היהודים.
על סמך חוק זה הקים טוקה כבר ב-18 בספטמבר 1940 את משרד הכלכלה המרכזי שנועד לרכז את ביצוע הרחקתם של היהודים מחיי החברה והכלכלה והעברת רכושם.
לראשות המשרד מינה טוקה את בן חסותו אגוסטין מוראווק, פקיד שאפתן שמילא תפקיד חשוב בפתרון השאלה היהודית בסלובקיה.
מוראווק שיתף את הבכירים במשרדי הממשלה בדעותיו בדבר פתרון השאלה היהודית אך למעט טוקה איש לא התייחס ברצינות להצעתו תחילה אלא רק לאחר שממשלת סלובקיה הודיעה באמצעות ראשה וויטייך טוקה על כיוון חדש של מצע נציונל-סוציאליסטי.
מוראווק דחה כל ביקורת שנמתחה על עבודת משרדו בטענה שהביקורות אינן אלא התקפות מרושעות ובלתי מבוססות שיזמו היהודים והסתמך על מעמדו המיוחד של משרדו ועל ידו המגנה של טוקה.
ב־28 בספטמבר 1940 הורה טוקה לראשי המחוזות והנפות לשקול היכן במחוזותיהם ניתן להקים גטו לכ - 10,000 יהודים.
להגשמת תוכנית מעין זו - שחייבה גם הוצאות כספיות ניכרות - לא היה בחוגים הממשלתיים הקובעים די רצון פוליטי.
במאי 1941, נפגש מוראווק עם דיטר ויסליצני, עוזר בכיר של אדולף אייכמן, והעלה בפניו את הרעיון להעביר לפחות חלק מן היהודים לגנרלגוברנמן או אולי להעסיקם בעבודות ציבוריות בגרמניה, דבר שהיה מקל על המצב המסובך הנוכחי.
השניים נקטו צעדים למימושו של רעיון זה ולמוסדות הנאצים הנוגעים בדבר נמסר לכל המאוחר מאז אביב 1941 על רצונם ונכונותם של פעילי הממשל הסלובקים "להוציא לעבודה" את יהודי סלובקיה ברחבי הרייך השלישי.
צעדים מוחשיים בכיוון זה נעשו ב־20 -21 באוקטובר 1941, בעת ביקורם של מנהיגי סלובקיה הבכירים ביותר ובראשם הנשיא טיסו, ראש הממשלה טוקה, שר הפנים מאך, ושר ההגנה פרדיננד צ'טלוש במטה הכללי של היטלר ברסטנבורג שבפרוסיה המזרחית.
ב-2 בדצמבר 1941 הגיע טוקה להסכם עם הנס לודין, דיפלומט נאצי, בדבר השיטות הקונקרטיות של עקירת יהודי סלובקיה לא רק משטחה של הרפובליקה הסלובקית אלא גם משטחים בשליטה גרמנית (בייחוד בשטחי צ'כיה הכבושה), בהם נמצאו כמה מאות יהודים בעלי אזרחות סלובקית.
טוקה, הסכים בשם הממשלה אך בלי ידיעתה, שיהודי סלובקיה יועברו מזרחה, לגנרלגוברנמן.
הסכם זה נגע לגירושם של כל היהודים ולא רק של בעלי כושר עבודה.
בדצמבר 1941 השתתף טוקה בכינוס בברלין שהנושא שלו הוא אנטישמיות בנוכחות נציגי הארצות הגרורות.
באותם ימים התכוננו ריינהרד היידריך ואנשיו לוועידת ואנזה.
לאחר הכינוס פשטה השמועה בסלובקיה על גזרות חמורות הצפויות נגד היהודים.
בעת שהותו בסלובקיה שגריר סלובקיה בוותיקן קיבל הוראות מטוקה לענות בו בזמן על שני התזכירים של הוותיקן מה 12 בנובמבר 1941 וה 14 במרץ 1942.הנונציוס פנה אל ממשלת סלובקיה והשתדלותו השפיעה על טוקה לדרוש מוויסליצני שיגור משלחת לשטחי הגנרלגוברנמן כדי לעמוד על מצב המגורשים.
הוא החליט ביחד עם שגרירי הרייך בברטיסלבה על שילוח 20000 יהודים בני 16–35 מן המדינה לעבודה בראשית שנת 1942.
בראשית 1942, בעת ניהול משא ומתן עם הגרמנים על גירוש יהודי סלובקיה, טוקה האמין שהגיעה שעתו הגדולה לעשיית הון פוליטי נוסף מהשאלה היהודית, ניצח על עסקה בלי שדיווח עליה ליוזף טיסו ועורר עליו את זעמו.
בתזכיר שהוגש לוועדת החוץ בייש טיסו את טוקה בפני חברי הממשלה.
צעד זה הזיק מאוד לטוקה ואילץ אותו להגיש את התפטרותו ורק התערבותו התקיפה של הציר הגרמני לודין מנעה זאת.
בפברואר 1942 זמין טוקה את פרנץ ראדמאכר, דיפלומט ומשפטן נאצי, בפגישה אמר טוקה שהוא לא זקוק יותר למחנות היהודים וחתם על הסכם עם הגרמנים שהם יקבלו את כל היהודי סלובקיה.
בישיבת הממשלה שהתקיימה ב-3 במרץ 1942, הודיע טוקה לחבריה שבתוך זמן קצר ייעקרו היהודים מסלובקיה וטען שבשעה שהאזרחים הארים שופכים את דמם בחזית למען בניית "אירופה החדשה" ומדינה סלובקית או עובדים בבית או ברייך השלישי "היהודים אינם עושים דבר", ועל כן יוטל עליהם לעבוד למען הרייך השלישי.
תנאים מיוחדים למומרים נקבעו בפרוטוקול שנחתם בין טוקה לבין נציגו של היטלר ב־10.4.1942 בברטיסלאבה, שם נקבע, שמומרים שהתנצרו לפני 10.9.1941 ישלחו בנפרד וגם יאוכסנו בנפרד.
ממברק מה-18.4.1942 עולה שטוקה דרש שהיהודים לא יחזרו לסלובקיה והרייך לא יבוא בתביעות נוספות לגבי רכושם.
בישבת מועצת המיניסטרים שהתקיימה ב-3.3.1942 הודיע טוקה ששלטונות הרייך מוכנים לקבל את היהודים בתנאי שהם ייגורשו מסלובקיה וישלול מהם את אזרוחתם.
בראשית אפריל 1943, כאשר נודע לנציג האפוסטולי של הוותיקן בורצ'יו, שטוקה כינס ועדה בנוגע לחידוש השילוחים, ביקש להיפגש עם טוקה.
בדוח ארוך שכתב בורצ'יו לוותיקן הביע את "שאט הנפש שחש בשיחה עם (טוקה) … שיש המכנים אותו מפלצת, ואחרים מטורף או צבוע ציני".
טוקה, בתגובה, דחה את הוותיקן בנימוק שהגירושים הם עניין פנימי מדיני של ארצו שמבקשת לטהר את סלובקיה "מעדת הפושעים והנוכלים היהודים".
עקב שילוח היהודים אל מעבר לגבולות סלובקיה הפעיל טוקה לחץ על משרד החוץ הגרמני לאפשר למשלחת סלובקית ביקור במחנות היהודים.
ב-8 באפריל 1943, יום אחרי פגישת טוקה וברוצ'יו, דנה ישיבת הממשלה בדבר חידושם של הגירושים.
טוקה דרש בישיבה ממשרדי הממשלה לצמצם עד 2 במאי 1943 את מספר תעודות החסות ולספק הגנה רק ל"יהודים חיוניים ביותר".
כבר ב-13 באפריל 1943, שישה ימים אחרי פגישת בורצ'יו אצל טוקה, העביר לודין למשרד החוץ את דרישתו של טוקה לשיגור ועדה סלובקית לפולין בהרכב של ציר פרלמנט, עיתונאי ואיש כנסייה כדי להפריך את ה"שמועות" על מעשי הזוועה שעשו הגרמנים ביהודים.
במכתבו של טוקה מ-15 במאי 1943 חזר על דרישתו וב־2 ביוני אדולף אייכמן שהיה ראש מחלק היהודים בגסטפו דחה את הדרישה.
טוקה סיפר לראדמאכר כי ברוצ'יו הופיע אצלו כדי למחות בעל פה, מטעם "הכיסא הקדוש" נגד המשכת גירוש היהודים.
הכומר המוודה שאל את טוקה אם הוא יכול לקבל על מצפונו את האחריות על גירוש היהודים וטוקה ענה בחיוב.
טוקה הציע לשגריר גרמניה בפרסבורג לשלוח משלחת סלובקית מעורבת לאחד ממחנות היהודים הגרמנים בשטחי המזרח הכבושים(15.5.1943).
בשנת 1946 נידון למיתה בתלייה על ידי בית הדין הלאומי בברטיסלבה והוצא שם להורג.
לאחר שהתמנה לראש הממשלה ושר החוץ הוא החל לנקוט במדיניות חדשה נגד היהודים.
וויטייך הינאיס (בצ'כית: Vojtěch Hynais; 14 בינואר 1854 – 22 באוגוסט 1925) היה צייר, מעצב וגרפיקאי צ'כי.
הוא עיצב את המסך של התיאטרון הלאומי של פראג, עיטר מספר מבנים בפראג ובווינה, והיה חבר מייסד של הזצסיון הווינאי.
אביו של הינאיס היה חייט צ'כי שעבר לווינה, ולא רצה שילדיו יקבלו חינוך גרמני, ולכן לימדו את הינאיס בבית.
הוא החל ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות, וינה ב-1870, אצל קרל ורזינגר ואוגוסט אייזנמנגר, ולאחר מכן בבית הספר של אנסלם פוירבאך באביב 1873; הוא נחשב לאחד מתלמידיו המבטיחים ביותר.
הוא ביקר באיטליה וראה את רומא ב-1874 ושוב ב-1877.
הינאיס התגורר בפריז בין השנים 1878 ל-1893, שם למד אצל ז'אן-לאון ז'רום, והכיר את אלפונס מוכה.
בשנת 1885, הוא זכה לציון כבוד מהתערוכה האוניברסלית לאמנויות יפות ב-1885, ומדליה ביריד העולמי של 1889.
הוא התחתן עם אשתו, אוגוסטה וורינובה, בפריז, איתה נולדו לו שני ילדים.
במהלך שנות ה-1870 הופקו יצירות אמנות כדי לקשט את התיאטרון הלאומי של פראג שנמצא בשלבי בנייה.
הינאיס לא נחשב כמייצג את הרוח הלאומית על ידי מבקרי האמנות הצ'כיים, משום שהוא חי בווינה, וספג יותר מדי השפעה גרמנית.
ובכל זאת, הוא יצר תמונות לאומניות עבור הטרקלין המלכותי, כולל סצנות אלגוריות, היסטוריות-מיתיות ונופים של בוהמיה.
ב-12 באוגוסט 1881, חודש לפני הפתיחה המתוכננת של התיאטרון הלאומי, שריפה הרסה כליל את הבניין.
הינאיס עיצב את המסך החדש, והשתמש באלגוריה היסטורית כדי ליצור רושם לאומני, וגם כדי לספר את סיפורו של התיאטרון הלאומי.
סלביה, ההתגלמות הלאומית, מוצגת כשהיא מקבלת מתנות מהאומה- פועלים בונים מחדש את התיאטרון, בעוד אמנים מקשטים אותו, דגלים וסמלים לאומיים מוצגים מסביב.
הינאיס יצר את הסקיצות הראשונות למסך בזמן שגר במונמארטר.
הדמות המכונפת מעוצבת על פי סוזן ואלאדון.
עבודתו של הינאיס עבור התיאטרון הלאומי היא מה שפרסמה אותו.
הוא היה חלק מ"דור התיאטרון הלאומי" יחד עם מיקולש אלס, ואצלב ברוז'יק, יוליוס מאז'ק ופרנטישק ז'נישק, בין היתר.
סגנונה של היצירה הושווה לזה של מורו פוירבאך.
הינאיס יצר את הכרזה הראשונה לתערוכת המאה בשנת 1891, תוך שימוש בסמלים צ'כיים מובהקים בעיצוב.
טומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה, ישב לפניו לדיוקן תשעים וארבע פעמים.
בשנת 1894 זכתה עבודתו במדליה, ביריד העולמי של אנטוורפן.
הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, פראג ב-1894. בזמן שחי בפראג היה חבר מייסד של הזסציון הווינאי.
אמיל אורליק ומקסימיליאן פירנר היו גם בין הפורשים בקבוצה הזאת.
בשנת 1900, יחד עם שניים מתלמידיו, צייר הינאיס את תקרת הפנתיאון במוזיאון המלכותי של פראג.
ב-1923 הוא מונה לקצין לגיון הכבוד וב-1924 הוענק לו תואר פרופסור לשם כבוד באקדמיה של פראג.
בתקופתו האיטלקית צייר בעיקר דימויים דתיים ומיתולוגיים, בין היתר עבור ההוספיס הצ'כי ברומא.
מפריז הוא הביא את אמני האר נובו הצ'כיים למגע עם השפעות זרות, הוא עצמו יצר בהשפעת הסימבוליזם.
הינאיס היה חלק מקבוצת אמנים צ'כים נוספים שחיו בפריז, באותה העת, וכללו בין היתר את אלפונס מוכה, פרנטישק קופקה ולודק מרולד.
הינאיס התעניין במיוחד בעירום הנשי.
הוא תואר כ"משורר עדין המתאר את יופיו של הגוף הנשי." הוא גם צייר נושאים דתיים, ונושאים בעלי מגמה פוליטית לאומית.
וויטני וולף הֶרד היא יזמית אמריקאית.
היא המייסדת, יושבת הראש ובעבר הייתה גם המנהלת הכללית של , פלטפורמת היכרויות מקוונת, שהושקה ב-2014 ונסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
היא מייסדת שותפה של טינדר, וכיהנה בעבר בתפקיד סגנית נשיא החברה לשיווק.
וויטני וולף הרד נולדה בסולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית לקלי וולף, שהייתה קתולית, ולמייקל וולף, יהודי, איל נדל"ן.
וויטני למדה לתואר ראשון בחוג ללימודים בינלאומיים באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית.
בזמן לימודיה היא פתחה עסק למכירת תיקי במבוק לטובת אזורים שנפגעו מדליפת הנפט של חברת BP בשיתוף פעולה עם הסטייליסט הסלבריטאי והתיקים התפרסמו בתקשורת לאחר שידועניות כמו ניקול ריצ'י הצטלמו איתם.
בהמשך היא הציגה יחד עם פטריק קו בגדים שהוקדש להעלאת המודעות לנושא סחר בבני אדם.
לאחר שסיימה את לימודיה, נסעה וויטני לדרום מזרח אסיה, שם עבדה בבתי יתומים.
בשנת 2012, כשהייתה 22, הצטרפה וויטני לסטארט-אפ בהובלת .
המיזם נזנח, אך וויטני הצטרפה לצוות הפיתוח של אפליקציית ההיכרויות טינדר (שהתחילה כ-MatchBox) עם ראד ואחרים.
וויטני מונתה לסגנית הנשיא של טינדר, בתחום השיווק.
באפריל 2014 וויטני התפטרה מטינדר, עקב מתחים גוברים עם בכירים אחרים בחברה.
ב-30 ביוני 2014 הגישה תביעה נגד טינדר בגין הטרדה מינית.
לפי דיווחים בתקשורת היא קיבלה יותר ממיליון דולר וכן מניות של החברה, כחלק מהסדר שנחתם באותה שנה.
וויטני החלה לתכנן רשת חברתית לנשים בלבד שבמרכזה מחמאות, והייתה אמורה להיקרא: Merci.
ובמקביל היא שיתפה פעולה עם (מייסד ), בפיתוח אפליקציית היכרויות חדשה, שתהיה ידידותית לנשים.
אנדרייב השקיע כ-10 מיליון דולר והתחייב לספק את הפלטפורמה של "באדו".
כתוצאה מכך, הסכם השותפות ביניהם היה: אנדרייב קיבל 79% מהבעלות על החברה, ווויטני הייתה המנהלת הכללית והחזיקה בכ-20% מהבעלות.
בדצמבר 2014, וויטני עברה לאוסטין, טקסס, והקימה את "באמבל" - אפליקציית היכרויות ממוקדת נשים.
בתוך שנה, האפליקציה הגיעה ליותר מ-15 מיליון "כניסות" ו-80 מיליון "התאמות".
בנובמבר 2017 חברת ההשקעות הפרטיות בלקסטון בע"מ רכשה את "חברת האם" של באמבל - חברת ששוויי הוערך בכ-3 מיליארד דולר.
וויטני הפכה למנהלת כללית של חברת האם וקיבלה כ-19% ממניות החברה.
נכון לשנת 2020, ל-Bumble יש למעלה מ-100 מיליון משתמשים ברחבי העולם.
בפברואר 2021 הונפקה באמבל בבורסת נאסד"ק ושוויה הגיע לכדי 13 מיליארד דולר.
בנה בן ה-18 חודשים היה על מותניה כשהיא צלצלה בפעמון נאסד"ק.
כתוצאה, וויטני הפכה למיליארדרית הצעירה בעולם.
בנובמבר 2023 הודיעה וויטני שהחל מינואר 2024 היא פורשת מתפקיד המנכ"ל ותהיה יושבת ראש ההנהלה.
היא מינתה את לידיאן ג'ונס להחליף אותה בתפקיד המנהלת הכללית של באמבל.
בשנת 2014 וויטני וולף נבחרה על ידי ביזנס אינסיידר לאחת מ-30 הנשים החשובות ביותר בטכנולוגיה, מתחת לגיל 30.
בשנים 2017 -2018 וויטני נבחרה על ידי פורבס בקטגוריה של "30 מתחת לגיל 30".
בדצמבר 2017, היא הופיעה בכתבת עומק של TechCrunch על 42 נשים שהצליחו בטכנולוגיה באותה שנה.
בשנת 2022, פורבס ציין שוויטני וולף הרד נמצאת במקום ה-33 מבין 100 "הנשים העשירות של אמריקה".
בדצמבר 2013 היא פגשה את יורש אימפריית הנפט והגז מייקל הרד (Michael Herd), הם נישאו בשנת 2017 והיא שינתה את שם משפחתה לוולף הרד.
וויווֹד או וויבוד (משפות סלאביות: Војвода, Войвода, Wojewoda, Воєвода ועוד, ברומנית: Voievod) הוא תואר צבאי ושלטוני אצל העמים הסלאביים ואצל חלק משכניהם.
אצל העמים הסלאביים היה הווייבוד מנהיג צבאי ראשי שהוביל את העם לקרב, להבדיל מה"אדון" או הז'ופאן, שהיו השליטים.
במהלך ימי הביניים, התמזגו בהדרגה שני התארים, כך שהווייבוד היה גם תואר השליט.
התארים היו מקובלים במספר ארצות, ובהן נסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה, בוהמיה, בוסניה, בולגריה, רוסיה, פולין, סרביה, מונטנגרו ומקדוניה.
שמם של חלק משליטי ולאכיה ונסיכות מולדובה, כמו דראגוש וודה, סאס וודה ואחרים, כולל את המילה וודה, לאחר השם הפרטי, כשהכוונה היא לסיומת של השם ווייבודה.
ברוסיה הצארית ווייבוד היה מפקד צבאי של האזור וגם ראש המנהל המקומי.
התפקיד בוטל במסגרת רפורמות של פיוטר הגדול.
בטרנסילבניה של ימי הביניים היה מקובל התואר vajda לשליטים ההונגרים ששלטו בה.
מנהיגי ההיידוק הבולגריים תחת האימפריה העות'מאנית נקראו voevodes (ביחיד: voyvoda).
תואר הווייבוד מקביל לתואר הלטיני דוכס ולתואר הגרמני הרצוג ועבר אותה התפתחות.
בפולין הווייבוד (בפולנית: Wojewoda) משמש התואר לציון מושל פרובינציה.
ווייבודות ממשיכים למלא תפקיד בשלטון המקומי בפולין כיום, כראש השלטון בפרובינציה ומפקחים על מועצות מקומיות בשלטון עצמי, הכפופות לא לציבור הבוחרים המקומי אלא כננציגים של הממשלה המרכזית בפרובינציה.
הם לא מהווים חלק מהשלטון המחוזי או המקומי העצמי כי אם חלק ממינהל המדינה בפרובינציה.
הם ממונים על ידי ראש ממשלת פולין בהתאם להמלצה של שר הפנים ובין משימותיהם העיקריות נמנים בקרה תקציבית ופיקוח על הקוד המנהלי.
סמכויותיו של הווייבוד פורטו בחוק זמני מיום 2 באוגוסט 1919. הווייבוד הוגדר נציג הממשלה בפרובינציה.
תפקידיו כללו ביצוע פקודות של שרים בודדים וטיפול בכל ענייני מינהל המדינה, למעט משימות הנכללות בסמכות הצבא, המשפט, האוצר, חינוך, הרכבות, מינהל הדואר והטלגרף.
מאחר שאחר מתפקידיו המרכזיים של הווייבוד שימור הציבורי בשטח שבשליטתו, הוא היה ראש משטרת המדינה, ובמצבים מסוימים יכול היה להכריז על מצב חירום ואף לבקש סיוע צבאי.
רק המחלקות הנשיאותיות והמחלקות התקציביות-כלכליות היו חייבות להתקיים בכל מינהל ווייבוד.
הרפורמה האדמיניסטרטיבית בפולין מ-1999 הפחיתה את מספר הפרובינציות מ-49 ל-16 ובכך הפכה כל פרובינציה לגדולה בהרבה.
הדבר גרם לדיונים רבים, גם למחאות וסכסוכים ושאלות בנוגע לתפקידם של הוויבודות במערכת הפוליטית.
בחוק החדש מיום 5 ביוני 1998 על המינהל הממשלתי בפרובינציה קבע כי הווייבוד הוא:
נציג מועצת השרים של פולין בפרובינציה;
רשות מפקחת על יחידות השלטון המקומי;
סמכות ברמה גבוהה יותר כמשמעותה בקודקס המשפט המנהלי.
הווייבוד, כנציג מועצת השרים של פולין, היה אחראי על יישום מדיניות הממשלה.
סמכויותיה של הווייבוד כללו גם מתן צווים המחייבים את כל גופי הממשל הממשלתיים, ובמצבי חירום מחייבים גם את גופי יחידות השלטון המקומי.
כמו כן, הווייבוד יכול, במקרים מסוימים, להשעות את פעילותו של כל גוף המבצע אכיפה מנהלית למשך פרק זמן מוגדר.
מנגד, גופי המינהל הבלתי משולבים (בפולנית: Administracja niezespolona) מחויבים להגיע להסכמה עם הווייבוד על טיוטות תקנות שהוצאו על ידם, על מנת להבטיח קיום פעילותם בהתאם לצווי הווייבוד.
בנוסף עליהם להגיש מידע שנתי לווייבוד על פעילותם בפרובינציה.
כמו כן, סמכויותיו של הווייבוד כוללים את כל העניינים בתחום המינהל הממשלתי שאינם שמורים לגופים אחרים ופיקוח על פעילותן של יחידות השלטון המקומי, ייצוג אוצר המדינה ביחס לרכוש המדינה והפעלת סמכויות אחרות הנובעות מייצוג אוצר המדינה והפעלת סמכויות וחובות של המפעלים המייסדים כלפי המדינה.
בנוסף, לווייבוד יש סמכויות ואחריות בנושאי הגנה וביטחון בפרובינציה, כמפורט בחוק הגנת המולדת :
מגדיר כיווני פעולה מפורטים לראשי המינהל המשולב והפיקוח (סניפים מחוזיים של גופים ממשלתים), וגופי מינהל לא משולבים ויחידות השלטון המקומי בביצוע משימות ההגנה;
מנהל ביצוע פרויקטים הקשורים להגברת המוכנות הביטחונית של המדינה המבוצעים על ידי מרשלים של הפרובינציות, סטארוסות, ראשי ערים ומועצות כפריות, יזמים וארגונים ארגוניים וחברתיים נוספים המבוססים בפרובינציה;
מתאם את ההתחייבויות הדרושות לאבטחת גיוס יחידות צבאיות ומתן שירותי הגנה;
מנהל ביצוע פרויקטים הקשורים להכנת תפקידי ניהול לרשויות מקומיות;
מארגן את השימוש בכוחות ובמשאבים המקומיים לצורכי הגנת המדינה ואזור הפרובינציה, לרבות הגנה על האוכלוסייה, טובין חומריים ותרבותיים מפני אמצעי הרס, וכן מתן סיוע לפצועים;
מבקר ומעריך את ביצוע משימות הביטחון על ידי רשויות, גופים, יזמים ויחידות ארגוניות;
מארגן חינוך ציבורי בנושא הכנה להגנה ועורך אימוני הגנה ותרגילים.
ווֹיטק (בפולנית: Wojtek; 1942 – 2 בדצמבר 1963) היה דוב חום סורי שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי במלחמת העולם השנייה וקיבל דרגת טוראי.
במהלך הקרב על מונטה קאסינו עזר וויטק בנשיאת תחמושת ובהכנסתה אל התותחים.
בשנת 1942 מצא נער מקומי ליד המדאן שבאיראן גור דובים של דוב חום סורי.
אמו של הדוב נורתה, והנער מכר את הדוב לחיילי הצבא הפולני בעבור כמה פחיות בשר משומר.
החיילים קנו את הדוב בשביל לעודד את רוחה של פליטה צעירה בשם אירנה בוקוביץ' מתלאות המלחמה, אירנה אף נתנה לו את שמו – וויטק.
השם "וויטק" הוא שם סלאבי ישן, אם כי הוא עדיין נפוץ בפולין גם היום.
השם בנוי משתי מילים: "woj" (קיצור של המילה "wojna" שפירושה מלחמה); ו-"ciech" (הנאה, שמחה, חיוך).
לכן לשם יש שתי משמעויות: "הנהנה ממלחמה" או "הלוחם החייכן".
וויטק הפך במהרה לאטרקציה עבור חיילים ואזרחים כאחד.
עד גיל שנה ניזון מחלב משומר ששתה מבקבוקי וודקה מרוקנים.
תוך זמן קצר הפך לקמע הבלתי-רשמי של כל היחידות שהוצבו בסביבה.
על מנת להסדיר את כלכלתו של הדוב, וויטק גויס רשמית לצבא הפולני, קיבל דרגת טוראי ונמנה עם פלוגת אספקת הארטילריה הפולנית ה-22 של צבא אנדרס.
במהלך שירותו הצבאי עבר בעיראק ולאחר מכן דרך סוריה, ארץ ישראל, מצרים, ובדרום איטליה.
כשהתבגר אכל פירות, דבש, ריבה וסירופ.
הוא זכה לשתות בירה, שהייתה אהובה עליו כמעט כמו דבש.
בזמן הפנוי נהנה וויטק גם מעישון סיגריות והיאבקות.
וויטק התגורר עם חיילים אחרים באוהליהם, ובנדידות ממקום למקום הועבר בתוך ארגז עץ באמצעות משאית.
הוא למד להצדיע במסדרים ולשאת פגזים.
היכולות הפיזיות של הדוב אפשרו לו להעביר פגזים בכמות גדולה עד לסוללות התותחים, אפילו כשהיה תחת אש.
במהלך הקרב על מונטה קאסינו סייע וויטק על ידי הובלת תחמושת בכמויות ובמהירויות שלא נראו קודם לכן.
לאות הוקרה על עזרתו, אישר המטה הצבאי לשנות את סמל היחידה לדוב הנושא פגז.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר וויטק יחד עם יחידתו לסקוטלנד.
הוא הפך במהרה לפופולרי בקרב התושבים המקומיים והעיתונות, וזכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת.
הוא גם היה אורח קבוע בתוכנית "בלו פיטר" של רשת ה-BBC.
לוויטק ניתן צל"ש על שירותו ועל אומץ הלב שהפגין במהלך הקרב על מונטה קאסינו והוא אף הועלה לדרגת רב"ט.
בעקבות שחרורו ב-15 בנובמבר 1947, נמסר וויטק לגן חיות בסקוטלנד בו בילה את שארית ימיו.
לעיתים ביקרוהו יוצאי צבא פולנים שהעבירו לו בחשאי סיגריות ובקבוקי בירה.
וויטק נפטר בגיל 21, במותו שקל כמעט 500 ק"ג ונישא לגובה העולה על 1.8 מטרים.
ב-2011 הופק סרט אודות וויטק הדוב בקופרודוקציה בריטית, פולנית וגרמנית.
ווייאנאד צ'טי היא שפה דראווידית דרומית המדוברת על ידי אנשי הווייאנאד צ'טי בקרלה שבהודו.
השפה דומה ב-52% לקאנדה וב-65% לניב ג'ן קורומבה.
לווייאנאד צ'טי אין אף ניבים ידועים.
השפה גם מאוד דומה לבאדאגה.
וויטק "בלה" נמני (בצ'כית: Vojtech "Béla" Neményi; 1 באוגוסט 1899 - 26 במרץ 1945) היה שחקן כדורמים יהודי-צ'כוסלובקי.
הוא ייצג את ארצו בכדורמים באולימפיאדת פריז (1924).
נמני נולד וגדל בקושיצה, סלובקיה למשפחה יהודית.
ד"ר וילמוס נמני, אבא שלו, היה עורך דין ועסקן ספורט.
הוא החל לעסוק בספורט ביחד עם אחיו הצעיר גיז'ה במועדון האתלטיקה קושיצה (KAC).
המועדון KAC היה חבר בהתאחדות הספורט ההונגרית עד 1923, אז הוקמה התאחדות השחייה של צ'כוסלובקה במחוז הסלובקי.
ב-1920 זכה עם קבוצתו באליפות סלובקיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא למד הנדסה אזרחית בפראג ומשנת 1923 עבר למועדון השחייה APK פראג.
במאבק על מדליית הארד נבחרתו הפסידה לנבחרת הונגריה 0–7. לצידו בנבחרת שיחקו 9 שחקנים, שניים מהם יהודים: הוגו קלמפפנר וייז'י רייטמן.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1925 חזר לקושיצה ועבד בתעשיית הרכב.
נמני נפטר בנסיבות לא ברורות במחצית הראשונה של 1945. על פי גרסה אחת, הוא נהרג בעת שניסה להימלט מגירוש למחנה הריכוז אנגראו שליד ברטיסלבה.
הוא קבור בבית הקברות בפטרז'לקה , הרובע הגדול בברטיסלבה.
ווייסלב קושטוניצה (בסרבית: Војислав Коштуница, , נולד ב-24 במרץ 1944), הנשיא הרביעי והאחרון של הרפובליקה הפדרלית של סרביה ומונטנגרו בשנים 2000 עד 2003, וראש ממשלת סרביה בשנים 2004 עד 2008 (שתי כהונות).
קושטוניצה נולד בעיר בלגרד ב-24 במרץ 1944.
ב-1966 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בלגרד ובשנת 1970 קיבל תואר MA.
בשנת 1974 איבד את משרתו כעוזר הדיקן באוניברסיטה מכיוון שקרא תיגר על המשטר הקומוניסטי ועל המנהיג דאז, יוסיפ ברוז טיטו.
בשנה זו מצא עבודה במכון למדעי החברה בעיר בלגרד וכיהן בתפקיד עד 1981. משנה זו היה חבר המכון לפסיכולוגיה וסוציולוגיה ואף עמד בראשו כמנהל.
בשנת 1989 נמנה עם מממני המפלגה הדמוקרטית, ואחר כך הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשה הוא עומד עד היום.
קושטוניצה מתאפיין בכך שמעולם לא היה קשור למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, וכן הוא מהדור החדש של המערב באירופה ומייצג מגזר דמוקרטי ולאומי-שמאלני.
ב-7 באוקטובר 2000 נבחר לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר שניצח את הנשיא המכהן סלובודן מילושביץ'.
כנשיא אף הסגיר את מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג וקירב את מדינתו למערב.
ב-7 במרץ 2003 בוטלה משרתו של קושטוניצה כנשיא האיחוד הפדרלי, עקב הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
כשנה אחר כך, ב-3 במרץ 2004, נבחר קושטוניצה לראש ממשלת סרביה השמיני, תפקיד בו שימש עד ה-7 ביולי 2008.
ווייסלב קושטוניצה הוא ד"ר לפילוסופיה.
אשתו, ד"ר זוריצה ראדוביץ', היא עורכת דין.
ווֹיִיסְלַב שֶׁשֶׁל (בסרבית: Vojislav Šešelj; נולד ב-11 באוקטובר 1954 בסרייבו, הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה) הוא דוקטור למשפטים, עורך דין, סופר ופוליטיקאי סרבי (לשעבר גם יוגוסלבי), מייסד המפלגה הרדיקלית הסרבית ונשיאהּ עד היום, חבר הפרלמנט הסרבי וראש האופוזיציה בו.
ווייסלב ששל נולד בסרייבו, בירת הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה שהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, למשפחה ממוצא סרבי שמקורה במזרח הרצגובינה.
ששל למד בגימנסיה הראשונה בסרייבו והצטיין בלימודיו.
בגיל 17 הצטרף לליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (SKJ), וכן היה מעורב בארגוני תלמידים שונים ושימש כנשיא איגוד תלמידי הגימנסיה.
משסיים את לימודיו בגימנסיה, נרשם ששל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת סארייבו והשלים לימודי תואר ראשון תוך שנתיים ושמונה חודשים.
אחר כך, מאמצע שנת 1976, המשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת בלגרד, וקיבל תואר שני ביוני 1978. התזה שלו נקראה "התפישה המרקסיסטית של עם חמוש".
בנובמבר 1979, כשהוא בן 25, קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת בלגרד לאחר שהצליח להגן על התזה שלו "המהות הפוליטית של מיליטריזם ופשיזם", והיה לדוקטור הצעיר ביותר ביוגוסלביה.
במהלך הדוקטורט ביקש להתקבל לתפקיד הוראה בסגל האקדמי הזוטר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סרייבו, אך במקום זאת התקבל לתפקיד מקביל בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטה זו.
בדצמבר 1979 התגייס לצבא העממי היוגוסלבי כדי לבצע את שירות החובה שלו והוצב בבלגרד.
ששל עזב את הצבא בנובמבר 1980 אך בינתיים כבר איבד את משרתו באוניברסיטה.
בשנת 1989 חזר ששל לארצות הברית, ומוֹמְצִ'ילו ג'ויִיץ' , שהיה מנהיג צ'טניקי במלחמת העולם השנייה ושהה בארצות הברית כגוֹלה, העניק לו את התואר "וויבודה של הצ'טניקים", כדי ליצור "מדינה סרבית אחודה בה יחיו כל הסרבים, [תוך שהם] מחזיקים בכל האדמות הסרביות.
ב-1989, יחד עם ווק דרשקוביץ' ומירקו יוביץ', ייסד ששל את מפלגת ההתחדשות הלאומית הסרבית (SNO) האנטי-קומוניסטית.
מאוחר יותר פילג את המפלגה כדי ליצור את המפלגה הרדיקלית הסרבית (SRS), וכך הציב את הצ'טניקים תחת שליטתו.
בפברואר 2003, הסגירו עצמו ששל לבית המשפט לפשעים שבוצעו בשטחי יוגוסלביה, זרוע של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג והושם במעצר.
הוא נאלץ לעשות זאת בשל אישומים בשמונה סעיפים של פשעים כנגד האנושות ובשישה סעיפים של פשעי מלחמה במהלך מלחמות יוגוסלביה בכך שהשתתף, לטענת התביעה, בארגון פשע.
ששל תיפקד כסגן ראש ממשלת סרביה בין 1998 לשנת 2000, ותמך ברעיון סרביה הגדולה.
בשל כך ייחסה לו התביעה אחריות לפעולות המיליציות הסרביות שפעלו בבוסניה ובקרואטיה בשנות ה-90. התביעה דרשה לגזור עליו 28 שנות מאסר.
פשעי המלחמה שהואשם בהם הם בין היתר:
בנובמבר 2014, שוחרר ששל זמנית לשם טיפול במחלת הסרטן ממנה הוא סובל.
באפריל 2016, זוכה ששל מכל המיוחס לו בשל חוסר היכולת של התביעה לספק הוכחות מוצקות ומספקות להאשמותיה.
באותה שנה נבחר שוב לפרלמנט והפך לראש האופוזיציה.
התביעה התנגדה לזיכוי, וערערה למנגנון השיורי הבין־לאומי לבתי דין פליליים (דאז נקרא: "המנגנון לבתי דין פליליים בין־לאומיים"), שהוא גוף שהוקם על מנת למלא את התפקידים השיוריים של בית הדין הפלילי הבין־לאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הפלילי הבין־לאומי לרואנדה.
ערעור התביעה התקבל חלקית, וששל נידון בהיעדרו (כאשר הוא חי חיים רגילים) ל-10 שנות מאסר.
אולם, מאחר שריצה תקופה העולה על עשור במעצר בבית הדין הפלילי הבין־לאומי ליוגוסלביה לשעבר, גזר הדין לא ייאכף בפועל.
ווייס דיאלוג (Voice Dialogue) היא גישה של עבודה נפשית שפותחה בשנות ה-70 של המאה העשרים, על ידי זוג פסיכולוגים אמריקאים ד"ר האל סטון וד"ר סידרה סטון בהשראת האסכולה של קרל גוסטב יונג וגישות נוספות.
הגישה רואה את הנפש האנושית כמורכבת באופן טבעי מדמויות רבות שניתן לכנותן גם חלקים, קולות, דמויות-משנה ועוד.
לכל דמות אישיות מובחנת משלה הכוללת רצונות, דחפים, צרכים, יכולות, זווית ראייה ורגישויות.
על פי גישה זו, כל הדמויות קיימות אצל כל בני האדם ולו כגרעיני התהוות או כחלק ממעין דנ"א נפשי, אולם אצל כל אדם וכן בתרבויות שונות, יבואו לידי ביטוי דמויות שונות בדרכים ובעוצמות שונות.
העבודה עם אנשים בווייס דיאלוג נעשית בגישה לא פתולוגית לנפש האדם ובקבלה של כל הדמויות.
תהליך העבודה נועד לאפשר לאדם להכיר את הדמויות ולקבל אותן מבלי להזדהות איתן ועם העמדות וחוויית החיים שלהן.
בגישה זו לא מעניקים תעודות הסמכה והכשרה אלא, לכל היותר, תעודות המעידות על השתתפות בקורסים.
השיטה רואה את הנפש האנושית כמורכבת מדמויות רבות.
חלקן מודעות יחסית וחלקן חבויות, חלקן מנהלות וחלקן מוכחשות.
מטרת העבודה לאפשר לאדם לקבל את כל חלקיו בהדרגה ובאופן מאוזן ובריא, תוך כדי שהוא לומד לא להזדהות עם אף אחת מהדמויות.
בתהליך הדרגתי זה, לומד האדם להכיר את חלקיו, ליהנות מיכולותיהם ולסייע להם כשהם זקוקים לתמיכה.
המונחה לומד לנווט בין צורכי הדמויות השונות ורצונותיהן המנוגדים לעיתים, לפעול מתוך קשב וראיה רחבה ורבגונית של עצמו ושל הזולת.
חלק מהדמויות נמצאות במעמד מנהל וחלקן מוכחשות, מוחלשות או נחשבות שליליות.
אדם שמעיד על עצמו שהוא 'ביקורתי', סביר שדמויות ביקורתיות נמצאות במעמד 'מנהל' בתוכו והוא מזוהה עם תפיסת עולמן ודרכי הפעולה שלהן.
אישה שתעיד שהאמהות חשובה לה מכל, סביר שדמות אמהית חזקה מנהלת אותה.
הדמויות המנהלות קשורות, לעיתים קרובות, לתפישה הישרדותית של החיים.
הן נוצרות מתוך צורך להגן ואף להציל את האדם מנזק פיזי ורגשי, מנטישה, דחייה וכדומה.
מתוך הצורך ההישרדותי, גורמות דמויות אלה בהדרגה להכחשה של דמויות שנתפסות על ידן כ'מסוכנות' או לא ראויות.
באופן זה, למשל, מבוגרים רבים מנותקים מדמויות ילדיות פנימיות ומזוהים עם דמויות של הורים, מצליחנים, מבקרים פנימיים, מרצים ועוד.
בדרך דומה נמצא שכאשר אדם מזוהה עם דמות מרצה ומנוהל על ידה, ייתכן מאוד שהדמות האסרטיבית שלו תהיה מוכחשת או מוחלשת.
ההכחשה משרתת את ההשרדות אולם גובה מחירים יקרים מאוד מן האדם המתבטאים, בין השאר, בבריאות הנפש והגוף, במצבים של דיכאון וחרדה, בבעיות ביחסי אנוש, זוגיות ומצוקות נוספות.
למעשה אפשרי להתבונן בכל הבעיות האנושיות דרך הפריזמה של ווייס דיאלוג.
ווייס דיאלוג היא גישה גמישה, דינאמית ומתפתחת וניתן לשלב אותה בדרכי עבודה מגוונות ועם גישות רבות אחרות.
על פי הדרך הקלאסית לעבוד בגישה, המנחה מסייע למונחה לאתר דמויות שונות הפועלות בו.
המונחה מאפשר לדמויותיו הפנימיות להתבטא באופן חופשי בדיבור ולעיתים גם בתנועה ובדרכים נוספות.
המנחה שואל את הדמויות השונות שאלות ומנהל אתן שיחה נינוחה וסקרנית, שמסייעת לדמויות, להפוך ברורות ומובחנות.
בכל מפגש הנחיה תנוהל שיחה עם שתי דמויות קוטביות באופיין או בזווית הראייה שלהן תוך מעבר למיקומים שונים בחלל החדר.
בסיום השיחה חוזר המונחה למקום המכונה "האני המודע" ולעיתים צופה ביחד עם המנחה בתהליך העבודה גם מ"מרחב המודעות".
מעבר לדרך הבסיסית, פותחו וריאציות רבות של העבודה בפורמט אישי, קבוצתי או בעבודה עצמית.
כאשר מונחה פוגש צמד דמויות המנוגדות זו לזו על ציר מסוים באופיו (כגון קמצן מול נדיב או אמיץ מול חששן) הוא מבין את היתרונות והערך שיש בכל אחת מהן, ואת התרומה של שתיהן לחייו הן בפני עצמן והן כמאזנות זו של חברתה.
מתוך חוויית המתח הדינמי בין שני הקטבים, אי ההזדהות הגוברת עם שתי הדמויות המקוטבות והקבלה של שתיהן, מתחולל מצב מודעות שניתן לכנותו 'האני המודע'.
מצב מודעות זה מאפשר בחירה וניווט קשובים ומכווננים יותר וחוויה גוברת של 'היות שלם'.
"האני המודע" אינו נחשב דמות.
ניתן לראותו כמצב תודעה וכתהליך המאפשר את המצב הפרדוקסלי לכאורה של קבלת הדמויות כולן מבלי להזדהות עם אף אחת מהן.
"האני המודע" אינו מצב של התבוננות בלתי שיפוטית בלבד אלא מצב שממנו מנווט האדם המודע את חייו ופועל באמצעותו.
מרחב המודעות מאפשר התבוננות לא שיפוטית בדמויות.
בניגוד ל"אני המודע" מרחב המודעות אינו קשור לפעולה ולבחירה אלא להתבוננות מקבלת בלבד.
התיאוריה של יונג, עליה מבוססת השיטה, סובלת מאותן בעיות של תיאוריות של פסיכואנליטיקאים אחרים כמו פרויד ואדלר.
לדוגמה, הטענה של יונג שדיווחים על עצמים בלתי מזוהים (הדומים למנדלות) נובעת מהשאיפה לשלמות ביקום, לא מייצרת ניבויים הניתנים לבדיקה או להפרכה.
מעמדה המדעי של התיאוריה היונגיאנית שנוי במחלוקת, כמו זה של התיאוריה הפרוידיאנית.
ווייסלב טנקוסיץ' (בסרבית: Војислав Танкосић; 20 בספטמבר 1880 – 2 בנובמבר 1915) היה איש צבא סרבי.
יד ימינו ואיש סודו של דרגוטין דימטרייביץ'.
טנקוסיץ' היה ממפקדי ארגון הטרור "היד השחורה", ונודע בשל חלקו בתכנון רצח פרנץ פרדיננד.
נהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
טנקוסיץ' נולד ב-20 בספטמבר 1880 בעיר רוקאלדה שבנסיכות סרביה.
הוא למד בבתי ספר צבאיים ולאחר מכן התגייס לצבא סרביה.
הוא התיידד עם דרגוטין דימטרייביץ' והשתתף בהפיכה בסרביה ב-1903, ולאחריה הוציא להורג את שני אחיה של המלכה דראגה מאסין.
הוא סופח ל"ארגון המהפכה הסרבי" – יחידה מיוחדת אשר נועדה לבצע פעולות גרילה בתחומי האימפריה העות'מאנית לצורך שחרור קוסובו ומקדוניה מידי העות'מאנים.
הוא ביצע שלל פעולות בעורף העות'מאני ואף בתוך נסיכות בולגריה, ונודע בשליטתו המעולה באנשיו.
על פי המסופר כאשר פעם הם חצו עמו גשר, הוא ביקש מהם ללא כל סיבה לקפוץ מהגשר, והם קפצו ללא היסוס.
עם פרוץ משבר בוסניה ב-1908, רצה טנקוסיץ' להרחיב את פעילויות הגרילה גם נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא הקים בתי ספר מיוחדים בסרביה אשר בהם הוכשרו מתנדבים למטרה זו.
הוא גם החל לאסוף מודיעין בבוסניה והרצגובינה.
עם זאת, ב-1909 הסתיים המשבר, ופעילותו של טנקוסיץ' התבררה כמיותרת.
עם זאת, טנקוסיץ' לא ויתר על איחוד בוסניה והרצגובינה עם סרביה, והיה ידע בדעותיו הפאן-סלאביות.
יחד עם דימטרייביץ' וקצינים קיצוניים נוספים, הקים טנקוסיץ' את ארגון הטרור "היד השחורה" (או בשמו הרשמי: "איחוד או מוות"), אשר תמך בביצוע התנקשויות בבכירים ברחבי אוסטרו-הונגריה כדי להביא לאיחוד המיוחל.
כאשר נסללה הדרך למלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, החל טנקוסיץ' בהכשרת מתנדבים לפעילות גרילה בתחומי האימפריה העות'מאנית.
הוא ברר את המתנדבים בקפדנות, ובין היתר דחה את גברילו פרינציפ בשל ממדי גופו הקטנים.
עוד לפני פרוץ המלחמה הוא נשלח לאלבניה, שם יצר קשר עם המנהיג האלבני עיסא בולטיני ויחד עמו יצר מרד אלבני באזור מיטרוביצה בין יוני-יולי של אותה שנה.
יומיים לפני פרוץ המלחמה החל טנקוסיץ' בפעילות ללא אישור מהממונים עליו, אולם כעבור שלושה ימים בלבד חבר לצבא הסרבי הסדיר.
ב-1914 טנקוסיץ' היה ממתכנני רצח פרנץ פרדיננד, ואף צייד בעצמו את חוליית הרוצחים.
במסגרת האולטימטום של יולי, דרשו האוסטרו-הונגרים את הסגרתו של טנקוסיץ'.
בשל כך, הוא נכלא באופן זמני, אולם שוחרר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה.
טנקוסיץ' פיקד על פלוגת מתנדבים ולחם עמה כנגד האוסטרו-הונגרים.
ב-2 בנובמבר 1915, במהלך נסיגה, נהרג טנקוסיץ' ליד הכפר טרסטניק.
חייליו קברו אותו בחשאי בבית הקברות המקומי.
עם זאת, האוסטרים הצליחו למצוא את הקבר והוציאו ממנו את הגופה.
כתבים אוסטרים צילמו אותה, ופרסמו אותה בעיתונות תחת הכותרת "סופו של טנקוסיץ'".
לימים הצליחו חייליו לשעבר להניח את ידיהם על שרידי הגופה, והעבירו אותם לאמו.
היא קברה אותם בבית העלמין החדש בבלגרד ב-1922. הקבר נמצא כעת בחלקה IV, בשורה השלישית, קבר מס' 6.
וויל גרייסון, וויל גרייסון הוא רומן מאת ג'ון גרין ודייוויד לויתן, שפורסם באפריל 2010 על ידי הוצאת דטון לילדים.
הנרטיב של הספר מחולק באופן שווה בין שני נערים בשם וויל גרייסון, כאשר גרין כתב את כל הפרקים עבור אחד מהם ולויתן כתב את הפרקים עבור השני.
הפרקים נעים לסירוגין בין שתי הדמויות.
על מנת להבדיל בין השניים, שמו של אחד הנערים נכתב עם אות גדולה בתחילת שמו, ואילו שמו של השני נכתב כשכולו באותיות קטנות.
הרומן עלה לראשונה לרשימת רבי המכר לילדים של הניו יורק טיימס לאחר יציאתו לאור ונשאר בה שלושה שבועות.
זה היה הרומן הראשון למבוגרים צעירים המתעסק בלהט"ב שהגיע לרשימה זו.
במהלך עיצוב עלילת הספר, החליטו שני המחברים לפצל אותו באופן שווה לשניים.
ג'ון גרין כתב את כל הפרקים האי-זוגיים (העוסקים בוויל גרייסון ששמו נכתב עם אותיות גדולות) בעוד דייוויד לויתן כתב את כל הפרקים הזוגיים (העוסקים בוויל גרייסון ששמו נכתב רק באותיות קטנות).
חלוקת כתיבה זו קרתה גם בבחירת שמות הדמויות הראשיות, כאשר לויתן בחר בשם הפרטי וגרין בחר את שם המשפחה.
העלילה היחידה שעליה החליטו יחד הייתה העובדה ששתי הדמויות ייפגשו בשלב מסוים ברומן ושהמפגש ביניהן ישפיע בצורה משמעותית על חייהם.
לאחר החלטה הזו, הם כתבו בנפרד את הפרק הראשון עבור הוויל שלהם ואז שיתפו אחד את השני במה שכתבו.
לאחר השיתוף, הם "ידעו מיד שזה הולך לעבוד", כפי שאמר לויתן.
הסיפור מסופר משתי נקודות מבט שונות, גם דרך נקודת מבטו של וויל גרייסון 1 וגם דרך נקודת מבטו של וויל גרייסון 2. הפרקים האי-זוגיים עוסקים בוויל גרייסון 1: נער הטרוסקסואלי, שמאמין בעיקר בלשתוק ולא להתבלט.
הפרקים הזוגיים עוסקים בוויל גרייסון 2: נער הומוסקסואלי המאובחן כמתמודד עם דיכאון.
ככל שהסיפור מתקדם, נקודות המבט השונות של הדמויות הראשיות משתלבות יחד לקו עלילה אחד ברור ומגובש, במקום שני קווי עלילה נפרדים, המסופרים על ידי שתי דמויות שונות.
הכותבים משתמשים רבות באמצעים מילוליים על מנת להבחין בין הדמויות.
למשל באנגלית, החלקים של וויל גרייסון 1 כתובים בהקפדה על דקדוק ובשפה יחסית נקייה, בעוד שהחלקים של וויל גרייסון 2 כתובים בהקפדה פחותה על דקדוק ובשפה טעונה יותר.
בגרסה העברית של הספר נעשה גם שימוש בגופנים שונים על מנת להבחין בין הפרקים.
הרומן עוקב אחר שני נערים שלשניהם יש את השם וויל גרייסון.
הוויל הראשון מתואר כמי שמנסה לחיות את חייו מבלי שישימו לב אליו.
רצון זה מעט מוסבך משום שחברו הטוב ביותר, טייני קופר, (המתואר כ"האדם הכי גדול בעולם שהוא ממש ממש הומו" וכ"האדם הכי הומו בעולם שהוא ממש ממש גדול") נוטה למשוך אל עצמו המון תשומת לב.
לאורך הרומן מנסה טיני ליצור מחזמר אוטוביוגרפי, שמושך עוד יותר תשומת לב לעצמו ולכל הסובבים אותו.
וויל גרייסון השני עובר את חייו בלי שום דבר טוב להיאחז בו מלבד מערכת יחסים מקוונת עם נער בן גילו העונה לשם אייזק.
בכוונה להעמיק את הקשר, קובעים השניים מפגש בעולם האמיתי, אך כאשר וויל השני מגיע למפגש הוא מגלה כי אייזק הומצא על ידי מכרה שלו בשם מאורה.
בעודו מבין שאייזק אינו קיים, פוגש וויל גרייסון השני את וויל גרייסון הראשון, והמפגש בין השניים מחבר בין חייהם לעולם.
וויל גרייסון הראשון: הגיבור הראשון של הסיפור.
וויל גר בפרבר שיקגו של אוונסטון, אילינוי, שם נמצאת אוניברסיטת נורת'ווסטרן, בה הוריו רוצים שילמד.
נקודת המבט שלו מסופרת בפרקים האי-זוגיים, בהם יש הקפדה על דקדוק.
מעריץ של להקת ניוטרל מילק הוטל.
ג'יין טרנר היא מושא האהבה שלו; טיני קופר הוא החבר הכי טוב שלו.
דמותו נכתבת על ידי ג'ון גרין.
וויל גרייסון השני: הגיבור השני של הסיפור.
הוא גר בפרבר שיקגו של נייפרוויל, אילינוי.
נקודת המבט שלו נראית בפרקים הזוגיים, שבהם הקפדה פחותה על דקדוק.
הוא מאוהב באייזק, נער בן גילו שפגש באינטרנט, והשניים מתקשרים באמצעות הודעות, בסודיות, תחת שמות בדויים.
וויל מאובחן כמתמודד עם דיכאון, והוא נוטל תרופות נוגדות דיכאון.
הוא לא קרוב לאף דמות מרכזית בבית הספר שלו, אף על פי שהוא מקיים אינטראקציה עם מעריצתו הלא כל כך סודית, מאורה.
טייני קופר: חברו הטוב ביותר של וויל גרייסון 1. הוא מתואר כשחקן פוטבול הומוסקסואלי גדול גוף וראוותני שמחליף מושאי אהבה במהירות.
הוא נשיא הברית הגאה-סטרייטית בבית הספר.
הוא פוגש את וויל גרייסון 2 דרך וויל גרייסון 1. אף על פי שכותרת הספר עוסקת בשני הוויל גרייסון, טייני גם הוא מוקד מרכזי בסיפור.
ג'יין טרנר: חברה של טייני ושל וויל גרייסון 1. היא גם חברה בברית הגאה־סטרייטית בבית הספר, ומעריצה את להקת ניוטרל מילק הוטל.
היא מושא האהבה של וויל גרייסון 1.
מאורה: בחורה גותית שנמשכת לוויל גרייסון 2. היא אחת האנשים הבודדים בבית הספר שלו שאיתם הוא מתקשר.
היא מתוארת על ידי וויל גרייסון 2 כ"ידידותית בצורה לא מציאותית", מכיוון שהיא מקדישה לו "יותר מדי תשומת לב" כשהוא מתאר את עצמו כלא מעניין כלל.
מאורה מתחזה למושא האהבה המקוון של וויל גרייסון 2, אייזק, כדי למשוך את תשומת הלב, ההערצה והחיבה של וויל.
ווייסלאב מרינקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Vojislav Marinković, בסרבית קירילית: Војислав Маринковић; 13 במאי 1876, בלגרד, נסיכות סרביה – 16 בספטמבר 1935, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה פוליטיקאי יוגוסלבי יהודי אשר כיהן כשר הכלכלה, שר הפנים, שר חוץ בשתי כהונות, ולתקופה קצרה כראש ממשלת ממלכת יוגוסלביה.
ווייסלאב מרינקוביץ' נולד בבלגרד לדימיטריה מרינקוביץ' (1835–1911), שהיה פוליטיקאי ועורך דין, ולווליקה לבית קליין, בת הקהילה היהודית שבעיר.
אחיו פאבלה מרינקוביץ' (1866–1925) היה פוליטיקאי ודיפלומט אשר כיהן כשר החינוך והדתות של ממלכת סרביה ובהמשך גם ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים וכשגריר ממלכת סרביה בממלכת רומניה.
ווייסלאב מרינקוביץ' רכש השכלה תיכונית וכן רכש תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד.
בהמשך, רכש דוקטורט במדע המדינה בהתמחות בכלכלה פוליטית בסורבון.
ב-1906 כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של ממלכת סרביה, ובהמשך כיהן כשר הכלכלה של הממלכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש סרביה על ידי מעצמות המרכז, המשיך בכהונתו במסגרת הממשלה הגולה.
ב-1919 השתתף כנציג רשמי של סרביה בוועידת השלום בפריז.
לאחר כינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים כיהן במספר כהונות שר, ובכללן שר החוץ בממשלותיהם של ליובומיר דווידוביץ', וולימיר ווקיצ'ביץ' ואנטון קורושץ.
בינואר 1929, לאחר שהמלך אלכסנדר הראשון פיזר את הפרלמנט והחיל דיקטטורה בממלכה, צורף מרינקוביץ' לממשלתו של הגנרל פטר ז'יבקוביץ'.
באפריל 1932 החליף את ז'יבקוביץ' כראש הממשלה ומיתן מאוד את צעדי הדיכוי הפוליטי של קודמו.
ביולי התפטר מרינקוביץ' בלחצו של המלך אלכסנדר בשל הקו הליברלי שהוביל.
במקומו מונה שר הפנים מילאן סרשקיץ' לראש הממשלה.
סרשקיץ', שדגל בקו נוקשה, נאלץ להתפטר אף הוא לאחר תקופה קצרה.
התפקיד הוצע שוב למרינקוביץ', והלה העמיד מספר תנאים לקבלתו, שנדחו על הסף על ידי המלך אלכסנדר הראשון.
ב-1934, לאחר שנרצח המלך אלכסנדר הראשון ופאבלה, נסיך יוגוסלביה מונה לעוצר המלוכה, הצטרף מרינקוביץ' לממשלתו של ניקולה אוזונוביץ' כשר בלי תיק.
מרינקוביץ' היה נשוי לציירת אנה לוזאניץ' (1973–1881), והזוג היה חשוך ילדים.
הוא נפטר בבלגרד ונקבר בבית הקברות החדש בבלגרד.
ווילו והנסיכה הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 1988 בבימויו של רון הווארד.
את הסיפור לסרט כתב ג'ורג' לוקאס, אשר היה אחד ממפיקי הסרט.
כוכב הסרט הוא ווריק דייוויס, המגלם את ווילו, איכר פשוט מגזע של אנשים קטנים, בעולם פנטזיה של חרבות וכשפים, אשר בניגוד לרצונו לוקח חלק חשוב בהגנה על תינוקת מיוחדת מפני מלכה רודנית.
עוד משתתפים בסרט: ואל קילמר, ג'ואן והאלי, ג'ין מארש, פטרישה הייס, בילי בארטי ופט רואץ'.
את הרעיון לסרט הגה לוקאס כבר בשנת 1972, והציע להווארד לביימו בשלב הפוסט-פרודקשן של הסרט קוקון בשנת 1985. בוב דולמן, אשר הובא כדי לכתוב את התסריט, סיים את עבודתו בסוף שנת 1986, לאחר שהשלים את הטיוטה השביעית והאחרונה לתסריט.
הסרט הופק בתמיכת מטרו גולדווין מאייר.
צילומי הסרט החלו באפריל 1987 והסתיימו באוקטובר שלאחר מכן.
רוב הצילומים התקיימו באולפני Elstree אשר בהרטפורדשייר, אנגליה, אך גם בוויילס וניו זילנד.
חברת Industrial Light & Magic (ILM) יצרה את האפקטים החזותיים שבסרט, שהובילו לפריצת דרך מהפכנית בטכנולוגיית המורפינג הדיגיטלי.
הסרט יצא לאקרנים במאי 1988 וזכה לביקורות מעורבות של המבקרים, אך להצלחה כלכלית צנועה ואף קיבל שתי מועמדויות לפרס האוסקר.
בשל פחד מפני נבואה כי תינוקת שתיוולד תביא למפלתה, המלכה הרעה בבמורדה (ג'ין מארש) כולאת את כל הנשים ההרות שבממלכתה - נוקמאר.
כאשר התינוקת אלורה דנן (קייט ורות' גרינפילד) נולדת בצינוק שבטירת המלכה, היא מזוהה כתינוקת אשר אליה מתייחסת הנבואה על פי כתם לידה שעל זרועה.
אולם בטרם מספיקה המכשפה השחורה להגיע על מנת לתבוע את הילדה, אמה של אלורה דנן משכנעת מיילדת להבריח את התינוקת.
בבמורדה שולחת את בתה סורשה (ג'ואן והאלי) ואת ראש הצבא שלה הגנרל קייל (פט רואץ') אחר המיילדת, לתפוס אותה ולהחזיר את אלורה.
לאחר מרדף ארוך, כלבי נוקמאר מוצאים את המיילדת.
בידיעה כי לא תוכל לברוח, המיילדת מניחה את התינוקת על רפסודה מאולתרת ושולחת אותה לגורלה במורד זרם נהר.
בעודה מאמינה כי מיצתה את התפקיד המיועד לה - הכלבים מדביקים אותה וקורעים אותה לגזרים.
בינתיים, התינוקת נשטפת בזרם אל שפת נהר הסמוכה לכפר המיושב על ידי גזע של ננסים המכונים נלוינים.
ווילו אופגוד (וורוויק דייוויס), חקלאי וקוסם חובב, מוצא את התינוקת ומחליט לטפל בה.
יום למחרת, ווילו וילדיו משתתפים בפסטיבל המתקיים בכפר שלהם.
ווילו לוקח חלק במבחן, על מנת להתקבל ולהיות שוליה לקוסם של הכפר, אך נכשל.
במהלך החגיגה, כלב מנוקמאר, אשר מנסה להתחקות אחר עקבותיה של התינוקת, תוקף את הכפר.
לאחר שסיבת התקיפה מתגלה, ווילו נבחר על ידי מועצת העיר כדי להחזיר את הילדה לעולם של בני האדם (המכונים דאיקיני).
בן האדם הראשון שווילו פוגש בדרכו הוא מדמרטיגן (ואל קילמר), לוחם שחצן המוחזק בשבי ב"כלוב של עורב" בצד הכביש על פשע כלשהו.
בלא יכולת לברוח מהכלוב שלו, מדמרטיגן מציע לווילו כי יטפל בתינוקת אם ישחרר אותו.
במהלך שיחתם הם פוגשים בצבא הנסוג של ממלכת גאלאדורן, שהובס לאחרונה על ידי צבאה של בבמורדה.
בראש הצבא המובס נמצא חבר ותיק של מדמרטיגן - אירק ת'אוגבר (גייבן או'הרליהי).
ווילו מפקיד את התינוקת בידי מדמרטיגן ויוצא במסע בחזרה אל ביתו, אולם בדרכו חזרה הוא מותקף על ידי שבט של פיות (גזע המכונה בראוני), אשר חטף את התינוקת ממדמרטיגן.
וילו נפגש עם מלכת הפיות של היער צ'רלינדרה, אשר מספרת לו כי התינוקת אלורה דנן בחרה בו להיות האפוטרופוס שלה.
היא נותנת לווילו את שרביט הקסם שלה, מצוותת אליו כמדריכי דרך שני בראונים - רול (קווין פולאק) ופרנז'אן (ריק אוברטון) - ומורה לו לחפש אחר המכשפה פין רזיאל.
בדרכם, הם נתקלים במדמרטיגן, אשר עוזר להם לברוח מסורשה.
וילו וחבורתו מאתרים את פין רזיאל (פטרישיה הייז), אך מתאכזבים לגלות כי המכשפה בבמורדה שינתה את צורתה לאופוסום.
זמן קצר לאחר מכן, סורשה לוכדת את וילו והאחרים, והם מתחילים את המסע הארוך אל טירת נוקמאר.
בעודם שוהים במחנה הסמוך להר שעליו נמצאת הטירה, ווילו מנסה להשתמש בקסם ולהפוך את פין רזיאל בחזרה אל צורתה האנושית, אך הופך אותה לעורב במקום.
רול ופרנז'אן גורמים למהומה, כאשר הם חושפים בטעות את מדמרטיגן לאבקת פיות, ובכך גורמים לו להתאהב בסורשה.
בסופו של דבר, הקבוצה מגיעה אל טיר אסלין.
מדמרטיגן מתכונן להתקפתה של סורשה, בעוד ווילו נכשל שוב בניסיונו להפוך את פין רזיאל לצורה אנושית, והופך אותה לעז.
סורשה וקייל, ביחד עם הצבא שלהם, מגיעים למקום ותוקפים.
למרבה המזל, שרידי צבא גאלאדורן המובס מגיעים בזמן על מנת לסייע להם.
בעוד הקרב מתפתח, סורשה מגלה את אהבתה למדמרטיגן ועורקת מהצבא של אמה.
קייל, לעומת זאת, לוכד את אלורה דנן ולוקח אותה לנוקמאר.
ווילו, מדמרטיגן, סורשה, רול, פרנז'אן, פין רזיאל, אירק ושארית צבא גאלאדורן מתכננים להסתער על הטירה, בניסיון אחרון להציל את אלורה דנן מפני בבמורדה.
בבמורדה הופכת את כולם לחזירים, אולם פין רזיאל מספיקה ללמד את ווילו כיצד להגן על עצמו מפני הכישוף.
ווילו מצליח סוף סוף להחזיר את פין רזיאל לצורתה האנושית, והמכשפה משנה את צורתם של יתר החיילים בחזרה, מחזירים לבני אדם.
מאחר שהחומות של נוקמאר נראות בלתי חדירות, ווילו מציע להשתמש בתכסיס, אשר יביא אותם אל תוך החומות: בעוד המחנה הצבאי שלהם נראה שומם, ווילו ופין רזיאל מתגרים בחיילי צבא נוקמאר, אשר נוטשים את עמדות האבטחה שלהם בטירה ויוצאים לתקוף.
ברגע האחרון, מדמרטיגן, סורשה ויתר הלוחמים יוצאים ממחבואם ומפתיעים את האויב.
בעוד אירק, מדמרטיגן וחייליהם לוחמים בקייל ובצבאו בחצרות נוקמאר, ווילו, פין רזיאל וסורשה עושים את דרכם אל עבר המגדל הראשי של הטירה, בניסיון למצוא את אלורה.
כאשר הם מגיעים למקום, הם מוצאים את בבמורדה, באמצע קיומו של טקס פגאני מרושע, אשר יגרש את גופה ואת נשמתה של אלורה מהעולם שלנו אל הממלכה התחתית.
בינתיים, קייל הורג אירק, ולאחר מכן נלחם במדמרטיגן, אשר הורג את קייל.
ווילו משתמש באחד מתכסיסיו כקוסם חובבן, על מנת להבריח את אלורה מידיה של בבמורדה, אשר נלכדת בתוך הטקס שלה בעצמה, וגורמת לסילוק גופה ונשמתה לנצח.
מדמרטיגן וסורשה הופכים למלך ולמלכה של הממלכה, במקומה של בבורדה, ומאמצים לעצמם כבת-נסיכה את אלורה.
פין רזיאל מעניקה לווילו כמתנה ספר כשפים, והוא חוזר לכפרו, מתאחד עם אשתו וילדיו וממשיך לפתח את יכולות הקסם שלו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותווריק דייוויסווילו אופגודגמדואל קילמרמדמרטיגןשכיר-חרבקייט ורות' גרינפילדאלורה דנןנסיכה-תינוקתג'ואן וויליסורשהביתה של בבמורדהג'ין מארשבבמורדההמלכה של נוקמארפטרישה הייספין רזיאלמכשפה מזדקנת, שבבמורדה הפכה לאופוסוםבילי בארטיאלדוויןגמד-מכשףפט רואץ'גנרל קיילראש הצבא של נוקמארגייבן או'הרליהיאירקראש הצבא של גאלאדורןקווין פולאקרולפיהריק אוברטוןפרנז'אןפיהדייוויד ג'יי.
סטיינברגמיגושגמדמארק נורת'הוברברגלקאטגמדפיל פונדקרוונקרגמדג'וליה פיטרסקאיה אופגודגמדטוני קוקסגמד-לוחם
ג'ורג' לוקאס הגה את הרעיון לסרט זה ("מאנצ'קינים" היה שמו המקורי) בשנת 1972. לוקאס רצה כי סרט זה יהיה דומה ל"מלחמת הכוכבים", בכך שיצר "מספר סיטואציות מיתולוגיות הידועות לקהל הצעיר".
במהלך הפקת הסרט "שובו של הג'דיי" בשנת 1982 פנה לוקאס לוורוויק דייוויס, אשר גילם אחת מהאִיווֹקים בסרט, בנוגע לליהוקו לדמות של ווילו אופגוד, שגילם בסופו של דבר חמש שנים לאחר מכן.
לוקאס חשב ש"זה יהיה נהדר ללהק אדם קטן לתפקיד הראשי.
הרבה סרטים שלי הם על הבחור הקטן מול המערכת, וזה הפירוש המילולי יותר של הרעיון הזה".
לוקאס הסביר כי הוא היה צריך לחכות עד אמצע שנות ה-80 להפקת הסרט, כי רק אז הטכנולוגיה הייתה מתקדמת מספיק, על מנת שיוכל יהיה לבצע את חזונו הוויזואלי.
בינתיים, השחקן-שהפך-במאי רון הווארד חיפש לעשות סרט פנטזיה.
הווארד היה ב-Industrial Light & Magic במהלך שלב הפוסט-פרודקשן של סרטו "קוקון", כאשר פנה אליו לוקאס לראשונה בהצעה כי יביים את "ווילו".
הווארד כיכב בעבר בסרטו של לוקאס "אמריקן גרפיטי", ולוקאס חש כי לו ולהווארד מערכת יחסים הדומה לזו שיש לו עם סטיבן ספילברג.
הווארד בחר בבוב דולמן לכתוב את התסריט, על פי הסיפור של לוקאס.
הווארד עבד בעבר עם דולמן על פיילוט לתוכנית טלוויזיה שלא יצאה אל הפועל, ולוקאס העריץ את עבודתו של דולמן על כתיבתו בתוכנית "WKRP in Cincinnati" (סיטקום משנות ה-70' המאוחרות).
דולמן חבר אל הווארד ואל לוקאס ב"חוות סקייווקר", שם קיימו השלושה סדרת ישיבות ארוכה.
דולמן כתב שבע טיוטות שונות לתסריט, בין האביב לסתיו של 1986. שלב הפרה-פרודקשן החל בסוף שנת 1986. אולפני הסרטים הגדולים דחו את ההזדמנות לממן ולהפיץ את הסרט בשותפות עם Lucasfilm, משום שהאמינו כי ז'אנר הפנטזיה איננו מצליח במיוחד.
זה היה בעיקר בגלל סרטים כמו "מצור על יבשת קרול", "אגדה", "" ו"המבוך".
לוקאס לקח את "ווילו" לאולפני MGM, אז בראשותו של אלן לאד ג'וניור.
ללוקאס ולאד מערכת יחסי עבודה כבר מאז אמצע שנות ה-70, כאשר לאד, בעת היותו ראש פוקס המאה ה-20, אישר ללוקאס לצאת לדרך עם הרעיון שלו ל"מלחמת הכוכבים".
אולם בשנת 1986, לחברת MGM היו בעיות כלכליות והשקעה משמעותית בסרט פנטזיה נתפסה כסיכון גדול.
לאד הזרים כמקדמה מחצית מתקציב הסרט - כ-$36,000,000 - בתמורה לזכויות הקרנה ושידור באולמות קולנוע ובערוצי הטלוויזיה הביתית, והותיר ל-Lucasfilm את הזכויות להשכרת ומכירת קלטות וידאו ביתיות ולשירותי "שלם וצפה" בתמורה לחצי השני.
את דמותו של הגנרל קייל (פאט רואץ') ביסס לוקאס על מבקרת הקולנוע המפורסמת פאולין קייל, עובדה שלא נעלמה מעיניה בראיון מודפס שהעניקה עם צאתו של הסרט.
היא התייחסה אל הגנרל קייל כאל "הומאז' לעצמי".
באופן דומה, הדרקון בעל שני הראשים נקרא "איבורסיסק", על שם שני מבקרי הקולנוע רוג'ר איברט וג'ין סיסקל.
צילומי הסרט החלו ב-2 באפריל 1987, והסתיימו באוקטובר באותה השנה.
צילומי הפנים התקיימו באולפני Elstree אשר בהרטפורדשייר, אנגליה, ואילו צילומי החוץ התקיימו בוויילס ובניו זילנד.
בתחילה, לוקאס דמיין כי לסרט יהיה מראה הדומה מאוד לזה של הסרט "שובו של הג'דיי", עם כוונה לצלם באולפני Elstree ובצפון קליפורניה, אולם רעיון זה דעך בסופו של דבר.
עם זאת, חלק מצילומי החוץ של הסרט התקיימו בסופו של דבר באזור "חוות סקייווקר" ומפלי ברני, בסמוך להר שסטה.
הממשלה הסינית סירבה לאפשר ללוקאס לצלם בתחומיה, אפילו לפרק זמן קצר.
לפיכך, לוקאס שלח קבוצה של צלמים לדרום סין, לצלם נוף מסוים, אשר שימש בסופו של דבר כרקע עבור צילומי על רקע מסך כחול.
הפארק הלאומי טונגרירו נבחר לשמש מקום מושבה של המלכה בבמורדה.
חברת ILM יצרה את האפקטים החזותיים עבור הסרט.
על פי התסריט, וילו משנה את צורתה של פין רזיאל (פטרישיה הייס) מעז אל צורתה האנושית המקורית.
וילו מדקלם את מה שהוא חושב שהם מילות הקסם המתאים, אבל הופך את העז ליען, ולאחר מכן לצב ולנמר, לפני שרזיאל חוזרת לגוף האנושי שלה.
דניס מורן, מנהל ב-ILM, שקל להשתמש בסטופ מושן לצורך יצירת האנימציה עבור סצנה זו.
כמו כן, הוא הסביר כי הדרך הנוספת לבצע סיקוונס זה - המסורתית והמעשית של סוף שנות ה-80' - היא באמצעות שימוש באפקטים אופטיים של עריכה (Dissolve) תוך שימוש בשוטי הסחה בנקודות מסוימות.
Muren סבר כי הן השימוש בסטופ מושן והן השימוש באפקטים אופטיים אינם אפשריים ליישום מבחינה טכנית, והחליט כי סיקוונס שינוי הצורה הוא הזדמנות מצוינת עבור ILM ליצור התקדמות עם הטכנולוגיה הדיגיטלית של אפקט המורפינג.
מורן הציע לצלם כל בעל חיים, וכן את כפילתה של השחקנית פטרישיה הייס, בנפרד, ולאחר מכן - להזין את התמונות אל תוך תוכנת מחשב שפותחה על ידי דאג סמיית ("שליחות קטלנית 2: יום הדין" (1991), "איירון מן" (2008)).
התוכנה הייתה יוצרת מעבר חלק ממצב אחד למשנהו, בטרם פלטה את התוצאה בחזרה אל הפילם.
סמיית החל בפיתוח התוכנה הדרושה בספטמבר 1987. במרץ 1988 התוצאה המרשימה של מורן ועמיתו המעצב דייוויד אלן ("שרלוק הולמס הצעיר" (1985), "מכסחי השדים 2" (1989)) הייתה להישג משמעותי ופורץ דרך עבור טכנולוגיית ההדמיה הממוחשבת.
המוזיקה עבור הסרט הולחנה על ידי ג'יימס הורנר ובוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
נעימת הנושא של הסרט דומה באופן בולט לפתיחה של הפרק הראשון ("Lebhaft") של הסימפוניה השלישית של רוברט שומאן.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-41 בשנת 1988. הסרט יצא לאקרנים ב-20 במאי 1988, ב-1209 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית והכניס $8,300,169 במהלך סוף השבוע הראשון לצאתו, והיה לסרט המכניס ביותר באותו סוף שבוע.
על אף שבסך הכל הסרט הכניס מעל $57,000,000 בקופות בצפון אמריקה
, הסרט לא הפך לשובר הקופות שיוצריו קיוו שיהיה.
לוקאס קיווה כי הסרט יהיה רווחי כמו "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר", אולם לסרט הייתה תחרות קשה בקופות, עם צאתם של הסרטים "קרוקודיל דנדי 2", "רמבו III" ו-"ביג".
עם זאת, הסרט לא היה כישלון כלכלי: עם הכנסות משמעותיות מקופות ברחבי העולם, השכרות בספריות וידאו ומכירות לערוצי טלוויזיה שונים, הסרט היה, בסופו של דבר, רווחי.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בהתבסס על 26 ביקורות שנאספו באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, כ-46% מהמבקרים נהנו מהסרט, אשר קיבל ציון ממוצע של 5.4 מתוך 10.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס שיבחה את כישרונו של לוקאס כמספר סיפורים, אולם מתחה ביקורת על הבימוי של הווארד.
"נראה כי האוורד היה עסוק מדי ברתימה פשוטה של האפקטים המיוחדים", אמרה מסלין.
דסון תומסון מהוושינגטון פוסט הסביר כי "סרט הפנטזיה/הרפתקאות הדומה של רוב ריינר 'הנסיכה הקסומה' (שנעזר באותו צלם - אדריאן בידל) הצליח להגיע לעוצמות גבוהות יותר, ללא כל האפקטים המיוחדים הצעקניים.
זה עצוב לצפות בלוקאס, יוצר טרילוגיית 'מלחמת הכוכבים' ו'שודדי התיבה האבודה', ששכח מהם הטריקים של הבידור".
מייק קלארק מהUSA Today כתב כי הסרט "כנראה יותר מדי עבור ילדים קטנים, ואולי גם יותר מדי אותו הדבר בעבור ציניקנים.
אבל כל מי שבגיל 6 עד 13, שצופה בו, עלול להידבק ב'חיידק הסרט' לכל החיים".
מעצבי הקול בן ברוט וריצ'רד היימנס מ"סקייווקר סאונד" היו מועמדים לפרס אוסקר על עריכת קול, אולם הפסידו ל-"מי הפליל את רוג'ר ראביט".
גם המפקחים על האפקטים הוויזואליים היו מועמדים לפרס אוסקר, וגם כן הפסידו לרוג'ר ראביט, אשר נעשה באופן דומה, על ידי Industrial Light & Magic של לוקאס.
מעצבת התלבושות ברברה ליין זכתה בפרס סטורן על עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
וורוויק דייוויס וג'ין מארש היו מועמדים לפרס סטורן, בקטגוריות השחקן הצעיר הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר, בהתאמה.