tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרסים במומבאי החלו לשים לב בתחילת שנות ה-90 שמספר הנשרים במגדלי הדממה במומבאי הולך ויורד.
גם כפריים בצפון הודו החלו להבחין בירידה באוכלוסיית הנשרים באמצע שנות ה-90. ככל שהירידה הואצה, הקהילה המדעית הבינלאומית ניסתה לחקור את הסיבות לכך.
עם זאת, לא היה קל לבחון סוגיה זו מכיוון שלא ניתן היה להרוג נשרים באופן חוקי לצורך מחקר מדעי בהודו, וגופות טריות של נשרים הפכו לנדירות ביותר, מצב שהחמיר עקב מזג האוויר החם במיוחד בהודו, שם הטמפרטורות עולות על 40 מעלות צלזיוס לפני המונסון.
בשנת 2002, דיווח נשיונל ג'יאוגרפיק כי מדענים "לא היו בטוחים" מה גורם לירידה של 95% באוכלוסייה.
אנדרו קנינגהם מהאגודה הזואולוגית של לונדון מצא כי גורמים רגילים כמו חומרי הדברה, זיהום תעשייתי או חיידקים לא הראו שום דבר חריג והוא חשד בסוג חדש של חשיפה לרעלנים.
בשנת 2003, לאחר מחקרים שבחנו אפשרות לווירוסים כגורם לירידה, התגלה כי הגורם למחלה הוא דיקלופנק על ידי לינדזי אוקס וצוותו מקרן פרגרין.
דיקלופנק היא תרופה אנטי דלקתית נפוצה הניתנת לבעלי חיים ומיועדת לטיפול בתסמינים של דלקת, חום או כאב הקשורים למחלות או לפצעים.
היא הייתה בשימוש נרחב בהודו החל משנות ה-90. עם זאת, התרופה קטלנית לנשרים, ונשר נחשף למנה קטלנית של דיקלופנק בעת אכילה מפגר של בעל חיים שטופל לאחרונה בדיקלופנק.
מודל סימולציה הראה שאם רק 1% מהפגרים היו מזוהמים בדיקלופנק, אוכלוסיית הנשרים ההודים הייתה מצטמצמת בשיעור של 60% עד 90% בשנה, בעוד שמחקר על הפגרים הראה שכ-10% היו מזוהמים.
סוג של נשרים בשם Gyps הושפע הכי הרבה מדיקלופנק.
אוכלוסיית הנשר לבן-העורף (Gyps bengalensis) ירדה ב-99.7% בין השנים 1993 ל-2002. אוכלוסיות הנשר ההודי (Gyps indicus) והנשר צר-המקור (Gyps tenuirostris) ירדו ב-97.4%.
האחוזים שונים במקצת מכיוון שנשר לבן-העורף רגיש יותר לדיקלופנק מאשר שני המינים האחרים, אך שלושתם נמצאים בסכנת הכחדה.
שני מינים נוספים של Gyps, נשר ההימלאיה (Gyps himalayensis) והגריפון האירו-אסיאתי (Gyps fulvus), נפגעו פחות, הגריפון האירו-אסיאתי מכיוון שהוא חורף רק בהודו ויש לו אוכלוסייה התחלתית קטנה בהרבה, ונשר ההימלאיה, עם אוכלוסייה קטנה דומה, מכיוון שהוא שוכן רק באזורים הרריים.
על ידי סילוק כל הפגרים, הנשרים סייעו להפחית את הזיהום ואת התפשטות המחלות ודיכאו אוכלוסיות של אוכלי נבלות לא רצויים של יונקים.
הקריסה הפתאומית של מערכת סילוק הנבלות הטבעית בהודו גרמה למספר השלכות שליליות שהשפיעו לרעה על בריאות הציבור.
חילוף החומרים של הנשרים מהווה "מבוי סתום" אמיתי עבור פתוגנים, אך כלבים וחולדות הופכים לנשאים של הפתוגנים.
בהיעדר נשרים, כמות גדולה של פגרים נותרת להירקב, מה שמציב סיכון חמור לבריאות הציבור בכך שהוא מספק קרקע פורייה להתרבות של חיידקים מזהמים ומגביר את התפשטות המזיקים כמו חולדות.
המחלות שמועברות על ידי יונקים אלה כתוצאה מהפגרים המרקיבים אחראיות בעקיפין לאלפי מקרי מוות של בני אדם.
הגופות שבעבר נאכלו על ידי נשרים נרקבות בשדות הכפריים, מה שמזהם גם את מקורות המים.
אובדן הנשרים הוביל גם לעלייה משמעותית באוכלוסיית כלבי הבר – הגורם השכיח ביותר לכלבת בבני אדם.
אוכלוסיית כלבי הבר בהודו גדלה בלפחות 5 מיליון כלבים, וכתוצאה מכך למעלה מ-38 מיליון נשיכות כלבים נוספות ויותר מ-47,000 מקרי מוות נוספים כתוצאה מכלבת, ההשפעה הכלכלית של משבר זה הוערכה בכ־34 מיליארד דולר.
בממוצע, נמצא כי שיעורי התמותה בקרב בני אדם עלו ביותר מ-4% בתקופה שבין 2000 ל-2005, כאשר אוכלוסיית הנשרים הייתה בשפל.
אנשי הקהילה הפרסית בהודו נוהגים להותיר את מתיהם חשופים במגדלים גבוהים הנקראים מגדלי הדממה כדי שהנשרים יוכלו לאכול.
עקב הירידה באוכלוסיית הנשרים, הם נאלצו לנטוש את המנהג העתיק הזה מסיבות היגיינה, שכן כיום לוקח לגופות שישה חודשים להיעלם.
בעקבות הממצאים על דיקלופנק, התרופה נאסרה לשימוש לצורכי וטרינריה בהודו ב-11 במרץ 2006. נפאל הצטרפה לאיסור באוגוסט ופקיסטן באוקטובר.
בנגלדש אסרה את השימוש בתרופה בשנת 2010. תרופה חלופית פותחה במהירות והוצעה לאחר ניסויים על נשרים בשבי: מלוקסיקם.
מלוקסיקם, תרופה נוגדת דלקת שאינה סטרואידית (NSAID) המתפרקת במהירות ואינה מזיקה לנשרים, הוצעה כתחליף מקובל לדיקלופנק.
חברות התרופות עודדו להגדיל את ייצור המלוקסיקם במטרה להוריד את המחיר שלו לרמת המחיר של דיקלופנק עצמו כדי להפוך אותו למתאים יותר לשימוש.
בשנת 2015, ממשלת הודו הורתה להגביל את גודל הבקבוקון של התרופות ל-3 מ"ל כדי להפחית את המינון הניתן לבקר.
תרופות נוספות שפותחו כחלופות לדיקלופנק – אצקלופנק, קטופרופן ונימסוליד – הוכחו גם הן כרעילות לנשרים.
דיקלופנק לשימוש אנושי עדיין הוסב לשימושים וטרינריים באמצעות מכירה בלתי חוקית של בקבוקונים מרובי מנות שיועדו לבני אדם אך בפועל שימשו לבקר בשנת 2011. האיסור חודד עם איסור על בקבוקונים הגדולים ממינון אנושי יחיד (3 מ"ל) בשנת 2015, אך ייצור בלתי חוקי של בקבוקונים עדיין נמשך.
בעוד שהאיסור על דיקלופנק הצליח בנפאל ובבנגלדש, הוא עדיין זמין באופן נרחב בהודו.
מחקר שפורסם בשנת 2020 הראה כי מלוקסיקאם הייתה התרופה הווטרינרית מסוג NSAID הנפוצה ביותר בנפאל בשנת 2017 (89.9%).
אף על פי שדיקלופנק כמעט ולא נמכר בבתי מרקחת בבנגלדש, בשנת 2018 נרשם שיעור גבוה יותר של מכירות של קטופרופן בהשוואה למלוקסיקאם, למרות האיסור החלקי על קטופרופן על ידי ממשלת בנגלדש בשנת 2016. בשנת 2021 זוהתה חומצה טולפנמית כחלופה נוספת הבטוחה לעופות.
למרות ההגבלות על השימוש בדיקלופנק בהודו, נשרים המשיכו למות מהרעלת דיקלופנק.
במחקר שנערך על פגרים שנאספו בין השנים 2011 ל-2014, נמצאו רמות דיקלופנק גבוהות ברקמות הכליה של 14 מתוך 29 נשרים לבני עורף ו-9 מתוך 12 נשרים גריפונים מההימלאיה, כך שסביר להניח שהרעלת דיקלופנק הייתה סיבת המוות.
עם זאת, ישנן אינדיקציות לכך שהאיסור על שימוש בדיקלופנק האט את קצב הירידה.
למרות משבר הנשרים, דיקלופנק עדיין זמין במדינות אחרות, כולל באירופה.
התרופה אושרה באופן שנוי במחלוקת לשימוש וטרינרי בספרד בשנת 2013 והיא עדיין זמינה, אף על פי שספרד היא ביתם של כ-90% מאוכלוסיית הנשרים האירופיים וסימולציה עצמאית הראתה כי התרופה יכולה להפחית את אוכלוסיית הנשרים ב-1-8% בשנה.
סוכנות התרופות של ספרד הציגה סימולציות המצביעות על כך שמספר מקרי המוות יהיה קטן למדי.
חקיקה חדשה בנושא סילוק פגרים בספרד גם כן מצמצמת את כמות המזון הזמינה לנשרים, תוך שהיא מעלה עלויות ופליטות גזי חממה.
תוכניות רבייה בשבי של הנשר ההודי החלו במטרה לסייע לשיקום האוכלוסייה שלו.
מכיוון שהנשרים חיים זמן רב, מתרבים לאט וקשה במיוחד להרבות אותם בשבי, התוכניות צפויות להימשך זמן רב.
הציפורים שגודלו בשבי ישוחררו לטבע כאשר הסביבה תהיה נקייה מדיקלופנק.
בשנת 2002, פנו הפרסים למרכז הבינלאומי לעופות דורסים בבקשה לסיוע ברביית נשרים.
בשנת 2014, ארגון "הצלת הנשרים של אסיה מהכחדה" הודיע כי יתחיל לשחרר לטבע ציפורים שגודלו בשבי עד שנת 2016. בשנת 2016, מרכז הרבייה לשימור ג'אטאו בפינג'ור שחרר לטבע נשרים שגודלו בשבי כחלק מתוכנית ההשבה מחדש הראשונה של הנשרים באסיה.
מספר קטן של נשרים התרבו באזורים שונים בדרום הודו, כולל במדינות קרנאטקה וטאמיל נאדו.
שלושה מרכזי רבייה נוספים הוקמו במדינות מערב בנגל, אסאם ומאדיה פראדש בהודו, בנוסף לארבעה מתקנים קטנים יותר בשיתוף פעולה עם גני חיות.
בשנת 2020, משרד הסביבה, היערות ושינויי האקלים של ממשלת הודו השיק תוכנית פעולה לשימור הנשרים 2020–2025. מטרת התוכנית היא לחזק את מאמצי השימור ולהקים מנגנון שיבטיח שגם תרופות וטרינריות רעילות אחרות, מלבד דיקלופנק, ייאסרו לשימוש.
משבר מצרי טאיוואן השלישי, הידוע גם כמשבר מצרי טאיוואן של 1996, היה התוצאה של סדרת ניסויי טילים אשר נערכו על ידי הרפובליקה העממית של סין במים המקיפים את טאיוואן, כולל מצר טאיוואן, החל מה־21 ביולי 1995 ועד ל־23 במרץ 1996.
מטח הטילים הראשון אשר נורה, נועד לשלוח מסר ברור לממשלת הרפובליקה הסינית שהונהגה על ידי לי טנג חואי ולמנוע ממנה לסגת ממדיניות "סין אחת" עליה הוסכם ב־1992 ולגרום לה שלא לבחור במדיניות השוללת את האיחוד עם סין ולא להכריז על עצמאות חד צדדית.
מטח הטילים השני, נועד ליצור אווירת הפחדה בקרב ציבור הבוחרים בטאיוואן אשר עמדה לפני בחירות לנשיאות המדינה.
משבר ליטל רוק הוא משבר שאירע בשנת 1957 על רקע קיום אינטגרציה בין האפרו-אמריקאים ללבנים בבתי הספר הציבוריים של ארצות הברית.
פסק דין: בראון נגד מועצת החינוך
בשנת 1954 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה עד אז בבתי ספר נוגדת את החוקה האמריקאית ולפיכך אינה חוקית.
בעקבות התקדים שיצר פסק דין זה, נרשמו בשנת 1957 תשעה ילדים אפרו-אמריקאים לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק , ארקנסו.
בשנה הבאה, 1958, ליטל רוק סגרה את בתי הספר הציבוריים שלה, כדי להימנע מקיום האינטגרציה.
בייטס ותשעת התלמידים קיבלו את מדליית ספרינגארן בשנת 1958. בשנת 1996, שבעה מתוך תשעת התלמידים הופיעו בתוכנית הטלוויזיה של אופרה וינפרי בה הם פגשו שוב חלק מהתלמידים הלבנים שהתעללו בהם בשעתו, כמו גם תלמידה אחרת שהתחברה איתם.
אחד התלמידים לשעבר, דייוויד זונטג, התנצל, הביע חרטה על מעשיו ואף התחבק בחום עם אחת התלמידות אליהן נטפל.
תלמידה אחרת, אן ברלסון, אשר הפגינה נגד התלמידים בסיסמאות גזעניות, אמרה בתוכניתה של ווינפרי כי במשך 38 שנה הרגישה בושה עזה למעשיה וביקשה מחילה מתשעת התלמידים.
ברלסון העידה כי גדלה במשפחה גזענית, אולם עצרה את שרשרת השנאה במשפחתה שלה, כאשר גידלה את ילדיה לסובלנות ואהבת אדם.
תשעת התלמידים זכו במדליית הזהב של הקונגרס האמריקאי ב-9 בנובמבר 1999.
בית הספר התיכון של ליטל רוק מתפקד עדיין כבית ספר של מחוז ליטל רוק, ומאכסן בתוכו גם מוזיאון בנושא זכויות אדם להנצחת אירועי 1957.
הפרשה השפיעה מאוד על תחומי זכויות האזרח וזכויות האדם, וכן היוותה תקדים לאינטגרציה בעולם כולו.
הייתה זו תקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, שבהן נלחמו חיילים שחורים לצד חיילים לבנים.
בשובם של החיילים הביתה, נאלץ הציבור האמריקאי והממשל האמריקאי לקבל את השחורים כשווים בין שווים, שכן לא היה אפשר לתת להם להיהרג בחזית ולמנוע מהם זכויות של אנשים לבנים.
הפרשה כולה היא אבן יסוד במאבק לזכויות אדם בכלל, ובזכויות האפרו-אמריקאים בפרט.
בשנת 1957 כתב מלחין הג'אז צ'ארלס מינגוס את השיר Fables of Faubus ("משלי פובוס") בתגובה למקרה.
משבר מניות הבנקים היה משבר כלכלי שהתרחש בישראל ב־1983. המשבר נוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לווסת את שערי מניותיהם אגב הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בהם ומניעת ירידה או אף קיפאון ברמתם, ולו ליום אחד.
לדברי דוד קליין, המשבר היה "שיאו של תהליך ויסות מחיריהן של מניות אלה על ידי הבנקים, אשר נמשך שנים ארוכות".
הוא הביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל ולירידה ניכרת בערכן של השקעות הציבור במניות הבנקים במסגרת "הסדר מניות הבנקים".
על ראשית התהליך נכתב בדו"ח הוועדה שמונתה לחקור את הפרשה (עמ' 16):
אחרי בנק הפועלים, הצטרפו לוויסות גם יתר הבנקים הגדולים והבינוניים שמניותיהם נסחרו בבורסה לניירות ערך (למעט הבנק הבינלאומי הראשון).
כדי להבטיח זאת הזרימו הבנקים בהתמדה, מדי יום, ביקוש גדול למניותיהם (ונסוגו ממנו בהגיע השער היומי לרמה הרצויה להם).
בפעולה זו נעזרו הבנקים בכספי המשקיעים והחוסכים בבנקים, שאותם שכנעו לרכוש את מניותיהם כ"השקעה סולידית" ובטוחה, וכן גם בכספי קופות הגמל וקרנות הנאמנות, שאותן ניהלו בשביל הציבור.
פעולת הוויסות הביאה לכך ששעריהן של מניות הבנקים עלו באופן קבוע ומתמיד, כך שנראה כאילו מניות אלה חסינות מירידה ונושאות תשואה נאותה.
גיוס כספים זה אִפשר את התרחבות הבנקים (על חשבון רווחיותם לטווח ארוך) ובא, במידה רבה, על חשבון איגרות חוב צמודות שהנפיקה המדינה (ואשר לא יכלו להתחרות בתשואה הגבוהה שהניבה ההשקעה במניות הבנקים).)
באמצע 1983 איבד הציבור את אמונו בבועה של מניות הבנקים והחל מוכר אותן ורוכש במקומן מטבע זר.
כעבור זמן קצר החלו הבנקים להתקשות ברכישת היצע המניות של הציבור.
ב־6 באוקטובר הגיעו לקצה יכולתם ופרץ משבר.
אובדן היכולת לספוג את ההיצע היה עלול להביא רבים מלקוחות הבנקים לפשיטת רגל, משום שרכשו את המניות באשראי שאותו לא יוכלו לפרוע, ולהביא את הבנקים עצמם לפשיטת רגל, משום שהבטוחות לאשראי רב שנתנו היו מניותיהם בלבד.
כדי למנוע אפקט דומינו זה, שיביא לקריסה כלכלית, הופסק המסחר במניות ארבעת הבנקים הגדולים, ובתוך שבועיים גובש "הסדר מניות הבנקים", שבו נטלה ממשלת ישראל על עצמה התחייבות לפדות את המניות במועדים שונים, יחסית לערכן ערב סגירתה של הבורסה.
השליטה בבנקים עברה לידי הממשלה, אך למנהליהם החדשים הושארה עצמאות עסקית מלאה, במטרה לאפשר לבנקים שמירה על כושרם לפעול בשוקי הכספים.
כאשר נפתח המסחר במניות מחדש ירד שערן ב־17%.
מי שהחליט למכור את המניות מייד נשא בהפסד זה, אך רוב בעלי המניות העדיפו להמשיך ולהחזיק בהן עד תום התקופה שנקבעה.
ערכה של ההתחייבות לרכישת המניות שנטל אוצר המדינה על עצמו נאמד אז ב־6.9 מיליארד דולר.
לאחר שמכירתן של מניות הבנקים לציבור הסתיימה נאמד הנזק הכספי שנגרם למדינה בעקבות משבר המניות בכ־10 מיליארד דולר.
בעקבות המשבר הוקמה ועדת חקירה ממלכתית שבראשה ישב שופט בית המשפט העליון משה בייסקי.
בעקבות מסקנות הוועדה הועמדו ראשי הבנקים לדין והועלו הצעות שונות לרפורמה בשוק ההון, שרובן מומשו רק שנים רבות מאוחר יותר.
בעקבות המשבר החליטו הבנקים על שינוי במדיניותם, העלו את העמלות ללקוח, סיווגו את הלקוחות בהתאם לכדאיות של ביצוע עסקים עימם ודחו חלק מהלקוחות שנחשבו בלתי כדאיים.
בעקבות המשבר גם צמצמו הבנקים את מספר סניפיהם, במיוחד באזורים שבהם היה הפוטנציאל הפיננסי מצומצם, וקטן מספר העובדים בבנקים.
במהלך שנות השבעים החלו בנק הפועלים ומנהלו הדומיננטי, יעקב לוינסון, לפעול כדי לשלוט בשערי מניות הבנק במסחר בבורסה בתל אביב.
כך, הבנק המליץ ללקוחותיו להשקיע את כספם ברכישת מניותיו.
רכישות אלו מצד הלקוחות אפשרו לבנק להגדיל את ההון המצוי בידו לצורך מתן הלוואות ללקוחות, השקעות וכן הלאה.
כדי לגרום ללקוחות הבנק להמשיך להשקיע במניות – כלומר, כדי שהמניות ימשיכו להיות ערוץ השקעה מושך לרוכשים – עסק הבנק גם ברכישה עצמית של מניותיו (באמצעות קרנות וחברות שבשליטתו), מה שיצר את הרושם כי קיים ביקוש קבוע ומתמיד למניותיו, ושערכן עולה או נשמר באופן קבוע.
הבנק גם העמיד לרשות לקוחותיו אשראי נדיב לרכישת המניות, ובכך הצליח ליהנות גם מן הריבית על האשראי.
פעולה זו של ויסות שערי המניות, באמצעות הזרמת ביקושים מלאכותיים מצד הבנק, נראתה לבנקים כדרך קלה ופשוטה לגייס סכומים עצומים של כסף מן הציבור, ואט־אט הצטרפו לבנק הפועלים גם בנקים אחרים כמו בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק המזרחי, בנק אגוד ובנק כללי.
הבנק הבולט היחיד שלא הצטרף לוויסות היה הבנק הבינלאומי.
ויסות המניות הביא את העיתונות כבר בסוף 1976 לראות במניות הבנקים סקטור נפרד שבשעריהן תומכים משקיעים מוסדיים, שלא כמניות אחרות, אשר שעריהן נקבעים על פי היצע וביקוש.
בשנת 1977 הביא הוויסות להתעניינות ציבורית גדולה במניות הבנקים, ובעקבות זאת לעלייה חדה בשעריהן.
הבנקים, שרצו להימנע מעלייה כזאת, נתנו לשערי המניות לרדת ביוני 1977 כדי להימנע מאיבוד השליטה בבנקים.
את פעולת הוויסות ביצעו הבנקים באמצעות חברות מווסתות, שכן על פי החוק דאז חברה לא הייתה רשאית לרכוש את המניות שלה.
לדוגמה, בנק לאומי ביצע זאת באמצעות "החברה לאחזקות ופיתוח של אוצר ההתיישבות היהודית", חברת בת של אוצר התיישבות היהודים.
המימון לכך נמצא בהלוואות מקופות הגמל של הבנק ומקורות דומים, ולעיתים ברכישה הדדית בין בנקים: בנק אחד היה מוכר לאחר את מניותיו, ורוכש את מניותיו של האחר בסכום דומה.
בלחצה של רשות ניירות ערך כללו הבנקים בדוחותיהם פסקה המציינת את ביצוע הוויסות, אך הדיווחים על הוויסות היו חלקיים, מטעים ולעיתים אף שקריים.
מול לקוחותיהם פעלו הבנקים באופן שתיארה ועדת בייסקי כפעולה המיוסדת על האינטרס של הבנק בלבד, בהתעלם מהאינטרס של המשקיע.
עם זאת דבר קיומו של הוויסות היה ידוע בציבור ופורסם בגלוי בעיתונים.
למשל, בעת הירידות בבורסה באוגוסט 1980, שמהן היו פטורות מניות הבנקים בגלל הוויסות, פרסם מעריב: "מניות הבנקים המשיכו להחזיק מעמד הודות לתמיכה בלתי פוסקת מצד הבנקים, ומשקיעים מוסדיים אחרים הנתונים למרותם".
תרומה חשובה להתפתחות הוויסות העלה מבנה הבעלות הייחודי של הבנקים.
חברת העובדים של ההסתדרות ששלטה בבנק הפועלים, "אוצר התיישבות היהודים" בבנק לאומי ותנועת הפועל המזרחי בבנק המזרחי היו בעלים שהחזיקו באחוז אפסי של ההון, אך בכל מניות השליטה.
נציגי הבעלים היו במשך רוב השנים גם חברי מפלגות השלטון (במיוחד "המערך" והמפד"ל) או מקורבים להן.
ראשי הבנקים, יעקב לוינסון בהפועלים, ארנסט יפת בלאומי, ואהרן מאיר בהמזרחי ניהלו את הבנק עבור בעלים שלא הבינו ולא התערבו בניהולו, ולמעשה העניקו למנהלים שכירים אלו יד חופשית לחלוטין לעשות כרצונם.
הבנק החשוב הרביעי שהצטרף, דיסקונט, היה בבעלות .
ראשו, רפאל רקנאטי, נגרר לוויסות תחילה באי־רצון אך בלי יכולת לעמוד בפיתוי, והמשיך בו אחר כך מחוסר יכולת להתנתק ממנו.
תרומה חשובה לא פחות לוויסות העלה מבנה ההון במשק הישראלי.
במהלך השנים שמאז קום המדינה התייחסו ממשלות ישראל לבנקים כערוץ לגיוס כספים למימון הוצאותיהן, כשהן מכתיבות לבנקים כיצד יושקעו כספיהם.
שליטה זו, בצירוף לשליטה בשער הריבית, אפשרה לממשלה "להדפיס כסף" באמצעות רכישת איגרותיה בידי הבנקים כמעט בכל מצב.
נוסף על כך, בתחומים רבים תפקדו הבנקים על בסיס ההנחה כי הלוואותיהם או השקעותיהם בגורמים הכלכליים המרכזיים במשק הישראלי, כמו חברות הסתדרותיות, קיבוצים, מושבים וכדומה, נעשות לפי רצונו של השלטון וכי הממשלה תהיה ערבה לכספי הלוואות אלו במקרה הצורך.
שילוב זה, של בעלות בלא אחריות, של הנחה שהממשלה תכסה כל הפסד ושל עמדת עוצמה מול השלטון, הוביל את הבנקים לתחושה כי ביכולתם לעשות כרצונם, בלי שייאלצו לשלם את המחיר על כך.
הבנקים החלו להשתמש בכלי הוויסות כדי להשיג "כסף קל" בהנפקות חוזרות ונשנות של מניות, עד שבתחילת שנות השמונים כבר היו מניותיהם יותר מתשעים אחוז מכלל המניות המונפקות בבורסה.
בכסף שגייסו השתמשו הבנקים להעניק הלוואות ולהשקיע כספים, פעמים רבות בלי בחינה נאותה של יציבות הלווה.
נוסף על כך, בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים התרחבו הבנקים במהירות עצומה, גייסו אלפי עובדים ובנו מאות סניפים (תופעה ש"הגשש החיוור" כינו בבדיחות הדעת "בנק בכל חור").
מנהלי הבנקים והפקידים הבכירים בהם העניקו לעצמם משכורות עצומות והוציאו כספים שתאמו את רווחי הבנק הנומינליים, אך לא היו קשורים לרווחיותם הריאלית.
הבנקים הגדולים התמכרו לכסף הקל, אך במהרה הפך זה למלכודת.
כמו ממשלת ישראל, שאף היא חששה ממיתון, נרתעו גם הבנקים מכל צעד שיבטא צמצום או כיווץ בהוצאותיהם, בהתאם להכנסותיהם הריאליות.
החשש היה גם לכיסיהם ולמשרותיהם של בכירי הבנק, אך הוא נבע אף מהעובדה שצמצום כזה היה מציב את הבנק שהיה נוקט אותו ראשון בעמדת נחיתות לכאורה אל מול הבנקים האחרים שהיו ממשיכים במצגת "עסקים כרגיל".
יתרה מזו, שר האוצר ארידור אף אמר בטלוויזיה באותם ימים שאילו היה לו כסף להשקיע, היה משקיע בבורסה.
אם בכך לא די, כשהתעורר הצורך לממן את מלחמת לבנון הראשונה ב־1982, החליטה הממשלה על הטלת היטל ששיעורו שני אחוזים על מכירת ניירות ערך.
ראשי הבנקים, שהבינו כי ההיטל יכביד על הוויסות עד מאוד, פנו לאוצר וארידור פטר את ניירות הערך שלהם מן ההיטל.
ההבטחה שביסוד פעולת הוויסות – או ה"טיפוח" – הייתה לעלייה מתמדת בשערי מניות הבנקים, בלי תלות במצב הכלכלי במשק, צמיחה או שפל, עלייה או ירידה בבורסה.
קביעת שער מלאכותי למניות העולֶה תמיד גרמה בהדרגה לניתוקן מכל מציאות כלכלית ממשית ולהיווצרות בועה כלכלית – מצב שבו כל הגורמים ממשיכים להשקיע סכומים הולכים וגדלים של כסף בעד תמורה הולכת ופוחתת.
כל הנפקה וכל השקעה של הבנקים בהמשך ויסותן של המניות ערערה את יציבותם, שכן חלק גדל והולך של כספם הושקע לא בהלוואות מניבות אלא בעצם קיומו והמשכו של הוויסות.
נוסף על כך, ככל שגדל היקף שוק מניות הבנקים, כן קטנה השפעתה של פעולת הוויסות של הבנקים, שכן כל אגורה שהשקיעו הייתה חלק הולך וקטן בכלל ההון המושקע במניות.
בשנים שקדמו לפרוץ המשבר אפשרו הפעולות לוויסות שערי המניות את קיומו של שוק פעיל למניות הבנקים.
הציבור העדיף את ההשקעה במניות מהשקעה אחרת, אפילו לטווח קצר.
בשוק המניות היה ניתן למכור מניות חדשות בסכומים ניכרים לציבור.
היו מקרים שבהם היה הבנק מעמיד לרשות הלקוח אשראי בסכום זהה לסכום שבו רכש מניות חדשות.
ההנחה הייתה כי ההכנסה מעלייתו של שער המניה תהיה גדולה יותר מסכום הריבית שיהיה על הלווה לשלם לבנק.
ממדי ההון העצמי עלו לרמה שבה המוסדות הפיננסיים מחו"ל נתנו אמון באיתנות הכספית של הבנקים המקומיים.
הלימות ההון עמדה בדרישותיהם של שוקי הכספים הבין־לאומיים, והאמון שלו זכו הבנקים אפשר להם להגדיל את האמצעים הפיננסיים שהועמדו לרשותם.
הבנקים בישראל לוו ממוסדות פיננסיים מחו"ל סכומים הולכים וגדלים.
המנוף הפיננסי שנוצר היה בתהליך עלייה.
כך, ההון העצמי המוגדל אפשר לבנקים לקבל עוד אמצעים לעשיית עסקים: מתן הלוואות לאוצר המדינה ולחברות עסקיות והפקדת פיקדונות נוספים במוסדות כספיים.
למעשה מדובר בתופעה שיש לה שני היבטים:
יחס הלימות ההון הוא מושג מתחום הנורמות המקובלות.
יחס מסוים נדרש מבנק המבקש ללוות כספים בשוקי הכספים וההון, בעיקר הבין־לאומיים.
המלווים מבקשים לראות הלימות הון מינימלית שתבטא את הסיכון שהם נוטלים על עצמם.
ככל שהלימות ההון גבוהה יותר, המוסדות המלווים כספים לבנקים נוטלים על עצמם סיכון נמוך יותר.
המנוף הפיננסי הוא מושג כלכלי־עסקי.
הבנקים שואפים למינוף גבוה ככל האפשר.
כאשר הבנק עושה עסקים, ההכנסה שלו היא ממרווח הריבית, ההפרש בין הריבית שהוא מקבל לבין הריבית שהוא משלם.
לכן, ככל שיעשה עסקים רבים יותר הוא ירוויח יותר.
הוא מוגבל לכך על יחס הלימות ההון, שהיא הנורמה המקובלת לבחינת יציבותו העסקית של הבנק.
ויסותם של שערי המניות עודד את הציבור להשקיע במניות הבנקים, ובד בבד אפשר לבנקים להגדיל את היקף עסקיהם.
כך החלו הבנקים (בנק הפועלים, בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק המזרחי, בנק אגוד ובנק כללי) בפעולות לוויסות של מחירי מניותיהם.
הבנק הבינלאומי לא נהג בשיטה זו.
בתחילת שנת 1983 התחולל משבר בשוק המניות, ובכלל זה מניות בנקים.
ההיצעים הכבדים במניות חייבו את הבנקים להשקיע סכומים גדולים מאוד בשמירה על יציבות מניותיהם.
לראשי האוצר ולנגיד בנק ישראל היה ברור כי המצב הקיים אינו יכול להימשך.
נגיד בנק ישראל, משה מנדלבאום, שר האוצר, יורם ארידור, ומנכ"ל משרד האוצר פנו אל הבנקים במהלך החודשים ינואר–מרץ 1983, בדרישה לצמצם בהדרגה את הוויסות.
ראשי האוצר נמנעו מלחשוף לציבור כי לחצו על הבנקים מחשש ליצירת פאניקה.
הם ביקשו לבצע פיחות גדול שישמש אמתלה להפסקת הוויסות.
אך הפיחות שבוצע באוגוסט, בשיעור של שמונה אחוזים, לא הביא לתוצאה המבוקשת.
היצעי מניות הבנקים נמשכו גם בחודשים הבאים.
בספטמבר הגיעו ההיצעים לשיא חדש.
הציבור מכר בהתמדה את מניות הבנקים וקנה במקומן דולרים.
ב־2 באוקטובר 1983 פרץ המשבר בעוז: באותו יום מכר הציבור מניות בנקאיות בסכום הגבוה מזה של המכירות בכל חודש ספטמבר.
אחרי יום נוסף של היצעים גדולים הופיע שר האוצר בטלוויזיה והצהיר: "לא ניתן לציבור להכתיב לנו את המהלכים".
הכחשתו של ארידור הבהירה היטב כי באותו שלב דווקא הכתיב הציבור את המהלכים לממשלה.
נעשה ניסיון להגביל קניית דולרים כך שלציבור לא יהיה כדאי למכור את המניות שברשותו.
בבורסה הופיעו היצעים גדולים של המניות.
למחרת, ב־6 באוקטובר, שזכה לכינוי "יום חמישי השחור", הייתה הסתערות המונית של מוכרים.
היה ברור לכול כי ההתמוטטות היא עניין של ימים ספורים.
הבנקים הצהירו כי אינם מסוגלים עוד לקלוט היצעים נוספים בלי מימון מהמדינה.
בפגישה בביתו של שר האוצר הוצע להוציא לפועל את תוכניתו של בנק ישראל: לתת למניות ליפול לרמה נמוכה יותר ובסכום משוער, עד 20 מיליארד ש"ח, לרכוש אותן.
אברהם יוסף שפירא, יושב ראש ועדת הכספים של הכנסת, הציע להפסיק את הוויסות אך להעניק ערבות מדינה למניות הבנקאיות שבידי הציבור, וכך היה.
הבורסה נפתחה שוב ב־24 באוקטובר, לאחר שבוצע פיחות של 23 אחוז בשער השקל.
חלק מהציבור, שלא קיבל את הצעת הממשלה, מכר את מניותיו בשער נמוך ב־17% משער המניות בטרם הופסק המסחר בבורסה.
מדיניות הגורמים במשק לוויסות שערי מניות הבנקים, שהביאה למשבר מניות הבנקים, פורסמה בדיעבד.
השיקולים והמסמכים שהוצגו לפני ועדת בייסקי ובתי המשפט היו אלה שנחשפו לציבור אחרי המשבר.
כמו כן חלו שינויים בזהותם של ראשי המשק: בתקופה הרלוונטית התחלפו ארבעה שרי אוצר ושלושה נגידי בנק ישראל.
ועדת בייסקי ובתי המשפט הביאו עובדה זו בחשבון, וכמעט לא היה ניתן להצביע ישירות על אחריותם של הגורמים הציבוריים למשבר המניות.
לא כן באשר לבנקים – הצמרת הניהולית נשארה ברוב התקופה אותה צמרת.
נסקור את יחסם של הגורמים במשק לוויסות ולמשבר שבא בעקבותיו, בדרך כלל כפי שהוצג בדיעבד.
הביקורת החריפה ביותר הופנתה כלפי הבנקים: נטען כי הסוחרים מטעם הבנקים בבורסה הגדילו, באורח מלאכותי, את נתוני הביקוש למניות והביאו לעליית שעריהן.
כך הגבירו הבנקים את יכולתם לגייס הון מהציבור בהנפקות חדשות, ברוב התקופה, שבה בוצע הוויסות.
מנהלי הבנקים פעלו, כפי שהביא בית המשפט מכתב האישום –
באופן ספציפי ביקר בית המשפט את הנהלות הבנקים על מדיניותם בתחום שיווק המניות והייעוץ הניתן בבנקים.
הופעלה מערכת ממוסדת ומסועפת של מנגנוני ייעוץ שהיו מצויים בסניפי הבנקים.
מנגד ניצב ציבור בעלי עסקים ואזרחים מן השורה, המבקשים להבטיח את כספם ושואלים עצה והדרכה בסניפי הבנקים שאליהם הם מורגלים לפנות ושעמם הם עוסקים דרך שיגרה.
תגובת בנק לאומי לקביעת בית המשפט הייתה כי "מסיבות שונות, תמכו ממשלת ישראל ובנק ישראל בנהירת הציבור אל מניות הבנקים".
משרד האוצר קבע את תנאי גיוס ההון בשוק ניירות הערך.
הסדרי ההצמדה היו בשליטתו וכך גם הקצאת משאבי ההון לסקטורים במשק.
אוצר המדינה היה מצוי בתקופה הנתונה במצוקה.
להבטחת יציבות המשק הוא נזקק שוב ושוב למאמצים כבירים בגיוס הון מן הציבור ובמיוחד משאבים כספיים שמקורם בארצות חוץ.
בשל מגבלות מדיניות כגון השפעות החרם הערבי, התקשתה המדינה לגייס באופן ישיר הון והשקעות כספיות מחוץ לישראל, ולשם כך נזקקה לעזרתם של הבנקים הגדולים הפועלים בישראל, אשר להם היו מהלכים ומוניטין רב בשוקי הכספים בעולם.
כך התפתחו ונקשרו יחסי גומלין עד כדי תלות הדדית בין הרשויות המופקדות על שוק ההון והעומדים בראשן, לבין הבנקים ומנהליהם.
הבנקים הצליחו במשימתם בשל התדמית היציבה שנהנו ממנה בחו"ל ובשל האמינות שרכשו עם השנים והמוניטין שקנו לעצמם אצל בעלי הממון.
משה מנדלבאום, נגיד בנק ישראל בתקופה הרלוונטית, טען כי בפני הבנקים עמדו קשיים בלתי נסבלים בשמירה על הלימות ההון שלהם בתנאי האינפלציה.
משרד האוצר לא היה מוכן לכך.
מנכ"ל האוצר סדן טען כי יש בעיה פרגמטית: "הבנקים שלנו הם מקור ההלוואות של מדינת ישראל.
הם לווים בחו"ל וכוחם נובע מהעובדה שהם אינם ממשלתיים".
סיכום בנק ישראל היה שהבעיה היא האינפלציה, ורק מדיניות חדשה כוללת עשויה להביא להפסקתן של פעולות הוויסות.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב המליצה להקים גופים אשר יהיו מוכנים לקבל על עצמם "לעשות שוק" בניירות ערך.
הנהלת הבורסה סברה כי יהיו סוחרים שיהיו מוכנים להחזיק מלאי מסוים למטרת מסחר.
אם ייקבעו עושי שוק בניירות ערך, הם יוכלו לפעול בהתאם לנהוג בבורסות של לונדון וניו יורק.
מנהל הבורסה הגדיר את מושג הוויסות כך: "התערבות במסחר בנייר ערך בתגובה על מצבי ביקוש או היצע העלולים לגרום לתנודות שער חריפות, תוך היקף עסקות קטן יחסית למקובל בנייר ערך זה".
הלכה למעשה, בתקופה שקדמה למשבר ואולי גם לאחריו – ולא רק במניות הבנקים – מילאו תפקיד זה גורמים קיימים בבורסה, רק שתפקידם לא מוסד כמקובל בבורסות בארצות המפותחות.
רשות ניירות ערך קבעה כי נושא הוויסות חייב למצוא את ביטויו בתשקיפים אשר צריכים לגלות בדרך נאותה את דבר הוויסות וגם את היקפן של פעולות הוויסות המבוצעות במסחר בבורסה.
הרשות דרשה לגלות את היקף פעולות הוויסות בתשקיפים.
כן שאפה לקבוע הבחנה בין פעולות ויסות לגיטימיות ובין אלו הנראות לה פסולות.
עד לפרוץ המשבר לא הספיקה הרשות להתקין כללים והנחיות מחייבות בנושא הוויסות.
בעלי השליטה בבנקים – חברת העובדים של ההסתדרות בבנק הפועלים, אוצר התיישבות היהודים בבנק לאומי ותנועת המזרחי בבנק המזרחי – לא התערבו במדיניות ויסות מניות הבנקים.
חברי הדירקטוריונים של הבנקים היו ברובם אנשי משק שנזקקו לשירותי הבנקים ונבחרי הציבור.
ראשי הבנקים – גיורא גזית בבנק הפועלים, ארנסט יפת בבנק לאומי ואהרן מאיר בבנק המזרחי – נחשבו בעיניהם של בעלי השליטה בבנק למומחים בבנקאות, והייתה להם יד חופשית לנהל את העסק הבנקאי בהתאם למומחיותם.
בנק דיסקונט, בבעלות משפחת רקנאטי, הצטרף אף הוא לפעולות ויסות שערי המניות.
הייתה זו הדרך היחידה לשמור על חוג לקוחות הבנק, הן כמשקיעים במניות הן כמקבלי אשראי.
בעקבות המשבר בבורסה הגיש מבקר המדינה מסמך ביקורת ובעקבותיו החליטה הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, בינואר 1985, על הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית.
שם הוועדה הרשמי היה "ועדת החקירה לעניין ויסות מניות הבנקים", ולראשות הוועדה מונה משה בייסקי, שופט בית משפט העליון.
חבריה היו השופט ורדימוס זיילר והפרופסורים זאב הירש (ניהול בין־לאומי), מרשל סרנת (מִנהל עסקים והשקעות) ודניאל פרידמן (משפטים).
באפריל 1986 הגישה ועדת בייסקי את מסקנותיה.
הוועדה הגיעה למסקנה כי המשבר באוקטובר 1983 נבע באופן ישיר וברור מוויסות המניות.
הוועדה הצביעה על העבירות הפליליות שלכאורה בוצעו במהלך הוויסות:
מימון ומתן אשראי לרכישת מניות הבנקים בידי הבנקים עצמם, בניגוד לחוק איסור מימון (סעיף 139א לפקודת החברות דאז).
מעשי מרמה ושקר שנועדו להניע אנשים לרכוש ניירות ערך, בניגוד לחוק ניירות ערך (סעיף 54).
התניית שירות בשירות בניגוד לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) (סעיף 7, סעיף 10).
מתן עדות שאינה אמת מפי מי שהופיע לפני הוועדה.
בעקבות מסקנות הוועדה הודחו ארבעה מראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם.
כן נקבע כי הם לא ימלאו יותר כל תפקיד בכיר במערכת הבנקאות הישראלית, על שלוחותיה בישראל ומחוצה לה.
מסקנות כלשהן נגד עובדי הציבור, במשרד האוצר, בבנק ישראל ועוד – לא הוסקו, אף שבדו"ח נקבע כי נהגו ברשלנות ובחוסר אחריות.
נגיד בנק ישראל, משה מנדלבאום, נאלץ להתפטר מתפקידו, אך אחרים המשיכו לפעול במערכת הכלכלית ואף במערכת הבנקאות.
מסקנות הוועדה בתחום המנהלי היו שיש להפריד בין ניהול עסקי בנק מסחרי ובין ניהול תיק ההשקעות של קופות הגמל וקרנות הנאמנות.
ועדת בייסקי המליצה שהפרקליטות והמשטרה יחקרו גם את ההיבטים הפליליים של מעורבות ראשי הבנקים בפרשה.
ואולם ב־7 באפריל 1986 הודיע שר המשטרה, חיים בר לב, כי המשטרה כבר בדקה את הנושא ולא נעברו עבירות פליליות.
חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי עתר לבג"ץ נגד השר, והמשטרה הודיעה ביולי שנפתחה חקירה.
החקירה נמשכה כשנתיים, אבל אחר כך החליט היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, כי די בהדחתם של ראשי הבנקים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי.
עתירה הוגשה גם כנגד החלטה זו, ובג"ץ החליט להפוך אותה וקבע::
בשנת 1990 הועמדו ראשי הבנקים וחמישה רואי חשבון לדין פלילי בבית המשפט המחוזי בירושלים, והשופטת מרים נאור הרשיעה אותם בעבירות שונות.
מרבית המורשעים ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון, וזה קיבל חלק מהערעור ודחה חלק אחר, והקל בעונשם של המורשעים.
לאחר המשבר, ולמרות המלצותיה של ועדת בייסקי, המשיכו הבנקים לעמוד מאחורי ההשקעות העקיפות בבורסה באמצעות קרנות הנאמנות, קופות הגמל ושוק ההנפקות החדשות.
בתחילה ניסו הבנקים למנוע יישום של חלק מהמלצות הוועדה, בייחוד אלה שעסקו בהפרדת שוק ההון מהתערבות הבנקים.
במובנים רבים גם העברת השליטה על הבנקים לידי הממשלה פעלה לטובת היחס המקל לבנקים.
מצב זה תרם אף למשברים נוספים בבורסה, אם כי בקנה מידה קטן לעומת המשבר בשנת 1983. לעומת זאת הבנקים חדלו לתת אשראי לקניית מניות חדשות.
לאחר שמדינת ישראל הצליחה למכור את רוב מניות הבנקים שהיו בבעלותה הוקמה בשנת 2004 ועדת בכר.
הוועדה הגיעה לאותן מסקנות כמו אלו של ועדת בייסקי עשרים שנים קודם לכן, והמליצה להפריד בין ניהול הבנקים לניהול קרנות הנאמנות וקופות הגמל.
הוצע לאפשר גם לגורמים חוץ־בנקאיים, כמו חברות ביטוח, לתת הלוואות לציבור, ולהתיר לבנקים לעסוק גם בעסקי ביטוח.
מסקנות אלו אושרו בממשלה ובכנסת ונכנסו לתוקף בסוף 2006. הבנקים חויבו למכור את מניות החברות שניהלו את קרנות הנאמנות וקופות הגמל שהיו בניהולן.
בפועל, עד לסוף 2006 מכרו הבנקים את רוב המניות שהקנו להם את ניהול קרנות הנאמנות וקופות הגמל לחברות ביטוח ולחברות פרטיות.
בד בבד אושר לבנקים בחוק לקבל דמי הפצה מהקרנות ומהקופות, כנהוג במכירתם של ניירות ערך לציבור.
בתחום החשבונאות, פסק הדין במשפט הבנקאים הוביל לדיווח חשבונאי על פי הסטנדרט הכפול.
משמעו של עיקרון זה הוא שלא די בכך שהדו"חות הכספיים יקיימו כללי חשבונאיים מקובלים, אלא עליהם גם לשקף נכונה את מצבו העסקי של התאגיד.
להלן מובא לוח הזמנים לאירועים הקשורים בפרשה של ויסות המניות.
מועד ההתרחשות האירוע עד שנת 1970 1972 ויסות המניות הבנקאיות מתעצם.
1979 מניות הבנקים הופכות להשקעה לטווחים קצרים.
1981 "היה ברור לבנקאים שלא יכולים להמשיך בוויסות לאורך זמן ושהפסקתו תגרום לנפילת שערי מניות הבנקים".
1983 הבורסה מגלה אי־יציבות, המתבטאת במהפכים ובתנודות חריפות בשוויין של מניות הבנקים.
24 בינואר 1983 מפולת שערים חסרת תקדים בהיקף של 15 מיליארד שקלים.
יום זה כונה בעיתונות הכלכלית "סיבוב שחיטה".
6 באוקטובר 1983, "יום חמישי השחור" ציבור המשקיעים ביקש למכור את המניות שבידיו, אך הבנקים לא מסוגלים לעמוד בהיצע.
שר האוצר מחליט לסגור את הבורסה ומפסיק את המסחר במניות.
24 באוקטובר 1983 מתחדש המסחר בבורסה, לאחר שבועיים שבהם הייתה סגורה.
7 בינואר 1985 הוועדה לביקורת המדינה מחליטה על הקמתה של ועדת החקירה.
16 באפריל 1986 מוגש דו"ח ועדת החקירה שנתבקשה לחקור את כל העובדות והגורמים שהביאו לוויסות המניות הבנקאיות.
12 בנובמבר 1989 היועץ המשפטי לממשלה מחליט כי אין להעמיד לדין את האחראים לוויסות.
10 במאי 1990 בג"ץ קובע שיש להעמיד לדין את הבנקים, את הבנקאים ואחרים שהיו אחראים לוויסות.
מאי 1994 ניתן פסק הדין במשפט הבנקאים.
29 בפברואר 1996 ניתן פסק הדין הסופי בבית המשפט העליון – מבוטלים עונשי המאסר, נשאר הקנס הכספי.
על רקע המשבר כתב הזמר שלום חנוך את שיר המחאה "מחכים למשיח".
שיר זה היה שיר הנושא באלבום שהוציא הזמר בשנת 1985.
פסק הדין של בית המשפט העליון ב"משפט הבנקאים" – פסק הדין, המשתרע על עמודים רבים, מהווה סיכום של האספקטים המשפטיים של הוויסות.
מִשְׂגַּב דֹּב הוא מושב באזור השפלה, בסמוך למועצה מקומית גדרה, השייך למועצה אזורית גדרות.
המושב נקרא על שם דב גרונר.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי חברי תנועת החרות מסניף חיפה, שבקשו בתחילה להקים משקי עזר באזור חיפה, אך בהמשך החליטו לצאת להתיישבות.
מכיוון שרובם היו מבוגרים יחסית, החליטו להקים יישוב של בני המעמד הבינוני המחייב השתתפות כספית של המתיישבים, ובתמורה מאפשר להם לבחור את מקום ההתיישבות.
לצורך הקמת היישוב חתמו על חוזים עם רסקו.
המקימים היו בעלי משפחות, ארצישראליים ויוצאי רומניה ואוסטרליה, חברי גרעין 14 במאי, שנקרא כך על שם היום האחרון של המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
במאי 1949 התיישבו חברים מהגרעין באופן זמני בפנסיון מאיר בגדרה וקיימו בו משק שיתופי.
באביב 1950 עברו לנקודת הקבע בכפר בשית, באוגוסט 1950 התקיים ביישוב הכנסת ספר תורה, בספטמבר 1950 עלו לנקודת הקבע כ-20 משפחות ובאוקטובר של אותה שנה התקיים טקס הנחת אבן פינה.
בין המתיישבים היו גם חברי הכנסת של חירות, יעקב מרידור ואריה בן-אליעזר.
התנועה המיישבת הייתה משקי חרות בית"ר.
עם השנים הצטרפו ליישוב עולים מפולין, מרוסיה, מתימן ומעיראק.
בתחילה נודע היישוב בשם זכר דב.
עם השנים נתקבע השם משגב דב.
משבר מטוס הריגול U-2 החל ב-1 במאי 1960, כאשר מטוס אמריקני מסוג לוקהיד U-2 הופל מעל שמי ברית המועצות, במחוז סברדלובסק, בעת איסוף מודיעין, וטייסו נשבה.
מטרת המבצע הייתה לאסוף מודיעין בנוגע לטילים בין-יבשתיים באזור סברדלובסק וקוסמודרום פלסצק.
המטוס המריא מפשוואר בפקיסטן והיה אמור לנחות בבודו, נורווגיה.
סמוך לפני שהגיע למטרותיו, הכוחות הרוסיים הבחינו במטוס והזניקו לקראתו מטוסי קרב.
לאחר שהם נכשלו ביירוט המטוס, עקב גובה טיסתו הרב, שני טילי קרקע-אוויר מסוג SA-2 (מתוך 14 ששוגרו) הצליחו לפגוע בו וטייסו פרנסיס גארי פאוורס צנח בקווי הסובייטים.
הוא נמצא ונשבה בידי חבורת כפריים רוסיים שהסגירו אותו לשלטונות.
מספר ימים לאחר הצהרת הרוסים על הפלת מטוס אמריקני, הממשל האמריקני יצא בהודעה לעיתונות שהמטוס שימש כאחד ממטוסי נאס"א למטרות בדיקת מזג אוויר, ותעה לשטחי רוסיה עקב בעיות רפואיות של הטייס.
וכדי לחזק עמדה זו מטוס U-2 נצבע בצבעי נאס"א כדי להסיר חשד מצד העיתונות ואזרחי אמריקה.
ב-7 במאי, ניקיטה חרושצ'וב הודיע לציבור בנאומו כי אכן הרוסים הצליחו להפיל מטוס ריגול אמריקני מעל שמי רוסיה ואף שבו את הטייס (מתוך נאומו):
כאשר דיווחתי לראשונה על התקרית, לא הודעתי במכוון על כך שהטייס בריא ושלם...
ועכשיו ראו את כל הדברים הטיפשיים שהם (האמריקנים) אמרו".
לאחר שנשפט והואשם בריגול, פאוורס נדון לעשר שנות מאסר, אך לאחר שעברו 21 חודשים, האמריקנים והרוסים ביצעו חילופי שבויים כאשר החליפו את פאוורס ברב המרגלים הרוסי, רודולף אבל.
ב-1 באוגוסט 1977 נהרג פאוורס כאשר מסוק חדשות שאותו הטיס עקב אחרי שרפת יער, אך התרסק מפאת מחסור בדלק.
בסוף שנת 2015 הפיק הבמאי סטיבן ספילברג סרט על הפרשה בשם "גשר המרגלים".
משבר לוקסמבורג (לוקסמבורגית: Lëtzebuerg-Kris; גרמנית: Luxemburgkrise; הולנדית: Luxemburgse kwestie) הוא עימות דיפלומטי בין צרפת ופרוסיה על המעמד הפוליטי של לוקסמבורג שהתרחש ב-1867. העימות כמעט והסלים לכדי מלחמה בין שתי המדינות, אך הסתיים בדרכי שלום במסגרת הסכם לונדון.
לעיר לוקסמבורג היו כמה ממערכות הביצורים הטובות ביותר בעולם; הביצורים תוכננו על ידי מרשל וובאן, והם כונו "גיברלטר של הצפון".
החל מקונגרס וינה שנערך ב-1815 הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג הייתה באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
כחלק מהוויתור לפרוסיה, לוקסמבורג הייתה אמורה להצטרף לקונפדרציה הגרמנית, ולאחר מכן יוצב בה חיל משלוח פרוסי.
המהפכה הבלגית פיצלה את לוקסמבורג לשני חלקים, ואיימה על השליטה ההולנדית בשאר הטריטוריה.
כתוצאה מכך החליט וילם הראשון להצטרף לאיחוד המכס הגרמני, הצוֹלְפֶרְאַיין, על מנת לדלל את ההשפעות התרבותיות והכלכליות שהיו לצרפת ובלגיה על לוקסמבורג.
לאחר מלחמת שלזוויג השנייה התגברו המתחים הלאומיים בגרמניה, ולאורך כל שנת 1865 היה ברור שפרוסיה מתכוונת לערער על המעמד של אוסטריה בקונפדרציה הגרמנית.
למרות האפשרות של ערעור מאזן הכוח בין השתיים, נפוליאון השלישי וצרפת החליטו להישאר נייטרליים; הקיסר הצרפתי צפה כי אוסטריה תנצח, אך לא היה יכול להתערב לטובתה כיוון שבכך היה מסכן את מערכת היחסים בין צרפת לאיטליה שלאחר האיחוד.
כתוצאה מכך נערכה פגישה בעיר ביאריץ ב-4 באוקטובר 1865, ובה הבטיח נפוליאון לביסמרק כי צרפת תישאר נייטרלית, מתוך תקווה שההצהרה תחזק את עמדתה של צרפת במשא ומתן על הגדה המערבית של הריין.
ביסמרק סירב להעניק אדמות מאזור הריין, שהיה האזור המועדף על נפוליאון.
אולם, הוא כן פעל לטובת ההגמוניה הצרפתית בבלגיה ובלוקסמבורג, אך לא התחייב בכתב לעשות זאת.
התוצאה של מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, הפתיעה את נפוליאון.
הפרוסים הביסו את כוחות הברית של אוסטריה ובוואריה וניצחו בצורה מוחצת את צבא אוסטריה בפיקודו של לודוויג פון בנדק במסגרת קרב קניגרץ, ואוסטריה הוכרחה לשוב אל שולחן המשא ומתן.
נפוליאון השלישי הציע לפשר בין הצדדים, והתוצאה של פעילותו, שכונתה שלום פראג, הובילה לפירוקה של הקונפדרציה הגרמנית ולהחלפתה בקונפדרציה הצפון-גרמנית, שבה הייתה לפרוסיה דומיננטיות גדולה יותר.
הממשלה הצרפתית הציעה לווילם השלישי סכום של חמישה מיליון גילדן הולנדי בתמורה ללוקסמבורג, בהנחה שביסמרק יכבד את חלקו בהסכם.
ביסמרק איחד את רוב גרמניה הצפונית תחת הכתר הפרוסי, והוא אף הגיע בחשאי להסכמים עם המדינות הדרומיות ב-10 באוקטובר.
ביסמרק חזר בו מההסכמה שנתן לנפוליאון בביאריץ ואיים לפתוח במלחמה, לאחר שנדחף לכך על ידי עיתונים לאומניים בצפון גרמניה.
אולם, המלך לאופולד השני מבלגיה סירב לוותר על אדמותיו, ובכך דחה את הצעתו של בויסט.
הממלכה המאוחדת הייתה מעוניינת לארח את השיחות; ממשלת בריטניה חששה שסיפוחה של לוקסמבורג יחליש את בלגיה, שהייתה בעלת ברית אסטרטגית שלה באירופה.
כל המעצמות המעורבות בסכסוך הוזמנו ללונדון לוועידה שמטרתה המוצהרת הייתה למנוע מלחמה.
כיוון שהיה ברור כי אף צד לא יסכים לסיפוחה של לוקסמבורג לצרפת או לקונפדרציה הגרמנית הצפונית, המשא ומתן היה ממוקד סביב תנאי הנייטרליות של לוקסמבורג.
התוצאה הייתה ניצחון עבור ביסמרק; אף על פי שפרוסיה נאלצה להסיג את חיילה מלוקסמבורג, העיר עדיין הייתה חלק מהצולפריין (איחוד המכסים).
משבר קודורי פרץ באוקטובר 2001 כאשר לוחמים ממוצא צ'צ'ני בליווי כוחות גרילה גאורגים תקפו חיילים אבחזים בסוחומי.
התקיפה התבצעה דרך עמק קודורי.
המשבר נזנח ברובו על ידי התקשורת הבינלאומית, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ותקיפת ארצות הברית באפגניסטן שבאה בעקבותיה.
כתוצאה מהתקיפה נהרגו מעל ל-40 איש.
המנהיג הצ'צ'ני שהוביל את התקיפה, רוסלן גלייב, נסוג לגאורגיה והפעיל משם מבצעי תקיפה בעומק הקווקז הרוסי בחסות ההגנה של גאורגיה.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בין הפדרציה הרוסית כנגד בדלנים איסלאמיים צ'צ'נים, קיבלו כ-7,000 פליטים צ'צ'נים מחסה בקרב הכיסטים, קבוצה אתנית ממוצא דומה, השוכנים בערוץ פנקיסי (חבל קאחתי במזרח גאורגיה).
חלק מהכיסטים אף חצו את המעברים ההרריים כדי להצטרף ל"אחיהם" במאבק לעצמאות.
רוסלן גלייב, מפקד שדה צ'צ'ני של התנועה הבדלנית הצ'צ'נית כנגד הפדרציה הרוסית, שהיה ידוע כלוחם חסר רחמים, החליט, לאחר שברח בעור שיניו ממוות בתבוסה הצ'צ'נית במלחמת צ'צ'ניה השנייה, לבנות מחדש את כוחותיו בערוץ פנקיסי מצידו השני הגבול בגאורגיה, בקרב הכיסטים, שהם קבוצה אתנית צ'צ'נית שיושבת באזור פנקיסי שבגאורגיה מאות בשנים.
הוא הצליח לבנות כוח משמעותי שמנה כ-800 לוחמים צ'צ'נים או כיסטים-צ'צ'נים, אליהם התווספו מוג'אהדין מרחבי העולם (בעיקר טורקים וערבים).
השלטונות הגאורגיים הואשמו בכך שהגיעו להסכמה עם גלייב כי הגאורגים יספקו נשק ואספקה לכוחותיו של גלייב והוא מצידו ילחם בבדלנים האבחזים.
אדוארד שוורדנדזה, נשיא גאורגיה באותם ימים, הכחיש את קיומו של ההסכם או קשרים כלשהם על גלייב.
הוא ציין כי בשנת 2001 מצאו כמה אלפי פליטים מצ'צ'ניה, בעיקר נשים ילדים וטף, מחסה בקרב הכיסטים בנפת אחמטה שבמחוז המזרחי של גאורגיה, קאחתי, המתגוררים במקום מאות בשנים.
באותו זמן הודיע גם שוורדנדזה כי מספר תריסרים של פליטים שלקחו חלק במלחמת צ'צ'ניה השנייה ונפצעו, הגיעו לגאורגיה והצטרפו לפליטים הצ'צ'נים האחרים.
ב-20 בספטמבר 2001 דיווחו העיתון הרוסי אוּטרוֹ (Утро) וסוכנות הידיעות הרוסית אינטרפקס (Интерфакс), כי 400 מיליטנטים צ'צ'נים, בראשות רוסלן גלייב, עברו מערוץ פנקיסי לעיירה צאלנג'יחה שבקרבת הגבול הגאורגי עם אבחזיה.
טענה נוספת שהעלו העיתונים הרוסיים הייתה כי בערוץ פנקיסי נפתח בסיס אימונים למיליטנטים הצ'צ'נים, טענה שהוכחשה על ידי השלטונות הגאורגיים.
ב-4 באוקטובר 2001, חדרו, קבוצת לוחמים גאורגים, שאינם חיילים סדירים ולוחמים צ'צ'נים שהגיעו מפנקיסי, בהנהגת רוסלן גלייב, את הגבול הגאורגי-אבחזי מעמק קודורי, פנו לכיוון סוחומי ותקפו את הכפר גיאורגייבסקו.
הם המשיכו ותקפו את סוחומי.
ב-8 באוקטובר, הופל הליקופטר בו טסו משקיפי או"ם, ונהרגו תשעה איש.
אולם התקיפה הגאורגית-צ'צ'נית לא האריכה ימים.
חיל האוויר הרוסי החל בתקיפה מסיבית של העמדות הגאורגיות-צ'צ'ניות והביאו לנסיגתם.
ב-18 באוקטובר, הודיעו פקידים רשמיים של משרד ההגנה האבחזי הבדלני, כי כוחותיהם החזירו לעצמם את השליטה על "קודורי תחתית", השטחים שהיו בשליטתם קודם לכן, והכוח הגאורגי-צ'צ'ני חזר כפי הנראה לשטחי גאורגיה.
אף על פי שההתקפה של גלייב נכשלה וכ-40 איש נהרגו בכללם משקיפי או"ם, זכה גלייב להערצה של פוליטיקאים גאורגים זוטרים.
נשיא גאורגיה באותם ימים כינה אותו "איש אציל" ו"איש משכיל".
מאותו הזמן פתח גלייב בסדרת התקפות פגע וברח כנגד מטרות צבאיות רוסיות בצ'צ'ניה, דאגסטן ואינגושטיה.
רוסיה הגיבה בסדרת התקפות אוויריות חשאיות בשטחי גאורגיה, שבמהלכן נהרגו אזרחים גאורגים.
ריק פאוון (2003), היערכות מחודשת של מדיניות החוץ הרוסית, עמ' 120, , ,
משבר קודורי של שנת 2006 התפרץ בסוף יולי 2006 בעמק קודורי, החלק היחיד של אבחזיה שנמצא בשליטת גאורגיה, כאשר אמזר קוויציאני , מנהיג המיליציה המקומית, הכריז על אי ציות לשלטון הגאורגי.
לאחר שהשלטון המרכזי בגאורגיה החליט להחזיר את שלטון החוק באזור עמק קודורי.
עמק קודורי, בעל תוואי הנוף המיוער והרים סלעיים, שוכן בהרי הקווקז הגדול בפינה הצפון-מזרחית של אבחזיה.
האזור מאוכלס בסוואנים, שהם קבוצה האתנית של הגאורגים.
חרף מספר ניסיונות של הבדלנים האבחזים לזכות בשליטה על האזור האסטרטגי, לא היה האזור בשליטת מאז מלחמת אבחזיה (1992-1994).
במהלך התקופה עד להתפרצות המשבר נוהל האזור על ידי הלוחם אמזר קוויציאני, שהנהיג את ההגנה הגאורגית כנגד כוחות הבדלנים האבחזים בבחינת מפקד כוח המיליציה בשם "מוֹנאדירֶה" ("צייד") כשליח של הנשיא הגאורגי הקודם אדוארד שוורדנדזה.
לאחר הפלתו של שוורדנדזה במהפכת הוורדים, בשנת 2003, פירקה הממשלה החדשה את "מונאדירה" מנשקה, וביטלה את תפקידו של קוויציאני.
התקיימו גם חשדות כבדים למעורבותו של קוויציאני בהברחות, פעילויות בלתי חוקיות אחרות ומתן מחסה למספר פושעים שהיו מבוקשים על ידי המשטרה הגאורגית.
המשבר החל ב-22 ביולי 2006, כאשר קוויציאני חימש מחדש את המיליציה שהנהיג וקרא תיגר כנגד השלטון המרכזי בטביליסי והצהיר כי יתנגד לפירוק המיליציה מנשקה.
המאמצים למשא ומתן על כניעה עלו בתוהו והמיליציה סרבה להענות לאולטימטום שהציב בפניו שר הפנים הגאורגי, ואנו מראבישווילי.
ב-25 ביולי שלחה הממשלה הגאורגית פלוגה חזקה של המשטרה הגאורגית וכוחות ביטחון נוספים, במטרה לפרק את מנשקו את מנהיג המיליציה החצי-צבאית הסורר.
האינפורמציה על שהתרחש בקודורי מועטה ולא ניתנת לאימות, והשלטונות סירבו בתחילה לפרסם תגובה כלשהי.
מאוחר יותר, ב-25 ביולי, אישר, שר החינוך והמדע של גאורגיה, אלכסנדר לומאיה, כי המבצע המשטרתי כבר בדרך, ומטרתו להחזיר את הסדר החוקתי באזור קודורי.
על פי הטלוויזיה הגאורגית, רוסתווי 2, סיפקו לכאורה, הצבא האבחזי וכוחות שמירת השלום הרוסיים באבחזיה, מזון ותחמושת.
רוסתווי 2 דיווחה גם כי הליקופטר של כוחות שמירת השלום הרוסיים נחת באזור שהיה בשליטת המיליציה כדי לספק להם מזון, אולם לא הצליח לטוס בחזרה כיוון שהצד הגאורגי איים להפיל אותו.
על פי הדוחות הגאורגיים הרשמיים, שלטו כוחות הממשלה, ב-26 ביולי, ברוב עמק קודורי, וכפו את כניעת של מספר מורדים.
המורדים האחרים, כולל קוויציאני, התחבאו ביערות המקיפים את העמק; מספר פצועים דווחו בשני הצדדים.
כמו כן דווח על אזרחים שנהרגו במהלך חילופי הירי בין הצדדים.
ב-27 ביולי, סיפר, שר ההגנה הגאורגי, איראקלי אוכרואשווילי, בריאיון לטלוויזיה כי השלב העיקרי של המבצע הושלם בהצלחה ורוב במורדים נכנעו או נתפסו.
כמו כן האשים כי המרידה היא התגרות שתוכננה על ידי "מדינה זרה".
עד ל-28 ביולי, נשלטו כל הכפרים בעמק על ידי כוחות השלטון המרכזי.
כמות גדולה של נשק ותחמושת נתגלתה.
השלטונות הגאורגיים טענו כי נמלט לסוחומי, בירת הבדלנים האבחזים.
ב-27 ביולי 2006, הכריז הנשיא סאקשווילי, על הקמת ממשלה אבחזית גולה בעמק קודורי שבאבחזיה עילית, שבסיסה בטביליסי.
עם תחילת המבצע המשטרתי הגאורגי, הביעו השלטונות הרוסיים ומנהיגי הבדלנים האבחזים, את דאגתם מהכוח הגאורגי באזור הסכסוך השכן.
שלטונות הבדלנים האבחזים הצהירו כי כל חדירה של כוחות גאורגיים חמושים לשטחה יהיו הפרה גסה של הסכם הפסקת האש והפרדת הכוחות מה-14 במאי 1994, ופרוטוקול מאי 1998, שלפיהם התחייבה גאורגיה לא לשלוח צבא לעמק.
פקידים רשמיים רוסיים ואבחזים הזהירו, ב-25 ביולי וב-26 ביולי, כי שימוש בכוח צבאי בעמק קודורי יכול להוביל לסכסוך חדש באזור.
סרגיי בגאפש, נשיא הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה הגיב לאירועי קודורי ואמר כי: .
השלטונות הגאורגיים הכחישו את ההאשמות כי השתמשו בכוח צבאי בקודורי, וטענו כי הכוח היחיד שהשתתף במבצע היה כוח משטרתי וכוחות שירותי הביטחון הכללי של גאורגיה (השב"כ הגאורגי), שהשימוש בהם אינו הפרה של ההסכמים עליהם חתומה גאורגיה.
כמו כן הכחישו השלטונות הגאורגיים את ההאשמות כי הכוחות הגאורגיים תכננו להמשיך במבצע ולחדור לשטחים שבשליטת הבדלנים האבחזים.
ב-26 ביולי, הביע, מזכ"ל נאט"ו יאפ דה-הופ שפר, את תמיכתו בעמדה הגאורגית בעניין האבחזי ואוסטי, במהלך פגישתו עם ראש ממשלת גאורגיה, זוראב נור'אידלי.
ולדימיר סוקור, רוסיה משחררת מנהיג מההרים כנגד גאורגיה, 25.7.2006, "אירואסיה דיילי",
זאאל אנג'פרידזה, גאורגיה זוכה מחדש בשליטה לאחר קרב בקודורי, 27.7.2006, "אירואסיה דיילי",
דיווחים: המורד המכותר תחת מתקפה, 26.7.2006, "סיביל גאורגיה",
מומחים לענייני צבא על מבצע קודורי, 26.7.2006, "סיביל גאורגיה",
משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות הוא גירעון אקטוארי כבד שבו היו נתונות שמונה קרנות פנסיה בישראל, מרביתן קרנות בשליטתה של ההסתדרות הכללית.
גירעון אקטוארי זה העיק על הקרנות במשך שנים רבות.
משמעותו של הגירעון הייתה, שבתלות בעומק גירעונה של כל קרן, במוקדם או במאוחר, כל אחת מהקרנות תגיע למצב שבו אין באפשרותה לעמוד בהתחייבויותיה לעמיתיה.
התרעות על המשבר הצפוי נשמעו החל מאמצע שנות ה-60. לפתרון המשבר ננקטו במהלך השנים צעדים אחדים, ולאחר שאלה לא הביאו לפתרון, בשנת 2003 הולאמו הקרנות הגירעוניות, והועברו לניהול משותף, בגוף בשם "עמיתים".
גביית דמי ניהול ממקבלי הפנסיה והעלאת גיל הפרישה הביאו לצמצום זכויות העמיתים, ותרמו לפתרון הבעיה.
הדיון במשבר בקרנות הפנסיה נמשך שנים רבות.
במהלך שנים אלה ננקטו צעדים רבים לפתרון המשבר, אך היו שטענו כי המשבר פחות חמור משהוצג, ולכן אין הצדקה לצעדים שננקטו.
קרנות הפנסיה ההסתדרותיות התאגדו במהלך שנות ה-50, כמיזוג של קופות תגמולים קטנות.
הקרן הגדולה והוותיקה שבהן, קרן הגמלאות המרכזית של עובדי ההסתדרות, הוקמה בתחילת 1954 (על יסוד קופות גמל שהיו קיימות קודם לכן ובהן קרן הפנסיה של עובדי קופת-חולים).
הקרנות העניקו לעמיתיהן זכויות חסרות בסיס אקטוארי.
כבר בשנת 1959 הוכר על ידי ההסתדרות הצורך בפיקוח אקטוארי על הקרנות ויהודה שערי, יושב ראש המדור לפנסיה בהסתדרות, אף ציין:
גם בעיית העלייה של תוחלת החיים הייתה מוכרת כבר אז ויהודה שערי, שנסמך על אקטואר ההסתדרות, מאיר בננסון, כתב:
למרות ההתרעות ולמרות ההכרה בצורך להתמודד עם בעיות קרנות הפנסיה – לא נקטה ההסתדרות בצעדים הנחוצים.
במחצית השנייה של שנות ה-60 התריע אקטואר ההסתדרות, יצחק בלאס, על הבעייתיות שבמתן הטבות פנסיוניות אלה.
גם בדיקות של אקטוארים נוספים העלו ממצאים דומים.
התרעות אלה לא הביאו לשינוי הנדרש בתקנוני הקרנות.
למרות התראות האקטוארים הגדילו הקרנות את התחייבויות הקרנות ללא כיסוי.
בשנת 1968 העלה חבר הכנסת עמוס דגני ממפלגת העבודה הצעה לסדר היום של הכנסת, ובה אמר:
בעיתון ההסתדרות, "דבר", נמתחה ביקורת חריפה על דבריו של דגני: "עד היכן מותר לחבר-כנסת לא לדעת עובדות כלכליות פשוטות?".
למשבר גורמים רבים, הן בצד ההשקעות של הקרנות ובעיקר בצד הזכויות שהבטיחו לעמיתים וכן בשל התפתחויות שלא היו תלויות במדיניות הקרנות (שינויים בשיעורי התמותה והתשואה על ההשקעות) ואשר לא זכו לתגובה נאותה מצד קובעי המדיניות.
הפרש בין היקף הקצבאות וההפקדות
ההסכם הנפוץ של קרנות הפנסיה העניק זכות לפנסיה בשיעור 2% מהמשכורת בגין כל שנת חברות.
אחידות זו מעניקה זכויות מופרזות (יחסית להפקדה) למי שהיו חברים בקרן זמן קצר יחסית.
בשנות ה-50, עם הקמת המוסד לביטוח לאומי נקבעה בחוק הביטוח הלאומי אפשרות "שילוב" בין הפנסיות של הקרנות ובין קצבאות הביטוח הלאומי.
לפי אפשרות זו (שהקרנות בחרו בה) ניתן היה להפחית את הפרמיה ששולמה לקרנות מן השכר ב-2.5% (גובה התשלום לביטוח לאומי באותה עת לביטוח זקנה ושאירים) ובמקביל להפחית את פנסיות הזקנה ושאירים ששילמו הקרנות במלוא הקיצבה שקיבלו עמיתי הקרנות מן הביטוח הלאומי.
במשך השנים ויתרו הקרנות על זכותן לקזז את קצבות הביטוח הלאומי מן הפנסיה, אולם קיבלו פרמיה מופחתת במשך תקופה ארוכה (7.5% מהשכר במקום 10% בפנסית יסוד ו-13.5% מהשכר במקום 16% בפנסיה מקיפה).
על מנת לעודד הצטרפות לקרנות הפנסיה ובכדי לאפשר לעולים חדשים יכולת לצבירת פנסיה סבירה, הובטחה צבירה מוגדלת לעובדים שהצטרפו לקרנות בגיל גבוה יחסית.
כך, לעובד שהצטרף לקרן הפנסיה 10 שנים לפני מועד הפרישה הובטחה בדרך כלל פנסיה של כ-40% מהשכר (ובקרנות מסוימות אף יותר, עד 50% בקרן פועלי הבניין) בעוד שיעור הפנסיה שהובטחה לעובדים שיצברו 35 שנות עבודה או יותר היה 70%.
בשל "השילוב" עם קצבות הביטוח הלאומי, שהביא להפחתת קיצבת הביטוח הלאומי מן הפנסיה של הקרנות, לא היוותה הצבירה המוגדלת ב-10 שנים מעמסה על קרנות הפנסיה (במיוחד בקרנות בהן השכר המבוטח היה נמוך).
אולם, עם ניתוק השילוב, בוטל ניכוי קיצבת הביטוח הלאומי, ובאופן זה, הוענקו לרוב העמיתים שהצטרפו לקרנות (לאחר שנים של עבודה ללא הפרשה), זכויות פנסיה, העולות בערכן האקטוארי פי כמה וכמה על ההפרשות ששולמו לקרנות בגינן.
לאחר שנים שבהן הוענקו שיעורי הפנסיה המוגדלים לכל העמיתים, הוגבלה הזכאות לשיעורי פנסיה שמעל 2% לשנה רק לעולים חדשים.
כך, נמשכה ההטבה לעולים שתקופת הצבירה שלהם לפנסיה קצרה, והובטחה להם פנסיה מוגדלת בעשר השנים הראשונות (עד כדי הכפלת הזכויות ואף הרבה יותר).
בצעד זה נטלו קרנות הפנסיה על עצמן משימה שנועדה לממשלה ולא להן.
הפרש בין גילאי הפרישה ותוחלת החיים של נשים וגברים
גיל הפרישה לנשים היה 60 שנה, לעומת 65 שנה לגברים ללא הבדל בזכויות.
גיל הפרישה הנמוך יותר העניק לנשים חמש שנות פנסיה יותר מאשר לגברים, ללא כל הפקדה שתכסה זכות עודפת זו.
הבעיה החמירה עקב העובדה שתוחלת החיים של נשים גבוהה משל גברים.
מצב זה הביא להגדלת הגירעון בקרנות שבהן מספר הנשים גבוה.
התחרות לצירוף חברים חדשים הביאה מתן תנאים מפליגים לחברים חדשים.
מבקר המדינה התריע על כך באחדים מדו"חותיו:
"עוד צוין בדוח שנתי 32 (עמ' 113), כי במשך השנים נוצרו פערים בין קבוצות שונות של חברים בקרנות פנסיה, הנבדלות זו מזו מבחינת מועד הצטרפותם ומבחינת גילם, בנוגע לזכויותיהם ולהתחייבויותיהם;...
עוד צוין שם, ששבע קרנות הפנסיה שבשליטת הסתדרות הכללית של העובדים בא"י (להלן - ההסתדרות), שבהן חברים הרוב הגדול מכלל חברי קרנות הפנסיה הוותיקות (להלן - קרנות הפנסיה ההסתדרותיות), לא היו נתונות, למעשה, לפיקוח בכל הנוגע לתנאי קבלת חברים חדשים.
לקבלת חברים חדשים בתנאים חריגים הייתה השלכה על מצבן האקטוארי של הקרנות, ומכאן - השלכה אפשרית על זכויותיהם של שאר חברי הקרנות הללו.
בדוח הוצגו כמה דוגמאות של הסכמים, לפיהם קיבלו קרנות הפנסיה ההסתדרותיות קבוצות של חברים חדשים בתנאים מיוחדים; בנוגע לאחת הדוגמאות צוין, כי בתנאים שהעניקה קרן פנסיה לחברים חדשים לפי הסכם מיוחד - בניגוד לתקנותיה - היה כדי להטיל עליה עומס אקטוארי ניכר".
התפתחויות בתחום התנאים בהן פעלו הקרנות שהביאו להגדלת הגירעון:
הגידול בתוחלת החיים במהלך החצי השני של המאה העשרים, בלי שינוי בזכויות המבוטחים או בגובה תשלומיהם לקרנות, העמיק את הגירעון האקטוארי (בעיה זו העיקה על מערכות פנסיה רבות בעולם, ואינה ייחודית לישראל).
עיקר ההשקעות של הקרנות היו בצורת איגרות חוב ממשלתיות צמודות, במסגרת "השקעה מוכרת".
התשואה הריאלית לפדיון על איגרות החוב הצמודות שהיה באפשרות הקרנות לרכוש ירדה במשך השנים משיעור של יותר מ-7% לשנה בשנת 1962 לשיעור של כ-5.9% לשנה בשנת 1965 ועד ל-5.57% ב-1995.
בדו"ח השנתי שלו לשנת 1989 ציין מבקר המדינה כי "קרנות הפנסיה השקיעו בשנים 1970 - 1983 סכומים ניכרים באג"ח לא-צמודות שהנפיקה קרן ההשקעות של חברת העובדים.
כאשר התגלתה השקעה כושלת זו, דרשו הממונה על שוק ההון באוצר ומבקר המדינה שחברת העובדים תפצה את קרנות הפנסיה על ההפסד שנגרם להן, אך האגף לביטחון סוציאלי בהסתדרות, שהיה ממונה מטעם ההסתדרות על קרנות הפנסיה, לא נענה לדרישה זו.
ד"ר יחזקאל שלום הצביע על מקרים רבים של ניהול קלוקל: "הניהול הקלוקל של קרנות הפנסיה התאפיין בעיקר במדיניות השקעות הרסנית.
מדיניות השקעות זאת אף לא נבדקה ולא פוקחה על ידי רשות החיסכון - הכלי הממשלתי שנועד לפקח על קופות הגמל.
מדיניות ההשקעות ההרסנית באה לידי ביטוי בהקצאת תרומות לעמותות וגופים שונים כמו אקי"ם ומרכז הפועל, מתן הלוואות בתנאים מפליגים גם למי שאינו חבר הקופה ואי-ניהול רישום נפרד של ההלוואות הניתנות ללא ריבית, רכישת מניות כור שהביאה להפסדים ניכרים ועוד".
שלום הוסיף כי "במידה לא מבוטלת, הייתה זו ההסתדרות שאפשרה קיומן של תופעות של ניהול קלוקל, כל עוד הדבר היה קשור במפעלים הסתדרותיים שונים ובחברי ההסתדרות, גם כשהיה ברור כי הדבר יבוא בעתיד, בהכרח, על חשבון המבוטחים בקרנות".