tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, יוזף שטוירמן, היה ראש העיר היהודי הראשון בהיסטוריה של סמביר, ואילו אימו אאוגוסטה ניהלה מספר ארגונים יהודים.
אחותו הגדולה, סלומאה, היגרה בשנות ה-20 לארצות הברית והתפרסמה כשחקנית קולנוע ומחזאית וגם אחיו אדוארד, שהיה פסנתרן ומלחין, ברח מגרמניה לארצות הברית ב-1938.
כבר בגיל 12, הצטרף שטוירמן לקבוצה המקומית של עירו – קורונה סמביר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוא החל ללמוד כלכלה בווינה, אך המשיך לשחק כדורגל במספר קבוצות אוסטריות.
ב-1920, חזר שטוירמן לקבוצת נעוריו והחל את הקריירה החצי-מקצוענית שלו.
שנה לאחר מכן, הוא עבר לעיר לבוב, שם הצטרף לאחת מקבוצות הכדורגל של העיר.
ב-1923, עבר שטוירמן לחשמונאי לבוב, שהייתה בזמנו קבוצת הכדורגל היהודית הטובה ביותר בפולין.
ב-1926, ערך שטוירמן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של פולין, במשחק ידידות נגד טורקיה.
הפולנים ניצחו 1-6, ושטוירמן זכה לכבוש שלושער.
בכך הוא הפך לשחקן הפולני הראשון אי פעם, שכובש שלושער במשחק הבכורה שלו בנבחרת.
שנה לאחר מכן, כאשר נחנכה הליגה הפולנית החדשה, הייתה חשמונאי לבוב לקבוצה היהודית היחידה שנכללה בה.
בסיום העונה, סיים שטוירמן עם 24 שערים ב-23 משחקים (שבעה מתוכם נכבשו בבעיטות חופשיות), אך חשמונאי סיימה רק במקום ה-11 מתוך 14. בסוף העונה הבאה ירדה חשמונאי ליגה, למרות 17 השערים שכבש שטוירמן.
ב-1928, שיחק שטוירמן את משחקו השני והאחרון בנבחרת פולין, כאשר עלה כמחליף במשחק נגד ארצות הברית.
בדקה ה-89 נשרקה בעיטת עונשין לזכות הפולנים, ושטוירמן זכה להכניע את השוער האמריקאי ולקבוע את תוצאת המשחק – 3:3.
לאחר ירידתה של חשמונאי, עבר שטוירמן לקבוצת הצמרת – לגיה ורשה.
באותה עונה, הבקיע שטוירמן שמונה שערים ב-17 המשחקים בהם שותף, ובסיומה חזר לחשמונאי.
אחרי שלוש עונות נוספות בחשמונאי, החליט שטוירמן לחזור לעיר ילדותו ושב לשחק בקורונה סמביר.
ב-1940, עברה העיר לשליטת ברית המועצות, וקבוצת דינמו סמביר הוקמה במקומה של קורונה.
בקבוצה זו המשיך לשחק שטוירמן גם בגילו המופלג, עד שנעצר על ידי הגרמנים ונשלח לגטו לבוב.
מספר חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1941, נרצח שטוירמן בגטו.
זיגמונט השלישי ואזה (בפולנית: Zygmunt III Waza, בליטאית: Žygimantas Vaza, בשוודית: Sigismund; 20 ביוני 1566 – 30 באפריל 1632) היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, המונרך של האיחוד הפולני-ליטאי מ-1587 ועד 1632, כזיגמונט השלישי ומלך שוודיה מ-1592 ועד הדחתו ב-1599, כזיגימונד.
הוא היה בנם של יוהאן השלישי, מלך שוודיה ושל אשתו הראשונה, קתרין יגלון, נסיכת פולין.
זיגמונט נבחר לשבת על כס מלכות האיחוד הפולני-ליטאי והוא שאף ליצור אוניה פרסונלית בינו לבין שוודיה.
לזמן מה ב-1592 עלה הדבר בידו.
לאחר שהוא הודח מכס המלכות השוודי ב-1599 על ידי דודו, קרל התשיעי, מלך שוודיה, הוא בילה את רוב שארית חייו בניסיון להשיבו.
זמן קצר לאחר שניצח את אויביו מבית, ניצל זיגמונט את ההזדמנות של תקופת אי-שקט אזרחי בנסיכות מוסקבה, תקופה הידועה כתקופת הצרות, ופלש לרוסיה, החזיק במוסקבה ולאחר מכן בסמולנסק.
ב-1617, פרץ שוב העימות הפולני-שוודי, שהופסק במסגרת שביתת נשק ב-1611. בשעה שצבאו של זיגמונט נלחם גם כנגד הצבאות העות'מאנים בנסיכות מולדובה בין השנים 1617 – 1621, פלש גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה (בנו של קרל התשיעי), לאדמותיו של זיגמונט, לכד את ריגה (1621) וכבש כמעט את כל ליבוניה הפולנית.
זיגמונט, שחתם ב-1629 עם שוודיה על שביתת הנשק של אלטמרק, לא הצליח להשיב לעצמו את כתר שוודיה.
בפולין נותר זיגמונט דמות שנויה במחלוקת.
מחד, תקופת מלכותו הארוכה התרחשה במהלך מה שכונה "תור הזהב של פולין".
מאידך, בתקופת מלכותו, החלו סימני השקיעה שהובילו לפירוקו של האיחוד.
היסטוריונים עממיים, כמו פבל יסיניקיה, רואים אותו כמקור העיקרי לתהליך הפירוק.
לעומתו, חוקרים אקדמיים, לא זוקפים לחובתו של זיגמונט את שקיעתו של האיחוד וטוענים שזה התרחש כתוצאה מתהליכים היסטוריים שהיו מעבר לשליטתו.
דמותו של זיגמונט הונצחה בוורשה בעמוד שהוקם לזכרו על ידי בנו ויורשו, ולדיסלב הרביעי ואזה.
זיגמונט נולד ב-20 ביוני 1566 בטירת גריפסהולם ליוהאן השלישי, מלך שוודיה ולקתרין יגלון, נסיכת פולין.
באותה עת הוחזקו הוריו כאסירים על ידי דודו, אריק הארבעה עשר.
למרות הדומיננטיות של הכנסייה הפרוטסטנטית באותה עת בשוודיה, גודל זיגמונט הצעיר על ברכי האמונה הקתולית.
השבת כס המלכות השוודי היה אחד הצירים המרכזיים של חייו.
הקשר שלו לפולין היה דרך אמו, שהייתה בתו של זיגמונט הראשון, מלך פולין ונצר לשושלת היגלונית, שהייתה משפחת המלוכה של ממלכת פולין ושל האיחוד הפולני-ליטאי מאז ימיו של ולדיסלב השני יגיילו, שב-1386 עלה לכס המלכות בזכות אשתו, ידוויגה, מלכת פולין.
ב-1587 עמד זיגמונט לבחירה לכתר הפולני לאחר מותו של סטפאן באטורי.
הוא קיבל את תמיכתו של ההאטמן והקנצלר, יאן זמויסקי, של המלכה-האלמנה, אנה יגיילונקה ושל האצילים שהיו נאמנים לבית זבורובסקי.
עם תמיכה רחבה מאחוריו הוא נבחר ב-19 באוגוסט 1587 כמלך האיחוד הפולני-ליטאי בברכתו של הפרימאט של פולין, סטניסלב קרנקובסקי.
מאותה עת היה שמו הרשמי ותוארו "זיגמונט השלישי, בחסד האל, מלך פולין, הדוכס הגדול של ליטא, רותניה, פרוסיה, מזוביה, זמוגיטיה, ליבוניה ומלך השוודים, הגותים והונדים".
תאריו האחרונים היוו סימוכין לתביעתו לכתר מלך שוודיה של אביו.
עם זאת, כפי שקרה לעיתים קרובות במלוכה הנבחרת של פולין, התעוררה התנגדות לבחירתו של זיגמונט מצדם של אלה שהפסידו בתהליך הבחירה ומצדם של אצילים פולנים שתמכו במועמדותו של מקסימיליאן השלישי, ארכידוכס אוסטריה.
עם קבלת הבשורה על בחירתו כמלך פולין, חמק זיגמונט מאחיזתם של הפרוטסטנטים בשוודיה, הגיע לפולין ב-7 באוקטובר ומיד הסכים לוותר על כמה מזכויותיו המלכותיות לטובת הסיים (הפרלמנט) של האיחוד מתוך תקווה לגבור על כמה מאויביו ולהרגיע את הרוחות סביב בחירתו השנויה במחלוקת.
הוא הוכרז כמלך על ידי שר האוצר יאן דולסקי, בשמו של מרשל הכתר אנדז'יי אופלינסקי, ולאחר שהגיע לבירה המלכותית קרקוב, הוכתר ב-27 בדצמבר בקתדרלת ואוול.
נראה היה שסוגיית בחירתו של מלך פולין כבר יושבה כאשר מקסימיליאן השלישי פלש בראש צבאו לתבוע את הכתר.
מעשי האיבה לא נמשכו זמן רב, שכן יאן זמויסקי, בראש הצבא הפולני הנאמן למלך זיגמונט, הביס בהצלחה את הכוחות האוסטריים בקרב בצ'ניה ושבה את מקסימיליאן.
עם זאת, לבקשת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחרר זיגמונט את מקסימיליאן שב-1589 ויתר על תביעתו לכתר הפולני.
זיגמונט ניסה לשמור על השלום עם שכניו החזקים באמצעות נישואין לאנה מאוסטריה ב-1592.
לאחר מות אביו, ביקש זיגמונט מהפרלמנט לאפשר לו לתבוע את זכותו להיות מלך שוודיה.
הפולנים לא התנגדו לכך וכאשר הבטיח לכבד את הלותרניזם כדת הרשמית של שוודיה, הסכימו השוודים להצעה וב-1594 הוכתר זיגמונט כמלך שוודיה.
הוא מינה את דודו, הדוכס קרל, למשול כעוצר בשמו בשוודיה, בעוד שהוא נשאר בפולין, שכן שוודיה והאיחוד הפולני-ליטאי לא היו מאוחדים פוליטית אלא רק באמצעות אוניה פרסונלית.
בכל אופן, עד מהרה התגברו המתחים עם שוודיה ולמרות הערובות המשפטיות, העובדה שזיגמונט היה קתולי אדוק ומסור, גרמה למתח אצל השוודים שהיו ציניים כלפיו במידת מה.
ראשי המסיתים מקרב הפרוטסטנטים הזהירו שזיגמונט שואף להחזיר את שוודיה לחיק הקתוליות.
כהוכחה לטענתם הם הצביעו על קיומו של איחוד ברסט, שכונן ב-1596 ושהביא רבים ממאמיני הנצרות האורתודוקסית לאמונה הקתולית ולמה שמהווה כיום את הכנסייה היוונית קתולית של אוקראינה.
בנוסף הצביעו על ידידותו עם אוסטריה הקתולית ותמיכתו ברפורמציה הקתולית, במיוחד במסדר הישועים, שהטיפו נגד הפרוטסטנטיות ופעלו להשיב מאמינים פרוטסטנטים בחזרה לחיק הקתוליות.
ענייני פנים וחוץ של האיחוד הפולני-ליטאי
המלחמה בכופרים ודאגה לממשל יציב בפולין היו המטרות העיקריות של זיגמונט.
הוא העביר את חצר המלכות מקרקוב לוורשה ודאג להגעתם של הישועים שהקימו בתי ספר חדשים בכל רחבי פולין והיו לעמוד השדרה של הכמורה הפולנית.
הכנסייה הקתולית בפולין התאוששה באופן משמעותי במהלך השנים הראשונות של מלכותו.
דרשותיהם של הישועים התקבלו בברכה בציבור ולצד ההגנה שסיפקו לאמונה הקתולית, הם גם הזכירו לבני העם הפולני על תפקידם המרכזי כקו ההגנה הראשון של הנצרות הקתולית כנגד הרוסים האורתודוקסים וכנגד האימפריה העות'מאנית.
עם זאת, היו לזיגמונט קשיים ו-1598 הייתה שנה כואבת במיוחד עבורו.
אשתו אנה מתה באופן פתאומי (ב-1605 הוא נשא לאישה את אחותה קונסטנס) והוא חווה את התפרצותו של מרד בשוודיה בהנהגת דודו, העוצר קרל, שהעמיד עצמו כמנהיג הפרוטסטנטים בשוודיה שנלחמו כנגד מלכם הפולני-קתולי.
זיגמונט נלחם בו בראש כוח משולב של הצבא השוודי והצבא הפולני.
בתחילה הוא נחל ניצחונות, אך שיאו של המרד הגיע בקרב סנגברו, שבו 8,000 ממיטב לוחמיו הובסו על ידי 12,000 לוחמיו של קרל.
נאמניו השוודים של זיגמונט הוצאו להורג על ידי הממשלה הפרוטסטנטית ולאחר שזיגמונט שב לפולין, הוא הוכרז כמלך מודח על ידי דודו, שב-1604 הוכתר כמלך שוודיה.
מספר מלחמות בין שוודיה לבין פולין התנהלו, אך האיחוד הפרסונלי לא חזר עוד, למרות מאמצים תמידיים של זיגמונט.
גם בגבולה הדרומי של פולין נכונו לזיגמונט בעיות.
פולין נגררה למלחמות של האצולה המקומית ושל בית הבסבורג האוסטרי כנגד הטטרים והעות'מאנים המוסלמים.
זיגמונט היה להוט לסייע לאוסטריה והובטח לו שהוא יקבל שטחים שיסופחו לפולין בתמורה לעזרתו.
הוא שיגר לנסיכות מולדובה צבא של שכירי חרב, שלחמו במלחמות מול רוסיה, אך ב-1620, הובסו הכוחות הפולנים וזיגמונט נאלץ לוותר על תביעותיו בנסיכות זו.
הייתה זו מפלה, אך היא הסתיימה במשא ומתן לשלום והמוסלמים לא נחלו ניצחון של ממש.
מטרתם העיקרית הייתה לפורר את האיחוד הפולני-ליטאי ובמטרה זו הם נחלו כישלון.
בערך באותה תקופה ובמקביל למרידה בשוודיה, נלחם זיגמונט כנגד נסיכות מוסקבה.
בתקופת קיומו של האיחוד, נאלצו הפולנים להתחשב באליטה של ההוסרים.
אצל הרוסים התרחשו מלחמות פנימיות וזיגמונט היה מעורב בהן, כפי שעשתה שוודיה, אך הוא מעולם לא נטה לצד זה או אחר.
בנקודת זמן מסוימת הזמינו הרוסים את בנו של זיגמונט, הנסיך ולדיסלב, להיות הצאר שלהם, אך זיגמונט לא התיר לו לקבל את ההצעה.
מבחינתו הוא היה אמור להיות שליט רוסיה, ולמרות ששאיפתו זו לא התגשמה, הוא הצליח לזכות בשטחים נרחבים לטובת האיחוד הפולני-ליטאי.
ברגע מסוים הכוחות הפולנים, בפיקודו של הגנרל סטניסלב ז'ולקייבסקי, אף כבשו את מוסקבה והחזיקו בקרמלין, עד שסולקו בידי צבא מתנדבים בראשות מינין ופוז'ארסקי.
משמעותו השלילית של עימות זה הייתה שכל איחוד רחוק טווח בין האיחוד הפולני-ליטאי לבין רוסיה הוא בלתי אפשרי ותוכניות בנוגע להרחבתה הסופית של המדינה הרוסית לא ינחלו הצלחה.
במשך כל שנות המלחמות הללו ניסה זיגמונט גם לייצב ולייעל את ממשלת האיחוד.
המונרכיה הנבחרת בפולין גרמה ליצירתה של שכבת אצולה בעלת כוחות ממשיים אך מפולגת.
זיגמונט שקד על צבירת כוח נוסף כמלך ודאג שההחלטות הממשלה יעברו בהצבעת רוב בפרלמנט.
צעדים אלו גרמו למרידות אך ידו של זיגמונט הייתה על העליונה ולמרות כל הדברים שנאמרו על ידי מלעיזיו, תקופת מלכותו נחשב כתור הזהב של פולין כפי שמעולם לא נראתה כמוה.
הוא הפך את האיחוד הפולני-ליטאי למעצמה מובילה במרכז ובמזרח אירופה ואת פולין למדינה קתולית יציבה על מול פני הפלישות הפרוטסטנטיות.
הוא נחשב לאדם אמיץ, כמלך מוכשר וכאיש הרנסאנס, כפי שמעידה אמונתו המסורה וכישרונו האומנותי.
אם הרפורמות שהוא תכנן היו מצליחות ואם הוא היה יוצר איחוד פרסונלי עם שכנותיה של פולין, הוא היה יכול להיחשב כאביה של שושלת קתולית שהייתה שולטת בכל רחבי פולין, שוודיה, פינלנד, ליטא, מולדובה, טורקיה ורוסיה.
חזון זה לא יצא לפועל, אך אין בכך מלגרוע מגדולתו כאחד מהמלכים הגדולים של תקופת הרפורמציה הקתולית.
זיגמונט היה אומן מחונן, צייר וצורף.
רק אחד משלושת הציורים שהוא צייר שרד, אחד מהם יוחס במשך שנים בטעות לטינטורטו.
לקראת סוף תקופת מלכותו, נטש זיגמונט את ענייני הפוליטיקה והתמסר לענייני משפחתו ולעיסוקיו באומנות.
זמן קצר לאחר מותה הפתאומי של אשתו השנייה, קונסטנס, התדרדרה בריאותו של זיגמונט והוא סבל משורה של בעיות נפשיות.
זיגמונט השלישי מת משבץ מוחי ב-30 באפריל 1632, בגיל 65, בטירה המלכותית בורשה ונטמן בקתדרלת ואוול בקרקוב.
בנו, ולדיסלב הרביעי ואזה, ירש אותו כמלך פולין.
ב-31 במאי 1592 התחתן זיגמונט עם אנה מאוסטריה, בתם של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-11 בדצמבר 1605 התחתן זיגמונט עם אחות אשתו הראשונה קונסטנצה מאוסטריה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אנה קתרז'ינה קונסטנסיה ואזה (1619–1651), התחתנה עם פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ
זיגן היא עיר בדרום מדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
לשלושה מהפוליטיקאים הגרמנים הידועים בכל הזמנים יש תושבות של כבוד מהעיר: אוטו פון ביסמרק, פאול פון הינדנבורג ואדולף היטלר.
לפני מלחמת העולם השנייה, פעלה בעיר קהילה יהודית קטנה שמנתה כ-100 חברים.
התיעוד הראשון של העיר הוא משנת 1079. במאה ה-16 הקיפו את העיר חומות גבוהות, אך חומות אלו הושמדו ככל הנראה בשרפה.
במהלך המאה ה-18, תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה, העיר התפתחה מאוד.
בתחילת המאה ה-19 סירבה העיר להצטרף לקונפדרציה של הריין, ובשנים שלאחר מכן עברה לשלטון פרוסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר רבות, בשל קווי הרכבת האסטרטגיים ששכנו בקרבת העיר.
במהלך המלחמה איבדה העיר 30% מתושביה.
זיגמר הרטמוט גבּריאל הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כשר החוץ של גרמניה ומשנה לקנצלר גרמניה.
כיהן כיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מ-2009 עד 2017, עובדה שהפכה אותו למנהיג הוותיק ביותר של המפלגה מאז וילי ברנדט.
בנוסף, היה השר הפדרלי לאיכות הסביבה בשנים 2005–2009 והשר הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה בשנים 2013–2017. מ-1999 עד 2003 היה ראש ממשלת סקסוניה התחתונה.
גבריאל הוא פרוטסטנטי לותרני, ומשתייך לאגף הימני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
גבריאל נולד בגוסלאר שבמערב גרמניה לוולטר גבריאל (1921–2012), פקיד ציבור עירוני ותומך של המפלגה הנאצית, ולאנטוניֶה גבריאל (1922–2014), אחות בבית חולים.
הוריו של גבריאל התגרשו ב-1962, ובמשך שש השנים הבאות חי עם אביו וסבתו לינה גבריאל, בעוד אחותו גרה עם אמם.
לאחר מאבק משמורת ממושך הוענקה לאמו משמורת על שני הילדים ב-1969.
גבריאל למד בבית ספר בגוסלאר, ושירת כחייל בחיל האוויר הגרמני משנת 1979 עד 1981. הוא למד פוליטיקה, סוציולוגיה וגרמנית באוניברסיטת גטינגן.
ב-1982 עבר את בדיקת המדינה הראשונה כמורה לדקדוק בבית ספר ב-1987, ובשנת 1989 את בדיקת המדינה השנייה.
לגבריאל בת, ססקיה, ילידת 1989, מחברתו לשעבר, ממוצא יהודי, שהורי הוריה נרצחו באושוויץ.
היה נשוי לאחר מכן למוניס דמירל, ממוצא טורקי, בין השנים 1989 ל-1998, ולא היו להם ילדים.
בשנת 2012 הוא התחתן עם רופאת השיניים אנקה שטדלר, איתה היה במערכת יחסים מאז 2008. ב-2012 נולדה בתם מארי.
ב-1977 הצטרף גבריאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) והחזיק במהרה במספר תפקידים בפוליטיקה המקומית.
בשנת 1990 נבחר לראשונה לפרלמנט המדינה של סקסוניה התחתונה, שם הוביל את הסיעה מ-1998 עד 1999.
ב-15 בדצמבר 1999, לאחר התפטרותו של גרהרד גלוגובסקי, הפך גבריאל לראש ממשלת סקסוניה התחתונה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 4 במרץ 2003. בשנים אלו הוצג כמקורבו וכבן חסותו של גרהרד שרדר, אז קנצלר גרמניה, ואולי אף כיורש אפשרי לתפקיד.
השר לאיכות הסביבה, שימור טבע ובטיחות גרעינית
בין השנים 2005 ל-2009 היה גבריאל השר הפדרלי לסביבה, שימור הטבע והבטיחות הגרעינית של הממשלה הראשונה של אנגלה מרקל (CDU).
במהלך כהונתו קידם גבריאל את הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת.
הוא גם הוביל את המשלחת הגרמנית לשיחות האקלים של האו"ם ב-2006 בניירובי.
לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל להקמתה של מדינת ישראל, השתתף גבריאל בישיבת הממשלה המשותפת הראשונה של ממשלות גרמניה וישראל בירושלים בשנת 2008.
בעקבות תבוסה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות הפדרליות של 2009, פרנץ מינטרפרינג התפטר מתפקיד יו"ר המפלגה.
גבריאל נבחר כיורשו ב-13 בנובמבר 2009. הוא נבחר מחדש כיו"ר המפלגה לשנתיים נוספות ב-5 בדצמבר 2011, וקיבל 91.6% מהקולות.
ב-2010 קרא גבריאל לנאומיו של תילו סראזין, חבר מפלגתו שכתב בביקורתיות על הגירה תוך האשמת המוסלמים על סירובם להשתלב בחברה הגרמנית, "אלימות מילולית".
הוא הצהיר שאף על פי שסראזין תיאר דברים רבים ומדויקים, מסקנותיו לא מתאימות לאידיאלים השוויוניים של הסוציאל-דמוקרטיה.
בשנותיו הראשונות כיו"ר דחף גבריאל לרפורמות מפלגתיות פנימיות.
הוא ביטל את ועדת ההיגוי של המפלגה לטובת הוועד הפועל המורחב והוביל את כינוסי המפלגה, שהם המפגשים החשובים ביותר של המפלגה.
הוא מילא תפקיד קריטי בהקמת הברית הפרוגרסיבית ב-2013, לאחר שביטל בינואר 2012 תשלום של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בסך 100 אלף ליש"ט בשנה, לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
גבריאל מתח ביקורת על קבלתן של תנועות פוליטיות "רודניות" ולא דמוקרטיות לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
בבחירות הפדרליות ב-2013 נחשב גבריאל מועמד אפשרי להבסת הקנצלרית המכהנת אנגלה מרקל, אך נחשב גם "לא פופולרי ולא ממושמע" בזמנו.
כתוצאה מכך, הוא וחברים אחרים בהנהגת המפלגה הסכימו למנות את פיר שטיינבריק לאחר שפרנק-ואלטר שטיינמאייר, מנהיג המפלגה, פרש מהמרוץ.
במהלך מערכת הבחירות הפך גבריאל למנהיג הראשון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהתייצב בפני כנס של מפלגת אליאנס 90 (הירוקים); בנאומו קרא לברית אדומה-ירוקה כדי לנצח את מרקל בבחירות.
סגן הקנצלר והשר הפדרלי, 2013
בשנת 2013 נחלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תבוסה שלישית ברציפות לאנגלה מרקל בבחירות הפדרליות.
גבריאל ניווט בהצלחה משא ומתן קואליציוני שארך שלושה חודשים, כולל הצבעה של כ-475,000 חברי המפלגה לאישור ההסכם.
הוא נחשב כמי שניהל משא ומתן במיומנות, במיוחד בהתחשב בחולשה היחסית של מפלגתו, שקיבלה מעט יותר מ-25% מהקולות בבחירות, לעומת יותר מ-41% בגוש השמרני של מרקל.
בוועידת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, זמן קצר לאחר הבחירות, גבריאל ושאר חברי הנהגת המפלגה נבחרו מחדש לתפקידיהם, אך ברוב קטן יותר; גבריאל קיבל 83.6% מקולות הבוחרים לעומת 91.6% בהצבעה הקודמת ב-2011.
גבריאל, המשמש כסגן נשיא בקבינט מרקל השלישי, קיבל על עצמו את האחריות לשיפור תחום האנרגיה בגרמניה, כחלק ממשרד הכלכלה החדש.
מאז סוף שנת 2016 הוא חבר בוועדה הממשלתית של ממשלת גרמניה בנושא הברקזיט, שבה שרים דנים בנושאים ארגוניים ומבניים הקשורים לעזיבתה של בריטניה את האיחוד האירופי.
ספקולציות באשר לעתידו של גבריאל כמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עולות מאז שהוא השיג רק 74% בהצבעה של נציגי המפלגה בדצמבר 2015 - הנמוך ביותר עבור מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעשרים שנה.
ב-24 בינואר 2017 הודיע גבריאל כי לא יתמודד כמועמד לקנצלר ב-2017; במקום זאת הוא הציע שמרטין שולץ יהיה מועמד ויחליף אותו כיו"ר המפלגה.
גבריאל גם הודיע שיחליף את שטיינמאייר כשר החוץ.
הוא נכנס לתפקידו ב-27 בינואר 2017. כשר החוץ אמר גבריאל שהברית הטרנס-אטלנטית תימשך בין גרמניה לארצות הברית, אך גרמניה תצעד לשווקים גלובליים שארצות הברית נוטשת, ותקבל על עצמה תפקיד גדול יותר בזירה הבינלאומית אם דונלד טראמפ ימשיך במדיניות בדלנית.
במרץ 2012, לאחר ביקור בחברון ובשטחי הרשות הפלסטינית, אמר שהפלסטינים באזורים אלה הופלו באופן שיטתי וקרא לישראל, בדף הפייסבוק שלו, "משטר אפרטהייד".
באוגוסט 2014 אמר גבריאל כי מבנה פדרלי הוא הדרך היחידה לפתור תסיסה פרו-רוסית באוקראינה.
הוא הוסיף כי העדיפות הגרמנית היא למנוע סכסוך ישיר בין רוסיה לבין אוקראינה.
בהתייחסו למשטר הסנקציות הבינלאומי נגד רוסיה הצהיר גבריאל בתחילת 2015 כי "אנחנו רוצים לסייע בפתרון הסכסוך באוקראינה, אך איננו רוצים לכפות על רוסיה לכרוע על ברכיה".
מאוחר יותר הציע כי אירופה תשקול הקלות בסנקציות תמורת שיתוף פעולה בסוריה.
ההיסטוריון האוקראיני-אמריקאי אלכסנדר ג' מוטיל האשים את גבריאל ב"פייסנות" ו"בגידה מוחלטת בכל מה שסוציאל-דמוקרטים טוענים שהם מייצגים".
בחודש יולי 2015 הפך גבריאל למבקר הראשון, ב-13 השנים האחרונות, מטעם הממשלה הגרמנית באיראן, ואף לדמות הבכירה הראשונה מממשלה של מדינה מערבית גדולה שהגיעה לביקור במדינה, ימים אחדים לאחר חתימת הסכם הגרעין עם איראן.
גבריאל סייר עם משלחת של נציגי התעשייה הגרמנית במטרה לחדש את העסקים עם השוק האיראני.
בהמשך נפגש עם נשיא איראן חסן רוחאני, ולאחר מכן קיים פגישה משולשת עם שר החוץ האיראני מוחמד ג'וואד זריף ושר הנפט ביג'אן נמדר זנגנה.
המפגשים קוממו את ישראל ואת הקהילה היהודית; השגריר הישראלי הביע את חששותיו לגבי ביקורו של גבריאל בפני ממשלת גרמניה, והקונגרס היהודי העולמי מתח ביקורת חריפה על השר ושהאשים אותו כי הוא מעמיד את האינטרסים העסקיים לפני מוסר.
בחודש ספטמבר 2015, בעת משבר ההגירה באירופה, ביקר גבריאל במחנה הפליטים זעת'רי בירדן כדי ללמוד על מצוקתם של פליטי מלחמת האזרחים בסוריה מאז 2011. גבריאל הפציר בסעודיה להפסיק את תמיכתה בדתיים רדיקלים והביע דאגה מהמימון שסעודיה מעניקה למסגדים והאביים בגרמניה שמשמשים חממה לקיצונים איסלאמיסטים.
בינואר 2016 השתתף גבריאל בישיבת הממשלה הראשונה של ממשלות גרמניה וטורקיה בברלין.
מאוחר יותר באותה שנה כינה הצטרפות של טורקיה לאיחוד האירופי בטווח הקרוב "אשליה".
יו"ר הפרלמנט של איראן, עלי לאריג'אני, ביטל באוקטובר 2016 פגישה עם גבריאל, בתפקידו כשר הכלכלה וסגן הקנצלר לאחר שקרא לטהראן לערוך רפורמות, לפעול באחריות בסוריה והתנה את שיפור היחסים בהכרה בישראל.
הוא נפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, ואולם פגישתו עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בוטלה עקב התנגדות נתניהו לפגישתו עם נציגי "שוברים שתיקה" ו"בצלם".
במאמר שפרסם בעיתון "פרנקפורטר רונדשאו" כתב שסוציאל־דמוקרטים, כמו היהודים, היו הקורבנות הראשונים של השואה.
ב-29 בדצמבר 2017 מתח גבריאל ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל ואמר כי "מדינת ישראל מתנהגת כמו משטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
בעקבות דברים אלו ספג גבריאל ביקורת רבה מקרב ארגוני זכויות אדם יהודיים ומספר פעילים ידועים.
לרגל פסגת ה-G-20 ב-2011, הצטרף גבריאל לאד מיליבנד, מנהיג מפלגת הלייבור של בריטניה, והוקאן יוהולט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית ב"הצעת עסקה חדשה לצמיחה כלכלית".
הם אמרו כי מנהיגי G-20 צריכים להתחייב להנהגת מס טרנזקציות פיננסיות בכל המרכזים הפיננסיים העיקריים והסכם להפריד בין בנקאות לצרכנית ובנקאות להשקעות.
במכתב ששלח לנציב האירופאי למסחר, קארל דה גוכט, הצהיר גבריאל במרץ 2014 כי "הוראות מיוחדות להגנה על השקעות אינן נדרשות בהסכם בין האיחוד האירופי לארצות הברית על שותפות הסחר וההשקעות הטרנסאטלנטית (TTIP)".
במקום זאת הוא קרא אחר כך להקמת בית דין ציבורי להשקעות שיחליף את מערכת הבוררות הפרטית הנוכחית, ולאפשר עררים על פסקי בוררות.
בינתיים, הוא הזהיר ללא הרף מפני הציפיות לגידול כלכלי מ-TTIP, אך טען כי ההסכם נחוץ כדי לקבוע סטנדרטים משותפים גבוהים לצרכנים.
באוגוסט 2016 אמר גבריאל כי שיחות TTIP היו למעשה כישלון.
בספטמבר 2014 דחה גבריאל הכללת סעיף בעניין סכסוך בין משקיע למדינה בהסכם הכלכלי והסחרי (CETA) בין קנדה לבין האיחוד האירופי, מה שהביא לפתיחת משא ומתן מחודש, שעיכב את כניסתו לתוקף של ההסכם.
יחד עם עמיתו הצרפתי עמנואל מקרון הציג גבריאל הצעה משותפת ב-2015 להקמת תקציב משותף של גוש האירו.
בשנת 2016 ביטל בית משפט גרמני החלטה של גבריאל להעניק אישור מיוחד לרשת הסופרמרקטים הגדולה במדינה, אדקה, לרכוש את רשת המכולת "קייזר", שבבעלות קבוצת טנגלמאן.
השופטים העלו שאלות בנוגע ל"הטיה והיעדר נייטרליות" של השר, וטענו כי הלה קיים דיון סודי בתהליך קבלת ההחלטות.
בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה בשנת 2011, גבריאל מתח ביקורת חריפה על הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ואמר כי היא קידמה "בניית מתקנים גרעיניים בכל חלקי העולם, גם באזורי מלחמה ומשבר.
בשנת 2015 התנגד גבריאל להצעת הנציבות האירופית לשוקי קיבולת כוח אזוריים, אשר לפיה יצרני חשמל מקבלים תשלום על אספקת חשמל כגיבוי, בזמנים שבהם אנרגיה ממקורות מתחדשים, כגון השמש והרוח, אינו מספקת את רשת החשמל.
שוק חופשי שעומד מאחורי מלאי החירום יהיה זול יותר ויעבוד בדיוק כמו שוקי הקיבולת, אמר גבריאל.
מאוחר יותר הוא אף הזהיר מפני יציאה חפוזה מייצור חשמל מפחם, לאור החשש כי מהלך כזה עלול לעורר לחץ נוסף על היצרנים שעדיין מתמודדים עם הכיבוי המתוכנן של תחנות כוח גרעיניות עד שנת 2022.
בתחילת כהונתו כשר הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה, הבטיח גבריאל, תוך הכעסת יצרני הנשק, גישה זהירה יותר לייצוא נשק, ואותת על שינוי ממדיניות הממשלה הקודמת, שבה עלו המכירות.
באוגוסט 2014 הוא ביטל את הרישיון שניתן לחברת ריינמטל להקים מרכז אימונים צבאי ממזרח למוסקבה.
גבריאל מחויב למדיניותה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להפחתת מכירות הנשק למדינות הפוגעות בזכויות האדם ובשלטון החוק או במקומות שמכירות כאלה עשויות לתרום לחוסר יציבות פוליטית.
הוא הצהיר כי שליטה על היעד הסופי של נשק קל שנמכר למדינות כאלה אינה מספקת.
עם זאת, הוא ציין שהממשלה לא תחסום באופן גורף עסקאות עם מדינות שמחוץ לברית המסורתית של גרמניה.
עסקאות עם מדינות כאלה יכולות להיות מאושרות בגלל "מדיניות חוץ מיוחדת או אינטרסים ביטחוניים".
הוא הציע כי משרד החוץ הפדרלי עשוי להיות הגוף המתאים ביותר להחליט אם לאפשר ייצוא, וקרא למדיניות משותפת של ייצוא נשק אירופי.
בסוף 2015 אישר משרדו את המיזוג של יצרנית הטנקים הגרמנית קראוס-מאפי וגמן (KMW) עם יצרנית הרכב המשוריין הצרפתית נקסטר.
בחודש מאי 2014, גבריאל ושר הכלכלה של צרפת ארנו מונטבור שלחו לנציב האירופי לתחרות, חואקין אלמוניה, מכתב אשר מבקר את ההתנהלות של שלוש השנים האחרונות בגוגל.
מאוחר יותר קיבל גבריאל "בברכה חמה" את ההשקה של הגבלים עסקיים של האיחוד האירופי נגד גוגל באפריל 2015.
בספטמבר 2014 כינה גבריאל את גוגל, אמזון ואפל "אנטי-חברתיות" וקרא לאכיפת מיסוי מתאים.
בתחילת 2015 גבריאל ועמיתו הצרפתי עמנואל מקרון כתבו במכתב משותף לסגן נשיא הנציבות האירופית, אנדרוס אנסיפ, כי כוחם ההולך וגדל של כמה ענקים מקוונים "מצדיק התייעצות במדיניות במטרה להקים גנרל הולם מסגרת רגולטורית לפלטפורמות דיגיטליות חיוניות".
בשנת 2016, במהלך סדרה של הצעות סינית לרכישת חברות ההנדסה הגרמניות, קרא גבריאל בפומבי לסעיף הגנה אירופאי רחב, אשר ביכולתו לעצור השתלטות זרה על חברות שלטכנולוגיה שלהן חשיבות אסטרטגית להצלחה הכלכלית העתידית של האזור.
באפריל 2014, עורך הדין לזכויות אדם, מו שאופינג, סורב להיפגש עם גבריאל במהלך ביקורו בסין, אף על פי שהשר אמר לפני הפגישה כי הוא מעוניין לפגוש בקולות ביקורתיים.
במהלך ביקורו אצל סלמאן מלך ערב הסעודית ב-2015, פתח גבריאל במאמץ ציבורי יוצא דופן לשכנע את הרשויות הסעודיות לשחרר או להעניק חנינה לסופר ראיף בדווי הכלוא בסעודיה, וקרא להגברת קולה הפוליטי של גרמניה באזור שבו השפעתו הייתה מוגבלת במידה רבה לנושאים כלכליים.
חברי פרלמנט וארגוני זכויות אדם קראו לו לדון במקרה של בדווי לפני נסיעתו.
הביקורת הבוטה שלו על הצדק בסעודיה הייתה יוצאת דופן ביחס למנהיגים מערביים אחרים שביקרו במדינה, שהיא בעלת ברית הקרובה למערב בנושאי טרור ובמדינה האסלאמית, במיוחד בהתחשב במעמדה של גרמניה כמקור היבוא השלישי בגודלו בסעודיה.
בממשלת ארצות הברית אומנם נמתחה ביקורת על פסק הדין של בדווי, אולם מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי לא דיבר על המקרה בפומבי כאשר ביקר בריאד ימים ספורים קודם לכן.
במהלך נסיעה לקטר קרא גבריאל לאמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני ולפקידים בכירים נוספים להגן טוב יותר על עובדים זרים מהתעללויות מצד מעסיקיהם.
חבר בדירקטוריון של דירקטורים מפקחים של KfW
חבר לשעבר בחבר הנאמנים של קרן RAG
חבר במועצה המפקחת בסוכנות האנרגיה הגרמנית (2005–2009)
חבר בחבר הנאמנים במכון מקס פלנק לרפואה ניסויית (2005–2009)
תוכנית מענקי המחקר על שם סילקה טמפל של קרן פורום העתיד גרמניה-ישראל עומדת תחת חסותו של זיגמר גבריאל
זיגפריד ברכפלד (בהונגרית: Brachfeld Siegfried; ברלין, 17 באפריל 1917 – בודפשט, 22 ביוני 1978) היה עיתונאי הונגרי ממוצא יהודי, מנחה קברט ובורלסקה.
זיגפריד ברכפלד נולד בגרמניה כבנם של אוסקר ברכפלד, כנר יהודי-הונגרי ושל אדית מייסנר, גרמניה לותרנית.
הוא למד בתיכון בברלין עד 1934. הוא לא סיים את לימודיו והתפרנס מעבודות מזדמנות עד סוף שנות השלושים.
הוא נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1939, נלקח למחנה ריכוז, ולאחר מכן גורש לבודפשט שבהונגריה בשנת 1941 כאזרח הונגרי.
משנת 1942 גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1945 נפל בשבי הסובייטי, משם שב להונגריה בסביבות חג המולד 1949.
בין השנים 1949–1965 עבד כקריין וכתב בשפה הגרמנית ברדיו ההונגרי.
בין השנים 1961 ל-1964 הוא למד גרמנית באוניברסיטת אטווש לוראנד ואחר כך בין השנים 1965 ל-1968 היה סטודנט באוניברסיטת פרייה (Freie Universität) בברלין המערבית.
בשנת 1970 הוא קיבל את תואר הדוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת אטווש לוראנד
בשנת 1957 הצטרף לבמה העליזה, ולאחר מכן מונה לבמאי הראשי של "משרד הבימוי הלאומי" (Országos Rendező Iroda).
בין השנים 1971–1978 היה עיתונאי ועורך בעיתון בשפה הגרמנית "בודפשטר רונדשאו" (Budapester Rundschau).
הקהל ראה אותו בסרטים רבים.
אשתו הייתה אנה פאפ, איתה התחתן בשנת 1953 בבודפשט.
הוא התאבד בגיל שישים ואחד עקב מחלה חשוכת המרפא.
אני, איגנץ שטרסנוב, הנוכל (1966)
(עם שאנדור נובובצקי), Aufbau-Verlag, ברלין, 1974
זיגמונט ולישבסקי (בפולנית: Zygmunt Waliszewski; 1 בדצמבר 1897 – 5 באוקטובר 1936) היה צייר פולני, חבר בתנועת הקפיסטים .
ולישבסקי נולד בסנט פטרסבורג למשפחה פולנית של מהנדס.
בשנת 1907 עברו הוריו לטביליסי שם בילה ולישבסקי את ילדותו.
בטביליסי החל את לימודיו בבית ספר יוקרתי לאמנות.
בשנת 1908 הציג תערוכה ראשונה והשתתף בחיי האוונגרד האמנותי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם עם הצבא הרוסי, וחזר לטביליסי בשנת 1917.
הוא ביקר במוסקבה מספר פעמים והיה בהשראת תנועת הפוטוריסטים הרוסים.
מאוחר יותר הוא הפך לחבר בקבוצה הפוטוריסטים בטביליסי.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים הוא נסע לפולין והתיישב בקרקוב.
בין השנים 1921–1924 הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב באולפן של ויצ'ך וייס ויוזף פאנקייביץ'.
בשנת 1924 נסע לפריז עם קבוצת האוונגרד והמשיך שם בלימודיו בציור בהדרכתו של פאנקייביץ'.
הוא השתתף בסדנאות הציור של הקאפיסטים.
במוזיאון הלובר, הוא צייר עותקים של יצירותיהם של הציירים הוותיקים כמו טיציאן, דייגו ולאסקס, יאן ורמיר, פרנסיסקו דה גויה ואז'ן דלקרואה.
הוא היה מוקסם גם מאמנותם של פול סזאן, וינסנט ואן גוך ואנרי מאטיס.
בשנת 1931 שב לפולין, התגורר בורשה, בז'שוביץ וקרקוב.
בתקופה זו ולישבסקי עיצב תפאורה וכרזות, יצר איורי ספרים, צייר קריקטורות וסצנות גרוטסקיות.
בקרקוב התיידד עם הפורמיסטים הפולנים.
ולישבסקי צייר בעיקר דיוקנאות וקומפוזיציות של דמויות ונופים של הכפר.
הוא נפטר בפתאומיות בשנת 1936.
זיגמונט איידוקביץ' (בפולנית: Zygmunt Ajdukiewicz; 1861–1917) היה צייר ריאליסטי פולני בסוף המאה ה-19, שהתמחה בציור פורטרטים, סצנות מחיי היומיום ואירועים היסטוריים.
איידוקביץ', שנולד וגדל בגליציה, התיישב בבירת הקיסרות עם סיום לימודיו, אך שמר על קשר הדוק עם מולדתו.
בהיותו בווינה הוא אייר את הרומן האפי "המבול" מאת הסופר הפולני זוכה פרס נובל, הנריק סנקביץ'.
זיגמונט איידוקביץ' נולד בויטקוביץ שבגליציה האוסטרית.
הוא למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בין השנים 1880–1882, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של וינה, ובשנת 1883 באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, מוסד שהיה קשור באסכולת מינכן לנטורליזם.
בשנת 1885, הוא התיישב בווינה ופעל שם כצייר פופולרי של החצר האוסטרית.
בווינה הוא עבד על סדרה ארוכה של יצירות אמנות מקוריות עבור האנציקלופדיה בת 24 הכרכים שיזם ונתן חסותו של הנסיך רודולף כהוכחה להישגיו האימפריאליים.
זה היה פרויקט פרסום גדול שהודפס בגרמנית והונגרית בין השנים 1886–1902 תחת הכותרת מונרכיה אוסטרו-הונגרית במילה ובתמונה.
כרכים נוספים פורסמו זמן רב לאחר מותו של רודולף בינואר 1889.
איידוקביץ צייר לוחות לאנציקלופדיה המתארים לאומים שונים, קבוצות אתניות ומיעוטים המיוצגים באוסטריה-הונגריה.
הוא גם הפיק סדרה של 12 ציורים על חייו של טדאוש קושצ'ושקו שפורסם בשנת 1892 כאלבום אמנותי.
הוא צייר דיוקן עומד בגודל טבעי של הארכידוכס פרנץ פרדיננד כצייד (1913).
איידוקביץ' הציג בקרקוב, ורשה, לבוב, וינה, ברלין, מינכן ופראג.
ציוריו זכו בפרסים בתערוכות אמנות בינלאומיות, כולל מדליית זהב בווינה ומדליית הזהב במחלקה השנייה בברלין בשנת 1891, וכן במדליית הזהב השנייה בווינה ובמדליית הזהב ב-1898 בתחרות 1894 בלבוב (למברג).
את עבודותיו ניתן למצוא במספר מוזיאונים וגלריות לאומיות ברחבי פולין, כגון במוזיאונים הלאומיים של פולין בוורשה, בקרקוב ובוורוצלב; באוספי מדינה במוזיאון ואוול ובמוזיאון שלזיה עילית בביטום, וכן במוזיאון להיסטוריה בווינה.
זיגמונט איידוקביץ' היה בן דודו הראשון של הצייר הפולני טדאוש איידוקביץ' שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים.
הוא נפטר בווינה בשנת 1917.
זיגמונט פוגל (בפולנית: Zygmunt Vogel; 15 ביוני 1764 – 20 באפריל 1826) היה מאייר, מחנך וצייר פולני בסגנון קלאסי.
אביו היה שף של הנסיך מיכאל פרידריק צ'רטוריסקי ומת בעוד זיגמונט היה עדיין ילד קטן.
לאחר מכן, הוא ואימו עברו לחסות של הנסיך.
כשהיה מבוגר הוא נשלח לוורשה ללמוד מדעים במטרה להיות אדריכל.
אולם בגיל שש עשרה הציג בפניו סטניסלב קוסטקה פוטוצקי את עבודותיו של הצייר האיטלקי ברנרדו בלוטו שהתמחה בנוף עירוני.
פוגל החליט שהוא מעדיף להיות כמוהו צייר של נוף עירוני.
הוא התקבל לבית הספר המלכותי לציור, בהנחייתו של מרצ'לו באצ'ארלי.
בתחילה יצר עבודות בסגנון בלוטו, אך עד מהרה פיתח סגנון משלו ויצר סצנות נוף של ורשה.
במקום להשתמש בשמנים, הוא השתמש בצבעי מים, דיו ועפרון.
בשנת 1787 הוא זכה לחסותו של המלך סטניסלב השני.
העבודה הראשונה שלו כללה נסיעה לקרששוביץ, אלוורניה, אולקוש, רבסטין, פיסקובה סקאלה ומקומות אחרים כדי לאסוף חומרים היסטוריים.
עם שובו, הוא השתמש ברישומים שלו ליצירת אלבום של 63 ציורים בצבעי מים, שפורסם בשנת 1806 על ידי יאן זכריאש פריי (יחד עם כמה תחריטים שלו, המבוססים על רישומיו של פוגל).
לאחר מכן הוא נשלח לדנציג (גדנסק) ובילה שם שנתיים, אבל שרדו מעט מציוריו מאותה תקופה.
בשנים שלאחר מכן הוא טייל ברחבי פולין וצייר טירות, עיירות ונחלות.
המחזור הראשון שלו בן עשר העבודות הוזמן על ידי פטרונו הוותיק, סטניסלב קוסטקה פוטוצקי, למעון קיץ חדש ליד אולסין .
עם זאת, מפת מסעו של פוגל הוגבלה למסלול הראשון שהורה המלך, "לאורך הוויסלה, החל מביאלא מחוץ לקרקוב ועד לשפך ליד מונדא שמעבר גדנסק".
לאחר התפטרותו של המלך, עזיבתו את סנקט פטרבורג ומותו הקרוב (1798) פוגל החל לחפש עבודה אחרת.
הוא הפך למורה באוניברסיטת ליסאום בוורשה, ובשנת 1817 קיבל פרופסור לפרספקטיבה במחלקה לאמנויות של האוניברסיטה המלכותית החדשה בוורשה תפקיד בו המשיך למשך שארית חייו.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו אלכסנדר קוקולר ופרנצ'ישק פנהאוזר.
בשנת 1818 הוענק לו מסדר סטניסלוס הקדוש.
הוא התגורר בוורשה עד סוף ימיו.
הוא נקבר בבית העלמין האוונגליסטי-אוגסבורג בוורשה.
זיגמונד רומברג (במקור ז'יגמונד רוזנברג, באנגלית: Sigmund Romberg; נג'קניז'ה, הונגריה, 29 ביולי 1887 – ניו יורק, 9 בנובמבר 1951) היה מלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, שהתפרסם באופרטות שלו.
בשנת 1970, היה בין הראשונים שהוכנסו להיכל התהילה של כותבי השירים (Songwriters Hall of Fame).
זיגמונד רומברג נולד במשפחה יהודית חובבת מוזיקה ואמנות בשם ז'יגמונד רוזנברג בעיר נאג'קניז'ה בהונגריה, בעידן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כילד, למד לנגן בכינור ובפסנתר, אבל בסופו של דבר הוריו רשמו אותו לבית ספר ריאלי.
המורה שלו לזימרה הבחין בכישרונו המוזיקלי.
מאוחר יותר למד הנדסה בווינה, אך לקח גם שיעורי קומפוזיציה והרמוניה במהלך שנותיו שם.
הוא היה חבר של אמריך קלמן ושל פרנץ להאר.
בשנת 1909 היגר לארצות הברית.
הוא קיבל עבודה במפעל לעפרונות ואז התחיל לנגן בפסנתר בבתי קפה.
רומברג החל להלחין במהלך שנות בתי הקפה שלו, בתחילה רק כדי לבדר את עצמו.
הוא הקים להקה משלו והוציא כמה משיריו בדפוס, שאמנם לא ממש הצליחו, אך בסופו של דבר האחים שוברט ביקשו ממנו לכתוב את המחזמר הראשון שלו.
The Whirl of the World שעלה לבמה לראשונה בברודוויי בשנת 1914.
בין יצירותיו המוקדמות של רומברג, חשוב להזכיר את היצירה Blossom Time, העוסקת בחייו של פרנץ שוברט והוצגה בהצלחה רבה.
אופרטות אחרות שלו כוללות את:
יצירותיו הושפעו מאוד מיצירותיו של להאר בווינה.
הוא הפיק יחד עם ג'ורג' גרשווין את המחזמר שלו רוזלי (Rosalie).
יצירותיו המאוחרות, כמו - Up in Central Park (1945) - כבר קרובות יותר למסורות מוזיקליות האמריקאיות, אך הצליחו פחות.
רומברג הלחין גם מספר פסקולים לסרטים.
קולומביה רקורדס ביקש מרומברג לנצח על התזמור התזמורתי של יצירותיו להקלטה.
ההוצאה לאור הוציאה את סדרת האלבומים של רומברג בין השנים 1945–1950.
לראשונה עם דורותי דונלי, תסריטאית-שחקנית, בשנת 1908. נישואיהם נמשכו עד 1923. אשתו השנייה הייתה ליליאן האריס.
רומברג נפטר בגיל 64 והובא למנוחות בבית הקברות פרנקליף בהרטסדייל, ניו יורק.
הסרט "עמוק בלבי" (Deep in My Heart) משנת 1954, בבימויו של סטנלי דונן, עוסק בחייו של רומברג, בגילומו של חוזה פרר.
פעמיים הופק עיבוד קולנועי לאופרטה שלו "הירח החדש" (The New Moon).
בגרסה משנת 1930 מופיעים לורנס טיבט וגרייס מור, בגרסת 1940 מופיעות ג'נט מקדונלד ונלסון אדי.
ב-"The New Moon: נחשבים לסטנדרטים של ג'אז.
תחילה עובדו מחדש פעמים רבות, ואילו לאחר מכן נודעו בעיקר בביצוע של בילי הולידיי.
סמואל זיגפריד בינג היה סוחר אמנות גרמני-צרפתי שהתגורר בעיר פריז ועזר להכניס אמנות ויצירות אמנות יפניות למערב והיה גורם בהתפתחות סגנון האר נובו בסוף המאה התשע-עשרה.
בינג נולד בהמבורג, בן למשפחת סוחרים גדולה.
הוא עבר לצרפת בשנת 1854, כדי לסייע בניהול עסקי ייצור הקרמיקה של משפחת בינג, והתגורר בצרפת למשך שארית חייו.
הוא הפך לאזרח צרפתי ב-1876. בינג התחתן עם בת דודה מדרגה שנייה, יוהנה בר, ביולי 1868. בנם מרסל בינג הפך בסופו של דבר לשותף עסקי של אביו, וכן למעצב תכשיטים בסגנון ארט נובו.
בשנת 1873, עם מותו של אחיו הבכור מייקל, הפך זיגפריד בינג לראש מפעלי משפחת בינג בצרפת.
בינג פיתח עסק משגשג של מסחר בין-לאומי משנות ה-70 ואילך, ועבד באמצעות מספר גופים מסחריים עם שותפים ובני משפחה שונים.
הוא התרכז ביבוא ובמכירה של חפצי אמנות יפניים וחפצי אמנות אסייתיים אחרים, אם כי עסקיו ייצאו גם סחורות צרפתיות ליפן, דרך משרד ביוקוהמה בניהולו של אחיו הצעיר אוגוסט.
בדצמבר 1895 הוא פתח את הגלריה המפורסמת שלו, "", שהציגה יצירות של אמנים מה שנודעו כסגנון האר נובו.
אנרי ואן דה ולדה עיצב את פנים הגלריה, בעוד לואיס קומפורט טיפאני סיפק את הויטראז'ים.
הגלריה של בינג כללה חדרים שלמים שעוצבו בסגנון אר נובו על ידי מעצבי הבית שלו.
במהלך התקופה המצליחה ביותר של הגלריה, 1896–1902, מכר בינג מגוון גדול של יצירות אמנותיות, כולל בדים בעיצוב ויליאם מוריס, כלי זכוכית של לואי קומפורט טיפאני, תכשיטים, ציורים, קרמיקה, ויטראז'ים ורהיטים בסגנון אר נובו.
לקוחותיו היו אספנים פרטיים וגם מוזיאונים גדולים, והוא עזר לקדם שוק אמנות עולמי.
הביתן שלו בתערוכה העולמית של פריז ב-1900 היה בולט במיוחד.
בינג היה הסוחר האירופי העיקרי של חברות אמריקאיות.
לזיגפריד בינג היה גם תפקיד משמעותי בקידום אמנים שהיו קשורים בתנועת הנאבי כולל פייר בונאר, אדואר וויאר, מוריס דני, פול סריזייה, פול רנסון ופליקס ואלוטון.
בינג קידם את הקריירה של מגוון רחב של אמנים, אבל סגר את הגלריה שלו במהלך 1904, שנה לפני מותו, כאשר אופנת האר נובו החלה לדעוך.
פעילותו של בינג הייתה חשובה וקריטית, להשפעה של אמנות יפן על האר נובו.
הוא פרסם כתב עת חודשי, Le Japon Artistique, שהחל להופיע ב-1888 ונאסף בשלושה כרכים ב-1891. כתב העת השפיע על אמנים כמו גוסטב קלימט.
זיגמונט והלינה לוגובסקי (בפולנית: Zygmunt & Halina Lugowski) היו זוג פולנים איכרים עניים שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת ילדה יהודיה בתקופת השואה.
הלינה הגיעה לישראל וחיה בחיפה עד לפטירתה.
זיגמונט והלינה חיו בעוני עם שלושת ילדיהם במזרח פולין בכפר .
זיגמונט היה פועל חקלאי שכיר והלינה יתומה מהוריה.
הזוג התגורר בבית אביו של זיגמונט.
ב-1942 הובאה לביתם על ידי אחד האיכרים ילדה יהודיה בשם ואנדזיה.
זה היה שמה הבדוי של סטלה זילברשטיין.
בני הזוג נתנו מחסה והסתירו בביתם את סטלה, שנמלטה יחד עם אמה בעת חיסול גטו לושיצה במחוז ורשה באוגוסט 1942. האם נתפסה ונרצחה, אך סטלה הצליחה להימלט.
סטלה, שהשתמשה בשם הבדוי ואנדזיה גילתה כעבור זמן מה להלינה שהיא יהודיה.
סטלה עסקה בסריגה על מנת לסייע בהוצאות אחזקתה ועל פי עדותה זכתה ליחס אנושי וטוב.
כאשר שיתפה את הלינה על כך שאמה נהגה לאפות חלות, הזהירה אותה הלינה שלא תספר על כך לאיש.
סטלה שהתה בביתם של הלינה וזיגמונט בחודשים פברואר עד מרץ 1944 ולאחר מכן הלינה דאגה להעבירה למקום מסתור אחר.
בהמשך סייעה הלינה במתן מזון לשתי יהודיות נוספות, אך הן נרצחו על ידי הגרמנים.
במאי 1944, חודשיים לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, סטלה התנצרה ונכנסה למנזר.
סטלה היגרה ב-1968 לישראל לעיר חיפה ושינתה את שמה לכוכבה צור.
היא הביאה איתה לחיפה את הלינה שהתגוררה איתה עד פטירתה.
הלינה נקברה בפולין בבית הקברות ב'דלוגה קושיילנה'.
ב-18 במאי 1989, בעקבות עדותה של כוכבה צור, זכו בני הזוג זיגמונט והלינה לוגובסקי בהכרה כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
בטקס, שהתקיים ב-7 בנובמבר 1989 ניטע עץ לכבודם.
הלינה, שהתגוררה עד לפטירתה בחיפה, מונצחת באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של הלינה ואותר קברה בפולין.
דוקטור זיגמונד ראשר היה רופא גרמני וחבר במפלגה הנאצית אשר ביצע מאות ניסויים בבני אדם במסגרת עבודתו בשורות השוצשטאפל, תחת חסותו האישית של היינריך הימלר.
בשלהי מלחמת העולם השנייה נעצר בידי המשטרה הפלילית, הקרימינלפוליציי, באשמת חטיפת תינוקות ומסירתם לזוגות שסבלו מבעיות פוריות.
כמו כן נאשם ברצח עוזרת המעבדה שלו.
הוא נכלא במחנה הריכוז דכאו והוצא להורג ב-1945.
זיגמונד ראשר נולד במינכן ב-12 בפברואר 1909, בנו השלישי של הרופא האנס אוגוסט ראשר, ואחיינו של המוזיקאי הידוע .
אביו היה תומך נלהב של האנתרופוסוף רודולף שטיינר.
הוא הצטרף ל שהקים ב-1913 ואף לקח חלק בקורס ה הראשון שהתקיים אי פעם ב-1921. מאוחר יותר שלח אותו אביו ללמוד ב, אותו הקים שטיינר עצמו, על אף שבסופו של דבר סיים ראשר הצעיר את חוק לימודיו ב-1930 או ב-1931 בבית ספר תיכוני בקונסטנץ.
כעבור שנתיים נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, ובאותה תקופה גם הצטרף למפלגה הנאצית.
לאחר שעבר בהצלחה את בחינותיו הראשונות נסע ראשר לשווייץ בכדי לעבוד יחד עם אביו, אשר התגרש במהלך היעדרותו, ועבד כעת בתור אקטיביסט לצדו של הכימאי האנתרופוסופי , בדורנאך.
ראשר המשיך בלימודיו בבזל והצטרף לכוחות ההתנדבות השווייצרים במשך כמה חודשים ספורים, בטרם שב למינכן באוקטובר 1934 על מנת לסיים את לימודיו.
עבודת התזה של ראשר עסקה בבדיקות היריון ויצרה עניין רב בקרב חוקרי הורמונים מאותה העת.
הוא פיתח עניין כמעט אובססיבי במדידת הורמונים של היריון באמצעות , שיטה עליה שמע מפייפר.
לצורך מימון מחקריו השתמש במענקים ותמריצים שונים שקיבל מידי הקרן הגרמנית למחקר, וב-1936 סיים בהצלחה את בחינות ההסמכה המדיניות וקיבל דוקטורט לרפואה.
בשלוש השנים הבאות התנדב ראשר כעוזר במחלקה הכירורגית של , ולמחייתו התפרנס ממענקים שקיבל מידי .
הוא ערך מחקרים אנטומיים בקריסטלוגרפיה אונקולוגית, ומאמריו פורסמו בשבועון הרפואי של מינכן.
באותה תקופה הצטרף ראשר לשורות השטורמאבטיילונג והתקדם עד לדרגת רוטנפיהרר, בטרם הועבר לשוצשטאפל ב-11 באוקטובר 1939. לאחר שהתכחש בפרהסיה לאביו, אשר דעותיו הפרוגרסיביות משכו תשומת לב שלילית רבה, גויס ראשר ללופטוואפה, כך שהחזיק במינויים בכמה חילות.
עם גיוסו פגש ראשר את קרולינה "ניני" דיהל, זמרת פופ לשעבר ובת חסותו של רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, והשניים נישאו.
בשנים הבאות נהנה ראשר מהשפעה רחבה בשל קשריו עם הימלר, אפילו מעבר לממונים עליו.
פשר יחסיה של קרולינה עם הימלר אינו ברור דיו, ומספר השערות גורסות כי הייתה מאהבתו.
תחילה התנגד הימלר לנישואיהם בשל הבדלי הגילאים המשמעותיים שהתקיימו ביניהם, כאשר קרולינה הייתה מבוגרת מראשר בשש עשרה שנים בעת היכרותם, ושאלת פוריותה הייתה מוטלת בספק.
על אף כן, ברכתו של הימלר הייתה הכרחית בשל חברותו של ראשר בשוצשטאפל, ולאחר לידתו של בנם השני מחוץ לנישואים, החליט להיעתר לבקשתם.
הימלר סיפק למשפחה הטרייה תמיכה כלכלית בדמות מאה שישים וחמישה רייכסמארקים אותם העביר לבני הזוג בכל חודש, וכן שלח מפעם לפעם סלסלות פרי, שוקולד, ומצרכים אחרים שלא היו ברי השגה ברייך באותה העת.
משפחתם הקטנה המשיכה לגדול עם לידתם של בנם השלישי, וב-1941 פנה הימלר לשני רופאים משורות השוצשטאפל, ארנסט רוברט גרוויץ ו, וביקש את דעתם המקצועית בנוגע ליכולתה של אישה בגילאי 49–50 להרות.
עם מעצרו של ראשר ב-1944 התגלה כי קרולינה כלל לא הרתה, אף לא פעם אחת, וכי כל שלושת ילדיה נרכשו או נחטפו מידי זוגות אחרים.
שבוע אחד לאחר פגישתו הראשונה עם הימלר, הציג בפניו ראשר מסמך שנשא את הכותרת .
מעט לאחר מכן מונה למשרת המנהל הראשי של מחקר אשר עסק באבחנה מוקדמת של מחלת הסרטן, תחת הנחייתו של פרופסור .
בשלבי המחקר המוקדמים החל צוות המדענים לבחון תרכיז צמחי מסוים כתרופה למחלה.
קורט בלומה, נציגו של משרד הבריאות הנאצי והמומחה למחלת הסרטן במועצת המחקר של הרייך באותה העת, הציע לנסות תחילה את החומר על מכרסמים, אולם ראשר התעקש להשתמש בנסיינים אנושיים.
הימלר תמך בהצעתו, ותוכנית חדשה לניסויים בבני אדם הוקמה במחנה הריכוז דכאו.
כעבור חודש צורף ראשר למחלקת אננארבה.
באותו יום הגיש תזכיר שנועד לעיניו של הימלר, בו הציע לבחון את מחלת הסרטן מבחינת חמישה היבטים: חלקם היו קשורים לעבודתו המוקדמת במינכן, ואחרים הצביעו על קשר אפשרי בין דשן מלאכותי לבין גידולים סרטניים שהתגלו בבקר.
בנוסף ניסה להאיץ את התקדמות המחלה בעכברים בניסיון למצוא גורם קטלני שיסייע בהדברת חולדות.
לפקודתו של הימלר התבקש ראשר לערוך תיעוד ארוך טווח של ספירת דם בקרב אסירי עולם, כך שנתונים על התפתחות אפשרית של המחלה יהיו קיימים עוד מראשיתה.
מטרת הניסוי הייתה לאפשר אבחנה של המחלה בעזרת בדיקות דם פשוטות.
ראשר החל את שלל מחקריו באופן צנוע בדירתו הפרטית, בה הקים מעבדה לבדיקות דם.
ב-13 במאי 1939 ציווה הימלר בכתב כי מחלקת אננארבה תישא בכל הוצאותיו, לרבות תשלומי המים והחשמל של ביתו.
קרולינה דיהל, אשר הייתה ארוסתו באותה העת, התגוררה בדירתו יחד עם חברתה ג'ולי מושלר, אשר שימשה כעוזרת מעבדה וכמנהלת משק הבית.
מאמר שעסק ב של ראשר במחקריו על מחלת הסרטן פורסם בכתב העת .
וולפרם סיברס, המזכיר הכללי של מחלקת אננארבה, גילה תדהמה רבה בפני הצלחתו המהירה של ראשר, אשר הפכה אותו תוך זמן קצר לבכיר במחלקה.
ראשר גויס למערך המילואים של הלופטוואפה כקצין רפואה באוגוסט 1939, על אף עבודתו המשותפת זה מכבר עם הצבא הגרמני מתוך שורות השוצשטאפל.
הוא הוצב בבסיס הדרכה ללוחמה ארטילרית נגד מטוסים, כיום , ב.
פקודותיו הראשונות בחיל האוויר הורו לו לפתח , אשר תסייע במיוני הטיס של הצבא.
על אף משימותיו החדשות, לא נטש ראשר את מחקריו הקודמים, וב-1 בדצמבר 1940 שלח מכתב לשטנדרטנפיהרר במחנה הריכוז דכאו, וביקש כי יסייע לו להמשיך בהתחייבויותיו הקודמות בכך שישלח דגימות דם לעוזרת המעבדה שלו, מושלר, על בסיס שבועי.
לאחר שנחל תבוסה בקרב על בריטניה ב-1940 עמל הלופטוואפה בניסיונות קדחתניים על פיתוח מטוסי סילון המסוגלים לטוס בגובה רב.
במכתב ששלח להימלר בו הודה לו על הפרחים ששלח לכבוד לידתו של בנו השני, ניסח ראשר את הבקשה הרשמית:
הימלר שהה באותה העת באוסלו, ועוזרו האישי, רודולף ברנדט, ענה במקומו כי הרייכספיהרר לספק את האסירים את הנחוצים.
ראשר הועבר למכון לרפואה אווירית במינכן ופתח בסדרת ניסויים בבני אדם תחת הנחייתו המקצועית של במחנה הריכוז דכאו.
ההכנות לניסויים החלו בדצמבר 1941, וצריף מספר חמש פונה לחלוטין וצויד בתא לחץ אשר הושאל מהפיזיולוג .
כמו כן הוסב אחד התאים במקום לחדר ניתוח.
הניסויים הראשונים החלו בפברואר 1942, והתעכבו במשך זמן מה בעקבות מחלוקות שהתעוררו בין הלופטוואפה לשוצשטאפל.
לבסוף הסכימו שני הצדדים כי השוצשטאפל יספק את האסירים הדרושים, אשר היו עתידים לשמש כנסיינים, וכי אנשיו יוכלו לפקח על המחקר לצדו של ראשר.
חדר הבקרה של המיזם הוקם גם הוא בצריף מספר חמש של המחנה.
הרופא שימש כמפקח על הניסויים מטעם הלופטוואפה, והיה אחראי להקמתו של נייד בין צריף מספר שלוש לצריף מספר חמש.
הניסויים דימו צניחות מגובה של עשרים ואחד קילומטרים, ונמשכו עד למאי 1942. ממצאיהם הסופיים נחתמו בידי רוף, רומברג וראשר.
בהיעדרותו של רומברג, השתמש ראשר בתא הלחץ לצורך עריכת ניסויים נוספים פרי המצאתו, ונהג להכניס פנימה נסיינים ולהחזיקם תחת לחץ קיצוני.
לאחר נעילתם בתא, הפחית ראשר את הלחץ הפנימי על מנת לדמות תנאים המצויים בגובה רב.
הלחץ בתא היה יכול להשתנות בקלות ובמהירות רבה, מה שאיפשר לראשר לעקוב אחר התנאים מהם סבלו טייסים במהלך נפילה חופשית וללא כל חמצן.
אם הנסיינים נותרו בחיים, או שעם הוצאתם החוצה הבחין ראשר בפעימות לב חלשות או אפילו בנשימות חנוקות, החל מיד לנתח את גופם בניסיון לתעד את פעילות המוח, הלב והריאות, בתגובה למצב שבו היו נתונים זה עתה.
ממצאי מחקריו הפרטיים של ראשר הועברו להימלר בלבד, אשר העיר כי יש להמתיק את עונשם של מי מהנסיינים אשר ישרדו את המחקר לכדי מאסר עולם.
ראשר ענה בתגובה כי כל הקורבנות עד אותה העת היו פולנים וסובייטים בלבד, ושלדעתו אין להעניק להם חנינה מכל סוג.
העיד כי ראשר נמנע מעריכת הניסויים אלא בהיעדרותו של רומברג, ונטה לעשות זאת באישון הלילה.
לדבריו, מתו בסך הכל בין שבעים לשמונים אסירים לאורך המחקר.
בתום המחקר הקודם החל ראשר להשקיע את מרב מאמציו בחקר היפותרמיה וקיפאון, דרך סדרת ניסויים חדשה שנערכה על שלוש מאות נסיינים אשר לא מסרו את הסכמתם להם.
חוקרים אמריקאים גילו מאוחר יותר כי במקרה הזה שימש ראשר כמעין שעיר לעזאזל תחת ידיו של , המנתח הראשי של הלופטוואפה, אשר תכנן באופן אישי את הניסויים.
הצורך בניסויים התעורר לאחר שמטוסים גרמנים רבים נורו בידי כוחות האוויר והארטילריה של הבריטיים, ונאלצו לבצע נחיתות חירום או להתרסק בים הצפוני ובתעלת למאנש.
לפיכך, הציע הלופטוואפה כי מחקר לחץ האוויר ילווה במחקר הנוגע להיפותרמיה.
הימלר הורה לראשר ביוני 1942 להתחיל בהכנות לניסויים, וקבוצת המחקר הוקמה תחת ניהולו של פרופסור .
הנסיינים נאלצו לשהות בסביבה פתוחה תחת מזג אוויר קפוא למשך תקופות זמן ארוכות, לעיתים עד ארבע עשרה שעות ברציפות.
לחלופין, הוכנסו חלקם לתאי מים מלאי קרח לאורך שלוש שעות, כאשר טמפרטורות הגוף והדופק שלהם נמדדו בעזרת סדרת אלקטרודות.
לאחר מכן נבדקו דרכים אפשרויות לחימום גופם, לרוב באמצעות טבילה במים חמים.
עד אחד סיפר כי חלק מהנסיינים הושלכו לתוך מים רותחים.
הימלר השתתף בכמה מהניסויים והציע לראשר לנסוע לים הצפוני על מנת ללמוד כיצד תושבי המקום נהגו לחמם חולי היפותרמיה.
כמו כן נשמע אומר כי , בנוסף לכך ש היה בעל השפעה שונה מ.
בהמשך הובאו ארבעה נשים צועניות ממחנה הריכוז ראוונסבריק לצורך עריכת ניסוי נוסף, בו אדם שסבל מהיפותרמיה הונח בין שתי נשים עירומות בניסיון לחממו.
נושאים נוספים שנחקרו היו התנהגות אנושית בתנאי קור קיצוניים, יעילותם של ביגוד ופריטי לבוש שונים כנגד הקור, וניסיונות אפשריים להאטת או למניעת מוות באמצעות התחממות.
תוצאות המחקר הוצגו בכנס רפואי שהתקיים בנירנברג באוקטובר 1942, באמצעות שתי מצגות שנקראו ו.
באותה העת סופח ראשר חזרה לשורות השוצשטאפל וניסה להשיג את התעודות והאישורים המתאימים לצורך קבלת משרה אקדמית בכירה.
על אף שניסויי ההיפותרמיה והקיפאון תמו באופן רשמי באותה שנה, הוא המשיך במחקריו על מנת להשיג ; עבודת התזה של הפוסט-דוקטורט שלו נקראה .
לצורך מחקריו נעזר ראשר בתקופת החורף הקפואה במיוחד שתקפה את גרמניה בין השנים 1942–1943. כאשר מזג האוויר החל להתחמם, ביקש מהימלר לקבל העברה רשמית למחנה ההשמדה אושוויץ, שם האטמוספירה הייתה קרה יותר.
כמו כן השתרע המחנה על שטח רחב יותר, מה שהפחית את תשומת הלב שהופנתה כלפיו.
הניסויים הסתיימו באופן מוחלט במאי 1943, ולדבריו של , גבו את חייהם של בין שמונים לתשעים אנשים.
על אף כן, קורות החיים שמסר ראשר, אשר הסתמכו ברובם על שלל המחקרים שביצע, נדחו פה אחד בידי מוסדות שונים במינכן, מרבורג ופרנקפורט, בעקבות הדרישה הרשמית אשר הייתה מקובלת בגרמניה דאז, קרי כי על ממצאי המחקר להיות גלויים בפני הציבור.
ניסויים בעלי אופי דומה נערכו בין יולי לספטמבר 1944 בעקבות דרישותיה של מחלקת אננארבה ל, אשר בוצעו בידי סגל הרופאים בדכאו, לרוב תחת הנחייתו של וולפרם סיברס.
סיברס ביקר במחנה הריכוז ב-20 ביולי אותה שנה ושוחח עם וילהלם בייגלבק ו, שביצעו את הניסויים בעצמם.
בניסיון למלא את החלל הריק שנוצר בתום סדרת הניסויים הקודמת, ולמצוא מרחב חדש של אחריות, הפנה ראשר את תשומת לבו לטבליות פקטין אשר הופקו מסלק ושימשו כתרופה למניעת דימומים, עליה רשם הכימאי פטנט בשם פוליגל.
בתמיכתו של הימלר, ניסה ראשר להגביר את השימוש בתרופה או לספק אותה באופן מניעתי, אולם גורמים רפואיים אחרים שעבדו בשוצשטאפל, כגון פרופסור קארל גבהרדט, הטילו ספק ברעיונו, וראשר נאלץ להוכיח את השפעתה של התרופה.
תחילה נתן אותה לאסירים שעברו ניתוחים, ומאוחר יותר ירה בנסיינים באזורי הצוואר והחזה, או שכרת את גפיהם, בטרם נתן להם לבלוע את הטבליות תוך כדי שבחן את מהירות ההתקרשות של דמם.
קרולינה "ניני" דיהל, אשתו של ראשר, נעצרה במרץ 1944 בגין פרשיית הונאות רחבה, לאחר שמשטרת מינכן תפסה אותה בשעת מעשה כאשר ניסתה לחטוף תינוק.
במהלך חקירתה גילו החוקרים שחטפה שלושה תינוקות אחרים ורק העמידה פנים כי הייתה בהיריון, זאת בכדי לטעון מאוחר יותר כי הרתה אותם.
כמו כן ניסתה לזייף את הריונה הרביעי ולחטוף תינוק נוסף בניסיון להוכיח להימלר שיכלה להרות על אף גילה המבוגר, ולקדם את רעיונו של בעלה, אשר ביקש להגביר את קצב צמיחת האוכלוסייה באמצעות "הרחקת" גיל המעבר.
חקירה נוספת חשפה שכל ילדיה נגנבו או נרכשו.
הימלר חש נבגד והורה על מעצרו של ראשר באפריל אותה שנה.
בנוסף להאשמות החטיפה שהועלו נגדו בגין שותפות לדבר העבירה, נאשם ראשר גם בניהול ספרים כוזב, הונאה מדעית, וכן ברצח של עוזרת המעבדה שלו, ג'ולי מושלר, אשר נראתה בחיים לאחרונה בטיול הרים משותף עם בני הזוג כשנה קודם לכן.
ראשר ואשתו הורשעו באישומים ללא משפט ונשלחו במהרה למחנות ריכוז, זיגמונד לבוכנוולד וקרולינה לראוונסבריק.
שניהם הוחזקו בתאים תת-קרקעיים דמויי בונקרים אשר יועדו לאסירים מיוחדים.
ראשר נותר במחנה הריכוז בוכנוולד עד לפינויו הסופי באפריל 1945. הוא נלקח יחד עם אסירים נוספים לדכאו, שם הוצא להורג באמצעות ירייה בראשו ב-26 באפריל 1945, שלושה ימים בלבד לפני ששוחרר המחנה בידי הכוחות האמריקאים.
עדות נוספת מפי קצין שוצשטאפל שנכח במקום גרסה כי הוצאתו להורג בוצעה בידי האופטשארפיהרר תיאודור בונגרץ, בפקודתו הישירה של הימלר.
לדבריו, ראשר נורה דרך תא הצפייה ומסירת האוכל של דלת תאו, ולאחר מכן בעט בונגרץ בגופתו בעודו אומר, .
קרולינה הוצאה להורג בערך באותה העת.
ישנן שתי אסכולות עיקריות המתייחסות לשאלה האם יש בסיס אתי לשימוש בממצאים של אותם ניסויים שבוצעו על האסירים של מחנות הריכוז העבודה והשמדה במהלך השואה:
האסכולה הראשונה, התומכת בשימוש בממצאים, נשענת על שתי טענות:
לפי דבריו של ד"ר הנרי קי.
בייצ'ר מבית הספר לרפואה הרווארד, בכנס לרופאים מרדימים.
טענה ראשונה, הטענה המדעית-רפואית הגורסת שאם ניתן להפיק מאותם ניסויים מידע אשר יכול לסייע להצלת חיי אדם, אריכות ימים ואף אפילו באיכות חיים, בין אם של האוכלוסייה הכללית ובין אם של מטופלים או חולים, הדבר נכון ואף מוסרי להמשיך לחקור (בתנאי ניסויים עכשוויים).
הטענה השנייה, הטענה האתית, מתייחסת לאותם נסיינים אשר עונו ואיבדו את חייהם במהלך אותם ניסויים, וגורסת ששימוש בממצאים משמעותו שמותם וסיבלם לא יהיה לשווא.
ממצאים חדשים על בסיס הניסויים שהשתתפו בהם יוקדשו לזכרם ולזכותם ולעולם יהיו מוקרים על ההקרבה שלהם.
מעין ניסיון לתת למוות שלהם משמעות למען טובת האנושות – משמעות אשר בצורה מסוימת הייתה נתעבת על ידי הנאצים.
האסכולה השנייה, המתנגדת לשימוש בממצאים.
על בסיס דבריה של ד"ר מריסה אנג'ל בכתב העת New England Journal of Medicine, אשר גורסת שכל שימוש בממצאים אלו נותן לגיטימציה לאותם ניסויים, לשיטות המחקר, ולעקרונות האכזריים הצרופים לאורך כל הניסויים על חשבון בני אדם שנלקחו מהם זכויות אדם בסיסית.
טענה ראשונה - כאשר מנתחים את הניסויים אי-אפשר שלא להתייחס לאותם נסיינים כפי שהרופאים הנאצים הסתכלו עליהם - לא כבני אדם אלא כמעין חיות מעבדה.
בכך שנותנים אפילו במעט מן הלגיטימציה הופכים אנו להיות רטרואקטיבית למענים שלהם.