tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניצחון בקרב הבטיח את עצמאות הרפובליקה הצ'יליאנית הצעירה, על אף שכוחות גרילה קטנים שמרו על נאמנותם למלך ומובלעת מלוכנית נותרה בצ'ילה עד ל-1826. הניצחון היווה גם מכה מוראלית קשה לתומכי המלוכה הספרדית בכל אמריקה הדרומית.
בכל שנה מתקיים ב-5 באפריל מצעד משותף, צבאי-אזרחי, במאיפו.
שחזור של הקרב נערך ביום ראשון האחרון של אפריל ומסיים חודש של חגיגות לציון הניצחון בקרב.
קרב מון-אן-פוול התחולל ב-18 באוגוסט 1304 סמוך לעיר ליל בין הפלמים לבין הצרפתים בפיקודו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
בסוף המאה השלוש עשרה היה על פיליפ הרביעי, מלך צרפת לעמוד בפני אתגר מאוד מסוכן.
אדוארד הראשון, מלך אנגליה, שהיה גם דוכס אקוויטניה ווסאל של מלך צרפת, טיפח תקווה להסיר מעליו את עולו של פיליפ הרביעי, בעוד שגי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה העלה על נס את עצמאותה של רוזנות זו.
אדוארד הראשון וגי דה דאמפייר כרתו ברית נגד פיליפ הרביעי, שהיה מודאג ממצב עניינים זה ופלש לפלנדריה ביוני 1297.
ב-1299 הצליח פיליפ הרביעי לגרום לביטולה של הברית בין אנגליה לבין פלנדריה באמצעים דיפלומטיים.
חיל המצב הצרפתי נשאר בערי פלנדריה, ופיליפ הרביעי ציווה להקים מצודה בקרבת העיר ליל, שהייתה עיר המפתח לפלנדריה.
הושגה הפוגה עד 1300, כאשר המלחמה התחדשה ופלנדריה נכבשה.
גי דה דאמפייר, שניים מבניו וחמישים מאביריו נכנעו והושמו במעצר במצודות מלכותיות.
פיליפ הרביעי ואשתו ז'אן הראשונה, מלכת נווארה שביקרו בפלנדריה במאי 1301, נוכחו בעושרן של ערי פלנדריה ובניגודים בין מעמדותיהן החברתיים של ערים אלה.
האזרחים העשירים תמכו במלך צרפת ואילו ההמונים נשארו נאמנים לרוזן פלנדריה.
הרוחות התלהטו, ובלילה שבין ה-17 וה-18 במאי 1302 אנשי העיר ברוז' הרגו את אנשי חיל המצב של המושל המלכותי ז'אק דה שאטיון.
בתגובה, פיליפ הרביעי שלח צבא בפיקודו של רובר, רוזן ארטואה כדי לבצע פעולת תגמול.
התפתח קרב דורבנות הזהב (11 ביולי 1302) שבו נחלו הצרפתים מפלה ניצחת ושבו נהרגו רובר, רוזן ארטואה ומספר רב של אבירים צרפתים.
במשך 1303 התנהלו פשיטות צבא וקרבות אבירים בגבולה של פלנדריה עם רוזנות ארטואה.
פיליפ הרביעי גייס כספים כדי לשלוח צבא ואוניות מלחמה לחופי פלנדריה ולקחת נקם על המפלה בקרב דורבנות הזהב.
ב-10 וב-11 באוגוסט 1304 הצי המלכותי הצרפתי בשיתוף עם הצי ההולנדי ועם מספר אוניות מלחמה של ג'נובה בפיקודו של האדמירל רנייה גרימאלדי, הביס את הצי הפלמי בים הדרומי של הולנד.
פיליפ הרביעי קיבל ההודעה על אודות ניצחון זה כאשר היה כבר בדרכו לפלנדריה.
הוא יצא עם צבאו מן העיר אראס ב-29 ביולי במטרה להגיע אל העיר טורנה דרך רוזנות אינו כדי לפנות אל עבר העיר ליל שהיוותה את מטרתו העיקרית.
שני הצבאות נפגשו בסביבות הכפר מון-אן-פוול (לימים פרבר של ליל) שמעליו הייתה גבעה.
היסטוריונים מעריכים את מספר הלוחמים ב-15,000 איש, מהם כ-8,000 פלמים וכ-7,000 צרפתים.
בין ה-14 וה-16 באוגוסט התקיים משא ומתן שנכשל.
ב-17 באוגוסט כל אחד מן הצדדים התכונן לקרב שנמשך כל יום המחרת (18 באוגוסט) שהיה יום שרב.
מכונות הטרבושה ומקלעות האבנים גרמו לקורבנות רבים.
האבירים הצרפתים, שהצליחו להקיף את אנשי הצבא הפלמים ולכבוש את הגבעה, מנעו מהם אספקת מזון ומשקה.
הפלמים לא עשו שימוש בפרשים, משום שתיעבו את אציליו של מלך צרפת שהיו רכובים על סוסים.
צבאו של פיליפ הרביעי גרם לקורבנות רבים בין הפלמים באמצעות שימוש במכונות טרבושה, אך הפלמים הצליחו להחריב ארבע מתוך חמש מהן.
היות ששני הצדדים סבלו מעייפות, הוכרז על הפוגה.
כל אחד מן הצדדים היה משוכנע כי הקרב לא יתחדש לפני יום המחרת.
שתי קבוצות של אנשי צבא פלמים שסבלו מאפיסת כוחות, נסוגו אל העיר ליל בפיקודם של ז'אן ושל אנרי דה נאמור, שהיו בניו של גי דה דאמפייר.
הכוחות הפלמים הנותרים התחלקו לשתי קבוצות.
הראשונה בפיקודו של גיום דה ז'ולייה, שהיה נכדו של גי דה דאמפייר, הצליחה להדוף את הצבא המלכותי, אך האבירים הצרפתים תקפו את הפלמים וגיום דה ז'ולייה נהרג.
הקבוצה שהורכבה מאנשי העיר ברוז', החמיצה הזדמנות לפגוע בפיליפ הרביעי שהיה מוקף בחמישים אבירים בלבד, והוא נאלץ להיאבק בכל כוחו כדי להימלט מסכנה זו.
צבא האבירים של צרפת הדף את הפלמים שנטשו את שדה הקרב וחזרו לליל.
ב-20 באוגוסט, פיליפ הרביעי שהיה בדרכו אל העיר ליל, עבר דרך העיר סקלין ובזז אותה משום שנשארה נאמנה לרוזן פלנדריה.
המצור על ליל נמשך חודש ימים עד שהעיר נכנעה.
פלנדריה כולה שבה אט, אט לשליטתו של מלך צרפת.
המשא ומתן בין הצדדים הגיע לסיומו ב-23 ביוני 1305 עם חתימת הסכם אתיס-סיר-אורז' שלפיו פלנדריה זכתה באוטונומיה תמורת תשלום פיצויים גבוהים לפיליפ הרביעי ותמורת הערים בתון ודואה שנמסרו לצרפת בנוסף על ליל שנכנעה קודם לכן.
קרב מוהאץ' (בהונגרית: Mohácsi csata, בטורקית: Mohaç Muharebesi) שהתחולל ב-29 באוגוסט 1526 ליד העיירה מוהאץ' שבדרום הונגריה, בקרבת נהר הדנובה, היה חלק מהמאבק רב השנים בין האימפריה העות'מאנית המתפשטת לבין אירופה הנוצרית.
בקרב זה הביס צבאו של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר את הצבא ההונגרי בפיקודו של המלך לאיוש השני.
קיימות הערכות שונות באשר למספרי הלוחמים משני הצדדים.
במשך מאות שנים הגזימו האירופים במספר הלוחמים בצד העות'מאני: ננקבו מספרים של מאות אלפים.
הקרב עצמו, שהחל בשעות אחר הצהריים, היה קצר.
ההערכות נעות בין שעה וחצי לשלוש שעות.
הקרב הסתיים בתבוסה הונגרית מוחצת שהייתה כרוכה גם באבדות כבדות: מעריכים שהיו להונגרים בין 15,000 ל-20,000 הרוגים, בהם המלך עצמו ורבים מבכירי האצולה והכנסייה ההונגרית.
התבוסה ההונגרית בקרב מוהאץ' הביאה לאובדן עצמאות הונגריה לשנים רבות.
הונגריה חולקה לשלושה חלקים: העות'מאנים שלטו בדרום הונגריה, כולל הבירה בודה, מערב הונגריה עברה לשלטון בית הבסבורג, ובטרנסילבניה הייתה נסיכות הונגרית עצמאית למחצה.
קרב מוהאץ' (1687), הידוע גם בשמות "קרב מוהאץ' השני" ו"קרב הרשאני", התחולל ב-12 באוגוסט 1687 ליד העיירה מוהאץ' שבדרום הונגריה בקרבת נהר הדנובה.
הקרב היה חלק מהמאבק רב השנים בין האימפריה העות'מאנית לבין אירופה הנוצרית.
בקרב זה הנחיל הצבא ההבסבורגי מפלה ניצחת לצבא העות'מאני.
מפלה זו הביאה קץ לאיום העות'מאני המתמשך על אירופה הנוצרית.
הצבא ההבסבורגי בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן מנה כ-60,000 חיילים.
הצבא העות'מאני בפיקודו של הוזיר הגדול סארי סולימאן פשה מנה אף הוא כ-60,000 חיילים.
לעות'מאנים היו כ-10,000 הרוגים, לעומת כ-600 בלבד להבסבורגים.
לתבוסה היו השלכות מרחיקות לכת אצל העות'מאנים.
היניצ'רים והסיפאהים התמרדו כנגד מפקד הכח סארי סולימאן פשה, שברח לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג על ידי הסולטאן מהמט הרביעי.
בהמשך, ב-8 בנובמבר באותה שנה, הסולטאן עצמו הודח ואחיו סולימאן השני הומלך תחתיו.
הכוחות ההבסבורגיים ניצלו את חולשת הצבא העות'מאני המובס והשתלטו על רוב שטחי הונגריה ושטחי סלאבוניה וטרנסילבניה של ימינו.
לקראת סוף אותה שנה (ב-9 בדצמבר 1687) כונסה אספת המעמדות ההונגרית (Országgyűlés) בברטיסלאבה.
האספה ויתרה למעשה על עצמאות הונגריה והכירה בקיסרים ההבסבורגיים כמלכי הונגריה.
הארכידוכס יוזף בן התשע, לימים הקיסר יוזף הראשון, הוכתר למלך הונגריה.
קרב מונטה גראפה (באיטלקית - Battaglia del Monte Grappa) נערך במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו-הונגרי על פסגות הר גראפה (Monte Grappa) בצפון איטליה.
זו הייתה מערכה בת שלושה קרבות גדולים שנמשכה מאז התבוסה האיטלקית בקרב קפורטו בנובמבר 1917, עד לקרב האחרון שנערך בסוף המלחמה במסגרת המתקפה האיטלקית האחרונה במלחמה בקרב ויטוריו ונטו.
מונטה גראפה מתנשא לגובה 1,775 מטר מעל עמק נהר פיאווה.
הוא הגבוה ביותר במסיב גראפה הכולל מספר פסגות.
בהשוואה לפסגות הרי האלפים מונטה גראפה אינו גבוה, אבל הייתה לו חשיבות אסטרטגית גדולה בהיותו חולש על עמק הפיאווה וונציה.
לאחר התבוסה הקשה של האיטלקים בקרב קפורטו הוחלף הרמטכ"ל האיטלקי לואיג'י קאדורנה ב-ארמנדו דיאז שארגן קו ביצורים לאורך הפיאווה.
מונטה גראפה חלש על קו זה מעורפו.
כיבוש מונטה גראפה היה גורם להכנסת הצבא האיטלקי לכיתור והיה עלול להביא לכניעתו ולהוצאת איטליה מהמלחמה.
הצבא האוסטרו-הונגרי היה מחוזק ביחידות אלפיניות של הצבא הגרמני.
קרב מונטה גראפה הראשון התנהל בשני שלבים.
השלב הראשון היה ב-14 בנובמבר 1917 - 26 בנובמבר 1917 והשני היה ב-11 בדצמבר 1917 - 21 בדצמבר 1917. הוא היה חלק מהאופנסיבה האוסטרו-גרמנית של קרב קפורטו.
האוסטרו - הונגרים ריכזו כמות גדולה של ארטילריה וב-14 בנובמבר 1917 פתחו בהתקפה רחבה תוך שימוש בלהביורים, כידונים וגזים רעילים.
ביחד עם היחידות האלפיניות הגרמניות הם הצליחו לכבוש מספר פסגות ולהגיע עד 2 ק"מ מפסגת מונטה גראפה.
אבדות האיטלקים היו עצומות, בעיקר מריקושטים של האדמה הסלעית בהר.
מהפסגות שכבשו יכלו האוסטרים להשקיף על ונציה.
הגנרלים הגרמנים הבטיחו לחייליהם שיחגגו את חג המולד בוונציה, והאוסטרים הכינו כבר מדליות לחגוג את כיבוש ונציה.
גורלה של איטליה היה תלוי בפסגת מונטה גראפה.
ב-26 בנובמבר 1917 הפסיקו האוסטרים את המתקפה והתכוננו למתקפה סופית לכבוש את פסגת מונטה גראפה.
בינתיים חוזק הכוח האיטלקי ביחידות צרפתיות ובריטיות.
המתקפה השנייה החלה ב-11 בדצמבר 1917, אבל הפעם נתקלו האוסטרו - הונגרים והגרמנים במזג אוויר חורפי קשה ואבדותיהם היו קשות.
האיטלקים בעזרת בעלי בריתם השיבו מלחמה והצליחו לכבוש בחזרה מספר פסגות.
פסגת מונטה גראפה נשארה בידי האיטלקים והצבא האיטלקי ניצל.
בין הלוחמים בקרב זה היה ארווין רומל שפלוגתו סבלה אבדות כבדות.
קו החזית חצה כעת את מסיב הגראפה כשחלקו הצפוני בידי האוסטרים והדרומי בידי האיטלקים.
לקראת התקפות נוספות על מונטה גראפה החליט ארמנדו דיאז לבנות קו ביצורים במונטה גראפה.
בעזרת עצותיהם של בעלי בריתו הצרפתים בעלי ניסיון מקרב ורדן, הוא בנה בתוך ההר מערכת מנהרות חצובה בשם "הגלריה של ויטוריו אמנואלה השלישי".
אורך המנהרות היה 5 ק"מ והן הסתעפו ממנהרה ראשית באורך 1.5 ק"מ.
במקום היו עמדות ל-75 תותחים, 45 מכונות ירייה תחמושת, אספקה ומקום ל-15,000 חיילים.
האוסטרו - הונגרים החלו להתכונן למתקפת קיץ ב-1918 והיו בטוחים בניצחונם.
הרמטכ"ל שלהם, קונרד פון הצנדורף אמר כי "מצבם של האיטלקים דומה לאדם שספינתו נטרפה והוא נאחז באצבעותיו בקורת עץ.
אם תכרות לו אותן הוא יטבע".
המתקפה האוסטרו-הונגרית החלה ב-15 ביוני 1918 והייתה חלק מקרב הנהר פיאווה.
המטרה הייתה לסגור על הצבא האיטלקי מצד הנהר פיאווה ומונטה גראפה.
האיטלקים היו מוכנים למתקפה זו.
בתחילה הצליחו האוסטרים לכבוש מספר פסגות, אך האיטלקים הגיבו בהתקפות נגד מוצלחות.
מספר האבדות משני הצדדים היה גדול.
הם החדירו יחידות סער קטנות מצוידות בלהביורים ומכונות ירייה שחדרו בין קווי האוסטרים וגרמו להם אבדות כבדות.
הם היו כעת מצוידים במסכות גז יעילות נגד התקפות הגז של האוסטרים ולחמו בחירוף נפש.
ב-18 ביוני 1918 אמר הרמטכ"ל האיטלקי בהתייחסו ללוחמים במונטה גראפה כי: "כל חייל שנלחם במונטה גראפה הרגיש כאילו כל עץ שם הוא קדוש למולדת".
ב-23 ביוני 1918 הפסיקו האוסטרים את המתקפה.
פסגת מונטה גראפה ופסגות נוספות נשארו בידי האיטלקים.
קרב מונטה גראפה השלישי התחיל ב-24 באוקטובר 1918 במסגרת המתקפה האיטלקית במלחמה - קרב ויטוריו ונטו.
ההתקפה החלה בהפגזה של 1,600 תותחים, 500 מרגמות ותשע דיוויזיות איטלקיות רעננות.
האוסטרים שחזו את ההתקפה התגוננו היטב והזרימו כוחות לחזית המונטה גראפה והגיבו בהתקפות נגד שגבו אבדות כבדות משני הצדדים אבל תוך מספר ימים הם נסוגו.
האיטלקים המשיכו בכיבוש רכס מונטה גראפה וסיימו זאת ב-4 בנובמבר 1918, שעה לפני שנחתמה שביתת הנשק עם האוסטרו-הונגרים.
בשנת 1935 נבנה על פסגת מונטה גראפה בית קברות צבאי ואתר זיכרון משותף לחללים האיטלקים ולאוסטרו-הונגרים.
בית הקברות בנוי מחמש שורות של חומות קונצנטריות שעליה מוטבעים שמות הנופלים.
באמצע יש דרך רחבה העולה ומגיעה לקפלה שעליה צלב גדול ובתוכה פסל של "המדונינה של מונטה גראפה".
מאחורי הקפלה ממשיכה דרך שלצידיה עמודי אבנים שעליהם שמות המקומות בו נערכו הקרבות במונטה גראפה.
הדרך נקראת "דרך הגיבורים" (Via Eroica) והיא מסתיימת במבנה אבן מונומנטלי הנקרא "שער רומא" (Portale Roma).
בעיר באסאנו דל גראפה לרגלי מונטה גראפה יש אנדרטה בצורת פסל של חייל לזכר "הבחורים של 99'" (Al Ragazzi del '99) - מחווה לחיילים הצעירים ילידי 1899, "דור אבוד" שנזרק למלחמה כדי למלא את השורות המתדלדלות של הצבא האיטלקי.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכניעת המגינים ששרדו את הקרב.
כתוצאה מן הניצחון אובטחו העיירה אל-עריש, כמו גם אגפו הימני של הצבא הבריטי טרם כניסתו לארץ ישראל.
ביולי 1916 ניסו העות'מאנים, בסיוע גרמני, בפעם השנייה במהלך המלחמה, לאיים על תעלת סואץ מכיוון סיני וארץ ישראל.
באוגוסט הם נהדפו על ידי חיל המשלוח המצרי שהיווה חלק מן הצבא הבריטי.
הכוח הבריטי, שמנה כ-156,000 חיילים ועוד כ-13,000 פועלים מצרים, החל בהתקדמות איטית ושיטתית לכיוון ארץ ישראל, תוך הנחת צינור מים ומסילת ברזל ממצרים, בעיקר דרך צפון סיני, לאל-עריש.
הבריטים תפסו את אל-עריש ללא התנגדות ב-21 בדצמבר, ונמל אל-עריש הפך, תוך זמן קצר, לבסיס אספקה חשוב לכוחותיהם בצפון חצי האי סיני.
במגדבה, כפר הנמצא כ-35 ק"מ דרומה מזרחה משם, על ואדי אל-עריש, בשטח ובו דיונות חול ושיחים, היה מתחם עות'מאני חפור ומוסווה היטב, שכלל שישה מוצבים, שתעלות קשר חיברו ביניהם, ומספר מגננים קטנים יותר.
כל אלה הוקמו מסביב לכפר ולמקור המים היחיד באזור, משני צידי הוואדי, על פני יותר משלושה קילומטרים.
פרט לכפר ולוואדי, האזור כולו היה מישור חסר תוואי שטח ראויים לציון.
את המתחם איישו שני גדודים, השני (מפקד: עיזאת ביי) והשלישי (מפקד: רושטי ביי) מן הרגימנט הרגלי ה-80 (מפקד: חאדיר ביי), פלוגת רוכבי גמלים שהוסבה לחי"ר, שתי כיתות של מקלענים, ארבעה תותחי 75 מ"מ מתוצרת גרמנית, וכן יחידות סיוע אחרות: הנדסה, רפואה, טבחים ויחידות נוספות.
כוח האדם שהגן על מגדבה נאמד בכ-1,400 חיילים.
כ-500 מהם איישו את המקום עוד קודם לכן והשאר היו חיילים שנסוגו מאל-עריש.
הכוחות העות'מאניים נתמכו על ידי שלוחת רכבת מעוג'ה אל-חפיר למגדבה.
למחרת כיבושה של אל-עריש התארגן בה כוח של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק שעיקרו חיילים אוסטרלים וניו זילנדים רכובים, אשר נועד לכבוש את מגדבה.
אלה היו מאורגנים בשלוש בריגדות רכובות (שתיים אוסטרליות, הראשונה והשלישית, ואחת ניו זילנדית) וכן קורפוס הגמלים הקיסרי.
לכוח נוספו מספר סוללות ארטילריה, והכוח כולו הועמד תחת פיקודו של האוסטרלי, מייג'ור גנרל הנרי שובל.
בנוסף, ב-22 בדצמבר, עוד לפני הקרב, 11 מטוסים, עשרה אוסטרליים ואחד בריטי, הטילו כמאה פצצות על המתחם העות'מאני במגדבה.
הסיוע האווירי של אותם מטוסים ניתן גם למחרת, בקרב עצמו.
הכוח שבפיקודו של שובל יצא לדרך ב-00:45, אור ל-23 בדצמבר ונע לאורך ואדי אל-עריש, כאשר סיירים מנחים אותו בדרכו.
התקדמות הכוח התעכבה לזמן מה כיוון שדרכה של שיירת האספקה שנלוותה לכוח הצטלבה עם זו של כוח אחר שהגיע באותה עת לפאתי אל-עריש.
משנפתחה הדרך הכוח הרכוב התקדם כך שבכל שעה הם רכבו ארבעים דקות, עשר דקות הם הובילו את הבהמות ועשר דקות נוספות נחו.
לקראת בוקר, כשהגיעו אל המישור, מספר קילומטרים צפונית-מערבית מיעדם, ראו מדורות דולקות שהעידו על כך שחיל המצב אינו מצפה לבואם.
בשעה 6:30 בבוקר 23 בדצמבר, החלו מטוסים אוסטרלים לתקוף את המוצבים העות'מאניים במקום, כאשר האש שהאחרונים ירו בתגובה סייעה לאכן את עמדות העות'מאנים עבור הכוח התוקף.
נוסף לסיוע באש העבירו הטייסים דיווחים על עמדות ותנועות הכוח העות'מאני שבמקום, שבהיעדר מכשירי אלחוט במטוסים, נמסרו בעת נחיתתם סמוך למטהו של שובל.
בהמשך החלה המאמץ ההתקפי הראשי של הבריטים.
במאמץ זה נטלו חלק הניו זילנדים, נתמכים בבריגדה האוסטרלית השלישית וביחידה מסייעת של מכונות ירייה, כל אלה תחת פיקודו של בריגדיר גנרל אדוארד צ'ייטור (Chaytor).
ההתקפה נערכה מצפון וממזרח כלפי ימינם ועורפם של העות'מאנים, ובעוד הטור התוקף קרב אל יעדו, פתחה הארטילריה הבריטית באש.
העות'מאנים פתחו באש עזה על הניו זילנדים המתקדמים.
אלה האחרונים מצאו מחסות, כמה מאות מטרים מיעדיהם, ובחיפוי אלה ירדו מסוסיהם והמשיכו את התקפתם כחיילים רגליים.
ב-9:25, אחד הרגימנטים, מן הבריגדה האוסטרלית השלישית, יחד עם חלק מהיחידה המסייעת המצוידת במכונות ירייה, נפרד מן הכוחות בטרם תקפו.
הכוח שנפרד מן הכוח התוקף העיקרי המשיך דרומה במעלה הוואדי, תוך עקיפת האגף הימני של עמדות העות'מאנים, עד לאוולאד עלי, כ-7 ק"מ דרומית-מזרחית למגדבה, ובכך חסם דרך נסיגה אפשרית של המגינים.
החוסמים אכן הצליחו במשימתם ותפסו כ-300 שבויים.
יתר הכוח המשיך להתקדם למרות האש של העות'מאנים, אלא שקשה היה לתוקפים לאתר את יעדיהם.
בהתקרבם לקו ממנו ירו העות'מאנים, בשעה 10:00, דיווחו סיורי האוויר על התחלה של נסיגה בקרב המגינים.
במקביל, בשעה 8:45, נערך מאמץ התקפי משני כלפי האגף השמאלי של העות'מאנים.
כוח רוכבי הגמלים יצא רגלית במגמה לתקוף את הכפר, דרומית-מזרחית מנקודת יציאתו, כאשר כעתודה משמשת לו הבריגדה האוסטרלית הראשונה, שנותרה רכובה.
כשנתקבלו הידיעות על תחילתה של נסיגה, עקפה הבריגדה האוסטרלית הראשונה, אשר קיבלה פקודה לעלות ישירות על הכפר, את רוכבי הגמלים.
ב-10:30, לנוכח אש ארטילרית חזקה של העות'מאנים, אשר ירו פגזי שרפנל, ירדו האוסטרלים מן המישור כדי לתפוס מחסה בוואדי אל-עריש.
במחסה הוואדי הם ירדו מסוסיהם, והמשיכו רגלית ליעדם.
רוכבי הגמלים המשיכו לעשות דרכם במישור, וכשהתקרבו עוד כ-800 מטרים אל עמדות העות'מאנים, הם התפצלו ליחידות משנה שהתקדמו במדורג, כאשר חלק מתקדמים וחלק מחפים באש על ההתקדמות.
עד הצהרים הדביקו רוכבי הגמלים את הבריגדה האוסטרלית הראשונה.
בשעה 15:20 הם תקפו יחדיו מוצב עות'מאני (מוצב מס' 2) ממערב לכפר ועד 16:00 כבשו אותו.
מזרחה משם, בשעה 15:30, תקפו הניו זילנדים ברובים מכודנים את צפון-מזרח המערך העות'מאני ואף הם כבשו את יעדם עד 16:00.
הרגימנט המוגבר שתפס את אוולאד עלי המשיך ב-14:15 במעקפו סביב האגף הימני העות'מאני וחצה את ואדי אל-עריש.
בהמשך, תקף מן העורף את המוצב הדרומי-מזרחי שבמערך העות'מאני (מוצב מס' 4) וכבש אותו.
אחר כך המשיך הכוח ונע מדרום לצפון, כבש עוד שתי עמדות חפורות וכן, כמתוכנן, חסם כל אפשרות נסיגה דרומה של המגינים.
ב-16:30 תקפו את מגדבה כל הכוחות מכיוונים שונים, וכאשר התוקפים הגיעו למרחק קצר מיעדם החלו העות'מאנים להיכנע בקבוצות קטנות.
כעבור כעשר דקות פסקה ההתנגדות המאורגנת ועד חשכה - גם ההתנגדות הספוראדית.
מספר האבדות הבריטיות בקרב מגדבה הסתכם ב-146: 22 הרוגים, מהם חמישה קצינים ו-124 פצועים, מהם שבעה קצינים.
כ-300 עות'מאנים נהרגו וכ-40 מפצועיהם טופלו בידי הבריטים.
יותר מ-1,000 נלקחו בשבי, מהם 43 קצינים, כולל חאדיר ביי, עיזאת ביי ורושטי ביי.
בהמשך, בקרב רפיח (1917), השלימו הבריטים את דחיקת העות'מאנים מסיני, ופתחו לפני צבאם את הדרך לכיבוש ארץ ישראל.
קרב מונס היה קרב במסגרת המערכה על הגבולות במלחמת העולם הראשונה שבו לחמו חיל המשלוח הבריטי וצבא הקיסרות הגרמנית על גבולות בלגיה וצרפת בקרבת העיר מונס.
הקרב נערך ב-23–24 באוגוסט 1914 והוא היווה את הפעולה הצבאית המשמעותית הראשונה של חיל המשלוח הבריטי במלחמה.
במונס ניסו הבריטים להחזיק בקו על תעלת מונס-קונד נגד הארמייה הראשונה של הצבא הגרמני שהתקדם לעבר גבול צרפת.
למרות דיווחים על כך שהבריטים לחמו היטב והצליחו להנחיל אבדות רבות לגרמנים, במידה דיספרופורציאונאלית לגרמנים העדיפים בכוחם, הם נסוגו לבסוף.
עדיפותם של הגרמנים, בכמות החיילים כמו גם בציוד צבאי, יחד עם הנסיגה הפתאומית של הארמייה החמישית של צרפת שחשפה את האגף הימני של הכוח הבריטי, הכריעה את המערכה לטובת הגרמנים.
אף שעל פי התכנון המקורי העדיפו הבריטים נסיגה טקטית מבוקרת שיצאה לפועל בהצלחה בתחילה, נגררה נסיגתם בהמשך במשך שבועיים שלמים והיא הביאה את הבריטים לנסיגה כוללת יותר, עד לפאתי פריז.
רק שם, החלו הבריטים, בתיאום ובשיתוף פעולה עם הצרפתים, את מתקפת הנגד שהחלה בקרב הראשון על המארן.
האימפריה הבריטית הכריזה מלחמה על הקיסרות הגרמנית בתאריך 4 באוגוסט 1914, וכבר ב-9 באוגוסט חיל המשלוח הבריטי החל להתפרש בצרפת.
במונחים של צבאות של מעצמות אירופיות חיל המשלוח היה קטן מאוד בגודלו.
בתחילת הקרבות הצבאות הצרפתי והגרמני מנו כמליון חיילים והתחלקו לחמש ושמונה ארמיות בהתאמה.
לעומתם הבריטים נכנסו למלחמה עם 80,000 חיילים בהתחלה, שהתחלקו לשני גייסות.
מצד שני, בעוד הצבאות הגרמני והצרפתי היו ברובם חיילים בשירות חובה, הכוח הבריטי היה מורכב כולו מחיילים מקצועיים, מתנדבים בעלי ניסיון צבאי.
כפועל יוצא סביר להניח שהצבא הבריטי היה המיומן, המאומן והמאוזן ביותר באירופה בשנת 1914. חיילי הצבא הבריטי עברו אימונים שהדגש העיקרי שלהם היה קליעה למטרה.
חייל בריטי ממוצע מסוגל היה לפגוע ממרחק של 300 יארד (קרוב ל-270 מטר) במטרה בגודל אדם 15 פעמים בדקה מנשק מסוג לי אנפילד.
ליכולות אלה היה משקל רב בהצלחת חיל המשלוח הבריטי בקרבות שנערכו בשנה הראשונה ללחימה.
קרב מונס היה חלק מהמערכה על הגבולות, במהלכה התנגשו כוחות מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה לאורך גבולות צרפת, עם גרמניה ובלגיה.
הכוח הבריטי הוצב באגף השמאלי של הכוחות הלוחמים לצד מדינות ההסכמה שנמשך מחבל אלזס-לורן במזרח ועד למונס ושרלרואה בדרום בלגיה.
הצבת הכוח הבריטי כחלק מהאגף הצרפתי שמה את חיל המשלוח היישר בדרכה של הארמייה הראשונה של הקיסרות הגרמנית, שהייתה על פי תוכנית שליפן "הסנוקרת הימנית" שאמורה הייתה להשמיד את הכוח של מדינות ההסכמה בחזית זו.
למרות גודלו, חיל המשלוח תפס תפקיד חשוב ביותר בהדיפת הכוח הגרמני ובמניעת איגוף כוחות מדינות ההסכמה על ידי הכוח הגרמני.
הבריטים הגיעו למונס ב-22 באוגוסט.
ביום זה הארמייה החמישית של צרפת שהוצבה מימין לכוח הבריטי הייתה בעיצומם של קרבות קשים בסמוך לשרלרואה עם הארמיות השנייה והשלישית הגרמנית.
לבקשת מפקד הארמייה החמישית, הגנרל שארל לנרזאק, מפקד חיל המשלוח, פילדמרשל ג'ון פרנץ' הסכים להחזיק את קו תעלת מונס-קונד למשך 24 שעות כדי לעצור את התקדמות הגרמנים ולמנוע מהם לאגף ולסכן את האגף השמאלי של הכוח הצרפתי.
הקרב שנמשך יום אחד נפתח בזריחה ביום 23 באוגוסט 1914, בהפגזה של חיל התותחנים הגרמני נגד הכוח הבריטי.
הגרמנים שהבינו שהעמדה החלשה ביותר בה יכלו להיות הבריטים הייתה על שלוחת התעלה בה עמד הכוח הבריטי בהתחלה.
לכן מיקדו הגרמנים את התקפותיהם על הבריטים באזור זה.
ב-9:00 בבוקר, ההתקפה הראשונה של חיל הרגלים הגרמני יצאה לדרכה, כשהגרמנים התאמצו להתקדם ולעבור בכל מחיר את 4 הגשרים שעמדו מעל שלוחת התעלה.
4 גדודים גרמניים תקפו את גשר נימי ונתקלו בהתנגדות של פלוגה בריטית אחת שהשתייכה לגדוד הרביעי של הצבא הבריטי וצוות אחד שאייש מכונת ירייה בפיקוד סגן מוריס דיז.
הכוח הגרמני התקדם בצפיפות רבה והיווה מטרה קלה עבור הצלפים הבריטים.
על פי הדיווחים הבריטים הגיעו לפגיעות ממרחק של קרוב לקילומטר.
הבריטים הצליחו לפגוע בכח הגרמני בקלות בעזרת אש צלפים, מכונות ירייה וארטילריה בהיקף שגרם לגרמנים לחשוב שהם עומדים מול סוללה של מכונות ירייה.
בתום התקיפה הכח הגרמני נהדף אחרי שספג אבדות כבדות.
הגרמנים הבינו שחולשתם העיקרית הייתה בכך שהכח שלהם תקף והתקדם בצפיפות הם תקפו שוב, והסתדרו בצורה שונה, במרווחים גדולים.
לתקיפה זאת היו תוצאות לזכות הגרמנים משום שהפעם לבריטים היה קשה להסב אבדות רבות לכוח הגרמני העדיף משמעותית בגודלו.
לכן הכוח הבריטי הקטן נדחק במהרה לעמדות בו הוא הגן על מעברי התעלה.
הגדוד הרביעי שהגן על שני גשרים, נימי וגלין הצליח לעמוד במתקפה הגרמנית רק בזכות תגבורת שהגיעה והצטרפה לקו בו החזיקו ובפרט בזכות הגבורה ומאמץ הלחימה של שני החיילים שאיישו את מכונות הייריה.
בגשר נימי, דיז אייש את מכונת הירייה אחרי שחיילים מיחידתו נהרגו והמשיך לירות גם אחרי שנפגע מאש הגרמנים יותר מפעם אחת.
אחרי שנפצע בפעם החמישית הוא פונה לאוהל המרפאה בו הוא מת מפצעיו.
בגשר גלין, טוראי סידני גודלי בלט ביכולתו במשך כל אותו יום כשאייש והפעיל את מכונת הייריה השנייה והמשיך לאייש אותה גם במהלך נסיגתו של הכוח הבריטי, כדי להגן על הכוח הנסוג בתום הקרב.
הוא נכנע ונלקח בשבי לא לפני שהספיק לפרק את מכונת הייריה ולזרוק את החלקים לתעלה כדי למנוע את נפילתה לידי הגרמנים.
שני חיילים אלה היו הראשונים שקיבלו את עיטור צלב ויקטוריה במלחמת העולם הראשונה (סגן דיז קיבל את העיטור לאחר מותו).
מימין לפוסילירים המלכותיים לחמו בגרמנים גדוד 4, רגימנט מידלסקס וגדוד 1, רגימנט גורדון היילנדרס.
הם גם נדחקו לפינה על ידי הכוח הגרמני העדיף בגודלו וספגו אבדות כבדות.
הם קיבלו תגבורת מהרגימנט האירי המלכותי שגויס על תקן של כוח מילואים ובזכותו, כמו גם בזכות סיוע ארטילרי הם הצליחו לשמור במהלך אותו בוקר על שליטתם בגשרים.
בשלב זה הגרמנים הרחיבו את התקפתם ופגעו בכוחות הבריטיים שהתמקמו ממערב לשלוחה על התעלה.
הגרמנים הצליחו להתקדם בקלות בזכות חסותו של חורש של עצי אשוח הגדל מצפון לתעלה והסבו אבדות כבדות לגדודים הראשון והשני בעזרת ירי מקלעים ומכונות ירייה.
אף על פי כן בתום סבב קרבות זה המשיכו הבריטים להחזיק בתעלה.
תחת אש כבדה מהצד הגרמני והתקפות בלתי פוסקות באחר צהרי אותו יום הבריטים החלו להבין שלא יוכלו להמשיך ולהחזיק בתעלה.
האבדות בכל הגדודים הפכו כבר לכבדות מאוד.
לדוגמה, 15 קצינים ו-353 חיילים היו במניין הפצועים וההרוגים מתוך הגדוד הרביעי.
ממזרח למיקומו של הכוח הבריטי נכון לאותו רגע הקורפוס הגרמני ה-4 החל לחצות את התעלה ואיים לאגף את הבריטים מימין.
בגשר נימי, הטוראי הגרמני אוגוס ניימאייר חצה את התעלה בשחייה לעבר הכוח הבריטי.
הוא נהרג במהלך השחייה אך אפשר במעשיו את הגדלת הלחץ שהכוח הגרמני הפעיל על הדיוויזיה ה-4 של הבריטים.
בשעה 3 אחר הצהריים הגדוד השלישי הבריטי קיבל פקודה לסגת מהשלוחה לעמדות במרחק לא רב שנמצאו מדרום למונס.
הבאה לסגת הייתה הדיוויזיה ה-5 ועד לשקיעת השמש הקורפוס השני כבר התמקם על קו הגנה חדש שנפרש על 5 כפרים באותה הסביבה.
בשלב זה הגרמנים כבר הקימו גשרים צפים מעל התעלה והמשיכו להתקדם בכח גדול לעבר העמדות שתפסו הבריטים.
כמו כן הגיעו שמועות על נסיגתה של הארמייה החמישית של צרפת, מה שחשף לחלוטין את האגף הימני של הכוח הבריטי.
בשעה 2 בליל 24 באוגוסט הקורפוס ה-2 קיבל פקודה לסגת לתוך שטחה של צרפת על מנת לתפוס קו הגנתי באזור ולנסיין ומובז' בסמוך לגבול הבלגי.
הפקודה הפתיעה את הקורפוס השני והם נסוגו תוך כדי לחימה נגד הגרמנים שהתקדמו בקצב.
הגנרל סמית'-דוריאן הציב את הדיוויזיה ה-5 של הקורפוס השני שהשתתפה פחות בלחימה ביום הקודם בתפקיד הגנה על הכוח הנסוג.
הדיוויזיה לחמה בהצלחה ויחד עם אש התותחים הצליחה להסב אבדות כבדות לגרמנים.
הגרמנים הגיבו בהפגזה על הכפר דבראק ובשעה 10 בבוקר חיל הרגלים של הקורפוס הגרמני ה-3 תקפו את הבריטים.
שוב, הפעם כיוון שהגרמנים התקדמו בטורים הבריטים הצליחו לפגוע בכמויות מאוד גדולות של חיילי אויב תוך זמן קצר.
במשך השעתיים הבאות הכוח הבריטי, אף על פי שהמשיך לספוג אבדות, הדף כמתוכנן את הגרמנים ולבסוף נסוג בהצלחה לסן ואסט.
בקצה השמאלי של הכוח הבריטי הגרמנים ניסו לאגף את החטיבות ה-14 וה-15 של הדיוויזיה ה-5 והצליחו ללחוץ אותם עד לרגע בו קראו הבריטים לסיוע של חיל הפרשים.
דיוויזיית הפרשים השנייה יחד עם הסוללה ה-119 וסוללה L של חיל התותחנים נשלחו לסייע להם.
הפרשים שירדו מהסוסים כדי להילחם, בסיוע התותחנים הצליחו לסוכך על האוגדות הלוחמות ולאפשר להם לסגת בטחה לאחר 4 שעות של לחימה אינטנסיבית.
בערב 24 באוגוסט נסוגו הבריטים בהצלחה לקווים המתוכננים בוולנסיין ובדרך למובז', אך שם לא נפסקה הנסיגה.
בהתחשב בעדיפות הכמותית של הארמייה הראשונה של הגרמנים, ועקב נסיגת הצרפתים, לא נותרו ברירות רבות לכוחות חיל המשלוח.
הקורפוס הראשון נסוג ללנדרסי, והקורפוס השני ללה קאטו, עמוק יותר לתוך שטח צרפת.
בהמשך מהלך האירועים הוביל אל הנסיגה הגדולה למארן שנמשכה קרוב לשבועיים, ובמהלכה עברו הכוחות הבריטים והצרפתים מהחזית אל עומק העורף הצרפתי, מעל 400 קילומטר.
במהלך שבועיים אלה היו לבריטים כמה היתקלויות עם הגרמנים שהצליחו לרדוף אחריהם ולהגיע קרוב לכוחות הנסוגים מה שהוביל לקרבות תוך כדי נסיגה, בין היתר קרב לה קאטו ב-26 באוגוסט, וקרבות באטרה ב-27 באוגוסט ובנרני ב-1 בספטמבר.
שני הצדדים הצליחו להגיע להישגים בקרב.
הבריטים, במיעוט מול הכוח הגרמני העדיף בגודלו פי שלושה הצליחו להדוף את האויב במשך קרוב ליומיים תוך גרימת אבדות כבדות הרבה יותר מאלה שספגו, והצליחו לסגת בצורה מסודרת למדי.
הם השיגו את המטרה האסטרטגית שהציבו לעצמם במלואה.
הם הצליחו להגן על הארמייה החמישית של הצרפתים מפני איגוף גרמני.
להישג הטקטי בקרב היה ערך רב בהעלאת המורל בקרב החיילים הבריטים.
מדובר היה בקרב הראשון שלהם ביבשת אירופה מאז מלחמת קרים, שהתרחשה קרוב ל-60 שנים קודם לכן, והיו ספקות בקשר לשאלה איך הם ילחמו מול צבאות אירופאיים.
הרגשת החיילים הייתה שהם יצאו מהקרב עם ידם על העליונה.
הגרמנים מצידם הבינו שהם ספגו מכה מצבא אליו התייחסו בהכנותיהם כאל חסר חשיבות.
עבור הגרמנים היווה הקרב כישלון טקטי.
אף על פי כן, הצליחה הארמייה הראשונה, שנעצרה בהתקדמותה וספגה אבדות כבדות, לצלוח את המכשול שהיוותה תעלת מונס-קונד, והמשיכה להתקדם לתוך שטח צרפת.
בהמשך, נסוגו הבריטים והצרפתים קרוב לפריס, והצליחו לעצור את הגרמנים בקרב על המארן.
במורשת הקרב הבריטית הלחימה שנערכה במונס נתפסה כניצחון גורף.
בהיסטוריה הבריטית הקרב קיבל מעמד כמעט מיתי, ונרשם כניצחון חסר סיכוי של מעטים מול רבים, עד כדי כך שהשוו את הקרב לקרב אז'נקור.
למעשה היה מיתוס שנוצר לגבי קרב זה גרס ש"מלאכי מונס", לוחמים בדמות מלאכים שתוארו כמו קשתים מאז'נקור שהצילו את הבריטים ועצרו את התקדמות הגרמנים.
חיילים של חיל המשלוח הבריטי שלחמו בקרב היו זכאים בהמשך למדליית כוכב 1914 שכונתה גם כוכב מונס.
עיטור זה הוענק לכל מי שלחם בצבא הבריטי בחזית הבלגית והצרפתית בין 5 באוגוסט ו-22 בנובמבר באותה שנה.
הייתה שמועה שטענה לפקודת יום של וילהלם השני שדרש מחייליו "להכחיד את הבריטים הבוגדניים".
השמועה השיגה את מטרתה בהעלאת המוטיבציה והמורל בקרב החיילים בלחימה נגד הגרמנים.
לא נמצאו ראיות לכך שאכן יצאה פקודת יום שכזאת ואכן הקייזר הגרמני הכחיש את קיומה אחרי המלחמה.
ככל הנראה, לפי מחקרו של הגנרל פרדריק מוריס, מקורה של הפקודה הייתה בפרופוגנדה הבריטית.
אחרי הקרב הגרמנים הקימו את בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן, ששימש לקבורת חיילים גרמנים, בריטים ואירים, והועבר לידי מדינות ההסכמה בתום המלחמה.
בית הקברות הוקם לזכר הנופלים משני הצדדים הלוחמים ובמרכזו הוקמה מצבה בגובה 7 מטרים עם כיתוב בגרמנית: "לזכר הגרמנים והאנגלים שנפלו בפעולות בסמוך למונס ב-23 וב-24 באוגוסט." במקור נקברו 245 גרמנים ו-188 בריטים ואירים בבית קברות זה ולאחר מכן עוד קברים של חיילים ממוצא בריטי, קנדי וגרמני.
היום קבורים שם 513 חיילים בסך הכל.
לפחות 60 מהגופות שנקברו שם לא זוהו ומצבה מיוחדת הוקמה לזכר חמישה חיילים מהרגימנט המלכותי האירי שככל הנראה לא זוהו.
יש בבית הקברות מצבות מיוחדות נוספות לזכרם של חיילים נוספים שזהותם לא נודעה.
בבית הקברות אף קבורים החיילים שלפי הדעה הרווחת היו הנופלים הראשון והאחרון מבין חיילי חבר העמים הבריטי.
קרב מוהי (בהונגרית: Muhi csata) היה קרב, שנערך בין צבא ממלכת הונגריה לבין צבא מונגולי ב-11 באפריל 1241 במוהי, בצפון-מזרח הונגריה סמוך למפגש בין נהר שאיו לטיסה, במסגרת הפלישה המונגולית לאירופה.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא המונגולי, שפלש להונגריה, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא ההונגרי, בראשות המלך בלה הרביעי.
בעקבות ניצחונם בקרב השתלטו המונגולים באופן זמני על חלק גדול משטח הונגריה וטרנסילבניה, וכוחות חלוץ שלהם פשטו על אוסטריה ועל קרואטיה.
צבא האימפריה המונגולית ניצח את הקומנים במספר הקרבות והאחרון שבהם, בקרב קלקה נוצחה קואליציה של נסיכים רוסים וקומנים.
בעקבות הניצחונות המונגוליים וכיבוש קומניה הלבנה, ביקשו הקומנים מבלה הרביעי, מלך הונגריה רשות להתיישב בארצו.
המלך ההונגרי, שכבר מזמן ניסה להרחיב את השפעתו ולנצר את הקומנים וגם מתוך שיקולים פנים הונגריים, הסכים לכך והקצה להם אזור התיישבות בארצו, בפוסטה.
בין מלך הונגריה ובין הח'אן הקומני נוצרו גם קשרי משפחה, כשבנו של מלך הונגריה נשא לאישה את בתו של הח'אן הקומני.
חלק משמעותי מכוחו של מלך הונגריה נבע מהיותו בעל אדמות רבות מאוד.
קודמו של בלה הרביעי, אנדראש השני, מלך הונגריה, נהג בפזרנות רבה בקרקעות אלה והעניק אותן ביד רחבה ליועציו ואציליו.
בלה הרביעי שינה את הכיוון, הפסיק לחלק קרקעות ואף התחיל להחזיר לעצמו חלק מקרקעות הכתר, תוך חיסולם או הגלייתם של המחזיקים בהם, יועציו הקודמים של אביו, במיוחדים אלה שהיו מעורבים בקנוניה לרציחת אימו.
הוא ניסה להחליש את האצולה, ביטל את זכות האצילים לראיון אישי עם המלך וקבע שיקבל רק בקשות בכתב באמצעות המזכירות שלו.
הוא גם סילק את הכיסאות מהאולם בו התכנסה מועצת הכתר, כדי לאלץ את האצילים לעמוד על רגליהם בנוכחותו.
אצילים רבים התמרמרו על המצב ובואם של הקומנים הוסיף להחלשת האצולה וחיזק את המלך, שהתחיל לכנות את עצמו גם בתואר "מלך קומניה".
המונגולים, שצבאותיהם פשטו מערבה לתוך הנסיכויות הרוסיות, ראו בממלכת הונגריה מעצמה יריבה ותכננו מלחמה נגדה ולשם כך כבר זמן רב אספו ידיעות עליהם, על המצב הפנימי ועל כוחם.
המלך ההונגרי דחה את האולטימטום ושלח שליחים לגייס את האצולה ההונגרית ולהזעיק את בעלי בריתו.
קרב מון סאונד הוא קרב ימי שנערך במקביל ובהמשך למבצע אלביון שבו כבשו הגרמנים את האיים שבפתח מפרץ ריגה במלחמת העולם הראשונה.
מון סאונד הוא המצר המפריד בין האי מוהו (מון) שבמפרץ, לבין היבשת.
בקרב זה, אשר נערך בעיקרו בין 16 ל-19 באוקטובר 1917, הדף הצי הגרמני את הצי הרוסי מן המפרץ ואפשר לכוחות משלוח גרמניים להשלים בהצלחה את המבצע האמור.
השליטה הימית במימי מפרץ ריגה הייתה צעד בהבסתה של רוסיה ובהוצאתה מן המלחמה.
בפרט אפשרה אותה שליטה את כיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה בידי הגרמנים.
למן פתיחת מלחמת העולם הראשונה נאבקו הרוסים, שנעזרו לעיתים בבריטים, נגד הגרמנים, על השליטה במימי הים הבלטי בכלל, ובמפרץ ריגה בפרט.
במקום נערכו מספר קרבות, כמו קרב איי אולנד וקרב מפרץ ריגה, ובהם לא הושגה הכרעה ברורה, למרות שכללית הצי הגרמני נחשב חזק ומודרני יותר.
כמו כן היוו איים אלה בסיס לאיום על קשרי המסחר הגרמניים עם שוודיה.
כיוון שכך, הגרמנים פתחו בהכנות לכיבוש האיים בספטמבר 1917.
בקרב וב'מבצע אלביון' השתתף חלק נכבד מצי השטח הגרמני בפיקודו של תת-אדמירל ארהרד שמידט (Schmidt), שהכיר היטב את הזירה: בין היתר, הוא פיקד על קרב מפרץ ריגה.
שמידט פיקד על הכוח מספינת הדגל, סיירת המערכה 'מולטקה' (Moltke).
תחת פיקודו עמדו עשר ספינות דרדנוט:
'באיירן' (Bayern), 'קניג' (König), 'גרוסר קורפירסט' (Grosser Kurfürst), 'מרקגראף' (Markgraf), 'קרונפרינץ' ("נסיך הכתר", Kronprinz), 'קייזר' (Kaiser), 'פרידריך דר גרוסה' ("פרידריך הגדול", Friedrich der Grosse), 'קייזרין' (Kaiserin), 'פרינצרגנט לואיטפולד' (Prinzregent Luitpold) ו'קניג אלברט' (König Albert).
לאלה נוספו עשר סיירות: 'קניגסברג' (Königsberg), 'קרלסרוהה' (Karlsruhe), 'דנציג' (Danzig), 'פרנקפורט' (Frankfurt), 'נירנברג' (Nürnberg), 'קולברג' (Kolberg), 'שטרסבורג' (Strassburg), 'אוגסבורג' (Augsburg), 'נאוטילוס' (Nautilus) ו'בליץ' (Blitz).
כן כלל הכוח הימי הגרמני שיועד למבצע כ-60 ספינות טורפדו ועוד שולות מוקשים וכלי שיט אחרים.
על הצי הרוסי במקום פיקד אדמירל מיכאיל קורונטוביץ' בכירב (Бахирев) אשר גם הוא הכיר היטב את הזירה, ובין היתר פקד על הכוח הימי הרוסי בקרב איי אולנד.
זה כלל את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט "סלאבה" , את אוניית המערכה "צסרביץ'" (Цесаревич), את הסיירות המשוריינת "אדמירל מקרוב" (Адмирал Макаров) ו"באיאן" (Баянь) ועוד ארבע ספינות מלחמה ראשיות.
הצי הרוסי הוכיח עצמו, בעיניים גרמניות, כיריב חזק שעמד בהצלחה בהתנגשויות קודמות, כמו קרב איי אולנד או קרב מפרץ ריגה.
עם זאת, סדר הכוחות שנמנה לעיל כלל את כל הספינות הרוסיות שבזירה, ולא כולו בא בהכרח לידי ביטוי בעת המבצע או בעת הקרב הימי שנערך במקביל אליו.
לאלה יכלו לסייע כמה עשרות מטוסי ים וכעשרה מטוסים שבסיסם ביבשה.
מצר מון סאונד, המהווה את הכניסה למפרץ ריגה ממזרח לאיים, הוגן היטב במבואותיו הדרומיים.
ממזרח, מכיוון היבשה, הוצבו עוד ארבעה תותחי 150 ממ"מ בוורדר (Werder.
בנוסף לשליית המוקשים, ערכו הצי וכוחות האוויר הגרמניים פעולות לריכוך ההתנגדות הרוסית הצפויה.
הם הפגיזו והפציצו עמדות תותחים, תחנות אלחוט וכיוצא באלה.
המבצע נפתח בנחיתת כוחות במפרץ טאגה (Tagga) שבצפון-מערב האי סארמאה, ב-12 באוקטובר 1917, לאחר פעילות מקיפה של חיל הים כדי לנקות מוקשים וכן להכניע סוללות ארטילריה שניצבו על החוף.
בימים הבאים הגרמנים השתלטו בהצלחה על כל שטח האי.
במקביל לכך, ובמקביל לחדירתם למצר מון סאונד, הגרמנים החלו בכיבוש האיים היומאה ומוהו (מון).
כיבושם של אלה הסתיים תוך מספר ימים, במקביל לקרב הימי.
ב-16 לחודש בערב פעלה לראשונה אחת הצוללות הבריטיות.
הצוללות נשארו לעת עתה באותה זירה.
ספינות ליווי גרמניות הטילו פצצות עומק בצוללת, וגרמו לה נזקים קשים.
הפעולה ב-16 לחודש הייתה, כמסתבר, אות הפתיחה לקרב מון סאונד, כשמו של המצר שמפריד בין האי מוהו (מון) ליבשת.
אלה האחרונים הוגבלו מאוד בכושר התמרון, בשל מעבר הים הצר שנותר להם, וכן נפלו בטווח מספינות המערכה הרוסיות, אלא שהפגזים הרוסיים החטיאו.
בהמשך הגרמנים קיצרו טווח ופתחו באש.
במהלך הקרב שהתפתח "סלאבה" טובעה.
הצי הרוסי נסוג לצידו הצפוני של המצר, ובדרכו הותקף ללא תוצאות על ידי מספר מטוסים גרמניים.
כדי למנוע מעבר של הגרמנים במצר, הרוסים מיקשו אותו גם במהלך הקרב, בנוסף למיקוש הקיים, שאת חלקו הגרמנים פינו, וכן הטביעו במצר הצר והרדוד מספר ספינות.
מהמיקוש הרוסי טבעה ספינת טורפדו גרמנית אחת, שישה אנשי צוות נהרגו וכמה נפצעו.
מדי פעם נפגעו ממוקשים ספינות גרמניות.
בנוסף לחדירתם לצידו הדרומי של המצר, הגרמנים תכננו לתקוף גם בצידו הצפוני, צעד שדרש את אישורו הפורמלי של הקיסר, ובינתיים נערכו הכנות לכך.
הרוסים, ככל הנראה לאחר שיירטו חילופי שדרים בנושא, פקדו על כוחותיהם הימיים לסגת למפרץ פינלנד, לאחר ביצוע פעולות חסימה במצר ופעולות הריסה בבסיסים שלחופיו.
חדירת הגרמנים למפרץ נמשכה באיטיות גם בימים הבאים.
קרב מון סאונד היה ניצחון גרמני.
במקביל אליו, 'מבצע אלביון' היה ככל הנראה המבצע האמפיבי המוצלח ביותר במלחמת העולם הראשונה.
נראה, עם זאת, שלא הייתה לשני אלה השפעה רבה על מהלך המלחמה בחזית המזרחית.
בסופו של דבר רוסיה יצאה מן המלחמה בעיקר בשל התפתחויות שנלוו למהפכת אוקטובר, שהחלה מספר ימים אחר כך, ולא כתוצאה ממהלכי הצבא והצי הגרמניים באותו שלב.
קרב מגע מבצעי היא יישום ייחודי של שיטת קרב מגע להכשרת יחידות אבטחה, משטרה וגופים ביטחוניים אחרים, בתחום קרב פנים אל פנים ופיתוח מיומנויות מבצעיות נוספות.
גיבוש השיטה החל בשנות השמונים המוקדמות על ידי גבי (גבריאל) שי, במסגרת תפקידו כמנהל תחום קרב המגע בשירות הביטחון הכללי.
בשנת 1996, לאחר פרישתו משירות פעיל, עבר שי למיסוד השיטה והתאמתה לאימון גורמים אזרחים והקים את הפדרציה הבינלאומית לקרב מגע מבצעי (OKMIF).
כיום מיושמת השיטה, במתכונתה המבצעית והאזרחית, בארגונים ומוסדות שונים בעולם.
מטרתה של שיטת קרב המגע המבצעי הוא שיפור מתמיד של היכולת המבצעית של המתאמן כאשר האימון ה"טכני/לחימתי" הופך ממטרה בפני עצמה, לאמצעי להקניית מיומניות מבצעיות נוספות תוך מיצוי אופטימלי של זמן ההכשרה של הפרט.
בגרסתה האזרחית, המטרה היא שיפור מיומנויות לחיים, בנוסף למיומנויות להגנה עצמית, אשר תרומתם חשובה ביותר לשיפור איכות החיים של המתאמן בכל הקשור להתמודדות בבעיות היומיום בכלל ובבעיות הפשע והאלימות בפרט.
כישלונן של שלטונות וזרועות ביטחון ברחבי העולם בהתמודדות עם תופעות מתחדשות וגוברות של טרור בינלאומי ואלימות עירונית.
בבסיס השיטה עומד שינוי התפישה הביטחונית מתפישה תגובתית-פאסיבית לתפישה פרואקטיבית, שמטרתה העיקרית מניעת מעשה הפשע/האלימות באמצעות שיפור המודעות הביטחונית, שיפור היכולת המבצעית וגילוי מוקדם של כוונות היריב.
יישום נכון של עקרונות קרב המגע המבצעי, יכול לגשר על הפער בין הדרישות המבצעיות, הנגזרות מדרישות השטח, משיטות הביטחון השוטף ודרכי הפעולה של היריב, לבין המתודולוגיות הקלאסיות אשר אינן מותאמות למציאות המשתנה.
מבצעיות: האימון כאמצעי לשיפור הרמה המבצעית הייעודית של המתאמן.
- התאמת תוכני וסוג האימון לתפקיד המבצעי הספציפי בעתיד.
הכרת התפקיד המבצעי, הכרת היריב ושיטות הפעולה שלו, התאמתו של האימון לקבוצת המתאמנים.
פונקציונליות: התאמת רמת האימון והמיומנויות הנלמדות לדרישות השטח וליכולת יישום עתידית, של המתאמן, במצבי "אמת".
– לימוד עקרונות פעולה ותגובה, התאמה נכונה של טכניקות הבסיס לפרופיל קבוצת המתאמנים, הרמה ההתחלתית, משך מסגרת האימון וכמות האימונים.
ריאליזם: האימון - "כמה שיותר קרוב למציאות".-ההתאמה נעשית בכל פרמטר אפשרי: לבוש וציוד אישי, סביבת הפעילות, גורמים חיצוניים: עייפות, הפתעה, רעש, תנאי תאורה משתנים, לחץ גופני, לחץ פסיכולוגי, וכו'.
כך למשל, מתאמן מכוחות הביטחון הנושא נשק אישי לצורך מילוי תפקידו, באימון בקרב מגע מבצעי, יתאמן לכל אורך תהליך ההכשרה עם נשקו על הגוף, גם אם בחלק ניכר מהאימונים שימוש בנשק לא יבוא לידי ביטוי באופן ישיר בפעילות, בעוד שבאימונים המסורתיים המתאמן מתאמן בדרך כלל בתנאים "סטריליים" ונוחים, וללא נשק.
הוליזם: שילוב מידתי במסגרת האימון של כלל הגורמים/מרכיבים הרלוונטיים הנדרשים ו/או העשויים להשפיע על יכולת הביצוע.
מרכבים: שילוב של פעילות לפיתוח ושיפור יכולת גופנית ייעודית, מרכיבים טכניים של לחימה ללא נשק, מרכיבים טכניים של לחימה עם נשק (היה והתפקיד מחייב זאת), יכולת זיהוי ואיתור, הכרת שפת גוף, אבחון פרטים, איתור חשודים, יישום חוקים רלוונטיים ונהלים מבצעיים.
קבלת החלטות: שילוב של מרכיבים טקטיים וקבלת החלטות בהתמודדות מול מצבים משתנים.
שילוב של מרכיבים מנטליים ופסיכולוגים.
גורמים חיצוניים: קהל, רעש, תנאי תאורה משתנים, וכו'.
חווייתי: למידה חווייתית דרך התנסות מתמדת ( learning Experiential) בפתרון בעיות (Problem based learning) והתמודדות מול מצבים משתנים המובילה להבנת הרציונל של כל פעולה ופעילות.
ניצול אופטימלי של המשאבים (תקציב וזמן אימון).
– הקניית מיומנויות מבצעיות נרחבות (בנוסף למיומנויות הלחימה) וניסיון קרוב למציאות, תוך ניצול מרבי של זמן ההכשרה.
תרגול שוטף, לא רק במסגרת האימון הסטנדרטי.
בהפסקות, במעבר בין שיעורים וכו'.
קרב מאס א טיירה הוא קרב ימי שנערך ב-14 במרץ 1915, במלחמת העולם הראשונה, ובו השמיד הצי המלכותי הבריטי את הסיירת הגרמנית 'דרזדן' (Dresden), ספינת המלחמה היחידה שנותרה מצי מזרח אסיה הגרמני.
הקרב נערך ליד אי רובינזון קרוזו שסמוך לחופי צ'ילה, שנקרא עד שנת 1966 מאס א טיירה (Más a Tierra).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עשה צי מזרח אסיה הגרמני את דרכו החוצה מן האוקיינוס השקט.
תוך כדי כך, ניסה, ללא הצלחה, ליירט את צי מדינות ההסכמה שחיפה על כיבוש סמואה הגרמנית, המשיך וביצע את הפגזת פפאטה, פשט על האי פאנינג (Fanning, כיום בקיריבטי), בו הייתה תחנת ממסר לכבל טלגרף בריטי, ופגע קשות בבריטים בקרב קורונל.
בקרב איי פוקלנד הצי הבריטי השמיד כמעט את כל צי מזרח אסיה הגרמני, ממנו נותרה לפלטה רק הסיירת הקלה 'דרזדן' ומספר ספינות עזר, ואלה נסוגו חזרה אל האוקיינוס השקט.
שרידי צי מזרח אסיה עסקו בפשיטות על ספנות מדינות ההסכמה, ואם כי נזקן לא היה גדול, הן היוו מטרד ודרשו הקצאת משאבים לאבטחה.
ב-8 במרץ 1915 החליט מפקד ה'דרזדן' להסתיר את הסיירת במפרץ קמברלנד (Cumberland) שבאי מאס א טיירה, השייך לצ'ילה הנייטרלית.
בתוך כך, קיווה המפקד לתדלק בפחם את ספינתו, אשר המחסור באספקה העיק עליה.
תדלוק במים נייטרליים אף היה בטוח יותר, מנקודת ראות גרמנית, מאשר בלב ים.
שתי סיירות בריטיות, 'קנט' ו'גלאזגו', יחד עם סיירת העזר 'אורמה' (Orama, במקורה ספינת סוחר מוסבת) חשו למקום וב-14 חודש כלאו למעשה את 'דרזדן' במפרץ.
'גלאזגו' פתחה ראשונה באש, ועד מהרה פגעה ב'דרזדן', אשר החזירה אש, וגרמה בה לדליקה.
מפקד ה'דרזדן', בראותו שמצבו נואש, כאשר לבריטים עליונות עצומה במספר ובכוח אש, וכאשר ספינתו במצב גרוע וחסרת פחם, פקד לנטוש את הספינה ולהטביעהּ.
הצוות הגרמני עלה על סירות ועשה דרכו לאי הסמוך, בעוד שהבריטים המשיכו לירות עד שה'דרזדן' התפוצצה, לא ברור אם כתוצאה מאש הבריטים או מפעולת חבלה של הגרמנים לפני נטישתם.
הגרמנים סבלו שלושה הרוגים ו-15 פצועים, אשר טופלו בצ'ילה, ואחד מהם מת בהמשך מפצעיו.
315 המלחים הגרמנים אשר הגיעו לחופי האי הושמו בהסגר עד סוף המלחמה על ידי ממשלת צ'ילה, אפשרות שתואמה עוד קודם לכן בין המפקד הגרמני לשלטונות המקומיים.
אחד מהם היה לייטננט (סֶגֶן) וילהלם קנריס, לעתיד אדמירל וראש האבווהר במלחמת העולם השנייה, שנמלט מן ההסגר לאחר כמה חודשים, וחזר לשרת במדי הצי הקיסרי הגרמני.
הגרמנים מחו על כך שספינתם הותקפה במים טריטוריאליים של מדינה נייטרלית.
כיוון שצי מזרח אסיה הגרמני הושמד, חדלה הנוכחות הגרמנית במימי האוקיינוס השקט, פרט לכמה ספינות חמושות, שהוסוו כספינות סוחר.
קרב מגלופוליס היה אחד העימותים היבשתיים הגדולים על אדמת יוון בשלהי התקופה הקלאסית.
בקרב זה התמודד אגיס השלישי, מלך ספרטה נגד אנטיפטרוס, נציבו של אלכסנדר הגדול בבלקן על שליטתה של מוקדון ביוון.
הקרב נערך בעת שאלכסנדר עצמו נעדר מיוון בגלל פלישתו לאימפריה הפרסית בשנת 334 לפנ"ס.
חרף התמיכה הכלכלית הגדולה של הפרסים, גייס אגיס מספר לוחמים קטן יותר מזה שהיה לאנטיפטרוס ובסופו של דבר יד המוקדונים הייתה על העליונה.
שלהי התקופה הקלאסית (נהוג לתארך את סוף התקופה הקלאסית עלייתו של אלכסנדר הגדול לשלטון בשנת 336 לפנה"ס או לכל המאוחר למותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס) התאפיינה במאבק מר בין הפולייס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה על הבכורה ביוון.
לוואקום שנוצר נכנסה ממלכת מוקדון בראשות מלכה פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר.
פיליפוס הצליח להביס במהלך מלחמת הקודש הרביעית את כוחות הברית התבנית-אתונאית שהתייצבו נגדו בקרב כירונואה בשנת 338 לפנה"ס והוכרז זמן קצר לאחר מכן כ"הגמון (שליט) הליגה הקורינתית", תפקיד שביסס את שליטתו ביוון.
ספרטה לא הייתה חלק מברית זו, אלא העדיפה לחפש את מזלה באיטליה.
היסטוריונים רבים ביקרו את החלטתה של ספרטה שלא להצטרף לברית יוונית גדולה שכוונה נגד הפולש המוקדוני, אך היו לה סיבות כבדות משקל שלא לעשות כן והיא בחרה ברשות מלכה ארכידמוס השלישי, אביו של אגיס השלישי, לצאת לעזרתה של טרנטום, אם כי ללא הצלחה יתרה.
אלכסנדר ירש את אביו בשנת 336 לפנה"ס והחל במסעות מלחמה נגד שכניו שניסו את כוחם נגד המלך הצעיר והבלתי מנוסה.
לאחר שהתגבר על התראקים בצפון והאילירים בצפון מערב, פנה דרומה הכניע את תבאי והרס אותה כליל ואילו אתונה מיהרה להיכנע.
ספרטה שמרה על נייטרליות ולא התערבה בנעשה.
סביר שהנייטרליות של ספרטה הייתה מחושבת והיא המתינה לשעת כושר נאותה לצאת למלחמה בתנאים נוחים יותר, כשעיקר כוחה של מוקדון יצא למלחמה נגד פרס ואפשרות לכרות ברית איתנה עם הפרסים הייתה זמינה.
כשפלש אלכסנדר לשטח האימפריה הפרסית, החלו הפרסים לחפש במרץ בעלי ברית חזקים ביוון כדי להקשות על אלכסנדר את המשך המלחמה באסיה.
משלוש הפולייס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה רק ספרטה נותרה בעלת הברית הפוטנציאלית.
הפרסים סיפקו ממון רב שבעזרתם גייס אגיס שכירי חרב רבים.
אתונה לא סייעה משום שנטרה טינה לספרטה על שלא סייעה לה בקרב כירונואה, אם כי ייתכן ששלחה גייסות מצומצמים.
מגלופוליס נוסדה בארקאדיה בשנת 371 לפנה"ס על ידי המצביא התבני אפמינונדס לאחר ניצחונו בקרב לאוקטרה.
העיר הפכה לבירת הליגה הארקדית והייתה בין הגדולות ביוון.
העיר עצמה שכנה בעמק רחב ידיים, מוקף בהרים גבוהים.
גובהו הממוצע של העמק מעל פני הים הוא כ-430 מטר.
נהר האלפאוס חוצה את המישור ממערב למזרח.
הפיקוד על הצבא המוקדוני היה נתון בידיו של אנטיפטרוס, שהיה נציבו של אלכסנדר באירופה.
אנטיפטרוס היה מצביא ותיק ושירת עוד את פיליפוס, אביו של אלכסנדר.
צבאו של אנטיפטרוס כלל יחידות מוקדוניות שנותרו באירופה, שכירי חרב ובעלי ברית יווניים.
בסך הכל גייס אנטיפטרוס כ-40,000 חיילים לקרב.
הצבא המוקדוני התבסס על שיתוף פעולה הדוק בין הרגלים הכבדים שנלחמו במערך הפלנקס להטיירוי - הפרשים הכבדים.
בנוסף לשני החילות העיקריים האלה שולבו בצבא המוקדוני חיילים מוקדונים קלי חימוש.
בעלי ברית מיוון ומתראקיה השלימו את מצבת החיילים בצבא.
בעלי הברית נלחמו עם כלי הנשק המסורתיים שלהם במערכים הטקטיים האופייניים להם, אם כי פיקודם היה לרוב מוקדוני.
אגיס עלה לשלטון בשנת 338 לפנה"ס, דור אחד לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס) ששבר את העצמה הספרטנית.
ספרטה נותרה, אמנם, פוליס חשובה ביוון, אך איבדה את מעמד הבכורה שהיה לה לפני כן.
הצבא הספרטני בתקופה זו היה קטן למדי ולא ניתן היה לצאת למלחמה גדולה בלי גיוס נרחב של שכירי חרב ובעלות ברית.
כלכלתה של ספרטה לא הייתה חזקה מספיק כדי לגייס שכירי חרב רבים.
לכן, נזקקו לממון פרסי לגיוס שכירי החרב.
לאחר קבלת הכסף, עסקו הספרטנים במרץ בהכנות למלחמה.
אגיס גייס מעט שכירי חרב בכרתים וקיבץ תחת דגלו 8,000 שכירי חרב ששרדו מהתבוסה הפרסית בקרב איסוס.
בנוסף, אסף אגיס תחת דגלו אזורים רבים בפלופונסוס, את הליגה האיטולית ואזורים נוספים.
אתונה שמרה על נייטרלית ולא התערבה.
סך הכל הגיע גודל הצבא הספרטני ל-20,000 רגלים ולכ-2,000 פרשים - כמחצית מגודלו של הכוח המוקדוני.
תיעוד הקרב עצמו, כמו גם של המלחמה כולה, לוט בערפל כי מרבית המקורות העתיקים העוסקים בתקופה זו מתמקדים במעשיו של אלכסנדר עצמו ולא בזירות משניות.
המלחמה החלה בצורה טובה מבחינתו של אגיס.
הוא הצליח להביס את המצביא המוקדוני תחת פיקודו של קורגוס ואנטיפטרוס נאלץ לצאת נגדו עם עיקר צבאו.
נראה שהקרב היה קשה ושני הצדדים ספגו אבדות קשות, אך יד המוקדונים הייתה על העליונה.
אגיס, שנלחם בגבורה, נהרג בקרב.
קרב מוּיֶה (בסינית: 牧野之戰, בפין-יין: Mùyě zhī zhàn) הוא קרב שהתנהל בשנת 1046 לפנה"ס בין מלך שושלת שאנג האחרון, המלך ג'ואו-סין, ותומכיו למלך השני של שושלת ג'ואו, המלך וו ותומכיו.
הניצחון המכריע של המלך וו הביא לנפילתה של שושלת שאנג ולהפיכתה של שושלת ג'ואו לשליטתה של הציוויליזציה הסינית למשך כמעט 800 שנים.
בשל החשיבות של תוצאותיו נחשב הקרב לנקודת מפנה בהיסטוריה הסינית.
שושלת ג'ואו התפתחה והתחזקה במשך שנים רבות בזמן שלטונה של שושלת שאנג.
האזור בו שלטו היה ממערב למרכז של שאנג, על גדת נהר ווי.
ג'ואו אימצו את התרבות ורוב המאפיינים של תרבות שאנג, כך בנוגע לדת ולטכנולוגיית הברונזה.
בכתובות שבעצמות הניחוש מופיעה ג'ואו בתחילה כבעלת ברית של שאנג ובהמשך כיריבה.
קשה לשחזר באופן ביקורתי מדוע החל העימות בין השושלות, וגם לא ברור אם ג'ואו היו תחת שלטונם של שאנג וביצעו מרד או שמא היו ממלכה יריבה וכבשו את השלטון.
על פי ההיסטוריה המסורתית, המלך וון משושלת ג'ואו היה וסל של המלך ג'ואו-סין משאנג, וקיבל את האחריות על המערב כאשר ג'ואו-סין עסק בלחימה בדרום מזרח.
שני המלכים מתוארים על פי ההיסטוריה המסורתית, שנכתבה על ידי תומכי שושלת ג'ואו, כהפכים מוחלטים.
המלך ג'ואו-סין משאנג מתואר כלא יוצלח, אכזרי, חסר יראת אלים ומושחת.
כנגדו, המלך וון מג'ואו מתואר כמלך האידיאלי, צדיק, רחום ונדיב עד כדי שזכה לכינוי "המעודן" או "המתורבת".
המלך וון תכנן לתפוס את השלטון ולכן דאג בהדרגה ובמחשבה אסטרטגית לטווח ארוך לאסוף תומכים ולהעצים את כוחו.
תופעה קוסמית שהתרחשה בשנת 1059 לפנה"ס, התלכדות חמישה כוכבי לכת בקו אחד מול כדור הארץ, נתפסה בעיניו כסימן שיש למגר את שושלת שאנג.
ג'ואו-סין שחשש מכוחו של וון, כלא אותו, דבר שהביא למתח גואה בין שתי השושלות.
לאחר שג'ואו-סין שחרר את וון החל וון לאסוף צבא, אך מת בערך ב-1047 לפנה"ס, בטרם הספיק לצאת למלחמה כנגד ההנהגה של שאנג.
את השלטון בג'ואו תפס בנו של המלך וון, המלך ווּ.
הוא המתין עד שאסף די תומכים וצבא ויצא לקרב כנגד ג'ואו-סין משאנג.
הקרב נערך במוּיֶה, אתר הקרוב ליין, בירתה של שושלת שאנג המאוחרת.
כוחותיו של המלך ג'ואו-סין היו במלחמה בדרום מזרח, אולם נשארו (על פי ההיסטוריה המסורתית), 530,000 חיילים להגן על הבירה ויין.
מספר זה מוגזם בלא ספק ומחקרים מודרניים נוקבים במספרים נמוכים יותר.
ג'ואו-סין רצה להיות בטוח בניצחונו ולכן חימש עבדים רבים שיגנו על העיר כאשר הוא יצא עם הכוחות כולם כנגד המלך וו ובערך 50,000 האיש שהיו אתו.
העבדים, שתמכו בוו ולא בג'ואו-סין ערקו והצטרפו אל וו, דבר שפגע קשות במורל החיילים של שושלת שאנג.
בעקבות עריקת העבדים ערקו חיילים רבים של שאנג לצד של ג'ואו, בזמן שקדם לקרב ואף במהלכו.
הקרב שהתנהל לבסוף היה עקוב מדם אך בשל העריקות הרבות, הרמה המורלית הירודה וחוסר הסדר בצבא של ג'ואו-סין, הוא הובס באבדות קלות יחסית.
הצבא של וו, שכלל מרכבות קרב והיה מאומן יותר הצליח להבקיע את המערך של ג'ואו-סין וטבח בחייליו.
המלך וו הפגין חוסר רחמים כלפי המנוצחים ואף ציווה לטבוח את השבויים שנפלו לידיו.
המלך ג'ואו-סין, ששרד את הקרב, התאבד בשרפה, או לפי היסטוריונים אחרים, נרצח.
לאחר הקרב כבר לא הייתה תקומה לשושלת שאנג, והבכורה השלטונית הייתה בידי שושלת ג'ואו.
שושלת ג'ואו עסקה לאחר הקרב בביסוס שלטונה שנמשך, באופן רשמי, עד למאה השלישית לפני הספירה.
קרב מאגר צ'וסין או קרב אגם צ'אנגג'ין היה קרב מכריע במהלך מלחמת קוריאה.
זמן קצר לאחר החלטתה של סין להצטרף למלחמה, כוחות של הארמייה התשיעית של צבא המתנדבים העממי חדרו לצפון-מזרח קוריאה הצפונית והחלו במתקפת פתע נגד הקורפוס ה-10 האמריקני באזור מאגר צ'וסין.
פינויו של הקורפוס העשירי מנמל הונגנאם ציין את השלמת נסיגתם של כוחות האו"ם מצפון קוריאה.
מאגר המים צ'וסין הוא אגם מלאכותי הממוקם בצפון-מזרח חצי האי הקוריאני.
השם "צ'וסין" הוא למעשה צורת ההגיה היפנית של מקום זה, אשר בקוריאנית נקרא "צ'אנגג'ין" (장진), ושם זה נשתרש הודות למפות היפניות שהיו בידי כוחות האו"ם.
הקרב התרחש באזור הכביש בן 126 הק"מ המחבר את מאגר צ'וסין אל עיר הנמל הונגנאם, שהיה מסלול הנסיגה האפשרי היחיד של כוחות האו"ם.
הכפרים יודאם-ני וסינהאנג-ני, שממוקמים בגדה המערבית והמזרחית בהתאמה, התחברו לצומת המזלג שליד הגארו-רי (בקצהו הדרומי של המאגר), ומשם המשיך הכביש בכיוון דרום-מזרח דרך קוטו-רי, מאג'ון-דונג, אודו-רי, האמהונג ולבסוף הונגנאם.
האזור שמסביב למאגר היה מיושב בדלילות.
הקרב על מאגר צ'וסין התרחש בתוואי שטח קשה ללחימה, במהלך החורף בעל מזג האוויר הקיצוני ביותר במהלך מלחמת קוריאה.
בגלל תוואי השטח ההררי הבעייתי למעבר, כלל מסלול הכביש עליות וירידות חדות.
תלוליות שולטות, דוגמת מעבר פונצ'ילין ומעבר טוקטונג, השקיפו על מסלול הכביש כולו.
איכותו של הכביש הייתה ירודה ובמספר מקומות נצטמצמה הדרך לנתיב אחד המכוסה חצץ בלבד.
ב-14 בנובמבר ירדה על מאגר צ'וסין חזית קרה שהגיעה מסיביר והטמפרטורה צנחה למינוס 27 מעלות צלזיוס.
למזג האוויר הקר נלוו תופעות של כבישים המכוסים קרח, קרקע קפואה שיצרה סכנה בולטת של כוויות קור וכן תקלות בתפעול כלי הנשק.
האספקה הרפואית קפאה; את שפופרות המורפיום נדרשו הרופאים להפשיר בטרם יוכלו להזריקן, ומנות פלזמה קפואות היו בלתי שמישות לחלוטין בשדה הקרב.
אפילו פעולה פשוטה כמו גזירת בגדי הפצועים על מנת לטפל בפציעה עלולה הייתה להביא לנמק ולכוויות קור.
בנוסף, הסוללות בהן השתמשו למכשירי הקשר לא תיפקדו היטב בקור וחדלו מלפעול במהירות, וכלי נשק רבים ששומנו, נקרש השמן והללו הפכו לבלתי שמישים בקרב.
לאחר הניצחון המוחץ של כוחות האו"ם על צבא העם הקוריאני בקרב אינצ'ון בספטמבר 1950 והשמדתו, נדמה היה כי המלחמה עומדת לקראת סיום.
כוחות האו"ם התקדמו במהירות אל תוך קוריאה הצפונית מתוך כוונה לאחד את הצפון והדרום עוד לפני תום השנה.
בעקבות תנאי שטח בלתי עבירים באזור הרי טאיבייק התפצלו כוחות האו"ם; הארמייה ה-8 התקדמה צפונה דרך החוף המערבי של חצי האי הקוריאני ואילו הקורפוס ה-1 הדרום-קוריאני והקורפוס ה-10 האמריקני התקדמו צפונה דרך החוף המזרחי.
באותו הזמן החליטה סין להיכנס למלחמה לאחר ששלחה קודם לכן מספר אזהרות לכוחות האו"ם.
ב-19 באוקטובר 1950, חצו את הגבול כוחות צבא סיניים גדולים שכונו "צבא המתנדבים העממי" ונכנסו אל תוך קוריאה הצפונית.
סין לא הכריזה על מלחמה וניצלה את גורם ההפתעה; מטוסי הסיור של כוחות האו"ם לא הצליחו לאתר כוחות סינים שכן הללו נעו רק בשעות החשיכה (19:00–03:00).
אחת מהיחידות הסיניות הראשונות שהגיעו אל מאגר צ'וסין הייתה הקורפוס ה-42, עליה הוטלה המשימה לעצור את התקדמות כוחות האו"ם בציר המזרחי.
ב-25 באוקטובר יצר הקורפוס ה-1 הדרום-קוריאני מגע עם הסינים ונעצר במעבר פונצ'ילין, מדרום למאגר צ'וסין.
את הדרום-קוריאנים החליפו חיילי דיוויזיית הנחתים הראשונה שנחתו בעיר הנמל וונסאן, וב-2 בנובמבר התפתח קרב בינם לבין הדיוויזיה ה-124 הסינית (שהשתייכה לקורפוס ה-42); הדיוויזיה הסינית סבלה אבדות כבידות בקרב זה.
ב-6 בנובמבר קיבלה הדיוויזיה ה-124 פקודת נסיגה לכיוון צפון, כשהמטרה היא לנסות למשוך את כוחות האו"ם למאגר צ'וסין.
עד ה-24 בנובמבר הצליחה דיוויזיית הנחתים ה-1 לכבוש את סינהונג-ני שבצידו המזרחי של המאגר ואת יודאם-ני שבצידו המערבי.