tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התלות הכלכלית בתעשיות הרכב, הפלדה והברזל הגולמי ששגשגו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לרועץ לאזורי הימות הגדולות, המערב התיכון ואונטריו, כאשר אמריקה נכנסה לעידן הפוסט-תעשייתי.
רק בתשעה מתוך 40 מטרופולינים באזורים אלה, התוצר המקומי הגולמי לנפש היה גבוה מהממוצע הארצי, עובדה ששיקפה את אובדן מקומות העבודה בתעשייה, מבלי שתחומי תעסוקה אחרים פיצו על כך.
במהלך עשורים של דעיכת המגזר התעשייתי ואובדן מקומות עבודה והכנסה, רבות ממשפחות מעמד הביניים והמעמד הגבוה עזבו את ערי המרכז התעשייתי ועברו בעיקר לאזורי "חגורת השמש" והחוף המערבי.
מבין 79 ערים בעלות יותר מ-50,000 תושבים, אשר סבלו מנטישת אוכלוסין, 45 ערים נמצאות בחגורת החלודה.
במדד הגידול בתעסוקה של 70 ריכוזים עירוניים בארצות הברית, חגורת החלודה נמצאת בתחתית הרשימה, עם הערים מילווקי; דטרויט; אולבני; קליבלנד; פיטסבורג; באפלו; ובמקום האחרון - רוצ'סטר, שהייתה פעם מופת לחדשנות תעשייתית, והפכה לחלק מאזור מוכה אסון.
מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עד אמצע העשור שאחריו, איבדו ערי החגורה עוד כשני מיליון מקומות עבודה.
שיעור האבטלה הגבוה אילץ תושבים בני מעמד הביניים והמעמד הגבוה לעבור ממרכזי הערים אל הפרוורים, תהליך שהביא ליצירת שכונות רפאים, עוני נרחב, בריחת מוחות, פשיעה אלימה במרחב הציבורי, רמת חינוך עלובה, ודיור ותשתית ירודים.
חלק ניכר מנטישת האוכלוסייה מיוחס לתופעת בריחת לבנים, הכוללת לבנים, בדרך כלל ממוצא בריטי, שאינם מוגבלים על ידי פרקטיקות גזעניות, והם חסרי סובלנות ביחס לקרבתם של אפרו-אמריקאים.
כמה מערי חגורת החלודה סובלות ממספר גבוה של מקרי רצח, יחסית לממוצע בכלל ארצות הברית: אם בעשור האחרון של המאה ה-20 ניכרה מגמת ירידה כלל-ארצית, אזי בערים הקטנות של חגורת החלודה נמשכה מגמת העלייה בשיעור מעשי הרצח.
מספר ערים נחשבות במסוכנות שבערי ארצות הברית: דטרויט ופלינט במישיגן; שיקגו ורוקפורד באילינוי; גארי, אינדיאנה.
המשבר הכלכלי המתמשך העמיק והרחיב את המעמד הסוציולוגי המכונה "תת-מעמד" , שנמצא מתחת להיררכיה של המעמדות העובדים.
העיתונאי והסופר קן אולטה הכליל בהגדרה הזו מובטלים כרוניים, אימהות נתמכות סעד, אלכוהוליסטים, סוחרי סמים, פושעי רחוב וסכיזופרנים שאינם בטיפול.
דטרויט, בעבר בירת תעשיית הרכב של ארצות הברית, הפכה לסמל הקריסה התעשייתית, הכלכלית והחברתית, עליית שיעורי האבטלה, ושם נרדף לחורבן עירוני.
בחודש יולי 2016 נאמד מספר תושבי העיר ב-672,795, ולפי מרשם האוכלוסין האמריקאי, משנת 2010 עד אותו מועד עזבו את העיר עוד 41,404 תושבים, שהם 5.8%.
בשנת 2013 הוכרזה דטרויט פושטת רגל, והאוטונומיה הפיננסית הוחזרה לה שנה לאחר מכן, לאחר שהושקעו בה סכומי עתק בניסיון להחיות את מרכז העיר ולמשוך תושבים חדשים.
העיר פלינט, שהייתה שנייה לדטרויט בתעשיית הרכב במישיגן, איבדה כ-30,000 מקומות עבודה משנות ה-80, לאחר שמפעלי מכוניות נסגרו בה בזה אחר זה.
העברת מפעל הרכבת המכוניות הראשי של ג'נרל מוטורס מפלינט למקסיקו, המיטה אסון כלכלי על העיר.
באפריל 2014, כאשר עיריית פלינט הייתה על סף קריסה פיננסית, ובניסיון לחסוך בהוצאות, התנתקה העיר ממערכת אספקת המים של דטרויט, והחלה לשאוב מים מנהר פלינט.
כשנה לאחר מכן, התברר שבמי השתייה של העיר יש ריכוז גבוה של עופרת עקב בלאי של צינורות מים ישנים, ותושבים לקו בהרעלת עופרת.
מאחר שרוב תושבי פלינט הם אפרו-אמריקאים, עלו טענות בדבר הזנחה על רקע גזעני.
בעקבות הזיהום הייתה נטישה המונית, וביולי 2016 ירד מספר תושבי העיר ל-97,386 (לעומת 102,434 באפריל 2010, ירידה של 5% בקירוב).
בפברואר 2016 עמד שיעור הבתים הפנויים בעיר על 7.5%, השיעור הגבוה ביותר בכל ארצות הברית.
עם זאת, מומחים מצביעים על כך שצעדים אלה לא בלמו את מגמות הדעיכה, וסבורים כי על מנת למשוך צעירים מתחת לגיל 30, יש לפתותם באמצעות מחירי דיור נמוכים, אווירת עסקים וסימנים לתחילת התאוששות בתעשייה.
שוק התעסוקה התייצב במידה מסוימת עם כניסת ההיי-טק לערי חגורת החלודה: חברות טכנולוגיית מידע כמו גוגל וטוויטר הקימו מטות בערים שונות: דטרויט, סינסינטי, ניו יורק ופאלו אלטו, ותעשייה ענפה של חברות הזנק קמה בשיקגו, קליבלנד ואינדיאנפוליס.
בעיר בית לחם (Bethlehem) בפנסילבניה הוקם מתחם נופש, קניות וקזינו "סאנדס" (Sands) בשטח מפעל יציקת הפלדה Bethlehem Steel, תוך יוזמה לשימור מבנים של המפעל המושבת.
פיטסבורג, פנסילבניה, נחשבה בעשור השני של המאה ה-21 לאחת הערים הטובות בעולם להשקעה בנדל"ן, וקליבלנד, אוהיו, הפכה מעיר תעשייה לעיר של יזמות, מחקר ופיתוח, והאוניברסיטאות מושכות לעיר צעירים משכילים.
תחייתן של כמה מערי המטרופולין בחגורת החלודה במאה ה-21 עדיין לא הביאה למגמה של צמיחה תעשייתית, אך נראו שלבים ראשונים של יצירת מקומות עבודה בתעשייה על רקע הפריחה המחודשת של שוק האנרגיה בארצות הברית, במיוחד מהפקת גז מפצלי סלע.
כיום, צפון אמריקה מפיקה גז טבעי יותר מכל יבשת אחרת, ובגלל אנרגיית הגז הזולה, יחד עם היחלשות הדולר והשכר הקפוא, חברות אמריקאיות חזרו לייצר על אדמת ארצות הברית.
בגלל עלויות הקרקעות באסיה, גם חברות זרות מגלות עניין בייצור במפעלים בארצות הברית, ובהן: סמסונג, טויוטה ואיירבוס.
לאור יצירת מקומות עבודה חדשים שאינם בתעשייה, האזור הפך אטרקטיבי, בעיקר עבור משפחות צעירות.
אחרי עשורים רבים, שיעור ההגירה השלילית בערי חגורת החלודה השתווה לממוצע הארצי, ואף נמוך מזה.
לצד זאת, השינויים הדמוגרפיים והכלכליים הביאו לשינוי במעמדן הכלכלי של ערי האזור.
אם בתחילת המאה ה-20, ערי תעשייה כמו אקרון, דטרויט, קליבלנד ושיקגו נהנו מעליונות, הן נדחקו על ידי ערים אטרקטיביות המספקות דיור בר-השגה, ערים שבהן פועלים אוניברסיטאות חשובות ומכוני מחקר בולטים, וערי בירה.
במאה ה-21 קם בכמה מערי חגורת החלודה דור של יזמים צעירים שביכרו שיתוף פעולה ורעיונות על פני תחרות, במטרה "להמציא מחדש" את תפקיד האזור בכלכלת ארצות הברית.
תופעה זו תועדה בסרט Red, White and Blueprints שהפיק וביים בשנת 2013 צלם הקולנוע ג'ק סטורי.
במספר ערי מטרופולין קמו ארגוני חברה אזרחית הדוגלים בשימור ושיקום מבני תעשייה נטושים כאתרי מורשת, כולל עשיית שימוש חוזר בהם ליצירת מקורות תעסוקה והכנסה.
בסוף השבוע של 9–10 באפריל 2016 התקיים בפיטסבורג כנס היסוד של "הקואליציה של משמרים צעירים בחגורת החלודה" (Rust Belt Coalition of Young Preservationists - RBCoYP) המאגדת ארגונים כאלה.
משנות ה-80 של המאה ה-20, מקדישים המועמדים לנשיאות זמן ניכר לכלכלת מדינות חגורת החלודה שחלק מהן נחשבות "מתנדנדות", ולכן יש בכוחן להכריע את הבחירות.
אולם ברמה הפוליטית, עובדה זו לא סיפקה מזור אידיאלי.
בעוד ששתי המפלגות, הדמוקרטית והרפובליקנית, הפנו את גבן לתעשיות בחגורת החלודה, למעט תעשיית הרכב, נאבקה המפלגה הדמוקרטית להענקת רשת הגנה סוציאלית לאלה אשר איבדו את עבודתם, תשלום דמי אבטלה, העלאת שכר המינימום, והגנה על התנאים המוענקים בתוכניות הביטוח הלאומי ובביטוחי הבריאות לקשישים ולעניים.
כל אלו עמדו בבסיס האג'נדה הדמוקרטית אל מול הרפובליקנים, ובשנות כהונתו של אובמה הצטרף אליהם גם חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("Obamacare").
עמדות אלו סייעו לדמוקרטים בבחירות לנשיאות, ומאז שנות ה-90, רוב מדינות החגורה תמכו בדרך כלל במועמדים הדמוקרטים, פרט לווירג'יניה המערבית ואינדיאנה השמרניות, התומכות מסורתית במועמדים הרפובליקנים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, גם אינדיאנה העניקה את תמיכתה למועמד הדמוקרטים, ברק אובמה.
מגמת התמיכה במועמדים הדמוקרטים השתנתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. למדינות חגורת החלודה יש 113 אלקטורים, 21% מכלל 538 האלקטורים.
המנצח, מועמד הרפובליקנים דונלד טראמפ זכה בתמיכת 64 מהם (פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, אינדיאנה, מישיגן וויסקונסין), ואילו המפסידה, מועמדת הדמוקרטים הילרי קלינטון קיבלה רק את תמיכת 49 האלקטורים של ניו יורק ואילינוי, שהן מדינות ליברליות בעלות מסורת ארוכת שנים של תמיכה במועמדים מן המפלגה הדמוקרטית.
הסבר אפשרי לשינוי במגמות ההצבעה במדינות מפתח בחגורת החלודה הוא, שטראמפ הבטיח להחזיר מקומות עבודה בייצור, ורבים מתומכי קלינטון הסכימו עם טענתו שמשרות רבות אבדו בגלל הסכמי הסחר הבין-לאומיים, ובראשם הסכם NAFTA.
טענה נוספת הייתה שבקרב תושבי חגורת החלודה, טראמפ נתפס כמי שאינו שייך לממסד השנוא בוושינגטון.
מצביעי חגורת החלודה הכריעו גם את בחירות 2020 בהן זכה ג'ו ביידן בעקבות ניצחונותיו בפנסילבניה, מישיגן וויסקונסין, שלוש מדינות שנחשבות מסורתית כחלק מ"החומה הכחולה", אך נשמטו מידי קלינטון בבחירות 2016. מדינות אלה השלימו עבור ביידן את 270 האלקטורים, המינימום הנחוץ לזכייה בנשיאות.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית עשייה אמנותית ענפה סביב המצב החברתי-כלכלי המתמשך והבליה העירונית בערי חגורת החלודה, בתחומי הקולנוע, צילום, ספרות עיונית, סיפורת, ושירה.
במאה ה-21 התפתחה סוגה של אמנות אפלה (מצרפתית: Art Noir), המכונה Rust Belt Noir, ולחלופין מוגדרת כ"גותיקה של חגורת החלודה" (Rust Belt Gothic).
חוקרת השפה, המשוררת והמבקרת האמריקאית ג'ויאל מק'סוויני (Joyelle McSweeney) תיארה סוגה זו כקטגוריה אסתטית-פוליטית חדשה שמעניקה לניכור של המרכז התעשייתי הנטוש "כוח של זומבי" בסגנון הרפאים של אדגר אלן פו.
בקולנוע, מלבד סרטים העוסקים באופן ישיר בסוגיות חברתיות ופוליטיות, נופי בליה עירונית ומבני תעשייה ומגורים נטושים בערי חגורת החלודה הפכו ברבות השנים לאתרי צילום ולחלק מהאיקונוגרפיה של תעשיית הסרטים ההוליוודית.
"רוג'ר ואני" (1989, באנגלית: Roger & Me) – סרטו הראשון של הסופר והבמאי מייקל מור, המתעד את הפגיעה הכלכלית והחברתית האנושה בתושבי פלינט, בעקבות העברת מפעל ג'נרל מוטורס למקסיקו.
במרכז הסרט – ניסיונותיו של מור, בעצמו יליד פלינט, להשיג ריאיון עם רוג'ר סמית, נשיא ומנכ"ל החברה, ולהתעמת איתו.
בשנת 2013 נבחר הסרט לשימור בספריית הקונגרס האמריקאי.
"מבוך של שקרים" (1991, שם מקורי באנגלית: Iron Maze) – דרמה שבמרכזה איש עסקים יפני הרוכש מפעל פלדה בעיירה הדמיונית קורינת' (Corinth) בפנסילבניה, בכוונה להרוס את המפעל ולהקים במקומו פארק שעשועים.
קופרודוקציה יפנית-אמריקאית בבימויו של הירואקי יושידה, שגם השתתף בכתיבת התסריט, ובכיכובם של הירואקי מורקאמי, ג'ף פאהי וברידג'ט פונדה.
בסרט "ארץ קרה" (2005), בעל מכרה עפרות ברזל במינסוטה מאיים בפיטוריה של אחת הנשים העובדות במכרה, ומתרץ זאת בכך שהנשיא (רונלד רייגן) מציף את ארצות הברית בפלדה מיובאת וגורם לצמצום מקומות העבודה בתעשיית הפלדה המקומית.
עלילת סרט הפעולה "אלכס קרוס" (2012) מתרחשת ברובה בדטרויט.
האנטגוניסט הוא מיליארדר צרפתי המשקיע הון עתק בהחייאת העיר והפיכתה למרכז של חידושים.
סצנת הפתיחה מתרחשת במפעל הנטוש שבו יוצרו מכוניות היוקרה "פקארד", וסצנת השיא לקראת סיום הסרט צולמה בהיכל הקולנוע שנמצא ב"בניין מישיגן", ובו פועל כיום חניון למכוניות.
"בראדוק, אמריקה" (2013, באנגלית: Braddock, America) - סרט תיעודי על מאבק ההישרדות של העיירה בראדוק, פנסילבניה, בעקבות קריסת תעשיית הפלדה במקום.
קופרודוקציה אמריקאית-צרפתית בהפקת חברת Program 33 הצרפתית, בבימויים של גבריאלה קסלר (Gabriella Kessler) וז'אן-לואיק פורטרון (Jean-Loïc Portron) שגם כתב את התסריט.
את הסרט הפיקו רידלי סקוט ולאונרדו דיקפריו, וביים סקוט קופר.
מככבים: כריסטיאן בייל, קייסי אפלק, וודי הרלסון, זואי סלדנה, פורסט ויטאקר, וילם דפו וסם שפרד.
"Traficant: The Congressman of Crimetown" (מילולית: "טראפיקאנט – חבר הקונגרס של עיר הפשע") (2015).
סרט תיעודי על ג'יימס "ג'ים" טראפיקאנט , שהיה השריף של ינגסטאון, אוהיו, ואחר כך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-17 של אוהיו, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
טראפיקאנט נודע כלוחם בפשע המאורגן בינגסטאון, והפך לגיבור בעיר כאשר התנגד לפינוי אנשי צווארון כחול מבתיהם, הואשם בביזוי בית המשפט ובסחיטה באיומים, הגן על עצמו במשפט, וניצח.
סרט האימה "לא לנשום" משנת 2016 עושה הומאז' למצב הכלכלי-חברתי ולבליה העירונית בדטרויט.
העלילה, העוסקת בשלושה עבריינים צעירים ששודדים בתי עשירים, מתרחשת ומצולמת בחלקה ברובע נטוש בדטרויט, כשבמרכזה - בית מגורים אמיתי ברחוב בּוּאֶנָה וִיסְטָה, רחוב נטוש שבתיו העזובים מוזנחים ומעלים צמחיית פרא וטחב.
הגיבורים מדברים על כך שמדובר ב"אזור רפאים", ואילו רוקי, הדמות הנשית בחבורה, שואפת לעבור לקליפורניה ולעזוב את דטרויט משום ש"כולם עוזבים".
הבמאי פדה אלווארז ראה בגיבורי הסרט השתקפויות של הקשיים שדטרויט מתמודדת איתם.
"Rust Belt" – סרט תיעודי קצר משנת 2016 שצילמו והפיקו צ'ארלס קאדקין ורוב האנט, וכולו מורכב מצילומים סטטיים ממושכים של מפעלים נטושים וציוד תעשייתי חלוד ורקוב באפסטייט ניו יורק.
קאדקין, צלם וקולנוען מקצועי, השתמש במכוון בסרט 16 מ"מ מיושן ופג-תוקף, כביטוי לאובדן החומריות והתעשייה.
בנוגע לסגנון "צילום הריסות", ראו להלן בפסקה צילום.
"The Corporate Coup D'État" (בתרגום חופשי: "ההפיכה השלטונית של התאגידים"), הוא סרט תיעודי משנת 2018, בבימויו של פרד פיבודי.
הסרט מציג תאוריה שלפיה, התאגידים מנהלים "הפיכה שלטונית בהילוך איטי", והקורפורטיזם מחליש את הדמוקרטיה.
זאת, תוך בחינת חוויותיהם של אזרחי חגורת החלודה תושבי המערב התיכון, מנקודת מבט פילוסופית ועיתונאית.
"Working Man" – סרטו של רוברט ג'ורי (בימוי ותסריט) משנת 2019. כאשר נסגר המפעל האחרון בעיירה קטנה בחגורת החלודה, פועל פשוט בשם אלרי פארקס, שעבד במפעל כל חייו, מסרב להשלים עם חיי בטלה, ופועל להחיות את המפעל.
כאשר הקהילה מתאחדת מאחוריו כנגד כל הסיכויים, ובעוד בעלי התאגיד לשעבר מתארגנים להכשיל את מאמציו, הוא מוצא את עצמו מנהיג תנועת פועלים.
"חלודה אמריקאית" – סדרת טלוויזיה שבמרכזה שני צעירים תושבי עיירת פלדה מוכת אבטלה בפנסילבניה, המסתבכים בפרשת רצח.
הסדרה, אשר עונתה הראשונה שודרה בשנת 2021, מבוססת על רומן באותו שם מאת פיליפ מייר.
ביוני 2022 נמסר שהסדרה תחודש לעונה שנייה.
"Rust Belt News" (בעברית: "חדשות חגורת החלודה") – סדרת דרמה קומית עתידית של CBS: כאשר העיתון המקומי בעיירה קטנה באוהיו נסגר, היחידים שנשארים לסקר שערוריות ומעשי שחיתות הם כתביו הצעירים של עיתון בית הספר התיכון של העיירה.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פרחה אסכולה בצילום האמנותי, המכונה צילום הריסות , ועל דרך הגנאי - "פורנוגרפיה של הריסות", "פורנו הריסות" (Ruins Porn).
צלמי אסכולה זו מתמקדים בנושאים הקשורים בבליה עירונית בעולם הפוסט-תעשייתי.
צילומי הריסות מאופיינים בתקריבים תוך שימת לב לפרטים, ולעיתים כרוכים בעבירות פליליות של הסגת גבול.
על רקע ריבוי בניינים נטושים ומטים ליפול, במשך שנים רבות נחשבה דטרויט ל"בירת הפורנוגפיה של הריסות", בטרם בניינים רבים נהרסו או נמכרו כפרויקטים לפיתוח מחדש.
שני צלמי האדריכלות הצרפתים, איב מרשון ורומן מפרה, ביקרו בדטרויט מספר פעמים בין השנים 2005–2009, והוציאו ספר בשם "הריסות דטרויט", המספר את סיפורה של אמריקה הפוסט-תעשייתית, ובו צילומים של בניינים ואתרים נטושים בדטרויט רבתי.
בכלל זה, תחנת משטרה בעיר היילנד פארק , שננטשה בשנת 2001 על תכולתה, כולל ריהוט, מדים, תיקים פליליים ותצלומי פושעים וקורבנות.
באוגוסט 2010 פרסמו המחבר דן אוסטין והצלם שון דור, ספר צילומים מ-12 בניינים נטושים מפוארים בדטרויט.
שם הספר, בתרגום חופשי: "דטרויט האבודה: סיפורים מאחורי ההריסות המפוארות של עיר המכונית".
"חלודה אמריקאית'''" – רומן משנת 2009 מאת פיליפ מייר אודות שני צעירים שבורחים מעיירת פלדה מוכת אבטלה בפנסילבניה.
בדרכם, הם מוצאים מחסה במפעל נטוש, שם הם מסתבכים בתגרה עם חסרי בית, ובעקבותיה – בפרשת רצח.
הספר ראה אור בעברית בשנת 2010 בהוצאת מודן, בתרגומו של גיא הרלינג.
ראו רשימת ספרים באנגלית הכוללת סיפורת ועיון באתר GoodReads.
ראו סקירת ספרים באנגלית מאת הסופר והעיתונאי אדוארד מק'קללנד, באתר Belt Magazine.
מק'קללנד, יליד לאנסינג, מישיגן (מתגורר בשיקגו, אילינוי), הוא מחבר הספר Nothin' but Blue Skies - The Heyday, Hard Times, and Hopes of America's Industrial Heartland שאליו מפנה הערת שוליים 5 בערך זה.
רוב משוררי חגורת החלודה הם צעירים בני הדור השני לקריסה הכלכלית.
בולטת בהם רושל הרט (Rochelle Hurt) שספרה משנת 2014, The Rusted City ("העיר החלודה"), הוא רומן כתוב בשירה המתאר את קורותיה של משפחה המתגוררת בעיר בדיונית בחגורת החלודה, מנקודת ראותה של בת הזקונים.
הרט עצמה היא ילידת דייטון, גדלה בינגסטאון, אוהיו, ומתגוררת בפיטסבורג, פנסילבניה.
בנוסף לאתרי אינטרנט המזמינים את משוררי חגורת החלודה לפרסם משיריהם, מתקיימים מדי פעם אירועי פואטרי סלאם בנושא.
בית ההוצאה Belt Publishing מדפיס אנתולוגיות סיפורת ושירה של יוצרים תושבי ערי חגורת החלודה.
חגורות ליון הן קבוצות ביצורים ומבצרים שנבנו סביב העיר ליון שבצרפת, בין השנים 1830-1890. הביצורים נבנו בשתי טבעות – טבעת פנימית, הכוללת סדרת מבצרים המקושרים בחומה, ומעגל חיצוני, הכולל מבצרים עצמאיים במקומות אסטרטגיים, על דרכים המובילות לעיר ונקודות שטח שולטות.
סוגי הביצורים מגוונים וכוללים סוגים שונים של מבנים וחילות, החל מסוללות עפר, דרך מבני סוללות תותחים ועד למבצרים גדולים עם מגדלים וחומות נישאות.
לאחר מהפכת 1830, פירוק שלטון הרסטורציה וסילוק בית בורבון מן השלטון נבחנו מחדש צורכי הביטחון של המדינה.
החשש ממתקפה מצד אוסטריה, שהייתה בעלת ברית של הבורבונים, הביא להחלטה לבצר את אזור דרום-מזרח צרפת.
למפקד כללי של עבודות ההגנה בליון מונה המרשל איבר רואו דה פלרי (Hubert Rohault de Fleury), ולביצור העיר הוקצב סכום עצום של 10 מיליון פרנק צרפתי לשנים 1831-1839.
השלב הראשון של הבנייה החל ב-1831 וכלל הקפה חלקית של העיר בחומות ובנייה של מבצרים, בשלוש חזיתות מרכזיות: חזית מזרחית גדולה, חזית צפונית שסוגרת את חצי האי עליו בנויה העיר, וחזית מערבית על הדרכים לעבר פנים הארץ.
בפרויקט הבנייה העצום הועסקו מעל 20,000 פועלים, רובם מובטלים עד אז, מה שסייע במניעת התקוממויות.
מספר התקוממויות של מקומיים פרצו בכל זאת בשנה הראשונה לבנייה, ובחלקן השתתפו גם חיילים.
רובן דוכאו במהירות, ועד סוף השנה התייצב תהליך הבנייה.
העבודות הורחבו, הופסקו והתחדשו מספר פעמים לאורך 20 השנים הבאות, ועד 1854 נבנו תשעה עשר פרויקטים, מתוכם עשרה מבצרים, שהגנו על שטח שהיקפו עשרים ושישה קילומטרים.
בזמן מלחמת פרוסיה-צרפת, בשנת 1870, התגלתה אסטרטגיית הביצורים כבלתי יעילה נוכח שיטות ההתקפה הפרוסיות, הכוללות פשיטות והחרבת הערים הקטנות, ולא מצור או התמודדות ארוכה וקשה עם המבצרים הצרפתיים והערים הגדולות המוגנות.
בעיה נוספת הייתה קרבתם של המבצרים לעיר: טווח התותחים הלך וגדל עם הזמן, ולמבצרים הצמודים לעיר לא הייתה יכולת להתמודד עם תותחים שהוצבו במרחק גדול מהם והצליחו לפגוע בעיר.
כדי לפתור בעיות אלו החליט בשנת 1874 השלטון, בראשות הנשיא פטריס דה מק מהון, לבנות מערך מבצרים נוסף שיגן על שטחים גדולים ולא על נקודות עירוניות מסוימות.
25 מיליון פרנקים הוקצבו לאזור האלפים, ומחצית מהסכום יועדה לאזור ליון, במטרה לקדם פני מתקפה גרמנית-איטלקית אפשרית מכיוון שווייץ.
ארבעה מבצרים נבנו באופן מיידי, ואליהם הצטרפו בשנים הקרובות מבצרים ועמדות תותחים.
מבצרי הטבעת החיצונית נבנו במרחק של כעשרה קילומטרים או יותר מהעיר.
כל אחד מהם עמד בפני עצמו, אך ניצב במרחק קילומטרים אחדים מחברו, כך שלא יישארו חורים גדולים בטבעת ההגנה.
בסך הכל נבנו בטבעת החיצונית ארבעה עשר מבצרים ושבעים עמדות ארטילריה.
הרחבת המערכת לא נמשכה זמן רב: שכלולים ושיפורים בהרכב חומר הנפץ ששימש את תותחי התקופה הפכו את הביצורים הבנויים אבן לחלשים ולא עמידים דיים.
לאחר עצירה של מספר שנים בבנייה נמצא התחליף, בדמות הבטון המזוין.
הביצורים האחרונים שנוספו סביב ליון, עד 1890, כבר נבנו בבטון.
למרות השימוש בבטון, השינויים הטכנולוגיים בזירה הצבאית, יחד עם התבססות גבולות מדינות הלאום באירופה, הורידו משמעותית מערכה הצבאי של מערכת המבצרים.
הרב חגי נפתלי איזירר (ה'תש"ב, 19 בנובמבר 1941 – ח' שבט ה'תש"ף, 2 בפברואר 2020) היה דיין ישראלי, שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול בין השנים 2002–2011.
בבחרותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב והתיידד עם חברו לספסל הלימודים הרב אברהם שרמן הם המשיכו ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים והמשיכו עד לבית הדין הגדול.
כמו כן למד חברותא עם רבי ברוך שמעון סלומון, רבה של פתח תקווה.
נישא לדבורה, בתו של הרב ברוך נאה ונכדתם של הרב אברהם חיים נאה ושל הרב יואל אשכנזי מטבריה.
גר ברחובות והיה מראשי כולל "יד ברודמן" להוראה ודיינות לבוגרי ישיבות הסדר ויוצאי צבא בעיר.
שימש כר"מ בישיבת הכותל וגם עמד בראש הכולל ללימודי דיינות בישיבה.
רבים מחידושיו התפרסמו בקובץ התורני "אבני משפט" שבהוצאת הכולל.
כיהן כדיין בבית הדין הרבני בחיפה, כאב בית הדין הרבני ברחובות, ובהמשך בבית הדין הרבני האזורי בירושלים.
בשנת 2002 התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול, משרה בה כיהן עד פרישתו לגמלאות ב-2011.
הרב איזירר היה מקורבו של הפוסק החרדי-ליטאי הרב יוסף שלום אלישיב ונחשב כמי שהוביל קו מחמיר בפסיקותיו בבית הדין הרבני הגדול.
בעיקר התבטא הדבר בתחום הגרות, הרב איזירר נקט שאין להקל בשאלת קבלת מצוות כתנאי מעכב בקבלת הגרות, לדעתו אין להקל כדברי הפוסקים שקבלת מצוות חלקית מספיקה לשם כך, בפרט כשהגר אינו מקבל על עצמו שמירת שבת.
במאמרו בנושא זה העיר גם נגד המצרפים שיקולים לאומיים לסוגיה הלכתית טהורה זו, כדבריו.
נאמן לעמדתו זו, עמד לצד הרב אברהם שרמן בעת פרשת גיורי הרב דרוקמן שבה קבעו בפסק דין בשנת 2008 כי יש לפסול את כל הגיורים שנעשו משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, שעמד בראש מערך הגיור, בשל בעיית קבלת המצוות.
חגורת האבן הירוקה של איסואה היא חגורת אבן ירוקה מתקופת הארכאיקון בדרום-מערב גרינלנד.
תחילת היווצרותה של החגורה מתוארכת למועד שבין 3.7 ל-3.8 מיליארד שנים.
החגורה נוצרה במשך כ-300 מיליון שנה והיא מכילה סלעי מינרלים סיליקטיים, סלעים וולקניים שעברו מטמורפוזה וסלעי משקע.
עדויות גיאוכימיות לקיומם של מגנזיום וצורן דו-חמצני, המאופיינות על ידי דלדול קיצוני של יסודות לא נוזליים, מציעות ראיה לתהליכים של טקטוניקת הלוחות, תהליכים בהם שכבות צור שנמסו אולי היו אחראיות ליצירת החגורה.
תאוריה אחרת מציעה שהחגורה נוצרה באמצעות תהליך המכונה טקטוניקת לוחות אנכיים.
ב-2016 התגלו בעקבות הפשרת שלגים סטרומטוליטים בני 3.8 מיליארד שנים – המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו בכדור הארץ, בהפרש של מאות מיליוני שנים מהמאובנים העתיקים ביותר שעליהם נודע לפני כן.
מהגילוי של סטרומטוליטים מורכבים בחגורת האבן, סטרומטוליטים שנוצרו מהצטברות שכבות של ביופילם בשלב כה מוקדם בהיסטוריה של כדור הארץ, עולה האפשרות שהחיים התפתחו לראשונה על כדור הארץ לפני למעלה מ-4 מיליארד שנים.
חגורת האבן הירוקה של איסואה ידועה גם בשם חגורת העל-קרומיות של איסואה (Isua supracrustal belt) עקב המבנה הייחודי שלה, שכולל תצורה ייחודית של סלע על-קרומי (Supracrustal rock) .
החגורה שוכנת בדרום-מערב גרינלנד, ליד נוק, בירת האזור.
חגורת האבן הירוקה מורכבת מסלעים וולקניים שעברו התמרה וצמודים בעיקר לנקודות שבר ולסלעי זירקון וטיטניט.
החגורה נחקרה על ידי גאולוגים בשל ראיות באזור לפעילות טקטונית עתיקה, מכיוון שבאזור זה השתמרו היטב מקטעים המעידים על פעילות טקטונית מלפני 3,700–3,600 מיליון שנה.
בנוסף, השטח נרחב, חשוף, ויש אזורים שעברו עיוות ושינוי מועטים יחסית של רצפי הסלע המקוריים.
חגורת האבן הירוקה של איסואה מחולקת לאזור צפוני ודרומי לפי קווי שבר איווינגואיט (Ivinnguit Fault – ראו מפה).
האזור הצפוני של החגורה מורכב בעיקר מסלעים אמפיבוליטים, סלעים וולקניים, וסלעים נוספים באופן שמרמז על תהליכים טקטוניים הידועים כ-Thrust tectonics .
מדענים השתמשו בשיטות שונות כדי לקבוע מתי וכיצד נוצרה החגורה.
תיארוך מועד היווצרותה של החגורה נעשה בשיטת התיארוך הרדיומטרי אורניום-עופרת.
לגבי קביעת אופן היווצרותה, חלקם הסיקו שהיא נוצרה באזור מפגש לוחות טקטוניים אוקיאני קדום, שם המסה חלקית שגרמה להפחתה, וכן מטאסומטיזם של מעטפת כדור הארץ וסיבות נוספות, גרמו ליצירת הקרום היבשתי הראשון.
עם זאת, הסיבות להתפתחות הגאולוגית של החגורה, כמו גם חלק מתהליכיה, שנויים במחלוקת.
לא ברור עד כמה דומים תהליכי טקטוניקת הלוחות שחלו בעידן הארכאיקון לתהליכים אלה כפי שהם חלים כיום.
הניסיון הראשוני לתאר את מבנה הסלע וההיווצרות הטקטונית של החגורה היה קשה עקב תהליכי מטמורפוזות נרחבים שעבר האזור, ולכן רוב המאמצים היו מרוכזים בצד הצפוני של המתחם.
מספר שכבות סלע וסוגי סלעים שמרכיבים את החגורה אותרו ומופו.
בנוסף, האזור מכיל סוגי סלעים אחרים, פחות נפוצים.
המחקר הנוכחי מתמקד בתנודות הסלעים ובשאלת היווצרותם.
מפת הסלעים מציגה את החגורה ואת סוגי הסלעים ומיקומיהם השונים בחלק הדרומי-מערבי של גרינלנד.
ציר הזמן מראה מתי כל סלע פלש לתוך החגורה.
החגורה יוצרת מורכבות מחקרית עקב תהליכי טקטוניקת הלוחות שהתרחשו באזור.
הפחתה היא תהליך שעשוי להסביר את העברת החום בתוך האדמה, תהליך שהיה תהליך חשוב בתחילת קורותיו של כדור הארץ.
לחגורה חשיבות ייחודית בכך שהיא מכילה את העדות היחידה על פני כדור הארץ לדפורמציה (אחד ממושגי הגאולוגיה המבנית) שחלה לפני 3.2 מיליון שנה.
חלק מהבעיות בחקר החגורה הן:
ישנן מעט אבני זירקון זמינות עבור תיארוך.
דפורמציה באזור הרסה מידע חשוב.
האיזוטופיה ידועה, אבל מתייחסת לתקופתנו ואולי הייתה שונה בארכאיקון.
מעט חלקים השתמרו מהקרום מתקופת הארכאיקון.
לפי רעיון חלופי, תנועת הלוחות כרוכה בתנודות סלעים אנכיות בליתוספירה שנוצרו עקב הבדלי צפיפויות בין סוגי הסלעים השונים שמרכיבים את החגורה.
כאמור, גילה של החגורה תוארך לכ-4 מיליארד שנה על ידי תיארוך אורניום-עופרת .
עקב גילה הייתה החגורה מזה עשרות שנים מוקד למחקר בחיפוש אחר סימני חיים ראשונים.
בשנת 1996 הועלתה ההשערה שאיזוטופ קל של פחמן בשכבות עשירות בפחמן מעיד על פעילות ביולוגית מוקדמת באזור.
באוגוסט 2016 הציג צוות מחקר ראיות לכך שהחגורה מכילה שרידים של סטרומטוליטים – מושבות חיידקים שנוצרו לפני כ-3.7 מיליארד שנים.
אלה השרידים הקדומים ביותר הידועים של סטרומטוליטים.
קודם לכן אותרו סטרומטוליטים בני 3.4 מיליארד שנה על ידי צוות מחקר במערב אוסטרליה.
מורכבות הסטרומטוליטים שנמצאו בחגורה מעידה על כך שהחיים על פני כדור הארץ התפתחו לפני למעלה מ-4 מיליארד שנים.
מסקנה זו נתמכת בחלקה על ידי חוסר היציבות של פני השטח של כדור הארץ לפני 3.7 מיליארד שנים, אשר כללה הפגזה אסטרואידית אינטנסיבית.
היווצרות ושימור של מאובנים מתקופה זו מעידים כי החיים התפתחו מוקדם ביותר בהיסטוריה של כדור הארץ.
הועלתה השערה שצורות שעשויות להתפרש כסטרומטוליטים עשויות להיווצר גם דרך תהליכים לא ביולוגיים.
עם זאת, אופן הצטברות הממצאים ומקומות הריכוז שלהם מחזקים את ההשערה שמדובר בסטרומטוליטים.
חגורת אורווה או חגורה רגימנטלית היא חגורה צבעונית העשויה בד או עור ומשמשת צבאות שונים בעולם, כאשר דפוס פסי הצבע המופיעה לאורכה הוא ייחודי ליחידה מסוימת, לרוב ברמת רגימנט או גיס.
השימוש בחגורת אורווה כחלק ממדי צבא נפוץ במיוחד ב וצבאות חבר העמים הבריטי, בנוסף למדינות נוספות בהן דנמרק.
מקור השם הוא במדי האורווה ששימשו יחידות פרשים בריטיות במהלך המאה ה-19, כאשר התפתחה מסורת של לבישת חגורה רחבה אשר בהדרגה החלה לכלול את צבעי הרגימנט, עד שבשנות ה-50 מנהג זה התקבע באופן רשמי בצבא הבריטי והתפשט ליחידות רבות ולמדינות שונות שהושפעו מהמסורת הצבאית הבריטית.
בברזיל ולבנון נמצאת בשימוש כוחות לוחמי אש והצלה חגורה בעלת עיצוב דומה הנקראת חגורת מתעמל (בפורטוגזית: cinto ginástico).
מקור חגורת האורווה הוא במדי האורווה של יחידות פרשים של הצבא הבריטי במאה ה-19. מדי אורווה כללו מכנסי רכיבה וחולצה לבנה ללא ג'קט כדי לאפשר לחיילים לעבוד סביב האורווה ובטיפול הסוסים בקלות רבה יותר.
בהדרגה החלו החיילים לעשות שימוש בחגורות רחבות שהתבססו על רצועות הרכיבה של הסוסים, אלו אפשרו לקבע את המכנסים ולאפשר נוחות בפעילות הטיפול בסוסים.
לקראת סוף המאה ה-19, יחד עם המעבר של כוחות הצבא הבריטי למדי חאקי ובכך הורדה של סממני זיהוי צבעוניים של היחידות השונות בשדה הקרב, החלו להופיע חגורות האורווה צבעוניות לפי צבעי הרגימנט.
משום שמדי האורווה נלבשו רק בסביבת המחנה ולא באופן רשמי או בשדה הקרב, מסורת זאת המשיכה להתקיים ללא התנגדות ונתפסה כמסורת לא מזיקה של גאוות יחידה.
בתחילת המאה ה-20, חגורות האורווה החלו להופיע בהדרגה ביחידות אחרות ברחבי הצבא הבריטי לשימוש סביב המחנה, עד שבשבנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הן הפכו לפריט לבוש רשמי בכלל הכוחות המזוינים של בריטניה (כולל בצי ובחיל האוויר).
כיום חגורת האורווה נלבשת בצבא הבריטי על גבי מדי מחנה (מס' 6, 7, 13 ו-14) ומדי קרב (מס' 8 ו-9) שלא בפעילות מבצעית.
לרגימנטים הסדירים בצבא ישנן חגורות אורווה, כל אחד עם דפוס ייחודי בצבעי הרגימנט, בנוסף לחגורות המשויכות לזרועות מסוימים ומספר יחידות בודדות אחרות שלהן דפוס חגורה ייחודי (כגון מכללות צבאיות, סוללות ארטילריה מסוימות וגדודים בודדים).
בחיל האוויר המלכותי חגורת האורווה נלבשת עם מדי שירות עבודה (מס' 2), כאשר ישנו רק דגם אחד שמייצג את כלל חיל האוויר (בצבע חום וכחול עם פס תכלת ביניהם).
בצי המלכותי קיים גם עיצוב בודד לכלל המשרתים (בצבע כחול כהה) והחגורה נלבשת על גבי מדי עבודה (מס' 4 ו-5) בלבד, לחיל הנחתים המלכותי דגם משלו הנלבש באופן דומה לנהוג בצבא הבריטי.
מדינות חבר העמים הבריטי ברובן הגדול הן מדינות לשעבר של האימפריה הבריטית, משום ששורשי הכוחות המזוינים שלהן הם בכוחות הבריטים, רבות מהמסורות התפתחו במקביל וכיום רוב כוחות חבר העמים מכילות מסורות דומות מאוד לכוחות הבריטים.
ברוב מדינות אלו, החוגורות נמצאות בשימוש בדומה לנהוג בבריטניה, על גבי מדי שירות ועבודה ולא מדים מבצעיים או מדים טקסיים.
בשונה מהכוחות הבריטים, רק ליחידות בולטות או ותיקות יותר קיימות חגורות אורווה בדפוס ייחודי, במקרים רבים מסורת חגורת האורווה הגיע ליחידות אלו לאחר שירות לצד יחידות מקבילות בצבא הבריטי.
בשנות ה-50 כוחות ההגנה של דנמרק שירתו בשיתוף פעולה הדוק עם הכוחות הבריטים של ארמיית הריין הבריטית, מה שהוליד בין היתר עניין מצד דנמרק במסורת חגורת האורווה הבריטית.
בשנת 1968 אומצה החגורה לשימוש רגימנט משמר ההוסרים באופן דומה לנהוג בצבא הבריטי, כאשר הדפוס והצבעוניות תואמים לצבעי הרגימנט, בשנות ה-70 המאוחרות מנהג זה הוכנס ברוב הכוחות הדנים (הצבא המלכותי הדני, חיל האוויר הדני ומשמר המולדת הדני).
הצבע הבסיסי של כלל חיילי הכוחות הדנים הוא שחור וזו החגורה היחידה המסופקת לחיילים באופן רשמי, לצידה ישנם כיום כ-16 דפוסים שונים בשימוש המשתייכים לרגימנטים והזרועות השונים (מתוך סך הכל כ-43 דפוסים היסטוריים).
החגורות הרגימנטליות הצבעוניות אינן מחויבות לשימוש וכאמור לא מסופקות, אך הן מאושרות לשימוש במקום החגורה השחורה הסטנדרטית ונרכשות באופן עצמאי.
בברזיל ולבנון נמצאת בשימוש חגורה מסורתית דומה לחגורת האורווה הנקראת חגורת מתעמל (בפורטוגזית: cinto ginástico).
בשונה מחגורת האורווה, חגורה זו אינה כוללת דפוסים ייחודיים ליחידות שונות ובאופן מסורתי היא דומה יותר לחגורת כלים או רתמה המשמשת אנשי חילוץ וכבאות.
היא דומה לחגורת האורווה בעיצובה הכללי ובצבעוניות שלה.
בברזיל חגורת המתעמל משמשת את קורפוס לוחמי האש של הצבא (בפורטוגזית: Corpo de Bombeiros Militar) מאז 1887, עם דגם לקצינים (חגורה אדומה עם פס כחול לרוחבה, קצוות בצבע לבן ואבזמים כסופים) ודגם לחיילים (חגורה אדומה עם קצוות אפורים ואבזמים מוזהבים).
בלבנון מסורת דומה של חגורת מתעמל בשימוש כוחות הכיבוי של ההגנה האזרחית הלבנונית .
חגי אייד (נולד ב-18 באוקטובר 1970) הוא אקטיביסט להט"ב, שחקן ואיש תקשורת ישראלי.
סיים לימודי תיאטרון בבית צבי בשנת 1994, ולאחר סיום לימודיו היה שותף בקבוצת תיאטרון פרינג' גאה שתועדה בסרט הקאלט "אדינבורו לא מחכה לי".
בשנת 2008 סיים לימודי בימוי לתיאטרון באוניברסיטת חיפה.
אייד היה אחד הכותבים בביטאון הקהילה הגאה "הזמן הוורוד", שימש כעיתונאי בעיתון "העיר" של רשת מקומוני שוקן, כעורך תרבות ב"טיים אאוט", ועורך משנה ב"ידיעות אמריקה" מבית ידיעות אחרונות.
כמו כן שימש כדובר תיאטרון "הבימה" ותיאטרון צוותא, בית ציוני אמריקה והוועד למלחמה באיידס.
בשנת 2016 היה מעורב בהקמתו של אתר התוכן לקהילה הגאה WDG, והנחה את מגזין הווידאו של האתר.
מאז 2022 מפרסם כתבות בנושאי הקהילה הגאה ב-ynet.
בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 הוצב במקום החמישי ברשימת "הירוקים", אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-65 ברשימת שינוי לכנסת.
ב-2007 הודיע על כוונתו להקים מפלגה חדשה בשם מג"י - מפלגת הגייז הישראלית, שתתמודד בבחירות לכנסת.
ב-2017 השיק את פורום התרבות של מפלגת מרצ, ובבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 היה אחד ממועמדי המפלגה למועצת עיריית תל אביב, אך לא נבחר לאחר שהרשימה זכתה ב-3 מושבים בלבד.
יש לו מילים משלו - ערב סיפורים הומוסקסואלים של יוצרים ישראליים, משחק לצד נעם מאירי, איציק כהן וצחי גראד (1994)
שירת בלהות - הפקה של הצגת פרינג' מאת אלונה קמחי ובבימויה, בכיכובה של אסי לוי (צוותא, 1995)
אדינבורו לא מחכה לי - סרט תיעודי על מסעם של צוות ההצגה "יש לו מילים משלו" לפסטיבל הפרינג' של אדינבורו (1996)
תגובה מאוחרת- סרט הקולנוע של שמואל קלדרון שכתב את התסריט, הפיק וביים את סיפורו כפוסט טרואמטי, בכיכובו של ליאור מילר.
אייד משחק את אחד המאושפזים בבית החולים (2004)
3 בלילה - הפקה ובימוי של מחזה מאת הלל מיטלפונקט בכיכובם של נתי רביץ, יוסי מרשק ושרון מלכי (צוותא, 2004)
אם הבית - בימוי להצגת פרינג' מאת הלל מיטלפונקט בכיכובו של מוסקו אלקלעי (בית ציוני אמריקה, 2006)
פאקינג דיפרנט תל אביב - תסריט, בימוי ומשחק בקטע "ניסו" (2008)
להינצל - סרט קצר של אייד ובכיכובו (2020)
חגי אמיר (נולד ב-1959) הוא רופא ישראלי, שמכהן כמנהל המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין, מומחה בכירורגיה אורתופדית, ברפואה פיזיקלית ובשיקום.
אמיר סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 1984, ובשנת 1997 סיים התמחות באורתופדיה.
בשנת 1998 סיים לימודי תואר שני במינהל מערכות בריאות בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2002 עד 2023 התמחה בשיקום במכון השיקומי של שיקגו שבאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
אמיר שירת בחיל הרפואה כרופא גדודי, רופא חטיבתי, קצין רפואה אוגדתי, ובתפקידו האחרון בצה"ל שימש כמפקד גדוד רפואה בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 2000 פרש מהשירות הצבאי, עבד במחלקות לשיקום אורתופדי במרכז רפואי שיבא ובבית החולים איכילוב, ובשנת 2014 מונה למנהל המחלקה לשיקום אורתופדי במרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
בשנת 2019 מונה למנהל המרכז.
בין היתר, יזם ד"ר אמיר את שינוי שם המוסד מבית החולים לוינשטיים למרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
אמיר נשוי לאנט, אמנית שעובדת עם אנשים לאחר שבץ מוחי, ואב לשבעה ילדים.
מלבד עיסוקו כרופא, אמיר הוא חזן חובב.
חגורת כסף היא חגורה עם תאים נסתרים, אשר מכילה בתוכה לרוב מזומן, דרכון, כרטיסי נסיעה, רישיון נהיגה, כרטיסי אשראי, תכשיטים וחפצי ערך אחרים.
חגורות כסף נלבשים לרוב על ידי תיירים ומטיילים.
ישנם שני סוגים של חגורות כסף:
חגורה רגילה עם כיס נסתר אחד או יותר עם רוכסן
חגורת הביטחון (שם רשמי: כוחות חגורת הביטחון, בערבית: قوات الحزام الأمني) הוא כוח צבאי למחצה שבסיסו בדרום תימן ומשמש כזרוע הצבאית העיקרית של מועצת המעבר הדרומית.
הכוח פועל במחוזות עדן, לחג' ואביאן ומאומן ונתמך על ידי הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות.
חגורת הביטחון נלחמה נגד איסלאח, אל-קאעידה בחצי האי ערב והמדינה האסלאמית ו.
ב, הר חדיד, שהיה בשליטת כוחות בראשות האלוף עידרוס א-זוביידי, מנהיג התנועה, הותקף על ידי כוחות המזוהים עם עבד רבו מנסור האדי.
חגורת הביטחון גיבשה את כוחה בעדן, וקבעה את העיר כפיקוד המרכזי שלה.
על פי דיווח של סוכנות הידיעות AP, כוחות חגורת הביטחון מספקים אבטחה לכלא בעדן, שעל פי דיווחים שונים עונו הכלואים בו ובוצעו בו הפרות זכויות אדם.
חגורת האבן הירוקה של ברברטון היא חגורת אבן ירוקה השוכנת בקצה המזרחי של קראטון קאפוואל (Kaapvaal Craton) בדרום אפריקה.
היא ידועה במינרליזציה של הזהב שלה ובקומטיטים שלה.
סלע געשי אולטרה-מאפי שנקרא על שם נהר קומאטי (Komati) שעובר בחגורה.
כמה מהסלעים החשופים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ – עתיקים מ-3.6 מיליארד שנה – נמצאים בחגורת האבן הירוקה של ברברטון באזורי אסוואטיני-ברברטון (Eswatini-Barberton) ומכילים כמה מהעקבות העתיקים ביותר של חיים על פני כדור הארץ, שניים רק לחגורת האבן הירוקה של איסואה במערב גרינלנד.
הרי ברברטון מקונג'ווה הם 40% מחגורת ברברטון.
חגורת האבן נקראת על שם העיר ברברטון, פרובינציית מפומלנגה, מזרח דרום אפריקה.
חגורת ברברטון מורכבת מרצף של ליבות סלעי מאפי, לבה וסלעי משקע בגיל 3.2 עד 3.5 מיליארד שנה.
סלעי הגרניט מוקמו על פני טווח זמן של 500 מיליון שנה בשתי שכבות: טונליט – טרונדהיימיט – גרנודיוריט (TTG), שכבה בגיל 3.2–3.5 מיליארד שנה, וגרניט – מונזוגרניט – סיאניט (GMS), שכבה בת כ-3.1–3.2 מיליארד שנה.
שכבת GMS נמצאת על פני חלקים נרחבים של קראטון קפוואל (Kaapvaal Craton) ותיארוכה עולה בקנה אחד עם ההשתקעות וההתרבדות הראשונה של החלקים המרכזיים של הקראטון.
"ב-GMS בפיסת הקרום של חגורת האבן הירוקה של ברברטון יש מאפיינים פנימיים וחיצוניים שונים מאלה של ה-TTG המוקדם יותר.
חדירות בודדות עשויות לכסות אלפי קמ"ר וגופי גרניט מרוכבים אלה מכונים "בתולית", מה שמרמז על ההרכב החודרני שלהם.
טבעם הטרוגני מבחינת מרקמם והיקף השטח העצום שהם מכסים.
לרוב, החדירות האלה נראות לא מעוותות."
אזור ברברטון עבר שתי אפיזודות טקטוניות של הצטברות שטח לפני 3.5 ו-3.2 מיליארד שנים.
שלבים מוקדמים של התפתחות המגן נחשפים בהרי ברברטון מקונג'ווה, שם היווצרות היבשת התרחשה לראשונה על ידי הצטברות מאגמטית ומיזוג (amalgamation) טקטוני של בלוקים פרוטו-יבשתיים קטנים.
באזור נמצאו מספר בלוקים דיאכרוניים (רב-זמניים) קטנים (בני 3.2–3.6 מיליארד שנים).
ככל הנראה כל גוש מייצג מחזור של מאגמטיזם ושקיעה הקשורה לתצורת קשת.
תצורת הוגנוג (Hooggenoeg) של חגורת ברברטון בת 3.45 מיליארד שנה והיא התפתחה באמצעות מאגמטיזם.
לאחר שלב התפתחות הקרום הגיעה תקופה של מאגמטיות קרטונית מזוארכאית (לפני 3 עד 3.1 מיליארד שנה) המסומנת על ידי היווצרות קשת צעירה גדולה בצורת חצי סהר שהצטברה על השוליים הצפוניים והמערביים של שילד הקאפוואל המתפתח.
ההשערה היא שחגורות אבן ירוקות מעידן הארכאיקון נוצרו מקרום אוקיאני פסיבי בשוליים שהפך לחלק משוליים נרחבים של חתך-תחתית.
משערים כי חדירות ה-TTG נוצרו על ידי מאגמטיזם שלאחר שקיעה, כאשר זו הופסקה, אולי על ידי הגעת מיקרו-קראטון.
הבתולית בת 3.1 מיליארד השנה של מפולוזי (Mpuluzi) בשטח הגרניט-גנייס של ברברטון מורכבת משכבות גרניט.
החלקים הגבוהים הם רשת דמוית השקה של דייקים ויריעות תלולות, מעוותות.
מחקר של וסטרט (Westraat et al., 2005) ציין: "מערכות יחסים פולשניות מרובות ועדויות גאוכרונולוגיות מצביעות על כך שיריעות גרניט והרכבת הסלעים הפלוטוניים התרחשו על פני תקופה של 3–13 מיליון שנים.
הקשר המרחבי והזמני בין דפורמציה (עיוות צורני) והצבת מאגמה משקף אפיזודות של התרחבות מצטברת הקשורה לדפורמציה לאורך אזורי הגזירה התוחמים ושכבות הגרניט.
המעבר לשכבות הגרניט התת-אופקיות בעיקר ברמות מבניות גבוהות יותר של בתולית מפולוזי (Mpuluzi batholit) מצביע על חדירת גרניט במהלך קיצור אזורי תת-אופקי, כאשר הכיוון מחדש של המתח הנורמלי המינימלי ליחסים אנכיים ברמות רדודות של מיקום אפשרו הרחבה אנכית והתרבדות תת-אופקית של שכבות הגרניט."
באפריל 2014 דיווחו מדענים על מציאת עדויות לאירוע פגיעת המטאור היבשתי הגדול ביותר הידוע ליד חגורת ברברטון.
הם העריכו שהפגיעה התרחשה לפני כ-3.26 מיליארד שנים (בתקופת הפליאורכיאן של עידן הארכאיקון העליון בפרקמבריון) ושהפגיעה הייתה ברוחב 38–57 ק"מ, פי חמישה מהמכתש האחראי למכתש צ'יקשולוב בחצי האי יוקטן, שהיה בגודל הר אוורסט.
לפי ההערכות, המטאור התנגש בכדור הארץ במהירות 20 קילומטר לשנייה ושחרר אנרגיה עצומה שגרמה לרעידות אדמה בעוצמה של 10.8 ולמגה-צונאמי בגובה אלפי מטרים.
המכתש מהאירוע הזה, אם קיים, לא נמצא.
הר ברברטון הוא שטח אדמה שמור היטב מלפני 3 מיליארד שנה של גרניט ירקרק.
חגורת האבן הירוקה מורכבת מרצף של לבות מאפיות עד אולטרה-מאפיות וסלעים מטאסדימנטריים שנוצרו ושוקעו לפני 3.5 עד 3.2 מיליארד שנה.
סלעי הגרניטואידים הוצבו על פני פרק זמן של 500 מיליון שנה וניתן לחלקם לשתי שכבות.
TTG, מלפני 3.2–3.5 מיליארד שנה, מכילה טונליטים, טרונדהיימיטים וגרנדיוריטים.
שכבת GMS מלפני 3.1–3.2 מיליארד שנה כוללת גרניט, מונזוגרניט ומתחם סיאניט-גרניט קטן.
על פי מחקר של יארון (Yearron et al., 2003):
"ה-TTG הם בדרך כלל סוגי גרניט מסוג I (I-type granite) עם ערך K (אשלגן) מתכתי נמוך עד בינוני.
דפוסי היסודות הנדירים (Rare-earth element – REE) שלהם, המנורמלים עם כונדריט, מציגים שתי מגמות.
רוב הסלעים הפלוטוניים מכילים כמות גבוהה של יסודות נדירים קלים (light Rare-earth element – LREE), וכמות נמוכה של יסודות נדירים כבדים (heavy Rare-earth element – HREE), עם אנומליות קטנות או ללא אנומליות של אירופיום.
סלעים פלוטוניים בסטיינסדורפ (Steynsdorp) ובדורנהוק (Doornhoek) אינם דלים ביסודות נדירים כבדים, ויש בהם אנומליה של אירופיום.
ניתוח איזוטופים של נאודימיום מראה שלסלעי TTG בני 3.4 מיליארד שנה יש ערכי εNd (אחד השלבים בתיארוך סמריום-נאודימיום) חיוביים (0 עד +3.7, לפי תיארוך סמריום-נאודימיום), המעידים על מקורות מעטפת מדולדלת, בדומה לתצורות החגורות הירוקות העתיקות ביותר (ה-Onverwacht).
לעומת זאת, לסלעי TTG בני 3.2 מיליארד שנה יש εNd שלילי, דבר המצביע על כך שקרום או מעטפת מועשרת חדרו למגמות.
סלעים פלוטוניים מגרניט, תוצרי אפיזודה מגמטית מאוחרת, קשורים לחדירת כמויות גדולות של שכבות GMS.
סלעי GMS הם סלעי יסוד מתכתיים (I-typerocks, קיצור של Igneous rock, סלע יסוד) עם רמת אשלגן (Potassium, שסימנו הכימי K) בינונית וגבוהה.
הם מציגים שני דפוסי REE דומיננטיים.
סלעי GMS בינוני-K (חלקי ה-Dalmeinand של Heerenveen) מועשרים ב-LREE, מדוללים ב-HREE ואין להם חריגות Eu, בעוד ש-GMS עם רמת אשלגן גבוהה (נמצא ב-Heerenveen, Mpuluzi ו-Boesmanskop) מועשרים יחסית ב-HREE עם חריגות שליליות.
ערכי εNd חיוביים ושליליים (-4.4 עד +4.8) נמצאו עבור סלע היסוד הפלוטוני סיאניט בבוסמנסקופ (Boesmanskop) והם עדות לחתימות של מעטפת מדולדלת וקריסטל.
דפוסי εNd ו-REE, בפרט, מספקים תובנות לגבי ההרכבים של סלעי מקור פוטנציאליים ורסטייטים (רסטייט, Restite, הוא החומר שנותר באתר ההתכה אחרי התפרצות מאגמה) עבור שכבות TTG ו-GMS.
יסודות נדירים כבדים ואירופיום מאוכסנים בקלות בגארנט ובפלגיוקלז, בהתאמה, ולכן דלדול שלהם מרמז על נוכחותם של מינרלים אלה בשאריות המאגמה (restite).
עבור שכבת ה-TTG, ייתכן שיש מקור אמפיבוליטי או אקלוגיטי עשיר במעטפת בעומק מעל 40 ק"מ.
הנחה זו קיבלה חיזוק על ידי מחקר ניסיוני שהגביל את יציבות הגארנט בשכבות הטרונדהיימיט ובטמפרטורות מגמטיות ללחץ של 15.24 קילובר עם טווח טעות של 0.5 קילובר, המקביל לעומק של 54.9 ק"מ עם טווח טעות של 1.8 ק"מ.
לעומת זאת, לשכבת ה-GMS היה ככל הנראה מקור עשיר בפלגיוקלז, דל בגארנט, שעשוי להיות תערובת של חומרי מעטפת מדולדלת וחומרי קרום.
שני הפרקים של הצטברות שטח בין 3.5 ל-3.2 מיליארד שנה לפני זמננו תואמים לגילי מאגמת ה-TTG.
ארגון הדחיסה הטקטונית הזו, והמסה חלקית של חומר מסוג אבן ירוקה, מצביעים על כך שהאמפיבוליטים הבזלתיים של רצפי האבן הירוקה הם חומרי המקור לשכבות ה-TTG.
לא ניתן להסיק בקלות מה סלעי המקור של שכבת GMS, אך לפי ערכי כימיה וערכי εNd של סיאניט מבוסמנסקופ (Boesmanskop) נראה שיש מקור היברידי של מעטפת וקרום.
סוג זה של מקור היברידי עשוי להסביר גם את המאפיינים של הבתוליתים המונזוגרניטיים (Monzogranite, תוצרי המאגמה).
קשרים בין סיאניט למונזוגרניטים שכיחים, במיוחד במסגרות פוסט-אורוגניות של הרחבה / אזורים שלאחר הימתחות (Transtension).
פעילות הרחבה לא תועדה בברברטון, אך קיים העתק בן 3.1 מיליאר שנה לערך.
דילול פוסט-אורוגני של הקרום עשוי להסביר את ייצורם של בתוליתים מונזוגרניטיים גדולים ואת האופי הפסיבי של דינמיקת החדירה (Igneous intrusion) שלהם."
תצורת הוגנוג של חגורת ברברטון
קיימת מחלוקת באשר למקורן ולמיקומן של שכבות פלסי הארכאיות.
על פי מחקר מאת לוזאדה (Louzada, 2003), "החלק העליון של תצורת הוגנוג (Hooggenoeg) מאופיין בשכבות לבה מסיביות אולטרה-מאפיות בצורת כריות (Pillow lava), מצבור טרונדהיימיטי של סלעים חודרניים, וערוגות סלעי משקע מסוג Chert.
עורקי פלסי, צ'רט וסלעים אולטרה-מאפיים חודרים אל החגורה.
סביבת המשקעים נחשבת לים רדוד שבו שוקעה תצורת הוגנוג בסביבה תוך משקעית (synsedimentary) מערבית, עם שברים ליסטריים."
ניתן לחלק את הסלעים הפלזיים של תצורת הוגנוג לשתי קבוצות: קבוצה חודרנית של סלעים חודרניים ורדודים, וקבוצה פורפירית (סלעי משקע עם גדלים שונים של גבישים) של סלעים מהעורקים.
הלבה מהחלק העליון של היחידה הפלסית השתנו מכדי שיהיו משויכים לאחת הקבוצות הללו.
הקבוצה הפולשנית קשורה לשכבת TTG של שטולצבורג (Stolzburg), טונליט – טרונדהיימיט – גרנודיוריט, סלע פלוטוני שחדר לאורך השוליים הדרומיים של חגורת ברברטון.
התכה של אקלוגיט קוורץ אמפיבוליטי הוצעה כמקור למאגמות הפלסיות הגבוהות הללו העשירות ב-Al2 (Autoinducer-2, המכיל את היסוד בורון) ו-O3 (שלושה אטומי חמצן – אוזון).
סלעים אולטרה-מאפיים של תצורת הוגנוג לא היו ככל הנראה מקור הסלעים הפלסיים.
תהליכי הפחתה אולי מילאו תפקיד ביצירת הסלעים הפלסיים, אך הסביבה הטקטונית של הסלעים האולטרה-מאפיים נותרה לא ברורה.
היחידות הפלסיות של תצורת הוגנוג דומות לאלו של תצורת הפנורמה של חגורת האבן הירוקה הארכאית קופין גאפ (Coppin Gap) במערב אוסטרליה .
קווי דמיון בסביבה הגאולוגית, פטרוגרפיה (ענף של פטרולוגיה) ומאפיינים גיאוכימיים (בפרט יסודות קורט) מצביעים על קשר אפשרי בין שתי התצורות ותומכים בתיאוריה שלפיה התקיימה יבשת משולבת, ואלברה (Vaalbra) לפני כ-3.45 מיליארד שנה.
אתר מורשת גאולוגית של IUGS
חגורת אבן ירוקה (באנגלית Greenstone belt) היא מבנה גאולוגי, עשיר בסלעים בעלי צבע ירוק או ירקרק.
סלעים עשירים במינראלים בגוונים ירוקים כמו כלוריט, אפידוט, וסרפנטין.
חגורות אבן ירוקה אופייניות לעידן הארכאיקון ובדרך כלל מכילות סלעים שנוצרו בראשית ימי כדור הארץ.
חגורות האבן הירוקה הן בעלות שטח משתנה ויכולות להשתרע על עשרות אלפי קמ"ר.
חגורות האבן הירוקה מורכבות מסלעי משקע וסלעי געש שעברו התמרה מסוג גרינשיסט, שהיא התמרה בינונית והתמרה זו הקנתה להן את מראן האופייני.
בנוסף, חגורות אבן ירוקה ידועות בכך שהן מכילות מרבצי עפרות המשמשות להפקת מתכות כמו ניקל, כרום ופלטינה וכן עפרות עשירות בקובלט.
בין חגורות האבן המפורסמות חגורת האבן הירוקה של ברברטון בדרום אפריקה, קמבלה באוסטרליה וחגורת הירקן של נובואג'יטוק שנחשבת לאזור הסלעים העתיקים ביותר בעולם.
חגורת נוגה (נקראת גם: קשת הנגד של הדמדומים, או אנטי-דמדומים) היא תופעה אטמוספירית הנראית זמן קצר לפני הזריחה או אחרי השקיעה, במהלך הדמדומים.
זהו זוהר ורדרד-אדמדם המשתרע בערך 10-20 מעלות מעל האופק.
אור זה מופיע בכיוון הנגדי לאור הזוהר של השמש, שאותו הוא גם משקף.
במובן מסוים, חגורת נוגה היא למעשה זוהר האלפים הנראה ליד האופק במהלך דמדומים, מעל לנקודה האנטי-סולארית.
כמו זוהר האלפים, גם פיזור אור השמש האדום יוצר את חגורת נוגה.
אם כי בניגוד לזוהר האלפים, אור השמש, המפוזר על ידי חלקיקים עדינים הגורמים לקשת הוורודה של החגורה, זורח גבוה באטמוספירה, ונמשך זמן מה לאחר השקיעה או לפני הזריחה.
ככל שהדמדומים מתקדמים, הקשת מופרדת מהאופק על ידי פס כהה של צל כדור הארץ, או "טריז הדמדומים".
הזוהר הוורוד נובע מפיזור ריילי של אור מהשמש העולה או השוקעת, אשר לאחר מכן מתפזר לאחור על ידי חלקיקים.
אפקט דומה ניתן לראות ב"ירח דם" במהלך ליקוי ירח מלא.
אור גלגל המזלות והגגנשיין, הנגרמים על ידי החזרה מפושטת של אור השמש מאבק בין-כוכבי במערכת השמש, גם הם תופעות דומות.
ניתן לראות את חגורת נוגה כבעלת צבע ורוד עז יותר במהלך חודשי החורף, בניגוד לחודשי הקיץ, כאשר היא נראית דהויה ועמומה מעל הפס הצהבהב-כתום שמעל האופק.
חגי אבימור הוא איש מערכת הביטחון בדימוס ששירת כראש אגף חקירות וראש אגף מטה בשירות הביטחון הכללי.
אבימור גדל בראשון לציון ולמד בגימנסיה הריאלית.
בצה"ל שירת כקצין בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים ושימש מפקד פלוגה בגדוד במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שירותו הצבאי התגייס לשב"כ ועשה את שירותו באגף החקירות של הארגון.
בשירותו קיבל את הכינוי "סטיב".
ב-2006 מונה לראש האגף ובהמשך שירת כראש אגף מטה של השב"כ.
לאחר שירותו ממלא תפקידים ציבורים שונים ובהם יו"ר הוועד המנהל של מועצת מוזיאון בית בן-גוריון, חבר האספה הכללית של מכללת כנרת, כמו כן מכהן כחבר דירקטוריון בחברת אגריטק.
ב-2024 מונה על ידי שופט בית המשפט העליון עוזי פוגלמן לחבר בצוות לבדיקת דליפת טיוטת פסק דין בג"ץ התנועה למען איכות השלטון נגד הכנסת (עילת הסבירות).
על מינויו נמתחה ביקורת לאחר שנחשף כי הוא וחברו לצוות הבדיקה אייל דגן, אף הוא ראש אגף חקירות לשעבר בשב"כ, היו בעצמם בין מגישי העתירה נגד עילת הסבירות.
אבימור בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
חגי ישראל ומועדיו הם כלל החגים והמועדים היהודיים הקיימים.
זמנם של החגים והמועדים נקבע על פי הלוח העברי.
תחת הגדרה זאת נכנסים ימים רבים: חלקם מהתורה, חלקם נקבעו על ידי חז"ל וחלקם נוספו במשך השנים.
ניתן לסווג את החגים והמועדים למספר סוגים: קיימים חגים שהם ימי שמחה, ומועדים שהם ימי צום ותענית, ימי אבל וזיכרון וימים של חשבון נפש.
מקורו של המונח בתקופה המקראית; המילה "חג" מבטאת הקרבת קרבן חגיגה בימים שאותם קבעה התורה, ולעיתים התורה מכנה את הקרבן בשם המקוצר "חג".
מקורה של המילה חג הוא מלחוג, בעלייה לרגל היו חגים בבית המקדש.
הערבית משמרת מונח זה במילה חג' – עלייה לרגל.
במקרא מצוינים שלושה חגים והם המועדים לעלייה לרגל: פסח, שבועות וסוכות.
במשנה ובתלמוד מובאים דיונים והלכות על רוב החגים.
רוב מוחלט של דינים אלה מובאים בסדר מועד.
כל המועדים מוזכרים כזכר ליציאת מצרים, אך לכל אחד מהם משמעות שונה ולרובם מצוות המיוחדות להם:
שבת: זכר למעשה בראשית, לכך שה' ברא את העולם בשישה ימים ושבת ביום השביעי, וכן זכר ליציאת מצרים.
ראש חודש: היום הראשון לחודש, וייתכן שקשור גם ליציאת מצרים שהרי המצווה הראשונה שבה נצטוו ישראל לפני יציאת מצרים היא קידוש החודש.
פסח ושביעי של פסח: יציאת מצרים ולידתו של עם ישראל כעם.
אוכלים מצות לזכר הלחם שאכלו בני ישראל בצאתם ממצרים.
שבועות: מועד מתן תורה בהר סיני.
ראש השנה: יום בו תוקעים בתרועה כדי להכריז על יום דין לכל ברואי העולם ועל בואו של יום הכיפורים עשרה ימים לאחר מכן.
יום הכיפורים: יום צום ומחילת עוונות בין איש לרעהו לכפרת חטאיהם של כל בני ישראל.
סוכות: ישיבה בסוכה לזכר הסוכות שבהן ישבו בני ישראל בזמן נדודיהם במדבר.
שמיני עצרת: יום חג נוסף לאחר שבעת ימי חג הסוכות.
כל המועדים מלבד ראש חודש נקראים "מקראי קודש", כלומר אסורים בעשיית מלאכה, ומדרבנן גם איסורי שבות ושאר איסורי חז"ל לשבתות.
מצווה המשותפת לכל ימי מקרא קודש היא הדלקת נרות שבת ויום טוב.
שבת ויום הכיפורים אסורים בעשיית כל מלאכה, אך המועדים האחרים מוגדרים כ"יום טוב" ומותרים בעשיית מלאכת אוכל נפש.
ראש חודש מותר בעשיית מלאכה, אך נוהגים בו יותר בחגיגיות ויש הנוהגים שלא לעשות בו מלאכות מסוימות.
חול המועד מותר במלאכה פשוטה, אך אסור לעבוד בו.
החגים פסח, שבועות וסוכות, מיוחדים במצוות עלייה לרגל שיש בהם, ועל כן הם מכונים "שלוש הרגלים" ומקריבים בהם עולת ראייה ושלמי חגיגה.
התורה מדגישה כי שלוש הרגלים הן זכר ליציאת מצרים.
התורה חוזרת ואומרת במצוות החגים: "וְזָכַרְתָּ כִּי־עֶבֶד הָיִיתָ בְּמִצְרָיִם" ומכאן נובע גם האופי הסוציאלי של החגים: לזכור את החלש בחברה, את הגר, העני, היתום והאלמנה, כשם שה' זכר את בני ישראל שהיו גרים במצרים.
יציאת מצרים: ט"ו בניסן, היום הראשון של חג הפסח הוא היום בו יצא עם ישראל ממצרים, כמו שנאמר:
שביעי של פסח נחשב ליום שבו אירעה קריעת ים סוף.
מתן תורה: חג השבועות הוא היום בו קיבל עם ישראל את התורה ויום בו מקריבים את ביכורי החיטה של ארץ ישראל.
נדודים במדבר: חג הסוכות הוא זכר לענני כבוד שבהם הקיף ה' את עם ישראל בצאתם ממצרים, שנאמר:
חז"ל מסבירים שהתורה ציוותה לחוג את חג הסוכות בתשרי ולא בניסן מפני שגם בלי ציווי התורה הרבה אנשים יוצאים בניסן מהבית לשדה בגלל החום ובונים סוכות, ואז לא היה היכר שהסוכה היא זכר ליציאת מצרים ולא מפני שחם בבית.
פרט לכך, התורה קושרת את שלוש הרגלים למנהגי החקלאות:
חג האביב: חג הפסח חל בתחילת עונת הבשלת השעורה (תחילת הקיץ).
במהלך ימי החג מתקיים טקס הנפת העומר מהתבואה הבשלה הראשונה ואחריו מתחילה ספירת העומר עד חג שבועות, "מֵהָחֵל חֶרְמֵשׁ בַּקָּמָה".
חג הקציר: חג השבועות חל בעת הבשלת החיטה.
חג האסיף: חג סוכות נקרא 'חג האסיף'.
המועד הראשון שמוזכר הוא שבת, מיד לאחר סיפור מעשה בראשית: שבת מוזכרת במקומות רבים נוספים בתורה.
לאחריה מוזכרים גם שלוש הרגלים, פסח שבועות וסוכות: .
המקום הראשון בו מוזכרים כל מועדי השנה באופן מסודר הוא ב.
בפרק זה מפורטים המועדים השונים, עם הכינוי "מקרא קודש" ואיסור עשיית מלאכה:
בפרק מפורטות מצוות השבת, פסח, שבועות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות ושמיני עצרת, ובנוסף גם ספירת העומר, שתי הלחם ולקט ופאה.
על כל מועד מוזכר התאריך שלו והמצוות המיוחדות לו.
מקור בולט נוסף לחגים בתורה הוא ספר במדבר, פרקים -, שם מצוינים כל הקורבנות שיש להקריב בהם.
כאן מוזכר גם ראש חודש.
אזכור נוסף מובא קודם לכן: .
בנוסף, סדר יום הכיפורים בבית המקדש מתואר בהרחבה ב.
המועדים הללו מוזכרים גם בנביאים ובכתובים.
תקופת השופטים נחשבת כתקופת ביניים בתולדות עם ישראל המקראי – בין תקופת יציאת מצרים לבין ראשית הממלכה, וככזו יש לה כמה מאפיינים ייחודיים.
אחד מהם הוא נושא החגים.
החגים המוכרים מהיהדות המודרנית אינם מוזכרים בספרים העוסקים בתקופה זו (ספר שופטים ובמידה מסוימת גם ספר שמואל), וכן מופיעים בספר חגים אחרים.
– מהכתוב עולה האפשרות שמדובר בחג שחזר על עצמו תקופה ארוכה, ובו בנות ישראל קוננו על בת יפתח הגלעדי.
– מהקשר הכתוב עולה התיאור לחג בו בנות שלו רקדו בכרמים.
יש המזהים חג זה עם המסורת המוזכרת במשנה, על פיה בנות ירושלים היו יוצאות לחולל בכרמים ולחפש בני זוג בט"ו באב וביום הכיפורים.
במחקר ישנה השערה שמדובר בחג נפרד.
זבח משפחה – בספר שמואל, המתאר בחלקו את סוף תקופת השופטים, מתוארים מנהגים אשר ניתן לפרשם, ברמת הפשט, כקיום טקסי חג משפחתיים, הכוללים זבח, במועדים קבועים או שאינם קבועים, וזאת ללא קשר לשמחה משפחתית ספציפית דוגמת ברית מילה או בר מצווה.
מסורות אלו נקשרו בכתבי חז"ל לזבחי תודה, אך קשר זה שנוי במחלוקת במחקר.
חגים נוספים בתקופת בית שני
יום קורבן עצים – ב הוזכרה קביעת ימים מיוחדים להבאת עצים למזבח העולה.
שבעת ימי המילואים – לפי מגילת המקדש נחגגים מדי שנה בתחילת החודש הראשון (ניסן).
בלוח השנה במגילות קומראן יש ספירות נוספות של 50 יום כספירת העומר – מחג השבועות עד מועד התירוש וממועד התירוש עד מועד היצהר.
סך הכל ארבעה מועדי ביכורים.
לחגי ומועדי ישראל מוקדש סדר שלם מששת הסדרים שבמשנה – סדר מועד.
לשבת מוקדשות מסכת שבת ומסכת עירובין; לפסח מסכת פסחים; לסוכות מסכת סוכה; לראש השנה מסכת ראש השנה; ליום הכיפורים מסכת יומא; לשבועות אין מסכת בפני עצמה, אך דיני יום טוב בכללותם מוצגים במסכת ביצה; לחול המועד מסכת מועד קטן; דיני קורבנות המועדים במסכת חגיגה ולפורים מסכת מגילה.
לחנוכה לא מוקדשת מסכת במשנה אך בתלמוד על מסכת שבת מוזכרים דיני נרות חנוכה בפרק "במה מדליקין" שמוקדש לנרות שבת.
חז"ל קבעו ימי שמחה בימים שנעשו בהם ניסים לעם ישראל כדי לפרסם את הנס ועל ידי כך לחזק את האמונה בה'.
את ימי הצום קבעו חז"ל כזכר לחורבן כדי להתאבל על בית המקדש וכדי שיהיו תזכורת לעוונות שהחריבו את בתי המקדש, דבר שיגרום לחזור בתשובה.
בימי בית שני הוסיפו חז"ל למועדים מדאורייתא ימי שמחה מדרבנן בימים בהם נעשו ניסים.
העיקריים בהם אלו "ימי הפורים", שנקבע בתקופה הפרסית, וחנוכה שנקבע בימי מרד החשמונאים.
בעבר צוינו ימים רבים נוספים המפורטים במגילת תענית, כדוגמת "יום ניקנור" על תבוסת המצביא היווני בפני המכבים, ו"יום טוב כ"ג באייר" על הרס מצודת החקרא על ידי שמעון המכבי אולם בעקבות חורבן בית המקדש השני בטלו מועדים אלה שמלכתחילה נקבעו בעקבות אירועים מקומיים ובעלי חשיבות פחותה.
למעשה מלבד פורים וחנוכה, אין ימים אחרים בעלי מחויבות דתית.
בחנוכה תיקנו חכמים להדליק נרות ולגמור את ההלל בכל יום, ובפורים תיקנו אנשי כנסת הגדולה ארבע מצוות: קריאת מגילה, מתנות לאביונים, משלוח מנות ומשתה ושמחה.
בחנוכה ובפורים מותר לעבוד, אם כי נהגו שלא לעבוד ביום הפורים.