tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1987, הדחיה אושרה על ידי בית המשפט לערעורים, שהכריז כי המשחק "המרדף הטריוויאלי" היה שונה מהותית מהספר "סופר טריוויה" של פרד.
פרד ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך ב-28 במרץ 1988, בית המשפט העליון דחה את עתירתו.
בהיותה חברה לאספקת שירותי טלפון למספר קהילות בקנזס, בארצות הברית, Rural פרסמה ספרי טלפונים ובהם רשומות של שמות המנויים שלה, וכן כמה רשומות בדויות.
Feist הייתה חברת הוצאה לאור שהתמחתה במדריכי טלפון לאזורים נרחבים, כולל האזורים בהם פעלה Rural.
Rural סירבה לאשר ל-Feist להעתיק את ספרי הטלפון שלה ו-Feist העתיקה אותם ללא רשות, כולל כמה מהרשומות הבדויות.
העתקת הרשומות הבדויות לא הותירה מקום לספק שאכן בוצעה העתקה.
Rural תבעה את Feist על הפרת זכויות יוצרים.
בתי המשפט בערכאות נמוכות תמכו בתביעה של Rural על הפרת זכויות היוצרים שלה שכן הגנת זכויות יוצרים התבססה באופן מסורתי על הסברה שהזמן והמאמץ שהושקעו ביצירת חומר הם המעניקים ליוצר את זכויות היוצרים על החומר.
בית המשפט העליון קבע כי אין שום דבר מקורי בספר הטלפונים של Rural.
הנתונים הגולמיים הם עובדות שאינן ניתנות לזכויות יוצרים, והדרך שבה Rural בחרה, תיאמה וסידרה את העובדות הללו אינה מקורית בשום צורה.
אוסף הרשומות בספר הטלפונים של Rural - שמות מנויים, עיירות ומספרי טלפון - לא יכול להיות ברור יותר, וחסר את מידת היצירתיות הדרושה כדי להפוך בחירה גרידא לביטוי המוגן בזכויות יוצרים..
בשנת 1992 תבעה חברת Nester's Map & Guide את חברת Hagstrom Map Company על הפרת זכויות יוצרים בהעתקת המפות שלה.
Nester החלה לפרסם ולמכור מדריך לנהגי מוניות בניו יורק בשנת 1978. המדריך שלה הכיל מפות, ונקודות עניין שונות כמו גם טבלאות כתובות המכילות רחובות ומספרי בניינים חשובים.
כחלק מרישום זה של כתובות Nester כללה גם רשומות בדויות שאינן משפיעות באופן מהותי על דיוק המדריך שלה, אך משמשות לזיהוי העתקה על ידי אחרים.
בשנת 1988 החלה Hagstrom לפרסם מדריך משלה.
Hagstrom הודתה כי העתיקה חלקים מהמדריך של Nester אך לטענתה הועתקו עובדות או רשומות המיוצגות כעובדות, ולכן אינן מוגנות בזכויות יוצרים.
Nester טענה למקוריות ברשומות הבדויות שלה אשר נוצרו מבחירת רחובות צולבים ראשיים והקצאת מספרי כתובות לכל אחד מהרחובות הצולבים הללו.
רבים מהמספרים שהוקצו לכל צומת אינם תואמים את המספרים האמיתיים של הבניינים באותו צומת.
לטענת Nester מיספור זה נעשה הן כדי לזהות העתקה והן כדי להקל על זכירת המספרים.
בית המשפט קבע כי Nester השתמשה ביצירתיות מספקת ביישום תוכנית לאיתור כתובות לאורך רחובות וצמתים מרכזיים כדי שחלק זה במדריך של Nester יוכר כמוגן בזכויות יוצרים.
הפקת הרשומות והמספרים לא בוצעה בצורה "מכנית או שגרתית", כפי שקרה בספר הטלפונים במשפט Rural נגד פייסט.
Nester הראתה יצירתיות דווקא ברשומות הבדויות שלה על ידי הקצאת מספרים משוערים לכתובות בניינים בצמתים שנבחרו ולכן זכתה בחלק זה של התביעה.
רשומות אקשיות (בסנסקריט: आकाश ākāśa, פירושה "שמיים", "חלל" או "אֶתֶר", באנגלית: Akashic records) הוא מושג מטאפיזי המתאר מאגר מידע אינסופי המהווה אוסף של כל האירועים, המחשבות, המילים, הרגשות והכוונות שהתרחשו אי פעם בעבר, קורים בהווה וכן כל אלה שיתרחשו בעתיד.
לעיתים מכונות ספרייה קוסמית או אוניברסלית, רשומות אקשיות נחשבות כקיימות מעבר למישור הפיזי של היקום, ונגישות באמצעים רוחניים או נפשיים.
המושג שורשיו במסורות אזוטריות, במיוחד בתיאוסופיה, רוחניות ניו-אייג' ופילוסופיות מזרחיות מסוימות.
המונח "רשומות אקשיות" נגזר מהמילה בסנסקריט ākāśa, שמתורגמת בדרך כלל למושג המיסטי "אֶתֶר".
בפילוסופיה ההינדית, אקאשה נחשבת לאחד מחמשת היסודות הגדולים (פנצ'מהאבהוטה ), המייצגים את המהות העדינה שחודרת את היקום.
הרעיון של רשומה קוסמית או זיכרון אוניברסלי אינו ייחודי להינדואיזם, אלא מופיע בצורות שונות במסורות רוחניות, כולל בודהיזם, ג'ייניזם וכן אסכולות רוחניות אזוטריות מערביות.
המושג המודרני של רשומות האקאשה צבר פופולריות גם בעולם המערבי בסוף המאה ה-19 בעקבות פעילות האגודה התיאוסופית, במיוחד דרך כתביה של הלנה בלוואצקי, והופץ על ידי אישים כגון אנני בסאנט וצ'ארלס ובסטר לידביטר.
התיאוסופים תיארו את הרשומות האקשיות כארכיון ויברציוני שנחרט באתר, המכיל את ההיסטוריה של כל נשמה ואירוע.
הרשומות האקשיות מתוארות לעיתים כספרייה מטאפיזית או מסד נתונים המתעד כל רגע של קיום.
זה כולל לא רק חוויות אנושיות, אלא גם את התודעה הקולקטיבית של כל הישויות והיקום עצמו.
הרשומות נחשבות כחורגות מזמן ומחלל, קיימות במישור ממדי גבוה יותר ונגישות דרך מדיטציה, הקרנה אסטרלית או ראייה על-חושית.
מאמינים טוענים כי רשומות האקאשה יכולות לספק תובנות על חיים קודמים, דפוסים קרמתיים ושיעורים רוחניים.
לעיתים משווים אותם ל"אינטרנט קוסמי" או למחשב-על אוניברסלי המאחסן ומעבד מידע מעבר למגבלות המציאות הפיזית.
גישה לרשומות האקאשה דורשת בדרך כלל מצב של תודעה מוגברת, המושג באמצעות תרגולים כמו מדיטציה, תפילה או הדמיה מודרכת.
מתרגלים, המכונים לעיתים קוראי רשומות אקשיות, טוענים כי הם שואבים מידע על ידי כוונון לתדר של הרשומות.
הטכניקות משתנות, אך רבות כוללות כניסה למצב דמוי טראנס או הזמנת מדריכים רוחניים.
המידע שנשלף נחשב כסמלי או אינטואיטיבי, הדורש פירוש.
נושאים נפוצים כוללים הדרכה לצמיחה אישית, מערכות יחסים ומטרת חיים.
רשומות האקאשה זכו לבולטות במסורות האזוטריות המערביות דרך האגודה התיאוסופית, שהוקמה ב-1875 על ידי הלנה בלבצקי.
בלבצקי תיארה את הרשומות כחומר עדין (אקאשה) המתעד את כל האירועים והמחשבות.
תיאוסופים מאוחרים יותר, כמו לידביטר, טענו כי ניגשו לרשומות כדי לתאר אירועים היסטוריים או חוויות מחיים קודמים.
המושג הדהד עם תנועות אזוטריות מערביות אחרות, כולל רוזיקרוציאניזם ותנועת המחשבה החדשה.
במאה ה-20, דמויות כמו אדגר קייסי, מדיום אמריקאי בולט, הפכו את הרעיון לפופולרי יותר.
קייסי, המכונה "הנביא הישן", טען כי היה ניגש לרשומות האקאשה במהלך מצבי טראנס כדי לספק קריאות רוחניות ורפואיות.
אף שהמונח "רשומות האקאשה" קשור ספציפית לתיאוסופיה, מושגים דומים מופיעים במסורות רוחניות מזרחיות.
בהינדואיזם ובבודהיזם, הרעיון של זיכרון אוניברסלי או סדר קוסמי משתקף בהורות על קרמה והקשר ההדדי של כל הישויות.
לדוגמה, המושג הבודהיסטי של אלאיה-ויג'נאנה (תודעת המאגר) דומה, ומתאר מאגר של זרעים קרמתיים המשפיעים על חוויות עתידיות.
ברוחניות עכשווית, רשומות האקאשה הן עיקר מרכזי בתרגולים של תנועת הניו-אייג'.
הן קשורות לעיתים קרובות להעצמה אישית, גילוי עצמי וריפוי הוליסטי.
סדנאות, ספרים וקורסים מקוונים מלמדים אנשים כיצד לגשת לרשומות לצורך צמיחה רוחנית או לפתרון סוגיות קארמתיות.
המושג שולב גם בתרגולים כמו ריפוי אנרגטי, אסטרולוגיה וטארוט.
רשומות אקשיות השפיעו על ספרות, מדיה ותרבות פופולרית.
הן מופיעות ברומנים, סרטים ומשחקי וידאו, לעיתים כארכיון מיסטי או מקור של ידע אסור.
המושג גם עורר השראה בקהילות רוחניות, עם ספרים וסדנאות רבים המוקדשים לחקר הרשומות.
יצירות בולטות המזכירות את רשומות האקאשה כוללות:
הבשורה האקווריאנית של ישו מאת לוי ה.
דאולינג, הטוענת כי שואבת מהרשומות האקשיות
טקסטים רוחניים מודרניים כמו איך לקרוא את רשומות האקאשה מאת לינדה האו
תיאורים שונים בספרות פנטזיה ומדע בדיוני, שם הרשומות מתוארות כמסד נתונים קוסמי או חפץ קסום.
בהלכה, רשות היחיד, אחת מארבע רשויות השבת, היא בעיקרה שטח סגור המוקף במחיצות, כדוגמת בית או חצר.
אסור להוציא מרשות היחיד חפץ או משא לרשות הרבים בשבת, כיוון שזו מלאכת הוצאה מרשות לרשות, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת האסורות מהתורה.
מדרבנן אסור גם להוציא חפצים מרשות היחיד לרשות הכרמלית, וכן אסור להוציא חפצים בין רשויות היחיד שונות בבעלות שונה, ללא תיקון עירוב חצרות.
כיום נהוג להקיף מקומות מיושבים בעירוב, ההופך אותם לרשות היחיד אחת גדולה, ועל ידי כך מתיר את טלטול החפצים במקום.
כדי ששטח מסוים יוגדר כרשות היחיד עליו להיות בעל שטח של לפחות ארבעה על ארבעה טפחים (כ-1024 סמ"ר) ולהיות מוקף מכל צדדיו (חוץ מהפתח) במחיצה בגובה עשרה טפחים (כ-80 ס"מ).
כמו כן, אפשר שבמקום המחיצה, השטח יהיה מוגבה מעל סביבתו מכל כיווניו בלפחות עשרה טפחים, או שהשטח יהיה עמוק מכל סביבותיו בלפחות עשרה טפחים, ואז השטח יהיה מוגדר כרשות היחיד.
(בתנאי ששיפוע ההגבהה או ההעמקה יהיה תלול במידה כזאת שהמרחק בין המקום הנמוך למקום הגבוה 10 טפחים, לא יעלה על 4 אמות).
שטח המחיצות או ההגבהה אינו נכלל בחישוב שטח ארבעה על ארבעה הטפחים.
דוגמאות לרשות היחיד הם תל, מערה, תעלה עמוקה, אוהל, בית וספינה.
מדין התורה, די במחיצות מינימליות, העומדות בזוויות הפינות של השטח, כדי שהשטח המוקף ייחשב כרשות היחיד, אף שיש שטח פנוי רחב בין המחיצות העומדות בזווית בפינות השטח (כצורת פסי ביראות), היות שרואים את השטח הפנוי כפתח במחיצה ולא כפרצה הפוסלת את המחיצה.
אולם מדרבנן, צריך שלא יהיה שטח פתוח בין המחיצות ברוחב של יותר מי' אמות, אפילו אם הוא משמש לפתח.
כמו כן יש צורך שבחישוב הכללי של היקף השטח, שטח המחיצות יהיה גדול מהשטח הפרוץ.
('עומד מרובה על הפרוץ', ראו בהרחבה בערך מחיצה (הלכה))
למרות שמה, אין הכרח שרשות היחיד תהיה דווקא בבעלות פרטית של אדם אחד.
אפשר שרשות היחיד תהיה שטח המשותף לאנשים רבים, כגון חצר, רחוב ומבוי, ואף עיר שלמה המוקפת מכל רוחותיה בחומה ושעריה ננעלים בלילה, יכולה להיות מוגדרת כ'רשות היחיד'.
לדוגמה, על ידי הקפת כל העיר בעירוב, נעשית כל העיר רשות היחיד וניתן לטלטל בכולה.
אולם כל מקום בו יש בעלות משותפת של אנשים רבים יש לתקן גם באמצעות עירוב חצירות.
(ובמבוי באמצעות שיתוף מבואות, ראו בהמשך)
גם כלים יכולים להיות מוגדרים רשות היחיד, אף שהם ניידים ועשויים לעבור ממקום למקום, ובתנאי שיהיו בעלי שטח של לפחות ארבעה על ארבעה טפחים ובגובה עשרה טפחים.
אולם שולחן לא יחשב כרשות היחיד, היות שאין לו מחיצות.
מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה בכל שטח רשות היחיד, אפילו אם שטחה גדול מאוד.
(ברשות היחיד שמשמשת למגורים, לגבי טלטול ברשות יחיד שאינה משמשת למגורים ראו בהמשך)
אסור מהתורה - להוציא חפץ או משא מרשות היחיד לרשות הרבים, וכן אסור להכניס חפץ או משא מרשות הרבים לרשות היחיד.
אסור מדרבנן - להכניס ולהוציא חפץ או משא מרשות היחיד לכרמלית.
מותר - להוציא ולהכניס חפץ או משא מרשות היחיד למקום פטור.
מדין התורה מותר לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד אחרת, אולם מדרבנן, ישנם מקרים בהם צריך לעשות עירובי חצירות על מנת שיהיה מותר לטלטל מרשות היחיד לחברתה.
רשות היחיד גדולה (בשטח גדול יותר מבית סאתיים, כ-1150 מ"ר) שאינה משמשת למגורים - נחשבת מדרבנן לכרמלית, ואסור לטלטל בתוכה יותר מ-4 אמות.
רשות היחיד המוקפת מחיצות משלוש רוחות
מדין התורה, די בכך שרשות היחיד תהיה מוקפת מחיצות משלושה כיוונים על מנת להגדירה כרשות היחיד, אולם מדרבנן כדי שיהיה מותר לטלטל בתוכה כרשות היחיד, עליה להיות מוקפת במחיצות מכל ארבע רוחותיה.
אם רשות היחיד אינה מוקפת מארבע רוחותיה, היא הופכת לכרמלית, שבה אסור מדרבנן לטלטל יותר מד' אמות.
ולעניין הוצאה לרשות הרבים ממנה, היא נחשבת לרשות היחיד גם כשיש לה רק שלש מחיצות, ואיסור ההוצאה ממנה לרשות הרבים הוא מהתורה, ויש אומרים שכל עוד לא הותקנה לחי ברוח הרביעית, איסור ההוצאה מרשות כזו לרשות הרבים יהיה מדרבנן.
כדי לתקן רשות היחיד כזו אפשר להשתמש בפסי חצר ובצורת הפתח בחצרות, או בלחי, קורה וצורת הפתח במבואות.
תיקון זה נקרא תיקון חצרות ומבואות.
טלטול בין רשויות היחיד בבעלות שונה
מדין התורה, מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה בין רשויות יחיד שונות, ללא תלות בבעלות עליהם, כגון מבית לבית, מבית לחדר מדרגות או חצר משותפת, ומחצר משותפת למבוי.
אולם מדרבנן, נאסר טלטול בין רשויות יחיד בבעלות שונה.
סיבת איסור זה הוא כדי למנוע בלבול בין הוצאה מרשות יחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, כגון מבית לחצר משותפת, המותרת מהתורה, לבין הוצאה מרשות היחיד פרטית לרשות הרבים, שהיא גם רשות משותפת, שהוצאת חפצים אליה היא איסור מהתורה.
בעקבות חשש זה אסרו חכמים כל טלטול בין רשויות היחיד, כולל בין רשויות היחיד פרטיות, כגון בין בית לבית הנמצאים בבעלות שונה, לרבות בין חדרים בבית הנמצאים בבעלות אנשים שונים, וכן בין רשויות היחיד משותפות, כגון מחצר משותפת למבוי.
אולם חכמים התירו את הטלטול בין רשויות היחיד השונות באמצעות תיקון עירוב חצרות ושיתוף מבואות, שמשמעו עירוב ושיתוף כל הדיירים הפרטיים למקום אחד, כך שכל רשויות היחיד הפרטיות נעשות כרשות יחיד אחת משותפת, דבר המתיר את טלטול החפצים ביניהם.
כאשר חכמים אסרו את הטלטול בין רשויות היחיד נפרדות, הם אסרו דווקא טלטול של חפצים שהיו בשעת כניסת שבת בתוך הבתים, ואם לא עירבו - נאסר להוציאם לחצר או לרשות חבירו.
אולם לא נאסר טלטול של חפצים שהיו מונחים מחוץ לבתים בשעת כניסת השבת, ומותר אף להכניסם לבתים.
ולכן לא נאסר טלטול חפצים שהיו בגינות, גגות וקרקף (שטח מוקף המשמש כמחסן) בשעת כניסת שבת, ומותר לטלטלם בכל החצר ולהכניסם לרשות היחיד אחרת.
נחלקו החכמים מה דינו של גג שמעל רשויות היחיד שונות.
טלטול בתוך רשות היחיד גדולה שאינה משמשת למגורים
אולם ברשות היחיד שאינה משמשת למגורים, ('קרפף שלא הוקף לדירה') כגון שדה זרוע, ששטחו גדול מבית סאתים, (כ-1150 מ"ר) הרי הוא ככרמלית לחומרא, ואסור מדרבנן לטלטל בתוכו יותר מד' אמות.
(אף כי לעניין הוצאה והכנסה לרשות הרבים השטח נשאר כרשות היחיד, והאיסור לטלטל בין שתי הרשויות הוא איסור מהתורה)
סיבת האיסור ככל הנראה, היא כדי שלא יחליפו אנשים בין רשות היחיד שבה מותר לטלטל, לבין כרמלית שבה אסור לטלטל מדרבנן.
שטח בית סאתיים הוא 5,000 אמות מרובעות (100 על 50 אמה), שהוא שיעור שטח חצר המשכן במדבר סיני.
אולם שטח שאורכו גדול ביותר מפי שניים מרוחבו - אסור לטלטל בתוכו עד שיהיה מוקף לדירה.
כדי ששטח יחשב כ'מוקף לדירה', יש צורך שקודם יבנה המקום המשמש למגורים, ואז יוקף סביבו במחיצה, ולא להפך.
אולם ניתן להכשיר שטח שהוקף ואחר כך נתיישב על ידי פריצת המחיצה המקיפה באורך של 10 אמות, (דבר שפוסל את המחיצה) ובניית הפרצה מחדש.
'דירה' לעניין זה משמעה מקום מגורים גמור של אדם, ובכלל זה מקום שאדם רגיל להיכנס ולצאת אליו.
אולם ביתן בפרדס המיועד לשומר מתחלף וכדומה - אינם נחשבים כ'דירה' לעניין זה.
חכמים התירו לשאוב מים מכרמלית לרשות היחיד בשבת על ידי תיקון מחיצה תלויה, אף שהיא אינה מחיצה גמורה, מחמת הצורך בדבר.
(היינו שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מכרמלית לרשות היחיד, הם לא אסרו על שאיבת מים, ובתנאי שתהיה מחיצה תלויה)
היתר זה מורחב בספינה, שאף היא רשות היחיד, ומשמש גם על מנת לאפשר שאיבת מים בשבת מאמת מים גדולה, שהיא כרמלית, העוברת בחצר, שהיא רשות היחיד.
חכמים גם התירו לעולי רגלים החונים בשטח פתוח, להקיף באר מים במחיצות מינימליות, ההופכות את השטח שסביב הבאר לרשות היחיד, על מנת להשקות את בהמותיהם בשבת.
היתר זה נקרא פסי ביראות.
כותלי רשות היחיד ומחיצותיה נחשבים גם כן לרשות היחיד, וכן האוויר מעל רשות היחיד עד לרקיע נחשב רשות היחיד.
(בניגוד לרשות הרבים וכרמלית שהם רק עד גובה עשרה טפחים)
חורי רשות היחיד - היינו מקומות קטנים כגון חורים בכותלי רשות היחיד הפונים לשטח רשות היחיד - נחשבים לרשות היחיד גם כן, היות שהם טפלים לרשות היחיד.
אולם אם הם פונים לרשות הרבים - הרי הם חורי רשות הרבים ודינם כרשות הרבים.
כל דבר שברשות היחיד הוא רשות היחיד, ואף שטח שברשות הרבים היה נחשב לכרמלית, בתוך רשות היחיד נחשב אותו השטח לרשות היחיד ולא לכרמלית.
גגות בתים נחשבים לרשות היחיד, אף שאינם מוקפים מחיצות, היות שאנו רואים את קירות הבית כאילו הם עולים ומשמשים למחיצות גם לגג.
('גוד אסיק מחיצתא', אך זה דווקא בגג מעל הבית.
אך אם שפת הגג בולטת מבעד לקירות הבית -נחשב הגג כולו לכרמלית בתנאים מסוימים).
מותר להוציא חפץ מרשות היחיד לכרמלית בצורה עקיפה, (על ידי 'כוחו') כגון אדם השופך מים ברשות היחיד והמים זורמים משם לכרמלית.
אולם דבר זה אסור בין רשות היחיד לרשות הרבים.
צינור מרזב במרחק של עד 3 טפחים מהגג - נחשב רשות היחיד כמו הגג לכל אורכו, והעומד ברשות הרבים וקולט ממנו מים על ידי הצמדת ידו לפתח הצינור - נחשב כמוציא מרשות לרשות.
רשות הרבים, היא אזור שאינו משויך ליחיד אלא שייך לרבים, מיועד לצורך ציבורי, או שעוברים בו רבים.
ההגדרה המדויקת של רשות הרבים משתנה בהתאם לנושא ההלכתי שבו עוסקים, למשל בדיני ממונות היא מוגדרת להיות אזור שאינו שייך ליחיד.
לעניין שבת, הגדרתה של רשות הרבים מורכבת יותר, ולא כל מקום המוגדר כרשות הרבים בנזיקין יוגדר ככזה גם בשבת.
משמעויות הלכתיות של 'רשות הרבים'
לרשות הרבים יש משמעות הלכתיות בכמה דינים שונים.
ניתן לחלק זאת בפשטות, בדיני ממונות המשמעות היא הבעלות על השטח, בדיני טומאה המשמעות היא מספר האנשים, ובדיני שבת התנאים הטופוגרפיים של השטח.
בדיני נזיקין: בהמה שהזיקה רכוש פרטי שהוצב ברשות הרבים, על ידי אכילתו ('שן') או בדריסתו דרך הליכתה ('רגל') - פטור הבעלים מתשלום.
לעומת זאת, אם הזיקה הבהמה ברשותו הפרטית של הניזק ('רשות היחיד') - חייב בעל הבהמה לשלם את מלוא הנזק.
בדיני חנוכה: אחת ממטרות הדלקת החנוכיה בחג החנוכה היא "פרסומי ניסא", לפרסם את הנס, ועל כן יש עניין להדליק את החנוכיה דווקא בחלון הפונה לרשות הרבים.
בדיני אבדה: רשות היחיד ורשות הרבים לעניין השבת אבדה אינן מוגדרות על פי ה"הגדרות הרגילות".
רשות היחיד היא כל מקום שאין בני אדם רבים ההולכים שם, ורשות הרבים היא מקום שבני אדם רבים הולכים שם.
מצוות השבת אבדה חלה רק כאשר יש על החפץ הנמצא סימנים.
לדעת רבא במסכת בבא מציעא, שנפסקה גם להלכה, מיקום החפץ מהווה סימן להחזרה.
בחפצים שאינם כבדים, חובת ההחזרה מטעם סימן המקום חלה רק ברשות היחיד, מכיוון שברשות הרבים אפשר להניח שהחפץ התגלגל מרגלי האנשים והבעלים אינו יודע את מיקומו.
בדיני קניין: ישנו כלל האומר: "חצרו של אדם קונה לו".
במקרים בהם יש מחלוקת בעניין בעלות על רכוש, למחזיק ברכוש יש עדיפות, שכן "המוציא מחברו עליו הראיה", כלומר, נטל ההוכחה הוא על הצד השני, מכיוון שהחפץ כרגע בחזקתו.
כאשר הרכוש שבמחלוקת נמצא ברשות הרבים אין לאף אחד מהצדדים עדיפות, ולכך קיים כלל האומר: "ממון המוטל בספק- חולקים".
כמו כן יש הבדלים בדרכי הקניין בין הרשויות השונות, וחלק מדרכי הקניין נוהגות רק ברשות היחיד ולא ברשות הרבים.
כאשר יש ספק לגבי חפץ מסוים, האם הוא טמא או טהור, אם החפץ מונח ברשות הרבים - הוא טהור מספק.
אולם אם החפץ מונח ברשות היחיד - הוא מוגדר כטמא מספק.
גם בדינים אלו הגדרת רשות הרבים קצת שונה, שכן אפילו שדה של יחיד יכולה להיחשב רשות הרבים, כתלות בכמות האנשים שעוברים ונמצאים בה.
העיקרון נובע מזה שהדין נלמד מהלכות סוטה ולכן הפרטים שלו דומים יותר לאיסור ייחוד.
רשות הרבים היא אחת מארבע הרשויות המוגדרות בשבת לצורך טלטול והוצאת חפצים.
מדין תורה, אסור בשבת להכניס חפצים מרשות הרבים לרשות היחיד, וכן לטלטל חפץ ארבע אמות ברשות הרבים.
רשות הרבים היא שטח ציבורי פתוח, ללא גג, שאינו מקורה מכל צדדיו.
הגמרא במסכת שבת נותנת דוגמאות למקומות כאלו:
לפי רש"י, 'סרטיא' הוא רחוב ראשי המיועד להליכה בין ערים (דרך בין עירונית), 'פלטיא' הוא רחוב בתוך העיר שמתקבצים בו למסחר, ו'מבואות המפולשים' הם רחובות, שרחבם לפחות שש-עשרה אמה (כשמונה מטרים) הנפתחים ל'סרטיא' או 'פלטיא'.
מקומות כמו שדה, מדבר, או ים, מוגדרים כ'כרמלית'.
אם העיר מוקפת חומה, או 'תל המתלקט'- עמק או הר המקיפים אותה מכל צדדיה, כחומה - היא נחשבת כרשות היחיד כולה.
לדעת חלק מהראשונים והפוסקים, ובראשם רש"י, כדי שמקום ייחשב כ'רשות הרבים', הוא צריך שיעברו בו 600,000 איש, מכיוון שזהו מספר האנשים שהיו במחנה ישראל, וממנו לומדים את כל דיני רשויות.
ויש מוסיפים שצריך שיעברו במקום כמספר הזה בכל יום.
אך הרמב"ן, הרשב"א, וראשונים נוספים מתנגדים לתנאי זה, שאינו מוזכר כלל בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי, ברי"ף או ברמב"ם.
בהבנת פסיקת השולחן ערוך ורמ"א בעניין, נחלקו הפוסקים, ולמעשה מחלוקת זו ממשיכה גם בין פוסקי הדורות האחרונים.
בפועל, מסתמכים על שיטה זו כדי לקיים את העירוב כיום, וברוב הערים והיישובים במדינת ישראל ובחוץ לארץ מועיל העירוב רק לפי שיטת המקילים.
אף שלמעשה נהגו רבים להקל לטלטל, כתבו רבי ישראל מאיר הכהן במשנה ברורה, ורבנים אחרים שכל ירא שמיים יש לו להחמיר ולהימנע מלטלטל על סמך העירובים המצויים, אך הוסיפו שאין למחות ביש המקילים בדבר.
רשות הציבור או נחלת הכלל (באנגלית, "Public Domain" או בראשי התיבות המקובלים, PD) מכילה את כל היצירות שלא חלות עליהן זכויות קניין רוחני בלעדיות.
ייתכן שזכויות אלו פגו, חולטו, ויתרו עליהן במפורש, או שאינן ניתנות ליישום.
מכיוון שאף אחד לא מחזיק בזכויות הבלעדיות, כל אחד יכול להשתמש או להתייחס באופן חוקי ליצירות הללו ללא רשות.
תקופת ההגנה המשפטית על יצירות מוגבלת בזמן (בדרך כלל למשך חיי היוצר ועוד שבעים שנה לאחר מכן), וכך גם תקופת ההגנה על פטנטים (בדרך כלל למשך עשרים שנה מיום הגשת הבקשה לפטנט).
בתום התקופה הזו, היצירות וההמצאות אינן עוד בבעלות כלשהי, וכל אחד רשאי להשתמש בהן ללא בקשת רשות ממי שהיו הבעלים, וללא תשלום כלשהו.
יצירותיו של חיים נחמן ביאליק למשל, נמצאות בעשור השני של המאה ה-21 בנחלת הכלל, משום שחלפו למעלה משבעים שנה מאז מותו, בשנת 1934. לאזכור המעבר של יצירות לרשות הציבור חוגגים ברחבי העולם ב-1 בינואר את יום נחלת הכלל.
בתחום הפטנטים, כאשר ההגנה המשפטית פוקעת, כל גורם רשאי ליצור את ההמצאה, בכפוף למגבלות בדינים אחרים.
כך, כאשר פטנט על תרופה פוקע, יכולות חברות תרופות אחרות לייצרו, וזו נקראת תרופה גנרית.
אך עדיין דרוש אישור של משרד הבריאות לשיווק התרופה.
גארט הרדין במאמרו האקדמי הטרגדיה של המאגר המשותף (או "הטרגדיה של נחלת הכלל" על פי תרגום אחר) הראה כיצד שיתוף במשאבים מוגבלים ללא שיתוף בהוצאות, מביא לשימוש יתר של המאגר המשותף, עד שהמאגר מתכלה לחלוטין.
דוגמה קלאסית היא של מרעה שנמצא בבעלות משותפת, שהפרות שרועות בו הן בבעלות פרטית.
כדי לפתור את הכשל הזה, שאותו כינה "הטרגדיה של המאגר המשותף", הפתרון שהציע הוא קניין פרטי, שבו המאגר המשותף יפוצל, וכל אחד יהיה בעלים של חלק, ובאותו חלק יישא בעלויות וייהנה מהרווחים.
יש טוענים כי מסקנות אלו תקפות גם לקניין רוחני למרות היותו בלתי מוגבל.
בתרבות הדיגיטלית, נחלת הכלל נתפסת כאינטרס ציבורי חשוב.
כל יצירות הממשל הפדרלי בארצות הברית הן נחלת כלל ואין שום מניעה להשתמש בהן מבחינה זו.
חוק דומה קיים גם בישראל.
רשות הטבע והגנים (בראשי תיבות: רט"ג, נקראה תחילה "הרשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים", ולאחר מכן קוצר השם) היא הרשות הממשלתית האמונה מטעם החוק הישראלי על שמירת ערכי הטבע והמורשת במדינה.
הרשות, הכפופה למשרד להגנת הסביבה, אחראית על ניהול שמורות הטבע והגנים הלאומיים בישראל (גם בחלק משטחי הרשות הפלסטינית), וכן על אכיפת חוקי שמירת הטבע בשטחים הפתוחים.
לצד זה היא מפעילה מרכזי חינוך והסברה וחטיבת מדע.
הרשות היא איחוד בין שתי רשויות קודמות - "רשות שמורות הטבע" ו"רשות הגנים הלאומיים", שהוקמו בשנת 1964. שתי הרשויות אוחדו בשנת 1998.
ערכי הטבע בארץ ישראל החלו להיפגע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. יערות נכרתו באופן מסיבי, וציד בלתי מבוקר של בעלי חיים הביא לכך שבעלי חיים גדולים כיענים, איילים, דובים סוריים, פראים, ברדלסים ותנינים, נכחדו.
בעקבות כך חוקקה ממשלת המנדט חוקים לשמירת החי והצומח.
בתחום הציד היה המצב גרוע יותר, והציד הבלתי חוקי נמשך באין מפריע.
מקום המדינה ועד הקמת רשות שמורות הטבע ורשות הגנים הלאומיים
במצב שנוצר היה הכרח להקים רשות שתהיה אחראית על בקרה, פיקוח ואכיפה של חוקי הגנת הטבע.
בעקבות החקיקה הוקם ב־1956 "המדור לשמירת הטבע" במשרד החקלאות שתפקידו היה אכיפת חוקי הציד וחוקי שמירת טבע אחרים.
ב-1955 הוקמה במשרד ראש הממשלה "המחלקה לשיפור נוף הארץ" בראשות יעקב ינאי, שעליה הוטלה הקמת תשתית תיירותית ושימור אתרים היסטוריים ולאומיים.
מהקמת שתי הרשויות ועד איחודן
באוגוסט 1963 אושר בכנסת חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע, שעבודת החקיקה עליו החלה עוד ב-1956.
במסגרת החוק, ב-1964, הוקמו שתי רשויות: רשות הגנים הלאומיים, שהתבססה על המחלקה לשיפור נוף הארץ, ורשות שמורות הטבע, שהתבססה על המדור במשרד החקלאות.
ההבחנה בין שני הגופים נבעה מההבדל בתפקודם - הגנים הלאומיים הם בעיקר אתרים בעלי ערך היסטורי או לאומי, כמו מצדה, או בעלי ערך תיירותי, כמו גן השלושה; הדגש מושם על שיפור האתר ותפעולו השוטף.
בשמורות טבע הערך העליון הוא שמירה על החי והצומח ומניעת פגיעה בערכי טבע מוגנים.
ב-1964, בעקבות ייבוש ביצת החולה ולחץ ציבורי הוקמה שמורת החולה, שהייתה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה בישראל.
כמו כן, בשנה זו הוכרזו גם שתי שמורות הטבע הימיות הראשונות בישראל - שמורת חוף האלמוגים ושמורת איי חוף דור-מעגן מיכאל.
בשנת 1989, נרשם שיא המתקיים עד היום של השטח הגדול ביותר שהוכרז כגן לאומי או כשמורת טבע כששטח של 1,669,755.2 דונם הוכרז כשמורת טבע וכגן לאומי.
באותה השנה, הוכרזה שמורת הטבע הגדולה בישראל, שמורת הר הנגב.
היום רשות הטבע והגנים היא תאגיד הכפוף לשר להגנת הסביבה.
כ-30 אחוז מתקציבה ממומן מהכנסותיה העצמיות, בעיקר מדמי כניסה לשמורות הטבע ולגנים הלאומיים ומאגרות שונות.
נכון לסוף שנת 2021, הרשות מנהלת 434 גנים לאומיים ושמורות טבע מוכרזים המשתרעים על שטח של כ–5.55 מיליון דונם.
חזון רשות הטבע והגנים הוא לשמור על ערכי הטבע, הנוף והמורשת, ולחבר בין האדם למקום תוך זיקה ושייכות לארץ ישראל ברוח ערכי מגילת העצמאות.
בשנת 2015, רשות הטבע והגנים הקימה בשיתוף פעולה עם המשרד להגנת הסביבה ובסיוע משרד החקלאות, את "היחידה הארצית לטיפול במינים פולשים".
בשנת 2016, הוקמה היחידה הימית לאכיפת חוקי הציד הימי (דיג) מכוח פקודת הדיג.
ב-4 באפריל 2017 הודיעה עובדי הרשות על שביתה כללית בימי חג הפסח בכל אתריהם, דבר הנובע לטענתם עקב פגיעה מתמשכת בזכויותהם.
אך בית הדין האזורי לעבודה בירושלים קבע כי העובדים לא יוכלו לשבות, מפני שהשביתה עלולה להסב נזק לרשות ולצדדים שלישיים.
בשנת 2019, נרשם של שיא של כ-50 שנה במספר ההכרזות השנתי על שמורות טבע וגנים לאומיים חדשים כ-20 שמורות טבע וגנים לאומיים חדשים הוכרזו על פני שטח של כ-241,822 דונם.
בשנת 2020, לא הוכרז אף גן לאומי או שמורת טבע חדשים עקב המשבר הפוליטי בישראל שבעקבותיו לא הייתה אף ממשלה.
על פי חוק, רשות הטבע והגנים היא תאגיד הכפוף לשר להגנת הסביבה.
כ-30 אחוז מתקציבה ממומן מהכנסותיה העצמיות, בעיקר מדמי כניסה לשמורות הטבע ולגנים הלאומיים ואגרות שונות.
הרשות מארחת מדי שנה כ-8 מיליון מבקרים באתרים אלו ועוד מספר דומה בשטחים הפתוחים.
לרשות הטבע והגנים שלושה תחומי פעילות עיקריים:
שמירה על ערכי הטבע, המערכות האקולוגיות ונופי הארץ בשמורות הטבע, בגנים הלאומיים ובשטחים הפתוחים.
שמירה על אתרי המורשת בגנים הלאומיים ובשמורות הטבע וטיפוחם למען קהל המבקרים.
הסברה וחינוך לשמירה על ערכי טבע, נוף ומורשת לשם הגברת מודעות הציבור לנושאים אלה.
עיצוב מדיניות לאומית לשמירה על ערכי הטבע, הנוף והמורשת, בשיתוף עם עמיתים בארץ ובעולם.
ברשות פועלים 11 מרכזי חינוך והסברה אזוריים: גולן, גליל עליון, גליל תחתון ועמקים, כרמל, שרון, שפלה וחוף, הרי יהודה וירושלים, מרכז חינוך והסברה הר ובקעה, שומרון, נגב צפוני, רמון ואילת.
הכרזות על שמורות טבע וגנים לאומיים
נכון ל-2016, הרשות מנהלת כ-530 גנים לאומיים ושמורות טבע (מוכרזים, מאושרים ומוצעים), המשתרעים על שטח של כ–6 מיליון דונם שהם כ-25 אחוז משטחה של המדינה, מתוכם 65 אתרים מוסדרים בתשלום.
הכרזות על שמורות טבע וגנים לאומיים לאורך השנים:
תהליך ההכרזה על שמורת טבע וגן לאומי
הכרזת שמורת טבע או גן לאומי היא תהליך ארוך ומורכב, הנמשך לרוב שנים רבות.
התהליך כולל את השלבים העיקריים הבאים:
איתור השמורה - מספר גורמים יכולים לאתר שטחים בעלי חשיבות לשמירת טבע, נוף ומורשת: עובדי רשות הטבע והגנים - פקח אזורי, ביולוג המחוז או אנשי חטיבת המדע של הרשות; מדענים באוניברסיטאות, המגישים הצעות לשמורות לפי נושאי מחקריהם; גורמים מקומיים ועוד.
דיון בצוות מקצועי - ההצעה הראשונית מועברת לדיון בחטיבת המדע של רשות הטבע והגנים.
חטיבת המדע מחליטה האם יש מקום להמשיך בהליך ההכרזה.
תיאומים מול גופים רלוונטיים - לדוגמה: מינהל מקרקעי ישראל, רשות המרעה, רשות הניקוז וקרן קיימת לישראל.
אישור מועצת גנים לאומיים ושמורות טבע - התוכנית נשלחת לאישור מועצת גנים לאומיים ושמורות טבע, הפועלת מכוח חוק גנים לאומיים ושמורות טבע.
דיונים בוועדות התכנון המקומיות והמחוזיות לקראת הפקדה
הפקדת התוכנית להתנגדויות הציבור - לאחר החלטת הוועדה המחוזית להפקיד את התוכנית, מפרסמת הרשות בשלושה עיתונים מודעה על דבר הפקדת התוכנית.
לאחר הפרסום בעיתונים, נשלחת התוכנית לפרסום בילקוט הפרסומים.
מתאריך הפרסום בילקוט הפרסומים, מתחיל מניין של 60 יום במהלכם ניתן להגיש התנגדויות לתוכנית.
אישור הוועדה לשמירת קרקע חקלאית ושטחים פתוחים
הליכי הכרזה - התוכנית נשלחת למינהל התכנון במשרד הפנים, להליכי הכרזה.
חתימת שר הפנים - השלב האחרון בתהליך ההכרזה של גן לאומי או שמורת טבע.
רשות הטבע אחראית בין היתר על טיפול רפואי בחיות בר בישראל.
היא עושה זאת על ידי ניהול בית החולים לחיות בר, שיתוף פעולה עם עמותות שונות כמו עמותת "למען חיות הבר" ופרויקטים שונים כמו "התוכנית לניטור מחלות בחיות בר בישראל".
המרכז הארצי להצלת צבי ים
המרכז מספק מקום מוגן לטיפול בצבי ים פגועים שנפלטו אל החוף, מאפשר רבייה ואימון לקראת שחרור אל הטבע, דואג להשבת הצבים אל הים, עוסק בחינוך ובהסברה ועורך מחקרים בנושא; כל זאת במטרה לייצב את אוכלוסיית צבי ים לאורך חופי הארץ.
רשות הטבע והגנים האחראית הראשית בישראל על שימור והשבת בעלי חיים לטבע.
לשם כך, הוקמו על ידי רשות הטבע והגנים, במהלך השנים, שני מרכזי חי בר - חי בר יטבתה וחי בר כרמל.
מטרתם של מרכזי החי בר היא ליצור סביבה טבעית מוגנת ומבוקרת, שתאפשר להגדיל את אוכלוסיותיהם של בעלי החיים שנבחרו ולהחזיקם עד להשבתם לטבע.
בחי בר יטבתה, נמצאים בעלי חיים מדבריים, והושבו ממנו לטבע בהצלחה ראמים לבנים, פראים, וצבי יבשה מדבריים.
בחי בר כרמל, נמצאים בעלי חיים החיים בצפון ישראל, והושבו ממנו בהצלחה לטבע יחמורים פרסיים, עיטם לבן-זנב, אייל הכרמל ועוד.
בין היתר משתפת פעולה רשות הטבע והגנים עם מספר גני חיות ועמותות בישראל בפרוקיטי שימור.
למשל, שותפות עם הספארי ברמת גן בפרויקטי שימור של הראם הלבן, הנשר המקראי, הצבוע המפוספס ועוד; שותפות עם גן החיות התנכ"י בפרויקטי שימור של הראם הלבן, היחמור הפרסי ועוד; שותפות עם חוות בולוטין בפרויקט שימור והשבה של צבי הנגב; וכדומה.
פיקוח על גידול ואחזקת בעלי חיים
נושא הציד בישראל מעוגן באמצעות חוק להגנת חיית הבר, תשט"ו-1955, וכן באמצעות תקנות להגנת חיית הבר, תשל"ו-1976. חוק זה מגדיר את התנאים הנדרשים לקבלת רישיון ציד, וכן אוסר על שיטות ציד הנחשבות אכזריות (לדוגמה אסור לצוד באמצעות הרעלה, חומרי נפץ, מלכודות ועוד) עונות הציד המותרות ועוד.
הגוף המפקח על נושא הציד הוא רשות הטבע והגנים אשר מנפיקה גם את רישיונות הציד.
על מנת להעלות את המודעות לתופעת המינים הפולשים והמתפרצים בקרב הציבור, מפעילה רשות הטבע והגנים קמפייני הסברה שונים.
ב-1 ביולי 2015, רשות הטבע והגנים הקימה בשיתוף פעולה עם המשרד להגנת הסביבה ובסיוע משרד החקלאות, את "היחידה הארצית לטיפול במינים פולשים".
היחידה מתרכזת במין אמברוסיה מכונסת ופועלת לריסון התפשטותו בשטחים טבעיים ופתוחים.
רשות הטבע והגנים ממלאת גם אחר תפקיד ההסברה והחינוך.
הרשות ממנת ומפעילה: סיורים מודרכים, שילוט והכוונה, סדרות וסרטוני רשת, קמפיינים להעלאת המודעות, תחנות הסברה ועוד, הכל בכדי להעלות מודעות לשמירת הטבע, הסביבה והמורשת אצל תושבי ואזרחי ישראל.
בשנת 2020, פרסמה רשות הטבע והגנים את סדרת הרשת "רבע לטבע", אותה יצרו עידן ברקאי ויפתח חוצב, שגם שיחקו בה.
הסדרה עוסקת במאמצי השמירה על הטבע ועל המורשת בישראל, מכירה את אנשי הרשות ועוד.
רשות הטבע והגנים אחראית בין היתר על שימור ושחזור אתרי מורשת, וכן על טיפול תחזוקתי שוטף בהם.
בשנת 2016 החלו עבודות שיפוץ ושחזור גן לאומי מגדל אפק, והוא נפתח למבקרים בסיום העבודות במרץ 2021, כחלק מפארק גדול שפותח מסביבו על ידי רשות הטבע והגנים.
רשות הטבע והגנים משתתפת במספר פרויקטים נוספים בניהם:
כרישים בזרם - פרויקט שמטרתו להסדיר את האתר לצפייה בכרישים המגיעים לחדרה מעל ומתחת למים באופן שימנע נזק אך יאפשר מפגש חשוב ונדיר בין הציבור לטבע הימי.
צבא הגנה לטבע - מיזם שהחל בשנת 2014, בשיתוף של צה"ל, החברה להגנת הטבע באמצעות קרן הדוכיפת, רשות הטבע והגנים, קרן קיימת לישראל, רשות העתיקות ומשרד הביטחון, במטרה להוביל מפקדים וחיילים לאחריות ומעורבות פעילה לשמירה על ערכי הטבע, הנוף והמורשת שבסביבתם.
פורשים כנף - אימוץ הנשרים והדורסים - פרויקט שהחל בשנת 1996 בשיתוף בין חברת החשמל, רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע, במטרה להגן על אוכלוסיית הנשרים בישראל.
מרכז הדגרה ארצי לדורסי ישראל - מרכז הדגרה הנמצא בשטחו של גן החיות התנכ"י, ובמהלך התקופה הרלוונטית בשנה, מגיעים ביצי דורסים מהטבע, בחסות רשות הטבע והגנים, וצוות גן החיות מלווה את ההדגרה עד לבקיעה.
BioGIS - מערכת מידע למגוון ביולוגי בישראל.
המארג - התוכנית הלאומית להערכת מצב הטבע בישראל - גוף הפועל כשותפות של מדענים וגופים ממלכתיים, בניהם: המשרד להגנת הסביבה, רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת לישראל, העוסקים בניהול השטחים הפתוחים בישראל במטרה ליצור מאגר ידע מבוסס מחקר לשימוש קובעי המדיניות בנוגע לשטחים אלה.
מנוי מטמון - מועדון המנויים של רשות הטבע והגנים המעניק בין היתר כניסה חינם לאתרים שונים.
היחידה נגד שריפות והשלכות פסולת (ינשו"פ) – הוקמה בשנת 2019 ועוסקת באיתור, מניעה ואכיפה של השלכות פסולת ושריפות פסולת בשטחים הפתוחים.
היחידה מתמקדת באכיפה של שריפת פסולת פסולת בניין על ידי קבלנים וכן שריפת פסולת חקלאית, פסולת נוזלית ופסולת גושית.
הרשות מאורגנת בארבעה מחוזות כשלכל אחד מהם אחריות על שמורות הטבע, הגנים הלאומיים וערכי הטבע באזור.
המחוזות הם: צפון, מרכז, דרום, יהודה ושומרון (מחוז יהודה ושומרון הוא באחריות המנהל האזרחי דרך קצין מטה שמורות טבע וגנים).
ב-2016, משרד החקלאות העביר בכנסת תקנות דיג חדשות בתחום ולשם ביצוען בפועל נדרשה יחידה מקצועית ייעודית לשמירה ואכיפה.
עקב כך, הוקמה היחידה הימית לאכיפת חוקי הציד הימי (דיג) מכוח פקודת הדיג.
בין היתר תפקידיה של היחידה הימית היא פיקוח ואכיפה בשמורות הטבע הימיות ובגנים הלאומיים הימיים בישראל ושמירה על דיג בר-קיימא.
יחידה זו כוללת כ-18 אנשי מערך האכיפה וכ-7 כלי שיט לפיקוח ואכיפה.
היחידה הסביבתית מהווה זרוע לביצוע משימות תוכניות עבודה בשטחים פתוחים עבור המשרד להגנת הסביבה, משרד הבריאות ורשות המים.
פקחי היחידה מבצעים משימות ניטור, פיקוח והסדרה בתחומים שונים כמו: מים עיליים וניטור אגנים, שימוש בחומרי הדברה בחקלאות ועוד.
היחידה עוסקת גם בביצוע סקרים הידרולוגיים עבור גופים מוסדיים וממשלתיים.
צוות נוסף ביחידה, פועל בביעור מינים פולשים.
יחידת ארצית של פקחים אשר מתמקדים במניעת השלכות ושריפות פסולת בשטחים הפתוחים במדינה.
היחידה הוקמה בשנת 2019 בעקבות תופעה נרחבת של שריפות פסולת ברחבי הארץ ובכך גרימת נזק עצום לאיכות האוויר ולטבע במדינת ישראל.
סמליל "רשות שמורות הטבע" המקורי, שעוצב על ידי אליעזר ויסהוף, הורכב מיעל ושם הרשות כהמשך הקרן שלו, ולרוב הופיע בצבע שחור.
סמל "רשות הגנים הלאומיים" היה עץ אלון מוריק והופיע בצבע ירוק בהיר.
עם איחוד שתי הרשויות בשנת 1998 אוחדו גם סמלי שתי הרשויות לסמליל המורכב משני הסמלים, עץ אלון ובתוכו היעל, כדי לא ליצור מאבק בין העובדים על סמל הרשות המאוחדת.
בשנת 2014, לרגל יובל ה-50 לרשות, הציגה הרשות סמליל חדש בו הוסר האלון.
כתחליף לייצוג הגנים הלאומיים הופך קרן היעל בהמשכו לקו מקווקו המסמל קשת עתיקה.
הסמליל החדש מופיע בצבע ירוק כהה בלבד.
לדברי הרשות הסמל המחודש מסמל את שלושת העולמות בהן פועלת הרשות: עולם הטבע (אותו מסמל היעל), עולם המורשת (אותו מסמלת קשת, המציגה גם פתח מזמין) והעולם המקצועי (ירוק כהה המסמל את ארגוני הטבע והסביבה ומשדר חיבור וסמכותיות).
החברה להגנת הטבע מתחה לא פעם ביקורת על החלטות של הרשות שלטענתה פגעו בשמורות הטבע בדרכים שונות.
גם ארגון "תנו לחיות לחיות" טען שהרשות פוגעת בבעלי חיים, מדען אף טען שהרשות פגעה במחקר בחיית בר נדירה.
ב-2007 התנגדו ארגונים ירוקים ומדענים רבים למתן קדנציה נוספת למנכ"ל הרשות אלי אמיתי, בטענות ביחס למדיניות שמירת הטבע של הרשות במהלך כהונתו הראשונה, אך הממשלה אישרה את המינוי למרות הביקורת.
ב-2011 ביקש השר להגנת הסביבה גלעד ארדן להדיח את אמיתי, בטענה שתפקודו לקוי ושהוא אינו פועל לטובת האינטרס הציבורי.
בעקבות כך הודיע אמיתי על פרישתו שנה לפני המועד המתוכנן.
לאחר מינוי ועדת איתור על ידי המשרד להגנת הסביבה, הודיעה הוועדה כי היא ממליצה פה אחד על מינויו של ראש המועצה האזורית גוש עציון, שאול גולדשטיין לעמוד בתפקיד.
בדצמבר של אותה שנה, נכנס גולדשטיין לתפקיד.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו נצפים תנים זהובים באזור חוות תלמי אביב, לאחר שהושמדו בידי משרד החקלאות בשנות ה-60 של המאה ה-20. מספר התנים הוערך במספר עשרות והם חיו בשטחי פארק הירקון, בין נחל איילון במערב לאזור קניון איילון במזרח.
באוקטובר 2017 עמדה הרשות במרכז דיון ציבורי סוער לאחר שליאור טל ביקר במערת הנטיפים (שורק) והבחין שבכל אמצעי ההדרכה במערה לא מציינים את גילה המוערך וטען בפוסט שפרסם שמדריך במקום אישר באוזניו שהדבר מכוון ונובע מלחץ של אוכלוסייה חרדית.
ב-26 במרץ 2021 התפרסם תחקיר שחשף חשש לניגוד עניינים בין האינטרסים של הציבור שעליהן מופקדת רשות הטבע ובין גופים מסחריים אשר החליטו לתרום לרשות מיליוני שקלים.
בין הגופים אשר העבירו כספים לרשות הטבע ניתן למצוא חברות אשר, על פי המשרד להגנת הסביבה, הן מהמזהמות הגדולות בישראל, כולל כיל ונובל אנרג'י.
לאחר החשיפה עלו תהיות גם לגבי החלטות שהתקבלו לטובת הגופים התורמים בכובעה של רשות הטבע כחברה במועצה הארצית לתכנון ובנייה.
רשות הטבע הכחישה כל קשר בין הכסף שהתקבל מגופים מסחריים לבין פעילותה ואופן קבלת ההחלטות.
רשות העתיקות היא הגוף האחראי על החפירות הארכאולוגיות ועל אתרי העתיקות במדינת ישראל.
כמו כן אחראית הרשות על מתן היתרים מתאימים לביצוע חפירות ארכאולוגיות, על פיקוח אתרי עתיקות וקביעת המדיניות והקריטריונים לטיפול בממצאים.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות בארץ ישראל נערכו על ידי החוקר הצרפתי פליסיאן דה סוסי בשנת 1851 בכנסייה של מצדה (שאותה הוא זיהה בטעות כארמון), ובשנת 1863, בקברי המלכים בירושלים.
החפירות בקברי המלכים (מערת 'כלבא שבוע') היו לחפירות הארכאולוגיות הראשונות שלהן ניתן אישור רשמי של השלטונות העות'מאניים.
בשנים שלאחר מכן נוסדו המוסדות הארכאולוגיים הראשונים שפעלו בארץ ישראל, ובהם גם החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה (מאז שנת 1921).
בימי המנדט הבריטי עוגן לראשונה הממסד הארכאולוגי של ארץ ישראל במסגרת מחלקת העתיקות, שמושבה נקבע במוזיאון רוקפלר.
ניהול המחלקה הוטל על ד"ר שמואל ייבין, לשעבר פקיד בממשלת המנדט ובעל השכלה ארכאולוגית.
לסגנו מונה ד"ר עמנואל בן דור.
מחלקת העתיקות באה במגע עם שני גופים שפעלו רבות בימי המנדט הבריטי בתחום הארכאולוגיה: החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה והחוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
שיתוף פעולה של כל הגופים איפשר את הקמת מאגר המידע של המחלקה ששימש בסיס לפיקוח על העתיקות בארץ ישראל.
בחודש אוגוסט 1955 הועברה המחלקה למשרד החינוך והתרבות בתור אגף (אגף העתיקות והמוזיאונים – IDAM).
רק לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר מוזיאון רוקפלר עבר לשליטת מדינת ישראל, ניתן היה לבנות את האוסף הכללי של המידע הארכאולוגי, באמצעות שילוב בין המסמכים שהיו באגף העתיקות והמוזיאונים של מדינת ישראל, לבין אלה של מחלקת העתיקות המנדטורית, שהוחזקו בבניין של מוזיאון רוקפלר.
בשנת 1978 אושר בכנסת חוק העתיקות שהחליף את הפקודה המנדטורית.
בראשיתה הייתה זו מחלקה קטנה, שפעלה במסגרת המינהל לעבודות ציבוריות ושירותים טכניים (מע"צ) של משרד העבודה והבנייה.
ב־1 בספטמבר 1989 אושר חוק רשות העתיקות, המגדיר את תחומי פעולתה ואחריותה של רשות העתיקות, וב־1 באפריל 1990 נוסדה רשמית רשות העתיקות, הכפופה למשרד החינוך.
הקמתה של רשות העתיקות הייתה פרי יוזמתו ומאמציו של אלוף (מיל.) אמיר דרורי, מייסדה ומנהלה הראשון, וזכתה לברכתו ולתמיכתו של שר החינוך ונשיאה החמישי של מדינת ישראל יצחק נבון.
רשות העתיקות כוללת מרחבים (מרחב צפון, מרחב מרכז, מרחב ירושלים, מרחב דרום והיחידה לארכאולוגיה תת-ימית) הממונים על אכיפת חוק העתיקות לרבות הפיקוח השוטף באתרי עתיקות, אישור תוכניות פיתוח באתרים אלו ופיקוח עליהן, מעקב אחר ביצוע חפירות הצלה וחפירות יזומות על ידי מוסדות מחקר.
המרחבים מייצגים את רשות העתיקות מול יזמים ומול גופים ציבוריים.
כמו כן, המרחבים מבצעים חפירות הצלה באמצעות הצוות הקבוע ועובדים זמניים הנמנים עם מערך הפיקוח שלו, לרבות עיבוד הממצאים עד להגשת הפרסום.
בראש כל מרחב עומד ארכאולוג המרחב.
כל מרחב מחולק למחוזות שמספרם נקבע על פי אופי האזור.
בראש כל מחוז עומד ארכאולוג המחוז.
בכל מחוז ישנו צוות של מפקחי נפה שמספרם נקבע על פי גודל ואופי האזור.
מפקח הנפה אחראי על תחום גאוגרפי מוגדר.
הרשות מורכבת, בנוסף למרחבים, מתת-גופים המכונים "תחומים", כאשר כל גוף אחראי על תחום שונה:
תחום מחקר והתמחויות בארכאולוגיה זהו הגוף המקצועי והמרכזי של רשות העתיקות ובידיו הסמכות המדעית.
בתחום זה עובדים ארכאולוגים חופרים, חוקרים ומומחים, וכן רכזי הדוחות המדעיים.
תחום זה אחראי להנפיק רישיונות והרשאות לחפירות, וכן ליזום קשרים מדעיים עם מוסדות ארכאולוגיים בישראל ומחוצה לה.
תחום טיפול בממצאים תחום זה אחראי על קביעת המדיניות והקריטריונים לטיפול בממצאים.
טיפול בממצאים ניידים, שנתגלו בחפירות, בסקרים או בכל פעילות ארכאולוגית אחרת מטעם רשות העתיקות, ושימורם.
תחום שימור זוהי הזרוע המקצועית והמדעית לשימור המורשת הארכאולוגית הבנויה (הנייחת) של ארץ ישראל.
במסגרת זו מתועדים האובייקטים המיועדים לשימור ומבוצעות פעולות שימור אדריכלי ואומנותי.
בעקבות שינוי ארגוני שהוחל בשנת 2009 הפך תחום שימור ל-מינהל שימור.
תחום אוצרות המדינה תחום זה אחראי על רישום כל עתיקות המדינה, תיעודם והקמת מאגר מידע מרכזי.
כמו כן אחראי התחום לייעץ למוזיאונים, ליזום תערוכות ולהשאיל ממצאים.
תחום טכנולוגיות המידע תחום זה מעניק תמיכה בפעילות הרשות באמצעות פיתוח, העמדה ואחזקה של מערכות המידע, של רשת התקשורת ושל תשתית המחשוב של הרשות.
תחום פרסומי רשות העתיקותתחום הפרסומים אחראי להוציא לאור את תוצאות הפעילות המדעית של רשות העתיקות – חפירות, סקרים ומחקרים רלוונטיים – ולהביאם לידיעת קהילת החוקרים בישראל ובעולם.
התחום מוציא לאור ארבע סדרות של כתבי עת ומדריכים לאתרים ארכאולוגים.
בנוסף לתחומים אלו קיימות יחידות ומחלקות נוספות, כגון היחידה למניעת שוד עתיקות, ארכיון, ספרייה, היחידה לארכאולוגיה ימית (שפרט לעבודתה בתחום הארכאולוגיה הימית, סייעה באיתור מטוס מוסקיטו נעדר) וההנהלה.
ליד הרשות פועלת מועצה ארכאולוגית הממונה על ידי שר החינוך והתרבות המהווה את הגוף המקצועי העליון במדינת ישראל המייעץ לרשות העתיקות הממונה על אכיפת חוק העתיקות והסדרת כל הפעילות הנוגעת לעתיקות ולאתרי עתיקות בישראל.
חלק חשוב מעבודת אגף העתיקות הוקדש להכרזתם של אתרי עתיקות.
בשנת 1964 ערך יוחנן לנדאו, מנהל הארכיון, במסגרת תפקידו, את רשימת המצבות ההיסטוריות שפורסמה בילקוט הפרסומים, אשר החליף את רשימת ההכרזות שנערך בתקופת המנדט הבריטי.
בילקוט הפרסומים מפורסמים נכון ל-2003 כ־17,500 אתרים מוכרזים מתוך כ-23,500 אתרים ידועים.
בתקופת פעילותו של אגף העתיקות נערכו מספר חפירות חשובות, למשל בתל דן, בתל אשדוד, בעין גדי, בחמת גדר, בבית שאן ובבית גוברין.
אגף העתיקות היה מעורב במאות חפירות הצלה, לעיתים בשיתוף עם המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, ירושלים, או עם החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בתולדות מדינת ישראל נערכה בתל קסילה, שעל גדות נחל הירקון, בניהולו של בנימין מזר ומטעם החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
הרישיון לחפירה ניתן בחודש אוקטובר 1948 והוא נחתם על ידי שר העבודה והבינוי מרדכי בנטוב.
בשנת 1963 החלו באגף העתיקות לנפק הרשאות לחפירות קטנות ולעובדי אגף העתיקות עצמו.
ההרשאה הראשונה ניתנה ב־23 בנובמבר 1963 לד"ר יוחנן אהרוני, על ידי מנהל אגף העתיקות פרופ' אברהם בירן, כהיתר לחפירה במערת קברים בח'רבת שיח' אברהים (חורבת דורן), שליד בר גיורא.
מאז ועד לסוף שנת 2003 הוצאו 8,987 רישיונות והרשאות.
בתקופת המנדט רוכז כל החומר התיעודי הקשור בארכאולוגיה של ארץ ישראל, כולל האוספים, תיקי התיעוד, המפות והתוכניות, במשרדי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט, במוזיאון רוקפלר בירושלים.
עם סיום המנדט הבריטי נותרו הארכיונים הללו ברשותה של ממשלת ירדן, ולכן נאלצו הרשויות הישראליות להתחיל את דרכם מחדש.
לאחר מלחמת ששת הימים כשעבר מוזיאון רוקפלר לשליטת מדינת ישראל, עברו גם הארכיונים שבו לאחריות אגף העתיקות של מדינת ישראל.
בחודש ינואר 2013 החלה הרשות להעלות את הארכיונים שלה לרשת, וזאת במטרה לאפשר זמינות המידע לציבור ושימורו באמצעים דיגיטליים.
לשם כך יצרה אתר אינטרנט שנקרא "הארכיון המדעי".
הארכיון כולל מסמכים, צילומים, מפות ותוכניות.
בשלב ראשון הועלו החומרים מירושלים ועכו בין השנים 1948-1919.
בספטמבר 2014 הכריזה הרשות על פתיחת אתר "אוצרות המדינה" המכיל מידע על אלפי פריטים מאוספי אוצרות המדינה של הרשות.
המיזם מצטרף אל מיזמים קודמים של הרשות להנגשת מידע: הארכיון המדעי, הספרייה הדיגיטלית של מגילות מדבר יהודה, ואתר מפות הסקר הארכאולוגי של ארץ ישראל.
חפירות רבות שבוצעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל לא פורסמו מעולם.
חלק מהארכאולוגים שביצעו אותן נפטרו בינתיים או פרשו לגמלאות.
רשות העתיקות הקימה בשנת 2021 מאגר נתונים בשם פאביסה (בעקבות המונח פאוויסה - בורות גניזה פולחניים בתרבויות עתיקות באגן הים התיכון), אשר יכלול תמצית המידע מתיקי חפירה אשר לא פורסמו.
מאגר מידע זה ממוחשב בחלקו - מאות דפי מידע כבר הועלו לאתר ספריית רשות העתיקות, והכוונה היא להמשיך במפעל התיעוד עד לכיסוי כל חפירות העבר שלא פורסמו.
פעילות במסגרת מלחמת חרבות ברזל
עובדי רשות העתיקות סייעו באיתור שרידי גופות של הנרצחים ביישובים ובמסיבה ברעים.
באוגוסט 2025 השיקה הרשות את מרכז "תקומה מן האפר" בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל בירושלים, בו מוצגת תערוכה המציגה את חלקה של רשות העתיקות באיתור וזיהוי חללי טבח שבעה באוקטובר וחפצים הקשורים אליהם.
ועדת ערר לפי חוק העתיקות
על פי הוקמה ועדת ערר הדנה בעררים שמוגשים לרשות העתיקות ולמועצה הארכאולוגית.
הגשת העררים נעשית באופן מקוון באתר ועדת הערר.
תחילתו של הסקר השיטתי והמדעי בשטח מדינת ישראל היה בשנת 1964 במסגרת האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל שהוקמה על ידי ארכאולוגים.
בשנת 1990 עם הקמת רשות העתיקות הועבר נושא הסקר לאחריותה.
בשנת 2006 החליטה רשות העתיקות להפסיק להדפיס את ספרי הסקר ולהעלות את המידע לאתר האינטרנט של הסקר.
נכון למאי 2015 נסקרו סך 114 מפות סקר מתוך 328 מתוכננות.
אחד הפרויקטים החשובים שנעשים במסגרת הסקר הוא איתור אתרי העתיקות במסלול של כביש 6 – הוא חוצה ישראל.
נסקר שטח בתחום ברצועה שרוחבה הממוצע כ־100 מ'.
תחילה נערך סקר כולל לכל אורך התוואי ובהמשך בוצעו חפירות ארכאולוגיות מלאות בכל השרידים הארכאולוגיים שנמצאו בתחום המוכרז לבניית הכביש ושוליו.
בפועל מדובר בביצוע חפירות ההצלה.
"חברת כביש חוצה ישראל" ראתה את חשיבות המחקר הארכאולוגי והקציבה לו את המשאבים הכספיים הדרושים.
כך לדוגמה, הוקמה מנהרה מתחת לתל העתיקות בחדיד, כאשר הסתבר כי התל הוא אתר ארכאולוגי רחב ולא ניתן להסתפק בחפירות הצלה.
סקר זה הסב את תשובת הלב המדעית לכמה תופעות ארכאולוגיות המשנות את הידע שהיה לנו.
תופעת החללים התת־קרקעיים מן התקופה הכלקוליתית בשפלת השומרון.
הימצאות אתר ענק מתקופת הברונזה הקדומה I בחורבת פתורה.
תקופת הברזל, היא תקופת ההתנחלות הישראלית בארץ כנען, שומרת על מקומה החשוב בארכאולוגיה הישראלית.
התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית הקדומה הניבו ממצאים רבים בתפרוסת רחבה בתחום הסקר.
הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל
כל יחידות רשות העתיקות המפוזרות יחד עם בניין ההנהלה אמורות לעבור אל הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל בירושלים.
בצמוד אל מוזיאון ארצות המקרא וליד מוזיאון ישראל.
רשות הספנות והנמלים (רספ"ן) הוקמה בשנת 1961, במקור בשם "רשות הנמלים".
תפקידיה העיקריים היו לדאוג ליעילותם של הנמלים בישראל ולהבטיח את פיתוחם התמידי, בהתאמה להיקף תנועת המטענים.
רשות הנמלים הוקמה בשנת 1961, בעקבות דרישתו של הבנק העולמי שנתבקש לאשר הלוואה להקמתו של נמל אשדוד.
הבנק התנה את העברת הכספים לרשות ציבורית ממלכתית המנוהלת על בסיס עסקי.
ייעודה העיקרי של הרשות היה לבנות ולנהל את הקמת נמל אשדוד, ונמל אילת החדש (שהחליף את המזח הראשון של הנמל).
עד הקמת הרשות הופעלו נמל תל אביב, ונמל יפו על ידי חברת אוצר מפעלי ים, ועם פתיחתו של נמל אשדוד בשנת 1965 הם נסגרו, ונמל אילת הופעל על ידי חברת "שירותי ים אילת" (שותפות של "שנ"מ - שירותי נמל מאוחדים", חברת בת של סולל בונה, ומשרד התחבורה).
חיים לסקוב, הרמטכ"ל החמישי של צה"ל, מונה לאחר שחרורו למנהל הראשון של הרשות.
לסקוב סירב להיכנע לדרישות ועדי העובדים שנראו לו מוגזמות ובתחילת 1966 השבית את נמל אשדוד עד שהעובדים יחתמו על הסכם עבודה.
נמל חיפה לא נכלל בתחום אחריותה של הרשות, והופעל על ידי חברת "שנ"מ - שירותי נמל מאוחדים".
נמל הקישון הסמוך, הופעל על ידי חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות חברת "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים".
בתחילת 1967 סירב חיים לסקוב לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת "שירותי נמל מאוחדים" לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה.
לבסוף בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את החזקותיה לרשות הנמלים (כולל נמל הקישון שחדל לפעול כנמל עצמאי).
כך שכל נמלי הים של ישראל היו בניהול הרשות באותה עת.
במרץ 1971, בעת שבנמלי חיפה ואשדוד נוצרה צפיפות רבה של אוניות, שבעקבותיה קבעו תאגידי הספנות הבינלאומיים היטלי צפיפות על מטענים המיועדים לישראל.
הועלתה הצעה להתגבר על הצפיפות ולהפנות אוניות, בעיקר עם מטעני מלט וסוכר בשקים מנמלי חיפה ואשדוד לנמל עזה (שהיה אז תחת שליטה ישראלית).
עד מהרה התברר, כי אין קשיים בפריקת המטענים בנמל עזה, והתפוקה בפריקת מלט אף גבוהה מאשדוד והוחל בהפניית מספר גדול יותר של אוניות אל הנמל, בעיקר עם מטעני מלט.
עם זאת מנהל הרשות נפתלי וידרא התנגד לפיתוח הנמל בטענה שאין צורך בנמל שלישי בישראל לחופי הים התיכון, אך אחר כך, בדצמבר 1974, עבר הנמל לאחריות רשות הנמלים.
ב־1988 הפכה רשות הנמלים לרשות הנמלים והרכבות, כאשר נוסף נושא הטיפול ברכבת ישראל לאחריותה, אולם בדצמבר 1996 החליטה הממשלה על הפרדת הרכבת מרשות הנמלים והרכבות, והקמת חברת רכבת ממשלתית.
מהלך זה נועד לאפשר את הגשמת מדיניות הממשלה להרחבת ההשקעות בתחום התחבורה המסילתית באמצעות חברת רכבת המתנהלת באופן עצמאי, כדי לאפשר פיתוח מואץ של התשתית המסילתית.
בחודש אוגוסט 1997 החליטה הממשלה על תיקון חקיקה שיסדיר את הפרדת הרכבת מרשות הנמלים והרכבות.
ב־30 ביולי 2002 החליטה הממשלה להטיל על שר התחבורה ועל שר האוצר להגיש תיקון חקיקה שיסדיר את העברת פעילות הרכבת מרשות הנמלים והרכבות לחברה ממשלתית, ובמסגרת זו, בין היתר, תבוטלנה כל סמכויות רשות הנמלים והרכבות בענייני ההקמה וההפעלה של מסילות הברזל והרכבות.
ב־16 בדצמבר 2002 נתקבל בכנסת חוק רשות הנמלים והרכבת, שיצר מסגרת חקיקתית למהלך האמור.
בתאריך 17 בפברואר 2005 נכנס לתוקפו חוק רשות הספנות והנמלים התשס"ד 2004, לקראת תהליך ההפרטה העתידי של נמלי הים.
במקום הרשות ההיסטורית הוקמו חמישה גופים נפרדים: שלוש חברות נמל והן חברת נמל חיפה, חברת נמל אשדוד, חברת נמל אילת וחברת פיתוח ונכסים היא חברת נמלי ישראל המופקדת על המקרקעין ונכסי הנמלים.
ורשות הספנות והנמלים (רספ"ן) אשר החל ממועד זה אחראית לפיקוח על הספנות והנמלים, על פיתוחם ועל קידומם וכן להסדרת פעילותם וממלאת את כלל התפקידים המוטלים עליה לפי דיני הספנות והנמלים.
מנהל רשות הספנות והנמלים משנת 2009 ועד שנת 2022 היה רב־חובל יגאל מאור.
בדצמבר 2010 אישרה ועדת שרים לעניין הפרטה את הפרטת נמל אילת, בהליך בו הרוכש יקבל את הזכות להפעיל את הנמל במשך 15 שנים, עם אופציה להארכה למשך כ-10 שנים נוספות.
הליך ההפרטה החל ב-2011 ובתחילת 2013 הועברו זכויות תפעול נמל אילת לחברת "פפו ספנות" שבבעלות האחים נקש תמורת 120 מיליון שקל.
בנובמבר 2022, רב־חובל צדוק רדקר נבחר להיות מנהל רספ"ן, והחליף את רב חובל יגאל מאור אשר כיהן בתפקיד 13 שנה.
בתור רשות הספנות והנמלים (רספ"ן) (2004–הווה):
רשות המסים בישראל היא גוף ממשלתי הפועל המהווה יחידת סמך של משרד האוצר ועוסקת בעיקר בגביית מיסים וכן במתן מענקים ממשלתיים מסוימים.
הרשות הוקמה ב-1 בספטמבר 2004, בעקבות החלטה של ממשלת ישראל לאחד את האגפים לגביית מיסים - אגף מס הכנסה ומסוי מקרקעין, אגף המכס ומע"מ ושע"ם (שירות עיבודים ממוחשבים).
המטרה הייתה "לאחד את ניהול נושא גביית המיסים תחת מנהל ראשי אחד ולהסמיך אותו על פי חוק להפעיל את חוקי המס הרלוונטיים".
הרשות מונה כ-5,500 עובדים, בהנהלה וביחידות השדה.
הנהלת הרשות, המרכזת את פעילות המטה, מטפלת בנושאים מקצועיים כמפורט:
חטיבת מנהל - אחראית לפיתוח משאבי אנוש ברשות, ריכוז הטיפול בתקציב והקצאת משאבים.
חטיבת שומה וביקורת חשבונות - אחראית על שומת מס הכנסה, שומת מיסוי מקרקעין וביקורת חשבונות במע"מ.
ממונה על אכיפת הוראות ניהול ספרים ותשלום פיצויים לנפגעי מלחמה ובצורת.
חטיבת מודיעין וחקירות - אחראית על אכיפת חוקי המיסים וטיפול בתיקים בהם קיים חשד לביצוע עבירות מס פליליות.
חטיבה מקצועית - אחראית על התוויית מדיניות בנושאים מקצועיים, לרבות ייזום וטיפול בהצעות חוק ותיקוני חקיקה.
כן מטפלת בפניות הנוגעות להחלטות מיסוי מקדמיות.
חטיבה משפטית - מטפלת בנושאים במישור האזרחי (כמו: תכנון וניסוח הצעות חוק) ובמישור הפלילי (הכנה וניהול של תיקים פליליים).
החטיבה לאכיפת הגבייה - אחראית לקביעת מדיניות הגבייה ומדיניות ניהול החוב ומעקב אחר תהליכי אכיפת הגבייה.
שע"ם (שירות עיבודים ממוחשבים) - מערך המחשוב של הרשות.
חטיבת ביקורת פנים ונציב קבילות - מטפלת בעריכת ביקורות פנימיות ובבדיקת תלונות הציבור.
מינהל המכס - מטפל בקביעת מדיניות בתחום סחר חוץ, אכיפת תנאי חוקיות היבוא והיצוא, פיקוח על היבוא המסחרי לרשות הפלסטינית.
חטיבת מידע, שירות ומשאבים - אחראית על הפעלת דלפקי קבלת הדו"חות השנתיים וכלל המסמכים אשר מוגשים על ידי הציבור הרחב.
חטיבת שירות לקוחות - מופקדת על ממשק זמין, ידידותי ויעיל לציבור ופועלת לייעול תהליכי עבודה תוך התמקדות בלקוחות.
חטיבת תכנון וכלכלה - מטפלת בתחומי התכנון, הכלכלה, המדיניות וניתוח ההיבטים הנוגעים למערכת המס.
חטיבת דוברות והסברה - עוסקת בהעברת מידע לציבור בנוגע למדיניות ופעילות הרשות וכן מידע למיצוי זכויות ומילוי חובות.
מס הכנסה ומיסוי מקרקעין - 26 משרדי שומה, 10 משרדי מיסוי מקרקעין, 4 משרדי חקירות ומודיעין אזוריים ו-3 יחידות אזוריות לאכיפת הגבייה.
מכס ומע"מ - 8 בתי מכס, 9 מעברי גבול יבשתיים בינלאומיים, 8 מעברים פנימיים, 3 נציגויות בחו"ל, 18 משרדי מע"מ, יחידת קישור מע"מ לרשות הפלסטינית, 4 משרדי חקירות אזוריים, יחידת מודיעין ארצית ויחידת מטה להברחות סמים והלבנת הון.
הבסיס החוקי לגביית המכס בתקופת המנדט הונח ב (1929), (1924), (1937) ושורה ארוכה של פקודות, תקנות וצווים.
לאורך השנים חתמה רשות המיסים על חמישה הסכמי מכס בילטרליים במסגרת תוכנית שמפעיל מינהל המכס להקל על יבוא ויצוא של סחורות.
לרשות המיסים הסכמים מול רשויות המכס של ארצות הברית, טאיוואן, קוריאה הדרומית, סין וקנדה.
על ההכנסה השנתית החייבת במס הוטל מס בשיעורים העולים עם ההכנסה (שיעור המס השולי נע בין 5% ל-30%).
מספרם של הנישומים שהיו ידועים למחלקה זו ב-15 במאי 1948 היה 88,560. ב-21 במאי 1948 התפרסמה ההסמכה הכללית להעברת סמכויות מממשלת המנדט לממשלה הזמנית, ומכוחה סמכויות הגבייה של מושלי המחוזות לפי, בין השאר, ופקודת מס הכנסה, הועברו לשר האוצר.
שע"ם (ראשי תיבות של "שירות עיבודים ממוכנים") היה יחידת מחשוב עצמאית של מינהל הכנסות המדינה שהוקמה ב-1 בינואר 1960, וכעת של רשות המיסים.
מנהלה הראשון, יצחק נעמן, הוא שהגה את שמה.
עד הקמת שע"ם השתמש אגף מס הכנסה בשירותי המרכז למיכון משרדי (מל"מ), שהיה לשכת שירות של כל משרדי הממשלה.
עם הקמתו מנה שע"ם כחמישים עובדים.
כיום מונה שע"ם כ-500 עובדים ותקציבו (לשנת 2016) עומד על 160 מיליון ש"ח.
המשתמש העיקרי בשירותי שע"ם הוא רשות המיסים, וכן משתמשים בשירותיו מייצגים, לפעולות מול רשות המיסים.
בשנת 1976, עם הפעלת חוק המע"מ, שונה שמה של "הנהלת המכס והבלו" ל"הנהלת המכס ומע"מ".
רשות המיסים הוקמה ב-1 בספטמבר 2004, בעקבות החלטה של ממשלת ישראל ב-15 בספטמבר 2003 לאחד את גופי גביית המיסים.
לרשות המיסים אוחדו אגף מס הכנסה ומסוי מקרקעין (שנודע גם בשם "נציבות מס הכנסה"), אגף המכס והמע"מ ושע"מ (זרוע המחשוב של אגף מס הכנסה).