tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור מאמציה הגרעיניים קיבלה פקיסטן סיוע כלכלי מלוב ומערב הסעודית בסך מאות מיליוני דולרים.
ישראל עקבה בדאגה ובחשש אחר פיתוח "הפצצה האסלאמית", שם הנשק הגרעיני שפיתחה פקיסטן בפי קהילת המודיעין הישראלית, שכן נודע על ידיעות כי עיראק קיבלה ידע גרעיני מפקיסטן ובעקבותיהן איראן וערב הסעודית תקבלנה גם כן ידע כזה.
בישראל לא היה ספק שעיראק מתכננת להשתמש בכור הגרעיני שבנתה למטרות צבאיות.
שיתוף הפעולה הגרעיני בין עיראק לפקיסטן היה עלול לקרב את המועד שבו נשק גרעיני יהיה ברשות עיראק.
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, ושר החוץ יצחק שמיר פעלו ב-1980 בוושינגטון ובבירות שונות באירופה לנטרל סכנה זו.
הסנאטור אלן קרנסטון התריע בנאום שנשא במליאת הסנאט ב-27 באפריל 1981, על הסכנה שפקיסטן בעלת הנשק הגרעיני עלולה להתערב בסכסוך במזרח התיכון בלחץ מדינות ערב.
ישראל הודאגה מאוד לאור ההתפתחויות בפקיסטן, אם כי היו ידיעות כי פקיסטן ביקשה את סיועה של ישראל להפעיל את השפעתה בוושינגטון כדי להביא לפירוק נשק גרעיני של תת-היבשת ההודית ועצירת מרוץ החימוש בינה להודו.
הפקיסטנים חזרו והבטיחו שאין להם כל סיבה להתערב בסכסוך הישראלי-ערבי.
חששות מתקיפה ישראלית על מתקני גרעין פקיסטניים
על אף שתוכנית הגרעין של פקיסטן הייתה ככל הנראה ידועה לישראל, ישראל לא ניהלה מתקפת הסברה נגד האיום הפקיסטני.
זאת משום שפקיסטן הצטיירה כמדינה שקולה ואחראית ולא כמדינת טרור כדוגמת איראן ועיראק, ואיום הייחוס מולו בנתה את תוכנית הגרעין היה הודו ולא ישראל.
עם זאת, רווחו בפקיסטן, בעיקר בשנת 1988, חששות מפני התקפה משותפת של הודו וישראל על מתקניה הגרעיניים בקהוטא (Kahuta), לא הרחק מגבול קשמיר.
ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, אמר בריאיון שנערך ב-29 ביולי 1991 לעיתון הפקיסטני "דון" כי הוא חושש שישראל תתקוף את המתקנים הגרעיניים הפקיסטניים.
ישראלים שהחזיקו בעמדות מפתח ממשלתיות באותן השנים הכחישו שהייתה כוונה ישראלית לפעול צבאית נגד המתקנים הגרעיניים בפקיסטן.
כל זאת למרות הסיוע שהגישה פקיסטן לערבים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים והבטחות שניתנו לסוריה בדבר מעורבות עמוקה יותר במלחמה עתידית, לכשתפרוץ.
לאחר כינון יחסי ישראל–סין והנורמליזציה ביחסי הודו–ישראל בינואר 1992 החל משרד החוץ לעקוב אחר המדינות המוסלמיות הגדולות באסיה, בהן פקיסטן.
נראו אז כמה סימנים חיוביים שעוררו רושם כי חל שינוי תפיסתי מסוים ביחסה של פקיסטן כלפי ישראל.
הסימן הראשון והבולט ביותר היה ראיון שהעניקה שגרירת פקיסטן בוושינגטון, עאבדה חוסיין (באורדו: عابدہ حسین) ב-31 בינואר 1992 עקב העלאת דרג היחסים בין הודו לישראל יומיים קודם לכן.
היא אמרה כי לאור העובדה שהפלסטינים נושאים ונותנים עם ישראל וכן הודו מחזקת את יחסיה עמה אין מניעה שפקיסטן תכונן גם היא יחסים דיפלומטיים או בילטרליים עם ישראל.
דובר משרד החוץ של פקיסטן פרסם הכחשה לדברים אלו.
נציג הקונגרס היהודי העולמי במלבורן שבאוסטרליה דיווח שנודע לו מפי אנשי עסקים בפקיסטן אשר עמם היה קשור, שמזכיר החוץ הפקיסטני, שהאריאר מוחמד ח'אן (شہریار محمد خان) יהיה מוכן לפתוח בדיאלוג חשאי עם ישראל מאחר שהיה סבור כי פקיסטן תפיק מכך תועלת.
ביוני אותה השנה נפגש בוושינגטון חבר הקונגרס סטיב סולרז עם מזכיר החוץ ועם השגרירה ושמע מהם שאינם שוללים פגישה עם נציגי ארגונים יהודיים בארצות הברית.
ממשלות ידידותיות שלחו גם הן פניות לממשלת פקיסטן בעניין נורמליזציה ביחסי מדינתם עם ישראל.
פגישות אקראיות נערכו בין נציגים פקיסטנים לעמיתיהם הישראלים.
באותה תקופה חל שינוי לטובה בעמדתה הפומבית של פקיסטן כלפי ישראל וברטוריקה של נציגים מטעמה בפורומים בינלאומיים.
ההנחה שרווחה הייתה שמצבה הכלכלי הקשה של פקיסטן, יחסיה הרעועים עם ארצות הברית באותה עת בעיקר בגלל תוכניותיה הגרעיניות, ורצונה העז לשיפור תדמיתה, עשויים להוות מנוף שישכנע את פקיסטן שהגיעה השעה לשיפור יחסיה עם ישראל.
דברים מפורשים בעניין זה נשמעו בפגישות עם נציגים פקיסטנים, בייחוד מי שצידדו בשינוי היחס לישראל ולא נרתעו מקיום מגעים אתה.
פגישת משה יגר ואכרם זאכי
ב-16 בדצמבר 1992 התקיימה פגישה מקרית ולא מתוכננת בין משה יגר, ראש אגף אסיה ואפריקה במשרד החוץ, לבין מנכ"ל משרד החוץ של פקיסטן, אכרם זאכי.
השניים נפגשו ביפן, כאשר כל אחד נתלווה לפמליית שר החוץ של ארצו וראש ממשלתו.
יגר נכח ביפן במסגרת ביקורו של שר החוץ שמעון פרס, ואילו זאכי במסגרת ביקורו של ראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף.
השניים שוכנו במקרה באותו בית מלון.
באותה פגישה נשאלה השאלה האם אפשר יהיה להפגיש בין פרס לשריף, וזאכי השיב שלא יהיה ניתן לעשות זאת בחשאי והציע לנסות לארגן פגישה כזו בדאבוס שבשווייץ בשלהי ינואר 1993, כאשר שני האישים יהיו שם.
זאכי ציין כי בשנתיים האחרונות, דהיינו בשנות שלטונו של שריף, מדינתו הנמיכה את הרטוריקה האנטי-ישראלית שהייתה נהוגה אז בפקיסטן לפני כן.
הוא הבהיר שהפקיסטנים סבורים ששיתוף פעולה במישור כלשהו עם ישראל יכול להועיל, וכי היו רוצים שישראל תסייע לשיפור מעמדם הרעוע בארצות הברית.
הוא הוסיף ואמר שמופעל עליהם לחץ בנושא הפיתוח הגרעיני, וכי הם מוכנים לתת לישראל ערבויות שלא יעבירו טכנולוגיה רגישה למה שכינה "ארצות ממערב לנו" (הכוונה הייתה לאיראן ולארצות ערב).
דבריו אלו נאמרו על אף שהופעל על פקיסטן לחץ עז על ידי מדינות מסוימות, שאף הציעו כסף רב שפקיסטן זקוקה לו, עבור טכנולוגיה זו.
פקיסטן כבר מסרה הבטחות מסוג זה לארצות הברית.
יגר השיב שקשה לצפות מישראל שתפעל למען פקיסטן כל עוד אין התקדמות ביחסי ישראל-פקיסטן, והעיר כי ישראל מקיימת משא ומתן ודיאלוג עם ארצות ערביות אחרות ואין סיבה שפקיסטן תתמיד בקיצוניותה המסורתית.
על כך הגיב זאכי כי הגורם המעכב את התפתחות היחסים הוא החשש מתגובה שלילית מצד חוגים דתיים בארצו.
זאכי ידע על פגישות שונות שהתקיימו באותה העת בין נציגים ישראלים לפקיסטנים בכמה בירות בעולם, וכמו כן ידע על התבטאויותיה החיוביות של עאבדה חוסיין בעניין כינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל, והוסיף כי בלית ברירה נאלצו המוסדות הדיפלומטיים בארצו לנזוף בה על דבריה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קיים גד יעקבי, אז שגריר ישראל באומות המאוחדות, קשרים לעיתים תכופות עם נציגי פקיסטן.
באוקטובר 1992 התעוררה במשלחת הישראלית באו"ם שאלה - האם לתמוך במועמדות פקיסטן למועצת הביטחון של האו"ם.
השגריר יעקבי תמך בכך, ואחרי שקיבל אישור ממשרד החוץ בירושלים הצביעה ישראל בעד פקיסטן.
צעד זה פתח סדרת מגעים בין יעקבי לשגריר פקיסטן באו"ם, ג'משיד מארכר (جمشید مارکر), שהודה ליעקבי על הצבעתו.
ב-17 במרץ 1993 הסדיר יעקבי פגישה בין ראש הממשלה יצחק רבין לשגריר מארכר.
בשיחה זו העריך מארכר שהתקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות תהיה אפשרית אך ורק אם תוכח התקדמות ממשית לקראת שלום במזרח התיכון.
מארכר השתתף בעבר בקבלת קהל שערך גד יעקבי.
על השתתפותו הותקף בפקיסטן, בעיתון בו נכתב כי כל מוסלמי או פטריוט פקיסטני יראה בכל מגע כלשהו עם הישראלים קשירת קשר נגד המדינה והעדה האסלאמית עד שתובטח עצמאות ירושלים ותוקם מדינה פלסטינית ריבונית.
יעקבי נועד גם עם מחליפו של מארכר, אחמד כמאל.
ב-2 בנובמבר 1995 סקר יעקבי בפני כמאל את ההתפתחויות שחלו ביחסי ישראל עם מדינות אסלאמיות והציע שגם פקיסטן תנהג כך.
השגריר כמאל ציין ששינוי בעמדת ממשלתו מותנה במצב במזרח התיכון ובעיקר בדעת הקהל הפקיסטנית.
מגעים עם פקיסטן באמצעות ארגונים יהודיים
במהלך שנת 1993 נעשו מאמצים רבים מצד ארגונים יהודיים להביא את יחסי ישראל-פקיסטן לנורמליזציה.
נציגי הוועד היהודי-אמריקני והליגה נגד השמצה בארצות הברית נועדו מבעוד מועד לשיחות עם השגרירים של פקיסטן באו"ם ובוושינגטון.
סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, איזי ליבלר, ביקר באסלאמאבאד ב-12 עד 16 בפברואר.
שליחותו התקיימה בתיאום עם משרדי החוץ של אוסטרליה וישראל (זאת מאחר שליבלר הוא אזרח אוסטרלי) ושל מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה חלק ממכלול ביקורים אחרים שערך בארצות אסייתיות אחרות.
השגרירה עאבדה חוסיין הסדירה פגישה בין ליבלר לשהבאז שריף, אחיו של ראש הממשלה נוואז שריף, שנחשב לאיש שנודעה לו השפעה רבה על אחיו.
ליבלר אמר לשריף כי שינוי היחס כלפי ישראל יועיל רבות לתדמיתה של פקיסטן בוושינגטון.
בן-שיחו הפקיסטני השיב שמאז ומתמיד תמכה מדינתו בבעלי בריתה הערבים נגד ישראל.
פקיסטן מודאגת מן הסיוע שמגישה ישראל להודו בקשמיר דרך אנשי כוחות מיוחדים ישראלים המאמנים כוחות צבא הודים, ומכך שהיו כוונות מצד ישראל להפציץ את מתקני הגרעין של פקיסטן.
ליבלר הגיב לדבריו אלו ואמר שהוא מוסמך לומר ששתי ידיעות אלה שציין הן בגדר שטות מוחלטת ולא היו דברים מעולם.
בעניין כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות אמר שריף שכל תזוזה גלויה במגעים בין ישראל לפקיסטן תצית מהומות במדינתו.
בסיום הפגישה קבעו ליבלר ושריף כי המשך הקשר ביניהם יהיה דרך הנציב העליון של פקיסטן בלונדון, וב-19 באפריל נפגש ליבלר עם הנציב העליון, אלא שהעיתוי לא היה מוצלח.
יום קודם לכן אירעו שינויים פוליטיים בפקיסטן, וראש הממשלה שריף הודח מתפקידו.
ברם, הבעיה הייתה מהותית הרבה יותר.
המשך המגעים עם אכרם זאכי
בינתיים נמשך הקשר עם אכרם זאכי, מנכ"ל משרד החוץ של פקיסטן.
מספר שבועות לפני הדחתו של נוואז שריף נועד זאכי בוושינגטון הבירה ב-11 במרץ עם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, גארי אקרמן.
אקרמן העלה בפניו של זאכי את עניין יחסי ישראל-פקיסטן ואמר שארצות הברית תקדם בברכה נורמליזציה ביחסים אלו.
זאכי השיב ואמר שהדבר בלתי-אפשרי והעניין עדיין לא בשל.
כעבור מספר ימים, ב-16 במרץ, נפגשו השניים שוב בניו יורק, הפעם בנוכחות סגן הקונסול הדיפלומטי של ישראל שם, מרק סופר.
זאכי סיפר להם על פגישתו עם משה יגר בטוקיו ועל רצונו להביא את היחסים לידי נורמליזציה בהתניה שהמגעים יהיו חשאיים.
הוא חזר על ההבטחה שפקיסטן לא תעביר טכנולוגיה גרעינית לגורם אחר, בדגש על איראן.
הוא הסביר שכוונתו להפגיש בין שר החוץ שמעון פרס לנוואז שריף, בדאבוס, עלתה בתוהו מאחר שבעיר נכחו עיתונאיים פקיסטנים רבים.
פרס פגש עיתונאים פקיסטנים אלו ב-1994 והעביר את המסר שלו באמצעותם: "על פקיסטן לחדול ממדיניותה הבלתי-הגיונית ולכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל".
ישראל כוננה עד אז יחסים דיפלומטיים עם עשרות מדינות מוסלמיות, ביניהן ירדן, לכן לא הייתה סיבה שפקיסטן תימנע מיחסים עם ישראל לאחר שהפלסטינים סיימו ב-14 בספטמבר 1993, עם הסכמי אוסלו, את סכסוכם הממושך עם ישראל.
זאכי אישר בשיחה שנציגים ישראלים ופקיסטנים קיימו ביניהם מגעים.
פקיסטן אמנם תמכה בהסכמי אוסלו, אך ראש הממשלה הפקיסטני מועין קוריישי הצהיר שפקיסטן לא תכיר בישראל עד שתיפתר סוגיית ירושלים.
לאחר הדחתו של נוואז שריף
ב-24 באפריל 1993 הדיח נשיא פקיסטן ע'ולאם איסחאק ח'אן את ראש הממשלה נוואז שריף.
הדחה זו הייתה חבטה במאמצי ישראל להידברות עם פקיסטן ובמגעיה עמה.
לישראל ולידידיה לא היו קשרים עם הנשיא איסחאק ח'אן או עם האנשים החדשים שעלו לשלטון.
ב-30 באפריל פורסמה בעיתון "מעריב" כתבה של עיתונאית ישראלית, שרי רובר, שהורשתה לבקר בפקיסטן.
לשם עבודתה הוסדרו לה פגישות עם אישים אחדים בשלטון.
הדברים ששמעה רובר איששו את הסברה כי גם בשלטון החדש מעוניינים לקשור קשרים עם ישראל, אך היו חששות שהציבור הרחב לא יקבל זאת, והאופוזיציה תנצל זאת לשם פגיעה בממשלה.
דברים דומים נשמעו בקרב משלחת הוועד היהודי האמריקני שנפגשה ב-13 במאי עם הציר של פקיסטן בוושינגטון.
למרות הקשיים עם השלטון החדש, נרשמה תזוזה קלה ביחסים.
עיתון פקיסטני הודיע כי הוקמו קשרי דואר בין שתי המדינות באמצעות מדינה שלישית.
מכתבים ועליהם בולי ישראל הגיעו לקראצ'י דרך קהיר.
ערבים פקיסטנים קיבלו מכתבים מסוג זה מיקיריהם ביהודה שומרון ועזה.
מכתבים מפקיסטן לישראל נשלחו או לרשות הפלסטינית או שנשלחו דרך לונדון בשתי מעטפות: על החיצונית מענו של מנהל הדואר בלונדון ועל הפנימית כתובת הנמען.
ב-27 באוגוסט 1994 פורסמו ידיעות בעיתוני פקיסטן כי מספר מומחים למדיניות חוץ המליצו לבחון מחדש בדחיפות וברצינות את המדיניות כלפי ישראל.
מדינות מוסלמיות במזרח התיכון הושיטו יד וסיוע לישראל מבלי להתייעץ עם הפקיסטנים, ולכן עלתה השאלה מדוע שפקיסטן לא תפתח קשרים עם ישראל בשעה שירדן, מצרים ואש"ף עושים זאת.
גם בהזדמנויות אחדות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הבהירו ראש הממשלה בהוטו ואישי ממשלה אחרים את עמדת מדינתם כלפי ישראל והאפשרות לכונן יחסים בילטרליים עמה.
באפריל 1995 ביקרה בנזיר בהוטו בוושינגטון הבירה.
בשיחותיה שנערכו במחלקת המדינה של ארצות הברית נשאלה על יחסי ישראל-פקיסטן.
בהוטו השיבה שהיא מעוניינת, באופן עקרוני, לקדם את קשרי מדינתה עם ישראל אם כי קודם עליה לוודא שחוגים קיצוניים-פונדמנטליסטיים לא ינצלו זאת נגדה.
עוד קודם לכך, ב-17 בנובמבר 1994, הבהיר שר החוץ הפקיסטני כי לא חל כל שינוי במדיניות פקיסטן כלפי ישראל, וכי מדינתו לא תוכל לשקול הכרה בישראל לפני שישרור שלום בר-קיימא במזרח התיכון אשר יפתור את מעמדה החוקי של ירושלים.
בהוטו אמרה שפקיסטן תכיר בישראל רק אם הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי יקבל החלטה בעניין ורק לאחר שיושג שלום בין ישראל לשכנותיה הערביות.
למרות ההצהרות הללו אפשר היה להבחין בריכוך מה בעוינות הפקיסטנית כלפי ישראל, כאשר ב-6 בפברואר 1996 הגיעו לישראל שמונה עיתונאים מפקיסטן.
ביקור זה היה ראשון מסוגו של אנשי תקשורת פקיסטנים בארץ.
העיתונאים הפקיסטנים לא הגיעו בשליחות ממלכתית, אך מאחורי הביקור עמד גורם פוליטי שהתעניין בזהירות רבה ביחסים עם ישראל.
בד בבד התפרסמו ידיעות על קשרים שמקיים איש העסקים יעקב נמרודי עם גורמים פקיסטניים.
הלה ביקר בפקיסטן ונועד שם עם שר החוץ של פקיסטן, שעודד אותו לפתח קשרי עסקים בין שתי המדינות.
נמרודי התעניין בטלקומוניקציה, הקמת מרכז רפואי, עידוד תיירות דתית, חקלאות ובהשבחת מטוסים.
ב-4 בנובמבר 1995, ביום הירצחו של יצחק רבין, דווח לו מפי נמרודי על קיום מגעים אלו.
רבין נתן את ברכתו והגיב על כך בחיוב.
סמוך למגעים בין ישראל לפקיסטן בתחום הדואר, אירעה תקרית שהעידה על איבתה של פקיסטן כלפי ישראל.
יאסר ערפאת הזמין את ראש ממשלת פקיסטן החדשה, בנזיר בהוטו, לערוך ביקור ברצועת עזה.
הביקור עתיד היה להתקיים ב-4 בספטמבר 1994. שגרירה של פקיסטן במצרים תכנן להגיע לרצועה ב-28 באוגוסט כדי לתכנן את הביקור.
כשהגיע למעבר הגבול ברפיח, סירבה ישראל להתיר את כניסתו מאחר שהעניין לא תואם עמה מראש.
פקיסטן, שאינה מכירה בישראל, נמנעה מלבקש ממנה באורח רשמי רשות כניסה לעזה בתואנה שפקיסטן אינה מכירה בשלטון ישראל על עזה ורואה את אש"ף כסמכות הריבונית שם.
ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ייחס לראש הממשלה בהוטו "נימוסים גרועים" על שהתכוונה לערוך ביקור זה בלי להודיע לרשויות בישראל.
תקרית אחרת אירעה מספר שבועות לאחר מכן, ב-12 במאי 1994. במהלך התקרית נועד נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן עם ראש ממשלת פקיסטן בנזיר בהוטו במהלך ביקורו בדרום אפריקה.
בהוטו אמרה לו שמן הראוי לראות התקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני כתנאי לפריצת דרך ביחסי ישראל-פקיסטן.
בכלי התקשורת פורסמה הכחשה רשמית של הפגישה.
דובר ממשלת פקיסטן כינה את הפגישה כ"המצאה" תוך טענה כי העניין הוא חלק ממסע דיסאינפורמציה של ישראל שמטרתו להוציא דיבה על פקיסטן.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1998, נפגשו הנשיא ויצמן ונשיא פקיסטן מוחמד רפיק תאראר בקבלת פנים לרגל חגיגות 75 שנים לטורקיה המודרנית.
לפי דיווחים שונים בעיתונות, ניגש נשיא פקיסטן לוויצמן, לחץ את ידו והביע תקווה כי "ביום מן הימים נשוב וניפגש".
אי התקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן הביאה את מנהיגי הקהילה היהודית בניו יורק להתריס כלפי הקונסול הכללי של פקיסטן בעיר.
בפגישה שהתקיימה בינו לבין מנהיגי הקהילה היהודית ב-1998 נאמר שסירובה של פקיסטן לקיים עם ישראל יחסים דיפלומטיים אינו מובן כלל לקהילה היהודית בארצות הברית, במיוחד לאחר שנחתמו הסכמי קמפ-דייוויד והסכמי השלום בין ישראל לירדן.
כבר ידוע שקיימות קבוצות קיצוניות שתתנגדנה לכינון יחסים עם המדינה היהודית, אך אין זה צריך להוות מכשול ליצירת התקדמות בתחומי הכלכלה, התרבות והאקדמיה ושינוי דפוס ההצבעה של פקיסטן כלפי ישראל באו"ם.
צעדים כאלו יתקבלו בברכה על ידי הקהילה היהודית בארצות הברית והציבור האמריקאי בכלל ואולי אף על ידי קהילת העסקים.
בפגישה הזו שוב עלה החשש כי טכנולוגיה גרעינית פקיסטנית תגיע לידיהן של איראן ועיראק.
הובטח לפקיסטנים כי לא קיים שיתוף פעולה גרעיני בין הודו לישראל נגד פקיסטן.
הקונסול הכללי של פקיסטן הבטיח שמדינתו לא תעביר שום טכנולוגיה גרעינית לאויבי ישראל או לעולם המערבי.
בדבר יחסים עם ישראל לא נאמר דבר מהצד הפקיסטני.
לאחר שתפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1999, מיהר הגנרל פרבז מושארף להרגיע את ישראל בסוגיה הגרעינית, ובו בזמן הודיע כי אין בכוונתו לשנות את מצב היחסים בין שתי המדינות.
מצד שני, הפקיסטנים היו מודאגים מהקשרים הביטחוניים והצבאיים שהתפתחו בין ישראל להודו, ופקיסטן אף הבהירה, על פי פרסומים בעיתונים, כי היא רואה בהידוק קשרים אלו איום על פקיסטן.
ישראל השיבה לכך ואמרה שיחסיה המצוינים עם הודו אינם מכוונים נגד "מדינה שלישית".
ישראל סירבה לבקשת פקיסטן להציג את מרכיבי הקשר הצבאי בין הודו לישראל.
לפקיסטן הובהר מפי ישראל כי אם היא מודאגת מיחסי הודו–ישראל, היא מוזמנת לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
באליפות וימבלדון 2002 שיחקו יחד הטניסאי הישראלי אמיר חדד והטניסאי הפקיסטני עיסאם אל-חאק קוריישי, שהיה לפקיסטני הראשון שהעפיל לסיבוב השלישי בטורניר גראנד-סלאם.
ביוני 2003 אמר נשיא פקיסטן מושארף בכמה הזדמנויות, לפני שנסע לארצות הברית ולאחר ששב לארצו, כי יש לשקול ברצינות כינון יחסים עם ישראל.
הרושם שדבריו הותירו היה שאמרותיו אלו נאמרו לצורך יחסי ציבור ולא באמת ימומשו.
בספטמבר 2005, על רקע תוכנית ההתנתקות, חלה התקרבות סמלית בין ישראל לפקיסטן.
שר החוץ הישראלי סילבן שלום נועד ב-1 בספטמבר 2005, בטורקיה, לפגישה רשמית וגלויה עם שר החוץ הפקיסטני, והוחלפו הצהרות ידידות והבעות תקווה להידוק הקשרים.
ב-14 בספטמבר נפגש ראש ממשלת ישראל אריאל שרון עם נשיא פקיסטן פרבז מושארף במסדרונות עצרת האו"ם ושני האישים החליפו לחיצת יד.
ב-18 בספטמבר נפגש הנשיא מושארף עם מנהיגי הקהילות היהודיות בארצות הברית וכינה את המפגש "אירוע היסטורי".
אולם פגישות סמליות אלו לא הבשילו ליחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ולא היו להן השלכות ארוכות-טווח על היחסים ביניהן.
לאחר קיום הפגישה בין שר החוץ שלום לשר החוץ הפקיסטני, נשאל מנכ"ל משרד החוץ רון פרושאור על ידי שדרן הרדיו אריה גולן בתוכנית "הבוקר הזה" ברשת ב' האם אכן יצא לפועל "ביקור של שר פקיסטני בישראל בקרוב".
פרושאור השיב ש"אנחנו יודעים שמתוכננת הגעתה של משלחת פקיסטנית בשבועות הקרובים ארצה".
בינואר 2012 נערך ריאיון חסר-תקדים בין כתבת "הארץ" דנה הרמן לנשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף.
במהלך הראיון אמר מושארף כי "העולם המוסלמי כבר מבין שישראל היא עובדה קיימת", ולשאלה האם הוא חושב שישנה אנטישמיות בפקיסטן ענה: "ישנה איבה לישראל, אבל אנטישמיות...
ב-1 בספטמבר 2016, לראשונה בהיסטוריה של צבא הגנה לישראל, נערך תרגיל צבאי משותף בארצות הברית בין היתר בהשתתפות צה"ל והכוחות המזוינים של פקיסטן.
בשנים 2016-2017 נערכו שלוש פגישות בין ראש ממשלת פקיסטן נוואז שריף לבין השר יובל שטייניץ.
ב-2020, לאחר הסכמי הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות ובחריין, הועלתה פקיסטן כמדינה מועמדת לנרמל את היחסים עם ישראל.
קולות פקיסטנים רבים קראו לנרמל את היחסים עם ישראל, ואף בדצמבר 2020 התקיימה הפגנה שקוראת לנרמל יחסים עם ישראל.
בנוסף, סגן מזכיר אגודת "בני האלוהים של פקיסטן", אמיר סולימאן עזיז, עתר לבית המשפט העליון של פקיסטן כדי לבטל את האיסור על אזרחי פקיסטן לבקר בישראל.
באותו החודש, המנהיג הדתי של מפלגת "ג'מעיית עולמה א-אסלאם" ויו"ר המועצה האידאולוגית הפקיסטנית לשעבר, מאולנה מוחמד חאן שראני כינס מסיבת עיתונאים בה הכריז כי הוא תומך בנרמול יחסים בין ישראל לפקיסטן.
בנובמבר 2020 ביקר בישראל בחשאי יועץ ראש הממשלה הפקיסטני ונפגש עם ראש המוסד.
ממשלת פקיסטן לא הסכימה לכונן יחסים עם ישראל ושר החוץ הפקיסטני קשר בין כינון יחסים בין שתי המדינות בפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עם קבלת האפשרות להרחבת הסכמי אברהם והחלת נורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית הצהיר שר החוץ הפקיסטני, ג'ליל עבאס ג'ילאני, כי חתימה על הסכם דומה בין שתי המדינות תהיה רק מתוך אינטרסים פקיסטניים וב"רווחה של העם הפלסטיני".
במאי 2024 נודע כי שוטרים וצעירים פלסטיניים מוטסים לפקיסטן לצורך הכשרה צבאית.
מטרת העל של הפרויקט היא ליצור את "צבא פלסטין".
הגורמים המרכזיים שמונעים עד עצם היום הזה את פקיסטן מלהכיר במדינת ישראל בריבונותה וכן לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מחד גיסא וקשרים כלכליים, תרבותיים או מסחריים מאידך הם:
רגש הסולידריות החברתית עם העולם המוסלמי בכלל וארצות ערב בפרט.
נוסף על הסולידריות החברתית מופגנת מצד פקיסטן סולידריות דתית.
סולידריות דתית זו היא יסוד מוסד בזהותה הלאומית של פקיסטן ומעיקרי יחסי החוץ שלה.
חששה של ממשלת פקיסטן ואנשיה מפני תגובת חוגים נרחבים של מעצבי דעת הקהל הפקיסטנית, בעלי הלכי רוח אסלאמיסטיים רדיקליים, שאיבתם לישראל היא עזה וכוחם בפקיסטן ניכר.
בשל כך אין ברשות פקיסטן לשנות את עמדתה השלילית כלפי ישראל ולהסתכן סיכונים מיותרים לפני שיעשו זאת רוב המדינות המוסלמיות והערביות.
מאז היווסדה, סובלת האומה הפקיסטנית מחוסר יציבות פנימית שגרמה לא פעם ולא פעמיים להתערבות הכוחות המזוינים של פקיסטן במערכת הפוליטית.
על מנת לבסס את מעמדם ולייצבו השתדלו באופן כמעט תמידי הפוליטיקאים האזרחים ואנשי הצבא לחיות בהרמוניה עם אנשי הדת והם מחויבים להשארת פקיסטן מדינה מוסלמית.
אין בגורמים אלו למנוע קשרים מוצנעים בתחומים שונים בין ישראל ופקיסטן.
שינוי מה יכול לקרות אם תאמין פקיסטן כי יש בכך לשפר את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית ואולי גם עקב לחצים מצד מדינאים אמריקאים או אירופאים וכן ארגונים יהודיים שעשויים להוות משקל נגד ללחציהם של החוגים המוסלמים-קיצוניים.
גם התקדמות ביחסי העולם הערבי-ישראל עשויה להשפיע על פקיסטן, אם כי קשה לצפות שזו תנקוט צעדים לקראת ישראל בטרם יגיעו הערבים להסדר כולל עם ישראל.
ב-1947 דווח באמצעי התקשורת כי המגע הראשון בין ישראל לפקיסטן נעשה בימים הראשונים לעצמאותה של פקיסטן, כאשר יושב ראש מנהלת העם, דוד בן-גוריון, שיגר הודעה סודית בטלפון למייסד פקיסטן, מוחמד עלי ג'ינה, בנושא הכרה בישראל לכשתוכרז הכרזת העצמאות הישראלית ב-1948. ג'ינה לא החזיר תגובה פרטנית לישראל.
ב-1949, פיליפין איירליינס הפכה לחברת התעופה היחידה שיצרה קשר אווירי ישיר בין קראצ'י ללוד במסגרת מסלול מנילה-לונדון.
הקשר הראשוני בין השגריר (הנציב העליון) של פקיסטן בלונדון לבין נציגי ישראל וארגונים יהודיים נעשה בתחילת 1950, במטרה לפתוח צירות ישראלית בקראצ'י, או לפחות לנהל יחסי מסחר בגלוי.
פגישה בניו יורק בין מוחמד זפארוללה ח'אן לאבא אבן, אז שגריר ישראל בארצות הברית, התקיימה ב-14 בינואר 1953 כדי לדון ביחסי ישראל-פקיסטן.
בשנות השמונים (1980-1988), במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, סוכנות הביון המרכזית, יחד עם ה-MI5, המוסד וסוכנות הביון הפקיסטנית, פעלו יחדיו בחשאי במסגרת מבצע ציקלון כדי לסלק את הסובייטים מאפגניסטן.
במהלך המבצע מכרה מדינת ישראל כלי נשק לא-אמריקאיים לפקיסטן, בעיקר נשק סובייטי שישראל החרימה מאש"ף בלבנון.
ב-1981, לאחר הפצצת הכור הגרעיני בעיראק, סוכלה תוכנית דומה לתקיפת מתקן המחקר "קהוטא" בפקיסטן משדות תעופה הודיים, כאשר חיל האוויר הפקיסטני קיבל התראה מוקדמת ונקט צעדי מנע.
ב-1993 הגבירה ראש ממשלת פקיסטן לשעבר, בנזיר בהוטו, יחד עם גנרל פרבז מושארף, את הקשר של סוכנות הביון הפקיסטנית עם המוסד.
בהוטו אמרה כי הייתה לה פגישה חשאית בניו יורק עם שליח ישראלי בכיר, שהגיע לארצות הברית במהלך ביקורה בוושינגטון הבירה ב-1995.
ב-1998 שלח ראש ממשלת פקיסטן השמרני, נוואז שריף, שליח חשאי לעמיתו הישראלי בנימין נתניהו, והבטיח לישראל כי פקיסטן לא תעביר את הטכנולוגיה הגרעינית של ארצו לאיראן כדי לסייע לתוכנית הגרעין שלה, אף על פי ששר החוץ האיראני ביקר בפקיסטן בנושא זה.
בשנת 2003 העלה הנשיא פרבז מושארף את סוגיית היחסים הדיפלומטיים האפשריים עם ישראל.
ב-2005, שרי החוץ של שתי המדינות קיימו שיחות בפעם הראשונה.
עם זאת, לאחר הפגישה אמר הנשיא מושארף כי פקיסטן לא תכיר במדינת ישראל עד שתקום מדינה פלסטינית עצמאית.
בשנת 2013 פרסם המשרד הממשלתי לעסקים, חדשנות ומיומנות כי בשנת 2011 ייצאה ישראל טכנולוגיה צבאית בריטית לפקיסטן.
בשנת 2015 השתתף מדען ישראלי, רמזי סלימאן, בכנס מדעי בחסות האקדמיה למדעים של פקיסטן שנערך בלאהור.
בשנת 2016, לראשונה בהיסטוריה של צבא הגנה לישראל, נערך תרגיל צבאי משותף בארצות הברית בין היתר בהשתתפות צה"ל והכוחות המזוינים של פקיסטן.
יחסי ישראל–פרגוואי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת פרגוואי.
לישראל יש שגרירות באסונסיון, ולפרגוואי יש שגרירות בירושלים.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, פרגוואי נמנתה בין 33 המדינות שהצביעו בעד ההצעה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות, כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ב-1949.
במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 הביעה פרגוואי תמיכתה בישראל, וסירבה לגנות את פעולותיה.
בדומה לכך, במהלך ההצבעה על אימוץ דו"ח ועדת החקירה של האו"ם לגבי אותו מבצע, פרגוואי נמנעה ביחד עם ארבע מדינות נוספות, וזאת לעומת 41 מדינות שהצביעו בעד, וארצות הברית שהתנגדה.
במהלך אוגוסט 2014 פקדו שיטפונות חמוּרים את האזורים שבין הנהרות פרגוואי ופרנה, ובכך נגרמו נזקים לאוכלוסייה ולסביבה.
על מנת לסייע לנפגעים, נשלחו 1,100 ערכות חירום אישיות מישראל לפרגוואי.
בינואר 2016 שלחה ישראל סיוע נוסף לפרגוואי עבור התמודדות עם שיטפונות כבדים שהתרחשו בשטחה בשנית ועקרו כ-100,000 איש מביתם, והעניקה למדינה כמו גם לאורוגוואי השכנה תרומה כספית לצורך רכישות מוצרים.
ביוני 2016 שלחה חברת ההשקיה הישראלית, נטפים, מערכות השקיה מתקדמות עבור סיוע לפרגוואי למאבק בבצורות דרך שגרירות ישראל באסונסיון.
ביולי 2016 ביקר נשיא פרגוואי, הוראסיו קארטס בישראל ובכך, היה לנשיא פרגוואי הראשון שמבקר בישראל.
במהלך הביקור ציין נשיא מדינת ישראל, רובי ריבלין, את קליטתם בפרגוואי של עשרות אלפי יהודים, שעזבו את אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה עקב רדיפת הנאצים, ואת המשך תמיכתה הדיפלומטית של פרגוואי בישראל.
נשיא פרגוואי ציין, כי יורחב שיתוף הפעולה בין המדינות, ונחתם מזכר הבנות שבמסגרתו תסייע ישראל לפרגוואי מבחינה טכנולוגית.
בדצמבר 2024, חנך נשיא פרגוואי סנטיאגו פניה את שגרירות פרגוואי בהר חוצבים בירושלים, 6 שנים אחרי שהיא נפתחה בבירה והועברה לת"א אחרי 4 חודשים בלבד.
במליאה מיוחדת שהתקיימה בכנסת הכריז: "מול כל מפגן של אנטישמיות, כל אדם בפרגוואי יגיד – אני יהודי".
במהלך ביקורו בישראל, הניח זר על קברו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
לאחר מלחמת ששת הימים עסקה יחידת קיסריה של המוסד בעידוד הגירת פלסטינים מרצועת עזה לדרום אמריקה, ובמיוחד לפרגוואי, תמורת תשלום.
המבצע הופסק ב-4 במאי 1970, לאחר ששני מהגרים ירו למוות בעובדת שגרירות ישראל בפרגוואי, עדנה פאר בפיגוע בשגרירות ישראל בפרגוואי.
בתחילת 2002, בעקבות קיצוצים בהוצאות משרד החוץ הישראלי, הוחלט לסגור את שגרירות ישראל באסונסיון, וזאת למרות ניסיונות דיפלומטיים שונים למנוע החלטה זו.
על פי טענותיהם של מקורות משפטיים ואחרים, הסיבה העיקרית לסגירת השגרירות בפרגוואי הייתה עקב לחצים ממניעים דתיים שהופעלו על ידי משרד הפנים הישראלי, וזאת כדי למנוע מישראלים לקבל בפרגוואי רישיונות נישואים.
תהליך זה, המכונה נישואי פרגוואי, מקל על ישראלים אשר אינם מורשים להינשא בישראל, ודורש בין היתר את אישור השגרירות.
הטענות הנ"ל הוכחשו על ידי משרד הפנים ונציג משרד החוץ.
לאחר מכן, בשנת 2005, שגרירות פרגוואי בישראל נסגרה עקב אילוצי תקציב, ו-8 שנים מאוחר יותר, באוגוסט 2013, דווח כי פרגוואי מתכוונת להפעיל מחדש את שגרירותה בישראל בהרצליה.
עד לסגירתה, שגרירות פרגוואי בישראל הייתה ממוקמת במשך מספר שנים במבשרת ציון, שבמחוז ירושלים, וזאת לאחר שהועברה מתל אביב.
פחות משנתיים לאחר מכן, במאי 2015, הוחלט על ידי ממשלת ישראל לחזק את קשריה הכלכליים עם מדינות יבשת אמריקה והברית הפאסיפית בפרט, כולל הפעלה מחדש של השגרירות בפרגוואי.
לפיכך, השגרירות באסונסיון נחנכה מחדש ביולי 2015.
ב-21 במאי 2018 הועברה שגרירות פרגוואי מהרצליה לגן הטכנולוגי מלחה שבירושלים בטקס בהשתתפות הוראסיו קארטס, נשיאה היוצא של פרגוואי.
בכך, הפכה פרגוואי למדינה השנייה אחרי גואטמלה שמעבירה את שגרירותה בישראל לעיר לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל והעברת שגרירותה בדצמבר 2017. עם זאת, החלטה זו בוטלה בספטמבר 2018 על ידי יורשו של קארטס, מריו אבדו בניטס.
ב-5 בספטמבר 2018 הודיע לואיס קסטיליוני , שר החוץ הנכנס של פרגוואי, על כך שבעקבות פנייה של הרשות הפלסטינית, שגרירות ארצו תועבר לתל אביב מירושלים.
בתגובה לכך ראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע על החזרת השגריר זאב הראל וסגירת שגרירות ישראל בפרגוואי, ובוטלה משלחת סיוע לפיתוח כלכלי שהייתה אמורה להגיע למדינה.
ביום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל נכח נשיא פרגוואי לשעבר הוראסיו קארטס בקהל בטקס הדלקת המשואות וישב לצידו של ראש הממשלה נתניהו.
ב-3 בספטמבר 2019, כשנה לאחר החזרת השגרירות מירושלים, פרגוואי הודיעה כי תפתח משרד סחר דיפלומטי בעיר.
בביקור בנימין נתניהו בעצרת האו"ם נפגש עם נשיא פרגוואי וביחד סיכמו יחדיו שיעברו את שתי השגרירות שלהם לערי הבירה שלהם..
כהמשך לכך ישראל פתחה מחדש שגרירות באסונסיון, ובדצמבר 2024 הגיע נשיא פרגוואי לישראל לחנוכת השגרירות בירושלים, ואף נאם בכנסת והכריז כי "בלי שגרירות בירושלים, הקשרים הדיפלומטיים יחסרו נשמה אמיתית".
בנובמבר 2005 ביקרה בישראל משלחת עסקית בראשותו של סגן נשיא פרגוואי, ונחתם הסכם בין מכוני היצוא של ישראל ופרגוואי, למטרה הדדית של קידום ופיתוח המסחר בין שתי המדינות.
נכון לשנת 2005, פעלו 42 חברות ישראליות בפרגוואי, גידול של 50% ביחס לשנת 2003. בתשעת החודשים הראשונים של 2005, יצוא הסחורות מישראל לפרגוואי הסתכם ב-2.5 מיליון דולר, ואילו ייבוא הסחורות מפרגוואי הסתכם ב-12.2 מיליון דולר.
בשנת 2010 היקף היצוא מישראל לפרגוואי היה כ-3.1 מיליון דולר, ואילו היקף היצוא מפרגוואי לישראל היה כ-56.8 מיליון דולר.
בנובמבר 2013 ערך שר התעשייה והמסחר של פרגוואי ביקור בישראל.
במהלך הביקור ניסה לעניין משקיעים ישראלים במדינתו, ואף צוּטט באומרו, כי על רקע ממדי העוני בארצו - נשיא פרגוואי עובד עם יועצים ישראליים, המסייעים לו להוציא אל הפועל תוכנית כלכלית רחבת היקף.
כמו כן ציין את ישראל, כמדינה שהצליחה לפתח חקלאות מוצלחת בתנאים קשים.
היצוא של ישראל לפרגוואי הסתכם ב-6.69 מיליון דולר ב-2014, תוך התמקדות במוצרי אלקטרוניקה ומינרלים, בעוד היצוא של פרגוואי לישראל הסתכם ב-145 מיליון דולר, שהורכב כמעט אך ורק מבשר קפוא ופולי סויה.
ב-1977 נמסרו 6 מטוסי ערבה לפרגוואי מישראל במסגרת הסכם, אשר כלל גם הכשרה של צוות המטוס.
בינואר 2015 הוצגו בפרגוואי כלי הנשק שנרכשו במסגרת תוכנית לחידוש הציוד של צבא המדינה, וביניהם גם מקלעים מסוג נגב מתוצרת תעשיות נשק לישראל (IWI).
באסונסיון ישנו רחוב הקרוי בשם "ישראל", וזאת בסמוך לרחוב הקרוי בשם ריו דה ז'ניירו.
בשנת 2013 נחנך בפרגוואי מוזיאון, המוקדש ליהדות ולשואה.
יחסי ישראל–סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמים שבין מדינת ישראל לבין סלובקיה.
לישראל יש שגרירות בבירת סלובקיה, ברטיסלאבה, ולסלובקיה יש שגרירות בתל אביב-יפו.
החל מאוגוסט 2021, שגריר ישראל בסלובקיה הוא איתן לבאון.
ישראל הכירה בסלובקיה לאחר שהיא הכריזה על עצמאותה ב-1991.
שגריר ישראל בפראג כיהן בתחילה גם כשגריר ישראל בסלובקיה.
לאחר מכן הועבר הטיפול ביחסי ישראל-סלובקיה לידי שגרירות ישראל בווינה.
מאז החלטתה של ישראל למנות שגריר תושב רשמי בברטיסלאבה, נמצא שגריר ישראלי רשמי בסלובקיה, ושגריר סלובקי רשמי בישראל.
באוקטובר 2000 ביקר סגן שר הביטחון אפרים סנה בסלובקיה.
במסגרת הביקור נבדקו אפשרויות לשיתוף פעולה בתחום התעשיות הביטחוניות בין שתי המדינות.
הביקור הרשמי הראשון בין שתי המדינות היה של שר החוץ הסלובקי בינואר 1994. באותה שנה הגיע לישראל שר ההגנה הסלובקי.
באפריל 2000 ביקר ראש עיריית ברטיסלאבה בירושלים במסגרת כנס ראשי ערים.
בפברואר 2000 ביקר בישראל נשיא סלובקיה, רודולף שוסטר עם שר החוץ שלמה בן עמי.
בין השנים 1994–1996 ביקרו מספר שרים ישראליים בסלובקיה.
במהלך הביקורים נחתמו הסכמי תעופה ותחבורה, הסכמי בריאות והסכמי סחר חופשי.
ב-30 בספטמבר 2016 השתתף ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו בהלוויית שמעון פרס.
ביקור נשיאותי נוסף נערך במרץ 2017 עת ביקר נשיא סלובקיה אנדריי קיסקה בישראל, נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וביקר בטכניון.
בינואר 2020 ביקרה בישראל נשיאת סלובקיה זוזנה צ'פוטובה במסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי שהתקיים בירושלים.
באפריל 2022 ביקרו בישראל שר החוץ הסלובקי איוואן קורצ'וק, שר העבודה, הרווחה והמשפחה מילאן קראיניאק וסגן נשיא המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית גאבור גרנדל ובמהלך ביקורם נחנך "המכון הסלובקי בירושלים".
יחסי ישראל–סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים בין סלובניה לבין ישראל.
לסלובניה יש שגרירות רשמית בתל אביב-יפו, אולם לישראל אין שגרירות קבועה בסלובניה, והנציגות הדיפלומטית הישראלית האמונה על סלובניה היא שגרירות ישראל בווינה, והשגריר הוא שגריר נייד היושב בירושלים.
השגריר הישראלי בסלובניה הוא שגריר שאינו תושב.
נכון לשנת 2022, השגריר הוא זאב בוקר והוא נמצא בירושלים.
קונסול הכבוד של סלובניה בישראל הוא עדי רוזנפלד.
היחסים בין ישראל לסלובניה כוננו בשנת 1992 לאחר התפרקות יוגוסלביה.
מדינת ישראל הכירה בסלובניה כמדינה עצמאית ותמכה במועמדותה לחברה באומות המאוחדות.
במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הביעה סלובניה את תמיכתה בישראל והונף דגל ישראל על בניין ממשלת סלובניה.
באוגוסט 2021, ביקר שר החוץ הסלובני אנז'ה לוגאר בישראל ונפגש עם שר החוץ הישראלי יאיר לפיד.
ב-2024, הודיעה סלובניה על הצטרפותה לתביעה נגד ישראל בהאג בגין "הפעולות השנויות במחלוקת לכאורה מצד ישראל בעזה ובגדה המערבית".
במאי 2024, הכריזה סלובניה על הכרתה במדינה פלסטינית.
ב-17 ביולי 2025, הודיעה סלובניה כי השרים איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ' הם אישיות בלתי רצויה.
ב-31 ביולי 2025, הטילה אמברגו נשק על ישראל, זאת למרות שאין כל רכש ביטחוני מהמדינה.
ב-25 בספטמבר 2025, הודיעה סלובניה כי תאסור על ראש הממשלה בנימין נתניהו להיכנס לשטחה.
ב-4 בדצמבר 2025, סלובניה ביחד עם אירלנד, הולנד וספרד הודיעו על פרישתם מאירוויזיון 2026 בשל השתתפות ישראל.
היקף הסחר בין שתי המדינות עמד בשנת 2005 על 100 מיליון דולרים ובשנת 2006 הסחר עמד על 85.6 מיליון דולרים בשנה.
ב-31 בדצמבר 2007 חתמה מדינת ישראל עם סלובניה הסכם למניעת כפל מס.
לישראל ולסלובניה יש קורסים ופרויקטים משותפים בנושא חקלאות.
בשנת 1996 רכשה סלובניה ספינת סיור אחת לצי שלה מסוג דבורה סימן 2 מהתעשייה האווירית לישראל, שהיה כלי השיט הקרבי הראשון של הצי שלה.
ביולי 2006 חתם המדען הראשי במשרד התמ"ת עם סלובניה הסכם תמיכה במחקר ופיתוח התעשייתי המשותף לשתי המדינות.
בינואר 2016 הודיעה רשת המרכולים הגדולה בסלובניה, מרקטור, כי תסיר ממדפיה מוצרים ישראלים בעקבות לחצי ה-BDS.
הרשת חזרה בה כעבור יומיים.
יחסי ישראל–קובה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קובה.
היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות לאורך השנים והחל מ-1973 אין בין המדינות קשרים דיפלומטיים (קובה אף חזרה בה מהכרתה בישראל), אך מתקיימים קשרי תיירות ומסחר.
נכון ל-2025, קובה היא אחת משתי המדינות שחזרו בהן מהכרתן בישראל (בנוסף לאיראן) והמדינה היחידה באמריקה שאינה מכירה במדינת ישראל.
כבר באמצע שנות ה-40 החלו מגעים דיפלומטיים בין התנועה הציונית לקובה.
במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, וערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש.
הממשלה הקובנית גם כן ערכה כינוס תמיכה בציונות.
בפברואר 1945, בכינוס של ארגון מדינות אמריקה, הציעה ממשלת קובה לקבל החלטה "לדחות ולגנות את היחס הבלתי אנושי של הנאצים כלפי היהודים, ולהמליץ על מדינת ארץ ישראל כמדינה חופשית ודמוקרטית, ולהתיר עליה יהודית בלתי מוגבלת".
בינואר 1946 אישר הסנאט של קובה החלטה ברוח זו.
ב-16 באוקטובר 1947 הודיע במפתיע שגריר קובה באו"ם, בכינוס שנערך בעיירה לייק סקסס, כי ארצו מתנגדת לתוכנית החלוקה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה המתנגדת להחלטה.
העמדה שהציג השגריר הייתה בניגוד לעמדת הסנאט של קובה, ופעילים ציונים בקובה פעלו לנסות לשנות את עמדתו.
ב-29 בנובמבר קובה הצביעה לבסוף נגד תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם.
השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר את המעשה באומרו כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט.
בהצהרת בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל.
בנוסף אמר כי החלוקה היא "פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית", לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ ישראל על התוכנית, אך הוסיף כי "קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם".
ב-20 במרץ 1949 הכירה בישראל דה-יורה.
במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר, יהודי תושב המדינה, שכיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה.
שנות ה-50 ושנות ה-60: חמימות
בנובמבר 1954 מונה יוסף קיסרי כציר ישראל בקובה, במקביל לתפקידו כשגריר ישראל במקסיקו.
בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת לישראל יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה.
באוגוסט 1955 מינתה קובה את שגרירה באיטליה, אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף, גם כציר בישראל.
ב-9 בנובמבר 1955, הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי.
היחסים בין קובה לישראל היו חמימים בתחילת שנות ה-60. עקב החלוציות הסוציאליסטית בין שתי המדינות, התחממו בהדרגה יחסיה של ישראל עם קובה.
לאחר סיום המהפכה הקובנית ועלייתו של פידל קסטרו לשלטון כראש ממשלה בינואר 1959, נרקמו יחסי ידידות בין הממשלה המהפכנית של קובה לבין ממשלת ישראל, ונפתחה לראשונה נציגות ישראלית דיפלומטית קבועה בהוואנה.
המנהיגים הקובניים, גילו הערכה רבה לרוח החלוצית בישראל וראו את הקיבוץ כמודל לחיקוי.קסטרו תמך בישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הנאציזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית.
דמות מפתח מרכזית בקשרים בין שתי המדינות הייתה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה, אותו מינה קסטרו בשנת 1961. וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל.
בנוסף, מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר.
כדי לא לפגוע ביחסיה עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים.
בשנת 1963 ציינה קובה בשלושה ימי אבל את מות הנשיא הישראלי, יצחק בן-צבי.
אף על פי הידידות בין שתי המדינות, במהלך שנות ה-60 החל קסטרו לפתח בריתות הדוקות עם מדינות ערב, דבר שהחל להשפיע על היחסים.
במשך השנים שלאחר מכן בין 1967 ל-1970, קובה שלחה סיוע צבאי למצרים במהלך מלחמת ההתשה כדי לסייע למדינה להשתלט חזרה על חצי האי סיני שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
שנות ה-70 ושנות ה-80: ניתוק היחסים ועוינות
האהדה ההדדית בין ישראל לקובה הייתה מנוגדת למחויבויות הבינלאומיות של שתי המדינות, שהשתייכו למחנות עוינים בתקופת המלחמה הקרה.
הקשרים המתהדקים בין קובה לבין אלג'יריה, ברית המועצות ומצרים, ומאוחר יותר עם התנועה הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, השפיעו על שינוי העמדה הקובנית כלפי ישראל, שהתבטאה באמצעי התקשורת המקומיים ובהצבעות אנטי-ישראליות מעל במות בינלאומיות.
בין השנים 1967–1973 קובה התבטאה נגד ישראל בתקשורת המקומית והבינלאומית.
הממשלה הקובנית התמקדה בהוקעת השליטה הישראלית באזור יהודה ושומרון וחבל עזה, אך לא ערערה על זכות קיומה של מדינת ישראל.
לצירות הישראלית בקובה הייתה חשיבות רבה לקהילה היהודית הקטנה שנותרה במדינה, אשר ראתה עצמה מוגנת על ידי הנציגות הישראלית.
ב-9 בספטמבר 1973, קסטרו ניתק את היחסים עם ישראל באופן מפתיע, במהלך נאום שנשא בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות, שנערכה באלג'יריה בו הודיע כי ארצו תנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל.
הוועידה הסתיימה בקריאה שעל ישראל "לצאת מהשטחים הערבים שנכבשו ב-1967".
באוקטובר 1973 סייעה קובה למצרים ולסוריה במלחמת יום הכיפורים נגד ישראל על ידי שליחת חיילים וציוד לסוריה.
לדברי משה דיין בראיון לתטלוויזיה האמריקאית במרץ 1974, כ־3,000 חיילים קובנים השתתפו בלחימה.
על פי דיווח של האקונומיסט, נהרגו 180 חיילים קובנים במלחמה ו־250 נפצעו.
כוחות שריון קובנים, הגיעו לסוריה בעקבות מלחמת יום הכיפורים על מנת לסייע בהפעלת טנקי T-62 שנשלחו לסוריה על ידי ברית המועצות.
כוחות אלו הצטרפו ללחימה במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, ונשארו בסוריה עד דצמבר 1975
ישראל וארצות הברית היו שתי המדינות היחידות בעולם מאז 1992 שהצביעו מדי שנה בקביעות בעד האמברגו של ארצות הברית נגד קובה בעצרת הכללית של האו"ם.
בנובמבר 1974 ממשלת קובה הזמינה את יאסר ערפאת לבקר בקובה, בדרכו חזרה מנאום בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, שם הוזמן לנאום לראשונה.
ב-1975 הצביעה קובה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ-"צורה של גזענות ואפליה גזעית".
ב-16 בדצמבר 1991, כ-16 שנה לאחר העברת ההחלטה, הצביעה נגד החלטה 4686 של העצרת הכללית שחזרה בה מקודמה ובכך, הייתה למדינה היחידה באמריקה שהצביעה נגדה.
בשנות ה-80, התירה ישראל למשלחות קובניות לבקר במדינה, כאורחות של גופים הקשורים למפלגה הקומוניסטית הישראלית וברית הנוער הקומוניסטי הישראלי.
התפרקות ברית המועצות ונפילת הקומוניזם באירופה גרמו למשבר כלכלי חמור בקובה, וחייבו את קובה לגלות פתיחות מסוימת מול מדינות בעולם המערבי כדי לשרוד כלכלית.
במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה בנושאי תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, חקלאות ותעשייה.
בנוסף, סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה.
בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים של ישראל עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים.
במהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות.
בנוסף, הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה.
קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים לשטחה.
בפברואר 1992 ביקרו בישראל שני נציגים של חברת התיירות הממשלתית של קובה, "הוואנתור", וחתמו על הסכם לשיתוף פעולה תיירותי עם חברת התיירות הישראלית "נתור".
על פי ההסכם שנחתם תיירים ישראלים יוכלו לקבל אשרת כניסה לקובה למשך 30 יום שאותו "נתור" תנפיק, ו-"הוואנתור" תספק להם שירותי קרקע, נסיעות ובתי מלון.
בשנת 1994, במהלך השבעתו של נלסון מנדלה לנשיא דרום אפריקה, נפגש הנשיא קסטרו עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
בין השנים 1995-1999, ממשלתו של קסטרו אפשרה ל-400 יהודים קובניים לעלות לישראל בסיוע ממשלת קנדה במהלך מבצע שכונה "מבצע סיגר".
בשנת 1996, במהלך הלווייתו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, הנשיא קסטרו נפגש ושוחח עם שר הביטחון הישראלי שמעון פרס.
בשנת 2000 נפגשו הנשיא קסטרו וראש ממשלת ישראל אהוד ברק בפסגת המילניום בניו יורק.
המאה ה-21: בחינת היחסים מחדש
בעשור השני של המאה ה-21 חל שיפור ביחסים בין ישראל לקובה שכולל ביקור של תיירים ישראליים בקובה, ובמקביל, ביקור של אמנים ואנשי רוח קובניים בישראל.
ישראל מיוצגת בקובה באמצעות משרד אינטרסים שפועל בשגרירות קנדה בהוואנה.
בשנת 2006 השר לענייני גמלאים, רפי איתן, והרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו, הוזמנו לפגישה לרגל חנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בבירה הוואנה.
בספטמבר 2010, בעת ששוחח עם העיתונאי היהודי-אמריקאי ג'פרי גולדברג, הודיע פידל קסטרו כי הוא מאמין שלישראל "ישנה הזכות להתקיים כמדינה יהודית" והוסיף שצריך להבין למה הישראלים "חרדים לקיומם".
קסטרו נזף בנשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בעקבות הכחשת השואה שהביע והצהיר כי "דבר לא משתווה לשואה" וציין שלדעתו "אף אחד לא הוכפש יותר מהיהודים".
קסטרו הביע גם כן דאגה ביחס לשאיפתה הגרעינית של איראן.
בתגובה, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, פרסמו דברי הערכה לדבריו של קסטרו אותן כינה נתניהו "הבנה עמוקה להיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל".
באוקטובר 2017 ביקרה שרת התרבות והספורט מירי רגב בקובה.
עם זאת, הביקור נועד לצורך חופשה פרטית, ולא כלל מפגש עם אנשי ממשל.
בדצמבר 2017 פורסם בתקשורת הישראלית כי ישראל קיימה מספר שיחות חשאיות עם קובה ואף בחנה אפשרות לכינון מחדש של יחסים דיפלומטיים.
שיחות אלו התרחשו זמן קצר לאחר שארצות הברית החליטה לחדש את יחסיה עם קובה תחת מדיניותו של הנשיא אובמה.
במשרד החוץ הישראלי קושרים את היחסים של ישראל עם קובה בהתפתחויות היחסים של ארצות הברית עם קובה.
היחסים הדיפלומטים בין המדינות לא התחדשו לאורך השנים בעקבות מספר גורמים עיקריים בהם יחסו של קסטרו לארצות הברית, בעלת ברית קרובה של ישראל, כאויבת, בדומה למדינות החברות של קובה וכמו כן, תלותה של קובה בסיוע הכלכלי של איראן ובנפט של ונצואלה שניתקה את יחסיה עם ישראל מאז 2009.
כבר לאחר הקמת המדינה, ישראל וקובה קיימו קשרי מסחר, כאשר עיקר הייבוא מקובה היה של סוכר וטבק.
ב-1957 נפתח קו ימי ישיר בין ישראל, קובה ואמריקה הלטינית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ישראל מקיימת שוב קשרי סחר גלויים עם קובה.
הפעילות הבולטת ביותר בנושא בוצעה על ידי איש המוסד לשעבר רפי איתן.
פעילותו של איתן התבצעה באמצעות שתי חברות עיקריות: "GBM - GRUPO BM" בקובה ו-"ריסימקס" בישראל.
החברות עסקו בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק.
"GBM" רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, ובהמשך גם שטחי פרדסים, והסתייעה בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי.
בשנת 1997 ארצות הברית הטילה סנקציות על איתן והחברה.
בהודעת מחלקת המדינה של ארצות הברית נאמר כי הרכוש שבו מחזיקה החברה הופקע מידי אזרחים אמריקאים בידי המשטר המהפכני של פידל קסטרו בשנת 1959. על פי "חוק הלמס-ברטון" מוטלות סנקציות בארצות הברית על חברות זרות הסוחרות או מקיימות פעילות עסקית בקובה ושבהן מעורב רכוש שהיה שייך לאזרחים אמריקאים.
"GBM" הייתה מעורבת גם בתחום ההיי-טק והתקשורת, ובין היתר הייתה המפיצה הבלעדית של חברת "ECI Telecom" הישראלית באמריקה הלטינית, בשנת 2003 פורסם כי "ECI" סגרה עסקת ענק בקובה בתיווכו של החברה.
בשנת 2000 החלה "GMB" להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה-"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר.
ב-2005 זכתה קבוצת רד-בינת בחוזה להקמת תשתית התקשורת במתחם.
במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו האישיים של רפי איתן עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותם.
בראיון עם כניסתו לפוליטיקה אמר איתן כי הוא "לא עובד עם פידל קסטרו".
במאי 2006, כשר לענייני גמלאים בממשלת ישראל, נפגש עמו בגלוי לראשונה.
בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות, אם כי לאחר שראול קסטרו (אחיו הצעיר של פידל קסטרו) מונה לנשיאות, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת "GBM".
יחסי ישראל–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל והרפובליקה הפורטוגלית.
היחסים כוננו בשנת 1977. לישראל יש שגרירות בליסבון ולפורטוגל יש שגרירות בתל אביב-יפו.
כמו כן, פורטוגל מחזיקה בקונסוליה בחיפה.
משנת 1958 ועד לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים יוצגה ישראל בליסבון על ידי קונסוליה כללית עד לפתיחת השגרירות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, אישרה ממשלת פורטוגל לארצות הברית להשתמש בנמל תעופה באיים האזוריים לצורך העברת סיוע צבאי לישראל במסגרת מבצע ניקל גראס.
לאחר מהפכת הציפורנים ב-1974 החלו יחסי החוץ של פורטוגל להתפתח, ובתחילת 1977 החליטה ממשלתו של מריו סוארש לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל בראשותו של יצחק רבין.
היחסים בין שתי המדינות הושפעו רבות מההיסטוריה של יהודי פורטוגל ואנוסי פורטוגל.
בשנת 1995, בעקבות הסכמי אוסלו, פורטוגל החלה לראות את ישראל בצורה חיובית יותר, והיחסים בין המדינות התחממו, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, היחסים התקררו מחדש.
ב-20 בדצמבר 2005 נחתם מזכר הבנות בדבר חילופי מידע ומעקב אחרי פעילות ניירות ערך בין שתי המדינות.
ב-26 בספטמבר 2006 נחתמה אמנה למניעת כפל מס בין ישראל ופורטוגל.
האמנה אושררה בישראל ב-22 בפברואר 2007 ובפורטוגל ב-15 בינואר 2008.
בשנים 2005–2011, בתקופת ז'וזה סוקרטש, היחסים שוב התחממו והביקורת כלפי ישראל פחתה מאוד.
סוקרטש גינה בחריפות את האיום האיראני על ישראל, ואף בנאום האנטישמי של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בוועידת האו"ם נגד הגזענות (2009), המשלחת הפורטוגלית החרימה אותו.
גם בשנים 2011–2015, בתקופת פדרו פאסוש קואליו, היחסים המשיכו להתחמם.
קואליו תמך בשלום בין ישראל לפלסטינים, אך עם זאת הביע תמיכה בעמדת ישראל.
אחרי תקופה זו שבה הביקורת החריפה של פורטוגל נגד ישראל (בין היתר גם בגלל התחזקות יחסי איראן–פורטוגל והסרת הסנקציות של האיחוד האירופי על איראן).
באירוויזיון 2018 בליסבון אף סלבדור סובראל שניצח באירוויזיון הקודם, ביקר את ישראל ונטע ברזילי ביקורות אנטישמיות ואף אמר שלא יסכים לתת לה את גביע המנצחת (ישראל שהובילה בהימורים זכתה באירוויזיון בסופו של דבר).
בדרך כלל, ברוב הצבעות האו"ם בעניינים של מדינת ישראל פורטוגל נמנעת, או מצדדת במדינות ערב.
במאי 2023 הוביל שגריר ישראל בפורטוגל המכהן דור שפירא יחד עם צוות השגרירות ואגודת הידידות הפלמנטרית ישראל–פורטוגל הצבעה בפרלמנט לתמוך בישראל ברוב קולות, לכבוד יום העצמאות ה-75 של מדינת ישראל, בפעם הראשונה בהיסטוריה של היחסים בין המדינות.
ב-21 בספטמבר 2025 הכריזה פורטוגל רשמית על הכרה במדינה פלסטינית.
ב-23 בינואר 2011 ערך שר החוץ אביגדור ליברמן ביקור רשמי בבריטניה ובפורטוגל.
ליברמן הגיע לפורטוגל ב-25 בינואר באותה שנה, ומהלך הפגישה בליסבון נפגש ליברמן עם שר החוץ של פורטוגל, לואיש אמאדו, עם נשיא הפרלמנט, ג'יימה גמא ועם ראשי הקהילות היהודיות בפורטוגל.
ב-9 בספטמבר 2007 ביקר בירושלים שר החוץ הפורטוגלי לואיש אמאדו.
במהלך הביקור נפגש אמאדו עם שרת החוץ ציפי לבני, נשיא המדינה שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, שר הביטחון אהוד ברק, חבר הכנסת יוסי ביילין ועם שליח הקוורטט למזרח התיכון טוני בלייר ששהה באותה העת בירושלים.
בדצמבר 2019 נפגש ראש ממשלת ישראל עם ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קושטה ועם שר החוץ של פורטוגל אוגוסטו סאנטוס סילבה בליסבון.
בשנת 2013 הודיעה ממשלת פורטוגל כי בכוונתה לאפשר קבלת אזרחות לצאצאי היהודים שגורשו בתקופת ממלכת פורטוגל.
לאחר טיפול בנושא שארך קרוב לשנתיים, בפברואר 2015 נחקק בפורטוגל החוק המעניק הקלות בקבלת אזרחות לצאצאי יהודי פורטוגל שגורשו או עזבו את פורטוגל מסוף המאה ה-15 ואילך.
במסגרת החוק, גם צאצאי מגורשי ספרד עשויים להיות זכאים לאזרחות פורטוגלית, אם יוכלו להוכיח את שורשיהם הספרדיים באמצעות מאגר שמות משפחה המוכר כשמות יהודיים על ידי ממשלות ספרד ופורטוגל.
הוכחה נוספת והכרחית לזיקה ליהדות ספרד ופורטוגל היא תעודות עלייה ממדינות שאליהן גורשו היהודים, כגון אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, מצרים, סוריה, לוב, יוון, טורקיה, בולגריה, בוסניה, רומניה, סרביה ועוד.
לאחר חקיקת החוק הוגשו לממשלת פורטוגל עשרות אלפי בקשות לאזרחות מצד ישראלים אשר ראו באזרחות הפורטוגלית, כרטיס הכניסה לאיחוד האירופי.
אולם, בעקבות החקירה שנפתחה לרב הקהילה היהודית בעיר פורטו, דניאל ליטבק, בחשד שסייע לאוליגרך, רומן אברמוביץ', לקבל באופן לא-חוקי אזרחות פורטוגלית, הוחמרו התקנות לקבלת אזרחות.
המעצר הגביר את טענות כי התאזרחות של ישראלים והיהודים הפכה לתעשייה שאף היו בה צדדים לא חוקיים.
עם זאת, ב-1 בספטמבר 2022 נכנס לתוקפו תיקון לחוק אשר החמיר באופן משמעותי את תנאי הסף, ומצריך כעת הוכחת "זיקה משמעותית" לפורטוגל בימינו אנו.
התיקון מפרט שתי דרכי הוכחה לזיקה זו - על ידי הוכחת קבלת נכס מקרקעין בירושה, או באמצעות שהות תכופה בפורטוגל.
בין ישראל וסנגל מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
שגרירות ישראל בסנגל ממוקמת בעיר דקר, לישראל שיתופי פעולה שונים עם סנגל בין השאר בתחום החקלאות.
ב-16 בספטמבר 1960 ביקשה סנגל ממספר מדינות ובין היתר מישראל שיכירו בה כמדינה.
ב-27 בספטמבר הודיעה ישראל כי היא מכירה בסנגל כמדינה.
בשנת 1962 פורסם כי היחסים בין המדינות מתחממים.
כן באותה שנה מינתה ישראל שגריר בסנגל.
ב-1966 ביקר ראש הממשלה לוי אשכול בסנגל, היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל.
ב-1971 הגיעה לישראל משלחת של ארבעה נשיאים ממדינות אפריקה מניגריה, קונגו, קמרון וסנגל לטובת קידום השלום במזרח התיכון וליישום החלטת מועצת הביטחון 242 (לסיום השליטה בשטחים שכבשה ישראל ב-1967).
בעת ביקורו בארץ, הנשיא לאופולד סנגהור - שכיהן בתפקיד מאז סנגל הפכה למדינה עצמאית ב-1960 ועד לשנת 1980 - השווה את הציונות לתנועות השחרור הלאומי והדה-קולוניזציה באפריקה.
בשנת 1973, הודיע נשיא סנגל, כי על אף ששיתוף הפעולה בין המדינות הוקפא, היחסים לא ינותקו.
בשנת 1978 הודיע הנשיא כי יחדש את הקשרים עם ישראל, עד אשר יוכח כי השלום עם מצרים מתקדם דיו.
ב-1994 נחתם הסכם שיתוף פעולה כללי בין שתי המדינות, בשנת 2010 עמד היצוא מישראל לסנגל על 3.3 מיליון דולר.
בשנת 2008 דווח כי התקיימו דיונים בין הפת"ח לחמאס בתיווך נשיא סנגל עבדוליי ואד, כאשר נידונו גם נושאים הקשורים לעמדה בנוגע להסדר קבע עם ישראל.
משרד החקלאות מקיים פרויקטים משותפים במטרה לספק מענה למחסור במים לחקלאי סנגל.
פרויקט "טיפה" כלל הטמעת מערכת השקיה מתקדמת על ידי ישראל.
בספטמבר 2016, נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נשיא סנגל מאקי סאל, בפגישה אמר נתניהו: "יש לנו מערכת יחסים נהדרת בין ישראל לסנגל, ואנחנו עתידים לעשותה נהדרת עוד יותר", ואף הזמין את הנשיא לביקור בישראל.
בדצמבר 2016, בעקבות קבלת החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהוגשה ונתמכה בין היתר גם על ידי סנגל, הורה ראש הממשלה נתניהו להחזיר את שגריר ישראל בסנגל להתייעצות, לבטל את תוכניות הסיוע ולבטל את ביקורו של שר החוץ של סנגל בישראל.
ביוני 2017 הודיעו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא סנגל מאקי סאל על סיום המשבר בין שתי המדינות.
יחסי ישראל–קמרון הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים המתקיימים בין מדינת ישראל והרפובליקה של קמרון.
עם זאת, המשיכו להתקיים קשרים כלכליים בין שתי המדינות.
כיום (2021) מחזיקה ישראל בשגרירות ביאונדה בעוד לקמרון שגרירות ברמת-גן.
שגריר ישראל בקמרון עד 2023 היה איזי ינוקא ושגריר קמרון בישראל הוא ז'אן-פייר בייטי בי אסאם (Jean-Pierre Biyiti Bi Essam).
קמרון היא אחת משתי המדינות היחידות באפריקה (לצד אריתריאה) שאינה מכירה בקיומה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
היסטוריה מוקדמת של היחסים: כינון וניתוק
מדינת ישראל הכירה בעצמאותה של קמרון מצרפת והממלכה המאוחדת ב-1 בינואר 1960. ימים אחדים לאחר מכן נערך הביקור הראשון של אישיות רמת-דרג מבין שתי המדינות.
ב-31 בדצמבר 1959 נסעו שרת החוץ דאז גולדה מאיר ושגריר ישראל בגאנה אהוד אבריאל לדואלה, שם השתתפו - ביחד עם המזכיר הכללי של האומות המאוחדות דאג המרשלד - בחגיגות יום העצמאות הראשון של המדינה.
שגריר ישראל הראשון בקמרון היה אלחנן גפני.
ב-1962 ערך אבא אבן, אז שר החינוך והתרבות, ביקור בקמרון.
ב-4 בינואר 1963 נודע כי יושב ראש המועצה הכלכלית-סוציאליסטית של קמרון, גיום נגומו, לביקור בן שבועיים בישראל, במסגרתו ביקר במפעלים תעשייתיים ובקיבוצים, וכן ניהל שיחות עם פקידים ישראלים.
כעבור שלושה ימים, ב-7 בינואר, נחת נגומו בנמל התעופה בן-גוריון עם משלחת כלכלית ובה שניים מחברי המועצה ומזכירה הכללי, והתקבל על ידי יו"ר ועדת הכלכלה בנימין אבניאל.
הוא סייר באזורי פיתוח, נועד עם שרת החוץ מאיר ופקידים בכירים אחרים וסייר ביישובים חקלאיים.
באפריל 1963 נחתמו פרוטוקולים מבצעיים מיוחדים בירושלים בין שתי המדינות, במסגרת ההסכם הכללי לשיתוף פעולה טכני וכלכלי שנחתם באוקטובר אשתקד.
שגרירה הראשון של ישראל ביאונדה היה אלחנן גפני.
ב-15 במאי 1963 הגיע נשיא קמרון, אחמדו אהידג'ו, ביחד עם שרי ממשלתו לביקור ראשון בישראל.
אהידג'ו ערך ביקור גומלין זה בעקבות הזמנה שקיבל סגן שר החוץ הקמרוני גזו נקהא-נגהאקי (שבאותה נכח בישראל במסגרת ביקור של משלחת רצון טוב) מממשלת ישראל בשלהי אוקטובר 1962. הביקור הממלכתי היה ייחודי, שכן במסגרתו היה אהידג'ו הנשיא המוסלמי הראשון לבקר בישראל.
במהלך הביקור, שהיה בן שבוע ימים, הניח זר על קברו של נשיא מדינת ישראל לשעבר יצחק בן-צבי, היה אורחה של מערכת הביטחון הישראלית ואף ביקר באחד מבסיסי חיל האוויר הישראלי וביקר בחיפה.
נוסף על כך, ניהל שיחות מדיניות עם גולדה מאיר וראש הממשלה דוד בן-גוריון.