tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרק ו' לחוק קובע הגבלות על לקיחת אשראי בידי רשויות מקומיות וגופים נתמכים.
בעקבות התיקון לחוק יסוד: משק המדינה, שבו הוגדרה בחוק היסוד "שנת תקציב המשכי" כתקופה שבה פעלה הממשלה ללא חוק תקציב מאושר, נוסף לחוק יסודות התקציב פרק ו'1, שתחילתו ב-1 בינואר 2021, העוסק בשנת תקציב המשכי.
סעיף 3א לחוק, שבא להסדיר את מתן התמיכות למוסדות ציבור על ידי משרדי הממשלה באופן שוויוני, שימש פעמים אחדות בסיס לעתירות לבג"ץ:
בשנת 1999 פסק בג"ץ שעל משרד הדתות להעניק תמיכה לתנועה המסורתית בישראל, כשם שהוא תומך במוסדות ציבור אחרים הפועלים להפצה של תרבות תורנית, משום ששלילתה של תמיכה כזו מפרה את עקרון השוויון שנקבע בסעיף 3א לחוק.
מדי שנה, מאז 1982, הופיע בחוקי התקציב השנתיים סעיף שהעניק קצבת הבטחת הכנסה לאברכים, בזמן שחוק הבטחת הכנסה שלל אותה מהם, מסטודנטים ומשאר קבוצות שלמדו במוסדות שנקבעו בחוק.
נגד סעיף זה הוגשה עתירה לבג"ץ, שפסק שחוק יסודות התקציב קובע שתמיכה במוסדות צריכה להיות שוויונית, וחוק התקציב מתקצב למעשה ישיבות, ואותן בלבד, באופן לא שוויוני.
בג"ץ לא פסל את הסעיף, אך פסק שלא ייכלל בחוק התקציב הבא.
בתגובה לפסק הדין החליטה הממשלה להעניק מלגות לימוד לאברכים, והחלטה זו נפסלה אף היא על ידי בג"ץ.
בבג"ץ האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד שרת התרבות והספורט, פסל בג"ץ תיקון למבחנים להענקת תמיכה למוסדות תרבות, שנעשה במאי 2016 על ידי שרת התרבות והספורט, מירי רגב, ובו נקבעה הגדלת התמיכה למוסדות שהופיעו ביהודה ושומרון.
, הקובע את בטלותו של הסכם לשכר או תנאי פרישה בגוף מתוקצב או נתמך, החורג מהתנאים שנקבעו החוק, הובא פעמים אחדות לדיון בבית הדין לעבודה.
בשנת 1995 אישר בג"ץ פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה, שהורה על בטלותו של הסכם פרישה מוקדמת שנחתם בין חברה עירונית בבאר שבע לבין אחד מעובדיה.
בשנת 2019 אישר בית הדין הארצי לעבודה החלטה של הממונה על השכר באוצר לבטל תנאי פרישה חריגים שניתנו למנכ"ל קופת חולים מאוחדת, שהיא גוף נתמך.
מטרת החוק היא להסדיר את ענייני הנסיעה בכבישים המוגדרים ככבישי אגרה בישראל.
כביש אגרה הוא כביש שעליו נחתם חוזה זיכיון בין בעל הזיכיון לבין ממשלת ישראל.
חברה אשר זכתה במכרז מקבלת זיכיון לגבות כסף על נסיעה בכביש.
אם לא נמצא זוכה, רשאים השרים לקבוע כי הזיכיון יינתן לחברת כביש חוצה ישראל בע"מ.
כבישי האגרה בישראל, נכון ל-2021, הם כביש 6, כביש 6 חוצה צפון, מנהרות הכרמל והנתיב המהיר בכביש 1.
בעל הזיכיון הוא חברה הרשומה בישראל, אשר נמצאה מתאימה ונבחרה במכרז פומבי.
על תנאי המכרז ואופן ניהולו מחליטים שר האוצר ושר התחבורה.
בין בעל הזיכיון לבין הממשלה נחתם חוזה בשם חוזה זיכיון אשר קובע את זכותו של בעל הזיכיון לגבות ולקבל אגרה ואת יתר זכויותיו וחובותיו של בעל הזיכיון.
עם הסמכויות של בעל הזיכיון ניתן למנות את הזכויות הבאות: תִמרור בכביש על פי חוקי התנועה; יכולתו להקים ולהפעיל מתקנים ומכשירי גבייה; קביעת סכום הגבייה עבור נסיעה; יתר על כן, רשאי בעל הזיכיון לפטור מתשלום על נסיעה לפי אמות מידה שנקבעו מראש.
החוק מטיל מספר הגבלות על בעל הזיכיון, לדוגמה, לבעל הזיכיון אין סמכות למנוע מכלי רכב לנסוע בכביש, פרט למקרה של אי תשלום אגרה.
בעל הזיכיון מחויב להודיע על כל שינוי בתשלום האגרה.
במקרה של אירוע חירום, רשאי מפקד מרחב של משטרת ישראל להורות לבעל הזיכיון שאין לגבות אגרה או למנוע שימוש בכביש.
דוגמות לאירוע חירום הן: תאונת דרכים, פיגוע חבלני, אסון טבע או כל אירוע אחר שימצא לנכון מפקד המרחב.
כמו כן, חל עליו איסור לעכב אמבולנס, כלי רכב משטרתי, של שירות הביטחון הכללי, של צבא הגנה לישראל או רכב כיבוי שריפות.
איסור זה תקף בתנאי שאותם רכבי חירום משמיעים אות אזעקה ומפיצים בפנס מיוחד אור מהבהב.
כל רכב הנוסע בכביש אגרה מצולם במצלמה או במסרטה באופן אלקטרוני או בכל אופן אחר, והצילום משמש ראייה קבילה בכל הליך משפטי.
בצילום צריך להיות מפורט מספר הזיהוי של הרכב, ומקום וזמן המצאות הרכב בעת הצילום.
אם בעל הרכב המצולם מוכיח שהרכב נגנב ממנו, הוא אינו חייב לשלם את האגרה.
מתקיימת גבייה שנתית קבועה קולקטיבית מכל הנהגים במדינה למען מימון כבישים ותחזוקתם.
כמו כן, כלי רכב שלא שילמו עד כה על עצם נסיעתם (לדוגמה תיירים), יאלצו לשלם גם כן.
נוהג זה מתקיים בכמה מדינות באירופה, למשל שווייץ.
בישראל לא נוהגים בשיטה זו.
חוק כביש האגרה מגן על בעל הזיכיון מפני אי תשלום של נהגים בכביש האגרה.
תשלום שלא שולם, לאחר כ-30 ימים יתווסף אליו הפרשי הצמדה (כמוגדר בחוק פסיקת ריבית והצמדה).
אם לא שולם גם לאחר כ-3 חודשים מתאריך החיוב, נוסף לתשלום גם תוספות פיגור וריביות.
כמו כן, כל החובות ניתנות לגבייה על ידי ההוצאה לפועל.
האוכפים את החוק הם המדינה ובעל הזיכיון, עבור כביש 6, חברת דרך ארץ.
כביש 6 - חוצה ישראל – כביש אורך מרכזי המחבר את הגליל לצפון הנגב, הופעל לראשונה ב־2004. מופעל על ידי זכיינית פרטית, והתשלום בו מתבצע לפי מקטעים, ללא עמדות גבייה פיזיות.
מנהרות הכרמל – מערכת מנהרות תת-קרקעית בחיפה.
פתוחות מאז 2010, ומופעלות על ידי זכיין פרטי לפי תשלום לכל מקטע.
הנתיב המהיר בכביש 1 - כביש אגרה המשולב בחניון הנתיב משולב בחניון חנה וסע.
חוק ירושת ראשות המדינה (בספרדית: Ley de Sucesión en la Jefatura del Estado) היה חוק שנחקק במדינה הספרדית בשנת 1947 וקבע את סדרי הירושה העתידיים של ראשות המדינה.
הוא חידש את המלוכה הספרדית - שבוטלה על ידי הרפובליקה הספרדית השנייה בשנת 1931), מינה את פרנסיסקו פרנקו לראש המדינה למשך כל חייו, וקבע כי יורשו של פרנקו כראש המדינה ייבחר על ידיו ויוכרז כמלך או כעוצר הממלכה, באישור הקורטס הספרדי (הפרלמנט הממונה של המדינה הספרדית).
החוק היה לאחד משמונה חוקי יסוד, שהגדירו את כוחותיו וסמכויותיו של המשטר הפרנקואיסטי בספרד.
מכוחו של החוק מונה חואן קרלוס לנסיך ספרד ב-1969 והוכתר למלך ספרד לאחר מותו של פרנקו ב-1975. שנתיים לאחר מכן הפכה ספרד למונרכיה קונסטיטוציונית בעלת שלטון דמוקרטי.
טיוטת החוק נשלחה לקורטס הספרדי על ידי ממשלתו השלישית של פרנקו ב-28 במרץ 1947. הוא אושר שם ב-7 ביוני, אושר במשאל עם ב-6 ביולי ונכנס לתוקף ב-27 ביולי.
ההוראות העיקריות שקבע החוק היו:
היותה של ספרד ממלכה קתולית (אם כי בפועל הושאר כס המלך ריק)
מינויו של פרנקו למלא את משרת ראש המדינה לכל ימי חייו
מתן הפררוגטיבה לראש המדינה להציע לקורטס הספרדי, בכל עת שיבחר, את זהות האדם שיירש אותו, שתוארו יהיה מלך או עוצר
הגדרת קובץ חוקי היסוד של הממלכה, שיהוו תחליף לחוקה.
חואן, רוזן ברצלונה, היה בנו של מלך ספרד האחרון אלפונסו השלושה עשר שהודח ב-1931 ויורש העצר המיועד שלו.
ב-1945 הוא פרסם במקום מושבו בלוזאן שבשווייץ מניפסט שבו ביקר את שלטונו של פרנקו והציע את השבת המונרכיה הספרדית על כנה והקמת משטר חופשי בספרד.
לאחר הגשת טיוטת חוק ירושת ראשות המדינה במרץ 1947 נשלח לואיס קאררו בלאנקו על ידי פרנקו לעדכן את הרוזן חואן אודות החוק המיועד, שמשמעו היה שפרנקו הוא שיבחר בבוא היום את יורשו.
נמסר לחואן כי הוא יוכל להיות מלך ספרד, ובלבד שהיא תשמור על אופיה הקתולי, האוטוריטרי והאנטי-קומוניסטי.
בחודש שלאחר מכן פרסם חואן מניפסט שני, הפעם מאשטוריל שבפורטוגל.
בהכרזה זו הגדיר חואן את החוק כבלתי תקף, משום שהוא עמד לשנות את אופי המלוכה בספרד ללא התייעצות עם יורש העצר המיועד.
בפגישה שנערכה בין חואן לבין פרנקו ב-25 באוגוסט 1948 מחוץ לתחומי ספרד הוסכם כי בנו של חואן, חואן קרלוס בן ה-10, ואחיו אלפונסו, שגרו ברומא שבאיטליה, יעברו לספרד להשלמת חוק לימודיהם.
במהלך שנות ה-60 החל פרנקו לעסוק בשאלת מינוי יורשו.
ב-22 ביולי 1969 הכריז פרנקו על חואן קרלוס כיורשו.
הוא מונה בו ביום על ידי הקורטס כיורש וכנסיך ספרד.
פרנקו פסח בכך פסח על חואן, אביו של חואן קרלוס, שכן פרנקו חשש כי הוא ליברלי מדי בדעותיו וכי לא יקיים את מורשתו בספרד.
דבר זה בא לחואן כהפתעה.
פרנקו האמין שחואן קרלוס יקיים את המשטר שהוא הקים, אך לא כך היה לבסוף.
חואן קרלוס מילא זמנית את מקומו של פרנקו כראש המדינה מה-19 ביולי ועד 2 בספטמבר 1974, בשל מחלתו של פרנקו.
פרנקו מת ב-20 בנובמבר 1975 ויומיים אחר כך הוכתר חואן קרלוס למלך בקורטס.
בשנתיים הבאות התקיים בהסכמת המלך ובעידודו תהליך המעבר של ספרד למונרכיה קונסטיטוציונית בעלת משטר פרלמנטרי חופשי, שבה מעמדו של המלך הוא סמלי בלבד.
ב-15 ביוני 1977 נערכו בספרד הבחירות הכלליות החופשיות הראשונות.
באותה שנה ויתר חואן על טענתו למלוכה.
חוק ירושת ראשות המדינה בוטל ב-29 בדצמבר 1978, עם כניסתה לתוקף של חוקת ספרד החדשה.
לאחר שבית המשפט יאשר את הבקשה, ולאחר שהמחבל יסיים לרצות את עונשו, הוא יגורש לשטחי הרשות הפלסטינית.
החוק אינו עומד בפני עצמו, משום שהוראותיו (למעט סעיף המטרה שבתחילתו) הן תיקונים לחוק האזרחות וחוק הכניסה לישראל.
מטרת החוק מוצגת בסעיף 1 שלו:
החוק אינו נוגע לרוב המחבלים שהורשעו, משום שרוב מבצעי הפיגועים הם פלסטינים שאינם אזרחי ישראל או תושביה.
נציגת היועצת המשפטית לממשלה, ראש תחום ייעוץ במשרד המשפטים אביטל שטרנברג, טענה כי יש מניעה משפטית לחקיקת החוק, זאת בעקבות הסעיף בחוק כי ראיה מהרשות הפלסטינית לא תוכל לסתור את השתייכות המחבל אליה.
הוועדה המשותפת לוועדות הכנסת והפנים אישרה ב-14 בפברואר את הצעת החוק, ולמחרת אושר החוק ברוב של 95 ח"כים מול 10 מתנגדים.
החוק זכה לתמיכה של חברי הקואליציה וחלקים מהאופוזיציה כאחד, בהם ח"כ זאב אלקין, מיוזמי החוק.
החוק הוא תיקונים לחוק האזרחות וחוק הכניסה לישראל.
תיקונים אלה עוסקים באדם שהורשע במעשה טרור, הוטל עליו מאסר בפועל והוא או מישהו מטעמו קיבל שכר או תגמול מהרשות הפלסטינית על מעשה הטרור.
אם התקיימו שלושה תנאים אלו, יודיע שר הפנים בתוך שבעה ימי עבודה, ולאחר שתינתן לפעיל הטרור הזדמנות לערער על ההחלטה, על כוונתו לבקש מבית המשפט לבטל את אזרחותו הישראלית או את רישיונו לישיבת קבע בישראל.
אם לא נסתרה החזקה שהוא אכן מקבל קצבה מהרשות הפלסטינית ועם ביטול אזרחותו על ידי בית המשפט וסיום ריצוי מאסרו, יורחק פעיל הטרור מישראל לשטחי הרשות הפלסטינית, ולא תותר עוד כניסתו לישראל.
10 חברי כנסת הצביעו נגד החוק בקריאה שנייה ושלישית.
חבר הכנסת עופר כסיף מחד"ש-תע"ל נימק כך את ההתנגדות בקריאה הראשונה: "החוק הזה הוא גזעני משורשו.
מעולם לא העלה איש על דעתו לשלול אזרחות ממחבלים יהודים, אגב בצדק.
שלילת אזרחות או תושבות היא דבר פסול מיסודו, אנטי-דמוקרטי ומרושע.
כל כולו תאוות נקם ושנאה.
הוא אולי יתחיל בפלסטינים אבל הוא לא ייעצר שם הוא ימשיך והוא יגיע לכל מתנגד משטר, ראו הוזהרתם".
לצד הביקורת הפוליטית שהובעה במליאת הכנסת, הובעה גם ביקורת משפטית וציבורית נרחבת על החוק מצד משפטנים, אנשי אקדמיה וארגוני זכויות אדם.
עיקר הביקורת היא בטענות לחוסר מידתיות, פגיעה בזכויות יסוד, והיעדר פיקוח שיפוטי מספק.
לטענת המבקרים, שלילת אזרחות או תושבות בשל ביטויי הסתה או הזדהות עם ארגון טרור – ובפרט כאשר מדובר בביטויים סמליים או בפעולות במדיות החברתיות כמו שיתוף תוכן – הם עיצומים חמורים ולא פרופורציונלים.
עוד ביקורת שמושמעת היא שהחוק עלול לשמש לרדיפה סלקטיבית של מיעוטים, ובעיקר של אזרחים ותושבים ערבים, ולפגוע בעקרון האיסור על הפיכת אדם למחוסר אזרחות, שהוא נורמה מחייבת במשפט הבינלאומי.
בנוסף, מבקרים התריעו כי ההליך הקבוע בחוק, שמאפשר שלילה בהחלטה מנהלית של שרים ללא הכרעה שיפוטית מראש, סותר עקרונות יסוד של הליך הוגן ועלול לשמש תקדים מסוכן להרחבת העיצומים גם כלפי מתנגדים פוליטיים בעתיד.
חוק כלי היריה, תש"ט–1949 מסדיר את נושא כלי הירייה בישראל והוא מחייב רישיון לשם שלל פעולות הקשורות בכלי ירייה, ובכלל זה ייצורם, יבואם, יצואם ונשיאתם.
החוק החליף את פקודת כלי היריה שחוקקה ממשלת המנדט, ואושר בכנסת הראשונה ב-1 באוגוסט 1949.
מאז אישורו תוקן החוק 24 פעמים.
בתיקון מס' 3, שאושר ב-9 באפריל 1962 הוסדרה פעולתם של מטווחים החל מתחילת שנת ה'תשכ"ד.
החוק קובע שייצור כלי ירייה מותנה ברישיון או באישור הממשלה.
יבוא ויצוא של כלי ירייה צבאי יעשה רק באישור הממשלה.
יבוא ויצוא של כלי ירייה שאינו כלי ירייה צבאי מותנה ברישיון.
עסק העוסק בקנייה ומכירה של כלי ירייה, באחסנתם או בתיקונם חייב רישיון.
נשיאת כלי ירייה חייבת רישיון.
החזקת כלי ירייה חייבת רישיון, שיינתן רק לאחר שאדם שהוסמך לכך בדק את כלי הירייה ומצאו ראוי לשימוש.
רישיון יינתן רק לאחר שמקבל הרישיון עבר הכשרה מתאימה ללימוד השימוש בכלי ירייה מסוג הכלי שהוא מבקש לרכוש, והפעיל במטווח כלי ירייה מסוג הכלי שהוא מבקש לרכוש.
כללי ההכשרה נקבעו בתקנות כלי הירייה (הכשרה), התשע"ח–2018. חובות אלה אינן חלות על כלי ירייה שנמסר מטעם צה"ל או משטרת ישראל.
הדרכה ואימון בשימוש בכלי ירייה תיעשה רק בידי מי שקיבל רישיון לכך.
קנייה של כלי ירייה מותרת רק למי שקיבל רישיון לכלי ירייה זה.
מכירה או מסירה של כלי ירייה לאדם מותרת רק לאחר שהמוסר נוכח כי יש בידי הקונה או המקבל רישיון לאותו כלי ירייה, או שמותר לו להחזיק בכלי הירייה.
הקמה וניהול של מטווח חייבים רישיון.
כניסת אדם למטווח ושהייה בו, תהיה רק בהתאם להוראות של מנהל המטווח או של מי שמינה לכך, והפעלת כלי ירייה במטווח תהיה רק בפיקוחו של מפקח.
אימון בירי מכלי ירייה יהיה רק במטווח.
: הוראת שעה בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
החליפו את תקנות כלי הירייה (תוקפם של רישיונות), התשס"ג–2002.
במתן רישיונות לפי חוק זה עוסק האגף לרישוי כלי ירייה במשרד לביטחון לאומי.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר הוגמשו הקריטריונים לקבלת רישיון נשק לפי חוק זה, וחל גידול עצום בבקשות לרישיון נשק.
חוק לביטול דינים שנושנו הוא חוק משנת 1984 שביטל סדרת חיקוקים מנדטוריים, עות'מאניים וישראלים מוקדמים, שנראה כי התיישנו ואינם מתאימים עוד לספר החוקים במדינת ישראל.
החוק ביטל את מרבית סעיפי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל שנותרו בתוקף בעת חקיקתו, וקבע כי דבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) (הכותל המערבי) שקבע כי למוסלמים זכות ראשונים בכותל המערבי וברחבתו, לא היה לו תוקף מעולם.
כשקמה מדינת ישראל, קיבל סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט את המשפט שקדם להקמת המדינה, "בשינויים המחויבים מהקמת המדינה ומוסדותיה".
כך נותרו בתוקף כל החיקוקים העות'מאניים שעדיין היו בתוקף בעת הקמת המדינה, ומכלול החקיקה הבריטית, לרבות דבר המלך במועצה על ארץ ישראל ששימש כמעין חוקה בזמן המנדט.
חקיקת הכנסת החליפה בתהליך רב שנים את החוקים העות'מאניים והפקודות המנדטוריות בחקיקה ישראלית מקורית.
תהליך זה עודו נמשך, ורבות הן הפקודות שעודן בתוקף, כמו גם מספר קטן מאוד של חיקוקים עות'מאניים.
עם זאת, חוקים רבים התיישנו, ונגעו לאירועים, מוסדות ונסיבות שלא היו כבר רלוונטיים לנסיבות המדינה המתחדשת.
כך, למשל, פקודות וחיקוקים שנגעו לחיל הספר העבר-ירדני או לאוניות מעפילים.
סעיפי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל אף הם התיישנו ברובם, ולא היו רלוונטיים.
דבר המלך הסדיר את היחסים בין גופי השלטון בזמן המנדט, שרובם עברו מן העולם, או שהוחלפו במוסדות ישראליים שהוסדרו בחקיקה מקורית.
כך, למשל, סמכות החנינה שניתנה לנציב העליון הוסדרה בחוק יסוד: נשיא המדינה.
חקיקה ישראלית מוקדמת שנחקקה בתקופה שמייד לאחר מלחמת העצמאות, והסדירה בעיות של דיור ותעסוקה שהעסיקו את הציבור הישראלי בתקופה זו, אף היא ברובה לא הייתה רלוונטית, עקב השינוי בנסיבות.
בשנת 1967 נחקק חוק לביטול חיקוקים שנושנו שביטל מספר רב של חוקים ופקודות מסוג זה, ברובם חיקוקים עות'מאניים ופקודות מנדטוריות.
בשנת 1981 העלתה ממשלת ישראל הצעת חוק שכללה חיקוקים רבים נוספים שטרם בוטלו ונראה כי יש לבטלם.
לאחר הקריאה הראשונה הועבר החוק לוועדת משנה של ועדת החוקה, חוק ומשפט בה ישב חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי ולאחר שהוועדה סיימה דיוניה עלה החוק למליאת הכנסת לקריאה השנייה והשלישית בשנת 1984.
חקיקת החוק לביטול דינים שנושנו
החוק ביטל מספר רב של חוקים עות'מאניים, פקודות מנדטוריות וחקיקה ישראלית מוקדמת שנראו כבלתי מתאימים לנסיבות ומיושנים.
כן ביטל החוק רבים מאוד מסעיפי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, והותיר בעיקר את הסעיפים הנוגעים לפעולת בתי הדין הדתיים והעדות הדתיות, וכן מספר מצומצם של סעיפים כגון סימן 82 הקובע את השפות הרשמיות במדינה, וסימן 83 המעגן את חופש המצפון וחופש הפולחן.
ביטול דבר המלך במועצה על הכותל המערבי
בעקבות מסקנות ועדת הכותל המערבי שפעלה בשנת 1930 חוקקו שלטונות המנדט את דבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) (הכותל המערבי).
בדבר המלך אומצו במלואן מסקנות ועדת הכותל שקבעה את בעלות הווקף המוסלמי בכותל, ברחבה הסמוכה לו, ובשכונת המוגרבים.
נראה שכבר בשלב זה לא נקלט דבר המלך על הכותל המערבי במשפט הישראלי.
למרות כל זאת מצאה הכנסת לנכון לקבוע במפורש בחוק לביטול דינים שנושנו כי "דבר המלך במועצה על ארץ ישראל (הכותל המערבי) משנת 1931, אין לו ומעולם לא היה לו כל תוקף.
חוק כבישי אגרה (מנהרות הכרמל), התשנ"ה-1995 הוא החוק שאיפשר את חפירת מנהרות הכרמל והפעלתן.
החוק מגדיר את תנאי הזיכיון לפיהם נבחר ופועל הזכיין המפעיל את המנהרות, וכן את תנאי השימוש במנהרות על ידי הציבור, ותשלום האגרה הנדרשת.
חקיקת החוק נדרשה לשם תחילת ביצוע חפירת המנהרות.
המנהרות החלו לפעול ב-1 בדצמבר 2010, כ-15 שנים לאחר חקיקת החוק.
הרעיון לכריית מנהרות מתחת לכרמל עלה כבר בזמן המנדט הבריטי, אך רק בתחילת שנות ה-90 קידם את הרעיון ראש עיריית חיפה, עמרם מצנע, והוביל צעדים שהביאו למימושו.
בנובמבר 1991 החליטו שר האוצר יצחק מודעי ושר התחבורה משה קצב למסור את הפרויקט, ללא מכרז, לחברת בייטמן הדרום אפריקאית, המתמחה בהקמת מכרות.
החברה התחייבה לשאת בכל עלות התכנון וההקמה תמורת הזכות לגבות אגרה.
בעקבות ביקורת ציבורית ולחצים פוליטיים הוחלט לערוך בכל זאת מכרז לפרויקט.
כן הוחלט לערוך סקר מקיף על עלות הפרויקט ומספר כלי הרכב שיהיה מסוגל לשמש.
באוקטובר 1992 שר האוצר אברהם בייגה שוחט אישר הכנת תיק למכרז בין-לאומי שיוצא לצורך חפירת המנהרות והפעלתן.
במקביל החל גיבוש הצעת החוק לגביית אגרה בכביש.
על החוק המוצע היה להסדיר גם את תנאי בחירת הזכיין, וגם את תנאי הפעלת המנהרות.
לאחר המכרז המקדים, בו השתתפו שלוש עשרה חברות ישראליות ובין-לאומיות עלו לשלב הסופי של המכרז חמש חברות, אך על מנת לקדם את המכרז היה צורך לקבוע בחקיקה את תנאי המכרז ותנאי ההפעלה.
החוק המוצע עלה לקריאה ראשונה בכנסת באפריל 1995. את החוק הציג שר התחבורה ישראל קיסר.
קיסר הבהיר כי יש צורך בחקיקת חוק כללי שיאפשר סלילת כבישי אגרה והפעלתם, אך בשל הרצון לקדם את כריית המנהרות, מוצע חוק ספציפי לעניין זה.
הצעה זו איפשרה לראשונה להפעיל בידי יזם פרטי פרויקט תחבורתי בסדר גודל של למעלה מ-120 מיליון דולר (כפי שהייתה אז הערכת עלות חפירת המנהרה).
לאחר עבודת הכנה בוועדת הכלכלה של הכנסת, עלה החוק לקריאה שנייה ושלישית ב-31 ביולי 1995. בנוסחו הסופי לא התייחס החוק למתווה מסוים של המנהרה מבחינה תכנונית, כי כבר בשלב זה הוגשו למתווה המתוכנן מאות התנגדויות, והיה ברור שהאפשרות שיהיה עליו להשתנות היא סבירה.
החוק קבע פיקוח פרלמנטרי של ועדת הכלכלה על גובה האגרה וכן על התקופה המרבית של הזיכיון.
החוק אושר בקריאה שנייה ושלישית ללא מתנגדים.
בסעיף 2 לחוק נקבע כי מנהרות הכרמל יהיו כביש אגרה.
בסעיפי החוק הבאים נקבע כי הכביש יופעל על ידי זכיין שהוא חברה רשומה בישראל, שתיבחר במכרז פומבי.
תקופת הזיכיון וסכומי האגרה ייקבעו על ידי ועדת הכלכלה של הכנסת.
כן נקבע כי אם הסתיים הזיכיון ניתן להוציא מכרז חדש, ועד לבחירת זכיין חדש יופעלו המנהרות על ידי ממשלת ישראל.
החוק מסדיר את תשלום האגרה על ידי המשתמשים בכביש, וקובע קנסות במקרה שהאגרה לא שולמה.
לחוק סעיפים הקובעים מעבר חופשי במנהרות לרכבי ביטחון במקרים מסוימים.
לאחר חקיקת החוק ניתן היה להמשיך בהליכי המכרז לבניית המנהרות.
בספטמבר 1998 זכתה במכרז קבוצת כרמלטון, לביצוע הפרויקט במשך ארבע שנים וגביית האגרה במשך 31 שנים, בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
במרץ 1999 נחתמו הסכמי המימון לביצוע הפרויקט ונחתם הסכם סופי עם הממשלה.
הפרויקט סבל מעיכובים פיננסיים וחוקיים, אך ביולי 2005 נחתם חוזה מחודש עם הממשלה שאיפשר את קידום הפרויקט.
בינואר 2007 החלו העבודות בשטח.
שנתיים לאחר מכן, בינואר 2009{, הסתיימה חפירתה של המנהרה הראשונה באורך 1,643 מטרים, מהצ'ק פוסט למחלף רופין בנווה שאנן.
בשנת 2009, כשנה לפני תחילת פעולת המנהרות, עודכן החוק, ונוספו לו פרטים רבים לגבי האפשרות לקבלת מינוי לשימוש במנהרות, לשימוש באמצעי זיהוי אלקטרוניים, ולאמצעים נוספים כנגד מי שלא שילם את האגרה כגון אי חידוש רישיון ומניעת שינוי בעלות ברכב, או מניעת כניסה למנהרות הכרמל.
כן נקבע כי תוקם ועדת ערר לשאלות הנוגעות לתשלום האגרה, וכי הערעור על החלטתה יהיה לבית משפט לעניינים מנהליים.
בסוף שנת 2010 החלה פעולת המנהרות על פי תנאי הזיכיון והחוק.
עם חקיקת חוק שירותי תשלום בשנת 2019 עודכן חוק מנהרות הכרמל כך שניתן יהיה לשלם עבור המינוי במנהרות והשימוש בהן בהתאם לחוק החדש.
בשנת 2023 נערך תיקון גדול בחוק פסיקת ריבית והצמדה שחייב תיקון בחוקים רבים ובהם חוק מנהרות הכרמל.
חוק להסדרת הביטחון בגופים ציבוריים, התשנ"ח-1998 מסדיר את האבטחה ואת אבטחת המידע בגופים ציבוריים שונים, באמצעות הכפפתם להנחיות משטרת ישראל ושירות הביטחון הכללי, וקובע חובת מינוי ממוני ביטחון באותם גופים.
החוק נחקק ביוזמתו של חבר הכנסת רענן כהן, אך החוק שגובש בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ואושר בסופו של הליך החקיקה שונה במידה ניכרת מהצעת החוק של כהן.
בדיון במליאת הכנסת באישור החוק הציג ח"כ כהן את המניע לחקיקתו:
בימים אלו, שאנו עדים בהם לעלייה חסרת תקדים של רמת הפשיעה, עלייה של 37% בפשיעה במרכז הארץ, יש לחוק הזה משמעות מיוחדת.
דווקא בתקופה קשה זו אנו זקוקים במדינה למכפיל כוח לכוחות הביטחון, ובעיקר למשטרת ישראל, הנושאת באחריות הכבדה של השמירה על הסדר הציבורי.
איננו יכולים להתכחש לכך שגם אם המשטרה תתגבר את כוחותיה היא אינה יכולה לתת שירותי אבטחה ישירים באמצעות שוטריה לכל גוף או מוסד שהוא יעד לפיגוע חבלני או לפגיעה אחרת בשלום הציבור.
אין לנו אלא לממש את חובתנו לביטחון הציבור על-ידי הטלת חובות לנקיטת צעדים הכרחיים לשם שמירה על רמת ההכשרה והיכולות המבצעיות של אותם גופים.
עלינו להקפיד על כשירותם של המשמשים כממונים על הביטחון במוסדות שעליהם מוטלת החובה, והם הם שיקבעו את רמת הביטחון באותם הגופים.
החוק אושר בכנסת הארבע עשרה ב-28 ביולי 1998, ונקבע שתחילתו שנה מיום פרסומו, כלומר החל ב-7 באוגוסט 1999. מאז אישורו תוקן החוק 15 פעמים.
תיקון מס' 2 לחוק אושר בכנסת בפברואר 2005, וכלל שורה של תיקונים המתבססים על הניסיון שנצבר מאז תחילתו של החוק.
אחד התיקונים העיקריים עסק בהבחנה בין אבטחה פיזית לאבטחת מידע.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים צעד זה:
בתיקון מס' 4 לחוק, שנעשה כתיקון עקיף במסגרת חקיקתו של חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, הוחלף סעיף 3 לחוק, הקובע את סמכויותיו של ממונה ביטחון.
בהוראת שעה שאושרה באוגוסט 2016 שונה נוסח החוק, עד ל-31 בדצמבר 2018, לשם קביעת סמכויותיה של הרשות הלאומית להגנת הסייבר ובפרט העברת סמכויות בתחום אבטחת מידע מהשב"כ לרשות.
בתיקון מדצמבר 2018 הפכה הוראת שעה זו לתיקון קבוע לחוק, תוך החלפת "הרשות הלאומית להגנת הסייבר" ב"מערך הסייבר הלאומי" (הגוף שנוצר מהאיחוד של הרשות הלאומית להגנת הסייבר ומטה הסייבר הלאומי).
בתיקון מס' 10 נקבעו סמכויותיו של צה"ל כגורם המוסמך לתת הנחיות מקצועיות בדבר אבטחת המיתקנים הימיים של גופים המבצעים פעולות שונות במאגרי הגז והנפט המצויים במים הטריטוריאליים של מדינת ישראל ובמדף היבשתי שלה.
גוף ציבורי ימנה ממונה ביטחון שיהיה כפוף במישרין למנהל הגוף הציבורי או לסגנו.
רשימת הגופים הנכללים בהגדרה "גוף ציבורי" מפורטת בחוק, והיא כוללת משרדי ממשלה ויחידות סמך שלהם, אוניברסיטאות, מפעלים המייצרים מוצרים עבור מערכת הביטחון, חברות תעופה, חברות ספנות, הסוכנות היהודית, בנק ישראל, מקורות, חברת החשמל, חברת בתי זיקוק לנפט, חברת בית זיקוק אשדוד, בזק, חברות תקשורת סלולרית ועוד.
השר לביטחון הפנים רשאי לשנות את רשימת הגופים הציבוריים, ובחלק מהמקרים נדרשת לכך הסכמה של ראש הממשלה או שר הביטחון.
אחדים מהגופים הציבוריים נדרשים למנות גם אחראי על אבטחת מערכות ממוחשבות חיוניות.
הפיקוח על קיום הוראות שונות בחוק נתון ל"קצין מוסמך", שהוא נציג השב"כ או נציג משטרת ישראל או נציג צה"ל או נציג מערך הסייבר הלאומי (כל גוף ציבורי משויך לאחד מנציגים אלה).
החוק מפרט את התנאים שעל אדם לקיים על מנת שיהיה כשיר לתפקיד ממונה ביטחון, ואת ההכשרה שעליו לעבור.
אישורו של ממונה ביטחון נעשה על ידי נהקצין המוסמך.
גוף ציבורי ימנה מאבטח אחד או יותר, לפי דרישת קצין מוסמך ובאישורו.
המאבטח יפעל לפי הנחיות ממונה הביטחון.
הוראות חוק זה חלות גם על גופים ציבוריים הפועלים ביהודה ושומרון.
חוק ליטְל (Little's law) הוא חוק יסודי בתורת התורים הסטטיסטית, הקובע שבמערכת יציבה, המספר הממוצע של הלקוחות , שווה לקצב ההגעה הממוצע שלהם , כשהוא מוכפל בזמן הממוצע שהלקוחות מבלים במערכת , דהיינו:
בפרט, גורמים אחרים אינם יכולים להשפיע על המערכת.
את החוק, הידוע גם כמשפט ליטל, או התוצאה של ליטל, הוכיח ג'ון ליטל בשנת 1961.
אינטואיטיבית סביר לצפות שזמן ההמתנה במערכת יהיה תלוי בקצב ההגעה של הלקוחות ובזמן הטיפול בכל אחד מהם; אבל עקרונית, לא ברור שזמן ההמתנה הממוצע תלוי רק בקצב הממוצע ובזמן הטיפול הממוצע, ולא בהתפלגויות המעורבות.
בפרט, החוק מראה שאין שום דרך לשפר את זמן ההמתנה על ידי ניווט מושכל של הלקוחות, או על ידי שינויים בדרכי הטיפול שאינם מורידים את הזמן הממוצע.
החוק מתאים לכל מערכת, ואף למערכות בתוך מערכות אחרות.
בבנק, לדוגמה, התור יכול להחשב כתת-מערכת אחת, וכל כספר כתת-מערכת נוספת, אך למרות זאת ניתן להפעיל את חוק ליטל על כל אחד מהם בנפרד או על כל המערכת המורכבת יחד.
הדרישה היחידה היא שהמערכת יציבה - היא אינה במצב מעבר כמו אתחול או הפסקת פעולתה.
בחנות קטנה יש אזור מדפים לעיון במוצרים, ודלפק מכירה שיש בו מקום לאדם אחד בלבד.
כל לקוח עובר את אותו מסלול:
כניסה ← עיון ← דלפק ← יציאה
בעלי החנות ירצו מן הסתם להגדיל ככל האפשר את קצב מעבר הלקוחות בחנות (הנמדד במספר לקוחות בשעה).
כדי לנתח את זמן השהות בחנות כזו, יש למדוד את הזמן הממוצע לאדם בדלפק, ניצולת הדלפק (שעור הזמן בו הקופאי אכן משרת לקוח), וקצב מעבר הלקוחות במערכת.
בעלי החנות שואפים להביא למקסימום את הקצב הנ"ל.
לפי חוק ליטל, מספר האנשים הממוצע בדלפק שווה לקצב ההגעה של לקוחות (שהוא גם קצב המעבר), כפול זמן השירות הממוצע.
קצב ההגעה, אם כך, שווה למספר האנשים בדלפק חלקי זמן השירות.
אבל מכיוון שבדלפק יש מקום רק ללקוח אחד, מספר האנשים הממוצע שווה לניצולת.
בהנחה שאת זמן השירות לא ניתן לקצר, הדרך היחידה לשפר את קצב המעבר של לקוחות בחנות הוא להגדיל את הניצולת - למשל, על ידי קיצור זמן השהות באזור המדפים, והפניית אנשים להמתנה מול הדלפק.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא בפתרון מודלים שונים לתורים, ובפרט בפשוט ביותר מביניהם, תור M/M/1 ותור M/M/c.
חוק ליטלווד קובע כי אדם יכול לצפות לחוות אירוע שהסתברותו אחד למיליון (שהוגדר בחוק כ"נס") בשיעור של אחת לחודש.
את החוק טבע ג'ון אדנזור ליטלווד, מתמטיקאי מאוניברסיטת קיימברידג', באוסף של עבודותיו הקרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי".
מטרת חוק זה היא להפריך את ההסבר העל-טבעי לתופעות טבעיות שמה שמייחד אותן הן היותן נדירות וממילא ההתרחשות שלהן נראית כדבר בלתי מסתבר ללא הסבר על טבעי, והוא מהווה ניסוח קונקרטי לחוק המספרים הגדולים באמת.
ליטלווד מגדיר "נס" כאירוע יוצא דופן בעל משמעות מיוחדת המתרחש בתדירות של אחד למיליון.
הוא מניח שבמהלך שעות שבהן אדם ער ועירני, הוא יראה או ישמע "אירוע" אחד בשנייה, אשר עשוי להיות יוצא דופן או בלתי-יוצא דופן.
בנוסף, ליטלווד מניח כי האדם הוא ערני במשך כשמונה שעות ביום.
האדם יחווה תחת הנחות אלה ב-35 ימים כמיליון אירועים ויהיה אפשר לצפות אירוע "מיוחד" אחד כל 35 ימים בממוצע - ולכן, על פי הנמקה זו, אירועים שהם כביכול "נס" למעשה די שכיחים.
חוק ליטלווד נחקר רבות ונמצא כנכון בהקשרים רבים ושונים.
הוא שימש כדי להסביר מגוון רחב של תופעות, כולל התרחשות של צירופי מקרים, וחוק המספרים הגדולים באמת.
למרות יישומו הרחב, חוק ליטלווד הוא עדיין נושא לוויכוחים ומחקרים רבים בתחומי תורת ההסתברות והסטטיסטיקה.
חוק לימוד חובה, תש"ט-1949 הוא חוק שקובע כי בישראל מתקיים חינוך חובה – כל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר).
חוק לימוד חובה חל על ילדים ונערים שבתחילת שנת הלימודים מלאו להם 3 עד 17 שנה.
החוק מטיל חובה על הורי הילד לרשמו למוסד חינוכי ולדאוג להופעתו הסדירה של הילד ללימודים.
החוק אוסר על בית הספר בו לומד הילד לסלקו מהמוסד מבלי לדאוג לו למסגרת לימודית חלופית עד הגעת התלמיד לגיל 18 בתחילת כיתה י"ב והלימוד במוסדות חינוך חובה יהיה חינם עד לסיום כיתה י"ב.
חוק לימוד חובה קיים גם במדינות אחרות.
ניתן לבקש מהרשויות פטור מן החוק מסיבות רפואיות או למען חינוך ביתי.
משמעותו המעשית של החוק היא שכל הילדים בגילאי גן (החל מגיל 3), חינוך יסודי, חטיבות ביניים ועד כיתה י"ב חייבים ללמוד במוסד חינוכי מוכר.
לשם כך החוק קובע שהוריו של כל תלמיד אחראים לשלוח את ילדיהם שבגיל המתאים ללמוד במסגרות חינוך מתאימות.
עוד קובע החוק כי אם ילד עד גיל 15, לא ילמד במוסד כזה דינם של הוריו (כל אחד בנפרד) מאסר או קנס.
עיקרון נוסף שהוכנס בחוק הוא החובה של המדינה לספק את החינוך בחינם מן הגן ועד לסוף בית הספר העממי (דהיינו היסודי).
במהלך השנים הורחב החוק כך שהזכות לחינוך חינם היא עד כתה י"ב.
זהו אחד החוקים הראשונים שנחקקו בכנסת הראשונה, בספטמבר 1949 והראשון בחוקי החינוך במדינה.
חקיקת החוק הייתה אחד הסעיפים המרכזיים במצעה של מפא"י לקראת הבחירות הראשונות והייתה משאלת לב של דוד בן-גוריון כבר שנים קודם לכן.
החוק נחקק על אף המצב הכלכלי הקשה והדי מלחמת העצמאות שעוד לא לגמרי נמוגו, בשל החשיבות הרבה שהמדינה בכלל ובן-גוריון בראשה ראו בו.
במועד בו נחקק החוק נקבע תקופת לימוד חובה כלימוד בכיתות א'-ח' (בית ספר יסודי).
בשנת 1968 כאשר הוחלט על הנהגת רפורמה במערכת החינוך, והוקמו חטיבות הביניים, הוארכה תקופת לימוד החובה עד סיום כתה ט', ובשלב מאוחר יותר הוארכה תקופה זו עד לסיום כתה י'.
ביולי 2007 אישרה הכנסת את הארכתה של תקופת לימוד חובה עד לסיום כיתה י"ב.
לפיכך בתי ספר אינם רשאים "לנפות" תלמידים מבלי להציע להם מסגרת חלופית.
בשנת 1988 נחקק חוק החינוך המיוחד שהרחיב את החוק הקיים וקבע כי תלמידי החינוך המיוחד עד גיל 21 זכאים לחינוך מיוחד חינם.
בשנת 2001 עתרו מספר הורים לבג"ץ בטענה כי חוק לימוד חובה חינם אינן מיושם במזרח ירושלים, למרות שסופחה למדינת ישראל ב-28 ביוני 1967. עיריית ירושלים קיבלה את עמדת העותרים אך במשך השנים לא השקיע כספים בבניית מספיק כיתות לימוד במזרח העיר.
בפברואר 2011 קיבל בג"ץ את עתירתה של האגודה לזכויות האזרח, וקבע כי זכותם החוקתית של תלמידי מזרח ירושלים לחינוך נפגעת בשל מחסור במספר כיתות במערכת החינוך הרשמית במזרח העיר.
בית-המשפט דרש מעיריית ירושלים וממשרד החינוך להיערך בתוך חמש שנים, עד שנת 2016,
לקליטת כל תלמידי מזרח ירושלים המעוניינים בכך במערכת החינוך הרשמית.
בתחילת שנת 2010, יזמה תנועת "הכל חינוך", בראשות שי פירון, את הצעת "חוק אחריות המדינה לחינוך הציבורי".
בין השאר ביקשה ההצעה לעגן את "זכותו של כל תלמיד לחינוך הולם, איכותי, נגיש, זמין ותואם, ואוסרת על סוגים שונים של אפליית תלמידים.
בהצעה נכתב ש"המדינה תפעל למימוש הזכות לחינוך באמצעות פיקוח על בתי הספר, קביעת תוכנית לימודים ומימון "סל חינוך לתלמיד", המורכב מכלל שירותי החינוך להם זכאי כל תלמיד".
למרות שיותר מ-30 חברי כנסת מכל הסיעות תמכו בהצעה, החוק עורר התנגדות רבה בטענה שהוא למעשה יביא לפירוק החינוך הממלכתי ולהפרטת החינוך.
זאת מאחר שההצעה כללה אפשרות שמוסד חינוך לא יהיה מחויב יותר בתוכנית לימודי הליבה, תשלומי הורים ומימון מגופים פרטיים לבתי ספר יהיה מותר.
הצעת החוק לבסוף לא קודמה.
אף על פי שאינו מוזכר בחוק, מקובל היום במדינת ישראל שהורה רשאי לבקש מהרשויות לחנך את ילדיו בביתו במסגרת חינוך ביתי.
לטענת התומכים בחוק, חוק זה נחקק על מנת לתת הזדמנות שווה לכל ילדי המדינה, ללא אפליה על פי רקע כלכלי או עדתי.
כמו כן הוא בא לחייב את כלל ילדי ישראל לקבל השכלה מינימלית ולצמצם את הבערות ואף את האנאלפביתיות, שהייתה קיימת בימי חקיקת החוק, גם אם בחלק קטן מהציבור.
המתנגדים טענו שהחוק מיותר ומאפשר כפייה פסולה ללא צורך, שכן ההורים דואגים לחינוך ילדיהם ואין צורך בחוק שיכפה עליהם לעשות זאת.
המתנגדים מצביעים על סיבה אחרת לגמרי לחקיקת החוק, והיא הרצון להשתלט על החינוך של ילדי העולים ולכפות עליהם חינוך בניהול המפלגה השלטת, מפא"י.
בעוד שסעיף 10 לחוק מאפשר לכל הורה לבחור את זרם החינוך שבו ילמד ילדו, ומחייב את המדינה לדאוג לכך שלתלמיד יהיה מוסד לימודים מהזרם הרצוי במקום מגוריו, החוק אינו מאפשר בחירה מעין זאת במחנות עולים ושם הונהג חינוך אחיד של המדינה, אשר לא תמיד התאים לרצונותיהם של ההורים.
בעזרת חוק זה, חויבו העולים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר אלו של המדינה ולא לבתי ספר פרטיים בהם הם היו מעוניינים.
עיקר הביקורת בעניין זה היה על רקע דתי, דבר שאף הסתיים במשברים קואליציוניים.
החוק נחקק בתקופת שיטת הזרמים בחינוך, כאשר כל הורה בחברה היהודית בחר עבור ילדיו מסגרת לימודים של אחד מהזרמים האידאולוגיים: הזרם הכללי, זרם העובדים, זרם המזרחי וזרם אגודת ישראל.
בשנת 1953 נחקק חוק חינוך ממלכתי שביטל את הזרמים בחינוך ויצר את מערכת החינוך הממלכתית.
עם זאת, לימודים במוסדות של החינוך העצמאי מוכרים גם הם כלימודים במסגרת חוק לימוד חובה.
במהלך השנים שימש החוק את המדינה במאבקה נגד הורים אשר בחרו לשלוח את ילדיהם לבית ספר אחר מזה שיועד להם על ידי מערכת החינוך ובעיקר כנגד הורים שסירבו לשלוח את ילדיהם לבית ספר מסוים.
כך למשל, כאשר הוקמו בתי הספר של רשת דרכי נועם, נשלחו להורים התרעות על כך שהם מפירים את חוק לימוד חובה, ובמקרים מסוימים הורים זומנו לחקירה על הפרת החוק, אף על פי שלכל היה ברור שהילדים אכן הולכים לבית ספר.
חוק לימוד חובה הוא גם הסמכות החוקית לבקרה על חינוך ביתי במדינת ישראל.
חינוך ביתי הוא תהליך חינוכי אשר מנוהל מבית התלמיד וניתן בעיקר על ידי משפחתו ולא במוסדות פורמליים חיצוניים ממלכתיים או פרטיים דוגמת בתי ספר.
חינוך ביתי יכול להיעשות גם דרך מורים פרטיים.
בחוק חינוך חובה יש פיקוח על החינוך הביתי.
ביוני 1984 תוקן החוק ונקבע בו שחינוך החינם יחל מגיל שלוש ושההרחבה תבוצע בהדרגה על פני שש שנים.
יישומו של התיקון התעכב במשך עשרות שנים, והוא נדחה שנה אחר שנה מסיבות תקציביות (הערכת משרד האוצר הייתה שעלות היישום היא כ-900 מיליון ש"ח לשנה).
בשנת 1999 הוכנס תיקון נוסף, לפיו תיושם הרחבת תחולת החוק באופן הדרגתי על פני תקופה של עשר שנים.
גם תיקון נוסף זה מיושם באופן חלקי מאוד, בנימוק של חוסר תשתית מתאימה.
היישום מתבצע באמצעות צווים, המוצאים מעת לעת ומפרטים את היישובים בהם יוחל החוק.
הוצאת הצווים נעשית לאחר היוועצות עם ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
החל משנת 2015 חל חינוך חובה חינם מגיל 3 בכל הארץ, כחלק מיישום מסקנות ועדת טרכטנברג.
עקב טענת הגננות לגבי חוסר התאמת המבנה הפיזי של הגנים ותקן הגננות לתיקון קם ב-2012 ארגון הגננות המחנכות.
חוק לינוס תואר לראשונה בחיבורו המפורסם של אריק ס.
ריימונד, "הקתדרלה והבזאר" העוסק בפיתוח תוכנה באמצעות קוד פתוח.
ריימונד, טען כי "בעזרת מספר גדול דיו של בודקי גרסאות בטא ומפתחים-מסייעים, כמעט כל בעיה ניתנת לסיווג מהיר, והפתרון יהיה מובן מאליו למישהו".
הוא קרא לעיקרון זה חוק לינוס, על פיו "בעזרת מספיק עיניים, כל הבאגים שטחיים" (ציטוט המיוחס ללינוס טורבאלדס).
עיקרון זה חל לא רק על פיתוח תוכנה; מערכות נוספות מיישמות עיקרון דומה.
חוק ארניסון: בעזרת מספיק עיניים, נחשפים כל התכנים הבלתי ראויים.
במערכות פרסום פתוחות, פורומים, ויקיפדיה, אינדימדיה וכדומה, בהן כל גולש רשאי לפרסם והעריכה מתבצעת לאחר הפרסום לקהל הרחב.
הקוראים הם הראשונים בחשיפה של תוכן בעייתי ודיווח למנהלי הפורום או האתר.
בנוסף פרסום תוכן בעייתי מאפשר לכותב המקורי לתקן עצמו ולהבהיר את הנושא, לאחר שהקוראים חושפים לכותב את הבעיות בטקסט שהפיץ.
באופן כללי ריימונד מדגים היטב איך עובד החוק כאשר יש הרבה עיניים שבוחנות את החלקים הרלוונטיים.
בפרט הוא מתייחס לתהליך פתרון הבעיה לאחר שכבר התמקדו בה.
אולם התנאי הזה לא תמיד מתקיים.
לא תמיד ימצאו מספיק בודקים שיבדקו את כל החלקים השונים של התוכנה.
ה"חוקים" עצמם מנוסחים בצורה שאינה ניתנת להפרכה: אם נמצא תוכן לא ראוי שלא נחשף, או בעיה שנשארה בקוד זמן רב בלי להתגלות או שפתרונה אינו "מובן מאליו" לאף אחד, אין זה מפריך את החוק, אלא מדגים שלא שזפו את התוכן או הקוד מספיק עיניים.
מכאן שיש להבין את החוקים הללו בצורה מוגבלת.
משמעות החוקים אינה שקוד פתוח או תוכן פתוח הם מחוסרי בעיות מעצם היותם פתוחים, אלא שעובדת היותם פתוחים מעניקה להם ממד של איכות באופן שבמתודולוגיות שאינן פתוחות יידרשו משאבים יקרים (צוותי בודקים ועורכים) על מנת להשיג איכות דומה.
חוק לנץ הוא חוק פיזיקלי בתחום המגנטיות, לקביעת כיוון הכא"מ (כמות אנרגיה ליחידת מטען, ראשי תיבות של כוח אלקטרו-מניע) והזרם החשמלי המושרים על ידי שינוי בשטף המגנטי.
החוק נקרא על שם הפיזיקאי הגרמני-בלטי היינריך לנץ, אשר ניסח אותו בשנת 1834.
ובאופן ספציפי יותר, השדה המגנטי המושרה על ידי זרם שואף לבטל את השינוי בשטף המגנטי היוצר אותו.
חוק לנץ בא לידי ביטוי בסימן השלילי, הקובע את כיוון הכא"מ המושרה, בחוק פאראדיי:
חוק זה נובע מחוק שימור האנרגיה; אילו הכא"מ המושרה היה גורם להגדלת השינוי בשטף המגנטי, אז השטף המגנטי היה גדל עוד יותר (בגלל הגידול בזרם), ויוצר בכך גידול נוסף בזרם, וכן הלאה עד אינסוף, תוך ביצוע עבודה אינסופית.
כאשר השטף המגנטי בכריכה גדל, נוצר בכריכה שדה מגנטי ההפוך בכיוונו לשדה בו נמצאת הכריכה.
כאשר השטף המגנטי בכריכה קטן, נוצר בכריכה שדה מגנטי השווה בכיוונו לשדה בו נמצאת הכריכה.
חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ג-2002 הוא חוק ישראלי שנועד להסדיר את החזקתם של כלבים בישראל.
החוק נחקק בישראל ב-2002, בעקבות הצעת חוק מטעם משרד החקלאות.
החוק קובע מסגרת כללית להחזקת כלבים בארץ: חובת הרישיון לכלבים, צורת הרישיון, הגדרת כלב מסוכן, הקמת מרכז רישום ארצי, סמכויות תפיסת כלבים של הרשויות, ועוד.
עד לחקיקת חוק זה, החוק המרכזי שהתייחס ישירות לאופן ההחזקה של כלבים היה , לצד חקיקת-עזר עירונית ברשויות המקומיות השונות.
החוק קובע כי בעליו של כלב שגילו מעל לשלושה חודשים חייב ברישיון עבור החזקתו.
הרישיון יינתן לאחר תשלום אגרה, חיסון כנגד כלבת וסימון הכלב באמצעות שבב אלקטרוני תת-עורי.
תוקף הרישיון הוא לשנה אחת.
במקרה שבעל הכלב מעבירו לאחר, חלה על הבעלים החדשים חובת רישוי מחדש.
בחוק נקבע כי שר החקלאות רשאי להתנות רישוי של כלב מסוכן בהסדרת ביטוח צד ג' כנגד פגיעות גוף ורכוש, אך חובה כזו לא נקבעה בתקנות.
הרופא הווטרינר העירוני רשאי לסרב לתת או לחדש רישיון לפי שיקול דעתו, מסיבות שונות - ובכללן עבירות שעבר בעל הכלב.
אם בוטל רישיונו של הכלב, בעליו חייב למסור אותו בתוך 24 שעות לידי –
מאורת הרשות - מתקן שקבעה רשות מקומית, באישור המנהל, לאכסון כלבים
יוקם מרכז רישום ארצי לכלבים במשרד החקלאות ובהם פרטי הכלבים.
במרכז הרישום יתנהל רישום של כלבים שנשכו, וכן רישום של בעלים שהחזיק שני כלבים או יותר שנשכו.
הרופא הווטרינר העירוני ידווח למרכז הרישום על כלבים שסומנו על ידו, רישיונות שנתן או ביטל, ופעילות תוקפנית של כלב שהובאה לידיעתו.
ייקבעו נהלים למסירת מידע לציבור.
מתוך חוק המדינה נגזרות תקנות חוק עזר עירוניות, התקפות ברשויות עירוניות, הקובעות כי המחזיק כלב חייב לשמור עליו בחצרו.
כשהכלב יוצא לרשות הרבים בשטח העיר, הוא חייב להיות מוחזק ברצועת הולכה בידי אדם שיכול לשלוט עליו.
אורך רצועה מקסימלי לכלב רגיל נקבע בתקנות 2005 עד חמישה מטר.
לכלבים המוגדרים "כלבים מסוכנים" יש הגבלת רצועה לשני מטר בלבד והם מחויבים במחסום על פיהם גם בבית אם יש בבית ילד שגילו עד 16 שנים.
אף כי בחוק הסדרת הפיקוח הוגדרה רק מידה מקסימלית לאורך הרצועה, ב-2009 חוקקו לחוק צער בעלי חיים תקנות הקובעות בין היתר גם מינימום נדרש של אורך רצועה, וכן של שטח חצר עבור כלב הקשור בחצר.
התקנות קובעות גם חיוב לספק לכלב מים, מזון, צל ותנאי מחיה אחרים, וכן את החיוב להוציאו לטיול, לפי צרכיו.
עבירה על תקנות אלה דינה מאסר.
אם לכלב אין רישיון בר תוקף או שהוא מוחזק שלא על פי התקנות, רשאי הרופא הווטרינר העירוני או המפקח העירוני לתופסו ולהעבירו למאורת הרשות.
בסמכות הווטרינר העירוני גם לבטל את רישיונו של הכלב (אם קיים רישיון כזה) עם התפיסה.
אם פנה בעל הכלב למאורת הרשות בבקשה להחזירו, רשאי הרופא הווטרינר העירוני, על פי שיקוליו, להחזיר את הכלב ולהנפיק לו רישיון, או להתנות תנאים לקבלת הכלב והרישיון.
אם תוך עשרה ימים מקבלת הודעת התפיסה לא פנה בעל הכלב, רשאי הרופא הווטרינר העירוני למסור את הכלב לכוחות הביטחון או לכל גורם אחר.
אם לא ניתן למוסרו לגורם כלשהו, רשאי הרופא הווטרינר העירוני להורות על המתתו, ולהשית את הוצאות המתתו על בעלי הכלב.
כלב שגילו מעל שלושה חודשים שנשך ונשיכתו גרמה לחבלה או להריגה.
כלב מגזע מסוכן, כלומר גזע שהשר, באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, קבע לגביו בתוספת לחוק, שהוא מסוכן.
כלב שבא מהכלאה של גזע מסוכן עם גזע אחר, כשקיים דמיון בין דפוסי התנהגותו ותכונותיו הפיזיות לבין דפוסי התנהגותו ותכונותיו הפיזיות של הגזע המסוכן.
בהכנת רשימת גזעי הכלבים שהוכרזו כמסוכנים בישראל, נלקחו בחשבון שתי תכונות עיקריות של הכלב: מידת תוקפנותו ומידת הנזק שהוא עלול לגרום.
שמונה גזעי כלבים מוגדרים כ"כלב מסוכן" בחוק להסדרת הפיקוח על כלבים, והם:
סטאפורדשייר בול טרייר (סטאף אנגלי)
המחזיק כלב ללא רישיון בר תוקף, והמאפשר יציאתו של כלב מחוץ לחצריו - דינו שישה חודשי מאסר.
המחזיק כלב מסוכן בניגוד להוראות או המוסר מידע כוזב בפרט מהותי - דינו שנת מאסר.
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים
(המוכרות גם כ"חוק הכלבים המסוכנים") הותקנו מכוח ה.
התקנות נועדו לקבוע את זני הכלבים המסוכנים ולהטיל שורת הגבלות על זני כלבים מסוכנים והדומים להם.
התקנות הותקנו רק בשנת 2004, לאחר שורת תקיפות חמורות של אנשים בידי כלבים מסוכנים, ומותה של ילדה בת ארבע מתקיפת כלב אמסטף שהיה מעורב בקרבות כלבים.
בחוק אושר יבוא כלב מסוכן תחת שורת הגבלות חמורות.
גיל בעליו של הכלב עולה על 18 שנה.
הכלב מסורס או הכלבה מעוקרת.
הכלב הוחזק בידי בעליו לפחות שנה וחצי קודם למועד יבואו.
תקנות הכלבים המסוכנים אוסרות להרבות כלבים מסוכנים בישראל.
יש לעקר או לסרס כלב מסוכן בהגיעו לגיל חצי שנה ואילך.
אם יש אישור שלא לעקרו או לסרסו עקב סכנת חיים לכלב, יש למנוע ממנו הזדווגות.
על החזקת כלב מסוכן יש שורה של הגבלות, ובהן:
החזקת כלב מסוכן מותרת רק בידי בני 18 ומעלה.
החזקת כלב מסוכן ברשות הרבים הוגבלה לידי אדם בוגר מגיל 18. הכלב חייב להיות מוחזק ברצועה שאורכה לא יעלה על שני מטרים, וכשפיו חסום בזמם.
קיים איסור למכור או למסור כלב מסוכן לזולת למעט מסירה לכוחות הביטחון, לווטרינר עירוני, מכלאה שאישר רופא וטרינר עירוני או לאדם אחר שאישר הרופא הווטרינר העירוני לאחר שהשתכנע שלא ניתן למסור את הכלב המסוכן למערכת הביטחון ושאין בכך כדי לפגוע במטרות החוק.
ב-20 בספטמבר 2007 נכנסו לתוקף תקנות המאחדות את הקנסות ברחבי הארץ.
עד אז כל רשות עירונית קנסה לפי חוקי העזר שלה.
חלק מהקנסות מתייחס לכלל כלבים וחלק מהם מתייחס לכלבים מסוכנים בפרט.
הקנס על טיול עם כלב מסוכן ללא זמם הוא 1,000 שקלים.
יבוא כלב מסוכן לארץ ללא היתר הקנס יעמוד על 10,000 שקלים.
התקנות שהופעלו ב-2004, עוררו התנגדות רבה בקרב מגדלי הכלבים, ובמיוחד אצל אלו שמגדלים את הזנים המפורטים.
ב-1 בספטמבר 2005 אשרר בית המשפט העליון את החוק ודחה עתירה של תנועת 'תנו לחיות לחיות' והתאחדות הכלבנות הישראלית, נגד מימוש החוק בידי משרד החקלאות.
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2005
בתקנות אלו נוספו פרטים שונים שהחוק המקורי לא התייחס אליהם או לא פירטם.
אורך רצועה מרבי של כלב רגיל ברשות הרבים יהיה 5 מטר.
חיוב על שימת שלט "זהירות כלב" בחצר, וקנס של 3,000 שקלים על עובר תקנה זו.
ובהם כלב שכבר מסומן בשבב, לא יוחלף בשבב חדש.
מחיר אגרות (לכלב מסורס ולכלבה מעוקרת אגרה מופחתת), הצמדתן למדד, פטורים מאגרות (בעל כלב נחייה וארגונים לטיפול בבעלי חיים).
פרטי הרישום המלאים שיש להעביר על כלבים ובעליהם ל"מרכז לרישום כלבים".
פרטי המידע של המרכז לרישום כלבים שפתוחים לציבור הרחב.
כל רשות מקומית תעביר 5 שקלים מהתשלום שהיא גובה עבור הרישיון לכלב לידי מרכז הרישום לכלבים אחת לחודש לצורך תפעולו.
רופא מחוזי חייב לדווח על כל התנהגות תוקפנית של כלב למרכז הרישום.
מרכז הרישום חייב לדווח לרופא הווטרינר העירוני שבתחומיו גר בעל הכלב, ולרופא הווטרינר הממשלתי על כל תקיפה או נשיכה של כלב.
מרכז הרישום ינהל מידע על כלבים אובדים וידווח לבעל הכלב ולרופא הווטרינר העירוני.
לפני רישום במרכז הרישום על כלב שהפך למסוכן, בעל הכלב יקבל הודעה על כך, ותנתן לו האפשרות להתגונן בפני הרופא הווטרינר העירוני.
חקיקה בנושא כלבים במדינות אחרות
בחקיקת החוק הצטרפה ישראל למדינות מערביות שבהן ישנן הגבלות חמורות על גידול כלבים מסוכנים.
בבריטניה נחשבים ארבעה גזעים למסוכנים: פיט בול טרייר, טוסה אינו, דוגו ארגנטינו, פילה ברזילרו; וכן כל הכלאה של פיט בול.
צריך רישיון מיוחד להחזקתם, שמותנה בסירוס וביטוח מתאים.
בגרמניה קיים משנת 2001 איסור על יבוא ארבעה גזעים שנחשבים למסוכנים: פיט בול, אמסטף, סטפורדשייר בול-טרייר ובול טרייר; החוק גם אוסר יבוא כלבים מהכלאות הכוללות זנים אלו.
בצרפת, בהולנד ובספרד ישנם חוקים במיוחד כנגד פיטבול.
באירלנד ישנם חוקים הקשורים לשליטה של בעל הכלב מזנים מסוכנים בשטח ציבורי.
בארצות הברית ישנם חוקים שונים לפי מדינות; שתים עשרה מדינות אוסרות על גידול כלבים מזנים מסוימים.
במדינת דלאוור החוק מאפשר להרוג כלב מכל סוג התוקף בעל חיים או אדם בשעת התקיפה.
חוק דומה קיים בבריטניה המתיר לבעל משק חי להרוג כלב שמפחיד את בעלי החיים שלו בתקיפה או במרדף.
בעקבות ביקורת ציבורית ומקצועית חריפה על הבעייתיות בשימוש בגזע ככלי עיקרי לסיווג מסוכנות כלבים בעיני החוק, רשויות ברחבי העולם החלו בחקיקת חוקים המגבילים אחזקת כלבים מסוכנים המשתמשות בהגדרות שאינן כוללות את גזעו של הכלב (ואף אוסרות על שימוש בגזע כקריטריון).
מספר הכלבים מזן מסוכן עומד על 4,837 שהם 2.2 אחוז מתוך כלל הכלבים.
כאשר 20% מהכלבים הזכרים מזן מסוכן מסורסים ו-49% מנקבות הכלבים מזן מסוכן מעוקרות.
בשנים 2004–2006 דווחו 2,185 נשיכות של כלבים, מתוכן 82 נשיכות של כלבים מזן מסוכן.
מעיון בדוח עם זאת שניכרת מגמת עליה בנשיכות של כלבים שאינם מסוכנים ומגמת ירידה בנשיכות של כלבים מסוכנים, עדיין ב-2006, מספר הנשיכות של כלבים מסוכנים עומד באחוז אחד יותר למספרם באוכלוסיית הכלבים הכללית (3.2%).
לפרטים מלאים ניתן לעיין במסמך הבא: נתונים סטטיסטים במרכז רישום הכלבים שנקלטו עד ליום 31/12/2006
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח–1998 נחקק בישראל בשנת 1998, והוא אוסר על הטרדה מינית ועל התנכלות על רקע של הטרדה מינית.
העמדה לדין עקב הטרדה מינית הייתה נהוגה עוד קודם לכן, בהתאם לסעיפים בחוק העונשין.
ב-1997 כתבה אורית קמיר מאמר ובו הצעה לחוק למניעת הטרדה מינית.
את המאמר שלחה לכתב העת "משפטים", לוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת ולבית המשפט העליון.
המאמר השפיע על דיוני הוועדה בכנסת, בראשות יעל דיין, והוביל להצעת חוק שאושרה בשנת 1998 והייתה לחוק למניעת הטרדה מינית.
סעיף 1 לחוק מציג את מטרת החוק: "חוק זה מטרתו לאסור הטרדה מינית כדי להגן על כבודו של אדם, על חירותו ועל פרטיותו, וכדי לקדם שוויון בין המינים".
במדינת ישראל, כמו במקומות אחרים בעולם, הטרדה מינית היא תופעה חברתית נפוצה הפוגעת באנשים רבים ובמיוחד בנשים.
הטרדה מינית היא פגיעה בכבוד האדם, בחירותו, בפרטיותו ובזכות לשוויון.
היא פוגעת בכבודו העצמי ובכבודו החברתי של המוטרד.
היא משפילה ומבזה את אנושיותו, בין השאר על ידי התייחסות אל האדם כאל אובייקט מיני לשימושו של המטריד.
הטרדה מינית שוללת את האוטונומיה של המוטרד ואת שליטתו בגופו ומיניותו, פוגעת בזכותו להגדרה עצמית ופולשת לפרטיותו, וכן מפלה אותו לרעה לעומת אנשים אחרים.
הטרדה מינית כלפי נשים גורמת להשפלתן ביחס למינן או למיניותן ומקשה עליהן להשתלב כחברות שוות בעולם העבודה וביתר תחומי החיים, ובכך היא פוגעת בשוויונן.
החוק המוצע נועד להוקיע את ההטרדה המינית בכל הקשר שהוא ולגבי כל אדם.
הצעת חוק זו באה להגביר את המודעות הציבורית לחומרת התופעה, תוך חינוכו של הציבור הרחב לכיבוד הזולת.
החוק אינו מתיימר לאכוף מוסר או להתערב ביחסים חברתיים מרצון, אלא למנוע מאדם לכפות את עצמו על מי שאינו מעוניין בכך, ובמיוחד כשהדבר נעשה תוך שימוש לרעה בעמדת כוח.
פסק דין של בית המשפט המחוזי בירושלים הרחיב בעניין זה:
החוק למניעת הטרדה מינית בא לשנות דפוסי התנהגות שרווחו בחברה, בצבא ובמקומות עבודה ולהבטיח מקום עבודה בטוח ושלו השומר על צלם אנוש וכבוד האדם.
החוק למניעת הטרדה מינית מחנך את הציבור להתנהג בהתאם לנורמה החדשה ומטרתו למנוע התייחסות מינית, מקום בו נדרשת התייחסות מקצועית, וזאת, כיוון שהתייחסות מינית במקומות אלה פוגעת בביטחונם, בכבודם ובפרטיותם של בני אדם.
החוק למניעת הטרדה מינית מגדיר חמישה סוגי התנהגות המהווים הטרדה מינית, וקובע שהתנהגות כזו היא בגדר עבירה פלילית שעונשה מאסר, ועוולה אזרחית המאפשרת לבית המשפט לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק.
סחיטה באיומים – כאשר המעשה שהאדם נדרש לעשותו הוא בעל אופי מיני.
מעשים מגונים – סעיף זה מפנה לעבירה פלילית שקיימת מזה עשרות שנים בחוק העונשין הפלילי.
הצעות חוזרות בעלות אופי מיני, המופנות לאדם אשר הראה למטריד כי אינו מעוניין בהצעות האמורות (כאשר ההצעות מוצעות תוך כדי ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך או טיפול – זו הטרדה מינית גם אם המוטרד לא הראה למטריד כי אינו מעוניין בהצעות).
התייחסויות חוזרות המופנות לאדם, המתמקדות במיניותו, כאשר אותו אדם הראה למטריד כי אינו מעוניין בהתייחסויות האמורות (כאשר ההתייחסויות נעשות תוך כדי ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך או טיפול – זו הטרדה מינית גם אם המוטרד לא הראה למטריד כי אינו מעוניין בהצעות).
התייחסות (אפילו חד פעמית) מבזה או משפילה המופנית לאדם ביחס למינו או למיניותו, לרבות נטייתו המינית.
בנוסף לאיסור הטרדה מינית, החוק אוסר גם התנכלות על רקע של הטרדה מינית, בין אם ההתנכלות היא כלפי המוטרד, כלפי אדם המסייע לו או עד בהליך שעוסק בהטרדה מינית.
התנכלות היא עבירה פלילית ועוולה אזרחית.
דברי ההסבר להצעת החוק מציינים:
מאחר שמקום העבודה הוא בדרך כלל המקום שבו תופעת ההטרדה המינית היא השכיחה ביותר, ובו הפגיעה במוטרד אף חריפה יותר בשל האיום על פרנסתו, מוצע לחייב את המעביד בנקיטת אמצעים, שיהיה בהם הן כדי למנוע את התופעה, והן כדי לטפל בה ביעילות, לאחר התרחשותה.
בהתאם לכך, החוק מטיל חובה מיוחדת על המעביד וקובע: "מעביד חייב לנקוט אמצעים סבירים, בנסיבות העניין, כדי למנוע הטרדה מינית או התנכלות במסגרת יחסי עבודה, על ידי עובדו, או על ידי ממונה מטעמו אף אם אינו עובדו, ולטפל בכל מקרה כאמור".
במקרה שמעביד לא מילא את חובותיו על פי החוק והתקנות, הוא עשוי לשאת באחריות לעוולה שביצע העובד.
מעביד המעסיק יותר מ-25 עובדים חייב לקבוע תקנון שבו יובאו עיקרי הוראות החוק בדבר הטרדה מינית במסגרת יחסי עבודה, ויפורטו בו דרכי הגשת התלונות שעניינן הטרדה מינית והטיפול בהן.
בשנת 2012 הוארכה תקופת ההתיישנות על פי החוק, וזאת בין היתר בנימוק שכיום כבר אין מחלוקת באשר לחשיבותו.
בתיקון מיולי 2023 נקבע שבשל הטרדה מינית או בשל התנכלות שבוצעו מתוך מניע של גזענות או עוינות כלפי ציבור, יוכפל הסכום
בשנת 2014 תוקן החוק ונקבע כי אדם שיפיץ באינטרנט תמונות מיניות של אדם אחר ללא רשותו יהיה חשוף לעונש של עד חמש שנות מאסר.
הרחבה זו מיועדת למנוע תופעות של "פורנוגרפיית נקם".
בספטמבר 2014 פסק בית המשפט העליון כי מעשה אונס אינו בגדר הטרדה מינית כמשמעה בחוק.
משמעות הפסיקה היא שתביעה נזיקית של עובדת כנגד מנהל או מעביד שאנס אותה תידון בבית משפט השלום ולא בבית הדין לעבודה.
עם זאת, פסק בית המשפט, שאחריות מעביד לפי סעיף 7 לחוק (אחריותו למנוע מעשים של הטרדה מינית ולטפל בתלונות בגינם), חלה גם על עבירות של אונס.
בשנת 2023 תוקן החוק והורחב כך שיטיל אחריות גם על מזמין השירות לדאוג לסביבה בטוחה לעובדי קבלני השירות המועסקים בחצריו.
החוק למניעת הטרדה מינית כולל שלוש דרכים לטיפול בהטרדה מינית בעבודה:
אפיק פלילי – דרך תלונה במשטרה וחקירה פלילית
אפיק אזרחי – הגשת תביעה אזרחית נגד מקום העבודה או המטריד
אפיק משמעתי – הגשת תלונה במקום העבודה לממונה מטעמו.
ניתן לפעול בכל אחת מדרכים אלה ביחד או לחוד (אחת לא מבטלת את החובה או הזכות לפעול בדרכים האחרות).
לדוגמה, אם מישהי הוטרדה בעבודה, חובות המעביד (למעט סייגים מאוד מסוימים) עומדות בעינן בין אם הוגשה תביעה אזרחית או פלילית ובין אם לאו.
החוק אוסר התנכלות על רקע הטרדה מינית שהיא פגיעה בעובד על רקע של תלונה או מקרה של הטרדה מינית או כל סוג של טיפול, תמיכה או מתן עדות על רקע זה.
עיקרי חובות המעביד הם אלה (מתוך החוק, התקנות למעביד והתקנון לדוגמה שפורסם ביחד עם החוק): "מעביד חייב לנקוט אמצעים סבירים, בנסיבות העניין, כדי למנוע הטרדה מינית או התנכלות במסגרת יחסי עבודה, על ידי עובדו, או על ידי ממונה מטעמו אף אם אינו עובדו, ולטפל בכל מקרה כאמור".
החוק גם מפרט איך מעביד אמור לעשות זאת:
לקבוע דרך יעילה להגשת תלונה ולבירור התלונה
מעביד המעסיק יותר מ-25 עובדים חייב לקבוע תקנון שבו יובאו עיקרי הוראות החוק בדבר הטרדה מינית והתנכלות במסגרת יחסי עבודה ויפורטו בו דרכי הגשת התלונות שעניינן הטרדה מינית או התנכלות והטיפול בהן
למנות אחראי על מניעת הטרדה מינית בעבודה (רצוי אישה) לריכוז, תחקור וטיפול בתלונות
למנות יותר מאחראי אחד אם יש צורך בכך, כדי לאפשר גישה נוחה לאחראי, בהתחשב במספר מקומות העבודה ובפיזורם הגאוגרפי
למנות ממלא מקום לאחראי כאשר נבצר מהאחראי למלא את תפקידו מכל סיבה שהיא ובמידה שאין אחראי אחר שיכול למלא את מקומו
להקל על הגישה לאחראי ולתת לו את התנאים הדרושים למילוי תפקידו
לטפל ביעילות במקרה של הטרדה מינית או התנכלות שידע אודותיהם, וכן לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את הישנות המעשים האמורים וכדי לתקן את הפגיעה שנגרמה למתלונן עקב ההטרדה או ההתנכלות
לקיים פעולות הסברה והדרכה בנושא...
המשמעות של האפיק המאפשר הגשת תלונה בתוך הארגון היא כי על מעבידים לייצר מנגנון פנים ארגוני, שבו ממונה אדם כאחראי לנושא שהוא מתאים לתפקיד או קיבל הכשרה מתאימה לבירור מקרים של הטרדה מינית.
כמו כן, שמוגדר נוהל ברור וידוע לטיפול במקרים של הטרדה מינית ושיש תקנון זמין לכלל באי הארגון (עובדים, אורחים, לקוחות וספקים).
על הארגון לשמור על סודיות המקרים ולעשות כל שביכולתו למנוע אותם ואת חזרתם.
ולבסוף, עליו לקיים פעולות הדרכה והסברה תקופתיים.
פסק דין של השופטת ורדה וירט-ליבנה
פסק דין של השופטת ורדה וירט-ליבנה, שניתן בבית הדין הארצי לעבודה, עסק במנהל שקיים יחסי מין עם עובדת הכפופה לו, ונתבע על ידי העובדת על הטרדה מינית, ובו נקבעו כללים אחדים בעניין זה:
"הוראות החוק מבקשות לעטוף את העובד או העובדת במעטפת הגנה עבה, אך עם זאת אינן מבקשות לחסום אפשרות לפיתוח קשרים אישיים מרצון חופשי במקום העבודה או לאכוף הלכות מוסר בדרך כלשהי.
החוק מבקש להציב נורמות התנהגות ראויות ומחמירות במקום בו קיימת מערכת יחסים אשר מעצם מהותה וטיבה מוּעדת לניצול.
זאת, על מנת להרתיע ממונה במקום עבודה מלבצע בכפוף או בכפופה לו מעשים אשר יכולים לעלות כדי הטרדה מינית.
אין באמור בחוות דעתי כדי לשלול, ולו במקצת, את היות מקום העבודה הסביבה הטבעית ביותר ליצירת מערכות יחסים של זוגיות, ופיתוח קשרים אישיים והתאהבויות בין חברים לעבודה.
הכל, בכפוף לחובת הזהירות של בעל המרות כלפי הכפופים לו".
"בנסיבות מסוימות, סבורים אני כי גם היענות של ממונה ליוזמתה של מי שכפופה לו לפיתוח קשר כלשהו עמו, יכול להיחשב ניצול יחסי מרות.
על הדרישה ממי שכח הסמכות בידיו, הוא הממונה, לעמוד בפני יוזמה או 'פיתוי' המוצב בפניו, בנסיבות מסוימות, עוד ארחיב בהמשך פסק הדין.
כן ארחיב בבחינת 'פיתוי' כאשר מדובר בסביבת עבודה שהיא איננה הסביבה הטבעית, אלא סביבה של עמדות חולשה מול עמדות כח וסביבה רוויית אינטרסים."
"הדין הפלילי כמו גם האזרחי מבקשים להנהיג נורמות ראויות, לפיהן בעלי מרות ידעו, כי מוטלת עליהם אחריות כלפי הכפופים להם.
אחריות זו איננה מתמצית בדל"ת אמותיה של העבודה, השירות הצבאי, הלימודים או הטיפול הרפואי.
היא באה ליצור מקום עבודה מוגן למי שכפופים למרותו של בעל המרות, ומחייבת מידה מחמירה של זהירות.
אחריות זו תחייב את בעל המרות, המעוניין בפיתוח קשר עם מי שכפוף לו, לעמוד בחובת גילוי נאות, ולדווח על כך לממונים.
כך מחייבים הנהלים בחברה בה עובדים המערערת והמשיב, ועל כך העיד המשיב בעצמו; כל עוד היחסים אינם גלויים, ידועים ומוסכמים, עלולים מעשים הנעשים מצידו של בעל מרות להתפרש, בשעת אמת, כמעשים לא רצויים, ולא יהיה די בטענה, לפיה ניתנה להם הסכמה, או שנעשו מבלי הבעת חוסר עניין.