tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםציוןתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלוי6 בינואר 2026 – קבוצה 11מייקל הרפז"Story of my life"90%עבר2אלונה ארז"Stay"96%עברה3גל דה פז"A Natural Woman"78%עברה4תמיר לוי"Smells Like Teen Spirit"49%ניצל מהדחה5איתן אהרון"עוד יהיה לי"55%הודח6נועם בתן"לילות וקללות"96%עבר7 בינואר 2026 – קבוצה 21נווה לוי"מדמואזל"88%עבר2אגם חזן"How Far I'll Go"66%ניצלה מהדחה3שקד סולומון"עננים"79%עבר4דורין אור"לילות וקללות"52%הודחה5שירה זלוף"כל הזמן הזה"86%עברה
בשלב זה, כל מתמודד ביצע שיר של שלמה ארצי לבחירתו.
בסוף השלב צומצמה הנבחרת ל-7 מתמודדים.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםציוןתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלוי10 בינואר 2026 – קבוצה 11תמיר לוי"נבראתי לך"79%הודח2שירה זלוף"איסלנד"92%עברה3שקד סולומון"שדות של אירוסים"55%ניצל מהדחה4גל דה פז"אחרי הכל את שיר"81%עברה11 בינואר 2026 – קבוצה 21מייקל הרפז"תגידי"90%עבר2אלונה ארז "גבר הולך לאיבוד"43%ניצלה מהדחה3אגם חזן"עלש (לבד עם הרוח)"66%הודחה4נווה לוי"ירח"90%עבר5נועם בתן"לתת ולקחת"84%עבר
שלב שמינית הגמר שודר ב-13 בינואר 2026.
משלב זה והלאה, השופטים העניקו בסיום כל ביצוע ניקוד בין 6 ל-12 נקודות והיוו 50% מהתוצאה הסופית.
לאחר כל הביצועים, הקהל באולפן הצביע והעניק את 50% הנוספים.
בתום המשדר, שני המתמודדים עם התוצאות המשוקללות הנמוכות ביותר הועמדו להדחה, והשופטים החליטו את מי להדיח.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלויסך הכל13 בינואר 20261מייקל הרפז"Lose Control"1010810846עבר2שקד סולומון"ברית עולם"88881244ניצל מהדחה3גל דה פז"Proud Mary"8121012850עברה4אלונה ארז"Idontwannabeyouanymore"101078742עברה5נווה לוי"סיפור מכור"8877737הודח6נועם בתן"Someone You Loved"81210121052עבר7שירה זלוף"Million Years Ago"101212121258עברה
אסף אמדורסקי - נווה לוי
איתי לוי - שקד סולומון
קרן פלס - נווה לוי
שירי מימון - שקד סולומון
עדן חסון - שקד סולומון
שלב רבע הגמר שודר ב-15 בינואר 2026.
בשלב זה, כל מתמודד ביצע שיר של חנן בן ארי לבחירתו.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלויסך הכל15 בינואר 20261גל דה פז"ממך עד אליי"121212121260עברה2שקד סולומון"מה אתה רוצה ממני"1010881046עבר3אלונה ארז"שבורי לב"71088841ניצלה מהדחה4מייקל הרפז"אמן על הילדים"7888738הודח5שירה זלוף"אם תרצי"101210101052עברה6נועם בתן"עטלף עיוור"101212121258עבר
אסף אמדורסקי - אלונה ארז
איתי לוי - מייקל הרפז
שירי מימון - מייקל הרפז
עדן חסון - אלונה ארז
קרן פלס - אלונה ארז
שלב חצי הגמר שודר ב-17 בינואר 2026.
בשלב זה, הצטרפו אל צוות השופטים, פרשני האירוויזיון מטעם תאגיד השידור הישראלי, אסף ליברמן ועקיבא נוביק.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלויליברמן ונוביקסך הכל17 בינואר 20261אלונה ארז"You Are the Reason"12121010101064ניצלה מהדחה2שקד סולומון"עומד בשער"71088101053הודח 3גל דה פז"Oscar Winning Tears"10121212101268בגמר4שירה זלוף"בחום של תל אביב"101088101056בגמר5נועם בתן"Formidable"10121212121270בגמר
שירי מימון - אלונה ארז
שלב הגמר שודר ב-20 בינואר 2026 והורכב משני סבבים.
בסיום כל ביצוע, כל שופט דירג את הביצוע בין 6 ל-12 נקודות.
לאחר ההופעה האחרונה, נפתחה ההצבעה לצופים, באמצעות אפליקציית כאן, והם יכלו להצביע 10 פעמים לביצוע אחד מתוך הארבעה.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםתוצאהאמדורסקיפלסמימוןחסוןלויליברמן ונוביקסך הכל20 בינואר 20261גל דה פז"Fame"12121212121272סיבוב שני2אלונה ארז"Make You Feel My Love"12121210121270מקום 43שירה זלוף"אהבה"1212101081062סיבוב שני4נועם בתן"ניצחת איתי הכל"10121212101268סיבוב שני
לאחר ההופעה האחרונה, נפתחה ההצבעה לצופים, באמצעות אפליקציית כאן, והם יכלו להצביע 10 פעמים לביצוע אחד מתוך השלושה.
סדרשם המבצעשם השירהצבעת השופטיםהצבעת הצופיםניקוד סופימקוםאמדורסקיפלסמימוןחסוןלויליברמן ונוביקסך הכל20 בינואר 20261שירה זלוף"Hopelessly Devoted To You"88888848267432נועם בתן"Dernière danse"1212121212127212019213גל דה פז"All I Ask"1010101010106034942
הַכֹּתֶל הַמַּעֲרָבִי (בקיצור: הַכֹּתֶל) הוא אחד מארבעת קירות התמך המקיפים את הר הבית מזה כאלפיים שנה, משלהי תקופת בית שני ועד ימינו.
במסורת היהודית מיוחסת לכותל המערבי קדושה יתרה, ויהודים מתפללים בו כבבית כנסת במשך מאות שנים.
ב מתועדות תפילות יהודים בכותל כבר במאות התשיעית והעשירית וככל הנראה כבר במאה ה-14 נקבע מקום תפילה בסמוך אליו, המשמש לכך עד היום.
לכותל המערבי חשיבות דתית והיסטורית עקב קרבתו למיקום קודש הקודשים, ואחרי הצהרת בלפור החלו המוסדות הציוניים להבליט אותו כסמל לאומי.
כתוצאה מכך מגיעים אליו מיליוני מבקרים בכל שנה, יהודים (כ-10 מיליון איש בשנה) ושאינם יהודים.
בני מצווה עולים שם לתורה בימי שני וחמישי, חיילי צה"ל נשבעים אמונים ברחבתו העליונה, ואנשים מרחבי העולם מבקרים בו.
הכותל המערבי נבנה כחלק מסדרת שיפוץ מקיפה ביותר שיזם המלך הורדוס בהר הבית במאה הראשונה לפני הספירה.
עד ימיו של הורדוס היה הר הבית קטן למדי, והשתרע על שטחו הטבעי של הר המוריה.
הורדוס הרחיב את המתחם אל הגאיות וההרים המקיפים את ההר.
כדי לתמוך ברחבה הגדולה, ששוליה תוכננו להיות מעל פני הקרקע, הורדוס הקים ארבעה קירות תמך עצומים, שיצרו יחד מבנה טרפזי, ובחלל בינם לבין ההר בנה קשתות וקמרונות.
הכותל המערבי, שהוא הארוך מבין הכתלים, נמשך לאורך כ-488 מטרים, גובהו המקורי היה כ-60 מטרים אך כיום הנקודה הגבוהה ביותר היא 40 מטרים.
גובהו ברחבת התפילה הוא כ-32 מטרים.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בעבר בהר הבית לא נמדד עובי הכותל, אולם נראה כי עובי הכתלים היה מטר אחד.
בחפירות ברמת שלמה התגלתה מחצבה שבה נחצבו סלעים הדומים לאבני הכותל, באורך של כ-8 מטרים וברוחב של מטר אחד.
הקיר נבנה ברובו באבני גיר מסוג אבן ירושלמית (מֵלֶכֵּה), שנחצבו כנראה בין השאר במערת צדקיהו, השוכנת במרחק של כמה מאות מטרים מהר הבית.
גודל האבנים ומשקלן משתנה, ונע בין כשני טון לכמה מאות טונות כל אחת.
האבן הגדולה ביותר שוכנת במנהרות הכותל ואורכה כ-14 מטרים.
כדי לייצב את הכותל, שהיה נתון בלחץ עצום של הקשתות והקמרונות בחללים הפנימיים שמאחוריו, הוא נבנה בתבנית פירמידאלית, כך שכל נדבך נסוג בכשני סנטימטרים פנימה ביחס לנדבך שתחתיו.
דבר זה מאפיין את הכתלים כולם, וניתן להבחין בשיפועים אלה בפינות הר הבית.
לטענת דן בהט מטרת התבנית הפירמידאלית היא לתקן את האשליה האופטית הגורמת לעומד בסמוך לקיר גבוה לחשוב שהקיר נוטה לכיוונו.
חלקו העליון של הכותל היה מעוטר בפילסטרים, שנהרסו על ידי הביזנטים בשנת 628 כאשר הם כבשו מחדש את ירושלים מידי הסאסאנים.
בשנת 2011 התגלו מתחת לנדבך הראשון של הכותל, באזור קשת רובינסון, מטבעות שככל הנראה הוטבעו כ-20 שנה לאחר מות הורדוס; תגלית זו מערערת את הקביעה כי הכותל המערבי נבנה כולו בתקופת הורדוס.
הכותל המערבי קיים עד היום לכל אורכו, ומשתרע מפינת הר הבית הדרום-מערבית ועד הפינה הצפון-מערבית, לאורך הגן הארכאולוגי ירושלים, רחבת התפילה, בצמוד לבתים פרטיים ברובע המוסלמי ולאורך מנהרות הכותל.
הקטע הדרומי, השוכן בגן הארכאולוגי, משתרע לאורך כ-80 מטרים; רחבת התפילה כוללת כ-60 מטרים, וכל המשכו של הקיר עובר במנהרות הכותל.
החלק הגלוי המוכר ביותר של הכותל הוא רחבת התפילה, בה מתנשא הכותל לגובה של 15 מטרים, כ-8 מהם (7 נדבכים) מקוריים.
מתחת לרצפת רחבת הכותל המערבי קבורים עוד 17 נדבכים מקוריים.
עם סיום המצור על ירושלים וכיבוש העיר על ידי הרומאים, הרסו חיילי הלגיון את כותלי הר הבית ופירקו את האבנים שהרכיבו אותן, עד שהאבנים המפורקות כיסו את השורות שנותרו.
בפינות הר הבית השתמרו השורות ההרודייניות במפלס גבוה יותר, משום שאלו נבנו מאבנים גדולות של 40–50 טונות, שהקשו על פירוקן.
לא ברור אם הריסת הכתלים התרחשה מיד אחר כיבוש העיר או מאוחר יותר.
ניתן להניח כי הפירוק נעשה בידי הלגיון העשירי (שחנה בעיר למעלה מ-200 שנה מאוחר יותר).
חלק גדול מהאבנים שנערמו לצדי הכתלים שימשו לבנייה חוזרת במקומות אחרים בתקופה הרומית המאוחרת, בתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית.
שיפוץ הכותל התבצע מאוחר יותר בידי שושלת בית אומיה המוסלמית במאה השמינית או בידי הפאטמים.
במסגרת שיפוץ זה בנו המוסלמים מספר נדבכים מעל אבני הכותל המקוריות, ופילסו את שטח הר הבית מחדש.
ברחבת התפילה, למשל, ניתן להבחין בין האבנים המקוריות ובין השיפוץ: האבנים ההרודיאניות גדולות מאוד אך מגוונות בגודלן, הן מוחלקות, ולכל אחת מהן מסגרת שוליים מוקפדת.
האבנים המוסלמיות, לעומת זאת, קטנות בהרבה, בעלות גודל אחיד, ופניהן חלקות לגמרי ללא גימור או מסגרת.
מעל הבנייה המוסלמית הקדומה נוספו בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי 16 נדבכים צרים לכותל באזור רחבת התפילה (שהייתה אז סמטה צרה).
ההוספה בתקופת המנדט (השורה העליונה בכותל, הבולטת בבוהקה הלבן) עוררה מתח בין יהודים ומוסלמים, ואף עלתה מצד היהודים כטענה על הפרת הסטטוס קוו בדיונים בפני ועדת הכותל המערבי.
קטע הכותל ברחבת התפילה מאופיין בצמחיית קירות טיפוסית.
בין אבני הגזית הענקיות צומחים לא פחות מ-15 מינים השכיחים גם בשאר קירות וחמות העיר העתיקה.
הבולטים שבהם: צלף קוצני, שיכרון זהוב, שרביטן מצוי, מציץ סורי, צמרנית הסלעים, לוע-ארי סיצילי, כתלית יהודה וארכובית שבטבטית.
כתובות על גבי אבני הכותל
על אחדות מאבני הכותל המערבי (וכך גם בשאר כותלי הר הבית) נחרטו במהלך השנים כתובות עבריות על ידי עולי רגל יהודים שביקרו במקום.
כתובת עברית קדומה מצויה מתחת לקשת רובינסון ומצטטת (לא במדויק) מדברי ישעיהו הנביא () את המילים "וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא".
בין הנוסח הזה לנוסח המסורה יש שני שינויים חשובים: "ועצמותם" במקום "ועצמותיכם", וחסרונה של המילה "תפרחנה" אחרי "כדשא".
כתובת זו נחשפה בחפירות בידי בנימין מזר, והוא תיארכה למאה ה-4, וייחסה ליהודים שקיוו לבניין בית המקדש השלישי, בעקבות תמיכת הקיסר יוליאנוס הכופר בבנייתו.
מאוחר יותר חפרו במפלס שמתחת לכתובת רוני רייך ויעקב ביליג וגילו בית קברות, ככל הנראה של נוצרים.
אחת מהשערותיהם היא שהכתובת מתייחסת אל נקברים אלה, ושהשינוי בנוסח הפסוק נעשה בכוונה תחילה – כלעג לעצמות הגויים.
ברחבות הכותל המערבי מצויות, בנדבכים שמעל לראשי המתפללים, כתובות רבות המאזכרות שמות עבריים, ככל הנראה של עולי הרגל עצמם שבכך ביקשו להנציח את שמם על גבי האבנים הקדושות.
כתובות אלו נחרתו על אבנים שהיו בעבר בגובה המתפללים, אך בשל הנמכת מפלס הרחבה קשה כיום לראותן.
בין הכתובות היו שמולאו בצבע כדי להבליט את הכתובת על פני האבן, ובשאר הכתובות – עם חלוף השנים הצבע נעלם או הוסר והכתובות התמזגו עם גון האבן.
במקרא ובמסורת היהודית לאורך הדורות, נחשב מקום בית המקדש למקום הקדוש והמרכזי ביותר.
אחד הביטויים לכך הוא ההלכה שבשעה שמתפללים מכוונים את הלב לכיוון ירושלים והמקדש.
על הר הבית חלים דיני קדושה שונים.
לפי דיני קדושה אלו נאסרו חלקים שונים ברחבי הר הבית לכניסה שלא בטהרה ושלא בקיום תנאים מיוחדים נוספים.
גם לאחר חורבן הבית הקדושה עדיין קיימת באותם המקומות ומחמת שלא ניתן היום להיטהר מטומאת מת הרי שעל פי ההלכה היהודית הכניסה לחלקים מסוימים מהר הבית (אזור המקדש והעזרות) אסורה באיסור כרת.
מאחר שתקופה ארוכה לא הורשו יהודים להיכנס אל ירושלים ואל הר הבית, לא נשארה מסורת ברורה היכן בדיוק המקומות המותרים בו.
תפילה מול כתליו השונים של הר הבית הייתה המקום הקרוב ביותר שלא היה ספק לגביו.
מאוחר יותר זכה כותלו המערבי של הר הבית למעמד מיוחד לעומת שאר הכתלים.
בדרך כלל מדרשי האגדה המזכירים את הכותל המערבי מתייחסים בלשונם לכותלו של בית המקדש (שנחרב לבסוף, לכל המאוחר במאה השביעית), ולא לקיר התמך המערבי של הר הבית כולו – הכותל המערבי של ימינו.
מאז שלהי ימי הביניים ביטוי זה מאוזכר ומצוטט רבות בכתבי המחברים ועולי הרגל השונים בהקשר לכותל של ימינו.
יש הטוענים שקישור זה הוא מאוחר ואינו כוונת המדרש.
אך במדרש "איכה רבה", יש כרוניקה המתארת את חורבן כותלי חומות ההר, ואת הדרך בה נשתייר הכותל המערבי.
שם גם מופיע הנימוק לכך שדווקא כותל זה נותר על מקומו.
עם השנים, כאשר נתקבע הכותל המערבי כמקום תפילה מרכזי ובעל חשיבות רבה, התרחב השימוש בציטוט המדרשים השונים כדרך לתאר את מידת חשיבותו של הכותל של ימינו.
תפילות של יהודים ועלייתם לאתרים סביב קירות הר הבית מוזכרות בתלמוד כבר לגבי חכמים בדור שלאחר החורבן, אולם לאחר מרד בר כוכבא אסרו הרומאים על יהודים לבוא לירושלים.
באותה תקופה הוטלו מגבלות חמורות על כניסת יהודים לירושלים, כך שיהודים פקדו בעיקר את הר הזיתים, שממנו היה אפשר להשקיף על הר הבית.
כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שממנו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין אפר פרה אדומה בתקופת המקדש.
עד למאה השביעית, עמדו בשממונן חורבותיו של בית המקדש.
בשנת 614 גורשו הביזנטים על ידי הפרסים, שנעזרו ביהודים במלחמותיהם בארץ ישראל ובירושלים, ואלו העניקו ליהודים חופש פעולה מסוים שעורר תקוות משיחיות בקרב היהודים, שאף היו מעורבים בהרס הכנסיות שחוללו הפרסים.
כעבור זמן לא רב חל מפנה בעמדת הפרסים, שנטו אחר כך להעדיף לטפח את קשריהם עם המוני הנוצרים בשטחים שכבשו.
השינוי בעמדתם של הפרסים הביא לקיצו את הניסיון היהודי להפוך את ירושלים לעיר יהודית.
עם שובם של הביזנטים לשלוט בירושלים בשנת 628 נפרעו מן היהודים על תמיכתם, וחוללו הרס בהר הבית.
הכותל המערבי של הר הבית ניזוק פחות, שכן למרגלותיו שכנה שכונת מגורים, שהרס הכותל היה מחייב את פינוייה.
הארכאולוג מאיר בן דב, שהיה מנהל החפירות הארכאולוגיות ליד הר הבית ופיקח על חפירות הכותל, סבור כי בתקופת הרס זו החלה בניית "כנסיית ניצחון" מתומנת על הר הבית, צורה אדריכלית מקובלת במבנים נוצריים דומים, ודומה לזו של הכנסייה בגריזים.
אך זמן לא רב אחרי שובם של הביזנטים, בשנת 638, נכבשה ירושלים בידי המוסלמים.
אלו שיפצו והגביהו את כתליו החרבים למחצה של הר הבית, הקימו מבני ציבור של הח'ליפות סמוך לכותל המערבי.
הם בנו, אולי על בסיס יסוד הכנסייה הביזנטית, את מבנה כיפת הסלע.
בראשית התקופה הערבית הראשונה הגיעו לירושלים כשבעים משפחות יהודיות מטבריה, בהזמנת השלטון החדש אשר נזקק למלאכות שבהן עסקו.
יהודים אלה קבעו את מקום מגוריהם בסמוך לכותל הדרומי של הר הבית.
נאסר עליהם להיכנס להר הבית, שאותו הפכו המוסלמים לאתר הקדוש להם.
על תפילות היהודים בסמוך לכתלים הדרומי והמזרחי של הר הבית בתקופה הערבית הראשונה, כותב מאיר בן דב:
הרמב"ם אשר שהה בארץ ישראל בשנים 1165–1166, שביקר בירושלים למשך שלושה ימים, נכנס כנראה להר הבית עצמו להתפלל אך אינו מזכיר ביקור באחד מכתליו של ההר.
בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת 1170 בערך, מזכיר מקום מול כיפת הסלע: "כותל מערבי, אחד מהכתלים שהיו במקדש בקודש הקודשים, וקוראים אותו שער הרחמים, ולשם באים היהודים להתפלל בפני הכותל בעזרה".
הוא מספר שהיהודים היו נוהגים ל"כתוב את שמם כל אחד ואחד על הכותל".
תיאור דומה מופיע בספר שבילי דירושלים המיוחס לרבי יצחק חילו (המאה ה-14), וגם בתיאור זה נזכר "הכותל המערבי" עם הביטוי "שער הרחמים", אך לדעת לדעת גרשם שלום וחוקרים נוספים, ספר זה הוא זיוף מהמאה ה-19.
לדעת בן-דב בעקבות התפתחות הקהילה היהודית ברובע היהודי בראשות הרמב"ן שהחלה בשלהי המאה ה-13, ניתן לשער שהתפילה בכותל המערבי של הר הבית נקבעה במאה ה-14.
התיאור הראשון שאפשר לקשרו בוודאות למקום המוכר בימינו בשם "הכותל המערבי" נכתב בשנת 1488 בידי רבי עובדיה מברטנורא, בעקבות ביקורו בירושלים.
זמן קצר לאחר כיבוש ירושלים בידי העות'מאנים בשנת 1517, החל השלטון העות'מאני לשקם את העיר ואת המבנים שבה, ואף עודד יהודים ממגורשי ספרד להתיישב ברחבי האימפריה העות'מאנית בכלל, ובארץ ישראל בפרט.
לפיכך, יהודים רבים יותר יכלו לפקוד את המקום והכותל המערבי הוכר כאתר תפילה יהודי באופן רשמי על ידי השלטונות בפקודת הסולטאן סולימאן הראשון, שגם בנה את חומות ירושלים.
בחיבור "פרשת אלה מסעי" של הרב משה חגיז נאמר כי האדריכל העות'מאני סינאן תכנן ובנה את רחבת התפילה.
התפילה נערכה בסמטה צרה ליד קטע קטן שאורכו היה עשרים מטרים, ובמרחק של כ-110 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית.
במהלך המאה ה-16 התרבו התיאורים של הכותל המערבי ברשימותיהם של נוסעים יהודים, רבניים וקראים, ונראה שבתקופה זו כבר הפך המקום לאתר תפילה יהודי מוכר וסמל קדוש ליהודי התפוצות.
מתקופה זו ישנם מקורות בהם חכמי ישראל מייחסים למעמד התפילה הסמוך לכותלו המערבי של הר הבית, יחס נכבד בדומה לעמידה בפני כותלו המערבי של בית המקדש.
במאה ה-19 נאלצו היהודים לשלם לשלטונות העות'מאנים עבור הזכות להתפלל ולקונן ליד הכותל.
הקונסול האמריקאי אלברט רודס מסר כי מדובר בתשלום שנתי בסך 1,500 דולר.
משה מונטיפיורי קנה את הזכות לתמיד.
עוד במאה ה-19 ידוע על מנהג התחיבה של פתקים ברווחים שבין אבני הכותל.
הערבים כינו את הכותל בשם "כותל הדמעות" או "כותל הבכי" (حائط المبكى, חאאֶ'ט אלמַבְּכּא), על שם תפילותיהם ובכיים של היהודים שבאו להתפלל שם, וכינוי זה התקבל מאוחר יותר גם לתיאור הכותל בשפה האנגלית (The Wailing Wall) ו"כותל הקינות" (Le Mur des Lamentations) בשפה הצרפתית.
באנציקלופדיה של האסלאם שיצאה בראשית המאה ה-20, בספרו של ההיסטוריון עארף אל-עארף, "ההיסטוריה המפורטת של ירושלים" וכן בספרי תיירות של הוואקף עד 1990 אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם.
על פי ד"ר שמואל ברקוביץ', עד המאה ה-19 המסורת המוסלמית זיהתה את הכותל הדרומי או המזרחי כמקום אליו קשר הנביא מוחמד את הבהמה הפלאית שלו, "אל-בוראק", לאחר מסע הטיסה הלילי שלו ממכה לירושלים.
כאשר התפתח המאבק סביב הכותל המערבי במאה ה-19, העתיקו המוסלמים, ממניעים פוליטיים, את מסורת זיהוי נקודת הקשירה של "אל בוראק" אל הכותל המערבי.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, התגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי.
בין השנים 1918–1920 חידשה ההסתדרות הציונית באמצעות ועד הצירים את היוזמה לרכישת הכותל המערבי ופינוי שכונת המוגרבים הסמוכה לו.
השטח היה חלק מהקדש "ווקף אבו מדין" ולכן ניתן היה לרוכשו רק בעסקת חליפין.
מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס היה מעורב ביוזמה וניהל מגעים חשאיים עם ההנהגה המוסלמית.
במקביל התנהל משא ומתן בין נציגי הקהילה היהודית בירושלים בהובלת יוסף בר"ן מיוחס ומנהלי הווקף ללא ידיעתו של ויצמן.
ישנן עדויות שאיש הביניים בין ועד הצירים והמופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, שעמד בראש הווקף, היה אחיינו של המופתי, אמין אל-חוסייני לו הובטחו דמי תיווך.
ועד הצירים נסוג מן העסקה ומתשלום דמי התיווך משהודיע הרברט סמואל, בפברואר 1920, שכאשר ייכנס לתפקיד הנציב העליון תהיה ירושלים העתיקה לעיר עתיקות יפה, סמטאותיה הצפופות והמלוכלכות ייהרסו וממילא תפותח גם רחבת הכותל.
מאורעות תר"פ 1920 התחוללו בעיר העתיקה בסמוך לכותל.
במהלך שנת 1921 נרשמו אירועים של פגיעה בבאי הכותל, אך זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה ובמיוחד בימי חג ומועד.
בפסח תרפ"ב (1922), כשלושה חודשים לאחר כינונה של המועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, מנעה המועצה מן היהודים, לראשונה, להביא לרחבת הכותל כיסאות.
בעקבות תקרית זו, כדי למנוע מהומות, קבע רונלד סטורס, מושל מחוז ירושלים, שאין להביא לרחבת הכותל ספסלים וכיסאות.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים ובשל תודעתם הלאומית, הציבו היהודים לקראת יום הכיפורים מספר ספסלים עבור חלושי-כח, ובפעם הראשונה גם מחיצה להפרדה בין גברים לנשים.
בעיצומו של יום הכיפורים של שנת ה'תרפ"ט, 24 בספטמבר 1928 התפרצו שוטרים בריטים והסירו, תוך כדי התנגשות בקהל המתפללים, את המחיצה והספסלים.
בנוסף המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני ציווה על המואזין לעמוד סמוך לכותל ולהשמיע מוזיקה בקול רם בשעת קריאת יזכור.
מיד לאחר התקרית ביום הכיפורים, פתחו אל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב קדוש למוסלמים בתוקף היותו חלק מחומת המסגד.
בנובמבר 1928, החל המופתי להגביר את הלחץ על השלטונות לכפות את הסטטוס-קוו.
הוא יזם מחאות בפני משרד המושבות בלונדון ובפני חבר הלאומים, וכן עצרות מחאה תדירות במסגד אל-אקצא, ובנוסף לאלה, יצר גם פרובוקציות בסמוך לכותל, כדי לאלץ את הממשלה לפעול: קריאה של המואזין של מסגד כיפת הסלע בעת תפילה של היהודים, עריכת טקסי "ד'יכר", המלווים קריאות חזקות ומכות תופים.
לשם הקצנת המחלוקת, יזמה המועצה המוסלמית העליונה בניית אגף נוסף למבנה של בית הדין השרעי, שממנו ניתן להשקיף אל הכותל, ואף פתיחת פתח ברחבת הכותל, כדי להפוך אותה לדרך מעבר לתושבי המקום.
בקיץ 1929 פרצו מאורעות תרפ"ט שהחלו בתשעה באב ברחבי הארץ.
בעקבות אירועי הכותל ומאורעות תרפ"ט, הוקמו בקרב היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל.
הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל.
בעקבות ועדות אלה נוצרה ב-1930 משרת רב הכותל והרב יצחק אביגדור אורנשטיין נתמנה לעמוד בראשה.
'ועדת הכותל' של חבר הלאומים
'ועדת הכותל' מונתה בקיץ 1930 על ידי חבר הלאומים בהמלצת ועדת שאו שזומנה בתגובה לפרעות תרפ"ט.
ועדה זו כונתה גם בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
בקיץ 1930 פרסמה הוועדה את מסקנותיה באופן חד צדדי משום אי נכונות הצד היהודי (הוועד הלאומי תמך אך הרבנים הראשיים התנגדו) לפשרה שמשמעותה הכרה בבעלות מוסלמית על הכותל תמורת זכות שימוש ליהודים.
הוועדה הכירה כי "למוסלמים שייכת זכות הבעלות היחידה והקניין היחידי על הכותל המערבי מאחר שהוא חלק בלתי נפרד מחצר 'החראם אל-שריף'" וכן שלמוסלמים הבעלות על הרחבה הצרה מול הכותל ושכונת המוגרבים.
מנגד יהנו היהודים מכניסה חופשית לכותל בכל עת בכפוף לסטטוס קוו שנהג, לדעת הוועדה, טרם מינוייה.
החלטות הוועדה קבלו תוקף של 'דבר המלך במועצתו' וזאת בחקיקת דבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) (הכותל המערבי).
לאחר מלחמת ששת הימים קבע בג"ץ שעם הקמת מדינת ישראל פקע תוקפו של 'דבר המלך' על הכותל המערבי וממילא בעלות הווקף על הכותל.
בשנת 1984 קבע חוק לביטול דינים שנושנו כי לדבר המלך על הכותל המערבי משנת 1931 אין ולא היה מעולם כל תוקף.
במסגרת הסטטוס קוו שאשררה 'ועדת הכותל' נאסרה התקיעה בשופר ליד הכותל, ולכן לא התאפשרו תפילות ראש השנה ויום הכיפורים לצידו.
למרות זאת, בסיום תפילת נעילה של יום הכיפורים ה'תרצ"א (1930) תקע בשופר משה צבי סגל, צעיר מתנועת הנוער בית"ר, ליד הכותל.
במשך השנים, הוברחו מדי שנה שופרות לכותל שבהם תקעו עם סיום יום הכיפורים.
למעשה בתקופה זו, מלבד בראש השנה, התקיימו בכותל המערבי תפילות בכל ימי השבוע.
בימי חג ושבת היה הכותל הומה מרוב אנשים.
גם מבקרים ותיירים רבים פקדו את המקום ותועדו מדי יום ביומנו של הרב אורנשטיין.
התפילה הציבורית האחרונה בכותל נערכה בט"ז בכסלו תש"ח, ערב החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. באותו יום נכחו בכותל כ-1,500 מתפללים שבאו במיוחד להתפלל להצלחת מדינת ישראל שבדרך.
בחצות הלילה כמדי יום הגיעו קבוצות של חסידי ברסלב לערוך תיקון חצות.
לאחר מכן חסמו הבריטים את הדרך אל הכותל.
הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי במשך 6 חודשים, עד שנפל בידי הלגיון הירדני באביב תש"ח 1948.
בהסכם הכניעה של יהודי העיר העתיקה, סוכם שתתאפשר גישה של אזרחי מדינת ישראל לכותל.
אך בפועל מאז כיבוש העיר בידי הירדנים ב-1948 ועד 1967 נמנעה גישה של ישראלים לכותל.
בתחילת התקופה היה הכותל סגור לתיירים, אך בהמשך נפתח לביקורי תיירים (לא ישראלים).
בתשעה באב מדי שנה נהגו יהודים לעלות להר ציון ל"מצפה הבית" כדי לצפות על הר הבית והכותל המערבי.
הכותל, כמו כל העיר העתיקה נכבש על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
תצלום הצנחנים בכותל המערבי הוא מהתמונות המפורסמות בתולדות המדינה.
זמן קצר לאחר מכן הרסו דחפורי חיל ההנדסה של צה"ל את שכונת המוגרבים ששכנה בסמוך אל הסימטה הצרה של הכותל, ובמקומה נבנתה רחבה למתפללים ולמבקרים.
בשבועות תשכ"ז נפתחו שערי העיר העתיקה לתנועה חופשית של תושבי ישראל.
יותר מ-200,000 איש הגיעו בהתרגשות רבה לבקר באזור, שביקורים בו נמנעו מהם במשך כשני עשורים.
עקב התנועה הרבה שלעיתים הייתה כרוכה בחילול חג המוני נדרשו כללים וסדרים חדשים להתנהלות במקום, תוך תשומת לב לקדושתו וחשיבותו התרבותית.
בח' בתמוז תשכ"ז, (16 ביולי 1967) – חוקקה הכנסת את חוק השמירה על המקומות הקדושים.
האחריות למתחם הכותל המערבי, סדריו, תחזוקתו וניהולו עברו מן הרבנות הצבאית אל משרד הדתות, אז בראשותו של השר זרח ורהפטיג.
תקנות שהותקנו מכוח חוק זה קובעות את המותר והאסור בכותל המערבי ובאזור הסמוך אליו.
לקראת תשעה באב תשכ"ז 1967 התחיל חיל ההנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום, כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים שנמצאו בסכנת התמוטטות.
בתקופה זו התמנה האדריכל יוסף שנברגר לשמש יועץ שר הדתות לפיתוח רחבת הכותל.
פרופ' בנימין מזר מונה לשמש ראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי.
במשך מספר חודשים שימש החלק הדרומי של רחבת הכותל כעזרת גברים, ואילו החלק הצפוני אשר מוגבה יותר שימש כעזרת נשים.
הוחלט ליישר את השטח הצפוני המוגבה, ונחשפה הכניסה מתחת לבנין המחכמה.
עפר, פסולת ושברי אבנים, מתחת לבנין המחכמה עד לקשת וילסון פונו.
כמו כן חודשה משרת רב הכותל ועוגנה בתקנות מדינת ישראל במסגרת הרבנות הראשית לישראל וחוק השמירה על המקומות הקדושים.
משנת 1988 נמצא הכותל באחריות מלאה של הקרן למורשת הכותל המערבי, שהוקמה בשנה זו.
הקרן למורשת הכותל, הכפופה למשרד ראש הממשלה, אחראית על כל ענייני האדמיניסטרציה הקשורים בכותל המערבי, על אחזקה וניקיון של רחבת הכותל המערבי ומנהרות הכותל, פיתוח ובינוי של רחבת הכותל וסביבתה, וכן על תחומי חינוך הקשורים בכותל המערבי.
אזור תחום ברחבה המשתרע עד הכותל עצמו נחשב כבית כנסת אורתודוקסי, בו נערכים מאות של מניינים במהלך כל היום ולפיכך קיימת בו הפרדה בין נשים לגברים.
בכניסה אליו מתבקשים המבקרים לכסות את ראשם, והנשים מתבקשות לשמור על כללי הצניעות.
יש נוהגים שנערים המגיעים לגיל מצוות באים לכותל כדי לעלות לתורה.
התפילה במקום מתנהלת על פי ההלכה.
עקב זאת, מדי פעם מתעוררות מחלוקות; למשל בעקבות ניסיונות של קבוצת נשות הכותל (חלקן שייכות לתנועה ליהדות מתקדמת) להתפלל ברחבת הכותל כשהן עטופות בטליתות.
בשנת 2013 הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה עתירה לבג"ץ בנוגע להרכב נציגי הקרן למורשת הכותל המערבי, בניסיון להכניס להרכב נציגים רפורמים וקונסרבטיבים.
ומספר חודשים לאחר מכן, הוקמה בקשת רובינסון רחבת תפילה מעורבת בשם "עזרת ישראל", שנוהלה על ידי התנועה הקונסרבטיבית ללא תקצוב ממשלתי.
בעקבות עתירה לבג"ץ אישרה הממשלה בינואר 2016 את מתווה הכותל – הסדר שלפיו תורחב עזרת ישראל, רחבת התפילה המעורבת בחלקו הדרומי של הכותל המערבי, והיא תנוהל בידי מועצה שבה נציגי הזרמים הלא אורתודוקסים ונשות הכותל.
בלחץ המפלגות החרדיות חזרה בה הממשלה מהמתווה וביטלה אותו ביוני 2017.
הכותל המערבי הוא אתר מרכזי בטקסי ההשבעה של צה"ל; ברחבת הכותל משביעים את חיילי חטיבת כפיר, חטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחיל המשטרה הצבאית בנוכחות מכובדים, אורחים ומשפחות החיילים; וכן נערכים בו אירועים ממלכתיים נוספים, כמו פתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה.
מבקרים בכותל נוהגים לכתוב פתקים עם בקשות לאלוהים ולשימם בין אבני הכותל.
מספר ארגונים יהודיים מפעילים מצלמת אינטרנט המשדרת תמונה עדכנית במהלך כל שעות היום מהכותל.
כמו כן, ישנו שירות חינם של חברת בזק לקבלת בקשות מכל רחבי העולם בפקס ובדואר אלקטרוני, על מנת לשים אותן בכותל.
בערב ראש השנה ובערב פסח, אוספים שמשי הכותל את הפתקים הרבים ומעבירים אותם לגניזה.
עקב היותו סמל לאומי, נוהלי האבטחה בכותל עומדים בתקן מחמיר.
האחריות הכוללת על הסדר הציבורי ברחבת הכותל המערבי מוטלת בעיקר על משטרת ישראל, ובפרט על מחוז ירושלים.
בכדי להיכנס לרחבת הכותל, נדרשים כלל המבקרים לעבור בידוק ביטחוני, לרבות מעבר בגלאי מתכות והעברת תיקים במכונת שיקוף, המופעל על ידי חברת אבטחה אזרחית, תחת פיקוח והנחיות המשטרה.
האבטחה אוכפת גם את נוהלי המקום וכללי ההתנהגות שבו.
כל אבן מאבני הכותל זכתה ל"תעודת זהות" משלה.
כל האבנים מתועדות במערכת ממוחשבת המנהלת מעקב אחר מצב האבן, סדקיה ומימשקיה עם האבנים שסביבה.
כתוצאה ממגע ידיים ונשיקות, סופגות האבנים לחות, זיעה ושומן שיחד עם הצמחייה והאקלים השורר במקום מביאים לבלייה של האבנים ומעלים את הצורך לבצע בהן פעולות שימור מורכבות.
בי"א באב תשע"ח, 23 ביולי 2018, נפלה אחת מאבני הכותל לתוך רחבת עזרת ישראל, ככל הנראה עקב רטיבות במסגד אל אקצה.
ובעקבות כך, אין כיום גישה לכותל עצמו מרחבת עזרת ישראל.
על פי הערכת הקרן למורשת הכותל המערבי, מספר המבקרים בכותל עומד על כ־12 מיליון מבקרים בשנה.
על פי נתוני סקר, למעלה ממחצית מהציבור היהודי בישראל נוהגים לבקר בכותל המערבי לפחות פעם אחת בשנה.
מאז שנת 2000, רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים הוא הרב שמואל רבינוביץ.
בסוף המאה ה-15 הפכה סמטת הכותל לרכוש הווקף.
בימי השלטון העות'מאני היו הכותל ושכונת המוגרבים חלק משטח בבעלות הנהלת הווקף על הר הבית.
יהודים הציעו לקנות את הכותל מידי הווקף, כדי להעבירו לבעלות יהודית.
השר משה מונטיפיורי היה מעורב בניסיון רכישת שכונת המוגרבים, בשנות השבעים של המאה ה-19 (אך לא תרם לבניית נדבכי הכותל העליונים, למרות הנטען בשיר הידוע).
ב-1887 ניסה הברון אדמונד דה רוטשילד לרכוש את הכותל בעת ביקורו בארץ ישראל.
ליוזמה זו התנגדו רבני ירושלים, מחשש לתגובה קשה של הערבים המוסלמים בעיר.
יוזמה נוספת הייתה בשנת 1914, כאשר דוד ילין פנה אל שגריר ארצות הברית באיסטנבול, הנרי מורגנטאו, וביקש ממנו לפעול להסכמת השלטונות העות'מאניים להעברת הכותל לידי "החברה להחזקת המקומות ההיסטוריים בארץ ישראל" שנוסדה בידי ילין ואחרים.
ילין העריך את הסכום שיש לגייס תמורת ההעברה בכמיליון פרנק צרפתי.
בשנים 1840 ו-1911 נקבע על ידי השלטונות העות'מאניים כי אין ליהודים זכויות ברחבה שלפני הכותל, מלבד הרשות לבקר במקום לשם תפילה – אך מבלי להביא ספסלים, מחיצות וספרי תורה.
אולם היהודים לא השלימו עם האיסורים הללו, ובאמצעות שתדלנות בפני מושל המחוז והממונה על הווקף, היו משיגים את הסכמתם להתפלל כדרכם ללא הפרעה.
בפסח 1922 מנעו המוסלמים מהיהודים להביא כיסאות למקום התפילה.
השלטונות הבריטיים התערבו והמושל רונלד סטורס קבע באותה שנה, בהתאם למצב החוקי הקיים (ולא למצב בפועל), כי אין להביא כיסאות וספסלים.
במלחמת העצמאות נכבש הכותל בידי הלגיון הירדני, ובמלחמת ששת הימים נכבש על ידי ישראל.
שטחי העיר העתיקה סופחו לישראל ב-1967. חקיקת חוק ירושלים ב-1980 קבע חובת שמירה על המקומות הקדושים בעיר לכלל הדתות.
תעמולת 'אל אקצא בסכנה' והכחשת הקשר היהודי לכותל המערבי ולהר הבית
עם שיבת עם ישראל לארצו גברה ההכחשה של הפלסטינים והעולם המוסלמי את הקשר בין ישראל להר הבית והכותל המערבי ותעמולת 'אל-אקצא בסכנה'.
על רקע החשש מפני הציונות, החלו ניסיונות רכישת הכותל על ידי היהודים להתפרש בקרב הציבור המוסלמי כתחילתה של השתלטות יהודית על הר הבית כולו.
ב-1922 החל הנושא הזה להפוך למרכזי בהסברה הערבית, עם פתיחתו של מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, על ידי המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל הערבי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם.
המופתי אמין אל-חוסייני עשה שימוש במסורת המחודשת של אל בוראק, בנוסף לטיעונים משפטיים, כדי לדרוש בעלות על הכותל בתקופת המנדט הבריטי.
מסורת זו נעשתה מקובלת יותר ויותר בקרב ההוגים המוסלמים במהלך המאה ה-20, ככל שגבר הסכסוך בין היהודים לערבים, ובפרט לאחר מאורעות תרפ"ט שהחלו בכותל המערבי, ומכונות לפיכך בערבית "מהפכת אל-בוראק".
כיום אין מוסלמים רבים המערערים על המסורת הזו.
בהקשר זה המוסלמים מכנים את הכותל "חָאיִט אַלְבּוּרָאק", ואת החלל שבצידו המזרחי של שער ברקלי שבכותל המערבי בשם "מסגד אל-בוראק".
בתחילת המאה ה-21, הכחישו לגמרי אישי דת מוסלמיים בכירים, בהם השייח' עכרמה צברי והשייח' מוחמד חוסיין, את הקשר ההיסטורי של היהודים לכותל המערבי, וטענו כי הוא שייך לווקף המוסלמי.
ארכאולוג פלסטיני טען כי מציאת המטבעות שכנראה מאוחרות מתקופת הורדוס, מתחת לכותל המערבי שהוגדר על ידו בטעות "הקיר המערבי של בית המקדש" מהווה לדעתו עוד הוכחה לטענה הכוזבת של היהודים לגבי הקיום האגדי של המקדש.
הכותל הקטן נמצא בהמשכו של הכותל המערבי לכיוון צפון.
במקום מתקיימות תפילות המאורגנות על ידי ארגון "כותלנו", מיסודה של ישיבת עטרת כהנים, זהו המקום השני בקרבתו (מחוץ להר הבית) אל המקום המקובל כמקום קודש הקודשים.
במנהרות הכותל נמצא "שער וורן", אשר נמצא מול קודש הקודשים במדויק.
הכותל הקטן נמצא סמוך לשער הברזל, ולמבקרים בו מתאפשרת לרוב הצצה אל תוך הר הבית.
'רחבת' הכותל הקטן היא סמטה צרה (כ-3 מטר) המובילה לבתי מגורים פרטיים.
ב-2019 החלו העבודות להקמת מעלית הכותל האמורה להקל על ההגעה אליו מן הרובע היהודי.
באותה שנה אושרה גם הקמת הרכבל לכותל.
תוואי הרכבל צפוי להתפרס על פני כ-1.4 ק"מ והוא צפוי לכלול כ-70 קרונות נוסעים.
הכותל הקטן הוא קטע קטן מקיר התמך המערבי של הר הבית מתקופת בית שני, שגלוי ואינו מכוסה במבנים.
הוא מצוי 175 מטרים צפונית לרחבת הכותל המערבי, ובצמוד לשער הברזל.
הכותל הקטן נמצא קרוב לאמצע הכותל המערבי, והוא המקום השני מחוץ להר הבית עצמו מבחינת קרבתו לקודש הקודשים, בו יכולים יהודים להתפלל (במנהרות הכותל נמצא המקום הקרוב ביותר, מול מקומו המשוער של קודש הקודשים).
הכותל הקטן נמוך במידה ניכרת מהכותל המערבי, מאחר שמרבית גובהו מכוסה בעפר.
רק שתי שורות מגובהו החשוף הן מבנייה הרודיאנית, בהשוואה ל-12 שורות שקיימות בכותל המערבי.
בנוסף לחשיבותו של הכותל הקטן בשל קרבתו למקום המקדש, הוא סמוך לשער הברזל, שדרכו מתאפשרת למתפללים הצצה אל תוך הר הבית.
רחבת הכותל הקטן היא סמטה צרה ברוחב של כארבעה מטרים הפונה צפונה מרחוב שער הברזל ומובילה לבתי מגורים פרטיים, ובעבר שימשה כמעבר לרחוב שער המשגיח.
תנועת האנשים העוברת בה דלילה ופחותה בהרבה מאשר הייתה בכותל המערבי לפני קום מדינת ישראל, שהיה מעבר ראשי לעבר שער האשפות.
רחבת הכותל הקטן מורכבת משתי חצרות קטנות, שביניהן בנוי מבנה קטן וסתום הצמוד לכותל עצמו ושימש בעבר כשירותים לתושבי החצר המוסלמים.
המסורת מספרת כי במקומו של המבנה התגלה אליהו הנביא לאחד מרבני ירושלים לפני מספר דורות (ועל פי גרסה אחרת במקום זה התגלתה השכינה לרבי אברהם הלוי ברוכים, תלמידו של האר"י), ויהודי ירושלים נהגו להתפלל במקום זה.
בין הרבנים המפורסמים שהתפללו בכותל הקטן ידועים הרדב"ז, רבי שמואל סלנט ומהרי"ל דיסקין.
תושבי החצר הערביים שהתנגדו לכך בנו במקום מבנה שירותים במטרה למנוע מיהודים מלהתפלל במקום.
דעה אחרת כתב חוקר ירושלים אהרן ביר, ועל פיה חוקרי הארץ בדורות שקדמו לדורנו לא הכירו כלל את הכותל הקטן, ואף טענו שאין עוד קטע חשוף מלבד רחבת התפילה הגדולה.
חברי ארגון ברית החשמונאים קיימו את טקס ההשבעה שלהם בכותל הקטן.
בדומה לכותל המערבי "הגדול", מתפללים רבים נוהגים להטמין פתקים עם בקשות בין אבני הכותל הקטן.
מנהג נפוץ לערוך במקום טקס ברית מילה, זאת עקב הגבלת עריכת ברית מילה ברחבת הכותל המערבי.
בשנת 1972, כשחפירות מנהרות הכותל הגיעו אל מתחת לרחבה הקטנה של הכותל הקטן, התעורר חשש ליציבות הבתים הסמוכים לכותל הקטן.
קבלנים מטעם מדינת ישראל התבקשו להציב תומכות לבתים, ובמהלך העבודות, ב-11 בפברואר, ניקבו הפועלים באבני הכותל הקטן ארבעה חורים בני 25X35 ס"מ כל אחד.
בציבור היהודי התחולל רעש גדול בעקבות חילול אבני הכותל המקודשות, ושברי האבנים נאספו במיוחד בידי רב הכותל, הרב מאיר יהודה גץ למשמרת.
גם אנשי הווקף המוסלמי מחו על חילול המקום, והקבלן נאלץ לבנות תומכות שלא יישענו על גבי הכותל עצמו.
במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין מתפללים בכותל הקטן לבין תושבי החצר המוסלמים.
בשנות ה-80 הפקיעה מדינת ישראל דירה בחצר שהייתה שייכת למשפחת שיהאבי, ובה התגורר בן המשפחה שהיה חבר ארגון טרור.
בשנת 1988 ניסו אנשי עמותת עטרת כהנים לאכלס את הדירה, אך הם פונו בידי המשטרה.
בטקס שהתקיים במקום בשנת 1999 בהשתתפות אישי ציבור רבים הצהיר השר לביטחון פנים אביגדור קהלני כי במקום תפתח תחנת משטרה, אך הדבר לא בוצע, ובשנת 2006 הורה שר הביטחון עמיר פרץ להשיב את הדירה למשפחת שיהאבי.
בשנת 1986 העמיד משרד הדתות לרשות עטרת כהנים מחסן סמוך לכותל הקטן, שם נשמרו ספסלים וכיסאות למתפללים, אך בעקבות עימות שפרץ במקום בין המתפללים ואנשי הוואקף הפקיעה המשטרה את המפתח והמקום נותר נטוש ונעול.
בסוף שנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 התרחשו עימותים רבים בין מתפללים יהודים ותושבי החצר על רקע השלכת פסולת בחצר ופינויה, וכתוצאה נחסם המעבר הצר לתנועה בשעת תנועת מתפללים ערה, ועל רקע סדרי התפילה במקום.
בשנים האחרונות נשמר הסדר במקום ומתפללים יהודים פוקדים את הכותל הקטן לאורך כל השנה, ובעיקר בשבתות ובמועדי ישראל.
במקום מתקיימות תפילות וכן ביקורים מסודרים בידי ארגונים שונים, בהם ארגון משמר המקדש.
תלמידי ישיבת עטרת כהנים מתפללים בכל שבת תפילת מנחה במקום.
כמו כן תלמידי ישיבת הכותל מתפללים במקום תפילת מנחה בשאר ימות השבוע וכמו כן מתקיימת כל יום שישי תפילת שחרית עם הנץ החמה, וכן מתקימת תפילת מנחה בימים א-ה, ותפילת ערבית במוצאי שבת, על ידי קהילת אדרת אליהו (בקיץ ובחורף בימים לא גשומים).
בשל רגישותו הרבה של המקום והמתח הרב השורר בו בין המבקרים היהודים והשכנים המוסלמים, לא מאפשרת משטרת ישראל כל שינוי של הסטטוס-קוו במקום.
ציוד כגון ארון קודש, סידורים, עמוד לחזן וכו', מוכנס לשם רק בעת התפילות מחשש שיחולל אם יישאר שם בלי שמירה.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של גופים שונים, בהם סגן שר הדתות אלי בן דהן, לא הכריזה המדינה על המקום כעל מקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים, והמקום נמצא בפיקוח משטרתי ולא תחת פיקוחו של רב הכותל.
עם זאת, לטענת עו"ד ד"ר שמואל ברקוביץ, הכותל הקטן מהווה למעשה חלק מהכותל המערבי שהוכרז כמקום קדוש.
בנוסף הזכיר ברקוביץ את קביעת בג"ץ, לפיה קדושתו של מקום אינה תלויה בהגדרתו בתקנות.
לאחר כמה חודשים של דיונים במערכת המדינית ובאשור המל"ל, המשטרה, השב"כ ורה"מ בנימין נתניהו החלה רשות העתיקות בז' אייר תשפ"ה בעבודות שימור בקשת שבצפון רחבת הכותל הקטן.
שעות ספורות קודם לכן עודכנו הירדנים בכך.
במהלך העבודות פונתה פסולת הבניה שהייתה מונחת שנים רבות בצפון הרחבה מאחורי לוחות פח.
הכול מואר הוא הרומן הראשון של הסופר האמריקני ג'ונתן ספרן פויר, שיצא לאור בשנת 2002 וזכה לביקורות מהללות, תורגם לשפות רבות והפך לרב-מכר עולמי.
הספר הבדיוני מספר על ביקורו, שאכן היה במציאות, של הסופר בעיירה טרוכנברוד (בספר נקראת "תרחימברוד"), שבה התגורר סבו לפני שהיגר מעבר לים.
העיירה הייתה חלק מפולין, ונמצאת כעת באוקראינה.
הסופר מחפש את האישה המסתורית שהצילה את הסב בתקופת השואה, ומתאר את פגישתו של הסופר עם מארחיו האוקראינים.
תוך כדי כך חוזר שנים אחורנית ומתאר את ההווי הססגוני של אותה עיירה יהודית קטנה שנחרבה כליל.
הספר, בתרגום לעברית של אסף גברון, יצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.
בשנת 2005 הופק בעקבות הספר הסרט "הכול מואר" בכיכובו של אלייז'ה ווד.
כמו הספר, גם הסרט זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם.
הכומתות הירוקות הוא סרט קולנוע משנת 1968 בכיכובם של ג'ון ויין, ג'ורג' טאקיי, דייוויד ג'נסן וג'ים האטון.
התסריט מבוסס באופן רופף למדי על ספרו של רובין מור, "הכומתות הירוקות".
על-אף שהסרט הופק על ידי אחד האולפנים הגדולים בהוליווד, מדובר בסרט תעמולה מובהק, שמומן בחלקו על ידי הפנטגון.
הסרט שנעשה בשיאה של מלחמת וייטנאם (בתקופת מתקפת הטט), מבקש להעביר מסר אנטי קומוניסטי ברור.
אווירת ההתנגדות למלחמה, שהחלה לצבור אז תאוצה בקרב הציבור האמריקאי, היא שהניעה את ויין ליצור סרט התומך במלחמה וברעיון שעמד מאחוריה.
ויין עצמו היה תומך ותיק ונלהב של המלחמה.
הוא ביקר ביחידות צבאיות ונפגש עם חיילים בווייטנאם והחליט ש"הכומתות הירוקות" יהווה מחווה לחיילים המשרתים שם.
הסרט, שבוים על ידי ויין, מצדיק את מעורבותה של אמריקה ב"מסע צלב גלובלי כנגד ההשתלטות הקומוניסטית על העולם".
נקודה זו מודגשת לאורך הסרט באמצעות הצגת כלי נשק מתוצרת ברית המועצות וסין שנמסרו לשימוש חיילי צבא צפון-וייטנאם והוייטקונג.
הכתב הצבאי ג'ורג' בקוורת' (דייוויד ג'נסן) מגיע לתדריך על המתרחש במלחמה והדגמות מעשיות על ידי קציני צבא.
לעיתונאים הספקנים מוצגים כלי נשק שנלקחו שלל מצבא צפון-וייטנאם ויוצרו במדינות קומוניסטיות, כדוגמת ברית המועצות וצ'כוסלובקיה.
בקוורת', שנותר ספקן באשר למניעי המלחמה ולצורך בה, מסכים לנסוע לווייטנאם על מנת להיות עד למצב ממקור ראשון.
הוא מגיע למחנה אמריקאי בדרום וייטנאם, שם הוא משתכנע בנחיצות המלחמה ובחשיבותה לאחר מתקפות חוזרות ונשנות של צפון-וייטנאם.
לאחר קרב קשה, קולונל מייק קירבי (ג'ון ויין) מוביל יחידה מובחרת של לוחמי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ("הכומתות הירוקות") למבצע מסוכן בעורף האויב.
מטרת המבצע היא לשבות גנרל צפון-וייטנאמי שחי באחוזה מפוארת ומוקף שומרי-ראש וחיילים.
במהלך המבצע מצליחים החיילים להציל נערה וייטנאמית צעירה (שנאנסה על ידי הגנרל) וילד קטן.
המבצע מוכתר בהצלחה (לא לפני שחייל אמריקאי נהרג ועל גופתו סימני התעללות קשים, עדות לאכזריות הקומוניסטית).
בסוף הסרט מתגייס בקוורת' לצבא, וקולונל קירבי משוטט על קו החוף עם הילד הווייטנאמי הקטן ומקנה את התחושה כי אמריקה וערכי הדמוקרטיה ינצחו.
ויין היה מעוניין שהסרט יעסוק במישרין בסיבה שבעטיה נלחמו החיילים האמריקאים בווייטנאם, והוא עושה זאת באמצעות העיתונאי הספקן בקוורת'.
כאשר קציני הצבא נשאלים בתדריך מדוע הם נלחמים בווייטנאם, התשובה היא כי מדיניות חוץ אינה נקבעת על ידי הצבא, וכי החיילים אינם יכולים לעמוד מנגד כאשר אזרחים חפים מפשע נרצחים ומעונים.
יתרה מכך, אחד החיילים מוסיף כי הווייטנאמים רוצים אותם וזקוקים להם.
בהמשך הסרט נדמה כי העלילה מתפתחת לסוג של מערבון שבו יש מאבק בין "הטובים" לבין "הרעים".
בקוורת' מצטרף לחיילים האמריקאים והם מגיעים למוצב שבנייתו לא נשלמה.
חיילי צפון-וייטנאם עונים להגדרה הסטריאוטיפית (רוצחים ומענים נשים וילדים, מתעללים בגוויות וכדומה) ובקוורת' עוטה עליו מדי צבא (סמל להשלמתו עם מטרות המלחמה).
תיאור מעשיהם של אנשי הווייטקונג עומד בניגוד מוחלט לרגישות שמגלים האמריקאים לחיי אדם ולמלחמה עבור החופש.
בחלקו השני של הסרט, מוזיקה הרואית מלווה את הצניחה מעבר לקווי האויב.
הגיבור האמריקאי העשוי ללא חת, נלחם לבדו, בידיים חשופות מול הווייטקונג.
שיתוף הפעולה עם צבא דרום-וייטנאם הוא מובן מאליו והם מסייעים ללוחמים האמריקאים להתגבר על הקומוניסטים.
האחוזה שבה נמצא הגנרל הצפון-וייטנאמי מתוארת כמבצר שמור היטב, אך הגנרל הוא רודן תאב-בצע וחסר מוסר (חי על חשבון המקומיים העניים ולא בוחל באונס בנות הכפר).
כדי להגביר את הרגשת האותנטיות - ישנו מעבר למוזיקה אוריינטלית.
האמריקאים פועלים בשקט ובדיוק רב וקירבי מציל את הנערה.
לווייטנאמים אין זהות משל עצמם, כמעט ואיננו רואים את פניהם והם דוברי אנגלית שוטפת.
נדמה כי כל פגיעה בווייטנאמים היא מוצדקת, בעוד שעל פגיעות בחיילים אמריקאים יש קלוז-אפ (היות שמדובר במעשה ברברי ולא-הומני).
החיילים האמריקאים פועלים תמיד ללא היסוס ומצולמים מלמעלה ומקדימה בעוד הווייטנאמים מצולמים מלמטה ומאחור.
קירבי, המפקד האמריקאי הוא ג'נטלמן המייצג את ההומניזם ההירואי: הוא מכבד את האישה, לוקח את ידה ועוזר לה.
בסוף הסרט הוא אף הופך את הילד הווייטנאמי לחייל אמריקאי פוטנציאלי ואולי אף לאזרח אמריקאי.
הכוונה ברורה - יש להפוך את הווייטנאמים לאמריקאים, להנחיל להם את ערכי החירות, הדמוקרטיה והקפיטליזם.
בסיום הסרט אנו עדים לקירבי ולילד צועדים על החוף - וברקע השקיעה.
האוקיינוס נמצא ממזרח ליבשת וגם כאן ישנה קלישאה: השמש שוקעת על המזרח ותפציע במערב.
הילד הקטן שואל את קירבי מה יהא עליו עכשיו, וקירבי משיב כי מעתה הוא ידאג לו וכי הוא הסיבה למענה נלחמים האמריקאים.
המסר העומד מאחורי הסרט הוא כי לאיש אין את הזכות לשפוט את הנעשה בעת מלחמה, ומבקש למעשה מהקהל האמריקאי לא להאמין למה שנכתב בעיתונים ולמה שהם רואים בטלוויזיה (כאשר זה פוגע במאמץ המלחמתי).
מסר זה בא לידי ביטוי כאשר קירבי שואל את בקוורת' מה הוא מתכנן לכתוב בעיתונו.
הלה משיב לו כי אם יכתוב את מה שהוא מרגיש, הוא כנראה יפוטר (קירבי משיב כי תמיד תימצא לו עבודה בצבא).
בקוורת' מאמץ, למעשה, את נקודת המבט של קירבי על המלחמה ועובר טרנספורמציה במהלך הסרט.
הוא רואה את החיילים האמריקאים כלוחמים נאורים, העוזרים למקומיים ומספקים להם מזון ותרופות.
בו בזמן, הוא מגלה כי הווייטקונג מחריב כפרים, מעלה אותם באש והורג ללא הבחנה במי שנחשד בשיתוף פעולה.
ויין מעולם לא היה חייל בעצמו, אף שבני דורו נלחמו במלחמת העולם השנייה.
הוא הפך לסמל הלוחם האמיץ, לאחר שהשתתף בסרטי מלחמה רבים וגילם עבור החיילים את התכונות "הרצויות" עבורם: אומץ לב על-אנושי, גבריות בלתי פגיעה והיעדר רגשות אשמה.
לאחר ביקורו בווייטנאם הפך ויין להיות הדובר של הימין הפוליטי האמריקאי (כאשר צעירים רבים עדיין רואים בו מעין אייקון של מלחמת העולם השנייה).
הוא מזכיר לאמריקאים את שאיפות ההתפשטות הקומוניסטיות ואת העובדה שהן עלולות להרוס את דרך החיים האמריקאית ואת החירות האישית.
הכומר יוחנן , הוא דמות בדיונית עליה נפוצו אגדות וסיפורים באירופה של ימי הביניים וראשית העת החדשה - בין המאה ה-12 למאה ה-17. על פי הסיפורים, הכומר-המלך יוחנן הוא מלך נוצרי, השולט על ממלכה נוצרית אבודה, בין ארצות האסלאם והפגאניות במזרח.
קיימים דיווחים שונים על החיים בממלכתו של הכומר יוחנן, אשר מהווים חלק מספרות הפנטזיה בימי הביניים.
על פי סיפורים אלה, הכומר יוחנן הוא צאצאו של אחד משלושת האמגושים, מלך חכם ונדיב, אשר ממלכתו מלאה בעושר וביצורים מופלאים.
בין היתר, חי בממלכתו השליח תומאס הקדוש.
בממלכה הקסומה נמצאים גם מעיין הנעורים, שערי אלכסנדר ואפילו גן עדן עלי אדמות.
לכומר יוחנן יש מראה, שדרכה הוא יכול לחזות במתרחש בכל אחד מחלקי ממלכתו.
דמות היסטורית אחרת שזוהתה בימי הביניים עם הכומר יוחנן הייתה טוגרול חאן או ואנג חאן, מנהיג החריידים במרחב המונגולי, שהוא ונתיניו אימצו את הנצרות הנסטוריאנית בערבוב עם מנהגים שמאניסטיים.
האמונה בדבר אמיתותה של האגדה, והרצון של הממלכות האיבריות לאתר את הכומר יוחנן ובכך להכריע את המוסלמים, היו אחד המניעים לעידן התגליות האירופי.
אף על פי שראשיתה איננה ברורה, האגדה של הכומר ג'ון נשענת על דיווחים מוקדמים מהמזרח ועל מסעות אנשי המערב לשם.
בעיקר השפיעו סיפורי השליח תומאס בהודו, שתועדו במיוחד ביצירה של המאה ה-3 המכונה "מעשי תומאס".
טקסט זה יצר דימוי של "הודו" כמקום של פלאים אקזוטיים והציע את התיאור המוקדם ביותר של סנט תומאס שהקים שם כת נוצרית - מוטיבים שהתגלגלו על פי דיווחים מאוחרים יותר של פרסטר ג'ון.
באופן דומה, גם הדיווחים על כנסיית המזרח באסיה דיברו על האגדה.
כנסייה זו, המכונה גם הכנסייה הנסטוריאנית ומרכזה בפרס, זכתה לתפרושת רחבה במדינות המזרח והעסיקה את הדמיון המערבי כמכלול אקזוטי וכנוצרי מוכר.
מעוררי השראה במיוחד היו ההצלחות המיסיונריות של הנסטוריאנים בקרב המונגולים והטורקים של מרכז אסיה.
ההיסטוריון הצרפתי רנה גרט מציע שאחד ממקורותיו של הסיפור אולי הגיע מהשבט המונגולי חריידים, אשר אלפי חבריו התנצרו לנצרות הנסטוריינית זמן קצר לאחר שנת 1000. עד המאה ה-12 שליטי החריידים עדיין נהגו לתת שמות נוצריים, אשר אולי הזינו את האגדה.
בנוסף, ייתכן שהמסורת שאבה את הדמות הנוצרית המוקדמת "ג'ון המשפיע" מסוריה, שעל קיומו הוסק לראשונה על ידי ההיסטוריון הכנסייתי והבישוף אוסביוס מקיסריה על סמך קריאתו באבות הכנסייה הראשונים.
עם זאת, מעטים מקשרים בין דמות זו, הפעילה כביכול בסוף המאה ה-1, לאגדת פרסטר ג'ון מעבר לשמה.
הכינוי "Prester" היא עיבוד של המילה הלטינית המאוחרת "presbyter", שמשמעותה "זקן" ומשמשת כתואר של כהנים בעלי תפקיד גבוה.
הדיווחים המאוחרים של פרסטר ג'ון הגיעו מטקסטים ספרותיים הנוגעים למזרח, כולל הגוף הגדול של ספרות מסעות גאוגרפית מימי הביניים.
הפרטים הועלו לרוב בטקסטים ספרותיים ופסאודו-היסטוריים, כמו סיפורו של סינבד המלח.
רומן אלכסנדר, סיפור מדהים של כיבושי אלכסנדר הגדול, שהשפיע במיוחד בהקשר זה.
אגדת פרסטר ג'ון ככזו החלה בראשית המאה ה-12 עם דיווחים על ביקורים של ארכיבישוף הודו בקונסטנטינופול, ושל הפטריארך של הודו ברומא בזמן האפיפיור קליקסטוס השני.
לא ניתן לאשר את הביקורים הללו, ייתכן וזאת עדות לכך ששניהם דיווחים מיד שנייה.
הכרוניקן הגרמני אוטו מפרייזינג דיווח בכרונייקון שלו משנת 1145 כי בשנה הקודמת הוא פגש את יו הבישוף של ג'בלה בסוריה, בחצר של האפיפיור יוג'ין השלישי בוויטרבו.
הבישוף יו היה שליח של הנסיך ריימונד מאנטיוכיה, שנשלח לבקש עזרה מערבית נגד הסרצנים לאחר המצור על אדסה.
בא-כוחו נתן השראה ליוג'ין לקרוא לצאת למסע הצלב השני.
יו אמר לאוטו, בנוכחות האפיפיור, כי פרסטר ג'ון, הוא נוצרי נסטוריאני שכיהן בתפקיד הכפול של כומר ומלך, השיב את העיר אקבטנה מהמלכים של מדי ופרס, בקרב גדול "לפני לא הרבה שנים".
לאחר מכן, לכאורה, פנה פרסטר ג'ון לירושלים להציל את ארץ הקודש, אך הגאות של החידקל אילצה אותו לחזור לארצו.
שרביט המלוכה שלו הוא הוכחה לעושרו המופלא.
רוברט סילברברג מחבר תיאור זה לאירועים היסטוריים משנת 1141, כאשר הח'אנאט קרע חיתאי תחת ילו דאשי הביס את הטורקים בסלג'וק בסמוך לסמרקנד.
הסלג'וקים שלטו באותה תקופה על פרס והיו הכוח החזק ביותר בעולם המוסלמי.
התבוסה בסמרקנד החלישה אותם באופן משמעותי.
הקארא חיתאי באותה תקופה היו בודהיסטים, לא נוצרים, ואין שום סיבה להניח שילו דאשי נקרא אי פעם פרסטר ג'ון.
עם זאת, כמה וסאלים מקארה חיתאי ניסו את הנצרות הנסטוריאנית, מה שאולי תרם לאגדה.
ייתכן גם שהאירופאים שלא היו מודעים לבודהיזם, הניחו שאם המנהיג אינו מוסלמי, עליו להיות נוצרי.
התבוסה עודדה את הצלבנים והעניקה השראה לתפיסת הגאולה מהמזרח.
ייתכן שאוטו תיעד את הדו"ח המבולבל של יו כדי למנוע שאננות בקרב תומכי הצלב האירופי - לפי דבריו לא ניתן היה לצפות לעזרה ממלך עוצמתי מהמזרח.
רק מעט מהסיפור הזה מתועד עד שנת 1165, אז החלו להתפשט עותקים של מה שהוצג כמכתב אבוד של פרסטר ג'ון ברחבי אירופה.
סיפור המרמז כי מחברו הכיר את הספרים "הרומן של אלכסנדר" ואת "מעשי תומאס" הנזכרים לעיל.
המכתב נכתב כביכול לקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומנוס על ידי פרסטר ג'ון, צאצא של אחד משלושת המגים ומלך הודו.
תיאורי העושר והקסם שהכיל המכתב, הציתו את דמיונם של האירופאים, והמכתב תורגם למספר שפות, כולל עברית.
המכתב נפוץ מאוד, גם בליווי עיטורים במשך מאות שנים בכתבי יד, שחלקם קיימים עדיין.
המצאת הדפוס הנציחה את הפופולריות של המכתב שהיה עדיין מפורסם בתרבות הפופולרית בתקופת הגילויים האירופית.
חלק ממהותו של המכתב היה שממלכה אבודה של נוצרים נסטוריים עדיין הייתה קיימת במרחבי מרכז אסיה.
האמינות שניתנה לדיווחים הייתה כזו שהאפיפיור אלכסנדר השלישי שלח מכתב לפרסטר ג'ון באמצעות רופאו פיליפ ב-27 בספטמבר 1177. אין יותר פרטים על פיליפ, אך סביר להניח שהוא לא חזר עם תשובה מפרסטר ג'ון.
המכתב המשיך להסתובב, וצבר איורים נוספים בכל עותק.
בזמנים מודרניים, ניתוח טקסטואלי של גרסאות העברית השונות של המכתב הצביע על מקור בקרב יהודי צפון איטליה או לנגדוק.
כמה מילים איטלקיות נותרו בטקסטים העבריים.
כך או כך, ככל הנראה מחבר המכתב היה מערבי.
בשנת 1221 חזר ז'אק דה ויטרי, בישוף עכו, ממסע הצלב החמישי עם חדשות טובות: דוד המלך מהודו, בנו או נכדו של פרסטר ג'ון, גייס את צבאותיו נגד הסרצנים.
הוא כבר כבש את פרס, והמשיך הלאה לעבר בגדאד.
צאצא זה של המלך הגדול שהביס את הסלג'וקים בשנת 1141 תכנן לכבוש את ירושלים ולבנות אותה מחדש.
ההיסטוריון והאתנולוג הסובייטי לב גומילב העלה השערה כי ממלכת ירושלים הצלבנית המצומצמת בהרבה בלבנט החייאתה את האגדה הזו כדי לעורר תקוות נוצריות ולשכנע מלכים אירופאים שאיבדו עניין באותה תקופה להסתבך במסעי צלב יקרים באזור מרוחק.
הדבר היה רחוק ממדינותיהם ומענייניהם.
בישוף עכו צדק שמלך גדול כבש את פרס, אולם לא "דוד המלך", כפי שהתברר, אלא השליט המונגולי של טנגריסט, ג'ינגיס חאן.
מלכותו לקחה את סיפורו של פרסטר ג'ון לכיוון חדש.
אף על פי שג'ינגיס חאן נראה בהתחלה כאוהד את אויבי הנצרות, הוא הוכיח שהוא סובלני לאמונות דתיות.
הוא נהיה השליט הראשון במזרח אסיה שהזמין אנשי דת משלוש דתות מרכזיות (נצרות, אסלאם, ובודהיזם) לסימפוזיון כדי שיוכל ללמוד יותר על אמונותיהם.
השליט המונגולי נחשב גם כחביב הנוצרים הנסטוריאנים דרך נשותיו הרבות, שהאירופאים דמיינו כמשפיעות בפוליטיקה שנוצרה בבגדאד.
עלייתה של האימפריה המונגולית נתנה לנוצרים המערביים את ההזדמנות לבקר בארצות שמעולם לא ראו לפני כן, והם יצאו למספר של מסעות, לרוב בדרכים מאובטחות של האימפריה.
האמונה שממלכה נסטוריאנית אבודה הייתה קיימת במזרח, או שישועת המדינות הצלבניות הייתה תלויה בברית עם מלוכה מזרחית, הייתה אחת הסיבות לשליחת שגרירים ומיסיונרים נוצרים רבים שנשלחו אל המונגולים.
אלה כוללים חוקרים פרנסיסקנים ג'ובאני דה פיאן דל קרפין בשנת 1245 ויליאם מרוברוק בשנת 1253.
הקשר בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן הוארך כאשר התגלה הקשר עם טוגרול, מלך שבט החריידים, שקיבל את התואר ג'ין אונג חאן טוגרול.
היסטוריונים וחוקרים אמיתיים כמו מרקו פולו, ההיסטוריון הצלבני ז'אן דה ג'וינוויל, והנוסע הפרנציסקני "אודוריק מפורדונה" הקטינו את דמותו פרסטר ג'ון מהדימוי העולמי שלו, והציגו אותו כמונרך ארצי יותר ומציאותי.
אודוריק מיקם את ארצו של ג'ון מערבית לקתאי בדרך לאירופה, והזכיר את בירתה כקאזאן.
ג'וינוויל מתאר את ג'ינגיס חאן בכרוניקה שלו כ"איש חכם" שמאחד את כל שבטי הטטארים ומוביל אותם לניצחון נגד אויבם החזק ביותר, פרסטר ג'ון.
ויליאם מרוברוק אומר ש"ווט" מסוים, אדון החריידים ואחיו של המלך הנסטוריאני ג'ון, הובס על ידי המונגולים בפיקודו של ג'ינגיס חאן.
ג'ינגיס חאן חיתן בנו לאישה את בתו של ווט, והאיחוד שלהם ייצר את מנגקה, החאן באותה תקופה שויליאם כתב.
על פי מסעותיו של מרקו פולו, המלחמה בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן החלה כאשר ג'ינגיס חאן, השליט החדש של הטטרים המורדים, ביקש את ידו של בתו של פרסטר ג'ון לנישואים.
פרסטר ג'ון ענה בשום פנים ואופן לא.
במלחמה שלאחר מכן ניצח ג'ינגיס חאן, ופרסטר ג'ון נספה.
הדמות ההיסטורית שמאחורי סיפורים אלה, טוג'רול, הייתה למעשה של מלך נוצרי נסטוריאני שהובס על ידי ג'ינגיס חאן.
הוא טיפח את החאן העתידי לאחר מות אביו יסאוגי והיה אחד מבני בריתו המוקדמים.
לאחר שטוג'רול דחה את ההצעה להשיא את בנו ובתו לילדיו של ג'ינגיס חאן, השבר ביניהם גדל עד שפרצה מלחמה בשנת 1203. ג'ינגיס חאן שבה את סורגהטני בקי, בת אחיו של טוג'רול ג'קה גמבו, והשיא אותה לבנו טולי.
נולדו להם כמה ילדים, בהם מונגקה, קובלאי, הוגלו ואריק בוקה.
המאפיין העיקרי של מעשיותיו של פרסטר ג'ון מתקופה זו הוא הצגתו של המלך לא כגיבור בלתי מנוצח, אלא סתם כיריב אחד מבין היריבים שהובסו על ידי המונגולים.
אולם עם התמוטטות האימפריה המונגולית, האירופאים החלו להתרחק מהרעיון שפרסטר ג'ון היה אי פעם מלך במרכז אסיה.
[34] בכל אופן לא הייתה להם תקווה למצוא אותו שם, מכיוון שהנסיעות באזור הפכו למסוכנות ללא הביטחון שהאימפריה סיפקה.
ביצירות כמו מסעות סר ג'ון מנדוויל ו"היסטוריה טריום רגום" מאת ג'ון מהילדסהיים, הנושא של פרסטר ג'ון נוטה להחזיר את עצמו לצדדים הפנטסטיים.
מאחר שהוא לא נמצא בערבות מרכז אסיה, לקחו את הסיפור חזרה להודו, או מקום אקזוטי אחר.
וולפרם פון אשנבאך קשר את ההיסטוריה של פרסטר ג'ון לאגדת הגביע הקדוש בשירו Parzival, בו ה"פרסטר "הוא בנו של ילדת הגביע ואביר הסראסן פיירפיז.
תאוריה הועלתה על ידי המלומד הרוסי, פ.
ברון, בשנת 1876, שהציע כי ייתכן כי פרסטר ג'ון יימצא בקרב מלכי גאורגיה, שבזמן מסעי הצלב חווה תחייה צבאית מאתגרת את הכוח המוסלמי.
עם זאת, תאוריה זו, אף שנחשבה כבעלת משמעות מסוימת על ידי הנרי יול וכמה היסטוריונים גאורגים מודרניים, הודחה בסיכום על ידי פרידריך זרנקה.
פרסטר ג'ון נחשב לשליט הודו מאז ראשית האגדה, אך "הודו" הייתה מושג מעורפל עבור האירופאים.
סופרים דיברו לעיתים קרובות על "שלוש הודו" אך היו חסרים כל ידיעה אמיתית על האוקיינוס ההודי, הם חשבו לעיתים את אתיופיה כאחד מהשלושה.
מערביים ידעו כי אתיופיה היא אומה נוצרית רבת עוצמה, אך הקשר היה ספורדי מאז עליית האסלאם.
שום פרסטר ג'ון לא ניתן היה למצוא באסיה, ולכן הדמיון האירופי הניע אותו סביב הגבולות המטושטשים של "הודו" עד שמצאה עבורו ממלכה חזקה כראוי באתיופיה.
עדויות הראו כי איתור ממלכתו של פרסטר ג'ון באתיופיה נכנס לתודעה הקולקטיבית בסביבות 1250.
מרקו פולו דן באתיופיה כארץ נוצרית מפוארת ולנוצרים אורתודוקסים הייתה אגדה שהאומה תקום יום אחד ותפלוש לערב אך הם לא מיקמו שם את פרסטר ג'ון.
בשנת 1306 הגיעו לאירופה 30 שגרירים אתיופים מהקיסר וודם ארד, ופרסטר ג'ון הוזכר כפטריארך של הכנסייה שלהם ברשומה של ביקורם.
תיאור נוסף של כהן אפריקני ג'ון נמצא בספר 'מיראביליה דקריפטה' של המיסיונר הדומיניקני יורדנוס, בסביבות 1329. בדיון ב"הודו השלישית ", יורדנוס מתעד מספר סיפורים מפוארים על הארץ ומלכה, שלדבריו האירופאים מכנים אותו פרסטר ג'ון.