tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו של קווטרניק מנישואים אלו היה אאוגן קווטרניק שנתמנה לראש שירות הביטחון העממי של האוסטאשה (Ustaska Narodzna Sluzba, UNS), שהייתה גוף בעל סמכות בלתי-מוגבלת, שפיקח גם השלטון.
אאוגן, כאביו, היה גם איש אמונם של הנאצים, ומעמדו גדל כל כך, שעבר את אביו ואף איים על פאבליץ' עצמו.
לאור פלוגתא בין פאבליץ' ואאוגן ביחס למפלת סטלינגרד (פאבליץ' חשש מהפסד הציר ולכן היסס להשמיד יהודים, ואאוגן ראה בזאת סיבה להחיש את ההשמדה), ניצל ארטוקוביץ' את ההזדמנות ושכנע את פאבליץ' לגרש את הקווטרניקים, וכך הפך לאיש השני בכוחו בקרואטיה, ולסגנו של פאבליץ'.
בתום המלחמה ברח לבריטניה וממנה הגיע בשנת 1948 לארצות הברית עם תעודות מזויפות, חבר לאחיו והתגורר בלוס אנג'לס.
בשנת 1951, לאחר שהזדהה בשמו האמיתי, תבעה ממשלת יוגוסלביה את הסגרתו ובעקבות זאת ארצות הברית סירבה להאריך את אשרת שהייתו.
במשפט שהתקיים לגבי הסגרתו נקבע שאמנת ההסגרה בין ארצות הברית ויוגוסלויה בטלה.
החלטה זו נהפכה בערעור ובעקבות זאת התקיים משפט נוסף בה נתקבלה טענתו של ארטוקוביץ שההאשמות נגדו הן פוליטיות ועל כן אין להסגירו.
ממשלת יוגוסלוויה שנהלה את גביית העדויות עבור הליך ההסגרה הגישה עדויות כתובות שעשו רושם גרוע על השופט ועל כן הוא כתב שההאשמה נגד ארטוקוביץ לא הוכחה.
עם זאת בשנת 1961 סורבה בקשתו לקבלת אזרחות של ארצות הברית.
בשנת 1962 פורסם שרשות ההגירה בארצות הברית מעוניינת לגרש את ארטוקוביץ אולם לא ליוגוסלביה אלא למדינה אחרת.
עניינו של ארטוקוביץ לא ירד מסדר היום הציבורי.
במאי 1974 העלתה אליזבת הולצמן בבית הנבחרים של ארצות הברית את הנושא של פושעי מלחמה המתגוררים בארצות הברית והביאה את ארטוקוביץ' כדוגמה.
בסוף שנת 1974 זרקו שני יהודים בקבוק מולוטוב על רכבו של אחיו של ארטוקוביץ'.
השניים נעצרו מיד לאחר האירוע.
אחד מהם נדון לשנת מאסר והשני, טוביה שוורץ, שוחרר בערבות ונמלט לישראל.
במאי 1976 בקשה ארצות הברית מישראל להסגיר את שוורץ, דבר שעורר לחץ ציבורי להסגיר את ארטוקוביץ' ליוגוסלביה.
בסופו של דבר החליט שר המשפטים שלא להסגיר את שוורץ.
בשנת 1977 הוחלט לפתוח מחדש את הליכי גירושו.
בדצמבר 1982 קבע בית משפט בארצות הברית שאין לגרש את ארטוקוביץ' לפני שיעמוד בפני משפט חדש שיברר את אשמתו.
הוסגר ליוגוסלביה בפברואר 1986. במחאה על ההסגרה הצית את עצמו חבר ארגון קרואטי לפני הקונסוליה של ארצות הברית בטורונטו.
הוא הועמד לדין וב-14 במאי 1986 הוא נידון למוות על פשעי מלחמה.
באפריל 1987 נדחתה הוצאתו להורג בגלל בריאותו הלקויה.
הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988.
אַנְדְרֶיאַס וֶסַאלְיוּס או וזאליוס (נולד: Andries van Wesele אנדריס ואן וזלה; בלטינית: Andreas Vesalius; 31 בדצמבר 1514 – 15 באוקטובר 1564) היה רופא פלמי, אבי האנטומיה החדשה.
וסאליוס נולד בשנת 1514 בבריסל למשפחה שעסקה דורות ברפואה.
אביו, אנדריס ויטינק ואן וזל היה הרוקח הראשי של קרל החמישי שליט הקיסרות הרומית הקדושה שבריסל הייתה אז בתחום שלטונו.
את השכלתו הגבוהה קיבל לראשונה באוניברסיטת לוון, שם למד לטינית, יוונית ועברית.
בהשפעת השכלתו הכניס וסאליוס לספריו גם מונחים אנטומיים בעברית.
את ספרו הראשון פרסם בלוון.
היה זה פירוש ל"ספר התשיעי של אלמנצור" מאת הרופא הפרסי אל ראזי.
בהשפעת אביו החליט וסאליוס לעבור ללמוד רפואה.
הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת פריז, שם החל ללמוד אצל אחד המורים הידועים בדורו - יעקובוס סילביוס.
ברפואה במשך 1300 שנים שלטה תורת הרופא היווני גלנוס (130–200).
העובדה שגלנוס הסתמך בספריו על נתיחות של בעלי חיים ולא של בני אדם לא הפריעה לאיש.
השיעורים היו מתנהלים כאשר הפרופסור ישוב מעל הקתדרה ומקריא מכתבי גלנוס, בזמן שבלנים בורים היו מבצעים את הנתיחות.
וסאליוס עמד מיד על טעויות בספר, ופעמים רבות היה נוטל את הסכין ומבצע בעצמו את הנתיחה כדי לעמוד על טעויותיו של גלנוס.
בזאת העלה את חמתו של סילביוס.
באותה תקופה החליט וסאליוס לעסוק באנטומיה, ונעזר לשם כך בשלדים שהיה מלקט בחשאי בבית הקברות הישן של פריז.
בשנת 1536 פרץ סכסוך בין הקיסרות הרומית הקדושה וצרפת ווסאליוס נאלץ לעזוב את פריז ולחזור ללוון.
בלוון הותר לו לבצע נתיחת גופה בפני הסטודנטים.
בפברואר 1537 השלים את לימודי התואר הראשון ברפואה.
לאחר מכן ישב זמן קצר בבריסל ומשם עבר לאיטליה, שחוותה אז פריחה באמנות ובמדע.
זמן קצר שהה בוונציה, שם עבד כמנתח בבית חולים, ואחר כך עבר לאוניברסיטת פדובה, "האוניברסיטה החופשית", שם עמד בהצטיינות בבחינות הדוקטורט בדצמבר 1537 ומיד לאחר מכן התמנה לפרופסור לכירורגיה ולאחראי על לימודי האנטומיה.
שש השנים ששהה וסאליוס באיטליה היו שנות השיא של פעילותו המדעית.
הוא הנהיג שיטות חדשות ללימוד האנטומיה: לא עוד קריאה בכתבי גלנוס וצפייה בנתיחות המבוצעות על ידי עוזרים, אלא ביצוע הנתיחות על ידי המרצה עצמו.
בשנת 1538 הוציא בוונציה אטלס אנטומי קטן שכלל שישה לוחות שצוירו בידי הצייר יוהאן סטפן ואן קלקר (מתלמידי טיציאן).
בהדרגה צבר וסאליוס חומר לקראת הוצאת ספרו, שעתיד היה לחולל מהפכה ברפואה.
על אודות מבנה הגוף האנושי
בשנת 1543 יצא בבזל ספרו הגדול של וסאליוס, "על אודות מבנה הגוף האנושי" (De humani corporis fabrica libri septem) העוסק מבנה הגוף האנושי) בשבעה כרכים.
בספר 663 עמודים ו-300 תמונות שהוכנו בחריטת עץ על ידי ון קלקר ואמנים אחרים.
ספר זה, שחולל מהפכה באנטומיה, ראה אור באותו שבוע שבו התפרסם ספרו של קופרניקוס שחולל מהפכה באסטרונומיה.
בספר יש מונחים רבים בעברית .
זמן קצר לאחר מכן הוציא וסאליוס ספר קיצור לסטודנטים שכונה Epitome (סיכום).
ב-1555 יצאה המהדורה השנייה של ה-Fabrica, בשינויים קלים.
פרסום הספר גרם להתקפות קשות על וסאליוס בידי חסידי תורת גלנוס, אך תוך מספר שנים הפך ספר זה למקובל בבתי הספר לרפואה.
וסאליוס נפגע עמוקות מההתקפות עליו ופעם אחת שרף בחמת זעם כמעט את כל כתביו.
וסאליוס לא היה נקי מטעויות.
למשל, אף על פי שהוא מדגים בציוריו את מסתמי הוורידים (ובכך תרם את חלקו לגילוי מחזור הדם) הוא לא עמד על מחזור הדם, שאותו גילה ויליאם הארווי מאה שנים מאוחר יותר, לא תיאר נכונה את תפקיד הוורידים והעורקים, והסביר באופן שגוי את תפקידו של הכבד.
רופא החצר של קרל החמישי
זמן קצר לאחר פרסום ה"פבריקה" מונה וסאליוס לרופאו הראשי של קרל החמישי.
במשרה זו היה עליו להתלוות לחצר הקיסר במסעותיו הצבאיים ולטפל בפצועי מלחמה מקרב האצילים והנכבדים.
תפקיד זה גרם לווסאליוס להפסיק לעסוק במחקר.
לאחר מותו של קרל החמישי ב-1558 ירד מעמדו של וסאליוס.
המלך פליפה השני, יורשו וממשיכו, מינה אותו לרופא של ההולנדים בחצר המלך בלבד ורק במקרי חירום נקרא לטפל במלך עצמו.
מסעו של וסאליוס לארץ הקודש ומותו
בשנת 1564 עזב לפתע וסאליוס את ספרד והפליג לארץ ישראל.
הסיבה למעשה זה אינה ברורה.
הדעה הרווחת ביותר (על אף שאינה נסמכת על בסיס מוצק) היא שווסאליוס טיפל ללא הצלחה בבן אצולה ספרדי וקבע את מותו.
כאשר התחיל בנתיחת הגופה, גילה לתדהמתו שהלב עדיין פועם.
קרובי הנפטר הגישו תביעה לאינקוויזיציה והאשימו את וסאליוס ברצח.
רק בהתערבותו של הקיסר נחון וסאליוס, בתנאי שיעלה לארץ הקודש ויכפר על מעשהו.
סיבה נוספת הייתה שווסאליוס הואשם ב"כפירה" בקתוליות - בתקופה ההיא כל מקרה של "ניפוץ" תורות מושרשות העלה חשד בכפירה.
יש אומרים שווסאליוס חלה במחלה קשה, ונדר נדר שאם יחלים יעלה לארץ הקודש.
וסאליוס הגיע ליפו באונייה ונציאנית.
על ביקורו בארץ אין פרטים רבים.
ידוע שמסר למשמורת ארץ הקודש בירושלים 500 דוקטים שקיבל מהמלך.
האנייה היטלטלה ארבעים יום בסערות.
נוסעים רבים מתו והושלכו לים.
וסאליוס היה אז מבוגר, בן 50, וגם כוחותיו כלו.
לבסוף נטרפה האונייה ליד חופי האי זקינתוס.
אחד מתושבי האי ריחם עליו וסעד אותו, אך וסאליוס מת.
מקום קברו לא נודע עד היום.
הר וסאליוס בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
אנדריאס תורקילדסן (בנורווגית: Andreas Thorkildsen; נולד ב-1 באפריל 1982) הוא אתלט נורווגי, הוא פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), אלוף עולם (ברלין 2009), 3 פעמים סגן אלוף עולם (הלסינקי 2005, אוסקה 2007 וטגו 2011) ופעמיים אלוף אירופה (גטבורג 2006 וברצלונה 2010) בהטלת כידון.
תורקילדסן נולד וגדל בקריסטיאנסנד, נורווגיה לשני הורים אתלטים: אביו, תום תורקילדסן היה מטיל כידון בעל תוצאת שיא של 71.64 מטר.
אמו, בנטה תורקילדסן, הייתה לאלופת המדינה בריצת 100 מטר משוכות.
בגיל 11 החל להטיל כידון, כשאביו משמש כמאמנו.
בשנת 2001 עזב תורקילדסן את קריסטיאנסנד לטובת הבירה אוסלו, והחליף מאמן .
כנער קבע תוצאות מצוינות לגילו והשיג שיאים ארציים .
ב- 1999 נכנס לזירה הבינלאומית כשהשתתף באליפות אירופה לנוער באתלטיקה, שם סיים במקום השביעי.
שנה אחר כך סומן כהבטחה גדולה לאחר שזכה במדליית הכסף באליפות נורווגיה, וכמו כן במדליית הכסף באליפות העולם לנוער, שם סיים בתוצאה של 76.34 מטר.
ב- 7 ביוני 2001 קבע את שיא העולם לנוער, כשהטיל את הכידון למרחק של 83.87 מטר, בברגן, נורווגיה .
אולם בזירה הבינלאומית לא הצליח לשחזר את הישגו זה.
באותה שנה השתתף פעם נוספת באליפות אירופה לנוער, שם סיים פעם נוספת במקום השני, בתוצאה של 76.98 מטר , וכמו כן השתתף באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה באדמונטון, קנדה, שם הציג יכולת רעה, כשכלל לא עלה לגמר.
תורקילדסן סיים שם במקום ה-13, בתוצאה של 68.41 מטר.
היה זה מקום אחד בלבד רחוק מעלייה לגמר.
עוד באותה שנה זכה במדליית הזהב הראשונה שלו באליפות נורווגיה כשקבע תוצאה של 79.98 מטר, עשרה מטרים רחוק יותר מהמקום השני .
ב- 2002 השתתף באליפות אירופה באתלטיקה, אשר התקיימה במינכן, גרמניה.
חודשיים קודם לכן קבע את שיאו האישי – 83.43 מטר (שיא לאומי ), ואף על פי כן הציג יכולת בינונית באליפות אירופה, שם סיים במקום השישי בלבד, בתוצאה של 78.36 מטר.
באליפות נורווגיה אותה שנה סיים במקום השני בלבד, בתוצאה של 80.97 מטר, 28 סנטימטר פחות מהמקום הראשון.
באליפות העולם באתלטיקה, שהתקיימה בפריז שנה אחר כך, המשיך בתוצאותיו המאכזבות, כשסיים במקום ה-11, בתוצאה של 77.75 מטר.
באליפות נורווגיה קיבל מאבק מצד רוני נילסן, אף על פי שהתוצאות בה היו בינוניות: תורקילדסן ניצח בתוצאה של 76.04 מטר, בעוד שנילסן סיים שני עם 74.71 מטר.
במסגרת ההכנות לאולימפיאדה תורקילדסן קבע שיא אישי חדש – 84.12 מטר, במסגרת מפגש הגולדן ליג שהתקיים באוסלו (כשאף על פי כן לא זכה בתחרות).
ב-27 ביולי זכה תורקילדסן לראשונה במפגש בינלאומי, שהתקיים בסטוקהולם, שוודיה.
שלושה ימים אחר כך קבע שיא אישי חדש – 84.45 מטר במפגש בלונדון.
כשהגיע להשתתף באולימפיאדת אתונה באוגוסט 2004, היו 12 מטילי כידון שקבעו תוצאה טובה משלו אותה שנה , וזה התבטא היטב במוקדמות הטלת הכידון באולימפיאדה.
ברוקס גריר קבע את התוצאה הטובה ביותר במוקדמות – 87.25 מטר.
שבעה מטילי כידון קבעו תוצאה טובה משלו במוקדמות.
הגמר תואר בתקשורת כאחד הפתוחים לניצחון וההפכפכים בתולדות גמר הטלת הכידון באולימפיאדות .
הגמר נערך ב-28 באוגוסט 2004: תורקילדסן פתח בהטלה של 84.82 מטר, ודורג שלישי בתום הסיבוב הראשון.
הוא קיבל מאבק מ, סרגיי מקארוב וסטיב באקלי, ששלושתם הטילו מעל 84 מטר, אולם הטלה אחת של תורקילדסן למרחק של 86.50 מטר הביאה לו את מדליית הזהב האולימפית, בגיל 22 .
לקראת אליפות העולם באתלטיקה לשנת 2005 שנערכה בהלסינקי תורקילדסן שיפר את שיאו האישי ל-86.82 מטר ואחר כך ל-87.66 מטר.
אולם התוצאות הללו היו רחוקות מתוצאת השנה, בה החזיק טרו פיטקאמאקי הפיני – 91.53 מטר.
תורקילדסן ופיטקאמאקי הסתמנו כדור החדש של ענף הטלת הכידון וכשניים הבולטים ביותר בענף בזירה הבינלאומית.
אולם באליפות העולם ניצח דווקא אנדרוס וארניק האסטוני, כשקבע 87.17 מטר.
תורקילדסן סיים שני עם 86.18 מטר.
פיטקאמאקי סיים רק במקום הרביעי.
ב- 10 בספטמבר התקיים IAAF World Athletics Final, בו ניהלו תורקילדסן ופיקטאמאקי קרב איכותי על המקום הראשון, כשלבסוף ניצח פיטקאמאקי עם 91.33 מטר, כשת'ורקילדסן אחריו עם 89.60 מטר (שיא אישי חדש).
בסיומה של השנה הגיע ת'ורקילדסן למקום השלישי בדירוג העולמי .
2006 הייתה השנה הטובה ביותר בקריירה של תורקילדסן.
במאי חצה לראשונה את קו 90 המטרים, כשקבע 90.13 מטר במפגש בינלאומי שהתקיים בדוחה, קטר.
ב- 2 ביוני שיפר פעם נוספת את שיאו האישי, כשקבע 91.59 מטר (התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים), במפגש הגולדן ליג הראשון של העונה, שהתקיים בעיר מגוריו אוסלו.
היה זה לניצחון הראשון מתוך ארבעה של תורקילדסן במסגרת ששת מפגשי הגולדן ליג.
אותה שנה גם ניצח בשלושה אירועים בינלאומיים חשובים: IAAF World Athletics Final (בתוצאה של 89.50 מטר), בגביע העולם (בתוצאה של 87.17 מטר) ובאליפות אירופה באתלטיקה 2006 (בתוצאה של 88.78 מטר).
בנוסף, ניצח תורקילדסן בפעם הרביעית ברציפות באליפות נורווגיה בהטלת כידון, בתוצאה הטובה ביותר שלו בתחרות הזו - 85.02 מטר.
בסיומה של השנה, הגיע ת'ורקילדסן למקום הראשון בדירוג העולמי .
האירוע הגדול של 2007 מבחינת תורקילדסן הייתה אליפות העולם באתלטיקה 2007, שהתקיימה באוסקה, יפן באוגוסט.
הקרב הצפוי שהיה בין תורקילדסן לפיטקאמאקי, הוכרע כבר בסיבוב השני, כשפיטקאמאקי הטיל למרחק של 89.16 מטר, בעוד שההטלה הטובה ביותר של תורקילדסן הייתה 88.61 מטר.
בהמשך הגדיל פיטקאמאקי את הפער אף יותר, כשקבע 90.33 מטר.
ב- IAAF World Athletics Final, שהתקיימה חודש אחר כך הפסיד תורקילדסן פעם נוספת לפיטקאמאקי.
ת'ורקילדסן ניצח אותה שנה בשני מפגשי הגולדן ליג (כשבארבעה האחרים ניצח פיטקאמאקי).
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 זכה תורקילדסן במדליית זהב תוך בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 90.57 מטר, לפני איינרס קובלס מלטביה (86.64 מטר) וטרו פיטקמקי מפינלנד (86.16 מטר).
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 הוא זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 89.59 מטר, לפני גיירמו מרטינס מקובה (86.41 מטר) ויוקיפומי מורקאמי מיפן (82.97 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 84.78 מטר, אחרי מתיאס דה צורדו מגרמניה (86.27 מטר) ולפני גיירמו מרטינס (84.30 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באולימפיאדת לונדון 2012 סיים תורקילדסן במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 82.63 מטר, ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב המוקדמות, הוא קבע את התוצאה השנייה בטיבה במוקדמות, 84.47 מטר.
אנדריאס הופר היה מלחין אוסטרי, בן זמנו של היינריך איגנץ ביבר.
השניים נודעו ביצירות הקודש הפוליכוראליות, כלומר יצירות רחבות יריעה (פולי-מרובה, כוראלי - מנגינה), שחיברו.
בהתאם, הכילו יצירותיו של הופר תפקידים משמעותיים לכלים כמו קורנטו, טרומבון או זאקבוט וחצוצרה.
בעבר נטו לייחס להופר את חיבור היצירה המפורסמת "מיסה סליסבורגנסיס ל-53 קולות", אך כיום מקובל לייחס אותה לביבר.
הופר נפטר בזלצבורג, וכיום מעט מאוד מן המוזיקה שחיבר זוכה לביצועים או הקלטות.
אנדריה מוהורוביצ'יץ (בקרואטית: Andrija Mohorovičić; 23 בינואר 1857 – 18 בדצמבר 1936), מטאורולוג וסייסמולוג קרואטי נודע, בעיקר בזכות תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' שנקרא על שמו, או בקיצור: אי הרציפות מוהו.
אנדריה מוהורוביצ'יץ' נולד ברובע וולוסקו באופטיה שבקרואטיה, שם עבד אביו - אנדריה אף הוא – כנפח ויצרן עוגנים.
אנדריה הצעיר עצמו אהב את הים, ולימים נשא את סילביה ורני (Silvija Verni), בתו של קברניט.
מוהורוביצ'יץ' קיבל את השכלתו היסודית בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו בגימנסיום של העיר השכנה, רייקה.
בשנת 1875 החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, ואחד ממוריו היה הפיזיקאי המפורסם ארנסט מאך.
עם תום לימודיו החל מוהורוביצ'יץ' לעסוק בהוראה, תחילה בגימנסיום של זאגרב (1879–1880) ואחר כך בבית ספר תיכון באוסייק.
בשנים 1882–1891 לימד בבית הספר הימי המלכותי בבאקאר ליד רייקה, משרה שהייתה חיונית להמשך הקריירה המדעית שלו.
משנת 1893 ועד 1918 לימד גאופיזיקה ואסטרונומיה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת זאגרב.
בשנת 1898 התקבל מוהורוביצ'יץ' כמרצה-חבר באקדמיה הקרואטית למדעים ואמנויות בזאגרב וב-1910 קיבל תואר פרופסור.
בהיותו מורה בבאקאר התוודע מוהורוביצ'יץ' לראשונה למקצוע המטאורולוגיה וב-1887 אף הקים תחנה מטאורולוגית מקומית.
הוא החל לקיים תצפיות שיטתיות, מדידות וניתוחים, והמציא ובנה מכשירים למדידת מהירותם האופקית והאנכית של עננים.
שנה לאחר שהועבר, לבקשתו, לבית ספר תיכון בזאגרב התמנה מוהורוביצ'יץ' לראש המצפה המטאורולוגי בגריץ' (Grič), שם הקים שירות מטאורולוגי אשר שירת את כל קרואטיה.
ב-31 במרץ 1892 היה מוהורוביצ'יץ' עד לתופעה מטאורולוגית יוצאת דופן בארצו: טורנדו בעיר נובסקה (Novska) אשר הרים קרון רכבת במשקל 13 טונות ובו 50 נוסעים והשליך אותו למרחק של 30 מטר.
טורנדו נוסף ראה ליד צ'אזמה (Čazma) ב-1892. המידע שצבר בתצפיותיו היה הבסיס לעבודת הדוקטורט שהגיש בשנת 1893 לאוניברסיטה של זאגרב: "על תצפיות של עננים – המחזור היומי והשנתי בבאקאר''.
ב-1901 כתב מוהורוביצ'יץ' את המאמר האחרון שלו במטאורולוגיה, אשר דן בירידת הטמפרטורה עם העלייה לגובה האטמוספירה, וב-1907 את "הוראות לתצפית על משקעים בקרואטיה וסלאבוניה".
ב-8 באוקטובר 1909 התרחשה רעידת אדמה שהמוקד שלה היה באזור פוקופליה (Pokuplije), כ-40 קילומטרים דרומית-מזרחית לזאגרב.
מספר סייסמוגרפים שהותקנו לפני רעידת האדמה סיפקו נתונים רבי ערך לתגליותיו.
הוא הסיק שכאשר גלים סייסמיים פוגעים בגבול מעבר בין סוגי חומר שונים, הם מוחזרים ונשברים כמו אור הפוגע במנסרה.
כן גילה, שכאשר מתרחשת רעידת אדמה עוברים שני סוגי גלים – אורכיים ורוחביים - דרך חלקים בכדור הארץ במהירויות שונות.
מניתוח הנתונים שהתקבלו מכמה נקודות תצפית הסיק מוהורוביצ'יץ' שכדור הארץ בנוי משכבות שונות סביב ליבה פנימית.
הוא היה המדען הראשון שקבע - על בסיס הנתונים הסייסמיים והתנהגות הגלים הסייסמיים - את אי הרציפות שמפרידה בין קרום כדור הארץ לבין המעטפת.
על פי מוהורוביצ'יץ', רק מבנה שכבתי יכול היה להסביר את תוצאות תצפיותיו, לפיהן קיימים עומקים שונים בהם גלים סייסמיים משנים מהירות, וכי ישנם הבדלים בהרכב הכימי בין סלעים בקרום ובין סלעי המעטפת.
מהנתונים שאסף העריך מוהורוביצ'יץ' כי עובי השכבה העליונה – הקרום - הוא 54 ק"מ.
כיום ידוע כי עובי הקרום 5–9 ק"מ מתחת לקרקעית האוקיינוסים, ו-25–60 ק"מ מתחת ליבשות, הנישאות על גבי לוחות טקטוניים.
עומקים אלה נקראים תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ', או, בשל הקושי בהגיית שמו על ידי מי שאיננו קרואטי – '"מוהו'".
מחקרים מאוחרים יותר של פנים כדור הארץ אישרו את קיום אי רציפות זו מתחת לכל היבשות והאוקיינוסים.
מחשבותיו ורעיונותיו של אנדריה מוהורוביצ'יץ' היו מלאי חזון, והובנו במלואם רק שנים רבות לאחר מכן בעקבות תצפיות מפורטות: השפעת רעידות אדמה על מבנים, רעידות אדמה עמוקות מוקד, מיקום מוקדי רעידות אדמה, מודלים של כדור הארץ, ניצול אנרגיית הרוח, מיגון מפני ברד והיבטים אחרים של גוף הידע הנקרא מדעי כדור הארץ.
מוהורוביצ'יץ' פרש בשנת 1921 ונחשב לאחד ממדעני כדור הארץ החשובים במאה ה-20. על שמו קרויים:
מכתש בקוטר 77 ק"מ בצדו הרחוק של הירח
האסטרואיד 8422 מוהורוביצ'יץ', בעל מחזור של 5 שנים ו-38 ימים
אוניית בית ספר של הצי הקרואטי
אנדריאס קטסולאס היה שחקן אמריקני ממוצא יווני שידוע בעקבות תפקידיו כג'קאר, שגריר הנארנים בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5", כמו גם המפקד הרומולאני טומאלאק בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
קטסולאס נולד בסנט לואיס, מיזורי למשפחה אמריקנית ממוצא יווני, ונדבק בחיידק הבמה עוד כשהיה בגיל 4, כשאימו לקחה אותו להצגות בתיאטרון המקומי.
הוא למד את אמנויות הבמה באוניברסיטה של סנט לואיס וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה במגמת תיאטרון באוניברסיטת אינדיאנה אשר בבלומינגטון, אינדיאנה.
בין השנים 1971–1986, השתתף קטסולאס בהופעות התיאטרון של פיטר ברוק במקומות כמרכז לינקולן ובמחוזות ונצואלה.
קטסולאס עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986. תפקידיו הקולנועיים כוללים השתתפות בסרט "הסיציליאני", לפי ספרו של מריו פוזו, "זר שומר עליי", המערבון "שקיעה" של הבמאי זוכה פרס אוסקר בלייק אדוארדס, הפרודיה "לרקוד עם לוחמים", הנמלט" לצד שחקנים כהאריסון פורד וטומי לי ג'ונס, "לגנוב את השמיים", ו"החלטה גורלית".
תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים השתתפות קבועה בחמש עונותיה של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5" כג'קאר, שגריר הנארנים, כמו גם בסרטים שהתבססו על הסדרה.
חזותו האצילית והמאיימת כלוחם נארני אשר התפתח בהמשך הסדרה למנהיג רוחני לעמו, הקנתה לו אהדה רבה בקרב מעריצי הסדרה.
ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר הסדרה, שילב את קולו של קטסולאס כמחווה לדמותו בסרט האחרון בסדרה, "הסיפורים האבודים", שיצא ביולי 2007.
קטסולאס השתתף בין היתר בהופעות אורח בסדרות "אומת החייזרים", "המשווה", "רצח במשיכת קולמוס", "ג'ייק והשמן", "האב דאולינג חוקר", "האנטר", "מקס הדרום", "NYPD", "מילניום", "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
כמו כן, קטסולאס נידב את קולו למשחקי המחשב "Primal" ו-"24", המבוסס על סדרת הטלוויזיה המצליחה.
בשנת 2005 אובחן קטסולאס בסרטן הריאה.
הוא מת בלוס אנג'לס והשאיר אחריו אישה ושני ילדים.
אנדריאה קומודי (באיטלקית: Andrea Commodi; 1560, פירנצה – 1648, רומא) היה צייר איטלקי שפעל בתקופת הבארוק המוקדמת.
בין יצירותיו הידועות: "סן קרלו" בכנסיית סן קרלו (San Carlo ai Catinari) ברומא; ו"נפילת המלאכים" הנמצאת כיום במוזיאון האקדמיה בפירנצה.
קומודי היה פעיל בעיקר ברומא.
היה תלמידו של הצייר צ'יגולי (Cigoli).
בין תלמידיו של קומודי היה פייטרו דה קורטונה, שבהמשך חייו היה מהדמויות הבולטות של הבארוק האיטלקי.
אנדריה (באיטלקית: Andria) היא עיר במחוז פוליה שבאיטליה.
אנדריה ממוקמת על המורדות המזרחיים של מישור מורג' (Murge), ממש דרומית לברלטה, ליד הרכבת מבארי לפוגיה.
העיר היא מרכז חקלאי באזור המפיק יין, שקדים וזיתים.
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה המוקדמת של העיר.
ההיסטוריה המתועדת שלה החלה עם בואם של הנורמנים במאה ה-11, כאשר פייטרו הראשון, הרוזן הנורמני של טראני הסמוכה, הגדיל וביצר את הכפר הקטן לוֹקוּס אנדרה.
העיר עברה לשושלת אנגווין (Angevin dynasty that ruled the Kingdom of Naples), לאוטו הרביעי (אוטו מבראונשווייג), ולמשפחות אורסיני, אקוואוויבה (Acquaviva) וקראפה (Carafa or Caraffa).
בשנת 1046 מופיע אנדריה כעיר נורמנית.
העיר הפכה לבירת דוכסות במאה ה-14. בשנת 1431 נמצאו בעיר שרידיו של הקדוש הנוצרי ריצ'רד מאנדריה ומאז הוא פטרון העיר.
העיר הייתה אחד מהמקומות האהובים על פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והוא בנה בסמוך אליה את קסטל דל מונטה ("מצודת ההר").
המבנה מצטיין בתכנון סימטרי ומדויק, והוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996.
אנדריאה פטקוביץ' (בסרבית-קרואטית: Андреа Петковић; נולדה ב-9 בספטמבר 1987 בטוזלה) היא שחקנית טניס מגרמניה ממוצא סרבי.
דורגה בשיאה במקום ה-9 בעולם בדירוג ה-WTA.
הייתה אלופת גרמניה בטניס לנשים בשנים 2007 ו-2009. מתאמנת תחת הדרכתו של פיטר פופוביץ' ואביה זוראן פטקוביץ'.
בטורניר מיאמי שנערך במרץ 2011 זכתה פטקוביץ' להישג הגדול ביותר שלה בקריירה, לאחר ששיחקה בשלב חצי גמר בטורניר ברמת פרמייר.
היא ניצחה בשלב שמינית הגמר את קרוליין ווזניאקי מדנמרק (1 בעולם) ובשלב רבע הגמר את ילנה יאנקוביץ' מסרביה (7 בעולם).
בשלב חצי הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה (13 בעולם) ב-3 מערכות.
לאחר הטורניר היא עלתה לדירוג השיא שלה, 19 בעולם.
במאי היא זכתה בטורניר שטרסבורג לאחר ניצחון בגמר על מריון ברטולי מצרפת שפרשה במערכה השנייה עקב פציעה.
באוקטובר הפסידה בגמר טורניר בייג'ינג לאגניישקה רדוונסקה בשלוש מערכות.
אנדריאס קריגר הוא אתלט מזרח גרמניה בעבר, אלוף אירופה בהדיפת כדור ברזל.
קריגר נולד כנקבה, וב-1997 עבר ניתוח להתאמה מגדרית.
אנדריאס קריגר נולד כנקבה בשם היידי קריגר במזרח ברלין שבמזרח גרמניה, והתחרה כאישה (ועל כן כל הזכיות המצוינות מטה היו בתחרויות לנערות/נשים).
כבר בגיל 16, טרום הניתוח לשינוי מין, החל קריגר לקבל סטרואידים אנבוליים על מנת לשפר את הישגיו בספורט.
קריגר קיבל 2600 מיליגרם של סטרואידים רק בשנת 1986, 1000 מיליגרם יותר מהאתלט הקנדי בן ג'ונסון באולימפיאדת סיאול (1988).
באליפות אירופה לנוער באתלטיקה שנערכה בשוויכאט שבאוסטריה בשנת 1983, זכה קריגר בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.06 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.14 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1984, זכה קריגר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.18 מטר, אחרי הלנה פיבינגרובה מצ'כוסלובקיה (20.34 מטר) וקלאודיה לוש ממערב גרמניה (20.23 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986, הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.21 מטר, אחרי לוש (20,48 מטר) ולפני מיכאלה לוגין מרומניה (19.07 מטר).
גם באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בליבן, צרפת בשנת 1987 הוכרז קריגר כמנצח, וזכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.02 מטר, אחרי נטליה אחרימנקו מברית המועצות (20.84 מטר) ולפני בת ארצו הייקה הרטוויג (20.00 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1986, זכה קריגר, במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.10 מטר, לפני אינס מילר (20.81 מטר), גם היא בת ארצו, ולפני ואחרימנקו (20.68 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1987, הוא סיים במקום הרביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.00 מטר.
ב-1990 פרש קריגר מספורט תחרותי, עקב כאבים חזקים בשרירים ובמפרקים כתוצאה מאימונים מפרכים והרמה של משקל רב שנתמך על האמרוץ.
הזהות המגדרית של קריגר הייתה ברורה לו ולסובבים אותו.
בשנת 1997 עבר קריגר ניתוח להתאמה מגדרית, ושינה את שמו לאנדריאס קריגר.
הסטרואידים אותם נטל במשך חלק גדול מחייו גרמו לו לבעיות רפואיות קשות.
גם כיום הוא סובל מכאב עז בשרירים ובמפרקים כתוצאה מלקיחת כמות גדולה של סטרואידים.
קריגר נשוי לשחיינית העבר ממזרח גרמניה אוטה קרוזה.
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האמרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים.
בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באמרוץ נרחב.
גילוי זה הטיל צל כבד וחשד משמעותי לגבי תקפות הישגיהם של מיינקה וקריגר.
הדיפת כדור ברזל: 20.85 מטר
אנדריאס זיגיסמונד מרגרף .; 3 במרץ 1709, ברלין – 7 באוגוסט 1782, ברלין.
הוא היה הראשון שגילה את האפשרות להכין סוכר מסלק, גילוי שתלמידו פרנץ קרל אכרד הפך, כעבור מחצית המאה, למקור עיקרי לייצור סוכר, בנוסף לקנה סוכר.
אנדריאס זיגיסמונד מרגרף (Andreas Sigismund Marggraf), חיפש דרכים לייצור סוכר בגרמניה.
ב-1747 פרסם את תגליתו על תכולת הסוכר הגבוהה בסלק והציג תהליך למיצוי הסוכר, אולם באותו זמן לא נעשה כל שימוש בתגלית זו.
פרנץ קרל אכרד, תלמיד של מרגרף, חזר לעסוק בנושא כעבור כמעט שלושה עשורים.
שיפר את תכולת הסוכר בסלק ופיתח תהליך מיצוי תעשייתי.
המפעל הראשון לייצור סוכר מסלק סוכר נחנך ב-1801 .
חבר האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים.
מנהל המחלקה לפיזיקה של האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים.
אנדריאס שוֹל הוא זמר קונטרה-טנור גרמני, עם מנעד בתחום האלט.
נודע כמומחה למוזיקה של תקופת הבארוק.
שול נולד באֶלטְווילֶה שבגרמניה וגדל בקידריך השכנה.
כל בני משפחתו היו זמרים.
בגיל שבע נרשם למקהלת הנערים של קידריך - שתועדה לראשונה בשנת 1333 כ"בית ספר לגברים המסייעים לכמרים בכל ימי א' בשירת מזמור גרגוריאני." בגיל 13 שר אנדריאס שול את תפקיד הילד השני (את תפקיד הילד הראשון שרה אחותו אליזבת) בחליל הקסם של מוצרט בתיאטרון הממלכתי בוויסבאדן.
באותה שנה נמנה עם 20,000 זמרי מקהלה מכל קצות תבל, שנאספו ברומא לפסטיבל, שבו נבחר שול לשיר סולו במיסה ב-4 בינואר 1981 ופגש את האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
יחד עם חבריו למקהלה, הופיע אנדריאס שול כסטטיסט בסרט שם הוורד, בתפקיד נזיר צעיר שניצב לצד שון קונרי בסצנות שצולמו במנזר אברבאך, סמוך לקידריך.
שול היה בן 17 כשכישרונו והישגיו הקוליים זכו להכרה מצד מאמן הקול של מקהלת הנערים באקדמיה למוזיקה של דרמשטאדט.
הטנור/קונטרה-טנור הרברט קליין יעץ לו לבחור בין שני מקומות, שרק בהם ראוי לו ללמוד: לונדון או הקונסרבטואר למוזיקה עתיקה בבזל, ה-Schola Cantorum Basiliensis.
דודו של שול הציג לפניו את קולותיהם של פול אסווד וג'יימס באומן, שני זמרי הקונטרה-טנור הראשונים במעלה באירופה באותם ימים, ושול בחר בבאומן כמופת.
הוא שלח הקלטה של שירתו אל רנה ג'ייקובס לשם הערכת כישרונו והוזמן לביקור בסקולה קנטורום בבזל.
המוסד נהג לקבל רק תלמידי תואר שני ושלישי, ולשול לא היה עדיין תואר ראשון.
אף על פי כן ניאותה ועדת הקבלה, שכללה את רנה ג'יקובס, לקבל אותו על סמך איכות קולו, שהרשים אותה בשירת ליד של שוברט.
מורו של שול בסקולה קנטורום היה ריצ'רד לוויט, ואחריו ג'ייקובס בשנתו השנייה.
לכנרת קיארה באנקיני ולסופרן אמה קרקבי הייתה השפעה משמעותית ביותר על שול כשהחל את ההתמחות במוזיקה מתקופת הבארוק.
הוא למד גם אצל הסופרן אוולין טאב ונגן הלאוטה אנתוני רולי.
נוסף לדיפלומה במוזיקה עתיקה, שלקבלתה עמד לבחינה אצל הבוחן החיצוני ג'יימס באומן, צבר אנדריאס שול פרסים ממועצת אירופה ומקרן קלוד ניקולאס לֶדוּ, ואותות הוקרה מקרנות שווייצריות.
אנדריאס שול מלמד כיום במוסד שהסמיך אותו כממשיך דרכו של מורו, ריצ'רד לוויט, והוא מבוקש מאוד להדרכת כיתות אמן.
בשנת 1988 הופיע שול באורטוריית חג המולד של באך ברודנסהיים.
ב-1991 השתתף בביצוע יוהנס פסיון של באך, בניצוח פיליפ הרווחה באנטוורפן.
ב-1993 החליף שול את רנה ג'ייקובס לבקשת ג'ייקובס בתיאטר גרווין בפריז, אירוע שחולל סנסציה.
הופעה זו של יוהנס פסיון שודרה ביום שישי הטוב לקהל של מאזיני רדיו, שכלל את ויליאם כריסטי.
זמן קצר לאחר זאת נפגשו כריסטי ושול ברכבת.
ההקלטה של משיח מאת הנדל ב-1994 עם Les Arts Florissants הייתה תוצאה ישירה של מפגש זה.
שול הופיע במיסה בסי מינור של באך ב-1995, בניצוח ג'ייקובס, ושר את פרסל בסיור קונצרטים בצרפת.
ב-1998 השתתפו שול ואחותו במתאוס פסיון של באך, עם מאקס קיולקס כמספר ומאקס פון אגמונד כ-Vox Christi (קולו של ישו), בסן מרטין, אידשטיין.
שול שר בתפקיד הראשי באורטוריה "שלמה" של הנדל בקונצרטי הפרומס.
הוא הופיע ברסיטלים בויגמור הול בלונדון ובפסטיבל ברייטון.
תפקידי האופרה הגדולים של שול נכתבו לזמר האלט-קסטרטו בן המאה ה-18 סנסינו.
באלה הופעת הבכורה האופראית שלו בגליינדבורן ב-1998, בֶּרְטארידוֹ ב"רוֹדֶלינְדָה" של הנדל.
בתפקיד זה חזר והופיע ב-1999 וב-2002. "רודלינדה" נחלה הצלחה עצומה ושול "עצר את ההצגה" (סאנדיי טיימס).
לדברי ג'יימס באומן, המתאר עצמו כמעריץ ללא סייג, "אנשים נכנסו למעין טראנס" כששול שר את Dove Sei.
הפיננשל טיימס אמר על Vivi tiranno שלו: "...איזו וירטואוזיות אינטליגנטית...
הזמן עומד מלכת ואתה מרגיש, שהוא מדבר אליך." בפברואר 2002, קרא לו לה מונד "המלך שול" אחרי שחזר והופיע בתפקיד ברטארידו בהפקה הפריזאית של "רודלינדה" מפסטיבל גליינדבורן.
שול הופיע בתפקיד זה גם במטרופוליטן אופרה ב-2006, מול רנה פלמינג בתפקיד הראשי וקובייה ואן רנסבורג, בניצוח פטריק סאמרס, ושוב ב-2011. הוא ביצע את התפקיד הראשי ביוליוס קיסר של הנדל בהפקה באופרה הדנית המלכותית ב-2002 וב-2005, ושוב בפריז (2007) ובלוזאן (2008).
ב-2008 שר בתפקיד אָרְסָצֶ'ה ב"פָּארְטנוֹפֶּה" של הנדל לאופרה הדנית המלכותית.
ב-2010 שר שוב את "יוליוס קיסר", הפעם מול צ'צ'יליה ברטולי כקלאופטרה, עם "ל'זאר פלוריסאן" בניצוח ויליאם כריסטי.
ב-1999 הופיע שול עם אנסמבל באך ההולנדי (De Nederlandse Bachvereniging), בניצוח יוס ואן ולדהובן ביצירות באך, לרבות המיסה בסול מז'ור, רי"ב 236. הוא שר באוורי פישר הול את האורטוריה לחג המולד של באך, בניצוח טון קופמן.
בשנת 2000 שר ביפן בכמה קונצרטים של המיסה בסי מינור של באך, בניצוח מסאקי סוזוקי.
ב-2001 השתתף שול בביצוע האורטוריה "שאול" של הנדל בבריסל ושר את התפקיד הראשי ב"שלמה" של הנדל, בניצוחו של פול מקריש.
הוא שר את יוהנס פסיון של באך בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג בפסטיבל באך בעיר.
בשנת 2003 ביצע את המיסה בסי מינור, החותמת באופן מסורתי את הפסטיבל, עם לטיציה שרר, מארק פאדמור וסבסטיאן נואק ועם המקהלה והתזמורת של קולגיום ווקאלה גנט בניצוח פיליפ הרווחה.
ב-2006 שר בסיור קונצרטים באירופה את קנטטות הסולו Vergnügte Ruh, beliebte Seelenlust, רי"ב 170 ו-Geist und Seele wird verwirret, רי"ב 35 עם התזמורת הקאמרית אקדמיה ביזנטינה.
ב-2007 ביצע את משיח של הנדל (עם סולני מקהלת נערי טלץ, מקהלת "ל'זאר פלוריסאן" והפילהרמונית של ברלין בניצוח ויליאם כריסטי).
באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, שול השתתף עם השיר "In Stiller Nacht".
בנובמבר 2015, כחלק מחגיגות היובל לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שול והפרויקט של עידן רייכל נפגשו לשני קונצרטים משותפים בתל אביב ובירושלים.
תמר הלפרין, אשתו של שול, ליוותה על הפסנתר.
שול נשוי לפסנתרנית והצ'מבליסטית הישראלית תמר הלפרין.
אַנדריַה בַּלַנצ'יווַדזֵה (בגאורגית: ანდრია ბალანჩივაძე, 1 ביוני 1906 – 28 באפריל 1992) היה מלחין גאורגי.
אנדריה בלנצ'יוודזה נולד בשנת 1906 בסנקט פטרבורג, שהייתה אז בירת האימפריה הרוסית; אביו היה הזמר והמלחין הגאורגי, מליטון בלנצ'יוודזה, שבאותה תקופה חי ברוסיה.
אנדריה בלנצ'יוודזה החל בלימודי מוזיקה בסנקט פטרבורג ובשנת 1918 המשיך ללמוד בבית הספר למוזיקה של כותאיסי, שהוקם על ידי אביו אחרי השיבה לגאורגיה.
בשנים 1927-1921 בלנצ'יוודזה למד בקונסרבטוריון ממלכתי של טביליסי; הוא התמקצע במגמות ההלחנה (בהדרכתו של מיכאיל איפוליטוב-איבנוב) והפסנתר (אצל המורה י' אייסברג).
בשנים 1927-1925, בזמן לימודיו בקונסרבטוריון, בלנצ'יוודזה היה המנהל המוזיקלי בתיאטרון הפועלים הצעירים של טביליסי (תיאטרון, שהיה באחריותם של צעירים קומוניסטים פעילים פוליטית).
בשנים 1931-1927 בלנצ'יוודזה למד בקונסרבטוריון של לנינגרד ע"ש רימסקי-קורסקוב; הוא המשיך להתמחות בהלחנה ובפסנתר, בהדרכתם של אלכסנדר ז'יטומירסקי ומריה יודינה (בהתאמה).
בשנת 1936 בלנצ'יוודזה הלחין את המוזיקה לבלט הגאורגי הראשון: עֶלֶם-שֶׁמֶשׁ (בגאורגית: מזֵצַ'בּוּקי - על שם גיבור של סיפור עם גאורגי); הצגת הבלט הועלתה בבית האופרה והבלט של טביליסי (כוריאוגרף: וַחטַנג צַ'בוּקיאני, מלחין התזמורת: אבגני מיכלדזה).
הבלט עלם-שמש שילב יסודות כוראוגרפיים של ריקודי עם גאורגיים עם חוקי היסוד של הבלט הקלאסי; בשנת 1938 הבלט עבר עריכה סופית והועלה בתיאטרון הבלט של לנינגרד בשם "לב ההרים".
בשנים הבאות, הבלט "לב ההרים" הופק גם על ידי תיאטראות הבלט של כותאיסי, אשגבאט, סראטוב, חרקוב, דניפרופטרובסק וקייב.
בלנצ'יוודזה הלחין מוזיקה עבור שתי הצגות בלט נוספות, וכן לשתי אופרות.
בשנת 1937 אנדריה בלנצ'יוודזה החל ללמד בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי (משנת 1942 כפרופסור, משנת 1962 עמד בראש הקתדרה להלחנה).
בשנים 1949-1941 בלנצ'יוודזה שימש כמנהלהּ האמנותי של התזמורת הסימפונית הגאורגית; בשנים 1961-1953 ו-1973-1968 בלנצ'יוודזה היה יו"ר ההנהלה של התאחדות המלחינים הגאורגים, ואילו בשנים 1979-1973 נשא בתואר יו"ר הכבוד של ההנהלה.
בשנים 1991-1957 שימש כחבר בהנהלת התאחדות המלחינים של ברית המועצות.
בשנים 1962-1938 בלנצ'יוודזה היה חבר המועצה העליונה (הפרלמנט) של גאורגיה הסובייטית (חמש קדנציות רצופות); בשנים 1974-1970 הוא שימש גם כחבר המועצה העליונה של ברית המועצות (במושב השמיני).
אנדריה בלנצ'יוודזה מת בשנת 1992 בטביליסי ונקבר בפנתאון דידובה שבעיר.
"עֶלֶם שֶׁמֶשׁ" (1936, בית האופרה והבלט של טביליסי, כוריאוגרף: וַחטַנג צַ'בּוּקיאני)
"דפי חיים" (1961, תיאטרון בולשוי במוסקבה, כוריאוגרף: לאוניד לברובסקי)
"מצירי" (1964, בית האופרה והבלט של טביליסי, לפי הפואמה מאת מיכאיל לרמונטוב, כוריאוגרף: ר' צוּלוּקידזֵה)
שתי האופרות הן ליריות-קומיות, שתיהן הועלה בבית האופרה והבלט של טביליסי.
סימפוניה מס' 1 (1944, זיכתה את בלנצ'יוודזה בפרס סטלין מדרגה שנייה בשנת 1946)
תמונות מוזיקליות בולטות עבור תזמורת סימפונית
קונצ'רטו מס' 2 (1946, זיכה את בלנצ'יוודזה בפרס סטלין מדרגה ראשונה בשנת 1947)
קונצ'רטו מס' 4 (1967, זיכה את בלנצ'יוודזה בפרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית בשנת 1969)
קונצ'רטו לבסון עם תזמורת (1954)
"שתי צפצפות (מילים: מוּחרַן מַצַ'ווַריאני)
יצירות בולטות לפסנתר בליווי ווקלירומנסות:"אל נינוֹ צָ'בצָ'בַדזֶה" (מילים: גיוֹרגי לֵאוֹנידזֵה)
"בגן שלנו" (מילים: איליַה מוֹסַשווילי)שירים:"נשבע באדמתי" (מילים: ש' אבחאידזֵה)
"אל היבול" (מילים: אלכסנדר ז'רוב)
"שיר חגיגי" (מילים: נאום לבּקובסקי)
אַנדְרֶיָה פְּרֶגֶר (בסרבו-קרואטית: Andreja Preger; 20 במרץ 1912 – 18 בדצמבר 2015) היה פסנתרן ומוזיקולוג יהודי אשר פעל ביוגוסלביה ובהמשך בסרביה.
פרגר כיהן כפרופסור באקדמיה למוזיקה בבלגרד ובאקדמיה לאומנות בנובי סאד.
לפרגר הייתה הכשרה גם במשפטים.
אנדריה פרגר נולד ב-1912 בפץ', בהונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה של חייט יהודי.
אמו הייתה יהודייה ילידת סלובקיה, שהייתה אז גם חלק מאותה האימפריה.
הוריו היגרו לזאגרב, שם למד בבית ספר יהודי והיה בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בהמשך, רכש תואר דוקטור במשפטים ובמוזיקה באוניברסיטת לייפציג.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, עבר לספליט שבאזור הכיבוש האיטלקי ובהמשך הצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
במהלך שירותו במחתרת נמנה עם מקימי התיאטרון המחתרתי של הפרטיזנים.
לאחר המלחמה מונה למנהל המקצועי של המקהלה על שם האחים ברוך.
הוא ניגן ב-15 תזמורות ביוגוסלביה ובשלוש מחוצה לה, והופיע ב-17 מדינות, ובכללן ארצות הברית, קנדה, ברית המועצות ובריטניה.
הופעותיו הוקלטו על גבי תקליטים והושמעו באופן תדיר ברדיו היוגוסלבי.
ההרכב הבולט בו פעל נקרא "הטריו של בלגרד", שכלל בנוסף אליו צ'לן וחלילן ופעל בין השנים 1964 – 1984.
פרגר לימד במשך 30 שנה באקדמיה למוזיקה בבלגרד ובאקדמיה לאמנויות בנובי סאד, והעמיד שורה ארוכה של בוגרים.
אנדריה פרגר הלך לעולמו בבלגרד שבסרביה ב-2015 והוא בן 103.
אנדריאס הופר היה פונדקאי אוסטרי, אשר במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית הנהיג את "התקוממות טירול" כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה.
הוא נערץ עד היום כגיבור עממי באוסטריה.
אנדריאס הופר נולד ב-22 בנובמבר 1767, בכפר סנט לאונרד במחוז טירול, שהשתייך אז לממלכת הבסבורג (כיום בדרום טירול, איטליה).
אביו היה בעל פונדק מקומי בשם "זנדהוף" (Sandhof), ואנדריאס ירש ממנו את הפונדק, וכן סחר ביין וסוסים בצפון איטליה.
הוא שלט היטב בשפה האיטלקית.
הוא נישא לאנה לאדורנר, ובשנת 1791 התקבל כחבר בלאנדטאג של טירול.
במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית התגייס לצבא הקיסרי האוסטרי כצלף, ובהמשך הועלה לדרגת קפטן מיליציה.
לאחר התבוסה האוסטרית בידי הקיסרות הצרפתית באותה מלחמה, נחתמה בשנת 1805 חוזה פרסבורג במסגרתה הועבר חבל טירול לידי בעלת בריתה של צרפת, ממלכת בוואריה.
הבווארים השתמשו באמצעים נוקשים מאוד כדי לכפות את שלטונם, והנהיגו גיוס בכפייה לצבא הבווארי.
הדבר יצר מרירות עזה בטירול, בינואר 1809 הנהיג הופר משלחת לווינה שנפגשה עם פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וביקשה לברר האם הקיסר יתמוך בהתקוממות אפשרית בטירול.
הקיסר נתן הבטחות עמומות, וחברי המשלחת חזרו לטירול מעודדים.
הופר החל לארגן התקוממות בסתר.
הוא עבר בין כפרים ועיירות, וארגן מועצות מלחמה בפונדקים מקומיים.
כדי לשמור על סודיות, באותה תקופה הוא חתם על מכתביו במילים "אנדריאס הופר, מהמקום שבו אני" ומכתבים אליו נשלחו אל "אנדריאס הופר, באשר הוא".
במקביל, מנהיגים מקומיים אחרים שעמדו בקשר אתו, החלו לארגן התקוממויות נגד השלטון הצרפתי בהרי האלפים.
המרד החל לבסוף באינסברוק ב-10 באפריל 1809. לילה קודם, תומכיו של הופר השליכו שקי נסורת אל הנהר אין כאות לפתיחת המרד.
השקים צפו כל הלילה על הנהר, ובבוקר הגיעו אל העיר.
פעמוני הכנסייה צלצלו, והמורדים התפרצו מבתיהם חמושים ברובים ובכלי חווה.
ב-11 באפריל הביסו 5,000 מורדים בפיקודו של הופר כ-420 חיילים בווארים בסטארצינג (Sterzing).
לאחר מכן פנה הופר כנגד חיל המצב הבווארי באינסברוק שכלל 3,860 חיילים, ולאחר ארבעים ושמונה שעות של התקפות בלתי פוסקות, נכנע חיל המצב הבווארי.
בהמשך הוא אף הכניס למלכודת טור צרפתי שעבר באזור, ולכד חמישה תותחים, רובים חדישים וציוד רב.
במקביל הקיסר האוסטרי הכריז מלחמה על צרפת, והצבא האוסטרי הפעיל לחץ כבד על בוואריה וממלכת איטליה.
בעוד כוח אוסטרי בפיקודו של יוהאן גבריאל דה קווארקלאס נע אל טירול והקים ממשלה זמנית באינסברוק, הופר כבש בינתיים את בוזן וטרנטו.
עם זאת, המרד לא האריך ימים, שכן התבוסות האוסטריות במלחמה נגד הצרפתים חתמו עליו את הגולל.
ב-23 באפריל הביס נפוליאון בונפרטה את הארכידוכס קרל בקרב רטיסבון, ולאחריו נאלצו האוסטרים לפנות את טירול.
הופר ואנשיו נמלטו אל ההרים.
כוח צרפתי בפיקודו של פרנסואה ז'וזף לפבר, יחד עם כוח בווארי בפיקודו של קארל פון ורדה, כבש את אינסברוק מחדש ב-19 במאי.
בעקבות התבוסה, הכירו כל שאר המנהיגים המקומיים בהופר כמנהיג העליון של המרד.
צבאו כלל כמעט 20,000 לוחמי גרילה, והצטרפו אליו פליטים מהצבא האוסטרי הנסוג.
המרד התלקח מחדש מיד לאחר שהצרפתים פינו את טירול.
ב-25 במאי הוא הביס את הבווארים בקרב ברגאיסל, והם פינו את טירול.
הקיסר הנרגש שלח להופר מכתב בו הבטיח שלא יחתום על שם הסכם שלום שיכלול ויתור על טירול.
עם זאת, ב-6 ביולי הנחיל נפוליאון לאוסטרים מכה כואבת בקרב וגראם.
על אף שאבדות הצדדים היו שקולות יחסית, התבוסה הכואבת הכריחה את האוסטרים לבקש שלום ויהי מה, ובמסגרת חוזה שביתת נשק זמני ויתרה אוסטריה לבוואריה על תביעותיה לגבי טירול.
נפוליאון שלח 40,000 חיילים צרפתים ובווארים כדי לדכא את המרד, והללו כבשו מחדש את אינסברוק.
לאחר שהובס פעמיים, הופר היסס לפתוח במרד חדש, והשתכנע לעשות זאת רק כאשר הצרפתים לא הותירו לו ברירה והציעו פרס על ראשו.
ב-13 באוגוסט הוא הביס שוב את הצרפתים, וכבש את אינסברוק פעם שלישית.
בהיעדר אחד כזה, הופר הכריז על עצמו כמושל הקיסרי של טירול מטעם קיסר אוסטריה.
הוא חוקק חוקים חדשים, גבה מיסים, ואף טבע מטבעות משלו.
הוא הצליח גם לשגר שליחים אל בריטניה בבקשת עזרה.
ב-29 בספטמבר הקיסר שלח לו מדליה מיוחדת, בצירוף הבטחה כי אוסטריה לא שכחה ולא זנחה את טירול.
תקוותיו של הופר התנפצו כאשר ב-14 באוקטובר נחתם הסכם שנברון במסגרתו נכנעה אוסטריה סופית בפני הצרפתים.
כאשר נודע להופר שכוחות צרפתיים ובווארים נעים בהמוניהם אל טירול, הניח את נשקו תמורת חנינה שהובטחה לו, וב-8 בנובמבר פרש אל ביתו.
ב-12 בנובמבר הגיעו לאוזניו דיווחים כוזבים על ניצחונות אוסטריים, והוא הניף את נס המרד פעם רביעית.
עם זאת, הפעם התקבצו סביבו רק מעט תומכים, וכוחותיו הובסו בקלות.
בלית ברירה הוא נמלט אל הרי האלפים.
הצרפתים הבטיחו על ראשו פרס של 1,500 גילדן, והוא הסתתר בבקתה קטנה בהרים.
ידידו לשעבר פרנץ ראפי (Franz Raffl) בגד בו, והסגיר את מיקומו לרשויות ממלכת איטליה.
הופר נתפס בידי חיילים איטלקים ב-28 בינואר 1810, ונשלח למנטובה למשפט צבאי.
שליט איטליה אז'ן דה בוארנה קיבל מנפוליאון הוראה ברורה מאוד בנוגע להופר: "לתת לו משפט הוגן ואז לירות בו".
אם כי מאוחר טען נפוליאון בפני הנסיך מטרניך שהופר הוצא להורג בניגוד לרצונו.
הוא הוצא להורג בפני כיתת יורים ב-20 בפברואר 1810. הוא סירב לכרוע ברך או ללבוש כיסוי עיניים, ובעצמו נתן לחיילים את ההוראה לירות.
מילותיו האחרונות היו: "יחי קיסרנו הרחום פרנץ!".
הופר הפך לאחר מותו לקדוש מעונה בגרמניה ובאוסטריה, בשנת 1818, והיה לאחד מהסמלים של ההתנגדות האוסטרית-גרמנית לנפוליאון.
אשתו ו-17 ילדיו קיבלו תואר אצולה מאת קיסר אוסטריה.
בשנת 1823 הועברו עצמותיו ממנטובה לאינסברוק, ובשנת 1834 עוטר קברו בשיש.
בשנת 1839 הוקם באינסברוק פסל ברונזה הנושא את דמותו.
ציור המתאר את מעצרו נמצא בארמון מריה תרזה באינסברוק, ובמראנו מועלה מדי שנה באוויר הפתוח, מחזה המבוסס על חייו.
בשנת 1915 הקימו לאומנים טירולים במראנו פסל הנושא את דמותו מול תחנת הרכבת העירונית.
השיר "Zu Mantua in Banden" ("אל מנטובה בשלשלאות"), המשמש כיום כהמנון מדינת טירול באוסטריה המודרנית, מגולל את סיפור הוצאתו להורג.
בשנת 1929 הועלה לאקרנים הסרט הגרמני האילם "אנדריאס הופר", המבוסס על חייו.
את הופר גילם בסרט פריץ גריינר (Fritz Greiner).
אנדריאס אשבך הוא סופר גרמני, נודע בייחוד בספרי המדע הבדיוני והפנטזיה שכתב.
אשבך למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת שטוטגרט, אולם לא סיים לימודים אלה ועבד כמפתח תוכנה ויזם.
הצלחתו כסופר אפשרה לו בהמשך להקדיש את עצמו לספרות.
התחיל לכתוב ספרות מגיל 12. סיפורו המדע בדיוני הראשון Dolls (בובות) פורסם בשנת 1991 במגזין הגרמני למחשבים C't.
בשנת 1994 זכה במלגת הלימודים של קרן ארנו שמידט המיועדת לסופרים הגרמנים החדשים המוכשרים ביותר.
את הרמון הראשון "אורגי השערות" כתב בשנת 1995.
שבעה מספריו זכו בפרס קורד-לאסוויץ, אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בתחום המדע הבדיוני בגרמניה.
ארבעה רומנים שלו זכו בפרס המועדון הגרמני למדע בדיוני והחל משנת 2000 הוחלט שלא ישתתף בתחרות עקב יתרונו המובהק לעומת שאר המתחרים.
חלק מספריו תורגמו לשפות רבות, כולל אנגלית, צרפתית, איטלקית, רוסית, טורקית ויפנית.
אנדריאס אשבך התגורר על יד שטוטגרט.
אחרי 2003 גר עם אשתו השנייה, מריאנה, בחבל ברטאן בצרפת.
פרס קורד-חאסוויץ (גרמניה) - שבע פעמים, בין השאר, עבור:
עובד בשנת 2002 לסרט טלוויזיה בגרמניה
גראן-פרי של הפנטזיה (Gran Prix de l'Imaginaire) (צרפת) עבור הרומן "אורגי השערות"
פרס בוב מוראן (בלגיה) עבור "אורגי השערות"
2003 - Exponential Drift - פורסם ב-2002 בפיליטון בעיתון פרנקפורטר אלגמיינה
סדרת Das Marsprojekt (2004) (הפרויקט מאדים):
(סיפור קצר המהווה פריקוול לסדרת "הפרויקט מאדים")
2004 - Eine Trillion Euro ("טריליון אירו" - קובץ סיפורים מאת סופרי מדע בדיוני אירופיים בעריכתו.
כוללת סיפורית מאת פייר בורדאז', ז'אן-קלוד דיניאש, ולריו אוונג'ליסטי, וולפגנג ישקה, מייקל מאראק ואחרים.
זכתה בגראן פרי של הפנטזיה (צרפת)
אורגי השערות - לטלוויזיה (בבימוי סבסטיאן נימן)
עיבודים לתסכיות רדיו לפי ספריו
בֶּרְנְד אנדרֶיאַס באדר היה טרוריסט גרמני, מנהיג של הדור הראשון של פעילי ארגון הטרור השמאלי הקיצוני סיעת הצבא האדום "RAF", שנודע גם כ"כנופיית באדר-מיינהוף".
באדר השתתף ב-2 באפריל 1968 בהצתתן של כמה חנויות גדולות בעיר פרנקפורט אם מיין.
הוא שוחרר מן המעצר בברלין על ידי אולריקה מיינהוף ואחרים ב-14 במאי 1970, תאריך שהפך ליום הולדתו של הארגון.
במהלך שנת 1972 הוא היה מעורב בחמישה פיגועים עם חומר נפץ שבו נהרגו אנשים רבים וכן במספר שודים של בנקים.
באדר נעצר באותה שנה, ואחר כך, יחד עם חברתו ושותפתו להקמת הארגון, גודרון אנסלין, ועם יאן-קארל ראספה נידון בשנת 1977 למאסר עולם.
שלושתם מצאו את מותם בתאם בכלא שטאמהיים בשטוטגרט ב-18 באוקטובר 1977 אחרי שירו בעצמם בעזרת נשק שהוברח לכלא ("ליל המוות בשטאמהיים").
המומחים ברפואה משפטית הסיקו כי זו הייתה התאבדות משותפת.
הועלתה גם ההשערה כי נרצחו.
התאבדותם של מנהיגי RAF בכלא ורציחתו באותו יום של הנס מרטין שלייר, יושב ראש איגוד התעשיינים בגרמניה, שהיה בן ערובה בידי הארגון, היוו נקודת שיא של מה שנקרא "הסתיו הגרמני", אחד המשברים הקשים ביותר בתולדות גרמניה המערבית.
אנדריאס באדר נולד בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה כבנם היחיד של ההיסטוריון והארכיבר ד"ר ברנדט פיליפ באדר (1913–1945) ושל אנהליזה-הרמינה באדר, בת לבית קרכר, שכונתה "נינה".
האב ששירת בצבא הגרמני נפל בשבי הסובייטי בשנת 1945 וככל הנראה מת בעת הובלת שבויים גרמנים בשטח ברית המועצות אחרי המלחמה.
בשש השנים הראשונות גידלה את אנדריאס סבתו מצד האם, בזאלפלד בחבל תורינגיה.
החל משנת 1949 התגורר עם אמו, דודתו וסבתו במינכן.
האם עבדה כ"אשת חורבות" – Trümmerfrau בפינוי ההריסות ועבודות בנייה בעת שיקום הערים המופגזות ומאוחר יותר עבדה כמזכירה בבית הדין לרווחה במינכן.
לאורך תקופה ארוכה מנעוריו ועד גיל בוגר שמר באדר קשר אמון עם דודו מצד אמו, הרקדן והשחקן מיכאל קרכר.
למרות היותו נחשב מחונן, לא הצליח באדר בלימודים וסולק מבתי ספר שונים בגלל הפרעות בהתנהגות.
בשנת 1956 התקבל לגימניסה ע"ש מקסימיליאן במינכן, אך לא עמד בדרישות הלימודים ונאלץ לעזוב באותה שנה.
אחר כך רשמה אותו אמו בבית ספר פרטי אולם גם שם הישגיו היו נמוכים וסיים עשר שנות לימוד בלבד עם תעודת Mittlere Reife אחרי נשירתו מהלימודים צייר זמן מה וייצר כדי קרמיקה וחי חיי עבריין קטן.
אחרי שסירב להשיג רישיון נהיגה, נהנה להתגרות בחוקים ולנהוג בלעדיו.
ביצע עבירות תנועה רבות, גנבות רכב, זיופי מסמכים, וכו'.
התאווה במכוניות מרוץ ובנסיעות במהירות מופרזת לבסוף היה לאחד החברים המועטים של "סיעת הצבא האדום" שלא למד באוניברסיטה.
ביוני 1962 השתתף באדר במהומות הנוער ברובע שוואבינג במינכן שפרצו כתגובה למחאות הדיירים נגד רעשם של מוזיקאים צעירים בשעות מאוחרות.
למשך 4 ימים התעמתו אז אלפי בני נוער עם המשטרה.
באותם ימים נטתה גם אמו של באדר להזדהות עם כעס בנה על הברוטליות של המשטרה.
בגיל 20 עבר באדר ממינכן לברלין המערבית, בה אמור היה להתחנך בתחום האמנויות.
אימץ לעצמו תדמית דו-מינית וביקר, בין היתר, במועדונים של הומוסקסואלים, שבהם נהג לגנוב ממבקרים שקיימו יחסים בשירותים.
ניהל יחסים גם עם נשים אך לרוב נהג בהן בגסות רוח.
התפרנס מעבודות מזדמנות רבות ומגוונות, כולל כדוגמן בחצי עירום למגזינים גיי, (בשנת 1965 עבור צלם ה"כוכבים" הרברט טוביאס), כפועל בניין ועשה ניסיונות כושלים כעיתונאי בעיתונות הצהובה.
התחיל להביע עניין בספרות ובסוגיות פילוסופיות.
חברתו לחיים באותה תקופה, הציירת הנשואה אלינור (אלו) מיכל (1939–2007) תיארה אותו כגבר אלים ופרובוקטור.
הם התגוררו בחווילה בברלין וחיו בחיים במשולש, יחד עם בעלה, הצייר מנפרד הנקל (1936–1988) ואף הולידו בשנת 1966 ילדה, אותה גידל מנפרד הנקל.
גם בבית זה התנהגותו של באדר הייתה לעיתים קרובות אלימה ופרובוקטיבית.
בשנת 1967 החל להיות פעיל בחוגי הסטודנטים המקרובים לשמאל הקיצוני ובאופוזיציה החוץ-פרלמנטרית.
באוגוסט 1967 נראה בתצלום רוקד במסיבה בקורפירסטנדאם עם דורותאה רידר, מייסדת ה"קומונה I" ועם חבר באותה קומונה, הסופר והשחקן ריינר לנגהנס.
בחוגי הסטודנטים היה באדר אאוטסיידר, נהג באותם הימים להתלבש בבגדים אלגנטיים וגידל שיער קצר בניגוד לאופנה השלטת באותם החוגים ולא השתתף בפולמוסים האינטלקטואליים.
באותה תקופה התחיל מערכת יחסים עם גודרון אנסלין, צורכת סמים – אסיד, ספידים ואחרים – פעילה מרקסיסיטית רדיקלית, מבוגרת ממנו בשלוש שנים, שהשפיעה על השקפת עולמו.
אחרי שבמאי 1967 323 בני אדם קיפחו את חייהם בדליקה שפרצה בחנות הכלבו Á l'Innovation בבריסל חגגה הקומונה 1 בברלין בכמה מהפליירים שלה והעלתה את האסון על נס כאירוע "אנטיאימפריאליסטי".
(תחת הכותרת "בריסל תהיה האנוי" שאלו:"מתי יישרפו חנויות הכלבו בברלין?") החלטתם של באדר ואנסלין לצאת לפעולה נומקה ככל הנראה גם בצורך התחרות עם אנשי קומונה I.
ב-2 באפריל 1968 יחד עם אנסלין, עם תורוואלד פרול ועם הורסט זהנליין, הצית באדר כמה חנויות כלבו בפרנקפורט אם מיין, ביניהן החנויות שניידר וקאופהוף.
העילה לכך הייתה מחאה נגד "אדישות הציבור כלפי רצח העם בווייטנאם".
הצתות אלה גרמו לנזקים כספיים בשווי 675,000 מרק, אך לא גרמו לנפגעים בנפש.
במשפט שהתקיים ב-31 באוקטובר 1968 נידונו באדר ואנסלין לשלוש שנות מאסר.
בעקבות הגשת ערעור, שוחרר באדר לחופשי והשתתף בפרנקפורט, יחד עם גודרון אנסלין, בפעילות החוץ-פרלמנטרית שנקראה Heimkampagne.
אחרי שעונשו קיבל תוקף בנובמבר 1969, נמלטו באדר ואנסלין מחוץ לגרמניה לפריז, שווייץ ואחר כך לאיטליה שם התארחו בחוגים של השמאל הרדיקלי.
במרץ 1970 באדר ואנסלין חזרו בגלוי לברלין המערבית.
סוכן בשם פטר אורבך שקיבל אחר כך באישור הרשויות נתוני זהות חדשים, העלה את תשומת לב המשטרה לגבי באדר.
ב-4 באפריל 1970 נעצר באדר בכביש בגלל עבירת מהירות בעת בדיקה שגרתית מבוימת.
הוא הציג רישיון נהיגה מזויף על שם הסופר פטר כוטייביץ', אך בתשאול לא ידע לתת פרטים אישיים על הסופר (כמו שמות ילדיו וגיליהם).
הוא נעצר והוחזר לבית המאסר בטגל להמשך ריצוי עונשו.
גודרון אנסלין יזמה אז תוכנית לחלצו.
העיתונאית אולריקה מיינהוף ועורכי דין שלו הציגו בפני המשטרה הזמנה לבאדר להתראיין על ידי מיינהוף בחנות הספרים של Berlin Zentralinstitut וביקשו רשות עבורו לצאת מן המעצר לשם הריאיון.
האירוע נקבע ב-14 במאי 1970 ובאדר, ללא אזיקים ובליווים של שני שומרים חמושים ובליוויה של אולריקה מיינהוף, הורשה ללכת לחנות הספרים.
חברותיהם, אירנה גרגנס ואינגריד שוברט, נכנסו לחנות עם מזוודות, אחר כך פתחו דלת לאיש רעול פנים חמוש באקדח ובעצמן שלפו אקדחים מתוך המזוודות.
הם פתחו באש ופצעו מוכר בחנות בן 64 שנפגע בכבד.
באדר, האיש רעול הפנים ושלוש הנשים נמלטו מהר מהחנות דרך חלון.
"סיעת הצבא האדום" – הדור הראשון – ופעילות הטרור
התאריך 14 במאי 1970 הפך ליום הקמת הארגון "סיעת הצבא האדום".
באדר וחברים אחרים בארגון נסעו לירדן כדי להתאמן במחנה אימונים של הארגון הפלסטיני פת"ח אך אחרי זמן מה גורשו מן הממלכה.
בשובו לגרמניה, בשנים 1970–1972 השתתף באדר שוב בשודי בנקים ופיצוצי בניינים.
חזר לנהוג ללא רישיון כפי שנהג קודם.
בעקביות גנב מכוניות מרוץ יקרות לצורך שימוש בפעולות ארגונו ונעצר יום אחד בעת שנהג במכונית איזו ריבולטה IR 300. ב-1 ביוני 1972 באדר, וחבריו לארגון, יאן קרל ראספה והולגר מיינס נתפסו אחרי קרב יריות ארוך בפרנקפורט.
בשנים 1975–1977 התקיים בבניין מבוצר בכלא שטאמהיים בשטוטגרט משפט ארוך ויקר.
כאמצעי זהירות למניעת הברחות, כל האסירים עברו באותה תקופה חיפושים על גופם בעירום וקיבלו בגדים חדשים לפני ואחרי פגישותיהם עם סנגוריהם.
בעת שביתת רעב משותפת ב-1974 שהביאה למותו של הולגר מיינס, הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר ביקר בכלא.
אחרי שיצא מהפגישה בת שעה עם באדר אמר לעצמו:"איזה אידיוט!" על אף שלא אהב את התנהגותו של באדר וסבר שמאבק אלים מסוג זה "מתאים לגואטמלה" או ברזיל ולא לגרמניה או צרפת, מתח סארטר ביקורת על תנאי הבידוד הקשוחים שבהם הוחזק.
ב-9 במאי 1976 אולריקה מיינהוף נמצאה מתה בתאה, אחרי שתלתה את עצמה בסורגי החלון.
חברי "סיעת הצבא האדום" ואחרים טענו שנרצחה על ידי השלטונות.
בהמשך הדור השני של הארגון ביצעו חטיפות ופעולות נוספות על מנת לתמוך בחבריהם האסורים.
(שטאמהיים – קבוצת באדר-מיינהוף במשפט).
אולריך טוקור מגלם את באדר.
1997 – Todesspiel – סרט טלוויזיה.
מוזיקה: ריוג'י איקדה, בתפקיד – לארס איידינגר.
2008 – Der Baader Meinhof Komplex (כנופיית באדר מיינהוף (סרט)) – סרט עלילתי בבימוי אולי אדל.
בתפקיד באדר – מוריץ בלייבטרוי.
אנדריאס מיקלסן (בנורווגית: Andreas Mikkelsen, נולד ב-22 ביוני 1989) הוא נהג מרוצי ראלי נורווגי המתחרה בקטגוריית המשנה של אליפות העולם בראלי (WRC2) ובאליפות אירופה בראלי.
התחרה במהלך יותר מ-10 שנים בקטגוריה הבכירה בקבוצות פולקסווגן ויונדאי.
באותן השנים ניצח שלושה מרוצים וסיים שלוש פעמים ברציפות במקום השלישי באליפות הנהגים.
בשנים 2011–2012 התחרה באליפות האינטרנשיונל ראלי צ'אלנג' (IRC) וזכה פעמיים באליפות.
מיקלסן החל את דרכו הספורטיבית בתחום הסקי האלפיני.
הוא התחרה בסלאלום ובסלאלום ענק והיה חלק מנבחרת הנוער הלאומית של נוררוגיה.
בשנים 2003 ו-2004 התחרה במוטוקרוס והיה חבר בנבחרת הלאומית גם בתחום זה.
לאחר יום הולדתו ה-17 קיבל רישיון נהיגה בריטי והחל להתחרות בתחרויות שונות בבריטניה.
בעונת 2006 ערך את הופעת הבכורה באליפות העולם בראלי, כשלקח חלק בראלי בריטניה.
הוא התחרה בפורד פוקוס RS ונאלץ לפרוש במקטע ה-14 של המרוץ.
בארבע השנים הבאות המשיך להתחרות באופן חלקי.
בשנת 2008 קיבל ליווי והדרכה ממרקוס גרונהולם, שזכה פעמיים באליפות.
במהלך העונה צבר את הנקודות הראשונות כאשר סיים חמישי את ראלי שוודיה.
בכך שבר את שיאו של מת'יו וילסון, שנקבע שנתיים קודם לכן והפך לנהג הצעיר בתולדות האליפות שצובר נקודות.
בהמשך העונה סיים שמיני בראלי ספרד וצבר נקודה נוספת.
בספטמבר 2009, במהלך ראלי לארביק, היה מעורב בתאונה קשה.
כתוצאה מכך התהפך עם רכבו על הצד ופגע בילדה בת 10 שעמדה בקהל.
מותה של הילדה נקבע במקום.
בשנת 2010 התחרה במספר מרוצים במסגרת האינטרנשיונל ראלי צ'אלנג' (IRC).
הישג השיא בעונה הושג בראלי סקוטלנד, אותו סיים במקום השני.
במקביל התחרה בשלושה מרוצים במסגרת אליפות העולם ראלי.
בראלי בריטניה, מרוץ סיום העונה, סיים עשירי וצבר נקודה אחת.
הישגיו הטובים בעונת 2010 הובילו אותו לחתום בקבוצת סקודה מוטורספורט הבריטית.
בראלי מונטה קרלו, מרוץ פתיחת העונה, נאלץ לפרוש כבר לאחר הסטייג' הראשון.
ראלי האיים האזוריים, אותו סיים במקום השני, היווה עבורו את נקודת המפנה בעונה.
חמישה נהגים הגיעו לראלי קפריסין, מרוץ סיום העונה, כמועמדים פוטנציאליים לזכייה בתואר.
מיקלסן ניצח את המרוץ וזכה באליפות, האלוף הצעיר בתולדות האליפות.
בעונתו השנייה בתחרות שמר על דומיננטיות לאורך כל העונה.
הוא החל את העונה בניצחון, הוסיף ניצחון נוסף וסיים חמש פעמים נוספות במקום השני וזכה בתואר פעם נוספת.
במקביל התחרה במספר מרוצים באליפות העולם כשהוא נוהג בסקודה עבור קבוצת פולקסווגן, שהייתה בשלבי הרצה.