tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת האונייה הייתה במרחק כ־25 מיל מהחוף.
ב־02:00 אור ליום 8 ביוני, קשרו הבריטים את האונייה וגררו אותה לנמל חיפה.
הבריטים תחקרו את המעפילים, ומהתחקיר הצטייר להם שזו הייתה התארגנות פרטית של יהודים מיוון.
עם תחילת המגע עם הבריטים, השליכו המלווים את מכשיר הקשר לים.
כאשר נכנסה האונייה לנמל חיפה, שלחו אנשי חוליית הנמל של הפלי"ם שהיו על החוף הודעה למלווים, שעליהם לרדת לחוף ולגשת למשאית מסוימת, שם יקבלו את תעודות הזיהוי שלהם.
ינאי ירד והתחזה למעפיל ועסק בפריקת חפצים תחת עינם של הבריטים.
האחרים התחמקו באותה דרך בכלי רכב אחרים.
ינאי העמיס את החפצים על המשאית והתחמק לתוך תא הנהג, שם קיבל את תעודתו.
אחר כך יצא מהנמל כעוזר נהג והזדהה כך בשער הנמל.
המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית.
אתר הנצחה במושב צור משה, שהוקם על ידי בני משפחות העולים בשנת 2019.
רחובות על שם האונייה ברחבי הארץ
חביבה רוגר (נולדה ב-1951) היא כתבת קול ישראל בעבר, דוברת הטכניון בעבר וכיום דוברת לשכת המסחר והתעשייה בחיפה ובצפון.
מצעירותה עוסקת בעריכת עיתונים, ספרים וכתבי עת.
ב-1974 התקבלה ל"קול ישראל" ככתבת חדשות בחיפה ובצפון.
שימשה פעמיים כראש מערכת החדשות הצפונית.
כאשר הוחלט לשדר חדשות במסגרת הרדיו האזורי של "קול ישראל" הקימה את מערכת החדשות הצפונית, עם רשת כתבים ודווחים מחדרה עד גבול הצפון.
עוד לפני שכלי תקשורת בארץ מינו נשים ככתבות צבאיות, נשלחה לסקר אירועים ביטחוניים, כמו התקפות מחבלים או ירי קטיושות בצפון.
התמחתה בנושאי סיקור כלכליים, כמו ספנות, נמלים וסכסוכי עבודה.
ליוותה כמה ממשברי יחסי העבודה הגדולים במשק: שביתות בנמלים, סולתם, "אתא", הפיכת רפאל לחברה.
עבודת הגמר שלה בלימודי התואר השני במינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה עסקה בניתוח משבר העבודה הממושך שפרץ עם הפרטת מספנות ישראל, משבר שאותו ליוותה בצמידות.
סירבה להצעות לקידום במערכת החדשות של קול ישראל, הצעות שהותנו במעבר לירושלים, וטענה כי ראויה הפריפריה לסיקור צמוד של עיתונאים ותיקים המעורים במקום, וכי השיטה שבה כתב חדשות מגיע לצפון לשנים ספורות כקרש קפיצה לקידום בירושלים או בתל אביב, פוגעת בסיכויי הפריפריה להשמיע את קולה.
על פעילותה העיתונאית זכתה באות הוקרה במסגרת פרס רון לעיתונות ובתואר אשת השנה בתקשורת מטעם רדיו חיפה.
אחרי 25 שנים ב"קול ישראל" עזבה לטובת תפקיד דוברת הטכניון.
בד בבד עסקה בעריכת ספרים וכתבי עת וכן בהרצאות ובהכשרת סטודנטים לתקשורת בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה.
מאז 2005 מכהנת כדוברת לשכת המסחר והתעשייה חיפה והצפון ועובדת באיגוד המשתמשים בהובלה ימית בעריכת פרסומים, בבניית תוכני כנסים ובהנחייתם.
חברה באגודת העיתונאים של חיפה והצפון כוותיקת תקשורת ופעילה בה.
מתוך הכרה בצורך לתרום לקהילה, הצטרפה ב-2000 למועדון רוטרי חיפה.
במסגרת עבודתה הקהילתית כיהנה כיו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי "פלימן" בחיפה.
חביבה קיבלה אות הוקרה על מפעל חיים בעיתונות ובתקשורת מטעם אגודת העיתונאים חיפה והצפון (2020).
חביי צ'יינה פורצ'ן (בסינית פשוטה: 河北华夏幸福足球俱乐部) היה מועדון כדורגל סיני מהעיר צ'ינחואנגדאו שבמחוז חביי ששיחק בליגת העל הסינית.
חביי צ'יינה פורצ'ן נוסדה ב-28 במאי 2010 על ידי ההתאחדות לכדורגל של חביי.
הקבוצה החלה לשחק בליגת המשנה הסינית, אולם לא הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף לאחר שסיימה במקום החמישי.
בשנת 2012, סיימה הקבוצה במקום הראשון במחוז הצפוני של הליגה, אולם הודחה ברבע גמר הפלייאוף ידי שינג'יאנג ולא העפילה לליגת העל.
ב-27 בינואר 2015 שונה שם הקבוצה ל"חביי צ'יינה פורצ'ן" לאחר שנרכשה על ידי "צ'יינה פורצ'ן".
כמו כן, הוחתם רדומיר אנטיץ' למאמן הקבוצה ל-3 שנים.
באותה שנה העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה.
חבייר ביסרה הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר ה-25 של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בין השנים 2021–2025. בשנים 2017–2021 כיהן כתובע הכללי ה-33 של מדינת קליפורניה.
טרם היבחרו לתפקיד התובע הכללי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזות קונגרס אחדים של קליפורניה, וייצג בין היתר את מרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס, בין השנים 1993–2017. עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית ועד עזיבתו ב-2017, היה ביסרה יושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים האמריקאי.
ב-6 בדצמבר 2020 הכריז ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, כי בכוונתו למנות את ביסרה למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, בכפוף לאישור הסנאט האמריקאי.
ביסרה נולד בסקרמנטו להורים מקסיקנים.
הוא בוגר אוניברסיטת סטנפורד, ושם קיבל תואר שני במשפטים.
הוא עבד כעורך דין בתאגיד לסיוע משפטי במרכז קהיליית מסצ'וסטס, לפני ששב לקליפורניה בשנת 1986 כדי לעבוד כעוזר מנהלי עבור ארט טורס, חבר הסנאט המדינתי.
בשנים 1987–1990 היה סגן התובע הכללי במחלקת המשפטים של קליפורניה, ולאחר מכן נבחר לאספה הכללית בקליפורניה — הבית התחתון בבית המחוקקים המדינתי — לתקופת כהונה בודדת מ-1990 עד 1992.
ב-18 במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויו למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
ביסרה נולד בסקרמנטו בירת קליפורניה בינואר 1958, להורים ממוצא מקסיקני, בנם של מריה טרסה ומנואל גררו ביסרה (במקור נהגה בספרדית "בֶּסֶרַה"), זוג הורים ממעמד הפועלים.
אביו נולד בארצות הברית וגדל בטיחואנה שבמקסיקו, ואמו הגיעה לארצות הברית מגוודלחרה.
בילדותו גדל ביסרה בדירת חדר אחד עם שלוש אחיותיו.
בשנת 1976 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון ע"ש צ'ארלס קני מקלטצ'י, השוכן במרכז העיר סקרמנטו.
את לימודיו הגבוהים החל מעבר לים.
בשנים 1978–1979 למד באוניברסיטת סלמנקה השוכנת בעיר סלמנקה שבספרד.
ב-1980 שב אל ארצות הברית והשלים באוניברסיטת סטנפורד לימודי תואר ראשון בכלכלה.
בכך היה לראשון במשפחתו שהיה לבוגר אוניברסיטה.
ב-1984 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט באוניברסיטת סטנפורד, וכעבור שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת קליפורניה.
ביסרה החל את דרכו בעולם המשפט כעורך דין, ועבד על תיקים הקשורים לאנשים הסובלים מהפרעות נפשיות עבור תאגיד הסיוע המשפטי שבמרכז מסצ'וסטס.
ביסרה עבד כעוזר מנהלי עבור ארט טורס (Art Torres), חבר הסנאט השל קליפורניה, במהלך 1986. בשנים 1987–1990 היה סגן התובע הכללי במחלקת המשפטים של קליפורניה תחת התובע הכללי ג'ון ואן דה קאמפ.
לאחר שצ'ארלס קלדרון, חבר האספה המדינתית של קליפורניה, החליט כדי להתמודד אל הסנאט המדינתי, ביסרה פתח במסע בחירות לבית המחוקקים ובבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית גבר על מרתה מאסטאס, עוזרתו האישית של קלדרון.
בבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הליברטריאנית סטיבן פנקול ואת מועמד המפלגה הרפובליקנית לי ליברג עם כ-60% מהקולות.
ביסרה היה חבר באספה הכללית במשך תקופת כהונה בודדת, כשהוא מייצג את מחוז הבחירה ה-59 במשך שנתיים, בין השנים 1990–1992. כחבר האספה הכללית, פעל ביסרה להעברת חוק שירחיב את עונשם של חברי כנופיות.
בשנת 1992 הודיע אדוארד רויבל, נציג מחוז הקונגרס ה-25 של קליפורניה בקונגרס, על פרישתו מהחיים הפוליטיים לאחר 30 שנה בקונגרס האמריקאי.
בעקבות זאת ביסרה הכריז על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית למושבו של רויבל, שבהמשך מוספר מחדש כמחוז הקונגרס השלושים בעקבות חלוקה מחדש של מחוזות בחירה.
בבחירות המקדימות הדמוקרטיות נבחר למועמד מפלגתו עם 32% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על המועמד הרפובליקני מור וקסברג ברוב בן 58%.
ב-1994 נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה עם כ-66% מקולות הבוחרים.
לאחר פרסום מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2000 נהפך מחוז הקונגרס השלושים למחוז הקונגרס ה-31. כעבור עשור נערך מפקד אוכלוסין נוסף, וב-2012 שוב מוספר מחדש המחוז כמחוז הקונגרס ה-34.
ב-2001 התמודד למועמדות הדמוקרטית לתפקיד ראש עיריית לוס אנג'לס, אך סיים במקום החמישי עם 6% בלבד מהקולות אחרי איש העסקים סטיבן סובורוף, חבר המועצה ג'ואל וצ'ס, יו"ר האספה הכללית של קליפורניה אנטוניו ויאראיגוסה וג'יימס האן.
ביסרה היה חבר בולט בשדולת ההיספנים בקונגרס, ואף ישב בראשה במהלך הקונגרס ה-105 של ארצות הברית.
ב-17 באוגוסט 2006 הופיע בפינה "כדאי להכיר מחוז" (Better Know a District) בתוכנית הקולבר ריפור.
הוא הצביע נגד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. בקונגרס ה-110 שהתכנס בינואר 2007 נבחרה לעוזר מנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים ננסי פלוסי.
בקונגרס הבא נבחר להחליף את ג'ון לארסון כסגן יו"ר הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, אחרי שגבר על חברת הקונגרס הוותיקה מרסי קפטר מאוהיו כשלו 175 קולות.
ב-2011, עם התכנסות הקונגרס ה-112, נבחר מחדש לתפקיד זה.
בשנת 2008, נשקל מינויו של ביסרה לנציב הסחר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הנבחר ברק אובמה.
עם זאת, ב-15 בדצמבר אותה שנה הודיע כי אין בכוונתו לקבל את המינוי.
במהלך הקונגרס ה-111 ובזה שאחריו כיהן ביסרה במספר ועדות בולטות.
הוא מונה לכהן בוועדה הלאומית לאחריות פיננסית ורפורמה ב-24 במרץ 2010. ב-11 באוגוסט 2011 ישב בוועדה המיוחדת המשותפת להפחתת הגירעון הלאומי, וב-23 בדצמבר אותה שנה היה לחבר בוועדה דו-ביתית שמטרתה הייתה למצוא פתרונות דו-מפלגתיים בנושא קיצוצי מיסים לבני מעמד הביניים, ביטוחי אבטלה ונושאים אחרים.
ביסרה היה חבר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים ובכך ללטיני הראשון בוועדה.
הוא הביע בעקביות התנגדות לקיצוצים בביטוח הלאומי ובתוכנית המדיקר, כמו גם למיסוי שהטיב עם גורמי חוץ.
ב-1 בדצמבר 2016, כחודש ימים לאחר שנבחר מחדש לבית הנבחרים, קיבל ביסרה את הצעתו של מושל קליפורניה ג'רי בראון לכהן כתובע הכללי של מדינת קליפורניה.
בית המחוקקים בקליפורניה אישר את מינויו של ביסרה ב-23 בינואר 2017. הוא ירש את קמלה האריס, שנבחרנ לסנאט של ארצות הברית.
ביסרה הושבע לתפקידו ב-24 בינואר, ובכך נהיה ללטיני הראשון שממלא את תפקיד התובע הכללי.
ביסרה נבחרה לתקופת כהונה מלאה בת ארבע שנים כתובע הכללי בבחירות 2018 לאחר שהביסה את המועמד הרפובליקני סטיבן ביילי וגרף 61% מקולות הבוחרים.
ב-28 במרץ 2017 הגיש ביסרה 14 כתבי אישום נגד פעילי "מרכז לקדמה רפואית" בגין הסרטת ארבעה עשר סרטונים בחשאי והתחזות לנציגי חברת ביוטכנולוגיה כדי לקבל גישה למוסדות המבצעים הפלות מלאכותיות, ואישום פלילי אחד נוסף בגין קשירת קשר לפלישה לפרטיות (להרחבה ניתן לקרוא באנגלית ).
האישומים נדחו על ידי שופט בית המשפט העליון בקליפורניה בחודש יוני, בנימוק שלא צוינו שמות האנשים שהוסרטו ללא ידיעתם, כמו גם התאריכים הספציפיים של ההסרטות.
האישומים הוגשו מחדש עם השמות והתאריכים ביולי 2017.
בשנת 2018 הורה ביסרה לייסד מחלקה לצדק משפטי במחלקת המשפטים של קליפורניה.
בין יתר המיזמים נגדם יצאה חוצץ המחלקה לצדק סביבתי זו, היא התנגדה אל המאמצים להרחיב את נמל התעופה הבינלאומי סן ברנרדינו עקב החשש לזיהום אוויר.
בשנת 2019 נשא בספרדית את נאום התגובה הדמוקרטית לנאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
באותה שנה איים ביסרה לנקוט צעדים משפטיים כנגד כתבים שקיבלו לידיהם תיעוד לגבי שוטרים במדינת קליפורניה שהורשעו בפשעים בעשור האחרון.
בפברואר 2019 הגישו ביסרה, המושל גווין ניוסם ו-15 מדינות נוספות תובענה ייצוגית נגד ממשל הנשיא טראמפ בגין הכרזת הנשיא על מצב חירום לאומי למימון חומה בגבול ארצות הברית-מקסיקו.
החל מ-26 בספטמבר 2019 תבע ביסרה את ממשל טראמפ 62 פעמים בסך הכול.
חרף התביעות המרובות נגד ממשל טראמפ שהוגשו בצוותא עם תובעים כלליים במדינות אחרות, ביסרה לא הצטרפה למאמצי ההגבלים העסקיים נגד תאגידי טכנולוגיה גדולים.
בדצמבר 2019 הלאים ממשל טראמפ מיליוני דונם לשם קידוחים וסדיקה הידראולית.
על פי מדיניות חדשה, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית הציעה מחירי החכרה חדשים להפקת נפט לאורך העמק המרכזי והחוף המרכזי של קליפורניה, בשמונה ממחוזות המדינה על פני 400 אלף דונם של קרקעות ציבוריות.
פקידים וסוכנויות ממשל בקליפורניה, כולל ביסרה, הגישו תביעה נגד לשכת ניהול הקרקעות בינואר 2020.
בראשית דצמבר 2020 ביסרה הוכרז בידי ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, כמועמדו לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי האנוש.
מינויו עורר תשומת לב רבה בעיתונות בשל מגפת הקורונה שמכה גלים ברחבי ארצות הברית, ובשל חשיבות משרד הבריאות האמריקאי בעת המגפה שמפקח על מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
מועמדותו להוביל את מחלקת הבריאות ושירותי האנוש ספגה ביקורת מצד מנהיגי תנועות נגד הפלות לצד אישים וארגונים שמרניים, באמתלת "היעדר ניסיון בתחום הבריאות וזלזול באמונה דתית ".
ב-18 במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי עם 50 תומכים ו-49 מתנגדים, כאשר כל הדמוקרטים ורפובליקנית אחת (סוזן קולינס) הצביעו בעד.
הייתה זו ההצבעה הצמודה ביותר לאישור מועמד של הנשיא ביידן אל הקבינט.
חבייר מרטינז היה אמן בקליפורניה שפעל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא היה דמות בוהמיינית ידועה בסן פרנסיסקו, ובחצי האי מונטריי ואחד ממייסדי ארגוני אמנים בקליפורניה והגלריה לאמנות.
הוא צייר בסגנון טונאליסטי וגם ייצר תחריטים מכסף.
הוא נקרא במקור חבייר טימוטאו מרטינז ואורוזקו, אך מאוחר יותר כינה את עצמו חבייר טיזוק מרטינז.
הוא נודע לחבריו בשם "מרטי." מרטינז נולד בגוודלחרה בשנת 1869 לאב מקסיקני ואם ספרדית.
מרטינז החל לצייר את חבריו ומוריו בגיל צעיר בזמן שלמד בבית ספר ציבורי.
לאחר הלימודים עבד בכריכת ספרים של אביו ועזר בהדפסה.
הוא למד צרפתית וכתב שירה.
הוא התפעל משיריו של גתה, שילר ומשוררים צרפתיים שונים.
בביוגרפיה שלו מציין מרטינז שבגיל עשר אימו גרמה לו למודעות ראשונה לכך שקיים קצב וסדר ביקום.
בגיל 13 החל ללמוד ב Liceo de Varones, שם למד ארכאולוגיה פרה-קולומביאנית ומורשת תרבותית.
הוא הצטיין בעיצובים ובאמנויות של האינדיאנים.
כאשר אמו הביולוגית מתה כשהיה בגיל 17, הוא נלקח על ידי אישה אריסטוקרטית בשם רוזליה לאבסטידה דה קוני (1844–1897), שהייתה נשואה לאמריקאי, אלכסנדר ק.
כאשר מונה אלכסנדר קוני לקונסול הכללי של מקסיקו ועבר לסן פרנסיסקו בשנת 1886, מרטינז הלך בעקבותיהם והפליג לשם בשנת 1893.
עם הגעתו לסן פרנסיסקו, בשנת 1893 נרשם מרטינז לבית הספר לעיצוב בקליפורניה, (SFAI).
בשנת 1895 הוא קיבל את מדליית הזהב בציור וביקורת טובה על עבודתו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1897, עבד זמן קצר כעוזר לראש המכון, ארתור פרנק מתיוס, והיה חבר במועדון הבוהמי.
מרטינז נסע לפריז לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (אקול דה בוז אר) בשנת 1897. בשנת 1898 שלח מספר ציורים של נופי פריז חזרה לתערוכה בסן פרנסיסקו.
הוא נהנה מחברתו של אנרי מאטיס וסיים את לימודיו בשנת 1899. בשנת 1900 הוא זכה בציון מכובד בתצוגה המקסיקנית בתערוכה הבינלאומית של פריז.
בשנת 1901 הוא חזר לסן פרנסיסקו, והצטרף לסטודיו עם גוטרדו פיאצוני ובאותה שנה הפך לאזרח של ארצות הברית.
הוא התפרסם כצייר פורטרטים, אך המשיך לצייר נופים טונאליסטיים.
בשנה שלאחר מכן הוא עזר לייסד את אגודת אמני קליפורניה עם האמנים פיאצוני, מיינרד דיקסון, צ'ארלס פיטר נילסון, ארתור פוטנאם ואמנים אחרים שעזבו את האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו.
התערוכה הראשונה והיחידה שלהם כללה שבע עשרה יצירות של מרטינז, בעיקר סצנות צרפתיות.
ב-1904 החל לחלוק את סטודיו עם מיינרד דיקסון והם נסעו ביחד לאריזונה ולמקסיקו, באפריל 1905.
בשנת 1905 בילה חודשיים בגוודלחרה עם מיינרד דיקסון.
עם שובם לסן פרנסיסקו ערך מספר תערוכות, וגם הציג תערוכת יחיד בניו יורק, בדגש על ציוריו האחרונים ממקסיקו.
לאחר רעידת האדמה של 1906 עבר מסן פרנסיסקו לפיידמונט, קליפורניה, ופגש את אלסי וייטאקר מרטינז, הצעירה ממנו ב -20 שנה, בתו של הסופר הרמן וייטאקר.
ב־17 באוקטובר 1907 הם נישאו באוקלנד.
לאחר ירח הדבש בכרמל החלו בבניית סטודיו בפיידמונט.
במהלך הקיץ של 1909 עד 1914, הם שכרו בית בכרמל כדי שמרטינז יוכל ללמד שיעורי אמנות במלון דל מונטה.
למרטינז נולדה בת מיקאלה מרטינז.
היא הפכה לאמנית, למדה ציור אצל ויקטור ארנאוטוב ופיסול אצל רלף סטקפול.
מאוחר יותר למדה חיתוך אבנים אצל רות קרייבט.
בשנת 1923 נפרדו אלסי וחבייר מרטינז.
בשנת 1944 נישאה לאמן רלף דוקאס ושינתה את שמה למיקאלה מרטינז דוקאס.
מרטינז היה אחד מקבוצת אמנים שהוזמנו ליצור גלריה לאמנות במלון דל מונטה של מונטריי בשנת 1907. הוא החל ללמד כמורה מחליף לציור ביוני 1909 בבית הספר לאמנות ומלאכה בקליפורניה (CSAC) בברקלי.
הוא פרסם מספר מאמרים בנושא תולדות האמנות במגזין בוגרי CSAC.
הוא פרש רשמית בספטמבר 1942.
הוא לימד שיעורי קיץ באזור מונטריי בין השנים 1910 עד 1914. משנת 1915 עד סוף שנות העשרים הדריך את שיעורי הקיץ שלו מפידימונט.
בשנת 1914 הגיעו האימפרסיוניסטים צ'יילד האסאם ואדוארד סימונס לפיידמונט כדי לצפות בציורי המדבר של מרטינז.
בשנה שלאחר מכן הציג בתערוכה הבינלאומית של פנמה פסיפיק ובמוזיאון פארק גולדן גייט בסן פרנסיסקו.
לאורך תקופה זו היו לו תערוכות בניו יורק, פילדלפיה וסן פרנסיסקו.
בשנת 1939 הציג את הדיוקן של אלסי בתערוכת הבינלאומית של שער הזהב (GGIE).
מרטינז נבחר בשנת 1940 לייצג את קליפורניה בהיכל התהילה ביריד העולמי של 1940 בניו יורק.
"חַבִּיבִּי יַא עֵינִי" הוא שיר משנת 1983 של הזמרת הלבנונית מאיא יזבכ.
השיר "חביבי יא עיני" הושר במקור על ידי הזמרת מַאיַא יַזְבֶּכּ , בת העדה הנוצרית בלבנון.
המילים והלחן חוברו על ידי אביה, ג'ורג' יזבכ בשנת 1983, מלחין לבנוני שהלחין שירים גם לזמרים ידועים כמו ג'ורג' וסוף.
אחיה, נגן ההקשה באסם יזבכ, משתתף גם הוא בשיר.
המנגינה הקצבית שחיבר אביה הפכה את השיר לפופולרי בקרב רקדניות מחול מזרחי.
בשנת 2011 ניסתה יזבכ לעשות קאמבק, באמצעות עיבוד מחודש של השיר, אך הניסיון לא זכה להתרומם.
בשנת 2022 חזרה יזבכ לתודעה הציבורית עם ביצוע של השיר "חביבי יא עיני" בפסטיבל "הזמן היפה" בלבנון, שבלט במיוחד על פני המשתתפות האחרות.
הגרסה של סמיר שוקרי, חציה עיבוד לשיר המקורי וחציו השני של השיר המצרי "יַא תַאעֶבְּנִי", חלק משיר ארוך יותר של אחמד עדוויה, שנקרא "יַא בַּלַדִי יַא וַאד".
בשנת 2018 פורסם בתקשורת הערבית כי זמר ישראלי אלמוני בשם יוסי ברדא "גנב" את הלחן של השיר, כדי להעמיד שיר תמיכה בבנימין נתניהו.
לאורך השיר חוזרות מילותיו הראשונות, שמהן נגזר שמו: "חבּיבּי יא עיני; יא עיני יא לילי; יא מסהר עיני; בּנהארי ולילי" (يا حبيبي يا عيني; يا عيني يا ليلي; يا مسهّر عيني; بنهاري وليلي).
פירושן: "חביבי אתה עיניי, אתה עיניי אתה לילי, אתה המדיר שינה מעיני, בימים ובלילות".
מוטיב העיניים חוזר לאורך השיר, והזמרת מייחלת ומתגעגעת לעיניו השחרחרות של אהובה ("אַבּוּ סַמְרַא"; أبو سمرا).
"חי אלוהים התגעגעתי, בחיי עיניך" (والله اشتقنا وحياة عيونك; ואללה אשתקנא, וחיאת עיונכ), "הו הפרידה שלנו, התגעגעתי לעיניך" (يا مفارقنا اشتقنا لعيونك; יא מפארקנא, אשתקנא לעיונכ), "התגעגעתי לעיניך השחרחרות, בנוכחותך הירח בלילה מתוק יותר" (بوجودك يا أبو سمرا بيحلى السّهر باللّيل; בוג'ודכ יא אבו סמרא, ביחלא אלסהר באלליל).
"חבייתכ ביסייף" (במקור בערבית: "حبیتك بالصیف"; בעברית: "אהבתיך בקיץ") - הוא שיר ערבי בניב הלבנוני הידוע בביצועה של הזמרת הלבנוני פיירוז.
השיר נכתב והולחן על ידי האחים רחבאני.
פיירוז ביצעה את השיר הזה לראשונה במסגרת שירי המחזה "יעיש יעיש" בשנת 1970, ולאחר מכן בסיבוב ההופעות שלה בארצות הברית של אמריקה בשנת 1971.
בשנת 1973, הזמר הצרפתי ז'אן פרנסואה מיכאל שר את שירו המפורסם Coupable עם לחן זהה לשיר זה, אך עם מילים צרפתיות שונות.
בראיון ברדיו סיפר אסי ראחבני, בעלה של פיירוז את סיפור השיר "אהבתיך בקיץ", ואמר: " פיירוז לא שוכחת את העלבונות, לא משנה כמה זניחים הם היו.
עוד לפני שהתחתנו, קבענו תור להקלטת שיר ואני איחרתי לפגישה.
במקרה ירד גשם באותו יום, וזאת בזמן שפיירוז חיכתה לי על המדרכה.
היא המשיכה להזכיר לי זאת במשך 20 שנה.
לימים מצאתי את עצמי כותב לה שיר בו אני אומר: "אהבתי אותך בקיץ, אהבתי אותך בחורף, ואהבתי אותך בקיץ ואהבתי אותך בחורף".
"אחר כך שינינו את זה לצורת זכר בגוף שלישי, כדי להתאים את השיר לפיירוז".
להלן הטקסט המקורי והתרגום של הבית הראשון והפזמון:
חביונה גדולה (שם מדעי: Tonna galea) הוא מין של חילזון ממשפחת החביונתיים שנפוץ באוקיינוס האטלנטי עד לחופי מערב אפריקה, הים התיכון והים הקריבי.
הקונכייה של חילזון זה גדולה, כדורית ובעלת דפנות דקות.
הסליל נמוך, והפיתול האחרון בצורת תפוח.
על פני הקונכייה יש קמטים בולטים, והפתח שלה גדול, רחב וגבוה מאוד.
הרגל של חילזון זה רחבה.
לחילזונות הצעירים יש קונכייה שקופה, שפחות כבדה מקונכיות של חילזונות ים אחרים בגודל דומה.
צבע הגוף של החילזון הוא חום עד אדום, ואילו הצבע של הקונכייה הוא לבן.
מעט ידוע על הביולוגיה ואורח החיים של חילזון זה מאחר שהוא נחקר לעיתים רחוקות בלבד.
חילזון זה הוא טורף שניזון ממלפפוני-ים, כוכבי ים, קיפודי ים, צדפות, סרטנאים ודגים.
החילזון משתמש בחומצה גופרתית כדי להרוג את טרפו בנוסף להגנה מפני טורפים.
תחום התפוצה של החביונה הגדולה הוא בצפון האוקיינוס האטלנטי, איי מדיירה, האיים הקנריים, הים התיכון, הים הקריבי ומערב אפריקה כולל באנגולה וכף ורדה.
בנוסף חילזון זה חי גם בחופי הים התיכון של ישראל.
בית הגידול המועדף על החביונה הגדולה הוא קרקע חולית או בוצית עד עומק של 120 מטרים בים התיכון.
חילזון זה נמצא בנספח 2 של אמנת ברן לשימור חיות בר ובתי גידול טבעיים באירופה וגם בפרוטוקול של אמנת ברצלונה להגנה מפני זיהום בים התיכון.
חילזון זה תואר למדע ב-1758 עד ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס.
חבל הבלקן הוא השם ההיסטורי והגאוגרפי המתאר חבל-ארץ הממוקם בדרום-מזרח אירופה.
לפי הערכות ואומדנים, שטחו של החבל חולש על כ-667 אלף קמ"ר, ומתגוררים בו כ-59 מיליון תושבים.
החבל נקרא על שמם של הרי הבלקן, המשתרעים מגבולן של בולגריה ושל סרביה – ועד לחופי הים השחור שבין אירופה לאסיה .
המדינות שכל שטחן ממוקם בחבל הבלקן הן: , , , , ו.
מדינות השוכנות-חלקית בחבל הבלקן הן: , , , , ו.
מדינות נוספות שאמנם לא שוכנות כלל על חבל הבלקן, אם כי גובלות בים או ביבשה וכן עם אלו שלעיל, ועל-כן חלק ניכר מתרבותן משותף גם להן: , , ו.
חבל הבלקן כולל בתוכו את המדינות מדרום לנהר הדנובה, לנהר הקופה ולנהר הסאווה, שחוצים את קרואטיה וסרביה שיוצרים יחדיו גבול טבעי בין רומניה ובולגריה.
מצפון לקו זה נמצאים הרי
לעיתים חבל זה מכונה "חצי-האי הבלקני", מכיוון שהוא מוקף ב, הים האדריאטי, הים היוני, ים מרמרה והים השחור ממזרח.
אפיונו המובהק של הבלקן נובע לא רק מהטופוגרפיה ההררית הייחודית לו, אלא גם מההיסטוריה העקובה מדם של החבל.
הבלקן נמצא באופן מסורתי בגבולותיהן של אימפריות, ועברו רצף מלחמות, מרידות, פלישות והתנגשויות בין אימפריות אויבות – החל מימיה של האימפריה הרומית ועד למלחמת האזרחים של יוגוסלביה – עד כדי כך שהשם "בלקן" הוא מילה נרדפת לאלימות על רקע מוצא אתני או דת .
בעקבות זאת רבים מעדיפים כיום להשתמש במונח דרום-מזרח אירופה כדי לתאר את חבל הבלקן.
מדינות שלעיתים קרובות אינן נכללות בהגדרה המילונית – אך קרובות לחבל הבלקן מבחינה תרבותית, גאוגרפית או היסטורית – ולפיכך כרוכות בהגדרה זו במקומות אחרים: איטליה (חבל דלמטיה), קפריסין ובפרט צפון קפריסין (הסכסוך היווני-טורקי), הונגריה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, רצח יורש העצר בסראייבו), מולדובה ואוקראינה.
לאחר מותו של מנהיג פדרציית יוגוסלביה לשעבר יוסיפ ברוז טיטו, בשנת 1980 גברה המתיחות הפנים-יוגוסלבית.
המנהיג הקומוניסטי יליד-מונטנגרו סלובודן מילושביץ' ריכז את הכוח בידיו על חשבון ההנהגה הקולקטיבית שהחליפה את טיטו והפך למעשה לאיש החזק במדינה.
הוא ניסה לשחק לידי הלאומנים הסרביים, אולם לבסוף מצא את עצמו מתמודד עם התעוררות המאבק הלאומי של קבוצות אתניות אחרות.
מתיחות נוספת נוצרה עם נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטיים בשאר מדינות הגוש המזרחי.
הרפובליקות השונות היו צריכות לקבל החלטה האם להיפרד ולהפוך למדינות עצמאיות או להישאר באיחוד הפדרטיבי.
ברפובליקות המערביות יותר (גאוגרפית) שהיו מפותחות יותר ובעלות אוכלוסייה שרובה קתולית, סלובניה וקרואטיה, החליטו להשתחרר מההגמוניה הצבאית הסרבית ומהעול שבמימון הכלכלה הנחשלת של הרפובליקות האחרות ולצאת לעצמאות מלאה.
כל זאת בעידודה של דעת הקהל המערבית ובעיקר בתמיכתן של גרמניה והוותיקן איתם נמצאו רפובליקות אלה בקשרים מסורתיים.
ב-25 ביוני 1991 הכריזו הרפובליקות של קרואטיה וסלובניה על עצמאותן מיוגוסלביה ובעקבותיהן פרשה גם מקדוניה הצפונית שהכריזה על עצמאותה ב-8 בספטמבר 1991. עקב המצב החדש שנוצר נאלצה גם בוסניה והרצגובינה, בהשפעת חוגים מוסלמיים וקרואטיים, לפרוש ולהכריז על עצמאותה ב-5 באפריל 1992.
לאחר ההפרדות דרשו גם המיעוטים הסרבים ברפובליקות הפורשות (בקרואטיה כ-580,000 ובבוסניה כ-1,600,000) את מימוש אותן הזכויות שקרואטיה וסרביה ביקשו לעצמן.
בתמיכת השלטונות בבלגרד, בירת סרביה, הם ביקשו כי אזורי המחיה שלהם בקרואטיה ובבוסניה יישארו בשטחה של יוגוסלביה או יהפכו לאזורים עצמאיים.
השנאה בין הקבוצות האתניות שדוכאה במהלך השלטון הקומוניסטי, החלה להגיע לנקודת רתיחה, שנאות עתיקות בצבצו מתחת לפני השטח ובמהרה החלו להתפתח סכסוכים אזוריים שהפכו לעימותים אלימים ולמלחמות אזוריות, תחילה למלחמה קצרה בסלובניה, אחר כך בין סרביה ובין קרואטיה ומאוחר יותר למלחמת בוסניה.
מקדוניה הצפונית הייתה המדינה היחידה שקיבלה עצמאות ללא התנגדות כל שהיא מצידם של הסרבים, אך גם היא לא יכלה לשבת על מי מנוחות ונאלצה להתמודד עם דרישות לאומיות של המיעוט האלבני ועם התנגדותה של יוון לשם מקדוניה.
המלחמה באזורים המערביים הסתיימה בשנת 1995 בתיווכה של ארצות הברית, כאשר מילושביץ' התפשר עם נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן והשתתף במשא ומתן להשגת הסכם דייטון ששם קץ למלחמה בבוסניה.
האלבנים המוסלמים שהיוו 90% מאוכלוסיית החבל, החלו להתנכל למיעוטים השונים (סרבים, טורקים וצוענים) ואף נעשה ניסיון להכריז על עצמאות החבל, ניסיון שלא הוכר בידי אף מדינה למעט אלבניה.
תגובתו של הצבא היוגוסלבי הייתה מהקשות שנראו מאז ימי מלחמת העולם השנייה ובמקומות מסוימים ברחבי החבל אף החל תהליך של טיהור אתני.
לשיאה הגיע המלחמה בקוסובו בשנת 1999 כאשר לראשונה בתולדותיה התערבה ברית נאט"ו התערבות צבאית כשהחלה להפציץ את סרביה ומונטנגרו במשך חודשיים, עד שנכנע מילושביץ' לדרישות הקהילה הבין-לאומית והסיג את כוחותיו מחבל קוסובו.
מאז חודש יולי 1999, נשלט החבל על ידי כוחות שמירת השלום של נאט"ו במשותף עם כוחות מרוסיה, אף על פי שכל הצדדים המשיכו להכיר בחבל כחלק מסרביה, וזאת עד להכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008.
בחודש ספטמבר 2000 נערכו ב"יוגוסלביה החדשה" בחירות בהן גברו כוחות האופוזיציה על מילושביץ', בשנת 2001 הושמט השם יוגוסלביה בצורה רשמית ובשנת 2002 שונה המבנה הממשלי באיחוד למבנה חלש יותר בו למעשה התקיימו שתי מדינות עצמאיות תחת קורת גג אחת שנקראה סרביה ומונטנגרו.
שנה לאחר מכן, בשנת 2003 בהוראת הפרלמנט היוגוסלבי חדלה יוגוסלביה מלהתקיים, הממשל הפדרלי שנותר בבלגרד שימש רק לצרכים רשמיים.
תקופה זו התאפיינה במתח רב ואף על פי שאוכלוסיית מונטנגרו היא סרבית ברובה, במשאל עם שנערך בשנת 2006 55.4% מהאוכלוסייה תמכו בעצמאותה של מונטנגרו (האיחוד האירופי התנה את הכרתו בעצמאות המדינה רק אם תתקבל ברוב של מעל ל-55%).
ב-4 ביולי 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה ויום למחרת הצהירה גם סרביה על עצמאות.
כך תם האיחוד הרופף בין שתי המדינות ויוגוסלביה פורקה לחלוטין לשש הרפובליקות שהרכיבו אותה.
הרכס העיקרי הוא האלפים הדינריים בקרואטיה, בוסניה ומונטנגרו, שלהם שלוחות גם באלבניה ויוון.
בבולגריה ניתן למצוא את הרי הבלקן והרי רודופי בגבול יוון.
הפסגה הגבוהה ביותר היא מוסלה (2925 מ') השייכת להרי רילה בבולגריה.
האקלים נע בין אקלים ים תיכוני בחופים לממוזג באזורים היבשתיים.
בצפון החורפים הם קרים ומושלגים, והקיץ חם ויבש.
במהלך השנים נכרתו יערות רבים בחבל ופינו את מקומם לצמחייה נמוכה.
היערות בבלקן טיפוסיים למרכז אירופה, וכוללים בעיקר אלונים באזורים הנמוכים, ובהרים – אורנים וברושים.
האדמות ברובן אינן נוחות לעיבוד, ופרט למישורים בהן הקרקע פורייה, האקלים החם בקיץ וההרים מונעים אפשרות של עיבוד האדמה.
עם זאת, מינים מסוימים כמו זיתים וענבים נפוצים בחבל.
בבולגריה, סרביה ובוסניה קיימים מאגרים קטנים של פחם.
ליגניט, פחם באיכות נמוכה יותר, נמצא בכמויות גדולות יותר.
ניתן למצוא כמויות קטנות של נפט בסרביה, אלבניה וקרואטיה.
גז טבעי נדיר גם הוא.
מרבית משאבי האנרגיה המקומיים מבוססים על תחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות על ידי מים).
עפרות מתכת נפוצות מאוד בחבל – בעיקר נחושת, בדיל, כרום, אבץ, מגנזיום ובוקסיט.
בעידן הקלאסי, היה החבל האזור המפותח ביותר באירופה ומרכז העולם ההלניסטי.
בימי הביניים היה הבלקן מוקד לקרבות בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית, שנאבקו על השליטה בחבל בעקבות חשיבותו האסטרטגית.
בסוף המאה ה-16 הפכה האימפריה העות'מאנית לכח העיקרי בבלקן.
במהלך 500 השנים הבאות, ובעקבות מלחמותיה של האימפריה באזור החבל והפיגור הכלכלי שאפיין אותה ביחס לשאר אירופה, הידרדר מעמדו הכלכלי של חבל הבלקן והוא הפך לחלק הנחשל ביותר באירופה.
אומות הבלקן זכו לעצמאותן המחודשת במאה ה-19, ובשנים 1912 ו־1913 צמצמו את שטחה של טורקיה לזה הנוכחי בעקבות מלחמות הבלקן.
מלחמת העולם הראשונה ניצתה בעקבות הרצחו של הארכידוכס האוסטרו הונגרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, בירת בוסניה.
במלחמת העולם השנייה התנהלה המערכה בבלקן.
אחרי מלחמת העולם השנייה ברית המועצות היוותה כוח בולט באירואסיה בכלל ובפרט בחבל הבלקן.
בתקופת המלחמה הקרה היו כמעט כל מדינות הבלקן תחת משטר קומוניסטי שנתמך בידי הסובייטים.
עם זאת, פרשו חלק ממדינות הבלקן הקומוניסטיות מהגוש המזרחי (כדוגמת יוגוסלביה ב־1948 ואלבניה ב־1961).
יוגוסלביה, תחת שלטונו של טיטו, ניסתה בתחילה לחבור לבולגריה ומאוחר יותר התקרבה למערב והצטרפה למדינות עולם שלישי ושני רבות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
אלבניה, לעומתה, פיתחה קשרים עם סין הקומוניסטית, ולאחר מכן נקטה עמדת בדלנות.
המדינות הלא קומוניסטיות היחידות היו יוון וטורקיה, שהיו (ועדיין) חברות בנאט"ו.
בשנות ה־90 חווה החבל קרבות קשים במדינות יוגוסלביה, שהסתיימו בהתערבות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, קוסובו ומקדוניה הצפונית.
שאלת מעמדם של האלבנים בקוסובו עדיין שנויה במחלוקת.
יוון חברה באיחוד האירופי מאז 1981. סלובניה וקפריסין חברות מאז 2004. בולגריה ורומניה הצטרפו לאיחוד ב־2007. קרואטיה הצטרפה לאיחוד ב-2013. בוסניה, סרביה, אלבניה, מקדוניה הצפונית, אוקראינה וטורקיה ביקשו להצטרף גם-כן לאיחוד, אך עוד לא-נענו.
בשנת 2013 בקשתה של קרואטיה נענתה והיא הצטרפה כחברה ה-28 באיחוד האירופי.
נכון להיום באיחוד הוקפאו ההצטרפויות מחשש להחלשת האיחוד בגלל צירוף מדינות חלשות ממזרח אירופה, ועקב חוסר ההצלחה להגיע לחוקה אירופאית.
טורקיה הגישה בקשה להצטרף כבר ב־1963. בולגריה, רומניה וסלובניה הצטרפו לנאט"ו ב־2004. ב-2009 הצטרפו אלבניה וקרואטיה לנאט"ו.
בשנת 2017 הצטרפה לנאט"ו גם מונטנגרו, וב-2019 הצטרפה מקדוניה הצפונית.
הלאומים העיקריים בחבל הם יוונים (10.8 מיליון), טורקים (9.2 מיליון בחלקה האירופאי של טורקיה), סרבים (8.5 מיליון), בולגרים (7 מיליון), אלבנים (6 מיליון, מתוכם 3.3 מיליון באלבניה), קרואטים (4.5 מיליון), בוסנים (2.4 מיליון), מקדונים סלאביים (1.4 מיליון) ומונטנגרים (265 אלף).
מיעוטים אתניים בולטים נוספים כוללים גוראנים, צוענים ופומאקים.
רבים מהלאומים בבלקן אינם חיים בהכרח במדינה בה הם מהווים רוב: בסרביה ישנו מיעוט קרואטי גדול, ובקרואטיה – מיעוט סרבי גדול.
בוסניה והרצגובינה מאוכלסת על ידי שלושה לאומים: בוסנים, סרבים וקרואטים.
חבל קוסובו מאוכלס ברובו על ידי אלבנים מוסלמים, וגם ברפובליקת מקדוניה הצפונית קיים מיעוט אלבני גדול.
בצפון יוון קיים מיעוט מקדוני סלבי, ובמזרח יוון קיים מיעוט מוסלמי בולט (בעקבות הגירה אלבנית בלתי חוקית בשנות ה־90).
בחלק גדול מהמדינות שנשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית נותר מיעוט טורקי, כך הדבר בבולגריה, ברומניה באזור קונסטנצה, במדינות יוגוסלביה לשעבר, ועוד.
להלן טבלת מדינות הבלקן לפי אוכלוסייה וצפיפות:
הדתות הבולטות מאז ימי הביניים שנפוצו בכל עבר בחבל הבלקן, הן הנצרות (בפרט זרמי הנצרות-האורתודוקסית והנצרות-הקתולית) והאסלאם.
נצרות-אורתודוקסית היא זרם הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
נצרות-קתולית היא זרם הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
אסלאם היא הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
הערות: במקדוניה הצפונית ובמונטונגרו – המיעוטים האלבנים, הקוסוברים והבוסניאקים הם בפרט מוסלמיים – אם כי מרבית אוכלוסיותיהן של מקדוניה הצפונית וכן של מונטונגרו, הם הסלאבים, שהם בעיקרם נוצריים-אורתודוקסיים.
בקפריסין – המיעוטים הטורקים והטורקמנים הם בפרט מוסלמיים – אם כי מרבית אוכלוסיותיהן של קפריסין וכן של צפון קפריסין, הם היוונים, שהם בעיקרם נוצריים-אורתודוקסיים.
חֶבֶל הַסּוּדֶטִים (בצ'כית: Sudety; בגרמנית: Sudetenland; בפולנית: Kraj Sudetów) היה שמו של אזור בצ'כוסלובקיה, סמוך לגבולה עם גרמניה, שבו שכנו בעיקר תושבים ממוצא גרמני, אשר כונו "גרמנים סודטים".
האזור כלל את הרי הסודטים ואת יער גאברטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גורשו כל הגרמנים מהחבל, והוא חזר להיות בתחום צ'כוסלובקיה, ולאחר 1993, בצ'כיה.
הרי הסודטים משתרעים בין גרמניה, פולין וצ'כיה.
הגבוה בהרים הוא סניאז'קה (Sněžka-Śnieżka) שבקרקונושה על הגבול הצ'כי פולני, וגובהו 1,602 מטרים.
ההרים משמשים אתר תיירות חורף פופולרי.
הערים העיקריות בהרים הן ציטאו (Zittau) בגרמניה, קרפאץ' (Karpacz) ושקלארסקה פורמבה (Szklarska Poręba) בפולין ושפינדלרוב מלין (Špindlerův Mlýn) בצ'כיה.
מקור שמם של ההרים - "סודטי", הוא גרסה לטינית לשם "סודטה" המופיע בכתבי הגאוגרף והאסטרונום היווני תלמי, המתאר את ההרים במיקומם הנוכחי, הנמצא צפונית ליער גאברטה.
השם היווני כתוב בלשון נטולת מגדר, אולם בלטינית (כמו בעברית) המילה "הר" היא בזכר, ולכן נוספה לשם הסיומת "אי", שהיא סיומת רבים ממין זכר - ולכן "סודטי".
בשפה העברית מתעלמים בטעות מהעובדה ששם ההרים כבר ברבים, ומוסיפים סיומת רבים נוספת - "ים" - ולכן "סודטים" ולא "סודטי".
מלומדים משערים שמשמעה המקורי היה "הרי חזירי הבר", אולם יש מלומדים הטוענים שמשמעות השם היא "קוצני" - מילה הבאה לתאר את פני השטח.
עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית באזורים שכללו את בוהמיה צורף החבל שרוב תושביו היו גרמנים למדינה החדשה.
סיפוח חבל הסודטים לגרמניה הנאצית
לאחר סיפוח אוסטריה במרץ 1938, תכנן אדולף היטלר את חיסולה של צ'כוסלובקיה.
הוא טען שחוזה ורסאי עשה עוול עם גרמניה בכך שפגע בעקרון ההגדרה העצמית של הגרמנים תושבי חבל הסודטים.
הגבול בין גרמניה וצ'כוסלובקיה, שהיא אחת המדינות החדשות שקמו אחרי מלחמת העולם הראשונה, נשאר באזור זה כמו הגבול לפני המלחמה בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לגרמניה.
מיליוני גרמנים נותרו מחוץ לשטח הטריטוריאלי של גרמניה ונשלטו על ידי צ'כוסלובקיה.
כך למעשה נוצר מצב שמתוך 15 מיליון איש תושבי צ'כוסלובקיה, 3 מיליון היו גרמנים שרובם הגדול חיו בחבל הסודטים.
היטלר תבע מנשיא צ'כוסלובקיה לספח את חבל הסודטים לגרמניה בטענה שרובו מיושב על ידי גרמנים שאינם נהנים משוויון זכויות כפי שנקבע בהסכם המיעוטים.
בתגובה, דחתה צ'כוסלובקיה את דרישת היטלר, והממשלה הצ'כית אף הודיעה שאם תותקף היא תילחם על עצמאותה.
בקיץ 1938 הורה היטלר לוורמאכט להתכונן לפלישה לחבל הסודטים, והעלה בכך את המתח הצבאי באזור.
כדי ליישב את הסכסוך פנו הצרפתים והבריטים לאדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, ודרשו ממנו להעניק אוטונומיה רחבה לגרמנים שחיו בחבל הסודטים.
לאחר שהיטלר הקצין את עמדותיו ודרש את סיפוח החבל לגרמניה ללא שום תנאי, נכנעו בריטניה וצרפת לדרישותיו, ולבסוף סופח החבל בעקבות הסכם מינכן, שנחתם ב-29 בספטמבר 1938.
תביעות אלה אומצו על ידי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, אשר עמלה לגייס את תמיכת בעלות הברית לרעיון החל משנת 1943. מאמצים אלה קיבלו ביטוי בהסכמות ועידת פוטסדאם.
על פי הערכות, בין 700 ל-800 אלף גרמנים גורשו באופן "פראי" מצ'כוסלובקיה בין החודשים מאי-אוגוסט 1945. גירושים אלה נעשו בעידוד מדינאים צ'כוסלובקים והוצאו לפועל בדרך כלל על ידי הרשויות המקומיות, באמצעות קבוצות של מתנדבים חמושים ובסיוע הצבא.
טרנספר מאורגן על פי הסכמות ועידת פוטסדאם התנהל בין החודשים ינואר-אוקטובר 1946. משלוח ראשון של 40 קרונות מגורשים יצא בסוף ינואר של 1946. כל מגורש הורשה לקחת איתו מטען של 60 ליטראות.
1.9 מיליון גרמנים גורשו לאזור האמריקאי בגרמניה, שהיה מאוחר יותר למדינת גרמניה המערבית.
עם זאת, משפחות רבות שלהן שמות משפחה גרמניים הוכרו כ"צ'כים" והותר להם להישאר בבתיהם.
כך ואצלב קלאוס, נשיאה השני של הרפובליקה הצ'כית, ורודולף שוסטר, נשיאה השני של סלובקיה, נושאים שמות משפחה גרמניים.
בשנת 1995 קבעה ועדה גרמנית-צ'כית הערכה ולפיה מספר ההרוגים נע בין 15,000 ל-30,000 נפש.
חבל הסאר (זארלנד; בגרמנית: ) הגובל בצרפת מדרום וממערב, בלוקסמבורג ממערב ובריינלנד-פפאלץ מצפון, הוא אחד מ-16 המדינות המהוות את גרמניה.
חוץ משלוש ערי-המדינה הגרמניות (ברמן, המבורג וברלין) זוהי המדינה הקטנה ביותר בשטחה.
רק ברמן קטנה ממנה גם באוכלוסייה.
שיעור הנוצרים הקתולים בחבל הסאר הוא הגבוה בגרמניה: 74%.
שיעור הפרוטסטנטים הוא 21% בלבד.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא זארבריקן, בת 185,000 תושבים.
נהר הסאר, יובלו של נהר המוֹזֵל (שהוא בעצמו יובל של הריין), חוצה את המדינה ומעניק לה את שמה.
חבל הסאר, השוכן בקצה המערבי של גרמניה, חוצץ בין גרמניה וצרפת.
מיקומו הפך אותו במשך שנים ארוכות לזירת מאבק בין שתי המדינות.
רוב הזמן היה החבל בשליטת גרמניה, אך השפעה צרפתית הייתה תמיד ניכרת.
החבל היה תחת שליטה צרפתית פעמיים, אחרי כל אחת ממלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה האזור תחת משטר כיבוש צרפתי כטריטוריה עצמאית.
בינואר 1935 נערך משאל עם על עתידו של החבל, בהתאם לחוזה ורסאי; לפני ההצבעה ביצעו תומכי הנאצים פעולות אלימות וטרור כנגד המתנגדים להחזרת החבל לגרמניה, ובהשפעת האלימות הושג רוב בעד העברת השליטה בחבל לגרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשאר החבל (כאוטונומיה) תחת שלטון צרפתי במשך 12 שנים, עד ל-1957, אז שוב הוחזר החבל לגרמניה לאחר משאל עם.
ההשפעה הצרפתית ניכרת בשמה של העיר השלישית בגודלה במדינה: זארלואי (Saarlouis), שנקראה כך כמחווה למלך צרפת.
בזמן שלטון הנאצים שונה שמה לזארלאוטרן (Saarlautern); שמה הישן הוחזר לה עם תום מלחמת העולם השנייה.
החל מ-25 באפריל 2022 ראש ממשלת חבל הסאר היא אנקה רלינגר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
קודמה בתפקיד היה טוביאס הנס מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
ראש הממשלה לשנים 1999–2011, פטר מילר, קיבל ב־2003 בברלין את פרס "ראש הממשלה של השנה", לאחר שחבל הסאר הוכרז לפי סקרים ומחקרים כמדינה הדינמית ביותר מבחינה כלכלית בגרמניה של תחילת המילניום השלישי.
שיעור האבטלה בחבל הסאר (11%) נמוך מעט מהממוצע הגרמני.
בחבל הסאר פועלת תנועה בדלנית מעוטת השפעה הקוראת לעצמאות החבל.
חֶבֶל הַבַּסְקִים (בבסקית: Euskadi; אאוסקאדי; בספרדית: País Vasco) הוא קהילה אוטונומית בצפון ספרד.
כ-45% מתושבי חבל הבסקים הם דו-לשוניים: הם דוברים בסקית, שפת החבל, בנוסף לספרדית, שפתה הרשמית של ספרד.
הבסקית נבדלת משאר השפות המקומיות של חצי האי האיברי בכך שמקורה אינו בשפה הלטינית, והיא אחת השפות העתיקות באירופה.
חלק מתושבי החבל דורשים מהשלטון הספרדי עצמאות נרחבת יותר, ואף קם בחבל ארגון הטרור אט"א (ETA), שביצע פיגועים רבים (שהביאו למותם של למעלה מ-800 בני אדם).
במהלך השנים ירדה תמיכת העם במעשי הטרור ורק מיעוט תומך בהמשך האלימות.
הבסקים ידועים בגאווה הלאומית שלהם שדוכאה קשות על ידי הממשלה הספרדית והגיעה למצב שבו המנהיגים הבסקים ניתקו קשרים עם הממלכה הספרדית.
דרך נוספת להבין על הגאווה הלאומית שלהם היא דרך הכדורגל, קבוצת הכדורגל הבסקית אתלטיק בילבאו ידועה בחוקי ההעברות הנוקשים שלה שכוללים החתמת שחקנים ממולדת בסקית בלבד.
שמו הבסקי של חבל הבסקים הוא אאוסקדי (Euskadi), והוא נטבע על ידי לאומן בסקי בשם סבינו אראנה בסוף המאה ה-19. כיום מתייחס השם אאוסקדי רק למחוז האוטונומי חבל הבסקים שבספרד.
באזורים אלו המחתרת הבסקית תובעת עצמאות לעם הבסקי.
בפי רוב הלאומנים הבסקים, השימוש במושג אאוסקדי זהה לשימוש במושג אאוסקל הרייה ומתייחס לכל האזור שבו מרוכזים בני העם הבסקי.
תיחומו של החבל בצפון הוא הים הקנטברי (Mar Cantábrico), בצפון מזרח צרפת, במזרח נווארה, בדרום לה ריוחה וקסטיליה ולאון, ובמערב קנטבריה.
חבל הבסקים כולל שלושה מחוזות:
אלאבה (Álava, בבסקית: Araba) שבירתו ויטוריה
גיפוסקואה (Guipúzcoa, בבסקית: Gipuzkoa) שבירתו סן סבסטיאן
ביסקאיה (Vizcaya, בבסקית: Bizkaia) שבירתו בילבאו והפרלמנט שלו יושב בגרניקה
החבל משתרע על פני 7,234 קמ"ר ומתגוררת בו אוכלוסייה בת 2,167,707 תושבים (נכון ל-2017) בצפיפות של 297 תושבים לקמ"ר.
בירת החבל היא ויטוריה, ובה נמצאים הפרלמנט והממשל הבסקיים, אך כמעט מחצית מהתושבים מתגוררים בעיר בילבאו וסביבתה.
ויטוריה - עיר הבירה של החבל, שיש בה אזורי תעשייה ואזורי מגורים וקניות מודרניים לצד חלק עתיק שבו סמטאות מימי הביניים, קתדרלות מרשימות, ארמונות ועוד.
בילבאו - מוזיאון גוגנהיים הוא האטרקציה העיקרית.
גטריה (Getaria) - עיר נמל קטנה, בעלת אופי של ימי הביניים.
סן סבסטיאן - עיר מודרנית בעלת טיילת חוף ארוכה, בצד אזור עתיק.
אורדיסיה (ordizia) - עיירה קטנה, שעיקרה השוק המרכזי של ימי רביעי.
פארק איסקורי אראץ ופארק Aralar הצמודים זה לזה.
לה-גווארדיה (La Guardia), עיירה ימי-ביניימית השוכנת בחבל ריוחה (Rioja).
ידועה בנופי הכרמים שלה וריבוי יקבים ובתי יין.
חבל אוֹסֵטְיָה הוא חבל ארץ בצפון הקווקז.
האזור מתחלק לשני חלקים עיקריים.
הראשון, דרום אוסטיה, הוא רפובליקה על פי הכרזה עצמית, בתוך הגבולות המוכרים בינלאומית כגאורגיה.
השני, רפובליקת צפון אוסטיה–אלניה, שברוסיה.
האוסטים רואים בעצמם צאצאים של האלאנים, עם נוודי המוזכר במקורות רומיים החל מהמאה הראשונה לפנה"ס.
האוסטית משתייכת למשפחת השפות האיראניות הצפון-המזרחיות.
החבל מיושב בעיקר על ידי אוסטים, המשתייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית (82% מכלל אוכלוסייה), וכן מוסלמים.
החלקים הצפוניים של החבל סופחו על ידי האימפריה הרוסית שהקימה בשנת 1784 את ולדיקווקז, כמוצב קדמי באזור.
החלקים הדרומיים של החבל סופחו רק בשנת 1930. בשנת 1842 הכריזו הרוסים על הקמת אוקרוג אוסטיה במסגרת מלכות המשנה של הקווקז.
האוקרוג (מחוז אוטונומי), שכלל את צפון ודרום אוסטיה, התקיים עד לשנת 1918. בשנת 1922 החבל חולק בין רוסיה הסובייטית לבין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית.
חבילת נתונים, חבילה או חבילת מידע (באנגלית – Packet, מכונה בעברית פקטה) היא קבוצה בסיסית של נתונים המועברים ברשת מחשבים.
חבילת נתונים מורכבת משלושה חלקים – תקורה (header) שמכיל את המידע הנחוץ על מנת להעביר את החבילה מהמקור אל היעד, בהתאם לפרוטוקול המשמש להעברת החבילה, נתונים (נקראים data או payload), וסוגר (trailer) אופציונלי, שמסמן את סוף החבילה, ולעיתים מכיל מידע שנועד להבטיח את הגעת הנתונים ללא שגיאות.
ניתן להמשיל חבילת נתונים למכתב – הפתיח והסוגר הם המעטפה, והכתובת שנכתבת עליה, והנתונים הם המכתב שהוכנס אל תוך המעטפה.
חבילות מאפשרות לרשת המחשבים להעביר נתונים בצורה אמינה ויעילה יותר.
החבילות, מהיותן יחידות בעלות גודל מוגבל, מאפשרות איתור מהיר של שגיאות ומפשטות את התכנון של נתבים ומתגים, ומאפשרות ביצוע של מיתוג מנות.
המושג "חבילת נתונים" התפתח בשנות ה-60 עם העלייה של תקשורת מחשבים והצורך בשיטה יעילה להעברת מידע ברשתות.
התפתחות ה-ARPANET, הקדם לאינטרנט, הדגימה את חשיבות החבילת נתונים כאמצעי לתקשורת דיגיטלית.
במודל ה-OSI של תקשורת נתונים, חבילת מידע (או Packet) מתייחס ליחידת מידע בשכבה השלישית, שכבת הרשת.
בשכבות אחרות נעשה שימוש בשמות שונים עבור יחידות מידע מתאימים.
כך בשכבה השנייה, שכבת הקו, יחידת מידע תיקרא "מסגרת", ובשכבה הרביעית, שכבת התעבורה, תיקרא "דטא-גרם" (Datagram).
חבל אשכול הוא אזור התיישבות גדול במערב הנגב הצפוני, הגובל ברצועת עזה וגבול ישראל-מצרים במערב, בנתיבות ובמועצה אזורית שדות נגב בצפון, באופקים ובמועצה אזורית מרחבים במזרח, ובחולות חלוצה בדרום.
יישובי החבל פרושים משני עבריו של נחל הבשור, ולפיכך נקראו עד לשנת 1969 "חבל הבשור".
שם קודם נוסף היה "חבל מעון".
בשנות האלפיים, נקרא החבל על שם לוי אשכול, שהיה ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
קרקעותיו של חבל אשכול, שהן תערובת של חול ולס, נמצאו מתאימות לגידולי שדה כגון גזר ותפוחי אדמה.
אזור ההתיישבות מנוהל על ידי המועצה האזורית אשכול, שמקום מושבה הוא במרכז האזורי שליד צומת מגן.
בחבל ממוקמים 32 יישובים, מתוכם 14 קיבוצים, 15 מושבים ו-3 יישובים קהילתיים.
בין היישובים אפשר למצוא אחדים מתוך 11 הנקודות ושלושת המצפים, שהוקמו לפני קום המדינה.
אוכלוסיית האזור מונה כ-10,000 תושבים.
קרבתו של חבל אשכול לרצועת עזה הפכה אותו ליעד קבוע לירי רקטות פלסטיניות ופצמ"רים לעבר ישראל, ואף לחדירות של מחבלים דרך מנהרות לחימה.
חבל אשכול מאופיין במיעוט גשמים וקיץ חם.
ממוצע המשקעים בחבל הוא 217 מ"מ לעונה.
בחודש אוגוסט הטמפרטורה יכולה להגיע ל-40 מעלות ומעלה, ובינואר, הטמפרטורה הממוצעת נעה סביב 10 מעלות צלזיוס.
חֲבִיתִית או חמיטה, הנקראת גם בלועזית פַּנְקֶיְיק (מאנגלית: Pancake), קְרֶפּ (מצרפתית: Crêpe), או בְּלִינְצֶ'ס (מיידיש ורוסית: בליני) היא מין עוגה שטוחה הנוצרת מבלילה מטוגנת.
מרכיביה הנפוצים ביותר הם: קמח, חלב, ביצים, סוכר, אבקת אפייה, שמן או חמאה.
הבלילות מכילות קמח מסוג כלשהו, (לרוב קמח חיטה או כוסמת), ומרכיב נוזלי כגון מים או חלב.
בארצות הברית משתמשים גם בקמח תירס.
החביתיות נפוצות במספר מדינות אירופאיות עם שמות שונים, ובהן גרמניה, חבר המדינות ופולין.
בארצות הברית ובמצרים תערובת החביתית מכילה גם חומר התפחה כגון סודה לשתייה או שמרים.
החביתית הומצאה קרוב לוודאי כבר בעת העתיקה ביוון – חביתיות נקראו "טגניטס" (tēganitēs).
הן הוזכרו לראשונה ביצירותיהם של משוררים מן המאה ה-5 לפנה"ס.
הטגניטס היווניים נעשו עם קמח, שמן זית, דבש ויוגורט, והוגשו כארוחת בוקר.
המתכון העתיק ביותר לחביתית שנכתב באנגלית ונשמר מתוארך למאה ה-15.
הקרפ הוא לרוב דק מאוד, מטוגן במחבת או במכשיר ייעודי, ומורכב ברוב המקרים מקמח, חלב וביצים.
Mille crêpe (מילולית: אלף חביתיות) היא עוגה עשויה שכבות של קרפ עם מילוי ביניהן.
באלזס לוריין, מחוז בצפון צרפת, מוסיפים מקפא (ג'לי) וקצפת לתערובת.
גאלט (Galette) המכונה גם "קרפ שחור" הוא סוג מיוחד של קרפ במרקם גס יותר.
מקורו במחוז הצפון-מערבי ברטאן והוא עשוי מקמח כוסמת.
מאכל מבוסס קרפ נוסף הוא פויטין.
קרפ הגיע גם לישראל בגרסת דוכני רחוב של המאכל ובה החביתית מגולגלת או מקופלת למשולש, ומרוחה בממרח שוקולד.
בממלכה המאוחדת החביתית נקראת "פנקייק" ("עוגת מחבת") ולה שלושה מרכיבים עיקריים: קמח, ביצים וחלב.
הבלילה ממנה מכינים את החביתית נוזלית במיוחד על מנת ליצור חביתית דקה.
בעת הטיגון מוטית המחבת, והבלילה מתפזרת באופן אחיד.
הפנקייק מבעבע מעט בזמן הטיגון, והבעבוע משווה לפנקייק מראה חיוור, מנוקד בנקודות שחורות.
פנקייק בנוסח בריטי אינו תופח במהלך הטיגון.
פנקייקים אלה מוגשים ממותקים, מצופים בציפוי מסורתי העשוי ממיץ לימון וסוכר.
הפנקייק מגולגל ומוגש לעיתים כמנה עיקרית.
כשפנקייק זה נאפה, ולא מטוגן, הבלילה תופחת (וזאת בשל חימום בועות האוויר שבבלילה, ועל אף שהבלילה לא מכילה חומרים מתפיחים).
הפנקייק האפוי ידוע בשם "פשטידת יורקשייר".
בסקוטלנד נאפה פנקייק סקוטי הדומה לביסקוויט.
חביתית גרמנית נקראת "פְּפָאנקוכן" (Pfannkuchen), ודומה לפנקייק הבריטי.
חביתית זו מוגשת לרוב עם לימונים ואבקת סוכר או ריבה.
חביתית הולנדית נקראת פּאנֶקוּק (Pannenkoek).
חביתית זו דקה מהפנקייק האמריקאי, אך עבה מעט מהקרפ הצרפתי.
החביתית נמכרת בדוכנים מגולגלת, או מוגשת במסעדות פרושה על הצלחת.
התוספת הנפוצה ביותר היא אבקת סוכר, אבל קיימים גם שלל מילויים מתוקים ומלוחים.
חביתית בנוסח סקנדינביה דומה במרכיביה ובאופן הכנתה לפנקייק הבריטי.
ההגשה המסורתית היא בציפוי ריבה או גלידה, ולעיתים הן מוגשות גם כמנה עיקרית עם מילוי.
בשוודיה החביתיות נקראות "פלטר" (plättar), גודלן קטן והן מטוגנות, כמה בבת אחת, במחבת מיוחדת.
בפולין החביתית נקראת נַלֵשְׁנִיקִי וכמו כל חביתית, ניתן להגיש אותה במגוון של מילויים: מתוקים, כמו פירות מתוקים כאוכמניות, ריבות או גבינה לבנה עם סוכר ולא מתוקים, כמו ירקות מטוגנים, עוף מטוגן בשר בקר עם פירות יבשים ומשקה אלכוהולי כמו ברנדי ותוספות שונות, כמו: תפוחי אדמה, פטריות וכרוב.
ברוסיה, בלארוס ואוקראינה, קיימות מספר חביתיות כחלק מארוחת בוקר, מתאבן, מנה עיקרית או קינוח.
בלינצ'ס (בליני ברוסית) הן חביתיות העשויות ללא שמרים.
בליני הן חביתיות דקות העשויות מקמח חיטה או כוסמת, שמרים, חמאה, ביצים וחלב.
אוֹלַדִי (оладьи) הן חביתיות קטנות ועבות העשויות מיוגורט או שמנת חמוצה כבסיס לבלילה ללא שמרים.
בהונגריה החביתית נקראת פלצ'ינטה (Palacsinta, מלטינית: פְּלָצֵנְטַה - עוגה) והיא נעשית עם קמח, חלב, סוכר וביצים.
יש המוסיפים לבלילה יין מתוק.
המילוי הוא מגוון: ריבה, פרג, גבינה, סוכר, אבקת קקאו, בוטנים, קינמון, בשר או פטריות.
גוּנְדֵל פלצ'ינטה היא חביתית הונגרית פופולרית הממולאת באגוזים, קליפת לימון מגוררת, צימוקים ורום ומוגשת ברוטב שוקולד, בדרך כלל עם להבת אש.
הפלצ'ינטה מוגשת כמנה עיקרית או כקינוח.
ביוון הפנקייק נקרא טיגַאניטֵס (τηγανίτες) מתבסס על יוגורט וניל יווני, ועל כן טעמו שונה מהפנקייק האמריקאי.
כמו כן, תוספת נפוצה ביוון היא דבש.
בבלגיה נפוץ בוקט שהוא פנקייק על בסיס כוסמת.
פנקייק אמריקאי מכיל חומר מתפיח (לרוב סודה לשתייה), ביצים, קמח וחלב על מנת ליצור בלילה סמיכה.
הבלילה נוצקת על פני משטח לוהט, ומתפשטת לעוגה שעובייה כסנטימטר.
החומרים המתפיחים גורמים לבועות להיווצר בצידו העליון של הפנקייק, ובהליך ההכנה, כאשר נוצרות הבועות הופכים את הפנקייק.
מרקמם של הפנקייקים האמריקאים הוא קל, והם לרוב מוגשים כארוחת בוקר מצופים בסירופ מייפל וחמאה.
במנה אופיינית המוגשת במסעדה מקובל להגיש 3–4 פנקייקים.
קיימת גרסה טבעונית לפנקייק רגיל בה נעשה שימוש בחומרים חלופיים, כמו תחליף ביצה או חלב סויה.
במלזיה וסינגפור החביתית נאכלת כחטיף, ולרוב ממולאת בגבינה, ריבה, אגוזים ובוטנים, אוכמניות או חביצה.
לעיתים נעשה שימוש בפולי סויה שמחליפים חלקית את הקמח.
בסין, מכינים חביתיות דקות העשויות מכוסמת ובצל ירוק, מהוות חלק ממנת הברווז בנוסח פקינג.
בהודו מכינים מעין חביתית מלוחה הנקראת אוטאפאם מקמח אורז וירקות.
בדרום הודו נפוצה הדוסה, חביתית העשויה מקמח אורז וקטניות.
ביפן אומצה עוגת החביתיות הצרפתית Mille crêpe והגיית שמה שובשה ל"מירוּקוּרפוּ" (ミルクレープ).
בקוריאה הדרומית מכינים הוטאוק שמקורו בסין.
חבל הוא מכשיר המשמש לוליינים במופעי אקרובטיקה, יחד עם טרפז.
בעזרת החבל הלוליינים מבצעים מספר תרגילים, כגון סלטות, היפוכים וגלגולים.
לשם ביצוע התרגילים תלוי חבל בצורה מאונכת והלוליינים מטפסים עליו ומשתמשים בכישוריהם כדי לבצע את הופעתם.
החבל הוא האלמנט הראשון הנלמד באקרובטיקה אווירית.
מכשיר קרוב לחבל, אך מאתגר יותר, הוא ה"טיסו" (Tissue), שהוא בד משי חלק ביותר, התלוי גם הוא במאונך, שניתן לפצל לשני חבלים.
לטיסו דרוש כוח רב הרבה יותר מאשר לחבל, מפני שהוא חלק ולכן הוא נחשב לקשה יותר לטיפוס מאשר חבל.
מכשיר קשה יותר לשימוש, הקשור אף הוא לחבל, ואשר לומדים אותו בשלב מתקדם יותר, הוא "ספניש ווב" (Spanish Web - באנגלית: "רשת ספרדית"): חבל שתלוי במאונך ובו הלוליין תלוי מלולאה בצמרתו מהרגל או מהיד, שעה שבקצה החבל מחזיק אדם אחר המסובב אותו.
ה"ספניש ווב" נחשב למרשים ביותר מפני שהלוליין שתלוי למעלה מבצע תרגילים תוך כדי סיבוב.
חבית היא מכל גלילי העשוי, באופן מסורתי, אך לא בלעדי, מלוחות עץ קמורים המחושקים יחדיו בחישוק ברזל.
חביות מודרניות עשויות גם ממתכת ופלסטיק.
בעל המלאכה היוצר את החבית נקרא חבתן.
הן רחבות במרכז וצרות יותר בקצוות.
צורה זו מאפשרת את גלגולן על צדן ותמרונן בקלות יחסית, וכן תורמת לחלוקה מאוזנת יותר של הלחץ על גוף החבית, שכן כך צורת המכל כדורית יותר.
בעת העתיקה באירופה הובלו נוזלים כגון שמן ויין בכלי קיבול אטומים בשרף אורני, כדים למשל.
הרומאים החלו להשתמש בחביות במרוצת המאה ה-3 לפנה"ס, כתוצאה ממגעיהם הצבאיים והמסחריים עם הגאלים, אשר עשו שימוש בחביות מאות שנים.
משך כ-2,000 שנים הייתה החבית מכל האחסון וההובלה הנוח ביותר, למי שעמד בעלותה.
מני טובין, החל במסמרים וכלה במטבעות זהב, אוחסנו בחביות.
אמנם, שקים ותיבות היו זולים יותר, אולם החביות היו חסונות יותר, וקלות יותר לניוד, ביחס למשקל.
החבית החלה לאבד מחשיבותה באטיות במהלך המאה ה-20 עם הנהגת השימוש במשטחים ומכולות.
החל ממחצית המאה ה-20 החל השימוש בחביות מתכת גדולות, בנות כ-200 ליטרים, לאחסון והובלה של נוזלים ותרכיזים.
בתעשיית המשקאות משמשות חביות עץ הן לתהליך התסיסה והן לתהליך היישון, של יין.
משקאות רבים אחרים, כמו ברנדי, שרי, פורט וויסקי, עוברים גם הם תהליכי התיישנות בחבית.
בשנים האחרונות של המאה ה-20 החלו להשתמש יותר ויותר בחביות גם למשקאות כהילים שמסורתית לא שהו בחביות, למשל גראפה (תזקיק דורכאות ענבים).
המילה האנגלית העתיקה tun, שפירושה "חבית גדולה", היא מקור השם של יחידת המידה ton, המשמשת למדידת התפוסה (tonnage) של אוניות מסחריות, כלומר למדידת נפח המטען שהן מסוגלות להכיל.
בלשון חכמים חבית היא שם לכלי הגדול מכד וקטן מפיטס.
בדרך כלל מדובר בכלי מחרס, אך הוא יכול להיות גם מחומרים אחרים (כגון מתכת).
חביתה היא מאכל העשוי מבלילת ביצים מטוגנת.
בעת טריפת הביצים ניתן להוסיף לבלילה מלח, פלפל שחור, קמח, חלב, שמנת, גבינות מסוגים שונים, נקניקים או ירקות שונים (בצל, פטריות, פלפל ותבלינים נוספים).
את הנקניק והירקות ניתן גם לטגן במחבת קודם לטיגון הבלילה.
את הבלילה יוצקים למחבת משומנת בשמן צמחי (מרגרינה, שמן חמניות, שמן תירס, שמן זית וכו') או בשומן מן החי (חמאה, שומן אווז מותך, שומן חזיר וכו').
במחבת טפלון אפשר לטגן ללא חומר משמן.
אין מערבבים בעת הטיגון (ערבוב יוצר ביצה מקושקשת ולא חביתה).
לאחר שהחביתה התגבשה מצידה האחד, הופכים אותה כדי לטגן גם את צידה השני.
אם לא הוספו תוספות לבלילה, ניתן להוסיפן לקראת גמר טיגון הצד הראשון ולקפל את החביתה מעליהן.
ניתן להפוך חביתה ללא שימוש בכלי (מזלג או מרית) על ידי הנפת המחבת כלפי מעלה, כך שהחביתה תועף באוויר, תתהפך, ותנחת על המחבת המושטת מתחתיה.
שיטה זו זכתה לפרודיות בדמות קריקטורות שבהן החביתה דבוקה לתקרה, רמז לשלומיאליות של מי שטיגן אותה.
טכניקה נוספת להפיכת חביתה היא כיסוי המחבת בצלחת, הפיכת המחבת כך שהחביתה תעבור לצלחת, והחלקת החביתה ההפוכה בחזרה למחבת.
במטבח הישראלי מקובלת חביתה בסיסית דקה, פתוחה או מקופלת.
תוספות מקובלות לבלילה הן גבינה צהובה או מלוחה, פטריות, בצל או בצל מטוגן, ופטרוזיליה.
החביתה תופסת מקום חשוב בארוחת הבוקר הישראלית ובארוחת הערב.
נפוצים גם כריכי חביתה מלחם, לחמנייה, בגט או פיתה בליווי ירקות (מלפפון, עגבנייה, חסה).
לעיתים מוסיפים לכריך גם ממרח – חמאה, מרגרינה, מיונז, גבינה לבנה, חומוס.
חביתה ספרדית ("tortilla de patatas") – לבלילת החביתה מוסיפים תפוחי אדמה ובצל קצוץ ומטגנים בשמן זית.
מתקבלת חביתה עבה (בערך פי שניים מהמקובל בישראל), מעין פשטידה.
היא נאכלת גם באנגליה, לעיתים בתוספת גבינה ושבבי האם.
אומלט מהמטבח הצרפתי מטוגן במהירות במחבת לוהטת ייעודית לטיגון אומלט, המשומנת בחמאה מזוקקת.
לעיתים הוא מתובל במלח ופלפל בלבד, לעיתים בתוספת עגבניות ומנטה, עשבי תיבול קצוצים (כגון טרגון, רוזמרין, טימין) או בצל קצוץ.
"חביתת דנוור" נפוצה במערב התיכון של ארצות הברית, היא חביתה ממולאת בשבבי נקניק (לעיתים בייקון), בצל ופלפל ירוק.
לעיתים היא מצופה בגבינה ומוגשת בתוספת לביבת "האש בראונס" או תפוחי אדמה מטוגנים.
בארצות הברית מכנים בשם "חביתה ספרדית" חביתה עם רוטב עגבניות חריף, בצל ופלפל.
"פריטטה" היא חביתה איטלקית או ספרדית פתוחה, שעשויה לכלול גבינות, ירקות ולעיתים פסטה.
פריטטה מטוגנת באיטיות על הכיריים עד שהביצים מתייצבות ואז מועברת לתנור אפייה תחת הגריל.
כל המרכיבים (מלבד שומן הטיגון) נבללים יחדיו מלכתחילה ולא מוספים בהמשך.
חביתה זו עבה בשל מרכיביה הרבים.
ביפן מוגשות הן חביתות מערביות (המכונות "אומורטסו") והן חביתות אורז (המכונות "אומוראיסו").
חביתות אורז הן אורז מתובל בקטשופ כרוך בחביתה.
ישנן גם חביתות ממולאות באטריות ("אומו־סובה").
"אוקונומיאקי" היא חביתית יפנית הדומה לחביתה.
"טאמאגויאקי" היא חביתה יפנית מגולגלת, פירוש השם הוא ביצה מטוגנת.
חביתה תאילנדית נקראת "קאי יט סאי", ובה תערובת הביצה, בתוספת כמות קטנה של רוטב דגים, מטוגנת בשמן עמוק בווק.
החביתה מוגשת באופן מסורתי על אורז מאודה.
בסוריה, עיראק וארץ ישראל מוכרת חביתה שמטוגנת יחד עם תפוחי אדמה, קישואים ובצל ונקראת עיג'ה.
באיראן החביתה המוכרת היא חביתת ירק המכילה תרד וכמות גדולה של עשבי תיבול כגון פטרוזיליה, כוסברה ונענע.
בהודו תיבול החביתה תלוי באזור.
בדרך כלל משתמשים בצ'ילי ירוק, בצלים קצוצים, עלי כוסברה, אבקת כוסברה וכורכום, כולם מוספים לבלילה לפני הטיגון.