tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אינייסטה כבש את השער הראשון שלו בעונה זו כבר במחזור הראשון, נגד אותה קבוצה נגדה כבש את השער הראשון בעונה שעברה, ראסינג סאנטנדר.
אינייסטה בעט בעיטה חזקה ממרחק של כ-30 מטרים, והכדור נכנס אל תוך הרשת.
באותו משחק קיבל אינייסטה תשואות מאוהדים של ראסינג באצטדיון אל סרדינרו כהכרת תודה על שער הניצחון שלו במונדיאל.
כך גם אוהדים של אתלטיקו מדריד עמדו ומחאו לו כפיים באצטדיון ויסנטה קלדרון כאות תודה על שער הניצחון במונדיאל.
בעונת 2010–2011 הוא זכה בפעם השלישית בקריירה בליגת האלופות וגם בליגה הספרדית בפעם השלישית ברציפות.
אינייסטה היה אחד מחמשת המועמדים הסופיים לקבל את פרס כדור הזהב לשנת , יחד עם חבריו לקבוצה ליונל מסי וצ'אבי, כאשר אינייסטה זכה במקום השני ומסי הגיע למקום הראשון.
אינייסטה פתח את עונת כאשר הבקיע שער במשחק השני של הסופר קאפ הספרדי מול ריאל מדריד, שהסתיים בניצחון 2–3 לברצלונה, כאשר התוצאה בסיכום שני המשחקים הייתה 4–5 לברצלונה.
בחצי גמר ליגת האלופות ברצלונה פגשה את צ'לסי ואינייסטה כבש נגדה בקאמפ נואו, אך בסופו של דבר צ'לסי העפילה לגמר.
בשנת 2012 זכה בתואר שחקן השנה של אופ"א.
ב-19 בדצמבר 2013 האריך את חוזהו בברצלונה עד שנת 2018.
בעונת 2014/2015 תחת המאמן החדש לואיס אנריקה שימש אינייסטה כסגן הקפטן של צ'אבי וזכה עם ברצלונה בטרבל :ליגת האלופות, הליגה הספרדית וגביע המלך.
לאחר עזיבתו של צ'אבי בסוף אותה עונה מונה לקפטן הרשמי של ברצלונה.
בעונתו הראשונה כקפטן, עונת 2015/2016 הוא זכה עם הקבוצה בליגה הספרדית ובגביע המלך.
ב-21 באפריל 2018 כבש את השער הרביעי בגמר גביע המלך בניצחון 0–5 על סביליה, אשר היה שערו האחרון בקבוצה.
ב-27 באפריל 2018 הודיע שיעזוב את ברצלונה בתום עונת 2017/2018 לאחר 16 שנים בקבוצה הבוגרת ו-22 שנים בסך הכול במועדון.
ב-20 במאי 2018 ערך את משחקו האחרון במדי ברצלונה בניצחון 0–1 על ריאל סוסיאדד, וחתם את עונת 2017/2018 עם זכייה בדאבל: אליפות ספרד וגביע המלך.
ב-23 במאי 2018 הודיע על הצטרפותו לקבוצת ויסל קובה מליגת העל היפנית.
ב-11 במאי 2021 האריך את חוזהו בשנתיים.
ב-7 באוגוסט 2023 חתם לשנה אחת באמירטס מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-7 באוקטובר 2024, בגיל 40, הודיע על פרישה מכדורגל.
אינייסטה פרץ לזירה הבינלאומית בשנת 2001, כאשר זכה עם נבחרת ספרד עד גיל 16 באליפות אירופה.
שנה לאחר מכן, סייע לנבחרת ספרד עד גיל 19 לזכות באליפות אירופה.
לאחר מכן הפך אינייסטה לשחקן קבוע בהרכב של ג'ואן סנטיסטבן, שהיה מאמן נבחרת ספרד עד גיל 21. בשנת 2003 שיחק אינייסטה עם נבחרתו בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, שנערך באיחוד האמירויות הערביות, שבסופו סיימה נבחרתו במקום השני, לאחר הפסד 1:0 בגמר לברזיל.
בטורניר זה שמו של אינייסטה נכלל ברשימת האולסטארס וגם שיחק מספר משחקים כקפטן הנבחרת.
ב-27 במאי 2006 ערך אינייסטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד הבוגרת בניצחון על במשחק ידידות, כאשר נכנס כמחליף בתוספת הזמן.
להפתעת רבים, אינייסטה נכלל בסגל של לואיס אראגונס למונדיאל 2006 בו שיחק משחק אחד.
ב-7 בפברואר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בדקה ה-63 בניצחון 1:0 על במשחק ידידות.
אינייסטה המשיך למלא תפקיד מרכזי בסגל נבחרת ספרד במוקדמות יורו 2008, כאשר כבש 4 שערים, הבולט ביניהם הוא מול .
אינייסטה בדרך כלל משחק במרכז המגרש, אך משחק גם בעמדות נוספות.
בעיקר במשחקי חוץ, משחק אינייסטה באגף השמאלי.
אינייסטה נכלל בסגל של נבחרת ספרד ליורו 2008, שנערך באוסטריה ובשווייץ.
בעקבות וירוס בקיבה שיחק אינייסטה משחקים מעטים במשך הטורניר, אך עדיין היה חלק בלתי נפרד מהקישור של הנבחרת.
הוא שיחק בשני המשחקים הראשונים של שלב הבתים, ובישל את השער השני לדוד וייה במשחק הראשון בטורניר נגד .
ברבע הגמר נגד הוחלף אינייסטה לאחר 120 דקות, לפני בעיטות העונשין.
בחצי הגמר נגד רוסיה שיחק אינייסטה את כל 90 הדקות, והראה יכולת מצוינת במרכז הרחבה יחד עם חברו לקבוצה, צ'אבי.
אינייסטה השלים 90 דקות בגמר היורו נגד , בניצחון 1:0 לספרד.
אינייסטה נבחר לאחד מ-23 השחקנים הטובים ביותר שהשתתפו בטורניר, יחד עם עוד 8 משחקני נבחרתו.
אינייסטה לא לקח חלק בגביע הקונפדרציות 2009 בשל פציעה בירך.
אינייסטה שיחק במונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה.
שערו הראשון של אינייסטה במונדיאל היה כאשר הבקיע את שער הניצחון בניצחון נבחרתו 2:1 במשחק בשלב הבתים נגד .
הוא גם נבחר לאיש המשחק.
במשך כל הטורניר היה אחד מהשחקנים הבולטים בנבחרת והצעיד את נבחרתו לגמר המונדיאל נגד .
לאחר 90 דקות משחק ללא הכרעה, המשחק עבר להארכה.
לאחר משחק צמוד ביותר, הגיע ההכרעה - בדקה ה-116 אינייסטה כבש את שער הניצחון לנבחרתו.
בחגיגות של השער פשט אינייסטה את חולצתו וחשף גופייה עם הכיתוב:"Dani Jarque: siempre con nosotros" (בתרגום חופשי:"דני חארקה: תמיד איתנו"), שמכוונת לדני חארקה, קפטן אספניול ושחקן נבחרת ספרד שנפטר במהלך מחנה אימונים.
בסוף המונדיאל היה מועמד לפרס כדור הזהב ונכלל בנבחרת הטורניר.
לאחר שמינית גמר מונדיאל 2018, בו עלה כמחליף וכבש בפנדלים בו ספרד הפסידו, הודיע אינייסטה על פרישתו מהנבחרת.
ב-2004 שיחק אינייסטה כשחקן אורח בנבחרת קטלוניה, על אף שהוא אינו בן העם הקטלאני.
כמו חברו לקבוצה לשעבר, ססק פברגאס, גם אינייסטה החל את הקריירה כקשר אחורי.
אך שיווי המשקל שלו, השליטה והמיומנות עם הכדור קידמו אותו להיות קשר התקפי.
הוא זוהה בגיל צעיר על ידי הסקאוטים של ברצלונה ובגיל 18 הגיע לסגל של קבוצת ברצלונה הבוגרת.
ויסנטה דל בוסקה תיאר את אינייסטה כ"כדורגלן מושלם.
הוא יכול להגן ולהתקיף, הוא מייצר שערים".
פרנק רייקארד אמר: "תפקדתי אותו כקיצוני, קשר מרכזי, קשר התקפי מאחורי החלוץ והוא תמיד שיחק מצוין".
הוא תפקד בתחילה כקשר התקפי, אך הוא נודע כשחקן בינלאומי בעיקר כקשר אמצע לצד צ'אבי.
באתר פיפ"א נכתב על אינייסטה:" זה נמצא במצב שהסגנון שלו והמהירות שלו יכולים להפוך למשחק מעולה.
הוא רץ לעמדות מסוכנות מול השער של היריב, וזה נראה כאילו הכדור דבוק לרגליים שלו.
אינייסטה הוא שחקן ידוע בגלל המסירות, החדות, הכדרור והתנועה שלו".
כמו תוצרים נוספים של מחלקת הנוער של ברצלונה, כגון, גווארדיולה, צ'אבי ואיבן דה לה פנייה, אינייסטה מסתמך על אינטואיציה יצירתית יוצאת דופן של מסירות, ואת כושר האלתור במצבים מסוימים במגרש.
אינייסטה קיבל שבחים רבים על היחסים המעולים שלו עם צ'אבי.
חברם לקבוצה לשעבר של השניים, ג'ובאני ואן ברונקהורסט, אמר: "יש להם מערכת יחסים מיוחדת, תמיד היה להם, הם פשוט יודעים למצוא אחד את השני במגרש".
במהלך ההבשלה שלו כשחקן, הוא צבר מוניטין רב.
שיחק בתפקיד מוביל בשנים 2006, 2009 ו-2011, כאשר זכה בשנים אלה בליגת האלופות.
כמו גם היה בתפקיד חשוב בהרכבים של נבחרתו ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
בגלל נכונותו לשחק בכל מקום במגרש, זכה אינייסטה למספר כינויים על ידי האוהדים: "El Ilusionista" (אמן האשליות), "El Cerebro" (המוח), "El Anti-Galáctico" (משחק מילים - הגלקטיקוס=ריאל מדריד, אנטי=נגד), "El Caballero Pálido" (אביר חיוור, כי צבע העור של אינייסטה מאוד לבן), ולאחרונה, נוסף לו על ידי העיתונות הספרדית, דון אנדרס.
ב-2008 החל אינייסטה לצאת עם אנה אורטיס.
בספטמבר 2010 אישר אינייסטה כי היא בהריון עם בתם המשותפת.
ב-3 באפריל 2011 נולדה בתם הבכורה של השניים, ולריה.
כשנה לאחר לידת בתם התארסו השניים והזוג נישא ביולי 2012. ב-7 במרץ 2014, כאשר הייתה אנה אורטיס בחודש השביעי של ההריון של ילדם השני, איבדה את העובר שברחמה.
לאחר ולריה, נולדו לזוג שני ילדים נוספים: פאולו אנדראה, שנולד במאי 2015, וסיינה, שנולדה במאי 2017.
סגנית אליפות העולם עד גיל 20: 2003
אחד מ-23 השחקנים הטובים ביותר ביורו 2008
פרס דון בלון לכדורגלן הספרדי של העונה: 2009
השחקן עם מרב הבישולים בליגה הספרדית: 2012/2013
מקום 4 בכדורגלן השנה בעולם: 2009
אנדרס אוגוסטו מנדוסה אסבדו (בספרדית: Andrés Augusto Mendoza Azevedo; נולד ב-26 באפריל 1978) הוא כדורגלן עבר פרואני ששיחק בעמדת החלוץ.
ב-7 בדצמבר 2007, הוא נמצא אשם בהבאת נשים ומשקאות חריפים לבית המלון בו שהתה הנבחרת יומיים לפני משחק החוץ מול אקוואדור בו פרו הובסה בתוצאה 5-1. אירוע זה גרם להשעייתו מהנבחרת.
לאחר תקופה קצרה בבוקרשט חתם במונרקס מורליה.
החל מ-2014 משחק באליאנזה אוניברסידד.
אנדרייס פרוחורנקובס (בלטבית: Andrejs Prohorenkovs; 5 בפברואר 1977 – 1 במאי 2025) היה כדורגלן לטבי ששיחק בעמדת החלוץ.
בשנים 2001–2004 שיחק בליגת העל הישראלית במכבי קריית גת ובמכבי תל אביב, עמה זכה באליפות הליגה בעונת 2002/2003 ובגביע המדינה בעונת 2004/2005.
פרוחורנקובס, יליד אוגרה, החל את הקריירה שלו במדי יורניקס הלטבית, ומאז שיחק בהוטניק קרקוב, אודרה אופלה, גורניק זברז'ה, מכבי קריית גת, מכבי תל אביב, דינמו מוסקבה, יורמלה, ראסינג פרול, יוניקוס, ובשנת 2008 חזר לליגת העל הלטבית ושיחק חמש שנים במטאלורג לייפאיס.
בשנת 2015 פרש ממשחק פעיל.
פרוחורנקובס שיחק 32 פעמים במדי נבחרת לטביה בהם כבש ארבעה שערים.
משחק הבכורה שלו בנבחרת היה בשנת 2002, והוא היה גם חלק מסגל הנבחרת ביורו 2004. בשנת 2007 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת.
אנדרס אופר (באסטונית: Andres Oper; נולד ב-7 בנובמבר 1977 בטאלין, אסטוניה) הוא כדורגלן עבר אסטוני ששיחק בעמדת החלוץ, מלך השערים של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים.
אופר החל את הקריירה שלו בפלורה טאלין בשנת 1994, שיחק בה עד 1999, כאשר ב-1996 הוא מושאל לטרביס פארנו.
הוא עבר לאולבורג בולדספילקלאב ב-2 ביולי 1999, תמורת מיליון דולר.
לאחר שנתיים הצטרף אינדרק ז'לינסקי והשניים היו הכוכבים בקבוצה.
ב-10 ביולי 2003 חתם לשנתיים בטורפדו מוסקבה הרוסית, אך עזב אותה לאחר שנפצע ברגלו הימנית ב-2005. ב-31 באוגוסט 2005 חתם אופר לעונה אחת ברודה, לאחר שהעדיף אותה על פני סנדרלנד.
את שערו הראשון הבקיע ב-1 באוקטובר 2005, בניצחון רודה 2-3 על ויטסה ארנהיים.
ב-28 במאי 2006 הוא חתם על חוזה חדש עד ה-30 ביוני 2008. את העונה הראשונה שלו בקבוצה הוא סיים בתור מלך השערים בקבוצה ובמקום השני בליגה אחרי דירק קויט.
ב-19 ביולי 2009 חתם אופר לחצי שנה בשאנגחאי שנחווה מהליגה הסינית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ג'יאנגסו סיינטי ב-2 באוגוסט.
בינואר 2010 חזר להולנד וחתם בדן האג, ולאחר חצי עונה חתם בא.א.ק.
בינואר 2012 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מאותה הליגה, ולאחר שנה וחצי שוחרר מהמועדון בקיץ 2013.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה ערך אופר לפני גיל 17, במשחק מול נבחרת לטביה בגביע הבלטי.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 3-2 לנבחרת שוודיה ב-8 ביוני 1997, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
בסך הכל ערך אופר 134 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 38 שערים, והוא מלך השערים של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים.
אנדריי רובליוב היה צייר איקונות שפעל בנסיכות מוסקבה במאה ה-15, אחד מגדולי האמנים בהיסטוריה הרוסית.
ככל הנראה הוא נולד בשטחי נסיכות מוסקבה והתחנך במשפחת ציירים.
בסוף המאה ה-14 הוא הפך לנזיר במנזר מוסקובי.
בפעם הראשונה הוא הוזכר בכרוניקה כאשר צוין שבשנת 1405 הוא השתתף בעיטור קתדרלת הבשורה במוסקבה.
הוא הוזכר כצייר השלישי וזה מרמז שהוא היה הזוטר בחבורה.
בשנת 1408 הוא היה חלק מקבוצה שעבדה בקתדרלת הבשורה בעיר ולדימיר.
ידוע שלאחר מכך כבר היו לו עוזרים ותלמידים.
בשנות ה-20 של המאה ה-15 היה בראש קבוצה שפעלה בלאוורת השילוש-סרגייב בעיטור הקתדרלה וכנסיות נוספות.
ב-1966 יצא הסרט "אנדריי רובליוב" בבימוי אנדריי טרקובסקי, שדמות האמן עומדת במרכז עלילתו.
אנדריס ביידרינש (בלטבית: Andris Biedriņš; נולד ב-2 באפריל 1986 בריגה) הוא כדורסלן עבר לטבי המשחק בעמדת הסנטר.
ביידרינש הוא הלטבי השני אי פעם ששיחק ב-NBA.
הוא השחקן בעל אחוז הקליעות הגבוה בתולדות גולדן סטייט מ.
ביידרינש החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סקונטו ריגה הלטבית בשנת 2002, כבר בגיל 16. כבר בגילו הצעיר התבסס ביידרינש כשחקן חשוב בקבוצה, והשיג ממוצעים של 2.9 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-1.3 חסימות במשחקיו במסגרת הליגה הלטבית בעונתו הראשונה.
בעקבות יכולתו הטובה הוא נבחר ל"תגלית השנה" של הליגה.
בעונה הבאה, , השתפר ביידרינש במידה רבה, והעלה את ממוצעיו ל-18 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-1.8 חסימות.
הוא השתתף עם סקונטו גם בליגה האירופית של פיב"א.
בקיץ 2004 נבחר ביידרינש במקום ה-11 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת גולדן סטייט ווריורס.
כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו בגולדן סטייט הוא הפך לשחקן הלטבי השני בלבד בתולדות ה-NBA (אחרי גונדרס וטרה), וכן היה בגיל 18 לשחקן הצעיר ביותר באותו זמן בליגה ולשחקן הצעיר בהיסטוריה שמופיע במדי גולדן סטייט.
ביידרינש לא הרבה לקבל דקות משחק בעונת הרוקי שלו, , והעמיד ממוצעים של 3.6 נקודות ו-3.9 ריבאונדים ב-30 משחקים בלבד.
הוא הסתבך לעיתים קרובות גם בבעיית עבירות, מה שמנע ממנו לשחק בפרקי זמן ארוכים.
גם בעונתו השנייה בקבוצה הוא לא השתפר בהרבה, על אף שקיבל זמן משחק גדול יותר.
בעקבות העבירות הרבות שביצע, הוא גונה על ידי אוהדי גולדן סטייט.
ביידרינש עשה את פריצתו הגדולה בגולדן סטייט באמצע עונת , לאחר מינויו של המאמן המנוסה דון נלסון שנתן לביידרינש את תפקיד הסנטר הפותח בקבוצה.
בנובמבר 2006 קלע ביידרינש 31 נקודות - שיא קריירה בעבורו - במשחק קבוצתו מול דנוור נאגטס, וסיים את העונה עם ממוצעים גבוהים של 9.5 נקודות ו-9.3 ריבאונדים, ועם קליעה של 59% אחוזים מטווח .
יכולתו הטובה סייעה לגולדן סטייט להעפיל למשחקי הפלייאוף ולהגיע עד לחצי גמר המערב לאחר ניצחון על דאלאס מאבריקס, בעוד שהוא עצמו סיים חמישי במשאל השחקן המשתפר של העונה.
בעונה שלאחר מכן המשיך ביידרינש להפגין יכולת טובה, ואף סיים במקום הראשון בליגה באחוזים מהשדה (61%) - השחקן הראשון של גולדן סטייט שעושה זאת מאז כריס גטלינג ב-1992 - אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל לפלייאוף.
עונת הייתה הטובה בקריירה של ביידרינש, על אף שהחמיץ כמות גדולה של משחקים בשל פציעה.
הוא השיג שיאי קריירה כמעט בכל המדדים הסטטיסטיים, כולל ממוצע עונתי של "דאבל דאבל" עם 11.9 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק.
אף על פי כן, גולדן סטייט כשלה פעם נוספת בניסיון להעפיל לפלייאוף, לאחר שניצחה 29 משחקים בלבד.
ביידרינש ייצג בצעירותו את לטביה במסגרת כל הנבחרות הצעירות.
ב-2001, בהיותו בן 15, הוא השתתף עם לטביה באליפות אירופה לקדטים, והצטיין כאשר סיים רביעי בדירוג עם 16.3 נקודות למשחק, ושלישי בדירוג הריבאונדים עם 8.5 למשחק.
ב-2002 הוא שיחק באליפות אירופה לנערים, והשיג ממוצעים של 6.6 נקודות ו-7.3 ריבאונדים.
מאוחר יותר השתתף ביידרינש באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 2004 והפגין כישרון גדול במשחקיו, עם ממוצעים גבוהים במיוחד של 21.8 נקודות, 14.4 ריבאונדים, 4.4 חסימות ו-3.8 חטיפות.
לאחר מספר שנים בהן בחר שלא להשתתף בנבחרת הבוגרת של לטביה, הצטרף ביידרינש לנבחרת באליפות אירופה בכדורסל ב-2007. הוא היה לשחקן המוביל של הנבחרת והשיג ממוצעי דאבל דאבל בנקודות ובריבאונדים, אך לטביה הודחה כבר בשלב הבתים הראשון.
באליפות אירופה ב-2009 ירדה במידת מה יכולתו של ביידרינש, והוא שוב לא הצליח לעזור לנבחרת שהודחה כבר בשלב הראשון.
אנדריס ברזינש (בלטבית: Andris Bērziņš; נולד ב-10 בדצמבר 1944) היה נשיא לטביה השמיני במניין, בשנים 2015-2011. עד כניסתו לפוליטיקה היה איש עסקים.
כמו כן, כיהן כנשיא אחד הבנקים הגדולים בלטביה בשנים 1993-2004. נבחר לנשיא מטעם איחוד הירוקים והאיכרים.
עם כניסתו לתפקיד ראש המדינה פרש מהמפלגה.
ברזינש נולד ב-1944 בניטאורה במחוז אמאטה שבלטביה הסובייטית.
למד בבית ספר תיכון בסיגולדה.
לאחר מכן למד באוניברסיטה הטכנית של ריגה, וסיים את לימודיו בשנת 1971. היה מהנדס רדיו במפעל "Elektrons".
הוא גם למד בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת לטביה, וסיים את לימודיו שם בשנת 1988. באותה שנה התמנה לסגן השר לשירותים מוניציפליים בממשלת לטביה הסובייטית.
ב-1990 נבחר לסובייט העליון של לטביה.
שם הצביע ב-4 במאי 1990 בעד ההכרזה להחזיר את עצמאותה לרפובליקה של לטביה.
לאחר סיום כהונתו כסגן יו"ר הקרן של הפרטות בנק בלטביה בשנת 1993, הפך ברזינש ליושב ראש הקרן.
בתקופה זו הוא גם הפך לנשיא של "Latvijas Unibanka" (חברה משותפת של מניות).
ברזינש עבד גם כיועץ לנשיא השלוחה הלטבית של הבנק השוודי SEB והיה חבר במועצות המנהלים של מספר חברות.
ברזינש חזר לפוליטיקה בשנת 2005 (עסק בעבר תקופה מסוימת בפוליטיקה עירונית במחוז בו היה גר ובריגה), כשרץ ללא הצלחה למשרת ראש עיריית ריגה כמנהיג רשימת "איגוד הירוקים והחקלאים".
ב-23 במאי 2011 הוצע ברזינש למועמד לנשיאות על ידי מפלגת "האיחוד של הירוקים והחקלאים".
בסיבוב הראשון של הבחירות קיבל 50 קולות בעד ו-48 נגד, בעוד ואלדיס זאטלרס קיבל 43 בעד ו-55 נגד (99 מחוקקים השתתפו בהצבעה, אבל אחד מהם היה לא-חוקי), כלומר, אף אחד לא נבחר.
בסיבוב השני, שנערך מאוחר יותר באותו יום, קיבל ברזינש 53 קולות בעד, וניצח בבחירות.
הוא הושבע לתפקידו כנשיא לטביה ב-8 ביולי 2011. ביולי 2015 הוחלף על ידי ריימונדס ויוניס.
נישואיו השניים - לדצה סיסומה, נערכו רשמית כמה ימים לפני כניסתו לתפקיד הנשיא.
אחד מדודיו גורש על ידי השלטון הסובייטי למרכז אסיה ונפטר ב-1943 בטג'יקיסטן.
אנדריכוב (; ביידיש: יענדריכאוו) היא העיר הגדולה ביותר במחוז ודוביצה בפרובינציית פולין קטן בדרום פולין, בין קרקוב וביילסקו-ביאלה.
שם העיר נובע ככל הנראה מהשם הפרטי הפולני "אנדריי" ("אנדז'יי").
אנדריכוב היא מרכז תיירותי ובה עיר עתיקה, פארק היסטורי, בית קברות יהודי, כנסייה בסגנון הבארוק, אחוזה מהמאה ה-18, מוזיאונים ומתקני נופש.
ראשיתו של היישוב מתוארכת למאה ה-13. תיעוד לקיומה של כנסייה ביישוב מתוארך ל-1325. תיעוד כתוב נוסף לקיום היישוב מתוארך ל-1344, אז נקרא היישוב "הנריכוב" (Henrychów).
ראשוני תושביה של אנדריכוב הגיעו ככל הנראה מבוהמיה.
ביישוב נבנתה טירה, שנכבשה בשנת 1440 על ידי כוחות פולניים.
ב-1564 סופח היישוב לממלכת פולין.
בתקופת שלטונו של זיגמונט השני אוגוסט הייתה העיר מרכז שלטוני של האזור.
היישוב השתייך למשפחה שתמכה ברפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1655, בעת פלישות השוודים לפולין, שרפו כוחות שוודים את היישוב.
בשנת 1704 שוב שרפו כוחות שוודים את היישוב במלחמה הצפונית הגדולה.
לאחר מכן הזמין בעל היישוב אורגים משלזיה, בלגיה וסקסוניה, והיישוב הפך למרכז אריגה חשוב.
בשנת 1767 קיבלה אנדריכוב מעמד של עיר מהמלך סטניסלאב פוניאטובסקי.
ב-1772, עם חלוקת פולין הראשונה, נכבשה אנדריכוב על ידי כוחות אוסטריים ושמה שונה ל"אנדריכאו" (Andrichau, שם שאימצו גם הכובשים הנאצים במלחמת העולם השנייה).
עד 1918 נותרה העיר בשטח אוסטריה.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לאנדריכוב מתיישבים יהודים ובסוף המאה חוברה העיר לרשת מסילות הברזל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חוברה העיר לרשת החשמל, ועד 1939 הוקמו בה רשת ביוב, בריכת שחיה ואצטדיון, וכן נסללו דרכים.
משנת 1926 קיימת בעיר תחבורה ציבורית המקשרת את העיר עם קרקוב וביילסקו-ביאלה.
תחילתו של היישוב היהודי בעיר בראשית המאה ה-19. יהודי העיר התפרנסו ברובם מסחר בבדים, והקימו במקום בתי חרושת לאריגה, שהעסיקו פועלים רבים.
בתחילה הייתה כפופה הקהילה במקום לקהילת זאטור הסמוכה, ובסוף המאה ה-19 נעשתה לעצמאית, עם בית כנסת מעץ ובית עלמין.
מספר היהודים בעיר הצטמצם לאחר מלחמת העולם הראשונה והפרעות שהתרחשו בעיר על ידי כפריי הסביבה בשנת 1918. בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה.
בין מלחמות העולם חיו באנדריכוב כ-400 יהודים.
בעיר פעלו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, ומפלגות ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, עקיבא ובית"ר.
משנת 1925 ועד שנספה בשואה כיהן כרב הקהילה הרב דוד אביגדור, חבר הוועד הפועל של המזרחי בגליציה המערבית; הוא היה אחיו של הרב ד"ר יעקב אביגדור מדרוהוביץ.
כשלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נורה למוות בבית המטבחיים המקומי השוחט היהודי של הקהילה, שהיה גם חזן בבית הכנסת.
בחודשי פברואר, מרס ואפריל 1939, התאכסנו באזור מדרום לאנדריכוב 25 מפקדים של הארגון הצבאי הלאומי שהגיעו מארץ ישראל במחנה אימונים של הצבא הפולני והתאמנו בשיטות של מלחמה זעירה בהדרכת קציני הצבא הפולני.
קורס זה הושג בידי אברהם שטרן (יאיר").
חלק מהבוגרים נשארו ברחבי פולין עד סוף יולי אותה שנה והספיקו להדריך עוד כ-1000 חברי בית"ר בתחומי החבלה ועוד לקראת פלישה אפשרית לארץ-ישראל כדי לכבוש אותה מהשלטון הבריטי.
בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכבשה אנדריכוב, והגרמנים החלו בביזת רכוש יהודיה, ולאחר מכן, בהחרמתו הרשמית.
ב-25 בנובמבר 1939 הועלו באש בתי הכנסת שבעיר.
בסוף שנת 1939 מונה בעיר יודנרט, בראשות אהרון ויינזאפט, שנצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה.
בסוף 1940 חטף הגסטפו שישים גברים מהעיר למחנה עבודה בסוסנוביץ.
בספטמבר 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הועברו עוד מאות יהודים מהסביבה.
ב-2 ביולי 1942 כותר הגטו, ולאחר סלקציה, חלק מתושביו הועבר למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ, וחלקם למחנות עבודה.
חלק מהמגורשים, אשר הועבר לגטו ודוביצה, הושב לגטו שבעיר לאחר תקופה.
במאי 1943 הועבר הגטו שבעיר לניהול הס"ס, ותנאי המחיה בו הוחמרו, תוך שבוצעה הפרדה בין נשים וגברים, וקוצצו מכסות המזון.
עד סתיו 1943 חוסל הגטו, ויושביו הועברו ברובם לאושוויץ.
מיהודי העיר שרדו 25 בלבד, והם עזבוה במהרה לאחר המלחמה.
אנדריי שלַייפֶר הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי, המכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2006-2001 החזיק בקתדרה ע"ש ויפל ו"נ ג'ונס (Whipple V.
הוא נחשב לאחד הכלכלנים המשפיעים ביותר כיום ומדורג תדיר ככלכלן המצוטט ביותר בעולם.
זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק לשנת 1999 עבור תרומותיו בתחום מימון חברות, כלכלה של שווקים פיננסיים וכלכלת מעבר.
שלייפר נולד ב-1961 במוסקבה בירת ברית המועצות במשפחה יהודית, בנו של מהנדס.
בשנת 1976, כשהיה בן 15, היגר עם הוריו לרוצ'סטר שבניו יורק.
את השפה האנגלית למד מתוכניות טלוויזיה.
בשנת 1982 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד, וב-1986 סיים עבודת דוקטורט ב-MIT.
במהלך התואר הראשון שלו פגש את פרופ' לורנס סאמרס, עמו עבד שנים רבות.
בשנת 1991 החל לכהן בסגל של אוניברסיטת הרווארד.
עבודתו של שלייפר מתמקדת בכלכלה של שווקים פיננסיים ובפרט מימון התנהגותי.
באחרונה הוא עוסק במשפט וכלכלה, ובפרט בהשפעה של מסורת החקיקה של מדינה על הפיתוח הכלכלי.
כן כתב בהרחבה עם כמה עמיתים על ממשל תאגידי.
בשנת 1994 ייסד שלייפר יחד עם עמיתים קרן לניהול נכסי הון, ונכון ל-2006 הקרן מנהלת 50 מיליארד דולר.
פרשיית מכון הרווארד לפיתוח בינלאומי
בראשית שנות ה-90 שימש שלייפר יועץ לאנטולי צ'ובאיס, סגן ראש ממשלת רוסיה דאז ומאדריכלי ההפרטה.
בתקופה זו ייעץ לממשלה הרוסית מכון הרווארד לפיתוח בינלאומי בשליחות הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי.
מתקציב הפרויקט שעמד על 300 מיליון דולר קיבל שלייפר 40 מיליון דולר.
שלייפר גם מונה להקים ולפתח את שוק ההון הרוסי, והועלו טענות כי הפרויקט נוהל בשחיתות וניגודי אינטרסים.
במקביל לכהונתו בפרויקט הייעוץ, שלייפר היה גם יועץ לוועדת נכסי המדינה, חבר מועצת המנהלים של מרכז ההפרטה הרוסי ויועץ בתשלום של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי.
כ-20 שנים לאחר ששלייפר וסאמרס נפגשו בהרווארד, שימש סאמרס כסגן שר האוצר האמריקאי ומינה את שלייפר לעצב מדיניות כלכלית, בתנאים שהקלו על שלייפר להמשיך את כהונתו בפרויקט הרווארד.
כמו כן פורסם כי סאמרס עזר לשלייפר ולאוניברסיטת הרווארד "לזכות בפרסים ממשלתיים בתנאי תחרות לא הוגנת." תלונות אלה הובילו את הקונגרס האמריקאי לפתוח בחקירה של משרד החשב הכללי, שלפי מסקנותיו מכון הרווארד לפיתוח בינלאומי פעל בשליטת הממשל האמריקאי ולא באופן עצמאי ואובייקטיבי, באופן שהיה "חריג ביותר".
ממשלת ארצות הברית תבעה את אוניברסיטת הרווארד בגלל ניגוד העניינים שבו היו נתונים שלייפר ואחרים שרכשו מניות רוסיות על-אף עבודתם בפרויקט, בניגוד לכאורה להסכם של האוניברסיטה עם הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי.
בית משפט פדרלי דחה בשנת 2001 את ההאשמות האישיות כלפי המשתתפים בפרויקט, וכן שעל-אף שהאוניברסיטה הפרה את החוזה עם הממשלה, היא לא נושאת באחריות לנזק.
עם זאת קבע בית המשפט כי שלייפר ועמיתיו יישאו בנזקים בשווי של עד כ-100 מיליון דולר אם חבר מושבעים יקבע זאת.
ביוני 2005 הגיעו ממשלת ארצות הברית ואוניברסיטת הרווארד להסכם עקרוני, ובהמשך הוסכם כי האוניברסיטה תשלם לממשלת ארצות הברית 26.5 מיליון דולר.
שלייפר עצמו הוכרח לשאת בשווי של 2 מיליון דולר מתוך סכום זה.
התנהלותו של שלייפר נבחנה על ידי ועדת אתיקה מטעם אוניברסיטת הרווארד, שהחליטה כי שלייפר יישאר חבר סגל באוניברסיטה אולם יחדל מלכהן בקתדרה ע"ש ויפל ו"נ ג'ונס (Whipple V.
אנדריס ברזינש (בלטבית: Andris Bērziņš; נולד ב-4 באוגוסט 1951 בריגה) הוא פוליטיקאי לטבי, כיהן כראש ממשלת לטביה בין 5 במאי 2000 ל-7 בנובמבר 2002. ברזניש הוא חבר במפלגת "הדרך הלטבית".
לאחר סיום בית הספר בעיירה ליד ריגה, אנדריס ברזינש למד היסטוריה באוניברסיטת לטביה ועם סיומה החל לעבוד כמורה להיסטוריה.
לאחר מספר שנים הוא עבר לעבודה ניהולית במסודות השלטון.
ברזינש הוא חבר לשם כבוד של הקרן הבינלאומית "ראול ולנברג".
אנדריי שפטיצקי (באוקראינית: Андрей או Роман Марія Олександр Шептицький; בפולנית: Andrzej או Roman Maria Aleksander Szeptycki; 29 ביולי 1865 – 1 בנובמבר 1944) היה הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בלבוב, עיר, שלפני מלחמת העולם השנייה השתייכה לפולין.
חלק ממאמיני הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בפולין, כנסייה עצמאית בעלת מסורת משלה המצויה באחדות מלאה עם האפיפיור, שמספרם הגיע לשלושה מיליון, היו לאומנים אוקראינים אנטישמים שהשתתפו ברצח יהודי מזרח פולין.
בה בעת, מנהיגם, שפטיצקי, היה בקשרי ידידות עם רבנים ועם אישי ציבור יהודיים, התנגד לפגיעה ביהודים ופעל להצלתם במלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש אזור לבוב בעת פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, ביוני 1941, בירך שפטיצקי על הכיבוש הגרמני שכן התנגד לקומוניזם וקיווה שאוקראינה תקבל עצמאות מידי גרמניה.
עם זאת, ניסה שפטיצקי לפעול נגד רצח היהודים בידי האוקראינים וזאת על ידי איגרות רועים שהפיץ, ובהן הטיף להפסקת רציחות היהודים.
השפעתן של האיגרות אינה ידועה, אך הוא ציווה על קליטת יהודים ומתן חסות ליהודים במוסדות שהיו כפופים לו וכן הורה למספר בכירים בכנסייה, בהם אחיו, קלימנטי שפטיצקי, לעשות כמותו ולהציל יהודים ובייחוד ילדים.
נולד בכפר פריבליצ'י שליד יבוריב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה) בשם רומן מריה אלכסנדר שפטיצקי במשפחת אצולה גליציאנית.
הוא היה השלישי מבין שבעת הבנים של גראף (רוזן) יאן קנטי שפטיצקי ואשתו זופיה לודביקה צציליה קונסטנציה שפטיצקי.
אביו היה בעל אדמות אמיד, ציר בלנדטאג של ממלכת גליציה ולודומריה ולאחר מכן חבר במועצה הקיסרית של האימפריה האוסטרו הונגרית.
שני אחיו הגדולים מתו בגיל צעיר (אחד בגיל שנתיים ושני בגיל 16), כך שהוא היה למעשה לילד הבכור במשפחה.
בין מאחיו הקטנים: קלימנטי שפטיצקי (איש הכנסייה וחסיד אומות העולם) סטניסלב שפטיצקי, גנרל בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ובהמשך בצבא פולין.
עד גיל 12 התחנך בבית ולאחר מכן למד בגימנסיה בקרקוב.
בגיל 18 התנדב לשירות בצבאי, כעבור כחצי שנה חלה בשנית בצורה קשה.
לאחר שהחלים, עזב את השירות הצבאי בעצת הרופאים.
במהלך הלימודים התקרב מאוד לדת.
בשנת 1888 סיים את לימודי המשפטים ובאותה השנה הפך לנזיר במסדר באזיל הקדוש.
עם קבלת נדרי הנזיר על עצמו קיבל את השם "האב אנדריי" (בשם הזה יהיה מוכר עד סוף חייו).
בהמשך עבר הסמכה לכמורה והיה לכומר בפשמישל ולאחר מכן בדוברומיל.
ב-1892 - 1894 למד בסמינריון של מסדר הישועיים בקרקוב.
בשנת 1899 מונה לבישוף של סטניסלב.
בשנת 1900 מונה לארכיבישוף מטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית (תפקיד אותו הוא ימלא עד סוף חייו).
בשנת 1906 נבחר לחבר בלאנדטג של ממלכת גליציה ולודומריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה לבוב על ידי הצבא הרוסי.
שפטיצקי נעצר על ידי שלטונות הכיבוש הרוסים, הואשם בפעילות אנטי-רוסית וגורש לרוסיה.
הוא הוחזק בתנאים מכובדים במנזר בעיר סוזדל.
לאחר מהפכת פברואר ברוסיה - שוחרר ממאסרו.
לאחר חתימת הסכם השלום בברסט-ליטובסק בין רוסיה הסובייטית ומדינות המרכז, הצליח שפטיצקי לשוב ללבוב.
בסוף אותה שנה, לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתלטות הצבא הפולני על העיר - הוא נעצר שוב.
הפעם באשמת תמיכה בלאומנים אוקראינים.
אנדריי רוזנטול (נולד בשנת 1969), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחי החזה.
ייצג את ישראל באליפות אירופה (שפילד 1993).
רוזנטול התאמן בקבוצת הפועל ירושלים בהדרכתו של לאוניד שייחט.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 1991 זכה רוזנטול בשתי מדליות זהב, בחשה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.55 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:20.74 דקות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של אייל שטיגמן (2:22.92 דקות).
ב"משחה נועם" (בריכת 25 מטר) שנערך בסוף דצמבר אותה שנה זכה רוזנטול במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:18.62 דקות, שיפור לשיאו של אייל שטיגמן.
בתחרות "גביע חיפה הבינלאומי" שנערכה בבריכת הטכניון בחיפה בפברואר 1992 זכה רוזנטול במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.81 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף מאי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.82 דקות, אחרי השחיין האורח מקזחסטן ואדים אלכסייב (1:04.19 דקות) שעלה לישראל לאחר האליפות ולפני אמיר כהנא מהפועל חולון בן ה-16 שקבע שיא ישראלי חדש לנוער של 1:06.14 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי ודים אלכסייב (2:18.17 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בשפילד, אנגליה באוגוסט 1993 סיים רוזנטול במקום 19 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.23 דקות.
אנדרמט הוא כפר בקנטון אורי שבשווייץ.
הכפר השוכן בגובה של 1,437 מ' מעל פני הים ממוקם במרכזו של מסיב סנקט גוטהרד והוא מהווה את נקודת המעבר ההיסטורית של העוברים מצפון לדרום וממזרח למערב בשווייץ.
יחד עם הכפרים הוספנטל ורילפ, הכפר ממוקם בעמק הקרוי אורסרנטל, במרחק 28 ק"מ מדרום לאלטדורף.
שטחו של אנדרמט הוא 62.2 קמ"ר.
מתוכם 40.8% משמשים לחקלאות, 5.5% הם שטחים מיוערים, 1.7% הם שטחים בנויים ו-52% הם שטחי נהרות קרחונים והרים.
ממצאים ארכאולוגיים המתוארכים לשנת 4000 לפנה"ס לערך מעידים שעמק אורסרנטל היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית.
בתקופה הרומית היה עמק אלפיני זה מיושב ככל הנראה על ידי שבטים הלווטים.
יחד עם זאת, ניתן לעקוב אחר תולדותיו של אנדרמט מתקופת השבטים האלמאנים שהקימו יישובים באזור, במקום בו ממוקם כיום הכפר אנדרמט.
קהילת אנדרמט לא מוזכרת במקורות עד לשנת 1203 לספירה, עת שימשה כמאחז של מנזר דיסנטיס הבנדיקטי.
באזכור זה מופיע שם הכפר כ-de Prato וב-1290 הוא מופיע בשם A der Matte.
ב-1649 עם השגת העצמאות של שווייץ, הזכויות הכנסייתיות של המנזר בוטלו לטובת חקיקה אזרחית.
ביום פטריק הקדוש 1608, במהלך בריחת הרוזנים, איבדו הרוזנים האירים אוצר זהב כאשר עברו את "גשר השטן" החוצה את העמק.
האוצר מעולם לא התגלה והוא ידוע בכינוי "האוצר האבוד של מעבר סנקט גוטהרד".
ליד נקיק שולנן ניצבת אנדרטה המנציחה את מסעו של הגנרל הרוסי אלכסנדר סובורוב.
בין השנים 1818–1831 היה מעבר סנקט גוטהרד עביר לכרכרות.
כנקודת היישוב האחרונה לפני המעבר, פרח אנדרמט מבחינה כלכלית והוא הפך להיות אתר ספא פופולרי.
עם זאת, פתיחתה ב-1881 של מנהרת הרכבת של סנקט גוטהרד, שינתה את גורלו של הכפר, שכן המנהרה עוברת מתחת לכפר ומקשרת את העיירה גושנן שבמרכז שווייץ לאירולו שבקנטון טיצ'ינו.
כמה מתושבי אנדרמט, שהועסקו בעבודות כריית המנהרה, נהרגו במהלך הבנייה.
שביתה שנקראה על ידי העובדים, דוכאה על ידי שימוש בכוח צבאי וארבעה פועלים נוספים נהרגו.
מאז 1885 הוסב אנדרמט להיות בסיס של צבא שווייץ.
כאן הונחו היסודות לתשתית של מוצב הפיקוד העליון של הצבא בעת מלחמה.
כיום שוכן במקום זה מרכז האימונים של הצבא.
תוכניות להקים סדרה של מאגרי מים בעמק אורסרנטל בוטלו בהצבעה של התושבים המקומיים ותחת זאת הוקם מאגר מים גדול בעמק גושנרטל הסמוך.
כמה מפולות שלגים, במיוחד אלו שאירעו בחורפים של 1951 ו-1975, זרעו חורבן בכמה אזורי מגורים באנדרמט וכמה מדיירי הבתים שנהרסו, קיפחו את חייהם.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החלה ההכנסה של הכפר מתיירות לרדת ורבים מבתי המלון שבעמק ננטשו או עברו הסבה לשימושים אחרים.
בית המלון Grand Hotel Bellevue, שנבנה על ידי משפחת האצולה מילר מהעיירה הוספנטל הסמוכה ושבעלותה היו בתי מלון רבים בסביבה, הוסב בשנות השבעים לבית דירות, אך ב-1990 הבניין ננטש ונהרס בפיצוץ.
עם תחילת המאה ה-21, השתנה מחדש גורלו של אנדרמט והוא החל להיות אלטרנטיבה לאתרי הסקי היקרים בקנטון גראובינדן, כמו סנט מוריץ וגשטאט והכפר החל לעבור הרחבה משמעותית וכיום הוא עובר תנופת בנייה.
הכפר אנדרמט מהווה צומת דרכים בין דרום שווייץ לבין צפונה וכן בין מזרח שווייץ לבין מערבה, הווה אומר שהכפר מקושר לארבעה מעברי הרים: מעבר אוברלפ (בגובה 2,044 מ') ממזרח, מעבר סנקט גוטהרד (בגובה 2,106 מ') מדרום, מעבר פורקה (בגובה 2,436 מ') ממערב, ומעבר גושנרטל (בגובה 1,418 מ') מצפון.
נקיק שולנן שבעמק הנהר ראוס, המשתרע בין אנדרמט לבין גושנן, הוא מיקומו של "גשר השטן" הידוע לשמצה.
את הכפר משרתת תחנת הרכבת שבבעלות חברת מטרהורן-גוטהרד.
תחנה זו מקושרת לבריג-גליס ולויספ באמצעות קצה קו הרכבת הרטית המסתעף מדיזנטיס/מוסטר.
כמו כן קיים סעיף קצר של קו הרכבת בין אנדרמט לגושנן בקצה הצפוני של מסילת הרכבת של מנהרת גוטהרד.
בעונת החורף פועלים באנדרמט שני אתרי סקי.
הראשון הוא הר נשטן הממוקם בצדו הצפון-מזרחי של הכפר, והשני הוא הר גמסשטוק שבצדו הדרומי.
שני האתרים נגישים באמצעות מעליות סקי היוצאות מהכפר ומורדותיהם פתוחים עד לאמצע מרץ.
בנוסף, הר נטשן נגיש באמצעות רכבת.
קיימות תוכניות לשיפוץ אתרים אלו ולחיבורו של אתר הסקי בהר נטשן למורדות השכנים של מעבר אופרלפ, שכיום נגישים רק באמצעות רכבת.
תחנת הדלק בכניסה לאנדרמט מכוון מעבר גמסשטוק מופיעה בסרט גולדפינגר מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בסצנה מתדלק בונד את מכונית האסטון מרטין שלו בתחנת הדלק לאחר המרדף שניהל במעבר פורקה.
בנובמבר 2012 הופיע אנדרמט בסדרת הטלוויזיה הבריטית, The Gadget Show, כאשר מנחי התוכנית, ג'ייסון ברדבורי ופוליאנה וודוורד, בחנו אופניים חשמליים, קטנועים וכמה יישומי עריכת תמונה לטלפונים סלולריים.
התוכנית צולמה על מורדות הר נטשן.
אנדרס אורוסקו-אסטרדה (בספרדית: Andrés Orozco-Estrada; נולד ב-14 בדצמבר 1977) הוא כנר ומנצח קולומביאני.
התקבל כנער ללימודי מוזיקה במכון המוזיקה דייגו אקאוואריה שבעירו, במגמת כינור.
הוא החל לקחת שיעורים בשנת 1992. בשנת 1997, הוא החל בלימודי המשך נוספים באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, בה אורוש לאיוביץ' שימש כמורה שלו לניצוח.
ביוני 2004 ניצח לראשונה על תזמורת אמני הצליל בקונצרט בפסטיבל וינה, כמנצח חלופי.
הופעה זו הובילה למינויו כעוזרו של התזמורת, תפקיד שהחזיק במשך שנתיים.
אורוסקו-אסטרדה הפך למנצח הראשי של התזמורת בעונת 2009–2010, עם חוזה ראשוני במשך שלוש שנים.
החוזה הנוכחי שלו עם תזמורת אמני הצליל הוא עד עונת 2014–2015, אז הוא סיים את כהונתו.
בין 2005 ל 2009, היה אורוסקו-אסטרדה המנצח הראשי של האנסמבל התזמורתי הגדול בגראץ.
בשנים 2005–2007 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון האופרה קלוסטנובורג.
מחוץ לאוסטריה, במאי 2007, ניצח לראשונה על התזמורת הלאומית הבסקית.
הוא ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לונדון בנובמבר 2013, בסיור עם התזמורת בגרמניה.
בחודש ינואר 2014, הודיעה התזמורת על מינויו של אורוסקו-אסטרדה כמנצח אורח ראשי הבא שלה החל מספטמבר 2015.
בארצות הברית, אורוסקו-אסטרדה הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של יוסטון באוקטובר 2012. הופעה זו הובילה להשתתפות חוזרת עם התזמורת, לחזרה פרטית.
בינואר 2013 הכריזה התזמורת על מינויו של אורוסקו-אסטרדה כמנהל המוזיקלי הבא שלה, נכון לעונת 2014–2015, עם חוזה ראשוני של חמש שנים ו -12 שבועות של הופעות בכל עונה.
בחודש מרץ 2017, הודיעה התזמורת על הארכת החוזה עם אורוסקו-אסטרדה בעונת 2021–2022. התזמורת הקליטה עם אורוסקו-אסטרדה מוזיקה של דבוז'אק עבור חברת Pentatone.
בין השנים 2020 - 2023 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
ובשנת 2025 התמנה למנהל המוזיקלי הכללי של העיר קלן בגרמניה.
במסגרת המינוי, הוא המנצח הראשי של תזמורת גירצניך ושל האופרה של קלן.
בשנת 2026 הוא יהיה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה.
אורוסקו-אסטרדה נשוי לג'וליה, וטרינרית, ולהם בת והם מתגוררים בווינה.
אנדריי אנטוליוביץ' רוסול (באוקראינית: Андрій Анатолійович Русол; נולד ב-16 בינואר 1983) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר אחורי בקבוצת דניפרו דניפרופטרובסק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
רוסול החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל זירקה קירובוגרד.
הוא גדל במחלקת הנוער של החברה ובשנת 1999 עלה לקבוצה הבוגרת.
לאחר עונה אחת בבוגרים - עבר לקבוצת קריוובס.
בשנת 2002 חתם בקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דניפרופטרובסק.
הוא שיחק בקבוצה במשך 9 שנים עד לסיום הקריירה המקצועית שלו.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק רוסול מאז מרץ 2004. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2006. השתתף בארבעה מחמשת משחקי הנבחרת בתחרות (הוא לא שיחק במשחק שמינית הגמר בגלל שני כרטיסים צהובים שספג במשחקים קודמים).
במהלך הטורניר הבקיע שער במשחק מול - היה זה השער הראשון של נבחרת אוקראינה במונדיאל.
אנדריס וילקס (בלטבית: Andris Vilks; 16 במאי 1957–26 בפברואר 2025) היה פילולוג לטבי, מנהל הספרייה הלאומית של לטביה.
ב-1957 הוא סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת לטביה.
ב-1978 החל לעבוד בספריית המדינה של לטביה שהייתה אז חלק מברית המועצות, שם עבד במשך השנים במספר מחלקות ובין היתר מחלקת כתבי יד, ב-1989 מונה למנהל הספרייה שלאחר מכן עם קבלת העצמאות של לטביה נהפכה לספרייה הלאומית.
מ-1998 ועד 2002 כיהן כיושב ראש מועצת התרבות הלאומית של משרד התרבות הלטבי ועבד גם באגודת הספריות של המדינות הבלטיות, הוא שימש גם כחבר במועצת המנהלים של מספר ארגונים ובין היתר האגודה האירופאית לחקר ספריות, הוא משמש גם כנשיא הוועדה הלטבית של ארגון אונסק"ו.
בפברואר 2024 הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כמנהל הספרייה הלאומית ב-2 בספטמבר 2024. הוא נפטר ב-26 בפברואר 2025.
אַנְדֶּרְנִיק אוֹזָנְיָאן (בארמנית: Անդրանիկ Օզանյան; 25 בפברואר 1865 – 31 באוגוסט 1927) היה מצביא ולוחם עצמאות ארמני, אשר היה מגדולי המנהיגים הצבאיים של התנועה הארמנית לשחרור לאומי מהאימפריה העות'מאנית.
הוא היה חבר בפדרציה המהפכנית הארמנית ובתוך מלחמת העולם הראשונה השתתף במערכה בקווקז ובמערכה בפרס, כמו גם פעל עם חיל מתנדבים נגד רצח העם הארמני.
עקב סכסוך עם הממשלה הארמנית לאחר עצמאותה, אנדרניק עזב את ארמניה בשנת 1919 והתיישב בקליפורניה בשנת 1922, שם הוא נפטר 5 שנים מאוחר יותר.
אנדרניק נולד בסבינקארהיסר בשנת 1865. הוא הצטרף לפדרציה המהפכנית הארמנית, אשר דרשה עצמאות לעם הארמני כשהיה בן 20. הוא הרג טורקי שהתנכל אל אביו בשנת 1890. ואז הוא נמלט לקונסטנטינופול והצטרף לארגוני המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק שם.
לאחר שהרג שוטר טורקי בקטטה, הוא ברח לבתומי, האימפריה הרוסית.
הוא היה אחד המגנים הנלהבים ביותר של רעיונות מהפכניים ארמנים במהלך שנותיו בבתומי.
בשנת 1895 הוא נסע לסאסון על גדות ימת ואן באימפריה העות'מאנית עם 40 איש תחת פיקודו.
הוא הצטרף לקבוצת הגרילה של סרופ, אחת מקבוצות הגרילה הארמניות באזור, והחל בהוצאתן לפועל של פעולות גרילה נגד הסמכויות הטורקיות אשר התנכלו לאיכרים הארמנים.
כשסרופ מת בקרב 1899 הוא נקם תחילה על מותו בפעולה צבאית נרחבת ואז לקח את הנהגת חזית הגרילה.
לאנדרניק היו כמה חילוקי דעות לגבי המהפכה הארמנית עם מנהיגים אחרים של קבוצות גרילה לאחר שהפך למנהיג אחת מהן.
בעוד שרוב המנהיגים האמינו שהאסטרטגיה הנכונה תהיה במערך צבאי סדיר שיעמוד נגד הצבא הטורקי, אנדרניק האמין שההצלחה תושג בפעולות גרילה קטנות ומקומיות באמצעות חימוש תושבי הכפר.
האירוע שהפך את שמו של אנדרניק למפורסם היה במאבק גרילה על מנזר של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בשנת 1901. בזמן שהוא ברח מחיילים עות'מאניים עם חבריו, החזיק אנדרניק בשבויים טורקים אך היה עליו לשמור על תושבים ארמנים אשר היו במקום.
בעוד שארבעה חיילים טורקים הקיפו את המנזר, אנדרניק רשם את תנאי הכניעה שלו ככאלה:
איסוף הנשק שהופץ לכורדים (למען פגיעה בארמנים)
ענישת אנטי-ארמנים והחזרת אדמות לארמנים
המטרה האמיתית של אנדרניק הייתה להפנות את תשומת לבם של אירופה ורוסיה לנושא הארמני.
קונסול הרוסי בואן הגיע מיד אל המנזר ובעוד שהאחרון מנע את הפעולה הצבאית של הטורקים על המנזר, הצליח אנדרניק להימלט מהמנזר עם אנשיו.
לכן, תהילתו בקרב הארמנים גברה עוד יותר.
לאחר תקרית זו אנדרניק לא השתתף בשום פעולה מרכזית במשך כמה שנים.
הוא הכין את התשתית לקראת המרד הגדול שתכנן.
הוא ארגן התקוממות בסאסון בשנת 1904. התקוממות זו של 1,000 איש נדחקה בקלות על ידי החיילים העות'מאניים ורוב הגרילה נהרגה.
אנדרניק נסג על כן לעברי הגבול.
ואפילו לא נענש בידי מנהיגי המהפכה על הפסדו.
בסופו של דבר הוא נסע לעבר הקווקז בהגנה מצד מדינות אירופה.
אנדרניק הבין עם האירוע הזה כי מהפכה אינה אפשרית ללא תמיכה זרה.
בשנת 1905 נסע אנדרניק לממלכת בולגריה, אחד המרכזים החשובים ביותר של קבוצות גרילה ארמניות.
גרילות ארמניות למדו בבולגריה חינוך לייצור פצצות למען מאבקם.
אנדרניק קיבל בברכה את מחויבות ארגון הארמנים החיים בבולגריה למען המהפכה.
אנדרניק, שהקים במדינה בית ספר לחינוך מהפכנים, לא יכול היה למנוע את סגירת בית הספר מסיבות כלכליות בסופו של יום.
אנדרניק עבר מבולגריה לפנים אירופה, והגן בתוקף על חשיבותה של לחימה מזוינת בקונגרס הארמני העולמי הרביעי בשנת 1907, על כן החלו קולות מתנגדים לגנותו כטרוריסט.
אנדרניק לחם בצד הבולגרים עם קבוצת הגרילה שלו במהלך מלחמות הבלקן החל משנת 1912. בשל פעילויות אלה הוא לא זכה רק להערכה של הארמנים והבולגרים, אלא גם זכה במדליות רבות על ידי ממשלת בולגריה והמלך פרדיננד העניק לו שכר גבוה.
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הצטרף אנדרניק לצבא הרוסי בצפון פרס (דאז השושלת הקאג'ארית) ב-16 בנובמבר 1914. חובתו של אנדרניק הייתה לתת תמיכה לוגיסטית לרוסים ולהדריך אותם כמו קבוצות גרילה ארמניות אחרות ברחבי מזרח אסיה הקטנה.
אנדרניק נלחם נגד הצבא העות'מאני באפריל 1915. לאחר כיבוש האזור הסובב את ואן, הוא המשיך לביטליס.
אנדרניק פגש את הנציג האמריקני וילובי סמית' בטביליסי בשנת 1917. הוא הציע שהבריטים ינחתו באיסקנדרון מקפריסין וידחקו את הטורקים מדרום.
הצעה זו התקבלה על ידי מדינות ההסכמה.
כאשר הצבא הרוסי החל לסגת ממזרח אנטוליה לאחר ההפסד בקרב על ביטליס נגד מוסטפא כמאל והמהפכה הבולשביקית, נאלצו אנשי הגרילה הארמניים להילחם בכוחות עצמם נגד הצבא העות'מאני.
אנדרניק הגיע לארזורום ב-2 במרץ 1918 וכבש את עמדת הפיקוד המרכזית.
היה זה אחרון ההישגים הצבאיים של הארמנים בזמן המלחמה ומכאן הגעתם של כוחות טורקים מסיבים הביאה לנסיגה ארמנית קשה עד לנקודה שהיו בשטח הקווקז הרוסי.
אנדרניק התחיל שוב פעולות הגרילה בכך שנסע לגיומרי.
הוא התכוון להגן על הגבולות וללחום נגד הטורקים על ידי ייסוד "האוגדה המיוחדת למתנדבים".
לאחר שהסדיר את דרום ארמניה אנדרניק נחל תבוסה קשה בנחצ'יבאן לקראת סוף שנת 1918. הוא נסע לשושה בנובמבר של אותה שנה כדי לעזור לארמנים של נגורנו קרבאך שביקשו עזרה במסגרת מלחמת אזרבייג'ן-ארמניה.
העות'מאנים שלחו כוחותיהם לתמיכה במאבק האזרי ובהבינו כי המצב בלתי אפשרי, כמו גם חילוקי דעות ממושכים עם הממשלה בירוואן, אנדרניק התפטר במאי 1919 ונסג אל עבר פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית.
שנה לאחר נסיגתו, ארמניה סופחה לידי כוחות הבולשביקים במסגרת מלחמת האזרחים ברוסיה והפכה אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
אנדרניק זכה במדליית לגיון הכבוד על ידי נשיא צרפת רמון פואנקרה על עזרתו למדינות ההסכמה במהלך המלחמה.
הוא ביקש תמיכה בהקמת ארמניה הגדולה בשטחי מערב טורקיה על ידי נסיעתו ללונדון, פריז וניו יורק במהלך שנת 1919. הוא האשים את הטורקים במעשי טבח נוראיים של רצח העם הארמני.
ארמנים שרצו להקים לעצמם מדינה באזורים שתחת הכיבוש הצרפתי ערכו פגישה עם אנדרניק בפריז בשנת 1920. בפגישה התקבלה ההחלטה לשלוח את אנדרניק לאזור אדנה ולארגן שם את הארמנים.
הארמנים העבירו הצעה זו לקומיסר העליון הצרפתי, הגנרל גורו, בסוריה הצרפתית.
אנדרניק נסע לביירות לפגוש את גורו.
גורו לא רק דחה הצעה זו, אך גם לא נתן את אישור כניסת אנדרניק לאזור.
אנדרניק נפטר בארצות הברית בשנת 1927. כאשר המשטר הסובייטי לא קיבל את העברת גופתו לירוואן, הוא נקבר בפריז.
הוא איחל שיביאו את גופתו ל"מולדת", שהיא אנטוליה המזרחית.
העברת קברו לירוואן בשנת 2000 לאחר התפרקות ברית המועצות התפרשה כגישת הזמן לקראת משאלה זו.
עקב העובדה שידע כי לא יוכל לעמוד נגד הכוחות הטורקים הסדירים, אנדרניק נמנע מללחום עם החיילים הסדירים בקבוצות גדולות.
לאחר מותו הפך אנדרניק לגיבור לאומי של מאבק העצמאות של ארמניה.
אנדריס ואנינס (בלטבית: Andris Vaņins; נולד ב-30 באפריל 1981) הוא כדורגלן עבר לטבי ששיחק בעמדת השוער.
כיום משמש כמאמן של נבחרת לטביה עד גיל 19.
ואנינס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ונטספילס ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
מוסקבה והצטרף לקבוצת המילואים שלה.
בשנת חזר ללטביה וחתם בוונטה, בה שיחק רק משחק אחד.
במחצית השנייה של העונה, המועדון פורק וכל שחקנים שוחררו וואנינס חזר לקדנציה שנייה בוונטספילס.
בעונות , ו- נבחר לשוער העונה בלטביה.
ב-2009, הוא התחיל לחפש מועדון בחו"ל, אך בסופו של דבר הוא נאלץ לפתוח את העונה הבאה עם FK Ventspils, בגלל משא ומתן לא מוצלח.
בפברואר 2009 הוא יצא למשפט עם מועדון ליגת העל הרוסי רובין קאזאן.
ב-19 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לפנרבחצ'ה.
ב-25 ביולי 2016 ואנינס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד וינטרטור.
בשנת סיים את חוזהו במועדון, וחזר לפ.צ.
ב-28 בפברואר 2001 ואנינס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לטביה בניצחון 0–2 נגד .
לזכותו של ואנינס 100 הופעות בנבחרת והוא מדורג במקום ה-7 ברשימת שיאני ההופעות שלה בכל הזמנים.
ליגת העל הלטבית: , ,
שוער העונה בליגת העל הלטבית: , ,
הכדורגלן הלטבי של השנה: , , , ,
שוער העונה בליגת העל השווייצרית: ,
אנדריס נלסונס (בלטבית: Andris Nelsons; נולד ב-18 בנובמבר 1978) הוא מנצח לטבי.
כיום הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון והמנצח הראשי של תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג.
הוא שימש בעבר כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, מנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה ומנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של לטביה.
אמו הקימה את ההרכב המוזיקלי הראשון בלטביה, ואביו היה מנצח מקהלה, צ'לן ומורה.
בגיל חמש, אמו ואביו החורג (מנצח מקהלה) לקחו אותו לביצוע של טנהויזר של וגנר, שאליו מתייחס נלסונס כחוויה מעצבת עמוקה:
בצעירותו, נלסונס למד לנגן בפסנתר ובהמשך למד גם לנגן בחצוצרה בגיל 12. הוא גם שר בס בריטון, עם עניין מיוחד במוזיקה מוקדמת, בהרכב של אמו.
הוא למד במשך קיץ אחד בבית הספר הקיץ הבינלאומי של דרטינגטון עם אוולין טוב.
הוא שירת כחצוצרן בתזמורת האופרה הלאומית של לטביה.
נלסונס למד ניצוח אצל אלכסנדר טיטוב בסנקט פטרבורג ברוסיה והשתתף בניצוח כיתות אמן אצל נמה ירווי, רוברטו קרנביל ויורמה פאנולה.
הוא הגיע להחליף את מאריס יאנסונס בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית של אוסלו במהלך סיבוב קונצרטים.
נלסונס מחשיב את יאנסונס כמנטור והוא היה אצלו סטודנט לניצוח.
בשנת 2003 הפך נלסונס למנצח הראשי של האופרה הלאומית של לטביה.
הוא סיים את כהונתו שם לאחר ארבע שנים ב-2007. בשנת 2006 הפך נלסונס למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה, תפקיד בו כיהן עד סוף עונת 2008/09. הופעת הניצוח הראשונה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה באוקטובר 2009, הפקה של טורנדוט.
ביולי 2010 ערך נלסונס את הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית, וניצח על הפקה חדשה של לוהנגרין של וגנר בהופעת הפתיחה של הפסטיבל.
בבריטניה, עבודתו המוקדמת של נלסונס כללה קונצרטים באולפן עם הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר, והקונצרט הראשון שלו עם הפילהרמונית של ה-BBC באולם ברידג'ווטר הול היה בנובמבר 2007. באוקטובר 2007, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בחרה בנלסונס כמנצח הראשי והמנהל המוזיקלי ה-12 שלה, החל מעונת 2008/09, עם חוזה ראשוני לשלוש שנים.
המינוי היה יוצא דופן בכך שנלסונס ניצח על התזמורת רק בקונצרט פרטי ובסשן הקלטות, ללא התקשרות עם קונצרט פומבי, לפני שמונה לתפקיד.
באוקטובר 2013, תזמורת ברמינגהאם הודיעה על סיום כהונתו של נלסונס כמנהל מוזיקלי לאחר תום עונת 2014/15.
בארצות הברית, נלסונס ערך את הופעת הניצוח הראשונה שלו עם התזמורת הסימפונית של בוסטון במרץ 2011, כמחליף לג'יימס לוויין בקרנגי הול.
נלסונס החזיק בתואר מייעד למנהל מוזיקלי בעונת 2013/14. באוגוסט 2015, התזמורת הודיעה על הארכת חוזהו של נלסונס כמנהל מוזיקלי עד עונת 2021/22 עם חוזה חדש, לשמונה שנים, שהחליף את החוזה הראשוני לחמש שנים, והכיל גם סעיף ירוק עד לחידוש אוטומטי.
באוקטובר 2020, הודיעה תזמורת בוסטון על הארכה נוספת של חוזהו של נלסונס כמנהל מוזיקלי עד אוגוסט 2025.
נלסונס ניצח לראשונה על תזמורת הגוואנדהאוס של לייפציג בשנת 2011. בספטמבר 2015, הודיעה התזמורת על מינויו של נלסונס כמנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2017–2018, עם חוזה ראשוני של 5 עונות.
באוקטובר 2020, הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו האחרונה כמנצח הראשי שלה עד 31 ביולי 2027.
עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, נלסונס הקליט מוזיקה של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ריכרד שטראוס, ואיגור סטרווינסקי עבור הלייבל Orfeo.
בנפרד מהתזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, נלסונס הקליט גם עבור הלייבל BR-Klassik ועבור הלייבל של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
נלסונס גם הקליט מסחרית עם התזמורת הסימפונית של בוסטון לדויטשה גרמופון, שם אלבומיהם "תחת הצל של סטלין", מהסימפוניה מס' 10 של שוסטקוביץ', קיבל פרס גראמי לשנת 2015 לביצוע התזמורתי הטוב ביותר ושוסטקוביץ': סימפוניות 5, 8 ו-9, קיבל פרס גראמי לשנת 2016 עבור הביצועים התזמורתיים הטובים ביותר.
בשנת 2018, הוא קיבל פרס גראמי נוסף לביצוע התזמורתי הטוב ביותר, עבור שוסטקוביץ': סימפוניות מס' 4 ו-11.בשנת 2019 פרסם DG את הסימפוניות השלמות של בטהובן עם אנדריס נלסונס והפילהרמונית של וינה.
בדצמבר 2019 ובינואר 2020 ניצח נלסונס לראשונה על קונצרט השנה החדשה בווינה עם הפילהרמונית של וינה, שם ביצע סולו חצוצרה בפוסטילון-גלופ של הנס כריסטיאן לאמבי, המנצח הראשון שביצע סולו.
בקונצרט ראש השנה של וינה מי שאינו כנר.
ההקלטה של הקונצרט הזה שוחררה באופן מסחרי ב-Sony Classical.
נלסונס היה נשוי בעבר לסופרן הלטבית קריסטין אופולה.
הם הכירו במהלך כהונתו של נלסונס באופרה הלאומית של לטביה, כשהיא חברה במקהלת האופרה הלאומית של לטביה, ולאחר מכן הפכה לזמרת סולו בחברה.
בני הזוג נישאו בשנת 2011. בתם, אדריאנה אנה, נולדה ב-28 בדצמבר 2011. בני הזוג הודיעו על גירושיהם ב-27 במרץ 2018. נלסונס התחתן בשנית באפריל 2019, לאליס היידלר.
אנדריס נופרט (בהולנדית: Andries Noppert; נולד ב-7 באפריל 1994 בהירנפיין שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת הירנפיין מליגת העל ההולנדית.
נופרט החל את הקריירה המקצוענית שלו בהירנפיין.
בין השנים 2014–2018 שיחק בנאק ברדה, בעיקר כשוער שני, וערך שש הופעות בסך הכל במסגרת ליגת העל ההולנדית וליגת המשנה ההולנדית.
ב-30 בינואר 2018 חתם נופרט בפוג'ה מהסרייה ב'.
ב-12 בספטמבר 2019 חתם נופרט בדורדכט מליגת המשנה ההולנדית.
ב-22 בינואר 2021 חתם נופרט בגו אהד איגלס מליגת המשנה ההולנדית.
בחצי העונה הראשונה שלו במועדון, בה העפילה הקבוצה לליגת העל ההולנדית שימש כשוער שני.
בעונת 2021/2022 ערך 15 הופעות ליגה במסגרת ליגת העל ההולנדית.
ב-16 במאי 2022 חתם נופרט על חוזה לשתי עונות בהירנפיין מליגת העל ההולנדית.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-21 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת סנגל במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של מונדיאל 2022.
אנדרייה ז'יבקוביץ' (בסרבית: Андрија Живковић; נולד ב-11 ביולי 1996 בניש שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פאוק סלוניקי מליגת העל היוונית ובנבחרת סרביה.
הוא השחקן הצעיר ביותר אי פעם שרשם הופעה בכירה בנבחרת סרביה, כמו גם הקפטן הצעיר ביותר של פרטיזן בתולדות המועדון.
ז'יבקוביץ' היה שחקן חיוני בנבחרת סרביה עד גיל 20 שזכתה בגביע העולם ב-2015, כשכבש שני שערים ובישל פעמיים.
ז'יבקוביץ' הצטרף לפרטיזן בספטמבר 2009. הוא היה אחד מהשחקנים שנחשבו כ"דור המבטיח של המועדון", לצד דנילו פאנטיץ' ונמניה ראדוניץ'.
ז'יבקוביץ' ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בהרכב הראשון במשחק ליגה נגד נובי פאזאר ב-28 באפריל 2013, והחליף את דרקו בראשאנץ לאחר 65 דקות, במשחק שהסתיים ללא שערים.
זו הייתה ההופעה היחידה שלו בעונת 2012/13, כשהמועדון זכה בתואר האליפות השישי ברציפות שלו.
לאחר משא ומתן ארוך, ז'יבקוביץ' חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו עם פרטיזן ב-23 באוגוסט 2013, לשלוש שנים.
ב-4 במרץ 2014, ז'יבקוביץ' הפך לקפטן הצעיר ביותר בכל הזמנים של פרטיזן בלגרד בגיל 17, 7 חודשים ו-18 ימים.
את השיא הזה החזיק בעבר ניקולה נינקוביץ', שהיה קפטן הקבוצה בגיל 17 שנים, 10 חודשים ו-12 ימים.
בעונה המלאה הראשונה שלו, ז'יבקוביץ' רשם בסך הכל 25 הופעות בכל המסגרות וכבש חמישה שערים.
בעונתו השלישית בבוגרים, ז'יבקוביץ' שיחק באופן קבוע מתחילת הקמפיין.
הוא גם שיחק בחמישה משחקים בשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-17 ביולי 2014, ז'יבקוביץ' כבש פעם אחת במשחק פתיחת הליגה מול מטאלאק, כשהמשחק הסתיים ב-4–0. לאחר מכן הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בתחרות אירופאית, כשמצא את הרשת בניצחון ביתי 4–2 על סטיאווה בוקרשט ב-5 באוגוסט 2015. הוא גם סיפק אסיסט במשחק ועזר לפרטיזן להעפיל לליגת האלופות.
ב-17 בספטמבר כבש ז'יבקוביץ' שער ובישל אחד בניצחון ביתי 2–3 על א.ז.
אלקמאר במחזור הפתיחה של שלב הבתים של הליגה האירופית.
לאחר מכן הוא כבש צמד בניצחון חוץ 3–1 נגד אוגסבורג ב-1 באוקטובר.
בסיבוב החמישי של שלב הבתים, ז'יבקוביץ' המשיך לכבוש, וגם בישל את שער הניצחון מול א.ז.
אלקמאר בניצחון חוץ 1–2 ב-26 בנובמבר.
ב-4 בפברואר 2016, ז'יבקוביץ' הושעה מהקבוצה הראשונה בגלל סירובו להאריך את חוזהו במועדון.
ב-5 ביולי 2016, ז'יבקוביץ' חתם על חוזה לחמש שנים עם אלופת פורטוגל, בנפיקה ליסבון.
הוא עבר בהעברה חופשית לאחר שהחוזה שלו עם פרטיזן הסתיים.
הוא קיבל את החולצה מספר 17. ב-2 באוקטובר הוא שיחק בהופעת הבכורה שלו בבנפיקה, שנכנס בדקה ה-84 במקום גונסלו גדש.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות חמישה חודשים לאחר מכן בהפסד חוץ 0–4 לבורוסיה דורטמונד.
הוא סיים את העונה בזכייה באליפות עם בנפיקה, לאחר שלא כבש ב-15 הופעות ליגה.
בסך הכל שיחק 24 משחקים וכבש שער אחד בגביע.
ז'יבקוביץ' שיחק את משחקו הראשון בעונת 2017/18 בבנפיקה נגד ריו אבה.
ב-8 בספטמבר 2020, פאוק סלוניקי הודיעה על החתמתו של ז'יבקוביץ' בהעברה חופשית.
הסרבי הבינלאומי בן ה-24 שוחרר על ידי בנפיקה כחלק מהתוכניות שלהם לחלון ההעברות בקיץ, ופאוק החתימה אותו על חוזה לשנתיים תמורת תשלום שלא פורסם.
במדי בנפיקה רשם ז'יבקוביץ' 88 הופעות, כבש ארבעה שערים ובישל 24. במשחקו הרשמי הראשון בפאוק, הוא כבש שער מול קבוצתו הקודמת בנפיקה, שכתוצאה מכך הודחה מפלייאוף ליגת האלופות.
ב-15 בספטמבר 2020, ז'יבקוביץ' הבקיע את שער הניצחון כאשר פאוק הבטיחה מקום בסיבוב הפלייאוף של ליגת האלופות.
ב-5 בנובמבר 2020, הוא כבש צמד בניצחון ביתי 1–4 במשחק שלב הבתים של הליגה האירופית נגד פ.ס.וו איינדהובן ועזר לפאוק להגדיל את הסיכוי להעפיל לשלב הבא של הליגה האירופית.
ב-29 באפריל 2021, עזר למועדון שלו להבטיח את ההעפלה לגמר הגביע היווני עם שער מרהיב בתוספת הזמן, שניצח את המשחק, 2-1 מול היריבה המרה א.א.ק.
זיבקוביץ' זכה בגביע היווני, התואר הראשון שלו עם פאוק סלוניקי, לאחר שעזר לקבוצתו לנצח בגמר מול אולימפיאקוס עם 1–2, ובישל אסיסט מרהיב לאחד מחבריו בדקה ה-90.
ב-30 באוקטובר 2021, אנדריה הסכים להארכת חוזה לשלוש שנים תמורת כמיליון יורו בשנה, עד קיץ 2024. ב-9 בדצמבר, הוא הבקיע את השער הראשון במשחק עם הראש, בניצחון ביתי 0–2 בליגה האירופית מול לינקולן רד אימפס, שחתם את ההעפלה של המועדון לשלב הפלייאוף של סבב הנוקאאוט, לראשונה בחמש השנים האחרונות.
ז'יבקוביץ' שיחק בשני מחזורי מוקדמות אליפות אירופה בנבחרת סרביה עד גיל 17, אך נבחרתו לא עברה את המוקדמות בשני המקרים.
לאחר מכן הוא קיבל זימון ראשון לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן סינישה מיכאילוביץ', בעקבות הופעותיו במועדון.
ב-11 באוקטובר 2013, ז'יבקוביץ' הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם ששיחק הופעת בכורה בנבחרת סרביה הבוגרת, בגיל 17, לאחר שנכנס כמחליף של זוראן טושיץ' בניצחון 2–0 יפן.
לאחר מכן, ז'יבקוביץ' השתתף באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2014. הוא שיחק בשני משחקי הפתיחה של הטורניר, לפני שעזב את הקבוצה על פי החלטת המועדון שלו.