tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימש כר"מ בישיבת עתניאל וכראש כולל עד לשנת ה'תשע"ח, אז עזב את הישיבה בטענה שהיא מאפשרת השמעת דעות של כפירה, בשיעוריו של פרופ' שלום צדיק ובמאמר שלו שהתפרסם בעלון פנימי.
בעקבות כך עבר לישיבת ירוחם, שבה שימש כראש כולל הלכה, וכיום כר"מ.
לאחר מספר שנים פרסם את טענותיו בפירוט, וקיים סביבן דיון פומבי עם פרופ' שלום צדיק.
עוסק רבות ביסודות התורה שבעל פה, וכותב על הנושא סדרת ספרים בשם "נטע בתוכנו", מתוכה ראו אור עד כה שני כרכים.
הרב אריאל הוא מחבר־שותף של ספרי ההלכה "איש ואשה" ו"ואכלת ושבעת" יחד עם הרב אלישיב קנוהל, חבר מערכת כתב העת "אסיף" ומשיב על שו"ת באתר "ישיבה" ובקבוצות הוואטסאפ שלה.
פרסם מאמרים ב"תחומין", "צוהר", "אקדמות", ועוד.
הרב שמואל אריאל נשוי לאביבה (לבית מנדלבאום) ולהם שבעה ילדים.
הרב שמואל הוא בנו של הרב ישראל אריאל, מייסד מכון המקדש והעומד בראשו, ואחיינו של הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת גן לשעבר.
בין אחיו: הרב מתניה אריאל, ראש ישיבת דרך חיים, והרב עזריה אריאל, ראש "כולל בית הבחירה" ורב קהילה בשכונת חומת שמואל.
הרב יאיר פרנק, רבה של עמונה-עמיחי, הוא גיסו.
"ואכלת ושבעת" (ביחד עם הרב אלישיב קנוהל), הוצאת גילוי וארגון צהר, 2011.
"נטע בתוכנו - מסורת ויצירה", הוצאת גילוי, 2018.
"נטע בתוכנו - דרישת התורה לדורותיה", הוצאת גילוי, 2018.
סמואל (שמואל) אַלמן היה מלחין בריטי יהודי.
סמואל אלמן נולד בכפר סובוליבקה, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה.
בילדותו למד בחדר ולמד שירה בסורוקי.
החל משנת 1895 למד מוזיקה באודסה ובקישינב.
בהיותו באודסה ניגן בתזמורת צבאית.
בהיותו בקישינב החל אלמן לכתוב מוזיקה לחזנים מקומיים.
לאחר פוגרום קישינב בשנת 1903 הוא נסע לוורשה ואחר כך ללונדון.
בהיותו בלונדון סיים לימודים בקולג' המלכותי למוזיקה.
במיוחד עבור התיאטרון היידי כתב אלמן את האופרה "המלך אחז", על בסיס ספרו של אברהם מאפו "אשמת שומרון".
האופרה הוצגה לראשונה בשנת 1912, ואלמן עצמו היה המנצח.
בהמשך הקריירה ביצע אלמן לתיאטרון זה תרגומים ליידיש של אופרות שונות.
החל משנת 1916 היה אלמן ממונה על המקהלה במספר בתי כנסת בלונדון, לרבות בית הכנסת הגדול.
בשנים 1925 ו-1938 פרסם שני כרכים של ספרו "שירים לבית הכנסת".
בשנת 1933 עדכן "Blue Book" - אוסף מוזיקה לבתי הכנסת הבריטיים.
שמואל ארליך (נולד ב-11 ביולי 1937) הוא פסיכואנליטיקאי ישראלי, יועץ ארגוני ופסיכולוג קליני מומחה.
מאז 1990 הוא פרופסור בקתדרה על שם זיגמונד פרויד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ארליך הוא אחד האבות הרוחניים של ועידות נצרת.
ארליך נולד בפרנקפורט ובסוף 1938 עזבו הוריו של את גרמניה הנאצית בגלל ההתפתחויות הפוליטיות והאיום ההולך וגובר על המשפחה היהודית-גרמנית, ויצאו לארץ ישראל עם בנם.
הם הגיעו בתחילת 1939. ארליך גדל בתל אביב.
בין השנים 1954 ו-1971 התגורר בארצות הברית, שם סיים את הכשרתו הפסיכולוגית.
לאחר שובו לישראל גר בירושלים.
הוא דובר גרמנית, אנגלית ועברית.
ארליך למד פסיכולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק (CCNY) שם סיים את לימודיו בשנת 1959 עם תואר ראשון.
בשנת 1965 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1965 ו-1967 הוענקה לו מלגה לאחר התואר מהמכון הלאומי לבריאות הנפש (NIMH), מה שאפשר לו לעשות מחקר בפסיכולוגיה קלינית במרכז אוסטן ריגס שבסטוקברידג', מסצ'וסטס.
אז כבר היה מוסמך כפסיכולוג קליני, וקיבל תעודה נוספת בשנת 1971 בה המועצה האמריקאית לפסיכולוגיה מקצועית (ABPP) בחרה בו כטוב ביותר במקצועו.
באותה שנה הוסמך על ידי האיגוד הפסיכולוגי הישראלי כמפקח על פסיכותרפיה ופסיכודיאגנוסטיקה.
בשנת 1972 התמנה למרצה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 סיים את הכשרתו כפסיכואנליטיקאי במכון הישראלי לפסיכואנליזה.
והיה חבר בחברה הפסיכואנליטית הישראלית.
בשנת 1985 התקבל לחברות מלאה.
מאז 1987 הוא מכשיר פסיכולוגים לעשות אנליזה .
בשנת 1985 היה חבר מייסד של "OFEK", האיגוד הישראלי לחקר קבוצות ותהליכים ארגוניים.
אריק מילר הוביל את שני הכנסים הראשונים של "OFEK", וארליך היה מנהל הארבעה הבאים.
בשנים 1993–1997 היה ארליך יו"ר ועדת החינוך של המכון הפסיכואנליטי ושל החברה המקצועית בישראל.
בשנים 1999–2002 היה נשיא החברה הפסיכואנליטית הישראלית (IPS) .
בשנת 2000 התמנה ארליך לראשות קבוצת עבודה בפדרציה הפסיכואנליטית האירופית (EPF), תפקיד שמילא עד 2006. קבוצת עבודה זו מתמקדת בקשר בין הידע הפסיכואנליטי של החוויה הפנימית לבין הקשר שלה למציאות החיצונית.
בשנת 2003 מינה אותו האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (IPA) כנציג האזורי של אירופה בחבר הנבחרים (Board of Representatives), תפקיד אותו מילא עד 2015. משנת 2005 עד 2011 היה יו"ר ועדת החינוך ב-IPA.
בשנת 2010 כתב את "המכתב מירושלים" לכתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה כחלק מיוזמה של כתב העת, מכתב איתו יוכלו חברות פסיכואנליטיות שונות להציג את עצמן בפני הקהל המקצועי הבינלאומי.
כמייסד-שותף של ועידות נצרת היה ארליך חלק מהצוות מאז 1994, וכך גם בכנסים הבאים בחסות "שותפים לעימות עם זוועות קולקטיביות" (Partners in Confronting Collective Atrocities - PCCA).
בשנת 2012 היה ארליך מנהל הוועידה האירופית הראשונה של ה-PCCA שהתקיימה בטירת קליצ'קוב בפולין תחת הכותרת "אירופאים, רודפים ונרדפים - אז ועכשיו".
הוועידה האירופית השנייה התקיימה בשנת 2014 והשלישית בשנת 2016.
בנוסף לקריירה האקדמית שלו היה ארליך פסיכולוג בכיר בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים ליד ירושלים.
שם הקים מחלקה לצעירים, אותה הוביל במשך 15 שנה.
המוקד להתעניינותו המדעית של ארליך הוא התיאוריה הפסיכואנליטית ויישומיה, כולל פסיכותרפיה וחקר זהות.
הוא עוסק בהשפעה של טראומה חיצונית - במיוחד בהקשר פיגועי טרור - וכן במחקר תהליכים ארגוניים.
בייעוץ ארגוני מבקש ארליך לתרום להבנה עמוקה יותר של הארגונים את עצמם, מבניהם ויחסי הכוח בתוכם, ומאפשר להם להיות מודעים לתפקיד של שחיתות ותהליכים רגרסיביים אפשריים.
לדברי ארליך, מודעות יכולה להוביל לשינויים בתופעות אלה.
הוא מאמין כי כך הדבר בנוגע לכל ארגון, כולל מוסדות הכשרה פסיכואנליטית, כמו גם מוסדות גרמנים, אשר מזמינים אותו מדי פעם כמפקח או מרצה.
ארליך מקדיש תשומת לב מיוחדת לסכסוכים בין חברי קבוצות לאומיות.
לשם חקר קונפליקטים אלו הוא משתמש בשיטה של "ועידות קשרי קבוצות" המבוססת על מודל ועידות לסטר אשר פותחו במכון טאוויסטוק בלונדון.
מטרתם של כנסים כאלה היא לעזור למשתתפים לפתח את היכולת לקחת על עצמם אחריות על תפקידים חברתיים שונים.
למטרה זו מארגן ארליך כנסים לקבוצות שונות הנמצאות בסכסוך, או מעורב בארגונם של כנסים אלה.
לדברי ארליך, "ועידות היחסים הקבוצתיות" נועדו לסגור את הפער בין השקפת עולם פרטית - חוויות, פנטזיות וכדומה - לבין העולם החיצוני.
כדי להשיג מטרה זו משולבות גישה פסיכואנליטית ותורת מערכות חברתיות.
באמצעות כנסים אלו נוצר מקום להתנסות מודעת בתפקיד קודם ופיתוח אפשרי של תפקיד חדש.
המטרה היא להבין את העוינות כדבר שמקורו לא רק דרך חוויית המציאות החיצונית, אלא כבנויה גם על ידי המציאות הפנימית.
ארליך מבקש לעודד מחשבה רציונלית במצבים טעונים רגשית כדי להשיג הבנה עמוקה יותר של האופן שבו אירועים חברתיים ופוליטיים משפיעים על נפשו של המעורב.
בעבודתו הפסיכואנליטית חקר ארליך בתחילה את החוויה הרגשית של צעירים ובהמשך חקר בפירוט כיצד מעובדות חוויות.
ארליך הקים את המחלקה לצעירים בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים, ועבד שם חמש עשרה שנים.
שם חקר את איכות החוויות של צעירים ומתבגרים.
"תפקיד ההכחשה בגיל ההתבגרות" עניין אותו.
הוא הציע "לשקול את משבר ההתפתחות של גיל ההתבגרות באמצעות שימוש בהכחשה".
בעבודתו הפסיכואנליטית מתעניין ארליך במקרים פרטניים ובאופן בו הם משובצים בסביבתם ובמציאות הפוליטית שלהם.
הדבר הודגם במחקר מקרה המתאר את תגובות הצעירים להתנקשות בחייו של ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין.
העניין המדעי של ארליך הופנה בשלב מוקדם לשאלה כיצד אנשים מעבדים את חוויותיהם הנפשיות והרגשיות.
אלה נוצרות על ידי תפיסת המציאויות החיצוניות והפנימיות, כמו גם על ידי המודע והלא מודע, ולאחר מכן הן עוברות ארגון פנימי.
ארליך רואה את נתוני המציאות שאנשים סופגים בחושיהם בקוטב אחד, ואת החוויה המובנית של עולמם הפנימי בקוטב השני.
בין הקטבים הוא מתאר תהליך איחוד.
תהליך זה הוא מולד וגם "בנוי חברתית".
במהלך תהליך זה, אומר ארליך, התחושות "נקלטות, מתעכלות, מובילות ומובנות ללא הרף." תהליך זה, המתואר על ידי ארליך כ"מצבי חוויה", מבטל במידה רבה מודעות ושליטה מרצון.
התהליך משפיע בעיקר על הדרך בה אנשים רואים את עצמם וגם על האופן בו הם מארגנים את מערכות היחסים שלהם עם חבריהם וסביבתם.
הוא מתאר שתי דרכי התייחסות שונות מאוד זו מזו, הדומות למה שויניקוט מכנה מצבים של "הווה ועשה".
אם אנשים נקלעים ל"מצב עשה", עמיתם נתפס כנפרד ועצמאי, והקשר מבוסס על "סיבה ותוצאה, הנשלטת על ידי גורם ותוצאה, ישירה וכרונולוגית".
בניגוד ל"מצב עשה", ארליך מתאר את מצב ה"הווה" בו הגבולות בין העצמי והזולת מיטשטשים והשניים מתמזגים זה בזה.
בניסיונו של האדם שנמצא במצב זה, גבולות כבר לא קיימים.
לדברי ארליך, הדבר יכול להוביל לעימותים רבים ביחסים בין אישיים, וכן לקשיים ניכרים בעיבוד אובדנים.
1965: "פרס יום המייסדים" מאוניברסיטת ניו יורק
1966: "פרס ניו יורק" לאות "הוקרה על עבודת דוקטורט מצטיינת בפסיכולוגיה של שנת 1966" מטעם "האגודה לפסיכולוגים קליניים" בניו יורק.
2005: "פרס סיגורני" על תרומות מצטיינות לפסיכואנליזה.
2016: פרס מפעל חיים מטעם "האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה".
ישראל דב איצינגער (13 ביולי 1911 – 21 באוגוסט 1944) היה מחנך, סופר ומשורר חרדי ממנהיגי פועלי אגודת ישראל.
איצינגער נולד בעיירה בייטש לאביו ר' יצחק איצינגר.
בהיותו בן חמש התייתם מאמו ואביו ונאלץ לעבור לגור במקום אחר.
על כן התחנך על ברכי סבו הדומ"ץ ר' חיים שמואל איצינגער ורכש ממנו רוב תורתו, עד שנהיה בקי בכל מכמני התורה.
כבר אז היו כיסיו מלאים פיסות נייר ובהם כתב שירים בכל רגע של פנאי.
הוא עבר לטורנא ולמד אצל הגאון ר' מאיר אריק.
בביישט היה מראשי הסניף של פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1933 הגיע ללודז', ועסק בהוראה בבתי ספר חרדיים עד שנת 1940.
בלודז' התחיל לפרסם משיריו בירחון תחת השם אלטער שנור (קבצן זקן) ובשם זה התפרסם ברבים.
מלבד שיריו שקבעו מקום מכובד בפואזיה החרדית, היה לו בירחון הנ"ל מדור קבוע בשם "פנינים מובחרות" או "מארון הספרים שלי".
במדור פרסם דברי תורה ופתגמים מגדולי ישראל.
באותה תקופה ההתרחב שדה היצירה שלו, כתב גם מסות, רשימות אומנותיות וסיפורים קצרים.
את דבריו פרסם ב"דאס יודישע טאגבלאט" של אגודת ישראל בוורשה, ב"דגלנו", וכן ב"די יידישע ארבייטער שטימע", השבועון של פועלי אגודת ישראל.
בלודז' נשא לאישה את המורה זלאטה בורנשטיין, אחותו של ר' שמחה ממובחרי חסידי ברסלב בעיר.
ביתם היה לבית ועד של חכמים, סופרים ומשוררים חרדיים.
הצטיין בחום אנושי והאציל אורו הרוחני על כל הבאים בצל קורתו.
בלודז' התחיל לפרסם משיריו ומסיפוריו בירחון "דער יודישער ארבייטער" תחת השם אלטער שנור ובשם זה התפרסם ברבים.
את דבריו פרסם ב"דאס אידישע טאגבלאט" של אגודת ישראל בוורשה, בדגלנו ועוד.
המלחמה, וכל הקורות בגטו לודז' פגעו בנפשו, ובשיריו הוא ערך וכתב שני עיתוני מחתרת של אגודת ישראל.
עיתון שדיווח על הנעשה בגטו – "המספר" ועיתון להבעת רגשות של יהודי הגטו בשם "מן המצר".
גיליונות המספר אבדו מ"מן המצר" נותרו שלשה גיליונות בהם שנור הביא שירי רחוב, בדיחות ותיאורים משל יהודי הגטו, בהם באו לידי ביטוי הזוועות והעוולות – המצוקה, הרעב, תיאור שוטרים יהודים המתנכלים לאחיהם.
ביצירות אלה באו גם לידי ביטוי שנאת יהודי הגטו ל"מלך היהודים" – מרדכי חיים רומקובסקי, ראש היודנראט.
בכל שנות הגטו נערכו בביתו התכנסויות ללימוד תורה או לשיחות עידוד.
בהזדמנויות שונות קרא לפני אורחיו מיצירותיו.
הקפיד על קיום מצוות ביקור חולים בגטו, ועל אף רעבונו וחולשתו נהג לפקוד את בתיהם של חולים, גם אם לא הכירם קודם לכן.
בימות החול נהג לאסוף קצות לחם, ולנסות להרכיב מהן כיכר לחם שתיראה ככיכר שלמה.
כש"הורכבה" ככר לחם, שמר אותה לסעודת ליל שבת ועשה עליה קידוש.
אלטער שנור היה חרד שמא חלילה תינתק רוח היהדות הנצחית, כשאין תלמוד תורה ובית ספר לילדים קטנים.
מיוזמתו היה מגיע לבתים, אוסף ילדים ומלמד אותם "אל"ף־בית", קרוא וכתוב יידיש, לשון הקודש, תפילה ופרשת הרמש.
בשבתות לפנות ערב היו בני נוער מתכנסים בביתו והוא היה משמיע להם דברי תורה.
בקיטון הצר בו התגורר ישבו מבוגרים וצעירים יומם ולילה ולומדים תורה מאחורי חלונות סגורים.
במקום אחד הוא מודיע שיש מחסור בסידורים קטנים, כי לאנשים אין כבר כוח לשאת סידור גדול...
בכלל יש בגיליון זה שלל ידיעות על הנעשה בשטח החיים הדתיים בגטו, על התפילות בציבור בחצרות הבתים, ועל כך שממהרים להתפלל ערבית כדי שאפשר יהיה לשוב לבית המגורים לפני תשע בערב, על כך שגדל הביקוש למשניות, לרוב עם פירוש ע"ט (עברי־טייטש), וכן גם מתפשט מאוד בגיטו לימוד עין יעקב".
לפי דיווחו של אלטער שנור: "ברחוב מרינארסקה 15 – המרכז לחסידי גור, יושבים בחורים למאות, צנומי הלחיים ודקי הבשר והוגים בקול את דברי אלקים חיים.
גם ביאקובא 10, המקום המרכזי לחסידי אלכסנדר, לומדים בקבוצות".
הגיליון שנמצא מהווה מסמך היסטורי חשוב.
לאלטער שנור ואשתו המורה מגטו לודז' נאמר שמעבירים אותם לעבודה בסודטים, ומצאו את עצמם באושוויץ.
אלתר נטול היה כוח פיזי.
יד אחת שלו הייתה נתונה בגבס, והיה נאלץ להישען על מישהו שעמד לידו.
הפרידו אותו מאשתו, שהועברה לחיים, לעבודה.
ואילו הוא, המאמין הגדול, עשה דרכו בשפתיים ממלמלות לעבר הכבשן.
הרב שמואל אלעלוף (ה'תרכ"ח, 1868 - י"ז באלול ה'תרצ"ג, 8 בספטמבר 1933) היה מראשי ועד העדה המערבית בירושלים ועסקן ופעיל ציבורי למען הקהילה היהודית בארץ ישראל ובמדינות נוספות.
נולד בפאס שבמרוקו בשנת 1868 לרב שלמה ב"ר שמואל, ושמחה, בשנת 1883, כשמלאו לו 15 שנים, הוא עלה עם הוריו ומשפחתו לירושלים, שם השתקעו ורכשו שם מספר בתים.
כן רכשו בתים בחיפה, והיו מראשי הבונים היהודים בשתי הערים הללו.
עוד בצעירותו עסק הרב אלעלוף בענייני הציבור, אך את רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה ולמעשי חסד וצדקה רבים בירושלים.
למרות היותו צעיר, השתלב מהרה בין אנשי ועד העדה המערבית בירושלים ועסק שנים רבות בוועד העדה.
הוא נמנה בין המייסדים של תלמוד התורה וחברת ″חסד ואמת″ יחד עם הרב מסעוד חי בן שמעון והרב יעקב בן עטר.
עוד היה הרב אלעלוף חבר בוועד המאוחד לתמיכה האמריקנית תחת ראשות הקונסול האמריקני ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק אשר נוסד על ידי עסקני הציבור היהודי ושלח כספים ליהודי ארץ ישראל.
מלבד עבודתו בוועד העדה, הוא סייע רבות בהקמתם של מוסדות רבים, ושנים רבות היה נציגם של עדות הספרדים בטבריה ובצפת.
עוד היה שותף בהדפסת חיבורים רבים בירושלים, ובעיקר של רבני מרוקו, ביניהם הספרים "קרני ראם" ו"פעמוני זהב", של הרב רפאל אנקווה, וכן את הספר "אשר לשלמה" של הרב שלמה אבן דנאן.
עוד הדפיס גם את הספר "מנחת כהן", של הרב יוסף חיים הכהן.
באפריל 1920, במסגרת פעילותו בקהילה הספרדית, התמודד אלעלוף ברשימת העדה הספרדית לאספת הנבחרים הראשונה ונבחר לאחד מחבריה.
נפטר ב-8 בספטמבר 1933 בירושלים, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
מצבתו ומצבת משפחתו הושחתו בידי הצבא הירדני, אך נוסח מצבתו תועד בספרים.
הרב אלעלוף נישא לדבורה בוליסה ולהם נולדו שישה שני בנים וארבע בנות.
שמואל (מולי) אליס (נולד ב-1947) הוא חוקר בתחום הניהול וההתנהגות הארגונית.
פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר (לשעבר רקנאטי) באוניברסיטת תל אביב.
היה פרופסור אורח בבית הספר למנהל עסקים סלואן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT Sloan), ובאוניברסיטת הוואי במנואה.
לאחר פרישתו מאוניברסיטת תל אביב, היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה במסלול האקדמי של המכללה למינהל בראשון לציון.
אמו, מרים (לבית איצקוביץ'), היא ילידת הארץ.
אביו, שלמה, נולד ברוסיה, עלה בילדותו לארץ ישראל, והיה מנהל חשבונות בעיסוקו.
למד בבית ספר יסודי "יוסף הגלילי" ובתיכון עירוני ה' (סיים ב-1965).
בשנת 1965 התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל מוצנח, והיה בגרעין המאזרח של קיבוץ גרופית בערבה.
לאחר תום שירותו הצבאי החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1968–1971 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה.
בשנים 1971–1975 למד לתואר שני בפסיכולוגיה חברתית וסיים בהצטיינות את לימודיו.
בשנים 1981–1985 למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה חברתית.
את עבודת הדוקטור שלו שעסקה בהשפעת הסמכות האפיסטמית העצמית על יעילותן היחסית של שיטות שינוי קוגניטיבי כתב בהדרכת פרופ' .
במקביל ללימודיו עבד כעוזר הוראה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וכמרצה ומפתח חומרי למידה, בעיקר בקורסים "שיטות מחקר במדעי החברה" ו"פסיכולוגיה חברתית", באוניברסיטה הפתוחה.
לאחר סיום התואר החל לעבוד כמרצה בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2015 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס מאוניברסיטת תל אביב, והחל לעבוד במסלול האקדמי של המכללה למינהל בראשון לציון.
בשנים 2015–2017 שימש כראש החוג לפסיכולוגיה שם, ובשנים 2016–2017 היה סגן נשיא לעניינים אקדמיים (רקטור) של המוסד.
כיום, הוא ממשיך למלא תפקידי ייעוץ אקדמי במכללה, ובמקביל ממשיך לעסוק במחקר.
אליס היה מנחה מבוקש עבור סטודנטים לתארים מתקדמים, בשלבי כתיבת עבודות המ.א.
במהלך השנים הוא הנחה כ-80 סטודנטים בכתיבת עבודות מ.א., ו-8 סטודנטים בכתיבת עבודות דוקטור.
שני תחומי המחקר המרכזיים של אליס הם למידה ארגונית ויזמות.
למידה ארגונית - בתחום זה חקר את מרכיבי אי-הוודאות בסביבה העסקית והשפעתם על מבנים ארגוניים, ואינטנסיביות השימוש במנגנוני למידה ארגונית לצורך הגברת האפקטיביות הארגונית.
בסדרת מחקרים אחרת בדק את ההשפעה של כישלונות והצלחות על למידה באמצעות תחקירים.
מחקריו הראו, שבניגוד לתפיסה המסורתית, שלמידה מתרחשת בעיקר לאחר אירועי כישלון, אם משתמשים בתחקיר לאחר הביצוע, הלמידה של אלו שהתנסו גם בהצלחות, משתפרת במידה רבה יותר מאשר של אלו שהתנסו רק באירועי כישלון.
בתחום היזמות הוא בחן את כיצד תכונות יזמיות מתעצבות על ידי הסביבה, עוברות בין יזמים לאורך שנים, ומשפיעות על התפתחות התעשייה ואופייה היזמי.
אליס ושותפיו (הפרופסורים ישראל דרורי, ברק אהרונסון וצור שפירא) טבעו לראשונה את המונח גנאלוגיות ארגוניות (Organizational Genealogies), והראו כיצד תכונות של האבות המייסדים של גנאלוגיות ארגוניות עוברות "בהורשה" ומשפיעות על קצב הגידול של הגנאלוגיה ושל התעשייה כולה.
בסדרת מחקרים אחרת אליס ואהרונסון הראו שלאו דווקא הצלחות מעודדות יזמים להמשיך ולייסד מיזמים נוספים.
בעוד שהכישלונות משמשים כגירוי עוצמתי להמשיך ולהגיע להישגים, ההצלחה עלולה למתן את המוטיבציה והסיכוי לייסד מיזמים נוספים.
הדבר בולט יותר אצל יזמים מבוגרים שחלון ההזדמנויות שלהם להגיע להצלחות, קטן יחסית.
במקביל לעיסוקו במחקר ובהוראה מילא אליס תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטת תל אביב ובמסלול האקדמי של המכללה למינהל.
היה המנהל האקדמי של לה"ב (לימודי ניהול בכיר), ושל התוכנית לייעוץ ארגוני בלה"ב באוניברסיטת תל אביב
היה ראש החוג לניהול (לתואר ראשון) ובהמשך עמד בראש התוכנית של התואר השני בהתנהגות ארגונית/ התמחות בייעוץ ארגוני באוניברסיטת תל אביב.
היה ראש החוג לפסיכולוגיה במכללה למינהל
כיהן כסגן נשיא לעניינים אקדמיים (רקטור) במכללה למינהל
נשוי לסיטה (לבית אופנהיימר), פסיכולוגית קלינית.
הספר תורגם לסינית: 创新的族谱 —以色列新兴产业的演进 .
אליס פרסם יותר מ-50 מאמרים מדעיים.
בשנים 1986–1990, בראשית דרכו המקצועית, כתב אליס מגוון חומרי למידה עבור האוניברסיטה הפתוחה.
"הניסוי" (יחידת לימוד מס' 6) בקורס "שיטות מחקר במדעי החברה" (ראש צוות הפיתוח של הקורס: פרופ' רות בייט-מרום), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1986 (מהדורה נוספת, 2016).
כתיבת יחידות לימוד 9–10 בקורס "רגרסיה וניתוח שונות" (ראש צוות הפיתוח של הקורס: פרופ' רות בייט-מרום), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1988 (מהדורה נוספת, 2020).
"פסיכולוגיה חברתית" (יחידת לימוד מס' 9) במסגרת הקורס "מבוא לפסיכולוגיה" (ראש צוות הפיתוח של הקורס: פרופ' אריה נדלר), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
מדריך למידה ללימוד הקורס "מבחנים פסיכולוגיים" (ראש צוות הפיתוח של הקורס: פרופ' רות בייט-מרום), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
הרב שמואל אלימלך טורק (לעיתים טוירק) (1917–2009) היה ממייסדי ונשיאה הראשון של אגודת הרבנים בארצות הברית.
רב קהילה באמריקה למעלה מ-40 שנה, ומחבר שו"ת כרם צבי.
בצעירותו למד בבית הספר רבי יעקב יוסף, לאחר מכן למד בישיבת תורה ודעת אצל הרב שלמה היימן זצ"ל, שהיה רבו המובהק, וממנו קיבל סמיכה לרבנות.
מאוחר יותר נסמך גם על ידי הרב משה פיינשטיין.
הרבה לשאת ולתת בהלכה עם הרב מנשה קליין, והתכתבויותיהם הרבות מתועדות בספרו כרם צבי.
התואר הראשון שלו היה מסיטי קולג', תואר שני מ-NYU ודוקטורט מ-Yeshiva University .
במשך 40 שנה, הרב טורק כיהן כרב קהילת של מרכז קינגסברידג' בישראל בריברדייל".
הרב טורק היה הנשיא הראשון ומייסד שותף של איגוד הרבנים בארצות הברית.
הוא היה אחד הרבנים שצעדו בוושינגטון די.סי ב-1943 כדי לנסות להציל את יהודי אירופה מהנאצים, בתקופה בה הפגנות פומביות מצד אנשי דת היו מחזה נדיר.
הרב טורק היה בעל טור קבוע בעיתון ובו כתב למעלה מ-1500 טורים, במגוון נושאים הנוגעים ליהדות, הלכה ומוסר.
בשנת תשל"ג פורסם ספרו 'כרם צבי'.
ארקיוולטי נולד בצ'זנה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה.
עם זאת, הוא התגורר ברוב חייו בפדובה, שם היה ראש הישיבה, מזכיר הקהילה ואב בית הדין.
תועד שהוא התגורר גם בבולוניה ובוונציה, שבהן עבד כמגיה.
ארקיוולטי למד אצל רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פדובה) בצעירותו.
התלמיד החשוב ביותר שלו הוא יהודה אריה ממודנה, וכמו כן למד אצלו הבישוף מרקו מריני.
דעתו בעניין לימוד תורה לנשים
אחד מחידושיו זכה לפרסום רב בעקבות ציטוט ממנו בספר תורה תמימה, והוא היתר לימוד תורה לנשים כשהמדובר באשה בוגרת ויראת שמים שחושקת בתורה:
הרב יצחק נסים הביא חידוש זה באיגרותיו, ותהה
בין החיבורים החשובים ביותר של רבי שמואל ארקיוולטי ניתן למנות את:
הערות לספר הערוך – הערות על הספר הערוך של רבי נתן בר יחיאל מרומי.
לדברי המחבר, הוא נאלץ להפסיק את עבודתו באמצע עקב הרדיפות לה היו נתונים יהודי איטליה; הוא אפילו נאלץ לחפש מקלט במדינה אחרת ומכניסת אורחים יותר.
לאחר מכן, הוא שב לעבודה וסיים אותה (הודפס לראשונה בוונציה 1553)
ערוגת הבושם – ספר דקדוק עברי בן 32 פרקים (הודפס ראשון בוונציה 1602).
ב-25 הפרקים הראשונים של יצירה זו עוסק ארקיוולטי ביסודות השפה העברית, ולאחר מכן בצורותיה הפואטיות.
הפרק ה-30 עוסק בקריפטוגרפיה וסטגנוגרפיה עברית.
יוהאן בוקסטורף הבן תרגם את הפרק ה-32 ללטינית וכלל אותו בתרגומו להכוזרי של יהודה הלוי (הודפס בבזל 1660).
ספר זה מצוטט בין היתר בספר תוספות יום טוב: .
על בסיס ספרו זה, כתב רבי שלום אבן צור, חיבור 'תשמישי הקודש' - על שימושן הדקדוקי של האותיות העבריות.
דגל אהבה – דן בענייני מוסר (הודפס בוונציה 1551)
מעין גנים – 50 איגרות מופת, שנועדו לשמש מודל לתלמידים על סגנון צורת ספרות זו (הודפס בוונציה 1553)
יש גם מספר סונטות שפורסמו רק בצורה מפוזרת.
את חלקן ניתן למצוא בספרה של דבורה ברגמן, צרור זהובים, סונטים עבריים מתקופת הרנסאנס והבארוק, הוצאת יד בן צבי, 1998.
כיהן כרב קהילות בלונדון, מונטריאול ופתח תקווה.
חותנו של רבי צבי אלימלך הלברשטאם האדמו"ר מצאנז.
נולד בסיון ה'תר"פ (1920) בפרשבורג לשלמה זלמן ולשבע שטרן.
אביו, היה מאנשי החברה קדישא ורב קהל מבקשי תורה.
הוריו נספו בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
למד בישיבת נייטרא אצל הרב עקיבא סופר רב העיר פרשבורג.
בתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם הרב שמואל וואזנר.
לאחר מכן למד במשך ארבע שנים בישיבתו של הרב שמואל דוד אונגר בנייטרא, שם שמע שיעורים מפי חתנו, הרב מיכאל דב וייסמנדל, ולאחר מכן נסע לבעלזא, ללמוד מפיו של הרב אהרן רוקח.
ביקר גם אצל רבי יצחק ישעיה הלברשטאם.
בשנת ה'תרצ"ט (1939), עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפרד מהוריו שנרצחו לאחר מכן בשואה, ונסע בהוראת אביו לאנגליה.
הוא הצליח להיכנס לאנגליה על אף היותו פליט, הודות לראש ישיבת מנצ'סטר - הרב משה יצחק סגל שלקח עליו חסות והבטיח שידאג לו לכל צרכיו.
בתקופת לימודיו בישיבת מנצ'סטר מסר שיעורי תורה בגמרא, בהלכה ובאגדה, והתפרסם כדרשן.
למד חסידות עם מספר חסידים מהישיבה, ביניהם חסידי חב"ד.
הוא אף התכתב עם האדמו"ר מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף, אב"ד סנדרלנד, בנו של הרב דוד מנחם מאניש באב"ד, לאחר שנבחן במשך שישה שבועות.
למד גם אצל הרב משולם יששכר אשכנזי והתגורר כפליט אצל הרב שלום מוסקוביץ'.
בתמוז ה'תש"ב (1942) התחתן עם מרים, בתו של הרב יוסף דוב בלייך סיגל, צאצא של הרב יוסף משה שפירא, בעל "ברית אברם" מזלאזיץ, מתלמידיו של המגיד מזלוטשוב.
את החופה ערך הרב שלום משאץ.
לאחר נישואיו התגורר בלונדון בסמוך לרב שלום משאץ, עמו למד בחברותא בקביעות, והתמנה לר"מ בישיבת מנצ'סטר.
עם הגיעו ללונדון, החל לכהן כר"מ בישיבתו של הרב חיים יצחק וינגרטן, אב"ד ליעז'ש.
עסק גם בסיוע וקירוב של בחורים צעירים, פליטים ויתומים, ודאג לצרכיהם.
הוא פעל לאיתור פליטים יהודים יתומים ששהו במוסדות של לא-יהודים, במטרה להשיבם ליהדות.
הישיבה עברה אחרי שנה מהגעתו ללונדון לעיר הסמוכה סטיינס.
בסוף שנת ה'תש"ט (1949), התמנה על ידי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, לראש ישיבת "מתיבתא ראשית חכמה" במונטריאול, קנדה.
פעל לשלב בתלמודי התורה של הקהילה ילדים מבתים מודרניים, שאינם משתייכים לחוגים חסידיים, על פי הוראת רבי אהרן רוקח מבעלזא..
בישיבה מסר שיעורי עיון לתלמידים שהתבססה על ביאור הפשט בסוגיא ומשם העמקה לדברי הגמרא.
הוא פתח בפשט הגמרא ופירוש רש"י, והתקדם דרך מחלוקות רש"י ותוספות עד לחידושים עמוקים, תוך הקפדה על בהירות ונגישות לכל התלמידים.
לאחר מכן מסר שיעור בהלכה בשולחן ערוך אורח חיים, בשילוב דברי חיזוק וסיפורי צדיקים הקשורים לנושא.
בליל שבת מסר שיעור בפירוש רש"י על פרשת השבוע ובחן את התלמידים על החומר..
במקביל, הוא מסר שיעורים קבועים לקהילה בגמרא, הלכה ואגדה, וכן שיעור גפ"ת בעיון פעמיים בשבוע,.
בליל שבת לימד חומש עם פירוש רש"י, ובשבת בבוקר, לפני התפילה, מסר שיעור במסכת שבת.
בשבת אחר הצהריים מסר שיעור בהלכות שבת בשולחן ערוך עם פירוש ה"מגן אברהם".
נהג להשתתף בכל שמחת נישואין בעיר.
נודע כמכניס אורחים, ויהודים זרים אף לנו בביתו לעיתים קרובות..
הרב יואל טייטלבוים מסאטמר העריכו והפנה בחורים ללמוד בישיבתו.
עלייתו לארץ ישראל וכהונתו בפתח תקווה
בשנת ה'תשמ"ו (1985) עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה, שם כיהן כרב קהל "דברי חיים מצאנז".
בית המדרש שבו התפלל, מסר שיעורים ופעל גם ככולל אברכים, קיים עד היום, ובנו, הרב שלמה זלמן, מכהן בו כרב.
מסר בכולל שיעורים בגמרא ובמשניות.
בשבת מסר שיעור בפרשת השבוע.
בדק את העירוב שהוקם בפתח תקווה וסבר כי אינו מהודר ואינו מקובל על כל הדעות בהלכה.
הוא פנה לרבנים ולגורמים בעירייה בבקשה לטפל בנושא.
פעל לקירוב יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות, הניח להם תפילין ודיבר על ליבם במטרה לקרבם ליהדות ולהחזירם בתשובה.
הוא נהג לנחם אבלים בבתי אבלים בעיר, גם כאלו שלא הכיר אישית ושלא שמרו תורה ומצוות, ובכך הביא כבוד למשפחות הנפטרים וקידם את קירובם ליהדות.
בסמוך לבית מדרשו הייתה חנות לבגדי הלבשה תחתונה לנשים, שהציגה את סחורתה בבובות בחלון הראווה.
הוא פנה לבעל החנות בבקשה להסיר את הבגדים, ובעל החנות הסכים לכך בתמורה לרכישת כל הסחורה המוצגת.
הוא נענה לבקשה ורכש את הסחורה.
לאחר פטירת הרב יצחק פלקסר, פנו אליו אדמו"רי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והציעו לו לכהן כראב"ד בבד"צ אגודת ישראל ולהצטרף למועצת גדולי התורה, אך הוא סירב.
נפטר בי"ח בניסן ה'תשס"ב (31 במרץ 2002), בגיל שמונים ואחת, לאחר שאושפז בלניאדו - מרכז רפואי צאנז בקריית צאנז בנתניה עקב דלקת ריאות חריפה.
הלווייתו התקיימה בליל י"ט בניסן (1 באפריל 2002) בנתניה ובפתח תקווה, והשתתפו בה אלפי אנשים, ובהם אדמו"רים ורבנים בולטים.
דברי הספד נשאו הרב צבי אלימלך הלברשטאם והרב אלחנן היילפרין.
הרב אברהם אלטר פולק, הרב ברוך שמעון סלומון, הרב יצחק אריה לייבוש הלפרין ובני משפחה נוספים..
נקבר בסמוך לרבו בעל ה"שפע חיים" מצאנז קלויזנבורג.
אשתו, הרבנית מרים, נפטרה בו' באייר ה'תשע"א (10 במאי 2011) ונקברה לצדו.
הקפיד על שינה בסוכה, גם בתנאי מזג אוויר קשים.
במונטריאול, למרות הקור העז, ישן בסוכה.
מסר שיעור קבוע במשניות לאחר תפילת שחרית.
בסיום כל מסכת, נהג לרשום על גבי המסכת את תאריך הסיום, וכן רשם זאת על לוח מיוחד.
נהג לסיים את כל ספר תהילים מדי שבת בזמן אשמורות הבוקר (לפני עלות השחר).
התפלל מדי יום שחרית בנץ החמה בבית הכנסת הגדול, כולל בשבתות, חגים וימים נוראים.
לאחר מכן, היה הולך לבית מדרשו "דברי חיים צאנז" לקריאת התורה ותפילת מוסף בשבת.
נישא למרים (לבית סיגל), בתם היחידה של הרב יוסף דוב וליבא סיגל.
להם חמישה בנים ושש בנות:
הרב יוסף דוב – רב בית המדרש "מתיבתא ראשית חכמה" במונטריאול, קנדה.
הרב שלמה זלמן – האדמו"ר מזלאזיץ ורב קהל "דברי חיים מצאנז" בפתח תקווה.
חתן הרב אהרן צבי וייצנר, האדמו"ר מפשמישל בארצות הברית.
הרב יעקב אליהו – ראש ישיבת וקהילת "מתיבתא ראשית חכמה" במונטריאול.
נשוי להענא זיסל, בתו של הרב יקותיאל יהודה מייזליש, רב העיירה סי גייט בניו יורק.
הרב מאיר מרדכי אריה – רב קהל 'אמרי יהודה' בבורו פארק.
הרב ישראל – ר"מ בישיבת פיסעיק בויליאמסבורג.
נשוי לאייגא, בתו של הגאב"ד האליין, הרב אפרים פישל הרשקוביץ.
ליבא פראדל - אשת הרב יצחק אריה לייבוש הלפרין, רבה של רמות ג' בירושלים.
בת שבע - אשת הרב חיים צבי שפירא, ראב"ד בד"ץ מחזיקי הדת, ראש ישיבת בעלז בבני ברק ורב בית מדרש קהל חסידים ברמת אהרן.
לאה - אשת הרב ברוך פנחס לייפר, אדמו"ר מחוסט.
חיה שרה - אשת הרב צבי אלימלך הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז.
יהודית אלטע - אשת הרב יוסף אשר אנשיל למברגר, רב גאב"ד מאקאווא באלעד ורב שכונת 'אבני נזר' באלעד.
אסתר טויבא - אשת הרב יוסף דוב סיגל, רב ואב"ד סקווירה.
שפתי שלמה- דרשות מאת אביו רבי שלמה זלמן על התורה ופרקי אבות.
שפתי שמואל (שלושה כרכים)- דרשות שלו על התורה.
יצא על ידי בנו שלמה זלמן.
בספר מופיעות גם דרשות ששמע מפי רבי אהרן רוקח מבעלזא.
בראש הספר הסכמות מהרבנים: צבי אלימלך הלברשטאם, ישכר דב רוקח, יצחק טוביה וייס, שמואל הלוי וואזנר, ואלחנן היילפרין.
בספר הובאו גם תולדות חייו ודרכים לזכירת נושאים בשולחן ערוך ובמשנה תורה לרמב"ם.
ספר שמחת שמואל – נכתב בשנת התשס"ב 2002 על ידי אגודת אברכים חסידי חוסט.
הספר נכתב מתוך הדרשות שכתב הרב אונסדורפר בכתב ידו.
הספר מדבר על ענייני נישואין, חודש אלול ותשובה, ושבת קודש.
קונטרס מורנו ורבנו שמואל אלכסנדר אונסדורפר – קונטרס שנכתב על ידי הישיבה של הרב "מתיבתא ראשית חכמה" בשנת התשס"ג 2003.
הרב רפאל שמואל ארדיטי היה הרב הראשי ואב בית הדין של יהדות סלוניקי בשלהי המאה ה-19.
נולד בסביבות 1812 בסלוניקי לאביו יעקב.
רכש השכלה תורנית בבתי המדרש בעיר.
בראשית ימיו פנה לעיסוק במסחר, אך בשלב מסוים פנה לעיסוק ברבנות, ובשנת ה'תרי"ז (1856/1857) כבר נמנה בין 13 רבני העיר החשובים.
בחודש שבט ה'תרל"ד נבחרה שלישיית הרבנים הראשיים לסלוניקי.
הרב אברהם גטניו, הרב יעקב בן נחמיאס והרב ארדיטי
בסביבות שנת 1882 פרץ סכסוך בינו לבין עשירי הקהילה, שבעקבותיו פרש רבי שמואל מתפקידו, אך בלחץ גבירי הקהילה חזר אליו תוך זמן קצר, והמשיך לכהן עד למותו.
לפי גרסה אחת, הרקע לסכסוך היה שחלק מנכבדי סלוניקי שלא היו נתינים עות'מאניים ונהנו מזכויות במסגרת הסכמי קפיטולציות, שחלק מהן היה פטור ממס הג'יזיה, והם ביקשו לפטור את עצמם גם מחלק ממסי הקהילה.
הסולטאן עבדול חמיד השני מינה אותו לממלא מקום החכם באשי של האימפריה.
זכה בעיטור כבוד עות'מאני "מג'ידאי", הרב הסלוניקאי הראשון שזכה לעיטור רשמי.
עודד רכישת השכלה, ותמך בפעילות כל ישראל חברים (אליאנס) בסלוניקי..
נפטר בה' באלול ה'תרמ"ז ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי.
בהלווייתו השתתפו נציגי שלטון, דיפלומטים וראשי הכנסייה.
היה נשוי לרחל (נפטרה בה'תרנ"א).
יצא לאור בסלוניקי לאחר פטירתו בשנת ה'תרנ"א.
ספר הדרשות שכתב פרשת דרכים אבד.
שמואל אלפסי (נולד ב-9 בפברואר 1959, אדר א' ה'תשי"ט) הוא מנהל ויועץ ישראלי.
מכהן כמנכ"ל ושותף בקבוצת אמנת ניהול ומערכות בע"מ.
נולד בקריית שמונה ובשנת 1962 עבר עם משפחתו לאילת, שם גדל ולמד עד סיום לימודיו התיכוניים במגמה מתמטית-פיזיקלית.
בשנת 1977 התנדב לשירות צבאי בצה"ל כלוחם בסיירת שקד והשתתף במבצע ליטני.
במסגרת שירות המילואים נטל חלק בפעילות מבצעית לאחר מלחמת לבנון הראשונה, ובמלחמת לבנון השנייה התנדב לשוב לשירות מילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1984 הצטרף לחברת אמן ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ, מקבוצת אמנת ניהול ומערכות בע"מ.
בשנת 1994, עם הנפקת אמנת ניהול ומערכות בע"מ ב, הפך לשותף בה.
בשנת 2015 מונה למנכ"ל חברת אמן ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ, וב-2023 מונה למנכ"ל קבוצת אמנת ניהול ומערכות.
עם כניסתו לתפקיד, הוביל תוכנית אסטרטגית שכללה צעדי התייעלות, קידום מנהלים לתפקידי מנכ"ל בחברות הבת וכניסה לתחומי פעילות חדשים.
מאז 2023, מציגה הקבוצה צמיחה עקבית בהכנסות וברווחיות.
במקביל לתפקידיו הניהוליים, שימש במשך למעלה מ-20 שנה כיועץ מיוחד להנהלות גופי הביטחון למשרד ראש הממשלה.
חובב ספורט אתגרי, בעל תעודת מאמן לריצות ארוכות ומשתתף קבוע במרוצים ובתחרויות בארץ ובעולם, בהם מרתונים ותחרויות איש הברזל.
כמו כן, נוטל חלק קבוע בתחרויות ישראמן.
נשוי לפרופסור נורית אלפסי, מנהלת המגמה לתכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שמואל אפרת (1921–2009) היה איש חינוך ופוליטיקאי ישראלי, ראש עיריית עכו השלישי (לאחר קום המדינה) בשנים 1961–1965.
נולד כשמואל אפלבוים ברפלובקה שבחבל ווהלין, אז חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, הבכור מחמשת ילדיהם של משה אפלבוים, בעל חנות כלבו, והניה לבית דקלבוים, עקרת בית.
קיבל חינוך מסורתי, והצטרף לתנועת החלוץ הצעיר.
למד בתיכון עברי בקובל ולמחייתו עסק במתן שיעורים פרטיים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הספיק במשך כשנה ללמוד קורס מזורז בסמינר למורים תחת הכיבוש הסובייטי, ועם הגעת הנאצים לאזור הצטרף עם עוד מספר יהודים לשורות הפרטיזנים ביערות פולסיה .
אנדריי, אנה ואנסטסיה מלניק, שסייעו בהסתרתו (יחד עם אביו ואחיו) הוכרו כחסידי אומות העולם.
לאחר ששוחררו בידי הסובייטים הצטרף לצבא אנדרס שלחם בנאצים בגרמניה.
אמו ושניים מאחיו נספו עם יהודי גטו רפלובקה באוגוסט 1942.
לאחר תום המלחמה הגיע למחנה עקורים בדיבורג סמוך לפרנקפורט, שם היה למורה ואף כיהן כראש ועדת התרבות.
מיד לאחר קום המדינה ב-1948 עלה לישראל.
לאחר מכן החל לעבוד כמורה בבית הספר הראשון שהוקם בעכו היהודית ובהמשך ניהל את בית הספר "התומר" בעיר.
ב-1951 התמנה לראש מחלקת החינוך בעיריית עכו.
בבחירות המוניציפליות ב-1959 שובץ במקום ב-16 ברשימת מפא"י לעיריית עכו.
בדצמבר 1961 התפטר מתפקידו ראש עיריית עכו יוסף גדיש, ובין השמות שהעלה גדיש כמחליפים פוטנציאליים עלה גם שמו של אפרת.
לאחר שהמועמדים האחרים סירבו לקבל על עצמם את התפקיד, ועקב כך ששלושה שבועות העיר עמדה ללא ראש עיר בפועל בניגוד לחוק, אישר סניף מפא"י את מועמדותו, ומועצת העיר בחרה בו ב-4 בפברואר 1962 לכהן כראש העירייה.
עשרת המועמדים שקדמו לו ברשימת מפא"י נאלצו להתפטר מהרשימה כדי שהוא יוכל להיכנס למליאת המועצה ולהיבחר לתפקיד.
עם בחירתו יצא לחופשה ללא תשלום מעבודתו במחלקת החינוך.
במהלך כהונתו, התגלעו חילוקי דעות ואי-אמון בינו לבין סניף מפא"י.
לקראת הבחירות ב-1965 החליט שלא להגיש את מועמדותו, והכריז על כוונתו לעזוב את העיר בתום כהונתו.
בשנת 1993 נמנה עם הוועדה היוזמת והמארגנת להקמת האנדרטה לזכר הפרטיזנים מיהדות ווהלין בגבעתיים.
נפטר ב-2009 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע (כפר סמיר) בחיפה.
היה נשוי לעליזה לבית וסר (נפטרה ב-2012), מורה אף היא, ולהם בת אחת.
אחיו, אברהם אפלבוים, היה מנהל אגף הרכב במשרד התחבורה.
שמואל בן-טובים (נולד ב־24 ביוני 1950) הוא כלכלן, איש ציבור, יזם חברתי, דיפלומט, ראש המועצה המקומית כפר שמריהו בין השנים 1998–2005.
בן טובים נולד בתל אביב, בן לפרידה ואליהו בן-טובים, נכד לברוך בן-טובים, ממנהלי בנק אפ"ק, נין לאיש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים, שעלה ליפו מליטא בשנת 1890. ברוב שנות ילדותו התגורר עם משפחתו בצפת.
בתוקפת לימודי התיכון היה כ"נ (כתב נוער) של "מעריב לנוער".
בשנים 1968 - 1971 למד והשלים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין חינוך, בין היתר של בית הספר לשריון, של אוגדה 162 וכמפקד קורס קציני חינוך.
סיים את שירותו בדרגת רס"ן.
ב-1977 סיים תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1976, לאחר שסיים קורס נספחים מסחריים, הצטרף בן-טובים למשרד המסחר והתעשייה כעוזר ראש המינהל לסחר חוץ.
בחודשים הראשונים של 1977 נטל חופשה מהמשרד כדי להענות להזמנת עזר ויצמן, אז יו"ר מטה הבחירות של הליכוד, לכהן כראש לשכתו.
במאי 1977 חזר למשרד המסחר והתעשייה, שאוחד אז עם משרד התיירות, ומונה ליועץ הכלכלי לשר.
שירת בתקופת השרים יגאל הורביץ וגדעון פת.
באותה תקופה כיהן גם כחבר מועצות המנהלים של כימיקלים לישראל בע"מ והחברה הכלכלית לירושלים בע"מ.
פרסם מאמרים בעיתונות הכלכלית ובשבועון "במחנה".
בשנים 1979 - 1983 כיהן בתפקיד קונסול כלכלי בניו יורק והנציב המסחרי של ישראל בארצות הברית.
במסגרת תפקידו סייע ליצואנים ישראליים לחדור לשוק האמריקני והשתתף בייזום הסכם אזור הסחר החופשי בין ישראל לארצות הברית.
בסיום שירותו פרסם בן-טובים את הספר "היעד: אמריקה" שנועד לסייע ליצואנים לארצות הברית.
ב-1983 הצטרף לקבוצת בנק לאומי כעוזר מנכ"ל וכמנכ"ל מייסד של חברת הבת ברטרייד בע"מ.
במקביל כיהן כחבר מועצת המנהלים והוועדה האקזקוטיבית של בנק ההשקעות לאומי ושות'.
ב-1987 פרש והקים עם שותפים את תקשורת בינלאומית בע"מ, חברה לייעוץ ויחסי הציבור, שהעניקה שירותים לתעשייה ולמוסדות ושימשה כסניף הישראלי של החברות GCI Group מניו יורק ו-APCO מוושינגטון.
בין הלקוחות היו חברת דן אנד ברדסטריט, בית הספר תלמה ילין, מכון היצוא הישראלי, ארנסט אנד יאנג, קרן BRM, תזמורת קאמרטה, מועדון וראייטי, ערוץ הספורט, יו"ר הסוכנות היהודית מנדל קפלן, מושל מדינת מסצ'וסטס ורבים אחרים.
בשנת 1997 מונה בן-טובים לדירקטור שאינו מטעם המדינה בחברת בזק וליו"ר ועדת ההשקעות של הקונצרן.
היה גם חבר הוועד הפועל של מכון היצוא הישראלי, חבר נשיאות איגוד לשכות המסחר ודירקטור בחברה לפיתוח תל אביב בע"מ.
בנובמבר 1993 נבחר בן-טובים כחבר המועצה המקומית כפר שמריהו, סגן ראש המועצה ומחזיק תיק החינוך.
בנובמבר 1998 נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית כפר שמריהו.
במקביל מונה לחבר הוועדה לתכנון ובניה - מרחב הרצליה.
בשנת 2003 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בתקופה זו יזם את הקמת ועדת התפוצות של מרכז השלטון המקומי ועמד בראשה.
בכל תקופת כהונתו כראש המועצה הושם דגש מיוחד על פיתוח חיי הקהילה, התרבות, החינוך והחברה ביישוב.
לראשונה נפתחה בכפר שמריהו תוכנית מנויים לתיאטרון ולמוזיקה במרכז וייל, הוקם "מועדון פלוס" עבור ותיקי הכפר, החלה לפעול סדנת תיאטרון, נפתח מרכז "כלנית" האזורי לטיפול בליקויי למידה, התקיימו תערוכות של אמני היישוב ונחנך אתר האינטרנט הראשון של המועצה המקומית.
הוא הנהיג מאבק ציבורי ממושך למנוע את איחוד היישוב עם הרצליה, כפי שתכננה הממשלה.בשנת 2001 קידם לראשונה תוכנית מיתאר לפיתוח והרחבת כפר שמריהו, אותה ערך האדריכל ספי גולדנברג.
בכל שנות כהונתו הנהיג מתכונת לשיתוף הציבור בהחלטות חשובות של המועצה, לפי עקרונות תכנון משתף.
ב-2005 התפטר מתפקידו בעקבות החלטת הממשלה למנותו לתפקיד הציר הכלכלי - נציג משרד האוצר - בשגרירות ישראל בלונדון.בתפקידו בלונדון פעל, בין היתר בקידום הפיכת תל אביב למרכז פיננסי גלובלי, לקידום הפעילות של "וועדת אריאב" לרפורמות בשוק ההון, ולחיזוק התדמית אל ישראל כ"אומת הסטארט-אפ"
ב-2010, לאחר שובו מלונדון, בן-טובים הקים מחדש את חברת הייעוץ שלו.
במשך מספר שנים הוציא לאור את The Ben-Tovim Report, ידיעון כלכלי בינלאומי.
בין היתר, שימש מספר שנים כיועץ למועצה להשכלה גבוהה בתוכנית מרכזי המצוינות (iCore) ולחברה העירונית עיר עולם תל אביב, שמטרתה למצב את תל אביב כעיר גלובלית מובילה בחדשנות.
ב-2013 יזם את הקמת עמותת City TLV לקידום תל אביב כמרכז פיננסי בינלאומי ונבחר לנשיא הראשון של העמותה.
החל ב-2017 העמותה מנהלת את קהילת הפינטק הישראליתב-2021 זכתה העמותה במכרז הממשלתי לניהול קהילת החדשנות בפינטק FintechIL, בהשתתפות משרדי הכלכלה והאוצר, רשות החדשנות והרגולטורים הפיננסיים.
ביולי 2022 שונה שם העמותה ל"מרכז הפינטק הישראלי".
בתקופה 1 בנובמבר 2021 - 31 בדצמבר 2024 כיהן כמנהל קהילת FintechIL.ב-1 בינואר 2025 חזר לכהן כנשיא מרכז הפינטק הישראלי.
בן-טובים השתתף בהקמת ארגונים חברתיים והתנדבותיים והיה פעיל באחרים.
בתקופת לימודיו כיהן כסגן יו"ר הסתדרות הסטודנטים בירושלים וכמבקר כללי של התאחדות הסטודנטים בישראל.
ב-1984 נבחר לחבר הוועד המנהל של מכון היצוא הישראלי, כנציג הבנקים בישראל, תפקיד בו כיהן כ־8 שנים.
ב-1985 נבחר כחבר הוועד והנשיאות של איגוד לשכות המסחר בישראל, תפקיד בו כיהן למעלה מעשור.
עמד בראש פורום השיווק של הלשכה ובדצמבר 1994 ייצג אותה במשלחת המסחרית הרשמית הראשונה של ישראל להודו, בראשות שר התעשייה והמסחר מיכה חריש.
ב-1985 היה ממייסדי הפורום הישראלי, ארגון מתנדבים בקידום הקשר עם תפוצות ישראל.
בשנים 1986 - 1988 עמד בראש הפרויקט העסקי של הארגון.
בשנים 1988 - 1992 כיהן כיו"ר וכנשיא הפורום הישראלי.
בשנת 1986 היה בן-טובים ממייסדי המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי והיה חבר הנהלתו משך שנים אחדות.
בסוף שנות ה-90 כיהן כיו"ר העמותה הישראלית של קהילת סן-פרנסיסקו, תפקיד שבו קידם תוכניות חברתיות מגוונות ביישובי הגליל העליון, באוכלוסייה הערבית, בקהילה האתיופית, ובקידום פלורליזם יהודי.
בתפקיד זה עמד בראש צוות ההקמה של תוכנית "גוונים" לפיתוח פלורליזם יהודי בישראל, שהעמידה מאז מאות בוגרים.
ב-2008 נבחר ליו"ר אגודת הנציגים הכלכליים בלונדון, הישראלי הראשון בתפקיד זה.
בשנים 2012 - 2025 כיהן כחבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וליו"ר הוועדה הבינלאומית של המועצה.
ב-2017 נבחר ליו"ר ועדת הפיתוח של המועצה.
חבר הבורד המייעץ של "בראשית SpaceIL, עמותה ללא כוונת רווח הפועלת לקידום המדע והחינוך המדעי, שבפברואר 2019 שיגרה את החללית "בראשית" לירח.
ב-2015 נבחר לחבר הנאמנים של המכללה האקדמית צפת, ובאותה שנה השתתף בהקמת המכון הישראלי לערים חכמות.
מאז היה חבר בוועד המנהל של המכון, ובאוקטובר 2023 נבחר ליו"ר המכון.
בשנים 2016 עד 2021 כתב באופן סדיר ביקורות על ההפקות של האופרה הישראלית החדשה עבור אתר התרבות הבינלאומי Plays to See.
ב-2018 נבחר ליו"ר הראשון של לשכת המסחר ישראל - מלטה.
בן טובים נשוי ליהודית, אדריכלית ומעצבת פנים.
תושב כפר שמריהו, אב לשי, רון ושרון.
רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב (ד' בחשוון ה'תרט"ז, 16 באוקטובר 1856 – כ"ד בטבת ה'תרפ"ו, 10 בינואר 1926) היה האדמו"ר השני בחסידות סוכטשוב, מחבר הספר "שם משמואל" על התורה ומועדי השנה.
בנו היחיד של רבי אברהם בורנשטיין (מייסד חסידות סוכטשוב) ונכדו של הרבי מקוצק.
הוא שימש כאדמו"ר נערץ בחייו, ותורותיו המקוריות, ובעיקר ספרו "שם משמואל", תפסו מקום מרכזי בארון הספרים החסידי גם לאחר פטירתו.
כשהיה כבן 3 שנים נפטר סבו, הרבי מקוצק.
בגיל 8 עבר עם משפחתו לפרצ'וב, בתקופה זו הייתה עניות גדולה בביתם, ולפעמים היה הולך ללמודיו בלי לאכול פת לחם.
בגיל 12 עברו לגור בקרושנוביץ ושם הציע רבי שלמה'לי אלתר, נכדו של בעל חידושי הרי"ם לשדכו ליוטא לאה בתו של רבי ליפמאן ליטמנוביץ מרדומסק, חתן רבי שלמה רבינוביץ - התפארת שלמה מרדומסק, וחסיד קוצק.
אביו, ה"אבני נזר", לא רצה בתחילה בשידוך זה, אך לאחר שחמותו (אשת הרבי מקוצק), אמרה לו ששמעה מגיסה (החידושי הרי"ם) לפני פטירתו שנכדה שמואל יהיה חתנו של רבי ליפמאן, נענה האבני נזר מיד, והסכים לשידוך.
לאחר פטירתה, בי"ג בכסלו ה'תרס"ב (24 בנובמבר 1901), נישא בשנית בשנת ה'תרס"ג למרים (מירל) בת הרב משה נתן נטע כהנא שפירא רבה של קשוינז ומחבר הספר שמן למאור, שהיה מחסידי סוכטשוב, ומתלמידי אביו ה'אבני נזר'.
יחד עם אביו הרביץ תורה בישיבה בקרושנוביץ, ולפרנסתו עסק בעיקר במסחר היין אך גם סחורות אחרות.
כאביו, היה תומך נלהב ביישוב ארץ ישראל, ובמיוחד לאחר הצהרת בלפור.
עם זאת יחסו ל כולל המזרחי היה עוין אף יותר מאביו אשר סירב לקבל את משלחת הרבנים בראשות הרב ריינס מחשש שיפרסמו דברים שלא אמר.
ב- ה'תרנ"א 1891 ביקר בארץ ישראל במצוות אביו במטרה לרכוש בה קרקע להתיישבות, אולם התוכנית לא עלתה בידו בגלל איסור מכירת קרקעות לאזרחי מדינות עוינות שהטיל השלטון העות'מאני באותה עת.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תר"ע (1910) ולפני סתימת הגולל לקבר אביו הוכתר לממלא מקומו, והחל לכהן כאדמו"ר וכראש ישיבה בסוכטשוב.
בתחילה סירב לקבל על עצמו את האדמו"רות, מחשש שיגרם לו ביטול תורה, אולם הרב אפרים מרדכי (מוטל) צוויגנהפט מזקני החסידים שכנע אותו, כי גם אביו האבני נזר הנהיג את החסידים ולא חשש לביטול תורה.
סגנון הנהגתו היה תקיף וקוצקאי יותר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את העיר סוכוטשוב ועבר ללודז' ולאחר מכן לזגערזש.
בספרו "שם משמואל" הוא מביא ומבאר מתורת אביו, סבו הרבי מקוצק, ואדמו"רים נוספים.
נפטר בכ"ד בטבת ה'תרפ"ו (1926) בעיירת הנופש אוטבוצק, והובא לקבורה באהל בבית העלמין בסוכטשוב לצד קברו של אביו.
נאמר כי בפטירתו הייתה חסידות סוכטשוב שנייה בגודלה לחסידות אוסטרובצה במספר הלמדנים שבה.
כאמור, חיבר את הספר 'שם משמואל' על חמישה חומשי תורה ועל המועדים.
הספר הוא אמרותיו החסידיות שנאמרו מידי שבת בעת עריכת ה"טיש", ובהזדמנויות נוספות, ונכתבו על ידו מאוחר יותר.
הדפסת הספר החלה מיד לאחר פטירתו, ונמשכה מספר שנים.
במהדורה הראשונה היו שמונה כרכים.
כשהכרך הראשון על הפרשות בראשית - ויצא, יצא לאור בשנת תרפ"ז.
השני, פרשות וישלח - ויחי, יצא לאור בשנת תרפ"ח.
השלישי, על הפרשות שמות - יתרו, יצא לאור ב-תרפ"ט.
הכרך הרביעי, פרשות משפטים - פקודי.
החמישי, על חומש ויקרא, יצא לאור ב-תרצ"א.
השישי, חומש במדבר, הודפס ב-תר"ץ.
הכרך השביעי, על חומש דברים, הודפס ב-תרצ"ד.
השמיני, דרשות שנאמרו במועדים (ראש השנה, יום כיפור וסוכות), הודפס בשנת תרצ"ב.
הספרים הודפסו בפולין, בדפוס פיעטרקוב, על ידי בנו רבי דוד בורנשטיין, בעל "חסדי דוד".
לאחר מכן בין השנים תש"ז-תשכ"ב, החל בנו, רבי חנוך בורנשטיין, להדפיס את הספר במהדורה חדשה, בארץ ישראל.
הספר הראשון שיצא לאור בשנת תש"ז, הוא הגדה של פסח, בו נוספו גם ביאורים מבנו רבי דוד, תחת השם "חסדי דוד".
בהמשך יצאו שאר הכרכים, בתוספת "מראה מקומות" רבים.
במהדורה זו הספר הודפס באותיות מרובעות, וגם מהדורה זו יצאה בשמונה כרכים, כמו המהדורה הראשונה, בתוספת כרך נוסף, תשיעי, על הגדה של פסח.
כיום הספר מודפס בשישה כרכים (בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים ומועדים, הגדה של פסח).
חלק גדול מהספר מבוסס על תורת אביו בעל האבני נזר, כשהוא מצטט את דבריו ומבארם וכפי שכתב בנו רבי דוד בהקדמה למהדורה הראשונה: .
הספר זוכה לתפוצה רחבה, בציבור החרדי והדתי-לאומי כאחד, ונקבעים בו שיעורי תורה רבים.
מלבד חיבור זה, הוא אף ערך את החלק הפנימי - הקצר - בספרו של אביו, "אגלי טל", כשהחלק החיצוני שנכתב על ידי אביו - הוא כביאור ארוך לחלק הפנימי.
כמו כן עבר בעצמו על כל כתבי ה'אבני נזר', וסידר ערך והוציא לאור את "שו"ת אבני נזר".
החלקים הראשונים (או"ח-יו"ד) הופיעו בשנת ה'תרע"ב 1912, את החלקים אבן העזר הוציא בשנת ה'תרפ"ה 1925. את הכרך השביעי (חו"מ) הוציא לאור בנו של השם משמואל האדמו"ר רבי דוד בורנשטיין בשנת ה'תרצ"ה.
רבי שמואל מסוכטשוב היה נשוי פעמיים, והיו לו 19 ילדים, רובם נספו בשואה.
ילדיו מאשתו הראשונה - יוטא לאה ליטמנובסקי (נכדתו של רבי שלמה מראדומסק, נפטרה ב-1901):
בנו רבי דוד בורנשטיין - ירש את האדמו"רות מאביו.
נפטר בגטו ורשה בח' בכסלו תש"ג.
בני משפחתו, למעט בן אחד, נספו בשואה.
בתו פרומט - הייתה נשואה לרב יצחק יהודה טרונק, רבה של קוטנא, בנו של רבי משה פנחס טרונק ונכדו של בעל ה"ישועות מלכו", ר' ישראל יהושע מקוטנא.
בתו פייגא - הייתה נשואה לרב אהרון רוטנברג, נספתה בטרבלינקה.
בתו מרגלית - הייתה נשואה לרב יעקב פערענס, נספתה בברגן-בלזן.
בתו דוֹבריש - נישאה ליהושע נתן דוד רבינוביץ, בנו של האדמו"ר ר' מאיר שלמה יהודה רבינוביץ ממזריטש, נטשה את הדרך החסידית והייתה חברה ב'פועלי ציון'.
בנו - יעקב בורנשטיין, היה נשוי לחיה, בתו של הרב חיים ליברמן מאוסטרולנקה, נספה בגטו ורשה.
בנו משה אליעזר בורנשטיין (1961-1895), שכינויו הספרותי היה מ.ב.
שטיין, נטש את דרך אבותיו, הפך לציוני סוציאליסט, והתפרסם כסופר, עיתונאי ומחזאי ביידיש.
מחזותיו המפורסמים: 'ערד און הימל' (מחזה על בית קוצק), 'די חורבה' (מחזה על התפקרותו של האדמו"ר בערניו מליאובה).
בנו רבי חנוך הניך בורנשטיין - עלה לישראל בשנת 1925 ושימש באדמורו"ת בירושלים לאחר השואה, כממשיכו של אחיו רבי דוד.
בתו חיה - הייתה נשואה לאברהם מנדל מלודז', נספתה בגטו לודז'.
ילדיו מאשתו השנייה - מרים (מירל) כהנא-שפירה (נולדה ב-1885, נספתה במחנה טרבלינקה ב-1943):
בנו רבי אהרן ישראל בורנשטיין - נישא לרבקה, בתו של האדמו"ר מסוקולוב רבי יצחק זליג מורגנשטרן, עלה לארץ ישראל בשנות ה-30 וגר מרבית ימיו בת"א.
הוציא לאור את סדרת הספרים "נאות הדש"א" הכוללת את תורות האדמורים מסוכטשוב (העניך דוד שמואל אברהם) וכן את הספר "מראה הדש"א" שובו קורות חייהם.
נפטר בשנת תשס"א ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו נהרג במלחמת העצמאות בהגנה על תל עדשים.
בנו הצעיר דוד מנחם - מהנדס, נפטר ב-1995.
בנו רבי אברהם בורנשטיין - אב בית דין בעיר קוטנא בפולין, היה נשוי לרוזה-מינדל, בתו של הרב יעקב בונם דנציגר (בנו של האדמו"ר שמואל צבי דנציגר מאלכסנדר).
בתו שרה צינא, נישאה לשאול הכהן רפפורט.
עלו לארץ ישראל בשנות ה-30. בנם הוא הרב שבתי רפפורט, שהיה ראש המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן.
בנו רבי נפתלי צבי בורנשטיין - נישא לבריינדל, בתו של רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר.
בתו אסתר לאה - הייתה נשואה ליוסף טורקל, נספתה בטרבלינקה.
בנו שמחה בונם - למד בישיבת חכמי לובלין, נספה בטרבלינקה.
בתו גולדה ברכה, נספתה בטרבלינקה.
בנו חיים יצחק, נספה בגטו ורשה.
בנו שמואל - נולד אחר פטירת אביו ונקרא על שמו.
שמואל בודן באנגלית: Samuel Standidge Boden; (1826–1882) היה שחמטאי אנגלי.
בן תקופתם של אדולף אנדרסן והווארד סטאונטון, נחשב לטוב שבשחקני השחמט של אנגליה.
בשנת 1851 שיחק בתחרות שחמט מקבילה לתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון, שבה שיחקו רק שחקנים מאנגליה ומאירלנד.
בודן ניצח בגמר את ראנקן 3-0 וזכה בתחרות
שנה לאחר מכן ניצח את בן ארצו ג'ון אוון +7 -2 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
על שמו קרויה התבנית "מט בודן" על פי התבנית ממשחקו בשנת 1853 נגד שולדר.
הנה דוגמה להיווצרות מט כזה ממש בשלב הפתיחה של משחק סימולטני משנת 1934:
המסע האחרון שהשחור שיחק היה 10...
0-0-0. משום שהכלים הלבנים כבר מכוונים לאגף המלכה, הצרחה גדולה זו היא שגיאה גסה.
מה:ח1 הלבן הקריב שני צריחים כדי להטות את המלכה השחורה ממוקד ההתרחשויות.
כעת ההכנות הסתיימו וניתן לממש את מט בודן:
משחק זה מפורסם בעיקר משום ההקרבות הרבות שבוצעו בו ומכונה בשם "הפרואני האלמותי".
אחת מההסתעפויות של הגנת פילידור קרויה על שמו בעקבות אחד המשחקים ששיחק מול פול מורפי.
פול מורפי היה בדעה שבודן הוא השחקן האנגלי החזק ביותר, למרות שלתומאס וילסון בארנס הייתה תוצאה מצטברת טובה יותר נגדו מאשר בודן.
שמואל (שמולי) בוטח (נולד ב-19 בנובמבר 1966 בלוס אנג'לס) הוא רב אורתודוקסי-אמריקאי, מגיש רדיו וטלוויזיה וסופר.
בצעירותו למד בישיבת תורת אמת בירושלים.
הוסמך לרבנות בשנת 1988 על ידי חסידות חב"ד בניו יורק.
באותה שנה יצא כשליח חב"ד לאוניברסיטת אוקספורד, שם הקים ארגון סטודנטים בשם "לחיים", לקידום התרבות היהודית בקמפוס.
חלק ממעשיו, שכללו הוראה ללא-יהודים, לא זכו להסכמת מוסדות חב"ד, ובעקבותיהם פסק מלשמש כשליח חב"ד.
באותה שנה הטיימס הבריטי הכריז עליו כ"מטיף השנה".
בשנת 2006 החל להנחות תוכנית מציאות בשם "שלום בבית", שבה הוא עוזר למשפחות להתגבר על בעיות.
פרסם 31 ספרים, כשמתוכם רק הספר "סקס כשר" תורגם לעברית.
בשנת 2008 הוא הקים את "This World: The Values Network", אשר מנסה לקדם ערכים יהודיים לכלל האוכלוסייה בארצות הברית, במטרה להילחם בתופעות כמו גירושים, דיכאון וחומרנות.
בשנת 2010, לאחר הופעת ספרם של פרידמן-הלמן על דמותו של הרבי מליובאוויטש, הופיע בכלי תקשורת רבים להוכיח שהספר מגמתי ועובדות רבות המובאות בו אינן תואמות את המציאות.
כמו כן השתתף בעימותים טלוויזיוניים עם אנשי דת, ואתאיסטים כגון כריסטופר היצ'נס וסם האריס.
בשנת 2012 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית והפסיד, כשהשיג רק 25.4% מקולות הבוחרים, לעומת יריבו ביל פסקרל שזכה ב-73.6% מהקולות.
באותה שנה הוציא ספר בשם "ישו כשר" שעוסק בזהותו היהודית של ישו.
בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרום יוטה.
במרץ 2015 עורר סערה כאשר עמד מאחורי פרסום מודעה על עמוד שלם ב"ניו יורק טיימס", שהאשימה את היועצת לביטחון לאומי, סוזן רייס, בהתעלמות מרצח עם.
לאורך השנים ניהל קשר חברי קרוב מאוד עם הסנטור קורי בוקר, שאותו הכיר מצעירותו בארגון "לחיים", אך השניים ניתקו כל קשר בעקבות הצבעתו של בוקר בשנת 2015 בעד הסכם הגרעין עם איראן שחתם ממשל אובמה.
באוטוביוגרפיה שכתב בוקר לאחר מכן הוא לא הזכיר את בוטח כלל.
בינואר 2018, לאחר ביטול הופעתה של הזמרת לורד בישראל, בעקבות בקשה מתומכי ה-BDS, פרסם מודעה על עמוד שלם ב"וושינגטון פוסט", שקראה להחרימה, וגינתה אותה.
במאי 2021 כשהזמרת דואה ליפה פרסמה פוסטים באינסטגרם בגנות ישראל במהלך מבצע שומר החומות פרסם מודעה ב"ניו יורק טיימס" שגינתה את דבריה.
בוטח נשוי לדבי ואב לתשעה.
סקס כשר: מתכון לתשוקה ולאינטימיות, מאת רבי שמואל בוטח; מאנגלית - נורית לוינסון.
תכנן עשרות יישובים בישראל, ומבני תרבות בקיבוצים.
בין הבניינים החשובים שתכנן המשכן לאמנות עין חרוד ומוזיאון השואה בלוחמי הגטאות.
ביקלס נודע בפתרונותיו המקוריים להחדרת אור טבעי לחללי המוזיאון, ונחשב לפורץ דרך בתחום זה.
ביקלס, שנודע גם בכינוי "מילק", נולד בלבוב שבפולין ב-1909. הוא למד אדריכלות והנדסה בפוליטכניקום של לבוב.
בתום לימודיו יצא למסע בפריז.
עלה לארץ ב-1933 ועבד במשרדי אדריכלים בתל אביב ובחיפה.
בשנת 1937 הצטרף למשרד התכנון של קיבוץ עין חרוד, שנקרא "הלשכה הטכנית".
ב-1938 עבר עם משפחתו לקיבוץ תל יוסף.
בשנים 1947–1951 היה שותף בחברת "המהנדס" בחיפה.
משנת 1951 ועד מותו היה מתכנן ראשי בוועדת התכנון של הקיבוץ המאוחד, ובשנות החמישים והשישים היה מבכירי מנסחי התכנון הקיבוצי.
בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר ביקלס עם משפחתו לקיבוץ בית השיטה, ושם חי עד פטירתו בשנת 1975.
ביקלס היה מעורב בתכנון הפיזי של עשרות יישובים ברחבי הארץ.
הוא היה מגויס לרעיון הקיבוצי והאמין בו.
ביקלס הלך בעקבות מייסדי הקיבוץ עין חרוד, שלמה לביא ויצחק טבנקין, וטען כי הקיבוץ אינו כפר אגררי קטן ונידח אלא אלטרנטיבה מודרנית לעיר המסורתית והמנוונת.
תכנון הקיבוץ לפי ביקלס היה מבוסס על יחידה בסיסית של 250 משפחות, המיועדת לצמוח ליישוב של אלפים.
בלב היישוב הקיבוצי הציב ביקלס את מוסדות התרבות, ותכנן עשרות מהם בקיבוצים שונים.
מושג התרבות עבורו כלל את כל מרכיבי התרבות הגבוהה שאפיינו ערים מרכזיות באירופה: אולם מופעים, ספרייה, גלריה או מוזיאון, חדרי מוזיקה, חדרי לימוד ועוד.
בכל מבנה כזה נכללו גם חדרי הנצחה לנופלים ולנספים בשואה.
1938: שער העמקים, גינוסר, גשר, דגניה ב', כפר מסריק, בית הערבה
1940: אשדות יעקב, בית אורן, גבעת השלושה,
1943: כפר סאלד, מחניים, מנרה
1949: ברור חיל, דורות, דפנה, הגושרים, חולתה, חוקוק, כפר הנשיא, מסילות, מעגן מיכאל, מעין צבי, משגב עם, נחשולים, עין כרמל, פרוד, רמת הכובש
1950: בית השיטה, בית גוברין, גברעם, מעגן, נען, רביבים, תל יוסף
1951: גבעת ברנר, גבעת חיים, נחשולים
1952: בארי, דגניה א', מלכיה, משאבי שדה
1953: אפק, גשר, כיסופים, נתיב הל"ה, פלמחים
1954: אייל, גינוסר, דפנה, החותרים, חולתה, יראון, כברי, לוחמי הגטאות, רגבים, שדה נחום
1955: גדות, גליל ים, חוקוק, יד חנה, לכיש
1965: איילת השחר, כפר רופין
השנים המצוינות הן שנות תחילת התכנון, במקרים רבים נמשך הליווי התכנוני על פני עשורים רבים.
בחלק מהקיבוצים הוותיקים ביקלס אינו מתכנן היישוב הראשון אלא מתכנן ממשיך, אך בחלק ניכר מהיישובים ברשימה ביקלס הוא המתכנן העיקרי.
בית אטקין בקבוצת גבע, 1942 (על שם אהרון אטקין)
המשכן לאמנות עין חרוד ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 1948
אוהל יוסף, בית טרומפלדור, קיבוץ תל יוסף, 1949
בית אליהו גולומב, בקיבוץ רביבים, 1951
בית יצחק קצנלסון, מוזיאון בית לוחמי הגטאות, 1954
היכל הכרמל, מרכז הנצחה לצנחנים שנספו באסון מעגן, קיבוץ בית אורן, 1956 (נשרף ב-2010)
בית בורוכוב, קיבוץ משמר הנגב, 1957
בית תרבות ע"ש חמשת בני הקיבוץ שנפלו במערכות ישראל, חמדיה, 1957
בית בנדורי, קיבוץ גבעת השלושה, 1957