tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגירויים עוברים דרך מערכת העצבים ההיקפית והמסלולים החישתיים לגזע המוח וממנו לקליפת המוח החישתית.
קולטנים מכניים נמצאים גם בלב, בדפנות כלי הדם, הם מעבירים שינויים בלחץ מהמעי או משלפוחית השתן.
חוש המגע מועבר על ידי מספר רב של קולטנים שונים הרגישים לגירויים מכניים כמו כיפוף, מתיחה, לחץ, הרעדה וכו'.
השמות של הגופיפים האלה קרויים על שם היסטולוגים שגילו אותם במאה ה-19. הגדול והנחקר מכולם הוא הגופיף על שם פצ'יני הנמצא בעומק הדרמיס, והוא בנוי מסיב עצב העטוף בשכבות של רקמת חיבור כבצל.
גופיף אחר נקרא על שם מייזנר , והוא בנוי ממספר גופיפים קטנים יותר היושבים בקצות עצבים מתחת לקפלי האפידרמיס.
קיימים סוגים נוספים של קולטנים מכניים.
כל אחד מסוגי הקולטנים האלה מעביר מאפיינים שונים של הגירוי המכני, היוצרים יחד את חוש המגע:
אדפטציה – המידה בה התא מאיט או מפסיק להעביר את הגרוי, אף על פי שזה נמשך.
אדפטציה חזקה מאפשרת הדגשה של השינויים במגע.
רגישות לתדרים – המישוש נעשה תוך תנועה על המרקם.
קולטנים שונים רגישים לטווח תדרים שונה, ובכך מאפשרים הבחנה של מרקמים.
גודל שדה הקלט (השדה הרצפטיבי) – זהו השטח על פני העור ממנו מסוגל תא העצב לקלוט גירויים.
באותו שטח עור, קולטנים שונים מאופיינים על ידי שטח קליטה שונה.
גודל השדה הרצפטיבי קובע את כושר ההפרדה, שהוא היכולת של להפריד בין שתי נקודות על פני העור (ראה למטה).
סך התכונות השונות של הקולטנים מאפשרות את קליטת מגוון הגירויים המכניים הבאים במגע עם העור.
יכולת הפענוח של גירויים על פני העור שונה מאיבר לאיבר.
היא מקסימלית בקצות האצבעות של כפות הידיים, ובאזורי השפתיים והפה: האצבעות משמשות איבר המישוש העיקרי שלנו לעולם החיצון, וחוש המגע בפה משמש לחישת המרקמים של המזון.
לדוגמה, היכולת להפריד בין שתי נקודות מגע היא כ-1 מילימטר בקצות האצבעות, וכ-4 סנטימטר על פני הגב.
כושר ההפרדה נובע מצפיפות תאי החישה באזור מסוים, ומגודל השדות הצפטיביים של אותם תאי החישה.
ככל שכושר ההפרדה גבוה יותר, מספר תאי החישה יהיה גבוה יותר, והשדות הרצפטיביים שלהם קטנים יותר.
הדבר מתורגם גם לשטח המוקדש לעיבוד הנתונים של המגע בקליפת המוח הסומטוסנסורית (ראה דיאגרמה מימין), כאשר השטח המוקצה לכפות הידיים ואזור הפה גדול בהרבה מזה המוקדש לגו למשל, או לירכיים.
האקסונים של תאי החישה נכנסים לחוט השידרה דרך השורשים האחוריים.
גוף התא נמצא בגנגליון האחורי, בסמוך לחוט השידרה.
האקסון ממשיך במהלכו במעלה חוט השידרה בעמודה האחורית עד לגזע המוח, שם הם מסתיימים בסינפסות.
תא מספר 2 במסלול חוצה את קו האמצע לצד השני ועולה עד לתלמוס הסומטוסנסורי בצד הנגדי.
תא מספר 3 במסלול עולה מהתלמוס לקליפת המוח ויסתיים בקליפת המוח הסומטוסנסורית בצד הנגדי לפלג הגוף ממנו הגיע המידע התחושתי.
הארגון של התאמה בין אזורי הגוף השונים ותאי עצב נשמר בכל מהלך המסלול, ועד למפה הסומטוטופית על פני קליפת המוח.
רגישות יתר למגע (Tactile Defensiveness) – החלק במערכת העצבים המרכזית, האחראי על דיכוי תגובות יתר לגירויי מגע, לא מספיק חזק, ולכן לאנשים עם תסמונת זו יהיה סף התמודדות נמוך כאשר יבואו במגע עם גירוי קל או בלתי צפוי.
תחושות רבות של מגע יגרמו להם לאי-נוחות ואפילו לכאב.
תופעה זו מתגלה בשכיחות גדולה יותר אצל אוכלוסיות של ליקויי למידה, בעלי הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם והפרעות נוספות.
תת-רגישות למגע (תרדמת תחושתית) – חוסר עוררות תחושתית ודיכוי יתר של הגרייה התחושתית הנקלטת.
רגישות יתר תחושתית – רגישות יתר לגירויים שונים, לאו דווקא גירויי מגע.
חורשת הארבעים היא חורשת עצי אלון מצוי עתיקים הנמצאת בפארק הכרמל, בשטח השיפוט של העיר נשר ממזרח לשטח אוניברסיטת חיפה ליד דרך הדורות.
שם החורשה ניתן לה על שם כארבעים עצים בני מאות שנים הקיימים בחורשה ואשר מייחסים אותם לארבעים נביאים.
על פי האגדה, מתכנסים בחורשה מדי שנה, באחד מלילות שישי, ארבעים מאבות העולם הבא, ומחליטים על גורל העולם בשנה הקרובה.
בחורשה עשרות עצי אלון עתיקים.
חלק מהעצים מתנשאים לגובה של 7 מטר, וקוטר גזעם מטר וחצי.
במקום גדלים גם עצים נוספים, כגון עצי חרוב.
החורשה נמצאת מצפון לאזור ה"ח'רייבה" ובה עובר שביל כחול המשקיף על נופי מפרץ חיפה.
ממזרח לחורשה נמצאת "באר הארבעים", עומקה 5 מטר, פתח הבאר בולט מעל פני השטח לגובה של 0.5 מטר, והוא בנוי מאבני גוויל.
השביל שליד הבאר ממשיך ויורד דרך החורש לעבר מצוקי הארבעים.
החורשה מקודשת לעדה הדרוזית, ובזכות קדושתה, נשמרה כך שעציה לא נכרתו וכפי הנראה גם הייתה מחוץ לשטחי הרעייה בכרמל.
שטח החורשה היה מקודש עוד בימי קדם, מאחר שבשוליה בצד דרום-מזרח, נמצאו שרידי מזבח שנעקר בתקופה העות'מאנית ממקומו לצורכי בנייה על ידי בני משפחת ח'ורי תושבי העיר חיפה.
החורשה ניצלה משריפה שכילתה חלק מהיער הסמוך באפריל 2005.
שטח אדמת החורשה נרכש ממשפחת ח'ורי על ידי יהושע חנקין, כחלק מרכישת אדמות אזור יאג'ור-ח'רייבה (לימים כונה "פסגת הכרמל") עבור החברות הכשרת היישוב, אפריקה-א"י והסינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל.
העסקה נחתמה סופית בשנת 1937. חלק מהאדמות יועדו להקמת שכונה עירונית.
לאחר חתימת העסקה נלמד השטח ונמדד.
בחורשת הארבעים מופה כל עץ במקומו המדויק.
חורשת דונג פאיה ין-קהאו יאי (בתאית: ป่าดงพญาเย็น-เขาใหญ่) שוכנת באזור איסאן שבתאילנד.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2005, הוא מתפרס על פני 230 ק"מ משמורת הטבע תא-פארייה שעל גבול קמבודיה ועד לשמורת הטבע קהאו-יאי שבמחוז קוראט.
שטחי הקומפלקס נמצאים ב-6 מחוזות: סארבורי, נאקון ניוק, נאקון ראטצאסימה, פראצינבורי, סרקאו ובוריראם - ומסתכמים יחדיו ל-6,155 קמ"ר.
ביערות למעלה מ-800 סוגי צמחייה והם מהווים בית ל-392 מינים של ציפורים ובעלי חיים רבים נוספים.
"חורשת האקליפטוס" הוא שיר עברי, שחיברה והלחינה נעמי שמר, על חורשת אקליפטוסים אשר בקבוצת כנרת, השוכנת על גדת נהר הירדן.
שמר, בת הקיבוץ, כתבה את השיר בשנת 1962 למחזמר "כיצד שוברים חמסין", שהועלה לציון סיום המחזור הראשון של בית הספר היסודי בקבוצת כנרת, לילידי 1948, שכונו ילדי "מחזור העשור".
בתחילה נקרא השיר "על חוף הירדן", ובהצגה המקורית שרה את השיר, בקול סופרן גבוה וצלול, הילדה עמית חדש מכנרת.
ההופעה המוצלחת של ילדי כיתה ח' הרשימה מאוד את עורכי "קול ישראל", שהקליטו אחר כך את פזמוני ההצגה באולפני הרדיו בתל אביב.
את כל השירים שהוקלטו ביצעו ילדי כנרת, פרט לשני שירים שביצעו זמרים מקצועיים בליווי הילדים: "כיצד שוברים חמסין", בביצוע גדעון זינגר, ו"על חוף הירדן", בביצוע אילנה רובינא, שהייתה פופולרית מאוד באותם ימים.
השירים נוגנו ברדיו מפעם לפעם, אך הם היו מצויים על סרט הקלטה ולא על גבי תקליט שדרים, כך שההשמעות היו נדירות ולא נכנסו לתודעת המאזינים.
בשנת 1966 חידשה נעמי שמר את השיר עם להקת הבנות "האחיות שמר", הורידה את הבית השני של השיר, ונתנה לו את שמו "חורשת האקליפטוס".
הלהקה כשלה מסיבות שונות, והקלטת השיר נגנזה עם שאר הקלטות הלהקה.
בתחילת 1967 נכלל השיר בסדרת הקלטות שערכה רבקה רז לקול ישראל, אך גם הפעם הוא בקושי הושמע.
רק ב-1968 התפרסם השיר בביצועו של צוות הווי הנח"ל, בתוכניתו "כמה טוב", כדואט של אופירה גלוסקא וצילה דגן.
זאת, לאחר שקצין החינוך של הנח"ל דאז, איצ'ה גולן, גיבש חבורת זמר ששרה שירים חדשים וישנים ברמה מוזיקלית גבוהה למדי, וקיבל מנעמי שמר חלק משיריה של להקת האחיות שמר, שהתפרקה.
נגן האקורדיון של קטע הפתיחה בביצוע המוכר של צוות הווי הנח"ל הוא ראובן צומן, חבר הצוות, ושאר הנגנים הם ככל הנראה אזרחים, שהשתתפו רק בהקלטה.
באותה שנה (שנת 1968) הוקלט השיר על ידי הזמרת הצעירה ירדנה שלומי, ונכלל באלבום סולו "משירי חיל הים" שבביצועיה הקוליים.
בהמשך בוצע השיר על ידי אמנים רבים נוספים, ועל פי נתוני אקו"ם יש לו מעל ל-120 גרסאות שונות.
הזמרת האיטלקית-בלגית לארה פביאן ביצעה אותו בעברית כמה פעמים, ובעקבות זאת נשמעו קריאות בלבנון להחרימה.
את חורשת האקליפטוסים שעליה נכתב השיר נטעו בכנרת ראשוני היישוב, והיא סיפקה צל לילדי כנרת ודגניה.
השורה "מעבר לירדן רעמו התותחים" נוגעת ככל הנראה לקרב בדגניה, הקיבוץ הסמוך לקבוצת כנרת, שמה שמפריד ביניהם הוא הירדן.
השורה "וריח המלוח על המים" עוררה ביקורת בוטנית לאור העובדה שלצמח זה אין ריח.
נעמי שמר, שנדרשה לעניין, הסבירה זאת בכך שכאשר שיחי המלוח תלויים ונרטבים על הירדן, הם מעלים בלילה ריח אופייני, שלו קראה "ריח המלוח".
נוסף על כך, לדברי פרופסור אבינעם דנין, לצמח המלוח יש ריח מובחן כאשר מועכים את עליו או את גבעוליו.
ב-1970 אמרה נעמי שמר על "חורשת האקליפטוס":
ב-2008, הוחלט לקרוא לחורשה בקבוצת כנרת, על שמה של שמר.
חורשה או חֹרֶשׁ היא קבוצה קטנה של עצים הגדלים בצפיפות.
לרוב אין בשטח שיחים רבים או צמחים אחרים .
החורשים הטבעיים הם קטנים, שטחם נמדד בדונמים ספורים.
לעומת זאת מטעים מעשה ידי אדם, עשויים להיות קטנים מאוד עד גדולים מאוד, כגון מטעי התפוחים בוושינגטון בארצות הברית או הפרדסים בפלורידה שיכולים להיות עצומים בגודלם.
חורשות אדירות ממדים נקראות יערות.
העצים במרבית החורשות שנטעו על ידי האדם, ניטעו בשורות, ולרוב העצים בהן הם מאותו המין כגון: אקליפטוסים, אלונים, מיני הדרים ועוד.
בראשית היישוב בארץ ישראל ניטעו עצי אקליפטוס רבים, מכיוון שהאמינו כי הם מסייעים בייבוש הביצות שבהן חיים יתושי אנופלס המפיצים את מחלת המלריה ("קדחת הביצות").
חורשת עציון היא חורשת עצי אשל, השוכנת כיום בשכונת יפו ג' בדרום יפו.
החורשה ניטעה בשנות ה-50 של המאה ה-20, באתר אשר שימש את ניצולי כפר עציון למגורים בשנים שלאחר נפילת הקיבוץ ומות רוב מגיניו.
עם התגברות הקרבות סביב גוש עציון במהלך מלחמת העצמאות, פונו ממנו הנשים והילדים למנזר רטיסבון בירושלים ובהמשך הועברו לפתח תקווה.
ב-13 במאי 1948 נכנע כפר עציון ללגיון הירדני.
חלק ממגיניו נהרגו תוך כדי קרב ורוב האחרים נורו למוות לאחר הכניעה, במהלך מה שנודע לימים כטבח כפר עציון.
בחודש ספטמבר 1948 הובאו נשות וילדי כפר עציון ומעט הגברים שנותרו בחיים משום ששהו בעת הקרבות מחוץ לכפר, אל שכונת גבעת עלייה (ג'בליה) שבדרום יפו (כיום יפו ג').
הם שוכנו בקבוצת בתים בני קומה אחת או שתיים ששימשו את הצבא הבריטי ואשר שכנו סביב רחבה גדולה, שזכתה בפי המתיישבים לשם "החצר הגדולה".
המתיישבים המשיכו וניהלו במקום חיי שיתוף קיבוציים עם מטבח משותף וחינוך משותף לילדים הצעירים, והקימו בית כנסת הניצב על תילו גם כיום.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו התושבים לעבור למקומות מגורים אחרים, בין היתר לניר עציון ולקבוצת יבנה.
במקום ניטעה חורשת עצי אשל, ואחרוני התושבים עזבו את האתר אחרי מלחמת ששת הימים, ושבו לקיבוץ כפר עציון שהוקם מחדש.
בשנת 1998 התגלו תולדות המקום לסופר עופר רגב, מנהל מחוז תל אביב במועצה לשימור אתרים, ביוזמתו של רגב, נרתם אדריכל הגנים שמואל גילר לעיצוב החורשה שזכתה בשמה הנוכחי.
בכניסה לחורשה ניטע עץ אלון, סימלו של גוש עציון, ולידו תכנן שמואל גילר, לפי עצתו של שילה גל, מילדי כפר עציון, סוכה המנציחה את סוכת הלימוד של הקיבוץ.
חורשיט אהמט פאשא או חורשיד אחמד פאשא (המחצית השנייה של המאה ה-18 באזור הקווקז – 30 בנובמבר 1822 בלאריסה) היה איש צבא עות'מאני ממוצא גאורגי, וזיר גדול (סדראזאד) של האימפריה העות'מאנית בשנים 1812–1815.
נולד באזור הקווקז, סבורים כי היה בן של כומר, ממוצא גאורגי.
בנעוריו נלקח לקושטא, הועבר לדת האסלאם וגויס לחיל היניצ'רים.
התחבב על הסולטאן מהמוט השני ועלה בהדרגה בהיררכיה הפוליטית-מנהלית והצבאית.
אחרי פינוי מצרים על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה בשנת 1801, התמנה אהמט פאשא לראש העיר אלכסנדריה.
בשנת 1804 היה למושל מצרים בדרגת וזיר בתמיכת הממלוכים ושכירי החרב האלבנים.
פעמיים כרת ברית עם מוחמד עלי שהפך באותה תקופה לאחד המפקדים הבולטים במצרים.
בהמשך הוא יצר קשרים עם הנציג הדיפלומטי של בריטניה ופעל להרחקתו של מוחמד עלי ולוחמיו האלבנים ממצרים, בעזרת הבאת כוח של 3,000 "דלי" ("משוגעים") הכורדים מסוריה.
אולם מעללי החיילים האלה רק הגבירו את זעם התושבים נגד חורישט פאשא ושלטונו השרירותי.
מוחמד עלי שכבש את אהדת האוכלוסייה זכה לגיבוי חכמי הדת (עולמא) וראשי הגילדות בקהיר.
ב-19 במאי 1805 הוא הטיל מצור על חורשיט במצודה של קהיר.
חורשיט פאשא הפגיז את העיר מתוך המצודה, בעוד מוחמד עלי הפגיז בחזרה מעל גבעה.
כשהגיע שליח מאיסטנבול עם הוראה לעזוב את קהיר ולהתפנות לאלכסנדריה, סירב חורשיט לעשות כן באומרו שמונה רשמית על ידי חאטי-שריף של הסולטאן.
ניסה לקרוא לתגבורות אך אלו הובסו על ידי מוחמד עלי, שהצליח להשיג מידע על התכתבויותיו וקשריו.
אחרי הגעתו למצרים של אדמירל הצי העות'מאני, קבודן פאשא, כאשר ראה במו עיניו פירמאן של הסולטאן שמינה את מוחמד עלי למושל, נכנע חורשיט פאשא ב-3 באוגוסט 1805 והסכים לעזוב את המצודה.
הסולטאן מצא לו תפקיד חדש כמושל של סלוניקי.
אחרי שירות בצי העות'מאני, שימש חורשיט אהמט פאשא מושל (ואלי) של סלאניק, מוחפיז של ניש, מושל מוראה (בפלופונסוס, בטורקית:מורה) ומפקד הכוחות (סראסקר) בסופיה ומושל רומליה.
במרץ 1809 נשלח הפאשא לסרביה כדי לדכא את המרד של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'.
הוא הצליח תוך קרבות קשים למנוע את שחרורה של ניש על ידי הסרבים והביס את כוחותיו של סטבאן סינג'ליץ' בקרב צ'גארסקה.
ב-1810 נחל בקרב ורברין תבוסה מידי כוחות סרבים והגדוד הרוסי בפיקודו של יוסיף אורורק.
התקדם בהמשך עד לשפך של מורבה אך נאלץ לעבור לחזית הבולגרית-ולאכית בעקבות חידוש הקרבות שם עם הצבא הרוסי.
בעיר ניש נמצא עד ימינו מגדל (צ'לה קולה – Ћеле Кула) שהיה במקור בנוי באמצעות 952 מגולגולות של מורדים סרבים שנהרגו בקרב צ'גאר ב-1809. המגדל בגובה 4 מטר, מיוחס להורישט פאשא.
בראש המגדל עומד לפי המסורת, גולגולתו של המנהיג הסרבי סינג'ליץ' עצמו.
ב-5 בספטמבר 1812 חורשיט אהמט פאשא התמנה לווזיר גדול של האימפריה העו'תמאנית על ידי הסולטאן מהמוט השני.
גם אחרי מינוי זה פעל בסרביה כמפקד עליון (סראסקר) והשלים את דיכוי המרד על ידי כיבושה מחדש של בלגרד באוקטובר 1813 כשעמד בראש צבא בן 80,000 לוחמים.
באותה שנה התמנה גם כמושל האליט של בוסניה ובתוקף תפקיד זה נאבק בהצלחה גם נגד המרד הסרבי השני שבראשות מילוש אוברנוביץ'.
במו"ם עם מילוש אוברנוביץ' היה חורשיט פאשא יותר נוקשה מעמיתו, עלי פאשא מאראשלי שהסכים לכינון הנסיכות הסרבית בחסות עותמאנית.
בעקבות מרד היניצ'רים ב-1815 הודח חורשיט אהמט מתפקידו כווזיר גדול, אך המשיך למלא תפקידים חשובים בהיררכיה המנהלית והצבאית.
הוא שימש שוב בתפקידי מושל: בבוסניה, סלוניקי, קוואלה, אנטוליה, חלב ושוב במוראה (פלופונסוס).
הניצחון על עלי פאשא והמאבק במרד היווני
בנובמבר 1820 קיבל את תפקיד המושל של פלופונסוס (Mora valisi) שמושבו בטריפוליצה אך לא הספיק לשהות שם זמן רב מפני שבינואר 1821 נשלח כ"סראסקר" להחליף את אסמאעיל פאשא בראש המאבק נגד הפאשא המורד של יואנינה עלי מטפלנה.
לפני שפנה צפונה, כבר הגיעו לאוזניו שמועות על אפשרות של מרידה בקרב יווני פלופונסוס.
עם זאת פגישתו עם משלחת של נכבדים יוונים ב-8 בנובמבר 1821 הרגיע את חששותיו.
ב-6 בינואר 1821 חורשיט יצא לדרך.
השאיר מאחוריו בטריפוליצה את סגנו, הקיימקאם מהמט סאליח בראש חיל מצב של 1,000 אלבנים מוסלמים וגם את אשתו, הרמונו וחלק מאוצרו.
במרץ 1821 בעת שצבאו הטיל מצור על יואנינה, נודע לו על פריצת המרד בפלופונסוס שהיווה תחילת מלחמת העצמאות היוונית.
חורשיט פאשא המשיך לפקד אישית על המלחמה ביאנינה והורה לעוזריו, עומר וריוניס ומהמט קסה פאשא לדכא את המרד שפרץ ברומליה המזרחית.
באוקטובר 1821 טריפוליצה נפלה בידי המורדים.
אחרי שבנובמבר 1821 הטיל מצור על מבצרו של עלי פאשא בזטריזה, בינואר 1822 הצליח חורשיד פאשא להתגבר על יואנינה ולהוציא להורג את עלי פאשא.
נשותיו וסגנו שוחררו באפריל 1822 תמורת כופר.
באביב אותה שנה פיקד חורשיט פאשא על כמה מתקפות נגד תושבי סולי שעיכבו אותו במסע בחזרה למוראה.
במאי נכשל במתקפתו בתרמופילה ביוני 1822 הוא הטיל על עומר וריוניס, הפאשא החדש של יואנינה, לפקד על הפעולות הצבאיות במערב יוון וב-17 ביוני נסע דרך טריקלה ללאריסה על מנת לאסוף שם צבא בן 20,000–30,000 לוחמים מגויסים ברומליה ובולגריה במטרה לפלוש אל פלופונסוס ממזרח.
בראש הכוחות האלה הוא מינה את מהמוט פאשא מדראמה, המכונה "דרמלי פאשא".
כוחותיו צעדו דרך ליבדיה, עברו את תרמופילה, הפעם בלי שיתקלו בהתנגדות, וכבשו את קורינתוס.
אולם על יד לאריסה שלוש פעמים לוחמיו נהדפו בחזרה על ידי המורדים בפיקודו של אוליסס.
החיילים טורקים בפיקודם של וריוניס ודראמלי סבלו ממחסור קשה במזון ונחלו מכות קשות מצד היוונים.
לפי מקורות אחדים באותם ימים היה חורשיט פאשא חולה מאוד ונאלץ להפקיד את כל הפיקוד בידי יריבו הצעיר בסוף יוני הצליחו המורדים של קולוקוטרוניס לנתק את הקשר בין הטורקים בתסאליה ובין צבאו של חורישט.
ב-26 בנובמבר 1822, בעת שהותו במטה בלאריסה (ינישהיר-אי-פנר), שם חורשיט אהמט פאשא קץ לחייו על ידי רעל ובכך הקדים את שליח התליין (קפיג'י באשי) מטעם הסולטאן שהגיע לשם על מנת להורגו.
הוא היה לווזיר הגדול היחיד בתולדות האימפריה העות'מאנית שהתאבד.
לגבי מותו קיימות לפחות שתי גרסאות.
לפי אחת מהן האשימו אותו בשדידת אוצרותיו של עלי פאשא טפלנה ונידון על ידי הסולטאן לבחור בין הוצאה להורג ובין התאבדות.
האשמות אלה היו תוצאות תככיו של יריבו המר של חורשיט, יועץ הסולטאן, חאלט אפנדי.
לפי גרסה השנייה, הוא שם קץ לחייו בעקבות כישלון שני המהלכים הצבאיים שתכנן נגד המורדים היוונים – המתקפה של עומר וריוניס נגד המצור על מיסולונגי והמתקפה של דרמלי פאשא בפלופונסוס.
לדעת היסטוריונים אחדים היעלמותם של עלי פאשא טפלנה ושל חורשיט אהמט פאשא גרמה לווקואום במנהיגות העות'מאנית מול המורדים היוונים.
1995 – שמו מוזכר בסרט היווני "האוצר האבוד של חורשיט פאשא" (Ο χαμένος θησαυρός του Χουρσίτ Πασά), סרט קומדיה והרפתקאות של הבמאי סטברוס ציוליס
חורשת אוסישקין (מכונה גם "יער אוסישקין") היא חורשת עצי אקליפטוס הנמצאת על הגבול בין כפר סבא להוד השרון, סמוך לבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין.
בנובמבר 2022 בעקבות ועדת גבולות שהתבצעה על ידי משרד הפנים, שטח החורשה הועבר מהוד השרון לכפר סבא יחד עם שטחים נוספים, לאחר שבמשך שנים חורשה זו גבלה בין שתי הערים.
חורשת אקליפטוסים שנקראה ע"ש של פרץ פסקל, אגרונום שעסק בתחילת המאה ה-20 ברכישת קרקעותיה של כפר סבא.
יחד עם יצחק שיינפלד נטעו כאן חורשת אקליפטוסים.
בעת מלחמת העולם הראשונה ב-1917 גירשו הטורקים את תושביה של תל אביב.
רבים מהם הגיעו לכפר סבא ובחורשה זו נאלצו לגור בסוכות שבנו מענפי העצים.
מפורסמים ציוריו של נחום גוטמן של החיים אז בחורשה.
רבים מהאקליפטוסים נכרתו בזמן המלחמה על ידי הצבא הטורקי הנואש לחומר גלם.
שנים לאחר מכן נבנה בסמוך בית ספר "אוסישקין" ושם החורשה שונה בהתאם.
קבלת מגורשי תל אביב יפו
בראשית חודש ניסן תרע"ז, כשהכינו האנגלים את התקפתם הראשונה על ארץ ישראל, הוציא ג'מאל פחה פקודה לאמור:
"כל הנתינים העות'מאנים שאינם בני דת מוחמד וכל היהודים בלי הבדל נתינות חייבים לעזוב את יפו ואת המושבות אשר מדרום לה".
לאחר השתדלות רבה נדחתה פקודת הגירוש על בני המושבות לזמן בלתי מוגבל.
אולם הפקודה בדבר גירוש יהודי יפו ותל אביב נשארה תקפה והוצאה לפועל באכזריות רבה בעצם הימים האחרונים שלפני חג הפסח תרע"ז.
פתח תקווה וכפר סבא היו בתחום נפת טול-כרם ומחוז שכם ודינן היה כדין צפון הארץ.
על כן יצאו הגולים לכפר סבא ולפתח-תקווה.
רוב הגולים הגיעו לפתח-תקווה ולכפר סבא והתגוררו שם בתנאים של מחנה, כי לא היו די בתים.
את ארוחותיהם בישלו בתנורי טיט, שבנו במו ידיהם.
פנינה שיינפיין, תושבת כפר-סבא באותם ימים, מספרת:
הפליטים שהו בכפר-סבא במשך למעלה מ-9 חודשים.
ביוזמת ועד ההגירה, שהוקם על ידי המגורשים, ובראשו עמדו מאיר דיזנגוף, מנחם יצחק קליונר ואחרים, אורגן בחורשת אוסישקין, שבכפר סבא, בית ספר בסוכות לילדיהם הרבים של הפליטים, וכן לילדיהם המעטים של המקומיים.
הלימודים נמשכו עד סוף שנת הלימודים, ובסופה נערכה חגיגת סיום בהשתתפות כל תושבי המושבה והפליטים.
ארנון, בירך את הילדים, שיזכו לבוא ולבקר בחורשה את מקום בית-ספרם בכפר סבא הגדולה והרחבה, אשר יהיו בה בתים למאות ותושבים לאלפים.
העובדה שהמגורשים היו במקום כה קרוב לעירם הייתה למטרד בעיני אנשי השלטון.
לגרש את המהגרים הלאה לא יכלו, כי הידיעות על האכזריות שבה בוצע הגירוש הועברו על ידי מחתרת ניל"י למצרים, ומאיסטנבול באה הפקודה הדחופה למצביא ג'מאל פחה לשפר את היחס כלפי המהגרים ולהקל עליהם את החיים.
לפי פקודתו הראשונה נמצאה כפר סבא מחוץ למחוז הגירוש ולא היה לו נימוק להרחיב את תוקף פקודת הגירוש גם על כפר סבא, אך בתוך גבולות החוק השתדלו אנשי השלטון להציק לגולים ככל האפשר.
אחד האמצעים לכך היה חיפוש אחרי "פרארים" – משתמטים מהשירות בצבא – אף כי לפי החוק העות'מאני לא חלה חובת גיוס על הגולים.
מדי פעם באו חיילים טורקים למושבה, ולקחו איתם את כל הגברים שהצליחו למצוא לבית הסוהר בטולכרם.
הנשים והטף במושבה חיו בפחד שמא הגברים נלקחים מכפר סבא, על מנת שיוכלו הערבים מקלקיליה לפשוט על המושבה.
כדי להינצל מהחיפושים והמאסרים הונהג, שאיש אחד יעמוד תמיד על המשמר בסוכה שליד היער, על ראש הגבעה, ויסקור במשקפת את הדרך מקלקיליה.
ואם יראה מרחוק חיילים באים, יסיר מעל הסוכה את הסמרטוט הלבן, שהיה תלוי מעליה.
כשראו את הסמרטוט נעלם היו כל חייבי הגיוס בורחים אל הכרמים.
ב-4 בדצמבר 1996, נרצח אסף שטיירמן ביער (חורשת אוסישקין) על גבול כפר סבא-הוד השרון, על ידי רעי חורב וסיגלית חיימוביץ', בנוכחותה של ליהי גלוזמן.
הרצח התבצע באמצעות דקירות פגיון, מכות אבן, וחניקה.
שלושתם היו בני 17 באותו הזמן.
הרצח נותר בלתי מפוענח במשך ארבע שנים, עד שבדצמבר 2000 פנתה אשתו של רעי חורב, סנדרין בר דוד, למשטרה, והתלוננה על תקיפה מצד בעלה, וסיפרה כי גם התוודה בפניה על הרצח שביצע.
חורב נידון למאסר עולם, ושנה מאוחר יותר נידונה חיימוביץ' ל-24 שנות מאסר, זאת על אף היותם קטינים בעת ביצוע המעשה.
סלילת כביש 531 וצמצום שטח החורשה
בסוף שנת 2002, החלה סלילתו של כביש 531, שעובר במרכז החורשה.
סלילת הכביש גדעה כמחצית משטחה של החורשה והפרידה אותה לשתי חורשות נפרדות, מצפון ומדרום לכביש.
בשנת 2018, אושרה גדיעתם של 170 עצים בחורשה, לטובת בניית רמפה חדשה בין מחלף תל חי למחלף סוקולוב.
בעקבות עבודות הסלילה נפגעו עצים רבים נוספים, ועצים רבים אחרים התייבשו.
בעקבות כך הסכימו עיריית הוד השרון, מחלקת גנים ונוף בעיריית כפר סבא, משמר האילנות בכפר סבא והבעלים של השטח, לפעול לשיקומו.
ב-31 בינואר 2020, נערכו נטיעות ראשונות בחורשה לאחר שנים רבות, וכן הוכנה תוכנית לשיקום היער.
חורשת אי הילדים נמצאת בלב מטעי קיבוץ פלמ"ח צובה בהרי ירושלים, ומהווה מתחם פעילות אתגרית וחינוכית המוקדש ומונגש לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים.
החורשה הוקמה בשנת 2008 על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ, ומופעלת החל משנת 2009 על ידי חברי וחברות שנת השירות המשימתית בקיבוץ ובסיוע בני נוער ובוגרים מתנדבים חברי הקיבוץ.
חורשת אי הילדים מונגשת לכיסאות גלגלים וקביים ומפעילה מתחמי פעילות חווייתית-אתגרית-חינוכית לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים, הסובלים ממוגבלות פיזית בשל מחלות כגון שיתוק מוחין, ניוון שרירים ועוד.
הפעילות בחורשה נועדה לאפשר לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים לחוות חוויות ספורט וחיבור לאדמה ולטבע, אשר לרוב אינן מתאפשרות להם, ולהוות כלי למתן שוויון הזדמנויות לאוכלוסיות מיוחדות להשתלבות בחברה הישראלית.
החוויות בחורשת אי הילדים כוללות, בין היתר, משחק כדורגל לכל דבר, הנאה מקרוסלה ענקית ואפיית פיתות בטאבון - כולם נבנו מתוך מחשבה על בעלי ובעלות צרכים מיוחדים והונגשו בהתאם.
"חורשת אי הילדים" מספקת פעילות חווייתית, אתגרית וחינוכית למעל 500 ילדים וילדות בעלי צרכים מיוחדים בשנה.
הפעילות בחורשה נעשית בהתנדבות על ידי חברי שנת השירות המשימתית על שם תא"ל אברהם ארנן בקיבוץ פלמ"ח צובה ובהובלת צוות ההדרכה של שנת השירות וחברי עמותת "ברכת הרעות" שהוקמה על ידי חקלאים מענף המטעים בקיבוץ.
בנוסף לפעילות זו, מפעילה ומפתחת עמותת "ברכת הרעות" פרויקטים נוספים ומגוונים למען בעלי ובעלות צרכים מיוחדים כגון נגרית פטיש ולב, קפה שווה, מחנה פלמ"ח ובעתיד גם בית ספר ייחודי לבני ובנות נוער מוכשרים אשר מתקשים למצוא את מקומם במערכת הקיימת.
חורשת אי הילדים מנציחה את זכרם של יואב איילון, צחי זק וירון יוגב, בני הקיבוץ אשר נפלו במהלך שירותם הצבאי בצה"ל.
הפעילות בחורשה והפעלתה משלבת בין תרומה ומעורבות חברתית, הנגשת פעילויות וטבע לבעלי ובעלות צרכים מיוחדים, התנדבות במסגרת שנת שירות ומפגש בין האדם לאדמה, מהיסודות עליהם מושתת קיבוץ פלמ"ח צובה .
חוש חש והחושחשים היא סדרה בת של חוש-חש הבלש בת 2 עונות ו-52 פרקים, ששודרה בערוץ YTV בצרפת וערוץ ג'טיקס בקנדה וישראל בשנת 2003.
זו הייתה סדרת הבת היחידה של "חוש-חש הבלש" ששודרה בישראל וגם בגרסה עברית.
חוש-חש הבלש (עפרון אטקין): בלש מפוזר, מגושם ולא-יוצלח שבסדרת הבת החדשה הושתלו בגופו מספר גאדג'טים חדשים, ביניהם קסדה אדומה עם מדחף הליקופטר.
קרן (דון לני גבאי): אחייניתו של חוש-חש שבסדרת הבת היא בוגרת יותר, מחליפה את מוח הכלב שלה לפתרון התעלומה, בגרסה עברית נקראת "פני".
פידג'ט ודיג'ט (יהויכין פרידלנדר וצביקה שוורצברג): רובוטים שקרן בנתה שנקראים החושחשים אשר מחליפים את חוש-חש, פידג'ט הוא כתום ודיג'ט הוא כחול.
ד"ר רשע (קובי אשל): מנהיג ארגון פשע אכזרי.
הנבל הראשי בסדרה, בגרסה עברית קוראים לו "ד"ר קלו".
קולונל שפמצ'יק (יורם יוספסברג): הבוס של חוש-חש אשר מחליף את המפקח שפמון.
גנרל סר (לירון ברנס): הבוס של קולונל שפמצ'יק, מביא רק לחוש-חש את המשימה במקום הקולונל.
השוואה של עלילת הסדרה לעלילת הסדר המקורית
עלילת הסדרה הייתה שונה בהרבה מעלילת הסדרה המקורית ועלילת שלוש סדרות הבת האחרות של חוש חש הבלש:
קרן מחליפה את מוח, אשר משתתף רק בחלק מהפרקים תפקיד של עוזר.
חוש-חש הבלש היא סדרת הנפשה ממוחשבת המשמשת כאתחול לסדרה בעלת אותו שם.
הסדרה הופקה על ידי Teletoon ו-DHX Media, ושודרה במקור בערוץ Cartoon Network האמריקאי בשנת 2015.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים, החל משנת 2015 עד 2017. בשנת 2021 הסדרה דובבה מחדש לעברית והחלה להיות משודרת בערוץ ג'וניור.
חוש-חש הבלש: בלש מפוזר, מגושם ולא-יוצלח שבגופו הושתלו אביזרים ביוניים רבים המכונים גאדג'טים.
דובב על ידי גדי לוי בדיבוב של ערוץ הילדים, ועל ידי יובל בינדר בדיבוב של ג'וניור.
בסדרה החדשה עכשיו היא בת 17 והיא משתמשת במחשב הולוגרמה בעזרת הידיים שלה, שהיא פגשה את טאלון היא התאהבה בו אבל מאז שהיא גילתה שהוא רשע והיא עוזרת לדודה חוש חש להילחם במזימות שלו, אם כי עדיין יש ביניהם סימני חיבה כלשהם.
דובבה על ידי שירה נאור ולורן סביר בדיבוב של ערוץ הילדים, ועל ידי אור אלטמן בדיבוב של ג'וניור.
ד"ר רשע (יורם יוספסברג בדיבוב של ערוץ הילדים): הנבל הראשי בסדרה.
בתחילת הסדרה היה תקוע בקוטב הדרומי ואחיינו טאלון עזר לו להחזיר את היד הביונית שלו.
דובב על ידי יורם יוספסברג בדיבוב של ערוץ הילדים, ועל ידי דייוויד זיסקינד בדיבוב של ג'וניור.
המפקח שפמון: הבוס של חוש-חש.
בסדרה החדשה מביא לחוש חש בתחילת כל פרק מודעת הולוגרמה ולאחר שחוש חש קורא את המודעה היא מתפוצצת על המפקח.
דובב על ידי גלעד קלטר בשני הדיבובים.
פרופסור וון סליקסטיין: פרופסור אשר ממציא לחוש חש טכנולוגיה מתקדמת.
דובב על ידי ערן מור בדיבוב של ערוץ הילדים, ועל ידי גילן שחף בדיבוב של ג'וניור.
טאלון: אחיינו המרושע של ד"ר רשע העוזר לו לשלוח סוכני רשע שונים ולהשתלט על העולם, טאלון התחזה לבחור נחמד כדי שקרן תאהב בו אבל שקרן גילתה שהוא רשע חוש חש עוזר לה להילחם בו וגם בדודו ד"ר רשע, לעומת זאת יש בינו ולבין קרן עדיין סימני חיבה.
דובב על ידי דן קיזלר בדיבוב של ערוץ הילדים, ועל ידי ברק ברויטמן בדיבוב של ג'וניור.
חוֹרֵשְׁת סַבְּזִי או קוֹרְמֶה סַבְּזִי / שָׂאבְּזי (בפרסית: خورشت سبزی או قورمه سبزی) הוא תבשיל ירקות ובשר הנחשב למנת הדגל במטבח האיראני.
תבשיל חמצמץ אשר רכיביו הם ירקות ירוקים טריים ומיובשים המתבשלים יחד עם בשר בקר ושעועית אדומה בבישול ארוך.
את התבשיל נהוג לאכול באירועים מיוחדים ובשבתות (אצל היהודים), ונהוג להגישו עם אורז לבן.
'חורש' פירושו תבשיל, 'סבזי' פירושו ירק.
החורשט משלב סוגי בשר שונים עם פירות או ירקות, בהתאם למצאי העונתי.
בדרך כלל הבישול ייעשה על להבה נמוכה ולמשך זמן רב.
בחלק מהערים בפרס שם התבשיל נהגה בצורה שונה ונקרא "גורמה סבזי" או "חורמה סבזי".
המטבח הפרסי ידוע כעשיר בירקות ובעשבי תבלין.
האוכל הפרסי השפיע על מטבחים ממדינות שכנות כגון טורקיה, יוון והודו, ומטבחים אלו אימצו תבלינים וטעמים מפרס כגון אורז מתובל, מילוי ירקות באורז ובישול בבשר.
גם הבישול הפרסי הושפע ממדינות אלו, ואל המטבח הפרסי נכנסו יוגורט (מיוון), כדורי בשר וקפה (מטורקיה).
המטבח הפרסי נחשב כמטבח בריא היות שהוא מכיל ירקות רבים וחלבונים, ופחות שומן וסוכר.
בדרך כלל בישול פרסי לא יכיל טיגון עמוק או שימוש במוצרים מעובדים.
עיקר התבשילים מכילים חומרי גלם בצורתם הטבעית- ירקות, פירות, עשבי תבלין, נתחי בשר ועוף.
השימוש בירקות טריים ועונתיים מעניקים לאוכל הפרסי יתרונות בריאותיים, ויטמינים ומינרלים.
גם התבלינים השמישים במאכלים הפרסיים, כדוגמת כורכום, נענע וכמון בהם נעשה שימוש בתבשילים רבים, ידועים כנוגדי חמצון וכמונעי מחלות.
המאכלים הפרסיים נוצרו על בסיס המצרכים הזמינים בפרס.
עשבי תיבול כדוגמת פטרוזיליה, ריחן, עלי חילבה ונענע, למשל, היו זמינים ובשפע רב.
בעת ההגשה שולחן פרסי אופייני כולל קערה ובה ירק מכל הסוגים בצורתם הטרייה; לרבות צנונים, בצל ירוק ומלפפונים, המוגשים למרכז השולחן.
ישנן גרסאות שונות של מתכונים לתבשיל, השינויים קשורים למצאי הירק הקיים ולהעדפה אישית.
רוב הגרסאות זהות והשינויים מינוריים.
אל התבשיל מתווספים התבלינים הידועים במטבח הפרסי - כורכום, כמון, לימון, מלח ופלפל שחור.
הבישול מתחיל בדרך כלל בטיגון הבצל עם קוביות הבשר, הוספת הירק הקצוץ והשעועית האדומה ולבסוף תבלינים.
הנזיד מתבשל זמן רב עד לריכוך הבשר וקבלת תבשיל סמיך בעל צבע ירוק כהה.
ייחודיות רכיבי התבשיל במטבח הפרסי
מדובר בבישול הממעט בטיגון וממעט בחומרים משמרים ובתוספים שאינם טבעיים.
בדרך כלל מדובר במאכלים המתבשלים לאורך זמן.
בהשוואה לזני שעועית בהירים השעועית האדומה (כמו השחורה) עשירה בנוגדי חמצון ונחשבת למסייעת בהתמודדות עם מחלות סוכרת וסרטן של מערכת העיכול.
הפרסים נהגו לייחס לירקות המתבשלים בתבשיל זה ובתבשילים אחרים גם תכונות ריפוי.
חלק מתכונות אלו משמשות לצורך ריפוי ברפואה האלטרנטיבית.
כך למשל האמינו כי שימוש בכורכום מונע מחלות דלקתיות ונוגד חימצון (יש המעניקים לו גם סגולות כמונע גידולים סרטניים).
גם כמון ידוע כאחד התבלינים החשובים בבישול הפרסי, וידוע כמקל על כאבים בקיבה ואנמיה.
בבישול הפרסי בכלל נעשה שימוש רב בתבלינים אלו, ובחורשט סבזי בפרט.
המנה הוגשה לראשונה בחלל בידי האסטרונאוטית האמריקנית יסמין מוגהבלי (Jasmin Moghbeli).
חורשים בבוץ הוא אלבום האולפן המשותף הראשון של הראפרים הישראלים לוקץ' וסגול 59 (בתור "סדרני העבודה"), האלבום יצא לאור ב-21 בדצמבר 2018 בהפקתם של סגול 59 ואורי שוחט.
חוש-חש הבלש: הסרט הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי, מסוגת קומדיה, אקשן והרפתקאות, אשר מבוסס על סדרת ההנפשה "חוש חש והחושחשים".
הסרט בוים על ידי מייקל מליאני, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא הראשון בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-6 באוקטובר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית.
עלילת הסרט מתרחשת מספר שנים לאחר עלילת הסדרה "חוש-חש הבלש", ניתן להסיק זאת לפי התבגרותה של קרן, האחיינית של חוש-חש.
בסרט, חוש-חש נאלץ להיפרד מהרכב האהוב שלו, אשר מתחיל להראות סימני עייפות.
במקום רכבו הקודם, חוש-חש מקבל מהבוס שלו, המפקח שפמון, מכונית חדשה המצוידת בטכנולוגיות חדישות.
תוך כדי, בלש חדש אשר לא נראה מעולם, מחליף את חוש-חש כגיבור העיר, דבר הגורם לו לקנא.
מוריס לאמרץ' - חוש-חש הבלש
בריאן דראמונד - ד"ר רשע
ג'ים בירנס - המפקח שפמון
דיבוב הסרט בעברית נעשה על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
אף על פי שעיצובי הדמויות בסרט זהים לסדרת הטלוויזיה, SIP Animation, האולפן שעיצב את הדמויות בסדרה, לא היה מעורב בהפקת הסרט.
"חורשת הסרנים" היא חורשה שהוכרזה לזכר שישה קציני צה"ל בדרגת סרן, בוגרי המחזור הראשון של הפנימייה הצבאית תל אביב שליד הגימנסיה העברית "הרצליה", שנפלו בקרבות במלחמת יום הכיפורים.
החורשה ממוקמת ביער הפנימייה הצבאית תל אביב, בין צומת נחשון לצומת הר טוב והיא מהווה חניון ביער אשתאול של קק"ל (פארק יצחק רבין).
בקיץ 1965 נפתחה פנימייה צבאית נוספת לזו שליד בית הספר הריאלי בחיפה – היא הפנימייה הצבאית (לפיקוד) תל אביב שליד הגימנסיה העברית "הרצליה".
בקיץ 1969 הסתיים מחזור א', המחזור הראשון של פנימייה זו שנקרא "פלוגת נגב".
במסדר הסיום של מחזור זה, שהתקיים ב־22 יולי של אותה שנה, נכחו ראש הממשלה הגב' גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין ומפקדה הראשון של הפנימיה ומייסדה ברוך לוי.
הימים היו ימי מלחמת ההתשה, ופעילותו של מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס הייתה בעיצומה, וקהל עיתונאים רב מהארץ ומחו"ל הגיע למסדר הסיום בציפייה להצהרה מדינית מפי רוה"מ.
תקוות העיתונאים נכזבה, ורוה"מ הסתפקה ב"ברכה אימהית" לבוגרים שישמרו על עצמם.
למסדר הסיום התייצבו 29 בוגרי המחזור, כולם מוסמכים כבר כמפקדי כיתות (מ"כים) חי"ר, לאחר שהתחילו אותו 4 שנים קודם לכן 80 שוחרים.
4 שנים מאוחר יותר, בעת פרוץ מלחמת יום הכיפורים, נמנו רוב בוגרי המחזור על שדרת מפקדי הפלוגות הסדירות של צה"ל: בחיל השריון, בחיל הרגלים והצנחנים ובחיל התותחנים.
מיעוטם שירתו בצוותי האוויר של חיל האוויר ובחיל המודיעין.
ביום 3 אוגוסט, 1975, שש שנים (פחות יום) מיום גיוסם לצה"ל, נחנכה חורשת הסרנים במעמד המשפחות ואורחים נוספים.
מדובר בחורשה שהייתה קיימת כבר, ועציה ניטעו בשנת 1951, שנת לידתם של השישה.
זו הסיבה העיקרית שבגינה נבחרה דווקא החורשה הזו ביער אשתאול.
חורשף (שם מדעי: Atractylis) הוא סוג במשפחת המורכבים.
תפוצתו תחומה לאזור אגן הים התיכון (דרום אירופה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והאיים הקנריים).
בישראל מצויים שבעה מינים: חורשף מצויץ, חורשף השבכה, חורשף חום-קשקשים, חורשף נאה, חורשף צהוב, חורשף קטן-קרקפות וחורשף מצרי.
חורשות את הלילה הוא סרט קומדיית התבגרות אמריקאי משנת 2019 בבימויה של אוליביה ויילד, ובכיכובן של ביני פלדסטין וקייטלין דיוור.
הבכורה העולמית התקיימה ב-10 במרץ 2019 במסגרת פסטיבל SXSW, והסרט יצא לבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-24 במאי 2019, ובישראל – ב-30 במאי באותה שנה.
הסרט עוסק בתופעת התיוג הרווחת בבתי ספר, ובמשמעות של נאמנות ומעילה באמון בגיל הנעורים.
במרכז העלילה שתי חברות טובות ביותר , "חרשניות" שהקדישו את כל זמנן להצטיינות לקראת לימודים גבוהים, ובלילה שלפני טקס סיום הלימודים, הן מנסות לחוות את מה שהחמיצו במהלך שנות בית הספר התיכון, ולהתנער מסטריאוטיפ ה"תלמידות החכמות והמשעממות" שדבק בהן.
בסולם סיווגי הצפייה של איגוד הסרטים של אמריקה , קיבל הסרט סיווג "R" (Restricted) הממליץ על הגבלת צפייה מתחת לגיל 17 בהשגחת מבוגר.
זאת, לאור תוכן מיני, שפה בוטה, וצריכת סמים ומשקאות אלכוהוליים על ידי בני נוער.
הסרט נחשב לתוצר של תרבות ה-Woke האמריקאית, בשילוב אידיאלים פמיניסטיים, באמצעות הבלטת דמויות ראשיות שאחת מהן שמנה, ושנייה – קווירית.
בלוס אנג'לס, מולי ואיימי (פלדסטין ודיוור, בהתאמה) הן חברות נפש המסיימות את לימודיהן התיכוניים.
כתלמידות שהקדישו את זמנן ומרצן להצטיינות, הן ויתרו על חיי חברה ובילויים, ולכן אינן אהודות על חבריהן ללימודים.
מולי התקבלה ללימודי משפטים באוניברסיטת ייל.
איימי היא לסבית שיצאה מהארון אך חסרת ניסיון מיני, מאוהבת בנערה בשם ראיין.
היא התקבלה לאוניברסיטת קולומביה, וכפעילה חברתית, היא נוסעת בקיץ לבוטסואנה, ללמד נשים מקומיות לייצר טמפונים.
ביום האחרון ללימודים, בעוד התלמידים פורקים עול ומשתובבים, השתיים משתדלות להמשיך לשאת באחריות, למורת רוחו של המנהל ג'ורדן בראון.
מולי מדרבנת את איימי לגשת אל ראיין, אך היא מתלעלעת ונבוכה.
בחדר השירותים, מולי שומעת תלמידים מרכלים עליה ולועגים לשקדנותה.
היא מתעמתת איתם ומטיחה בהם שהיא התקבלה ל"ייל", בעוד הם קלי דעת שלא ישיגו דבר, אולם אז מתברר שכולם התקבלו למוסדות השכלה יוקרתיים, או למשרות מכניסות בהיי-טק.
נסערת, מולי לוחצת על איימי לצאת בערב למסיבת סיום שעורך ניק האולנד בבית דודתו, כדי להוכיח לכולם שהן "מגניבות".
הן לא יודעות את כתובת המסיבה, ומולי מזעיקה את ג'ארד בן העשירים, שמסיע אותן דווקא למסיבה מפוארת שהוא עורך על יאכטה.
איש לא הגיע למסיבה של ג'ארד, מלבד ידידתו הפרועה ג'יג'י.
הלומת סם הזיה, ג'יג'י שמחה לדעת שהן יצאו למסיבה בניגוד לתדמית שלהן, מאכילה אותן בתותים, עוגבת על איימי, מתפרעת על הסיפון ולבסוף קופצת בבגדיה מהיאכטה למים.
איימי מבקשת לחזור הביתה, אך מולי מכריזה "מלאלה", מילת קוד מוסכמת המחייבת אותן הדדית להיענות זו לזו ללא תנאי.
הן משיגות כתובת מהנער אלן, ומזמינות הסעה באמצעות יישומון שירות ההסעות "ליפט".
לתדהמתן הנהג הוא המנהל בראון, המסביר להן שהוא עובד כנהג כדי להשלים את הכנסתו.
על מנת להכין את איימי למגע מיני עם ראיין, מולי מראה לה במהלך הנסיעה סרטונים פורנוגרפיים, ובראון משמיע בטעות את הסרטונים ברמקול המכונית.
הוא מוריד אותן בכתובת שמסר אלן, אך מתברר שזהו ביתו של בן-כיתתן ג'ורג', המארח מסיבת פענוח תעלומת רצח .
הן מופתעות למצוא שם את ג'יג'י (מופתעת באותה המידה) המגלה להן שהתותים שהאכילה אותן על היאכטה, היו טבולים בסם איאוואסקה חזק במיוחד.
באותו רגע הסם פועל, והשתיים חוות טריפ רע, שבו הן בובות ברבי חטובות, אך בלי אברי מין ופטמות וללא יכולת לכופף את הגפיים.
איימי דווקא מרוצה מדמותה החדשה, אך מולי מנערת אותה מהטריפ, והן מסתלקות מביתו של ג'ורג'.
איימי שוב מבקשת לחזור הביתה, אחרי שבילו בשתי מסיבות והתנסו בסמים, אך מולי מתעקשת להגיע למסיבה של ניק.
ג'יג'י יוצאת אל המרפסת ומכריזה בקול שמולי מאוהבת בניק, והסלידה של מולי מניק היא בעצם תגובת היפוך.
כעת, איימי נחושה להגיע למסיבה של ניק, למען חברתה.
בוידאו המשודר מהמסיבה, הן רואות ערימת קופסאות פיצה, מאתרות את שליח הפיצה, פולשות למכוניתו ומאיימות עליו שייתן להן את הכתובת.
לבו של האיש נכמר על הילדות המנסות להידמות ל"משפחת מנסון", נותן להן את הכתובת, מטיף להן מוסר ומסלק אותן מהמכונית.
איימי שוכחת את הטלפון שלה במכונית הפיצה.
סוללת הטלפון של מולי עומדת להתרוקן, אך היא מספיקה להזעיק את מורתן מיס פיין, המשבחת אותן על שיצאו לבלות, נותנת להן בגדים שיהלמו את האירוע, ומסיעה אותן למסיבה של ניק, שם הן מתקבלות להפתעתן בחמימות.
מולי וניק מפלרטטים במהלך משחק ביר-פונג, ואילו איימי מבלה מאושרת עם ראיין המפגינה כלפיה חיבה, מה שנראה כהתממשות מאווייהן הרומנטיים.
אולם לאכזבתה של איימי, היא רואה את ראיין מתנשקת עם ניק.
שבורת לב, וכדי למנוע ממולי את ההשפלה, היא מבקשת ממנה לעזוב את המסיבה, אך מולי, שלא ראתה את המקרה, מסרבת למרות הכרזת "מלאלה" של איימי.
בין השתיים מתפתחת מריבה קולנית.
מולי מלינה על כך שאיימי פסיבית שצריך לדרבן אותה, ואיימי עונה שמולי שתלטנית שמכריחה אותה לעשות כרצונה, ומגלה שהיא נוסעת לבוטסואנה לשנה שלימה, ולא רק לקיץ, והסתירה זאת מחשש שמולי תלחץ עליה לא לנסוע.
איימי פורשת לבכות בשירותים, שם היא פוגשת את הופ המקניטה אותה על המריבה "עם האישה שלה".
איימי הפגועה עונה שהופ סתם בחורה מדליקה ורעה שהגיעה לשיאה בבית הספר, וזו מטיחה כנגד איימי שהיא "חיה רעה שלא לוקחת שבויים, ואז בוכה בשירותים, במסיבות".
בעיצומו של הוויכוח, השתיים מתנשקות ומתעלסות על הריצפה, אולם חוסר הניסיון המיני של איימי גורם לה מבוכה, והיא מקיאה על הופ שמסלקת אותה בבושת פנים.
בינתיים, ג'ארד מגיע למסיבה, מתוודה באוזני מולי על אהבתו אליה, ובין השניים מתנהלת שיחת נפש, שבמהלכה הוא מכחיש את השמועה שאביו שכר עבורו זונה כדי שיאבד את בתוליו בגיל 14. מולי מחפשת את איימי, ורואה את ניק מתגפף עם ראיין.
היא מבינה מדוע איימי התחננה לעזוב, אך לא מוצאת אותה ומסתלקת לבדה מהמסיבה.
בדרך, מציעה לה טרמפ אנאבל, המכונה "טריפל איי" (התאחדות מועדוני הרכב, המספקת שירותי דרך לנהגים) , משום שמספרים עליה שהיא עצרה פעם לסייע לשלושה בחורים שנתקעו עם מכוניתם, ומצצה להם.
במהלך הנסיעה, אנאבל מתוודה שהסיפור נכון אך היה חד-פעמי, והיא פגועה בעיקר משום שגם הבנות מכנות אותה כך.
למחרת בבוקר, לפני טקס סיום הלימודים, מולי מתעוררת ומגלה בטלפון שלה, שלמסיבה הפרועה הגיעו שוטרים, ואיימי עשתה פעולת הסחה כדי לאפשר לכולם להתחמק, בעוד שהיא עצמה נעצרה.
מולי שואלת מג'ארד את מכוניתו כדי לבקר את איימי במעצר, והשתיים מתפייסות.
על קיר תחנת המשטרה תלוי קלסתרון של שליח הפיצה, ומתברר שהוא רוצח סדרתי מבוקש.
מולי מוסרת לשוטרים מידע על האיש כנגד שחרורה של איימי, והשתיים מגיעות באיחור לטקס הסיום, שם הן מתקבלות בתשואות.
מולי מנשקת את ג'ארד על במת הנאומים, זונחת את נאום הפרידה הפמיניסטי שהכינה, ונושאת נאום מאולתר ונרגש.
כמה ימים אחר כך, מולי בביתה של איימי, עוזרת לה להתכונן לנסיעה לבוטסואנה.
לבית מגיעה הופ, שהתאהבה באיימי למרות הנסיבות המביכות, מחזירה לאיימי את תחתוניה ששכחה בשירותים במסיבה, נותנת לה את מספר הטלפון שלה, ומספרת שהיא מתכוונת לצאת לשנת תרמילאות מסביב לעולם.
איימי מזמינה את הופ לבקרה בבוטסואנה.
מולי מסיעה את איימי ללשדה התעופה, והן נפרדות בדמעות.
בעוד מולי נוסעת משם, איימי קופצת לפתע לפני המכונית משום שעדיין יש לה שהות עד הטיסה, והן נוסעות להעביר את הזמן באכילת פנקייק.
מולי ואיימי קבעו את מילת הקוד "מלאלה" כסימן מוסכם שפירושו "את חייבת להיענות לכל דרישה שלי, לעשות כל מה שאני דורשת ממך, ולסמוך עלי בכך", במשמעות שגם מי שמכריזה את מילת הקוד, חייבת לומר אותה בכוונה גמורה ומלאה.
הקוד הוא שמה הפרטי של לוחמת זכויות האדם וזוכת פרס נובל לשלום, מלאלה יוספזאי.
הבמאית אוליביה ויילד הסבירה שיוספזאי היא מודל לחיקוי עבור שתי הנערות, ולדמותה יש משמעות מרכזית בחברות האינטנסיבית ביניהן.
ויילד ציינה סצנה מכוננת (סצנת המריבה במסיבה) שבמהלכה הן מגלות שהנאמנות ההדדית לא הייתה מוחלטת, ובשיאה דוחה מולי הכרזת "מלאלה" של איימי, בבחינת שבר בחברות שלהן.
מולי דייווידסון (ביני פלדסטין): נשיאת המחזור ותלמידה מבריקה ומצטיינת, אך שיפוטית, חברתה הטובה ביותר של איימי אנצלר מילדותן.
פמיניסטית אשר בחדרה תלויות תמונות של רות ביידר ומישל אובאמה.
מכיוון שהיא נמנעה מבילויים לטובת לימודים, היא לא מקובלת חברתית, ולכן נחושה בדעה לבלות במסיבת סיום כדי לשנות את תדמיתה.
מולי התקבלה ללימודי משפטים באוניברסיטת ייל, ושואפת להיות השופטת הצעירה ביותר בבית המשפט העליון.
איימי אנצלר (קייטלין דיוור): חברתה הטובה של מולי, ושנייה רק לה בציונים.
פמיניסטית ולסבית שיצאה מהארון, אך עדיין לא חוותה מגע מיני, מלבד אוננות עם בובת הפנדה "לינג לינג" .
מאוהבת בנערה ראיין, אך בסוף הסרט מתחילה מערכת יחסים עם הופ.
איימי התקבלה לאוניברסיטת קולומביה, אך דחתה את לימודיה כדי לנסוע לשנת שבתון בבוטסואנה, שם היא תלמד נשים מקומיות לייצר טמפונים.
היא נעצרת על ידי שוטרים שהגיעו לפזר את המסיבה.
ג'ארד (סקיילר ג'יסונדו): בן-עשירים המאוהב בסתר במולי.
השמועה מספרת שאביו שכר עבורו זונה ליום הולדתו ה-14. לאורך הסרט הוא משתדל להתחבב על הסובבים אותו על ידי פיזור מתנות מושקעות.
שאיפתו היא לבנות מטוסים ולעשות הון, ואז להפיק מחזות זמר.
ג'יג'י (בילי לורד): בת-עשירים הצמודה תמיד לג'ארד, ומולי אומרת שדווקא ג'יג'י היא זו שמצמידה את ג'ארד אליה.
לאורך הסרט היא מפגינה מחוות דרמטיות, וצצה שוב ושוב במפתיע.
ג'ארד מעיד עליה שהתנהגותה הפרועה היא כיסוי להיותה בת אדם עצובה, אך טובת לב ונאמנה.
היא התקבלה לאוניברסיטת הרווארד, ומאוכזבת מכך משום שהרווארד הייתה רק בעדיפות חמישית אצלה.
הופ (דיאנה סילברס): דמות "הנערה הסקסית הרעה של בית הספר", מתנהגת בקרירות כאילו דבר לא נוגע לה, אך יש לה עניין רומנטי באיימי, ודווקא משום כך היא מקנטרת אותה על נטייתה המינית.
אבל בסוף הסרט היא יוזמת מערכת יחסים ביניהן.
אנאבל/"טריפל איי" (מולי גורדון): הכינוי דבק בה בגלל שמספרים עליה שהיא עצרה לסייע לשלושה בוגרי בית הספר שנתקעו עם מכוניתם, ומצצה להם.
בניגוד לתדמית הזולה וההוללת שלה, היא הוציאה 1560 נקודות (מתוך 1600) בבחינת SAT, והתקבלה ל"ייל".
היא מבקשת ממולי לא לקרוא לה "טריפל איי" בהיותן יחד באוניברסיטה, כדי להתנער מהתדמית.
ניק האולנד (מייסון גודינג): מושא אהבתה הנכזבת של מולי ומכהן כסגן נשיאת המחזור.
לטענת מולי, הוא בחר בתפקיד כדי שיוכל לארגן מסיבות.
דמות "נער הזהב" של בית הספר: מקסים את הבנות, מצחיק ופיקח.
מארח את מסיבת הסיום בבית דודתו.
ג'ורג' (נואה גאלווין): הומוסקסואל מוצהר, לומד במגמת תיאטרון ומפגין גינונים של במאי.
בשנה שעברה התגורר ולמד תיאטרון בברצלונה.
נוהג ברשעות כלפי מולי ואיימי, אך מקבל אותן למשחק פענוח הרצח, במקום כאלה שלא הגיעו.
אלן (אוסטין קרוט): הומוסקסואל, תלמיד במגמת תיאטרון, הסיידקיק של ג'ורג'.
במשחק פיענוח תעלומת רצח שמארח ג'ורג', אלן מופיע כדראג קווין, בתפקיד אישה שבעלה נרצח.
ת'יאו (אדווארדו פרנקו): בן 20 המבוגר מחבריו, משום שנכשל פעמיים בכיתה ז', אך בזכות "חוק השלוש" (לדבריו) התקבל לכתוב תוכנות בגוגל, ולכן לא נרשם לאוניברסיטה.
נמשך לנשים מבוגרות ומתהדר במוצאו המקסיקני.
ככזה, ת'יאו עוגב על מיס פיין, ולבסוף שוכב איתה אחרי שהגיעה למסיבה של ניק.
ראיין (ויקטוריה רואסגה): תלמידה שמצב רוחה תמיד עליז, מושא אהבתה הנכזבת של איימי.
טאנר (ניקו היראגה): התקבל לאוניברסיטת סטנפורד, וישחק שם כדורגל.
אליסון (סטפאני סטיילס ): מגלמת תפקיד אחות במשחק פיענוח תעלומת הרצח שמארח ג'ורג'.
ג'ורדן בראון (ג'ייסון סודייקיס): מנהל בית הספר, משלים הכנסה כנהג הסעות בערבים.
אוהב את תלמידיו, אך מחכה בכיליון עיניים לחופשת הקיץ.
משמיע בטעות ברמקול של מכוניתו את סרטון הפורנו שמולי ואיימי צופות בו במהלך נסיעתן איתו, וחושב שזה קליפ של קארדי בי.
מיס פיין (ג'סיקה ויליאמס) : המחנכת ה"קולית" האהובה של הכיתה, רווקה בת 30 שבלתה את שנות גיל העשרים שלה בהתהוללות, כפיצוי על שנותיה בבית הספר, ולכן מבינה לליבן של מולי ואיימי.
חובבת מושבעת של התשבץ השבועי של "הניו יורק טיימס".
מגיעה במפתיע למסיבה של ניק, שאחריה היא שוכבת עם התלמיד ת'יאו.
שרמיין ודאג אנצלר (ליסה קודרו וויל פורטה, בהתאמה): הוריה של איימי.
נוצרים אדוקים, אך תומכים ללא סייג בבתם הקווירית, ובטוחים שמולי (הסטרייטית) היא בת זוגה של איימי, ומולי מנצלת זאת כדי שהם ירשו להן לבלות יחד את הלילה, במקום ארוחת ערב משפחתית חגיגית שהשניים הכינו להן.
שליח הפיצה (מייק או'בראיין) : ממנו משיגות מולי ואיימי את כתובת המסיבה.
הוא מטיף להן מוסר על שהן נכנסות בלילה למכוניתו של גבר זר, אך בסוף הסרט מתברר שהוא רוצח מבוקש, והן מסגירות אותו למשטרה בתמורה לשחרורה של איימי.
דוברת בקלטת מוטיבציה : (מאיה רודולף בהופעת קמע בקולה בלבד): נשמעת בקלטת שמולי מקשיבה לה במסגרת מדיטציית הבוקר, ואומרת "הסתכלי כלפי מטה על כל מי שאי-פעם הטיל בך ספק.
לעזאזל הלוזרים האלה, לעזאזל הם והפרצופים המטופשים שלהם".
סיווג דמויות לפי מחוון MBTI
גרסה ראשונה של התסריט נכתבה בשנת 2009 בידי אמילי הלפרן ושרה הסקינס, ועסקה בשתי תלמידות תיכון הישגיות המנסות למצוא בני-זוג לנשף סיום הלימודים.
התסריטאיות לא מצאו גורם שייטול לידיו את ההפקה, ובאותה שנה נכלל התסריט ב מדד הרשימה השחורה של הוליווד.
התסריט שוכתב בשנת 2014 בידי התסריטאית סוזנה פוגל.
בעלילה המשוכתבת, שתי הנערות יוצאות למסיבה שאחרי נשף הסיום, ואחת מהן שונתה לנערה לסבית.
התסריט המשוכתב נרכש – כהימור – על ידי המפיקה מייגן אליסון מחברת "Annapurna Pictures", ובשנת 2016 פנתה מנהלת הפקות הקולנוע ב"אנאפורנה", צ'לסי ברנארד, אל ג'סיקה אלבאום מחברת "גלוריה סנצ'ז הפקות" בהצעה להפיק את הסרט, ואלבאום הציעה לידידתה אוליביה ויילד לביים אותו.
ויילד התלהבה מהרעיון, והציגה ל"אנאפורנה" את הצעתה, שכללה את סצנת טריפ הסמים ובובות הברבי.
ויילד קיבלה את תפקיד הבימוי, ובשנת 2017 נשכרה קייטי סילברמן לעדכן את התסריט, והיא הציעה את הרעיון שעומד במרכז העלילה, ובו שתי החברות מגלות שגם תלמידים אחרים התקבלו למוסדות יוקרתיים המזוהים עם ליגת הקיסוס, מבלי לוותר על חיי חברה, ומבינות שדווקא הן היו המוגבלות.
ויילד השאירה לשיקולה של סילברמן היכן לשבץ את סצנת טריפ בובות הברבי.
אוליביה ויילד הגתה את סצנת בובות הברבי בהשראת סצנת חלום ריקוד הכדורת של הנשים הוויקינגיות בסרט "ביג לבובסקי".
לצורך הפקת סרטון ההנפשה, פנתה ויילד לאולפן "ShadowMachine" , שעבורו דיבבה דמות חוזרת בסדרה "בוג'ק הורסמן".
שלושים אנשי צוות האולפן עבדו על הסרטון במשך כחמישה חודשים.
בסצנה, המתרחשת במסיבת פיענוח תעלומת הרצח אצל ג'ורג', בובת מולי לבושה כאורתודנטית, ובובת איימי – כחוואית, שני תפקידים שג'ורג' נתן להן במשחק שלו.
שמה של קייטלין דיוור נקשר לפרויקט עוד בשלב שכתוב התסריט, וב-16 בפברואר 2018 נמסר שדיוור וביני פלדסטין יככבו בסרט.
צוות השחקנים הושלם במהלך מאי באותה שנה.
על מנת לשוות אמינות לקשר החברי בין שתי הגיבורות, ויילד ביקשה מהן להתגורר יחד, והשתיים חלקו מגורים משותפים במשך עשרה שבועות, בשלבי קדם ההפקה והצילומים, עשו חזרות משותפות ותרגלו את הדיאלוגים ביניהן באופן אינטימי.
דיאנה סילברס התבקשה בתחילה להיבחן לתפקיד ראיין, אולם לאחר שקראה את התסריט, היא סברה שחזותה החיצונית לא תהלום את הדמות, ונבחנה בתפקיד של הופ, הדמות שאותה גילמה לבסוף.
צילומי הסרט התקיימו בין מאי 2018 לינואר 2019, באזור עמק סן פרננדו, פסדינה וברבנק בקליפורניה.
מוזיקה מקורית הולחנה על ידי המוזיקאי ומפיק התקליטים דן האוטומטור .
זה היה הסרט ההוליוודי הראשון שהוא הלחין במלואו, אחרי שבעבר השתתף בחיבור מוזיקה עבור הסרטים "האקסים של החברה שלי" (2010) ו"מפלצת הכסף" (2016).
הצגת הבכורה העולמית של "חורשות את הלילה" התקיימה ב-10 במרץ 2019, במסגרת פסטיבל הקולנוע "SXSW", והסרט יצא בתפוצה רחבה לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-24 במאי באותה שנה, בהפצת "Annapurna Pictures" תחת המותג של "יונייטד ארטיסטס".
החברה החליטה לא להסתפק בהפצה לפלטפורמות דיגיטליות, והימרה על יציאת הסרט בסוף השבוע של חופשת יום הזיכרון בארצות הברית, נוכח שיווק אגרסיבי של סרטים עתירי תקציב בימים אלה.
על המהלך הזה אמרה אוליביה ויילד: .
שבוע קודם לכן, ב-17 במאי, התקיימו ברחבי ארצות הברית הצגות מוקדמות, להן הוציאה "יונייטד ארטיסטס" למכירה 800 כרטיסים במסגרת מסע קידום מכירות באינסטגרם.
בישראל יצא הסרט לבתי הקולנוע ב-30 במאי 2019.
בבכורת ארבעת ימי חופשת יום הזיכרון ב-2,505 בתי קולנוע בארצות הברית, הכניס הסרט 8.7 מיליון דולר, סכום שנחשב באופן יחסי לכישלון, בימים שנחשבים לרווחיים בקולנוע.
בסך הכל הכניס הסרט מבתי הקולנוע ברחבי העולם 25 מיליון דולר בקירוב, ועוד כ-1.8 מיליון ממכירות לצפייה ביתית.
ב-20 באוגוסט 2019 יצא הסרט להורדה בתשלום, וב-3 בספטמבר שלאחר מכן, הוא הופץ בפורמט DVD ובלו-ריי.
במאגר ביקורות הקולנוע "Rotten Tomatoes" עומדת הערכת הסרט על 96% דעות חיוביות, עם דירוג ממוצע של 8.3/10 בשקלול 377 ביקורות.
סיכום מבקרי האתר הוא שמדובר בסרט מהיר-קצב, מצחיק ורענן, העושה את מה שנראה בלתי אפשרי, כשהוא מוסיף ממד חדש לקומדיית התבגרות.
באתר Metacritic עומד ציון המבקרים על 84%, ציון המוגדר כ"תהילה בין-לאומית", בשקלול 52 ביקורות.
במדגם של חברת מחקרי השוק "CinemaScore" מקרב הצופים בבתי הקולנוע, קיבל הסרט דירוג +B בסולם (הגבוה ביתר) עד F (הנמוך ביותר), ואילו במשאל של "PostTrack" , קיבל הסרט ציון חיובי כללי של-80%.
בדצמבר 2019 דורג "חורשות את הלילה" במקום הראשון ברשימת חמישים הקומדיות הטובות ביותר של שנות ה-2010 של אתר "Rotten Tomatoes".
הסרט זכה להתייחסויות והשוואות רבות עם "סופרבאד - חרמן על הזמן", לאור קוי הדמיון בין שני הסרטים, בעיקר העיסוק בחברות-אמת על רקע לילה מטורף בסיום בית הספר.
אוליביה ויילד הסתייגה מ"ההשוואות האינסופיות" האלה, ואמרה שעל אף שהיא אהבה את "סופרבאד", לא ייתכן שכל סרט בנות נמדד כגרסה נשית לסרט בנים קיים, אלא ראוי שהסרט יתקיים בזכות עצמו.
אליסה וילקינסון כתבה ב-Vox ש"חורשות את הלילה" הוא כמו "סופרבאד", אך טוב ממנו, באשר הוא לא מציג מתבגרים בני דורו כקצת מגוחכים העסוקים בעצמם ובחיים הקטנים שלהם בבית הספר התיכון.
רפאל סרמיינטו הצביע על חמש נקודות דמיון וחמישה הבדלים בין שני הסרטים.
איזבל ג'ונס כתבה שהסרט איננו כמו "סופרבאד", אלא טוב ממנו, ומחתה כנגד כותרות כגון "חידוש נשי מצחיק של סופרבאד".
ביקורות אחרות שללו את ההשוואות עם "סופרבאד", לאור היות הסרט חלק מעידן תרבות ה-Woke.
דייזי פיליפסון, שהעניקה לסרט חמישה כוכבים מלאים כתבה שהסרט איננו "סופרבאד של Woke", אלא טוב ממנו בהרבה.
היא הסבירה ש"חורשות את הלילה" מנוגד בתכלית לסרטי שנות ה-90 של המאה העשרים והעשור הראשון של המאה ה-21, שבהם קליקות מרושעות שלטו במסדרונות בית הספר, והלעג כוון אל מראן החיצוני של התלמידות או להיותן בתולות, וכלל בדיחות הומופוביות.
הפעם, הסרט מציג דמויות שבעבר היו מודרות, וההתייחסות היא להיות הגיבורות וורקוהוליות.
פיליפסון הוסיפה שהסרט הרוויח בצדק את תוית ה-Woke, וזו לא מוטחת בגסות בפרצופם של הצופים כמו שוטר שפורץ למסיבת בית.
תחת כותרת המציינת שהסרט אינו "סופרבאד של Woke", אית'ן ספיינזה כתב שאין זה "סופרבאד" בשינוי אדרת, ודמויות כמו אלו של פלדסטין ודיוור, לא היו מופיעות בסרט משנת 2007, עת האווירה הפוליטית הייתה שונה בתכלית.
ספיינזה ציין סמלי Woke המעטרים את הסרט: מסוזן ב.
אנתוני ומלאלה יוספזאי ועד הבדלים בנטיות מיניות וזהות מגדרית, אשר לא משמשים מסווה גרידא או שורות מחץ, אלא מעניקים לסרט רעננות ועכשוויות שלא הוצגו כבר זמן רב בסרטי נעורים בוטים.
ספיינזה שיבח את הכימיה בין דיוור לפלדסטין, אשר החיבור ביניהן מעניק לסרט את מיטב הרגעים המשעשעים.
מספר ביקורות הקבילו בין סרט זה ל"מועדון ארוחת הבוקר" (1985).
נורה טיילור סבורה שאפשר לראות בסרט את גרסת "דור הסנאפצ'ט" של "מועדון ארוחת הבוקר".
טרייסי גילקריסט הגדירה את "חורשות את הלילה" כ"מועדון ארוחת הבוקר" של דור הכללת הקווירים.
אוליביה ויילד בעצמה הביעה משאלה שהסרט שלה יעמוד בשורה אחת עם סרטי נעורים שהיו המנון נוער שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20: "מועדון ארוחת הבוקר", "נעורים בקצב מהיר" (1982), ו"טריפ נעורים" (1993).
בישראל, אבנר שביט כתב ב"וואלה!" שהסרט ברובו לא מצליח להצחיק, וסובל מעריכה קופצנית ומשלל דמויות משנה הזויות.
אולם במערכה השלישית הסרט מרגש ומתגלה כדרמה בוגרת המציגה רצף של קטעים מדהימים, עם אחת מסצנות האהבה היפות ביותר שנראו, בהשתתפותה של דיאנה סילברס המתפקדת לרוב כדמות זוטרה, אך לבסוף גונבת את ההצגה.
ארז דבורה כתב ב-"ynet" שהסרט משעשע, אך נמנע מהומור שנון, ואלמנטים של גסות מטופלים באיפוק ולא הופכים למופע של גועל.
קו העלילה של זהות לסבית מטופל באמפתיה, והסרט כולל בני נוער המפגינים שלל תכונות צבעוניות.
דבורה מציין שהסרט נע בין שני קטבים: "סופרבאד" ו"ליידי בירד", בניסיון ליצור התבוננות רבת ניואנסים על הווייתה הרגשית של אישה צעירה, רגע לפני החיים העצמאיים.
בביקורתו ב"מאקו", תומר קמרלינג סבר שהסרט הוא לא פחות מקולו של דור, וזהו סרט מצחיק, כיפי, מדויק ועושה הכל נכון בלי להתאמץ.
בניגוד לכך, יהונתן צרויה כתב ב"עין הדג", שהסרט לא ראוי להפצה הנרחבת ולהייפ סביבו, אשר הופכים אותו לבלון של ציפיות שהוא רחוק מאד מלהגשים, והוא לא יותר מאשר "סרט מסיבות שינה" או "בילוי לערב צחוקים".
המקרה עם חברת התעופה "דלתא"
ב-27 באוקטובר 2019 נודע שחברת התעופה האמריקאית "דלתא איירליינס" הקרינה במטוסיה גרסה ערוכה של הסרט, ממנה הושמטה כליל את סצנת הסקס הלסבית עם השחקניות קייטלין דיוורס ודיאנה סילברס, וכן נחתכו תמונות בובות הברבי העירומות, והושתקו המילים "וגינה" ו"אברי מין".
בתגובה, תקפה הבמאית אוליביה ויילד את החברה, והביעה תרעומת על מה שהיא הגדירה כצנזורה של מיניות נשית ומסר שגוף האישה דוחה, ומיניות נשית היא מבישה.
זאת, על אף שבסצנות שנערכו יש קללות ומילים בוטות נוספות, וסיווג הצפייה היה בהתאם לתכנים אלה, וממילא כוללות כתוביות הפתיחה אזהרת צפייה, וכל אחד יכול לבחור לא לצפות בסרט.
ויילד הוסיפה שהסצנת ההתעלסות שנחתכה היא אירוע חשוב עבור דמות מובילה בעלילה.
דובר מטעם "דלתא" הסביר בתגובה, שהחברה עובדת עם חברת צד שלישי, ואם תוכן מסוים לא עולה בקנה אחד עם קווי היסוד של "דלתא", התוכן נמסר לחברה הזו לעריכה.
ויילד ביקרה את מעורבות צד שלישי בעריכת סרטים עבור חברות תעופה, וסברה שצריך לקיים גורם שיפקח על כך.
בעקבות ביקורת זו ונוספות, חברת "דלתא" מסרה ב-2 בנובמבר 2019 את החלטתה להקרין במטוסים את הגרסה הקולנועית המלאה, ללא השמטות.
חורשת הבונקרים (חורשת סלובניה) היא חורשת אקליפטוסים הנמצאת בין הקיבוצים גבת ושריד ובה נמצאים 3 בונקרי תחמושת שנבנו על ידי חיל האוויר הבריטי בתקופת המנדט הבריטי כחלק מבסיס רמת דוד.
החורשה המקיפה את הבונקרים ניטעה גם היא על ידי הבריטים כדי להסוות אותם ממטוסי אויב.
כיום הבונקרים נעולים והחורשה משמשת כמקום נופש.