tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטענת חלק מהמקורות העתיקים, שריפת הארמון בוצעה בהשפעת הטאירה אתונאית בשם תאיס, אם כי אחרים מוסרים שהדבר נעשה לאחר דיונים ארוכים במועצת המלחמה של אלכסנדר.
חייליו של אלכסנדר כבשו גם את פסארגאדה, מרחק של שני ימי רכיבה מפרספוליס, שם נמצא קברו של כורש הגדול, מייסד האימפריה הפרסית.
כיבוש אחמתא והירקניה ומותו של דריווש
באמצע מאי יצא אלכסנדר צפונה לאחמתא (אקבטנה), הבירה העתיקה של מדי, הנמצאת במרחק של כ-775 ק"מ מפרספוליס.
בתקופה זו שמשה אחמתא כצומת לדרכי מסחר חשובות, ואלכסנדר פגש שם את התגבורות שנשלחו אליו מיוון - כ-6,000 לוחמים מסוגים שונים.
לפיכך התיר לבעלי בריתו היוונים מהליגה הקורינתית ולחיל הפרשים התסלי להשתחרר מצבאו ולחזור ליוון, אם כי הזמין כל מי שרצה בכך להישאר בצבאו תמורת תשלום (דבר שהיה מקובל בזמנו).
אלכסנדר השאיר באחמתא כמה חטיבות פלנקס, המונות כ-6,000 לוחמים בראשות פרמניון, כדי לשמור על האוצר ויצא עם חיילים קלי חימוש ופרשים למרדף אחרי דריווש.
לאחר כיבוש אחמתא פנה אלכסנדר לכיוון צפון מזרח לעבר הירקניה שלחופי הים הכספי, מחוז שכולל בימינו חלקים משלוש פרובנציות באיראן המודרנית: גילאן (Gilan), מזנדראן (Mazandaran) וגולסטאן (Golestan).
המקורות העתיקים לא מספקים פרטים רבים על מסע המלחמה שלו בחלק זה של האימפריה הפרסית.
הם מזכירים שהוא ייסד מספר "אלכסנדריות" באזור זה, אך סביר יותר להניח שהוא רק העניק את שמו ליישובים קיימים שנמצאו שם.
מהירקניה פנה צבאו של אלכסנדר מזרחה בדרך נוחה לעבר סווריין ראגוד (Savarjan rahgud), המשיך צפונה לרגאי (Rhagse; הסמוכה לטהראן בירת איראן המודרנית), ועבר את הדרך ב-11 ימים.
הדרך לרגאי הייתה נוחה מבחינה טופוגרפית, אך עברה בערבה צחיחה.
עונת השנה (שלהי האביב - תחילת הקיץ) הוסיפה אף היא לקושי שחווה הצבא בדרכו.
עם זאת, האזור היה מרושת בתחנות מנוחה שבנה הממשל הפרסי וניתן היה לעצור בהן להתרעננות.
אלכסנדר אפשר לצבאו לנוח מספר ימים ברגאי ואחר כך המשיך במרדפו אחרי דריווש.
בדרכו צפונה נאלץ לעבור במעבר הרים צר שכונה בעת העתיקה "השערים הכספיים", המזוהים במחקר המודרני עם מעבר בהר כספיוס (Mount Caspius), אחד מרכסי אלבורז.
סמכותו של דריווש, שהמשיך לנוס מפני אלכסנדר, החלה להתפורר.
הוא ניסה לקבץ צבא ולהכינו לקראת קרב גדול נוסף נגד אלכסנדר, אולם ההימור שנטל כשהחליט לנטוש את בבל לגורלה ולסגת מזרחה ולאחר מכן צפונה היו בעוכריו.
הוא הצליח לקבץ אמנם מספר גייסות חדשים, אך הכוח הכולל של צבאו לא עלה על 30 אלף לוחמים, מספר מועט יחסית למספר החיילים שכלל הצבא הפרסי בקרבות המכריעים (איסוס, גאוגמלה) נגד צבאו של אלכסנדר בעבר.
כאשר אלכסנדר התקרב לעיר אחמתא, שם שהה דריווש, החליט האחרון להמשיך במנוסתו.
ביולי 330 לפנה"ס, קשרו מספר סאטרפים ממורמרים, תחת הנהגתו של בסוס, קשר נגד דריווש, ולקחו אותו בשבי.
כאשר כוח המרדף המוקדוני התקרב אליהם, הם רצחו אותו ונטשו את גופתו מאחור.
אלכסנדר וחייליו מצאו את גופתו של דריווש באזור הכפר תארה.
אלכסנדר חלק כבוד לגופתו על פי כל כללי הטקס הפרסיים, והבטיח להעניש את הרוצחים.
בסוס הכתיר את עצמו כמלך "ארתחששתא החמישי", המלך החוקי של האימפריה הפרסית והנהיג את ההתנגדות הפרסית נגד אלכסנדר הגדול.
המערכה נגד כוחותיו ותומכיה האחרונים של האימפריה הפרסית שהתרחשה בקצה הצפון-מזרחי של האימפריה, לבשה צורה של לוחמת גרילה שארכה כשנתיים (329 לפנה"ס - 328 לפנה"ס).
בסופו של דבר הצליח אלכסנדר להכריע את רוצחיו של דריווש ולהתגבר על כיסי ההתנגדות האחרונים לשלטונו על האימפריה הפרסית.
במהלך זמן זה הוא ארגן מחדש את צבאו בסיוע תגבורות משמעותיות, שהגדילו את כוחו, אפשר לבעלי בריתו היוונים לחזור לארצם והחל לשלב את העמים הכבושים בצבאו.
מלחמות תוארו בהרחבה באמנות, החל מהעת העתיקה, דרך הרנסאנס ועד העת המודרנית.
אלכסנדר עצמו היה אחראי במידה רבה להנצחת הכיבוש הפרסי לצורכי תעמולה.
פסלי הפרשים בדיון הם דוגמה ליצירת אמנות שנוצרה לצורכי תעמולה, ששרדה עד ימינו.
גם הרומאים תיארו את הכיבוש ביצירות רבות, כגון פסיפס אלכסנדר, שנמצא בחורבות פומפיי.
אמנים רבים מתקופת הרנסאנס הקדישו מקום רב ביצירתם לתיאור הכיבוש.
תיאוריהם אינם מדויקים, כיוון שלא נעשו בכפוף למקורות היסטוריים.
פעמים רבות מתוארים הלוחמים כשהם עוטים שריון מימי הביניים או כשהם לובשים פרטי לבוש אנכרוניסטי.
אמני הרנסאנס, הבארוק והרוקוקו תיארו סיטואציות שהציגו רגעי ניצחון או רגעים דרמטיים כמו מפגשו של אלכסנדר עם משפחת דריווש אחרי קרב איסוס כפי שמשתקף בציור של פאולו ורונזה, בן המאה ה-16. שארל לה ברון, בן המאה ה-17 בחר להציג את אלכסנדר דווקא ברגעי סכנה.
המלחמה מוצגת כאפיזודות בסרטים עלילתיים ודוקומנטריים שנעשו על אלכסנדר הגדול.
סצנת קרב לא מדויקת מוצגת בסרט "אלכסנדר" של אוליבר סטון משנת 2004. היא שוחזרה פעמים רבות בסרטים דוקומנטריים שמציגים את המהלכים הצבאיים השונים.
פרק שלם הוקדש בסדרה הבריטית "The Great Commanders" לקרב איסוס.
פרק אחד מתוך ארבעה בסדרה של מייקל ווד, מוקדש למלחמה זו.
יצירות ספרותיות רבות נוצרו אף הן בהשראת מהלכי המלחמה, כגון אלה של מרי רנו שהקדישה שני ספרים למלחמה זו: הנער הפרסי (מבוסס על חייו של באגואס) ומשחקי הלוויה (Funeral Games; לא תורגם לעברית).
יצירות פרסיות אחדות הוקדשו לכיבוש.
האגדות החלו עוד בעת העתיקה, בעת שלטונה של השושלת הסאסאנית.
לפרסים שתי מסורות עיקריות שבאות לידי ביטוי בספרות.
איסקנדר נאמה היא יצירה פרסית המתארת את הכיבוש מנקודת ראות פרסית.
היא מסתמכת על מסורות זורואסטריות ויווניות ומציגה לרוב את אלכסנדר באור חיובי.
יצירות זורואסטריות אחרות מציגות את אלכסנדר ככובש אכזר שגרם להכחדת המלכות הפרסית.
אלכסנדר מוזכר אף ביצירות פרסיות נוספות דוגמת האפוס הפואטי שאהנאמה, שכתב המשורר הפרסי פירדוסי.
כיבוש ארצות (שמות נוספים: ארצות, כיבוש ארצות שטחים, עולם, מסמר, אולר, סכין (במלעיל), תקיעות, ארץ אדמה, בשר חזיר) הוא משחק ילדים המתאים למשחק על שפת הים, באזור החול הרטוב, אך משוחק גם על אדמת חמרה.
המשחק מצריך שטח אדמה גדול (כמה מטרים רבועים) ושטוח וסכין חד, אולר או מסמר 10 (מסמר באורך 10 ס"מ).
כהכנה למשחק תוחמים שטח באמצעות שרטוט בסכין על הקרקע.
באופן טיפוסי מדובר במעגל בקוטר של כארבעה מטרים.
בתחילת המשחק, השחקנים עומדים מחוץ למעגל ומטילים את הסכין כל אחד בתורו, במטרה לתקוע את הסכין בקרקע.
אם הצליח השחקן לתקוע את הסכין, מותר לו למושכו לאורך קו ישר בכיוון אליו מצביע הלהב, כך שייתחם חלק מן המתחם.
אסור לשחקן לדרוך עדיין בתוך המתחם.
אם סיים השחקן למתוח את הקו, נוצרה חלוקה של המתחם הכללי לשני מתחמים.
הקטן שבהם נחשב השטח אותו כבש השחקן, ובו מותר לו לעמוד.
מרגע שכבש שטח, נדרש השחקן לעמוד בתוכו כאשר הוא מנסה לתקוע את הסכין בשטח היריב ולסמן קו מגבול השטח שלו אל גבול העיגול דרך מקום הנעיצה.
בכל פעם שהוא מצליח לתקוע את הסכין ולסמן קו מבלי לצאת משטחו, הוא מספח לשטח שלו את החלק הקטן יותר מהשטח הנותר.
שחקן המעריך שהוא בעמדת ניצחון רשאי להציע ליריבו: "שלוש תקיעות או קיצוצים?".
אם היריב בחר ב"שלוש תקיעות", השחקן ינצח במשחק אם יצליח לתקוע את הסכין שלוש פעמים בשטח היריב.
אם נכשל בכך, התור עובר ליריבו.
אם היריב בוחר ב"קיצוצים", השחקן ממשיך לנסות ולקצץ את שטח היריב.
אם השחקן הפעיל הצליח לבודד את יריבו מהיקף העולם, כך שהיריב נמצא על אי, מהלכו הבא הוא בהכרח "שלוש תקיעות".
שחקן ממשיך לשחק עד שהוא אינו מצליח לתקוע את הסכין, או לשרטט קו כנדרש מבלי לצאת מהשטח שכבש, או שהוא אינו מצליח ב"שלוש תקיעות".
אם לא הצליח, התור עובר ליריבו.
שחקן שאינו מסוגל עוד לעמוד בתוך שטחו בלבד מפסיד במשחק.
המשחק מצריך חשיבה מתמטית, אומדן מרחקים ומיומנות בהטלת סכין.
שחקן שתפס מרובה והטיל את סכינו רחוק מדי, לא יוכל לסיים את מתיחת הקו ולא יכבוש כל שטח בתורו.
גרסה זו נקראה תקיעות או מסמר בחיפה בשנות החמישים, ומתוארת בספרו של יעקב וייס, "ילדות נשכחת, הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה", עמוד 163.
על השחקן הראשון לתקוע שלוש תקיעות בעיגולו, ושתיים בין העיגולים, דרכן נחרטים שני קטעים, היוצרים גשר בין העיגולים.
אחר כך עליו לנעוץ שלוש נעיצות בגשר ועשרים ואחת נעיצות בשטח היריב.
אם החטיא או שהמסמר לא ננעץ, מהתור עבר ליריב, אשר היה צריך לבטל את הנעיצות בחלקתו, לבטל את הגשר ולבנות את הכיבוש מחדש, על ידי בניית גשר ונעיצת עשרים ואחת נעיצות בשטח השחקן הראשון.
פעמיים רצופות באותו קו ביצירת הגשר יצר "גשר-קו", אשר כדי לעברו היה צורך רק בנעיצה אחת (במקום שלוש).
כיבוש העבודה היא אידאולוגיה שנוצרה בתקופת ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל לכיבוש כל ענפי העבודה ברחבי ארץ ישראל מידי פועלים ערבים בידי הפועל העברי.
האידאולוגיה שרדה כשאיפה לעבודה עברית עד הקמת מדינת ישראל.
הדים לאידאולוגיה זו נשמעים גם במאה ה-21.
אחד המנסחים הראשיים של אידאולוגיה זו היה א.
גורדון, אשר היה בעצמו פועל יהודי מין השורה, ודאג לחבריו בני העלייה השנייה, אשר רבים מהם לא מצאו פרנסה ולא יכלו להשיג די מחסורם וביותר התאכזבו מיחסם המנוכר של אחיהם האיכרים בני העלייה הראשונה, ועל כן בחרו לעזוב למדינות אמריקה ואירופה.
מטרת כיבוש העבודה הייתה כניסתם ושליטתם של עובדים עבריים בענפי העבודה השונים במשק בהם הועסקו עד לאותה עת ערבים, כחלק מחזון יישוב ובניית הארץ.
רעיון זה, התבסס בין השאר על ערכים של עבודה, עמל כפיים ויצרנות (פרודוקטיביזציה), אשר הונגדו, אצל חלק מהדוברים אל רוחניות יתרה ועיסוק בלימוד כדרך חיים, אשר לדעת הוגים רבים, אפיינו את חיי היהודים בגולה.
הפניה אל כיבוש העבודה חייבה איפוא היפוך בנטיות נפשיות ובהרגלי חיים של דורות רבים.
ארבע פנים לרעיון כיבוש העבודה:
עבודה שיש בה יצירה ושמתגאים בה מביאה אושר.
גורדון קובע הפרדה בין חברות אורגניות (עם, משפחה) לחברות מכניות (עיר, מדינה).
עבור כלל היהודים "כיבוש העבודה" פירושו שלמות נפשית אשר נובעת משייכות (טבעית) לעם ובכך יציאה נגד המתבוללים והוויית הגולה.
בשינוי הערכים הלאומיים יש שני מרכיבים - האינדיבידואל העובד הוא חלק מן הקולקטיב (העובד) ומשיג שלמות הנפשית - וכך נוצר המרכיב השני "עם אדם" (כנגד הטענה האנטישמית).
בניגוד ליהודים בגולה שאינם עובדי אדמה (ועוד האדמה אינם שלהם) – תהליך פרודוקטיביזציה לאומי.
הפן השלישי של האידאולוגיה מתייחס לארץ ישראל.
נטען כי ארץ נקנית ביזע ועבודה ולא בכסף ובדם.
ארץ ישראל נבחרה בשל העבר הרחוק של הארץ – התנ"ך.
עם זאת היה ברור שתיווצר תחרות בין הערבים ליהודים על הפרחת הארץ והזכות להם.
הפן הרביעי הוא היות המפעל הציוני אבן שואבת לכוח עבודה ערבי, שבכך למעשה סתר את עצמו על ידי הבאת מהגרי עבודה ערבים לארץ.
ההכרה בכך הייתה מעיקרי הסיבות להנפת הדגל הזה, ולקריאה שלא להעסיק ערבים.
כיבוש העבודה התבטא בשטח ב"כיבוש" כל מתיישב לעבודה – ויתור על הנוחיות והמנטליות העירונית וכן הכנה פיזית וברמה הארצית בכיבוש המקצועות מידי הערבים.
אחת הדרכים העיקריות לכיבוש העבודה החקלאית, שם היו הפועלים העבריים בתחרות עם פועלים מקומיים מנוסים, הייתה התארגנות החלוצים בקבוצות שקיבלו על עצמן עיבוד חלקות חקלאיות או סלילת כבישים, בהם כביש טבריה-צמח ושאר הכבישים שנסללו על ידי הקבוצות הקבלניות שארגן המשרד לעבודות ציבוריות ולבניין.
דרך נוספת, שיזמו כשראו שהעבודה קשה לחלוצים, הייתה הבאת עולים מתימן מתוך מחשבה שהללו יהיו "פועלים טבעיים" המסתפקים במועט ויכולים לעבוד עבודה פיזית קשה בתנאי האקלים הארץ ישראלי שהיו קשים לחלוצים שהגיעו ממזרח אירופה.
ישנים חוקרים מודרניים שטוענים שאידאולוגיית כיבוש העבודה הדירה את הערבים הפלסטינים והיא מאפיין של הדרה כחלק מהתפיסה של הציונות כקולוניאליזם התיישבותי.
כיבוש אראוקניה הוא שמו של תהליך ארוך שכלל התנגשויות צבאיות, הסכמים ותהליך חדירה והתבססות של הצבא הצ'יליאני ומתיישבים צ'יליאנים לטריטוריה הדרומית אראוקניה (Araucanía) בה ישבו בני המפוצ'ה, המשתרעת בין הנהרות ביו ביו בצפון וטולטן (Toltén) בדרום, שהוביל להכללת אזור זה בשטחה של צ'ילה.
התהליך נמשך משנת 1861 ל-1883, וכונה באופן רשמי הרגעת אראוקניה (pacificación de la Araucanía) בידי הרשויות הצ'יליאניות.
בטרם הגיעו הקונקיסטאדורים הספרדים לאזור המכונה כיום "צ'ילה", הצליחו בני המפוצ'ה, ילידי המקום, להתנגד לניסיונות הכנעתם בידי האינקה, וביססו את קו הגבול איתם על תוואי הנהר מאולה.
הספרדים הצליחו לדחוק את בני המפוצ'ה דרומה, עד לתוואי הנהר ביו ביו, בסדרת עימותים בת כשלוש-מאות שנה הקרויה מלחמת האראוקו, אולם גם הם לא הצליחו להכניע את בני המפוצ'ה.
בסוף המאה ה-18, בסדרת "פרלמנטים", כפי שנקראו המפגשים בין הרשויות הספרדיות לבני המפוצ'ה, הכירו אחדים ממנהיגי המפוצ'ה בסוברניות של מלך ספרד להלכה, והספרדים הכירו באוטונומיה של בני המפוצ'ה בפועל.
דעיכתה של מלחמת האראוקו הביאה להתחזקותם של קשרי המסחר בין הספרדים למפוצ'ה, כמו גם לנישואי תערובת ולקשרי תרבות.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 קמה הרפובליקה הצ'יליאנית על חורבות הקולוניה הספרדית, התפתחה כלכלית, התעצמה צבאית, וניצחה במספר עימותים את ספרד, פרו ובוליביה, וכן גדלה דמוגרפית, הן בשל גידול אוכלוסייה טבעי והן בשל הגירה.
האוכלוסייה הצומחת והמהגרים החדשים החלו להתיישב מדרום לאראוקניה בסמיכות לוואלדיביה, אוסורנו ויינקיווה (Llanquihue), והחל משנת 1843 אף במצר מגלן.
בעיתוי זה קטעה אראוקניה את הרציפות הטריטוריאלית הצ'יליאנית, הקשתה על הקשר והתחבורה בין שני החלקים, ומנעה התיישבות בשטחים פוריים אותם חמדה צ'ילה לעצמה.
כך, כבר בשנת 1852 תכנן הנשיא מנואל מונט פרובינציה שתקרא אראוקו שחפפה את אזור אראוקניה של בני המפוצ'ה.
הכרזת ממלכת אראוקניה ופטגוניה בידי אורלי-אנטואן דה טואנן ב-1860 בישרה את התרופפות האוטונומיה של בני במפוצ'ה באראוקניה והבהירה לרפובליקה הצ'יליאנית כי אם לא תשלוט בשטח, ייתכן ואחרים יעשו זאת במקומה.
גנרל קורנליו סאבדרה רודרוגס (Cornelio Saavedra Rodríguez) הנהיג תוכנית לחדירת כוחות צבאיים לאראוקניה ולהגברת ההשפעה התרבותית על תושביה.
התוכנית כללה הסכמים עם מנהיגים ילידים, הקמת יישובים, והקמת מסילות רכבת, דרכים ותשתיות ציבוריות נוספות כגון בתי ספר ובתי חולים.
בשנת 1862 פתח סבאדרה בשלב הראשון של תוכניתו, וייסד את העיירה אנגול (Angol) ואת המבצרים מולצ'ן (Mulchén) ולבו (Lebu) בסמוך לנהר מייקו (Malleco).
בדרום הוא קידם כוחות צפונה מוואלדיביה לעבר נהר טולטן.
תחילה לא נתקלו הצ'יליאנים בהתנגדות, אולם לאחר זמן מה התקוממו השבטים שבסמוך לנהר מייקו תחת הנהגתו של הלונקו קילאפאן (Quilapán).
אף על פי כן, עלה בידי הצ'יליאנים לייסד בשנת 1869 את פורן (Purén) בלב אוכלוסייה מקומית במיקום שהבטיח את הקשר בין אנגול ויישובי החוף.
במהלך מרבית שנות ה-70 של המאה ה-19 חיזקו הצ'יליאנים, תחת פיקודו של בסיליו אורוטיה (Basilio Urrutia), את אחיזתם בשטח עד לנהר מייקו, והצבא הקים על גדתו הצפונית של הנהר מערך הגנה מאויש בכ-2,500 חיילים וכן קו טלגרף שקישר בין אנגול לקוייפויי (Collipulli).
בשנת 1879 פרצה מלחמת האוקיינוס השקט וצ'ילה העבירה כוחות צפונה למערכה.
בשנה שלאחר מכן ניצלו מספר שבטי מפוצ'ה את דילול הכוחות הצ'יליאנים ופתחו בסדרת התקפות על מבצרי הצבא, אך לשווא.
במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-80 של המאה ה-19, עם תום המלחמה, פתחה צ'ילה בשלב הסופי להכללת פנים הארץ, בו שלטו עדיין בני המפוצ'ה, תחת ריבונותה של המדינה.
בפיקודו של קורונל גרגוריו אורוטיה חודשה ההתיישבות ביישוב הספרדי היישן ויה ריקה והוקמו מבצרים בקראווה (Carahue), לאוטארו (Lautaro), פייאנללבו (Pillánlelbu), טמוקו (Temuco), נואבה אימפריאל (Nueva Imperial) ופוקון (Pucón).
השבטים שחיו באזור איבדו את אדמותיהם, וכ-10,000 מבני המפוצ'ה נפלו חלל בהתנגשויות עם הצבא הצ'יליאנים.
ילידים רבים חצו את האנדים מזרחה וחברו לבני הפוואנצ'ה (Pehuenche) ולשבטים אחרים שנסוגו מפני התקדמות הארגנטינאים מהמזרח.
בני מפוצ'ה אחרים הושמו ב"שמורות" ואדמותיהם ניתנו למתיישבים צ'יליאנים ולמהגרים שזה מקרוב באו.
גם לאחר שוך הקרבות המשיכו בני המפוצ'ה בהתנגדותם.
גם במאה ה-21 ממשיכות קבוצות מצאצאיהם, המאוחדות במנהלת אראוקו-מייקו (Coordinadora Arauco-Malleco) לבזוז חוות באזור שאותו הן מחשיבות כשייכות לטריטוריית המפוצ'ה של אבותיהם.
לאחר בניית גשר מייקו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, השתפרו התנאים שאפשרו את התיישבותם של מהגרים אירופאים בדרום צ'ילה, שקיבלו שטחי אדמה מהמדינה, ונוכחות המדינה באזור התחזקה.
כתוצאה ממערכת כיבוש המדבר הארגנטינאית, נסו לצ'ילה קבוצות מבני המפוצ'ה דרך מעבר ממואיל מלאל (Mamuil Malal) והתיישבו בעמק קורארווה (Curarrehue).
בני המפוצ'ה שנותרו באזור נטמעו תרבותית, בדרגות הצלחה שונות, בחברה הצ'יליאנית.
כיבוש המובלעת הסורית על ידי ישראל היה שלב במערכה הצבאית בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים, במסגרתו פרצו כוחות צה"ל מרמת הגולן לתוך שטח סוריה, כשהם מנצלים את החלשות הצבא הסורי בעקבות האבדות הכבדות שספגו כוחותיו במהלך קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
בתוך יומיים השתלט צה"ל על מובלעת ששטחה כ-400 קמ"ר בתוך שטח סוריה, והגיע למרחק של כ-35 ק"מ משדה התעופה מאזה שבפאתי דמשק.
הצבא הסורי עמד על סף התמוטטות, וניצל רק בעקבות שורת מתקפות הנגד שביצעו חיילות המשלוח הערביים על כוחות צה"ל במובלעת.
בשלבי הפתיחה של מלחמת יום הכיפורים תקף כוח קרקעי סורי גדול, שכלל חמש דיוויזיות משוריינות וממוכנות, את כוחות צה"ל ברמת הגולן.
הכוח הסורי, שנהנה מעדיפות מספרית גדולה, הצליח להבקיע את החזית בדרום ובמרכז רמת הגולן, וחדר לעומק השטח הישראלי.
ביומיים הראשונים של המלחמה התמקדו כוחות צה"ל בסדיר ובמילואים בבלימת התקדמות הכוחות הסוריים.
החל מ-8 באוקטובר עברו אוגדות המילואים הישראליות להתקפת נגד ועד 10 באוקטובר השתלטו מחדש כמעט על כל השטח, שנכבש על ידי הסורים, והדפו אותם חזרה אל מעבר לקו הסגול.
בחמשת ימי הלחימה הראשונים ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות.
הסורים איבדו 867 טנקים ואלפי כלי רכב ממונעים, שנותרו בשטח שבשליטת ישראל, ואילו כוחות צה"ל איבדו עשרות טנקים שהושמדו לחלוטין, טנקים רבים נוספים שנפגעו בדרגות חומרה שונות (וחלקם הגדול תוקנו תוך כדי הלחימה) ומאות חיילים (הרוגים, פצועים ונעדרים).
חטיבת שריון 188, שספגה את המהלומה הסורית העיקרית בשלב הפתיחה של המלחמה, חדלה כמעט להתקיים ככוח לוחם, ומרבית שדרת הפיקוד הבכיר שלה נפגעה.
לאחר בלימת הכוח הסורי התוקף והדיפתו אל מעבר לקו הסגול, התלבט המטכ"ל הישראלי בשאלה האם ובאיזה עיתוי יש להמשיך במתקפת הנגד בחזית הסורית ולפרוץ לעומק שטח סוריה.
הרמטכ"ל דוד אלעזר, סבר כי יש להמשיך באופן מיידי במתקפה לכיוון דמשק בסיוע חיל האוויר במטרה להביא להתמוטטות הצבא הסורי, שספג אבדות כבדות, ובכך לאלץ את סוריה לבקש הפסקת אש.
שיקול נוסף היה מיטוט הצבא הסורי המוכה, בטרם יצטרפו אליו חילות המשלוח מעיראק, ירדן, כווית וסעודיה, שנמצאו בדרכם לקו החזית.
שר הביטחון משה דיין, סבר כי יש לתת לכוחות צה"ל המותשים הזדמנות לנוח, להתארגן מחדש ולצבור כוח, ולכן העדיף לחדש את המתקפה ב-12 באוקטובר עם כוחות רעננים ומצוידים כהלכה.
מפקדי החטיבות והאוגדות שלחמו ברמת הגולן, העבירו לפיקוד צפון דווחים כי כוחותיהם עייפים ומותשים מאוד ונרדמים כשאינם בתנועה, ולכן אינם בטוחים ביכולתם לחדש את המתקפה באופן מיידי.
לבסוף הוחלט להביא את הסוגיה להתייעצות נוספת ולהחלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
בדיון שהתקיים ב-10 באוקטובר בשעה 22:00 לאחר ששמעה את עמדות הרמטכ"ל ושר הביטחון החליטה ראש הממשלה לקבל את עמדת הרמטכ"ל, ולחדש את המתקפה בבוקר 11 באוקטובר.
בלילה הודיע אלעזר לאלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי: "נחזור ונעשה מלחמה, יצחק".
משימת פיקוד הצפון הייתה להתקדם לכיוון דמשק, אולם כיבוש דמשק לא הוגדר כיעד.
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – גדוד טנקי שוט קל וגדוד סיור (אשר כלל טנקים).
אוגדה 146 בפיקוד תת-אלוף משה פלד נותרה להגנה בחלק הדרומי של רמת הגולן.
לאחר תחילת ההבקעה הועברה חטיבה 9 מאוגדה 146 לאוגדה 210. החטיבה כללה שני גדודי טנקים: גדוד טנקי סופר שרמן (30 טנקים) וגדוד טנקי שוט (כ-15 טנקים).
מרבית הטנקים של חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות, שסופחו לדיוויזיות החי"ר הסוריות (הדיוויזיה החמישית, התשיעית והשביעית) הושמדו במהלך המתקפה הסורית על רמת הגולן, והתקפת הנגד הישראלית שבאה בעקבותיה.
עיקר כוח השריון הסורי בשלב השני של המערכה נגד ישראל, הורכב מהטנקים שנותרו לדיוויזיות המשורינות הראשונה והשלישית, שנשמרו בעתודה, ולא כל כוחותיהם שותפו במערכה ברמת הגולן.
לפי הערכות אמ"ן, לצבא הסורי נותרו בשלב זה 300-400 טנקים, כשמאה מתוכם נותרו להגן על מרחב דמשק.
כמו כן כלל הצבא הסורי 40-50 גדודי ארטילריה ואמצעי נ"ט רבים.
בגזרת ההבקעה הישראלית המתוכננת היו ערוכים שרידי הדיוויזיה השביעית במערכי הגנה חפורים, שהוכנו לפני פרוץ המלחמה ונתפסו על ידי הכוחות הסורים לאחר נסיגתם אל מעבר לקו הסגול, כמו גם שרידי החטיבה הממוכנת המרוקאית באזור מזרעת בית ג'ן.
אוגדה 36 בפיקוד תא"ל רפאל איתן תוכננה לתקוף ראשונה בגזרה הצפונית ביותר כך ששיפולי הר החרמון, שאינם עבירים לשריון, יאבטחו את אגפה השמאלי במהלך קרב ההבקעה.
המתקפה בגזרה זו תוכננה בשני צירים: גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני, יתקדם בציר הצפוני לכיוון הכפרים חדר ומזרעת בית ג'ן, בעוד כוח בן-חנן (שהתבסס על גדוד 53 שהושמד כמעט לחלוטין בתחילת המלחמה) יתקוף מדרום לו, לכיוון ג'ובתא אל-חשב ומחנות אל-פאוור.
אוגדה 210 בפיקוד דן לנר נשמרה ככוח עתודה מדרום לאוגדה 36, באזור קוניטרה.
לפי התוכנית נועדה האוגדה לתגבר את אוגדה 36 במידה ותיתקל בקשיים, או לעבור דרכה ולהמשיך במתקפה לעומק השטח הסורי, במקרה שיוחלט על ניצול ההצלחה.
במקרה של התמוטטות מערך ההגנה הסורי, יועדה האוגדה לתקוף בגזרתה, מדרום לאוגדה 36, ולנוע לאורך הכביש הראשי מקוניטרה לדמשק.
כהכנה למתקפה הקרקעית תקף חיל האוויר החל מהשעה 05:45 כוחות שריון וארטילריה סוריים באינטנסיביות באזור מוגן טילים.
כמו כן הותקפו סוללות טילים, שדות תעופה ומתקני דלק ממזרח לדמשק.
חיל האוויר הסורי לעומת זאת התמקד בשמירה על שדות התעופה ונמנע מלסייע בקרבות.
בשעה 11:00 כמתוכנן, תוך כדי תקיפת חיל האוויר, החלה המתקפה של אוגדה 36. באגף הימני של הכוח התוקף התקדם כוח בן-חנן תחת אש בשטח קשה לתנועה ופרץ נתיב בשדות המוקשים.
בעקבות הערכה זו החליטו הרמטכ"ל ואלוף הפיקוד להכניס את אוגדה 210 למערכה בשעה 12:40 ולהבקיע בגזרה הדרומית.
הבקעת רצועת ההגנה הסורית הראשונה הוטלה על חטיבה 179 של האוגדה, בפיקוד רן שריג, אשר תקפה את העיירה ח'ן ארנבה.
הגדוד השני פרץ אחריו וספג אף הוא ירי כבד והטנקים שלו נפגעו בזה אחר זה.
רוב הטנקים של החטיבה נפגעו, אולם שישה טנקים הצליחו לתפוס את צומת ח'ן ארנבה, בעברו השני של הכפר, ולירות עליו מעורפו.
בשעה 15:00 הוטלה למערכה חטיבת השריון השנייה של האוגדה, חטיבה 679, כדי לייצב את הפרצה שיצרה חטיבה 179. טנקי החטיבה הצליחו לעבור את ח'ן ארנבה והחלו להתקדם אל עבר תל שער.
גדוד 471, גדוד צנחני מילואים עליו פיקד סא"ל חזי שלח, טיהר את העיירה הסורית ח'ן ארנבה.
כוחות צה"ל התקדמו בין 10-8 ק"מ לעומק השטח הסורי.
ב-12 באוקטובר המשיכו כוחות צה"ל להתקדם ולהרחיב את שטחי המובלעת.
מטרת הפיקוד הייתה להתקדם ככל האפשר לדמשק, ולכן הוחלט לרכז את המאמץ בגזרה הצפונית.
אוגדה 210 תוכננה להתקדם לכיוון כפר נסג', ולאחר כיבושו להתקדם צפונה אל הכפר כנכר.
כוח בן-חנן התקדם מזרחה והגיע אל תל א-שמס, אשר שלט על הכביש הראשי המוביל לדמשק.
הכוח נתקל באש חזקה מן התל ונאלץ לסגתו.
בן-חנן החליט לאגף את התל מצפון, במעבר קשה דרך "הלג'ה הקטנה" - אזור טרשי מצפון לתל המורכב מגבעות בזלת קטנות המקשות מאוד על מעבר רק"ם.
ששת טנקי כוח בן-חנן הצליחו לפלס לעצמם דרך בלג'ה ולאגף את התל מצפון, ובשעות אחר הצהריים החלו לטפס עליו.
התל נכבש לבסוף בליל 13-14 באוקטובר בקרב על ידי הגדוד של אלישע שלם מחטיבת הצנחנים 317.
כאמור, המאמץ הצפוני של חטיבה 7 נעצר בפאתי מזרעת בית ג'ן.
מח"ט 7, יאנוש בן-גל, הטיל על כוח עמוס כץ, שלא השתתף עד כה בקרבות ההבקעה, את ההתקפה על הכפר, וגדוד 77 נועד לספק חיפוי להתקפה.
כוח עמוס כץ (נקרא גם גדוד 71) התארגן לאחר פרוץ המלחמה בג'וליס, על בסיס חוזרים מחו"ל, חסרי שיבוץ, ופצועים שחזרו ללחימה.
ב-12 באוקטובר בבוקר החל גדוד 71 בתנועה לעבר הכפר.
הקמב"ץ, עמוס לוריא, התמקם במרכז הכפר ומשם החל לפקד על הפלוגות השונות.
פלוגה מסיירת מטכ"ל כבשה גבעה שולטת מצפון לכפר, אולם האש על הגדוד לא פסקה.
בהדרגה הצליחו טנקי הגדוד לאתר ולהשמיד את הטנקים הסורים שירו עליהם, ובשעות הצהריים, לאחר מספר שעות של לחימה אינטנסיבית, הסתיים הקרב הקשה והכפר נכבש.
16 לוחמים נהרגו בקרב מזרעת בית ג'ן וכעשרים נפצעו.
לאחר השלמת כיבוש הכפר, נערכו גדוד 12 של חטיבת גולני, בפיקוד רס"ן ארוין לביא, וכוח שריון בפיקוד אלי גבע, להגנה עליו, והדפו בהצלחה התקפות נגד של קומנדו ושריון סוריים.
עם בוקר צורף לאוגדה "כוח נתי" - גדוד טנקים בפיקוד נתי גולן אשר הורכב בעיקר מאנשי צוות שחזרו מחו"ל לאחר פרוץ המלחמה.
כוח נתי הרענן הוביל את חטיבה 679 לכיוון כפר נסג', אולם לאחר שעברו את צומת נסג' נתקל הכוח באש חזקה ומספר טנקים נפגעו.
מפקד הגדוד, נתי גולן, נפצע בהיתקלות וכתוצאה מכך נעצר הגדוד לצורך התארגנות.
שני הגדודים המקוריים של חטיבה 679 המשיכו להתקדם ועד השעה 13:00 כבשו את תל קרין.
בבוקר נשלחה חטיבה 179 לתל מסחרה ונתקלה במתחם נ"ט גדול.
החטיבה עקפה את התל מצפון והמשיכה מזרחה לנסג'.
בכפר נסג' עברה את חטיבה 679 והמשיכה צפון-מזרחה לכיוון כנכר.
החטיבה נתקלה בכוח שריון סורי ונעצרה.
יחד עם חטיבה 9 שהגיעה לאזור הצליחו שתי החטיבות להתקדם ובסביבות השעה 16:00 כבשו את תל מרעי.
תוך כדי ההתארגנות של חטיבה 679 נצפה כוח גדול המתקרב מדרום, אשר זוהה כחטיבה של חיל המשלוח העיראקי.
חטיבה 679 תפסה עמדות על הרכסים אותם כבשה זמן קצר קודם לכן ולקראת השעה 15:00 נכנסה לקרב מול חטיבת השריון 12 מהדיוויזיה ה-3 העיראקית.
טנקי חטיבה 679 החלו לירות מטווחים קצרים בטנקים העיראקים, שהופתעו מההיתקלות בכוח הישראלי.
משגבר הלחץ על חטיבה 679 הפנה מפקד אוגדה 210 את חטיבות 179 ו-9 לסייע לה, וכתוצאה מכך הם נאלצו לנטוש את תל מרעי, לאחר שכבשו אותו קודם לכן במאמץ רב.
כוח נתי, שסיים בינתיים להתארגן, נשלח אף הוא לקרב וסייע בבלימת השריון העיראקי.
זיהוי חיל המשלוח העיראקי הביאה את האוגדה לעצור את התקדמות חטיבות 9 ו-179 ולהסיג אותן חזרה כדי לקדם את הכוח העיראקי.
בליל 11-12 באוקטובר הוטלה על האוגדה המשימה לתקוף את המערך הסורי בדרום הרמה.
חטיבה 4 התקדמה ממוצב 110 ותפסה את ציר ביר אל עג'ם-קוניטרה, במטרה לתקוף את אזור כודנה מצפון.
החטיבה הממוכנת 670, שתוגברה בגדוד השריון הפיקודי (גש"פ 181 שכלל טנקי סופר שרמן), תקפה את ציידא ואל-חנות.
באזור ציידא נתקלו טנקי הגש"פ באש נ"ט חזקה ומספר טנקים נפגעו.
המג"ד נפצע ואחד המ"פ נהרג.
פלוגת טנקים נוספת כבשה את אל חנות.
חטיבה 205 נותרה בחיפוי ותוכננה לתקוף בהמשך לכיוון שיח' מסכין.
ביומיים של לחימה הצליחו כוחות צה"ל להתקדם כמעט 20 ק"מ לתוך שטח סוריה ולכבוש מובלעת ששטחה כ-400 קמ"ר.
הדיוויזיה הסורית השביעית ספגה אבדות כבדות, והתקשתה לבלום את המשך התקדמות כוחות צה"ל לכיוון דמשק.
מאידך, האוגדות הישראליות שהשתתפו בקרב ההבקעה, ובעיקר אוגדה 210, אשר מלכתחילה היו במצבה מוקטנת, ספגו אבדות ונשחקו עוד יותר.
הגעת חיל המשלוח העיראקי לזירת המערכה בצהרי 12 באוקטובר שינתה את תמונת המצב ואת מאזן הכוחות בין הצדדים היריבים, ואוגדה 210 נאלצה לעצור את התקדמותה כדי לבלום את התקפת הנגד של השריון העיראקי.
במהלך הימים הבאים נמשכו הקרבות מול חילות המשלוח הירדנים והעיראקים הרעננים, וכתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הישראלי לעצור את המשך ההתקדמות מזרחה לכיוון דמשק.
התוכניות לכיבוש סעסע וכנכר, במטרה להביא את דמשק לטווח אש הארטילריה הישראלית, ולהוציא את סוריה ממעגל המלחמה, ננטשו.
למרות זאת הצליחו יחידות ארטילריה של צה"ל להפגיז את פאתי דמשק בליל 12 באוקטובר.
שטחי המובלעת שנתפסו עד 12 באוקטובר נותרו כמעט ללא שינוי בידי צה"ל עד הסכם הפרדת הכוחות בין הצדדים, במאי 1974.
כיבוש בגדאד, או נפילת בגדאד הוא הקרב שבמהלכו כבש צבא הודו הבריטית את בגדאד מידי האימפריה העות'מאנית.
הקרב, שהתחולל בין 8 ל-11 במרץ 1917, היה התוצאה של מערכה כוללת שנמשכה כשנתיים.
לאחר כניעתו של חיל המצב הבריטי בעיר כות ב-16 באפריל 1916 בקרב כות הראשון, עבר הכוח הבריטי שפעל באזור מסופוטמיה בדיקה ושיפוץ כלליים, בין השאר כדי להחזיר את המוניטין ואת כוח ההרתעה שלו.
ביצוע תהליך זה הוטל על לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד.
לאחר תום הקרבות באפריל הקדיש גנרל מוד כמעט את כל שאר שנת 1916 לבנייה מחודשת של הצבא.
רוב החיילים שלו גויסו בהודו ונשלחו דרך הים לעיר בצרה.
בזמן שבו אומנו החיילים, עסקו מהנדסי הצבא בהקמת מערכת של פסי רכבת שהחלה בבצרה וחיברה את החוף עם נקודות בעומק היבשה.
הגנרל אף רכש כוח קטן של סירות נהר חמושות וספינות אספקה.
הבריטים החלו את המערכה החדשה ב-16 בדצמבר 1916. הכוח הבריטי מנה כ-50,000 חיילים מאומנים ומצוידים היטב מהגיס ההודי השלישי, שנודע גם בכינוי "גיס החידקל".
הכוחות העות'מאניים היו מצומצמים יותר, קרוב ל-25,000 איש על פי ההערכות, בפיקודו של המושל ח'ליל פאשה.
בתום ההכנות התקדמו הבריטים במערכה זו במהירות וללא עצירות.
גנרל מוד הצעיד את כוחותיו בזהירות, על שתי גדותיו של נהר החידקל.
הכוחות העות'מאניים התבצרו באותה עת במקום שנקרא עיקול ח'דיירי.
ב-19 בינואר 1917, אחרי שבועיים של מצור, הצליחו הבריטים לשבור את הביצורים ולכבוש את המקום.
הקרב המשמעותי הבא היה על נהר ע'ראף, לאורכו הציבו הכוחות העות'מאניים קו הגנתי חזק.
קרב זה נמשך שבועיים עד ל-4 בפברואר גם הוא, ובו שוב ניצחו הבריטים.
קרב משמעותי נוסף נערך בעיקול דהרה והסתיים ב-16 בפברואר.
לאחריו, ב-24 בפברואר כבשו הבריטים מחדש את העיר כות בקרב כות השני, כמעט שנה אחרי שאיבדו את השליטה בה.
המפקד העות'מאני המקומי, מוסה קזם קראבקיר, לא נתן לחייליו להילכד בעיר כות בניגוד למפקד הבריטי, מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד, שעשה כן בקרב הראשון.
לאחר הקרבות בחודשים ינואר ובפברואר חזרו כוחותיו של מוד לצעוד לעבר בגדאד ב-5 במרץ והגיעו למבואות העיר, על גדות נהר דיאלא, תוך שלושה ימים.
ח'ליל פאשה בחר להגן על בגדאד בכך שניהל את המערכה במרחק של 35 קילומטר מהעיר, בגבולות שבין החידקל לדיאלא.
ההתקפה הראשונה ב-9 במרץ נהדפה בהצלחה על ידי הכוחות העות'מאניים.
לאחר מכן הפנה הגנרל מוד את כוחותיו צפונה, במחשבה שיוכל לאגף את הכוח העות'מאני ולתקוף ישירות בבגדאד.
ח'ליל פאשה בתגובה הוציא את כל הכוחות חזרה צפונה מלבד רגימנט אחד שהשאיר ליד נהר הדיאלא.
מטרתו הייתה לאגף את הכוחות הבריטיים מצדו השני של הנהר במין "מהלך מראה".
הבריטים הביסו את הרגימנט הבודד במתקפת פתע ב-10 במרץ, תבוסה שהפתיעה וערערה את ביטחונו של ח'ליל פאשה, שהורה לכוחותיו לסגת צפונה חזרה לעבר העיר.
עוד באותו יום הורו השלטונות העות'מאניים על פינוי העיר, אבל גם זה לא הספיק, והמצב יצא משליטתו של ח'ליל פאשה.
הבריטים רדפו אחרי הכוחות העות'מאניים הנסוגים וכבשו את בגדאד ללא קרב ביום המחרת.
התושבים קיבלו את החיילים הבריטים בברכה ובהתלהבות.
שבוע מאוחר יותר ניסח מוד את "הכרזת בגדאד", שכללה בין היתר את המשפט הבא: "אנו באים לעריכם לא ככובשים אלא כמשחררים".
הבריטים ניצלו את הבלבול שנוצר בקרב הכוחות העות'מאניים ולקחו כ-9,000 חיילי אויב בשבי.
בסופו של הקרב חששו הבריטים יותר מכל מהאפשרות שהעות'מאנים ינסו להציף את נהר החידקל.
בסופו של דבר, לא היה ניסיון כגון זה.
הקרב הסתיים בניצחון חד-משמעי של הבריטים ובתבוסה נוספת של הממשלה העות'מאנית.
הקרב עזר להשכיח במידה מסוימת את המבוכה והבושה ששררה בצד הבריטי בעקבות התבוסה בקרב הראשון על כות.
הקרב השפיע משמעותית גם על חזיתות קרובות אחרות.
האימפריה העות'מאנית נאלצה להפסיק את המערכה שניהלה בפרס כדי לנסות ולבנות צבא שימנע מהבריטים לכבוש את מוסול.
לאחר השלמת הכיבוש הפך מוד למושל מסופוטמיה בפועל, בשלטו על השטח מבצרה ועד בגדאד.
הקצין הפוליטי של הגיס השלישי, פרסי קוקס, תכנן לנסח הצהרה על כך שהפרובינציה עברה לשליטה משותפת של בריטניה והודו.
הממשל הבריטי בלונדון מנע ממנו את ניסוח ההצהרה ופנה למנהיגים ערבים מקומיים לעזרה בכינון מנהל מקומי בשליטה בריטית.
הממשל הקולוניאלי בהודו החזיק ברעיונות שונים לגבי השטח המדובר.
חלקם של ההודים בכיבוש השטח היה משמעותי מאוד, והממשלה ההודית רצתה להעביר את השטח החדש לשליטתה.
מאבקי הכוח הובילו להקמת ועדת המנהל המסופוטמית בראשות הלורד קרזון.
על הוועדה הוטל להכריע בשאלת השלטון בפרובינציות בצרה ובגדאד.
החלטת הוועדה הייתה דומה לשאיפותיו של הממשל בלונדון.
בצרה עברה לשלטון בריטי בלעדי, ללא השתתפות הודית בסמכויות השלטון, ובגדאד הועברה לשלטון ערבי.
כיבוש היצר הוא מושג ביהדות העוסק בשליטה והכנעה של כוחות הנפש, או יצר הרע של האדם.
חז"ל לימדו שיסודות הגבורה נמצאים במאבק הנפשי הפנימי של האדם עם עצמו; הכנעת כוחות הנפש או היצרים נקראה בלשונם כיבוש; כך, במסכת אבות נאמר:
גם שתיקתו של הנביא ואי-מסירת דבר האל הנמסר לו לציבור נקראת אצל חז"ל כיבוש; והנביא הסוכר את פיו מוגדר כ.
ספר החינוך מסביר, כי כיבוש היצר הוא טעם הנזירות המתוארת בתורה:
כיבוש התאוות נחשב להכנה ראויה לקבלת מעלה רוחנית גבוהה יותר אצל האדם; כך למשל, כתב הראב"ד, רבי אברהם אבן דאוד, שחי בטולדו במאה ה-12 בספרו אמונה רמה:
הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, שיכלל בהגותו עיקרון זה, וטען כי הכיבוש הוא תנאי לקבלת הנבואה; וזאת מכיוון שהכיבוש הוא תכונתו של הגיבור והגבורה היא אחד התנאים לקבלת נבואה.
בהקדמתו הפרשנית למסכת אבות כתב:
רבי הלל בן שמואל טען בספרו תגמולי הנפש כי פעולת הכיבוש אצל האדם מושפעת מתכונות מולדות; כך כתב על .
אך האדם יכול לרכוש את המידות הללו, .
בראשית העת החדשה, המשיכו הוגים יהודים את הזרם העיקרי של מחשבת ימי הביניים, הן באשר לתפיסת הכיבוש כעבודת נפש כחלק מקיום המצוות של היהודי, והן באשר לתפיסתו כנחוץ וכרוך בצב הפניה המתמדת אל האל (כלומר היותה של הנפש ממוקדת באופן קבוע באל).
רבי יהודה אריה ממודנה אשר חי במפנה המאות ה-16 - ה-17 באיטליה, תיאר בספרו צמח צדיק את עבודת הנפש של
בספרו דרך ה', תיאר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, אשר חי במאה ה-18 באירופה ואחר בארץ ישראל, את הכיבוש כמאפשר את הדבקות באל שהיא תכלית קיום האדם:
מאז המאה ה-18, עסקו הוגים בחלק ניכר של ההגות היהודית, בהגדרת הגבולות של כיבוש הנפש, ואף בחסרונותיה כאשר היא מופעלת יתר על המידה.
כך למשל, בהגות ובספרות תנועת חסידות הבעל שם טוב לזרמיה, עסקו רבים בדרכים הנכונות ושאינן נכונות לכיבוש, בהקשר לדיון כללי חדש על היחסים שבין גשמיות לבין רוחניות בעבודת האל.
הוגים המשיכו להתעמק בכיבוש במובנו הנפשי והרוחני כהשתקפות מהופכת של מלחמות העמים שהתחוללו בהיקף ללא תקדים במרוצת המאה ה-20. הרב אביגדור עמיאל רבה של העיר תל אביב באמצע המאה, הכריז על כיבוש כוחות הנפש, סוג של מלחמה מתמדת שהיא יסודה העיקרי של היהדות:
במחצית השנייה של המאה ה-20, הדגיש הרב יוסף דב סולוביצ'יק את ערכו של הכיבוש אך ורק ביחס לאמות המידה של ההלכה; הכיבוש הוא בעל ערך גדול באשר לדברים האסורים על פי ההלכה, אך הוא מיותר, ואף אסור, ביחס לדברים המותרים:
כיבוש המדבר (בספרדית: Conquista del desierto) היה מבצע צבאי בפיקודו של הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה בשנות ה-70 של המאה ה-19, שנועד להרחיב את תחומי השפעתה של ארגנטינה באזורים שהיו מיושבים עד אז רק בתושבים ילידים, בעיקר בפטגוניה.
ב-1536 הקימו הספרדים את היישוב הראשון שלהם בשטחי ארגנטינה של ימינו, בואנוס איירס, לגדות ריו דה לה פלטה.
ברבות השנים התפשטה הנוכחות הספרדית באזור הפמפס, והתושבים הילידים נדחקו בהדרגה דרומה ומערבה, עד שבמאה ה-18 שימש נהר סאלאדו גבול לא רשמי ביניהם.
במשך כל התקופה, נקלעו הצדדים לעימותים צבאיים, והספרדים ביצרו את עריהם.
התושבים הילידים שנותרו בשטח שכבשו הספרדים נטמעו בהם, וכך התפתחו הגאוצ'וס.
לאחר עצמאות ארגנטינה ב-1816, נקלעה המדינה הצעירה לקונפליקטים פנימיים בין האוניטריאנים (שדגלו בממשל ריכוזי בבואנוס איירס) לבין הפדרליסטים (שתמכו במתן אוטונומיה רבה יותר לפרובינציות.
כך, במשך רוב המאה ה-19 עסקה ארגנטינה בגיבוש זהותה, וכמעט שלא הרחיבה את גבולותיה (חריג לכך הוא מסעו של חואן מנואל דה רוסאס באזור קוז'ו ב-1833).
בתוך כך, הגבירה צ'ילה את השפעתה בפטגוניה.
ב-1845 נוסדה פונטה ארנס לחופי מצרי מגלן, וב-1861 החלה צ'ילה בכיבוש אראוקניה, שבמהלכו השתלטה על שטחים מדרום לנהר ביו ביו.
ב-1872 תקפו אנשי מפוצ'ה בפיקודו של קלפוקורה את הערים חנרל אלוואר (בפרובינציית מנדוסה של ימינו), ויינטיסינקו דה מאז'ו ונואבה דה חוליו (בפרובינציית בואנוס איירס של ימינו).
במהלך המתקפה נהרגו כ-300 ארגנטינאים, והתוקפים נטלו עמם כ-200 אלף ראשי בקר.
שר המלחמה של הנשיא ניקולאס אבז'אנדה, אדולפו אלסינה, גרס כי יש ליישב את המדבר, אך תוך אינטגרציה עם התושבים הילידים.
הצעדים הראשונים שנקט היו הגנתיים.
הוא החל בחיבורן של המצודות המרוחקות לקו טלגרף, וחתם על הסכם שלום עם מנהיג הפואלצ'ה חואן חוסה קטריאל.
הסכם זה הופר עד מהרה, כשהאחרון תקף, יחד עם נמונקורה, את הערים טרס ארוז'וס, טנדיל ואסול.
אלסינה הגיב במתקפת נגד, ודחק את הילידים דרומה.
לאורך הגבול החדש שנוצר נחפרה תעלה ברוחב שלושה מטרים ובעומק שני מטרים שלאורכה הוקמו כ-80 מוצבים.
התעלה, שכונתה על שמו של אלסינה (Zanja de Alsina; "תעלת אלסינה"), נועדה לשם בלימת התקפות נוספות.
בפועל, יותר משהקשתה התעלה על הילידים לחדור לשטחה של ארגנטינה, היא הקשתה עליהם לחזור לשטחם עם בקר גנוב.
די היה בכך כדי שחלק מהשבטים יחתמו על הסכם שלום עם הארגנטינאים, אחדים מהם אף התיישבו בשטחה, ואילו שבטים אחרים החליטו לשמור על נייטרליות.
כחלק מהתמורה לשקט שסיפקו בשלב זה שבטים רבים, ובהתאם לתפיסתו של אלסינה, סיפקה להם הממשלה בקר ומוצרי מזון.
ב-1877 נפטר אלסינה, ולתפקיד שר המלחמה מונה חוליו ארחנטינו רוקה.
רוקה בחר באסטרטגיה שונה משל אלסינה.
בניגוד לאלסינה, סבר רוקה כי הפתרון היחידי לאיום מצד התושבים הילידים הוא לחסל, לשעבד או לגרש אותם.
לקראת סוף 1878 החל הגל הראשון של המתקפה בפיקודו של רוקה.
מטרתו הייתה "לטהר" את השטח שבין תעלת אלסינה לבין הריו נגרו באמצעות מתקפות חוזרות ונשנות על ריכוזי אוכלוסייה של הילידים.
לאחר שהושלמה משימה זו, החל, ב-1879, הגל השני.
בתוך חודשיים הגיעו 6,000 החיילים בפיקודו לצ'ואלה צ'ואל, שנכנעה ללא קרב.
כוח אחר התקדם עד לנהר נאוקן, שהפך, יחד עם הריו נגרו, לגבול הדרומי החדש של ארגנטינה.
רוב אוכלוסיית המפוצ'ה באזור זה נמלטה אל מעבר להרי האנדים, והתמקמה בקורארווה ובפוקון שבצ'ילה.
ב-1880 נבחר רוקה לנשיא במקום אוואז'נדה.
הוא החליט להמשיך ולספח שטחים גם מדרום לריו נגרו, וב-1881 יצא כוח בפיקודו של הקולונל קונרדו ויז'גאס למתקפה שלישית.
בתוך שנה השלים ויז'גאס את כיבוש אזור פרובינציית נאוקן של ימינו (עד נהר לימאי), והקרב האחרון נערך ב-18 באוקטובר 1884. חלקה הדרומי של פטגוניה, באזורים בהן שוכנות כיום פרובינציות צ'ובוט וסנטה קרוס, היה דליל יותר באוכלוסייה ילידית.
בצ'ובוט התיישבו מהגרים ולשים בהזמנת ממשלת ארגנטינה כבר ב-1865, וכעת נוצר רצף יבשתי עמם.
הגבול המערבי של ארגנטינה, עם צ'ילה, נקבע ב-1881, עוד לפני שלארגנטינה הייתה שליטה אפקטיבית במרבית פטגוניה.
לפי ההסכם, תוואי הגבול בין המדינות הוא לאורך קו פרשת המים של הרי האנדים.
כיבוש גינאה החדשה הגרמנית (כיום חלק מפפואה גינאה החדשה), בוצע על ידי צי וכוח משלוח מאוסטרליה, אשר הצטרפה אל האימפריה הבריטית כחלק ממדינות ההסכמה, בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
הסיבה העיקרית להשתלטות על המושבה הייתה תחנת אלחוט במקום, שיכולה הייתה לשמש את צי מזרח אסיה הגרמני, שממנו חששו הבריטים מאוד.
כללית, פרט לקרב שנערך ב-11 בספטמבר 1914 בדרך לביטה פקה (Bita Paka) שבנוי-פומרן (Neu-Pommern, פומרניה החדשה, כיום בריטניה החדשה), מקום תחנת האלחוט, לא גילו הגרמנים התנגדות רבה.
נוי-פומרן, ועמה תחנת האלחוט, נכבשה עד 21 לחודש.
קייזר-ווילהלמסלנד (Kaiser-Wilehelmsland), כפי שנקרא אז חלקו הצפוני-מזרחי של האי גינאה החדשה נכבש בשבועות שלאחר מכן.
היה זה ניצחונה החשוב הראשון של אוסטרליה במלחמה.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נמסר השטח לאוסטרליה ב-1920 כחלק ממנדט חבר הלאומים.
גינאה החדשה הגרמנית הייתה מושבה גרמנית משנת 1884. המושבה השתרעה על חלקו הצפוני-מזרחי של האי גינאה החדשה, שחלקו המערבי היה בשליטה הולנדית, וחלקו הדרום-מזרחי סופח לקווינסלנד.
בנוסף, המושבה כללה את ארכיפלג ביסמרק, שהאיים העיקריים בו הם נוי-פומרן ונוי-מקלנבורג (Neu-Mecklenburg, מקלנבורג החדשה, כיום אירלנד החדשה).
יתר איי האוקיינוס השקט שהיו תחת שלטון גרמני, היו אף הם כפופים מנהלית למושבה, פרט לסמואה.
שטח המושבה היה קרוב ל-250,000 קמ"ר, ומספר תושביה האירופים: 1,273. רוב התושבים היו מלנזים וכן היו במושבה תושבים ממוצא סיני, יפני ומלאי.
הצטרפות אוסטרליה ללחימה באוקיינוס השקט
כשהכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה ברביעי לאוגוסט 1914, אוסטרליה, כחלק מן האימפריה הבריטית, הצטרפה מיידית, והחלה בגיוס.
אחת הבקשות הראשונות של הבריטים, להן נענו האוסטרלים, הייתה השתלטות על מתקנים, בעיקר תחנות אלחוט, שיכולים לשמש את צי מזרח אסיה הגרמני, שמיקומו בשלב זה לא היה ברור.
כפעולה מקדימה ערכו ספינות אוסטרליות סיור שמטרתו, בין היתר, בדיקה אם צי מזרח אסיה הגרמני נמצא לחופי המושבה.
משנשללה אפשרות זו, האוסטרלים חדרו ב-12 באוגוסט למפרץ בלאנש (Blanche) שבמזרח נוי-פומרן.
כמה משחתות נכנסו למעגן סימפסון (Simpson) שבמפרץ, וחוליות נחיתה חיבלו במערכת הטלפונים המקומית וניסו לשווא לאתר את תחנת האלחוט באי.
לאחר איום להפגיז את האי אם תחנת האלחוט תופעל - עזבו האוסטרלים את המקום.
הכוח שהאוסטרלים הקצו למשימה היה "כוח המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי" (Australian Naval and Military Expedionary Force, AN&MEF).
זה כלל גדוד ובו כ-1,000 מגויסים חדשים מסידני, וכן כ-500 חיילי מילואים של הצי, שנועדו לפעול כרגלים.
כן הוקצו כ-500 חיילים מקווינסלנד, חלק מגדוד שהיה מיועד לשמש כחיל מצב לאי ת'רסדיי (Thursday, "יום חמישי") שבמצר טורס.
לאלה הצטרף סמוך ליעדם כוח ליווי שכלל את סיירת המערכה אוסטרליה והסיירת הקלה "סידני" (Sydney), שתיהן אוסטרליות.
כן ליוו את הכוח מספר משחתות.
מול אלה, גם לאחר גיוס כל חיילי המילואים מבין המתיישבים, הכוח המגן היה קטן בהשוואה למשימת הגנת המקום המוטלת עליו, ועמד על 61 קצינים ומש"קים גרמנים ועוד 240 שוטרים מלנזים שצוידו בנשק.
גם רמתם הצבאית של רוב החיילים הגרמנים הייתה נמוכה יחסית, שכן בדרך כלל ניסיונם הצבאי היה מוגבל או שנרכש זמן רב קודם לכן.
מבין אלה, הגן כוח ובו שמונה גרמנים ו-60 מלנזים על תחנת האלחוט בביטה פקה, כעשרה קילומטרים דרומה לחופו הדרומי של מפרץ בלאנש.
המפקד הגרמני של המקום הוסמך לסגת במידה שלא יוכל יותר להגן על המקום, אולם במקרה כזה הוטל עליו לחבל בתחנת האלחוט ולהוציאה מכלל פעולה.
כוח אחר, ובו עשרה גרמנים ועוד 140 מלנזים הוצב בבירת המחוז הרברטסהוהה (Herbertshöhe, כיום קוקופו (Kokopo)), הסמוכה יותר לחוף הדרומי של המפרץ.
כוח קטן נוסף הוצב בטומה (Toma), כ-30 ק"מ מערבה לביטה פקה, ועסק בהתחפרות ובהתבצרות.
בנוסף, הוצבו תצפיות לכל אורך חופו של מפרץ בלאנש, כדי להתריע במקרה של התקרבות אויב.
אלה אכן הצליחו לגלות בזמנו את התקרבות הכוח האוסטרלי ב-12 באוגוסט, אם כי זה האחרון לא נתקל בהתנגדות.
הכוח האוסטרלי, להוציא החיילים מקווינסלנד, עזב את סידני ב-19 באוגוסט על סיפון האוניה 'ברימה' (Berrima).
בהגיעם לאי הדקל (פאם איילנד, Palm Island), מול טאונסוויל (Townsville) שבקווינסלנד, הכוח עצר והמתין שכוח הליווי, שהצטרף קודם לכן אל הכוח הניו זילנדי שעסק בכיבוש סמואה הגרמנית יסיים את משימתו שם.
אחר כך יצאו הכוחות לפורט מורזבי ושם הצטרפו אליהם המגויסים מקווינסלנד על סיפון ה'קאנואונה' (Kanowna).
בסופו של דבר קאנואונה נותרה מאחור, הן כיוון שצוות המסיקים סירב להמשיך ולעבוד, והן כיוון שקולונל ויליאם הולמס (Holmes), מפקד כוח המשלוח, פקפק בכושר לחימת המגויסים מקווינסלנד שעל סיפונה.
היתר יצאו לדרכם בשביעי לספטמבר וסמוך לקצהו המזרחי של האי גינאה החדשה פגשו את כוח הליווי.
ב-11 לחודש הכוח הגיע למפרץ בלאנש.
נמל רבאול, בצפונו של המפרץ, נמצא ריק מחיילים גרמנים.
בדרומו של המפרץ, "סידני" ואחת המשחתות, "וורגו" (Warrego) הנחיתו כוחות קטנים של מילואי הצי.
אלה הגיעו לקאבאקאול (Kabakaul) ולהרברטסהוהה, ותפסו אותן ללא התנגדות, כיוון שהפלוגה הגרמנית במקום נסוגה בטרם הגיעם.
בהמשך תוגברו כוחות אלה במלחים מ"וורגו" ובחיילים מ"ברימה".
כוח נוסף, ובו שני קצינים, 25 חיילים ועוד 15 בעלי מקצועות נוספים (קשר, רפואה וכו'), בפיקוד לייטננט רולנד בואן (Bowen), נחת בקאבאקאול.
הרברטסהוהה הפכה לבסיס היציאה להמשך הפעילות ו"סידני" החלה להזרים אליו אספקה.
הכוח שנחת לראשונה התפצל, כאשר חלק נשאר בהרבטסהוהה, בסיס היציאה, לאבטחה, והשני ממשיך בכיוון טומה.
הנוחתים בקאבאקאול, בפיקוד בואן, החלו לעשות את דרכם לביטה פקה, כשבעה ק"מ דרומה משם.
ההתקדמות נעשתה בשולי הדרך, אשר משני צדיה השתרע ג'ונגל, כאשר האוסטרלים ניסו עד כמה שאפשר שלא לנוע על הדרך עצמה.
ב-9:00, לאחר התקדמות של כ-1,800 מ', הסבך הפך כה צפוף, עד שהאוסטרלים ניסו למצוא מעקף כלשהו.
אגב כך הם הפתיעו כוח של כ-20 מלנזים בפיקוד שלושה גרמנים, שככל הנראה ניסה להניח להם מארב.
האוסטרלים פתחו באש, פצעו את אחד הקצינים הגרמנים, והמלנזים התפזרו.
בהמשך נתפסו עוד שני קצינים גרמנים וכתוצאה התדלדל למדי סגל הפיקוד של המגינים.
כן נפלו לידי האוסטרלים מספר מפות גרמניות חשובות.
לנוכח ההתנגדות ביקש מפקד הכוח שעשה דרכו לביטה פקה תגבורות, ובקשתו נענתה.
כיוון ש"ברימה" והחיילים שנותרו בה עשו דרכם במפרץ באותה עת, שלחו המשחתות "וורגו" ו"יארה" (Yarra) תגבורת זמנית של 59 איש בפיקוד לייטננט היל (Hill).
בינתיים הכוח המשיך בדרכו בלא להמתין, בעוד המגינים מנסים לעכבו באש שירו חיילים מוסווים היטב וצלפים שהתמקמו בצמרות עצים.
כתוצאה מאש זו נפצעו קשה שני אוסטרלים שמתו אחר כך מפצעיהם.
ב-10:00 הגיעו התגבורות מהמשחתות, והכוח המתוגבר התקדם עוד כ-450 מ', עת נפתחה עליו אש מחפירה גרמנית.
בעוד האוסטרלים מנסים לאגף את החפירה, בואן נפצע קשה מאוד מיריית צלף.
הכוח מ"ברימה", כמחצית גדוד, בפיקוד צ'ארלס אלוול (Elwell), נחת בינתיים, עשה דרכו למקום ההתכתשות ובדרך התגלה ונוטרל מטען שהגרמנים הטמינו.
ב-13:00, הכוח בפיקוד אלוול הגיע והאוסטרלים החלו התקפה חדשה במטרה לאגף את החסימה.
לאחר הסתערות כידונים המגינים, קצין גרמני ו-20 מלנזים, נכנעו.
אבדות האוסטרלים היו ארבעה הרוגים, ביניהם אלוול, וחמישה פצועים.
לאחר שאלוול נהרג, הכוח המשיך בפיקודו של היל.
מלווים בשני שבויים גרמנים ששימשו כמתורגמנים, הם הצליחו לשכנע את המגינים שהחזיקו בשתי חפירות נוספות שחסמו את הדרך, להיכנע.
בהמשך ערכו הגרמנים התקפת נגד בה נפצעו שלושה אוסטרלים, ואחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו.
במהלך ההתנגשות האוסטרלים הרגו את אחד המתורגמנים הגרמנים וכמה מן המלנזים.
כוח נוסף שעמד בדרכם של האוסטרלים פורק מנשקו.
ב-19:00 האוסטרלים הגיעו לתחנת האלחוט בביטה פקה שנמצאה נטושה.
פרט לאנטנה שפורקה, יתר הציוד שהתגלה בתחנה לא ניזוק.
אבדות האוסטרלים עד שלב זה היו שבעה הרוגים ושמונה פצועים.
גרמני אחד וכ-30 מלנזים נהרגו, וגרמני אחד ועשרה מלנזים נפצעו.
19 גרמנים ו-56 מלנזים נשבו.
חלק מההרוגים בצד הגרמני היו שבויים שנהרגו בידי האוסטרלים.
רוב אבדות האוסטרלים נגרמו בשולי האירועים והזירה המתוארים: ב-14 לחודש אבדה הצוללת האוסטרלית AE1, עם כל 35 אנשי צוותה, עת פטרלה סמוך לרבאול.
עד כה (2012) לא נמצאו עקבותיה.
לאחר אובדן ביטה פקה נסוגו יתרת הכוחות הגרמניים, ועימם הסגל האדמיניסטרטיבי והמושל אדוארד האבר (Haber), לטומה.
תקוותם הייתה להחזיק מעמד זמן ארוך מספיק עד שצי מזרח אסיה הגרמני יושיעם.
בלא לדעת זאת יצא חצי גדוד אוסטרלי והקיף את העיירה, תוך הצבת תותח-צי בעמדה מאיימת.
בנוסף, הסיירת האוסטרלית המשוריינת "אנקאונטר" (Encounter) ירתה בתותחיה על הגבעות הסמוכות כהפגנת כוח.
לנוכח זאת המשטרה המלנזית התפזרה, והמושל האבר יצא להרברטסהוהה ב-15 לחודש, שם חתם על תנאי הכניעה יומיים אחר כך.
הכוחות הנותרים שמנו ארבעים גרמנים ו-110 מלנזים נכנעו ב-21 לחודש וההתנגדות לאוסטרלים פסקה.
האבר הורשה לעשות דרכו לגרמניה.
גרמנים שנשבעו להישאר נייטרלים הורשו להישאר במושבה והאחרים הוגלו לאוסטרליה.
בכל מקרה, למרות תקוותיהם הזמניות של הגרמנים במושבה, צי מזרח אסיה הגרמני עשה דרכו לאיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי, ושם הושמד בקרב עם הבריטים.
ב-24 לחודש כבשו האוסטרלים את פרידריך-ווילהלמסהפן (Friedrich-Wilhelmshaven, כיום מאדאנג (Madang)) שבחלקו הגרמני של האי גינאה החדשה.
בשבועות הבאים הם השתלטו על כל העמדות הגרמניות באזור, ולאחר סיום ההשתלטות נשאר חלק מן הכוח כחיל מצב במושבה.
הקצין וחוקר הארצות הגרמני הרמן דצנר (Detzner), אשר היה במשימת סיור ומיפוי סמוך לגבול בין הנחלות הגרמנית והאוסטרלית, בלא להיות מודע תחילה לכך שפרצה מלחמה, סירב להיכנע.
דצנר פקד על כ-20 חיילים מלנזים, ובראשם חמק עד סוף המלחמה מן האוסטרלים.
הוא נכנע רק זמן קצר אחריה.
ב-1921 עברה גינאה החדשה הגרמנית לשלטון אוסטרלי, לאחר שב-1920 נמסרה לה כמנדט מטעם חבר הלאומים.
איי מרשל, שמנהלית היו כפופים לגינאה החדשה הגרמנית, נתפסו על ידי יפן בתחילת המלחמה, ונמסרו לידה לאחריה.
כיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה בוצע בשני מבצעים נפרדים, בשלבים נפרדים של המלחמה, ולמטרות נפרדות, על ידי צבא האימפריה הגרמנית, במלחמתו נגד הרוסים.
לאחריו הושמה הארץ תחת שלטון צבאי גרמני, למרות ניסיונה להכריז על עצמאות.
השלטון הצבאי עבר מן העולם עם תום המלחמה.
השלב הראשון, מבצע אלביון, נערך בין ה-11 ל-21 באוקטובר 1917, מספר חודשים לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית, ובימיה האחרונים של הרפובליקה הרוסית.
במהלך זה נכבשו סארמאה, היומאה ומוהו, איים חשובים אסטרטגית בפתחו של מפרץ ריגה, אשר שימש זירה להתכתשויות בין הציים הרוסי והגרמני בשלבים מוקדמים יותר של המלחמה (למשל, קרב מפרץ ריגה).
כיבוש אסטוניה - השטח היבשתי
השלב השני נערך לאחר השתלטות הבולשביקים על רוסיה, והיווה חלק ממהלך אסטרטגי כולל - ומוצלח - שמטרתו הוצאת רוסיה הבולשביקית מן המלחמה.
בשלב הזה נחתו הגרמנים ב-18 בפברואר 1918 בחוף אסטוניה, והשתלטו על הארץ כולה לנוכח התנגדות קלה.
ב-21 בחודש הם השתלטו על האפסאלו, הסמוכה לפתח מפרץ ריגה במערב.
למחרת הגרמנים השתלטו על ולגה שבדרום.
ב-24 בחודש הגרמנים השתלטו על פרנו, ויליאנדי וטרטו.
באותו יום עצמו, עם הסתמן נסיגת הכוחות של רוסיה הבולשביקית מהארץ, אסטוניה הכריזה על עצמאותה תחת שלטון רפובליקני.
למחרת הגרמנים השתלטו על טאלין הבירה.
עד ל-4 במרץ, עם תפיסת העיר נרבה, הגרמנים סיימו את השתלטותם על כל שטחי אסטוניה.
יום לאחר מכן סיימו הכוחות הבולשביקים את נסיגתם מחוץ לתחומי הארץ, כאשר חצו את נהר הנרבה מגדתו האסטונית לגדתו הרוסית.
הכיבוש הגרמני אושר על ידי הבולשביקים, עוד קודם לסיום ההשתלטות על אסטוניה, בחוזה ברסט-ליטובסק, אשר נחתם ב-3 במרץ.
הגרמנים לא הכירו בשלטון הרפובליקני האסטוני, אשר הכריז על עצמאות הארץ.
אסטוניה, יחד עם שטחים סמוכים, בעיקר מלטביה של ימינו, הושמה תחת שלטון צבאי גרמני, כאשר הערים הגדולות: טאלין, טרטו ונרבה נשלטו ישירות על ידי הצבא, ואילו מרחבי הארץ נשלטו בעקיפין, תוך היעזרות באדמיניסטרציה שהורכבה מנכבדים מקומיים מקרב המיעוט הגרמני.
בהתאם, הצבא האסטוני הוכרז כבלתי חוקי ב-23 במרץ.
במאי הכירו בשלטון האסטוני הרפובליקני בריטניה, צרפת ואיטליה.
לאחר מכן, מיוני 1918, כנראה כתגובה להכרה בשלטון הרפובליקני האסטוני על ידי מדינות ההסכמה, מנהיגים אסטוניים שפעלו למען עצמאות הארץ הושמו במעצר.
בין הנעצרים היה גם המנהיג של המשטר הרפובליקני קונסטנטין פטס (Päts), אשר הושם בבתי כלא שונים לאחר מעצרו ב-16 ביוני.
למרות עמדה זו ופעולות אלה של הגרמנים, המשיכו תומכי עצמאות אסטוניה בפעילותם במחתרת.
ניסיון להקמת ישות גרמנית - בלטית
במקביל, המיעוטים הגרמניים באסטוניה ובלטביה ניסו להקים ישות מדינית משלהם, מאיחוד של כמה מחוזות בהם הייתה אוכלוסייה גרמנית ניכרת.
האיחוד האמור ביקש להסתפח לאימפריה הגרמנית, על בסיס איחוד עם בית הוהנצולרן.
התארגנות זו קיבלה הכרה מהקייזר הגרמני בספטמבר, ופרט לגרמניה, לא הכירה בה שום מדינה אחרת.
תום המלחמה בנובמבר הפך מהלך זה לקצר ימים, אולם לגורמים המעורבים במהלך היה חלק בהתכתשויות באזור הבלטי בשנים שלאחר המלחמה, בעיקר כחברים במיליציות הפרייקור.
עם תום המלחמה, ב-11 בנובמבר, שנלווה אליו תום שלטונו של הקייזר בגרמניה, ממשלת המעבר הגרמנית מסרה את השליטה על אסטוניה לרפובליקנים, שהקימו ממשלה זמנית, בראשות פטס, שחזר מגרמניה.
העברת הסמכויות נחתמה פורמלית ב-19 לחודש.
הרוסים הבולשביקים התנגדו לכך ופלשו לאסטוניה ב-28 באותו חודש.
האסטונים לחמו לעצמאותם כנגד הפולשים וזו הושגה והוכרה על ידי הרוסים ב-1920.
כיבוש המדינות הבלטיות הוא מונח המתייחס לכיבוש ולהכללה בברית המועצות של לטביה, אסטוניה, ליטא וחבל ארץ מפינלנד שבוצע במהלך קיץ 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
המדינות זכו לעצמאות מחודשת לאחר התפרקות ברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, לאורך החוף הבלטי המזרחי הוקמו מדינות חדשות: אסטוניה, לטביה וליטא.
שטחים אלו נכללו בתחומי האימפריה הרוסית במהלך המאה ה-17-המאה ה-18 ואוכלוסייה רוסית היוותה בהם מיעוט.
במרוצת השנים בין ברית המועצות לבין המדינות החדשות נחתמו הסכמי ידידות והוסדר נושא הגבולות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה במדינות הללו הורגשה השפעה אנגלית-צרפתית, אך החל משנות ה-30 החלה עליה של השפעה גרמנית.
מסיבות היסטוריות בשטחים אלו התגוררה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב נקבע שפינלנד, אסטוניה ולטביה יוכפפו להשפעה סובייטית ביחד עם החלק המזרחי של פולין.
לעומת זאת, ליטא וחלק המערבי של פולין יהיו תחת שליטה גרמנית.
כבר במהלך מרץ 1939 גרמנים פלשו לאזור קליפדה וכבשו אותו.
ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין וב-17 בספטמבר החלה פלישת ברית המועצות לפולין.
ב-15 בספטמבר צוללת פולנית נכנסה לנמל טאלין.
בעקבות דרישה גרמנית, שלטונות אסטוניה החלו בפירוק הצוללת מנשקה.
ב-18 בספטמבר הצוללת נמלטה מהנמל.
ב-19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע ששלטונות אסטוניה עזרו לצוללת להימלט והיא מהווה עתה איום על צי הסוחר הסובייטי.
מעשית, הסובייטים החלו במצור על נמלי אסטוניה.
ב-24 בספטמבר 1939 שר החוץ האסטוני הגיע למוסקבה במטרה להסדיר את הנושא.
ב-5 באוקטובר נחתם הסכם דומה עם לטביה, לפי הסכם זה כוח צבאי סובייטי בהיקף של 25 אלף חיילים הוצב במדינה והצי הסובייטי הציב של ספינותיו בונטספילס ולייפאיה.
שלושה חודשים לאחר חתימת ההסכם, ב-30 בנובמבר 1939, החלה המלחמה על פינלנד.
לאחר שלושה וחצי חודשי לחימה הסובייטים ניצחו ובהסכם השלום ויתרה פינלנד ונתנה לסובייטים את חבל קרליה (כעשירית משטח פינלנד) וכן חמישית מהיכולת התעשייתית שלה וב-31 במרץ 1940 הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית.
ב-14-16 ביוני ממשלות אסטוניה, ליטא ולטביה קיבלו מהממשל הסובייטי אולטימטום בו הם הואשמו בהפרה סדרתית של ההסכמים, הן נדרשו לתת אפשרות להכניס לשטחיהן יחידות צבאיות נוספות ולפעול להקמת ממשלה שתפעל לפי ההסכמים.
נשיא ליטא אנטאנס סמטונה דרש לארגן התנגדות צבאית לכוח הפולש אך לא קיבל תמיכה מהממשלה.
ראשי ממשלת לטביה ואסטוניה הסכימו לשתף פעולה עם הסובייטים.
בכל המדינות הוקמו ממשלות חדשות ובראשן הועמדו פוליטיקאים בעלי דעות ידידותיות לברית המועצות.
ב-25 בספטמבר, פנה מולוטוב, ראש ממשלת ברית המועצות ושר החוץ שלה, לשר החוץ של אסטוניה ודרש לאפשר כניסה של כוחות סובייטיים למדינה ל"שיפור ההגנה על הים הבלטי" - משימה שלטענת הסובייטים לא יכלה אסטוניה למלא בכוחות עצמה.
הממשלות החדשות הרשו פעילות המפלגות הקומוניסטיות ובמקביל אסרו על השתתפות כל המפלגות האחרות בבחירות הקרובות.
ב-14 ביולי התקיימו בחירות שבהתאם לתוצאות, מעל ל-90% מקולות הבוחרים היו בעד המפלגות הקומוניסטיות (שהיו היחידות שהשתתפו בבחירות).
במהלך 21-22 ביולי הכריזו הפרלמנטים של ליטא, לטביה ואסטוניה על הקמת רפובליקות סובייטיות והועברה בקשה אל הסובייט העליון לכלול את הרפובליקות בברית המועצות.
ב-6 באוגוסט 1940 בקשה זו התקבלה בחיוב והרפובליקות שולבו בברית המועצות.
גרמניה הנאצית הייתה בין המדינות הבודדות שהכירו בסיפוח באופן מיידי.
מדינות המערב לא הכירו בסיפוח באופן רשמי אך הכירו בו דה פקטו.
בחלק מהמדינות המשיכו להתקיים נציגויות דיפלומטיות ולאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוקמה ממשלת הגולה האסטונית.
מייד לאחר סיפוח שטח הרפובליקות סובייטיות החדשות החלה הלאמה מסיבית של מפעלים, כל האדמות הועברו לרכוש המדינה, פוליטיקאים, קצינים, בעלי עסקים וכו' הוגלו לסיביר.
עד ליוני 1941 מאסטוניה הוגלו מעל ל-10 אלף תושבים, מליטא 17.5 אלף ומלטביה כ-16 אלף.
ראשי המדינות והשרים נעצרו ורובם נפטרו במחנות גולג.
במקביל, השלטונות הסובייטים הרשו לכל הגרמנים הבלטים לעזוב את השטח ולעבור לגרמניה.
במהלך קיץ 1941 השטח נכבש על ידי הצבא הגרמני.