tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו התבסס משחק ההתקפה של מקדייס בעיקר על ג'אמפ-שוטים מחצי מרחק וזריקות בסיבוב, לעומת הכוח והאתלטיות שהפגין מתחת לסל שאפיינו את משחקו בעונותיו הראשונות.
מקדייס חתם בשנת 2009 בסן אנטוניו ספרס ושיחק בקבוצה במשך שנתיים עד קיץ 2011, בו הודיע על פרישה ממשחק.
אנטוניו לופס דה סנטה אנה פרס דה לברון (בספרדית: Antonio de Padua María Severino López de Santa Anna y Pérez de Lebrón), המוכר יותר כסנטה אנה (21 בפברואר 1794 – 21 ביוני 1876) היה פטריוט מקסיקני ורודן מקסיקו שהשפיע רבות על הפוליטיקה והממשל המקסיקנית.
בתחילה נלחם למען עצמאות מהשלטון הספרדי עת שמקסיקו הייתה קולוניה ספרדית כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, ומאוחר יותר כמפקד הצבא.
סנטה אנה היה נשיא מקסיקו במשך 11 קדנציות לא רצופות ובפועל שימש דיקטטור לאורך קריירה פוליטית בת יותר מארבעים שנה.
בתקופת שלטונו הביא לסדרת חקיקות שנועדו להעשיר את הממשל המקסיקני ואת האליטות השליטות במקסיקו סיטי.
כאשר הפך לנשיא בפעם הרביעית פעל במטרה להשעות את החוקה המקסיקנית, פעולה שגררה את מקסיקו לתוך מלחמת אזרחים ממושכת והיוותה את הגורם הסופי לפריצתה של המהפכה הטקסנית של מקסיקנים בצפון המדינה (נורטנוס) ומתיישבים שהיגרו מארצות הברית.
במהלך קרב סן חסינטו נתפס סנטה אנה וכדרישת ההנהגה הטקסנית נסוג עם צבאו לגדות נהר הריו גראנדה.
לאחר עצמאותה של רפובליקת טקסס, המצב הפוליטי הפנימי במקסיקו החריף עוד יותר ופרצו מרידות לקבלת עצמאות בחבל ריו גראנדה, קואווילה, סונורה, באחה קליפורניה ואפילו יוקטן בדרום מקסיקו.
בשנת 1846, סנטה אנה סירב להסדיר הסכם שלום עם רפובליקת טקסס שנפלה למשבר כלכלי בעוד שפרצו מרידות של מהגרים אמריקאים באלטה קליפורניה.
בתגובה ממשלת ארצות הברית תחת ג'יימס פולק פלשה לתוך מקסיקו (מלחמת ארצות הברית–מקסיקו) ולאחר ניצחון מוחץ קבעה גבול חדש אשר קצץ כמעט מחצית משטחה של מקסיקו לפי הסכם גואדלופה אידלגו שנחתם בידי נציגיו של סנטה אנה.
ארצות הברית לא סיפחה שטחים נוספים מעבר להסכם מכיוון שהגבול בהסכם בפועל נקבע בתור פשרה פוליטית בין תומכי העבדות ומתנגדיה בתוך ארצות הברית.
לאחר המלחמה סנטה אנה נאבק לשמור על שלטונו בתוך מקסיקו לנוכח מרידות ממושכות.
בהמשך השתמש במכירת שטחים לארצות הברית (רכישת גדסדן) במטרה להעשיר את הממשל המקסיקני ואת האליטה השלטת.
אף על פי שהצליח להפיל את המרידות לעצמאות ברחבי מקסיקו, לא הצליח לשמור על שלטונו לנוכח מהפכה ליברלית בראשותו של בניטו חוארס ולבסוף פגש בהתנגדות מקרב האליטה של מקסיקו סיטי, הודח ונשלח לגלות בקובה, שעדיין הייתה מושבה של האימפריה הספרדית.
במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית חבר לממשלת הבובות הצרפתית של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו אך לא צלח במטרתו להשיב לעצמו סמכות ומעמד פוליטי בהנהגת מקסיקו.
סנטה אנה שב למקסיקו בשנות השבעים כאשר ניתנה לו חנינה בידי הנשיא סבסטיאן לרדו דה טחאדה.
בשנותיו האחרונות התעוור ממחלת הקטרקט וחי בעוני במקסיקו סיטי.
הוא נפטר בביתו בשנת 1876. ימיו בתפקידי מפתח ונשיאותו גררו את מקסיקו למספר משברים ממושכים אשר חצו את שטחה.
כמו כן, סנטה אנה פעל רבות למען עושרו הפרטי והעושר של תומכיו באליטה המקסיקנית.
דוגמה לכך היא כאשר העביר חקיקה שהסדירה שכדי שאזרח יהיה חבר קונגרס עליו להרוויח 1,500 פסו בחודש (שווה ערך ל-160,000 דולר אמריקאי נכון לשנת 2021), ובכך ביטל את האפשרות לאופוזיציה פוליטית סדירה מצד המעמדות החלשים במדינה.
תקופת שלטונו של סנטה אנה נחשבת לראשונה משלוש הדיקטטורות הגדולות בהיסטוריה של מקסיקו, לצד הדיקטטורה של פורפיריו דיאס ("הפורפיריאטו") והשלטון הדיקטטורי הממושך של המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI).
סנטה אנה נולד בחלפה (שנמצאת במדינת וראקרוס של היום) לחופי הים הקריבי ב-21 בפברואר 1794 לאנטוניו לופס דה סנטה אנה ומנואלה פרז דה לברון, והיה קריאולי במוצאו.
בצעירותו הייתה מקסיקו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, המושבה בעלת היוקרה הגדולה ביותר של האימפריה הספרדית אשר התמשכה מסן פרנסיסקו ועד לפנמה סיטי.
לאחר תקופה קצרה בה לימד בבית ספר במחוז, עסק סנטה אנה במסחר.
הקריירה הצבאית של סנטה אנה החלה ב-1810, כשהיה בן 16 הוא הצטרף לגדוד חיל רגלים בפיקודו של חוזה חואקין דה ארדונדו.
בדומה למרבית החיילים הקריאולים, נשאר סנטה אנה נאמן לספרד ולשליטיה, והתנגד לתנועות הנלחמות למען עצמאותה של ארצו.
שנה מאוחר יותר נפצע בזרועו מחץ שנורה לעברו במהלך קרב מול שבט נוודים אינדיאנים.
שנת 1810 היא גם השנה שבה מקסיקו הכריזה על עצמאותה, אך ספרד לא הסכימה להכיר בכך.
ב-18 באוגוסט 1813 השתתף בקרב מדינה (Medina) תחת פיקודו של ארדונדו לדיכוי מרד בטקסס.
היסטוריונים רבים רואים במדיניות ההוצאות להורג שהנהיג ארדונדו בקרב כבסיס למודל ההוצאות להורג עליו התבסס סנטה אנה מאוחר יותר בקריירה שלו.
בשנים שלאחר מכן, כאשר מלחמת העצמאות המקסיקנית הגיעה למבוי סתום ולא הוכרעה, בנה סנטה אנה כפרים והתיישבויות במחוז הולדתו וורקרוס.
בתקופה זו גם התמכר להימורים.
ב-1821 ערק סנטה אנה לצד לוחמי החירות והכריז על נאמנות ל"ליברטדור" - המשחרר: שליט האימפריה המקסיקנית לעתיד, אגוסטין דה איטורבידה.
איטורבידה גמל לסנטה אנה בכך שהעניק לו דרגת גנרל ומינה אותו למושל של מדינת יוקטן ב-1824. האימפריה המקסיקנית הראשונה שהוקמה הונהגה בפועל בידי האליטות של מקסיקו סיטי ששלטו כלכלית באזור עוד בתקופה הספרדית.
המדינה המקסיקנית החדשה הייתה הרוסה לגמרי מן המלחמה בספרד ולא היה ביכולת הסמכויות השלטוניות לאכוף את ההנהגה על אזורי הגבולות.
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה החלו במלחמת עצמאות משל עצמן זמן קצר לאחר השגת העצמאות של מקסיקו.
באותה התקופה תכנן סנטה אנה פלישה צבאית לקובה, שהייתה עדיין תחת שלטון ספרדי - פלישה שלא יצאה אל הפועל בגלל היעדר מימון.
ב-1829 הכניס הצבא הספרדי כוח המונה 2,600 חיילים על מנת לנסות בפעם האחרונה לכבוש את מקסיקו בקרב המוכר כקרב טמפיקו.
סנטה אנה, עם כוח קטן אך מאומן היטב, הדף את הפלישה הספרדית ונעזר בקדחת צהובה, ממנה סבלו הפולשים עם הגעתם לחופי מקסיקו.
סנטה אנה הוכרז רשמית כגיבור, וכינה את עצמו "המנצח של טמפיקו" ו"מציל המולדת".
סנטה אנה החל בפועל את דרכו הפוליטית כאשר הרים מרד מזוין נגד הקיסר אוגוסטין דה איטורבידה, הביא להדחתו ותמך בסופה של המונרכיה המקסיקנית ובהקמתה של הרפובליקה המקסיקנית הראשונה.
סנטה אנה נבחר לנשיא ב-1833 לאחר הפיכה מוצלחת שביצע עם חברו אנסטסיו בוסטמנטה נגד הנשיא המכהן, ויסנטה גררו.
בפועל ניהל את המדינה סגנו, ולנטין גומז פריאס.
מספר ימים לאחר שמונה לראשונה לנשיאות, סנטה אנה העביר את הנשיאות לתומכו, ולנטין גומז.
גומז היה "נשיא בפועל" בעוד סמכויות השלטון נותרו למעשה בידי סנטה אנה.
גומז נותר נשיא לשבועיים בלבד עד אשר השיב את הנשיאות לסנטה אנה, שהחל בכך את הקדנציה השנייה שלו, שנמשכה פחות מחודש עד שהשיב פעם נוספת את הנשיאות לגומז.
השניים המשיכו להחליף את ההנהגה ביניהם ובמאחורי הקלעים ביצעו הונאות ממושכות שהובילו להעשרה שלהם עצמם.
לנוכח קריסת מערכת ההונאות ויתר סנטה אנה על הנשיאות ב-1835 באופן זמני והחליף אותו מיגאל ברגאן, בנו של איש האליטה הקולוניאלית גם כן.
בשנת 1834, לאחר שנבחר בפעם הרביעית לנשיא, סנטה אנה השהה את סמכותה של החוקה המקסיקנית במטרה למנוע את הדחתו העתידית, כמו כן הוא גירש את כל אנשי האופוזיציה ומתנגדיו והשיג שליטה סמכותית ישירה על הצבא המקסיקני.
החקיקה הזאת גררה אחריה סדרת מרידות שונות ברחבי כל מקסיקו.
באלטה קליפורניה, איפה שכמעט ולא הייתה סמכות שלטונית ממקסיקו סיטי, המושל הכריז על עצמאות והכריז כי קליפורניה תישאר ריבונית ממקסיקו עד אשר החוקה המקסיקנית תחזור לפעילות.
העיר סנטה פה נפלה לידיהם של מורדי פואבלו אינדיאנים.
במשך השנתיים הבאות, גם לאחר שוויתר על הנשיאות ב-1835, סנטה אנה היה מעורב ללא הפסק במסעות מלחמה לצפון מקסיקו, שם הנהיג את צבאו בהפלת מרידה אחר מרידה.
תושבי טחאס (טקסס) בצפון מקסיקו (ה"נורטנוס"), אשר מאסו בדיקטטורה ובחוסר ההתייחסות מצד הממשל במקסיקו סיטי, צידדו ביחד עם מהגרים אמריקאים בטחאס וקראו לעצמאותה המלאה ממקסיקו.
לקראת ויתורו על הנשיאות בשנת 1835 הצליח סנטה אנה להשיב שקט יחסי לאחר המרידות הממושכות ולא הייתה ציפייה למרידה נוספת מצד תושבי טחאס.
לאחר התפטרותו ממשרת הנשיאות, יצא סנטה אנה למלחמה על קואווילה וטחאס.
טקסס של 1835 הייתה אז מחוז מקסיקני השואף לעצמאות בדרך להצטרפות לארצות הברית, אימפריה בהתהוות שהלכה והתפשטה אט-אט מערבה.
מקסיקו התירה לבעלי עבדים מארצות הברית להתיישב בטקסס, אולם כאשר ביטלה מקסיקו את העבדות בתחומיה, סירבו האמריקאים להסכים עם החוק והתקוממו בסוף 1835 תוך הכרזתם על עצמאות טקסס, אירוע שזכה לשם המהפכה הטקסנית.
הדבר לא מצא חן בעיני סנטה אנה, והאחרון יצא ב-23 בפברואר 1836 לקרב אלמו לשחרור טקסס.
הקרב הסתיים בניצחון פירוס לצבאו של סנטה אנה.
זאת מפני שהמצור הארוך שלפניו עיכב את צבא מקסיקו, ואיפשר למצביא האמריקני-טקסני, סם יוסטון, לאסוף צבא גדול, ולהביס את מקסיקו בקרב סן חסינטו, שהתרחש באפריל 1836.
כנופיה קטנה של מורדים טקסנים תפסה אותו ביום למחרת הקרב וביקשה להורגו.
סנטה אנה התחנן על חייו, ואלה הסכימו לוותר על הוצאתו להורג בתמורה לוויתור על טקסס.
סנטה אנה חתם על מסמך שבו הוא מוותר על טקסס כפרובינציה מקסיקנית בתמורה לחייו שלו.
רפובליקת טקסס קיבלה עצמאות, ושנים ספורות מאוחר יותר הצטרפה כמדינה ה-28 של ארצות הברית.
סנטה אנה חי כגולה בארצות הברית למשך חודשים מספר, בהם גם נפגש עם נשיא ארצות הברית, אנדרו ג'קסון.
הוא הורשה לחזור למקסיקו רק ב-1837 על סיפונה של ה-יו.אס.
הובטח לו שיוכל לפרוש לחוותו רחבת הידיים (hacienda) שבמחוז הולדתו וורקרוס.
ב-1838 פלשו הצרפתים למקסיקו בגלל פרשה שבה מקסיקו סירבה לפצות אזרחים צרפתים שנפגעו.
סנטה אנה זכה להזדמנות להשיב את כבודו האבוד.
הוא קיבל את הפיקוד על הצבא והורה לו לעצור את הפלישה הצרפתית בכל מחיר.
ראשית הקרב התחיל ביתרון קל לצבאו של סנטה אנה, אך ניסיון תקיפה כושל גרם לו לסגת.
סנטה אנה עצמו נפגע בידו וברגלו מפגז של תותח.
קרסולו נכרת ולאחר המלחמה הורה סנטה אנה לבצע הלוויה צבאית וקבורה מכובדת לקרסולו.
הפציעה איפשרה לו לחזור לפוליטיקה כגיבור.
סנטה אנה קיבל על עצמו את הנשיאות בפעם החמישית ב-1839 כאשר כהונתו של בוסטמנטה החלה להיתפס כאנרכיה.
לאחר עצמאותה של רפובליקת טקסס פרצו מרידות ברחבי כל מקסיקו אשר הונהגו בהשראת הדוגמה שהיוותה טקסס להשגת עצמאות מהדיקטטורה של מקסיקו סיטי.
סנטה אנה קיבל מדינה מרוסקת שמלקקת את פצעיה, שהקרב הלא מוצלח מול הצרפתים תרם למצבה הקשה.
צבא מורדים בפיקודם של חוסה אוראה וחוסה אנטוניו משיה עשה את דרכו לארמון הנשיאות במקסיקו סיטי, אך נהדף בפואבלה על ידי כוח צבאי בפיקודו של הנשיא בכבודו ובעצמו.
המשטר הדיקטטורי שהנהיג סנטה אנה היה עריץ יותר מקודמיו, וכלל דיכוי הרסני של התפרצויות אלימות וכליאת מתנגדי השלטון.
כאשר ביסס את השלטון דרש העלאת מיסים דרסטית, מה שגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה במקסיקו.
בסופו של דבר הצליחו קבוצת אינדיאנים מורדים לכלוא את העריץ והגלו אותו לקובה.
מלחמת ארצות הברית - מקסיקו
עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846 כתב הגולה סנטה אנה מקובה למקסיקו סיטי שאין לו שאיפות להיות נשיא שוב, אך הוא מוכן לתרום מניסיונו הצבאי הרב על מנת להילחם באמריקאים.
בסודי סודות סיכם עם גורמים בצבא ארצות הברית כי הוא מוכן לפעול על מנת למכור לארצות הברית את הטריטוריות שברצונה לכבוש, בהן קליפורניה, תמורת מחיר סמלי.
לבסוף, ב-1853 חתם על הסכם רכישת גדסדן בה מכר שטחים בצפון מקסיקו לארצות הברית תמורת 10 מיליון דולר אמריקני.
אירועי המלחמה מוזכרים בשיר Santianna.
ב-1851 יצא סנטה אנה לגלות בקינגסטון, ג'מייקה, ושנתיים מאוחר יותר עבר להתגורר בקולומביה.
הוא הוזמן על ידי מורדים שמרנים להצטרף אליהם לניסיון הפיכה שהצליח - והוא שוב נהיה לנשיא.
הקדנציה הזו לא הייתה שונה בהרבה מקודמותיה.
סנטה אנה השתמש בכספי ממשל לצרכיו האישיים והמשיך במכירת שטחים לארצות הברית.
ב-1855, למרות נדיבותו הכספית הרחבה לאנשי הצבא, אפילו בני בריתו השמרנים מאסו בו.
הוא שב לקובה, והעביר תקופה ארוכה בגלות בקובה, בארצות הברית, קולומביה וסנט תומאס.
שנתיים לאחר הגלייתו של סנטה אנה נכתבה חוקה חדשה למקסיקו, חוקת 1857, שנכתבה בידי הרפורמטורים הרפובליקנים עמם נמנה בניטו חוארס.
החוקה כללה רפורמות ליברליות מרחיקות לכת שזכו לתמיכה נרחבת בציבור המקסיקני.
בזמן גלותו בארצות הברית היה אחראי למשלוח היבוא הראשון של צמח הצ'יקלה, ששימש את בני המאיה כגומי לעיסה.
הוא לא זכה להרוויח רבות מהמשלוח הזה מכיוון שניסיון שלו להפוך את החומר לסטנדרטי עבור צמיגים לא עלה יפה.
סנטה אנה היה מכור לקרבות תרנגולים, ואף אורחיו זכו להתלוות אליו לקרבות מסוג זה.
הוא נהג להמר בכסף רב על תרנגולים שהשתתפו בקרבות.
בגילו המתקדם החל לאבד את ראייתו בעקבות מחלת הקטרקט בה לקה.
סנטה אנה ניצל חנינה לה זכה מהשלטון המקסיקני ב-1874, ושב בחזרה למקסיקו.
אחרי שחזר זכה להתעלמות מוחלטת מהשלטון המקסיקני ולא הוזמן לאף אירוע רשמי.
גם לאירועים לציון ניצחון בקרבות חשובים בהם לקח חלק בחייו לא הוזמן.
הוא נפטר במקסיקו סיטי ב-21 ביוני 1876 בנכות.
אנטוניו חוסה פוארטה פרס (בספרדית: Antonio José Puerta Pérez; 26 בנובמבר 1984 – 28 באוגוסט 2007) היה כדורגלן יהודי ספרדי, ששיחק בסביליה ובנבחרת ספרד.
נפטר בעקבות שני אירועי דום לב שחווה בזמן משחק לה ליגה ב-25 באוגוסט מול חטאפה.
פוארטה הצטרף לסביליה כשחקן שמאלי טבעי וגדל שם 14 שנים עם שחקנים כגון חסוס נבאס, סרחיו ראמוס, אלחנדרו אלפרו וקפה בלנקו.
הישגיו הרבים וכישרונו הרב גרמו למספר מועדוני כדורגל בכירים כגון ארסנל, מנצ'סטר יונייטד וריאל מדריד להתעניין בו.
פוארטה שיחק פעם אחת בנבחרת ספרד במשחק שנערך ב-6 באוקטובר 2006 נגד נבחרת שוודיה במוקדמות יורו 2008, ובנוסף הוא גם שיחק בנבחרת ספרד עד גיל 21.
ב-25 באוגוסט 2007 התמוטט פוארטה ואיבד את הכרתו מדום לב במהלך המשחק הראשון של סביליה בעונת באצטדיונה הביתי, רמון סאנצ'ס פיחואן, נגד חטאפה.
פוארטה נראה מתכופף אך לפתע התעלף.
חבריו לקבוצה - השוער אנדרס פאלופ והמגן איויקה דרגיוטינוביץ – רצו אליו ומנעו את צניחת בסיס הלשון שלו ("בליעת לשון").
לאחר שהתאושש הוחלף וכשירד לחדר הלבשה איבד שנית את הכרתו וחווה דום לב נוסף.
פוארטה פונה מחדר ההלבשה במהירות לבית חולים ושם לאחר 3 ימים נפטר, משאיר מאחוריו את חברתו לחיים בחודש השביעי להריונה.
בשל מותו נדחה משחק של סביליה מול א.א.ק.
אתונה במוקדמות ליגת האלופות, ובנוסף בכל משחקי השבוע שלאחר מותו כיבדו המועדונים את זכרו בדקת דומייה לפני המשחקים בליגה.
הותיר אחריו אישה בהריון שילדה כחודש וחצי לאחר מותו ונקרא אייטור אנטוניו על שם אביו.
אנטוניו סנט'אליה (באיטלקית: Antonio Sant'Elia; 30 באפריל 1888 – 10 באוקטובר 1916) היה אדריכל איטלקי.
סנט'אליה השתייך לזרם הפוטוריזם באמנות ונחשב לאדריכל הבולט ביותר בזרם זה (במקביל למספר אמנים שעסקו בעיקר בציור ופיסול).
אנטוניו סנט'אליה נולד בקומו, לומברדיה.
כבנאי במקצועו, התפתח לבד כמעצב ואדריכל ופעל בעיר מילאנו.
ב-1912 הצטרף לתנועת הפוטוריזם ועד שנת 1914, תכנן מספר רב של בניינים רעיוניים כחלק מרעיון "העיר החדשה" (Città Nuova) שאותה ראה כאידיאל העירוני החדש של הדור.
סנט'אליה הושפע רבות מערי התעשייה האמריקאיות של תחילת המאה ה-20 ובעיקר מהשפה החזותית החדשה שנוצרה בתחום התעשייה והמכונות תוך הערצת המושג שנקרא "האסתטיקה של המכונה" שאומץ על ידי התנועה.
עוד הוא הושפע מהאדריכלים האוסטרים אוטו ואגנר ואדולף לוס להם הייתה השפעה רבה על התגבשות האדריכלות המודרנית.
תכנוניו של סנט'אליה היו בעיקרם רעיוניים בלבד וגובשו על ידי רישומים ופרספקטיבות כחלק מחזון כללי.
תכנונים אלה, על אף שלא יצאו אל הפועל ונבנו, וחלקם גם לא תוכננו עם תוכניות בנייה אלא כרישומים רעיוניים בלבד, הוצגו בתערוכה היחידה של קבוצת נואובו טנדנצה (Nuove Tendenze) במאי-יוני 1914 אך מוצגים גם היום בוילה אולמו שליד העיר קומו.
המניפסט "אדריכלות פוטוריסטית" שפורסם באוגוסט 1914 נכתב ככל הנראה על ידי סנט'אליה אולם עובדה זו שנויה במחלוקת.
המניפסט, הפורש את משנתה של התנועה הפוטוריסטית בתחום האדריכלות, מציג את האדריכלות החדשה ככזו המציגה את הבניינים בעזרת מישורים ומסות בקנה מידה גדול ומביעה אקספרסיוניזם תעשייתי והירואי.
רעיון זה התיישב גם עם תפישה מיליטריסטית בה החזיק סנט'אליה כמו גם חברים נוספים בתנועה הפוטוריזם.
כסוציאליסט אך גם אירידנטיסט איטלקי, התגייס סנט'אליה לצבא האיטלקי ב-1915 ולחם במסגרת קרבות מלחמת העולם הראשונה.
השפעה ישירה מאוד של עבודותיו של סנט'אליה הייתה על עיצוב תפאורת הסרט "מטרופוליס" שיצא לאקרנים בשנות ה-20.
אנטוניו לופס גררו (בספרדית: Antonio López Guerrero; נולד ב-13 בספטמבר 1981; בנידורם שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
לופס החל את הקריירה שלו באתלטיקו מדריד.
לאחר עונתו הראשונה במועדון, בה עזר לאתלטיקו להעפיל לליגה הראשונה בספרד, הושאל לאוסאסונה למשך שנתיים, בהן החמיץ חמישה משחקי ליגה בלבד.
לאחר מכן חזר לאתלטיקו והפך לשחקן קבע בקבוצה.
לופס זכה עם הקבוצה בליגה האירופית כקפטן לאחר ניצחון במשחק הגמר על פולהאם.
לאחר עונת עזב לופס את אתלטיקו מדריד וחתם במיורקה, לאחר שנתיים עזב את הקבוצה.
לופס היה בסגל נבחרת ספרד במונדיאל 2006. את משחקו הראשון בנבחרת שיחק במוקדמות הטורניר, מול נבחרת סרביה ומונטנגרו בתיקו 0:0.
אנטוניו סומה (באיטלקית: Antonio Somma; 28 באוגוסט 1809, אודינה - 8 באוגוסט 1864, ונציה) היה לבריתן איטלקי, שכתב את הטקסט לנשף המסכות (1857) בשביל ג'וזפה ורדי.
בהנחיית ורדי כתב גם את הלברית בשביל "המלך ליר", תוכנית של ורדי, שלא הגיעה לכלל מימוש.
אנטוניו מוניוס מולינה (בספרדית: Antonio Muñoz Molina; נולד ב-10 בינואר 1956) הוא סופר ספרדי וחבר האקדמיה המלכותית הספרדית.
מתגורר בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
ב-2004 ו-2005 כיהן כמנהל מכון סרוונטס בניו יורק.
מוניוס מולינה נולד בעיר אובדה שבנפת חאאן (Jaén) אנדלוסיה.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת גרנדה ועיתונאות במדריד.
את כתיבתו הספרותית החל ב-1980.
ב-1984 יצא לאור ספרו הראשון El Robinsón urbano, אוסף מאמרי עיתונות.
הטורים שלו הופיעו בקביעות בעיתון אל פאיס הספרדי וביומון הגרמני די ולט.
הרומן הראשון שלו "בֵאָטוּס אילֶה או מותו וחייו של משורר" פורסם ב-1986. הוא מתאר עיירה דמיונית בשם מג'ינה המבוססת על עיר הולדתו באנדלוסיה, ומופיעה ביצירותיו המאוחרות יותר.
ב-1987 זכה בפרס הלאומי הספרדי לספרות עבור ספרו "החורף בליסבון", שהוא הומאז' (מחווה) לז'אנר של הסרט האפל ולמוזיקת ג'אז.
על ספרו El jinete polaco, קיבל ב-1991 את פרס פלאנטה וב-1992 שוב את הפרס הלאומי לספרות.
ספרו "ירח מלא", עליו זכה בפרס פמינה, הוא ספר מתח פסיכולוגי, על מפקח משטרה המנסה ללכוד סוטה שהתעלל בילדה ורצח אותה.
בספרו "ספרד" (במקור: Sefarad) הוא שוזר זה בזה את סיפוריהם של פליטים ונרדפים בספרד ומחוצה לה, יחד עם זכרונותיו מעיירת הולדתו ואנשים שהכיר.
חלקם אנשים מוכרים כמו פרנץ קפקא ופרימו לוי וחלקם אלמונים.
הספר Beltenebros הוא סיפור אהבה וקנוניה פוליטית המתרחש במדריד אחרי מלחמת האזרחים.
ספרו "בלעדיה", מתאר את חייו היומיומיים של שרטט בעיר חאאן, תוך התעמקות באינטריגות בחיי נישואיו.
ב-2013 זכה מוניוס מולינה בפרס ירושלים והחליט לתרום את כספי הזכייה בפרס לעמותת "יד ביד" שעוסקת בחינוך יהודי־ערבי.
רעייתו היא הסופרת והתסריטאית אלווירה לינדו.
החורף בליסבון - תרגמה טל ניצן, הוצאת עם עובד, 1997
ירח מלא - תרגמה טל ניצן, הוצאת עם עובד, 1998
אשרי האיש - תרגמה טל ניצן, הוצאת עם עובד, 2001
ספרד - תרגמה פרידה פרס-דניאלי, הוצאת עם עובד, 2008
בלעדיה - תרגמה יערית טאובר, הוצאת כתר, 2010
הפרש הפולני - תרגמה טל ניצן, הוצאת עם עובד, 2013
כצל נטוי - תרגמה ליה נירגד, הוצאת מודן, 2017
הוא ידוע בעיקר בסונאטות שלו לכלי מקלדת, המהוות תרומה חשובה לרפרטואר הצ'מבלו, הפורטה-פיאנו והעוגב.
סולר נולד ב-1729 באולוט בפרובינציה הקאטאלנית ז'ירונה.
את שיעורי המוזיקה הראשונים קיבל מאביו, מרטין סולר, שניגן בתזמורת הצבאית של הגדוד "נומנסיה".
בשנת 1736 החל את לימודיו בל'אסקולניה, בית ספר למקהלת נערים, של מנזר מונסראט, שם למד בין השאר נגינה בעוגב.
מוריו במונסראט היו האב בניטו אסטווה ונגן העוגב בניטו ואלס שלימדו אותו סולפג'יו ואחר כך נגינה בעוגב והלחנה.
עיקר הרפרטואר לעוגב בבית הספר כלל יצירות של חואן קבנייאס, של האח מיגל לופס ושל חוסה אליאס.
ב-1744 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של לה סאו ד'אורז'ל ובמקביל לדיאקון זוטר.
בשנים הבאות שירת כמנצח מקהלה בקאפלה בליידה ובאל אסקוריאל.
סולר התקבל למעמד הכמורה בגיל 23 ושגרת חייו ב-31 השנים הבאות, במסדר הירונימוס הסמוך לאל אסקוריאל, נשאה אופי פשוט ונזירי.
ימיו בני 20 השעות היו מלאים בתפילה, הגות ועבודת אדמה - חיי פשטות נטולי קישוטים.
אבל סביבתו המחמירה ונסיבות חייו נטולות הגיוון לא מנעו אותו מלכתוב יותר מ-500 יצירות מוזיקליות, בהן כ-150 סונאטות לכלי מקלדת, שרבות מהן, על פי הסברה, נכתבו כתווים לנגינה לתלמידו הנסיך דון גבריאל, בנו של המלך קרלוס השלישי.
חיבורים אחרים הם שירים כפריים לחג המולדומוזיקה לכנסייה הקתולית, כולל מיסות.
סולר מת במנזר סן לורנסו דה אל אסקוריאל במדריד.
לא ידוע על קיום דיוקנאות שלו.
יצירותיו המהוללות ביותר של האב סולר הן הסונאטות שלו לכלי מקלדת, שמשתוות לאלה של דומניקו סקרלטי (שסולר היה אולי תלמידו).
עם זאת, יצירותיו של סולר מגוונות יותר מבחינה צורנית מאלה של סקרלטי, וכמה מהן כתובות בשלושה או ארבעה פרקים, לעומת יצירותיו של סקרלטי, הכתובות בפרק או שניים.
הסונאטות של סולר קוטלגו בראשית המאה ה-20 בידי סמואל רוביו, כך שכולן נושאות מספרי "R".
סולר חיבר גם קונצ'רטי, חמישיות לעוגב וכלי מיתר, מוטטים, מיסות ויצירות לעוגב סולו.
כמו כן כתב מסה בשם Llave de la modulación ("המפתח למודולציה") בשנת 1762.
"שישה קונצ'רטי לשני עוגבים" של סולר עדיין מקובלים מאוד ברפרטואר וזכו להקלטות רבות.
מחול פנדנגו ברה מינור לצ'מבלו סולו, יצירה וירטואוזית המתבססת, כמקובל, על בס בן שני תווים, זכה ליותר ביצועים מכל יצירה אחרת שלו.
עם זאת, כמה מוזיקולוגים הטילו ספק בכך שסולר הוא אכן מחבר היצירה.
אנטוניו סלנדרה (באיטלקית: Antonio Salandra; 13 באוגוסט 1853 – 9 בדצמבר 1931) היה מדינאי איטלקי, ראש ממשלת איטליה מטעם המפלגה השמרנית בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
סלנדרה נולד בעיר טרויה שבאיטליה.
הוא סיים את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת נאפולי בשנת 1875 ולאחר מכן כיהן כפרופסור למִנהל באוניברסיטת רומא.
לאחר השביתה הגדולה שפקדה את איטליה בחודש מרץ 1914 נאלץ ראש ממשלת איטליה, ג'ובאני ג'וליטי, להתפטר מתפקידו.
ג'וליטי, שעדיין נהנה מרוב גדול בפרלמנט, החליט להציע לסלנדרה את התפקיד, תוך שהוא מציע לו את תמיכתו הפוליטית.
סלנדרה נענה להצעה ומונה לראש ממשלת איטליה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה גרם לקרע בין סלנדרה לפטרונו הפוליטי ג'וליטי.
בעוד ג'וליטי תמך בעמדה שעל איטליה להיות נייטרלית במלחמה, תמכו סלנדרה ושר החוץ שלו, סידני סונינו, בהצטרפות איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
סלנדרה החליט על הצטרפות איטליה למלחמה, וזאת על אף שהרוב בפרלמנט האיטלקי התנגד לכך נחרצות.
סלנדרה טען שהתערבות איטליה במלחמה תביא לסיומה המהיר.
מהר מאוד נוכח סלנדרה בטעותו והבין שלמעט השגים מוגבלים ביותר, לא הביאה הצטרפותה של איטליה למלחמה לשינויים גדולים.
באביב 1916, לאחר המתקפה האוסטרית המוצלחת בטרנטינו בקרב אסיאגו, אולצה ממשלתו של סלנדרה להגיש את התפטרותה למלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה התקרב סלנדרה לחוגי הימין הקיצוני באיטליה ואף הביע את תמיכתו בעליית בניטו מוסוליני לשלטון בשנת 1922. סלנדרה כתב מספר ספרים באיטלקית בנושאי כלכלה, מדינאות וחברה.
אנטוניו נוצ'רינו (באיטלקית: Antonio Nocerino; נולד ב-9 באפריל 1985) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, כיום הוא מאמן את מיאמי.
נוצ'רינו החל לשחק ב-1997 בקבוצת הנוער של יובנטוס, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת והושאל לקבוצת אבלינו.
עונה לאחר מכן הוא עבר לגנואה בעסקה שכללה את דומיניק קרישיטו ופרנצ'סקו וולפה.
גנואה שילמה כ-450,000 אירו על חצי מכרטיסו.
בעונת 2006 חתם בפיאצ'נצה, ואחרי עונה חזר ליובנטוס.
נוצ'רינו שיחק בנבחרת איטליה עד גיל 20 באליפות העולם לצעירים בשנת 2005, ובנוסף שיחק בנבחרת הצעירה של איטליה בטורניר בשנת 2007. לאחר מכן עבר לנבחרת הבוגרת בה שיחק 9 משחקים רשמיים וכן 11 משחקים באולימפיאדה.
בעונת 2008 חתם בפלרמו בעסקה שכללה את גם את אמאורי.
הוא הפך לחלק חשוב בקישור של פאלרמו.
נוצ'רינו חתם ב-2011 במילאן וכעבור פחות מחצי עונה נהפך לשחקן הכרחי למועדון.
נוצ'רינו הגיע בסכום נמוך של חצי מיליון יורו, מאחר שזוהי הייתה השנה האחרונה לחוזהו, והישארותו בפאלרמו הייתה גורמת לעזיבה בחינם בסוף העונה.
הוא הפך להיות שחקן חשוב ואחת מהפתעות העונה של הקבוצה, כשגם הצליח להבקיע שערים, דבר אותו לא ציפו ממנו לעשות.
בעונה זו נוצ'רינו היה אחד הכובשים הבולטים של מילאן באותה שנה, עם 11 שערים רשמיים (הכובש בשני בטיבו במילאן באותה עונה לאחר זלאטן איברהימוביץ').
לאחר שהושאל ממילאן לווסטהאם האנגלית מהפרמייר ליג, טורינו ופארמה, בפברואר 2016 חתם באורלנדו סיטי האמריקאית מה-MLS.
אנטוניו פאסקולי (באיטלקית: Antonio Pasculli; 13 באוקטובר 1842 - 23 בפברואר 1924) היה אבובן ומלחין איטלקי, שנודע בכינוי "פגניני של האבוב".
פאסקוליני נולד וחי כל ימיו בפלרמו שבסיציליה, אבל הרבה בסיורי קונצרטים באיטליה, גרמניה ואוסטריה.
הוא ניהל קונצרטים עם תזמורות סימפוניות ותזמורות כלי נשיפה מעץ, שהיו פופולריים באיטליה בשנים ההן.
כמו כן עיבד מספר רב של קטעי אופרה לאבוב ופסנתר/נבל, בהם יצירות של בליני, דוניצטי, ורדי ורוסיני.
אחת מיצירותיו המוכרות ביותר היא "אטיודים אופייניים לאבוב ופסנתר: הדבורים" (Etude Caractéristique "Le Api"'), שנכתבה בשנת 1874 ודומה למעוף הדבורה של רימסקי-קורסקוב, שנכתבה אחריה.
יצירותיו של פאסקולי דורשות וירטואוזיות יוצאת דופן בנגינת אבוב.
נעשה בהן שימוש מתמיד בנגינת ארפג'ים, טרילים וסולמות, וכופות על האבובן נשימה מחזורית.
תפוקתו נשכחה ברובה עוד בראשית המאה ה-20 והוא נדון לנשייה עד שהאבובנים היינץ הוליגר ועומאר זובולי החלו להשיב את המוזיקה שלו לחיים.
כתוצאה מכך, הוקלטו חלק מיצירותיו והן זמינות על גבי תקליטורים.
אנטוניו קרלוס קרוואליו נוגיירה לייטאו (בפורטוגזית: António Carlos Carvalho Nogueira Leitão; 22 ביולי 1960 - 18 במרץ 2012) היה אתלט פורטוגזי, בעל מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים לייטאו במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:38.55 דקות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 13:32.33 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לייטאו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:09.20 דקות דקות, אחרי סעיד עוויטה ממרוקו שקבע שיא אולימפי חדש של 13:05.59 דקות ומרקוס ריפל משווייץ (13:07.54 דקות).
סר אנטוניו (טוני) פאפאנו הוא מנצח ופסנתרן בריטי ממוצא איטלקי, בין השנים 2002–2024 הוא היה המנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון.
שם הוא האריך את חוזהו עד לעונת 2022/23. מאז שנת 2024, הוא משמש כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
משפחתו היגרה לאנגליה מאיטליה ב-1958. בתקופת לידתו, עבדו הוריו בעסקי הסעדה.
אביו, פסקואלה פאפאנו, היה במקצועו מורה לשירה.
כשהיה פאפאנו בן 13, עברה משפחתו לקונטיקט, ארצות הברית.
לאחר לימודי פסנתר, הלחנה וניצוח, היה בגיל 21 לפסנתרן חזרות באופרה של ניו יורק.
כפסנתרן כמו גם מנצח, עורר פאפאנו את תשומת לבו של דניאל בארנבוים, והיה לעוזרו בפסטיבל ביירוית.
הוא עבד בברצלונה ובפרנקפורט והיה עוזר מנצח למיכאל גילן.
הופעתו הראשונה כמנצח ב"דן נורסקה אופרה" הייתה ב-1987, וב-1990 התמנה למנהל מוזיקלי בבית אופרה זה.
ב-1992 התמנה פאפאנו למנהל מוזיקלי בלה מוניי, בית האופרה המלכותי הבלגי.
במשרתו זו נשאר עד 2002. ב-1999 התמנה למנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, החל בעונת 2002–2003. בקובנט גארדן חולקים פאפאנו וקאספר הולטן, במאי האופרה, באחריות להפקות.
החוזה של פאפאנו בקובנט גארדן הוארך בשלב זה עד לעונת 2022/23. פאפאנו הוא המנצח הצעיר ביותר עד כה על תזמורת בית האופרה המלכותית, המלווה הן את האופרה המלכותית והבלט המלכותי.
במשך השנים ניצח בין השאר במטרופוליטן אופרה, באופרה של ברלין, באופרה של סן פרנסיסקו, בתאטרו קומונאלה די פירנצה ועל רבות מן התזמורות המובילות בעולם, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם כיהן גם כמנצח אורח ראשי.
ב-1999 ניצח לראשונה בביירוית על לוהנגרין, בפרשנות מרתקת באופייה האיטלקי.
בין השנים 2005 - 2023 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
בראש השנה 2012 קיבל פאפאנו תואר אבירות על שירותו למוזיקה.
ב-17 בינואר 2013 קיבל את פרס המוזיקאי המצטיין של איגוד המוזיקאים.
ביוני 2017 הודיע פאפאנו על סיום תפקידו כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית קובנט גארדן.
התזמורת הסימפונית של לונדון הודיעה כי פאפאנו מונה למנצחה הראשי החל מעונת 2024–2025, מינויו החל מספר חודשים לאחר תום כהונתו כמנהלו המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
פאפאנו החליף את סיימון ראטל אשר הודיע כי סיים את תפקידו בשל מינויו החדש כמנצחה הראשי של תזמורת רדיו בוואריה.
פאפאנו נשוי לפמלה בולוק, מורה אמריקאית לפיתוח קול.
הוא מבקר את משפחתו בקונטיקט ובג'ורג'יה בחופשותיו.
פאפאנו מקליט בקביעות לחברת EMI קלאסיקס.
פיליפ בוזמאנס: "שירי לכת חורפיים"
ג'אקומו פוצ'יני: "איל טריטיקו", לה בוהם, "לה רונדין", טוסקה, מאדאם באטרפליי
ג'ואקינו רוסיני: סטאבט מאטר, וילהלם טל
ג'וזפה ורדי: דון קרלוס, טרובדור, רקוויאם
הוגו וולף: לידר, עם הטנור יאן בוסטרידג'
אנטונין דבוז'אק: הסימפוניה התשיעית והקונצ'רטו לצ'לו
אנטוניו מרשיץ' (בקרואטית: Antonio Mršić; נולד ב-5 ביוני 1987) הוא כדורגלן קרואטי המשחק באומרנייספור בעמדת הקשר.
מרשיץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נ.ק.
כאשר סיים את גיל הנוער עבר לולביט בנוקבאץ מהליגות הנמוכות במדינתו.
כעבור שנה חתם באימוצקי מליגת המשנה בה אביו שימש כמאמן.
לאחר שאביו עזב את המועדון לטובת פרימורץ ביאוגרד עזב מרשיץ' עמו.
בקיץ חזר למועדון נעוריו בו שיחק במשך 4 עונות.
ב-22 בינואר 2016 חתם לעונה וחצי בבני יהודה תל אביב שהיא הקבוצה הראשונה שלו מחוץ לקרואטיה.
ב-31 בינואר 2018 מרשיץ' הושאל לבני סכנין עד לסיום העונה.
ב-15 באוגוסט 2018 מרשיץ' שוחרר מבני יהודה וחתם בהפועל ראשון לציון.
ב-30 ביולי 2019 חתם מרשיץ' במכבי אחי נצרת, אך כעבור שבוע חתם בבליקשירספור מהליגה הטורקית השנייה.
ב-9 באוגוסט 2021 מרשיץ' חתם באומרנייספור.
בקיץ חתם באאנדראכט אאלסט מהליגה הבלגית השנייה.
ארנאלדו אנטוניו סנאבריה איאלה (בספרדית: Arnaldo Antonio Sanabria Ayala; נולד ב-4 במרץ 1996 בסן לורנסו שבפרגוואי) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קרמונזה מהסרייה א' ובנבחרת פרגוואי.
סנאבריה החל להתאמן כשחקן קטרגל, ובהמשך עבר לכדורגל.
הוא גדל במחלקת הנוער של סרו פורטניו הפרגוואית, ובשנת 2007, כאשר עבר עם הוריו להתגורר בספרד, עבר למחלקת הנוער של לה בלאנקה סובור.
בשנת 2009, כשהוא בן 13, הגיע למחלקת הנוער של ברצלונה.
בעונת החל סנאבריה לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה.
ב-29 בספטמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את סרג'י סאמפר בדקה ה-67 בהפסד 0–1 למיורקה במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-20 בנובמבר הוצע לסנאבריה חוזה חדש במועדון, אך הוא סירב לו.
ב-23 בנובמבר הבקיע סנאבריה את השער הראשון שלו בקבוצה, שער בדקה ה-20 בהפסד 1–2 ללאס פאלמס במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
הוא שיחק בקבוצה במשך חצי עונה, בה ערך 10 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-29 בינואר 2014 חתם סנאבריה בססואלו מהסרייה א'.
ב-23 במרץ ערך סנאבריה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-71 בהפסד 0–1 לאודינזה במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-26 במרץ, ערך סנאבריה את הופעתו השנייה והאחרונה במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בהפסד 1–2 לסמפדוריה במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
ב-1 ביולי 2014 חתם סנאבריה ברומא מהסרייה א'.
בנוסף להיותו חלק מהסגל הבוגר של המועדון, שיחק סנאבריה גם בקבוצת הנוער של המועדון.
ב-8 בפברואר 2015 ערך סנאבריה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את פרנצ'סקו טוטי בדקה ה-62 בניצחון 1–2 על קליארי במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
שבוע לאחר מכן, ב-15 בפברואר, ערך סנאבריה את הופעתו השנייה והאחרונה במועדון, כשהחליף את סיידו דומבייה בדקה ה-85 בתיקו 0-0 נגד פארמה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
ב-11 באוגוסט 2015 חזר סנאבריה לליגת העל הספרדית, כשהושאל לעונה אחת לספורטינג חיחון.
ב-23 באוגוסט ערך סנאבריה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד ריאל מדריד במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-20 בספטמבר הבקיע סנאבריה את שעריו הראשונים במועדון, צמד שערים מוקדם בניצחון 2–3 על דפורטיבו לה קורוניה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-6 בדצמבר הבקיע סנאבריה שלושער בניצחון 2–3 על לאס פאלמס במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
ב-22 בינואר 2016 הבקיע סנאבריה שלושער נוסף בניצחון 1–5 על ריאל סוסיאדד במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
הוא ערך 29 הופעות ליגה בעונת ההשאלה שלו, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-15 ביולי 2016 חתם סנאבריה בריאל בטיס מליגת העל הספרדית.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 2–6 לברצלונה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-26 בינואר 2019 הושאל סנאבריה לגנואה מהליגה האיטלקית הראשונה (סרייה א') עד 30 ביוני 2020, ורשם בה 31 הופעות ושישה שערים.
ב-31 בינואר 2021 חתם סנאבריה לארבע וחצי שנים בטורינו.
ב-4 בינואר 2024 האריך סנאבריה את חוזהו עד יוני 2026. סנאבריה שיחק בטורינו 4.5 עונות וכבש 30 שערים ב-143 משחקים בכל המסגרות עבור טורינו.
ב-21 באוגוסט 2025 חתם סנאבריה בקרמונזה שעלתה לסרייה א'.
יומיים לאחר מכן ערך סנאבריה הופעת בכורה בקרמונזה בניצחון 2–1 על מילאן במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בסרייה א'.
ב-14 באוגוסט 2013 ערך סנאבריה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרגוואי, כשהחליף את רוקה סנטה קרוס בדקה ה-83 בתיקו 3-3 נגד נבחרת גרמניה במשחק ידידות.
בנוסף, סנאבריה היה חלק מסגל נבחרת פרגוואי בקופה אמריקה 2016, ולקח חלק בשני הפסדים בשלב הבתים, לנבחרת קולומביה ולנבחרת ארצות הברית.
אנטוניו סניי (באיטלקית Antonio Segni; 2 בפברואר 1891 - 1 בדצמבר 1972) היה פוליטיקאי איטלקי, ששימש כראש ממשלת איטליה ה-34 במשך שתי קדנציות לא רצופות (1955-1957, 1959-1960) וכנשיא איטליה הרביעי מ-1962 ועד 1964. דבק לאורך שנותיו בהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית, והיה ראש הממשלה הראשון המגיע מסרדיניה.
סניי נולד למשפחה מבוססת בסרדיניה ב-2 בפברואר 1891. הוא למד תואר ראשון במשפטים, והיה לעורך דין המתמחה בענייני חקלאות ומסחר.
בשנת 1919 הצטרף ל"מפלגת העם האיטלקית" (הפלטפורמה המוקדמת של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית).
בשנת 1924 כבר היה חבר במועצה הלאומית של המפלגה, אשר כמו שאר הארגונים הפוליטיים פורקה כשנתיים לאחר מכן על ידי בניטו מוסוליני.
עד שנת 1943 לימד משפטים בפאביה, קליארי ובפרוג'ה.
היה אף רקטור באוניברסיטת סאסארי.
בנפילת המשטר הפשיסטי בשנת 1943, היה סניי ממחדשי המפלגה הדמוקרטית-נוצרית בסרדיניה.
למרות חולשתו הבריאותית, מילא תפקידים בכירים במפלגה בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1946 נבחר לאספה המכוננת שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1948 נבחר לפרלמנט האיטלקי.
עד שנת 1951 מילא את תפקיד שר החקלאות וביצע רפורמות רבות.
בשנת 1955 התמנה לראש הממשלה.
בקדנציה השנייה שלו כראש ממשלה ביצע סניי רפורמות רבות בתחום הרווחה והכלכלה, בהן ביטוח לעובדים חקלאיים ושיפור פנסיוני לגמלאי השירות הציבורי.
ב-6 במאי 1962 נבחר לנשיא איטליה.
ב-7 באוגוסט 1964 לקה בדימום מוחי רציני, בעת שעבד בארמון הנשיאות, כשהיה בן 73 בלבד.
הוא אומנם התאושש באופן חלקי, אך החליט להתפטר בדצמבר של אותה השנה.
מבחינה פוליטית, נחשב סניי לשמרן מתון, שהתנגד לממשלות משותפות יחד עם המפלגה הסוציאליסטית.
הוא נפטר ב-1 בדצמבר 1972 לאחר שהיה חולה במשך שנים רבות.
גם בנו עסק בפוליטיקה, והיה גם הוא חבר בפרלמנט.
אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה (באיטלקית: Antonio Farnese; 29 בנובמבר 1679 - 20 בינואר 1731), היה דוכס פארמה בין השנים 1727–1731.
אנטוניו נולד ב-29 בנובמבר 1679 בפארמה, לראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה ולמריה ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה קטרינה פארנזה.
בשנת 1727 מת אחיו פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, ואנטוניו עלה לשלטון במקומו.
אנטוניו היה נהנתן ולא רצה להתחתן, אולם מכיוון שלא היה יורש אחר לדוכסות, כפו עליו ידידיו להתחתן עם אנריקטה ד'אסטה, בתם של רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג, וב-21 ביולי 1728 התחתנו השניים.
למרות כל ניסיונותיו לא היו לאנטוניו ילדים, ובעקבות כך הייתה הדוכסות אמורה לעבור לבנה הבכור של אליזבטה פארנזה, האינפנטה קרלוס מספרד.
בשנת 1729 שלחה ספרד 6,000 חיילים לפארמה, אולם מאידך, אוסטריה שלחה 40,000 חיילים למילאנו, צפונית לפארמה.
בעיצומה של המערכה הדיפלומטית, מת אנטוניו ב-20 בינואר 1731, ולאחר מותו קיבלה אוסטרה את תנאי אמנת לונדון, ואכן קרלוס מספרד קיבל את דוכסות פארמה, עליה נאלץ לוותר בשנת 1735, במהלך מלחמת הירושה הפולנית, לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אנטוניו מיראנטה (באיטלקית: Antonio Mirante; נולד ב-8 ביולי 1983) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת השוער במילאן.
מיראנטה החל את קריירת המשחק שלו במועדון הנוער של יובנטוס, ובשנת 2004, בעונת הבוגרים הראשונה שלו, הושאל לקרוטונה.
בשנת 2005 הושאל לרובור סיינה.
בשנת 2006 הוא שב ליובנטוס בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006, וב-18 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בעקבות פציעתו של ג'יאנלואיג'י בופון.
ב-3 ביולי 2007 הושאל לסמפדוריה.
בתום עונת ההלוואה, ביוני 2008, רכשה סמפדוריה מחצית מכרטיס השחקן שלו מיובנטוס תמורת 1.5 מיליון אירו.
ביוני 2010 רכשה סמפדוריה את מחצית כרטיסו הנותר מיובנטוס תמורת 1.5 מיליון אירו, ומכרה אותו לפראמה תמורת 3.6 מיליון אירו.
הוא היה השוער הראשון של הקבוצה מאז שהגיע לפארמה ועד לסיום חוזהו במועדון ביוני 2015.
ב-3 ביולי 2015 עבר בהעברה חופשית לבולוניה 1909, והיה השוער הראשון של הקבוצה.
ב-19 ביולי 2016 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות.
עם זאת, בתחילת עונת 2016/2017 אובחן כסובל מבעיות בלב והושבת לחודשיים וחצי.
בעונת 2017/2018, עונתו האחרונה בקבוצה, שימש כקפטן של הקבוצה.
ב-22 ביוני 2018 חתם על חוזה לשלוש עונות ברומא בדמי העברה של 4 מיליון אירו.
ב-13 באוקטובר 2021 חתם לעונה אחת במילאן.
מיראנטה השתתף יחד עם נבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2006, אך לא שיחק אף על פי שזומן 6 פעמים.
ב-8 ביוני 2010 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת בשל פציעתו של פדריקו מרטיטי, אך לא שיחק.
בילדותו הראה יכולות אמנותיות מפותחות לגילו.
כשהיה בן 12 החל ללמוד ב"מכון לאמנויות יפות" בנאפולי, שם למד אצל הצייר דומניקו מורלי (1901—1823) שהרבה לצייר סצנות היסטוריות במשיחות מכחול נועזות ובשימוש בקונטרסט דרמטי (קיארוסקורו), כמו גם אצל הצייר פיליפו פליצי.
מנצ'יני התפתח במהרה תחת הדרכתם, וב-1872 הציג שני ציורים בסלון הפריזאי הנודע.
מנצ'יני פעל בחזית תנועת ה"וריזמו" (Verismo) – תגובתם של הציירים האיטלקים למוסכמות האסתטיקה הריאליסטית במאה ה-19. בין הנושאים שהרבה לצייר היו ילדים עניים, אומני קרקס צעירים ומוזיקאים שבהם הבחין ברחובות נאפולי.
דיוקנו של אקרובט צעיר: (Il Saltimbanco", (1878—1877" מתאר את שבריריותו של ילד אשר גדל בצל העוני והעביר את ילדותו בבידור קהל עוברי אורח.
בזמן ששהה בפריז בשנות ה-70 של המאה ה-19, פגש מנצ'יני בציירים האימפרסיוניסטים אדגר דגה ואדואר מאנה.
הוא התיידד עם הצייר ג'ון סינגר סרג'נט, שהצהיר ברבים כי מנצ'יני הוא הצייר הטוב ביותר בתקופתו.
עבודותיו המאוחרות מראות שימוש בצבעים בהירים יותר מאלו המוקדמות, כמו גם טכניקת אימפסטו מרשימה בציוריו על בד ושימוש נועז בצבעי פסטל בציוריו על נייר.
ב-1881 התפרצה אצל מנצ'יני מחלת נפש אשר פגמה ביכולת תפקודו.
ב-1883 התיישב ברומא למשך עשרים שנה, ואז עבר לפרסקטי הסמוכה לה, שם המשיך להתגורר עד 1918. במהלך תקופה זו בחייו, מצא עצמו לעיתים קרובות חסר כל, ושרד בעזרתם של חבריו ושל קוני אמנות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חייו התייצבו והוא מצא שלווה רבה בעבודתו.
מנצ'יני נפטר ברומא ב-1930 ונקבר בכנסיית "Santi Bonifacio e Alessio" שעל גבעת אוונטינו.
ציורו "Il piccolo scolaro" ("התלמיד המסכן") אשר הוצג בסלון הפריזאי ב-1876, מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
הטכניקה הריאליסטית והשימוש בצבעים כהים אופייניים לעבודותיו המוקדמות.
ניתן לראות עבודות נוספות שלו גם בגלריה הלאומית לאומנות מודרנית ברומא, ב "Museo Civico-Galleria d'Arte Moderna" בטורינו ובגלריות נוספות ברחבי איטליה.
התערוכה הראשונה בארצות הברית אשר הוקדשה באופן בלעדי למנצ'יני, נערכה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, והוצגה בין התאריכים 20 באוקטובר 2007, ל-20 בינואר 2008.
המוזיאון עודנו מציג חמישה-עשר ציורי שמן ושלושה ציורי פסטל של מנצ'יני שהוענקו לו במתנה מאת סוחר האמנות הניו-יורקי ואנס נ' ג'ורדן.
אנטוניו ססטרה (בספרדית: Antonio Sastre; 27 באפריל 1911 – 23 בנובמבר 1987) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר.
הוא אחד מ-24 השחקנים שנכללו בהיכל התהילה של הכדורגל הארגנטינאי.
ססטרה היה קשר שיכל לשחק היטב כמעט בכל עמדה על המגרש.
ססטרה החל את צעדיו הראשונים בכדורגל בשכונת לה מוסקה מהעיר אבז'אנדה.
אחיו, אוסקר ססטרה, שהיה צעיר ממנו בתשע שנים, היה גם כן כדורגלן.
כנער שיחק אנטוניו ססטרה במועדון פרוגרסיסטה והוא נחשב לאחד משחקניו המוכרים בהיסטוריה.
ססטרה ידוע כאחד משחקני הפליימייקר הראשונים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכאחד הטובים מביניהם.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו ב-1931 במועדון הארגנטינאי אינדפנדיינטה.
עם בואם של החלוצים ויסנטה דה לה מאטה וארסניו אריקו הם הפכו לקבוצה עוצמתית איתה ססטרה זכה פעמיים באליפות ארגנטינה בשנים 1938 ו-1939. בנוסף לכך, היה שותף להצלחה מחוץ למולדת כשזכו פעמיים באותן השנים גם בגביע אלדאו, טורניר שהפגיש בין שתי הנציגות הבכירות מארגנטינה ואורוגוואי.
במהלך 12 העונות של ססטרה באינדפנדיינטה ערך 340 הופעות וכבש 112 שערים.
הוא הצטרף ב-1942 לסאו פאולו הברזילאית, וזכה עמה ב-3 תוארי אליפות פאוליסטה בשנים 1943, 1945 ו-1946. הוא שיתף שם פעולה עם, לאונידאס דה סילבה, ה"יהלום השחור", שהצטיין במונדיאל 1938.
ססטרה חזר לארגנטינה ב-1947, עזר לחימנסיה לה פלאטה לזכות באותה שנה בליגת הארגנטינאית השלישית ולהעפיל לליגה הבכירה.
במדי נבחרת ארגנטינה לא זכה ססטרה לשחק בגביע העולם מאחר שלא היה בסגל למונדיאל 1934 והטורניר נדחה בשנות הארבעים עקב מאורעות מלחמת העולם השנייה.
הוא זכה עמה בקופה אמריקה 1937 בו זכתה הנבחרת לראשונה מזה שמונה שנים, ופעם נוספת ב-1941 בו גם כבש בניצחון 0–1 על אורוגוואי.
ססטרה ערך בסך הכל 34 הופעות וכבש 6 שערים.
בשנת 1980 קיבל ססטרה את פרס קונקס כאחד מחמשת השחקנים הארגנטינאים הטובים בהיסטוריה (האחרים היו א.
פדרנרה, די סטפנו, מראדונה ומורנו).
מאמן נבחרת ארגנטינה שהוביל אותה לזכייה במונדיאל 1978, ססאר לואיס מנוטי, אמר עליו: "אנטוניו ססטרה היה השחקן הטוב ביותר שראיתי בחיי.
הוא היה מסוגל לפעול בכל עמדות הקבוצה".
ססטרה נפטר ב-23 בנובמבר 1987 בבואנוס איירס לאחר שבץ מוחי.
אנטוניו מצ'אדו (בספרדית: Antonio Machado y Ruiz; 26 ביולי 1875 – 22 בפברואר 1939) היה משורר, מסאי, מחזאי והוגה דעות ספרדי ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדיים.
המשורר הספרדי בן זמנו ז'ררדו דייגו אמר עליו שמצ'אדו "דיבר בפיוטים וחי בשירה".
אנטוניו מצ'אדו נולד בסביליה למשפחת מלומדים עם מסורות ליברליות ותיקות.
הוא אחיו הצעיר של המשורר מנואל מצ'אדו.
סבו היה מייסד המחקר על אנדרטאות פרהיסטוריות בחצי האי האיברי.
אביו של אנטוניו מצ'אדו היה עורך דין ועיתונאי בולט שדגל בעקרונות הדמוקרטיה.
במהלך חייו הוא גם חקר, אסף ופרסם שירי עם אנדלוסיים ושירי פלמנקו.
משפחת מצ'אדו עברה למדריד בשנת 1883. אנטוניו, בהיותו ילד חולמני ומהורהר, נחשב בבית הספר לתלמיד איטי, מגושם וקשה תפיסה.
עם זאת מוריו שמו לב לכישרונו הספרותי.
אחרי סיום הלימודים הועסק מצ'אדו בחיבור מילון למילים נרדפות.
בשנת 1899 ובשנת 1902 נסע מצ'אדו לפריז לתקופות קצרות כדי לעבוד כמתרגם.
בפריז הוא התיידד עם המשורר הנודע רובן דריו, מייסד תנועת המודרניזם בשירה הספרדית.
בפריז נפגש מצ'אדו עם אנשי רוח רבים וביניהם אוסקר ויילד, ז'אן מוראס וחואן רמון חימנז.
שיריו פורסמו לראשונה בכתב עת ספרותי בשנת 1901 ובשנת 1903 יצא לאור קובץ השירים הראשון של מצ'אדו – Soledades (התבודדויות) .
בשנת 1907 פורסמה גרסתו המורחבת בשם Soledades.
Otros poemas (התבודדויות, גלריות ושירים אחרים).
בשנת 1907 מצ'אדו התחיל ללמד צרפתית בבית ספר בעיר סוריה.
שם הוא פגש את אהבת חייו ליאונור איזקיירדו והם התחתנו בשנת 1909 כשהיא הייתה בת 15 והוא בן 34. בתחילת שנת 1911 הזוג עבר לפריז בה מצ'אדו למד פילוסופיה (אצל הפילוסוף הצרפתי אנרי לואי ברגסון) וספרות צרפתית מודרנית.
בפריז ליאונור חלתה בשחפת והם נאלצו לחזור לסוריה.
מצ'אדו קיבל קשה את מות אשתו ועזב את סוריה לתמיד.
הוא עבר לעיר באיסה באנדלוסיה ולימד שם צרפתית עד שנת 1919. בשנים האלה מצ'אדו כתב ופרסם את שיריו, מהם רבים הוקדשו לזכרה של אשתו המנוחה.
בספר המכתמים שלו Proverbios y cantares (פתגמים ושירים) שראה אור בשנת 1912 מצ'אדו התחיל לבטא גם את רעיונותיו הפילוסופיים .
בין השנים 1919–1931 מצ'אדו שימש כפרופסור לצרפתית בסגוביה ובמקביל לימד פילוסופיה באוניברסיטת מדריד.
במחצית שנות העשרים אנטוניו מצ'אדו הפך כבר לאחד המשוררים המפורסמים ביותר בספרד ובשנת 1927 הוא נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית.
בשנת 1932 מצ'אדו עבר לעיר הבירה מדריד ובהמשך התמנה לפרופסור לספרות ספרדית.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ביולי 1936, מצ'אדו היה במדריד.
הוא תמך ברפובליקנים והתגלה כעיתונאי לוחם, אמיץ ופורה.
כל זאת בניגוד לאחיו הבכור מנואל אשר הפנה עורף למסורת הליברלית של המשפחה ותמך בלאומנים.
עם התקרבות חזית הקרבות עזב מצ'אדו עם אמו הזקנה לוולנסיה ולאחר מכן בשנת 1938 לברצלונה.
בשנת 1939 הוא נאלץ להימלט מספרד, וב-28 בינואר יחד עם קבוצת פליטים הם חצו ברגל את הגבול הספרדי-צרפתי.
מצ'אדו חלה ונפטר פחות מחודש לאחר מכן (אמו נפטרה שלושה ימים אחריו).
בכיסו נמצא שירו האחרון Estos días azules y este sol de infancia (הימים הכחולים האלה ושמש הילדות הזו).
מצ'אדו קבור בצרפת בעיר קוליור, בה הוא נפטר; ליאונור אשתו קבורה בסוריה.
מצ'אדו שמר בקנאות על פרטיותו, מיעט לדבר על חייו האישיים והתרחק מכל הקבוצות והזרמים הספרותיים.
בשירה שלו הוא ניסה להתבונן בטבעו הפנימי והנסתר של העולם.
תשומת הלב שלו נמשכה לנושאי הזמן והנצח, לנופים ולעולם המסתורי של החלומות ושל מעמקי נפשו.
ככלל, שירתו הייתה עשירה בפרדוקסים ששילבו בטבעיות מסרים פילוסופיים ופיוטיים.
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20 החל מצ'אדו לגבש את רעיון האנתולוגיה של יצירות הכותבים והפילוסופים שהוא בדה אותם מליבו (כולל פרטי חייהם, דעותיהם ויצירותיהם).
בדרך כלל, כשמנתחים את היצירות של סופר שאינו משתמש בשמו האמיתי, האישיות של הכותב אינה משתנה באופן מהותי.
אצל מצ'אדו לישויות הבדויות היו קולות עצמאיים לחלוטין.
מכל הישויות הללו, שתיים הפכו ליציבות ביותר - המורה חואן דה מאירנה (על פי מצ'אדו שנות חייו הן 1865-1904) והמנטור של חואן - אבל מרטין, שכביכול מת בשנת 1898. השירים שנכתבו בשם אבל מרטין נחשבים לפסגת השירה הלירית של מצ'אדו.
הסופר איליה ארנבורג שהכיר אישית את מצ'אדו כתב שבכל תלאותיו בעת בריחתו מאירופה של תחילת מלחמת העולם השנייה הוא החזיק בכיסו קרוב לליבו את ספרו הקטן של מצ'אדו עם הקדשת המחבר.
בספר הפרוזה "חואן דה מאירנה" (1936) אסף מצ'אדו הגיגים, אמרות וזיכרונות של המורה ובכך פיתח גרסה ייחודית של הפילוסופיה, הקרובה בחלקה לאקזיסטנציאליזם.
אנטוניו מצ'אדו, רק מלה בזמן, קשב לשירה, 2001, 95 עמודים, תרגום טל ניצן-קרן
אנטוניו ולנטין סֵפֶר (ברומנית: Antonio Valentin Sefer; נולד ב-22 באפריל 2000 בגאלאץ שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת קשר הכנף במכבי בני ריינה.
ספר גדל במחלקות הנוער של אוצלול גאלאץ ושל חרונינגן.
הוא ערך 14 הופעות במדי המועדון במסגרת ליגת המשנה הרומנית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-20 בפברואר 2019 חתם על חוזה לארבע עונות וחצי בראפיד בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-12 ביוני 2023 חתם על חוזה לארבע עונות בהפועל באר שבע.בינואר עבר למוטור לובין ביולי 2025 עבר למכבי בני ריינה.
היה חלק מסגל נבחרת רומניה בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו שנערכה בשנת 2021.
אנטוניו ארומונסלה נורדבי נוסא (בנורווגית: Antonio Eromonsele Nordby Nusa; נולד ב-17 באפריל 2005) הוא כדורגלן נורווגי-ניגרי המשחק בעמדת הקיצוני בר.ב.
נוסא נולד, גדל והתחנך בנורווגיה, לאב מהגר ניגרי ולאם נורווגית.
הוא החל את הקריירה שלו בלונגהאוס שבמולדתו הנורווגית, ובגיל 13 עבר למחלקת הנוער סטאבק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סטאבק ב-30 מאי 2021 נגד רוזנבורג, משחק אותו הפסידה קבוצתו 2–4. ב-27 ביוני כבש שער בכורה, בהפסד 1–4 לבודה/גלימט.
במהלך יום ההעברות האחרון של קיץ 2021 חתם בקלאב ברוז' הבלגית.
ב-13 בפברואר 2022 ערך הופעת בכורה, בניצחון 0–2 על שרלרואה.
ב-8 במאי כבש שער בכורה, בניצחון 0–2 על רויאל אוניון סן-ז'ילואז.
ב-13 בספטמבר 2022, כבש שער בהופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 0–4 על פורטו הפורטוגלית.
באוגוסט 2024 חתם נוסא על חוזה לחמש שנים בר.ב.
נוסא שיחק כמעט בכל נבחרות הנערים והנוער של נורווגיה.
כיום משחק גם בנבחרת הצעירה של נורווגיה עד גיל 21.
באוגוסט 2023 זומן נוסא לראשונה לסגל נורווגיה הבוגרת, למשחק ידידות מול ירדן.
במשחק זה הבקיע נוסא את השער הבכורה שלו בניצחון הנבחרת הנורווגית 6–0 על הנבחרת הירדנית.
אנטוניו ז'ואאו פריירה אלבקרקי טבארש סילבה (בפורטוגזית: António João Pereira Albuquerque Tavares Silva; נולד ב-30 באוקטובר 2003 בוויזאו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת פורטוגל.
סילבה גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 4-0 על נבחרת ניגריה במשחק ידידות לקראת מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2024.
אנטוניו סִיבֶרָה סאלבה (בספרדית: Antonio Sivera Salvá; נולד ב-11 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה, בה הוא גם משמש כקפטן.
סיברה, שנולד בקסביה, אליקנטה, קהילת ולנסיה, הצטרף למערך הנוער של ולנסיה ב-2013. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-10 בנובמבר 2013 בגיל 17, כשפתח במילואים בהפסד חוץ 3–1 נגד אלצ'ה.
סיברה חתם על חוזה לחמש שנים עם ולנסיה ב-10 בפברואר 2015. לאחר שבילה את עונת 2015-16 כגיבוי לאלכס סאנצ'ס, הוא הפך לפותח קבוע בעונה הבאה כשהגיעו לפלייאוף העלייה.
ב-19 ביולי 2017, סיברה הצטרף למועדון לה ליגה דפורטיבו אלאבס בחוזה לארבע שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-24 באוקטובר, בניצחון חוץ 1–0 על חטאפה בסיבוב הרביעי של גביע המלך.
המשחק הראשון של סיברה בליגה התקיים ב-29 באפריל 2018, כאשר הוא פתח והוחלף על ידי הפותח הרגיל פרננדו פאצ'קו זמן קצר לאחר שקיבל כרטיס אדום בהפסד ביתי 0–1 לאתלטיקו מדריד.
ב-13 בינואר 2020, הוא עבר לאלמריה בהשאלה עד סוף העונה.
סיברה שיחק בפעם הראשונה עבור ספרד עד גיל 21 ב-1 בספטמבר 2017, בתבוסה 3–0 נגד איטליה בטולדו.
בשנת 2019, היה שותף לזכייתה של ספרד באליפות אירופה בפעם החמישית.
אנטוניו מורנו ברברה (בספרדית: Antonio Moreno Barberá; 17 באפריל 1940 – 14 באפריל 2023) היה אדמירל ספרדי, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2000–2004.
תקופת כהונתו של ברברה בתפקיד ראש מטה ההגנה הייתה סוערת ורוויית מתיחויות.
ביולי 2002 השתלטה מרוקו על האי הלא-מיושב פרחיל במצר גיברלטר, וברברה הורה על כיתור האי באמצעות כוחות גדולים של צי וצבא.
המצב הגיע אל סף מלחמה לפני שהמרוקנים החליטו להתפנות מהאי, שהפך למפורז.
ב-26 במאי 2003 התרסקה טיסה 4230 של חברת התעופה האוקראינית UM Air ליד העיירה טרבזון בטורקיה.
כל 75 האנשים על המטוס נהרגו, ביניהם 62 חיילים ספרדים שחזרו מהלחימה באפגניסטן.
האירוע עורר סערה בספרד, ותביעות הוגשו כנגד ברברה וקצינים בכירים נוספים בצבא הספרדי בעוון רשלנות בבחירת כלי הטיס והליך פגום של זיהוי הקורבנות.
ברברה זוכה, אולם קצינים בכירים רבים נאלצו להתפטר.
ב-19 באפריל 2004 נבחר חוסה לואיס רודריגס ספאטרו לראש ממשלת ספרד.
אחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה הסגת הצבא הספרדי מעיראק, ומיד עם בחירתו הוא הורה לברברה להתחיל בנסיגה ולסיים אותה תוך עשרה ימים.
ברברה עמד במשימה בהצלחה, ועד 27 באפריל כבר התפנו כל החיילים הספרדים לכוויית.
ב-25 ביוני אותה שנה הוא פוטר מתפקיד ראש מטה ההגנה.
אנטוניו חוסה רודריגס דיאס (בספרדית: Antonio José Rodríguez Díaz; נולד ב-21 בפברואר 1992), המוכר בשם אנטוניו פוארטס (Antonio Puertas), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני באלבסטה.
פוארטס נולד בעיירה במחוז אלמריה, בקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבספרד.
הוא שיחק בקבוצות , , ואלמריה.
אנטוניו מיגל מָטֶאוּ לָאוֹס (בספרדית: Antonio Miguel Mateu Lahoz; נולד ב-12 במרץ 1977) הוא שופט כדורגל ספרדי לשעבר ששפט משחקים בלה ליגה מ-2008 עד 2023. הוא גם שופט בין-לאומי לשעבר ששפט בכמה מונדיאלים וטורנירים בליגת האלופות.
ידוע בגישה הדיבורית והאקסצנטרית שלו לשיפוט.
"הגרדיאן" תיאר אותו ככוכב הכדורגל שבעצם "לא משחק אבל גם לא משחק חצי משחק" (מראה את המעורבות הכה גדולה שלו במשחק בלי לשחק).
מטאו לאוס נולד ב-12 במרץ 1977 באלז'ימיה ד'אלפארה, כפר בפרובינציית ולנסיה במזרח ספרד.
יש לו משפחה גדולה, עם שני אחים ושלוש אחיות.
אחיו הבכור, אמו ואביו המנוח השפיעו על החלטתו לעסוק בשיפוט; במידה מסוימת, הצורך של המשפחה בכסף לאחר מות אביו הצעיר דחף אותו לעבור לשיפוט במשרה מלאה במקום להיות כדורגלן.
מטאו לאוס שיחק בקבוצת הנוער של ולנסיה, בעיקר כשוער גיבוי לשחקן העתידי לואיס רוביאלס; לאחר קריירת המשחק שלו, רוביאלס הפך לנשיא הפדרציה הספרדית לכדורגל (RFEF) בשנים האחרונות לקריירת השיפוט של מטאו לאוס, ומטאו לאוס נחשב למועמד סביר לרשת את רוביאלס כנשיא RFEF בעקבות פרשת רוביאלס.
מטאו לאוס עבד גם כמורה לחינוך גופני לפני שהפך לשופט כדורגל.
אחותו הבכורה היא מורה, ולפני פרישתו הוא אמר שהוא יכול לראות את עצמו ממשיך בקריירה זו אם יעזוב את הכדורגל.
הוא מתגורר בולנסיה ויש לו שני בנים.
בהרהורים על חשיבות השופטים, מתאו להוס אמר ששיפוט הוא האושר שלו והוא נהנה מהאחריות, ואמר לאופ"א בשנת 2021 כי:
בשנת 2008, מטאו לאוס החל לעבוד כשופט בלה ליגה, והתבסס כאחד השופטים הבולטים בספרד במהלך הקריירה שלו.
נחשב לפופולרי בקרב אוהדי הכדורגל הספרדים, מטאו לאוס ידוע בסגנון האישי שלו; דווח כי הוא יאפשר למשחקים לרדת לתוהו ובוהו על ידי אי תגובה למשחק, ואז ימשוך יותר תשומת לב לעצמו מאשר למשחק באמצעות שיחות מוזרות עם שחקנים והחלטות שנויות במחלוקת.
בשנת 2012, הוא שפט בקופה דה אספניה.
סביב תקופה זו הוא החל להיות מוכר בסגנון מסוים, כפי שהתבטא אז מאמן ריאל מדריד חוסה מוריניו; תגובה זו הייתה שבח, ומוריניו מצא זאת כהבדל נעים שמטאו לאוס העדיף לדבר עם שחקנים על פני משמעת מיידית, ומה שהוא עשה שמר על המשחק בתנועה.
גם המאמן של ברצלונה, צ'אבי, אמר שנים מאוחר יותר שהוא מצא שמטאו לאוס מדבר הרבה להיות חיובי כשהיה שחקן (בברצלונה) באותה תקופה; מאמן ברצלונה באותה תקופה, פפ גוארדיולה, לכאורה "לא היה כל כך מעריץ".
מטאו לאוס היה השופט בגמר גביע המלך 2014 בין ריאל מדריד ליריבה העיקרית ברצלונה.
במאי 2014, הוא בלט בהזהרת ליאו מסי של ברצלונה על מחאה כאשר מסי מחה על קריאה של נבדל; לאחר שהוכח שהוא היה בעמדת עמדת חוקי, מטאו לאוס לכאורה התנצל על הטעות לאחר המשחק.
לאחר משחק ב-2018 שבו מספר החלטות שנויות במחלוקת לכאורה של מטאו לאוס הלכו נגד ברצלונה, השחקן ג'רארד פיקה נאלץ להיות מעוכב פיזית כאשר התקרב אליו לאחר המשחק.
בשנת 2019, למטאו לאוס היה עימות בולט נוסף עם ברצלונה, כשהראה שני כרטיסים אדומים בדקה אחת: הראשון לרונאלד ארוחו על עבירה מקצועית שנויה במחלוקת לכאורה, השני לעוסמאן דמבלה על כך שלכאורה מחה על ההחלטה הזו.
חומרת הכרטיס השני נמתחה ביקורת, כאשר חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על יישום כרטיס בכלל: מסי ציין שדמבלה לא דיבר ספרדית באותה תקופה, ותוהה כיצד הוא יוכל למחות.