tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב שפירא כתב בעניין: "כל האמור אינו קשור בשאלה שיש בה חילוקי דעות בקשר לאתחלתא דגאולה בימינו, כדעת רוב גאוני קדמאה ורוב רבני ארץ ישראל בזמן הקמת המדינה (ראה בספרים לנתיבות ישראל והתקופה הגדולה).
על כל פנים מלכות ישראל נתכוננה מחדש.
מלכות ישראל פירושה כמשמעותה: מלכות שראשיה הם יהודים, זרע אברהם יצחק ויעקב, ולא גויים...
גם אם יצביעו על פגמים בחיים הרוחניים...
הרי לעולם זו מלכות ישראל, ותפארת ישראל קיימת".
שאלת ה"ממלכתיות" עלתה לראשונה בזמן פינוי חבל ימית.
בעוד שהרב טאו הדריך את תלמידיו להימנע מעימות עם כוחות הביטחון ולעזוב ללא כל התנגדות, הורו רבנים רבים להתנגד בהתנגדות מוגבלת.
לקראת הפינוי נערך כינוס רבנים, ובסופו הוציאו הרבנים מכתב שבו נאמר: "הצבור היהודי הגר בימית, יאבק בכל כוחו על אחיזתו באדמת הקדש אדמת ארץ ישראל, יגן על עירו ועל ביתו כהגן כל אדם על מקום הולדתו, ולא יזוז ממקומו בשום פנים".
עם זאת, מדגישים הרבנים בהמשך המכתב: "אין להשתמש בחומרי התבצרות חריגים (הוראות מפורטות תתפרסמנה על ידי המטה).
בשום פנים אין להשתמש בחומרים דליקים.
הרמת יד והטחת עלבונות-חמורים הם ביותר, ואזרחים וחיילים נקראים להימנע מכגון דא".
על המכתב חתומים בין השאר הרבנים אברהם שפירא, משה צבי נריה, ישראל אריאל, חיים דרוקמן, יעקב אריאל, חיים שטיינר ועוד.
גם הרב שלמה גורן תמך בסירוב פקודה במקרים מסוימים.
המחזיקים בגישה זו סבורים כי הרב קוק דיבר על המדינה כמוסד, ולא על האנשים השולטים בה.
בעמדה כזו דוגלים גם הרב דב ליאור, הרב זלמן ברוך מלמד, הרב חיים שטיינר ואחרים.
לדבריהם הרב צבי יהודה קוק לא הסכים להתפנות בעצמו בעת עלייה לאלון מורה והרב צבי יהודה לא תלה את דבריו בהסכמת העם.
הם מביאים ראיה גם מדבריו החריפים של הרב צבי יהודה נגד משאל עם בעניין יהודה ושומרון.
לראשונה עלתה השאלה ביחס להריסת היישובים בסיני ומסירת השטח למצרים.
היו מתלמידי הרצי"ה שהציגו את דבריו "על יהודה ושומרון תהיה מלחמה" וכדומה, וטענו שיש להאבק בחוזקה כנגד הממשלה (אך לא הוטל ספק בכך שאין להתנגד באלימות).
לעומתם טען הרב טאו שהממשלה מייצגת את קיומו של עם ישראל כעם ויש בה קדושה, ועל כן יש לכבדה.
לטענה שהממשלה מאבדת את זכותה לכבוד בשעה שהיא עושה מהלכים המנוגדים לתורה, הזכיר שכך נהגו הנביאים בתקופת בית ראשון למלכי ישראל, והשיב שהדבר תלוי בעצם המוסד, בפוטנציאל הגלום בו ולא בתוצאות:
הוא הגילוי של אור הגאולה שזורח בכנסת ישראל בדורות האלה...
בינתיים העניין רק בכוח, בהסתר.
אבל מי שמבין מהו 'קץ מגולה' – מבין מהו ה'בכוח', הוא לא עושה רק חשבונות פעוטים סטטיסטיים..." בעקבות זאת הורה הרב טאו לתלמידיו, בעיקר ביישוב עצמונה, שכאשר יגיעו החיילים יתפנו איתם בלא התנגדות ואפילו פאסיבית.
באותה דרך בדיוק הורה לתלמידיו לנהוג כשבאו להוציאם מגוש קטיף במהלך תוכנית ההתנתקות, ואכן כך התפנו תושבי עצמונה ונצרים ורבים מהיישובים האחרים.
הרב טאו ביקר בחריפות את אנשי המחתרת היהודית.
הוא הסכים שהאנשים שבהם פגעה המחתרת היו ראויים להיפגע, אולם התנגד לכך שאנשים פרטיים ייקחו את החוק לידיהם במקום המדינה.
לדבריו, כל עוד העם אינו איתנו, אי אפשר לעשות פעולות שכאלו.
הציבור המרכזי המחזיק בתפישת הממלכתיות הוא ציבור ישיבות הקו, המונהג בידי הרב צבי טאו, נשיא ישיבת הר המור.
הרב שלמה אבינר כתב דברים דומים לאלה של הרב צבי ישראל טאו, ולקראת ביצועה של תוכנית ההתנתקות אמר אף שהממשלה, כמייצגת את העם, ויתרה על ריבונותה על השטח, ועל כן החייל הפרטי אינו מחויב לסרב אלא צריך להסביר למפקדו שאינו מסוגל.
גם הרב שרלו הביע תפישה "ממלכתית", במיוחד ביחס לתוכנית ההתנתקות, בהביעו התנגדות הנחרצת לסירוב פקודה.
מייצגים בולטים של הגישה כיום הם ראשי המכינות הקדם צבאיות ובייחוד הרבנים אלי סדן ורפי פרץ.
הרב פרץ עורר ביקורת אף מתוך החוגים ה"ממלכתיים" בעקבות הדרך שהורה לתלמידיו לצאת מהמכינה בעצמונה, בריקודים עם החיילים סביב ספרי התורה.
לעומת זאת אנשי המכינה ביקרו את הקוראים למרי אזרחי כנגד הממשלה באומרם:
"זה ששמת סטיקר על האוטו "העם עם גוש קטיף", זה עדיין לא עושה את העם עם גוש קטיף.
גם אני מאוד רוצה שהעם יהיה עם גוש קטיף, אך אינני מדמיין לעצמי את מה שנוח לי להאמין בו"
מחוץ לישיבות הקו דוגלים בתפיסה הממלכתית רבנים כמו הרב אליהו בלומנצויג והרב יובל שרלו.
השנים 2004–2006 סימנו שבר ביחסים שבין מדינת ישראל לציונות הדתית וחידדו את הוויכוח היחס כלפי המדינה ומוסדותיה.
גרמו לכך ארבעה אירועים מרכזיים:
תוכנית ההתנתקות שבה פונו בכפייה למעלה מ-10,000 מתיישבים מגוש קטיף שברצועת עזה ומצפון השומרון.
בשנה שלפני התוכנית ניהלו בציונות הדתית מאבק גדול כנגד התוכנית.
המאבק היה ברובו הגדול דמוקרטי ולא אלים ומנהיגי הציבור השונים (מועצת יש"ע, מפלגות האיחוד הלאומי ומפד"ל) הדגישו שוב ושוב שהם מובילים קו מאבק ומחאה לא אלימים.
הציבור הדתי-לאומי קרא למשאל עם בנוגע לתוכנית, אך הממשלה סירבה לכך.
לטענת המתנחלים הסירוב נבע מהחשש שההתנתקות תידחה במשאל העם.
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון, שלקה במחדלים, סחבת וחוסר רגישות למצוקת המפונים.
הקרווילות שבהם שוכנו רבים מן המפונים התגלו כלא-ממוגנות וחלקן נפגע ממטחי הרקטות הקסאם שירו הפלסטינים לעבר הנגב המערבי, שדרות ואזור אשקלון.
הפיצוי הכספי היה נמוך מדי וגם אלו שרצו לקנות בית, במקום אחר, לאחר ההתנתקות לא יכלו לעשות זאת.
תוכנית בצה"ל, ביוזמתו של האלוף אלעזר שטרן, לביטול המסלול של ישיבות ההסדר וצמצום הנח"ל החרדי.
בציונות הדתית רבנים רבים, שראו בתוכנית זו רדיפה של הציונות הדתית והשמצתה, במטרה לשבור אותה מנטלית ולפגוע בערכיה, פנו במכתבים ובמאמרים חריפים לחברי כנסת ואישי ציבור נוספים במטרה לבטל את "התכנית השטנית" כלשונם.
הריסת הבתים בעמונה שלוותה באלימות ובלמעלה מ-300 פצועים (אחד מהם במצב אנוש), רובם מתנחלים ותומכיהם.
המתנחלים וחברי כנסת מן הימין שהיו באירוע טוענים שהמשטרה קיבלה פקודות לתקוף באגרסיביות את המתבצרים ולהביא לשפיכות דמים, וזאת על מנת לחזק את דימויו של ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט, וזו הסיבה, לטענתם, שהיו מתבצרים שידו אבנים על שוטרים אף על פי שהדבר מנוגד לתפיסת עולמם העקרונית.
למרות האלימות הקשה וסרטוני הוידאו שתיעדו אלימות קשה מצד השוטרים, הממשלה סרבה להיענות לקריאת הציונות הדתית להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
בעקבות האירועים האלה חשו רבים בציבור הציוני-דתי נבגדים ונרדפים על ידי המדינה.
מוסדות כגון בג"ץ, התקשורת והממשלה זכו לאמון נמוך מאוד בקרב ציבור זה, מה שהוביל גם לירידה באמון כלפי משטרת ישראל, כנסת וצה"ל.
היו מעטים שקראו להתנתק ממדינת ישראל ונפוצו קריאות לסרב לשרת ב"צבא הגירוש".
קודם לכן נתפסה הסרבנות כצעד חריג בקרב הציונות הדתית, שבמשך שנים חינכה את בניה להתנדב למיטב היחידות בצה"ל.
חלקים מציבור זה, בפרט בקרב הנוער (ולא רק נוער הגבעות), הקצינו בדעותיהם, ורבים חשו שקו המאבק הלא-אלים נכשל ויש להגיב באופן תקיף יותר כדי לסכל פגיעה נוספת בציונות הדתית ובערכים החשובים לה.
ביטוי לתחושה זו ניתן ביתר שאת במאורעות שהוזכרו לעיל, ובמיוחד במאבק על פינוי עמונה.
ממלכת רומניה (ברומנית: Regatul României) הוקמה באמצע המאה ה-19, והתקיימה עד לשנת 1947, אז הוכרזה רומניה כרפובליקה.
בשנת 1856, התקיימה בפריז שבצרפת ועידת שלום בסיום מלחמת קרים.
במהלך הוועידה הציע שר החוץ הצרפתי, הרוזן אלכסנדר ז'וזף ואלווסקי (בנו הלא-חוקי של נפוליאון בונפרטה), לאחד את הנסיכויות הרומניות מונטניה ומולדובה, תחת שלטונה של שושלת שאינה רומנית (כדי למנוע את הריבים האפשריים בין יוצאי מולדובה ויוצאי מונטניה).
הדבר התקבל על דעת משתתפי הוועידה ונכלל בהחלטותיה.
בהתבסס על חוזה השלום של פריז, התכנסו במונטניה ובמולדובה האסיפות המכוננות לדון באיחוד ביניהן.
ב-4 בינואר 1859 בחרה האספה של מולדובה את אלכסנדרו יואן קוזה כנסיך-מושל, ושלושה שבועות אחר כך - ב-24 בינואר 1859, האספה של מונטניה בחרה אף היא בקוזה לשליט, וכך איחדו הרומנים את נסיכויותיהם תחת שלטונו של אותו נסיך.
האידיליה החזיקה מעמד 7 שנים כשב-12 בפברואר 1866 הודח יואן קוזה מכיסאו, והרומנים החלו במגעים במגמה להביא נסיך זר ולהמליך אותו על ארצם, ברוח החלטות ועידת השלום בפריז.
לאחר שהשלטון הזמני ברומניה קיבל סירוב מהנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, הוא פרסם הכרזה בה המליץ על בחירתו במשאל עם של קרול לודוביק מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-10 במאי 1866 הגיע קרול לבוקרשט, נשבע שבועת אמונים בפרלמנט הרומני והוכרז כדומניטור (שליט) רומניה.
ב-29 ביוני 1866 פורסמה חוקה חדשה שהסדירה את היחסים בתוך המלוכה הפרלמנטרית (תחילה לא הייתה זו ממש מלוכה, כי רומניה הייתה וסלית של האימפריה עות'מאנית) של רומניה, את חלוקת הכוח והסמכויות.
בנובמבר 1869 נשא קרול הראשון לאישה את אליסאבטה, נסיכת ויד וביום 20 באוגוסט 1870 נולדה בתם היחידה, מריה, שנפטרה ממחלת השנית כעבור ארבע שנים והזוג נשאר חשוך ילדים.
בקונגרס ברלין (1878) הוכרה רומניה כמדינה עצמאית, וב-10 במאי 1881 רומניה הוכרזה למונרכיה, וקרול הוכרז כקרול הראשון, מלך רומניה.
היום הזה הוכרז אז כחג הלאומי של רומניה ונשאר ככזה עד שנת 1947.
ביום 19 באפריל 1889 הגיע לרומניה הנסיך פרדיננד, אחיינו של המלך קרול, והוכרז כיורש עצר מלכותי.
ביום 29 בדצמבר 1892 נשא פרדיננד לאישה את מריה מאדינבורג נכדתה של המלכה ויקטוריה.
לזוג נולדו חמישה ילדים, קרול הבן שלימים יוכתר כהמלך קרול השני, אליזבטה - לימים מלכת יוון, מריה - לימים מלכת יוגוסלביה, ניקולאי, אילאנה - שלאחר היותה לנזירה נקראה "האם אלכסנדרה", ומירצ'אה שנפטר ממחלה בגיל ארבע בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בספטמבר 1914, בגיל 75, נפטר המלך קרול הראשון ולמחרת הושבע יורשו, פרדיננד הראשון.
הנסיך קרול, שכבר הספיק לוותר פעמיים על עתידו המלכותי (בגלל ענייני אהבהבים) ולחזור בו, התחתן ביום 10 במרץ 1921 עם הנסיכה אלנה מהמשפחה המלכותית של יוון.
ב-25 באוקטובר 1921 נולד בנם של קרול ואלנה, מיכאי - לימים מיכאי הראשון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחו לרומניה חבלי ארץ נרחבים, הכוללים את טרנסילבניה, בוקובינה, הקדרילטר (חלק מדוברוג'ה), ובסראביה.
רומניה, כפי שהייתה לפני התרחבותה, מכונה בפי העם הרגאט (הממלכה ברומנית) ורומניה שלאחר ההתרחבות מכונה רומניה הגדולה.
ב-15 באוקטובר 1922 הוכתר הזוג המלכותי, פרדיננד ומריה, כמלכי רומניה הגדולה, בטקס שהתקיים באלבה יוליה.
יורש העצר, הנסיך קרול, הסתלק יחד עם המאהבת שלו, אלנה לופסקו (יהודייה למחצה) והודיע בפעם השלישית על ויתור על המלוכה.
בנו, מיכאי, הוכרז כיורש העצר.
ב-20 ביולי 1927 נפטר המלך פרדיננד ומיכאי, עדיין ילד, הוכתר כמלך מיכאי הראשון.
הוקמה מועצה מייעצת, שתפעל בשמו, המורכבת מהפטריארך מירון קריסטאה, הנסיך ניקולאה (אחיו של קרול), וגאורגה בוזדוגן.
ב-6 ביוני 1930 חזר קרול לרומניה ותפס את השלטון וכעבור יומיים הוכרז כקרול השני, מלך רומניה.
זמן קצר לאחר מכן חזרה לרומניה גם המאהבת שלו.
ביום 1 בספטמבר 1932 הוכרזו הגירושים בין המלך קרול ובין אשתו אלנה, אם מיכאי.
אלנה נאלצה לעזוב את רומניה.
ביום 10 בפברואר 1938 ביטל המלך קרול השני את החוקה והכריז על דיקטטורה מלכותית.
לאחר פתיחת מלחמת העולם השנייה, בלחץ ברית המועצות ויתרה לה רומניה על בסרביה, ובלחץ גרמניה ויתרה רומניה לבולגריה על הקדרילטר ולהונגריה על כמחצית מטרנסילבניה.
ברומניה פרצו מהומות והמלך קרול ויתר שוב על מלכותו לטובת בנו, כשהשלטון המעשי נתון בידיו של הגנרל יון אנטונסקו.
לאחר מרד הלגיונרים של הוריה סימה ודיכויו, הפכה רומניה לדיקטטורה צבאית תחת יון אנטונסקו ונכנסה למלחמה נגד ברית המועצות.
המלך מיכאי נקט עמדה נגד המלחמה, דבר שעורר את זעם הגרמנים.
בעקבות התבוסות הגרמניות ניהל המלך מיכאי מגעים סודיים, יחד עם מפלגות האופוזיציה, עם כוחות בעלות הברית.
לאחר כניסת הכוחות הסובייטים לרומניה ובעקבות סירובו של אנטונסקו לחתום על שביתת נשק, הדיח אותו המלך מיכאי והקים שלטון צבאי חדש בהנהגת הגנרל סנטסקו.
רומניה החליפה צד במלחמה והתחילה להילחם בגרמנים.
בלחץ ברית המועצות הוקם שלטון אוהד לקומוניזם בהנהגתו של פטרו גרוזה.
כשהמלך, בתמיכת המפלגות הדמוקרטיות, דרש את התפטרותו של פטרו גרוזה, האחרון סירב והמשיך לשלוט.
המלך הפסיק לחתום על החוקים והצוים שמוציאה הממשלה.
בנובמבר 1945, בהפגנה התומכת במלך, נתן השלטון הוראה לירות במפגינים ולבצע מעצרים המוניים.
לאחר שלא קיבל גיבוי ממדינות המערב, הפסיק המלך את שביתת החתימות, אך השיג מינוי שני שרים דמוקרטים בתוך הממשלה.
בסוף דצמבר 1947 אולץ מיכאי הראשון לוותר על המלוכה והוא יצא לגלות.
רומניה הוכרזה כרפובליקה העממית הרומנית.
המלך מיכאי, יחד עם משפחתו וכמה מקורבים, עזב את רומניה ברכבת.
לאחר תקופת מה באנגליה עבר מיכאי לשווייץ, שם שהה רוב חייו.
מלך הרומנים (ברומנית: Regele Românilor) היה התואר הרשמי של מלכי רומניה בין השנים 1881–1947, אך התואר השגוי, מלך רומניה (רומנית: Regele României), השתרש בפי כל.
ממנטו הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2000, שנכתב ובוים בידי כריסטופר נולאן על פי סיפור קצר בשם "ממנטו מורי" (משמעות בלטינית: זכור שתמות), שכתב אחיו ג'ונתן.
בסרט מככבים גאי פירס, קארי-אן מוס, וג'ו פנטוליאנו.
גיבור הסרט הוא אדם בשם לאונרד הסובל מאמנזיה אנטרוגרדית, בעיית זיכרון המונעת ממנו לזכור אירועים חדשים.
כתוצאה מכך הוא נאלץ לקעקע על גופו "קעקועי מידע" על חייו, להשתמש במצלמת פולרואיד לזיהוי אנשים ובפתקיות המכילות פרטי מידע נוספים.
עלילת הסרט נעה בצורה לא כרונולוגית — הסרט מחולק למספר קטעים קצרים, ומוצג מהסוף להתחלה, קטע אחד מסתיים, ומיד לאחר מכן מוצג הקטע שקדם לו.
כך נמצא הצופה במצב דומה לזה של גיבור הסרט, כשאין ברשותו מידע על התרחשויות קודמות (מבחינה כרונולוגית) והוא למעשה "נטול זיכרון".
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה ה-57 ב־5 בספטמבר 2000 ויצא בארצות הברית ב-16 במרץ 2001. הוא זכה לשבחים על ידי המבקרים, ששיבחו את מבנה הנרטיב הלא-ליניארי והמוטיבים של זיכרון, תפיסה, צער, והונאה עצמית.
הסרט הכניס 39.9 מיליון דולר אל מול תקציב צנוע של 4.5 מיליון דולר.
ממנטו זכה לשבחים רבים, כולל מועמדויות לאוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולעריכת הסרט הטובה ביותר.
הסרט נחשב כיום לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של נולאן ואחד הסרטים הטובים ביותר בשנות האלפיים.
בשנת 2017 ספריית הקונגרס של ארצות הברית ראתה את הסרט כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית" ובחרה אותו לשימור במרשם הקולנוע הלאומי.
הסרט מבוסס על הסיפור הקצר "Memento mori" מאת ג'ונתן נולאן, שפורסם במהדורת מרץ 2001 של מגזין Esquire.
בסיפור, לאדם בשם ארל יש אמנזיה אנטרוגרדית.
בשל חוסר יכולתו לזכור דברים יותר מכמה דקות, הוא משתמש בפתקים ובקעקועים כדי לעקוב אחר מידע חדש.
ארל חייב את מצבו להתקפה נגדו ונגד אשתו מידי תוקף לא ידוע.
אשתו נאנסה ונהרגה וארל סבל מפגיעות קשות בראשו וכתוצאה מכך נוצרה האמנזיה שלו.
הסיפור קופץ בין שתי מסגרות זמן.
מסגרת הזמן הראשונה מוצאת את ארל כלוא במוסד לחולי נפש בו הוא לומד על מה שקרה לו באמצעות פתקים כתובים שמשאיר לעצמו.
מסגרת הזמן השנייה מוצאת את ארל במנוסה לאחר שהוא בורח מהמוסד.
הוא לומד זאת באמצעות נרטיב מגוף שלישי.
מטרתו של ארל לאחר שנמלט מהמוסד היא למצוא את האיש שרצח את אשתו ולנקום את מותה.
את הרעיון לסיפור קיבל ג'ונתן משיעור פסיכולוגיה כללי שלקח באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא העלה את הרעיון לאחיו כריסטופר במהלך נסיעה בכביש משיקגו ללוס אנג'לס.
אחיו הגיב בחיוב לרעיון ועודד אותו לכתוב טיוטה ראשונה.
לאחר שחזר ג'ונתן לוושינגטון הבירה, כדי לסיים את המכללה, הוא שלח לאחיו טיוטה כעבור חודשיים וכריסטופר התחיל לעבוד על תסריט ואילו ג'ונתן החל לסיים את הסיפור הקצר.
בסופו של דבר הכין כריסטופר את הסרט העלילתי "ממנטו", בכיכובו של גאי פירס, שנכתב בהשראת סיפורו של ג'ונתן, אם כי שונה בתכלית.
לדוגמה, בסיפור הקצר ארל נמצא במוסד לחולי נפש והדמות הראשית בסרט לא.
כמו כן, בסרט ניסיונותיו של הגיבור לנקום ברוצח אשתו מתומרנים על ידי דמויות אחרות.
בסיפור הקצר, דמויות אחרות, כמו רופאים, מוזכרות רק בקצרה.
סיפורו הקצר של ג'ונתן פורסם בסופו של דבר במגזין Esquire, אם כי ניתן למצוא אותו גם בספר ההכנה של ג'יימס מוטראם על הסרט "The Making of Memento" וכקטע נסתר במהדורת ה־DVD המיוחדת של הסרט.
הסרט מתחיל בצילום פולארויד של אדם מת.
כשרצף העלילה נע אחורה, התצלום חוזר למצבו הלא מפותח ונכנס למצלמה לפני שהאיש נורה בראשו.
לאחר מכן הסרט ממשיך ומתחלף בין קטעי שחור-לבן וקטעי צבע.
הקטעים בשחור-לבן מתחילים בכך שלאונרד שלבי, חוקר ביטוח לשעבר, נמצא בחדר מוטל ומשוחח עם מתקשר בלתי נראה ואלמוני.
ללאונרד יש אמנזיה אנטרוגרדית והוא לא מצליח לאחסן זיכרונות אחרונים, תוצאה של התקפה של שני גברים.
לאונרד מסביר שהוא הרג את התוקף שאנס וחנק את אשתו, אך הגבר השני הכה אותו ונמלט.
המשטרה לא מקבלת שיש תוקף שני, אך לאונרד מאמין ששמו של התוקף הוא "ג'ון ג." או "ג'יימס ג.".
לאונרד חוקר באמצעות פתקים, צילומי פולארויד וקעקועים.
לאונרד נזכר באדם בשם סמי ג'נקיס, שהייתה לו אמנזיה אנטרוגרדית, מימי עבודתו בענף הביטוח.
לאחר שבחן את חוסר יכולתו של סמי ללמוד משימות באמצעות חזרה עליהן, לאונרד האמין שמצבו במקרה הטוב פסיכולוגי (ואולי מזויף) ודחה את תביעת הביטוח שלו.
אשתו הטורדנית של סמי ביקשה שוב ושוב מסמי לתת את זריקות האינסולין לסוכרת שלה, בתקווה שהוא יזכור וימנע מעצמו לתת לה מנת יתר קטלנית.
עם זאת, סמי המשיך במתן הזריקות ואשתו מתה.
בכרונולוגיה של הסיפור, לאונרד עושה על גופו קעקוע של לוחית הרישוי של ג'ון ג.
כשהוא מוצא פתק בבגדיו הוא פוגש את נטלי, ברמנית שמתרעמת על לאונרד מכיוון שהוא לובש את הבגדים ונוהג במכוניתו של החבר שלה, ג'ימי גרנץ.
לאחר שהבינה את מצבו של לאונרד, היא משתמשת בו בכדי לגרום ללאונרד להוציא אדם בשם דוֹד מחוץ לעיר ומציעה למצוא את לוחית הרישוי כטובה.
בינתיים, לאונרד נפגש עם איש קשר, טדי, שעוזר לגרש את דוֹד, אך מזהיר מפני נטלי.
לאונרד מגלה שקודם לכן רשם הערה על תצלום הפולארויד של טדי והזהיר את עצמו שלא לסמוך עליו.
נטלי מספקת ללאונרד את רישיון הנהיגה עבור ג'ון אדוארד גמל, שמו המלא של טדי.
כשהוא מקבל אישוש למידע שלו על "ג'ון ג." ואזהרותיו, לאונרד מסיע את טדי לבניין נטוש, המוביל לפתח בור, שם הוא יורה בו למוות.
ברצף הסופי בשחור-לבן, בהנחיית קול אדם בטלפון, נפגש לאונרד עם טדי, שוטר סמוי, שמצא את "ג'ון ג" של ליאונרד, ג'ימי, ומכוון את לאונרד לבניין הנטוש.
כשג'ימי מגיע, לאונרד חונק אותו אנושות ומצלם את הגופה בפולארויד.
עם פיתוח התצלום, הקטע בשחור-לבן הופך לצבעוני.
לאונרד מחליף בגדים עם ג'ימי ושומע אותו לוחש "סמי".
מכיוון שלאונרד סיפר רק את סיפורו של סמי לאלה שפגש, לפתע הוא מפקפק בתפקידו של ג'ימי.
טדי מגיע וטוען שג'ימי היה ג'ון ג., אבל כשלאונרד לא מפריע, טדי טוען שהוא עזר לו להרוג את התוקף האמיתי לפני שנה ומאז הוא משתמש בלאונרד.
טדי מציין כי מכיוון שהשם "ג'ון ג." נפוץ, לאונרד ישכח באופן מחזורי ויתחיל שוב ואפילו לטדי עצמו יש שם "ג'ון ג.".
יתר על כן, טדי טוען כי סיפורו של סמי הוא סיפורו של לאונרד עצמו, זיכרון שלאונרד הדחיק כדי להימלט מאשמה.
לאחר ששמע את טדי מתוודה על כל אלה, לאונרד שורף את התצלום של ג'ימי המת ובמונולוג מסביר שהוא מוכן לשקר לעצמו כדי להשיג צדק נגד מי שעשה לו עוול.
לכן הוא מצביע על טדי תוך הזמנת קעקוע של מספר לוחית הרישוי של טדי וכתיבת הערה לעצמו שאין לסמוך על טדי כדי שהוא יבלבל את טדי בג'ון ג.
לאונרד נוסע במכוניתו של ג'ימי, בביטחון שלמרות השקר הזה, הוא ישמור על מספיק מודעות לעולם כדי לדעת שלמעשיו יש השלכות.
לאונרד (לני) שלבי (גאי פירס) – חוקר תביעות ביטוח לשעבר.
נטלי (קארי-אן מוס) – חברתו של ג'ימי גראנץ.
ג'ון אדוארד גאמל/טדי (ג'ו פנטוליאנו) – שוטר סמוי שמכנה את עצמו טדי.
"ג'ימי" גראנץ (לארי הולדן) – סוחר סמים שעבד עם חברתו, נטלי ועשה עסקים מהבר שלה.
"סמי" ג'נקיס (סטיבן טובולובסקי) – מקרה שלני חקר במסגרת עבודתו בחברת הביטוח.
קתרין שלבי (ג'ורג'ה פוקס) – אשתו של לני.
בארט (מארק בון ג'וניור) – פקיד המלונית שבו שוהה לני.
גב' ג'נקיס (הרייט סנסום האריס) – אשתו של סמי.
הסרט בנוי משני קווי זמן: אחד בצבע ואחד בשחור-לבן.
רצפי הצבעים מתחלפים ברצפים בשחור-לבן.
קטעי הצבע, אם כי מוצגים קדימה (למעט הראשון, שמוצג לאחור), מסודרים לאחור.
מבחינה כרונולוגית, הרצפים בשחור-לבן מגיעים קודם ורצפי הצבעים מגיעים אחר כך.
תוך שימוש בתוכנית המספור שהציע אנדי קליין - שלקח מספרים מ־1 ל־22 עבור הרצפים בשחור-לבן והאותיות A-V עבור הצבעים - עלילת הסרט כפי שהוצגה מתחילה בכותרות פתיחה ואז 1, V, 2, U, 3, T, 4, S, ..., 22 / A, כתוביות סיום.
יש מעבר חלק מהרצף 22-לבן לרצף A והוא מתרחש במהלך פיתוח תצלום פולארויד.
סטפנו גיזלוטי כתב מאמר הדן כיצד נולאן מספק לצופה את הרמזים הדרושים לפענוח קו העלילה ולעזור לנו להבין את רצף האירועים.
רצפי הצבע כוללים חפיפה קצרה המסייעת לרמוז לקהל לעובדה שהעלילה מוצגת בסדר הפוך.
מטרת הרצף ההפוך המקוטע היא לאלץ את הקהל לחוש אהדה ולחוות את יכולתו הלקויה של לאונרד ליצור זיכרונות חדשים ארוכי טווח, שבהם לא ניתן לזכור אירועים קודמים, מכיוון שהקהל עדיין לא ראה אותם.
מאז שחרורו, הסרט היה נושא לדיון נרחב על קולנוע, הן במבנה הסיפורי הייחודי והן בנושאים.
אלה המחפשים אחר הסברים על עלילת הסרט השתמשו בפורומים מקוונים, או חומרים מדעיים, או התעלמו מהאתר והפורומים הרשמיים של הסרט במטרה לשמור על השערות אישיות משלהם.
במאמר המנתח את עבודתו של נולאן, מייק ד'אנג'לו ציטט את ממנטו כ"מחקר מופתי באשליה עצמית מכוונת", רומז למעשיו של לאונרד עצמו לקראת סוף הסרט ולתפקידו כסופר לא אמין.
בריאיון עם צ'אק סטיבנס בשנת 2001 נולאן גם הצהיר: "החלק הכי מעניין בזה מבחינתי הוא שנראה שהקהל מאוד לא מוכן להאמין לדברים שטדי [פנטוליאנו] אומר בסוף ובכל זאת למה?
אני חושב שזה מפני שאנשים בילו את כל הסרט בהתבוננות בתצלומו של לאונרד של טדי, עם הכיתוב: "אל תאמין לשקרים שלו." הדימוי הזה באמת נשאר בראשם של אנשים והם עדיין מעדיפים לסמוך על התמונה הזו גם אחרי שהבהרנו מאוד שהזיכרון הוויזואלי של לאונרד מוטל בספק.
זה היה די מפתיע, וזה לא היה מתוכנן.
מה שתוכנן תמיד היה שלעולם לא נלך מחוץ לראשו של לאונרד ולשמור על הקהל במצב פרשני זה של ניסיון לנתח את מה שהם רוצים להאמין או לא.
מבחינתי, עיקר הסרט הוא שהבחור האחד שעשוי להיות הסמכות האמיתית של מה שקרה הוא שגולם על ידי ג'ו פנטוליאנו...
שהוא כל כך לא אמין, במיוחד בהתחשב במטען שהוא נושא מסרטיו האחרים: הוא כבר נראה בעיני הקהל כשחקן של הדמות הזו שתמיד לא אמינה.
אני מוצא את זה מאוד מפחיד, באמת, את רמת חוסר הוודאות והרשעות שג'ו מביא לסרט."
הסרט בוחן שני מוטיבים במחשבה האנושית: מהי המציאות ומהי הזהות העצמית.
שני מוטיבים אלה בנויים על הזיכרון.
את המציאות אנו בונים מהעובדות הנקלטות בחושינו בהווה ומֻשוות כל העת לתמונת עולם הנמצאת במוחנו.
כל אירוע נתפס אצלנו כגורם או נגרם על ידי אירוע אחר, סיבה ומסובב.
כך אנו יוצרים את תמונת העולם, קרי המציאות.
אצל לני הזיכרון לא פועל ולכן הקשר הזה לא קיים אצלו.
מהלך הסרט מהסוף להתחלה ממחיש לצופה כמה קשה לתפוס את המציאות כאשר המסובב קודם בזמן לסיבה.
לני מנסה לעקוף את הבעיה על ידי צילום המציאות ועל ידי עריכת רישומים שאינם בני חלוף וכך לשמר תמונת עולם.
לני מאמין שזו המציאות שכן הכלים לתעוד שהוא משתמש כביכול אמינים יותר מהזיכרון.
אך במהלך הסרט מתברר שקל מאוד ליצור אצל לני תמונת עולם מזויפת.
אנו נרמזים שלני יוצר לעצמו במכוון מציאות.
אנחנו נותרים עם השאלה: מציאות אמיתית או מציאות מפוברקת?
באופן פרדוקסלי, הזכרונות האמיתיים של לני מבוססים על מידע מניפולטיבי ושקרי - והם דוהים לאחר דקות, בעוד שהזכרונות היחידים המהווים את העוגן של חייו ונותנים לו מטרה וזהות - הם פיקטיביים ומומצאים על ידי לא אחר מאשר הגיבור.
הזהות העצמית אף היא בנויה על זיכרון.
בהשוואה לסרט אחר בא מוטיב זה לידי ביטוי מובהק בסרט בלייד ראנר שם מושתלים זיכרונותיה של אחייניתו של החוקר ברייצ'ל ה"רפליקנטית" (אנדרואידית) וכך ניתנת לה זהות.
עד רגע אובדן הזיכרון, זהותו של לני ברורה לו.
חוקר ביטוח, נשוי וחי עם אשתו חיים שלווים.
מרגע אובדן הזיכרון הוא מנסה לבנות את זהותו, באמצעי התיעוד שהוזכרו, כמי ששם לו למטרה לנקום ברוצח אשתו.
אבל שוב מתברר שקל להוליכו שולל, ובעצם מדובר בלני שיחד עם טדי מסתובב בארץ ורוצח אנשים סתם.
שוב אפשר להבין מדבריו של טדי שלני מודע לזהותו זו אבל מעדיף ליצור זהות של נוקם.
ביולי 1996, האחים כריסטופר וג'ונתן נולאן נסעו בכביש משיקגו ללוס אנג'לס, כשכריסטופר העביר את ביתו לחוף המערבי.
במהלך הנסיעה, ג'ונתן העלה את הסיפור לסרט לאחיו, שהגיב בהתלהבות לרעיון.
לאחר שהגיעו ללוס אנג'לס, ג'ונתן עזב לוושינגטון הבירה, כדי לסיים את לימודיו במכללה של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
דמות הרוצח המסתורית המכונה רק "ג'ון ג." הייתה למעשה מחווה לפרופסור לתסריטאות מאוניברסיטת ג'ורג'טאון באותה תקופה, ג'ון גלאווין.
כריסטופר ביקש שוב ושוב מג'ונתן לשלוח לו טיוטה ראשונה ולאחר מספר חודשים נענה ג'ונתן.
כעבור חודשיים, כריסטופר העלה את הרעיון לספר את הסרט לאחור והחל לעבוד על התסריט.
ג'ונתן כתב את הסיפור הקצר בו זמנית והאחים המשיכו להתכתב, ושלחו זה לזה תיקונים של עבודותיהם.
בתחילה כתב כריסטופר את התסריט כסיפור ליניארי ואז היה "חוזר לסדר אותו מחדש כפי שהוא על המסך כדי לבדוק את ההיגיון בו." נולאן הושפע גם מהסיפור הקצר "Funes the Memorius" שכתב חורחה לואיס בורחס.
"אני חושב ש'ממנטו' הוא בן דוד מוזר של 'Funes the Memorious' - על אדם שזוכר הכל, שלא יכול לשכוח כלום.
זה קצת היפוך מזה." אמר נולאן.
סיפורו הקצר של ג'ונתן, שכותרתו "Memento M9ri", שונה בתכלית מסרטו של כריסטופר, אף על פי שהוא שומר על אותם אלמנטים חיוניים.
בגרסתו של ג'ונתן, לאונרד נקרא ארל והוא מטופל במוסד לחולי נפש.
כמו בסרט, אשתו נהרגה בידי אדם אנונימי ובמהלך ההתקפה על אשתו איבד ארל את יכולתו ליצור זיכרונות חדשים ארוכי טווח.
כמו לאונרד, ארל משאיר לעצמו פתקים ויש לו קעקועים עם מידע על הרוצח.
עם זאת, בסיפור הקצר, ארל משכנע את עצמו באמצעות פתקים בכתב שעליו להימלט מהמוסד ולרצוח את רוצח אשתו.
בשונה מהסרט, אין שום עמימות לגבי ארל שמוצא והורג את הגבר האלמוני.
ביולי 1997, חברתו של כריסטופר נולאן (לימים אשתו) אמה תומאס הראתה את התסריט שלו לאהרון ריידר, בכיר ב'סרטי ניומרקט' (Newmarket Films).
ריידר אמר כי התסריט היה, "אולי התסריט החדשני ביותר שראיתי אי פעם" וזמן קצר לאחר מכן, ניומרקט אישרה תקציב של 4.5 מיליון דולר.
ההכנות וטרום ההפקה נמשכו שבעה שבועות, במהלכם התחלף מיקום הצילומים ממונטריאול, קוויבק ללוס אנג'לס, קליפורניה, כדי ליצור אווירה מציאותית ונוארית יותר לסרט.
במקור, בראד פיט אמור היה לגלם את לאונרד.
פיט התעניין, אך נאלץ לוותר בשל צפיפות בלוח הזמנים שלו.
בין השחקנים הנחשבים האחרים נכללו אהרון אקהרט (שלימים עבד עם נולאן על האביר האפל) ותומאס ג'יין, אך התפקיד ניתן לגאי פירס, שהכי הרשים את נולאן.
פירס נבחר בין השאר בשל "חוסר היותו סלב" (לאחר שפיט ויתר, הם החליטו להימנע מהמרדף אחר כוכבים מהרשימה הראשונה ולעשות את הסרט בפחות כסף באמצעות שחקן איכותי במחיר סביר) והתלהבותו של פירס מהתפקיד.
לאחר שהתרשמה מהופעתה של קארי-אן מוס כטריניטי בסרט המדע הבדיוני "מטריקס" משנת 1999, ג'ניפר טוד הציעה לה את תפקיד נטלי.
בעוד שמרי מק'ורמק רצתה לגלם את התפקיד, החליט נולאן ללהק את מוס כנטלי, לדמות השוטר המושחת טדי, הוזכר הקומיקאי דניס לירי, אם כי הוא לא היה פנוי ומוס הציעה את ג'ו פנטוליאנו, שעבד עמה על המטריקס.
אף על פי שהיה חשש כי פנטוליאנו עשוי להיות נבל מדי עבור הדמות, הוא עדיין לוהק ונולאן אמר שהוא הופתע מהעדינות של השחקן בהופעתו.
שאר דמויות הסרט לוהקו במהירות לאחר שלוהקו שלוש הדמויות המובילות.
סטיבן טובולובסקי והארייט סנסום האריס מגלמים את סמי ג'נקיס ואשתו בהתאמה.
מארק בון ג'וניור קיבל את תפקיד ברט, פקיד המוטל, מכיוון שג'ניפר טוד אהבה את "המראה והגישה" שלו לדמות (כתוצאה מכך הוא הופיע מחדש בתפקידים מינוריים בהפקות אחרות של נולאן).
הצילומים התקיימו בתאריכים 7 בספטמבר עד 8 באוקטובר 1999,לוח זמנים של 25 יום.
פירס הגיע מדי יום למהלך הצילומים, אף שכל שלושת השחקנים הראשיים (כולל פנטוליאנו ומוס) הופיעו יחד רק ביום הראשון וצילמו קטעי חוץ מחוץ לביתה של נטלי.
כל הסצנות של מוס הושלמו בשבוע הראשון, כולל סצנות מעקב בביתה של נטלי, בבר של פרדי ובמסעדה בה היא פוגשת את לאונרד בפעם האחרונה.
פנטוליאנו חזר לסט הצילומים בסוף השבוע השני כדי להמשיך לצלם את הסצנות שלו.
ב־25 בספטמבר צולמה סצנת הפתיחה בה לאונרד הורג את טדי.
אף על פי שהסצנה נמצאת בתנועה הפוכה, נולאן השתמש בצלילים שהושמעו קדימה.
למחרת, ב־26 בספטמבר, לארי הולדן חזר לצלם את הרצף בו לאונרד תוקף את ג'ימי.
לאחר סיום הצילומים חמישה ימים לאחר מכן הוקלטו קולו של פירס.
לסצנות בשחור-לבן, קיבל פירס אישור לאלתר את הנרטיב שלו, מה שאפשר תחושה של סרט תיעודי.
הבר בטוחונגה, קליפורניה, נצבע מחדש ושימש כחלק הפנימי של חדרי המוטל של לאונרד ודוד ומראהו החיצוני של המלון דיסקונט.
הסצנות בביתו של סמי ג'נקיס צולמו בבית פרברי קרוב לפסדינה ואילו ביתה של נטלי היה בברבנק.
הצוות תכנן לצלם את הבניין הנטוש (שם הורג לאונרד את טדי וג'ימי) בבניין לבנים בסגנון ספרדי בבעלות חברת רכבות.
עם זאת, שבוע לפני תחילת הצילומים, הציבה החברה כמה עשרות קרונות רכבת מחוץ לבניין, מה שלא היה אפשרי לצלם.
מכיוון שחלקו הפנימי של הבניין כבר נבנה כסט, היה צריך למצוא מקום חדש.
במקום זאת שימש בית זיקוק לנפט ליד לונג ביץ' והסצנה בה שורף לאונרד את רכוש אשתו צולמה בצד השני של בית הזיקוק.
דייוויד ג'וליאן חיבר את הפסקול של הסרט.
ג'וליאן מודה בכמה פסקולים מסונתזים שהיוו לו השראה, כמו המוזיקה בבלייד ראנר של ואנגליס ו"הקו האדום" של הנס צימר.
בזמן שחיבר את הפסקול, יצר ג'וליאן צלילים שונים ומובהקים כדי להבדיל בין הסצנות בצבע ובשחור-לבן: קטעים "פושרים וקלאסיים" בתחילה ו"רעש מעיק וגס" בקטעים האחרונים.
מכיוון שהוא מתאר את הפסקול כולו כ"נעימה של לאונרד", אומר ג'וליאן, "הרגש אליו כיוונתי עם המוזיקה שלי היה געגוע ואובדן.
אבל תחושה של אובדן אתה מרגיש, אך עם זאת אתה לא יודע מה איבדת ואתה מרגיש [שאתה] נסחף." בתחילה, רצה נולאן להשתמש בשיר "Paranoid Android" של רדיוהד במהלך כתוביות הסיום, אך הוא לא הצליח להבטיח את הזכויות.
במקום זאת, נעשה שימוש ב"Something in the Air" של דייוויד בואי, אף על פי ששיר אחר של רדיוהד, גרסה מורחבת של "Treefingers", נכלל בפסקול הסרט.
הסרט זכה לאזכורים רבים בתקשורת.
הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל ונציה בשנת 2000, שם זכה לתשואות ולאחר מכן הוקרן בפסטיבל הקולנוע האמריקאי דוביל ופסטיבל טורונטו.
הסרט לא התקשתה למצוא מפיצים זרים והוקרן ביותר מ-20 מדינות ברחבי העולם.
מסע הקידום שלו הסתיים בפסטיבל סאנדנס, שם הוקרן בינואר 2001.
מציאת מפיצים אמריקאים הוכיחה את עצמה כקשה יותר.
ממנטו הוקרן בפני אולפנים שונים (כולל ראש מירמקס הארווי ויינשטיין) במרץ 2000. אף על פי שרוב מנהלי האולפנים אהבו את הסרט ושיבחו את כישרונו של נולאן, כולם ויתרו והאמינו שהיא מבלבלת מדי ולא תמשוך קהל גדול.
לאחר שבמאי הקולנוע העצמאי המפורסם, סטיבן סודרברג, ראה את הסרט ונודע לו שהוא לא מופץ, הוא תמך בסרט בראיונות ובאירועים ציבוריים והעניק לו עוד יותר פרסום, אם כי לא הבטיח מפיץ.
חברת סרטי ניומרקט, בצעד מסוכן כלכלית, החליטה להפיץ את הסרט עצמו.
לאחר השבועות הראשונים להפצה, הסרט הגיע ליותר מ-500 בתי קולנוע והרוויח סך כולל של 25 מיליון דולר בקופות.
הצלחת הסרט הפתיעה את מי שדחה את הסרט, עד כדי כך שווינשטיין הבין את טעותו וניסה לקנות את הסרט מידי ניומרקט.
ג'ונתן נולאן עיצב את האתר הרשמי של הסרט.
בדומה לאסטרטגיה השיווקית של פרויקט המכשפה מבלייר, האתר נועד לספק רמזים נוספים לסיפור, תוך שהוא לא מספק מידע קונקרטי.
לאחר היכרות קצרה באתר, מוצג לצופה גזיר עיתון המפרט את רצח לאונרד את טדי.
לחיצה על מילים מודגשות בכתבה מובילה לחומר נוסף המתאר את הסרט, כולל הערותיו ותצלומיו של לאונרד וכן דיווחי המשטרה.
יוצרי הסרט השתמשו בטקטיקה אחרת על ידי שליחת תמונות פולארויד לאנשים אקראיים, המתארים את לאונרד המדמם ונטול חולצה המצביע על נקודה לא מסומנת על חזהו.
מכיוון שניומרקט הפיצו את הסרט בעצמם, כריסטופר נולאן ערך את הטריילרים של הסרט בעצמו, שנמכרו לערוצי טלוויזיה בכבלים זולים כמו בראבו ו-A&E, ואתרים כמו יאהו ו-MSN, הטריילרים היו המפתח לכך שהסרט זכה לפרסום ציבורי רחב.
ממנטו יצא ב-DVD וב-VHS בארצות הברית ובקנדה ב-4 בספטמבר 2001 ובבריטניה ב-14 בינואר 2002. המהדורה הבריטית מכילה קטע המאפשר לצופה לצפות בסרט בסדר כרונולוגי.
בגרסה הקנדית אין תכונה זו אך פרקי הסרט מוגדרים לעשות זאת באופן ידני או באמצעות תכונות DVD.
המהדורה המקורית האמריקאית אינה כוללת את התכונה הכרונולוגית וגם הפרקים לא הוגדרו כדי לעשות זאת.
מאוחר יותר יצא הסרט מחדש ב-DVD במהדורה מוגבלת הכוללת פרשנות שמע של כריסטופר נולאן, הסיפור הקצר המקורי של ג'ונתן נולאן עליו התבסס הסרט, ותיעוד ערוץ סאנדנס על יצירת הסרט.
ה-DVD במהדורה המוגבלת מכיל גם תכונה נסתרת המאפשרת לצופה לצפות בסרט בסדר כרונולוגי.
ה-DVD במהדורה מוגבלת ארוז כך שהוא נראה כמו תיק המקרה של לאונרד ממוסד לחולי נפש, ובתוכו כותבים "רופאים" ולאונרד.
תפריטי ה-DVD מעוצבים כסדרת מבחנים פסיכולוגיים; על הצופה לבחור מילים, אובייקטים ותשובות מסוימות כדי להשמיע את הסרט או לגשת לתכונות מיוחדות.
ה"הערות" של לאונרד על מארז ה-DVD מציעות רמזים לניווט ב-DVD.
נראה כי חלק מ"החומרים" נועדו לגרום לפרנויה ואי וודאות (תמונה של אדם שלוחש: "הם יודעים מה עשית"), רומזת למצב הנפשי של שלבי.
ממנטו יצא מחדש בבריטניה ב-DVD עם מהדורה מיוחדת בת 3 דיסקים ב-27 בדצמבר 2004. מהדורה זו מכילה את כל התכונות המיוחדות שיש בשתי המהדורות האמריקאיות בחבילה אחת בתוספת כמה ראיונות חדשים.
התפריטים מופיעים כקעקועים על גופו של לאונרד והם פשוטים יותר מה־DVD שיצא בארצות הברית ובו 2 דיסקים.
ממנטו יצא ב־Blu-ray ב-15 באוגוסט 2006. במהדורה זו חסרים התכונות המיוחדות המופיעות ב-DVD במהדורה מוגבלת, אך היא כוללת את פרשנות השמע של הבמאי כריסטופר נולאן.
הדיסק בשכבה אחת כולל איכות צפייה MPEG-2 1080p ואיכות שמע PCM 5.1. הסרט יצא גם ב־iTunes להורדה דיגיטלית.
הסרט יצא מחדש ב-Blu-ray וב-DVD בארצות הברית ב-22 בפברואר 2011 על ידי Lionsgate לציון יום השנה העשירי לסרט.
ה-Blu-ray מכיל קטע וידאו חדש של נולאן על מורשת הסרט.
חברת AMBI Pictures, המחזיקה בזכויות על הסרט, הכריזה בנובמבר 2015 על כוונתם להפיק מחדש את הסרט, מוניקה בקרדי, מנהלת חברת AMBI Pictures, הצהירה שהם מתכננים "להישאר נאמנים לחזונו של כריסטופר נולאן ולהעביר סרט בלתי נשכח שהוא עצבני, אייקוני וראוי לפרסים כמו המקור".
באוגוסט 2020 האולפנים הודיעו כי הסרט עודנו בפיתוח וכי הוא לא יהיה רימייק, אלא משהו דומה למקור.
ממלכת שתי הסיציליות (בנפוליטנית: Regno d''e Ddoje Sicilie; בסיציליאנית: Regnu dî Dui Sicili; באיטלקית: Regno delle Due Sicilie; בספרדית: Reino de las Dos Sicilias) הייתה ממלכה ששכנה בדרום איטליה וכללה את דרומה של איטליה ואת האי סיציליה.
עם איחוד איטליה בשנת 1861 אוחדה הממלכה לתוך ממלכת איטליה.
זו הייתה הממלכה הגדולה ביותר שסופחה אל תוך ממלכת איטליה.
הממלכה השתרעה על פני חלקו הדרומי של חצי האי האפניני וכן על פני האי סיציליה כולו והיא איחדה שתי ממלכות ים תיכוניות ותיקות: ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה ששכנה על האי.
השם "ממלכת שתי הסיציליות" נוצר כתוצאה מפיצול היסטורי של ממלכת סיציליה המקורית במאה ה-13 לשתי ישויות נפרדות – אחת באי סיציליה והשנייה בדרום איטליה היבשתית, ממלכת נאפולי.
שתי הממלכות המשיכו להחזיק בתואר הרשמי "ממלכת סיציליה".
כדי להבדיל ביניהן, נהוג היה לכנותן "סיציליה שמעבר למצר" (האי) ו"סיציליה שמצד זה של המצר" (החלק היבשתי).
עם איחודן הרשמי לישות פוליטית אחת בשנת 1816, במקום לחזור לתואר "ממלכת סיציליה", אומץ השם המנציח את קיומן של שתי הממלכות שנקראו "סיציליה".
הבחירה בשם "ממלכת שתי הסיציליות" במקום חזרה לשם המקורי נבעה בעיקר מרצונו של המלך פרננדו הראשון לבטל את האוטונומיה המדינית של האי סיציליה, ולבסס שלטון ריכוזי ואבסולוטי תחת הבירה נאפולי.
על ידי יצירת ישות פוליטית חדשה תחת שם מאוחד, המלך יכול היה למחוק את החוקה והמוסדות העתיקים של האי, שהיו נפרדים מאלו של היבשת, מבלי שיוכלו לטעון לזכויות היסטוריות.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, נחתם הסכם רסטאט ב-1714, ובו ניתנה נאפולי לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מיד לאחר מכן נמלט גם מסיציליה.
ב-1806, בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו.
בשנת 1820 פרץ מרד בממלכה, בדרישה לליברליות וליותר חירות לאזרחים, אולם פרננדו דיכא אותו עד מהרה.
בשנת 1825 מת פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ובנו פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות עלה במקומו לשלטון.
מדיניותו של פרנצ'סקו הייתה מאוד שמרנית, והוא פעל לפי שיטת הרסטורציה של קלמנס פון מטרניך.
פרנצ'סקו דיכא כל התנגדות לשלטונו, וחי בפחד מתמיד מפני התנקשויות בחייו.
בשנת 1829 התחתנה בתו מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה עם דודה פרננדו השביעי, מלך ספרד, ופרנצ'סקו ואשתו מריה איזבלה מספרד נסעו למדריד לחתונה, תוך שהם מבקרים בדרך את האפיפיור פיוס השמיני, ואת בתו מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, ואף התארחו בפריז אצל שארל העשירי, מלך צרפת.
ב-30 ביולי 1830 חזרו הזוג המלכותי לנאפולי, ומיד לאחר מכן התדרדרה בריאותו של פרנצ'סקו, וב-8 בנובמבר אותה שנה הוא מת, ובנו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
בשנותיו הראשונות היה פרננדו מאוד פופולרי על העם, והוא השתדל לשפר את הביורוקרטיה והמיסוי בממלכה.
פרננדו הפחית את המיסים במדינה, הפעיל את קו הרכבת הראשון באיטליה, את ספינת הקיטור הראשונה באיטליה, והקים את קו הטלגרף בין נאפולי לפלרמו.
בשנת 1837 פיזרו חייליו של פרננדו באלימות הפגנה בסיציליה, שקראה לפרננדו להעניק חוקה למדינה ולתת יותר חופש לעם.
בינואר 1848 פרצו מהפכות בפלרמו שבסיציליה בדרישה לעצמאות, ומשם התפשטו ההפגנות בכל רחבי הממלכה.
כתוצאה מכך נאלץ פרננדו להעניק חוקה לממלכה, עם שני בתי נבחרים, עיתונות חופשית וערובות לחופש הפרט.
אולם לאחר שההפגנות לא פסקו, שלח פרננדו ב-13 במרץ את צבאו לשבור את ההפגנות ולפזר את הפרלמנט הלאומי, על אף שלא ביטל את החוקה באופן רשמי.
ב-13 באפריל הכריזה סיציליה על עצמאותה, ובתגובה שלח פרננדו כוח בן 20,000 חיילים תחת פיקוד קרלו פילנג'יארי, שכבשו במסע בן 9 חודשים את האי סיציליה מחדש.
לאחר דיכוי מהפכת 1848, כלא פרננדו עד לשנת 1851 למעלה מ-2,000 מתנגדים למשטרו, ורבים אחרים יצאו לגלות.
במהלך ביקור של ויליאם גלאדסטון בנאפולי בשנת 1850, החל הלה תומך בהתנגדות הנפוליטנית לשלטונו של פרננדו, ובשל כך הגביל פרננדו את השפעתם של הבריטים והצרפתים בממלכה.
בשנת 1856 ניסה חייל להתנקש בחייו של פרננדו, וב-22 במאי 1859 מת פרננדו, ובנו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
"ממנטו מורי" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן, והשביעי והאחרון של להקת הרוק התעויוט, אשר יצא לאור ב-21 ביוני 2002 על ידי חברת התקליטים הליקון.
שם האלבום לקוח מהמשפט הלטיני "ממנטו מורי", שפירושו "זכור את המוות", שנעשה בו שימוש בימי רומא העתיקה.
האלבום שהוקלט ובושל באולפני פוק בדנמרק הוקדש לזכרה של סבתו גאולה מקובר שנפטרה לפני צאת האלבום.
כעבור כחודשיים הוכתר "ממנטו מורי" כאלבום זהב עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
האלבום היה לאחד מן הראשונים בישראל שהודפסו בשיטה ייחודית למניעת העתקות באמצעות יצירת שריטות מכוונות על גבי התקליטור, אשר לא יפריעו לנגני תקליטורים, אך ימנעו מן התקליטור להקרא במחשבים.
הסינגל הראשון שליווה את צאת האלבום היה "שיר עצוב", שהפך ללהיט גדול, שהה 10 שבועות רצופים במקום הראשון במצעד העברי של גלגלצ ו-7 שבועות במצעד השבועי של רשת ג' שם גם סיים במקום ה-9 במצעד השנתי תשס"ב של התחנה.
בהמשך יצאו הסינגלים "הולך קדימה", "קרן אור" ו"זיגוטה", אשר מאוחר יותר זכה לגרסה מתורגמת שבוצעה על ידי להקת הרוק המתקדם הישראלית-בריטית בלאקפילד, בה חברים גפן וסטיבן וילסון.
גרסת הכיסוי הופיעה באלבומה של הלהקה Welcome to My DNA משנת 2007.
אביב גפן – זמרה, פסנתר, גיטרה, גיטרת 12 מיתרים, קלידים, קסילופון, טמבורין, קולות רקע, מגאפון, עיבוד, הפקה, תזמור
דניאל סלומון – פסנתר, קלידים, ניצוח, קולות רקע
עודד שחר – תופים, תוף מרים, קולות רקע
הראל בן עמי – גיטרה, גיטרת סלייד, סיטאר, קולות רקע
שלומי קינן – קלידים, אורגן האמונד, מלוטרון, ווקודר, קולות רקע, תכנות
שלומי צידקי – גיטרה בס, גיטרה בס נטולת שריגים, קולות רקע
איננה סטיג מאדסן – קולות רקע (5)
אנסמבל אנדרסקו – כלי מיתר
מֶמֶנְטוֹ מוֹרִי הוא ביטוי שפירושו "זכור שתמות" (מילולית "זכור למות").
מקור המושג בתקופה הקלאסית ובכתביהם של הסטואים.
הכינוי ממנטו הוענק לסוגה של יצירות אמנות מגוונות שמטרתן להזכיר לבני האדם כי סופם למות, ומופיע כמוטו ביצירות אמנות רבות, בעיקר מהרנסאנס.
בעת העתיקה שימש הרעיון של ממנטו מורי כתרגיל פילוסופי.
סוקרטס טען שתרגול נכון של פילוסופיה עוסק אך ורק בתהליך המוות ובמוות עצמו.
ברומא העתיקה השתמשו בביטוי באירוע הטריומף, צעדת הניצחון של מפקד רומי השב מן הקרב.
מאחורי המפקד המנצח עמד עבד ותפקידו היה להזכיר למפקד כי אולי היום הוא באיגרא רמא, אך מחר הוא יום חדש.
מטרה זו הגשים העבד בכך שהזכיר למפקד כי הוא רק אדם, בן-תמותה, כלומר "ממנטו מורי".
(ייתכן שהעבד אמר לחלופין - הבט מאחוריך!
זכור שאתה [רק] אדם!; כפי שטרטוליאנוס מצטט בפרק 33 בספרו Apologeticus pro Christianis.) על אותו המשקל, העבד אמר למפקד "Sic transit gloria mundi" (כך חולפת תהילת עולם).
בעת העתיקה המונח מתייחס גם לאמנות בתקופה הקלאסית; תקופה זו הדגישה יותר את הנושא קרפה דיים (carpe diem = "קטוף את היום") היינו, "חיה את הרגע" שניתן לראותו כתשובה לממנטו מורי.
אמנות זו, השמה דגש על הקרפה דיים, נושאת הדים לנזיפה של ישעיהו "אָכוֹל וְשָׁתוֹ, כִּי מָחָר נָמוּת." (ישעיה כ"ב, פס' יג).
קו-מחשבה זה מופיע במקומות נוספים בספרות הרומית, אודה של הורטיוס מכילה את השורה הידועה (עכשיו צריך לשתות, עכשיו צריך לרקוד בחופשיות (מילולית "לרקוע ברגל חופשייה") על האדמה).
הורטיוס מסביר, בהמשך השיר, שעכשיו הזמן מכיוון שבחיים שלאחר המוות, לא נוכל לשתות או לרקוד - דוגמה מובהקת לקרפה דיים.
ניתן לראות נושא זה אפילו ברבאעיאת של עומר ח'יאם, סנטזה XXXV: "כשעודך בחיים, / שתה!
- כי, ברגע שתמות, לעולם לא תחזור." (תרגום חופשי).
בשלבי העת העתיקה באירופה ועד למאה ה-20
רעיון הממנטו מורי משתלב עם הנצרות, המבליטה ומדגישה את רעיונות השיפוט האלוהי (יום הדין), גן העדן, הגיהנום וגאולת הנשמה, ורעיון המוות בכללותו, הנמצא ברקע האמונה הנוצרית.
רוב יצירות הממנטו מורי הן צורות של אמנות נוצרית, אם-כי ישנן יצירות דומות גם באמנות בודהיסטית.
בניגוד לרעיון המוסרי של ה-Nunc est bibendum בעת העתיקה, רכש הממנטו מורי, בהקשר של האמונה הנוצרית, רעיון מוסרי הפוך.
לנוצרים, המוות וודאותו משמשים כהדגשה של הריקנות וההבלות של כל התענוגות, המותרות וההישגים הארציים - פירוש המתאים למטרה של מיקוד מחשבות הפרט בחיים שלאחר המוות.
בחיפוש אחר יצירות והגות הקשורות בממנטו מורי, כמה מהמקומות הברורים ביותר הם אמנות הלוויה ואדריכלות.
בתקופת הרנסאנס, הדוגמה הבולטת ביותר היא כנראה ה"טרנסי" (transi) או קבר גווייה, קבר המציג את גופתו המרקיבה של המנוח ונקרא גם "קבר ממנטו מורי".
קברים אלו הפכו לאפנה בקרב האנשים האמידים של המאה ה-15, ובעיני רבים, דוגמאות ששרדו עודן מהוות הצגה בוטה ליהרה שבעושר ארצי.
הדאנס מקאברה המפורסם, המראה את המוות המרקד נושא עמו עשירים ועניים כאחד, הוא עוד דוגמה ידועה ליצירה שנושאה ממנטו מורי.
ייצוג זה של המוות והאנשות רבות נוספות, עיטרו את הכנסיות בכל רחבי אירופה.
קרוב יותר לזמננו, המצבות על קבריהם של פוריטנים בארצות הברית הקולוניאלית, עוצבו פעמים רבות בצורות גולגולות מכונפות, שלדים ואף מלאכים הנושפים על נרות (בנושא זה, ראו הגולגולת כסמל).
שעונים היו בעבר אך תזכורת הולמת שזמנם של בני האדם על-פני האדמה קצר והולך, עם כל דקה שעוברת.
שעונים ציבוריים עוטרו באמירות כגון ultima forsan ("אולי [השעה] האחרונה") או vulnerant omnes, ultima necat ("כל [השעות] פוצעות, האחרונה הורגת").
אפילו בזמנים המודרניים, שעונים רבים נושאים את המוטו tempus fugit, "הזמן בורח".
שעונים ישנים חשובים לעיתים קרובות החביאו אוטומטון, שהיה מופיע ומצלצל כל-שעה (בדומה לשעון קוקייה); בכמה מהמפורסמים שבשעונים אלה, מהאוסבורג אשר בגרמניה, שימש המוות בתור האוטומטון.
ניתן לראות את "שעוני המוות" הממוחשבים, המודרניים, כחידוש של רעיון זה.
אנשים פרטיים נושאים גם-הם תזכורות, קטנות יותר, לסופם הקרב.
בבעלותה של מרי מלכת הסקוטים היה שעון כסף בצורת גולגולת, ועליו חרוטים דבריו של הוראטיוס.
שמה המקורי של הסוגה האמנותית "טבע דומם" היה "ואניטאס", בלטינית: "הבל", על פי "הבל הבלים, הכול הבל" של קהלת .
זאת מכיוון, שבציורים כאלה, נהגו לכלול סמל כלשהו להיותו של האדם בן חלוף; סמל זה היה יכול להיות גלוי וברור כמו גולגולת, או מעודן יותר, כמו פרח המאבד את עלי-כותרתו (גם כאן, ראו גולגולת).
עם המצאת הצילום, נהגו אנשים רבים להזמין תמונות של בני-משפחה שמתו לא-מזמן; הצילום היה זול בהרבה מציור דיוקנאות, אך עדיין יקר למדי.
צילום בן-משפחה שמת היווה מזכרת אחרונה ממנו.
באותה ההזדמנות, הצטלמו איתו גם בני המשפחה האחרים.
ממנטו מורי היה גם נושא חשוב בתחום הספרות.
דוגמאות מפורסמות בפרוזה האנגלית להגויות על המוות כוללות, למשל, את ה-Hydriotaphia Urn Burial של סר תומאס בראון ואת ה-Holy Living and Holy Dying של ג'רמי טיילור.
יצירות אלה הן חלק מהפולחן היעקוביאני של מלנכוליה, שסימן את סוף התקופה האליזבתיאנית.
עוד בספרות, בסוף המאה ה-18, קינות ספרותיות היו סוגה שבאופנה; יצירות אופייניות לתקופה זו הן, בין השאר, Elegy Written in a Country Churchyard של תומאס גריי ו-Night Thoughts של אדוארד יאנג.
מסורת עשירה של ממנטו מורי, ניתן למצוא גם במוזיקה המוקדמת של אירופה, וזאת מלבד הסוגות הרחבות של רקוויאם ומוזיקת הלוויה.
מאמץ מיוחד עשו אנשי אירופה של המאה ה-14 שנאלצו לעמוד בזוועות המוות השחור.
אלו ניסו להקשיח את עצמם ולקבל אומץ באמצעות מזמורים שצפו להם את המוות הבלתי-נמנע.
מזמורים אלו היו מגוונים ביותר, החל משירי הצלפה פשוטים של תנועת המצליפים, ועד מזמורים נזיריים או אציליים, מעודנים יותר.
מילות השירים, לרוב התייחסו לחיים כאל עמק של דמעות, מתוכנן בידי האל.
בהתאם להשקפה זו, המוות הוא הפדיון של הנשמה המיוסרת, ועל החיים לחיות חיים נטולי-חטא אם הם רוצים שייטב עמהם ביום הדין.
שתי סטנזות אופייניות לממנטו מורי בשירת ימי הביניים, ניתן לראות בווירלאי משנת 1399 ad mortem festinamus ("אנו ממהרים אל המוות") מהספר האדום של מונטסראט (קטלאנית: Libre Vermell de Montserrat):
הזמן שהוקצב הוא קצר וקצר-הוא הזמן שנותר,
זמן להתכונן לא נשאר, המוות כבר דופק על משקופך הצר,
הכל הוא לוקח, אינו משאיר אדם, חיה או דבר.
אל המוות אנו נחפזים, עלינו למעט בחטאים.
אם על חטא לא-תכה וכילד לא תהפוך טהור,
ואם דרכך לא תשנה, ומעשה טוב לא יחליף אחד שחור,
אולי תרצה, אך להיכנס לא תוכל אל ממלכת האור.
חלקים גדולים של אומנות הממנטו מורי מקושרים עם הפסטיבל המקסיקני יום המתים, הכולל ממתקים מסוכרים בצורת גולגולות ומאכלים אחרים המעוצבים בצורות דומות.
אחד היוצרים המקסיקנים הבולטים ביותר של הממנטו מורי (גם בהקשר של יום המתים) הוא החרט חוסה גואדלופה פוסאדא, המתאר, ברבות מעבודותיו, מעמדים חברתיים שונים כשלדים מהלכים.
לגישה זו יש אזכורים מקבילים רבים במקורות היהדות.
לא לעולם חוסן, פירושו גדולה עשויה להשתנות, הגלגל מסתובב.
בהלוויה יהודית נהוג לנצל את האירוע כדי להזכיר למשתתפים החיים מתוך דברי עקביא בן מהללאל במשנה בפרקי אבות: "הסתכל בשלושה דברים ואין אתה בא לידי עבירה: דע מאין באת, ולאן אתה הולך, ולפני מי אתה עתיד ליתן דין וחשבון.
מטיפה סרוחה, ולאן אתה הולך?
למקום עפר, רימה ותולעה, ולפני מי אתה עתיד ליתן דין וחשבון?
לפני מלך מלכי המלכים, הקדוש ברוך הוא" (אבות פרק ג' משנה א').
על הלל הזקן במשנה בפרקי אבות נאמר: "אף הוא ראה גולגולת אחת צפה על פני המים אמר לה על דאטיפת אטיפוך וסוף מטיפייך יטופון" (פרק ב' משנה ז'), כלומר: על שהטבעת (אחרים) - הטביעו אותך, וסוף מטביעייך שיוטבעו (אף הם).
דומים לכך הם דברי בן סירא: "בכל מעשיך זכור אחריתו, ולעד לא תחטא" (בן סירא, פרק ז', פסוק ל"ז).
בפיוטים של הימים הנוראים מובאים טקסטים רבים שנועדו לשבר את הלב ולהביא את המתפלל להרהורים על אפסות האדם ושברון אשליית הגאווה, כגון "אדם יסודו מעפר וסופו לעפר...
בספרות המודרנית, ניתן לראות וריאציה על נושא הממנטו מורי בסיפור קצר של חורחה לואיס בורחס "El inmortal" ("בן האל-מוות", מהאוסף El Aleph, אוסף סיפורים קצרים מ-1949).
הסרט ממנטו בוסס על הסיפור הקצר של ג'ונתן נולאן "Memento Mori".
האלבום העשירי של הזמר הישראלי אביב גפן נקרא ממנטו מורי.
האלבום השני של הלהקה פלייליף נקרא ממנטו מורי.
בסדרת הספרים של הסופר למוני סניקט, סדרה של צרות, המוטו של פנימיית פרופרוק הוא ממנטו מורי.
סגן המנהל נירו טועה שוב ושוב וחושב שמדובר בפתגם יווני, אבל בני בודלר ובני קווגמייר מתקנים אותו.
הקמע של בית הספר הוא סוס מת, והוא זוכה לקריאות כמו "את מי אי אפשר לנצח?
נראה כי כל התלמידים בבית הספר לא באמת מבינים את משמעות הפתגם.
שיר של להקת הגרוב מטאל האמריקנית - Lamb Of God בשם - "Memento Mori".
שיר של להקת המטאלקור הבריטית - Architects בשם - "Memento Mori".
פרק בשם "Memento Mori" מופיע בעשרות סדרות טלוויזיה ובהן:
תיקים באפלה (עונה רביעית, פרק 14).
סטארגייט SG-1 (עונה עשירית, פרק 202).
פרק הסיום של הסדרה "המעניש" של נטפליקס נקרא אף הוא memento mori.
פרק בעונה של הפריימים בסדרה המאה.
"Memento Mori" הוא פרק בפודקאסט Dear Hank & John של האחים ג'ון והאנק גרין ושם נבחר להיות המשפט המוצלח ביותר לחתום עמו מכתב.
הערוץ "Unus Annus" שמנוהל על ידי Markiplier (מארק פיצ'באק) ו-crankgameplays (אית'ן נסטור) הוא ערוץ ביוטיוב שנמשך במשך שנה אחת (ה-14 בנובמבר 2019- ה-14 בנובמבר 2020) ובסוף השנה הערוץ נמחק וגם כל הסרטונים שבו.
בערוץ מצוין הרבה המושג memento mori ומטרת הערוץ היא להזכיר לצופים שצריך לקבל את המוות ולהזכיר שהוא מגיע לכולם.
בפתיחה של המשחק "פרסונה 3" מופיע המשפט "memento mori" בכמה מקומות ובכמה שפות.
בנוסף, המשפט מפוזר במקומות שונים ברחבי המשחק שכן המשחק מתייחס רבות למוות.
בתקופת קיומה הממלכה שיתפה פעולה עם ממלכת ירושלים ומדינות צלבניות אחרות נגד האויב המוסלמי המשותף, אך שיתוף הפעולה ביניהן לא הגיע לעולם לרמת של ברית הדוקה.
ממלכת קיליקיה הארמנית ראתה בעצמה יתד של הנצרות במזרח ומוקד לתרבות וללאומיות של הארמנים, שמולדתם לא הייתה עצמאית.
בירתה של הממלכה הייתה בעיר סיס, היא קוזן הסמוכה לאדנה של ימינו.
קיליקיה נכבשה מהערבים יחד עם קפריסין ואנטיוכיה על ידי ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 965 לערך.
הקיסר גירש את המוסלמים והחל לעודד נוצרים מסוריה וארמניה להתיישב באזור.
מדיניות זו נמשכה בתקופתו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס אשר הרחיב את תחומי האימפריה לסוריה בדרום ולארמניה במזרח, והתעצמה עם פלישת הסלג'וקים לארמניה בשנות השישים של המאה ה-11.
לארמנים ניתנו עמדות מפתח בתחומי הממשל והצבא בסְפר המזרחי של האימפריה, וכשאחיזת הביזנטים באסיה הקטנה התערערה לאחר קרב מנזיקרט ניצלו חלק מהם את ההזדמנות והפכו לשליטים מקומיים.
פילרטוס ברכמיוס , גנרל ארמני לשעבר בצבא הביזנטי, הצליח במיוחד ביישומה של מגמה זו, וב-1078 הקים נסיכות שהשתרעה מרוזנות אדסה הצלבנית במזרח ועד קיליקיה במערב.
עם זאת, לקראת מותו של ברמיוס ב-1086 התפוררה הנסיכות למספר ישויות מקומיות.
אחד הנסיכים רופן הראשון, נסיך ארמניה הקים את נסיכות קיליקיה הארמנית בשנת 1080 והיה לשליטה הראשון ומייסד השושלת שעתידה לשלוט בה עד 1219. בעת מותו של רובן הראשון בשנת 1095 עדיין התקיימו באזור מספר נסיכויות נוספות לזו שלו.
מסע הצלב הראשון שינה את תמונת המצב.
הארמנים מצאו בצלבנים בעלי ברית אשר סייעו להם לבסס את מעמדם באזור ולהתגונן נגד הסלג'וקים מצפון.
בשנת 1098 הוקמו בסמוך לנסיכות הארמנית שתי מדינות צלבניות – רוזנות אדסה ונסיכות אנטיוכיה.
הנסיכות הארמנית המשיכה להתפתח ובמהלך המאה ה-12 ביססה את מעמדה לצידן של שתי הממלכות הצלבניות כישות הארמנית העיקרית באזור.
עם נפילתה של רוזנות אדסה ב-1149, התפשטה הנסיכות הארמנית מזרחה אל שטחיה והפכה לגורם פוליטי כה חשוב, עד כי ראש הכנסייה הארמנית העביר את מקום מושבו לתחומיה בשנת 1151.
הנסיך לבון השני עלה לשלטון בשנת 1187, וב-6 בינואר 1199 הוכתר כמלך לבון הראשון בברכת האפיפיור ואמלריך השני מלכה של ממלכת ירושלים, והנסיכות הפכה לממלכה.
המלך לבון הראשון התמודד עם כל שכניו והצליח להרחיב את תחומי ממלכתו מערבה לאורך חופי הים התיכון עד פמפיליה .
לאחר מותו של ב-1219 עבר השלטון בממלכה לשושלת ההֶתוּמית שהצליחה להתמודד עם הגעת המונגולים לאסיה הקטנה בשנת 1242. המונגולים לא פגעו בממלכה ולא ניסו לכבשה, ואף ביססו יחסי ידידות עימה, והארמנים מצידם ניסו לנצרם.
ב-1341 נרצח אחרון מלכי השושלת ההתומית, ובן דודו קונסטנטין הרביעי מארמניה , נצר לשושלת ליזיניאן הצלבנית , נבחר למלך.
קונסטנטין הרביעי ניסה לכפות את האמונה הקתולית על הממלכה, אך בעוד שהאצולה הסכימה למהלך, נתקל המלך בהתנגדות הכנסייה הארמנית ולמהומות בקרב המוני העם.
סופה של הממלכה בא בשנת 1375 עת הממלוכים כבשו את בירתה, והמדינה הארמנית העצמאית האחרונה בימי הביניים ירדה מעל בימת ההיסטוריה.
ממלכת קונגו הייתה ממלכה פרה-קולוניאלית באפריקה שהוקמה במאה הארבע עשרה והתקיימה עד תחילת המאה העשרים (1914).
בשיאה הקיפה הממלכה את השטחים בהם נכללות בימינו המדינות הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה.
אנשי הממלכה ומקימיה היו הבקונגו (אנשי קונגו), שהקימו את הממלכה בהנהגתו של וונה, מנהיגם הראשון.
שפתם הייתה קיקונגו, ממשפחת שפות הבנטו.
הממלכה הייתה מרכז תרבות אזורי והשפיעה בצורה משמעותית על מגוון רחב של עמים.
עם בואם של הפורטוגזים לאזור וההשפעה האירופית ההולכת וגוברת, הלכה ואיבדה ממלכת קונגו מכוחה והשפעתה, ועם תחילת המאה ה-20 חדלה להתקיים.
ההיסטוריה המוקדמת של ממלכת קונגו וכל הנוגע להקמתה ולהתנהלותה טרם הגעת הפורטוגזים לוטה בערפל.
זאת בשל חוסר כמעט מוחלט של מקורות מידע אמינים בנושא וחוסר הסכמה יחסי של המסורות שבעל-פה, מה שמקשה על שחזור מהימן של ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של הממלכה.
מסיבה זו, בכל הנוגע להיסטוריה המוקדמת מתבסס ערך זה על המסורת.
אנשים דוברי קיקונגו הגיעו לראשונה לאזור לפני כשלושת אלפים שנה, כנראה כחלק מהגירה כללית יותר של עמים ושבטים ממשפחת דוברי הבנטו שהתרחשה באפריקה באותו זמן.
בסביבות 400 לפנה"ס למדו אנשים אלה לעבד מתכות, בעיקר פלדה, עופרת ונחושת, והקימו כמה קהילות קטנות בסמוך לנהר קונגו.
במחצית הראשונה של המאה הארבע עשרה ישבו אנשי הקיקונגו במדינה קטנה שנקראה מפמבה קאסי, דרומה לאזור בו נמצאת כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בירתה של הממלכה הקטנה ומקום מושבו של השלטון היה נסי קווילו.
לפי המסורת, בשנת 1375 התרחבה הממלכה, כאשר המלך נימי א נזימה ושליטה של ממלכת מבטה השכנה נסאקו לאו, כרתו ברית לאיחוד הממלכות.
בסופה של המאה הארבע עשרה היגרה קבוצה של בקונגו בהנהגת המלך נימי א לוקני, שכונה בתואר "מניקונגו" (תואר שהוענק מאז לכל מלכי קונגו), לאזור שבו צפון אנגולה של היום, בדרומו של נהר קונגו.
הקבוצה השתלטה על שבטי מבונדו המקומיים, והכניעה את ממלכת מוונה קאבונגה (נקראת גם מוונה מפאנגאלה).
בשנת 1400 לערך ייסדה קבוצה זו, בהנהגת מקימה של קונגו נימי א לוקני, מספר ערים והעבירה את עיר הבירה של הממלכה מנסי קווילו לאחת הערים בממלכת מוונה הכבושה.
בנוסף, היא שינתה את שמה ל"מבנזה קונגו".
על שהתרחש בממלכת קונגו מאז מותו של נימי א לוקני ועד שהגיעו הפורטוגזים לאזור, אין כמעט שום מידע, לא מהמסורת ולא ממקורות היסטוריים.
הדבר היחיד שידוע, ואף זה לא בוודאות, הוא שבפרק זמן זה שלטו באזור ארבעה מלכים, אך לא ידוע עליהם דבר.
בשנת 1483 עשה מגלה הארצות דיוגו קאו עשה את דרכו מגאנה לשפך הנהר של קונגו.