tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם מספר ביטויים בשפה האנגלית בנוגע לפאי:
"לאכול פאי ענווה" (To eat humble pie): ביטוי שמשמעותו להודות בטעות או להשפיל מבט.
מקורו במשחק מילים על "Umble pie" – פאי שהוכן מחלקי פנים של חיות (Offal), שנחשבו למזון של בני המעמד הנמוך.
"זה חתיכת פאי" (It's a piece of pie): ביטוי המקביל ל"משחק ילדים", שמשמעותו שמשימה מסוימת היא קלה מאוד לביצוע (בדומה לביטוי "Piece of cake").
השימוש בו מתועד החל משנת 1889.
"פאי בשמיים" (Pie in the sky): ביטוי המתייחס להצעה או רעיון שאינם מציאותיים.
מקור הביטוי בשיר המחאה "The Preacher and the Slave" של ג'ו היל משנת 1911.
זריקת פאי (ר' ערך מורחב הטחת עוגה) מתייחסת לכך שסוגים שונים של פאי, ממולא או מצופה בקרם (Cream pie) משמש לעיתים קרובות כאביזר בקומדיית סלפסטיק.
הטחת פאי בפניו של אדם הפכה להיות מרכיב מרכזי בקומדיות קולנועיות לאחר שהשחקן בן טרפין ספג פאי בפרצופו בסרט "Mr.
Flip" משנת 1909. בעשורים האחרונים הפכה הטחת פאי (Pieing) גם לאקט פוליטי; פעילים מסוימים משתמשים בהטחת פאי קרם בפניהם של פוליטיקאים ודמויות ציבוריות אחרות כצורת מחאה.
פִּי (בעברית מקובל להגות את שמה פַּאי, על דרך האנגלית; אות גדולה: Π, אות קטנה: π או ϖ) היא האות השש-עשרה באלפבית היווני.
הגייתה כמו האות פּ"א בעברית.
ביוונית מודרנית נהגה הצירוף μπ כמו האות בּי"ת בעברית.
האות מסמלת את המספר 80.
האות התפתחה לאות הלטינית P (שמזכירה בצורתה את האות היוונית רו) ולאות הקירילית П.
פאי קטנה () מייצגת את היחס הקבוע (בגאומטריה האוקלידית) בין היקף מעגל לקוטרו:
פאי קטנה מייצגת גם את פונקציית ספירת הראשוניים
פאי גדולה () מייצגת מכפלה.
מסמלת את האיבר ה-k בn-יה סדורה:
פאי גדולה מייצגת גם את פונקציית המלבן.
בכלכלה האות מייצגת רווח חברה.
בגאומטריה פאי קטנה מייצגת לעיתים מישור.
בסטטיסטיקה פאי קטנה מייצגת את העוצמה שמבוטאת גם כעוצמה סטטיסטית
באסטרונומיה פאי קטנה מציינת את הכוכב ה-16 בבהירותו במערכת כוכבים.
פאידה (באסטונית: Paide, בגרמנית: Weißenstein, "אבן לבנה") היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז יארבה שבאסטוניה.
פאידה הוזכרה לראשונה ב-1265 והוענקו לה זכויות מוניציפליות 24 שנים מאוחר יותר, ב-1291. מיקומה במרכז אסטוניה, שהקנה לה את כינויה - "לב אסטוניה" (Estimaa Süda), היווה יתרון אסטרטגי, וטירה דנית חזקה נבנתה שם.
הטירה הייתה עשויה מאבן גיר, שהוא מקור שמה הגרמני (ושמה האסטוני - Paekivi פירושו "גיר").
כשהטירה נהרסה, נותר רק בניין אחד.
היה זה מגדל "הרמן הארוך" המתומן, אשר גובהו 30 מטר.
בניין זה היה המבנה הגבוה והמבוצר ביותר בכל הטירה.
הוא שרד עד ימינו ומהווה אתר חשוב מאוד בפאידה שאף מופיע בסמל שלה.
בשנים 1918 - 1940 השתייכה פאידה לאסטוניה העצמאית ומקיץ 1940 עד סוף שנת 1991 הייתה אסטוניה רפובליקה בברית המועצות.
בשנת 1922 מנתה אוכלוסיית פאידה 3,000 איש בקרוב, מהם 12 יהודים.
עד 1934 עלה מספרם ל-18. במפקד שנערך בשנת 1935 מטעם מוסדות האוטונומיה היהודית, נרשמו שם 13 יהודים.
בית עלמין יהודי ישן מן המאה ה-19 שופץ בחלקו ב-1932 בכספו של אחד מבני הקהילה.
תקופת השואה - אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות ההסכם בין גרמניה לברית המועצות, נכנס הצבא האדום לאסטוניה, ובקיץ 1940 הונהג שלטון סובייטי במקום.
עם מתקפת גרמניה על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נמלטו מקצת יהודי המקום עם הסובייטים הנסוגים לעומקי ברית המועצות.
היהודים שנותרו במקום נרצחו במשך הקיץ 1941 בידי הגרמנים ובידי עוזריהם האסטונים.
"הרמן הארוך" כיום משמש כגלריה לאומנות, לצד הריסות הטירה.
קדמת בית-העיריה מקושט בסגנון מודרני (נוסד ב-1920).
כמו כן, הכנסייה הלותרנית המרכזית והמרפאה, אשר נבנתה במאה ה-18, מהווים יעד תיירותי.
לפאידה שתי ערים תאומות והן:
פאיאליט (Fayalite) הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
נוסחת המבנה הכימי של פאיאליט טהור היא Fe2SiO4, והוא הקצה העשיר בברזל של האוליבין, שורת מינרלים איזומורפיים (כלומר תרכובות דומות בהרכבן), שבהן כמויות משתנות של מגנזיום וברזל.
בקצה השני של השורה האיזומורפית מצוי הפורסטריט העשיר במגנזיום (Mg2SiO4).
שורה איזומורפית נוספת קיימת בין הפאיאליט לטפרואיט (Mn2SiO4).
יסודות נוספים כדוגמת ניקל, וסידן יכולים להחליף את המגנזיום והברזל באוליבין, אבל רק בכמויות זעירות כשהתופעה מתרחשת בטבע.
להרכבים מסוימים של פאיאליט ניתנו בעבר שמות ייחודים, שנפסלו אחר כך על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה.
הורטונוליט (Hortonolite) - שם שניתן באמצע המאה ה-19 למינרל שהרכבו נע מ-Fe1.5Mg0.5)2SiO4) ועד Mg1.5Fe0.5)2SiO4) (כלומר הוא בין פאיאליט לפורסטריט).
המינרל קרוי על שם סילאס ר.
Horton; 1881-1820), מינרלוג חובב ממדינת ניו יורק (מדינה).
קנבליט (Knebelite) - שם שניתן במאה ה-19 למינרל שהרכבו נע מ-Fe1.5Mn0.5)2SiO4) ועד Mn1.5Fe0.5)2SiO4) (כלומר הוא בין פאיאליט לטפרואיט).
המינרל קרוי על שם קרל לודוויג פון קנבל (Karl Ludwig von Knebel; 1834-1744), משורר ומתרגם גרמני.
רופריט (Roepperite) – ניתן ב-1872 לפאיאליט שנמצא בסטרלינג היל שבניו ג'רזי.
הרופריט מכיל בעיקר ברזל, אבל גם מגנזיום, מנגן ואבץ.
המינרל קרוי על שם ויליאם רופר (William T.
Roepper), שגילה את הגבישים השחורים של המינרל שנתיים לפני כן.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין הפאיאליט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כשהפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=4.798, b=10.387Å, c=6.055Å.
הפאיאליט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה.
צורתם פריזמות לוחיות שטוחות או דמויות תיבה, שפאותיהן מקווקוות, המסתיימות בפירמידה כפולה.
גבישים תאומים נדירים, אבל כשהם מופיעים בשלושה (טרילינגים) נוצרת לעיתים צורת כוכב.
הקשיות של המינרל בינונית-גבוהה, 7-6.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.4.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי והוא ניחן בשבירה כפולה.
מקדם השבירה של הפאיאליט נע בין 1.82ל-1.87, והוא ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
מזווית אחת הוא נראה צהוב-כתום, חום-אדמדם ומשתי הזוויות האחרות הוא נראה צהוב חיוור.
צבעם של גבישי הפאיאליט נע מצהוב חיוור, ענבר, ירוק צהבהב, חום ירקרק עד שחור (גוני ירוק בהירים מעידים על נוכחות מגנזיום שככל שריכוזו עולה יש להתייחס למינרל כאל פורסטריט).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1840 על ידי הכימאי הגרמני כריסטיאן גוטלוב גמלין (Christian Gottlob Gmelin; 1860-1792), וקרוי על שם המקום בו נתגלה, האי פאיאל (בפורטוגזית: ilha do Faial, באנגלית מתועתק שם האי כ-Fayal, ולכן תעתיק שם המינרל באנגלית הוא Fayalite) בקבוצת האיים האזוריים השייכים לפורטוגל.
המינרל מצוי בסלעים הוולקנים המקומיים, אך הדוגמה עליה התבסס גמלין נלקחה כנראה מזיבורית של ספינה.
בשל נקודת ההיתוך הגבוהה של הפאיאליט נעשה לעיתים שימוש בו בלבנים חסינות אש, וכחול לטש.
גבישי פאיאליט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.
הפאיאליט הוא מרכיב נפוץ בסלעי יסוד אולטרה-מאפיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט, טרכיט, פונוליט ובמחדרים של סיאניט שם הוא מצוי בלוויית מינרלים מקבוצת האמפיבול.
בשל נקודת ההתכה הגבוה של האוליבין הוא המינרל הראשון המתגבש ראשון בשורת בואן, תחילה הפורסטריט ואחריו הפאיאליט.
הפאיאליט מצוי גם בסלעים מותמרים של סלעים עשירים בברזל שעברו התמרה בחום בינוני.
פאיאליט הוא מרכיב ראשי ב"תצורות ברזל מפוספס" שעברה התמרה.
מקור נוסף לפאיאיליט הם מטאוריטים של ברזל וניקל שבהם יש דבישים גדולים של פאיאליט התופשים לעיתים 50% מנפח המטאוריט.
בלחצים נמוכים הפאיאליט יציב בנוכחות קוורץ, לעומת זאת אוליבין המכיל מגנזיום אינו יציב, בשל התגובה אוליבין + קוורץ = אורתופירוקסן.
ברזל מייצב את הצמד אוליבין + קוורץ.
ניתן לחשב את המגבלות על הלחצים בהם נוצרת התערובת אוליבין + קוורץ על סמך התלות בהרכב האוליבין.
פאיאליט יכול גם להגיב עם חמצן על מנת ליצור מגנטיט + קוורץ.
שלושת המינרלים ביחד יוצרים את מאגר החמצן הקרוי "FMQ" (ראשי תיבות של פאיאליט, מגנטיט וקוורץ).
בתגובה כימית זו נעשה שימוש בניסויי מעבדה על מנת לשלוט על פונקציית המצב החולף (fugacity) של החמצן.
ניתן גם לעשות שימוש בתגובה זו על מנת לחשב את פונקציית המצב החולף של חמצן כפי שהוא נמדד במקבצים של מינרלים בתהליכי התמרה וביצירת סלעי יסוד.
פאיאליט טהור הוא מינרל נדיר למדי.
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מונטה סומה שסמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה; מסביב לברוקן (Brocken) בהרי ההארץ בגרמניה; רפטסונד (Raftsund) שבנורווגיה; במחדרים של סאקרגארד (Skaergaard) ואילימאוסק (Ilimaussaq) בגרינלנד; בסטרלינג היל שבניו ג'רזי, באזור כיפת סנט פיטר (St.
Peters Dom) בסמוך לפסגת פייק (Pikes Peak) בקולורדו, ובצוק אובסידיאן (Obsidian Cliff) בפארק הלאומי ילוסטון בוויומינג שבארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא פאיאליט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
פאי סטייק וכליות הוא מאכל מהמטבח הבריטי.
פאי זה ממולא בתערובת של בשר בקר וכליות בקר, כבש או חזיר.
הפאי נאפה בתנור, ומוגש עם רוטב חום העשוי מרוטב ווסטרשייר.
אכילת פאי הייתה נפוצה באנגליה כבר ב ואף קודם לכן.
השימוש בבשר בקר בפאי מקורו בראשית המאה ה-19, לאחר המהפכה התעשייתית והליכי העיור שפקדו את אנגליה.
החלפת חלק מהבשר הקצוץ בכליות של חזיר נועד להוזיל את עלויות המנה ולהגדילה (בשר הכליות היה זול יותר), וכן לשנות את טעמה ולגוון אותה.
גרסה אחרת של המאכל היא פודינג סטייק וכליות .
המאכל עשוי מאותם מרכיבים, אולם כפודינג מאודה ברוטב העשוי בעיקר משומן.
בניגוד לאפייה הקצרה יחסית של הפאי, להכנת הפודינג המרכיבים מאודים במשך מספר שעות.
פאי רועים הוא מאפה מהמטבח הבריטי או המטבח האירי הכולל בשר טחון שעליו ציפוי העשוי מחית תפוחי אדמה.
במטבח הבריטי, כאשר המנה עשויה בשר בקר היא נקראת "קוטג' פאי" וכאשר היא עשויה בשר כבש היא נקראת "פאי רועים".
מאכל זה נאכל הן בבתים פרטיים והן בפאבים כמזון מהיר.
מאפי בשר היו נפוצים במטבח האנגלי כבר בימי הביניים.
הבאת תפוחי האדמה לאנגליה בראשית המאה ה-18 הביאה ליצירת פאי הרועים.
מקורו של הפאי ככל הנראה בצפונה של אנגליה או בדרומה של סקוטלנד.
המתכון להכנת המאפה פורסם לראשונה בספר בישול משנת 1791. היה זה מאכל עממי בשל מחירם הזול של מרכיביו ולכן כונה "פאי קוטג'" - שכן נאכל בבתיהם של הכפריים (הקוטג'ים) ולא בבתי האחוזה של האצילים.
המאפה עשה שימוש חוזר בבשר מבושל ובמחית תפוחי אדמה, וכך איפשר ניצולם החוזר בהיעדר קירור.
השם "פאי רועים" הופיע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, וכך מוכר המאפה כיום ברחבי העולם.
פאי קמברלנד (Cumberland Pie) הוא גרסה הכוללת פרורי לחם על המאפה.
גרסאות צמחוניות של המאפה כוללות תחליף בשר (כגון סויה), או גולאש בבסיס הפאי.
האשי פרמנטייה מאפה צרפתי שנקרא על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה ששינה בארצו את היחס לצריכת תפוחי האדמה למאכל.
פסטל דה פאפה (Pastel de papa) גרסה דרום אמריקאית המכילה בשר, גבינה, תפוחי אדמה, עגבניות, צימוקים ותבלינים שונים.
פאטריסטיקה או פאטרולוגיה (Patristics או Patrology; מלטינית: pater, אבא) הוא תחום מחקר העוסק בחקר כתביהם של הסופרים הנוצריים הקדומים הקרויים "אבות הכנסייה".
הפאטריסטיקה עוסקת בתקופה שלאחר שנים-עשר השליחים במאה הראשונה לספירה, כלומר התקופה שלאחר כתיבת הבשורות, ובערך עד תקופת ועידת כלקדון ב-451. יש המאחרים עד לוועידת ניקיאה השנייה ב-787, האחרונה משבע הוועידות האקומניות הראשונות.
הפאטריסטיקה עוסקת בחקר כתבי אבות הכנסייה, שהבולטים שבהם מונים את יוסטינוס מרטיר, אירנאיוס, קלמנס מאלכסנדריה, טרטוליאנוס, אוריגנס, קיפריאנוס איש קרתגו, אתנסיוס מאלכסנדריה, האבות הקפדוקיים בזיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס וגרגוריוס מניסה, תאודורוס ממופסואסטיה, אוגוסטינוס הקדוש, וינסנט מלרין, קירילוס האלכסנדרוני ועוד.
נושאי המחקר הם הקנוניזציה של הברית החדשה, האפולוגטיקה הנוצרית, התגבשות התאולוגיה הנוצרית, היווצרות דוקטרינת השילוש הקדוש וחקר טבעו של ישו (כריסטולוגיה).
הגישות המסורתיות לפאטריסטיקה נעשו כחלק מלימודי התאולוגיה של הממסד הדתי והניחו מראש עקביות ושיטתיות בכתבי האבות בנושאי אמונה.
מאז תחילת המחקר הביקורתי, אקדמאים חותרים להציג את דעותיהם ותפישותיהם בהקשרם ובגיוונם ולאו דווקא מתוך הנחת רצף ואחידות.
רבים מהטקסטים הקלאסיים הנחוצים ללמידה של אותה תקופה נמצאים באוספים Patrologia Latina בלטינית ו-Patrologia Graeca ביוונית שנערכו על ידי ז'אק פול מינייה בסוף המאה ה-19 וכן באוסף Patrologia Orientalis שבו נמצאים בטקסטים בשפות מזרחיות.
בנוסף לאלו, התגלו ומתגלים כתבי-יד שנעלמו.
פאי תפוחים או תמליא תפוחים הוא פאי הממולא בפרוסות תפוחים.
הפאי מוגש לרוב לצד קצפת או גלידה, בדרך כלל גלידה וניל.
פאי תפוחים נאכל באנגליה כבר בתקופת צ'וסר.
מתכון משנת 1381 (ראה משמאל) מציין כי להכנת פאי תפוחים יש להשתמש ב"תפוחים טובים, תבלינים טובים, תאנים, צימוקים ואגסים" כאשר אלה נתונים בבצק סגור, או כפי שהם כינו אותו, "ארון מתים".
המתכון מציין כי זעפרן משמש לצביעת המילוי של הפאי.
פאי זה נאכל כמאכל פופולרי באנגליה החל מימי הביניים ועד ימינו אלה.
יצוין כי במתכון המקורי אין סוכר.
ישנן שתי סברות להיעדרו של הסוכר:
המחיר הגבוה של הסוכר במאה ה-14 באנגליה (הסוכר יובא ממצרים, והמסחר של הימים ההם היה ירוד למדי) - עלות שהגיעה לשני שילינג לכל אונקיה של סוכר (כ-100 דולר אמריקאי לקילו במונחים של ימינו).
היעדרו של הנוהג לאכול מיני מתיקה באנגליה (שכן הדבש היה נפוץ באנגליה ויכלו לעשות בו שימוש).
המצדדים בסברה זו מציינים כי השימוש בזעפרן - תבלין יקר, מעיד על כך שלא מחירו של הסוכר מנע את השימוש בו בקרב העשירים והאצולה.
נקרא בשם appeltaart או appelgebak, היה פופולרי בהולנד כבר בשלהי ימי הביניים והוא פופולרי עד היום.
הפאי מופיע בציור משנת 1626. בפאי תפוחים הולנדי יש קינמון ומיץ לימון, והבצק מעליו מונח בדוגמת רשת.
המתיישבים האירופאים הראשונים בצפון אמריקה הגיעו אליה מהולנד ומאנגליה והביאו איתם את אהבתם לפאי.
המושבות הראשונות שתלו עצי תפוח, שהובאו במיוחד בחביות מאירופה.
מתכונים מהמאה ה-18 מעידים על הפופולריות הרבה של המאכל במושבות אמריקה, והוא הפך לקינוח הפופולרי ביותר.
כך לדוגמה ספר הבישול "בישול אמריקאי" ("American Cookery") משנת 1796 הכיל שני מתכונים שונים של פאי תפוחים ומתכון נוסף לפודינג תפוחים אנגלי.
המתיישבים במערב ארצות הברית, בהיעדר תפוחים, יצרו "פאי דמוי תפוחים" (mock apple pie) תוך שימוש בסוכר ובתבלינים בניסיון ליצור טעם המזכיר את פאי התפוחים.
עם השנים הפך פאי התפוחים לאחד מסמליה של ארצות הברית ולמעשה למאכל לאומי.
הביטוי "אמריקאי כמו פאי תפוחים" ("as American as apple pie") מעיד על כך.
מארק טוויין בספרו הרפתקאות האקלברי פין עושה שימוש במונח "פאי" (שהכוונה לפאי התפוחים) כשהוא מתאר דבר מה שהוא נעים או נוח ("You're always as polite as pie to them").
כאשר חיילים אמריקאים שיצאו להילחם במלחמת העולם השנייה נשאלו מדוע הם נלחמים, הם השיבו כי הם נלחמים "למען אמא ולמען פאי תפוחים" ("for Mom and apple pie").
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עשוי פרסומאים שימוש בסלוגן "בייסבול, הוט דוגס, פאי תפוחים ושברולט" כפרסומת לשברולט, תוך ציון ארבעה דברים שסימלו את ארצות הברית.
פאי (בתאית: ปาย) היא עיירה בצפון מחוז מה הונג סון שבצפון מערב תאילנד, סמוך לגבול עם מיאנמר ולאוס, כ-80 קילומטרים צפונית לצ'יאנג מאי.
בסוף 2020 מנתה אוכלוסיית העיירה 3,598 תושבים.
פאי שוכנת בדרך 1095 המחברת את מה הונג סון עם צ'יאנג מאי.
נמל התעופה של פאי, שהוצא מכלל שימוש במשך עשרים שנה, שופץ בשנים 2005–2006, וב-1 בפברואר 2007 נכנס לשימוש.
כעבור שנים אחדות שדה התעופה פאי הפסיק את פעילותו, ולכן, היעד הראשי ממנו ניתן להגיע לפאי בטיסה הוא צ'יאנג מאי.
בצ'יאנג מאי יש שדה תעופה גדול יותר המקבל טיסות בינלאומיות ופנימיות, כמו גם חיבור רכבת מבנגקוק.
ישנם מיניבוסים שיוצאים מספר פעמים ביום מצ'יאנג מאי אל פאי.
הדרך אל העיירה מפותלת מאוד.
פאי היה פעם כפר שוק שקט המיושב על ידי אנשי שאן (תאי אתני) שתרבותם מושפעת ממיאנמר.
כיום, פאי משגשגת בעיקר על תיירות.
בפאי ניתן למצוא מעיינות חמים ונופים מרהיבים.
העיירה ידועה בקרב תרמילאים בזכות האווירה הנינוחה שלה, והיא מלאה בבתי אירוח זולים, חנויות מזכרות ומסעדות.
פאי הומה מנוכחות תרמילאים רבים, כיוון שהיא מהווה להם נקודת עצירה חשובה וזולה.
במרכז העיירה זורם נהר הפאי, כשלגדותיו גסטהאוסים ובתי קפה.
ברחובותיה ישנן מסעדות רבות ופאבים.
סביב העיירה יש מפלי מים רבים ומסלולי טיולים.
מרבית התיירים מתניידים בעיירה באמצעות אופניים ואופנועים.
בסמוך לעיירה ישנם שלושה מוקדים של מעיינות חמים.
במרחק של כ-4 קילומטרים נמצא הבודהה הלבנה, פסל גדול ממדים של בודהה.
בנוסף ניתן לראות את הפלא הטבעי של קניון פאי (או קונג לאן בתאילנדית) הופך אותו לאחת האטרקציות הפופולריות ביותר בעיירה זו.
האזור הייחודי נוצר על ידי סחף מתמשך במשך עשרות שנים לפני שהגיע למצב הנוכחי.
בעיירה פועל בית חב"ד שנפתח בשנת 2019.
פאי הוא מותחן פסיכולוגי סוריאליסטי משנת 1998. זהו סרט הביכורים של הבמאי דארן ארונופסקי.
הסרט מתאר את קורותיו של מקסימיליאן כהן - מתמטיקאי מבריק המחפש תבניות בבורסה וסובל ממספר מחלות גופניות ונפשיות כאחד.
מקסימיליאן "מקס" כהן (מגולם על ידי שון גילט) הוא מתמטיקאי מבריק.
בגיל 16 הוא פרסם מאמר ראשון ובגיל 20 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה.
כשהיה ילד צעיר, אמרה לו אמו לא להביט בשמש וכשהיה בן 6 הוא התבונן בה באופן ישיר וכמעט התעוור.
מקס מספר כי ראייתו חזרה אליו בסופו של דבר, אך הוא השתנה בעקבות כך.
בגלל מצבו הרפואי, מקס לוקח תרופות רבות בצורות שונות.
הוא סובל מפרכוסים, התקפים, התעלפויות, חזיונות שווא, דימומים מהאף, תחושת פרנויה ותחושת רדיפה.
מקס מסתגר בביתו ומנסה לדחות מעליו קשרים אנושיים מלבד שכנתו דבי (מגולמת על ידי סמיה שואיב) והמנטור המתמטי שלו סול רובסון (מגולם על ידי מארק מרגוליס).
כל מה שסביבנו מיוצג ומובן באמצעות מספרים.
אם מבטאים מספרים בכל מערכת בגרף, מתגלים דפוסים.
על כן, הדפוסים קיימים בכל מקום בטבע.
עולם של מספרים המייצג את כלכלת העולם.
מיליוני ידיים עובדות, מיליארדי מוחות, רשת עצומה, מלאת חיים, יצור חי.
ההשערה שלי: גם בתוך הבורסה קיים דפוס הנמצא ממש מתחת לאף שלי, המסתתר מאחורי המספרים.
כשסול ומקס נפגשים הם משחקים בגו.
בתחילת הסרט, סול מפציר במקס להאט את הקצב, להירגע ולקחת הפסקה ממחקרו.
סול עצמו חקר את המספר פאי וחיפש בו תבניות.
עקב כך הוא סבל משבץ שבעקבותיו נאלץ לפרוש ממחקר.
מקס מאמין כי ניתן למצוא תבניות של מספרים בכל תחומי החיים ועל כן הוא מחפש תבניות, כדי לחזות את התנהגות הבורסה.
עקב פגישה מקרית בבית קפה עם לני מאייר (מגולם על ידי בן שנקמן), צעיר יהודי חרדי המחפש צופן בתורה באורך 216 ספרות על ידי שימוש בגימטריה, מתכנת מקס את המחשב שלו "אוקליד" להשתמש בסדרת פיבונאצ'י כדי לחזות את התוצאות.
המחשב פולט תוצאות לא הגיונית ומדפיס דף המכיל מספר ארוך, ואז המעבד של המחשב נשרף.
מקס המתוסכל משמיד את המחשב, זורק את התוצאות לאשפה וחוזר לדבר עם המנטור שלו.
כשסול שואל אותו על המספר הארוך, מקס אומר שאינו זוכר אותו.
סול שב ושואל על אורכו של המספר: "...האם הוא מאה?
כמה?..." מקס מבין כי סול יודע יותר מאשר הוא מגלה לו.
לאחר מכן מקס מגלה כי התחזית של אוקליד התבררה כנכונה וכדי לשחזר את התוצאות, הוא מסכים לקבל שבב מחשב חדיש, ניסיוני ונדיר ממרסי (מגולמת על ידי פמלה הארט), נציגת חברה לחיזוי עסקי שרוצה לקבל את תוצאות המחקר של מקס לידיה.
מקס חובר אל לני מאייר כדי לעזור לו במחקרו על התורה.
למרות שאינו יהודי מאמין, הוא מתפלל עם לני ואף מניח תפילין.
התקפיו של מקס מחמירים והוא מגלה צלקת חדשה בראשו.
מקס מגלח את שיערו והופך לפראנואיד יותר ויותר.
מקס שב לסול בשלישית וסול אומר לו שלדעתו המחשב הופך להיות מודע לעצמו רגע לפני שהוא קורס.
סול שוב מבקש ממקס לחדול ממחקרו, אך מקס נחוש לגלות את פשר הדברים.
מקס פוגש במרסי שמכה אותו מפני שמקס לא העביר לה את התוצאות של המחקר.
היא מצאה את הפלט אותו זרק מקס אך הוא הכיל רק חצי מן המספר אותו גילה.
את מקס מצילים לני וחבריו, אך גם הם מכים אותו כשהוא אינו מוכן לתת להם את המספר המלא.
מקס מתעלף וכשהוא מתעורר הוא מוקף בקבוצה של קבליסטים.
מנהיגם, הרב כהן, מסביר לו כי המספר אותו גילה הוא השם המפורש שהיה ידוע רק לכהן הגדול שהיה נכנס אל קודש הקודשים.
אם הכהן היה טהור, אזי הייתה מובטחת לעם ישראל שנה טובה ומוצלחת.
אם הכהן לא היה טהור הוא היה מת.
מכיוון שמקס אינו יהודי מאמין, הרב כהן אומר לו שהוא ימות.
מקס אומר לו שהסוד ניתן לו על ידי אלוהים ורק לו וכי הוא אינו מוכן להעביר אותו לאף אחד אחר.
מקס עוזב את הקבליסטים והולך לבקר את סול, שם מודיעים לו כי היה לו אירוע מוחי נוסף.
בביתו של סול מוצא מקס דף עם מספרים עליו.
הוא לוקח את הדף וחוזר לביתו.
בביתו מקס שורף את הפתק של סול וקודח עם מקדחה לתוך גולגולתו במקום המצולק.
לאחר מכן מקס מאבד את היכולת המתמטית שלו, אך נראה רגוע, חברותי ושמח.
שכנתו הצעירה מבקשת ממנו לחשב בראשו תרגיל מתמטי מסובך, כפי שנהגו לעשות לפני כן, אבל הפעם אינו יודע את התשובה.
הוא מביט בשמיים, והם אטומים, נטולי שמש.
מספר האותיות בהשם המפורש - 216, מגיע מ, שם כל פסוק מכיל 72 אותיות.
כאשר כותבים את שלושת הפסוקים בצורת בוסטרופידון מקבלים 72 טורים בעלי 3 אותיות כל אחד המהווים את שמות האל.
כאשר מבקש הרב כהן ממקס את המספר אותו מצא, אומר לו מקס כי המספר לשם עצמו הוא חסר משמעות.
ללא הבנת הסוד המספר הוא סתם מספר.
הוא מניח כי הרב כהן חקר את כל המספרים בעלי 216 ספרות ולא מצא את הקוד.
ניסיון שכזה אינו אפשרי בידי אדם מפני שישנם מספרים כאלו, יותר ממספר האטומים ביקום הנראה.
פאיוט (Paiute) הוא שם קיבוצי לשלוש קבוצות קרובות של אינדיאנים מאזור האגן הגדול בארצות הברית:
פאיוט צפוניים (Northern Paiute) - מקליפורניה, איידהו, נבדה ואורגון
פאיוט של עמק אוונס (Owens Valley Paiute) - מקליפורניה ונבדה
פאיוט דרומיים (Southern Paiute) - מאריזונה, דרום מזרח קליפורניה, נבדה ויוטה
מקור השם "פאיוט" אינו ברור.
חלק מהאנתרופולוגים מפרשים את השם כ"יוט של מים" או "יוט אמיתי" (יוט הוא שבט שעל שמו מדינת יוטה).
הפאיוט הצפוניים מכנים עצמם "נומה" (Numa לעיתים נכתב Numu) והפאיוט הדרומיים מכנים עצמם "נובובי" (Nuwuvi).
הפאיוט הצפוניים מכונים לעיתים "פאוויוטסו" (Paviotso).
חוקרי ארצות ספרדים ראשונים כינו את הפאיוט הדרומיים "פאיוצ'י" (Payuchi, הם לא פגשו את הפאיוט הצפוניים).
מתיישבים אירופאים ראשונים התייחסו לעיתים קרובות אל הילידים משתי הקבוצות של הפאיוט בכינוי "דיגרס" ("Diggers" - "חופרים"), ככל הנראה בשל מנהגם של האינדיאנים לחפור באדמה על מנת לחפש שורשים למאכל.
הפאיוט מתייחסים למונח כמשפיל והם מבקשים להימנע ממנו.
הן הפאיוט הצפוניים והן הפאיוט הדרומיים מדברים בשפות נומיות, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות.
המונחים פאיוט, פאיוט צפוניים ופאיוט דרומיים מתאימים בעיקר כשהם מתייחסים לקבוצות אתניות בעלות תרבות דומה ודוברות שפות דומות.
המונחים אינם מתארים קשר פוליטי או אפילו קרבה גנטית.
הפאיוט הצפוניים מדברים שפת פאיוט צפוניים (Northern Paiute language) בעוד שהפאיוט הדרומיים מדברים בשפה נומית של נהר הקולורדו (Colorado River Numic language).
שפות אלו קרובות יותר לשפות נומיות אחרות מאשר אחת לשנייה.
לעיתים מתייחסים גם אל הקבוצות האתניות של הבאנוק (Bannock), המונו (Mono), הקוסו (Coso), הטימבישה (Timbisha) והקוואיסו (Kawaiisu), המדברות אף הן בשפות נומיות ומתגוררות באזורים סמוכים, כאל פאיוט.
הבאנוק מדברים בדיאלקט של הפאיוט הצפוניים, אבל שבט המונו ושלוש הקבוצות האתניות האחרות מדברים בשפות נומיות שונות בעליל.
שפת מונו קרובה יותר לשפת הפאיוט הצפוניים, בדומה לקוסו, שפת הטימבישה קרובה יותר לשפת שושוני ושפת הקוואיסו קרובה יותר לשפה נומית של נהר הקולורדו.
הפאיוט הצפוניים התגוררו באופן מסורתי באגן הגדול במזרח קליפורניה, מערב נבדה, ודרום מזרח אורגון.
בטרם המפגש עם האירופאים היה אורח החיים של הפאיוט הצפוניים מותאם היטב לתנאי הסביבה המדברית הקשים שבה חיו.
כל שבט או קבוצה החזיקה בטריטוריה ספציפית, שבמרכזה אגם או ביצה שהיוו מקור לדגים ועופות מים.
במסעות ציד מאורגנים, שבהם השתתפו לעיתים קרובות קבוצות שכנות, צדו ארנבות ואנטילוקפרות מהאזורים הסמוכים.
ככל הנראה נדדו משפחות ובודדים בחופשיות בין הקבוצות.
צנוברים מעצי האורן מהמין אורן חד-מחטי (Pinus monophylla) שנאספו בהרים בסתיו היוו מזון חיוני בחורף.
שמה של כל קבוצה התייחס למקור מזון אופייני לה.
הקבוצה המכונה קוקדיקדי (Kucadikadi) ממחוז מונו מכונים "אוכלי זבובחופיים" (משפחה של חרקים ששמה המדעי Ephydridae).
היחסים בין קבוצות הפאיוט הצפוניים לשכניהם בני שבט השושוני היו בדרך כלל יחסי שלום.
אין הבדל גדול בין הפאיוט הצפוניים לבני השושוני המערביים.
לעומת זאת היחסים עם שבט הוואשו שההבדל התרבותי והלשוני בינם לבין הפאיוט הצפוני גדול לא היו כה שלווים.
קיימות הערכות שונות על גודל האוכלוסייה לפני המפגש עם האירופאים של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה.
Kroeber) העריך שב-1770 היה גודל אוכלוסיית הפאיוט הצפוניים כ-500. הוא העריך שב-1910 היו כ-300. אחרים העריכו שב-1859 היו כ-6,000 פאיוט צפוניים.
מפגשים קבועים בין הפאיוט הצפוניים לאירופאים התרחשו החל משנות ה-40 של המאה ה-19, אם כי המפגש הראשון התרחש ככל הנראה בשנות ה-20 של אותה מאה.
אף על פי שהפאיוט אמצו את השימוש בסוסים משבטים אחרים של המישורים הגדולים, כמעט שלא חל שינוי בתרבותם עד אז מההשפעות האירופאיות.
פאיוט רבים מתו ממחלות מידבקות שהביאו המתיישבים דוגמת אבעבועות שחורות יותר מאשר מתו בקרבות.
ספרה של שרה וינמקה (Sarah Winnemucca) "חיים בקרב הפאיוט" (Life Among the Piutes) שיצא לאור ב-1883 הוא עדות מקורית לתקופה זו, אם כי יש ספקות לגבי אמינות חלק מהפרטים.
הממשל האמריקני הקים תחילה לפאיוט הצפוניים את שמורת מלהיור (Malheur Reservation) במזרח אורגון.
הכוונה של הממשל הפדרלי הייתה לרכז את הפאיוט הצפוניים שם, אבל אסטרטגיה זו לא פעלה.
בשל המרחק בין השמורה לאזורים המסורתיים של מרבית הקבוצות, אבל גם בשל תנאי הסביבה הגרועים סירבו מרבית הפאיוט לעבור לשם, ואלו שכן עברו חזרו במהרה למקומם הקודם.
הם נצמדו לאורח חייהם המסורתי ככל האפשר.
כשהפגיעה בסביבה הפכה זאת לבלתי אפשרי, הם חיפשו עבודה בחוות של הלבנים או בערים.
הם הקימו התיישבויות אינדיאניות קטנות בסמוך לערים, שם הצטרפו אליהם אינדיאנים רבים מבני השושוני, ובאזור רינו גם אינדיאנים מבני הוואשו.
מאוחר יותר הקים הממשל הפדרלי את שמורות האינדיאנים הגדולות באגם פירמיד (Pyramid Lake Indian Reservation) ובעמק דק (Duck Valley Indian Reservation) בנבדה.
עד אז כבר קמו דה פקטו שמורות קטנות בסמוך לערים או לחוות הגדולות, שבהן התגוררו בני פאיוט צפוניים ובני שושוני.
החל בתחילת המאה ה-20, החל הממשל הפדרלי להעניק אדמות להתיישבויות אלו.
תחת חוק התארגנות האינדיאנים מחדש (Indian Reorganization Act) מ-1934 זכו חלק מההתיישבויות במעמד של שבטים נפרדים (Federally recognized tribes).
הפאיוט של עמק אוונס מתגוררים בגבול בין נבדה לקליפורניה, בסמוך לנהר אוונס במדרון המזרחי של הרי סיירה נבדה בעמק אוונס ומדברים בשפת מונו.
שבט אינדיאנים זה מכונה עצמו בשם "נומה" (Numa) שפירושו "אנשים" או Nün'wa Paya Hup Ca'a' Otuu'mu - "בני זאב הערבות החיים בתעלת המים".
נכון ל-1990 התגוררו בשמורות כ-2,500 מבני הפאיוט של עמק אוונס.
הפאיוט הדרומיים התגוררו באופן מסורתי באגן נהר הקולורדו ומדבר מוהאבי בצפון אריזונה ודרום מזרח קליפורניה כולל עמק אוונס, דרום נבדה ודרום יוטה.
ב-1954 בוטל שיוכם כשבט נפרד במסגרת מדיניות ההטמעה של הממשל הפדרלי, אבל הם זכו בו מחדש ב-1980. רבים מבני פאיוט אלו סחרו עם השבטים שישבו לאורך חופה המערבי של ארצות הברית.
לדוגמה, הוכח על בסיס עדויות ארכאולוגיות מחפירות באפיק נקיק מורו (Morro Creek) כי שבטים מעמק אוונס סחרו עם שבטי הצ'ומאש ממרכז חופה של קליפורניה.
קבוצה של פאיוט דרומיים בווילאו ספרינגס (Willow Springs) והר נאוואחו, דרומית לגרנד קניון, שוכנים בתחומי שטחה של אומת נאוואחו.
קבוצה זו הוכרה רשמית ב-1980 על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים (Bureau of Indian Affairs) כשבט נפרד בשם "פאיוט של סן חואן" (San Juan Paiute).
המגע הראשון של אירופאים עם הפאיוט הדרומיים התרחש ב-1776 כאשר משלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה יצאה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למיסיונים הספרדיים בקליפורניה.
במהלך מסעה של המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, הם ציינו שלחלק מהאינדיאנים שפגשו מהפאיוט הדרומיים "היו זקנים עבותים ונראו יותר כמו ספרדים מאשר אינדיאנים".
לפני מפגש זה נהגו ילידים מבני הנאוואחו והיוט לפשוט על יישובי הפאיוט על מנת לחטוף תושבים לעבדות.
הגעתם של הספרדים ואחר-כך של האירופאים האחרים לשטחם גרמה להגברת הפשיטות של השבטים האחרים לשטחם של הפאיוט הדרומיים.
ב-1851 השתלטו מורמונים על מקורות מים של הפאיוט, ויצרו בכך תלות של הפאיוט בהם.
אבל נוכחות המתיישבים המורמונים גם הפסיקה את פשיטות סוחרי העבדים, והיחסים בין הפאיוט למורמונים היו בדרך כלל ידידותיים.
המיסיונר המורמוני ג'ייקוב המבלין פעל בקרבם במטרה להבטיח רגיעה.
ההתיישבות האירופאית הנרחבת ושיטות החקלאות (במיוחד עדרי הבקר הגדולים) היקשו על הפאיוט הדרומיים להמשיך באורח חייהם המסורתי, שכן הם הרחיקו את חיות הציד והקטינו את האפשרויות של הפאיוט לצוד, כמו גם ללקט מזונות מן הטבע.
בין מאי ליוני 1860 תקפו לוחמים של הפאיוט כמה מן הרוכבים של הפוני אקספרס בעיקר בנבדה.
במהלך התקוממות של בני שבט הפאיוט הותקפו רוכבים ושבע תחנות שירות.
בהיתקלויות נהרגו 16 מעובדי החברה ו-150 סוסים נגנבו.
יש שכוללים ברשימה גם את השמורה של קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה הסמוכה לעיירה טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms) במחוזות סן ברנרדינו וריברסייד בקליפורניה.
פאידיאה הוא מונח ביוונית שמשמעו "מכלול הידע וההכשרה שבן התרבות נדרש להם כדי להשיג שלמות אנושית", או "חינוך של החבר האידיאלי בחברה".
הוא מבוסס על רכישת ידע ומיומנויות, אך חשוב יותר - על תרגול אזרחות פעילה ומשתתפת בתהליכים הפוליטיים.
ראשית הפאידיאה מתוארכת לסביבות המאה ה־5 לפנה"ס.
במדינה היוונית העתיקה, הפוליס, הילדים זכו לחינוך שכלל מגוון של מקצועות, כמו אריתמתיקה, פילוסופיה, מוזיקה, ותרגילים גופניים.
אידיאלים חינוכיים אלה נחשבו בעיני היוונים בסיסיים, חיוניים, ובעלי תפקיד משמעותי בפיתוח עתידו של הילד.
על פי עדויות שתוארכו לשנת 55 לפנה"ס, כללו לימודי הפאידאיה גם הכשרה רטורית המיועדת לנואמים, שנקראה ה-humanitas של קיקרו, ותרגומה המילולי הוא "טבע האדם".
הכשרה זו התפשטה מאוחר יותר לעולם היווני-רומי בכלל ובה טמונים שורשי מדעי הרוח המודרניים.
היוונים ראו את הפאידיאה כחינוך האידיאלי עבור מעמד האצולה, שנטה לאינטלקטואליזציה של תרבותם ורעיונותיהם.
התרבות והנוער נוצרו לאידיאל של kalos kagathos ("יפה וטוב").
פאידיה נועדה גם כדי ללמד ידע כשלעצמו, אך לא פחות חשוב - להנחיל את הסגולות הנדרשות מאזרח הפוליס האידיאלי.
אזרח כזה יהיה בעל חינוך מעולה, מושחז ומעודן הן באינטלקט, הן במוסר והן בגוף, ויוכל לתפוס את מקומו כחבר מעורב בניהול ענייני הפוליס ובקביעת מדיניותה.
בהתאם לכך, כללה הפאידיאה לימודים של תחומי ידע שונים וגם התמקדות בסוציאליזציה של ילדים ונערים בתוך הסדר האריסטוקרטי של הפוליס.
ההיבטים המעשיים שלה כללו נושאים כמו רטוריקה, דקדוק ופילוסופיה, כמו גם חשבון ורפואה.
התעמלות והיאבקות זכו להערכה בשל השפעתן על הגוף לצד החינוך המוסרי שהעניקו לימודי מוזיקה, שירה ופילוסופיה.
גישה זו לגידולו של גבר יווני בעל השכלה מוקפדת ומאוזנת הייתה נפוצה בעולם דובר היוונית, למעט בספרטה שבה הייתה נהוגה שיטה פדגוגית אחרת שנקראה "אגוגה", שטפחה כישורים צרים יותר ונתנה עדיפות לתרבות צבאית.
איסוקרטס עסק רבות במושג פאידיאה ובסוגיית החינוך האידיאלי לנער ולחברה.
אריסטו תיאר את הפאידיאה בספר השמיני של הפוליטיקה וטען שחינוך צריך להיות מערכת ציבורית ולא להישאר בידי יחידים.
הוא התלבט בשאלה מה צריך לכלול חינוך ראוי, וניסה לקבוע מהי תרומתו של כל תחום לטיפוח המידות הטובות.
הוא פירט את הדרכים שבהן, כך האמין, צריך לבצע אימוני התעמלות, ותיאר תרגילים ספרטניים כדי לראות את היתרונות והחסרונות של המערכת שלהם.
הוא ערך השוואה בין הפאידיאה הפן-הלנית לאגוגה הספרטנית.
π בירכתי הספינה הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה (אחרי נאוס) עם בהירות נראית מדרגה 2.7. הכוכב נמצא במרחק של למעלה מ-800 שנות אור ממערכת השמש.
ציוני באייר של כוכבי הקבוצה ניתנו כאשר הכוכבים השתייכו לקבוצת "ארגו נאביס" (ספינת הארגונאוטים), שפורקה לארבע קבוצות ובשל כך אין קשר בין בהירות הכוכבים ובין ציוני באייר שלהם.
למרות בהירותו ומיקומו בקבוצת הכוכבים, לא זכה π בירכתי הספינה לשם משלו בתרבות המערבית, בניגוד לכוכבים אחרים בקבוצה.
π בירכתי הספינה הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים במרחק זוויתי של כ-0.72 שניית קשת זה מזה ומסומנים π בירכתי הספינה Aa ו-π בירכתי הספינה Ab.
במרחק זוויתי של מעט יותר מדקת קשת מבני הזוג נמצא כוכב נוסף שבעבר היה מסומן כ-π בירכתי הספינה B וכיום נהוג לציינו כ-HD 56856.
π בירכתי הספינה Aa הוא הכוכב הבהיר יותר מבין השלושה והיחיד שניתן לצפייה ללא ציוד עזר.
זהו על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K3 Ib (בעבר, כאשר המרחק אליו הוערך בכ-100-200 שנות אור, הוא סווג כענק כתום מסוג ספקטרלי K4 III).
מסתו קרובה ל-12 מסות שמש ורדיוסו כ-220 רדיוסי שמש, בערך כמו רדיוס מסלול כדור הארץ סביב השמש.
טמפרטורת פניו כ-4,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 7,800 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה, חלק משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שעוצמת ההארה המלאה שלו היא קרוב לפי 12,000 מעוצמת ההארה של השמש.
בהירותו של π בירכתי הספינה משתנה בפחות מעשירית של דרגת בהירות והוא מסווג כמשתנה סדיר למחצה.
π בירכתי הספינה Ab (לפעמים מסומן כ-π בירכתי הספינה C) הוא בן הזוג העמום יותר עם בהירות מדרגה 6.86. כוכב זה הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B5 שמאיר בעוצמה של פי 170 מהשמש באור נראה ובערך כפול מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
הוא נמצא במרחק זוויתי של כשלושת רבעי שניית קשת מ-π בירכתי הספינה Aa שממרחק של 810 שנות אור, שקול לכ-3 אלפיות של שנת אור או כ-180 יחידות אסטרונומיות.
π בירכתי הספינה B (מסומן בדרך כלל כ-HD 56856), הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי 9.5 עם בהירות מדרגה 8 ומסה שמוערכת בכ-2.5 מסות שמש.
לא ידוע אם הוא קשור כבידתית לזוג π בירכתי הספינה A, אך אם כן, הוא נמצא במרחק של לפחות רבע שנת אור או 17,000 יחידות אסטרונומיות מהם, וזמן ההקפה שלו סביבם הוא לפחות 700,000 שנים.
π בירכתי הספינה הוא חלק מצביר פתוח שנקרא קולינדר 135 (לפעמים גם נקרא צביר π בירכתי הספינה) והוא הכוכב הבהיר ביותר בצביר.
חוץ ממנו יש בצביר עוד 3 כוכבים עם דרגת בהירות מתחת ל-5.5 כך שניתן לראותם ללא ציוד עזר.
חוץ מהם, משקפת או טלסקופ חובבים מאפשרים לצפות בעשרות כוכבים נוספים ברדיוס של פחות ממעלה מסביבם.
מדידות של המהירות הרדיאלית, התנועה העצמית והמרחק, נותנות תוצאות דומות לחלק משמעותי מהכוכבים האלה ומוכיחות שאכן מדובר בצביר.
π בעקרב הוא אחד הכוכבים הבולטים בקבוצת הכוכבים עקרב עם בהירות נראית מדרגה 2.89, והוא מייצג את הצבת הדרומית של העקרב.
למרות שהכוכב בולט יחסית ומייצג חלק משמעותי של העקרב, הוא לא זכה לשם משלו, בניגוד לשכניו גרפיאס ודשובה המייצגים את הצבת הצפונית ואת ראשו של העקרב בהתאמה.
π בעקרב הוא למעשה מערכת בת לפחות שלושה כוכבים במרחק של כ-585 שנות אור ממערכת השמש, ושמורכבת משני כוכבי הסדרה הראשית כחולים מסוג ספקטרלי B וכוכב הסדרה הראשית לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F.
בשל קרבתו של הכוכב למישור המלקה הוא מוסתר מדי פעם על ידי הירח ולעיתים נדירות על ידי נוגה.
π בעקרב Aa ו-π בעקרב Ab
π בעקרב A הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי שמורכב משני כוכבי הסדרה הראשית כחולים מסוגים ספקטרליים B1 V ו-B2 V.
מסותיהם של בני הזוג הן 10 מסות שמש ו-6.3 מסות שמש ורדיוסיהם כ-5 רדיוסי שמש ו-4 רדיוסי שמש בהתאמה.
טמפרטורות פני הכוכבים הן כ-25,100 קלווין וכ-21,000 קלווין, אך לא ניתן להפריד את קרינתם ועוצמת ההארה המשותפת שלהם היא פי 1,900 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך רוב הקרינה היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת של בני הזוג היא למעלה מפי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש.
זוג הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן הקפה של יום אחד, 13 שעות ו-41 דקות במסלול כמעט מעגלי כך שהמרחק ביניהם הוא כ-15 רדיוסי שמש בלבד או כ-0.07 של יחידה אסטרונומית.
מישור ההקפה נטוי ב-42 מעלות ביחס לקו הראייה אליהם ובשל גודלם של הכוכבים וקרבתם הם מסתירים חלקית זה את זה פעמיים בכל הקפה והבהירות הכוללת שלהם יורדת בכ-3 מאיות של דרגת בהירות.
בשל כך הכוכב מסווג כמשתנה לוקה מהסוג של β בנבל.
π בעקרב B נמצא במרחק של כ-50 שניות קשת מ-π בעקרב A והוא מסווג ככוכב הסדרה הראשית לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F4 V.
עם זאת, בהירותו היא רק מדרגה 12.2, שבמרחקה של המערכת, שקולה לעוצמת הארה של כשליש מזו של השמש, בעוד שכוכבי הסדרה הראשית מסוג F אמורים להאיר בעוצמה גדולה פי 10 מכך.
ייתכן שהזיהוי הספקטרלי של הכוכב שגוי בגלל קרבתו ל-π בעקרב A הבהיר ממנו בהרבה ומדובר למעשה בכוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K, או שמדידת המרחק שגויה והוא רחוק בהרבה וכלל לא קשור אל π בעקרב A.
אם הוא כן נמצא באותו המרחק, אז הוא מקיף את הזוג π בעקרב A במרחק של לפחות 8,000 יחידות אסטרונומיות ולוקח לו לפחות 160,000 שנים להקיף את בני הזוג.
כנראה שהכוכב הוא בעצמו כוכב כפול.
פאי פקאן הוא מאפה של קלתית בצק עם מילוי אגוזי פקאן מעורבבים בביצים, חמאה וסוכר או סירופ תירס, המזוהה עם המטבח של דרום ארצות הברית.
הפאי פופולרי בארוחות החג בארצות הברית והוא נחשב המומחיות של דרום ארצות הברית.
הפאי מוגש לעיתים קרובות עם קצפת, גלידת וניל, או חמאת ברנדי.
מקור אגוזי הפקאן הוא בדרום ארצות הברית.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בטקסס הראו כי אינדיאנים צרכו פקאנים כבר לפני יותר מ-8,000 שנה.
יש הטוענים כי המאכל הומצא על ידי המתיישבים הצרפתים בניו אורלינס (ראשית המאה ה-18), וכן כי היה מוכר באלבאמה בראשית המאה ה-19. אך התיעוד הראשון לפאי פקאן הוא מתכון שהתפרסם במגזין הרפרס בזאר בשנת 1886. ספרי בישול ידועים בארצות הברית לא כללו מתכונים לפאי פקאן לפני 1940.
יצרני מותג סירופ התירס "קארו" תרמו באופן משמעותי לפרסום הפאי והוציאו לאור רבים מהמתכונים לגרסאות (קרמל, קינמון, קרם אירי, חמאת בוטנים ועוד) של הפאי הקלאסי.
הם הציגו את המאפה ב-1930 כ"תגלית" לשימושים חדשים בסירופ תירס שנעשתה על ידי אשתו של מנהל המכירות של החברה, אך ברור כי פאי פקאן הוכן לפני המצאת סירופ התירס ומתכונים ישנים יותר עשו שימוש בסירופ סוכר או במולסה כהה יותר.
ספר הבישול של מועדון הקונגרס של 1929 כלל מתכון לפאי שכלל רק ביצים, חלב, סוכר ופקאן, ללא סירופ.
כמו ברבות מעוגות הפאי והטארטים נהוג להשתמש בפאי זה בשיטת אפייה עיוורת - אפייה מקדימה של קלתית הבצק עוד לפני שלב המילוי.
באפייה העיוורת הקלתית נאפית כשהיא מכוסה במשקולות אפייה או בקטניות יבשות המונחות על נייר אפייה מקומט, מה שמונע את תפיחת הבצק בזמן האפייה ועוזר לקלתית להישאר דקה יחסית.
אפייה באופן זה מונעת מתחתית הפאי להתרכך מאחר שהמלית הרטובה מונחת על הבצק רק לאחר שהוא אפוי.
גרסאות של הפאי עשויות לכלול סוכר לבן או חום, סירופ סוכר, מולסה, סירופ מייפל או דבש.
רוב המתכונים לפאי פקאן כוללים גם מלח ווניל.
תוספות פופולריות אחרות למתכון הן שוקולד ובורבון.
בספרו "Tried-and-True Recipes for Delicious Homemade Pie 300" משנת 2004 זיהה קן האדריץ מספר גרסאות נפוצות של פאי פקאן:
חמאה: תוספת של שבבי חמאה וסוכר חום (בנוסף לסירופ תירס).
ויסקי שוקולד צ'יפס: תוספת שבבי שוקולד וכמה כפיות של ויסקי ג'ק דניאל'ס.
פאי שוקולד פקאן "יום המרוץ" של אליס קולומבו: פאי זה נקרא על שם אליס קולומבו, שהייתה עורכת מדור האוכל במגזין The Courier בקנטקי.
פאי זה הומצא על ידה לכבוד הדרבי של קנטקי.
בגרסה זו מוסיפים לפאי קורנפלור, בורבון, שוקולד צ'יפס וקצפת.
מייפל: תוספת סירופ מייפל ותמצית שקדים.
בראוני שוקולד: בגרסה זו מפוזרים אגוזים על פני השטח והבראוני מרובד בפודינג שוקולד ובפאדג'.
מוגש בטמפרטורת החדר או צונן.
פאי נסורת: מתכון הדגל של "מסעדת פאטי" בפדוקה, קנטקי, המורכב ממילוי של ביצה עם קוקוס, פירורי קרקרים ופקאנים, בתוספת קצפת ובננות מעל.
פאי הפקאן החל להיות מזוהה באופן הדוק עם התרבות של דרום ארצות הברית באמצע המאה ה-20. הוא גם מזוהה עם חג ההודיה, חג המולד, ואירועים מיוחדים אחרים.
הפאי מסמל לעיתים את דרום ארצות הברית בהקשר הספרותי, ומוזכר בספרות האמריקאית ובטלוויזיה.
פאי (בהונגרית: Fáj) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפאי התגוררו יהודים בודדים ובמקום עדיין קיים בית קברות יהודי מוזנח.
פאי דלעת הוא פאי עם מלית חביצה על בסיס דלעת.
פאי דלעת נאכל בדרך כלל במהלך הסתיו ותחילת החורף.
בארצות הברית ובקנדה מכינים אותו לחג ההודיה, ליל כל הקדושים ולחגים אחרים המתקיימים בעונת הדלעת.
צבע המלית נע בין כתום לחום.
למלית מתווספים בדרך כלל קינמון, זנגביל, אגוז מוסקט וציפורן.
יש שמשתמשים בפלפל אנגלי במקום ציפורן ומוסקט, כיוון שטעמו דומה לטעם של שניהם יחד.
לפעמים משתמשים גם בהל ווניל כתבליני הבלילה.
תערובת התבלינים נקראת פאמפקין ספייס.
המלית עשויה לעיתים קרובות משימורי דלעת, וכן יש מליות הנמכרות מוכנות (כולל התבלינים), העשויות בעיקר מזנים של דלורית.
פאי העשוי מדלועים מכיל בדרך כלל דלועים שקוטרם כ-.
הדלועים קטנות בהרבה מזו של ג'ק-או-לנטרן.
השלב הראשון בהכנה, הוא להוציא את תכולת הדלעת, לחתוך אותה לשני חצאים ולהוציא מתוכה גם את הזרעים.
שני החצאים מחוממים עד לריכוך בתנור, או שהם מבושלים על אש נמוכה על כיריים או בתנור מיקרוגל.
הבלילה מעורבבת עם ביצים, חלב מרוכז מאודה ו/או ממותק, סוכר ותערובת תבלינים הנקראת תבלין פאי דלעת, הכוללת אגוז מוסקט ותבלינים אחרים (למשל זנגביל, קינמון, ציפורן, פלפל אנגלי ותירס) ואז נאפה בתבנית אפייה.
בין היתר, יש פאי מקביל בו משתמשים במילוי של בטטה או דלורית.
כיום, ברחבי קנדה וארצות הברית, נהוג להגיש פאי דלעת לאחר ארוחת חג ההודיה.
בנוסף, חברות מזון מודרניות רבות מייצרות מוצרים בטעם פאי דלעת עונתיים כגון: ממתקים, עוגת גבינה, קפה, גלידה, פרנץ' טוסט, ופלים ופנקייק, ומבשלות רבות מייצרות בירה עונתית; אם כי בדרך כלל לא בטעם דלעת, אלא בתוספת של תבליני פאי דלעת.
בנוסף לכך, ישנן תערובות פאי דלעת מתוצרת מסחרית שעשויה מסוגים שונים של דלועים.
פאי הדלעת הגדול בעולם הוצג בניו ברמן, אוהיו, בפסטיבל הדלעת.
הפאי נוצר ב-25 בספטמבר 2010. הפאי כלל דלעת משומרת, חלב מאודה, 2,796 ביצים, מלח בישול, קינמון ו- סוכר.
משקל הפאי הסופי היה ונמדד בגובה של .
בעקבות כך, נכנס לספר השיאים של גינס.
פאי אוכמניות הוא פאי עם מלית אוכמניות.
הוא נחשב לאחד מסוגי הפאי הפשוטים ביותר להכנה וזאת, כיוון שהוא אינו מצריך פיטום או קילוף של פרי.
בדרך כלל, יש לו קלתית וציפוי עליון; הציפוי העליון יכול להיות מורכב מפירורים אך עם זאת, אינו קריטי.
פאי אוכמניות נאכל לעיתים קרובות בקיץ (המכונה "עונת האוכמניות").
פאי אוכמניות הוכן ונאכל לראשונה על ידי מתיישבים אמריקאים ראשונים, ובהמשך התפשט לשאר העולם.
הוא הפך לקינוח פופולרי בארצות הברית ובקנדה.
פאי אוכמניות המיוצר מאוכמניות ויילד מיין ("wild Maine blueberries") הוא הקינוח הממלכתי הרשמי של מדינת מיין בארצות הברית.
פאי אוכמניות תועד ב"ספר הבישול של אפלדור" בשנת 1872.
מרכיב אופייני לפאי אוכמניות הוא אוכמניות שטופות והגבעול שלהן.
הגרגרים עצמם יכולים להיות קפואים או טריים.
מרכיבים אחרים כוללים קמח, או טפיוקה (חומר גלם עמילני דל טעם המשמש להכנת מזון).
בין המרכיבים הנוספים נמנים: קינמון, אגוז מוסקט, סוכר, וניל וחמאה.
עם זאת, ישנם מתכונים שונים המותאמים לאזורים שונים.
100 גרם של פאי אוכמניות מעובד בעל ערך של 55 קלוריות; הוא מכיל 10% שומן, 35% פחמימות, 2% חלבון ו-52% מים.
כמו כן, הוא מכיל ויטמינים כדוגמת: ויטמין A, חומצה פולית, ויטמין C, ויטמין E וגם ויטמין K.
מינרלים כמו סידן, נחושת, ברזל, מגנזיום, זרחן, אשלגן, סלניום, נתרן ואבץ נפוצים בו גם כן.
פאיה-לארגו , המוכרת גם בשם פאיה היא עיר במחוז בורקו , צ'אד.
באזור פועל שדה התעופה פאיה-לארגו .
העיר ממוקמת כ-777 ק"מ מבירת צ'אד, נג'מנה.
החודש הכי חם הוא יוני (34 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (18 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 83 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (53 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
פאיו (בפורטוגזית: Paio) הוא נקניק מעושן ומסורתי הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
הנקניק מורכב מחלציים של חזיר, שום, מלח ופלפל שאותם מערבבים יחד ומעשנים.
נהוג להגיש את הנקניק כשהוא פרוס בליווי לחם או להשתמש בו כמרכיב למאכל הפייז'ואדה.
פַאיַאנְס הוא קרמיקה בעלת משמעות שונה בהתאם לתקופה.
בתקופת הרנסאנס, זה היה שמם של כלי חרס צהובים עם זיגוג עליון (זיגוג בדיל).
קרמיקה דומה היא המיוליקה, אריח אדום שקיבל את שמו מהאי מיורקה.
הפאיאנס קיבל את שמו מהעיר פאנצה באיטליה.
החרסית מעוצבת לדיסק ונשרפת לטרקוטה.
זיגוג הבדיל נמרח על החפצים שנשרפו בכבשן קודם לכן.
באמנות המצרית העתיקה, נוכל למצוא גם כן את המונח פאיאנס מצרי, אך בהקשר זה הוא מציין טכניקה שונה.
השם פאיאנס, אם כן, אינו מתייחס לטכניקה אחת בלבד.
פאיאנס מצרי נעשו בכמה תהליכים.
המאפיין המשותף שלהם הוא שהזיגוג מכסה את כל פני האובייקט (החלק התחתון של חפצי הקרמיקה של היום אינו מזוגג כדי שהקרמיקה המזוגגת לא תידבק לתחתית הכבשן בזמן השריפה).
במאה ה-10 קיבל הח'ליפה הפרסי מהקיסר הסיני במתנה אוסף פורצלן ובו מעל 2,000 כלים.
האצילים וגם הלורדים הפרסיים הוקסמו מהקרמיקה המבריקה והצבעונית שהייתה העשויה בצבע כחול על רקע לבן.
הם לא הצליחו לפתור את סוד החימר הלבן והזיגוג ששימשו לכך, אבל על ידי התנסות בחומרי גלם שונים לחלוטין ובטכניקות שריפה, הגיעו לתוצאה דומה מאוד.
זו הייתה המיוליקה המזוגגת בבדיל.
המוצרים של הקדרים של בגדאד הפכו במהרה לפופולריים ברחבי צפון אפריקה, והגיעו לספרד ולאחר מכן גם לאיטליה.
מרכז המסחר היה האי מיורקה, ומכאן השם מיוליקה.
גם הקדרים עצמם הלכו זמן מה בנתיב המיוליקה, אלה המקומיים למדו מהם את מדע ההכנה.
סדנאות הוקמו תחילה בספרד, אחר כך לאחר עזיבת המוּרים, באיטליה, כולל סיציליה, דרוטה, גוביו ופאנצה ומהמאה ה-16 היא המשיכה המסורת הזו באומבריה.
מרכזי קרמיקה אלה הצליחו במקומות אלה, כי חימר מעולה ומרבצים עשירים של מינרלים חיוניים לייצור זיגוג היו זמינים בכל מקום.
זה אפשר לאומנים שבאו מרחוק להתיישב במקום.
המוכשרים יותר מבין המקומיים למדו את המלאכה, עד שבסופו של דבר נוצרו שושלות קדרים, שצברו אט אט את הידע של מספר דורות.
חלק מהאומנים הלכו בדרכים עצמאיות ויצרו סגנון ציור ועולם מוטיבים משלהם, שכמעט ולא דמה למקור הפרסי שהיה מבוסס על עיטור גאומטרי ואסר על תיאור דמויות אדם.
אבל הטכנולוגיה שבה נעשתה שימוש נותרה כמעט ללא שינוי לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר היא שימשה גם במקומות אחרים, למשל בדלפט שבהולנד, או על ידי בני ההוטרים בכל רחבי אירופה.
אחת מפריצות הדרך הגדולות בהיסטוריה של ייצור הקרמיקה הייתה פיתוח ציפוי לבן שהיה מתאים לצביעה, שהתאפשר על ידי ערבוב תחמוצת בדיל עם הציפוי על בסיס עופרת.
הטכניקה פותחה במהלך המאה ה-9 באיראן או במקומות אחרים במזרח התיכון.
הזיגוג של סירי פאיאנס עשוי מאפר-עופרת בדיל, חול ומלח.
ניתן לצבוע את הקרמיקה על הזיגוג או מעליו.
את תחמוצות הצביעה מערבבים עם שמן אתרי ומורחים על האובייקט בעזרת עט ומברשת.
זיגוג בדיל כבר היה בשימוש במצרים העתיקה.
הקישוט הפופולרי ביותר של פאיאנס פרסי מימי הביניים הוא זיגוג הברק שמאיר באור מתכתי.
השלב המקדים של הקרמיקה הטורקית הוא מה שנקרא תקופת השושלת הסלג'וקית, מהמאה ה-12 עד המאה ה-14. לפני הופעת זיגוג הבדיל, נעשה שימוש בזיגוג חימר, מלח ועופרת בקרמיקה האירופית.
זיגוג עופרת התפשט במערב אירופה במאה ה-13.
הוא נקרא שמות שונים כמו "כלי אבן", "קרמיקה לבנה".
בשפה של ימינו, כלי חרס הפאיאנס מתייחסים לקרמיקה לבנה משובחת העשויה מקאולין, פצלת השדה, קוורץ וחומרים מחושלים גמישים שניתנים לעיבוד.
הם מצופים בזיגוג לבן המכיל בור או עופרת.
פאיאנס נשרף בכבשן לצבע לבן בטמפרטורות של 1200–1250 o C.
יש לו משטח שבר אחיד, אבל הוא לא מוצק ואיתן כמו החרסינה, אלא נקבובי יותר (נקבוביות של 10%-14%).
המשטח החלק נוצר על ידי מריחת זיגוג מחומם.
ייצור פאיאנס תעשייתי החל במאה ה-18. המוצרים העיקריים המיוצרים מכלי חרס תעשייתיים כאלה הם כלי בית, פריטי נוי, מוצרים סניטריים (כמו כיורים, אסלות וכדומה ), אריחי חיפוי קירות.
פאיד היא עיר במחוז אסמאעיליה במצרים.
העיר ממוקמת כ-20 קילומטרים דרומית לאסמאעיליה על החוף המערבי של האגם המר הגדול.
מיקומה הוא לערך באמצע הדרך לאורך תעלת סואץ.
במקור, פאיד הייתה כפר דייגים; דגים מהאגמים המרים מבוקשים במיוחד במצרים בגלל איכותם ומחירם בהתאם.
חקלאות בקנה מידה גדול יותר התפתחה רק מהמאה ה-19, מאז שתעלת אסמאעיליה המודרנית (עוקבת אחר תעלת הפרעונים ) נחפרה והוצפה במהלך בניית תעלת סואץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו בפאיד ובסביבתה מספר מחנות לשבויי מלחמה גרמנים, חיילי הקורפוס האפריקני הגרמני ויחידות של מדינות הציר שהוצבו באיטליה וביוון, ואזרחים גרמנים כלואים.
המחנות אוכלסו על ידי כ-15,000 שבויים במחנה (במחנה הגדול ביותר) ונודעו בתנאים הגרועים ששררו בהם.
לאחר מלחמת ששת הימים הובאו לאזור אלפי פלחים, ללא משפחותיהם, וגידלו גידולים חקלאיים לאורך תעלת המים המתוקים (המתפצלת מתעלת אסמאעיליה דרומה לאורך תעלת סואץ), בעיקר תירס ושומשום.
על חוף האגם המר היו מספר בתי פאר של עשירים.
ערב מלחמת יום הכיפורים, מנתה אוכלוסיית העיירה כ-10,000 נפש, ורובה התפרנסה מחקלאות ומעבודה בבסיסים צבאיים באזור.
על פי מפת הקוד הצה"לית סיריוס, נקרא אזור העיירה בשם "דקדקן".
העיירה נכבשה על ידי גדוד 50 בפיקוד יורם יאיר בתאריך 22 באוקטובר 1973, כחלק מהתמרון של כיתור הארמייה השלישית.
עם כניסת כוחות צה"ל ברחו רוב תושבי העיירה ונותרו בה רק התושבים הזקנים וכ-2,000 פלאחים שניסו להמשיך לעסוק בחקלאות ולהציל את יבוליהם שסבלו מאספקת מים לקויה בעקבות הלחימה.
לאחר כיבוש שדה התעופה פאיד והכשרתו לשדה תעופה של חיל האוויר הישראלי, הפכה פאיד ל"בירה הבלתי מוכתרת של אזור השליטה של צה"ל בגדה המערבית של תעלת סואץ" ושכן בה בסיס מפקדת האזור.
ב-21 בפברואר פינה צה"ל את אזור פאיד ואת רוב שטחי הגדה המערבית של תעלת סואץ שהיו בשליטתו.
פאיד שוכנת לחופו המערבי של האגם המר הגדול.
ממערב לה עוברת מצפון לדרום תעלת המים המתוקים.
ממערב לה נמצא חלקו הצפוני של רכס גבעות גבל ג'ניפה.
כ-3 ק"מ מדרום מערב לעיירה מצוי ג'בל שברוית (Jebel Shabrawat) שגובהו 214 מטר מעל פני הים.
מאז יוני 1941, שוכן בפאיד בית קברות צבאי בריטי ובו כ-1,174 קברים לחללים של חילות המשמר של הצבא הבריטי שהוצבו באזור, וכן לאסירים הגרמנים של המחנות.
בית הקברות מתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בין היתר, קבורים בבית העלמין שישה חללי מערכות ישראל ששירתו ב בצבא הבריטי.
פאי דובדבנים היא פאי אפוי במילוי דובדבנים.
באופן מסורתי, פאי דובדבנים עשוי עם דובדבנים חמוצים ולא דובדבנים מתוקים שלמעשה נקראים גודגדן.
דובדבני מורלו הם אחד מסוגי הדובדבנים הנפוצים ביותר בשימוש לפאי, אך ניתן להשתמש גם בזנים אחרים כגון הדובדבן השחור.
פאי דובדבנים מזוהה עם אירופה ועם אמריקה הצפונית ומוזכרת במילים של שירי עם אמריקאים כמו "בילי בוי".
בשל קטיף הדובדבנים באמצע הקיץ שחופף ליום קנדה ב-1 ביולי וליום העצמאות של אמריקה ב-4 ביולי, מוגש פאי דובדבנים לעיתים קרובות בחגים אלו.
הדבר קשור גם לחגיגת יום הולדתו של וושינגטון בגלל האגדה על כנותו של וושינגטון הצעיר בנוגע לכריתת עץ דובדבן.
פאי דובדבנים מוגש ונאכל לעיתים קרובות עם קצפת או גלידה.
מסורת הכנה נפוצה בארצות הברית היא לקשט את הקרום עם דפוסי מאפה מקושטים (שתי וערב).
בארצות הברית, תקן 21 CFR 152.126 דורש שפאי דובדבנים קפוא יכיל לפחות 25% דובדבנים, מתוכם לא יותר מ-15% מותרים עם כתמים/פגמים.
באפריל 2019 הציע ה-FDA לבטל את התקנים הללו.
פאי שעועית הוא פאי חביצה מתוקה.
המילוי שלו מורכב משעועית מעוכה, בדרך כלל שעועית נייבי (שעועית לבנה קטנה יחסית), סוכר, ביצים, חלב, חמאה ותבלינים.
תבלינים וחומרי טעם נפוצים כוללים וניל, קינמון ואגוז מוסקט.
וריאציות יכולות לכלול ציפורן, ג'ינג'ר, תבלין פאי דלעת - פמפקין ספייס, ותמצית לימון.
פאי שעועית מזוהה בדרך כלל עם המטבח של מוסלמים אפרו-אמריקאים כחלופה למאכלי אוכל נשמה, למעט אלה המכילים תמצית וניל או תמצית וניל חיקוי, מכיוון שהחיקוי אינו מכיל אלכוהול.
הפאי מזוהה באופן ספציפי גם עם תנועת אומת האסלאם (שנחשבת לאנטישמית) ואלייז'ה מוחמד, שעודדו את צריכתו במקום מרכיבים מסוימים הקשורים לאוכל נשמה.
חברי הקהילה מוכרים בדרך כלל פאי שעועית כחלק ממאמצי גיוס התרומות.
פאי השעועית הוצג לכאורה על ידי וואלאס פארד מוחמד, שהיה מסעדן בשנות ה-10 וה-20 של המאה ה-20 לפני ייסוד אומת האסלאם ב-1930.
הפָאיָאס (בספרדית: Las Fallas) הוא פסטיבל מסורתי הנערך מדי שנה בערים שונות באוטונומיית ולנסיה בספרד, ובעיקר בערים ולנסיה ואלזירה, לזכר יוסף הקדוש (סן חוזה), בעלה של מריה, אמו של ישו.
חמשת ימי הפסטיבל העיקריים הם בין ה-15 ל-19 במרץ, ואילו המָסְקְלֶטָה, מופע פירוטכני של חזיזים וזיקוקים, מתקיים בוולנסיה מדי יום בין ה-1 ל-19 במרץ.
המונח פאיאס מתייחס הן לחגיגה והן לאנדרטאות מפוסלות שנבנות במיוחד עבור הפסטיבל ונשרפות לקראת סיומו, ומשמעותו המילולית היא 'לפידים'.
פסטיבל פאיאס התווסף לרשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו ב-30 בנובמבר 2016.
בכל שכונה מרכזית בערים שבהן מתקיים הפסטיבל יש מועדון מאורגן של חובבי פאיאס, ה-casal faller או comissió fallera, שפועל במהלך השנה ועורך מסיבות וארוחות לגיוס כספים.
כל מועדון כזה מייצר בדרך כלל שתי אנדרטאות מפוסלות, אחת למבוגרים ואחת לילדים.
בעיר ולנסיה ישנן כ-400 מועדונים רשמיים ובהם כ-200,000 חברים רשומים המכונים פאיירוס (כלומר, כרבע מאוכלוסיית ולנסיה!), שבונים מדי שנה קרוב ל-800 אנדרטאות מפוסלות.
באלזירה פועלים מעל 30 מועדונים ובהם מעל 8,000 חברים.
כל אנדרטה שנבנית לכבוד הפסטיבל מכונה פָאיָה (לפיד) והדמויות המרכיבות את האנדרטה מכונות נִינוֹט (בובות).
האנדרטאות מאופיינות בסגנון קריקטורי והן צבעוניות וראוותניות.
עם השנים הלכו האנדרטאות וגדלו, וכיום הגדולות שבהן מתנשאות לגובה של מעל 30 מטרים, וביצירתן משתתפים יוצרים ספרדים מפורסמים.
במהלך ארבעת הימים שלפני ה-19 במרץ, כל קבוצת יוצרים מוציאה את האנדרטה שבנתה למצעד ברחובות השכונה, ולאחר מכן מציבה אותה במיקום שנבחר לה מראש.
האנדרטה ניצבת להנאת הקהל עד סיום הפסטיבל, ואז היא מועלית באש.
חמשת הימים והלילות של הפסטיבל הם מסיבת רחוב מתמשכת שכוללת תהלוכות רבות: היסטוריות, דתיות והיתוליות.
המונים יוצאים לרחובות, ופיצוצים נשמעים במשך כל היום ואף במהלך הלילה.
לה קְרִידָה – ערב הפתיחה
מציין את תחילתה הרשמית של עונת החגיגות.
נערך בערב יום ראשון האחרון של פברואר, בשער סרָנוס בוולנסיה (Torres de Serranos), שער הכניסה ההיסטורי לעיר.
כל יום של הפסטיבל מתחיל ב-8:00 בבוקר ב"תרועת השכמה".
תזמורות כלי נשיפה ותופים צועדות ברחובות ומנגנות מוזיקה ערה, ויוצרי הפאיאס צועדים בעקבותיהן בתלבושות מסורתיות ומדליקים חזיזים.
מופעי חזיזים וזיקוקים שמתוכננים לפי מקצבים קבועים מראש, מתקיים מדי יום (בשעה 14:00 מ-1 עד 19 במרץ בעיר וולנסיה, ועל פני תקופה קצרה יותר בערים אחרות); המסקלטה המרכזית והאחרונה נערכת בכיכר בעירייה ב-19 במרץ.
עד 15 במרץ יש לסיים את בנייתם של כל הפאיאס.
כדי לחגוג את סיום בנייתם, נערך מופע זיקוקים שמכונה בוולנסית Amb de las Falles.
הוא מתקיים בכיכר העירייה בוולנסיה כדי לחלוק כבוד לכל מי שאפשר את העבודות הללו.
באירוע זה, כל אחד ממועדני הפאיאס מגיש מנחה של פרחים למרים אם ישו, הפטרונית הראשית של העיר ולנסיה.
המנחות מוגשות במהלך כל היום בימים 17-18 במרץ.
פסלה של מריה הבתולה והבסיס הגדול שעליו הוא ניצב מכוסים בכל הפרחים שהוענקו לה.
בוולנסיה, הם נערכים באפיק הנהר הישן (שהוטה מאפיקו, והפך לפארק).
כל מופע הוא גדול וראוותני מקודמו, והאחרון נקרא ליל האש (בוולנסית La Nit del Foc).
בערב האחרון של הפסטיבל, ב-19 במרץ בשעה 19:00, מתקיימת תהלוכה המכונה תהלוכת האש (בוולנסית Cavalcada del Foc).
היא כוללת פסלים מתנפחים, אנשים בתחפושות, זיקוקים, אבק שריפה, מופעי רחוב ומוזיקה.
בלילה האחרון של הפסטיבל ב-19 במרץ, בסביבות חצות, אנדרטאות הפאיאס נשרפות במדורות ענק.
אירוע זה מכונה 'השריפה' (La Cremà), והוא שיאו של הפסטיבל.