tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו הוא פטר סאלווי נשיא אוניברסיטת ייל, שהוציא לאור את כתבי זקנו אליהו צבי סולובייצ'יק בתרגום לאנגלית.
ספר תולדות אדם תולדות רבי זלמן מוולוז'ין עם הערות רבות ודרשות מאת רבי יחזקאל פייבל, במהדורה זה השמיט את כל הדרשות והשאיר רק את התולדות, דנציג ה'תר"ה.
באור קצר על ספר המדע והלכות עכו"ם לרמב"ם, דנציג ה'תר"ה ונדפס שוב במינכן ה'תש"ז.
הספר תורגם לגרמנית ויצא בקניגסברג.
קול קורא באור לברית החדשה – מתי על פי היהדות, באנגלית – אנגליה 1868, בצרפתית – צרפת 1870 דפוס שני 1874, בגרמנית – לייפציג 1877, בפולנית – צרפת 1879, בלשון הקודש – פריז, 1880, הבאור למרקוס נדפס פעם אחת בצרפתית ב-1875.
ביאוריו לברית החדשה נדפסו מחדש על ידי פרופסור שאול מגיד בתרגומו של ג'ורדן גייל לוי, עם הקדמה מאת צאצאו פטר סאלווי תחת השם: The Bible, the Talmud, and the New Testament: Elijah Zvi Soloveitchik's Commentary to the Gospels הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה 2019.
נולד בעיראק בסביבות שנת 1902. סיים בית ספר תיכון ובית ספר גבוה לכלכלה.
עלה לישראל בשנת 1951, והתגורר עם משפחתו ברמת גן.
הצטרף לתנועת החרות, ומשנת 1952 היה חבר מרכז התנועה ושימש כמנהל מחלקת עולים חדשים במרכז המפלגה.
משנת 1958 היה מנהל עיתון חרות וממייסדי העיתון בערבית "אל חורייה".
מונה ליו"ר סניף חרות ברמלה, ועבר להתגורר שם.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-1965, התמודד בראשות סיעת גח"ל, ונבחר כחבר מועצת העיר לאחר שגח"ל זכתה בארבעה מושבים.
בבחירות שהתקיימו ב-1969 נבחר בשנית לכהן במועצת העיר.
במרץ 1971 נבחר על ידי מועצת העיר לראש העיר, לאחר שנציגים מהמערך חברו לחלק נציגי גח"ל, מפד"ל ורשימה מקומית כדי להדיח את ראש העיר המכהן מטעם המערך, יהודה שטיין.
מתנגדי המהלך טענו שמדובר בכלנתריזם.
המהלך נעשה בניגוד לעמדת מרכז גח"ל, שזימן את לוי לבירור, וספג גינוי מוועדת הפנים של הכנסת לרבות נציגי המערך (מרדכי סורקיס), גח"ל (יוסף תמיר) והמפד"ל (בנימין שחור).
ב-8 בינואר 1972 לקה בדימום תוך-גולגולתי, והובהל לבבית החולים אסף הרופא, שם נפטר תוך זמן קצר.
נקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
על שמו נקראו רחוב בדרום רמלה ו"חורשת אליהו" סמוך לבית העלמין הישן בעיר.
בנו היה השופט אדמונד לוי.
בן נוסף הוא הכדורגלן ניסים לוי, ששיחק בקבוצת בית"ר רמלה.
הרב אליהו פאלומבו או אליה פאלומבו היה ראש ישיבה ואב בית דין ורבה של קושטא בסוף המאה ה-18, ומחבר ספר יד המלך.
היה אב בית דין איסור והיתר בקושטא בחשון התקל"ג (1772), בשנת 1788 כבר אישר בתור חבר בית דין הגדול של העיר הסכמות שתיקנו חברי בית דין לאיסור והיתר.
נישא לריינה, שנפטרה בי"ד אייר התקמ"ז (1787).
חתם על פסקי דין יחד עם רבי אברהם מיוחס מחבר ספר בני אברהם, רבי נסים גבאי ועוד.
בשנת התקמ"ט (1792) חתם כבר כרב העיר בקושטא.
התפרסם בשל חיבורו החשוב על הרמב"ם.
התכתב עם רבני דורו, וביניהם רבי נסים גבאי מחבר ספר פאת נגב.
ילדיו היו רבי יהושע ורבי אברהם פאלומבו.
רבי אליהו העמיד תלמידים הרבה, וביניהם רבי אליעזר די טולדו, רבי אברהם הכהן ורבי אליהו עניו, שהיה רבה של קושטא ורב בבאלאט.
יד המלך (שאלוניקי תקס"ד) - חידושים על הרמב"ם.
רבי אליהו עניו או מהר"א עניו (נפטר ב-1832) היה רבה של קושטא וראש ישיבה בבאלאטה שבעיר במאה ה-19.
תלמידו המובהק של רבי אליהו פאלומבו בישיבתו בקושטא למד.
ומשנות העשרים של המאה ה-19 כיהן כדיין בעיר.
משנת 1824 נמנה כאחד משלשת רבני העיר שאישרו הסכמה של בית דין איסור והיתר של קושטא.
המסיונר יוסף וולף מונה אותו כראשון רבני העיר בשנת 1826. בשנת ה'תקצ"ב הסכים לספר "הי"א שיחתי" לרבי יצחק אלימלך, שם הוא מכונה "הרב המופלא תנא דבי אליהו ראש על ארץ קושטא".
התכתב בהלכה גם עם רבי שמואל חיים
נפטר בראשית שנת התקצ"ג (1832) ונספד על ידי רבני דורו, בין היתר רבי שלמה חכים, רבה של אזמיר, ספד לו בשבת תשובה.
רבי אליעזר די טולדו, מחבר שו"ת משנת ר' אליעזר.
חכם יצחק אקשוטי מחבר ספר בני ישחק ודיין בקושטא.
לאחר מותו נדפס חיבורו קונטרס דבר אליהו, ספר הזכרונות ופסקי דינים של הרב אליהו, בסוף ספרו של תלמידו, שו"ת משנת רבי אליעזר חלק ב', לספר הסכמה ממנו.
אליהו פלדמן (2002-1919) היה היסטוריון ישראלי, יליד בסרביה.
הוא כיהן כמרצה בכיר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
נודע בעיקר במחקריו על תולדות יהדות רוסיה ויהדות בסרביה.
אליהו פלדמן נולד ב-1919 במשפחה יהודית בקישינב, בחבל בסרביה שאוחד באותה תקופה עם ממלכת רומניה.
ב-1971 סיים עבודת דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
תולדות היהודים בבסרביה במאה הי"ט -- הוצאת האוניברסיטה העברית, ירושלים
1982 - בעלי מלאכה יהודים במולדאביה
1999 - יהודי רוסיה בימי המהפכה הרוסית והפוגרומים הוצאת מאגנס, ירושלים
ראשית הסוציאליזם היהודי: לקט מקורות / סידר א' פלדמן.
1974 - הדמות היישובית, הכלכלית והחברתית של יהדות רוסיה
צרור מכתבים מאת יהודי רומניה המבקשים להגר בשנת 1900
השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיה העברית (חלק מהערך על סיביר (יהודים), על בוגדן פטריצ'ייקו חשדאו, באנציקלופדיה יודאיקה (בערך דוויצ'ון באלי), ב"פנקס קהילות רומניה"
אליהו עטיה הוא שחקן טניס שולחן פאראלימפי ישראלי.
ב התחרה בתחרויות יחידים וקבוצות: בתחרות היחידים בדרגת נכות 3 הפסיד בשמינית הגמר ובתחרות היחידים הפתוחה לדרגות נכות 1-5 הפסיד בשלב המוקדמות, בתחרות הקבוצות (עם שלמה אהרוני וחיים אשכנזי) השלישייה הפסידה בשלב המוקדמות.
ב התחרה בתחרויות יחידים וזוגות: בתחרות היחידים בדרגת נכות 3 הפסיד בשלב המוקדמות ובתחרות היחידים הפתוה לדרגות נכות 1-5 לא העפיל לשמינית הגמר.
בתחרות הזוגות (עם שלמה אהרוני) הפסידו בשלב המוקדמות.
בשנת 2000 זכה (עם אהרון פרקש) במקום הראשון בתחרות גבית מדינות הים התיכון.
יחד עם השחקן שמואל בן-עשור זכה במדליות ארד באליפות צרפת הפתוחה (2010) ובאליפות הונגריה הפתוחה (2015).
אליהו נבות - ליפובצקי (1894, אומן – כ"ה באדר תשל"ה, 8 במרץ 1975, הרצליה) היה חקלאי ישראלי, עסק בעיקר בגידול סויה ופיתח זנים חדשים, אחד מהם נקרא על שמו "נבות".
בהמשך חייו עסק בחקלאות ובעיקר בגידול סויה.
נבות נפטר בליל שבת כ"ה אדר תשל"ה, והותיר אחריו אישה שתי בנות ובן אחד – נחיק נבות איש המוסד.
בשנות החמישים בישראל צמח הסויה לא היה מוכר, ויתרונותיו לא היו ידועים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חיים ויצמן פנה למספר חקלאים וסיפר להם על יתרונותיהם של פולי הסויה העשירים בחלבונים, וביקש מהם להביא את הסויה לארץ, החקלאים הסבירו לויצמן שגידול הסויה לא רווחי, נבות התעלם מדבריהם והחל לנסות לייבא את הפולים לארץ.
ב־1949 נסע נבות למספר מדינות וחקר את הזנים השונים של הסויה, ב-1950 הוא חזר לארץ והתחיל לפתח זנים של סויה, נבות פיתח מספר זנים: הרצליה, נבות ועוד.
הזן "נבות" שבפיתוחו פופולרי בישראל ובעולם בעיקר בשל זמן צמיחתו המהיר 85 יום במקום 200 יום.
מכיוון שהסויה לא הייתה מוכרת בישראל החל נבות בשיווק של המוצר, הוא ייעץ לחקלאים, שכנע פקידים ביתרונות של הסויה, הרצה בכנסים רבים, הגיש ארוחות על טהרת הסויה לפוליטיקאים, ואף הוציא חוברת מתכונים למוצרי סויה.
בעקבות פועלו הרב בתחום גידול הסויה הוא כונה בישראל ובעולם "איש הסויה" או "חלוץ הסויה".
זני הסויה שפיתח נקלטו בגאנה, בברית המועצות, ובעוד כ-20 מדינות.
נבות קיבל מכתב הוקרה מראש הממשלה לוי אשכול על מאמציו בגידול הסויה, כך גם את פרס העבודה ממשרד החקלאות וממועצת הסויה בארצות הברית.
נבות תרם מוצרי סויה למדינות ערביות ואפריקאיות שסבלו מרעב, לנזקקים ולמספר ישיבות.
הרב אליהו ציון סופר (ג' בחשוון ה'תשי"ג, 22 באוקטובר 1952 – כ"ב באדר ב' ה'תשפ"ד, 1 באפריל 2024) היה ראש ישיבת רכסים, דיין ומקובל.
נולד בשנת 1952 ליצחק שלום ולשולה שולמית.
הוא נינו של הרב יעקב חיים סופר.
בבחרותו למד בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
בשנת ה'תשל"ו נטל חלק בייסוד ישיבת בית בנימין, בסטמפורד שבקונטיקט, ארצות הברית.
לאחר נישואיו למד בישיבת תפרח ובישיבת אהבת שלום.
בשנות ה־30 לחייו החל לשמש כדיין חושן משפט ב"בית דין צדק בני ברק" של הרב נסים קרליץ.
עמד בראשות מספר כוללים וקהילות בירושלים ומודיעין עילית (קריית ספר) והיה מועמד לכהן כרב העיר מודיעין עלית.
בשנת 1990 (ה'תש"ן) היה מעורב בהקמת תנועת "מרביצי תורה", אך לאחר מספר שנים פרש מהתנועה.
עסק בקבלה עם הרב יואל קלופט, הרב יצחק שלמה זילברמן והרב ישראל אליהו וינטרוב.
עסק בהוצאת כתבי הרב שלמה אלישיב יחד עם הרב יוסף שלום אלישיב.
בא' באייר ה'תשנ"ט הקים את ישיבת באר יצחק בקריית יערים (טלזסטון).
בשנת התשס"א (2001) עבר עם תלמידי ישיבתו לעיר רכסים והקים את "ישיבת רכסים - קול אליהו" ועמד בראשה.
בחודש אייר ה'תשפ"א אושפז בבית חולים הדסה עין-כרם והיה בסכנת חיים כשהוא מורדם ומונשם.
בחודש אדר א' ה'תשפ"ב עבר סדרת ניתוחים מורכבת שממנה התאושש במשך תקופה ארוכה.
נפטר עקב אירוע לבבי בכ"ב באדר ב' ה'תשפ"ד (1 באפריל 2024) במרכז הרפואי מיימונידיס, ניו יורק, ארצות הברית.
נישא לחדווה שמחה (לבית משפחת עובד) ולהם 8 ילדים.
בניו וחתניו משמשים כראשי ישיבות ורמי"ם בעולם הישיבות.
אחיו הוא הרב יעקב חיים סופר ראש ישיבת כף החיים בירושלים.
גיסתו היא הרבנית רונית סבתו, רעייתו של הרב שבתי סבתו, ראש ישיבת נתיבות יוסף.
דוד אביו הוא הרב יהודה צדקה ראש ישיבת פורת יוסף.
באר ציון - על סדר נשים ונזיקין מהתלמוד בבלי, ירושלים תשס"ה.
מאמר ציון - ד' חלקים.
חלק א' מאמרים בענייני אגדה, חלק ב' מאמר סדר זמנים, חלק ג' בענייני ראש השנה, חלק ד' בענייני חנוכה ופורים.
עזר מציון - ב' חלקים.
ביאורים, חידושים ובירורי הלכות על חלק אבן העזר וענייני עגונות.
עליות התשובה - העמקות בספר שערי תשובה, ירושלים תשע"ו.
שיח ציון - ב' חלקים.
שיחות מוסר ומחשבה וענייני אגדה, ירושלים תשע"ד.
שיעורי ציון - ז' חלקים.
שיעורים וחידושים על מסכתות התלמוד לפי סדר הלימוד בישיבה.
שערי ציון - ג' חלקים.
ביאורים וחידושים בסוגיות הש"ס ובירורי הלכות.
ציון אליהו - ה' חלקים.
זוהר הרמב"ם - שהרמב"ם ידע מספר הזוהר ותורת הפנים, ירושלים תשע"ג.
זרע ציון - בענייני שביעית ירושלים תשע"ד.
ציון במשפט - סוגיות בחושן משפט, ירושלים תשמ"ט.
מוסר חכמה - יסודות מדברי רבותינו בענייני חכמה ומוסר.
בנין ציון - מערכות בקבלה.
אור ציון - הרחבות והסברים לספר "תורה אור" של מהר"מ פפירש על פירוש הרמב"ן לתורה - שנכלל בתוך הספר, ירושלים תשע"ב.
תורת רפאל - על חומש בראשית.
דרכי דעת - ב' חלקים.
שיחות מוסר ושיעורי מחשבה שנאמרו בישיבת רכסים - קול אליהו.
אליהו פרנקל היה ראש מועצת גדרה הראשון.
אליהו פרנקל נולד ביקוטסק שבסיביר ללאה ואברהם שעבד כקבלן.
ב-1913 עלה לישראל ביחד עם משפחתו והתיישב בגדרה, בוגר בית הספר העממי בגדרה וגימנסיה גאולה.
בגיל 16 הצטרף פרנקל לארגון ההגנה והיה פעיל בכל המאורעות שהיו ביישוב, במלחמת העצמאות שירת בקצינות המטה הצבאי בצה"ל.
פרנקל שימש כחבר מועצת אוגדת הכורמים בראשון לציון, מנהל חסכון חקלאי בגדרה, חבר הנהלת הציונים הכלליים בגדרה ובתור ראש מועצת גדרה הלא רשמי בשנות העלייה ההמונית ליישוב.
פרנקל היה כתב בעיתון הבקר, הארץ ובוסתנאי.
ב-10 בספטמבר 1949 מינה שר הפנים חיים משה שפירא את מועצת גדרה הראשונה, לתפקיד ראש המועצה מונה פרנקל.
בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 1950 נבחר פרנקל לראש המועצה מטעם סיעת "למען גדרה" שזכתה ב-3 מושבים, גם ב-1955 ניצח כאשר סיעתו הצטרפה לסיעת החקלאים הוותיקים והסיעה המשולבת הקטינה את כוחה במנדט אחד.
לקראת הבחירות ב-1959 סוכם הסכם בחירות בין סיעתו של פרנקל לסיעת "חזית דתית לאומית, המזרחי, הפועל המזרחי ובלתי מפלגתיים", לאחר הבחירות סיעת מפא"י בגדרה הצטרפה לקואליציה וחתמה על הסכם רוטציה עם סיעת למען גדרה, ב-1962 לפי תנאי ההסכם פינה פרנקל את מקומו לצבי הרברט עגנון ממפא"י.
פרנקל נפטר ב-22 במרץ 1965 מהתקף לב פתאומי ונקבר בבית העלמין בגדרה.
כיום בגדרה קיים רחוב על שמו.
פרנקל היה נשוי לשרה ואב לשתי בנות.
שימש ככתב ומילא תפקידים בכירים במערכת עיתון הארץ.
נולד בשנת 1927 כבן יחיד להוריו, בעיירה סלטינה (Aknaszlatina, כיום סולוטבינו שבאוקראינה) שבחבל קרפטורוס בצ'כוסלובקיה.
בילדותו למד בבית ספר יסודי צ'כי בסלטינה, ואת התיכון בגימנסיה העברית במונקץ', שם רכש שליטה טובה בעברית, והחל להתעניין במקצוע העיתונות.
בשנת 1944 גורש עם הוריו למחנה אושוויץ.
אביו, ד"ר נחמן סלפטר, רופא במקצועו, שרד את השואה כרופא במחנות עבודה, ואִמו, נלי לבית הורוביץ, נרצחה בתאי הגזים.
סלפטר עצמו שרד מחנות ריכוז שונים, בהם מחנה בונצלאו בשלזיה, וכן מחנות נורדהאוזן וברגן־בלזן, וצעד בצעדות המוות עד לשחרורו.
לאחר המלחמה לקה בשחפת ואושפז בבית חולים בפראג, שם מצא אותו אביו.
השניים חזרו לסלטינה, אך הבית נתפס בידי תושבים מקומיים והם גורשו מן המקום.
בהמשך עברו לעיר חומוטוב, שם עבד האב כרופא ופתח קליניקה.
אליהו השלים את לימודיו התיכוניים ולמד באוניברסיטת פראג בפקולטה לעיתונות.
בעקבות אזהרה שקיבל מהשגרירות הישראלית כי הוא "על הכוונת" של השלטון הקומוניסטי בשל עבודתו בעיתון אמריקאי, עזב את צ'כוסלובקיה בשנת 1949 ועלה לישראל, בה למד מדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אביו נחמן נותר מאחור, ניסה במשך שנים לקבל אישור עלייה, אך בקשותיו נדחו בשל מחסור ברופאים.
הוא נפטר בפראג בשנת 1960, מבלי שזכה להתאחד עם בנו.
לאחר המלחמה, סלפטר השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בחומוטוב, שם גם החל את דרכו המקצועית ככתב אזורי ביומון הצ'כי "Mladá Fronta" בשנים 1946–1947. לאחר מכן שימש כתב של סוכנות הידיעות "Associated Press" בפראג והחל לימודי כלכלה ועיתונאות באוניברסיטה (1948–1949).
לאחר עלייתו לישראל החל לעבוד בעיתון ההונגרי "אוי קלט" ובהמשך ב-"ג'רוזלם פוסט".
בשנת 1951, הצטרף לעיתון "הארץ", שם עבד במשך 56 שנה ומילא תפקידים בכירים במערכת, בהם:
כתב ראשון של עיתון ישראלי בוושינגטון (1953–1956).
ראש הסניף הישראלי של הסוכנות הטלגרפית היהודית, ה־JTA (1956–1961), במקביל לכהונתו ככתב מדיני של "הארץ" בירושלים.
כתב ראשי במערב אירופה בבריסל, בעיקר נאט"ו והשוק המשותף (1976–1978).
לאחר שובו מבריסל ב-1978, שב להנהלת המערכת ושימש כפרשן לענייני חוץ.
במשך שנים רבות היה אחראי על מאמר המערכת של העיתון ופרסם אלפי מאמרים בנושאים מדיניים, כלכליים ותרבותיים, ובעיקר על יחסי ישראל והתפוצות.
מאמרו האחרון פורסם בשנת 2007, בגיל 80. כתיבתו שילבה מאפיינים של רציונליות ורגישות מוסרית, והוא בלט בנכונותו לבקר מוסכמות ציבוריות.
בין מאמריו הידועים היה "למי שייך זיכרון השואה" (1998) שבו הזהיר מפני הפיכת הזיכרון למוקד לאומי, וכן מאמרים שעסקו באופן שבו נעשה שימוש במונח אנטישמיות בשיח הציבורי בישראל.
"הממסד – מי שולט בישראל" (1973) – ניתוח מבני הכוח הפוליטיים והכלכליים במדינה (עם יובל אליצור), ראה אור באנגלית בשם "Who Rules Israel".
"Fire In Beirut" (1984) – ספר על מלחמת לבנון הראשונה, שאותה סיקר מתוך לבנון במהלך המלחמה (עם דן בבלי).
"עלילות הנפט: סיפור פריצת מצור הדלק על ישראל" (1999) – סקירה גאופוליטית של משק הנפט בישראל בעשורים הראשונים לקיומה (עם יובל אליצור).
בין השנים 1998 ל־2001 זכה בפרס מטעם הג'וינט ואות מפעל חיים מטעם בני ברית, שהוענק לו על תרומתו המתמשכת לסיקור יהדות התפוצות ומצב הקהילות היהודיות בעולם.
סלפטר היה נשוי לרות לבית פריימן, יועצת משפטית בעיריית תל אביב.
נפטר בתל אביב ב־17 באפריל 2016 ונקבר בבית העלמין ירקון.
אליהו קרָאוּזֶה (ג' באלול תרל"ח, 23 באוגוסט 1878 – י"ט באייר תשכ"ב, 22 במאי 1962) היה אגרונום מומחה, מנהל חוות סג'רה מטעם יק"א ומנהלו של בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
עלה מחצי האי קרים שברוסיה לארץ ישראל יחד עם אחיו, אפרים, בעלייה הראשונה, ב-1892. הם נרשמו ללימודים בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
כשסיים את לימודיו בהצטיינות נשלח קראוזה מטעם יק"א לאיזמיר שבטורקיה, לידה הקים בית ספר חקלאי ליהודים – "אור יהודה".
בין 1901 ל-1913 היה קראוזה מנהל חוות סג'רה, היה האגרונום שלה וטיפח את יער אלוני בית קשת.
הוא עודד תעסוקה של נשים ואכן בין 18 חברי הקולקטיב היו שש נשים.
אף שהחווה נועדה להגשמת אידיאלים כגון הכשרת חקלאים לעבודה עברית ולשמירה עברית, כשהגיעו לגור בחווה אנשי ארגון בר גיורא, סירב קראוזה לאפשר להם לשמור על החווה בעצמם.
במהלך שנת 1907 אנשי הארגון בר גיורא גנבו בסג'רה את סוסתו האצילה של קראוזה.
כאשר העירו אותו, הוא לא הצליח לאתר את השומר הצ'רקסי, שהלך לישון והם הציעו לו שישמרו במקומו.
הם החזירו את הסוסה וקיבלו את עבודת השמירה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התמנה לנהל את "מקוה ישראל" ונשאר בתפקיד זה במשך 42 שנה.
מהקמת בית הספר לימדו בו בצרפתית בלבד, אך ב-1918, עם תום מלחמת השפות, שכנע קראוזה את חברת כל ישראל חברים, בעלת בית הספר, לעבור להוראה בעברית.
קראוזה נשא את חיה בת יהודה ליב חנקין (אחותו של יהושע חנקין) ונולדו להם שלושה ילדים – יהודית מרקה-קראוזה, אשר נחשבת לארכאולוגית הצברית הראשונה; עמיצור קראוזה, שנפטר בצעירותו; ונועה שדמון, מהנשים הראשונות בארץ שלמדו ועסקו בעריכת-דין.
הוא נפטר בשנת 1962, בגיל 84, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו של קראוזה קרויים רחובות במספר ערים בישראל, לרבות רחוב קראוזה בחולון המוביל לכניסה הראשית למקווה ישראל ו"מדרחוב קראוזה" בנתניה.
כמו כן קרוי על שמו מושב תלמי אליהו, שהוקם ב-1970.
אליהו (איליה) רִיפְּס (12 בדצמבר 1948 - 19 ביולי 2024) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור במכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
ידוע בזכות מחקריו בתורת החבורות הגאומטרית ובשל עבודתו על הצופן התנ"כי.
ריפס נולד וגדל בריגה בירת לטביה הקומוניסטית.
פעמיים קפץ כיתה, והיה לתלמיד התיכון הראשון מלטביה שהשתתף באולימפיאדה הבינלאומית למתמטיקה.
בגיל חמש עשרה סיים את לימודי התיכון והחל ללמוד באוניברסיטת לטביה בפקולטה למתמטיקה, שם הצטיין בלימודיו.
במהלך 1968 התרחשה ליברליזציה פוליטית בצ'כוסלובקיה שכונתה האביב של פראג, בתגובה נכנסו כוחות הביטחון של ברית המועצות לפראג בכלים כבדים ודיכאו את המרד.
בינואר 1969 סטודנט צ'כי בשם יאן פאלאך הצית את עצמו במחאה על הדיכוי האכזרי של השלטון הקומוניסטי.
באותה השנה התפרסם ריפס בכלי התקשורת העולמיים מחוץ לברית המועצות כששפך על עצמו בנזין והבעיר את עצמו גם כן.
הוא נעצר בידי השלטונות והועבר לאשפוז כפוי, בהתאם ל"חוות דעת פסיכיאטרית" שקבעה שהוא סובל מסכיזופרניה זוחלת – מחלה ללא סימנים, המאפשרת אשפוזו לכל ימיו.
השלטונות הסובייטים דיכאו סימני מחאה סביב האירוע; המתמטיקאי בוריס פלוטקין פוטר ממשרתו עקב תמיכתו בריפס.
בעת שהותו בכלא מצא ריפס דוגמה נגדית, מסובכת ומבריקה, לבעיית תת-חבורת הממדים, אחרי שפורסמו לה כמה וכמה הוכחות שגויות.
בעקבות לחץ בינלאומי, שכלל עוד ב-1969 מכתב פומבי מאת נשיא האיגוד המתמטי העולמי, ליפמן ברס, הוא שוחרר בתחילת שנת 1972 וקיבל אישור לעלות לישראל.
אחרי שסיים את לימודיו לתואר דוקטור, בהנחייתו של פרופ' שמשון עמיצור, הצטרף ריפס לסגל המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והתפרסם בזכות מחקרו בתורת החבורות הקומבינטורית.
במקביל הרצה בחוג למתמטיקה במכללה ירושלים לבנות.
במשך השנים שימש כפרופסור גם באוניברסיטת קולומביה.
אחד מתלמידיו הוא פרופ' צליל סלע, שבשנת 1995 פרסם יחד איתו מאמר המראה את קיומם של ייצוגים קנוניים לאיברים בחבורות היפרבוליות.
בשנת 1979 זכה ריפס בפרס ארדש של האגודה הישראלית למתמטיקה, ובשנת 1994 נשא דברים בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים.
בשנת 1994 פרסמו דורון ויצטום, ריפס ויואב רוזנברג מאמר בכתב-העת Statistical Science, ובו נטען כי גילו מסרים מוצפנים בטקסט העברי של ספר בראשית.
המאמר לא התקבל כמאמר תקני, אלא פורסם כחריג שנועד לעורר דיון ביקורתי.
ב-19 במרץ 1996 הרצה ריפס הרצאת אורח בבית האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והציג בפני האקדמיה עבודה על צפנים כאלו שנקראה "מדגם העמים".
התגלית תוארה על ידי העיתונאי מייקל דרוזנין בספרו הפופולרי "הצופן התנ"כי" משנת 1997. מאז אותו פרסום, הפך עניין דילוגי האותיות בתורה לנושא שנוי במחלוקת.
ויצטום, ריפס, רוזנברג ודרוזנין "זכו" על הפרסום בפרס איג נובל לספרות, לשנת 1997.
בכך הופרכה טענת דילוגי האותיות בתורה של ויצטום, ריפס ורוזנברג.
בשנת 2006 הרצה בנושאים אלו יחד עם שאר חוקרי דילוגי האותיות בתורה בכנס הבינלאומי לזיהוי תבניות והתמקד בצופן של מגדלי התאומים.
פרופ' ריפס חזר בתשובה וניהל אורח חיים חרדי.
הוא התגורר עם משפחתו בשכונת רמות בירושלים.
היה נשוי לדבורה בן חורין (אחותו של מיכאל בן חורין וביתם של יעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה).
הרב ד"ר אליהו רחמים זייני (נולד בי"ד באב ה'תש"ו, 11 באוגוסט 1946) הוא פוסק ורב דתי לאומי, ראש ישיבת "אור וישועה" שהוקמה על ידו בחיפה ב-2001. בעבר, שימש רב הטכניון ומרצה בפקולטה למתמטיקה ובמחלקה ללימודים הומניסטיים ואומנויות.
נולד כבן בכור לרחל ולרב מאיר זייני, רבה של טאהרת שבאלג'יריה.
מקורה של משפחת זיני הוא בשושלת רבי יוסף יושתו מהעיר חאאן (Jaén) בצפון מזרח אנדלוסיה שבספרד, מתלמידי הרי"ף.
אמו רחל, ניצולת מחנה ההשמדה אושוויץ פגשה את אביו ששירת כקצין בצבא צרפת החופשית בזמן שחרור המחנה.
עם תום השלטון הצרפתי באלג'יריה, בשנת 1962, עקר עם משפחתו לפריז, שם השלים את לימודיו התיכוניים והחל להשתלם בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת פריז.
בתקופה זו, למד קארטה, והוסמך כבעל חגורה שחורה דאן 2. למד גם אצל הרב שלמה דהן.
בשנת 1970 עלה לישראל ונשא שבוע לאחר מכן את אסתר, כשהם מתגוררים בבני ברק.
סיים בטכניון דוקטורט במתמטיקה שאותו החל באוניברסיטת פריז בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא-ליניאריות.
את הפוסט-דוקטורט עשה במכון ויצמן למדע, ולא כמקובל מחוץ לישראל, מפני סירובו לעזוב את ישראל.
לאחר כשנה שב לטכניון כמרצה בכיר נלווה בפקולטה למתמטיקה, ומרצה בכיר נלווה לתלמוד ולפילוסופיה יהודית במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות.
בעקבות כך החל בפעולות לקירוב העולים החדשים מבין הסטודנטים.
ביזמתו הכיר הטכניון בתעודת הבגרות הצרפתית, מה שהקל על סטודנטים מצרפת להתקבל למוסד, וכך נוצר עוד בשנות השמונים גרעין גדול של סטודנטים עולים מצרפת.
לאחר הגעתו לארץ, נפגש עם הרב צבי יהודה קוק והתרשם מאוד מהמפגש, מאז היה עמו בקשר והתחיל ללמוד וללמד מתורתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לימים ישיבתו של הרב תוציא לאור את חומש הראי"ה מתורת הרב קוק.
שירת בחיל הרפואה כחובש קרבי, ונלחם במלחמת שלום הגליל.
בשנת 1979 הוסמך לרבנות עיר על ידי הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט והרבנות הראשית לישראל.
משהחליט רב הטכניון אהרן שאר-ישוב לעזוב את משרתו, המליץ בפני הסנאט של הטכניון, למנות תחתיו את הרב זיני, והחל משנת 1980 שימש הרב זיני כרב הטכניון, לצד היותו מרצה בפקולטה למתמטיקה ומרצה לתלמוד ופילוסופיה יהודית בפקולטה ללימודים כלליים.
כרב הטכניון, עמד הרב זייני בראש ארגון הסטודנטים הדתיים במוסד, אחוות אהרון.
כרב המוסד, התנגד הרב זייני לכך שזוגות חד-מיניים יקבלו חדרים המיועדים לבני זוג.
לאחר שהחליט המוסד לאפשר לזוגות אלה לקבל 'חדרי נשואים' פסק הרב זייני שיש להסיר את המזוזות באותם חדרים, אולם הטכניון לא ציית לפסיקה זו.
משנת 1982 ועד שנת 1992 שימש כאחראי על המקומות הקדושים בארץ מטעם משרד הדתות.
בשנת 2001 (ה'תשס"א) הקים את ישיבת אור וישועה בשכונת נווה שאנן, המונה כ-150 תלמידים וסביבה קהילה המונה כ-300 משפחות.
בקמפוס הישיבה פועלים גני ילדים, ושלושה בתי כנסת: אשכנזי, ספרדי ותימני.
הרב זיני מתפלל לסירוגין בבית הכנסת האשכנזי והספרדי.
בכל שבת לאחר שחרית הוא מעביר שיעור לאנשי הקהילה בן כשעה לכ-400 גברים ונשים.
בשנת 2013, עם הגיעו לגיל פרישה, פרש מתפקידו כרב הטכניון והוחלף על ידי הרב אלעד דוקוב.
אחיו הוא הרב יוסף זייני, רב שכונה ד' באשדוד ואביו של דוד זיני.
דרך הלימוד שקיבל מרבותיו עד הרי"ף מבוססת על בקיאות רחבה בכל ספרות התנאים והאמוראים ועיון במקורות הקדומים לפני הדיון בדברי התלמוד.
הוא מקפיד לקרוא כל מובאה ממקורה ולא מכלי שני.
הוא מסתייג מדרך הלימוד הליטאית המחפשת לדבריו את הסברא והאוקימתא לצורך הסברת מחלוקות בתלמוד ואחר גדרים להסברת הלכות.
בשיעוריו הוא אינו מרבה בלימוד ספרי אחרונים, ומעדיף את דברי הקדמונים – הגאונים שנתגלו בגניזה הקהירית וראשונים המצטטים את כתבי הגאונים כדוגמת ספר האשכול ושיבולי הלקט.
הוא משתמש רבות בכתבי יד עתיקים של התלמוד הבבלי והירושלמי וכתבי הראשונים.
לאחר הקמת מדינת ישראל – נוהגים דיני שמיטה בארץ ישראל מדאורייתא, על פי שיטת רוב הגאונים.
יש לומר הלל עם ברכה בליל יום העצמאות וביומו.
יש לברך על חצי הלל (בראש חודש ובחול המועד פסח), כדעת רבני צפון אפריקה ואירופה, ולא כדעת אחת מפרשנויות שיטת השולחן ערוך ושיטת הרמב"ם.(עץ ארז א).
אומנם זאת רק בציבור כדעת חלק מהגאונים והרי"ף
אדם ששכח לספור ספירת העומר יכול להמשיך לספור בשאר הימים בברכה, כדעת הגאונים ולא כדעת השולחן ערוך.(עץ ארז ב)
גם על 'לחמניית מזונות' יש לברך המוציא וברכת המזון, כשזוהי ארוחתו ודין קביעת סעודה לא נקבע לפי כמות המזון אלא לפי כוונתו של האוכל.(עץ ארז ב)
דעת הגאונים היא שמצוות אינן צריכות כוונה.(עץ ארז ד)
מי שטעה ולא אמר 'המלך הקדוש' בעשרת ימי תשובה אינו צריך לחזור, כפסק הגאונים וכגרסאות קדומות ולא כפסק השולחן ערוך.(עץ ארז ד)
במאמר ארוך קבע כי רבנו תם "לא שמע על 'צאת הכוכבים דרבנו תם'" והבנה שגויה של דבריו הולידה את המושג 'שתי שקיעות'.(עץ ארז ה')
איסור קבלת תרומות מנכרים כולל נוצרים, וקביעה כי הנצרות נחשבת עבודה זרה לכל דבר ועניין.(חסד לאומים חטאת)
פעילותו החינוכית והמחקרית בתחומי היהדות
הרב זיני יזם בטכניון תוכניות לימוד המאפשרות שילוב עיסוק הנדסי-מדעי בלימוד תורה.
מחקריו התורניים עוסקים בספרות הגאונים.
הוציא לאור את חידושי הרשב"ץ על מסכתות ראש השנה וקינים, ואת "מגן אבות" – פירוש הרשב"ץ על מסכת אבות במהדורה מדעית.
כמו כן הוציא לאור מחקרים בתולדות ההלכה ובעריכת התלמוד כגון "רבנן סבוראי וכללי ההלכה" (כרך א', כרך ב' בדפוס).
כן הוציא לאור מכתבי הרב אליהו בן אמוזג, תרגומים של פרופ' עמנואל לוינס, תרגומים של הרב יהודה ליאון אשכנזי (אליו היה מקורב) ועוד.
כן הוציא מחדש מהדורה ארץ ישראלית של הסידור "תפילת החדש" ומחזור לשלוש רגלים "מועדי ה' ".
הרב זיני דוגל בחיבור תורה למדע, וטוען שבאופן עקרוני לא יכולה להיות סתירה ביניהם.
הוא מתנגד לשיטתו של פרופסור נתן אביעזר בספרו "בראשית ברא", המשתמשת בהסברים מדעיים להוכחת נכונות התורה, שכן לדעתו הסברים אלו אינם נצרכים.
הרב זיני עוסק גם בפילוסופיה.
תרגם מחיבוריו של פרופ' עמנואל לוינס.
פרסם ארבעה מאמרים של לוינס בחוברת בשם "דברי עמנואל" ומביא בשיעוריו ממאמריו.
הרב ידוע בהשקפת עולם הרואה ביישוב ארץ ישראל אחד מיסודות היהדות, והשקפת עולם זו באה לידי ביטוי בעמדתו הפוליטית.
בנובמבר 1994, בזמן הוויכוחים הקשים בחברה הישראלית סביב הסכמי אוסלו, אמר בפינתו השבועית בערוץ 7: "כנראה יודע הקב"ה למה דרך הרשעים המנהלים כעת את המדינה צלחה, כי כנראה אנו ואתם לא עשינו את שהוא מצפה מאתנו...
בינתיים לאחראי העיקרי על התדרדרות המצב מר רבין נאמר בושה לחגך מחר וכל אלו שישמחו אתך, ויהי רצון שה' יציל אותנו מהר ממך ואז שלום רב יהיה לאוהבי שמו ותורתו".
בשנת 1997 פורסם במקומון "כלבו" שהרב זיני נחקר במשטרה בחשד של הסתה לרצח רבין.
הרב הגיש תביעת דיבה נגד העיתון.
השופט קיבל את עמדתו וקבע כי זהו מידע שקרי, אך פסק לו פיצוי בסך 1,000 ש"ח בלבד, לאור ציטוטים קיצוניים שהציגו הנתבעים לבית המשפט.
בספר "ברוך הגבר" פורסם מכתב מפרי עטו – שנכתב במקורו כחוות דעת, לפי בקשתו של הרב עידו אלבה, במסגרת טיעונים לבית המשפט – הקובע כי מאמרו של הרב אלבה "בירור הלכות הריגות גוי" הוא דיון תאורטי בלבד (המעמד המשפטי של מאמרו של אלבה הוכרע לבסוף בבית המשפט העליון).
במאמר שפורסם ב-12 באוגוסט 1995 בעיתון "עלה" כתב: "פקודת פינויי יישובים אזרחיים איננה רק פקודה בלתי חוקית אלא היא אף פקודת סיוע לאויב.
… כל פקודת פינוי תחשב כמילוי תפקיד האויב הרוצה בביצוע פעולה זו".
הרב זיני יצא כנגד התבטאויותיו של הרב שך ופסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף בעניין מסירת שטחים.
בספרו 'ארץ חמדתנו' הוא כותב שמהמקורות שהביא הרב יוסף אין הוכחה שמותר למסור שטחים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם מאמר שבו האשים את השמאל בישראל באחריות מוסרית לפיגוע, בכך שהעניק לגיטימציה למחבלים (אש"ף).
בעקבות המאמר הורה נשיא הטכניון כי עליו להוסיף בכל מאמר הבהרה לפיה "דברים אלה נכתבים על דעתי ולא דעת המוסד בו אני מועסק".
בעקבות מלחמת לבנון השנייה כתב:
בבחירות לכנסת העשרים השתתף בכנס תמיכה במפלגת הבית היהודי בשנת 2016 עם פתיחת המפקד במפלגה קרא לתלמידיו ולאנשי קהילתו להתפקד לבית היהודי.
במהלך מבצע צוק איתן טען כי במאבקים לאומיים אין חפים מפשע, וכי לכל אזרחי עזה שמסרבים להתפנות אחריות על פעולות חמאס.
הרב זייני הביע התנגדות לפסיקת בג"ץ שקבעה כי נשים יוכלו לגשת למבחני הרבנות, ואמר כי חל עליה דין ייהרג ואל יעבור.
עולמות באיחודם – (חוברות מס' 1–3): דת ומדע, אקטואליה ויהדות, יחסי חילונים-דתיים, יהדות וציונות
עולמות באיחודם – חוברת מס' 4: ענייני פסח בהלכה ובהגות
רבנן סבוראי וכללי ההלכה – מחקר תלמודי, חיפה תשנ"ב.
הספר הוא חלק מסדרת ספרים העוסקת בנושא שטרם יצאה לאור
עץ ארז סדרת ספרים ובה מאמרים בהלכה ובהגות:
כרך א': הלל בר"ח ובחוה"מ פסח, הלל ביחיד, איסור בשר בחלב, יהושע בן פרחיה
כרך ב': אפיקומן לאחר חצות, הסבה באישה, מי שאין לו אלא כזית ממצה שמורה, ספירת העומר, מרד בר-כוכבא.
שני כרכים אלה יצאו מחדש בתשע"ד עם הוספות.
כרך ג': מצוות ה'הסבה' בליל הסדר, מכירת החמץ, שבת וחנוכה.
כרך ד': על אמירת פיוטים באמצע התפילה, מנהג הכפרות, אבינו מלכנו וצדקתך בר"ה שחל בשבת, עמידה בתקיעות דמיושב, האם מצוות צריכות כוונה, סליחות תשובה ורחמים.
כרכים ג–ד יצאו שוב בתשע"ח, עם הוספות.
כרך ה', תשע"ד: בין השמשות דר"ת, זמן הדלקת נרות חנוכה, דין אכסנאי בנרות חנוכה, קדיש, נוסח על הניסים, פת הבאה בכיסנין, נשים עצלניות, פרשת עקדת יצחק, חידת החשמונאים ופשרה.
כרך ו', תש"פ: על הדלקת נרות שבת וקבלת שבת, תפילת הדרך וברכת הגומל, ברכה על ארבע כוסות, קריאת פרשת זכור ודיניה, קריאת התורה מדאורייתא או מדרבנן, מיחייב איניש לבסומי בפוריא, מאמרים בהגות בענייני פסח ופורים ועוד.
כרך ז', תשפ"ב: עניית ברוך הוא וברוך שמו בברכות.
למה אין אומרים הלל בפורים.
שעת תפילת מנחה הנכונה ואיסור אכילה בסמוך למנחה.
קידוש במקום סעודה וסעודה שלישית.
מאמר על ההשגחה בהלכה ואף בטעיותיה.
באור אגדה, ריש לקיש מציין מערות החכמים.
"על בורות מדעית ובורות פילוסופית" – תשובה לפרופ' נח הררי וספרו.
ארץ חמדתנו – ברור הלכתי לגבי איסור מסירת שטחי ארץ ישראל לשלטון גויים, חיפה תשנ"ד הדפסה מחודשת מספר שנים לאחר מכן
על השואה – הוצאת ישיבת "אור וישועה", הדפסה שנייה מתוקנת חיפה תשע"ב
ארזים א' – לפורים, חיפה תשע"ד
חסד לאומים חטאת – ברור הלכתי יסודי לגבי האיסור המוחלט על קבלת צדקה מנוכרים, חיפה תשע"ז
ישועת ה' – דיון הלכתי והגותי בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות, חיפה תשפ"א
הרב שמעון בר צמח דוראן, חידושי הרשב"ץ על מסכת ראש השנה ומסכת קינים, על פי כתבי יד עתיקים ודפוסים ראשונים
אוצר הגאונים מסכת עבודה זרה – הוצאת ישיבת "אור וישועה" ה'תשע"ו
אוצר הגאונים מסכת חולין – הוצאת ישיבת "אור וישועה" ח"א ה'תשפ"א, ח"ב ה'תשפ"ג
אוצר הגאונים מסכת נדה – הוצאת ישיבת "אור וישועה" התשפ"ג
הרב צמח בן שלמה דוראן, יכין ובועז, שאלות ותשובות, חלק א'
הרב שמעון בר צמח דוראן, מגן אבות, על מסכת אבות, ארז הוצאה לאור, ירושלים ה'תש"ס, מהדורה שנייה ה'תשע"ד.
הגדה של פסח עם פירוש מגיד דבריו ליעקב, לר' ישראל יעקב אלגאזי, הוצאת אור וישועה, חיפה ה'תש"ע
הרב אליהו בן אמוזג, מבוא לתורה שבעל פה, כרך א', ירושלים ה'תשס"ב
הרב אליהו בן אמוזג, [[אליהו בן-אמוזג#בשבילי המוסר / מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי|מוסר יהודי לעומת מוסר נוצרי]], הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה ה'תשס"ז
הרב אליהו בן אמוזג, "המסורת" (בצרפתית), הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה
הרב אליהו בן אמוזג, "ישראל והאנושות" (בצרפתית), הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה
הרב אליהו בן אמוזג, "מסורת והיא תורה שבעל פה", הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה ה'תש"ף
הרב אליהו בן אמוזג, "אימת מפגיע", הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה ה'תשפ"ה
הרב אליהו בן אמוזג, "אם למקרא"(בראשית, שמות-ויקרא), הוצאת ישיבת אור וישועה, חיפה
עמנואל לוינס, דברי עמנואל, ארבעה מאמרים מתוך "חרות קשה"
תרגומים של עמנואל לוינאס , שמונה מאמרים מתוך "חרות קשה", מהדורת אינטרנט
מחזור לשלש רגלים "מועדי ה'", מושתת על נוסח ליבורנו כמנהג הספרדים בארץ ישראל, בהוצאת ישיבת "אור וישועה", מהדורה שנייה – התשס"ז
"מרפא לנפש" תפילות הקשורות לסליחות, תיקונים, התרת נדרים ועוד, לפי נוסח ליבורנו
סידור "תפילת החדש", נוסח ליוורנו, מהדורת ארץ-ישראל כמנהג יהודי צפון-אפריקה ושאר קהילות הספרדים, על פי פסקי החיד"א, הרב אברהם אנקאווא והרב שלום משאש
סידור כיס "מנחת ערב" כולל מנחה, ערבית וברכת המזון.
זמירון אשירה לה', כולל קידוש, הבדלה, ברכת המזון ועוד
זמירון שיר ושבחה, כולל קידוש, הבדלה, ברכת המזון ועוד
רבי אליהו קפשאלי בן אלקנה (1490, הרקליון, כרתים - נפטר בסביבות 1550), היה החכם האחרון במשפחת קפשאלי, והנודע שבהם.
נותרו ממנו כתבים רבים; אחד מהם הוא 'סדר אליהו זוטא', שבו הוא מתאר את הלכי הרוח באזור בו חי לאורך מספר שנים.
רבי אליהו חתום גם על חלק מתקנות קנדיאה, ונמנה עם עורכי התקנות.
נולד בקנדיה שבאי כרתים לר' אלקנה, שהיה מתלמידי מהר"י מינץ בפדובה.
בכתביו לא נזכרה שנת הולדתו במפורש, אך מתוך כתביו ניתן לשער זאת: בספרו "סדר אליהו זוטא" נכתב על אירוח אנשים שגורשו מספרד על ידי אביו ושם כותב הרב קפשאלי: ; בהתייחס לכך שיצא ללמוד בפדובה בגיל 25, יוצא שנולד בשנת רמ"ה בערך.
בילדותו למד תורה מפי אביו, ואחר כך נשלח ללמוד בישיבת פדובה המפורסמת, אליה הגיע ביום כ"ז בכסלו ה'רס"ט.
מספר ימים לאחר הגעתו נפטר ראש הישיבה מהר"י מינץ, ובנו רבי אברהם מונה לכהן תחתיו.
את עיקר תורתו קיבל מפי רבי ישראל מפירושא (רבי ישראל ב"ר יחיאל אשכנזי), שהיה תלמיד חבר של מהר"י מינץ.
בשלב מסוים עבר לוונציה, שם המשיך ללמוד מפי רבי ישראל מפירושא, ומפי אחי אמו, רבי מנחם בן שמואל דלמדיגו.
בשנת רע"ד עזב את ונציה וחזר למקום הולדתו קנדיה, שם התמנה לראש הקהל.
בשנת רפ"ח מונה לכהן כרב הכולל של כל קהילות קנדיה, ותיקן תקנות חשובות.
הרב קשפאלי לא היה נוטל שכר עבור משרתו, והיה מחלק מכספו למטרות צדקה ולפדיון שבויים.
בשנת 1523 כתב קפשאלי את ספרו הגדול "סדר אליהו זוטא" בעת שהיה בהסגר עקב מגפת הדבר בעירו קנדיה.
הספר כולל עשרות סיפורים ואנקדוטות קצרות המבוססים על אירועים היסטוריים שהתרחשו בספרד, באיטליה ובאימפריה העותמאנית.
רבי אליהו קפשאלי היה בעל השכלה כללית רחבה, והוא החזיק ברשותו ספרייה גדולה וענפה בה היו בין השאר כתבי יד יהודיים נדירים.
במהלך השנים הכתבים התגלגלו, וכיום הם מצויים בספריית הוותיקן ברומא, ומהווים את אחד האוספים החשובים ביותר של כתבי יד יהודיים.
בין השאר מצוי שם כתב יד עתיק ומפורסם של הספרא עם ניקוד בבלי.
לרבי אליהו קפשאלי לא היו ילדים.
סדר אליהו זוטא (מהדירים: אריה שמואלביץ', מאיר בניהו, שלמה סימונסון), יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית והמכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב, תשל"ו.
אברהם שושנה, מאה שערים לרבינו אליהו ב"ר אלקנה קפשאלי, יוצא לאור לראשונה מכתב יד יחיד בצירוף הערות וביאורים, מבוא ומפתחות ותולדות.
נועם וחובלים - תשובה על חיבורו של רבי דוד ויטאל 'הצלת הרועה מיד הזאב' נדפסה על ידי מאיר בניהו בספר זאבים טורפים את בנימין, להגנה על רבי בנימין זאב מארטה (ה'בנימין זאב'), אוניברסיטת תל אביב, תש"נ.
רבי אליהו רגולר (1794, ה'תקנ"ד - 1849, י"ט בחשוון ה'תר"י), אשר נודע גם בכינויו רבי אליהו מקאליש, או קלישר היה רב ליטאי, פוסק הלכה ומקובל.
מתלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין, רבן של רגולה, סלובודקה, קאליש וערים נוספות, ומחבר הספר יד אליהו.
נולד בסוגינד שבזאמוט, לרבקה בת ר' דוד מראסיין ולר' יענקל ניישטאטער (נפטר בי"ט באייר ה'תקפ"ד), למדן שהתפרנס ככתבן וסופר בגרמנית ומנהל עסקיו של הגביר יצחק אייזיק מחיטוביץ.
בילדותו למד אצל אביו, שלימד אותו מלבד לימודי קודש גם גרמנית ומילים בלטינית.
מאז לא למד באופן מסודר אצל רב כלשהו, אלא בכוחות עצמו.
בגיל 13 התארס עם בת הנגיד רבי דוד גרדומר, סך הנדוניה שנתן חמיו לבתו היה מאה אדומים.
בהתערבות קרובי משפחתה ויתרה אשתו על סכום הנדוניה הגבוה, והם נישאו כעבור תקופה אך מצבם הכלכלי היה גרוע, דבר שאילץ אותו בהמשך לחפש כהונת רבנות בעיירות שונות.
ייתכן שבתקופה זו למד תורה מפי רבי אברהם אחי הגר"א.
בעת מגוריו אצל הוריו בסוגינד הכיר את רבי חיים מרדכי מרגליות מדובנה מחבר הספר "שערי תשובה" על השולחן ערוך, שהיה אז בימי זקנותו והתגורר בסוגינד כדי לנהל את עסקי החבלים והנוצות שלו בממל הסמוכה שהייתה תחת שלטון פרוסיה, כי חשש להתגורר בשטח פרוסיה.
הוא למד עם ר' חיים מרדכי והלה הכיר אותו לרב העיר הישיש רבי אליהו בן רבי אברהם אחי הגר"א, ואף עודד אותו לבוא בכתובים בדברי הלכה עם אחיו, רבי אפרים זלמן מרגליות.
בגיל 18 החל לשנן את התלמוד הבבלי כדי לזכור את לשונו בעל-פה, הוא למד מתחילה בקצב של שבעה דפים ביום ובהמשך עבר לקצב של תשעה דפים ביום, עליהם חזר פעמים רבות.
הוא השלים סדר לימודים זה בתוך שלוש שנים בגיל 21. מלבד לימודיו התורניים, אהב את דקדוק השפה העברית ולמד לשם כך גם בספרו של יהודה ליב בן-זאב "תלמוד לשון עברי", למרות הביקורת הרבנית על המחבר.
לאחר שהשלים את לימוד התלמוד על-פה, החל ללמוד קבלה, בעיקר מכתבי הרמ"ק וכתבי האר"י, ולאחר תקופה נסע לוולוז'ין כדי ללמוד מפי רבי חיים מוולוז'ין את שקיבל מרבו הגר"א בתחום זה.
ר' חיים קבע לו מספר שעות מדי יום ללימוד זה, אך רבי אליהו התרשם שהרב מוולוז'ין מדבר עמו על נושאים כלליים ואינו חותר ללמדו יותר מכפי שכבר ידע, מחשש לביטול זמנו של ר' חיים חזר רבי אליהו לביתו לאחר שבועות בודדים למרות הפצרות הרב מוולוז'ין שיישאר.
לדברי הרב יונתן אליאשברג אמר לו הרב קלישר בזקנותו כי במהלך חייו הבין חלק מהדברים שאמר לו ר' חיים באותם ימים והתחרט על שסירב לבקשותיו להישאר.
בעת שובו מוולוז'ין עשה תקופה קצרה בווילנה ויצר קשרים עם רבניה ולמדניה.
הוא חלה ונסע לצורך טיפול רפואי לברלין אליה הגיע דרך קניגסברג כשהוא מצויד בהמלצות מרבני וילנה וראשי הקהילה ביניהם ר' חיים נחמן פרנס שכתבו עליו שבחים מופלגים וכי הוא מגדולי ישראל בליטא, בעקבות המלצות אלו זכה לתמיכה של הקהילה היהודית בברלין ושהה בה מספר חודשים.
כשחזר לביתו מצא את מצב עסקיו של אביו ירוד, גם חמיו התרושש ולא יכול היה לתמוך בבתו ובחתנו, בהיעדר דמי הנדוניה נאלץ לחפש משרת רבנות.
רבנותו הראשונה (ה'תקפ"א) הייתה בעיר שאט הסמוכה לקיידאן, בה הקים ישיבה קטנה שבה לימד את תלמידיו הראשונים, הבולט שבהם היה לימים ר' שלום טוביה (ברוידא) רבה של שווינציאן.
בסוף אותה שנה עבר לכהן בעיר רגולה, על שמה התפרסם בכינויו ר' אלי' רגולר.
הוא שימש ברבנות רגולה עד שנת ה'תקפ"ד אז עבר לכהן כרבה של סלובודקה.
מיד עם הגיעו לסלובודקה החל להוציא לפועל את תוכניתו לייסד מרכז תורני גדול, הוא הקים את הישיבה הגדולה הראשונה בסלובודקה ובכך הפך את הפרבר הקובנאי לעיירה תורנית ששמרה על צורתה זו עד מלחמת העולם השנייה.
למרות טרדותיו בישיבה, נהג ללמוד גם בתקופתו בסלובודקה במשך 15 שעות רצופות מדי יום בבית הכנסת הגדול.
אף על פי שלא היה דרשן מטבעו, נאלץ כבר ברגולה לשאת דרשות כרב המקום וכך תרגל גם מקצוע זה.
משכורתו בסלובודקה לא הספיקה לפרנסת משפחתו והגביר מרקיל קדישסון, תושב המקום, השלים את הכנסתו.
רבי אליהו שלח ידו גם בעסקי ציבור, וייצג את הקהילה בעניינים שונים מול השלטונות.
במסגרת זו ביקש פעם להשתמש בידיעותיו המועטות בלטינית כדי לחבר איגרת ברכה מהקהילה היהודית לאדון הפיאודלי של סלובודקה באותם ימים, הגרף ויטגנשטיין, הוא כשל במשימה זו ונעזר בתלמידו בתקופה זו, אברהם מאפו, שחיבר עבורו איגרת ברכה כתובה היטב.
הוא כיהן כרבה של סלובודקה כמעט 16 שנים.
בשנת ה'ת"ר, בעת מפגש בלייפציג בין סוחרי קובנה וקאליש, שמעו האחרונים שחיפשו באותה עת רב לעירם על רבי אליהו, ופנו אליו בהצעת רבנות.
רבי אליהו עקר לקאליש והחל בה תקופת רבנות של עשר שנים.
עבודת הרבנות בקאליש הגדולה הותירה אותו עם זמן מועט מאוד ללימודיו ולכל אורך עשר שנותיו בעיר הביע את רצונו להתפטר ממשרת הרבנות.
בשנת ה'תר"ח התדרדר מצבו הבריאותי, הוא לקה במחלת קיבה ונאבק בה תקופה ממושכת.
לאחר שנתיים נואשו הרופאים מחייו, עם הגיעו לגיל חמישים ושש הפקיד בידי אנשי הקהילה מכתב התפטרות שבו הצהיר כי לא יקפיד על מי שימונה למלא את מקומו בחייו.
זמן קצר לאחר התפטרותו ממשרת הרבנות נפטר, בי"ט בחשוון ה'תר"י.
הוא הובא למנוחות למחרת בהלוויה גדולה ונקבר בבית העלמין המקומי לצד קברם של רבי אברהם אבלי גומבינר בעל "מגן אברהם" ורבי יהודה בן ניסן מחבר "בית יהודה", שכיהנו בעבר כרבני העיר קאליש.
רעייתו הרבנית נפטרה ארבעים וחמישה ימים אחריו.
את תולדותיו העלה על הכתב בן אחיו, הרב אריה לייב פרומקין, שהיה בן הרב שמואל, אחיו של ר' אליהו, בספר תולדות אליהו.
הרב אברהם מסטאוויסק, חיבר בעקבות פטירתו הספד משותף עליו ועל רבי עקיבא איגר, בשם "רשפי קשת".
רבי אליהו מאיר מראסיין, אחיו של רש"ט
רבי אברהם שמואל מאיישישוק - מחבר עמודי אש ורבה של ראסיין שבליטא
רבי גרשון תנחום ממינסק - מחבר אילנא דחיי
רבי מרדכי אליאשברג - מחבר תרומת יד ורבה של בויסק
רבי יעקב אליהו סג"ל מסלובודקה - התמנה כמחליפו ברבנות סלובודקה
רבי דוב מרדכי וישוביאנסקי - חתנו של ר' שמואל קלמר, אחיו של הרב מקאליש (נפטר בצעירותו בשנת ה'תר"ח)
רבי יהושע השיל לוין - מחבר עליות אליהו
רבי דוד רגנשברג - רבה של שאד, בן אחותו של הרב מקאליש
רבי מיכאל דוב ויינגוט - אב"ד פיעטרקוב ומחבר "אגודת אזוב מדברי"
רבי צבי ברי"ט הלברשטט - מו"צ בקובנה
רבי אליהו בר' זרחי - רבן של ציטוביאן ואקמיאן
רבי יצחק רבינוביץ' - אב"ד צ'נסטוחובה ומחבר "נדבות פי"
רבי נתן לוין - אב"ד ניקופול, נכד ר' רפאל מהמבורג
רבי אליהו השאיר אחריו ארבעה בנים וארבע בנות:
חסיה - נישאה לרב בנימין בינוש מרגליות מנבהרדק.
רבי דוד רבינוביץ - מהלוסק, היה העורך הראשון של כתבי אביו אך לא הוציאם לאור.
רבי יהושע רבינוביץ - גאב"ד קלצק ונעשוויז (תקע"ח-תרמ"ז).
רבי מרדכי צבי - מדובראווי שבפלך גרודנה.
רבי יעקב רגולר - מפרופויסק.
אסתר זלאטע - התגוררה בקוברין.
פעסא - נישאה לרב דוב בער הלוי לוויטין מפרופויסק, יוזם הדפסת כתביו והדפסת ספר תולדותיו "תולדות אליהו" בעריכת ר' אריה ליב פרומקין.
פרומה ליבא - נישא לנגיד ר' יוסף חיים ריפ מסלונים.
אחיו היו: ר' שמואל מקלם (קעלמר) אביו של ר' אריה ליב פרומקין, ויהונתן שנפטר בצעירותו.
ואחיותיו: פעסא אשת ר' שמואל חוואַדנר; עלקא מסלנט, שבנה ר' אליה ר' זעלעש התפרסם כצדיק; ופרומה, אמו של רבי דוד רגנשברג רבן של וינדוי, שאד ופאפעלאן.
- החיבור היחיד שיצא לאור מכתביו.
כולל שו"ת וחקירות הלכתיות, ובסופו "ספר הכללים" בענייני הש"ס בסדר הא"ב והגהותיו לביאור הגר"א לספרא דצניעותא.
נערך על ידי הרב יהונתן אליאשברג, רבה של וולקוביסק ובן תלמידו של הרב קלישר, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק.
הובא לבית הדפוס כחמישים שנים לאחר פטירתו, בוורשה תר"ס.
אליהו רוזנהיים (1 באוגוסט 1931 – 11 בספטמבר 2011) היה פסיכולוג קליני ישראלי ופרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
אליהו רוזנהיים נולד לישראל יצחק (בנו של הרב יעקב רוזנהיים) ורבקה רוזנהיים, בעיר פרנקפורט דמיין שבגרמניה.
ב-1936 עלה לישראל עם משפחתו, והם התיישבו בירושלים.
רוזנהיים היה מרצה בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, מדריך בתוכנית לפסיכותרפיה בחוג לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וכן הרצה במכללת "אורות ישראל".
בספריו עסק רוזנהיים בין השאר בחוויית האדם במהלך פסיכותרפיה, וכן בפסיכולוגיה בראי היהדות.
בין השאר עסק בניתוח כתבי חז"ל והבנת עמדותיהם בתחומים שונים בפסיכולוגיה.
"אדם נפגש עם עצמו: פסיכותרפיה: החוויה ותהליכיה", 1990, הוצאת שוקן
"תצא נפשי עליך: הפסיכולוגיה פוגשת ביהדות", 2001, הוצאת ידיעות אחרונות
"שיח מטופלים: חדר הפסיכולוג - מבט מבפנים", בשיתוף עם קלרה יוכטמן, 2005, הוצאת מודן (קישור לפרק מתוך הספר, באתר פסיכולוגיה עברית)
"פסיכולוגיה בהוויית היהדות", 2008, הוצאת מודן
"קריאות פסיכולוגיות במאמרי חכמים", 2009, הוצאת שוקן
אליהו קורן (Eliyahu Koren, 15 בינואר 1918 - 27 באפריל 2014) היה אלוף ישראל בקליעה למטרה באקדח במשך שנים רבות, בעל השיא הישראלי בתחום זה, מאמן נבחרת ישראל בקליעה למטרה, מחבר הספר "הקליעה הספורטיבית באקדח" (הוצאת ש.
סגל, 1968), שופט בינלאומי בקליעה למטרה ובשחיה ואחד ממייסדי קיבוץ מצובה שבגליל.
קורן נולד בשם וַלטר קורן, בפרוסיה המזרחית שבגרמניה, בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה, למשפחה יהודית מתבוללת, שחגגה למשל את חג המולד במקום את חנוכה.
אביו, ארנולד קורן, היה מנהל בית חרושת גרמני גדול לבגדי גברים, ובמקביל מחזאי.
האב שירת כחייל בצבא הקיסרות הגרמנית ונפצע בקרב טננברג, שהיה הקרב המכריע בניצחונה של גרמניה על האימפריה הרוסית באותה מלחמה.
האם, ארנה לבית גרויגר, הייתה ציירת אופנה ועיצבה את התלבושות למחזותיו של האב, וכך השניים נפגשו.
קורן היה הילד השלישי במשפחה ולפניו נולדו שתי אחיות.
קורן עלה לארץ ישראל כמעפיל, דרך נמל פיומה, שבאיטליה הפשיסטית, כיום רייקה שבקרואטיה, במסגרת "מכבי הצעיר" במרץ 1939. זה היה חלק מ"עליית הייקים" של 1932–1939. ספינתו הצליחה להוריד את מעפיליה בחסות החשיכה לחופי הרצליה.
אחרים מבני משפחתו ברחו מגרמניה הנאצית לארצות הברית.
האב, שסמך על עברו בצבא גרמניה, שיגן עליו, נשאר והוא והאם וכל שאר בני המשפחה שלא ברחו, נרצחו על ידי הנאצים באושוויץ ב-1943.
קורן היה עם עלותו לארץ, מספר חודשים, נוטר, עבר הכשרה בכנרות ואחר כך בחניתה תחתית וב-9 בפברואר 1940 היה בין מקימי הקיבוץ החדש מצובה, ליד חניתה, בגליל המערבי.
כעשרים צעירים אנשי "מכבי הצעיר", יוצאי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה, עלו על הקרקע במסגרת "חומה ומגדל" וביניהם הוא וגם חוה, לימים אשתו ואם שני ילדיו.
נפטר ב-27 באפריל 2014 בגיל 96 ונקבר בקיבוצו.
הותיר בן ובת, נכדים ונינים.
קורן היה ספורטאי עוד מילדותו (שחיה).
בקליעה למטרה הוא החל לעסוק רק מ-1954, בגיל 36, תחילה ברובה ואחר כך באקדח.
בהנהגתו הגיעה קבוצת "הפועל מצובה" וקלעים ספציפיים מקרבה, גברים ונשים כאחת, למקומות מכובדים באליפויות הארץ בקליעה למטרה בכל סוגי כלי הנשק, לרבות אלישבע כרמי אלופת הארץ לנשים, ועוד.
זכה באליפות הארץ לגברים בקליעה למטרה באקדח, לראשונה, בשנת 1960 ולאחר מכן החזיק בתואר זה במשך שנים רבות, כמעט ברציפות, עד לפרישתו.
זכה במקומות ראשונים באליפויות "הפועל" ובמקומות מכובדים ב"מכביה" והיה גם שיאן ישראל בתחום זה.
ב-1966 הגיע למקום ה-25 באליפות העולם בויסבאדן.
ב-1971 נשלח על ידי התאחדות הספורט הישראלית לקורס מאמנים בגרמניה, מתוך כוונה למנותו למאמן נבחרת ישראל בקליעה למטרה באולימפיאדת מינכן 1972. הוא סיים את הקורס בהצלחה, אבל בסופו של דבר הוחלט שמאמן הנבחרת קהת שור יישאר בתפקידו עד לאחר האולימפיאדה.
שור היה לאחד מאחד עשר הספורטאים הישראלים, שנרצחו על ידי ספטמבר השחור (ארגון טרור) באותה אולימפיאדה.
קורן ירש אותו בתפקיד מאמן נבחרת ישראל רק לאחר מכן ושימש כמאמן הנבחרת במשך עשר שנים (1972–1982).
אליהו קוֹרֵן (קוֹרְנְגוֹלְד) (23 ביולי 1907, נירנברג, גרמניה – 17 בפברואר 2001, ירושלים) היה טיפוגרף ישראלי, מעצב הגופן "קורן", מייסד הוצאת קורן ירושלים הידועה בעיקר בשל הוצאתו לאור של תנ"ך קורן.
קורן נולד בשנת 1907 בשם אליהו קורנגולד בעיר נירנברג שבגרמניה.
למד במגמת גרפיקה באקדמיה לאמנות בעירו.
ב-1933, שנת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, סיים את לימודיו ועלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל עבד בתל אביב בעיצוב ובגרפיקה, ולאחר מכן עבר לירושלים.
ב-1936 מונה למנהל המחלקה הגרפית של הקרן הקיימת לישראל.
בשנות ה-40 נבחר על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים כמעצב האות העברית החדשה שתיוחד לספר התנ"ך העברי הראשון שיודפס בארץ ישראל.
ב-1949 היה ממעצבי סמל העיר ירושלים.
בשנת 1957 סיים את תפקידו בקק"ל.
בשנת 1958 פרסם את הגרסה הראשונה לאות "קורן", אות שהתבססה על כתבי יד ספרדיים מגוונים.
אף שתוכנית הדפסת ספר התנ"ך בגופן שעיצב לא יצאה לפועל מטעמים טכניים, החליט קורן לממש כוונה זו בכוחות עצמו.
בשנת 1962 ייסד את הוצאת קורן ירושלים, שבה הופיע בדפוס תנ"ך קורן, ספר תנ"ך שהודפס באות שעיצב.
על שמו של אליהו קורן נקרא רחוב בירושלים.
נכדו הוא הרב זאב קרוב.
"האות כיסוד בעיצוב ספרי קודש", בתוך: משה שפיצר (עורך), אות היא לעולם: קובץ מאמרים מוקדש לעיצוב האות העברית, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – האגף לתרבות תורנית: האגודה לאמנות יהודית, תשמ"א 1981, עמ' 85–90.
הרעיון וההגשמה: הדפסת ספר התנ"ך – המהדורה היהודית הראשונה, ירושלים: קורן, תשנ"א 1991.
אליהו (אליק) שומרוני (שינדרמן) (חנוכה תרס"ט, 1908, סידרובטיץ, פלך קייב, האימפריה הרוסית – 3 באוגוסט 1954, טבריה) היה ממקימי הנח"ל, נוער חלוצי לוחם, חבר מפלגת מפא"י, חבר תנועת השומר הצעיר, ואיש משרד הביטחון.
שומרוני נולד בחנוכה שנת תרס"ט בפלך קייב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה).
שומרוני הוא בנו של ר' אהרון שינדרמן.
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו בעיירה הסמוכה מלין, שם התחנך חינוך מסורתי מפי מלמדים, שכלל לימודי תנ"ך, תלמוד ועברית.
ובשנת 1912 עברה המשפחה לעיר הפלך קייב.
בשנת 1922 החל ללמוד בגימנסיה העברית בקייב.
בקייב הצטרף שומרוני, שגדל בבית ציוני דתי, לתנועת "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" (שמאוחר יותר נפרדה מהשומר הצעיר ונקראה "נצ"ח"), בתחילה כחניך ולאחר מכן כמדריך.
בשנת 1925, בגיל 16, עלה שומרוני לארץ עם דודו יצחק שינדרמן (ב-1934 עלו גם הוריו עם אחת מאחיותיו).
בשל גילו הצעיר, לא הצטרף מיד לקיבוץ, אלא נשאר עם משפחתו.
בשנותיו הראשונות בארץ היה פעיל בתנועת "הנוער העובד", ובהקמת תנועת הנוער "הצופים העובדים".
בשנת 1927 הצטרף לחבריו מ"השומר הצעיר ס.ס.ס.ר", שהקימו בעמק הירדן את קיבוץ אפיקים.
בין השנים 1929 ל-1939 יצא ארבע פעמים לשליחות מטעם התנועה לחוץ-לארץ.
בין השנים 1945 ל-1947 ריכז במזכירות מפלגת פועלי ארץ-ישראל (מפא"י) את פעילות תנועות הנוער שהיו קשורות למפלגה ואת הפעילות של המשמרת הצעירה של המפלגה.
במהלך מלחמת העצמאות פנה ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, לשומרוני בבקשה להקים במשרד הביטחון את אגף הנוער והנח"ל.
שומרוני היה זה שהקים למעשה את הנח"ל (נוער חלוצי לוחם) כחיל המשלב אימונים צבאיים עם עבודה חקלאית וחינוך לחלוציות לפי מסורת הפלמ"ח, ותהליך ההקמה הרעיונית אף קדם לבקשה הרשמית של בן-גוריון משומרוני.
את תפקידו כראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון סיים שומרוני בשנת 1951. תשעה חודשים לאחר מכן התמנה להיות מזכיר קיבוצו, אפיקים.
שומרוני נפטר בשנת 1954, לאחר שנפצע קשה באסון מעגן.
הותיר אישה, וירה, ושלוש בנות.
חודשיים לפני אסון מעגן נישאה בתו הבכורה נורית לצבי (צביקה) כסה, בנו של ידידו יונה כסה (ששכל את אשתו צפורה באסון).
לאחר מותו חילק אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון את "פרס אליהו שומרוני", לעידוד כתיבת סיפורים ורשימות עיוניות בנושאי התיישבות וביטחון.
מגל וחרב : שיחות עם הנח"ל, תל אביב: מערכות, תשי"ג 1953.
אליק: אפיקי חיים: ממכתביו ורשימותיו של אליהו (אליק) שומרוני, תל אביב: איחוד הקבוצות והקיבוצים וקיבוץ אפיקים, תשי"ח 1957.
הרב אליהו קושלבסקי (ה'תרס"ט, 1909 – כ' באלול ה'תשנ"ב, 18 בספטמבר 1992) היה רבה של באר שבע, ולפני כן ראש ישיבה ורב בארצות הברית וממייסדי ישיבת חפץ חיים בניו יורק.
נולד בעיר מאלאט בליטא, לרב משה אהרן קושלבסקי ולריכל שהייתה ממשפחת הגאון מווילנה.
אחיו היה הרב אריה זאב גורביץ, לימים ראש ישיבת גייטסהד.
בהיותו פחות מבן שלוש עשרה נכנס ללמוד בישיבת סלובודקה, ונודע בכינוי "העילוי ממאלאט".
במוסד זה למד שנים רבות (ה'תרפ"ג–ה'תרצ"ד).
למד גם בישיבת רמיילס ובישיבת וילקומיר.
בשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בירושלים ובישיבת היכל התלמוד בתל אביב.
לאחר נישואיו, נסע בסוף שנות ה-30 לארצות הברית, שם כיהן כראש ישיבה על שם הרב שלמה קלוגר.
יחד עם הרב מנחם מנדל זקס, חתנו של החפץ חיים, הקים את ישיבת חפץ חיים בניו יורק.
החל משנת תש"י כיהן כרב קהילה בפטרסון, ניו ג'רזי.
בשנת תשי"ג (1953) שב לישראל כדי לייסד ולעמוד בראש "מתיבתא מרום ציון קריית נוער ירושלים" עבור עולים חדשים בשכונת בית וגן בירושלים, כסניף ארצישראלי של ישיבת תורה ודעת.
בשנת 1959 התמנה לרב הראשי של באר שבע ואב בית הדין בעיר.
בתקופת כהונתו הקים ופיתח מוסדות תורה ודת שם.
בשנת תשל"ט (1979), בהגיעו לגיל שבעים, פרש מתפקידו ועבר להתגורר בירושלים, שם נפטר בשנת תשנ"ב.
הרב צבי – ראש ישיבת היכל התורה בירושלים, וחתנו של הרב אריה זאב גורביץ.
פרופ' הרב אברהם פנחס - ממקימי היישוב מיתר.
הרב משה אהרון - מבני ברק.
בתו - אשת הרב דניאל פרבשטיין, ר"מ בישיבת נחלת הלויים בחיפה ובנו של הרב אברהם פרבשטיין.
בתו - אשת הרב ליפא רבינוביץ ממנצ'סטר.
נר למאור - הארות וחידושים בענייני הלכה, תשכ"ט
דבר שבמנין – על ספר המצוות לרמב"ם, תשמ"ג
אליהו (אלי) שָׁבִירוֹ (נולד ב-17 באוגוסט 1958) הוא איש ציבור ישראלי.
נולד בשנת 1958 בבאר שבע ושם גדל.
הוא שירת בחטיבת גולני כלוחם ומפקד.
בוגר קורס פו"מ (פיקוד ומטה).
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כמנהל אגף הביטחון בעיריית אריאל ולאחר מכן כרמ"ט (מנכ"ל) מועצה מקומית אורנית.
במקביל נבחר כחבר מועצת העיר אריאל ובהמשך לממלא מקום ראש העיר לשעבר, רון נחמן.
לאחר פטירתו של רון נחמן בינואר 2013, נבחר על ידי מועצת העיר כראש העיר בפועל עד לבחירות בשנת 2013 שבהן נבחר לראשות העיר.
בבחירות בשנת 2018 זכה למעט יותר מ-40% מהקולות והוכרז לזוכה.
אולם בית המשפט המקומי באריאל ביטל את הבחירות ב-3 קלפיות בעיר והערעורים על החלטה זאת נדחו ונערכו בחירות חוזרות לראשות העיר ב-3 קלפיות אלו שבסיומם הוכרז שבירו כזוכה בסיבוב הראשון עם 42.48% מהקולות.
אחד ממהלכיו הראשונים של שבירו היה להגדיל את תקציב החינוך של העיר.
זאת בכוונה לגרום לאחוזים נמוכים של נשירת תלמידים ולהפחתה של מעבר תלמידים לבתי ספר מחוץ לעיר.
במהלך כהונתו אחוזי הזכאות לבגרות עלו מ-62% ל-97.7%.
במהלך כהונתו אוכלוסיית העיר גדלה בלמעלה מ-20% והיא עומדת היום על למעלה מ-20,000 תושבים.
בתקופת כהונתו קיבלה העיר אריאל חמישה כוכבי יופי של הקריה לישראל יפה וכן פרס ניהול תקין מדי שנה.
במהלך כהונתו שולש מספר המפעלים באזור התעשייה אריאל מערב של העיר, בנוסף קידם שבירו תוכנית שתכפיל את שטחו של אזור התעשייה ואת כמות המפעלים שבו.
כמו כן, הרחיב את שיתוף הפעולה בין העיר לאוניברסיטת אריאל.
בתקופת כהונתו הצליח לגרום לחברת התרבות העירונית "גוונים" לצאת מהגירעון אשר הייתה בו, כמו כן הוא יזם הקמת מרכז צעירים בעיר אשר מספק שירותים לחיילים משוחררים וייעוץ בנושאי הורות ויזמות.
שבירו פעל להקמת קניון 'מגה אור' בכניסה המערבית לעיר, הקניון המספק שירותים לתושבי האזור.
ב-2020 הביא לפרישת עירו ממועצת יש"ע בשל המחלוקת עם הנהגת המועצה על היחס לתוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
באוגוסט 2023 הודיע על אי התמודדות לכהונה נוספת בבחירות הקרובות לרשות העיר.
לאחר בחירתו של יאיר שטבון לראשות העיר בבחירות 2024, שבירו סיים את תפקידו ב-31 במרץ 2024.
בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ומחזיק בתואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון שבבאר שבע.
שבירו הוא אלמן (נשוי בשנית) ויש לו שלושה ילדים ונכדה.
רבי אליהו קלצקין (קלאצקין; ברוסית: Елья Кляцкин; כ"ב באב תרי"ב, 8 באוגוסט 1852, אושפול, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – י"ז באייר תרצ"ב, 22 במאי 1932, ירושלים) היה רב ופוסק הלכה, רבה של לובלין ושל קהילות נוספות.
חיבר ספרים רבים, ספרי שו"ת ודרשות.
ארבעה מאחיו שימשו אף הם כרבנים בקהילות שונות: רבי ישראל איסר יעקב קלצקין שימש רבה של ליבנהוף, במחוז דווינסק שבפלך ויטבסק; רבי אברהם קלצקין היה רבה של ליוזנא; רבי שניאור זלמן קלצקין היה רבה של רוגצ'וב; ורבי משה צבי קלצקין, רבה של רומנוב.
שני אחים אחרים, דוד וראובן קלצקין, סירבו לשמש ברבנות ועסקו במסחר.
מסופר שאמו, שהייתה אף היא ממשפחה מיוחסת, שרפה את מגילת היוחסין שלה, כדי שבניה לא ייסמכו על ייחוסם אלא יקפידו להקדיש את כל זמנם ללימוד תורה.
בהיותו בן 13 כבר התפרסם כעילוי, בקי בכל הש"ס, וחיבר חיבור קצר שבו ביקש להסביר את מחלוקות התנאים והאמוראים בתלמוד, לפי שיטות סדורות, גם כשהנושא המעשי של המחלוקת אינו זהה.
זמן קצר אחר כך נישא לבתו בת ה-12 של נחמן יעקבסון משקלוב, אדם עשיר, קבלן של הממשלה, שהיה נכדו של רבי אהרן מסטרשלה, מה שהעניק יוקרה לשידוך בסביבה החסידית שבה חי באותה עת.
לפי המסופר, חותנו העמיד לו בביתו חדר לימוד מיוחד, והציב בפתחו שוער שימנע מאנשים להפריעו.
בתקופה זו בשקלוב ניהל קשרים תורניים עם רבה של העיר באותה תקופה, רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
בשנת תרל"ה (1875), כשהיה בן 23, עקר בעקבות חמיו לבירה פטרבורג, שם נפגש עם המלבי"ם ועשה עליו רושם רב.
הוא ביקש להמשיך ללמוד, ולאחר ששמע שישנם ספרים עבריים רבים בספרייה הקיסרית, הלך לבקר בה.