tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 במאי כאשר היו הבריטים כבר בשערי בגדאד, הוציא היטלר את "הנחיה מס' 30" ולפיה - "תנועת החירות הערבית היא, במזרח התיכון, בעלת בריתנו הטבעית נגד אנגליה.
בקשר לכך יש חשיבות מיוחדת להפחת מרד בעיראק.
מרידה כזאת תתפשט מעבר לגבולות עיראק ותחזק את הכוחות העוינים לאנגליה במזרח התיכון, תשבש את קווי התחבורה הבריטיים, ותרתק חילות אנגלים ונפח אניות אנגלי על חשבון זירות מלחמה אחרות.
מן הסיבות האלו החלטתי להמריץ את פיתוח הפעולות במזרח התיכון באמצעות מתן התמיכה לעיראק..." הנחיה זו הייתה בשלב זה, חסרת משמעות אך בעקבותיה הוקם כוח מיוחד F קצר הימים.
גרובה האמין כי גם לאחר נפילת חבניה, פלוג'ה ובגדאד, ימשיכו העיראקים להילחם בצפון המדינה.
ב-31 במאי יצא גרובה את בגדאד למוסול, ולאחר מכן חצה את הגבול לכיוון חלב.
הבריטים ארגנו כוח מוטס אד-הוק, בפיקודו של מייג'ור בשם גוץ', שקיבל את הכינוי "גוקול", שנועד לתפוס את גרובה, לו ייחסו הבריטים חשיבות רבה.
הכוח הגיע למוסול ב-3 ביוני ומצא כי גרובה כבר עזב את המקום.
לאחר מכן נכנס הכוח באופן בלתי חוקי לסוריה, ורדף אחר גרובה עד לעיירה קמישלי.
בסופו של דבר הצליח גרובה להערים על מחפשיו ולשוב לאירופה.
בברלין התקבל גרובה כגיבור, על אף שדחיפתו למעורבות גרמנית במלחמה הסתיימה בכישלון.
המשך הקריירה במשרד החוץ הגרמני
בפברואר 1942 מונה גרובה לאחראי על כל ענייני המזרח התיכון במשרד החוץ הגרמני.
בברלין שהו שני גולים, רשיד עאלי אל-כילאני, ואמין אל-חוסייני.
גרובה התבקש לשמש להם כחונך.
בתפקידו החדש נקלע גרובה לעימות עם האחראי על המזרח התיכון מטעם המפלגה הנאצית, גרופנפיהרר SS ארווין אטל.
שני גולים אלו היו במאבק כוח, כאשר הכירה גרמניה הנאצית באל-כילאני כ"שליטה האמיתי של עיראק" דרש המופתי כי יכירו בו כשליט המזרח התיכון כולו.
גרובה נקלע, שלא בטובתו, למאבק כוחות.
ריבנטרופ הורה על העברת גרובה מתפקידו בדצמבר 1942. גרובה נשלח למחלקת הארכיון של משרד החוץ בפריז בהוראה שלא לעסוק יותר בענייני המזרח התיכון.
באוקטובר 1943 הגיש גרובה את התפטרותו.
עד סוף המלחמה שימש בתפקיד האחראי על הייצור הממשלתי בממשלת סכסוניה.
לאחר המלחמה נענה גרובה למודעה בעיתון שחיפשה משפטנים בעלי עבר נקי שישמשו כתובעים.
גרובה, שלא היה חבר במפלגה הנאצית, סבר כי עברו מכשיר אותו לתפקיד, וזמן מה שימש בתפקיד התובע המקומי בעיירה מיינינגן שבגרמניה המזרחית בשטח הכיבוש הסובייטי.
משרה זו משכה אליו את תשומת לב הסובייטים, שעצרו אותו באשמת ריגול ושלחו אותו לרוסיה.
גרובה הוחזק מספר שנים, ביחד עם קבוצה של בכירים לשעבר במשרד החוץ הגרמני, במחנה מיוחד ליד ליובלינו סמוך למוסקבה לאחר מכן השתמשו בו הרוסים כמזרחן ומתורגמן.
ב-1951 הגיע לוועידה אסלאמית בקראצ'י כשהוא מלווה במשלחת רוסית, ואף נפגש שם עם המופתי, אויבו משכבר הימים.
ב-1955 התירו לו הרוסים לשוב לגרמניה, והוא התיישב בשטוטגרט שבדרום מערב גרמניה.
זמן מה היה פעיל בכתיבת ספרים ומאמרים בנושאי המזרח התיכון, זיכרונות מימי המלחמה, ואף שימש כיועץ לא רשמי לממשלת מערב גרמניה.
כן המשיך וביקר מספר פעמים בערב הסעודית, בעיראק, סוריה ולבנון.
במחשבים, המושג פריסת תוכנה מתייחס לכלל הפעולות שהופכות מערכת תוכנה זמינה לשימוש.
התהליך הכללי של פריסת תוכנה מורכב מכמה פעילויות מקושרות עם מעברים אפשריים ביניהן.
פעילויות אלו יכולות להתרחש באתר המפתח או באתר הצרכן, או בשניהם.
כיוון שכל מערכת תוכנה היא ייחודית, קשה להגדיר את התהליכים או הפרוצדורות המדויקים שבמסגרת כל פעילות.
לפיכך, יש לפרש את המושג "דיפלויימנט" כתהליך כללי אשר יש להתאים אותו לדרישות או לאפיונים ספציפיים.
תיאור קצר של כל פעילות יוצג בהמשך.
הוצאה לאור (release)פעילות ההוצאה לאור נובעת מתהליך הפיתוח לאחר שזה הסתיים.
פעילות זו כוללת את כל הפעולות הנדרשות להכנת המערכת להרכבה (assembly) והעברתה לאתר הצרכן.
פעילות זו צריכה לקבוע את המשאבים הנדרשים כדי לפעול באתר הצרכן, ואיסוף של מידע הנדרש לביצוע הפעילויות הבאות של תהליך הפריסה.
התקנה והפעלה (install and activate) הפעלה היא הפעילות של אתחול רכיב ההרצה של התוכנה.
במערכות פשוטות פעילות זו כוללת ביצוע של צורה כלשהי של פקודה לתחילת ריצה.
במערכות מורכבות פעילות זו אמורה להביא את כל המערכות התומכות למצב של מוכנות לשימוש.
בפריסות תוכנה גדולות, גרסת העבודה (working copy) של תוכנה יכולה להיות מותקנת על שרת הייצור (production) בסביבת הייצור.
גרסאות אחרות של התוכנה הנפרסת יכולות להיות מותקנות בסביבת בדיקות, סביבת פיתוח ובסביבת התאוששות מאסון.
הפסקת ריצה (deactivation) הפסקת ריצה היא הפעולה ההפוכה להפעלה, והיא מתייחסת לכיבוי כל הרכיבים הפועלים של מערכת.
לעיתים קרובות הפסקת ריצה נדרשת לצורך ביצוע של פעילויות פריסה אחרות.
לדוגמה, ייתכן שיש להפסיק את הריצה של מערכת תוכנה לפני שניתן יהיה לבצע עדכון.
הפסקת השירות של מערכות שאינן נמצאות בשימוש לעיתים קרובות או כאלה שהתיישנו נקראת באנגלית application retirement או application decommissioning ("יציאה לגמלאות" של היישום).
עדכון (update) תהליך העדכון מחליף גרסאות קודמות של כל מערכת התוכנה או של חלקים ממנה בגרסאות חדשות יותר.
התאמה (adaptation) פעילות ההתאמה היא גם כן תהליך לשינוי מערכת תוכנה שכבר הותקנה קודם.
פעילות זו שונה מתהליך העדכון בכך שהתאמות מתבצעות בתגובה לאירועים כדוגמת שינויים באתר הלקוח, בעוד שעדכון מתבצע בדרך כלל אצל יצרן התוכנה המרוחק.
מנגנונים מובנים (built in) קיימות מערכות תוכנה עם מנגנונים מובְנים להתקנת עדכונים.
האוטומציה של תהליכים אלה יכולה לנוע בין התקנה אוטומטית לגמרי להתקנות המותחלות על ידי המשתמש ונשלטות על ידו.
Norton Internet Security היא דוגמה למערכת תוכנה עם שיטה חצי-אוטומטית להתקנת עדכונים עבור הגדרות האנטיוירוס שלה ולרכיבים אחרים של המערכת.
מוצרי תוכנה אחרים מספקים מנגנוני תשאול על מנת לקבוע מתי קיימים עדכונים חדשים.
מעקב אחר גרסאות (version tracking) מעקב אחר גרסאות עוזר למשתמש למצוא ולהתקין עדכונים.
לצורך כך קיימות מערכות שונות למעקב אחר גרסאות אשר מודיעות למשתמש כי קיימים עדכונים לתוכנה שמותקנת אצלו.
הסרה (uninstall)הסרת תוכנה היא הפעולה ההפוכה להתקנה.
פעולה זו מסירה את המערכת שאיננה נדרשת יותר.
היא גם כוללת כמה פעולות של תצורה מחדש של מערכות תוכנה אחרות על מנת להסיר את הקבצים והתלויות של המערכת שמסירים.
הוצאה משימוש (retire) בסופו של דבר, מערכת תוכנה מסומנת כמיושנת (obsolete) ונפסקת התמיכה של היצרנים בה.
זהו הסוף של מחזור החיים של מוצר התוכנה.
המורכבות והשונות של מוצרי תוכנה הצריכה יצירת תפקידים מיוחדים לתיאום והינדוס של תהליכי הפריסה.
במערכות המיועדות למחשבים אישיים, לעיתים קרובות משתמש הקצה הוא גם "פורס התוכנה" כאשר הוא מתקין את חבילת התוכנה על המחשב שלו.
עבור תוכנות enterprise, קיימים תפקידים רבים נוספים.
בנוסף לכך, התפקידים המעורבים בתהליך זה בדרך כלל משתנים עם התקדמות היישום מסביבות בדיקה (pre-production) לסביבות ייצור (production).
בין בעלי התפקידים בהקשר זה הם: מפתחי תוכנה, system administrator, database administrator, מתאמי דיפלויימנט , מנהלי תפעול , ועוד.
פריפורט היא עיר, מחוז ואזור סחר חופשי באי גרנד בהאמה שבאיי בהאמה.
ב-1955 הוענק שטח של ביצות וצמחייה נמוכה בהיקף של 202 קמ"ר על ידי ממשלת איי בהאמה לוואלס גרובס, יזם ממדינת וירג'יניה שבארצות הברית, כדי שיפתח את האזור.
פריפורט התפתחה להיות לעיר השנייה בגודלה באיי בהאמה.
את העיר משרת נמל תעופה בינלאומי.
רשות הנמלים של גרנד בהאמה מפעילה בעיר אזור סחר חופשי, שהוקם ב-1955 על פי הסכמה של הממשלה שהעסקים באזור לא ישלמו מיסים עד ל-1980 ומאוחר יותר הוארך תוקפו של הסכם זה עד שנת 2054. בהמשך הורחב השטח שהוענק ל-526 קמ"ר.
האקלים בעיר הוא אקלים טרופי.
ענף התיירות, שבשיאו היה בהיקף של מיליון תיירים בשנה, דעך קצת מאז 2004 עקב השפעתן של שתי סופות טרופיות שהכו את האי.
כמה אוניות תענוגות עוגנות באי מדי שבוע.
פריפלזמה הוא חומר מרוכז המזכיר בהרכבו ג'ל ומכיל תערובת של יונים וחלבונים הנחוצים לחיידקים על מנת לבצע מגוון פעילויות מטבוליות וכן לשמור על לחץ אוסמוטי תקין.
חומר זה מצוי בתוך חלל הקרוי חלל פריפלזמי (Periplasmic space) אשר "כלוא" בין קרום התא לקרום החיצוני בחיידקים גראם-שליליים ובין קרום התא לדופן הפפטידוגליקנית בחיידקים גראם-חיוביים.
גודל החלל הפריפלזמי (וכפועל יוצא גם כמות הפריפלזמה) אינו זהה בקרב חיידקים גראם-שליליים וחיוביים; גודל החלל הפריפלזמי בחיידקים גראם-שליליים גדול בהרבה מזה של חיידקים גראם-חיוביים ועשוי לתפוס עד 40% מנפח התא החיידקי.
הפריפלזמה מורכבת מתערובת של אנזימים, יונים וחלבונים תפקודיים אחרים שנחוצים לחיידקים על מנת לבצע מגוון פעילויות מטבוליות חיוניות.
תערובת הפריפלזמה מכילה שלל אנזימים ליטיים שתפקידם לבצע מטבוליזם למקרומולקולות שונות (פרוטאזות, פוספטאזות, נוקלאזות, ליפאזות, וכיוצ"ב).
אנזימים נוספים שנמצאים בפריפלזמה נוטלים תפקיד בשרשרת מעבר האלקטרונים בתהליך של זרחון חמצוני, בתהליך סינתזת הדופן הפפטידוגליקנית, בשינוע מטבוליטים בין הקרום החיצוני/דופן לקרום התא (סוכרים, חומצות אמינו, ויטמינים) וכן בשמירה ועזרה בקיפול יעיל של חלבונים חיידקיים (שפרונים).
בחיידקים פתוגניים מאוחסן חלק גדול מהאנזימים הליטיים (קולגנאזות, פרוטאזות, היאלורונידאזות), הטוקסינים והאנזימים שמקנים עמידות לאנטיביוטיקות (בטא לקטמאזות) בפריפלזמה.
גנרל פריץ-הוברט גרזר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גרזר נולד ב-3 בינואר 1888 בפרנקפורט על האודר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס גרזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-29 בספטמבר 1915 נפצע גרזר באורח קשה בראשו, ולאחר החלמתו מילא תפקידי מטה שונים בדיוויזיה ה-41, בקבוצת ארמיות הארכידוכס קרל, הקורפוס ה-3, ודיוויזיית המילואים ה-1. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1920 השתחרר גרזר מהצבא, וקנה לו אחוזה ברפן.
בשנת 1927 מונה גרזר לראש מחלקת מנועים בAG.
בשנת 1932 התגייס גרזר שוב לצבא ומונה למפקד מחוז הורנברג המערבי, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד המחוז הצבאי פרנקפורט על האודר.
ב-1 במאי 1934 הועלה גרזר לדרגת מיור, והועבר לרגימנט הרגלים ה-8. בין יולי לספטמבר 1934 השתתף בקורס הכשרה לקצינים, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הרגלים ה-8. ב-1 באפריל 1936 הועלה גרזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-29.
עם פרוץ המלחמה היה גרזר מפקד רגימנט הרגלים ה-29, ולחם עמו במערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-3 במסגרת הקורפוס ה-2. במהלך המערכה על צרפת לחם גרזר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-3 במסגרת הקורפוס ה-3, וקיבל על פעולותיו ב-19 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם גרזר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-56, וב-11 ביולי 1941 נפצע קשה ורגלו השמאלית נקטעה.
לאחר תקופת החלמה ארוכה שבמהלכה הועלה גרזר לדרגת גנרל מיור, ב-1 באוקטובר 1941, מונה גרזר ב-1 במרץ 1943 למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, שהפכה ב-23 ביוני 1943 לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3. ב-15 במאי 1943 הועלה גרזר לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 ביוני 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-27 ביוני 1944 מונה גרזר למפקד קורפוס הפאנצר ה-24, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-20 באוגוסט 1944 מונה גרזר למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה.
ב-1 בספטמבר 1944 הועלה גרזר לדרגת גנרל חיל השריון, וב-21 בספטמבר 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עימה במהלך מבצע ויסלה-אודר ובמהלך הקרב על ברלין.
ב-8 במאי 1945 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאותו יום נפל בשבי בעלות הברית.
גרזר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר גרזר בגטינגן, עד למותו ב-4 בנובמבר 1960.
פֶּרִיפְּלוּס הוא יומן או מדריך מסע ימי, שערכו קברניטים מהעת העתיקה, אשר שנועד להדריך ספנים אחרים בתוואי הדרך.
זאת לעומת מדריך מסע יבשתי, שנקרא בלטינית "איטינראריום" וכלל רשימות יישובים ותחנות דרך.
בעת העתיקה לא היו מפות ימיות או מפות שהיה אפשר לנווט בעזרתן, ולכן קברניטים היו נוהגים לתעד את המראות שראו במהלך מסעם, כולל נקודות ראויות לעגינה.
התיאור כלל נקודות ציון בולטות שיכולות לעזור בניווט, וכן תיאור של זרמים חזקים.
המסמך הקדום ביותר שניתן לסווגו כפריפלוס הוא מגילת ון אמון, אם כי חלק מדריך המסע הימי שבו מצומצם.
המקור המתועד הידוע הראשון של פריפלוס מלא הוא "תיאור הקפת הארץ" של הקטאיוס ממילטוס, המצוטט אצל הרודוטוס ואצל סטפנוס מביזנטיון.
דוגמאות לספרי הדרכה נוספים הם הפריפלוס של חנון הספן, הפריפלוס של פסאודו-סקילקס, "אודות האוקיינוס" של פיתאס, "אודות הנמלים" של טימוסתנס, וכן פריפלוס בתוך ההמנון ההומרי לאפולו, שם מתארים הספנים הכרתיים שמוצאם מקנוסוס מה ראו בהפלגתם.
מדריכים דומים היו גם אצל ספנים פרסים, שם נקרא המדריך رهنامه (Rahnāmag או Rahnāmeh).
פריץ ברכט היה קצין אס אה נאצי, ראש סניף המפלגה הנאצית בשלזיה תחתית וכיהן למעשה כמושל שלזיה תחתית משנת 1941 עד להתאבדותו בשנת 1945.
ברכט נולד בהיידן, סמוך לדטמולד, גרמניה.
לאחר השלמת לימודיו כגנן הוא התגייס לשירות צבאי בשנת 1917 והוצב בחזית עד לסוף מלחמת העולם הראשונה משנשבה בידי הצבא הבריטי ושוחרר בשנת 1919.
ב-1 באפריל 1927 הוא התפקד למפלגה הנאצית ומונה לראש סניף המפלגה במחוז סורלנד בנובמבר 1928. הוא החזיק בתפקידו דומה גם באלטנה במרץ 1931.
בשנת 1935 התמנה לממלא מקום ראש סניף המפלגה בשלזיה תחתית ולאחר שראש הסניף הקודם, יוזף ואגנר, הודח בנובמבר 1941, ברכט מונה להחליפו .
כאשר שלזיה פוצלה לשלזיה תחתית ושלזיה עילית ברכט מונה למושל הראשונה.
מפברואר 1941 הוא היה למושל הכל-יכול של שלזיה תחתית ובנובמבר 1942 הוא מונה לתפקיד קומיסר ההגנה של הרייך במחוז שלזיה תחתית.
בשנת 1944 הוא קודם לדרגת אס אה אוברגרופנפיהרר ובתחום אחריותו היה גם מחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ברכט ורעייתו התאבדו בבאד קודובה, פולין, בנטילת גלולות ציאניד.
גנרל חיל התותחנים פריץ ברנד (בגרמנית Fritz Brand; 22 באפריל 1889 – 26 בנובמבר 1967) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה במלחמת העולם השנייה.
ברנד נולד בברלין, הקיסרות הגרמנית.
ב-1 באוקטובר 1907 הצטרף כצוער לצבא הפרוסי, שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא סופח לרגימנט התותחנים ה-40, וב-27 בינואר 1909 הועלה לדרגת לוטננט.
הוא לחם בשורות הרגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
מאביב 1915 הוא שימש כשליש של הרגימנט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
בסוף 1916 הוא החל את הקריירה שלו במטכ"ל, ובשנים הקרובות מילא תפקידי מטה שונים.
בנוסף לשני צלבי ברזל הוא קיבל גם מדליות רבות אחרות.
לאחר המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ובאביב 1920 צורף למטכ"ל של הבריגדה ה-20, ולאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-1 בקניגסברג.
במשך מספר שנים הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, וב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסטלויטננט, וב-1 באוקטובר 1933 קיבל פיקוד על רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ופיקד עליו עד 30 בספטמבר 1934. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא קיבל פיקוד על רגימנט הארטילריה ה-12 (שוורין), ופיקד עליו עד 12 באוקטובר 1937. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בתחילת פברואר 1938, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש, הועבר ל-OKH ומונה למפקח של בתי הספר הצבאיים.
ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
ב-26 בספטמבר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הסער ה-78, שהייתה חלק מהקורפוס ה-25 שהיה חלק מהארמייה השביעית שהוצבה בחזית המערב.
וב-1 באוקטובר של אותה שנה הפסיק לפקד על הדיוויזיה והוחזר למטה הכללי.
ב-1 באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
ב-23 בספטמבר 1943 הוענק לו צלב הכסף הגרמני.
ב-1 באוקטובר 1944 הועבר לכוחות העתודה, וב-31 במרץ 1945 פרש מהכוחות המזוינים.
לאחר פרישתו חי ברנד בוויילהיים שבמערב גרמניה עד מותו ב-26 בנובמבר 1967 בגיל 78.
גנרל פריץ ביירליין (; 14 בינואר 1899 – 30 בינואר 1970) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביירליין נולד ב-14 בינואר 1899 בווירצבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1917 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס ביירליין לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-9. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף ביירליין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1938 הועלה לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בדיוויזיית הפאנצר ה-3.
עם פרוץ המלחמה מונה ביירליין לראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-10, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט.
במהלך מבצע ברברוסה היה ביירליין ראש מטה ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן מונה לראש מטה קורפוס אפריקה.
ב-5 באוקטובר 1941 קיבל ביירליין על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך קרב אל עלמיין השני פיקד ביירליין למשך שבועיים על קורפוס אפריקה.
ב-6 ביולי 1943 קיבל ביירליין תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-25 באוקטובר 1943 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השמינית.
ב-10 בינואר 1944 מונה ביירליין למפקד דיוויזיית פאנצר להר, ונשלח עימה לדרום צרפת בתחילת 1944, ולאחר מכן הועבר עימה להונגריה לאימונים נוספים, שם קלטה הדיוויזיה לתוכה את רגימנט הפאנצרגרנדיר (חי"ר משוריין) ה-901. במאי חזרה הדיוויזיה לצפון צרפת, בהמתנה לפלישה הצפויה של בעלות הברית.
ב-20 ביולי 1944 קיבל ביירליין תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר נשלחה הדיוויזיה בפיקודו לרענון ומילוי שורותיה, ובנובמבר הועברה לחבל הסאאר, שם סייעה לקבוצת ארמיות G שהייתה נתונה למתקפות כבדות מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
לאחר כישלון המערכה בארדנים, שם ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, פאנצר להר נלחמה בהולנד כנגד ההתקדמות של קבוצת הארמיות ה-21. ב-24 במרץ 1945 מונה ביירליין למפקד הקורפוס ה-53, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
ב-2 באפריל 1947 שוחרר ביירליין מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר בירליין בווירצבורג, וכתב ספרי היסטוריה צבאית.
פריפְטרוס סוג של מקדש יווני או רומאי בעל פורטיקו (מבנה כניסה נישא על עמודים) ומוקף באכסדרה של עמודים.
האכסדרה מקיפה את המבנה המלבני המרכזי (הנאוס) מכל ארבעת צדדיו.
המונח משמש לעיתים גם במובן הפשוט של היקף המבנה (בדרך כלל מבנה מקדש קלאסי) כאשר המבנה מוקף בעמודים ולרוב עבור מבנים מהסדר הדורי.
מקדשים יוונים היו כמעט בלי יוצאים מן הכלל מסוג פריפטרוס – כמו הפרתנון באתונה או מקדש אפולו בפאיסטום.
הרומאים העדיפו מקדשים מסוג פסאודו־פריפטרוס בהם העמודים ההיקפיים (מלבד בפורטיקו – מבנה הכניסה) טמונים בחלקם בתוך הקירות ולא עומדים חופשי כמו במבנה פריפטרוס.
כך למשל במקדש פורטונוס ברומא.
פריסקו היא עיר בטקסס, ארצות הברית, אשר ממוקמת כ-40 ק"מ מזרחית לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת'.
בשנת 2018 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-173,884 תושבים.
במהלך המאה ה-19 החלו מתיישבים אמריקאים רבים להתיישב באזור ופיתחו בו את מערכת הרכבות.
בשנת 1860 הוקמה בסביבת פריסקו תחנת דואר.
בשנת 1902 קושרה העיר לקו הרכבות מסנט לואיס לסן פרנסיסקו.
בשנת 1978 צולמה העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה דאלאס בעיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התאפיינה אוכלוסיית העיר בשיעורי צמיחה מהגבוהים בארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר כ-116,989 תושבים בכ-39,901 משקי בית.
החלוקה הגזעית היא: 75% לבנים, 10% אסייתים, 8.1 אפרו-אמריקאים, 0.5% אינדיאנים, 3.3% מגזעים אחרים ו-3.1% משני גזעים או יותר.
הגיל החציוני היה 33.9 שנים.
כ-2.2% מהמשפחות ו-5.8% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
פריסקו נמצאים מספר מטות של קבוצות ספורט בכירות במטרופולין דאלאס-פורט וורת', וכן כמה קבוצות פועלות בפריסקו עצמה, כמו הטקסס לג'נדס המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומועדון הכדורגל דאלאס מה-MLS שלמרות שמו פועל באצטדיון טויוטה בפריסקו.
פריפריה חברתית הוא מונח המתאר יישובים חלשים מבחינה סוציו-אקונומית שאינם חלק מהפריפריה הגאוגרפית.
היא נוגעת בעיקר לקבוצות שאינן חלק מהרוב החזק, כלומר: מעוטי יכולת, מיעוטים וחלק מאוכלוסיות העולים.
הפריפריה החברתית בישראל מונה 124 רשויות מוניציפליות, מתוכם 16 ערים, 19 מועצות מקומיות, 5 מועצות אזוריות.
נוסף עליהן ב-22 ערים ישנן שכונות המוכרות כפריפריה חברתית.
סך הכל מתגוררים באזורים אלה כ-31% מכלל האוכלוסייה בישראל.
בנובמבר 2015 נתקבלה החלטת ממשלה מס' 631 בה הוחלט על הקמת אגף הפריפריה החברתית במשרד לפיתוח הנגב והגליל.
האגף מקצה משאבים ייחודיים ליישובי הפריפריה החברתית לצורך קידומם.
הגדרת יישוב כפריפריה החברתית נקבעת לפי דירוגו במדד החברתי-כלכלי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומבוסס על ארבע קטגוריות של משתנים: דמוגרפיה, השכלה וחינוך, תעסוקה ורמת חיים.
רשויות מקומיות המצויות בפריפריה הגאוגרפית, סובלות מרמת נגישות ואיכות שירותים נמוכה מכוח ריחוקן ובידודן היחסי ממרכזי תעסוקה, מסחר ותרבות.
עם זאת, גם באזורים שאינם פריפריאליים גאוגרפית, קיימות רשויות וריכוזי אוכלוסייה, הסובלים מקשיים חברתיים או כלכליים.
בבסיס ההחלטה להגדרת פריפריה חברתית עומדת התפישה שלפיה 'פריפריאליות' היא שאלה של נגישות לשירותים, למוקדי בריאות, השכלה, תרבות, תעסוקה, מסחר וכיוצא בזה, והיכולת של התושבים לנצלם באופן אפקטיבי.
שירותים אלה משפיעים באופן מהותי ויומיומי על רמת החיים.
הנגישות אינה מתמצתת רק במרחק פיזי, אלא גם ביכולת לגשר על המרחק, הן ברמה התשתיתית-אזורית-חברתית והן ברמת הפרט ואמצעיו.
הגדרת אזורי הפריפריה החברתית מתבססת על שיקולים חברתיים-כלכליים המבטאים את היכולת למצות את פוטנציאל הנגישות לאותם השירותים.
פריפריה חברתית מתקיימת גם בתוך ריכוזי אוכלוסייה במרכז הארץ, בתחומן של רשויות מקומיות שהדירוג החברתי-כלכלי הכללי של תושביהן גבוה, והיא קיימת בתוך שכונות או אזורים ספציפיים בהן.
במרבית מאותם אזורים הוקמו תשתיות פיזיות-ציבוריות דוגמת ביוב, ניקוז, תאורה וכבישים, באיכות ירודה ולעיתים באופן חלקי בלבד.
קשיי נגישות לבתים והיעדר תשתית תחבורתית לשכונות ובתוכן, יצרו נתק וריחוק ביניהן לבין המרכזים העירוניים שאליהן השתייכו.
כמו כן, ברבות מאזורים אלו מופעלים שירותים חברתיים-קהילתיים ברמה נמוכה, במגוון מצומצם ואף במבנים שאינם מותאמים להם.
שירותי המסחר מוקמים במבנים רעועים ובגנים ציבוריים, ומגרשי משחק לילדים אינם בנמצא.
בנוסף, התבססותם הכלכלית של חלק מתושבי השכונות והעתקת מקום מגוריהם לאזורי מגורים איכותיים יותר יצרו תהליך של 'הגירה שלילית', והדירות המתפנות אוכלסו במשפחות חלשות, דבר שהנכיח את המצב הקיים.
פערים בפריפריה החברתית בתחומי הבריאות והחינוך
המתאם בין מצב הבריאות לבין פערים חברתיים-כלכליים מוכר ומדווח בספרות המקצועית בעולם ובישראל.
בישראל נמצא כי קיימים פערים בין שלוש הרמות של המעמד החברתי-כלכלי באוכלוסייה.
נמצא כי תושבי יישובים בעלי מעמד סוציו כלכלי גבוה נמצאים במצב בריאותי טוב יותר ביחס לשכבות הנמוכות יותר.
שיעור הסובלים מהשמנה נמוך יותר, שיעור העוסקים בפעילות גופנית גבוה יותר, פחות סובלים מבעיות שינה, ממוגבלויות גופניות ומבקרים פחות אצל רופא המשפחה.
ממצא על מצב בריאותי דומה של יהודים וערבים הנמצאים באשכול חברתי כלכלי נמוך (1–4), נגזר מהשוואה בין האוכלוסיות באותו האשכול.
ניתן להסיק מכך שהשתייכות לאשכול חברתי-כלכלי נמוך יכולה להשפיע על המצב הבריאותי יותר מהשתייכות למגזר מסוים.
עם זאת, פרופ' דב צ'רניחובסקי ממרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל מדגיש כי על אף שבישראל קיים קשר מובהק בין מצב חברתי-כלכלי לבין מצב בריאותי, מצבו של העני בפריפריה הגאוגרפית גרוע מזה של העני במרכז בשל זמינות שירותי רפואה גבוהה יותר במרכז מזו אשר בפריפריה הגאוגרפית.
המכון לחינוך דמוקרטימציג מסמך מסכם של הערכה איכותנית שנעשתה במטרה לסייע במיפוי הגורמים התומכים בקידום מצוינות לימודית בפריפריה החברתית והגאוגרפית.
ממצאי ההערכה מבוססים על ראיונות איכותניים שהתקיימו עם מגוון בעלי תפקידים בתחום הוראת המתמטיקה והמדעים בבתי ספר ובמערכת החינוך.
מהראיונות עולה כי בפריפריה החברתית נמצא שאחוז הזכאים לבגרות 5 יחידות במתמטיקה נמוך משמעותית הן ביחס לפריפריה הגאוגרפית והן ביחס למרכז.
בפריפריה החברתית הנשירה במקצועות אלו גבוהה יותר ואחוז גבוה יותר של התלמידים לומד 3 יחידות לימוד.
עוד נמצא כי המורים המלמדים מקצועות אלו בפריפריה החברתית כוללים מורים המוסבים מלימוד 3 ו-4 יחידות זאת לעומת מורים בפריפריה הגאוגרפית בעלי תואר שני או ראשון לפחות.
בנובמבר 2016 יצאה ההתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל בקריאה למועצה להשכלה גבוהה לגבש תוכנית לשילובם של מועמדים מהפריפריה החברתית למען צמצום הפערים ואי השוויון.
זאת לאור נתונים לפיהם צעירים הלומדים בבתי ספר אשר דירוגם במדד החברתי כלכלי נמוך זוכים לנגישות נמוכה יותר להשכלה הגבוהה בשל שיעור זכאות נמוך יותר לבגרות.
בהתאם להחלטת ממשלה מס' 631 מנובמבר 2015 הוקם אגף בכיר לפריפריה חברתית במשרד לפיתוח הנגב והגליל, והמשרד שינה את שמו למשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
המשרד מגבש תוכניות עבודה שנתיות בשיתוף משרדי ממשלה, רשויות מוניציפליות והמגזר השלישי לחיזוק החוסן החברתי, הגדלת הצמיחה הכלכלית, צמצום פערי הזדמנויות ושיפור באיכות החיים.
עיקר עבודתו הוא בפיתוח תעסוקה ומוסדות ציבור, קידום החינוך, ההשכלה והתרבות והקמת מיזמים חברתיים וקהילתיים.
תוכנית 'תור הזהב' - תוכנית ייחודית למנהיגות מקומית לגיל השלישי בפריפריה החברתית.
במסגרת התכנית הוכשרו למעלה מ-200 מנהיגים מקומיים אשר הובילו פעילויות תרבות מגוונות ומערך התנדבות בקהילה, בהם לקחו חלק כ-180,000 בני הגיל השלישי ברשויות הפריפריה החברתית.
נוהל יות"ר (יוצרים תרבות) – תקצוב תוכניות תרבות של רשויות מקומיות בפריפריה החברתית בדגש על מיזמי תרבות קהילתיים וכן אירועי תרבות לאנשים עם מוגבלות.
במסגרת הנוהל מאושרים כ-500 פעילויות תרבות בשנה.
בין התחומים והפעילויות הנתמכים במסגרת התוכנית: תיאטרון, מחול, מוזיקה, קולנוע, אירועי ספרות, אומנות, ספורט ועוד.
'קליקה' – הקמת רשת מתחמי עבודה משותפים ליזמים ובעלי עסקים קטנים באזורים מוחלשים בהם לא ניתן מענה דומה על ידי המגזר העסקי.
10 מתחמי העבודה המשותפים יוצרים אקו-סיסטם של יזמות וחדשנות בערים בעלות אופי תעסוקתי שמרני ומסורתי ונותנים מענה למאות יזמים בקרבת מקום המגורים.
תוכנית 'צומחים יחד' – הפעלת מערך חונכויות רגשיות – חברתיות לתלמידים אשר מתגוררים בפריפריה החברתית.
החונכויות פועלות באופן פרטני וקבוצתי החל משנת 2017, בקרב 18,000 חניכים בלמעלה מ-50 רשויות.
בנוסף מפעיל המשרד תוכניות נוספות בפריפריה החברתית: הפעלת מרכזי צעירים, הקמת גני משחקים, משחקיות, גנים מוזיקליים, מגרשים משולבים (מיני-פיץ'), פארקים מדעיים ושיפוץ מוסדות ציבור.
סבסוד קייטנות קיץ והענקת חוגי כדורגל, כדורסל ומחשוב וטכנולוגיה ללא עלות.
תוכנית 'פריפריה חכמה' להפיכת ערים חכמות הכוללת מערכת פינוי אשפה חכמה, התקנת גגות סולאריים על מבני ציבור, החלפת תאורת הרחוב בשטח הרשות לתאורה חסכונית ושירותי ייעוץ להתייעלות אנרגטית ועוד.
עיריות: אום אל-פחם, טייבה, מודיעין עילית, אלעד, טירה, קלנסווה, באקה אל-גרבייה, ירושלים, קריית מלאכי, בית שמש, כפר קאסם, רמלה, ביתר עילית, לוד ובני ברק
מועצות מקומיות: אבו גוש, דלית אל-כרמל, עמנואל, בית אל, זמר, עספיא, בסמ"ה, חריש, ערערה, ג'לג'וליה, כפר ברא, פוריידיס, ג'סר א-זרקא, כפר קרע, קריית ארבע, ג'ת, מעלה עירון, קריית יערים ורכסים
מועצות אזוריות: נחל שורק ושפיר
הפריפלוס של פסאודו-סקילקס הוא מדריך ניווט (פריפלוס, περίπλους, períplous) יווני עתיק המתאר את הנתיב הימי סביב הים התיכון והים השחור.
זמנו כנראה משלהי אמצע המאה ה-4 לפנה"ס, ובמיוחד שנות ה-330, וכנראה נכתב באתונה או בסמוך לה.
מחברו נכלל לעיתים קרובות בשורות הגאוגרפים היוונים המשניים.
יש רק כתב יד אחד זמין, המתוארך ליותר מ-1500 שנה לאחר מועד כתיבת היצירה המקורית.
כתב היד היחיד הקיים, מימי הביניים, מציין את שמו של המחבר כ"סקילקס" , אולם חוקרים הוכיחו שיש להתייחס לייחוס זה כאל מה שמכונה "פנייה פסאודפיגראפית לסמכות": הרודוטוס מזכיר את סקילקס איש קריאנדה, נווט יווני שבסוף המאה ה-6 לפנה"ס חקר את חופי האוקיינוס ההודי מטעם הפרסים.
עם זאת, פרטים רבים ביצירה משקפים את הידע של המאה ה-4 לפנה"ס, ולכן בדרך כלל מכונה מחבר היצירה "פסאודו-סקילקס".
נותר כתב יד ראשוני אחד, Parisinus suppl.
443 (הידוע גם בשם Pithou MS, על שם בעליו מהמאה ה-16, פייר פיטו ); הוא מתוארך למאה ה-13 והוא המקורי מבין אלה שעליהם התבססה המהדורה המודפסת הראשונה משנת 1600. שני עותקים מאוחרים יותר של כתב יד זה, הידועים במצבם המושחת, אינם מוסיפים דבר מהותי.
כתב היד העיקרי היה בלתי נגיש לחוקרים במשך למעלה משתי מאות שנים עד שנות ה-30 של המאה ה-19, אז נקנה על ידי הספרייה הלאומית של צרפת.
התיאור המיוחס ל"פסאודו-סקילקס" זה, מדמה ניווט סובב עם כיוון השעון של הים התיכון והים השחור, החל באיבריה וכלה במערב אפריקה, מעבר לעמודי הרקולס, המציינים את מצר גיברלטר.
לעיתים נטען כי החלק על צפון-מערב אפריקה מקורו בפריפלוס הקדום יותר של חנון הספן, אולם השוואה קרובה מבהירה את ההבדלים בין שני הטקסטים.
במקום תיעוד של הפלגה כמו של חנון, או אוסף של תיאורי מסעות של עדי ראייה, הפריפלוס של פסאודו-סקילקס הוא ככל הנראה ניסיון של תיאור גאוגרפי מעין-מדעי של חלקי העולם הנגישים ליוונים במאה ה-4 לפנה"ס.
ניתן לקשור אותו עם פעילויות פילוסופיות ומדעיות באתונה תחת ממשיכי דרכו של אפלטון באקדמיה; המחבר היה אולי בקשר ישיר עם ממשיכי דרכו של אפלטון ועם אריסטו ותאופרסטוס, בשנים שקדמו להקמת בית הספר של אריסטו, הפריפאטוס או הליקיאון.
נראה כי אחת ממטרות החיבור היא לחשב אורך שיט כולל לחופי הים התיכון והים השחור, מיזם גאוגרפי בו הרחיק תלמידו של אריסטו, דיקאיארכוס ממסנה , שאולי בנה במפורש על בסיס יצירתו של הסופר הלא ידוע.
בתיאור חופה של ארץ ישראל, נזכרים העיר עכו, "ההר הקדוש של זאוס" (הר כרמל), דור, יפו ואשקלון.
בין תושבי החוף נזכרים רק אלה שממוצא אתני פיניקי.
העיר דור מוגדרת כעיר של צידונים ואילו אשקלון כעיר של צורים.
לצד יפו נזכרת אגדת אנדרומדה.
זו ההתייחסות הראשונה בספרות היוונית העתיקה, המקשרת את האגדה עם החוף של ארץ ישראל.
לפי תיאורו, אשקלון הייתה העיר הדרומית ביותר בתחום השפעה הפיניקית בארץ ישראל.
ה"פריפלוס של סקילקס", יחד עם גאוגרפים יוונים קדומים אחרים, פורסם לראשונה באאוגסבורג בשנת 1600 על ידי דויד השל .
הפריפלוס פורסם באמסטרדם על ידי גרארדוס ווסיוס בשנת 1639 ולאחר מכן על ידי ג'ון הדסון בספרו Geographi Graeci Minores.
בפריז הפריפלוס פורסם בשנת 1826 על ידי ז'אן פרנסואה גאי ובברלין הוא פורסם בשנת 1831 על ידי רודולף היינריך קלאוזן (Rudolf Heinrich Klausen).
הטקסטים היוונים של קארל מולר (1855) ושל פבריציוס (שם בדוי של היינריך תאודור דיטריך , מהדורה שנייה 1878) הוחלפו על ידי פטריק קונילון (P.
הילמר פרידריך וילהלם בלייל, המכונה פריץ בלייל , היה אמן גרמני ואחד מארבעת מייסדי קבוצת האמנים Die Brücke ("הגשר").
הוא עיצב גרפיקה עבור הקבוצה, הפוסטר שעיצב לתערוכתם הראשונה נאסר לפרסום על ידי המשטרה.
כשהתחתן, עזב את הקבוצה כדי לדאוג למשפחתו, ולא הציג לאחר מכן בפומבי.
פריץ בלייל נולד בזוויקאו בסקסוניה וגדל באזור ארזגבירגה.
בשנת 1901 החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בדרזדן, כרצון הוריו.
עם זאת, הוא רצה להיות צייר.
המוסד סיפק לו מגוון רחב של קורסים בנוסף לאדריכלות, כמו רישום חופשי, רישום פרספקטיבה ולימוד היסטוריה של אמנות.
בלייל התיידד עם סטודנט עמית, ארנסט לודוויג קירכנר, אותו הכיר במהלך הסמסטר הראשון.
הם דנו יחד באמנות וגם למדו טבע, הם חלקו השקפה רדיקלית משותפת.
בשנת 1905 ייסדו בלייל יחד עם ארנסט לודוויג קירכנר, ושני סטודנטים נוספים לאדריכלות, קרל שמידט-רוטלוף ואריך הקל, את קבוצת האמנים Die Brücke ("הגשר").
הקבוצה כוונה להימנע מהסגנון האקדמי המסורתי השכיח ולמצוא דרך חדשה של ביטוי אמנותי, שיהווה גשר (ומכאן שמה) בין העבר להווה.
הם קבלו השראה מאמני העבר כמו אלברכט דירר, מתיאס גרינוולד, ומתנועות אוונגרדיות בינלאומיות של אותה העת.
הקבוצה שלהם הייתה אחת החשובות, אשר בבוא העת השפיעה רבות על התפתחות האמנות המודרנית במאה ה-20 ויצרה את הסגנון האקספרסיוניזם.
בשלב זה, בלייל היה חבר נלהב בקבוצה.
תחילה הם נפגשו בסטודיו הראשון של קירכנר, שהיה בעבר אטליז.
[3] מפגשי ציור חיים קבוצתיים התקיימו תוך שימוש במודלים מהמעגל החברתי, ולא מאנשי מקצוע, ובחירת תנוחות של רבע שעה לעידוד ספונטניות.
בלייל תיאר דוגמנית אחת כזו, איזבלה, ילדה בת חמש עשרה מהשכונה, כ"אדם תוסס מאוד, בנויה להפליא, עליזה, ללא שום דפורמציה שנגרמה על ידי האופנה המטופשת של המחוך ומתאימה לחלוטין לדרישות האמנותיות שלנו.
במיוחד במצב הפריחה של ניצניה הילדותיות."
הקבוצה חיברה מניפסט (בעיקר יצירתו של קירכנר), שנחרט על עץ וקבע דור חדש, "שרוצים חופש בעבודתנו ובחיינו, עצמאות מכוחות מבוגרים ומבוססים".
כחלק מאישור המורשת הלאומית שלהם, הם החיו מחדש שיטות ישנות יותר, במיוחד הדפסי עץ.
בלייל התמחה בעיצוב גרפי ויצר כמה כרזות משמעותיות שהציגו את הקבוצה לציבור הרחב.
בספטמבר ובאוקטובר 1906 התקיימה התערוכה הקבוצתית הראשונה, שהתמקדה בעירום הנשי, באולם התצוגה של זייפרט ושות' בדרזדן.
מתוך הציור מדוגמנים חיים, יצר בלייל כרזה ליטוגרפית לתערוכה שהודפסה בצבע כתום על נייר לבן.
הכרזה בפורמט צר, הדומה יותר לחיתוכי עץ יפניים מאשר הדפסים קונבנציונליים.
בליל השמיט איקונוגרפיה כמו כתר, מנורה ושמלה, כדי להראות עירום נועז של הדוגמנית איזבלה באורך מלא מעל הכיתוב.
צנזורי המשטרה אסרו את הצגת הכרזה לפי סעיף 184, סעיף פורנוגרפיה של חוק העונשין הלאומי, לאחר שהפוסטר הציג שיער ערווה בצל שמתחת לבטן.
בשנת 1905 סיים בלייל את לימודיו באוניברסיטה, ובשנה שלאחר מכן החל ללמד בבית הספר לאדריכלות בפרייברג, סקסוניה.
הוא בחר באורח חיים בורגני, התחתן בשנת 1907, ובדאגה לפרנס את משפחתו, עזב את הקבוצה.
הוא הוחלף על ידי מקס פכשטיין ואוטו מולר.
בשנת 1916 השלים את עבודת הדוקטורט שלו, ונסע לאיטליה דרך האלפים.
במשך כל חייו המשיך ללמד ולעבוד כאדריכל.
הוא המשיך גם בעבודה גרפית, אך הרחק מעין הציבור ולא הציג בתערוכות.
הוא התגורר ברוסטוק, בניוקלן בברלין ובברנדנבורג.
הוא נפטר בבאד איבורג, בן 85.
פרידריך היינריך לודוויג גרב היה צייר ופרופסור לאמנות גרמני.
את שיעורי האמנות הראשונים הוא קיבל מאביו, וילהלם, שעבד כצייר דקורטיבי בחצר המלוכה.
לאחר שסיים את לימודיו הבסיסיים ואת שירותו הצבאי, בדרגת סמל, הוא עזב את הבית כדי להתחיל את לימודיו הרשמיים בבית ספר לאמנות בדרזדן.
מאוחר יותר הוא למד אמנות בפרנקפורט ובאוניברסיטת ברלין.
המדריך העיקרי שלו היה מקס קונר.
משנת 1902 ועד 1928 היה פרופסור בבית הספר המלכותי לאמנות.
במהלך תקופה זו הוא צייר דיוקנאות, טבע דומם, נופים, מזכרות וציורי קיר.
בשנת 1913 השלים ציור קיר על קשת בכנסייה מרינקירשה בוורן (מוריץ), שהיא כנסיית קהילה פרוטסטנטית במרכז העיירה וארן ברובע האגמים של מקלנבורג-מערב פומרניה.
מסיבות דתיות הציור הושמד מאוחר יותר.
אבל התכנון המקורי לציור הקיר נמצא במקרה, במהלך עבודתו שיפוץ בשנת 2000. והקהילה החליטה לצייר את הציור שנמחק.
הציור המחודש נחשף בשנת 2013, במלאת 100 שנה להקמתו.
בשנות העשרים של המאה העשרים, התפרסם גרב כבעל עמדה בולטת בקרב ציירי מקלנבורג.
בנוסף להשתתפותו בתערוכות רבות, הוא היה אחראי על התערוכה הגדולה כשחזר לברלין אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבד גם כמאייר לספרי סאגות גרמניות הרואיות וסיפורי עם של מקלנבורג, כמו הספרים בעריכת קרל בייר, משנת 1919.
בשנת 1928 פרש מתפקידו בבית הספר המלכותי וחזר למלצ'ין, שם פתח בית ספר פרטי לציור.
הוא נפטר מהפרעת ריאות בשנת 1931. אשתו תיאודורה חיה אחריו עוד שש עשרה שנה.
בשנת 2006 נקראה הגימנסיה שם על שמו.
ביתו לשעבר הפך למקום קונצרטים, הרצאות ותערוכות אמנות.
פריץ ארלר היה צייר, מעצב גרפי ומעצב נוף גרמני.
הוא ידוע בעיקר בזכות כרזות תעמולה שהפיק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
החל משנת 1886 למד אצל אלברכט בראואר בבית הספר לאמנות בברסלאו.
הוא השתתף גם באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1895 עבר למינכן והתגורר מ־1918 בהולצהאוזן.
העיצובים הראשונים שלו מתוארכים לשנת 1893: אגרטלים, חלונות זכוכית, כריכות ספרים, מאוחר יותר רהיטים, סטים תיאטרליים ועיטורי פנים.
בשנת 1896 היה חבר מייסד בכתב העת הנוער.
הוא גם צייר כמה פורטרטים בתחילת המאה ה-20, בעיקר של ריכרד שטראוס וגרהרט האופטמן.
ציוריו וציורי הקיר של פריץ ארלר היו גדולים ודקורטיביים.
המוטיבים הושאלו בעיקר מהמיתולוגיה הגרמנית.
ארלר היה מיוצג עם רבות מהיצירות המוקדמות הללו באוסף היינריך קירכהוף.
יחד עם ארתור קמפף היה ארלר אחד הציירים הצבאיים הרשמיים, ציוריו הוזמנו כתעמולת מלחמה.
את כרזת מילווה המלחמה השישי עיטר ציורו (1917), אולי הידועה ביותר של ארלר.
הוא הביא להכנסת לפחות 13.1 מיליון מארק יותר מכל קמפיין אחר.
כוחו של הפרסום הנ"ל הושווה לפוסטר האייקוני של ג'יימס מונטגומרי פלאג של הדוד סם, בעוד שהרעיון נובע בסופו של דבר מהכרזה המשפיעה של "לורד קיצ'נר רוצה אותך" 1914. בכרזה נראה ראש של חייל, פניו כהים מבוץ התעלות, מביט מעבר לצופה עם עיניים זורחות כאילו מאור פנימה.
דימוי הרואי זה מתאר את האמונה הנרחבת כי לוחמת תעלות תהיה איכשהו חוויה מנקה מוסרית.
בתקופה הנאצית דיוקנאותיו של ארלר של אדולף היטלר, פרנץ פון אפ וילהלם פריק היו בעלי תפוצה רבה.
ארלר היה חבר כבוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן ובמילאנו, חבר בזצסיון הוינאי ובמינכן, בסלון ד'אוטום בפריז, חבר ב"דויטשר קונסטלרבונד", בדויטשר וורקבונד.
פריץ בורגר היה היסטוריון אמנות ואמן גרמני.
יחד עם וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק, חלקו את העיקרון לפיו האמנות היא סובייקטיבית, מנקודת מבט זו הוא העריך מחדש ההיסטוריה.
פריץ בורגר גדל בבית עשיר.
המשפחה הייתה בעסקי בנקאות במינכן.
לאחר לימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית במינכן והכשרה מעשית כאדריכל, שינה בורגר נושא ומקום לימוד בשנת 1900 והחל ללמוד תולדות האמנות בהיידלברג.
מגיל 19 הוא נסע תחילה לפריז ולאיטליה ושהה באנגליה לתקופה ארוכה יותר.
בשנת 1902 התחתן עם קלרה פון דון, בתו של הארכאולוג היידלברג פרידריך פון דון.
בשנת 1903 הוא קיבל מדליית זהב קטנה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין וגדולה בשנת 1907. בורגר סיים את לימודיו בהיידלברג בשנת 1903 עם דוקטורט.
הוא בילה זמן רב עם משפחתו בפרייבורג ב־1903/04 ובפירנצה ופריז בין 1904 ל־1906.
באותה שנה הוא הוסמך כפרופסור לתולדות האמנות המודרנית באוניברסיטת מינכן, שם לימד היסטוריה של אמנות עד אוגוסט 1914. בנוסף לפעילות ההוראה באוניברסיטה, לימד בורגר היסטוריה של האמנות באקדמיה לאמנויות יפות במינכן משנת 1912 וזמן קצר לאחר פרוץ המלחמה באוגוסט 1914, בורגר הצטרף לצבא בשנת 1915 בחיל התותחנים.
באביב 1916 הוא הועבר לחזית המערבית, שם נהרג פריץ בורגר ב־22 במאי 1916 בקרב ורדן.
בתקופת שהותו במינכן המשיך פריץ בורגר בקשר הדוק עם עולם האמנות.
ב־1911 החל בורגר לעבוד כאמן בעצמו.
לאחר ניסיונות ראשוניים בצבעי שמן, הוא פנה בעיקר לטכניקת הפסטל.
בשנים הבאות הוא גם יצר עבודות אחרות כציורי פחם או תחריטים.
עד שנת 1915, בחירת הנושאים התבססה אך ורק על הנוף או על הסביבה הקרובה אליו.
בחירת הנושאים הזאת השתנתה בשנת 1916. הוא עצמו ראה את דרכו האמנותית בבתפיסת עולם של חבורת "הפרש הכחול".
פריץ בורגר משמש דוגמה להיסטוריון אמנות שכיוון את תולדות האמנות למודרניזם של ראשית המאה העשרים, ואשר חיפש גישה חדשה ליצירות האמנות.
בעזרת עבודתו המוקדמת על אמנות הרנסאנס תרם בורגר תרומות משמעותיות לידע ולמחקר בתחום, בעוד הפרויקט המדעי החשוב ביותר שלו כלל את ה"שיטתיות בתולדות האמנות", אשר הופיע כספר לתולדות האמנות משנת 1913. בורגר סבר כי צריך להתקיים שינוי הכרחי של הפרשנויות הרעיוניות של אמנות בעבר לטובת ידע ברור.
השקפתו כי יש להבין את הפעילות האמנותית כתהליך של ידע רוחני וחושני, עמדה במרכז הכשרתו ב"התמחות בתולדות האמנות" באוניברסיטת מינכן.
פריסקוס מפאניום (יוונית: Πρίσκος) היה דיפלומט רומאי והיסטוריון יווני בן המאה ה-5 לספירה.
פריסקוס נולד בעיר העתיקה פאניון שבתרקיה בין השנים 410–420. ידוע כי בשנת 448 הוא התלווה לדיפלומט ביזנטי בכיר בשם מקסימינוס שהיה ראש המשלחת הביזנטית לחצרו של אטילה ההוני בשליחותו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
ידוע כי הוא שהה תקופה מסוימת ברומא ולאחר מכן באלכסנדריה.
ידוע כי שירת תחת שלטונו של מרקיאנוס קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 456. הוא מת בתאריך לא ידוע, ככל הנראה בשנת 472 או בסמוך לכך.
פריסקוס כתב 8 ספרי היסטוריה שאוגדו לעבודה אחת תחת השם "היסטוריה של ביזנטיון", שתיארה את ההיסטוריה הביזנטית מתקופתו של אטילה עד לתקופתו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית.
מספרים אלו נותרו קטעים בודדים אך בעת פרסומה הייתה זו עבודה בעלת משקל וחשיבות ושימשה בסיס לעבודות מאוחרות יותר.
כתיבתו של פריסקוס הייתה ידועה בפשטותה ואמינותה ומשמשת בסיס עיקרי למחקר על אטילה ההוני ועל השבטים ההונים.
פריפרוס (שם מדעי: Periparus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הירגזיים בו שלושה מינים החיים ביערות אירואסיה.
מקור השם המדעי ביוונית עתיקה, בה משמעות המילה פרי היא ליד, ובפרוס (Parus), השם הלטיני של הירגזי.
שני המינים האסייתיים דומים מאוד זה לזה ונחשבו בעבר למין אחד.
הירגזי השחור נבדל מהם בכך שציצתו קטנה מאוד עד לא קיימת, והוא חסר את תת־השת הכתום והגחון האפור.
שניים ממיניו, הירגזי שחור-הציצה וירגזי האשוחית נחשבו בעבר למין אחד, ותת־המין של הירגזי השחור (Periparus ater melanolophus) נחשב למין עצמאי.
שלושה מינים נוספים סווגו בעבר לסוג זה, אך הועברו לסוג פרדליפרוס (Pardaliparus).
פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג בספטמבר 1902 - 10 באוגוסט 1944) היה פקיד ממשלתי גרמני וחבר בהתנגדות הגרמנית.
לקח חלק בניסיון ההתנקשות בהיטלר בעשרים ביולי, נתפס ונתלה בגין בגידה בהיטלר ב-10 בנובמבר 1944.
שולנבורג נולד בלונדון לרוזן פרידריך ברנהרד פון דר שולנבורג (Friedrich Bernhard von der Schulenburg), דיפלומט המתמחה בנושאים צבאיים של האימפריה הגרמנית.
אמו הייתה פרדה-מארי פון ארנים ( Freda-Marie von Arnim ).
כתוצאה מאופי עבודתו של אביהם, שולנבורג, ארבעת אחיו ואחותם, גדלו ב, ביניהם ברלין, פוטסדאם, מינסטר ובבית הכפרי של המשפחה, בצפון מערב מקלנבורג.
בהתאם למסורת האצולה הפרוסית, הילדים זכו בהתחלה לחינוך ביתי קפדני בבית על ידי אומנת ומורים פרטיים.
שולנבורג החליט ללכת נגד המסורת המשפחתית ולא להמשיך בקריירה כקצין צבאי, אלא למד משפטים באוניברסיטאות גטינגן ומרבורג.
באונ' גטינגן הצטרף שולנבורג ל "Corps Saxonia Göttingen", אחוות הסטודנטים הגרמנית.
ב-1923 החל לעבוד כשמאי - עובד מדינה וחניך בפוטסדאם ובקיריץ למשך חמש שנים.
ב-1924 הפסיק את הכשרתו כעובד מדינה למשך שלושה חודשים ועבר לשרת כמלח על ספינת קיטור לדרום אמריקה.
לבסוף, השלים את הכשרתו ב-1928, והפך לעובד מדינה בוגר כשמאי ברקלינגהאוזן.
כבן למשפחת אצילים פרוסית ותיקה בולטת, היה שולנבורג בן למעמד השליט של האימפריה הגרמנית, שהוגדר על ידי שני עמודי התווך של המדינה, הצבא ושירות המדינה.
על רקע זה, שקע שולנבורג בנושאים מעשיים כמו רפורמת קרקעות.
החזון הרומנטי שלו על קהילת החקלאים ועל צדק חברתי זיכה אותו עד מהרה בכינוי ה"רוטר גראף" ("הרוזן האדום") מפי עמיתיו.
במרץ 1933 שולנבורג נישא לשרלוט קוטלמן (1909–1991) בברלין, איתה נולדו לו שישה ילדים.
שתיים מבנותיו, שרלוט ואנג'לה, נישאו לבניהם של כריסטבל ביילנברג, ניקולס וכריסטופר בהתאמה; אחר, אדלהייד, התחתן עם גריי רותבן, הרוזן השני מגורי.
המגעים הראשונים של שולנבורג עם המפלגה הנאצית החלו כבר בראשית שנות השלושים ואולם רק בפברואר 1932 הצטרף, על רקע אידאולוגי, למפלגה הנאצית והפך לחבר בה באופן רשמי.
באותה שנה הוצב בפרוסיה המזרחית, שם עזר לביסוס מעמד הנאצים.
שולנבורג נחשב לתומך של הנציונל-סוציאליזם "הצפון-גרמני".
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, מונה שולנבורג למועצת הממשלה בקניגסברג וזכה להשפעה גוברת, הן כפקיד ממשלתי והן כחבר המפלגה.
שולנבורג פעל נמרצות למען יישום חוק ההאחדה שנחקק באפריל 1933 כדי להכפיף את כל מוסדות המדינה להיטלר ולמפלגה, ולצורך זה הצדיק נקיטת אמצעי כפייה.
זאת ועוד, בתור הממונה על המיעוטים במחוזו הצדיק שולנבורג גם את "החוק לשיקום הפקידות המקצועית" שעל פיו סולקו ממשרותיהם עובדי המדינה הלא - ארים, בעיקר יהודים.
עם זאת, שולנבורג לא הסתדר עם הממונה עליו בתפקיד, אריך קוך, ונכנס עימו לעוד ועוד עימותים.
ב-1934 הוא עבר לעיר הקטנה פיש האוזן, כמנהל מחוז.
הסכסוכים עם קוך גברו ככל שחלף הזמן וב-1937 קודם על ידי משרד הפנים הגרמני והוצב בברלין כסגן נשיא המשטרה.
בפרעות נובמבר 1938 השתמש שולנבורג במעמדו כסגן נשיא משטרת ברלין ושחרר יהודים ממעצר, לאחר ששוטרים הפנו את תשומת ליבו לכך שהמעצרים נעשו בצורה לא חוקית.
בעקבות מעשה זה, כינה אותו שר התעמולה יוזף גבלס "בירוקרט קטן".
אחותו של ד"ר שולנבורג נישאה לסוחר יהודי וב 1934 סייע שולנבורג לבני הזוג להגר לאנגליה.
במאי 1939 ביקרה אחותו בגרמניה כדי להיפרד מאביהם הגוסס, ולפי אחת העדויות, הוא הבהיר לה שלאחר המלחמה ידאג לטהר את גרמניה מהנאציזם.
לאחר כיבוש פולין נתמנה פון דר שולנבורג למשרה בכירה במינהל האזרחי של שלזיה העילית והתחתית ואף תמך בתוכניות הגירוש של אוכלוסיות "לא רצויות".
בשנת 1940, לאחר שסיים את תפקידו בשלזיה התגייס לוורמאכט.
למרות ההסתייגויות של שולנבורג מתוכניות הכיבוש של היטלר, התנדב לשירות צבאי בחזית בהתלהבות פטריוטית כסגן מילואים בגדוד המילואים של חי"ר 9 בפוטסדאם.
לפי עדותו של אקסל פון דר בושה, במכתב ששלח בספטמבר 1940 מפולין תיאר פון דר שולנבורג את ענייה של האוכלוסייה בכלל ושל היהודים בפרט.
בנובמבר של אותה שנה היה פון דר שולנבורג עד לפרעות שנערכו ביהודים באחת העיירות בפולין.
לפי עדות שמסר קצין אנטי-נאצי אחרי המלחמה, אמר לו פון דר שולנבורג את הדברים הבאים: "חייבים לירות כדי לשים קץ לשיטות האלה.
רק התמרדות מזוינת תוכל להביא לשינוי, ורק סילוקו בכוח של האיש הכל יכול עשוי להוביל לשינוי מרפא".
ב־23 במרץ 1941 תיאר את מה שראו עיניו כשעבר עם יחידתו בעיר באזור נהר ורטה : "נסענו גם דרך הרובע היהודי וכל מה שראינו זה דמויות עלובות וכפופות ממצוקה קשה".
ביומן השירות שלו הזכיר פון דר שולנבורג את גורל יהודי ביאליסטוק בימיו הראשונים של מבצע ברברוסה, וכתב שכאשר עבר בעיר הבוערת ראה יהודים הרוגים ברחובות, ושיחידות האס אס ניצלו את המצב כדי לערוך ציד ביהודים.
ואולם בסוף אוגוסט 1941 כתב שולנבורג ביומנו שבמבצע ברברוסה פועלת מנהיגות הרייך להגשמת יעדים בעלי חשיבות מכרעת, בהם מיגור הבולשביזם, פירוקה של ברית המועצות והחלפת הקומוניזם הפרזיטי בסדר חברתי חדש.
בו בזמן התריע נגד הריגת שבויים, בנימוק שהדבר מזיק למשמעת הצבאית: "אם מאפשרים זאת, יורדים לרמתו של האס אס".
עם חוויותיו בפלישה לברית המועצות בשנים 1941–1942 החל לבקר את התנהלותו של היטלר במלחמה.
בתקופה זו התחלף תפקידו לא פעם, ובסוף חזר לגדוד המילואים בפוטסדאם.
בשלב זה האמין שולנבורג כי הייתה זו מחובתו לארגן את ההתנגדות להדחתו בכוח של היטלר.
באפריל 1942 מונה לפרקליט צבאי בחצי האי קרים.
תחת רישומו של הניצחון חיבר פון דר שולנבורג שירי תהילה וזיכרון לכבוד הנופלים בקרב, קצינים וחיילים צעירים, ובהם גם ידיד שלו.
השירים, שנדפסו בחוברת, היו ספוגים ברוח הנאציזם והמסורת הרוסית והחוברת נמכרה ב־150,000 עותקים.
עם זאת, מקצת החוקרים סבורים שפון דר שולנבורג גרם במתכוון להצבתו באזור משום שקיווה לשכנע את המפקד פון מנשטיין בנחיצותו של הקשר נגד היטלר.
לבסוף הוצב בעתודת המילואים בפוטסדאם.
עם יחידת עילית זו, הוא השתתף במערכה הרוסית וזכה בצלב הברזל, מדרגה ראשונה.
המשברים שהתגלו בחזית המזרחית, שכללו בעיות אספקה, מנהיגות צבאית וטיפול באוכלוסיות אזרחיות בארצות שנכבשו, נתנו לשולנבורג סיבה לחוסר אמון בנאצים.
יחסו לנאציזם השתנה באופן קיצוני בתקופה זו.
שולנבורג הבחין בחרדה גוברת וסלידה בהפקרות המשטר הנאצי, והוא יצר קשרים עם כוחות אופוזיציה בעלי דעות דומות ממגוון חוגים פוליטיים, כולל אריסטוקרטים פרוסים אחרים כמותו.
בחורף 1942–1943, לאחר המפלות בחזית המזרחית ובצפון אפריקה ומשהבין שאפסו הסיכויים שגרמניה תחזור ותתנהל כמדינת חוק כל עוד שולט בה המשטר הנאצי, השתלב פון דר שולנבורג בכל מאודו בפעילותו של חוג קרייזאו וקיים מגעים עם קבוצות אנטי־נאציות נוספות, לרבות אנשי האופוזיציה הצבאית, כדי להפיל את שלטונו של היטלר.
כאציל, פקיד ממשל וקצין בצבא, היו לשולנבורג קשרים רבים, בהם נעזר במשך הזמן כדי לגייס מתכננים.
בשל קשרים אלו, בעיקר עם חוגי ההתנגדות האזרחיים, ליד קרל פרידריך גוירדלר והקבוצה הסוציאליסטית (רייכסבאנר שוורץ-רוט-גולד) על יוליוס לבר, הוא בלט כחוליה חשובה.
פון דר שולנבורג ניצל את קשריו הענפים ואת מעמדו כדי לגייס קושרים נוספים ולסייע לאופוזיציה, שיתף פעולה עם קלאוס שנק פון שטאופנברג והשתלב במעגל הפנימי של מארגני תוכנית הקשר.
קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני ורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר.
בהרכב האנושי המגוון של חוג קרייזאו נחשב פריץ דיטלוף גראף פון דר שולנבורג לדמות יוצאת דופן: הוא ככל הנראה היחידי מבין חברי החוג שהיה חבר במפלגה הנאצית.
אשר לקשריו הממושכים וההדוקים של פון דר שולנבורג עם אישים שהשתייכו לחוג קרייזאו: המפגשים ביניהם התקיימו במסגרות חברתיות בעלות אופי קונספירטיבי.
המשתתפים היו בעלי השקפות מגוונות, אך היה להם מכנה משותף בסיסי: מעמדם האריסטוקרטי וידידותם הממושכת, עוד מימי נעוריהם.
כך קרה שהלמוט ג'יימס פון מולטקה, האנטי-נאצי המושבע, המשיך לטפח את ידידותו עם פון דר שולנבורג הנאצי.
באמצע יוני 1940, עם נפילת פריז, ניבא פון דר שולנבורג באוזני פון מולטקה שבעוד עשר שנים תקום מדינה שאופייה יהיה מוסכם על שניהם.
כאמור, שולנבורג היה אחד מחברי המעגל הפנימי של המתנגדים להיטלר והיה מעורב באופן פעיל בתכנון מבצע ולקיריה - תוכנית חירום גרמנית להבטחת המשכיות הממשלה שהונפקה לצבא התחלופה של גרמניה.
שולנבורג נועד על ידי הקושרים לעמוד בראש משרד הפנים לאחר שהיטלר יהרג.
ב-20 ביולי 1944 נעצר שולנבורג כאשר שהה במפקדת המרד, זמן קצר לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בחייו של היטלר.
ב-10 באוגוסט 1944 נשפט במשפט ראווה בבית הדין העממי הנאצי הידוע לשמצה.
במשפט הסביר שולנבורג את מעשיו כך:
"לקחנו על עצמנו את המעשה הזה כדי להגן על גרמניה מסכנות חסרות שם.
ברור לי שאתלה על כך, אבל אני לא מצטער על מעשי ומקווה שאחר, ברגע יותר מזל, יקבל על עצמו את זה".
במהלך המשפט שולנבורג התנהל באומץ ומעולם לא איבד את עשתונותיו.
בשלב מסוים רולנד פרייזלר, משפטן נאצי והמנהל הכללי של משרד המשפטים של הרייך, שפנה אליו לאורך כל המשפט כ"נוכל שולנבורג", כינה אותו בשוגג בתואר התורשתי שלו "הרוזן שולנבורג" - ואז שולנבורג קטע אותו באומרו בהומור, "נוכל שולנבורג, בבקשה!"
פרייזלר מצא אותו אשם וגזר עליו עונש מוות.
שולנבורג הוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה בברלין מאוחר יותר באותו יום, 10 באוגוסט 1944.
"צעד אחד קדימה וצעד אחד לאחור"
עקב זהירותו הקונספירטיבית של פון דר שולנבורג יש קושי לעמוד במדויק על תהליך התנתקותו מהנאציזם.
מחד גיסא, מעידים דבריו ומעשיו של פון דר שולנבורג בשש השנים הראשונות למשטר הנאצי על הזדהות עמוקה עם הנאציזם, וניכרת בו רוח לאומנית נאצית.
דברי הביקורת שהשמיע מדי פעם בעניין סדרי השלטון לא נועדו אלא לשפר את המצב בגרמניה גופא.
למעשה, החליט פון דר שולנבורג להפנות עורף להיטלר רק כשהבין שהמדיניות הכוחנית שלו תדרדר את הרייך הגרמני לתהום צבאית ופוליטית, החלטה פרגמטית במהותה שבעקבותיה השלים, לדברי פון מולטקה, את השתלבותו בחוג קרייזאו, גם אם עמדתו החיובית באשר ליסודות האידאולוגיה הנאצית לא השתנתה.
ואמנם, איש מבין הביוגרפים של פון דר שולנבורג לא דיווח על הבעת צער או חרטה מצדו בגין פעילותו הנאצית רבת השנים והשלכותיה.
חלקו של פון דר שולנבורג באופוזיציה לא היה עקבי וחד־משמעי.
אחד הביוגרפים הגדיר זאת "צעד אחד קדימה וצעד אחד לאחור".
הקביעה הזאת נכונה בוודאי בכל הנוגע לתפיסתו את הנושא היהודי.
בניגוד ליתר חברי חוג קרייזאו נראה כי השנים שבהן התגבשה תפיסת עולמו הכשירו אותו מראש להזדהות עם העמדה הנאצית.
בדומה לרבים מחבריו, העמיד גם פון דר שולנבורג את ערך המשמעת הפורמלית מעל חוקי המלחמה ומעל כל חוק מוסרי אנושי.
עם זאת, לזכותו של פון דר שולנבורג עומדים ניסיונותיו המעטים לסייע ליהודים, ובייחוד שחרורם של יהודים שנאסרו בליל הבדולח בטענה שלא נמצא מניע מספק למעצרם.
מעשהו של פון דר שולנבורג מצביע על אחד ממניעיהם העיקריים של חברי האופוזיציה: הפגיעה במדינת החוק כפי שנתפסה בעיניהם.
פון דר שולנבורג אכן דגל בחזונו במדינה שמרנית סמכותית המכבדת אמנם את זכויות היסוד של אזרחיה אך אין בה מקום ליהודים.
על־אף שפון דר שולנבורג לא הביע חרטה על מעשיו הגדיר ההיסטוריון אולריך היינמן את האנטישמיות שלו כלא-מיליטנטית וטען, בהסתמך על עדי התקופה, שרדיפות היהודים והזוועות שנעשו בהם נתפסו בעיניו כהפרת החוק ועל כן עוררו אצלו רוגז וסלידה.
ההיסטוריון הגרמני הנס מומזן ציין, בהערת אגב, שהצהרות האנטישמיות של פון דר שולנבורג התמתנו ככל שהתברר לו האופי הנפשע של רדיפת היהודים הנאצית.
פריץ גבאואר (14 ביולי 1906 – 9 באוגוסט 1979) היה פושע נאצי, מפקד ינובסקה.
משנת 1920 הוא עבד כשוליה של מכונאי עד שנת 1924. בהמשך שנות ה-20 הוא עבד בחברת סימנס ומשנת 1928 בחברת הטלפוניה של שלזיה.
בשנת 1930 הוא פוטר בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ונותר מובטל עד 1933, אז החל לעבוד שוב אצל סימנס בגלוגוב.
בשנת 1930 הצטרף גבאואר לאס אה ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס.
בשנת 1936 הוא עבר לעבוד באס אס מספר חודשים ולאחר מכן הוא עבד בחברת מטוסים ושוב בסימנס בברלין.
בעקבות מבצע ברברוסה הוא הוצב בלבוב החל מאוגוסט 1941 ונהיה מפקד ינובסקה.
על אכזריותו העידה ינינה אלטמן:
"מפקדו הראשי של הקונצרן היה אובר־שטורמפירר פריץ גבאור ובתוקף תפקידו הגיע להמצאות גרמניות הראויות לציון.
בקור של 20 מעלות היה ממית אנשים על־ידי קפיאה בחביות מים."
"גבאור נתן פקודה להוציא להורג כל הילדים הנמצאים בשטח הקסרקטינים בבתי המלאכה והוא במו ידיו הלך לתפוס את הילדים.
הוא נתן פקודה לד"ר קורצרוק מנהל בית חולים במחנה ריכוז להמית תיניקות.
הוא במו ידי חנק נשים וגברים בעזרת הצעיף שלו.
הוא במו ידיו תלה אנשים.
הוא במו ידיו זרק אסיר לתוך מרק רותח וגרם למותו.
מספר האנשים שרצח במו ידיו אי שנרצחי לפי פקודותיו מגיע לאלפים.
הוא הצטיין בסדיזם מכוער ההופך את האדם לחיית טרף."
מפי הניצולים יוחסה לו האמירה:
"אין לי תיאבון אם אינני הורג יהודי אחד לפני ארוחת הבוקר שלי"
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התגורר בדסאו, עבד עבור שלטונות הכיבוש הסובייטי במזרח גרמניה ובשנת 1947 היה לחבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בשנת 1960 הוא נבחר להיות מזכיר עיר מגוריו, דסאו.
בעקבות זאת, נפתחה חקירה לבדוק את עברו ומפחד תוצאותיה הוא ברח למערב גרמניה.
לאחר ששמו עלה במשפט אייכמן, לחצה משטרת ישראל על מערב גרמניה לחפש אחריו.
גבאואר נעצר בסוף 1961 והוחזק בכלא בזארבריקן, אך בשנת 1963 שוחרר בערבות, לאחר שהתביעה בזארבריקן קבעה שאין ראיות מספיקות להעמידו לדין.
בשנת 1967 בעקבות ביקר בישראל של האחראי על העמדת נאצים לדין נבחן התיק של גבאואר מחדש.
משפטו של גבאואר נפתח ב-17 בספטמבר 1970 ובתחילת 1971 הגיעו שלושה שופטים לישראל לשמוע בה עדויות נגד גבאואר.
ב-29 ביוני 1971 הוא נדון למאסר עולם על רצח אסירים בינובסקה.
קרל אלברט פריץ מייקל גרליך היה עיתונאי והיסטוריון גרמני ואחד מהמתנגדים העיקריים של אדולף היטלר.
הוא נעצר, ומאוחר יותר נרצח במחנה הריכוז דכאו.
גרליך נולד בשצ'צ'ין, פומרניה, בן הבכור מבין שלושת הבנים של מוכר הדגים הסיטונאי והקמעונאי פול גרליך ואשתו תרז.
בסתיו 1889 נרשם גרליך ל-Marienstiftungymnasium (בית הספר היסודי של גבירתנו) וסיים לימודיו בשנת 1901.
בשנת 1902 החל ללמוד באוניברסיטת מינכן, והתמחה במתמטיקה ומדעי הטבע לפני שעבר ללמוד היסטוריה.
באוניברסיטה הוא היה חבר פעיל ב-Freistudentenschaft (איגוד הסטודנטים החופשי, לפעמים מתורגם כאגודת סטודנטים חופשית).
הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו "הצוואה של הנרי השישי" והשלים אותה ב-1907.
ב-9 באוקטובר 1920 התחתן עם סופי בוצנהרט, ילידת שטמפלה, במינכן .
לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט הפך גרליך לארכיונאי.