tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איי מרשל היא בין המדינות דלות האוכלוסין בעולם.
במפקד אוכלוסין ב-2003 נמנו 56,429 תושבים באיים.
על-פי הערכה מ-2008 מונה האוכלוסייה כ-63,000 תושבים.
שני שלישים מאוכלוסיית המדינה גרים בבירה מג'ורו ובאביה (Ebeye).
האיים המבודדים והמרוחקים מאוכלסים בדלילות עקב מחסור במקומות עבודה ופיתוח כלכלי נמוך.
תושבי איי מרשל הם ברובם הגדול צאצאים לשבטים מיקרונזיים אשר היגרו לאיים לפני אלפי שנים.
מיעוט קטן של האוכלוסייה הוא ממוצא יפני, אירופי או מעורב.
ממשלת איי מרשל משתמשת בשפה המרשלית.
אנגלית היא השפה הרשמית ורוב תושבי איי מרשל הם דוברי אנגלית ברמה כלשהי.
גם השפה היפנית מדוברת באזורים מסוימים באיי מרשל.
תושבי איי מרשל הם נוצרים, רובם פרוטסטנטים.
החל משנת 2008 נציגי איי מרשל משתתפים במשחקים האולימפיים.
בשנת 2025 התארגנה נבחרת איי מרשל בכדורגל.
איי מריאנה ולעיתים המריאנה (עד תחילת המאה ה-20 כונו גם "איי הגנבים", בספרדית: Islas de los Ladrones) הם קבוצת האיים הצפוניים ביותר שבאיי מיקרונזיה במערב האוקיינוס השקט, הנמצאים בשליטת ארצות הברית, מטעם האו"ם.
שטח האיים הוא 1,007 קמ"ר, מגואם עד קרוב ליפן.
מבחינה פוליטית נחלקים האיים לשתי יחידות נפרדות: גואם (האי הדרומי ביותר) ואיי מריאנה הצפוניים.
רוב התושבים הם בני תערובת (אינדונזים, ספרדים, פיליפינים ויפנים) שעוסקים בחקלאות, ומגדלים בעיקר קוקוס, אורז, טבק, סוכר וכותנה.
מלבד אלו, במספר איים יש מחצבים שונים, כגון מנגן.
בני צ'אמורו שהם האוכלוסייה המקורית של האיים מהווים כיום כ-70 אלף תושבים מסך של כ-210 אלף של תושבי האי.
בארצות הברית קיימת קהילה משמעותית של בני צ'אמורו.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה פרדיננד מגלן, אשר בשנת 1521 הגיע לגואם והכריז עליה כשטח בשליטת ספרדית.
הספרדים התקבלו בהכנסת אורחים על ידי הילידים בני הצ'אמורו, אולם הבדלי התרבויות הביאו להתפרצות אלימה כאשר נעשה שימוש על ידי הילידים בסירה ספרדית ללא קבלת רשותם, כמקובל אצלם, דבר שנתפס על ידי הספרדים כגנבה.
במעשי האלימות נהרגו שישה ילידים, וכפר בן 40 בתים נשרף לחלוטין.
שלושה ימים לאחר מכן נמלט מגלן מהאיים.
בשנת 1667 התיישבו באיים מיסיונרים ספרדים, שנשלחו מטעם מריאנה, מלכת ספרד.
ספרד דרשה רשמית את השליטה באיים וכי ייקראו על שם המלכה מריאנה, כפי שאכן קרה.
האיים הוכרזו כשטח חסות ספרדי ונשלטו מן הפיליפינים כחלק מאיי הודו המזרחית הספרדיים.
גואם נחשבה כתחנת עצירה חשובה בדרך ממקסיקו עבור ספינות הסוחר הספרדיות בדרכן אל הפיליפינים.
בשנת 1668 נקבע שמם של האיים על שם המלכה מריאנה מאוסטריה, אלמנתו של המלך הספרדי פיליפה הרביעי.
רובה המוחלט של אוכלוסיית הילידים באיים מת או נישא בנישואי תערובת לכובשים האירופאים, בהתאם לחוק הספרדי.
החוק דרש בין היתר שהייה בגואם לצורך חיזוק תהליך ההיטמעות בתרבות הספרדית על חשבון המקומית.
הספרדים העבירו מתיישבים חדשים לאיים בעיקר מן הפיליפינים ומאיי קרוליין.
על אף זאת נשמרה השפה הילידית של בני הצ'אמורו, ובנוסף להבדלים אתניים אחרים, מובחנים בני איי מאריאנה כקבוצה אתנית משלהם.
ביוני 1898, במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כבשו כוחות של ארצות הברית את איי מריאנה.
ביולי 1898 הציגה ארצות הברית לספרד, בין תנאיה לסיום המלחמה, את הדרישה להעברת השליטה באחד מאיי מריאנה לידי ארצות הברית, כדי שתוכל לשמש כתחנת אספקה לאוניות של ארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית בחרה באי גואם ואילו איי מריאנה הצפוניים ואתם איי מרשל ואיי קרוליין נשארו בידי ספרד.
ביוני 1899 מכרה ספרד את איי מריאנה הצפוניים לגרמניה תוך שניתנה לספרד האפשרות להחזיק באיים תחנת אספקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נלקחו שטחים אלו מגרמניה, וחבר הלאומים החליט להשאיר אותם בחזקת האימפריה היפנית, מלבד גואם, שנשאר בידי ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניתנה לארצות הברית מנדט גם על איי מריאנה הצפוניים ובשנות ה-70 הוכרזו איי מריאנה הצפוניים כחלק מארצות הברית.
בימינו נכללים כל איי מריאנה בטריטוריות ארצות הברית.
מאיים אלו יצא במלחמת העולם השנייה המפציץ "אנולה גיי" להפיל על יפן את פצצת האטום הראשונה בהיסטוריה.
האיים אוכלסו על ידי בני צ'מורו בסביבות 1500 לפני הספירה.
אחרי הכיבוש הספרדי רובם התנצרו ובשפה השתלבו מילים רבות מספרדית.
אפשרות להגר לשטח ארצות הברית הביאה לכך שמעל ל-100 אלף בני צ'מורו מתגוררים בה לעומת כ-65 אלף באי גואם וכ-19 אלף באיי מריאנה הצפוניים.
חלק מהם השתלבו בחברה ובתרבות האמריקאית דוגמת הזמרת פיה מיה, אדמירל פטר גומאטאואטו והציירת ג'יזלה מק'דניאל.
איי מריאנה הצפוניים היא טריטוריה של ארצות הברית המורכבת מ-14 איים באוקיינוס השקט.
שטחם הכולל של האיים עומד על 464 קמ"ר, על פי הערכות מיולי 2015 מתגוררים באיים 52,344 תושבים, והם אזרחים אמריקאים.
עד 1898 נכללו איי מריאנה הצפוניים וגואם ביחידה אחת שנודעה כאיי מריאנה.
בתחילת 1899 הודיעה ספרד על כוונה למכור את האיים בגלל ההוצאות הגבוהות לאחזקתן.
ביוני 1899 הודיעה ממשלת ספרד על מכירת האיים לגרמניה, שפעלה אז להרחיב את מושבותיה, תמורת 25 מיליון פסו.
בהסכם המכירה ניתנה לספרד האפשרות להחזיק באיי מריאנה הצפוניים תחנת אספקה.
באותו חודש אושרה המכירה על ידי בית הנבחרים הספרדי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נותרו מושבותיה של גרמניה חסרות מגן בהיעדר צי מספק לשליחת צבא למושבות ואיי מריאנה נכבשו מידי גרמניה על ידי היפנים ובהמשך היו חלק של המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט.
בשנת 1919 נתן חבר הלאומים מנדט ליפן לשליטה על האיים.
בתקופת שלטונם באיים פיתחו היפנים את תעשיית קנה סוכר, והעבירו לאיים עובדים יפנים ואחרים מאיים נוספים שהיו בשליטתם.
ב-8 בדצמבר 1941, מיד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, יצאו כוחות יפניים מאיי מריאנה הצפוניים לכבוש את גואם.
במהלך הכיבוש העבירו היפנים חלק מבני האיים לגואם.
ב-15 ביוני 1944 פתחו כוחות ארצות הברית בקרב על סאיפאן, לכיבוש האיים, במיוחד טיניאן וסאיפאן מידי היפנים.
במקביל התקיימו קרבות אוויריים וימיים גדולים באזור שמסביב לאיים.
בהמשך, שוחרר גם האי גואם בקרב על גואם.
האי המבודד רוטה שהיה חסר חשיבות מבחינה צבאית הושאר תחת שליטה יפנית עד לכניעתה.
בתקופת הכיבוש האמריקני ועד לכניעת יפן הוחזקו תושבי האיים במחנות מעצר, ורק בתום המלחמה שוחררו לבתיהם.
באיים הוקמו בסיסים אוויריים מהם יצאו מפציצים להפצצות של איי יפן, קיושו והונשו, בין השאר לטוקיו ולנגויה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ראו בארצות הברית חשיבות אסטרטגית בהחזקת איי מריאנה הצפוניים וניסו ליישב את החזקתם באיים עם התחייבותם על פי האמנה האטלנטית שלא לספח שטחים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותבוסת יפן, נקבעה השליטה באיים כשטח נאמנות של האומות המאוחדות בניהול ארצות הברית.
נאמנות זאת הייתה שונה מהנאמנויות האחרות בכך שהאיים הוכרו כאזור אסטרטגי והנאמנות הייתה תחת פיקוח מועצת הביטחון.
בעת חתימת חוזה השלום עם יפן בשנת 1951 ויתרה יפן על כל טענה לאיי מריאנה הצפוניים.
ב-1970 הוחלט על ידי תושבי האיים שלא לדרוש עצמאות ובמקום זאת להסתפח לארצות הברית.
בשנת 1972 החלו הדיונים המעשיים על מהות ההצטרפות ובשנת 1975 הכריעו התושבים במשאל עם על הסתפחות לארצות הברית וסוכם על יסוד קהילה מאוחדת כחלק מארצות הברית.
הממשלה והחוקה החדשים נכנסו לתוקפם ב-1978.
הפוליטיקה של איי מריאנה הצפוניים מבוססת על שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית נשיאותית.
הבחירות נערכות בשיטה הרובנית במערכת רב-מפלגתית.
האיים נמצאים באיחוד פוליטי עם ארצות הברית וכמו שטחי חסות אחרים של ארצות הברית, אין לאיי מריאנה הצפוניים נציגות בסנאט של ארצות הברית, אולם יש להם נציגות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הם בעלי זכות הצבעה בוועדות אך לא במליאה עצמה.
התקציב הפדרלי של המדינה מגיע ממחלקת הפנים של ארצות הברית.
מבחינה מנהלית איי מריאנה הצפוניים מחולקת ל-4 מחוזות.
עקב הפעילות הסייסמית, כל תושבי האיים הצפוניים עזבו את האיים.
מס' שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה נכון לשנת 2020 שטח בקמ"ר1 האיים הצפוניים - Northern Islands Municipality 0 1552 סאיפן - Saipan 43,385 1153 טיניאן - Tinian 3,540 414 רוטה - Rota 1,893 33
כלכלת איי מריאנה הצפוניים נשענת בעיקר על הסיוע מארצות הברית.
הסיוע משתנה בהתאם להכנסות העצמיות של האיים מדי שנה, ומופנה בעיקר לצורכי פיתוח התשתיות באיים.
אחד ממקורות ההכנסה העצמיים הנמצא בתהליך של גידול הוא ענף התיירות, בעיקר מיפן, מסין ומקוריאה.
הענף מעסיק כיום כמחצית מכח העבודה של האיים.
ענף החקלאות הוא בעל חשיבות משנית וכולל בעיקר גידול בקר, קוקוס, ירקות ופירות.
בעבר הייתה קיימת תעשיית טקסטיל שנשענה בעיקר על פועלים סינים, אך זו הייתה נתונה לביקורת שכן המוצרים נחשבו כ"תוצרת ארצות הברית" על אף שייצורם אינו כפוף לחוקי העבודה האמריקנים הנוקשים.
בשנת 2009 הסתיים תהליך מואץ של סגירת מפעלי התעשייה בלחץ ארגון הסחר העולמי, כתוצאה מהדרישה להימנע מהעסקת פועלים סינים ולהקפדה על חוקי העבודה מבחינת שכר מינימום, עבודת ילדים, שעות עבודה ומנוחה, וכדומה אשר מבטלים את היתרון התחרותי של היצור התעשייתי באיים.
באיים יש מעל 350 ק"מ של כבישים, שלושה נמלי תעופה עם מסלולי אספלט (בסאיפאן באורך 8,700 רגל [2,652 מ'], בטיניאן באורך 8,600 רגל [2,621 מ'] וברוטה באורך 7,000 רגל [2,134 מ']), שלושה שדות תעופה עם מסלולים לא סלולים, ומנחת מסוקים אחד.
נמל התעופה הבינלאומי הראשי הוא נמל התעופה הבינלאומי של סאיפאן .
שירות הדואר לאיים מסופק על ידי שירות הדואר של ארצות הברית (USPS).
האיים כלולים בתוכנית המספור של אמריקה הצפונית וקידומת הטלפון של האיים היא 670.
היחידה המנהלית של איי מריאנה הצפוניים כוללת 15 איים, המשתרעים בין קווי הרוחב 14° עד 20.3° צפון וקווי האורך 144° עד 146° מזרח בקירוב.
נכללים בה כל איי מריאנה, הקבוצה הצפונית-מערבית באיי מיקרונזיה, פרט לאי גואם שמדרום.
האיים נחלקים גאוגרפית לשתי קבוצות, הקבוצה הדרומית הכוללת את סאיפאן והאיים שמדרום לו: טיניאן ורוטה והאי הקטן אגויג'ן, והקבוצה הצפונית הכוללת את האיים שמצפון לסאיפן.
רוב האוכלוסייה שוכנת באי סאיפן, וכמה אלפים שוכנים בטיניאן וברוטה.
האיים הצפוניים מצויים בסכנה של התפרצות וולקנית וכמעט שאינם מיושבים.
האיים הצפוניים הם וולקניים, ויש בהם הרי געש פעילים בסמוך להם נמצא שקע מריאנה.
האיים הדרומיים מורכבים מאבן גיר, ולחופיהם מצויות שוניות אלמוגים.
הטמפרטורות גבוהות וכמעט שאינן משתנות לאורך השנה; גשמים יורדים בעיקר בין החודשים יולי לנובמבר, והאיים מועדים לסופות טייפון.
במפקד האוכלוסין האחרון נמנו 69,221 תושבים, בשנת 2000. מתוכם, 56.3% היו ממוצא אסייתי, 36.3% היו צאצאים לילידי האוקיינוס השקט, מעט פחות מ-2% היו ממוצא אירופי ועוד כאחוז השתייכו למוצא אחר.
האוכלוסייה מתאפיינת בשיעור גבוה של נשים - היחס בין נשים לגברים באי הוא 1.3 נשים לכל גבר.
זאת כתוצאה מהגירה של נשים שמועסקות בענף הטקסטיל.
דתם של התושבים היא נצרות, ורובם נוצרים קתולים.
מקצת האמונות והמנהגים המסורתיים נשמרים לצד הנצרות.
שיעור הדוברים בשפות פיליפיניות עומד על קצת פחות מרבע מהאוכלוסייה (על-פי מפקד האוכלוסין של 2000).
מעט פחות מרבע דובר שפות סיניות, ושיעור דומה דובר צ'מורו, שפה ילידית.
קצת יותר מעשירית האוכלוסייה דוברת אנגלית כשפת אם, ושיעור מעט נמוך יותר דובר בשפות של ילידי האוקיינוס השקט שאינן צ'מורו.
איי נורת' הם קבוצת איים בצפונם של איי שטלנד ששייכים לסקוטלנד.
האיים המרכזיים בקבוצת איים זו הם האיים יל, אונסט ופטלאר וכן ישנם גם בנוסף איים קטנים בלתי מיושבים נוספים: מאקל פלוגה, אוייאה, אאוט סטאק, בלטה, הוניי והאף גרוניי.
איי סונדה (אינדונזית Kepulauan Sunda) הם קבוצת איים בחלק המערבי של הארכיפלג המלאי.
האיים מחולקים כיום בין המדינות אינדונזיה, מלזיה, ברוניי ומזרח טימור.
חלק מהאיים נוצרו כתוצאה מפעילות געשית.
באזור קיימים הרי געש שפעילים מפעם לפעם.
בשנת 2013 הייתה התפרצות געשית ברוקטנדה שדרשה פינוי תושבי האי.
איי נגלה הם קבוצת איים במחוז המרכזי של איי שלמה, מדינה השוכנת בצדו המערבי של האוקיינוס השקט.
קבוצת האיים נקראה בעבר איי פלורידה.
בין האיים היותר חשובים בקבוצת איי נגלה הם "נגלה סול", טולאגי, גווטו ו-טנמבוגו.
השם האי פלורידה עצמו משמש גם את האי נגלה סול, הגדול בקבוצה.
קבוצת איי נגלה ממוקמים צפונית לאי המפורסם גוודלקנל, בו התרחש קרב גוודלקנל המפורסם במלחמת העולם השנייה; האי נגלה סול שימש כבסיס לחיל משמר יפני באפריל, 1942 כחלק ממאמצם להקמת בסיס ימי באי השכן גווטו.
ב-7 באוגוסט של אותה שנה, כוחות המארינס של צבא ארצות הברית נחתו באי כדי לחפות על תקיפת טולג'י השכנה.
האי נגלה סול לא הפך מפורסם כמו גוודלקנל, למרות שגם הוא שירת כבסיס חשוב לפעולות המאמץ המלחמתי האמריקני בפסיפיק למשך כל זמן המלחמה.
כהמשך לשחרור האמריקני של האיים מהשלטון היפני, הוקם באיים בסיס ימי אמריקני.
האי שימש כמרכז לאספקת מים עבור הצי האמריקני, בזכות בארות המים המתוקים הנמצאות באי.
איי סולבצקי הם קבוצה של שישה איים גדולים ומספר איים קטנים הממוקמים במפרץ אונגה בים הלבן בצפון-מערב רוסיה.
שטחם הכולל של האיים הוא 347 קמ"ר, רובו בתחומי האי העיקרי "סולובצקי" (Соловецкий) או "סולובצקי הגדול" (Большой Соловецкий) שמשתרע על פני 246 קמ"ר.
אוכלוסיית האיים מנתה 968 נפש בשנת 2002, והם שייכים למחוז ארכנגלסק.
בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה של המקום ומנזר סולובצקי השוכן בהם מאז הרבע השני של המאה ה-15, הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
האיים עשויים גרניט וגנייס, חופיהם מפורצים ונופם גבעי.
אורכו של האי הגדול בולשוי סולובצקי הוא 25 ק"מ רוחבו 16 ק"מ, ובו שוכנת הנקודה הגבוהה באיים כולם, הנישאת לרום של 80 מטר.
שני האיים העיקריים האחרים הם אנזר (Анзерский остров) ששטחו 47 קמ"ר, ומוקסאלמה הגדול (Большая Муксалма) ששטחו 17 קמ"ר.
יתר האיים אינם חורגים מגודל של 1.5 קמ"ר.
האקלים באיים לח וקר ומתאפיין במשב רוח ימית כמעט קבוע.
בחודש פברואר מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-10.1ºC-, בעוד שביולי היא עומדת על 12.9ºC.
בחורף קופאים מימי הים סביב האיים ברצועה שרוחבה 4 עד 5 ק"מ.
האור בקיץ נמשך 21.5 שעות ובשיא החורף, הימים, המעוננים בלאו הכי, נמשכים 4 שעות בלבד.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות אנושית באיים כבר במאה ה-3 לפנה"ס, אך המתיישבים הראשונים עליהם ידוע לבטח היו הפומורים (помо́ры) אשר הקימו מספר יישובים באיים וערכו טקסים פגניים.
החל מהמאה ה-12 יושבו החופים סביב הים הלבן על ידי מתיישבים מנובגורוד, והאיים היו מוקד לצייד ודייג עונתיים.
ברבע השני של המאה ה-15 הגיעו הנזירים הראשונים אל האי סולובצקי הגדול, והקהילה הנזירית נוסדה על ידי גרמן מסלובוצקי (או הרמן) ועל ידי מספר נזירים נוספים.
לקראת סוף המאה ה-15 נחשב מנזר סולובצקי (Соловецкий монастырь) למוקד דתי ורוחני בצפון הרוסי ופעל להפצת הנצרות בקרב האוכלוסייה הפגנית באזור, ובאמצע המאה ה-16 יצא שימעו בכל רחבי רוסיה.
בהנהגתו של הבישוף פיליפ קוליצ'ב אימץ המנזר אורח חיים קהילתי והיה למרכז כתיבת ספרים וציור איקונות.
בשנים אלו החלה בניית מבני המנזר באבן אשר החליפו את מבני העץ הקיימים ונבנה נמל.
תעלות נחפרו כדי לקשר בין האגמים שבאי ודרכים נסללו וחיברו בין חלקיו השונים.
מסוף המאה ה-16 נודעה למנזר חשיבות אסטרטגית, הוקמו בו ביצורים אשר נועדו להגן עליו מפני התקפות של השוודים והוצב בו חיל מצב.
המנזר נכבש וכנראה יותר מ-100 מתוך 350 יושביו נפלו בהסתערות.
אירועי המרד הפכו לאגדה ולנושא להגיוגרפיות מוגזמות בקרב האמונה הישנה, תנועת פורשים דתית שקמה מתוך התנגדות לרפורמה, בעיקר עבור פלג הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים (אלו שסירבו לקבל כמרים שהוסמכו על ידי הכנסייה הממלכתית ובהיעדר בישופים, התנהלו ללא כמרים).
רבים מהחידושים הדתיים הרדיקליים שהונהגו בקרב המורדים, כמו סירוב להתפלל למען הצאר, עריכת המיסטריות המקודשות ללא כמרים, ואיסור אכילה משותפת עם נוצרים אורתודוקסים אחרים, אומצו בקרבם.
בתקופת פיוטר הגדול השתפר מצבו של המנזר והצאר ביקר במקום ב-1696 וב-1702, אך ב-1764 הוחרמו כל אדמותיו מחוץ לאיים.
במהלך מלחמת קרים, בשנת 1854, הופגז המנזר על ידי ספינות בריטיות, אך הנזירים עמדו בפני ההתקפה והבריטים לא ירדו אל החוף ולא הצליחו לכבוש שטחים בים הלבן.
ב-1920 החליטה הממשלה הסובייטית לסגור את המנזר ובין 1922 ועד 1939 היה המקום לגולאג.
תחילה הוא נודע כ"מחנה סולובצקי למשימות מיוחדות" או "ס.ל.ו.נ." (Соловецкий Лагерь Особого Назначения או СЛОН) ועסק בחינוך מחדש, אך מאוחר יותר שונה יעודו מספר פעמים ובשנותיו האחרונות הוא היה מתקן כליאה של הנ.ק.ו.ד..
בשנים אלה הוחזקו במאסר במקום אלפי אנשים ורבים מהם נרצחו או מתו כתוצאה מהתנאים הקשים ששררו במתקן.
ב-1967 נפתח מוזיאון בסולובצקי הגדול והחל תהליך השחזור של המבנים.
ב-1990 התירו השלטונות את חידושה של הקהילה הנזירית באיים ובשנת 1992 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
בארבעה מהאיים (בולשוי סולובצקי, אנזר, מוקסאלמה הגדול ובולשוי זאיאצקי) שוכנים מבני המנזר, לאוורות ומקומות פרישה אחרים, וכן כנסיות, אולם גולת הכותרת של היישוב הנזירי באיי סולובצקי, היא ללא ספק מנזר ההשתנות השוכן לחופו של מפרץ השגשוג (бухта Благополучия) במערבו של האי סולובצקי הגדול.
המנזר מוקף בחומות שגובהן 8 עד 11 מטר ורוחבן 4 עד 6 מטר ואשר נבנו בין 1584 ל-1594. בתחום החומות מספר מבנים שהחשובים שבהם מקושרים זה לזה במעברים מקורים.
במנזר מספר כנסיות שהחשובות שבהן הן קתדרלת אוספנסקי (1552-1557), קתדרלת פראוברז'נסקי (1556-1564), כנסיית הבשורה (1596-1601) וכנסיית ניקולס משנת 1834. עוד נמצאים במנזר חדר אוכל שגודלו 500 מ"ר, מגדל פעמונים שהוקם ב-1777 וטחנת מים מתחילת המאה ה-17.
איי סילי הוא ארכיפלג הנמצא סמוך לקצה הדרום-מערבי של האי הבריטי.
בעבר האיים נוהלו אדמיניסטרטיבית על ידי מחוז קורנוול, אולם היום קיימת מועצת איי סילי, האחראית לניהולם.
איי סילי מוגדרים כאזורי יופי טבעי יוצא דופן.
איי סילי מהווים ארכיפלג של חמישה איים מיושבים וכ-140 איונים סלעיים לא מיושבים.
איי סילי מרוחקים כ-45 קילומטרים מלנדס אנד שבחוף אנגליה.
כל האיים מורכבים מסלע גרניט המתוארך לשלהי תקופת הקרבון.
בטבלה שלהלן רשומים האיים העיקריים בארכיפלג:
מיקומם של האיים יוצר ניגוד בין שתי מגמות שונות.
אין בהם כמעט קרה או שלג כתוצאה מקרבתם לים, ובשל כך החוואים המקומיים יכולים לגדל פרחים בעונה מוקדמת יותר בהשוואה למגדלי הפרחים הפועלים בשאר בריטניה הגדולה.
התוצר החקלאי העיקרי הוא פרחים גזומים, בעיקר נרקיסים.
כתוצאה מהחשיפה למשטר הרוחות של האוקיינוס האטלנטי פוקדות את האיים סערות חורף מדי פעם.
דבר זה בא לידי ביטוי בין השאר באי טרסקו.
בקצה הדרומי המוגן של האי נמצאים "גני המנזר" שבהם צמחייה סובטרופית, ואילו בקצהו הצפוני, החשוף לרוחות, עיקר הנוף הוא סלעים חשופים.
האיים ידועים בקרב חובבי צפרות, בעיקר בגלל היותם נקודת מעבר לעופות נדירים מרחבי כדור הארץ.
עונת השיא לצפייה בציפורים היא בדרך כלל באוקטובר.
באיי סילי יש אקלים ממוזג אוקייני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.6 מעלות צלזיוס, לעומת 11 מעלות צלזיוס בלונדון.
עונת החורף באיים היא בין החמות ביותר במדינה עקב מיקומם הדרומי וההשפעות הממזגות של האוקיינוס.
עונת הקיץ איננה כה חמה כמו בשאר הממלכה המאוחדת.
ממוצע שעות האור הוא בין הגבוהים במדינה, ועומד על 7.6 שעות ליום ביולי.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה על האיים הייתה מינוס 6.4 מעלות צלזיוס, ב-13 בינואר 1987, והגבוהה ביותר הייתה 27.8 מעלות צלזיוס ב-16 באוגוסט 1947. כמות השלגים המרבית שנמדדה הייתה 23 סנטימטרים, ב-12 בינואר 1987.
ככל הנראה איי סילי היו גדולים יותר בעבר, כשרובם מחוברים לאי אחד בשם אנור (Ennor).
גובה פני הים העולה הציף את המישור המרכזי של אנור במאה ה-5, והקנה לאיים את המראה הנוכחי שלהם.
העדויות לאיים גדולים יותר בעבר כוללות:
עדות מתקופת בריטניה הרומית שבה נכתב "Scillonia insula" בלשון יחיד, כפי שאמור להיות אם מדובר באי אחד או באי הרבה יותר גדול משכניו.
שרידים של חווה פרהיסטורית נמצאו בנורנאור (Nornour), שהוא אי סלעי זעיר שאינו מתאים לחוואות מפאת גודלו.
בחלק מתקופות השפל ניתן ללכת בין חלק מהאיים.
באי סמסון ניתן לראות גדרות עתיקות של שדות חקלאיים מתחת לקו השפל של המים.
כל החלק הדרומי של אנגליה שקע בניגוד להתרוממות בתר-קרחונית שהתרחשה בסקוטלנד.
דבר זה גרם לשקיעתם של עמקי נהר בחוף הקורנוולי הדרומי.
קורנוול, ביחד עם איי סילי, עבר לשליטת הכתר האנגלי בשלהי שלטונו של אתלסטאן.
בתחילת השלטון האנגלי האיים היו בחזקתם של מספר נזירים.
המלך הנרי הראשון העניק את האיים לנזירים של מנזר טביסטוק, שהקימו מנזר בטרסקו.
מנזר זה נסגר בתקופת הרפורמציה האנגלית בימי הנרי השמיני.
בשנת 995 הפך אולף טריבאסון למלך אולף הראשון מנורווגיה.
הוא נולד בשנת 960 בקירוב, וערך פשיטות על מספר ערים באירופה והשתתף במספר מלחמות.
אולם, בשנת 986 הוא פגש ככל הנראה חוזה עתידות נוצרי באיי סילי, כפי שמתואר בסאגה שחוברה על ידי סנורי סטורלוסון, ובה תואר כיצד אולף יהפוך למלך, יעשה דברים נודעים, ולאחר שיינצל מפצעים קטלניים שיספוג בקרב הוא יעבור טבילה לנצרות ויתנצר.
לאחר פלישת ויליאם הכובש לאנגליה הפכו האיים לחלק משלטון מרכזי.
עשרים שנים לאחר מכן נערך בהם סקר יום הדין.
האיים היו חלק ממחוז אקסטר, שכלל גם את קורנוול, דבון, דורסט, סאמרסט ווילטשייר.
ככל הנראה באמצע המאה ה-12 נערכה על האיים מתקפה של ויקינגים, שנקראו סילינגאר בנורדית ותועדו בסאגה על ידי סוויין אסלייפסון מאורקני.
לא ידוע מתי תושבי האיים הפסיקו לדבר קורנית, אך הדבר אירע ככל הנראה בימי הביניים.
תושבי האיים הפסיקו לדבר בשפה הקלטית העתיקה לפני שאר החלקים של פנווית', בניגוד להיסטוריה של השפה האירית או הגאלית סקוטית.
בשנת 1648, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, הצליחו תומכי הפרלמנט בראשות אוליבר קרומוול לדחוק את יריביהם המלוכנים, נאמניו של המלך צ'ארלס השני ומי ששלטו בצי המלכותי, אל איי סילי.
תומכי הפרלמנט נעזרו בצי של איחוד שבעת המחוזות ההולנדי, שהותקף על ידי הצי המלכותי הבריטי וספג אבדות כבדות.
ב-30 במרץ 1651 הגיע אדמירל מרטין הרפרסון טרומפ לאיי סילי על מנת לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו בקרב.
משלא נענה, טרומפ הכריז מלחמה על איי סילי אך עזב מבלי שהספיק לירות.
ככל הידוע "מלחמה" זו נשכחה ולכן לא הוכרז על סיומה.
מצב זה התקיים במשך 335 שנים (ולכן מכונה "מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים") עד שנת 1986 אז נחתם הסכם שלום סמלי בין הולנד לבין איי סילי.
בשנת 1707 שייטת אוניות מלחמה בריטית בפיקודו של קלאודסלי שובל נטרפה במזג אוויר סוער אל חופי האיים בשל טעות בניווט.
ארבע אוניות מלחמה טבעו ועימן לפחות 1,400 מלחים במה שהיה אחד האסונות הימיים הגדולים ביותר בתולדות האיים הבריטיים.
בשנת 1975 הוכרזו האיים כאזור יופי טבעי יוצא דופן.
ההכרזה הייתה על כל שטח הארכיפלג, כולל האיים והסלעים הלא מיושבים, והיא האזור הקטן ביותר מסוג זה במדינה.
באיי אנט וסמסון יש אוכלוסיות גדולות של שחפיתיים, ובארכיפלג כולו יש טורפים ימיים רבים.
איי סילי הם המקום היחיד במדינה שבו ניתן למצוא פרטים של חדף קטן.
באופן היסטורי נוהלו האיים כאחת מנפות מחוז קורנוול באנגליה.
ארכיפלג איי סילי היה חלק מדוכסות קורנוול והדוכס נהנה מזכויות מיוחדות באיים, שהוענקו לו על ידי הכתר הבריטי.
חוק השלטון המקומי משנת 1888 הסמיך את מועצת השלטון המקומי באיי סילי להקים "מועצות ורשויות מקומיות אחרות הנפרדות מאלה של מחוז קורנוול...
זאת לצורך יישום כל חקיקה הנוגעת לשלטון המקומי באיים." בהתאם לחוק זה הוקמה בשנת 1890 המועצה האזורית הכפרית של איי סילי, כרשות ייחודית מאוחדת, הפועלת מחוץ לתחום האדמיניסטרטיבי של מחוז קורנוול.
מחוז קורנוול סיפק שירותים מסוימים לאיים, אשר עבורם שילמה המועצה האזורית.
סעיף 265 של חוק השלטון המקומי משנת 1972 אפשר את המשך קיום המועצה האזורית, אולם שמה שומה ל"מועצת איי סילי".
משמעות המעמד השלטוני המיוחד של איי סילי מתבטא בכך שחלק מן המשפט המנהלי הקיים בכל אנגליה, מיושם באיי סילי בשינויים מסוימים.
כך למשל, בתחומי שרותי הבריאות ומבנה השלטון המקומי.
מכיוון שבאיים חיים רק כ-2,000 תושבים, המועצה מייצגת פחות תושבים ממה שמייצגות מועצות כפריות רבות באנגליה והיא מהווה את יחידת השלטון המקומי העצמאי הקטנה ביותר באנגליה.
בשנת 2005 כיהנו במועצה 21 חברים (כולם עצמאיים ולא מזוהים עם מפלגה מסוימת).
במועצה מועסקים 164 עובדים, כך שכמעט 10% מתושבי האיים עובדים עבור השלטון המקומי.
אין לאיי סילי מערכת משפט עצמאית וסכסוכים מתבררים בבתי המשפט של מחוז קורנוול.
לאיי סילי שני דגלים עיקריים:
דגל מועצת איי סילי, עליו מופיע אף הלוגו של האיים.
הדגל הבלתי רשמי של איי סילי, "הצלב הסילוניאני" (Scillonian Cross) אשר נבחר על ידי קוראי העיתון המקומי בשנת 2002.
מאז המאה ה-18 הייתה כלכלת איי סילי תלויה במסחר עם בריטניה הגדולה ומדינות מעבר לה.
לאורך השנים השתנה אופיו של המסחר באיים וזאת בהתאם לגורמים כלכליים ומדיניים.
כך באו והלכו להם תחומי מסחר ועיסוקים שונים, כגון: איסוף אצות ים, ניתוב ספינות, הברחות, דיג, בניית ספינות, ולאחרונה גידול פרחים.
במחקר שנעשה על כלכלת האיים בשנת 1987 נמצא כי רבות מן החוות החקלאיות באיים נאבקות כדי לשמור על רווחיותן וכתוצאה מכך יש נטייה להרחיב את תחומי ההכנסות ולעסוק אף בתיירות.
על פי נתונים שנאספו בתחילת המאה ה-21 נראה שמספר העוסקים בחקלאות מהווה רק כ-2% מכלל העובדים באיים.
ההערכה היא כי בתחילת המאה ה-21 ההכנסות מתיירות הן כ-85% מהכנסות תושבי איי סילי.
האיים השקיעו משאבים ומאמצים רבים בשיווק תיירותי המדגיש את הסביבה הייחודית של איים אלה, מזג האוויר הקייצי, התרבות הנינוחה, התחבורה הנוחה בים ובאוויר בין האי הבריטי לאיים וגודלם הזעיר של האיים, המהווה נקודת משיכה.
רוב התיירים המבקרים באיים שוהים באי סנט מרי'ס, שבו חדרי אירוח רבים ושאר שירותי תיירות.
באי טרסקו קיים מלון דירות נופש.
באיים בריאר וסנט מרטינ'ס מבקרים פחות תיירים, אף שבכל אחד מהם קיים בית מלון וחדרי אירוח.
באי סנט אגנס אין בית מלון.
האיים זכו לפרסום, שתרם לתיירות, גם בשל הטענה שבשנת 1651 הוכרזה מלחמה עם הרפובליקה ההולנדית, מלחמה שלכאורה הסתיימה רק ב-1986 ולכן מכונה "מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים".
בפועל לא התנהל כל קרב.
תנועת התיירים לאיים מאפשרת קיומם של שרותי תחבורה בתדירות שקשה היה להצדיקה לאור מספרם של תושבי האיים לבדם.
לכן, תנועת התיירים משפיעה אף על אותם תושבים שאינם עוסקים בתיירות.
תנועת התיירות היא עונתית באופייה ומתרכזת בעיקר בקיץ, אף שבחודש אוקטובר מדי שנה מגיעים לאיים צפרים על מנת לצפות בציפורים נודדות החולפות בעונה זו באיים.
תחבורה בין האיים לאי הבריטי אפשרית בים ובאוויר.
האי היחיד שבו כבישים של ממש הוא סנט מרי.
באי סנט מרי פועל שדה תעופה ובו שני מסלולים, שאורך כל אחד מהם אינו עולה על 700 מטר.
באי טרסקו קיים מנחת מסוקים.
את האיים משרתת מעבורת המופעלת על ידי "חברת הספינות של איי סילי" והיוצאת מנמל פנזנס לאי סנט מרי'ס וכן ספינת משא.
שאר האיים מקושרים לאי סנט מרי'ס בסירות מנוע.
איי מרשל השתתפו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בשלוש האולימפיאדות בהן נטלו האיים חלק, ייצגו אותה ספורטאים בודדים בענפי האתלטיקה, השחייה, הטאקוונדו והרמת המשקולות.
את ההישג הגבוה ביותר רשמה מרימת המשקולות מת'לין סאסר, שסיימה במקום ה-11 באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחקי החורף לא השתתפו איי מרשל מעולם.
איי מרשל משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מאיי מרשל לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של איי מרשל למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 4 ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי ההרמת משקולות והשחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים.
גם משלחת זו לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי האתלטיקה, ההיאבקות והשחייה.
איי מלכיאור הם קבוצה של איים נמוכים, במרכז מפרץ דאלמאן, בארכיפלג פאלמר, שלמול חופי חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
צורת קבוצת האיים - חצי סהר, בו האיים למדא, אפסילון, אלפא ודלתא יוצרים מפרץ קטן המכונה "המפרץ הפנימי" (Inner Harbor).
האיים אטא ואומגה מצויים במזרח הקבוצה, ואיי סיגמא מהווים את הקצה הצפוני של קבוצת האיים.
האיים התגלו על ידי משלחת החקר הגרמנית בפיקודו של אדווארד דאלמאן.
דאלמאן לא נתן לאיים שם.
האיים התגלו מחדש ומופו באופן גס על ידי המשלחת הצרפתית השלישית באנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו קרא לאי המזרחי ביותר שגילה בקבוצת איי מלכיור על שמו של סגן אדמירל ז'ול מאלכיור (Jules Melchior) מחיל הים הצרפתי.
לימים התברר כי האי שכונה על ידי שארקו "האי מלכיור" ( Île Melchior) הוא למעשה שני איים - האי אטא והאי אומגה, והשם הפך לשמה של קבוצת האיים כולה.
קבוצת האיים מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי אוניית המחקר "דיסקברי" במסגרת סקרי דיסקברי, ומופתה על ידי משלחות ארגנטינאיות ב־1942, ב-1943 וב-1948.
במהלך סקרי דיסקברי מופו האיים והסוקרים קראו לקבוצות האיים מלכיור, בהתבסס על השם שנתן שארקו.
איי סיגמא הם קבוצה של איים קטנים וסלעים הצפונית לאי אטא, באיי מלכיור, בארכיפלג פאלמר, שלמול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האיים מהווים את הקצה הצפוני של איי מלכיאור.
האיים התגלו מחדש ומופו באופן גס על ידי המשלחת הצרפתית האנטארקטית בפיקודו של ז'אן-בטיסט שארקו מחיל הים הצרפתי.
קבוצת איי מלכיאור, ובהם גם איי סיגמא, מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי אוניית המחקר "דיסקברי" במסגרת סקרי דיסקברי.
בדומה לאיים אחרים באיי מלכיאור, לאיים ניתן שם מהאלפבית היווני והם נקראו על שם האות סיגמא, על ידי משלחות המיפוי הארגנטינאיות.
איי סיביר החדשה הם ארכיפלג באוקיינוס הקרח הצפוני בין ים לאפטב וים סיביר המזרחי, השייכים מנהלית לרפובליקת סאחה-יקוטיה שברוסיה.
הארכיפלג נחלק לשלוש קבוצות איים (מדרום לצפון): איי ליאחובסקי , איי אנז'ו ואיי דה לונג .
הוא מופרד מיבשת סיביר על ידי מצר דמיטרי לאפטב, ואילו בין איי ליאחובסקי לאיי אנז'ו עובר מצר סאניקוב.
איי סיביר החדשה התגלו לראשונה בידי צוות מגלי ארצות קוזאקים בראשית המאה ה-18.
אזור ים לאפטב וים סיביר המזרחי שעליו יושב הארכיפלג מלא בשדות נפט.
חשיבותם של האיים נובעת בעיקרה מאוצרות הטבע המצויים בהם ובראש ובראשונה נפט ושנהב.
ישנה הצטברות משמעותית של מאובני שנהב באיים.
האקלים באיי סיביר החדשה ארקטי וקשה למחיה.
קרחונים מכסים את האיים תשעה חודשים בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת בחודשי ינואר נעה בין מינוס 28 לבין מינוס 31 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורות ביולי נעות בין 8 מעלות ל-11 מעלות צלזיוס.
מתחת לאדמת האיים ישנה קפאת-עד כמעט תמיד.
בקיץ מתמלאים האיים באגמים שונים, והאקלים משתנה לכזה של טונדרה.
הים מסביב לארכיפלג קפוא כמעט תמיד, ורק בשנים חמות מעל לממוצע הים נפתח למעבר ספינות לזמן קצר ביולי.
בשנת 2014 הוקם בסיס צבאי קבוע באי קוטלני .
איי סילאר הם קבוצת איים קטנים המכוסים קרח, הממוקמים בסמוך מצפון לקצה הצפון - מזרחי של האי אדלייד - אי המצוי בצדו הצפוני של מפרץ מרגריט סמוך לחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
האיים מומוקמים בסמוך לכף מאסקראט (הקצה הצפון - מזרחי של האי אדלייד).
האיים התגלו על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 –1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
האיים נקראו על שמו של סילאר (Sillard), הדירקטור של חברת מונידאו הצרפתית (.French Montevideo Co), מהעיר מונטווידאו בירת באורוגוואי, אשר ביצעה תיקונים בספינתו של שארקו - ה-"פרקווה פה" "Pourquoi-Pas?" (מילולית: "מדוע לא?").
איי נוראנה היא קבוצה של שני איים מלאכותיים מיושבים, שנמצאים במחוז הצפון, בחריין, כ-9 ק"מ מערבית למנאמה.
האיים נבנו על ידי משרד השיכון של בחריין בתחילת המאה ה-21. גשר ג'יד אל חאג' מחבר בין איי נוראנה לבין האי הגדול של בחריין.
מתוכנן להיבנות גשר נוסף שיחבר בין איי נוראנה לבין האי הגדול של ברחיין.
איי סאן בלאס הם ארכיפלג הכולל 365 איים הממוקמים ברצועת חוף ארוכה ודקה בחוף הקאריבי בצפון מזרח פנמה שבאמריקה המרכזית.
באיים אלו חיים בני הקונה האינדיאנים.
איי סאן בלאס הם ארכיפלג המורכב מקבוצה של 365 איים קטנים בקרבת החוף הקאריבי של פנמה.
הם מתאפיינים בחולות לבנים ועצי קוקוס ודקל.
הגשם באיים מועט מאוד ולא ניתן לקיים חקלאות ירקות.
המים ברובם מליחים ומשמשים לרחצה.
את מי השתייה מביאים בסירות מהנהרות ביבשת.
באיי סאן בלאס חיים בני הקונה משבטי האינדיאנים של אמריקה המרכזית.
לבני הקונה יש מנהיג עליון, ולכל התיישבות תת-מנהיג משלה.
בני הקונה חיים מדיג ומחקלאות בין עשרות האיים הזעירים.
על איים אחדים בנוי יישוב שלם בצפיפות, ואילו איים אחרים מאוכלסים רק בבתים בודדים.
התנועה בין האיים היא בסירות קאנו.
המקומיים שטים בבוקר לעבר האי המרכזי, מביאים את הילדים לבית הספר.
רבים מהם מרוויחים את משכורתם מהסעת תיירים מאי לאי.
איי סוואן (מאנגלית: Swan Islands; בספרדית: Islas Santanilla, איסלאס סנטנייה, או Islas del Cisne, איסלאס דל סיסנה) הם ארכיפלג המורכב משלושה איים בשטח של כשלושה קילומטר רבוע, השוכן בצפון מערב הים הקריבי, 153 קילומטר מחופה של הונדורס, ונמצא בריבונותה.
אי סוואן הגדול – באורך של שלושה קילומטר ובשטח של שני קילומטר רבוע.
באי זה נמצא שדה תעופה ובו מסלול עפר באורך של 1,880 מטר.
אי סוואן הקטן – שוכן ממזרח לאחיו הגדול, באורך של 2.4 קילומטר ובשטח של 0.5 קילומטר רבוע
בובי קיי (Booby Cay) – איון באורך של 90 מטר, הממוקם מול החוף הדרום מערבי של האי הגדול.
האיים נמצאים בתחום המים הכלכליים של הונדורס ומשתייכים מבחינה מנהלית למחוז איסלס דה לה באיה .
הם אינם מיושבים פרט לחיילי חיל מצב של צי הונדורס, המפעילים את שדה התעופה.
האיים נתגלו בשנת 1502 על ידי כריסטופר קולומבוס, שנתן להם את השם איסלס דה לאס פוסאס (Islas de las Pozas).
במאה ה-18 ניתן להם שמם הנוכחי, על שמו של צ'ארלס סוואן , ימאי שאולץ להפוך לפיראט; משמעות השם "סוואן" באנגלית היא ברבור, והשם הספרדי "איסלאס דל סיסנה" הוא למעשה תרגום מילולי של השם האנגלי, "איי הברבור".
ב-1840 החלו יזמים אמריקאים לאסוף באי גואנו, וב-1857 תבעה ארצות הברית חזקה על האיים מכוח חוק איי הגואנו.
בעשורים הבאים החליפה השליטה באיים ידיים בין גופים מסחריים שונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבו באי אנשי צי ארצות הברית וסגל של שירות מזג האוויר של ארצות הברית.
בשלהי שנות ה-40 שימש האי כתחנת הסגר לבקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
החל מ-1960 פעלה מהאי תחנת רדיו שהפעילה סוכנות הביון המרכזית, אשר פעלה לקראת הפלישה למפרץ החזירים בקובה.
הונדורס תבעה את הריבונות באיים לראשונה בשנת 1923. טענתה הייתה כי קולומבוס גילה את האיים בעת מסעו לספרד, וכי על כן ראוי שהם יהיו בריבונות המדינה דוברת הספרדית הקרובה ביותר אליהם.
לימים זנחה ארצות הברית את טענתה להחזקה באיים לפי חוק איי הגואנו, והסכם שנחתם בינה לבין הונדורס בשנת 1971 העביר את הריבונות בהם לאחרונה בשנה של אחר מכן.
ב-1987 טען העיתון לוס אנג'לס טיימס כי ארצות הברית מקיימת באיים אימונים חשאיים של אנשי מחתרות הקונטראס.
ב-1989 הוכרזו האיים כשמורת חיי בר.
בשנת 2023 הכריזה סיומרה קסטרו כי היא מתכננת לבנות באי כלא מבודד, מעין מושבת עונשין ל-2,000 מנהיגי כנופיות מהונדורס.
איי סמואה (בסמואית: Motu o Sāmoa) הם ארכיפלג המשתרע על במרכז דרום האוקיינוס השקט, המהווה חלק מפולינזיה ומהאזור הרחב יותר של אוקיאניה.
מבחינה מנהלית, הארכיפלג כולל את כל מדינת סמואה העצמאית ואת רוב סמואה האמריקנית (חוץ מהאי סוויינז, שהוא גאוגרפית חלק מאיי טוקלאו).
אוכלוסיית איי סמואה מונה כ-250,000 תושבים.
המשותף לתושבים הוא השפה הסמואית , התרבות המכונה פאה סמואה, וצורת הממשל הילידית נקראת פאאמאטאי.
הסמואים הם אחת האוכלוסיות הפולינזיות הגדולות בעולם, ורובם ממוצא סמואי בלבד.
העדות העתיקה ביותר הידועה לפעילות אנושית באיי סמואה מתוארכת לסביבות 1050 לפני הספירה.
היא מגיעה מאתר לאפיטה ברציף מוליפאנוה באי אופולו.
בשנת 1768, ביקר באיים המזרחיים החוקר הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל, אשר כינה אותם "איי הניווט".
שם זה היה בשימוש על ידי מיסיונרים עד 1845 לערך, ובמשלחות אירופאיות רשמיות עד 1870 לערך.
מבחינה פוליטית, איי סמואה מחולקים לשתי תחומי שיפוט:
סמואה, מדינה עצמאית שקיבלה עצמאות מדינית מניו זילנד ב-1962. היא כוללת את המחצית המערבית של איי סמואה, ( ו-196,000 תושבים (2016)).
היא הייתה ידועה כסמואה הגרמנית מ-1900 עד 1914, וכסמואה המערבית עד 1997.
בירה: אפיה; מטבע: Tala Samoan.
סמואה האמריקנית, טריטוריה לא מאוגדת של ארצות הברית הכוללת את המחצית המזרחית של איי סמואה.
בירה: פאגו פאגו; מטבע: דולר אמריקאי.
בסוף המאה ה-19, תחרות על שליטה פוליטית באיים בין ארצות הברית, הקיסרות הגרמנית ובריטניה הביאה לאמנה המשולשת שנחתמה בדצמבר 1899 וחילקה רשמית את הארכיפלג הסמואי למושבה גרמנית (סמואה הגרמנית) במחצית המערבית.
וטריטוריה של ארצות הברית (סמואה האמריקנית) בחצי המזרחי.
האיים המזרחיים נותרו טריטוריה פוליטית של ארצות הברית.
באיי סמואה יש בסך הכל 18 איים הפרוסים על בכיוון מערב למזרח.
סוואי: אוכלוסייה 43,819 (2016); גוש היבשה הגדול ביותר; הכי מערבי בקבוצה; בו התרחשו ההתפרצויות הגעשיות האחרונות.
נואולופה: לא מיושב; שוכן במצר אפולימה בין אופולו (Okina).
אופולו: אוכלוסייה 143,418 (2011); האי המאוכלס ביותר בקבוצה.
נואוספי: לא מיושב; איון סלעי זעיר מול החוף הדרומי של אופולו, ליד הכפר פוטאסי.
נואוטלה: לא מיושב; טבעת טוף וולקני; שימור עבור ציפורים מקומיות; ניתן לראות גם מחוף לאלומאנו הפופולרי.
נואולואה: לא מיושב; טבעת טוף וולקני; שטח קרקע 25 הקטאר; בית גידול לשימור עבור ציפורים מקומיות אנדמיות.
פנואטאפו: לא מיושב; טבעת טוף וולקני.
האיים "מנונו", "אפולימה" ו"נו" שוכנים במצר אפולימה בין אופולו וסבאי.
ארבעת האיים הקטנים והבלתי מיושבים – נואוטלה, נואולואה, נמואה ופאנואטפו – ממוקמים מול החוף המזרחי של אופולו ומהווים את איי אלאיפטה .
תוטילה: 48,405 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין 2020); האי הראשי בשטח.
האי פולה: לא מאוכלס; חלק מהפארק הלאומי סמואה האמריקנית.
אונונו: אוכלוסייה 473 (לפי מפקד האוכלוסין 2020); ממוקם דרומית מזרחית לטוטילה.
האי סוויינז: לא מאוכלס (לפי מפקד האוכלוסין 2020); מנוהל פוליטית על ידי סמואה האמריקאית, אך מבחינה תרבותית חלק מטוקלאו; מטעי קופרה.
אופו-אולוסגה: צמד איים געשיים הכוללים את אופו (אוכלוסייה 132, לפי מפקד האוכלוסין 2020) ואת אולוסגה (אוכלוסייה 147, לפי מפקד האוכלוסין 2020); כחלק מקבוצת איי מנואה.
טאו: אוכלוסייה 236 (לפי מפקד האוכלוסין 2020); האי הגדול בקבוצת מנואה.
מאנו (אטול ורדים): לא מאוכלס (לפי מפקד האוכלוסין 2020); בית גידול לשימור לחיות ציפורים מקומיות, חיים ימיים, צב ירוק וצב ים קרני בסכנת הכחדה.
האיים נמצאים כ- מפיג'י, מטונגה, מניו זילנד ו- מהוואי, ארצות הברית.
האיים שוכנים בין 13° ל-14° קו רוחב דרום ו-169° ו-173° קו אורך מערב, ומשתרעים על שטח של כ- ממערב למזרח.
האיים הגדולים יותר הם געשיים במקורם, הרריים ומכוסים ביער טרופי לח.
חלק מהאיים הקטנים יותר הם אטולים של אלמוגים עם חופי חול שחור.
הנקודה הגבוהה ביותר בסמואה היא הר סיליסילי, באי סוואיי וגובהה , זוהי גם אחת הפסגות הגבוהות ביותר בפולינזיה.
הפסגה הגבוהה ביותר בסמואה האמריקאית נמצאת על תאו, הר לאטה, בגובה .
אופולו וסוואיי בסמואה הם מהגדולים מבין האיים הפולינזים, עם ו-, בהתאמה, גדולים מהם הם שני האיים הראשיים הגדולים משמעותית של ניו זילנד האי הדרומי והאי הצפוני וכן האי סטיוארט, ושני האיים הראשיים של פיג'י ואיי הוואי של הוואי ומאווי.
האי הבא בגודלו הוא טוטואילה, שבו נמצאים העיר והנמל של פאגו פאגו (עם 3,519 תושבים ב-1990).
טוטואילה קטן בהרבה מאופולו וסאוואיי, וגודלו והוא האי הגדול ביותר בסמואה האמריקאית.
הנקודה הגבוהה ביותר בטוטואילה היא פסגת מטאפאו.
בשנת 1892, איי סמואה עברו לצד המזרחי של קו התאריך הבין-לאומי.
השליט מליטואה לופפה פרסם כרוז לפיו יום שני, 4 ביולי יתרחש פעמיים באותה שנה.
שינוי זה, שהתרחש ביום העצמאות האמריקאי, נבע ככל הנראה מהסחר הגובר עם האמריקאים והרצון שהאיים יהיו באותו יום כמו ארצות הברית.
ב-2011, ממשלת סמואה העצמאית החליטה לעבור בחזרה לצד המערבי כדי להיות באותו יום כמו אוסטרליה וניו זילנד.
מכיוון שעד אז סמואה הייתה יום אחד מאחורי המדינות הללו, שהיו אז שותפות הסחר העיקריות של סמואה, נותרו רק ארבעה ימי עסקים בשבוע.
המשמרת יושמה על ידי דילוג יום שישי, 30 בדצמבר.
גם טוקלאו השכנה זזה ביום זה.
האקלים הסמואי הוא טרופי, עם עונה גשומה מנובמבר עד אפריל.
קבוצת האיים נפגעת לעיתים קרובות מסופת ציקלון טרופית בין דצמבר למרץ, בשל מיקומה בדרום האוקיינוס השקט.
איי ממנוקה (בלועזית: Mamanuca Islands) שבפיג'י הם ארכיפלג געשי השוכן ממערב ל ומדרום ליאסווה.
הקבוצה, יעד תיירותי פופולרי, מורכבת מכ-20 איים, אך כשבעה מהם מכוסים על ידי האוקיינוס השקט בזמן גאות.
ברחבי האיים נמצאים חופים חוליים על שפת מים צלולים, מוקפים דקלים ושוניות אלמוגים חיות.
מעבר לחופים, תיירים המגיעים לאיים מבקרים גם בכפרים המקומיים ובאתרי הנופש השונים, בהם ניתן לשחות ולצלול.
המערכת האקולוגית החופית/ימית וערך הפנאי של הארכיפלג תורמים לחשיבותו הלאומית, כפי שמתואר באסטרטגיית המגוון הביולוגי ובתוכנית הפעולה של פיג'י.
מאז אפריל 2016, האיים משמשים כאתר צילומים של סדרת הטלוויזיה "הישרדות".
אחד האיים, , התפרסם לאחר שהופיע בסרט "להתחיל מחדש" ("Cast Away") של רוברט זמקיס משנת 2000, בכיכובו של טום הנקס.
איי סונדה הקטנים (באינדונזית: Kepulauan Sunda Kecil), הידועים כיום כאיי נוסה טנגרה (Nusa Tenggara פירושו "איים דרום-מזרחיים", מהמילים nusa שפירושו 'אי' בשפה הג'אווית העתיקה וטנגרה שפירושו 'דרום מזרח') או האיים הדרום-מזרחיים, הם ארכיפלג בתוך .
רוב איי סונדה הקטנים ממוקמים באזור , למעט האי באלי שנמצא מערבית לקו וולאס, בתוך .
יחד עם ממערב, הם מרכיבים את איי סונדה.
האיים הם חלק מ הגעשית, שנוצרה על ידי הפחתה לאורך שקע סונדה בים ג'אווה.
כיום חיים בהם למעלה מ-17 מיליון בני אדם.
איי סונדה הקטנים העיקריים הם, ממערב למזרח: באלי, לומבוק, , פלורס, , , , טימור, אטאורו, , ו.
מלבד החצי המזרחי של האי טימור והאי אטאורו המהווים את מדינת מזרח טימור, כל שאר האיים הם חלק מאינדונזיה.
איי סונדה הקטנים מורכבים משני ארכיפלגים נפרדים מבחינה גאולוגית.
הארכיפלג הצפוני, הכולל את באלי, לומבוק, סומבאווה, פלורס ו, הוא געשי במקורו.
כמה מהרי הגעש הללו, כמו בלומבוק, עדיין פעילים, בעוד שאחרים, כמו איליקקה בפלורס, נכחדו.
הארכיפלג הצפוני החל להיווצר בתקופת הפליוקן, לפני כ-15 מיליון שנה, כתוצאה מההתנגשות בין הלוח ההודי-אוסטרלי ללוח האירואסייתי.
האיים של הארכיפלג הדרומי, כולל סומבה, טימור ו, אינם געשיים ונראה שהם שייכים ללוח ההודי-אוסטרלי.
הגאולוגיה והאקולוגיה של הארכיפלג הצפוני חולקות היסטוריה, מאפיינים ותהליכים דומים עם איי מאלוקו הדרומיים, הממשיכים את אותה קשת איים מזרחה.
איי סונדה הקטנים, השוכנים בהתנגשות של שני לוחות טקטוניים, מהווים כמה מהאזורים המורכבים והפעילים ביותר מבחינה גאולוגית בעולם.
באיים ישנם מספר גדול של הרי געש.
איי סונדה הקטנים נבדלים מהאיים הגדולים ג'אווה או סומטרה בכך שהם מורכבים מאיים קטנים רבים, המחולקים לעיתים על ידי שקעים אוקייניים עמוקים.
תנועת החי והצומח בין האיים מוגבלת, מה שמוביל לאבולוציה בשיעור גבוה של מינים מקומיים, המפורסם ביותר בהם הוא דרקון קומודו.
כפי שתואר על ידי אלפרד ראסל וולאס, קו וולאס עובר בין באלי ללומבוק, לאורך המים העמוקים של מצר לומבוק, שיצר מחסום מים גם כאשר מפלס הים הנמוך חיבר בין האיים והיבשות המופרדים משני הצדדים.
האיים שממזרח למצר לומבוק הם חלק מוולאסה, ולכן מאופיינים בתערובת של חיות בר ממוצא אסייתי ואוסטרלי.
איי סונדה הקטנים מחולקים בין שישה אזורים אקולוגיים:
ו מכסים את באלי, שהוא היחיד מבין איי סונדה הקטנים בממלכת אינדומלאיה, ואינו חלק מוולאסה.
באלי הייתה בעבר מסופחת ליבשת אסיה, וביתם של יונקים אסיאתיים גדולים כמו פילים אסייתיים וטיגריס באלינזי שנכחד.
כוללים את שרשרת האיים הצפונית, מלומבוק וסומבאווה מזרחה לפלורס ואלור.
המדרונות הגבוהים יותר של האיים מכילים יערות של עצי מחט גבוהים מסוג ו עם צמחייה של , אפיפיטים וסחלביים, בעוד שבמישורי החוף היו במקור עשבי סוואנה.
למרות שרוב הצמחייה באיים אלה היא יער יבש, ישנם כתמים של יער גשם גם באיים אלה, במיוחד באזורי השפלה וגדות הנהרות בקומודו, ויש אזור מסוים של יער קוצני יבש בחוף הדרום-מזרחי של לומבוק.
עצי קוץ היו נפוצים יותר באזורי החוף של האיים, אך הם נוקו ברובם.
איים אלה הם ביתם של מינים ייחודיים כולל שבע עשרה ציפורים אנדמיות (מתוך 273 הציפורים שנמצאות באיים) וכמה יונקים אנדמיים.
דרקון הקומודו הטורף, שאורכו שלושה מטרים ומשקלו תשעים קילוגרם והוא הלטאה הגדולה בעולם, נמצא בקומודו, רינקה, גילי מוטאנג והחוף הצפון-מערבי פלורס.
האזור האקולוגי של יערות הנשירים של סומבה כולל את סומבה.
האזור האקולוגי של כולל את טימור, וטאר, רוטה וסאבו.
האזור האקולוגי של כולל את איי באראט דאיה (למעט וטאר), ו.
יותר ממחצית הצמחייה המקורית של האיים הושמדה לצורך שתילת אורז וגידולים אחרים, להתיישבות ובמסגרת שריפות יער.
כתוצאה מכך, רק סומבאווה מכילה כיום שטח גדול של יער טבעי שלם, ואילו קומודו, רינקה ופאדאר מוגנים במסגרת הפארק הלאומי קומודו.
איי סונדה הקטנים כוללים איים רבים המשתרעים ממזרח לג'אווה, רובם מהווים חלק מאינדונזיה והחל משנת 1945 הם נוהלו (מלבד האיים המזרחיים ביותר שנוהלו תמיד כחלק מ) כפרובינציית איי סונדה הקטנים של אינדונזיה, שנקראה מאוחר יותר נוסה טנגרה.
ב-1958 היא פוצלה לשלושה מחוזות חדשים: באלי, ו.
החצי המזרחי של האי טימור הוא המדינה הנפרדת של מזרח טימור.
איי פארו (בפארואזית: Føroyar, "איי הצאן", בדנית: Færøerne) הם קבוצת איים השוכנת בצפון האוקיינוס האטלנטי, בין סקוטלנד, נורווגיה ואיסלנד.
בשנת 1948 קיבלו איי פארו מעמד של אזור אוטונומי של דנמרק, ומלבד ענייני חוץ וביטחון, ממשלת האיים (המכונה לוגטינג) מתנהלת באופן עצמאי.
איי פארו חברים במועצה הנורדית, ארגון בינלאומי אזורי של מדינות סקנדינביה.
על פי הסאגה על בני פארואה , שנכתבה בנורדית עתיקה באיסלנד, הגיעו אל האיים מהגרים שנמלטו מנורווגיה מפני שלטון העריצות של האראלד הראשון, במאה ה־9, והתיישבו באיים.
בתחילת המאה ה־11, תושבי האיים הצפוניים של פארו פלשו לאיים הדרומיים וכמעט השמידו את תושביהם.
סיגמונדור ברסטיסון, אשר מוצאו מהאיים הדרומיים, ומשפחתו כמעט והושמדה כולה על ידי הפולשים מהאיים הצפוניים, נמלט לנורווגיה, שם קיבל מינוי וסיוע של אולף הראשון, מלך נורווגיה לכבוש את האיים.
סיגמונדור חזר לאיים ובמהלך הכיבוש ניצר בכח את תושבי האיים.
אף על פי שסיגמונדור נרצח בגלל מהלכיו, השליטה הנורווגית על איי פארו נשמרה במשך שנים רבות.
בשנת 1386 צורפו איי פארו לאיחוד קאלמאר עם הצטרפות ממלכת נורווגיה לאיחוד, ובהמשך נהיו האיים חלק מממלכת דנמרק־נורווגיה.
בשנת 1586 הגיעה הרפורמציה לאיים.
כאשר נורווגיה נקרעה מממלכת דנמרק
במסגרת הסכם קיל משנת 1814, נותרו איי פארו חלק מממלכת דנמרק.
בשנת 1888 החלה התעוררות לאומית בקרב תושבי האיים, והשאיפה לאוטונומיה תרבותית ולשונית.
ב־12 באפריל 1940 האיים נכבשו על ידי הצבא הבריטי לאחר כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית, על מנת למנוע שליטה נאצית באיים.
בשנת 1941 הנפיקו הבריטים 5 ערכי מטבעות שנשאו את תוארו של כריסטיאן העשירי מלך דנמרק הכבושה באותה עת.
שמה של דנמרק היה מוטבע על כל המטבעות, אבל הם היו שונים מהמטבעות הדניים ושימשו את התושבים באיי פארו בלבד.
מאז הם מבוקשים על ידי אספנים.
ב־1942 נבנה על ידי חיל האוויר הבריטי שדה התעופה באי.
לאחר המלחמה הוחזרה השליטה באיים לדנמרק.
בשנת 1946 נערך משאל עם לגבי עצמאות האיים, בו רוב קטן של כ־150 איש תמך בעצמאות.
לאחר שנתיים, ב־1948, הוענקה לאיים אוטונומיה דנית.
תושבי האי סירבו להצטרף לקהילה האירופית (כיום האיחוד האירופי) ב־1973, כאשר דנמרק הצטרפה לאיחוד.
בשנת 1998 בעקבות מינוי אנפין קלסברג לראש הממשלה החל תהליך של מעבר אחריות על תפקידים שונים מהממשל הדני לממשל מקומי.
האיים מחולקים מבחינה אדמיניסטרטיבית ל־34 מחוזות עירוניים, בהם נמצאים כ־120 ערים וכפרים.
באופן מסורתי היו האיים מחולקים ל־6 מחוזות (המכונים "סויסלה" – Sýsla) עיקריים (נוראויאר, אייסטורוי, סטריימוי, ואוגר, סאנד'וי וסוד'ורוי).
בכל מחוז נערכות בחירות מקומיות.
כמו כן נערכות בחירות בשבעה מחוזות בחירה (ה"סיסלור" לעיל, כאשר סטריימוי מחולק לשני מחוזות – צפון ודרום (אזור טורסהאבן)) לשלטון באיים (הלוגטינג, וכן בחירות לפרלמנט של דנמרק, הפולקתינג).
לממשלת האיים סמכויות בכל נושאי הפנים.
בשנת 2018 היה צפוי להתקיים באיים משאל עם, במטרה לקבוע האם האיים יזכו לעצמאות מלאה מדנמרק, אך באפריל 2018 הוא נדחה והצעת המשאל עברה לעיבוד מחדש.
באיי פארו יש מערכת פוליטית אוטונומית ופרלמנט ובו 33 מושבים.
במערכת הפוליטית יש שבע מפלגות – הרבה ביחס למערכת הקטנה.
כתוצאה מכך, בשביל להרכיב ממשלה יש בדרך כלל צורך בהקמת קואליציות ובריתות.
הבחירות מתקיימות מדי ארבע שנים ומאז שנת 2008 כל האיים הם מחוז בחירה אחד.
מאז הבחירות שהתקיימו באוגוסט 2019 מתקיימת באיים קואליציה של מפלגות הימין־מרכז בראשות מפלגת האיחוד (Sambandsflokkurin), התומכת באשרור מערכת היחסים הצמודה בין האיים לדנמרק.
כמו כן קיימת תנועת העצמאות הפארואזית.
בשנת 1948 הוענק לאיים שלטון עצמי על ידי ממשלת דנמרק, וכיום האיים הם חלק מממלכת דנמרק המעניקה לאיים קיצבה שנתית על מנת לתמוך בכלכלת האיים.
תושבי האי חלוקים בדעותיהם – חלקם שואפים לעצמאות מדנמרק, וחלקים מעדיפים את המצב הקיים.
אחת הבעיות הקשות עמה מתמודדת אוכלוסיית האיים היא ההגירה השלילית של צעירים לאחר לימודיהם התיכוניים לדנמרק, שם הם זוכים להשכלה אקדמית.
חלקם הגדול אינו שב בתום הלימודים ועשרות אלפי פארואים קבעו את משכן הקבע שלהם בדנמרק ובייחוד בבירה קופנהגן.
בעיה זו הובילה לפתיחה של מוסדות אקדמיים באיים, אך היצע תחומי הלימוד די קטן.
איי פארו אינם מהווים חלק מהאיחוד האירופי.
יתרה מזאת, פרוטוקול מיוחד להסכם של דנמרק עם האיחוד קובע כי אזרחי דנמרק המתגוררים באיים אינם נחשבים לאזרחי האיחוד האירופי.
יחסי איי פארו – ישראל
לאיי פארו משרד חוץ ומספר מצומצם של נציגויות דיפלומטיות ברחבי העולם.
ב-2019 הכירה איי פארו בירושלים כבירת ישראל.
ב-2021 פתחה נציגות עצמאית בישראל, בתל אביב (עד אז יוצגה בישראל באמצעות שגרירות דנמרק).
ישראל מיוצגת באיי פארו באמצעות שגרירות ישראל בקופנהגן.
אזרחי איי פארו וישראל נהנים מפטור מאשרה (ויזה) עבור כניסה לישראל או איי פארו מתוקף פטור מויזה בין מדינת ישראל ודנמרק.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר התארגנה הפגנת הזדזהות עם ישראל והחטופים במלחמת חרבות ברזל בנמל טורשאבן.
קבוצת איי פארו כוללת 18 איים הנמצאים בין הים הנורווגי והאוקיינוס האטלנטי בצפון אירופה, בין נורווגיה (675 ק"מ) לאיסלנד (450 ק"מ), 280 ק"מ מאיי שטלנד.
יש באיים אגמים ונהרות קטנים, אך לא גדולים ומשמעותיים.
האגם הגדול ביותר הוא סורבגסבטן.
כל האיים, למעט ליטלה דימון, מיושבים.
פני השטח של האיים מסולעים.
רוב שטח האיים הוא גבעות נמוכות.
לרוב האיים קו חוף צוקי.
הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא הר סלטארטינטור שגובהו 880 מטרים מעל פני הים.
חודשי הקיץ באיים קרירים, והחורפים ממוזגים למרות מיקומם הצפוני של האיים, וזאת בשל זרם הגולף הזורם סביבם.
בדרך כלל בתקופות הקיץ האיים מכוסים ערפל המקשה על הנהיגה ובחורף מזג האוויר יורד אל מתחת לאפס מעלות ופני האיים וההרים מתכסים בלובן השלג.
שנות ה־90 של המאה ה־20 הובילו לשפל כלכלי באיים בשל הירידה בכמויות הדגה באזור האיים, אולם לקראת תחילת המאה ה־21 התאוששה כלכלת האיים, ובשנת 1998 ירד שיעור האבטלה באיים ל־5%.
האיים תלויים לחלוטין מבחינה כלכלית בדיג המתבצע סביב האיים.
שיטות הדייג הן מגוונות וכהמחשה לכך ניתן להבחין במקום בדייגים הפועלים על גבי סירות משוטים קטנות בין האיים, בדרך כלל בקרבה יחסית לחופים, ועד לספינות ענק שיוצאות אל מרחבי האוקיינוס למשך מספר ימים ועל סיפונן מתבצעים כל תהליכי הדייג, ניקיון הדגים, אריזתם והכנתם לשיווק.
כמו כן, דייגים חובבים רבים משתמשים בשלל שיטות דייג במקום.
ממשלת האיים מנסה למצוא מקורות נוספים לבסס עליהם את כלכלת האיים ובהם חקלאות ימית.
כמו כן נעשים בקרבת האיים חיפושים אחר מקורות נפט.
מיעוט האבטלה באיים אינו מלמד על כלכלה בריאה.
הסיבה למיעוט המובטלים היא בעיקר הגירה שלילית של סטודנטים וצעירים לדנמרק ומדינות אחרות, בהיעדר אפשרויות תעסוקה באיים.
איי פארו מנפיקים כיום שטרות אבל לא מטבעות.
ערך המטבע המקומי, הקרונה הפארואזית, זהה לזו הדנית, ובכל בתי העסק מקבלים גם את המטבע הדני.
עד המאה ה־19, אמצעי המעבר היחיד בין האיים היו סירות.
באיים עצמם, הלכו בני המעמדות הנמוכים ברגל, והעשירים רכבו על סוסים או נסעו בעגלות הרתומות להם.
במאה העשרים החלו מעבורות מסיעות תושבים בין האיים.
בין שתי מלחמות העולם הגיעו לאיים גם המוניות והאוטובוסים, ומעט מכוניות פרטיות לעשירים.
לאחר מלחמות העולם התחילו להגיע אל האיים מעבורות חדישות שאפשרו נשיאת כלי רכב מסוגים שונים בין האיים.
דבר זה אפשר נסיעה בכלי רכב בין האיים במהירות וביעילות רבה יותר מבעבר.
משנות ה־60, ובצורה מוגברת בשנות ה־70 של המאה ה־20 החלה בנייה של גשרים ומנהרות המקשרות בין האיים, שביטלו את הצורך במעבורות על מנת להעביר דברים שונים בין האיים.
בשנת 1973 נבנתה מנהרה בין העיר נוראסקאלה שבאי אייסטורוי, לבין העיר נסוויק שבאי סטריימוי.
בשנת 1976 נבנתה מנהרה נוספת בין איים אלה, וכן גשר המקשר בין שני האיים, שכונו מאותה עת "היבשת" ("Meginlandið").
בשנת 1975 נבנה גשר בין ויד'וי ובורד'וי, וב־1986 נבנה גשר בין בורד'וי וקונוי, שקישר את הבירה לאיים הדרומיים.
בשנת 2002 נבנתה מנהרה בין סטריימוי וואוגר (שבו נמצא שדה התעופה של האיים).
מנהרה המקשרת בין אסטורוי לבורד'וי נפתחה בשנת 2006. עם השלמתה, 85% מתושבי האיים מקושרים בגשרים או מנהרות.
בהתחשב במספר התושבים המועט של איי פארו (49,267 תושבים נכון לשנת 2011), רמת התקשורת באיים גבוהה ביותר.
החל בשנת 1998 לאיים מערכת מרכזיות טלפונים דיגיטלית.
האיים מקושרים בתקשורת בינלאומית באמצעות לוויין, וכן שני קווי תקשורת אופטיים תת־ימיים המקשרים את האיים עם דנמרק, איסלנד וסקוטלנד.
באיים 7 תחנות טלוויזיה מקומיות.
סיומת האינטרנט של האיים: fo.
אין לאיי פארו כוחות צבא.
צבא דנמרק אחראי על הגנת האיים ומפעיל באופן קבע שתי ספינות פטרול אשר מרבית עיסוקן הוא בדיקת רישיונות של דייגים.
אזרחי האיים רשאים להתגייס לצבא הדני.
לאיים מספר סירות משמר חופים וכן סירות הצלה, שעובדות לא אחת בשיתוף עם מערך המסוקים המקומי.
היות שבית החולים המרכזי נמצא בעיר הבירה טורסהאבן (Tórshavn), מצוי בו גם מנחת מסוקים פעיל בצמוד לקו המים של האוקיינוס.
באיי פארו מתגוררים כ־50,000 תושבים על פני 17 מתוך 18 האיים.
האי היחיד שאינו מיושב הוא ליטלה דימון.
בודדים נוהגים להגיע לאי בימות הקיץ לטיולי אתגר במסלולים תלולים ומסוכנים במיוחד.
האי הגדול ביותר הוא סטירמוי, בו ממוקמת עיר הבירה תורסהאבן (Tórshavn), עם למעלה מ־20,000 תושבים.
השפה המקומית היא פארואזית – שפה הדומה לאיסלנדית ולנורדית עתיקה.
בניגוד לאיסלנדית, היא לא הייתה שפה כתובה עד המאה ה־19, כאשר הוצעו שתי גרסאות מנוגדות לכתיבתה: האחת פונטית והאחרת בנויה על המסורת האיסלנדית (שכבר אינה משקפת את ההגייה בת זמננו).
גרסה זו היא שהתקבלה בסופו של דבר מסיבות של יוקרה לאומית.
בה נכתבו רוב היצירות של הספרות הפארואזית, כתבי העת והעיתונות בכללה.
היא שפה רשמית של השלטון, ובה מתנהלת מערכת החינוך.
למרות זאת, יש נסיגה בקרב הדור הצעיר בשימוש בשפה, ומתרחש מעבר מואץ לשימוש בשפה הדנית (בהגייה מקומית) גם כשפת הדיבור, לפחות במרכזים העירוניים.
המטבח המסורתי של איי פארו מתבסס על מאכלי בשר, פירות ים, תפוחי אדמה וירקות טריים.
צלי כבש הוא הבסיס של כמעט כל ארוחה, ובעיקר נהוג לאכול בשר כבש מיובש, שֶרְפִּיצֶ'ט (skerpikjøt), המוכן בבקתות ייבוש מיוחדות הקרויות בשם צ'אטלור (hjallur).
מאכלים מסורתיים נוספים הם בשר חצי מיובש (ראסט צ'ואוט – rast kjót) ודגים מיושנים.
כמו כן נהוג לאכול דגים נאים (ובשר לווייתן נא – grindadráp) וציפורי ים וביציהן.
מלאכת לכידת ציפורי "תוּכּוני הים" (lundar בפארואזית; puffins באנגלית) נעשית על ידי ציידים מיומנים האוחזים רשתות בקרבה לאזורי הקינון (בייחוד על האי מיצ'ינס), ובהנפת הרשת לוכדים את הציפורים.
בזמן הכיבוש הבריטי במדינה, נחשפו התושבים לאוכל שאכלו החיילים הבריטים כגון פיש אנד צ'יפס וסוגי שוקולדים שונים שמשווקים עד היום באיים.
איי פריזיה המזרחית הם שרשרת איים בים הצפוני, בקו החוף של סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
שבעת האיים המאוכלסים הם (מהמערב אל המזרח):
בורקום משתייך למחוז ליר; יויסט, נורדרנאי ובלטרום משתייכים למחוז אאוריך; לנגאוג ושפיקרוג משתייכים למחוז וויטמונד; ואנגרוגה משתייך לפריסלנד (אזור בצפון הולנד).
ישנם עוד שני איים שאינם מאוכלסים: