tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיקומה המשוער ממוקם על נהר החידקל, דרומית למקום בו נהר דיאלא מסתעף, וסמוך לגבולות השטחים שבשליטת לרסה, בבל ועילם.
אלי הממלכה העיקריים היו אנכי ודמינקה .
שלושה משליטיה זוהו בוודאות, באמצעות עדות מכתובות שונות בהן נכתבו שמותיהם: הראשון: תאקיל-איליסו (בתעתיק: Takil-ilissu) מלך מלגיום, בנו של איסתרו-אשו (בתעתיק: Istaran-asû) השני: אמגור-סין (בתעתיק: Imgur-Sin) בנו של אילי-אבי (בתעתיק: Ili-abi), והשלישי: איפק-איסתר (בתעתיק: Ipiq-Ištar) בנו של אפיל-אילישו (בתעתיק: Apil-Ilišu).
השליט השלישי הוא בן זמנו של חמורבי מבבל, שציין סכסוך עם המלגיום בשניים משמות השנה שלו (10 ו-35).
במחקר הוצעו שמות של שלושה שליטים נוספים, שו-קאקה (בתעתיק: Šu-Kakka), נבי-אנליל (בתעתיק: Nabi-Enlil) ושו-אמורום (בתעתיק: Šu-Kakka), המהווים שלושה דורות של שושלת, והמבוססים על שם השנה של סו-קאקה לכבוד האלה דמקינה.
משערים כי הם שלטו בתקופה המיידית שלאחר תקופת אור 3.
במרדף אחר התפשטות טריטוריאלית, מלכי לרסה כיוונו למלגיום, כשגונגונום מציין את כיבושה בשנת הם ה-19 שלו, בסביבות שנת 1914 לפני הספירה, סין-אידינם (Sin-Iddinam) מציין תבוסה בשנת השם החמישית שלו בסביבות שנת 1844 ווארד-סין (Warad-Sîn) מאזכר אותם בכתובת בערך 1831 לפני הספירה.
חמורבי, בקואליציה מפוארת יחד עם שמשי-אדד הראשון ואיבאל-פי-אל השני (Ibal-pi-el II) (מאשנונה), התמודד נגד מלגיום עד ששליטה נכנע תמורת 15 כיכרות כסף.
ניצחונו של חמורבי, למעשה שחרר את מלגיום משילטון העלימים, והמלך איפק-אישתר (Ipiq-Ištar), התחייב לספק סיוע וחיילים במערכה של חמורבי נגד לרסה.
אולם מסיבות שטרם ידועות, חמורבי פנה נגד בעלי בריתו ובזז את העיר בשנת 1758 לפני הספירה בקירוב, תוך גירוש חלק גדול מאוכלוסייתה לבבל.
מצבה של מלגיום בתקופה הבבלית התיכונה ובתקופות המאוחרות יותר היה צנוע הרבה יותר והיא שמשה כמחוז מינהלי בשם מלגו (Malgu) והעיר כונתה בשם מליקי (Maliki).
מלגזת תא דלק היא מלגזה הפועלת על ידי תא דלק ומשמשת להרמת חומרים ולהובלתם למרחקים קצרים.
מלגזות המופעלות על ידי גז פרופאן פופולריות יותר ולעיתים קרובות משתמשים בהן במפעלים, אבל הן אינן יכולות להיות מופעלות בחלק מהפעולות הנדרשות בתעשיית המזון.
מלגזות המופעלות באמצעות תאי דלק משמשות לעיתים קרובות במחסני קירור מכיוון שהביצועים שלהן לא מושפעים מהטמפרטורה כמו סוגים מסוימים של סוללות ליתיום.
יעילות הספק של תאי דלק (40–50%) היא כמחצית מזו של סוללות ליתיום-יון (80–90%), אך יש להן צפיפות אנרגיה גבוהה יותר אשר עשויה לאפשר למלגזות לפעול זמן רב יותר.
מלגזת תא הדלק הראשונה נבנתה בשנת 1960 על ידי יצרנית המכונות "Allis-Chalmers" .
בשנת 2013 טויוטה תעשיות חשפה מלגזה חדשה המונעת על ידי תאי דלק, שפותחה בשיתוף פעולה עם "Toyoda Gosei Co., Ltd".
בשנת 2015 "HySA Systems" חשפה מלגזת תא דלק מונעת על ידי הידרידים ממתכת.
הלקוח היה חברת הכרייה "Implats" מדרום אפריקה.
זה היה פרויקט ראשון מסוג זה ביבשת אפריקה.
בשנת 2013, היו בארצות הברית כ-4,000 מלגזות תאי דלק לטיפול בחומרים אשר כרוכים בתנועה למרחקים קצרים בתחומי הבניין או בין בניין לרכב.
מלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים היא תוכנית מלגות המוענקת על-ידי יד הנדיב מאז שנת 1979, במטרה לתמוך בחוקרים ישראלים צעירים מצטיינים ובעלי פוטנציאל יוצא דופן בתחילת דרכם האקדמית.
המלגות מוענקות לחוקרים המעוניינים להמשיך ללימוד בתר-דוקטורט באוניברסיטאות ובמכוני מחקר מהשורה הראשונה בעולם, לקראת השתלבות באקדמיה כחוקרים בכירים.
על פי אתר יד הנדיב: מרבית מקבלי המלגה השתלבו במוסדות אקדמיים בישראל, ביניהם זכו למעמד מוביל בתחומם וכמה מהם אף ממלאים תפקידי הנהגה אקדמיים בארץ.
המלגות מוענקות למועמדים בעלי תואר שלישי בתחומי מדעי הטבע, המדעים המדויקים, במדעי החיים, במדעי הרוח ובחקר המוח, התודעה ושפה.
בשנת 2022 נוספה מלגה נוספת לרופאים-חוקרים, התומכת בבעלי תואר MD אשר להם פוטנציאל יוצא דופן למחקר.
המלגה מאפשרת להם להתקדם בתחומם ועם חזרתם לישראל להפוך לרופאים-חוקרים מובילים.
עד כה הוענקו יותר מ-800 מלגות.
מועמדות למלגה מוגשת אך ורק באמצעות האוניברסיטאות בישראל.
בכל אוניברסיטה נהוג תהליך מיון לבחירת המועמדים המוגשים לקרן יד הנדיב עד לבחירת הזוכים.
מדי שנה מוענקות 32 מלגות.
מלגוז'טה מירגה-טס (בפולנית: Małgorzata Mirga-Tas, נולדה: 1978) היא אמנית בינלאומית, פסלת, ציירת, אקטיביסטית, פמיניסטית ומחנכת, ממוצא צועני-פולני, זוכת פרס האמנות הפולני Paszport Polityki.
ב-2022 ייצגה את פולין בביאנלה ה-59 של ונציה במסגרת התערוכה "חלב של חלומות".
מירגה-טס נולדה ב-1978 בזאקופנה שבפולין.
היא צוענייה במוצאה, בת שבט ברגיטקה.
היא בוגרת האקדמיה לאמנויות בקרקוב 2004.
מירגה - טב התחילה את הקריירה האמנותית שלה כפסלת בקרטון.
היא פיתחה שיטה ייחודית של שימוש בקרטון, דבק וחומרים שונים על מנת לפסל דמויות של חיות ובני אדם.
בהמשך פיסלה דמויות של אנשים משעווה.
לאחר מכן עברה לצייר בצבע על קרטון, ובהמשך בגועש על בדים.
יצירותיה העכשיויות נוצרו בטכניקה מעורבת.
עבודותיה מאופיינות בצבעוניות חזקה, היא משתמשת בחומרים שונים כגון בדים, פרוות, חרוזים, נוצות ואף קלפי משחק על מנת לתת נופך תלת־ממדי ליצירותיה.
בעבודתה היא מושפעת מתנועת הרנסאנס של הארלם של שנות ה-1920–1930, וכן מאמנות אפריקאית צבעונית ומהאמן האפריקאי קרי ג'יימס מרשל.
עבודותיה למרות צבעוניותן החזקה מתארות מציאות ריאליסטית מאד: אישה מעשנת סיגריה, משחק קלפים, תליית כביסה.
בעבודותיה המוקדמות היא תיארה את המעבר בשנות ה-60 של הצוענים מחיי נדודים לישיבת קבע בכפרים וערים.
תערוכתה משנת 2021 "היציאה ממצרים" בגלריה ארסנל בביאליסטוק עסקה בחיי הצוענים במאה ה-17, חיי נדודים לפני ההתיישבות בישובי קבע במאה ה-20.
כאקטיביסטית חברתית עסקה, עוד כסטודנטית באוניברסיטה, בחינוך והשכלה לצוענים צעירים בפולין.
ב-2007 הקימה יחד עם בוגומילה דלימטה (Bogumiła Delimata) וקשישטוף גיל (Krzysztof Gil) את תנועת האמנות הצוענית בפולין.
בין השנים 2012–2016 יזמה כפר אמנים פתוח עבור אמניות ואמנים ממוצא צועני.
ב-2017 הייתה מעורבת בהקמת ERIAC, מרכז לאמנות צוענית בברלין.
אחת העבודות המפורסמות שלה היא פסל משנת 2011 לזכר שואת הצוענים, שמוצב בבוז'נצ'ין דולני שבפולין.
הסדרה "היציאה ממצרים" (האמונה היא שהצוענים מוצאם ממצרים) המתארת את חיי הצוענים במאה ה-17 הוצגה ב-2021 בגלריה ארסנל בביאליסטוק.
עוד הוצגו עבודותיה בביאנלה ה-11 בברלין (2020), במרכז לפיסול פולני באורנוסקו (2020), במוזיאון לאמנות מודרנית בוורשה (2020).
מירגה-טס נבחרה לייצג את פולין בביאנלה של ונציה בשנת 2022 והיא האמנית הצוענייה הראשונה שעשתה זאת.
הביתן הפולני בביאנלה בולט במיוחד והתערוכה של מירגה טס זכתה לכיסוי תקשורתי בינלאומי.
היצירה מתכתבת עם חדר החודשים בארמון האיטלקי בפרארה: "פאלאציו סקיפאנויה" מהמאה ה-14. התערוכה מחולקת לשלושה רבדים והיא חוזרת בה לנושאים המוכרים שלה ולחומרים שהפכו למזוהים עימה, הכוללים שימוש נרחב בבדים שנתפרו על גבי בד הציור וכן שימוש בחומרים נוספים כגון קלפי משחק.
הצבעוניות החזקה המאפיינת את עבודותיה בולטת מאד.
בחלק העליון היא מתארת את חיי הנוודים של הצוענים במולדתה, משפחות הנודדות עם סוסים וחמורים, מקימות אוהלים עראיים וחיות בטבע, כולל סצנת לידה בטבע ומאהלים בעונות שונות של השנה.
במרכז הוסיפה את 12 המזלות וליד כל מזל דמויות נשיות שונות, חלקן מודרניות עם נייד ביד וחלקן מייצגות את הדור הקודם של אומת הצוענים והמסורת שלו.
בחלק התחתון היא מתארת את חיי הכפר, החל משנות ה-70: נשים תולות כביסה, נשים מבוגרות משחקות בקלפים, הלוויה של המת הנקבר בתוך ארון בניגוד למסורת הצוענית ועוד.
מוטיב החיות: כלבים, תרנגולים וסוסים חוזר על עצמו בכל הרבדים ומלווה את הדמויות כחלק אינטגרלי מחיי היומיום שלהן.
ב-2023 הציגה תערוכת יחיד בגלריה הלאומית לאמנות זכנטה בוורשה, פולין.
ובמקביל הציגה תערוכת יחיד נוספת מיוני עד ספטמבר במוזיאון בורק בברלין, גרמניה.
כיום מתגוררת בצ'ארנה גורה, פולין.
מלבינה צ'יזמדיה (בהונגרית: Csizmadia Malvina; 20 במאי 1926 – 30 באפריל 2010) הייתה ישראלית ילידת הונגריה שהוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה יהודים ממוות יחד עם אמה ואחיותיה במלחמת העולם השנייה.
ב-19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה והוקם מחנה עבודה במקום בית ספר אשר היה צמוד לבית משפחת צ'יזמדיה.
בבית התגוררו האם מריה צ'יזמדיה ושלוש בנותיה, אירן מלבינה ואולגה.
מלבינה הייתה נערה בת 18 והתעניינה מאוד במתרחש מעבר לגדר התיל אשר הקיפה את המחנה והחליטה יום אחד לטפס אל מעבר לגדר.
שם פגשה את טבח המחנה אשר היה יהודי והציעה לו את עזרתה בשליחת מכתבים והברחת אוכל אל תוך המחנה.
בהתחלה אחיותה ואמה התנגדו לכך וניסו להניא אותה מלעזור, כי ידעו שאם יתפסו חייהן וחיי האסירים יהיו בסכנה.
בית משפחת צ'יזמדיה הפך לנקודת הקשר והחיבור בין האסירים לבין העולם שמחוץ למחנה כשהאסירים היו מתגנבים לבית ונפגשים בו עם קרובי משפחה.
כאשר הצבא האדום התקרב אל הונגריה מלבינה ומשפחתה חששו שהנאצים יתחילו להעביר את האסירים אל מחנות ריכוז אחרים ולכן החליטו למצוא מקומות מסתור עבור היהודים אסירי המחנה בכפרים ובחוות באזור.
מלבינה ומשפחתה הצילו למעלה מ-25 יהודים תוך סיכון חייהן בהברחות אל תוך המחנה ומחוצה לו ובהבאת היהודים אל מקומות המסתור.
בנות המשפחה השתמשו בשיטות שונות ויצירתיות כדי להבריח את הגברים, כגון, הכנסתם לשקי תפוחי אדמה, הסתרה מתחת לחבילות חציר ואף שימוש בלבוש נשים.
לאחר המלחמה מלבינה ומשפחתה המשיכו לעזור ליהודים בחציית הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם היעד הבא היה לארץ ישראל.
עם קום המדינה שתי אחיותיה של מלבינה, אורנה שורני ואולגה פישר, התחתנו עם יהודים שהצילו, התגיירו ועלו לישראל ומלבינה ואמה נשארו בהונגריה בכפר בו גרו לפני המלחמה והיחסים עם השכנים הפכו מתוחים.
הם קיבלו כינויי גנאי והצקות כל הזמן, אף על פי שהנאצים נוצחו האנטישמיות עדיין הייתה בשיאה.
בנובמבר 1949 שתי האחיות שכנעו את מלבינה ואימן לעלות לישראל.
לאחר עלייתן, מלבינה התחתנה עם גבר יהודי והתגיירה.
נולד לה בן אחד וממנו שלושה נכדים אשר שירתו כולם ביחידות קרביות בצה"ל.
כשגויס נכדה הצעיר, הוא ביקר ביד ושם במדים והצדיע לעץ של סבתו בגן חסידי אומות העולם.
נפטרה ב-30 באפריל 2010 בנהריה, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר מסריק .
ב-30 באוקטובר 1967 הוכרה מלבינה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
תמונתה של מלבינה מופיעה באגף חסידי אומות העולם במוזיאון ארצות הברית לשואה ובמוזיאון לוחמי הגטאות.
סיפורה של מלבינה ומשפחתה מונצח ומסופר בסרט "Rescuers: Stories of Courage: Two Families"
מחוז מלדונדו (בספרדית: Departamento de Maldonado) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות באורוגוואי.
עיריית הבירה מלדונדו כוללת בתוכה גם את העיר פונטה דל אסטה וחלק מהעיר סן קרלוס, מהווים יחדיו את הפרבר השני המאוכלס ביותר במדינה, שבו מתגוררים יותר מ-135,000 איש.
מיקום המחוז הוא בדרום מזרח המדינה, גובל במחוזות לבז'חה מצפון, רוצ'ה ממזרח, בנהר ריו דה לה פלטה והאוקיינוס האטלנטי מדרום, וקנלונס ממערב.
שטח המחוז 4,793 קמ"ר, מהקטנים שמחוזות אורוגוואי.
מספר תושביו 212,951, נכון לשנת 2023, והוא המחוז השלישי בכמות האוכלוסייה ובצפיפות עם 44.43 תושבים לקמ"ר, (אחרי מונטווידאו וקנלונס.
מול חוף הים של המחוז נמצאים האיים דה לובוס וגוריטי.
מקור שמו מתוארך לשנת 1530, כאשר הנווט האיטלקי שחקר את האזור סבסטיאן קבוט חזר לאירופה, והשאיר את התפקיד לסגן פרנסיסקו מלדונדו, שפיקד על הספינה "סנטה מריה דה אספינאר" ועל שמו נקראה ההתיישבות.
מגדל השמירה: נבנה על ידי דון רפאל פרס דל פוארטו בשנת 1800. רוחבו כחמישה מטרים וגובהו 13 מטרים.
מטרתו הייתה לתצפת על שפך הנהר ריו דה לה פלטה ולהודיע לממשלת בואנוס איירס על כל כניסה ימית לשפך.
מרקו דה לוס רייס : נבנה בשנת 1752 כדי לשמש כגבול בין השטח הספרדי והפורטוגזי על פי הסכם מדריד (1750).
הוא עשוי שיש לבן מנוקד בוורוד, ויוצר בליסבון, מפוסל עם תאריכים ושמות המלכים של אותה תקופה, פרננדו השישי, מלך ספרד, וז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל.
צריפי הדרקונים (בספרדית:Cuartel de Dragones): הבניין נבנה בין השנים 1771 ל-1797. הוא תוכנן על ידי ברתולומה האוול, מהנדס ספרדי.
ושימש את הגנרל חוסה חרוואסיו ארטיגס, כשהצטרף לבלנדנגס .
טירת פיריה {ספ|Castillo de Piria} נבנתה בסביבות 1894 על ידי דון פרנסיסקו פיריה (ועל שמו היא נקראת), ויש בה תערובת של סגנונות צרפתיים ואיטלקיים.
הטירה הייתה מוקפת בגן ענק עם צמחים אקזוטיים, מזרקות מים, ופסלי טרקוטה שהובאו מאירופה.
המבנה הפך למוזיאון היסטורי בשנת 1980.
קסהפואבלו {ספ|Casapueblo}: עבודתו של הצייר והפסל קרלוס פאאס וילארו, שהקים את ביתו על צוק נידח הגולש לשפך נהר ריו דה לה פלאטה, כ-10 קילומטר ממערב לעיר הנופש פונטה דל אסטה.
עם הזמן התפתח המבנה ולאחר יותר משלושה עשורים של עבודה, נוצר מבנה מדהים שהפך לאחד מאתרי התיירות המבוקשים באורוגוואי.
כיום קסהפואבלו מכיל, בנוסף לאגף מגורי משפחתו של וילארו, גם מוזיאון ליצירותיו הפתוח לקהל, ובית מלון קטן הבנוי מאבן וסיד הלבנים, המעניקים לו מגע כפרי וטבעי בו זמנית.
אומרים, כי בכל המבנה אין אפילו זווית ישרה אחת.
הוא מזכיר במעט את סגנון הבנייה באיי יון.
מגדלור פונטה דל אסטה: בנייתו מתוארכת לשנת 1860 ונועד לסייע לניווט בשפך ריו דה לה פלטה לאוקיינוס האטלנטי.
אפשר לראות אריות ים רבים בחופי מלדונדו, ובמיוחד באי הנושא את שמו בספרדית: לובוס, הנחשב לשמורת טבע, שאיננה פתוחה לציבור.
לעיתים ניתן לראות לוויתן אובלנה דרומית שחי במי הים האורוגוואי.
מקור ההכנסה העיקרי במחוז הוא מתיירות קיץ, בין אמצע דצמבר לתחילת מרץ.
שמכיעים תיירים רבים לחופים היפים שלה, הטיילת של פונטה דל אסטה ומלונות 5 הכוכבים שבעיר.
בדרום המחוז ישנם גידולים חקלאיים מגוונים, כגון תירס, חיטה, מספוא, תפוח אדמה וגפנים.
וגידול בקר וצאן, בחלקו הצפוני יותר.
באזור ההררי יותר ישנם מחצבות שיש וייצור מלט.
בערים הגדולות קיימת תעשייה ענפה לייצור שימורים, קמחים, מוצרי יין, סוכר וטקסטיל.
מלבין קפה הוא מוצר נוזלי או אבקתי המשמש להחלפת חלב או שמנת כתוסף לקפה, תה, שוקו חם, משקאות ומאכלים אחרים.
רוב המלבינים אינם מכילים לקטוז ולכן בדרך כלל מתוארים כמוצרים שאינם מוצרי חלב, אך רבים מהם מכילים קזאין, חלבון שמקורו בחלב.
מלבין המשווק באבקה לא צריך להישמר בקירור וניתן לאחסן אותו במקומות שאין בהם מקרר.
מלבינים נוזליים צריכים להיות מכוסים היטב ולהישמר בקירור לאחר הפתיחה.
חלק מהמלבינים מכילים ממתיקים וחומרי טעם כגון וניל, אגוזי לוז או אייריש קרים.
כמו במוצרי מזון מעובדים אחרים גם למלבינים גרסאות דלות קלוריות ודלות שומן.
כדי לחקות את תחושת הפה של שומני חלב, לעיתים קרובות מכיל המלבין שמנים צמחיים מוקשים.
מרכיבים נפוצים נוספים כוללים סירופ תירס מוצק וממתיקים או חומרי טעם וריח אחרים וכן סודיום קזינט, נגזרת חלבון חלב (מקזאין) שאינו מכיל לקטוז.
בשל השימוש בנגזרת חלב יש המסווגים מלבינים אלה כמוצרי חלב לכל דבר ועניין.
טבעונות - מלבין עשוי להיחשב "מוצר מן החי" ובהתאם עשויים טבעונים להימנע משימוש בו.
כשרות - יהודים שומרי מצוות יתייחסו אליו כאל מוצר "חלבי".
אלרגיה לחלב - מלבין עשוי להכיל חלבון חלב ועלול להוביל לתגובה אצל הסובלים מאלרגיה כזו.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) קבע שמוצרים עם נתרן קזינט עשויים להכיל רמות נמוכות של לקטוז, אך עבור מנה רגילה הכמויות קטנות מכדי לעורר תופעות של אי-סבילות ללקטוז.
בין השנים 1943 ל-1945 ערך הולטון דיימונד מחברת "Rich" ניסויים בהתגבשות ג'ל של חלבון סויה להכנת "קרם סויה" שלא יצור קרום כשהוא מעורבב עם קפה.
בשנת 1946 פיתח דיימונד יחד עם פרנק ס.
מיטשל עבור החברה תחליף קצפת ללא חלב.
מיטשל פיתח גם מלבין קפה בשם Perx שזכה להצלחה מסחרית.
בשנת 1950, מלווין מורס ודיק בורן מ-Presto Foods פיתחו את "Mocha Mix Coffee Creamer", שהיה המלבין המסחרי הראשון שהכיל את המונח "מלבין קפה".
מלבין מסחרי בצורת אבקה מוקדם נוסף היה "Pream", ששווק לראשונה בשנת 1952 והיה עשוי משמנת וסוכר מיובשים.
הוא לא התמוסס בקלות בגלל החלבון שבחלב.
ב-1958, פיתחה חברת "Carnation" מוצר שהתמוסס בקלות בנוזל חם מכיוון שרוב שומן החלב הוחלף בשמן צמחי.
המוצר החדש שווק תחת התווית Carnation עם שם המותג "Coffee-Mate" ויצא ב-1961, זמן קצר לאחר ההשקה המסחרית של "CoffeeRich" של "Rich".
ב-1963 השיקה חברת "Borden" את המוצר שלה, "Cremora".
מֶלוֹדיה או לחן היא רצף ליניארי של צלילים מוזיקליים שהמאזין תופס כישות אחת.
המלודיה בדרך כלל יוצרת משמעות מוזיקלית כלשהי וביטוי רגשי.
מלודיה מורכבת מטונים וגובהי צליל שונים (pitch), אשר נתפסים כרצף ליניארי, רצף צלילים קוהרנטי הנתפס כמכלול, ומשולב בהקשר תרבותי מסוים.
העיסוק הראשוני במלודיה קשור, ככל הנראה, לאופנים מילוליים ולעיתים קדם-מילוליים של אינטראקציה חברתית.
במושג מלודיה מובנה קו מאוזן של מנגינה – להבדיל מהרמוניה, שהיא אנכית ומורכבת ממקבצים של מספר צלילים המנוגנים בו-זמנית.
בכלי מקלדת, למשל מנגנת בדרך-כלל היד הימנית את המלודיה, והיד השמאלית את המרקם ההרמוני.
המלודיה היא לרוב מרכזו התמטי (הנושא) של שיר או יצירה.
מלודיה יכולה להיות בעלת אופי לירי (איטית, לרוב), מהירה, קופצנית וכדומה.
מלודיה יכולה להביע תחושות ורגשות רבים ומגוונים.
לאורך ההיסטוריה נמצאה עדות גוברת לכך שמלודיה משמשת כאמצעי תקשורת ורבלית, כפי שניתן לראות למשל בשירת ציפורים, בה מלודיות שונות משדרות משמעויות שונות.
מקורה של המילה במונח היווני ל"שיר" או "שירה", וקיים תיעוד לקיומה כבר בתקופה הפרהיסטורית.
אחת הדוגמאות האוניברסליות ביותר לשימוש בגובה צליל כמרכיב תקשורתי היא הבכי הראשון של תינוקות.
ההגדרה של מלודיה כפי שהיא מוכרת לנו היום, הייתה מוכרת אחרת לאורך ההיסטוריה.
במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה התנהלו סביבו ויכוחים רעיוניים שהעלו שאלות עמוקות בנוגע לטבעה של המוזיקה.
ז'אן ז'אק רוסו היה אחד הקולות המרכזיים שהגדירו את המלודיה כצורת ביטוי בסיסית ואנושית.
עבורו, המלודיה אינה נסמכת על חוקי הרמוניה אלא נובעת מהקול האנושי.
הוא כתב שכאשר קול פוגע באוזן, הוא מאותת על נוכחות של אדם.
הקול הזה, לדבריו, הוא קול הנפש.
גם כששומעים אותו לבד בטבע, הוא יוצר תחושת קשר.
רוסו ראה במלודיה חיקוי של הקול האנושי.
היא מבטאת רחמים, שמחה, כאב ואיומים.
היא משחזרת את הצלילים האינטונציוניים של השפה, ולכן יש לה כוח מייצג עצום.
לדבריו, למלודיה יש פי מאה יותר כוח מהדיבור².
גישה זו שמה את המלודיה בניגוד חריף להרמוניה, שהוצגה אצלו כתחום הנשלט על ידי חוקים מופשטים.
בנוסף, הגישה הזו גם הציבה את המלודיה כמרכיב מוזיקלי הקשור בטבע, תחושה ואינטואיציה.
הרעיונות הללו נמשכו גם במאה התשע עשרה.
מקס נורדאו, לדוגמה, כתב שמלודיה היא מאמץ של המוזיקה לומר דבר מה ברור³.
מלודיה נתפסה כמעין שפה לא מילולית, צורת תקשורת שמעבירה משמעות.
גם שופנהאואר ורייכה התייחסו להבדל בין מלודיות שמביעות משהו לבין כאלה שלא.
רעיון המלודיה ככלי ביטוי אינטואיטיבי הלך והתחזק, אך עורר בעיות מעשיות.
תאורטיקנים ניסו ללמד מלודיה או לנסח כללים שיעזרו להבין איך היא בנויה, אך לא הצליחו להסביר אותה במונחים טכניים בלבד.
פלודוארד גייר כתב באכזבה שאין טעם בכל כך הרבה דעות של סמכויות, כי תמיד תהיה דעה מנוגדת שתמצא לה תומך.
מחקרים מראים כי תינוקות משתמשים בביטויים טרום-מילוליים המבוססים על שינויים בגובה הצליל כדי לבטא צרכים פיזיים ומצבים רגשיים.
(כגון בכי בגבהים שונים בכדי לתאר צרכים שונים).
תינוקות מזהים מידע שמיעתי של שפות שונות דרך המלודיה של הקול היוצא מהאנשים סביבם.
כדי שתינוקות יבינו רצף דיבור בהם משתמשים בידע המלודי שלהם כדי להבין את המשמעות של רצף הדיבור.
חוקרים מסוימים סבורים כי התפתחותה של מלודיה מורכבת יותר היא שלב משמעותי בדרך לרכישת שפה של בני האדם.
כל שפה מאופיינת על ידי אלמנטים מוזיקליים ספיציפיים בצורת פרוזודיה שזוהי האינטונציה והקצב שלו.
גם רוסו קשר בין מלודיה לקול.
עבורו, המלודיה לא רק דומה לקול אלא צומחת ממנו.
היא מחקה את השפה, מבטאת רגשות, ומעוררת תחושת קרבה אנושית.
במערכת המושגים שלו, המלודיה משמרת את הרגש הראשוני שקדם לשפה המופשטת.
הוא ראה בה תזכורת לשלב הראשוני שבו שירה ודיבור היו עדיין שלובים זה בזה.
גם הרברט ספנסר פיתח את הרעיון הזה בכיוון אבולוציוני.
הוא טען שהתגובה האנושית לצלילים קוליים, כמו זעקות וכאב, יוצרת הבנה מיידית של אינטונציה.
כך אנחנו מסוגלים לזהות מלודיה גם בלי ללמוד אותה.
הקשר הזה בין קול למלודיה בא לידי ביטוי חזק במסורת האופראית של המאה התשע עשרה.
בליני, למשל, תיאר את מטרת האופרה כיכולת לעורר בכי, זעזוע ומוות דרך השירה עצמה.
הוא לא ביקש שכל קטע יהיה זהה לאחר, אך הדגיש שכל קטע צריך להיות ברור ומעורר רגש.
מלודיה נועדה לא רק להישמע יפה אלא להעביר דרמה אנושית.
לעומת זאת, ריכרד ואגנר ראה את המלודיה לא כהשראה מופשטת אלא מתוך הטקסט.
הוא התבסס על רעיונות פילולוגיים וטען שהמלודיה נובעת מצליל המילים.
התנועות והעיצורים בשירה יוצרים מוזיקה שמקשרת בין מושגים דרך רגש.
ואגנר ראה בכך דרך לגאול את המילים מהשגרה ולהחזיר להן את העוצמה הרגשית שהייתה בהן בעבר.
למרות זאת, גישה זו לא התקבלה על ידי רבים.
הם חששו שמוזיקה שנשענת על דיבור בלבד תאבד את המלודיה המסורתית ותהפוך למונוטונית.
הרעיון של מלודיה שמבוססת על דיבור לא היה ייחודי לואגנר.
במאה האחת עשרה גווידו ד'ארצו פיתח שיטה שבה כל תנועה קולית הותאמה לגובה צליל.
קונראד בייסל הציע במאה השמונה עשרה שכל משפט מדובר כולל מבנה פנימי של גבהים.
בהמשך התפתחו זרמים כמו שירת הדיבור בגרמניה, ובצרפת ניסו לייסד מלודיה שמבוססת על שפה תקנית ואחידה.
בכל המקרים האלה המלודיה נתפסה כהמשך ישיר של הדיבור ולא כתופעה מופשטת.
המילה "מלודיה" מגיעה מהשפה היוונית, והיא שילוב של המילים "melos" (שיר או מנגינה) ו־"ode" (שירה או דיבור פואטי).
בעבר, המילה התייחסה לא רק למוזיקה אלא גם לאופן שבו מילים נאמרות או מושרות בצורה פיוטית.
רק מאוחר יותר קיבלה המילה משמעות מוזיקלית מובהקת – כלומר, רצף של צלילים שיוצרים מנגינה.
בסביבות המאה ה־15, המונח "melus" (שיר) איבד את הקשר הישיר שלו למילים, והתחיל להתייחס רק לצלילים עצמם – גם אם הם לא נועדו לשיר אותם.
בהמשך, בתקופה הקלאסית והמאות ה־18 וה־19, התחילו לראות במלודיה את החלק המרכזי והמשמעותי של היצירה המוזיקלית, הרבה יותר מהרמוניה או ליווי.
המלודיה נחשבה לנושאת הרגש והיופי של היצירה, ולכן הוקדשה לה תשומת לב רבה מצד מלחינים, תאורטיקנים ואפילו פילוסופים של אסתטיקה, שראו במלודיה ביטוי עמוק של התחושות האנושיות.
למרות הניסיונות להגדיר את המלודיה בצורה מדויקת, קשה מאוד לתת לה הגדרה חד משמעית, כי היא מופיעה בצורות רבות ומגוונות
כאשר, באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, יישם ווט את הפיזיקה ההלמהולציאנית במחקר השוואתי של תכונות המרווחים בשירים נבחרים של שוברט ובמלודיות אמרינדיאניות (ילידיות אמריקאיות), הוא הגיע למסקנה פוסט-וגנריאנית שלפיה:
אין שום סיבה לכך שמלודיה תפסיק אי פעם.
כל מרווח ממשיך את תנועתה הלאה, ולכן חייבים להתקיים תנאים נוספים שמשנים או עוצרים את תנועתה.
אחד התנאים הטבעיים לעצירה הוא גבול הזיכרון האנושי.
אין ספק שאורכן של מלודיות פרימיטיביות, אם לא של כל המלודיות, נקבע במידה רבה על ידי זה.
אבל זהו תנאי לסיום – לא לעצירת התנועה במובן המוזיקלי.
כמה שנים קודם לכן הגדיר ת'רסטון – חוקר נוסף של מוזיקה לא-מערבית שחיפש תשובות הגדרות?
אוניברסליות – את "מהות המלודיה" כ"אחדות בתפיסת השינויים בגובה הצליל".
קונסוננס (צלילים נוחים) ודיסוננס (צלילים צורמים) – אותם נושאים שנויים במחלוקת בתיאוריה המוזיקלית – נשללו אצלו כקריטריונים ל"אחדות מלודית".
אפשר לומר דבר דומה, במידה מסוימת, גם על שיקולים הרמוניים באופן כללי.
אפילו במלודיות טריאדיות (מבוססות על שלישיות) הקשורות למוזיקה טונלית פונקציונלית, ההרמוניה משמשת בעיקר כ"שלד פנימי שעליו ניתן לפרוש קווי מתאר משתנים" (ווט).
כל ניסיון להבין את המלודיה המונוריתמית של האבוב בפרק האנדנטינו מתוך הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי דרך המבנה ההרמוני שלה, לא רק שיחמיץ את עיקר הפיסול המלודי המדויק שלה; אלא שאותו מאזין, אשר ייכנע לפשטותה לכאורה, עלול גם לפספס את הכוונה ההרמונית המורכבת של המלחין.
"מִחוּד מֵלֻדִי" (אחדות מלודית), מבחינה צורנית, הוא תפקוד פסיכו-אקוסטי פנימי של היווצרות מלודיה בתוך הקשר היסטורי-תרבותי מסוים – ובסופו של דבר חייב להיחוות כחוויה ישירה.
מלודיה היא אחד המרכיבים המרכזיים ביותר במוזיקה, ומשמשת ככלי להעברת הרעיון המוזיקלי העיקרי ביצירה.
מדובר ברצף של צלילים המנוגנים או מושרים בזה אחר זה, אשר יחד יוצרים מבנה מוזיקלי בעל משמעות רגשית ואסתטית.
המילודיה מזוהה בדרך כלל לפי הקו המוזיקלי שהיא מציירת, הקצב שלה, והאינטונציה שלה.
המילודיה משמשת לעיתים קרובות כ"קו העליון" של היצירה, כלומר הרכיב הבולט ביותר שהמאזין קולט וזוכר.
תפקידה העיקרי הוא לשאת את הרעיון המרכזי של היצירה, להעביר רגש או סיפור, ולהוות את הבסיס לפיתוחים מוזיקליים נוספים כמו הרמוניה, עיבוד וכלי ליווי.
בז'אנרים שונים של מוזיקה, תפקיד המילודיה משתנה:
במוזיקה קלאסית, המילודיה עשויה לעבור פיתוח ועיבוד תוך כדי היצירה.
בפופ וברוק, המלודיה של קו השירה (הווקאלי) לרוב מהווה את מוקד השיר.
בג'אז, המלודיה עשויה לשמש כבסיס לאלתור.
למלודיה יכולים להיות מאפיינים משתנים, המשפיעים על האופן שבו היא נשמעת, נתפסת ונזכרת.
מאפיינים אלה מהווים את הבסיס להבעה המוזיקלית, והם באים לידי ביטוי ביצירות מוזיקליות מכל התקופות והסגנונות.
גובה הצלילים (Pitch) - מתאר את היחס בין צלילים גבוהים לנמוכים.
שינוי בגובה הצליל יוצר תחושת תנועה במלודיה, ולעיתים מבטא מתח והרפיה.
לדוגמה, עלייה בגובה הצלילים יכולה לשדר תחושת התרוממות, בעוד ירידה עשויה לשדר רגיעה או סיום.
למשל שינוי הצליל החד בשיר לארווזיון "Set me free" של עדן אלנה מתאר שינוי דרמטי בשינוי בגובה הצליל.
קצב - מתייחס לאורך הצלילים וההפסקות ביניהם.
הקצב משפיע על הזרימה של המלודיה, ויכול ליצור תחושת דחיפות, רוגע, או מתח מתמשך.
מלודיה איטית וקצובה תעביר תחושה שונה ממלודיה קופצנית ומהירה.
למשל השיר "uptown girl" של בילי ג'ואל יש קצב מהיר שנותן את ההרגשה של רצף מלודי מהיר וקצבי.
מרווחים - הבדלים בגובה בין צליל לצליל.
המרווחים יכולים להיות צמודים (כמו תנועה של חצי טון או טון אחד) או רחבים (כמו קפיצה של קווינטה או אוקטבה).
תנועה צמודה יוצרת קו מלודי חלק ורציף, בעוד תנועה בקפיצות יוצרת תחושה דרמטית ולעיתים אף מפתיעה.
מבנה - האופן שבו המלודיה מאורגנת לאורך הזמן.
במקרים רבים היא מחולקת ל"משפטים מוזיקליים", בדומה למשפטים בשפה המדוברת.
מבנה המלודיה כולל לעיתים חזרות, וריאציות (שינויים קלים), ופיתוחים של רעיונות מוזיקליים.
מבנה ברור תורם להבנה ולזכירה של המלודיה.
גובה הצלילים (Pitch): המלודיה מורכבת מרצף צלילים בעלי גובה שונה.
לדוגמה, המלודיה של ההמנון הישראלי נעה בעיקר בתנועות מדרגתיות.
מרווחים: המרחק בין צלילים במלודיה יכול להיות קטן (מרווחים צמודים, כמו סקונדות) או רחב (קפיצות).
לדוגמה, תחילת המלודיה של "Somewhere Over the Rainbow" כוללת קפיצה של אוקטבה.
כיוון תנועה: מלודיה יכולה לעלות, לרדת או לשלב כיוונים.
לדוגמה, בפתיחה של "Für Elise" של בטהובן יש עלייה וירידה לסירוגין.
קצב: המלודיה עשויה להיות מהירה, איטית, רציפה או מקוטעת.
לדוגמה, במוזיקת ג'אז מלודיות רבות כוללות סינקופות שמשנות את הקצב הצפוי.
מבנה: המלודיה עשויה להכיל משפטים מוזיקליים חוזרים או מתפתחים.
לדוגמה, ב"Twinkle Twinkle Little Star" המבנה הוא סימטרי ומורכב ממשפטים חוזרים.
קלאסית: במוזיקה של באך, המלודיות נבנות לעיתים קרובות תוך שימוש באימיטציה (חיקוי בין קולות).
פופ: בשיר "Let It Be" של הביטלס, המלודיה פשוטה, נינוחה וחוזרת על עצמה במבנה מחזורי.
מזרחית: במוזיקה ערבית, המלודיה לרוב מבוססת על מקאם, ובעלת תכונות מיקרוטונליות (חצאי רבעי טונים).
ג'אז: מלודיות רבות מתחילות בקו בסיסי ומפתחות אותו דרך אלתור.
עממית: שירי עם כוללים מלודיות קליטות וחזרתיות שקל לזכור ולשיר
מלדרה מטרידה (שם מדעי: Maladera insanabilis, בתעתיק: מלדרה אינסנביליס; ידועה בישראל בשמה העממי חומייני) היא חרק השייך לסדרת החיפושיות, ממשפחת הזבליתיים.
שמו המקורי של המין Maladera insanabilis ניתן על ידי ברנסקה (Brenske) ב-1894.
ב-1986 האנטומולוג הישראלי כביר ארגמן, מהשרות להגנת הצומח במשרד החקלאות הגדיר בטעות את המין כמין חדש למדע בשם Maladera matrida אף על פי שהמין כבר היה ידוע מ-1894. השם "מטרידה" מקורו בעברית, וניתן לה כיוון שהיוותה מטרד לתושבי הבתים אליהם היא חודרת, בעיקר בשעות החשכה.
המלדרה המטרידה נקראת גם "חומייני" על שום צבעה החום, מקורה האיראני והעובדה שנתגלתה סמוך למהפכה האיראנית של 1979 שבראשותה עמד האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
אורך הגוף 7–9 מילימטר, צבעה חום-אדמדם.
הבוגרים פעילים בחודשי האביב והקיץ, מעופפים בעיקר בשעות הערב.
הזכרים עפים בשעות הערב והלילה בחיפוש אחר נקבות, נמשכים גם לאור נורות וחודרים לבתים.
הנקבה מטילה את ביציה בקבוצות בקרקע ומספרן נע בין 60 עד 100. הזחלים (מסוג דרן) חיים בקרקע ואוכלים בעיקר שורשים.
המלדרה היא מין פולש בארץ ישראל, שהגיע כנראה מאיראן בסוף שנות השבעים או בראשית שנות השמונים של המאה העשרים.
מעריכים כי המלדרה הוכנסה לארץ על גבי צמח על ידי ישראלי שחזר מביקור מאיראן.
המלדרה נמצאה לראשונה באזור תל אביב, ומאז היא מתפשטת בארץ.
בעבר נעשו ניסיונות להדביר את החרק על ידי הדברה ביולוגית, עקב היותו מוגדר כמזיק לחקלאות: הבוגרים אוכלים עלים, ניצנים ופרחים של צמחים שונים, כגון ורדים, בטטות, אגוזי אדמה, ועצי הדר.
הזחלים אוכלים בעיקר שורשים, ונזקם לגידולי שורש, כגון בטטות, עלול להיות רב.
מלודרמה היא יצירה עם אירועים מוגזמים וסנסציוניים שמציגה סיטואציות מוגזמות שנועדו לגרום תגובות רגשיות בקהל.
אפיון הדמויות שטחי ותפקידיהן בעלילה פשוטים ולעיתים סטריאוטיפיים.
סיטואציות פשוטות של שחור ולבן נפוצות במלודרמה וקיימת חלוקה ברורה בין טובים לרעים (הנוכל עתיד להיענש והטובים יזכו בשכר), העלילה בו לא מפותחת או מעמיקה, אלא בסיסית ופשוטה.
המילה מלודרמה רומזת על שני מרכיבים שונים מהם נוצר סגנון זה: "מלו" מיוונית: מלודיה, מוזיקה, ואילו "דרם" מצרפתית: דרמה.
המלודרמה התפתחה במאה ה-19 באירופה.
יסודותיה משפיעים ומופיעים בסגנונות התיאטרון המאוחרים יותר, בקולנוע ובטלוויזיה (בעיקר באופרות הסבון) עד היום.
מלודרמה היא לרוב סיפור דרמטי סטנדרטי המכיל בתוכו אלמנט או אירוע טרגי, אך שלא כבטרגדיה, במלודרמה הגיבור עשוי להצליח ולהשיג את מטרתו למרות האירוע הטרגי.
בקולנוע, מלודרמה היא תת-ז'אנר של סרטי הדרמה, המאופיינת בכך שבמרכזה עלילה הפונה אל רגשותיו של קהל הצופים, אשר לעיתים קרובות תעסוק בהתמודדות עם סיטואציות מוגזמות בתחומים כמו מערכות יחסים (בין אם רומנטיות ובין אם לאו) כושלות, מצבים משפחתיים מתוחים, טרגדיה, מחלה, נוירוזות, או קשיים רגשיים ופיזיים.
גיבור או גיבורת הסרט המלודרמטי מוצג כשהוא סובל מלחצים חברתיים איומים, הדחקה, פחדים, אירועים בלתי סבירים או קשיים עם חברים או מאהבים, במקום העבודה, בתוך המשפחה או בקרב הקהילה בה הוא חי.
לעיתים, העלילות של סרטי המלודרמה אינן מציאותיות (עד כדי זלזול באינטליגנציה של הצופים), מלאות פאתוס, כוללות סיפורים רומנטיים מעושים ומופרכים, והדמויות סטראוטיפיות ומוגזמות.
בשנות ה-50, במאי סרטי המלודרמה הבולט בהוליווד היה דאגלס סירק, אשר עבד עם רוק הדסון בסרטים "נכתב ברוח", "השיגעון הנפלא", "אינטרלוד" ו"כל שהשמים מרשים" – ארבעה מהסרטים הבולטים ביותר בז'אנר.
בשנות ה-90, סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה מלודרמטיות פנו לקהל של נשים אמריקאיות, על ידי הצגתן של ההשפעות של אלכוהוליזם, אלימות במשפחה, אונס וכדומה.
סרטה של אנג'ליקה יוסטון משנת 1999 "אגנס בראון" הוא סרט טיפוסי של ז'אנר זה.
במאי הקולנוע סידני לומט אמר בדיון על סרטו "לפני ששטן ידע" כי: "בדרמה הכתובה היטב, הסיפור נובע מתוך הדמויות, ואילו הדמויות במלודרמה הכתובה היטב - נובעות מתוך הסיפור".
מֶלוֹדיקָה היא כלי נגינה הדומה בצלילו לאקורדיון ולמפוחית.
בחלקה העליון נמצאת המקלדת שלה, ומנגנים בה באמצעות נשיפה בפייה שלה, אשר נמצאת בצידה.
בזמן הלחיצה על הקליד נפתח חור, אשר נותן לאוויר (ולצליל) לעבור דרך צינור.
בדרך כלל יש למלודיקה שתיים או שלוש אוקטבות.
מלודיקה היא כלי קטן, קל ונייד, היא נפוצה בלימודי נגינה, בעיקר באסיה.
המלודיקה הומצאה בשנות ה־50 על ידי חברת Hohner, אף על פי שיש הטוענים כי היא הומצאה על ידי המוזיקאי ג'וזף לדרפיין על מנת ללמד ילדים את יסודות המוזיקה.
ישנם סוגים שונים של מלודיקה:
מלודיקות טנור – המלודיקות הנפוצות ביותר.
היד השמאלית אוחזת בידית אשר נמצאת בחלקה התחתון של המלודיקה, ויד ימין מנגנת על המקלדת.
אפשר לנגן במלודיקת טנור בשתי ידיים אם מחברים לפיה צינורית.
מלודיקות סופרנו ואלטו – דקות יותר מהטנור, ומיועדות לניגון בשתי הידיים בו זמנית - יד שמאל מנגנת בקלידים השחורים, ויד ימין מנגנת בקלידים הלבנים.
מלודיקות בס – הנדירות ביותר.
המלודיקה היא כלי פשוט יחסית לנגינה ומהווה תוסף קל, נח וזמין לשימוש עבור נגני קלידים/כלי נשיפה.
אחד מחלוצי המלודיקה הוא אמן הדאב אוגוסטוס פאבלו.
בעולם קיימים יצרנים רבים של מלודיקה, הפועלים במגוון סגנונות, רמות איכות וקהלי יעד.
בין המובילים ניתן למנות את חברת Hohner, מהבולטות והוותיקות בתחום, המציעה דגמים איכותיים למוזיקאים מקצועיים וחובבים כאחד.
Yamaha ו-Suzuki היפניות ידועות גם הן באיכות ובאמינות מוצריהן, עם דגמים המתאימים למגוון סגנונות נגינה.
האמונד, המזוהה בעיקר עם עוגבים, מייצרת גם מלודיקות המיועדות למתחילים ולבעלי ניסיון.
בשוק הסיני בולטות החברות Easttop ו-Swan, המציעות דגמים נגישים במחיר ובאיכות.
Thomann, קמעונאית גרמנית גדולה, מציעה מבחר רחב של מלודיקות, כולל מותג הבית שלה.
בתחום המלודיקות האלקטרוניות בולטת Roland, המובילה בתחום המוזיקה האלקטרונית, ולצידה Casio, המציעה מלודיקות אלקטרוניות כחלק מקו הקלידים שלה.
גם Schoenhut, המתמחה בכלי נגינה לילדים, מציעה דגמי מלודיקה פשוטים וידידותיים לשימוש.
מלודי הוא שמו של סרט בריטי שיצא לאקרנים בשנת 1971. הסרט פורסם גם תחת השם S.W.A.L.K ראשי תיבות של "Sealed With A Loving Kiss" (חתום בנשיקה אוהבת).
עלילת הסרט עוסקת בסיפור אהבה בין שני ילדים, המודיעים לתדהמת הוריהם כי הם מתכוונים להתחתן.
הוא נודע בעיקר בשל הפסקול שלו, הכולל שירים של הבי ג'יס ושל קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
בין יוצרי הסרט בולט בעיקר מחבר התסריט, אלן פארקר, שיצר אחר כך כבמאי סרטים כ"באגסי מלון", "אקספרס של חצות", "תהילה", "החומה" של פינק פלויד ו"מיסיסיפי בוערת".
הסרט זכה לפופולריות רבה ביפן, שם הפך לסרט פולחן.
יוצרי הסדרה היפנית "הלו קיטי" אף בחרו בשמו הפרטי של גיבור הסרט, דניאל, כשם ל"חבר" של דמות החתולה היפנית, כמחווה לסרט.
מלודי תורנטון היא זמרת-יוצרת, רקדנית ודוגמנית אמריקאית.
היא הסולנית השנייה לאחר ניקול שרזינגר בלהקת הפוסיקט דולז והצעירה בין חברות הלהקה.
אמה ממוצא מקסיקני ואביה הוא אמריקאי אפריקאי.
כישרונה התגלה לראשונה בתחרות לכישרונות צעירים בבית הספר, שם היא שרה את השיר "Without You" של מריה קארי.
ב-2003, ראתה תורנטון את הפוסיקט דולז ב-MTV ושמעה שהן מבצעות אודישנים לחברת להקה חדשה.
תורנטון ניגשה לאודישן וגויסה ללהקה בדצמבר אותה שנה.
באודישן היא שרה בלבד ובכל זאת התקבלה ללהקה.
שם הבמה שלה בלהקה הוא "Baby Doll" מפני שהיא הצעירה ביותר בלהקה.
תורנטון שיתפה פעולה עם הראפר ג'יבס בשיר "Go Too Far" באלבום הבכורה שלו Jibbs feat.
בשנת 2023 שיחקה בסרט הקומדיה לחג המולד "Holiday Twist" בתור ברנדה.
בסוף אותה שנה השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות הבריטית "הזמר במסכה" והייתה למודחת השביעית.
מלהולנד דרייב הוא מותחן פסיכולוגי אפל משנת 2001 שכתב וביים דייוויד לינץ'.
לינץ' זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן, והיה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר בטקס פרס האוסקר על הסרט.
הסרט נבחר לסרט הגדול ביותר במאה ה-21 על ידי 177 מבקרי קולנוע מרחבי העולם, ברשימה שנערכה על ידי ה-BBC.
בעקבות הסרט פרצו השחקניות נעמי ווטס ולורה הרינג לתודעה הציבורית, וזהו סרטה האחרון של השחקנית ההוליוודית הוותיקה אן מילר.
הסרט נחשב אחד מסרטיו הטובים ביותר של דייוויד לינץ', ביחד עם "ראש מחק" (1976), ו"קטיפה כחולה" (1986)
הסרט, ברובו, צולם כ"פיילוט" לסדרת טלוויזיה, אך הוא נדחה.
אחרי הדחייה צולמו עוד סצנות מעטות שצורפו ל"פיילוט", ובכך ניתן לו סוף.
עלילת הסרט, המשולבת עם אלמנטים סוריאליסטיים, מספרת על שחקנית מתחילה בשם בטי אלמס (נעמי ווטס), שעברה ללוס אנג'לס, ובביתה מכירה אלמונית (לורה אלנה הרינג), אשר לאחר תאונת דרכים ברחוב הנושא את שם הסרט, מאבדת את זיכרונה ושוכחת את שמה.
ביחד הן מנהלות מעקב אחר זהותה של האלמונית.
לאחר כדקה מופיעים הבזקים של אישה בלונדינית באור הזרקורים (נעמי ווטס) כשברקע נשמעות תשואות.
בחלק מההבזקים מופיעים יחד איתה גם איש ואישה זקנים.
בחושך, רואים הצופים מיטה מנקודת מבטו של אדם העולה על יצועו.
המבט עובר על שמיכה, מגיע לכרית ואז שוקע בתוכה.
אישה בעלת שיער כהה (לורה הרינג) נוסעת בערב בלימוזינה במלהולנד דרייב, כשהלימוזינה נעצרת בפתאומיות, היא מגלה שהנהג חמוש, ובעצם היא קורבן להתנקשות.
מכונית הדוהרת במהירות מתקרבת אליהם, מתנגשת בהם בחוזקה, והורגת את כל יושבי הלימוזינה פרט לאותה אישה.
האישה יוצאת מהלימוזינה בהלם ובבלבול, בורחת ממקום התאונה, ומגיעה לרחוב סמוך.
למחרת בבוקר, אישה מבוגרת המתגוררת באחד הבתים ברחוב יוצאת מביתה, והאישה שברחה נכנסת לבית הריק.
שחקנית מתחילה בשם בטי אלמס (נעמי ווטס) מגיעה להוליווד כדי לנסות את מזלה במשחק.
הצופים לומדים על כך משיחה שהיא מנהלת עם איש ואישה זקנים שהיו איתה בטיסה להוליווד.
זהו אותו זוג זקנים שהופיע בהבזקים בתחילת הסרט.
בטי עוברת לבית דודתה השחקנית, שנסעה לצילומי סרט בקנדה.
בדירה היא מוצאת את האישה בעלת השיער הכהה, כשהיא מבולבלת ולא זוכרת את שמה.
האישה מבחינה בכרזה של הסרט גילדה, בכיכובה של ריטה הייוורת', ומאמצת לעצמה את השם "ריטה".
בטי מחליטה לעזור לריטה לחפש את זהותה, והן פותחות את תיקה של ריטה, ומגלות בו סכום כסף גדול בשטרות מזומנים ומפתח כחול, שהן אינן יודעות מה הוא פותח.
בחור הסועד בדיינר בשם "ווינקיז" בשדרות סנסט, מספר לעמיתו על סיוט שחווה בחלומו, ובו ראה יצור מפחיד ומוזר מאחורי אותו דיינר, היוצר מצב רע ומפחיד.
השניים הולכים אל מאחורי הדיינר, היצור המפחיד מופיע, והאיש מתמוטט.
מתנקש שלומיאל רוצח איש במשרד, ונאלץ להרוג בנוסף שני עדי ראייה למעשה.
במאי הוליוודי בשם אדם קשר (ג'סטין ת'רו) נדרש ללהק לסרטו החדש שחקנית לא מקצועית בשם קמילה רודס (מליסה ג'ורג') על ידי מאפיונרים.
כשהוא חוזר לביתו לאחר סירוב למאפיונרים, הוא מגלה שאשתו מנהלת רומן, ומסולק מביתו על ידי אשתו ומאהבה.
במלון שאליו הלך לאחר מכן, הוא מגלה שכרטיסי האשראי שלו בוטלו וכספו נגמר.
לאחר טלפון ממזכירתו, הוא נדרש להכיר בוקר מסתורי, אשר מורה לו ללהק לסרטו את קמילה רודס, ולומר: "זאת הבחורה".
ריטה נזכרת שנסעה בדרך מלהולנד.
השתיים מתקשרות מטלפון ציבורי ליד הדיינר "ווינקיז" למשטרה, כדי לבדוק אם הייתה שם תאונת דרכים.
לאחר שהן נענות בחיוב הן בטי וריטה יושבות בדיינר, שם משרתת אותן מלצרית בשם דיאן.
כתוצאה, ריטה נזכרת בשם "דיאן סלווין".
הן מתקשרות לאישה באותו השם לאחר שחיפשו אותה בספר הטלפונים, אך זו אינה עונה.
לאחר מכן, בטי הולכת למבחן בד לסרט הוליוודי, והצוות הבוחן אותה מתרשם ממנה מאוד.
אחרי שיחה עם סוכנת שחקנים שנכחה במבחן הבד, לוקחת אותה הסוכנת לסט צילומים של סרט בשם "סיפורה של סילביה נורת'", הסרט מבוים על ידי אדם קשר, וקמילה רודס עוברת בו מבחן בד, שבו היא מבצעת את השיר "I've told every little star" של לינדה סקוט.
אדם בוחר בה לתפקיד, תוך שהוא משתמש בביטוי: "זאת הבחורה".
באותו זמן בטי עוזבת את הסט, לאחר שאדם מסתכל עליה בערגה.
בטי וריטה הולכות אל דירתה של דיאן סלווין, ומתגנבות פנימה לאחר שאף אחד לא פותח את הדלת.
במיטה בדירה הן מגלות גופה במצב ריקבון.
הן חוזרות מזועזעות אל ביתה של בטי, ושם בטי מסייעת לריטה להכין לעצמה פאה בלונדינית בתסרוקת זהה לזו של בטי.
אחר-כך השתיים מקיימות יחסי מין ובטי מתוודה כי היא מאוהבת בריטה.
בשתיים בלילה ריטה מדברת מתוך שינה ומעירה את בטי.
לבקשת ריטה, השתיים נוסעות מיד למופע קברט ספרדי בתיאטרון בשם "סילנסיו", שהוא השם שהגתה ריטה בשנתה.
במועדון הן רואות מופע פלייבק, שבו המנחה שב ומדגיש שהצלילים מוקלטים וכי "הכל כאן אשליה".
בזמן המופע נשמע קול נקישות על דלת ובטי מתחילה לרעוד בחוסר שליטה עד שריטה מרגיעה אותה.
זמרת קינה ספרדית ("מקוננת") עולה לבמה ומציגה גרסה ספרדית לשיר "בכי" של רוי אורביסון.
בטי וריטה בוכות, ואילו הזמרת מתעלפת ומפונה מהבמה בעוד קול השירה ממשיך להישמע.
בטי מוצאת בארנקה קופסה כחולה ונעולה, שחור המנעול שלה מתאים בצורתו למפתח הכחול שנתגלה לפני-כן בתיקה של ריטה.
בטי וריטה מגיעות לביתה של בטי, ובעת שריטה מוציאה את המפתח בטי נעלמת.
לאחר שריטה קוראת לבטי באנגלית ובספרדית, ריטה פותחת את הקופסה הכחולה, מבט הצופים נכנס אל תוך הקופסה ומיד אחר-כך הקופסה נופלת על הרצפה בעוד שנראה כי ריטה נעלמה אף היא.
האישה הזקנה בעלת השיער האדום, שהיא דודתה של בטי, מגיעה לחדר וסוקרת אותו, אולם החדר ריק ומסודר.
הבוקר מופיע על מפתן החדר בו נתגלתה גופתה של דיאן סלווין, ואומר לה שהגיע הזמן לקום.
דיאן, הפעם מגולמת על ידי נעמי ווטס ונראית דומה לבטי, קמה ממיטתה.
נשמעות נקישות בדלת, ואחרי פתיחתה מתגלה שכנתה של דיאן, האומרת לדיאן ששני בלשים חיפשו אותה שוב.
דיאן מתגלה כאישה מדוכאת ומתוסכלת וכשחקנית כושלת.
היא מאוהבת בקמילה רודס, המגולמת הפעם על ידי לורה אלנה הרינג, אולם קמילה משחקת בה ודוחה אותה ממנה.
בהזמנתה של קמילה, דיאן מגיעה למסיבה בביתו של אדם קשר במלהולנד דרייב.
כשהיא מגיעה לשם בלימוזינה, דיאן מגלה את קמילה, האומרת לה לבוא בדרך קיצור.
בסיום ההליכה מגלה דיאן שהגיעה לביתו של אדם.
אדם, כרגע במאי מצליח, נראה מאוהב בקמילה.
בארוחת הערב בביתו, מתברר שדיאן הגיעה להוליווד לאחר שדודתה נפטרה, ושהיא הכירה את קמילה לאחר שעשתה מבחן בד לסרט "סיפורה של סילביה נורת'".
אישה אחרת, המגולמת הפעם על ידי מליסה ג'ורג', מנשקת את קמילה בארוחת הערב, והשתיים מציצות על דיאן.
קמילה ואדם עומדים להודיע הודעה חשובה, והם צוחקים ומתנשקים בעוד דיאן הנסערת צופה בהם.
דיאן יושבת עם המתנקש ב"ווינקיז", ומציגה בפניו את התמונה של קמילה תוך שהיא אומרת: "זו הבחורה".
היא מציגה לו גם סכום כסף גדול בשטרות מזומנים בתוך תיקה.
הם מקבלים שירות ממלצרית בשם בטי, שהיא בעלת מראה זהה למלצרית ששמה היה קודם דיאן.
דיאן מבחינה ליד הדלפק באיש שהתלונן על סיוטיו והתמוטט לפני כן.
המתנקש אומר לדיאן שכשהעבודה תיגמר, היא תמצא מפתח כחול.
היא שואלת אותו מה המפתח פותח, ובתגובה הוא פורץ בצחוק.
מאחורי הבניין, הייצור - אשר מתגלה עתה כאדם מלוכלך חסר בית, מכניס את הקופסה הכחולה לתוך שקית נייר ומפיל אותה על הרצפה.
משקית הנייר יוצאים שני אנשים זעירים.
זהו זוג הזקנים שהופיע קודם בסרט.
הצופים רואים שוב את דיאן בדירתה, כשהיא בוהה במפתח הכחול המונח על שולחנה.
שני האנשים הזעירים נראים זוחלים מתחת לדלת הסגורה.
הזקנים, עתה בגודל רגיל, תוקפים את דיאן.
היא בורחת בפחד לכיוון מיטתה, מוציאה מהשידה שבסמוך אקדח ויורה בעצמה.
אחרי מספר תמונות המציגות אובייקטים ודמויות מהסרט, מוצגת הבמה במועדון סילנסיו.
אישה שהייתה בקהל במועדון, ונראתה עד עתה כבובה, לוחשת את המילה "סילנסיו".
סיום הסרט עשוי להעלות סימני שאלה רבים, ולרוב נדרש מהצופים להנהיר את עלילת הסרט בעצמם על פי האינטרפטציה האישית שלהם.
לינץ' טען בתוקף עד סוף ימיו כי הסרט כן מגולל סיפור קוהרנטי ונהיר חרף טענות של כמה מבקרי סרטים.
יחד עם זאת, לינץ' סירב להסביר את הסרט פרט לעשרה רמזים, שאמורים לסייע לצופים לפענח את עלילתו ומשמעותו של הסרט:
העניקו תשומת לב מיוחדת לתחילת הסרט.
לפחות שני רמזים מתגלים לפני כותרות הפתיחה.
שימו לב להופעותיה של המנורה עם האהיל האדום.
האם תוכלו לשמוע את שם הסרט שאדם קשר בוחן עבורו שחקניות?
שימו לב לחלוק, למאפרה, לספל הקפה.
מה מורגש, מתממש ונאסף במועדון סילנסיו?
האם כישרון גרידא עזר לקמילה?
שימו לב לאירועים האופפים את האיש שמאחורי "ווינקיז".
על-פי הפירוש הנפוץ, חלקו הראשון של הסרט הוא חלומה של דיאן, אשר מתחיל לפני כותרות הפתיחה, אחרי שהמצלמה שוקעת לתוך הכרית שעל מיטתה של דיאן, ומסתיים כאשר היא מתעוררת.
חלקו השני של הסרט מתאר את מציאות חייה של דיאן ומלווה בפלאשבקים ובהזיות; ונחתם בהתאבדותה.
פירוש זה זוכה לכמעט תמימות דעים בקרב המבקרים המובילים כגון ניל רוברטס מעיתון הסאן, רוג'ר איברט וג'ונתן רוס.
כיוון ששני חלקי הסרט לא יכולים להתקיים במקביל, ניתן להסיק שחלקו הראשון של הסרט הוא חלום או פנטזיה עקב עלילתו הפחות סבירה, סצנת הכרית בתחילת הסרט המרמזת על חלום, הסצנה במועדון סילנסיו שבה המנחה רומז על אשליה וכן היות עלילת החלק הראשון הגשמה מוחלטת של שאיפותיה של דיאן בכל התחומים.
דיאן היא שחקנית צעירה המגיעה ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק.
היא מפתחת מערכת יחסים תלותית בקמילה רודס ומתאהבת בה לחלוטין.
קמילה נוחלת הצלחה מסוימת כשחקנית ומלוהקת לסרטו של הבמאי המצליח, אדם קשר, כנראה בזכות טובות הנאה מיניות.
קמילה נפרדת מדיאן וחושפת בפניה, באקט של השפלה, את יחסיה עם אדם.
דיאן מוצאת את עצמה לאחר כישלונות מקצועיים ורומנטיים ומפתחת תסמינים דיכאוניים.
לבסוף היא שולחת מחסל הרוצח את קמילה.
כאשר היא לא מסוגלת לשאת עוד את מוסר הכליות, היא הוזה את שני הזקנים אשר הופיעו בתחילת הסרט בסצנת תחרות הריקודים של דיאן בצעירותה ושאולי מסמלים את הציפיות שתלו בה, ולבסוף שמה קץ לחייה.
בזמן שבין הרצח של קמילה להתאבדותה של דיאן, האחרונה חולמת את סיפורה של בטי אשר מהווה כמעין אלטר אגו שלה.
החלום מציג את העולם המושלם מבחינת דיאן או לפחות את הפנטזיה האולטימטיבית שלה.
בטי, כמו דיאן, מגיעה ללוס אנג'לס מאונטריו לאחר זכייתה בתחרות ריקודים כדי לנסות את מזלה כשחקנית.
היא מתגלה כשחקנית מחוננת שעומדת לבצע את קפיצתה הגדולה.
בחלומה קמילה שורדת ניסיון התנקשות, מאבדת את הזיכרון וזקוקה לעזרתה ותמיכתה של בטי, ההפך המוחלט מדיאן שהזדקקה לעזרת של קמילה על מנת להתמיין לתפקידי משחק.
ריטה, השם הבדוי שמאמצת קמילה בחלום, היא הגרסה המושלמת של קמילה מבחינת דיאן/בטי.
השתיים מפתחות זוגיות בריאה ויציבה שנמשכת עד לסוף החלום.
עוד בחלומה, אדם קשר הוא במאי כושל שנאלץ ללהק שחקנית אלמונית בניגוד לרצונו על ידי המאפיה.
ניתן לראות בכך את התירוץ האידיאלי של דיאן לכישלונה, שבעולמה האידיאלי לא היא אשמה בכך וגם בתסכולה בדרך שקמילה זכתה בהצלחה.
אדם, מושא שנאתה של דיאן במציאות, סובל מרצף אירועים טרגיים: הוא נסחט בעבודה, אשתו בוגדת בו וחשבון הבנק שלו נחסם.
ההצגה במועדון סילנסיו מדגישה לבטי/דיאן שלפעמים מה שנראה כאמיתי מתברר כבדיה או אשליה.
חשיפת האשליה של המנחה, החצוצרן והזמרת גורמים לבטי לרעוד כנראה מהחשש מהאמת.
חשש זה מביא בסופו של דבר את החלום לידי סיום.
רוב הדמויות בחלום שלה הן דמויות המופיעות בסצנת ארוחת האירוסין של קמילה.
בעקבות הקינאה שלה, והעלבון שהיא מרגישה, עוצמת הרגשות שלה מאוד גבוהה.
לכן כל דמות בסצנה מקבלת תפקיד מקביל בחלום.
למשל: אימו של אדם מקבלת את הדמות של בעלת הבית בחלום.
הבוקר עם הכובע, שאינו קשור במציאות לסצנה, מקבל תפקיד מיסטי בחלום.
חברת יוניברסל הפיצה את הסרט ב-12 באוקטובר 2001 והוא גרף למעלה מחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
עד היום הסרט גרף למעלה מ-20 מיליון דולר בסך הכל, כאשר למעלה משבעה מיליון מתוכם נאספו בארצות הברית לבדה.
הסרט לא נחשב להצלחה כלכלית גדולה במיוחד ורשם רווח נמוך יחסית.
הסרט נחשב בעיני רבים כאחת מיצירותיו הבולטות של דייוויד לינץ' וכן אחד הסרטים החשובים של המאה ה-21. הוא מדורג במקום ה-28 ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של המגזין היוקרתי "סייט אנד סאונד", ולסרט החמישי הטוב ביותר מאז 1968 על ידי אותו מגזין.
הסרט הוגדר כסרט הטוב ביותר של העשור הראשון של המאה על ידי המגזין מחברות הקולנוע, טיים אאוט ניו יורק, התאחדות המבקרים של לוס אנג'לס ועוד.
בשנת 2016 בחרו בו 62 מבקרי הקולנוע המובילים בעולם, במסגרת משאל שערך ה-BBC, לסרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד אז.
עם זאת, הוא לא חף מביקורות שליליות.
מספר מבקרים כגון מבקרי מגזין וראייטי וה-The New York Observer ועוד, העלו בו דופי וחלקם אף קטלו אותו.
עם זאת, יש לציין כי הביקורות ברובן חיוביות.
תחרות המֶלוֹדִיפֶסְטִיבָלֵן (בשוודית: Melodifestivalen, "פסטיבל השירים") היא תחרות זמר שנתית הנערכת בשוודיה, והיא מאורגנת על ידי רשת השידור השוודית SVT, ועל ידי תחנת הרדיו השוודית SR.
כבר משנת 1959, הנציגות השוודית לאירוויזיון נבחרה באמצעות תחרות המלודיפסטיבלן.
זאת אחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בשוודיה, וההערכה היא שצופים בה למעלה מארבעה מיליון איש מדי שנה.
כל אחד מהשירים השוודים שנשלחו לאירוויזיון נבחרו באמצעות המלודיפסטיבלן, מלבד שיר אחד בשנת 1958, השנה הראשונה בה שלחה שוודיה נציגות לאירוויזיון, שנבחר באמצעות בחירה פנימית של רשות השידור השוודית באותה העת, Sveriges Radio.
תחרות המלודיפסטיבלן הביאה לאירוויזיון 7 זוכים, ו-20 פעמים הייתה שוודיה אחת מחמש המדינות המובילות באירוויזיון.
מנצח המלודיפסטיבלן נבחר באמצעות צוות שופטים מאז נוסדה התחרות.
החל מ-1999 גם הקהל בבית רשאי להצביע בתחרות באמצעות טלווטינג, והשפעת הקהל בבית על התוצאות זהה להשפעת השופטים.
לתחרות השפעה ניכרת על תעשיית המוזיקה השוודית.
מאז החלה שיטת חצאי הגמר בשנת 2002, מספר השירים בתחרות עלה באופן ניכר מ-8 בתחרות הראשונה ועד ל-32. כמו כן, בשנה זו החלה גם תחרות בגרסת ילדים בשם Lilla Melodifestivalen, באמצעותה נהגו לבחור את הנציגות השוודית לאירוויזיון הילדים.
ב-2015 החליטה רשות השידור השוודית לצמצם את מספר השירים ל-28 ולבטל את תחרות הילדים.
סגנון המוזיקה הנפוץ ביותר בתחרות הוא מוזיקת פופ, אולם סגנונות נוספים הוצגו אף הם בתחרות: ראפ והיפ הופ, רגאיי, גלאם רוק ועוד.
פתיחת מופע הגמר בסטוקהולם מביאה לעיר תיירות ניכרת.
שוודיה הצטרפה לאירוויזיון בשנת 1958, תחרות האירוויזיון השלישית במספר.
רשת הרדיו השוודית SR שידרה את התחרות, ובחרה את אליס באבס, נציגת שוודיה לאירוויזיון 1958 שנערך בהילברסום, הולנד.
השיר "Lilla stjärna" ("כוכב קטן") הגיע למקום הרביעי.
תחרות המלודיפסטיבלן הראשונה, שהתקיימה ב-29 בינואר 1959, הייתה חלק מתוכנית הרדיו "Säg det med musik" ("תגיד את זה עם מוזיקה") שנערכה באולם סירקוס שבסטוקהולם.
8 שירים השתתפו בתחרות, וארבעה שופטים – בסטוקהולם, בגטבורג, במאלמה ובלולאו – בחרו את הזוכה סיאו מלמקביסט עם השיר "Augustin" ("אוגוסטין").
אולם מאוחר יותר החליטה רשת השידור השוודית, שאת השיר באירוויזיון תבצע בריטה בורג.
המדיניות של בחירת זמר במלודיפסטיבלן והחלפתו באחר בוטלה בשנת 1961. התוכנית הפכה להיות תוכנית טלוויזיה עצמאית בשנת 1960 בשם Eurovisionschlagern ("שיר לאירוויזיון"), ושמה הנוכחי של התחרות נבחר ב-1967. בשנים הראשונות התחרות שודרה גם בנורווגיה ובדנמרק באמצעות רשת השידור הנורדית.
תחרות המלודיפסטיבלן לא התקיימה 3 פעמים.
בשנת 1964 בוטלה התחרות עקב החרמתם של הזמרים המשתתפים, אולם שוודיה שידרה את האירוויזיון באותה שנה.
שוודיה נעדרה מהאירוויזיון בפעם השנייה בשנת 1970, ביחד עם מספר מדינות נוספות, עקב התוצאה השנויה במחלוקת של אירוויזיון 1969 בה זכו 4 מדינות.
כתוצאה מכך, מספר מדינות החליטו להחרים את התחרות לשנה אחת, ולכן בוטלה גם תחרות המלודיפסטיבלן באותה שנה.
הפעם השלישית בה לא שודרה התחרות הייתה בשנת 1976. מכיוון שאירחה את אירוויזיון 1975, הודיעה רשת השידור השוודית כי אם תנצח שוב, היא לא תוכל לממן את אירוח התחרות בשנה שלאחר-מכן.
ההחלטה לפרוש באותה שנה התקבלה לאחר מחאה ציבורית רחבה בשוודיה נגד SR, שכללה הפגנות נגד הרשת ואף נגד תחרות האירוויזיון עצמה.
מאות שירים ומבצעים השתתפו בתחרות המלודיפסטיבלן מאז נוסדה.
חוקי המלודיפסטיבלן קובעים כי רק כותבי שירים שחיים בשוודיה רשאים לשלוח שיר לתחרות, וזאת על-אף שחוקי האירוויזיון מתירים זאת.
אולם החוק הזה אינו תקף לגבי מבצעי שירים שחיים מחוץ לשוודיה.
כדי להשתתף בתחרות, הן הכותבים והן המבצעים, חייבים להיות לפחות בגיל 16 ביום של חצי הגמר הראשון של האירוויזיון.
עד שנת 2001, התחרות נערכה בערב אחד, אולם במהלך השנים עלה מספר המתחרים שלקחו חלק בתחרות, ולכן נוסתה שיטה חדשה בין השנים 1981–1998, שכללה מתכונת בת שני ערבים.
כל המתחרים, מלבד 5, עברו שלב לערב השני בו נקבע המנצח.
כישלון בהעפלה לסיבוב השני היווה כישלון גדול לזמר מוכר; כך למשל קרה ב-1984 כאשר העובדה שאליזבת אנדרסן כשלה להעפיל לסיבוב השני, כמעט וחיסלה לה את הקריירה.
מאז החלה שיטה חדשה בשנת 2002 לפיה נערכת תחרות קדם מדי שבוע, עלה מספר המשתתפים בתחרות ל-32 (ב-2015 צומצם ל-28).
לפחות 10 מבצעים חייבים לשיר בשוודית, אולם באירוויזיון הם רשאים לשיר בכל שפה אחרת, כמו שאכן קרה מספר פעמים.
מאז שנת 2001 יוצא דיסק CD עם השירים של כל תחרות, וכן מאז שנת 2003 יוצא דיסק DVD עם ההופעות מחצאי הגמר ומהגמר של המלודיפסטיבלן.
במשך השנים הפכה תחרות המלודיפסטיבלן למדד הצלחה אצל מבצעים מקומיים כמו אבבא, טומי שרברג וליסה נילסון.
התחרות אירחה אמנים שאינם משוודיה, למשל הצמד הספרדי באקרה, הזמרת הקנדית אלנה מיילס והזמר ההולנדי קורנליס וריסוויק.
כמו כן, מספר משתתפים מהמלודיפסטיבלן ייצגו, וכן ניסו לייצג מדינות אחרות באירוויזיון.
בעוד הצלחתם של זוכי המלודיפסטיבלן היא שכיחה, רוב המשתתפים חזרו לאלמוניות, אולם מספר אומנים הצליחו לזכות בהכרה בין-לאומית.
לתחרות ישנה השפעה רבה על תעשיית המוזיקה השוודית, וזמר לא חייב לנצח על-מנת למכור מספר רב משמעותי של תקליטורים.
כך למשל, השיר שסיים במקום האחרון בתחרות של 1990, "Symfonin" ("התזמורת הסימפונית") שבוצע על ידי לו פולקמן, הגיע לצמרת ברשימת ההשמעה ברדיו.
בשנת 2007, 21 משתתפים הגיעו לרשימת השירים המובילים במוזיקה השוודית, שנמדדת בעיקר לפי מספר מכירות ולפי מספר הורדות חוקיות של השירים.
שבוע לאחר גמר מלודיפסטיבלן 2008, שירים מהתחרות תפסו את כל 15 המקומות הראשונים במצעדי המוזיקה בשוודיה.
תהליך הסינון של אלפי שירים פוטנציאלים ל-28 שירים בלבד יכול להימשך למעלה משבעה חודשים.
תהליך טרום בחירת השירים, שפתוח לקהל הציבור השוודי, מסתיים עם 28 שירים.
ארבעת המקומות הנוספים מיועדים לשיבוץ של אומנים שנבחרו מבעוד מועד על ידי המארגנים כדי להתחרות במלודיפסטיבלן.
כל התהליך יכול להתחיל כבר מחודש מאי של השנה הקודמת, והוא מסתיים בנובמבר.
רשת השידור השוודית מתחילה לחפש שירים 9 חודשים לפני תחילת שידור המלודיפסטיבלן.
המועד האחרון להגשת שירים הוא בספטמבר, ושירים יכולים להישלח בכל שפה.
אורך כל שיר רשאי להיות עד 3 דקות ו-20 שניות, אולם חייבים לקצר אותו אם הוא מגיע לאחד מ-28 השירים שנבחרו לתחרות, וכן ניתן לעשות להם עיבוד.
תהליך הגשת השירים מפוקח בידי SMFF (אגודת מפרסמי המוזיקה השוודית), שתפקידם הוא לצמצם את מספר השירים מ-3,000 שירים שמוגשים מדי שנה מאז 2002 לכ-1,200 שירים.
בתחרות המלודיפסטיבלן 2009 נרשם מספר שיא של שירים שהוגשו, כ-3,440 שירים.
בחירת SMFF ניתנת ל-16 שופטי מוזיקה מקצועיים, למפקחים ברשת השידור SVT, ולמספר נבחר של אנשים מקהל הציבור.
צוות השופטים מחלק את המבצעים מבני-נוער ועד לזמרים בשנות ה-50 לחייהם.
השירים שעוברים שלב, ביחד עם כותבי ומלחיני השירים, מוכרזים בסוף ספטמבר, לרוב לאחר השערות נלהבות לגבי מבצעי השירים.
כותבי השירים שהעפילו למלודיפסטיבלן חייבים לספק ראיונות לרשת השידור השוודית, להשתתף במסיבת עיתונאים לפני התחרות, ולקדם את מכירת השיר אם השיר שלהם מגיע לגמר.
רשת השידור בוחרת את הזמרים שיבצעו את השירים הנבחרים.
אומנים שביצעו את השיר בגרסה הראשונה שלו נכנסים באופן אוטומטי לרשימת המבצעים הפוטנציאלים, כלומר הם יהיו חייבים לבצע את השיר בעצמם אם לא יימצא מבצע אחר, אחרת השיר שלהם ייפסל אם יסרבו.
החוק הזה גרם למספר שירים להיפסל מהתחרות, למשל השיר של קרולה מ-2003 "När löven faller" ("כשהעלים נושרים בסתיו"), והשיר של סטפן סימונד מ-2006 "So Good" ("כל-כך טוב").
כמו כן, רשת השידור השוודית רשאית לתת את השירים למבצעים אחרים מבלי להתחשב כלל במבצע השיר בגרסתו הראשונה.
הדבר הזה מנע מלהקת ברנדסטה סיטי סלקרס ב-2004, ומפרלינה וולרן ב-2005 להופיע עם השירים שהגישו לתחרות.
אולם לא ניתן להבטיח בוודאות כי בחירה מחודשת של מבצע אכן תגרום לשיר להצליח יותר.
לדוגמה, השיר "Naughty Boy" ("ילד שובב") שבוצע ב-2006 על ידי האנה גרף (המחליפה של סטפן סימונד) סיים במקום אחד לפני האחרון בחצי הגמר.
לעומת זאת, ב-2002 וב-2007, המבצעים המחליפים יאן יוהנסן ומונס סלמרלוב, בהתאמה, הגיעו לשלב הגמר.
המתמודדים שיבצעו את השירים במלודיפסטיבלן מוכרזים בדרך-כלל בסוף נובמבר.
כך למשל מבצעים מאשרים את השתתפותם בתחרות עוד לפני ההודעה הרשמית על כך.
שיטת כרטיסי הג'וקר החלו ב-2004 על-מנת לגוון את המוזיקה שבתחרות.