tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצעד מרחיק הלכת ביותר של אריק היה ככל הנראה הנהגתו ב-1429 של מס המעבר על מצר ארסונד, שבוטל רק ב-1857. בהנהגתו של מס זה הבטיח אריק הכנסה יציבה לממלכתו שעקב כך הפכה למדינה עשירה והעיר אלסינור פרחה.
מהלך זה הראה את העניין שלו בסחר ובכוח הימי הדני, אך גם היווה אתגר מתמשך עבור המעצמות הבלטיות, במיוחד ברית ערי הנזה.
בין השנים 1426 – 1435 היה אריק במצב מלחמה נגד הברית.
אירוע חשוב נוסף היה הפיכתה של קופנהגן כנחלה מלכותית ב-1417 והבטחת מעמדה כבירת דנמרק.
עם זאת, ב-1428, כאשר תקפו הערים ההנזאיות והולשטיין את קופנהגן, עזב אריק את העיר, ואשתו, המלכה פיליפה, ניהלה את הגנת העיר.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-15 קרסה מדיניותו של אריק.
ב-1434 החלו האיכרים ועובדי המכרות בשוודיה לנהל מרד חברתי שעד מהרה שימש את האצולה השוודית להחליש את כוחו של המלך.
הוא נאלץ להיכנע לדרישות של ההולשטיינים ושל ברית הנזה.
בנורווגיה, פרץ מרד איכרים נגד אריק ופקידי השלטון ועל אוסלו הוטל מצור.
אך כשהמלך נשאר מבודד בגוטלנד, האצולה הנורווגית הרגישה שהיא חייבת להדיח אותו וצעד זה נעשה ב-1440. במשך עשר שנים חי אריק בגוטלנד ומצא את מחייתו משוד ימי בסחר הבלטי.
עם הדחתו מכס המלכות בדנמרק ובשוודיה, ירש אותו אחיינו, כריסטופר מבוואריה.
בשלב זה נותרה המועצה המלכותית הנורווגית נאמנה לאריק ורצתה שהוא ימשיך לכהן כמלך נורווגיה.
הוא היה עקבי בסירובו להצעה זו וכריסטופר, יורשו, מת ב-1448, הרבה לפני אריק עצמו.
המלך הבא של איחוד קאלמאר היה כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהיה בנו של יריבו של אריק משכבר הימים, תאודוריך, רוזן אולדנבורג.
אריק העביר לו את השליטה בגוטלנד בתמורה לכך שיתיר לו לשוב לפומרניה.
בין השנים 1449 – 1459 ירש אריק את בוגוסלב התשיעי כדוכס פומרניה ושלט בפומרניה-ריגנואלד, חלק קטן מדוכסות פומרניה-סטולפ, תחת השם אריק הראשון.
אריק מפומרניה מת ב-1459 בטירת דרוובו ונקבר בכנסיית מריה הקדושה שבעיר.
אריק מקסים צ'ופו-מוטינג הוא כדורגלן קמרוני-גרמני, המשחק בניו יורק רד בולס ונבחרת קמרון בעמדת החלוץ.
צ'ופו-מוטינג בשכונת אלטונה שבהמבורג, ושיחק בקבוצות כדורגל מקומיות בנעוריו, לרבות פ.צ.
סנט פאולי והמבורג, שם החל לשחק כדורגל מקצועני בקבוצה הבוגרת באוגוסט 2007, אז ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה כשנכנס כמחליף.
באותה שנה זכה במדליית כסף במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר לכדורגלנים מצטיינים בגיל 18. צ'ופו-מוטינג השתייך להמבורג במשך ארבע עונות, בהן שיחק הן בקבוצת המילואים והן בקבוצה הבכירה, למעט שנת השאלה לנירנברג בעונת 2009/10. בעונת ההשאלה לנירנברג, צ'ופו-מוטינג היה שחקן הרכב קבוע, מה שהוא לא זכה לו בהמבורג.
על אף קישור מוכשר מאוד של נירנברג, שכלל את אילקאי גונדואן, מארק מינטאל ואנדראס אוטל, עמם צ'ופו-מוטינג שיתף פעולה, הקבוצה סיימה את העונה עם הקבוצה במקום ה-16 בבונדסליגה, שהוביל לפלייאוף הישארות בליגה מול אאוגסבורג.
נירנברג ניצחה בשני המשחקים, בתוצאות 0–1 ו-0–2, כשצ'ופו-מוטינג הבקיע את השער השני במשחק הגומלין, ונירנברג נשארה בליגה.
בתום עונת ההשאלה חזר צ'ופו-מוטינג להמבורג, ושיחק שם עונה נוספת, אך לא השתלב בקבוצה, ובתום עונת 2010/11 עבר למיינץ 05 בהעברה חופשית.
בקיץ 2011 חתם צ'ופו-מוטינג על חוזה לשלוש שנים במיינץ 05 מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה במיינץ, 2011/12, הבקיע צ'ופו-מוטינג עשרה שערי ליגה, אך בעונה השנייה, 2012/13, נפצע ומיעט מאוד לשחק.
בעונה השלישית, 2013/14, שוב הבקיע צ'ופו-מוטינג עשרה שערים והפגין יכולת מצוינת.
בתום עונת 2013/14 הסתיים חוזהו של צ'ופו-מוטינג במיינץ והוא חתם בשאלקה 04 לשלוש שנים לאחר שעבר בהעברה חופשית.
צ'ופו-מוטינג הפך כבר בעונתו הראשונה לשחקן מפתח בשאלקה 04, ושיתף פעולה עם מקס מאייר, קלאס יאן הונטלאר ולאון גורצקה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע צ'ופו-מוטינג תשעה שערים, מתוכם שלושער בניצחון הליגה 0–4 על שטוטגרט, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בליגה.
בעונת 2015/16 הבקיע צ'ופו-מוטינג שישה שערים וסיים חמישי עם שאלקה, ובעונת 2016/17 הבקיע שלושה שערים, בעונה מאכזבת של שאלקה, בה סיימה הקבוצה במקום העשירי.
בקיץ 2017 שוחרר צ'ופו-מוטינג משאלקה והפך לשחקן חופשי.
סטוק סיטי ופריז סן ז'רמן
ב-7 באוגוסט 2017 חתם בסטוק סיטי, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע חמישה שערים.
בסיום עונת 2017/18, צ'ופו-מוטינג ירד ליגה עם סטוק ועזב את המועדון.
בקיץ 2018 חתם צ'ופו-מוטינג בפריז סן-ז'רמן.
בספטמבר 2018 ערך צ'ופו-מוטינג את הופעת הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות, בהפסד 2–3 של פריז סן ז'רמן לליברפול.
את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע צ'ופו-מוטינג מספר ימים מאוחר יותר, במשחק ליגה מול סטאד רן.
באפריל 2019 היה אחראי צ'ופו-מוטינג להחמצה מוזרה במיוחד במשחק ליגה מול שטרסבורג, כאשר בעיטה של כריסטופר נקונקו מקבוצתו הייתה קרובה מאוד להיכנס לשער, אך צ'ופו-מוטינג נגע בכדור ברגלו בצורה שהרחיקה את הכדור מהשער במקום לדחוק אותו פנימה.
את עונת 2018/19 סיים צ'ופו-מוטינג עם שלושה שערי ליגה ב-22 הופעות, וזכה עם קבוצתו באליפות צרפת.
בעונת 2019/20 צ'ופו-מוטינג ערך תשע הופעות ליגה בלבד, והבקיע שלושה שערים, אך זכה עם קבוצתו בדאבל מקומי.
בקיץ 2020, בו נערך המשך טורניר ליגת האלופות לעונת 2019/20 שנדחה בעקבות מגפת הקורונה, הבקיע צ'ופו-מוטינג את שער הניצחון בדקה ה 93 נגד אטאלנטה שהעלה את פ.ס.ז לחצי גמר ליגת האלופות.
בהמשך, צ'ופו-מוטינג ופריז סן ז'רמן הגיעו לגמר ליגת האלופות 2020, שם הפסידו 0–1 לבאיירן מינכן.
צ'ופו-מוטינג נכנס כמחליף במשחק זה בדקה ה-80, אך לא הצליח להשוות את תוצאת המשחק.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם צ'ופו-מוטינג בבאיירן מינכן לעונה אחת, לאחר שעבר אליה בהעברה חופשית.
ב-27 בפברואר 2021 כבש שער בכורה ביניצחון קבוצתו 1–5 על פ.צ.
צ'ופו-מוטינג היווה גיבוי לאורך עונת 2020/21 לרוברט לבנדובסקי מהספסל, ומיעט לשחק.
באפריל 2021 נפצע לבנדובסקי, וצ'ופו-מוטינג הוקפץ להרכב הראשון של באיירן מינכן, במשחקי רבע גמר ליגת האלופות מול קבוצתו הקודמת, פריז סן ז'רמן.
צ'ופו מוטינג הבקיע שער אחד בכל משחק, בהפסד של באיירן 2–3 באליאנץ ארנה, ובניצחון 0–1 בפארק דה פראנס, אך באיירן וצ'ופו מוטינג הודחו בשלב זה בעקבות חוק שערי החוץ.
ב-4 ביוני 2021 האריך את חוזהו בבאיירן עד 2023, ועד לסיום עונת 2022/23 הוסיף למאזנו שתי אליפויות נוספות, כשבאחרונה אף הבקיע 10 שערי ליגה.
צ'ופו מוטינג נשאר גם בעונת 2023/24, אך הבקיע שני שערים בלבד בעונה זו, שבסיומה שוחרר מהקבוצה.
בדצמבר 2024 חתם צ'ופו-מוטינג בניו יורק רד בולס, בה החל לשחק בעונת 2025. במרץ 2025 הבקיע צ'ופו-מוטינג את שער הבכורה שלו, בתיקו 2-2 מול אורלנדו סיטי.
צ'ופו-מוטינג שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, והשתתף עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. עם זאת, כבר בשנת 2010 הצהיר צ'ופו-מוטינג שהוא מעוניין לשחק בנבחרת קמרון, על אף שנולד בגרמניה.
עניין זה עורר מאוחר יותר תרעומת גדולה בהתאחדות הכדורגל התוניסאית, שנבחרתה, נבחרת תוניסיה, שהתחרתה עם קמרון במוקדמות מונדיאל 2014 והפסידה לה בפלייאוף העלייה, טענה שהדבר אסור על פי חוקי פיפ"א, ששחקן שנולד וייצג מדינה אחרת עד גיל 21, יוכל להחליף את נבחרתו.
פיפ"א דחתה את עתירת ההתאחדות התוניסאית, מאחר שצ'ופו-מוטינג סיים את מחויבויותיו בכל העניינים הביורוקרטיים לפני שהחל לשחק בנבחרת קמרון, ועל כן המעבר הוא חוקי.
צ'ופו-מוטינג נכלל בסגל קמרון למונדיאל 2010, בו פתח בשני משחקים בשלב הבתים, ולמונדיאל 2014, בו פתח בשלושה משחקים.
בשני המונדיאלים הודחה קמרון בשלב הבתים עם אפס נקודות.
צ'ופו-מוטינג השתתף עם נבחרת קמרון גם בגביע אפריקה לאומות 2015, שגם בו הודחה קמרון בשלב הבתים, לאחר שצברה שתי נקודות.
לגביע אפריקה לאומות 2017, בו זכתה קמרון, צ'ופו-מוטינג לא זומן.
בהמשך, צ'ופו-מוטינג וקמרון לא הצליחו להעפיל למונדיאל 2018, אך כן העפילו לגביע אפריקה לאומות 2019, שם הודחו בשמינית הגמר לאחר הפסד 2–3 לניגריה.
בשנת 2022 נטל חלק בגביע אפריקה לאומות 2021, וסיים עם קמרון במקום השלישי.
צ'ופו-מוטינג נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר מונדיאל 2022, כאשר בדרך אליו, במשחק מוקדמות מכריע מול אלג'יריה, הבקיע צ'ופו-מוטינג שער חשוב שהשווה את מאזן שני המשחקים וסידר הארכה, שבסיומה עלתה קמרון למונדיאל בזכות חוק שערי החוץ.
במונדיאל עצמו, הבקיע צ'ופו-מוטינג את השער הראשון בתיקו 3-3 מול סרביה, אך קמרון הודחה בשלב הבתים על אף שצברה 4 נקודות.
אריק רוברט ראסל לינקלייטר היה סופר, מחזאי והיסטוריון צבאי סקוטי יליד ויילס.
הוציא לאור בימיו 23 רומנים, שלושה כרכי סיפורים קצרים, עשרה מחזות, שלושה חיבורים אוטוביוגרפיים, 23 חיבורים היסטוריים ושלושה ספרי ילדים.
בשנת 1944 זכה במדליית קרנגי עבור ספר הילדים "רוח נושבת על הירח".
נולד בדרום ויילס למשפחה שמוצאה מאיי אורקני, שם בילה את ימי בחרותו ואת רוב חייו לאחר מכן.
במשך שנים רבות נרשם מקום הולדתו בטעות כדרנבי שבאורקניי.
בשנים 1917–1918 שירת כצלף בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה במסגרת גדוד 3 "המשמר השחור" של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
את זכרונותיו ממלחמת החפירות העלה על הכתב בספרו Fanfare for a Tin Hat ("תרועה לכובע פח"), הכרך השלישי של האוטוביוגרפיה שלו, שראה אור ב-1970.
לינקלייטר למד באוניברסיטת אברדין שם חיבר כסטודנט מחזות מוזיקליים עבור תיאטרון הסטודנטים, למרות שהחל בלימודי רפואה לא סיים אותם ועבר ללימודי היסטוריה וספרות אנגלית.
בשנים 1925–1927 שהה במומבאי, כיהן כסגן עורך הטיימס של הודו והרבה לנסוע בעולם.
בשנים 1928–1930 כיהן כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת אברדין ולימד כמרצה אורח גם באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1929 החל את הקריירה שלו כסופר פורה.
הרומן השלישי שחיבר, Juan in America ("חואן באמריקה"; 1931), רומן פיקרסקי אבסורדי שבה נעה דמותו של דון חואן בארצות הברית של תקופת היובש, זכה להצלחה גדולה.
ב-1937 חיבר ספר בשם "חואן בסין" בו שבה לככב דמותו של חואן.
ב-1933 ניסה את כוחו בפוליטיקה של סקוטלנד.
הרפתקה כושלת זו סוכמה על ידו בספר האירוני Magnus Merriman שראה אור ב-1934. ב-1939 חיבר את הספר Judas ("יהודה (איש קריות)", מילולית: בוגד) הרומז ל"מכירתה" של צ'כוסלובקיה על ידי בריטניה בוועידת מינכן.
בעת מלחמת העולם השנייה שירת בחיל ההנדסה המלכותי באורקניי ולאחר מכן כאחראי על דוברות במשרד המלחמה.
בשנת 1945 שהה באיטליה, חוויה זו משתקפת בספרו Private Angelo ("טוראי אנג'לו"; 1946).
ב-1951 שירת כהיסטוריון צבאי במלחמת קוריאה בדרגה של לוטננט קולונל זמני.
ב-1952 היה ממחברי הדו"ח על המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה.
ב-1944 חיבר לראשונה ספר ילדים, "רוח נושבת על הירח", עלילה המשלבת פנטזיה, סוריאליזם ואבסורד הומוריסטי על רקע מדיני מומצא המזכיר את העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הספר זיכה אותו במדליית קרנגי לאותה שנה.
הספר תורגם לשפות רבות, בהן עברית (עם עובד, 1977).
שני ספרי הילדים הנוספים שלו, The Pirates in the Deep Green Sea ("הפיראטים בים הירוק העמוק"; 1949) ו-Karina With Love ("קרינה באהבה"; 1959).
בין השנים 1945–1948 כיהן כרקטור אוניברסיטת אברדין.
ב-1954 קיבל דרגת "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית וב-1971 נבחר לחבר החברה המלכותית של אדינבורו.
ביוני 1933 נשא לאשה את מרג'ורי מקנטייר (Marjorie MacIntyre; 1909–1997), שחקנית ופעילה חברתית בתחום האמנות ואיכות הסביבה וחברת מועצת האמנות הסקוטית.
שתי בנותיהם, אליסון (נולדה ב-1934) וקריסטין (נולדה ב-1936) הן שחקניות.
בנם הבכור מגנוס (נולד ב-1942) הוא עיתונאי ועורך העיתון The Scotsman לשעבר.
בנם הצעיר אנדרו (1944-2013) היה אף הוא עיתונאי וסופר.
בנה של קריסטין, היימיש לינקלייטר, הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
אריק מיקלנד (בנורווגית: Erik Mykland; נולד ב-21 ביולי 1971 בריסור שבנורווגיה) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת הקשר.
למיקלנד 78 הופעות במדי נבחרת נורווגיה, עמה השתתף במונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ויורו 2000.
מיקלנד נודע בשל תדמיתו הפרועה, בעיקר בשל העובדה כי שמו נקשר בשערוריות הקשורות לצריכת אלכוהול וסמים.
מיקלנד החל את קריירת הבוגרים בברינה, ובשנת 1989 נמכר לסטארט תמורת 60 אלף כתר נורווגי.
בעונתו הראשונה בסטארט, המועדון סיים במקום התשיעי.
בשנת 1990 נבחר מיקלנד כקשר השנה בנורווגיה, ובשנת 1991 זומן לראשונה לנבחרת נורווגיה, כאשר באותה שנה סיים עם סטארט במקום השלישי בליגת העל הנורווגית, לאחר שהקבוצה השיגה ניצחונות מרשימים, כמו 5-0 על רוזנבורג ו-4-1 על וייקינג.
מיקלנד המשיך להציג יכולת גבוהה בקבוצה ונחשב לאחד הצעירים המבטיחים ביותר בנורווגיה.
בשנת 1995 הושאל מיקלנד לאוטרכט ההולנדית לתקופה קצרה, שאחריה חזר לסטארט.
בשנת 1996 ירד מיקלנד ליגה עם סטארט, ועזב את המועדון לטובת פ.צ.
בשנה זו נעשה על מיקלנד סרט דוקומנטרי בשם "מיגן", שתיעד את מיקלנד במשך שנה שלמה.
בשנת 1997 חתם מיקלנד בפנאתינאיקוס, שם שיחק שלוש עונות, אך לא זכה בתארים משמעותיים על אף שהציג יכולת טובה.
בשנת 2000 נבחר מיקלנד ככדורגלן השנה בנורווגיה, בזכות הצטיינותו הן בפנאתינייקוס והן בנבחרת נורווגיה ביורו 2000.
את עונת 2000/01 העביר מיקלנד במינכן 1860 מהבונדסליגה, שם שיתף פעולה בקישור עם תומאס הסלר, הראלד צ'רני, דניאל בורימירוב ובן ארצו וידר ריסט.
את עונה זו סיימו מיקלנד ומינכן 1860 במקום ה-11. את עונת 2001/02 החל מיקלנד במינכן 1860, אך נחתך מהקבוצה כעבור חמישה משחקים, בגין סכסוך עם מאמנו פטר פוקולט.
בינואר 2002 הצטרף מיקלנד לפ.צ.
קופנהגן, שם מיעט לשחק בגין פציעות, אך זכה פעמיים באליפות של ליגת העל הדנית, ופעם אחת בגביע הדני.
כאשר מיקלנד שיחק בקופנהגן, הוא רכש מוניטין בעייתי מחוץ למגרש, כאשר צולם על ידי עיתון מקומי כשהוא שרוע על מדרכה מחוץ לפאב בגילופין, ומבקש מעוברי אורח להתחרות עמו בהורדת ידיים, שלושה ימים לפני משחק חשוב.
ביוני 2004 פרש מיקלנד ממשחק פעיל באופן רשמי, לאחר שבמשך שנה שלמה לא שיחק כדורגל בגלל הפציעות.
בשנת 2006 נטל מיקלנד חלק במשחק ראווה של נבחרת כוכבי העבר של נורווגיה מול כוכבי העבר של נבחרת ארגנטינה, בה שיחקו דייגו מראדונה, קלאודיו קאניג'ה ומתיאס אלמיידה.
המשחק הסתיים בתוצאה 10-8 לארגנטינה.
ביוני 2007 סייע מיקלנד לבנות בית ספר לכדורגל בעירו ריסור, ביחד עם חברו לקבוצת סטארט, ברנט כריסטיאן בירקלנד.
ביולי 2008 הודיע מיקלנד על חזרתו למשחק פעיל בגיל 36, כאשר חתם בסטארט ששיחקה אז בליגת המשנה הנורווגית.
בספטמבר 2008 הורשע מיקלנד באחזקה ושימוש בקוקאין.
ביוני 2009 פרש שוב מיקלנד לאחר שערך תשע הופעות במדי סטארט, אך חזר לשחק באותה שנה במועדון דראמן בליגה השלישית הנורווגית, לפני שפרש שוב לאחר תקופה קצרה.
בנובמבר 1990 ערך מיקלנד את הופעת הבכורה במדי נבחרת נורווגיה, בניצחון 3-1 על נבחרת תוניסיה.
במקביל, שיחק בנבחרת נורווגיה בכדורגל עד גיל 21, בה ערך 15 הופעות, והיה שותף לניצחון בתוצאה 6-0 על הנבחרת המקבילה של איטליה.
בספטמבר 1992 הבקיע מיקלנד את שני השערים הראשונים והיחידים שלו במדים הלאומיים, בניצחון 10-0 על נבחרת סן מרינו, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. מיקלנד עלה עם נורווגיה למונדיאל 1994 עצמו, ופתח בשלושת משחקיה של נורווגיה, שהודחה בשלב הבתים למרות שצברה ארבע נקודות וספגה שער אחד בלבד.
מיקלנד העפיל עם נורווגיה גם למונדיאל 1998, ולא שיחק בשני משחקיה הראשונים של נורווגיה בשלב הבתים, אך נכנס כמחליף במחצית בניצחון המפתיע של נורווגיה בתוצאה 2-1 על נבחרת ברזיל, והיה לו חלק משמעותי בניצחון זה.
בהפסד של נורווגיה 1-0 לנבחרת איטליה, שיחק מיקלנד 90 דקות.
באותו מונדיאל, צולם מיקלנד משתכר בפאב בין המשחקים, בצוותא עם חברו לנבחרת הנינג ברג.
שני השחקנים טענו כי שתו מספר בירות בלבד, אך כעבור מספר שנים, הודה ברג כי השניים היו שיכורים לחלוטין.
בשנת 2000 השתתף מיקלנד ביורו 2000, בו פתח בשלושת המשחקים של הנבחרת, ששוב הודחה עם ארבע נקודות וספיגה אחת בלבד.
מיקלנד סחט במשחק מול נבחרת יוגוסלביה כרטיס אדום ממתיאה קז'מן שהכשיל אותו.
משחק זה, בו ניצחה יוגוסלביה 1-0, היה ה-78 והאחרון של מיקלנד במדים הלאומיים.
אריק מירגרן (בשוודית: Erik Myrgren; 2 בינואר 1914 – 20 באוקטובר 1996) היה כומר ממוצא שוודי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהציל יהודים מפני הנאצים במהלך השואה והוכר כחסיד אומות העולם.
בזמן המלחמה שימש ככומר בצי הימי השוודי בעיר שצ'צ'ין בפולין.
לקראת סוף שנת 1944 הופצצה כנסיית קראוטמרקט.
מירגרן החליט לחזור הביתה לאשתו ובתו בסטוקהולם כדי לחגוג איתם את חג המולד.
כאשר הגיע לתחנת הרכבת בברלין, קידם את פניו הכומר אריק פרווה, שהיה ממלא מקומו של כומר הכנסייה השוודית בברלין.
הוא ביקש ממירגרן להישאר בברלין, ולמלא את מקומו בהיעדרו לתקופה של שבועיים.
מירגרן הסכים בתנאי שיגיע הביתה עד חג המולד.
עקב תאונת מטוס שבה נהרג פרווה, נאלץ מירגרן להישאר בברלין.
לאחר שנודע לו שאריק פרווה ניהל פעילות סודית ומורכבת להצלת יהודים מפני הנאצים, הוא נרתם להמשיך את דרכו.
מירגרן גילה ש-15 יהודים הוסתרו במרתף הכנסייה.
הוא המשיך להסתירם, הוא דאג להם למזון, לתרופות, למסמכים מזויפים, לבגדים, ועזרה רפואית בעת הצורך.
לעיתים החביא במשך הלילה כ-50 יהודים במרתף הכנסייה.
בסוף 1944 הוצע לו לחזור לשוודיה, אך הוא סירב והעדיף להמשיך את עבודת ההצלה, למרות הסכנות הנשקפות לו.
במרץ 1945 הצליח לשלוח קבוצה של יהודים עם מסמכים מזויפים דרך נמל התעופה טמפלהוף לשוודיה.
במאי 1945 נכבשה ברלין על ידי הצבא האדום, והכנסייה השוודית הועלתה באש על ידי חיילים רוסים.
מירגרן מצא מקלט בבניין המשלחת הדיפלומטית, ובהמשך חזר לשוודיה דרך ברית המועצות.
מירגרן התגורר בקהילה כפרית בשוודיה.
הוא מילא בשנות ה-50 תפקיד בפיקוח על חילופי שבויים בקוריאה.
ב-11 בדצמבר 1986 הכיר מוסד יד ושם באריק מירגרן כחסיד אומות העולם.
בנוסף ניטע ביד ושם עץ לכבודו של מירגרן.
אֶריק מוֹרִיץ וַרְבּוּרְג היה איש עסקים אמריקאי-גרמני יהודי בעל שם עולמי, שהיה אחד מעמודי התווך של הציונות בגרמניה ומייסד קרן ההשקעות ורבורג פינקוס.
ורבורג נולד בשנת 1900 בעיר המבורג, גרמניה לאליס (לבית מגנוס) ומקס ורבורג שהיה חבר בפרלמנט של המבורג ושותף בבנק המשפחתי מ"מ ורבורג ושות' (M.M.
דודו היה פליקס ורבורג, יו"ר ראשון של הסוכנות היהודית המורחבת.
ורבורג למד בתיכון היינריך הרץ (Heinrich Hertz-Realgymnasium) הממוקם בעיר המבורג ובשנת 1918 התגייס לצבא הגרמני.
בשנת 1938 נמלט מגרמניה לארצות הברית, התגייס לצבא וכיהן כקצין מודיעין בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
בעת שירותו הצבאי וכדובר גרמנית, חקר פושעי מלחמה נאצים רבים ובהם מפקד הלופטוואפה ומשרד התעופה, הרמן גרינג.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע למדענים גרמנים להגר לארצות הברית ואף קיבל עיטור צבאי אמריקאי, בלגי, צרפתי ובריטי.
ורבורג נישא לדורותיאה טורש (Dorothea Thorsch) ולהם שלושה ילדים.
ורבורג התמחה בעיקר בעסקים מתחום הבנקאות והפיננסים והיה שותף בחברות מברלין, פרנקפורט, אמסטרדם, לונדון וניו יורק.
בנוסף היה ידוע במאמציו לחיזוק הקשרים העסקיים בין גרמניה לארצות הברית ועל כך זכה בפרס אריק מוורבורג הראשון.
בשנת 1939, ייסד את חברת מ"מ ורבורג ושות' בניו יורק שהפכה בשלב מאוחר יותר לחברת "ורבורג פינקוס".
אריק (אריה) מנקין היה כדורסלן אמריקאי-ישראלי, בגובה 2.02 מטר, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי תל אביב, הפועל גליל עליון ובנבחרת ישראל.
מנקין גדל בפנסילבניה למשפחה יהודית אמריקאית.
למד במכללת דייווידסון, ובתוך כך שיחק בשנים 1969–1972 בנבחרת הכדורסל של המכללה - דייווידסון ווילדקטס .
באותן שנים, נחשב מנקין לאחד מעשרת היהודים הטובים ביותר במכללות.
ביולי 1972 הגיע מנקין לישראל כעולה חדש.
מנקין הגיע בכוונה לשחק לצד חברו סטיב קפלן בהפועל רמת גן, אך הצטרף לבסוף למכבי תל אביב, שמיהרה להחתימו על חוזה וספגה על כך ביקורת.
מנקין הצטרף לאלופה הישראלית לצד טל ברודי וסטיב צ'ובין, ועד מהרה הפך לשחק מפתח בקבוצה, כאשר תפקד כאחד משחקני הציר הטבעיים היחידים בכדורסל בישראל.
המשחק של מנקין התאפיין באגרסיביות וחוכמה, שאפשרו לו להתמודד עם שחקנים באירופה שהיו גבוהים ממנו.
במשך שבע שנים שיחק מנקין בשורות מכבי תל אביב, והיה לאחד משחקניה הפופולריים.
מנקין היה שותף לזכייה ההיסטורית של מכבי תל אביב בגביע אירופה לאלופות בשנת 1977. מנקין היה גם שותף לזכייה בשבע אליפויות ישראל וחמישה גביעי מדינה.
הוא זכור גם כאחראי במידה רבה לזכייה של מכבי תל אביב בגביע המדינה ב-1977, במשחק נגד הפועל תל אביב שהסתיים בניצחון 77–78 למכבי, כאשר בשוויון 75-75 הוא קלע סל ודייק בזריקת הבונוס מקו העונשין, והפועל רק הקטינה בסיום.
מנקין סיים את המשחק הזה עם 11 נקודות.
בשנת 1979 הצטרף מנקין להפועל גליל עליון, תחת הדרכתו של מיכה שוורץ, ושיחק בקבוצה במשך שבע עונות, עד שפרש בתום עונת 1984/1985.
סך הכל, שיחק מנקין 14 עונות בליגה הבכירה, בהן קלע בממוצע של 12.1 נקודות למשחק, והוא במקום ה-55 ברשימת קלעי כל הזמנים.
כן מדורג מנקין במקום הרביעי ברשימת קלעי כל הזמנים של הפועל גליל עליון עם 1,644 נקודות אחרי ברד ליף, ארז חזן ואנדרו קנדי.
במדי נבחרת ישראל הופיע מנקין ב-32 משחקים, והשיא היה בקיץ 1979, כאשר זכה במדליית כסף באליפות אירופה בטורינו תחת המאמן רלף קליין.
במשחק הגמר באותה אליפות שמר מנקין על ולדימיר טקצ'נקו, אשר נראה זועף, ולא פעם פנה בזעם לשופטים.
בתום המשחק (הסובייטים ניצחו 76–98), סיפר מנקין שנהג באגרסיביות כלפי טקצ'נקו ודרך על רגלו.
כמו כן השתתף מנקין בטורניר הקדם אולימפי 1980, בו הנבחרת לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדה, תוך שמנקין קלע 57 נקודות.
בשנת 1976 השתתף בתור השחקן הראשי בסרט הקולנוע "הבננה השחורה" בבימוי של בנימין חיים, בו גילם את דמותו של טקס.
בסרט השתתפה גם אשתו דאז, פנינה מנקין.
לאחר הפרישה עבד במשך שנתיים כעוזר מאמן בהפועל גליל עליון, אך בשנת 1988 עזב במפתיע את ישראל לאחר שהסתבך בחובות.
עבד במשך 22 שנה כאח מוסמך בבית החולים בסרסוטה .
מנקין נפטר ב-25 במרץ 2025 כתוצאה משבץ מוחי.
אריק לאו להמן היה סטטיסטיקאי יהודי-אמריקאי.
להמן תרם תרומות משמעותיות לתורת האמידה ולתאוריה של בדיקת השערות אי פרמטרית.
הוא נודע גם בזכות משפט להמן-שפה ואמד הודג'ס-להמן לחציון של אוכלוסייה.
להמן ידוע גם בזכות מספר ספרי לימוד בסטטיסטיקה שכתב.
להמן נולד ב-1917 בעיר שטרסבורג בחבל אלזס-לוריין, וגדל בעיר פרנקפורט שבקיסרות הגרמנית.
ב-1933, לאחר שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה, נמלטה משפחתו לשווייץ.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון למד מתמטיקה במשך שנתיים בקולג' טריניטי שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1940 היגר לארצות הברית, וב-1941 התקבל ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, אף על פי שפורמלית לא החזיק בתואר אקדמי כלשהו.
הוא קיבל תואר שני במתמטיקה בשנת 1942. תואר הדוקטור הוענק לו ב-1946. מדריך עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במבחנים אופטימליים על ערכו של מקדם המתאם, היה ג'רזי ניימן.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בחקר ביצועים בבסיס חיל האוויר האמריקני בגואם.
לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט המשיך להמן בתפקידו כמרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת ברקלי.
בשנים 1950–1951 היה מרצה באוניברסיטאות קולומביה ופריסטון, וב-1952 היה פרופסור חבר באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת ברקלי, שם כיהן כפרופסור למתמטיקה ולסטטיסטיקה עד לפרישתו ב-1988, אך המשיך בעבודתו המדעית גם לאחר מכן.
בין השנים 1950 עד 1984 היה להמן מדריך עבודת הדוקטורט של 46 סטודנטים.
ב-1977 נישא להמן לסטטיסטיקאית ג'ולי שייפר.
הוא נפטר בשיבה טובה ב-12 בספטמבר 2009.
להמן עסק בעיקר בתאוריה של אמידה ובדיקת השערות.
כן עסק במחקר אודות ההיסטוריה והפילוסופיה של הסטטיסטיקה.
בין שותפיו למחקר נמנו הנרי שפה, צ'ארלס סטיין, ג'וזף הודג'ס, אוולין פיקס, פיטר ביקל, פרסי דיאקוניס, ויליאם קראסקל, ג'ולייט פופר שייפר, ג'ודית טאנור, וחתן פרס נובל לכלכלה קנת' ארו.
בסך הכל פרסם להמן 123 מאמרים מדעיים.
בנוסף לכך פרסם להמן תשעה ספרים.
שבעה מהם היו ספרי לימוד שעסקו בעיקר בנושאים מתקדמים בסטטיסטיקה.
הספר "מושגים בסיסיים בהסתברות וסטטיסטיקה", שכתב יחד עם ג'וזף הוד'ס, תורגם לחמש שפות, כולל תרגום לעברית.
בסך הכל תורגמו ספריו לתשע שפות שונות.
ב-2007 פרסם ספר אוטוביוגרפי בו תיאר את זכרונותיו מעבודות משותפות, קשרי ידידות ומפגשים עם סטטיסטיקאים, כולל פגישה קצרה ולא נעימה עם רונלד פישר.
כן פרסם ספר שעסק בעבודות המוקדמות של פישר וניימן, בו הבהיר את חילוקי הדעות העקרוניים שהיו בין השניים לגבי הכיוון אליו צריך מדע הסטטיסטיקה להתפתח.
להמן נבחר לעמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, המכון לסטטיסטיקה מתמטית, והחברה המלכותית לסטטיסטיקה.
כן נבחר להיות חבר במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה, באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים, ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
להמן כיהן כנשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית בשנים 1960–1961. הוא זכה במספר מענקי מחקר יוקרתיים, כולל מענק מקרן גוגנהיים, והוזמן לשאת את ההרצאות על שם רונלד פישר, סם וילקס ואברהם ולד.
הוענקו לו שני תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ליידן ואוניברסיטת שיקגו.
לכבוד יום הולדתו ה-80 ב-1997, אוניברסיטת ברקלי הקימה קרן מלגות על שמו.
בשנת 2000 היה הזוכה הראשון בפרס על שם גוטפריד נתר.
אריק קליאון לארסון היה אנימטור אמריקאי שעבד באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר מוכר כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
החל משנת 1973 הוא התחיל להכשיר אנימטורים לאולפנים, כאשר רובם הפכו למובילים בתחום ההנפשה.
לארסון נולד בשנת 1905 בעיירת קליבלנד שביוטה, כאשר הוריו הם מהגרים מדנמרק.
כמו כן הוא יצר דמויות בולטות בסרטים "חתולים בצמרת" ו"רובין הוד", ויצר את הכותרות בסרט "הרפתקאות ברנרד וביאנקה" יחד עם מל שו ובארני מאטינסון.
בשנת 1973 לארסון החל להכשיר אנימטורים חדשים לאולפנים, כדי להגדיל את מספר האנימטורים בחברה.
אישים רבים שהפכו למובילים בתחום ההנפשה הוכשרו דרכו, ביניהם בראד בירד, דון בלות', כריס באק, טים ברטון, ג'ון לאסיטר והנרי סליק.
בשנות ה-80 עבודתו הייתה מינורית, אך הוא שימש כיועץ הנפשה בסרטים "חג שמח מיקי מאוס", "הקדירה השחורה" ו"הרפתקאותיו של סופר בלש".
בשנת 1983 לארסון זכה בפרס וינזור מקיי, ולאחר שלוש שנים, בשנת 1986, הוא עזב את החברה כאשר הוא עבד בה 53 שנים.
ב-25 באוקטובר 1988, בגיל 83, לארסון נפטר בלה קניאדה פלינטרידג', כאשר שנה לאחר מכן הוכר כ"אגדת דיסני" יחד עם תשעת הזקנים של דיסני ואב אייוורקס.
אריק הווארד כרמן היה זמר, פזמונאי, גיטריסט וקלידן יהודי-אמריקאי.
הוא הוציא להיטים רבים בשנות השבעים והשמונים, תחילה כחבר בלהקת "Raspberries" , ולאחר מכן בקריירת סולו עם להיטים כמו: "All by Myself", "Never Gonna Fall in Love Again", "She Did It", "Hungry Eyes" ו-"Make Me Lose Control".
אריק כרמן נולד למשפחת מהגרים יהודים רוסים בקליבלנד שבאוהיו, וגדל בלינדהורסט שבאוהיו.
הוא עסק במוזיקה עוד מילדותו.
בגיל שלוש הוא היה בתוכנית דלקרוז יוריתמיקה במכון קליבלנד למוזיקה.
בגיל שש לקח שיעורי כינור אצל מוריאל כרמן (דודתו), כנרת של תזמורת קליבלנד.
בגיל 11 הוא ניגן בפסנתר וחלם לכתוב שירים.
להקות הביטלס והרולינג סטונס שינו מעט את חלומו.
כשהיה תלמיד בבית הספר התיכון "צ'ארלס פ.
על אף שלמד לנגן בפסנתר, כרמן הפך לגיטריסט.
בגיל 15 התחיל ללמוד לנגן בגיטרה, אך כאשר גישתו של מורתו לא התאימה לו, הוא החליט ללמד את עצמו.
הוא קנה חוברת אקורדים של הביטלס ולמד לנגן בגיטרה.
שני סינגלי הסולו הראשונים שלו היו להיטי מצעד בשנת 1976. שניהם היו בהשראת סרגיי רחמנינוב.
הראשון מבין הסינגלים הללו, "All by Myself", המבוסס על קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של רחמנינוב, הגיע למקום השני בארצות הברית, ולמקום ה-12 בבריטניה, שם היה זה הלהיט היחיד שלו.
הוא נמכר ביותר ממיליון עותקים, וזכה בדיסק זהב על ידי ה-RIAA באפריל 1976. סינגל ההמשך, "Never Gonna Fall in Love Again", מבוסס על הנושא המרכזי של הסימפוניה מספר 2 של רחמנינוב.
שירים אלה הופיעו באלבום הבכורה של כרמן מ-1975, יחד עם "That's Rock and Roll", סינגל להיט מספר 3 של הזמר שון קאסידי.
האלבום היה במקום ה-21 במצעד האלבומים של בילבורד והגיע בשנת 1977 למכירות של יותר מ-500,000 עותקים.
אלבומו השני של כרמן, Boats Against the Current, יצא בקיץ 1977 וזכה לביקורות מעורבות.
האלבום היה 13 שבועות במצעד אלבומי הבילבורד, בשיאו מספר 45. הוא גם הפיק את הסינגל "She Did It", אך רצועת הכותרת הצליחה להגיע רק לתחתית הטבלה.
הסינגל השלישי שנלקח מהאלבום, "Marathon Man", הפך לסינגל הסולו הראשון שלו שלא זכה להופיע במצעד הבילבורד הוט 100. עם זאת, שון קאסידי הגיע ל-Top 10 בשנת 1978 עם "Hey Deanie" של כרמן.
במשך כמה שבועות בסתיו 1977 היו לכרמן שלוש קומפוזיציות שהופיעו במקביל בבילבורד הוט 100, "She Did It" ושני הלהיטים הגדולים של קאסידי.
כרמן הוציא שני אלבומים נוספים.
הסינגל "Change of Heart" הגיע למקום ה-6 בסוף 1978. בשנת 1980, לאחר צאת האלבום "Tonight You're Mine" והסינגל "It Hurts Too Much" הוא עזב זמנית את תעשיית המוזיקה.
ארבע שנים מאוחר יותר, אחרי שמייק רינו ואן וילסון הגיעו לראש המצעדים עם הבלדה "Almost Paradise" (שיר נושא לסרט Footloose), כרמן הוציא בשנת 1985 אלבום שני בשם עצמי ולהיט קאמבק גדול, "I Wanna Hear It from Your Lips".
סינגל ההמשך, "I'm Through with Love", הצליח גם הוא.
רצועה נוספת מהאלבום, "Maybe My Baby", הפכה מאוחר יותר ללהיט קאנטרי של לואיס מנדל.
"I Wanna Hear It from Your Lips" היה להיט קאנטרי נוסף של לואיס מנדל.
הופעתו האחרונה של כרמן הייתה ב-2009, אך הוא המשיך לעסוק במוזיקה עד למותו.
כרמן עבר מלוס אנג'לס בחזרה לגייטס מילס בצפון מזרח אוהיו בשנות התשעים.
בשנת 2016 התחתן עם איימי מרפי.
בשנת 2019 הכריז כרמן ברשתות החברתיות על תמיכתו בדונלד טראמפ.
כותרת פרטי אלבום מיקומיםארצות הבריתאוסטרליה Eric Carmen תאריך פרסום: נובמבר 1975
תווית: הקפיטול 21 15 Boats Against the Current תאריך פרסום: אוגוסט 1977
תווית: אריסטה 45 37 Change of Heart תאריך פרסום: ספטמבר 1978
תווית: אריסטה 137 93 Tonight You're Mine תאריך פרסום: 1 בינואר 1980
תווית: אריסטה 160 80 Eric Carmen תאריך פרסום: 1984
תווית: אריסטה 59 17 The Definitive Collection תאריך פרסום: 17 ביוני 1997
תווית: פריטי אספנות - - I Was Born to Love You תאריך פרסום: 2000
תווית: קרנף - - The Essential Eric Carmen תאריך פרסום: 25 במרץ 2014
אריק מויאל (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשרת כמפקד חטיבת הנח"ל, קודם לכן שירת כמפקד המכללה לפיקוד טקטי, מפקד חטיבת מנשה, קצין המבצעים של פיקוד הדרום ומפקד גדוד 931.
מויאל נולד וגדל בבאר שבע.
למד בישיבת אהל שלמה ובישיבת כרם ביבנה.
התגייס לצה"ל בשנת 2000, שובץ בחטיבת הנח"ל והתקבל לפלס"ר נח"ל.
בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות אוגוסט 2002. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בחטיבה.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, ושירת בתפקיד עד מאי 2019. בשנת 2019 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הדרום, תפקיד בו שירת עד שנת 2021. ב-17 באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת מנשה, ושירת בתפקיד בין היתר במבצע בית וגן.
בתפקיד זה שירת עד 20 בספטמבר 2023.
ב-31 באוקטובר 2022 הוחלט על מינויו למפקד המכללה לפיקוד טקטי ולמפקד חטיבת החרמון.
בספטמבר 2023 נכנס לתפקיד מפקד המכללה.
המינוי למפקד חטיבת החרמון לא יצא אל הפועל, עקב סגירת החטיבה.
ב-15 ביוני 2025 החל לשרת כמפקד חטיבת הנח"ל.
מויאל מתגורר בכפר תפוח, נשוי לאמונה ואב לשמונה.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת אריאל בשומרון.
גיסו, סגן , נהרג בקרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
אחיו, , לוחם מילואים בגדוד 8207, חטיבת אלון (228), נהרג בקרב בדרום לבנון, במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
אריק אנטוניו לירה מנדס (בספרדית: Érik Antonio Lira Méndez; נולד ב-8 במאי 2000 במקסיקו סיטי שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קרוס אסול מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
לירה גדל במחלקות הנוער של אוניברסידד נסיונל ונקקסה.
ב-1 ביולי 2020 חתם לירה באוניברסידד נסיונל מליגת העל המקסיקנית.
בסך הכל ערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 בינואר 2022 חתם בקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-27 באוקטובר 2021 ערך לירה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בהפסד 3-2 לנבחרת אקוודור במשחק ידידות.
אריק סטיבן לדין הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי.
לאדין למד בבית הספר לאמנויות דרמטיות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לדין שיחק בתפקיד אורח במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה "מד מן" ובמיני-סדרה של HBO, "דור מזוין" בתור רב"ט ג'יימס צ'אפין.
הוא הופיע בסרטים "רצח בארגז כלים", הקללה ו-"Left in Darkness".
הוא גם קולה של הדמות אליס במשחק הווידאו "Left 4 Dead 2".
לדין שיחק את ג'יימי רייט במשך שתי עונות בסדרת הטלוויזיה ההריגה, ששודרה בערוץ AMC.
הוא זכה לתהילה על גילום ג'ון אדגר הובר בסדרה זוכת גלובוס הזהב ופרס אמי, אימפריית הפשע.
בשנים 2019 ו-2020 לדין הופיע בתור ג'ין קראנץ בסדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות" וכריס קראפט בסדרת הטלוויזיה של דיסני+ "The Right Stuff".
ללאדין יש גם תפקיד חוזר ככתב הלוס אנג'לס טיימס, סקוט אנדרסון, בסדרת הטלוויזיה של אמזון, "בוש".
בשנת 2020, לדין כיכב בסרט המותחן הפסיכולוגי העלילתי "צייר" עם בטסי רנדל.
לדין נשוי למעצבת האופנה והסטייליסטית קייטי לדין.
שנהכותרתתפקידהערות2004רציחות בארגז כליםג'וני טרנבול2005הקללהלואי2005Duckמכור מס' 42006Left in Darknessגופר2008Bar Starzקורי למוייק2008החברה של החבר הכי טוב שליקליי2009Back Nineגארי זוסמן2013Highland Parkג'סי2014אנאבלהבלש קלארקין2014River Guardשון פלין2014צלף אמריקאיסקווירל2015The Missing Girlסקיפי2016Beyond Valkyrie: Dawn of the 4th Reichרוברט אתרים2016Rebirthטוד2016Wolves at the Doorהבלש קלארקין2017סקובי דו: העימות של שאגיקייל (קול)ישירות לווידאו2018The Phantom Menaceג'יםסרט קצר2020צייראלדיססרט אינדי2022שירת סרטני הנהראריק צ'סטיין
אריק ליין מקולום השני הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית והיורוליג.
מקולום למד בבית הספר התיכון גלן אוק בקאנטון, אוהיו, מ-2002 עד 2006, שם שיחק עם סנטר ה-NBA לעתיד, קוסטה קופוס.
מקולום שיחק כדורסל מכללות במכללת גושן מ-2006 עד 2010. הוא סיים כקלע המוביל בכל הזמנים של המכללה עם 2,789 נקודות בקריירה.
הוא נבחר לחמישייה הראשונה של חטיבה II אול-אמריקן של NAIA בעונת הסיניור (הרביעית והאחרונה שלו).
מקולום החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2010, באליצור עירוני נתניה מליגת העל בכדורסל.
בעונת 2011/12 הוא שיחק בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית, במדיה העמיד ממוצעים של 23.8 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק.
מקולום שיחק במועדון הליגה היוונית אפולון פטרס במהלך עונת 2012/13. הוא הצטרף למועדון היווני פאניוניוס לעונת 2013/14. במהלך עונת , הוא הוביל הן את הליגה היוונית והן את התחרות האירופית השנייה בחשיבותה, היורוקאפ, בנקודות.
ביולי 2014, מקולום הצטרף לסגל ליגת הקיץ של דנוור נאגטס לליגת הקיץ 2014.
בקיץ 2014 חתם מקולום חתם על חוזה לשנה בג'ג'יאנג גולדן בולס מליגת ה-CBA.
ב-30 בינואר 2015 הוא קבע את שיא הנקודות החדש במשחק יחיד בליגה הסינית, 82, והוסיף 10 ריבאונדים ו-4 אסיסטים באותו משחק, אך קבוצתו הפסידה במשחק לגואנגדונג סאות'רן טייגרס 119–129.
ב-5 בספטמבר 2015 חתם מקולום על חוזה לשנה במועדון הטורקי גלאטסראיי מליגת העל הטורקית והיורוקאפ.
בעונת 2015/2016 ביורוקאפ, הוא נבחר לחמישיית העונה וזכה בפרס ה-MVP של היורוקאפ.
קבוצתו של מקולום, גלאטסראיי, זכתה בסופו של דבר באליפות היורוקאפ באותה העונה.
ב-1 באוגוסט 2016, מקולום חתם בבייקונג פליי דרגונס מה-CBA.
הוא הוביל את ליגת ה-CBA בנקודות בפעם השנייה.
ב-8 במרץ 2017, חזר מקולום לטורקיה ולגלאטסראיי וחתם בקבוצה לשארית עונת 2016/17 של ליגת העל הטורקית.
ב-14 ביולי 2017 מקולום חתם במועדון הטורקי אנאדולו אפס מהליגה הטורקית והיורוליג, לעונת .
ב-14 בנובמבר 2017 מקולום רשם 31 נקודות, כולל 8 מ-11 לשלוש, יחד עם ארבעה ריבאונדים ושלושה אסיסטים, בניצחון 92–72 על מכבי תל אביב.
לאחר מכן הוא נבחר ל-MVP של מחזור 7 ביורוליג.
ב-28 ביוני 2018 מקולום ואפס נפרדו רשמית.
ב-21 בספטמבר 2018, מקולום חתם בקבוצה הרוסית אוניקס קאזאן מהליגה המאוחדת של VTB לעונת .
הוא העמיד ממוצעים של 19.9 נקודות למשחק בליגת ה-VTB.
ב-19 ביולי 2020, מקולום נפרד מהקבוצה.
ב-7 בספטמבר 2020 חתם מקולום בחימקי מה-VTB.
הוא קלע 14.1 נקודות בממוצע למשחק במשחקי ליגת ה-VTB.
ב-17 באוגוסט 2021 הוא חתם בלוקומוטיב קובאן, גם היא מה-VTB.
ב-22 ביוני 2022 חתם מקולום בפינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית וליגת האלופות בכדורסל, הליגה השלישית בחשיבותה באירופה.
מקולום שיחק במדי אוברסיז אליט בטורניר ה-TBT.
בשנת 2017, מקולום העמיד ממוצעים של 13.7 נקודות למשחק במהלך הטורניר.
ב-TBT, מקולום שיחק שישה משחקים והעמיד בהם ממוצעים של 13.2 נקודות, 2.8 אסיסטים ו-2.7 ריבאונדים למשחק.
אוברסיז אליט הגיעה למשחק הגמר, ניצחה 70–58 וזכתה בתואר ה-TBT הרביעי ברציפות שלה.
מקולום גם נבחר לנבחרת הטורניר ב-2018. מקולום לא שיחק ב-טורניר ה-TBT ב-2019, עקב נישואיו.
אחיו הצעיר של אריק, סי.
מקולום, גם הוא כדורסלן מקצועי המשחק בניו אורלינס פליקנס מה-NBA.
אריק סטלין מורייו קלדרון (בספרדית: Erick Stalin Morillo Calderón; 19 בפברואר 2000 – 30 בספטמבר 2023) היה כדורגלן פרואני ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ססאר ואייחו מליגת העל הפרואנית.
מורייו גדל במחלקת הנוער של ססאר ואייחו, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הפרואנית.
בתום עונת העפיל המועדון לליגת העל הפרואנית.
בעונת ערך מורייו הופעת ליגה אחת בלבד במדי המועדון, ובעונת כבר הפך לשחקן הרכב קבוע, וערך 25 הופעות ליגה.
בסך הכל ערך מורייו 67 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-30 בספטמבר 2023, בגיל 23, נהרג מורייו בתאונת דרכים.
אֵריק מאיְטֵני בשמו בלידה - אֵריק מאן (בהונגרית:Majtényi Erik , בלידה:Erik Mann, 19 בספטמבר 1922 - 22 בינואר 1982) היה משורר, פרוזאיקן, עיתונאי ומתרגם יהודי-רומני, יליד חבל באנאט.
מאיטני נולד ב-1922 בעיר טימישוארה בחבל באנאט שהפך בעקבות מלחמת העולם הראשונה לחלק מממלכת רומניה.
אביו היה העיתונאי, הסופר והמתרגם אנדרה מאן.
שם המשפחה מאן החליף בזמנו את שם המשפחה היהודי השורשי מנדל.
הוא גדל ברחוב אורי ברובע פבריק של עיר הולדתו.
אחרי לימודים לא גמורים בתיכון "דיאקונוביץ' לוגה" בטימישוארה עבר אריק מאן, בין היתר, בבית הדפוס אוהרמן, אחר כך בחנות צילום ובהמשך כפועל במפעל
„Industria Lânei" ("תעשיית הצמר") ומפעל הטקסטיל TEBA בעירו.
את שיריו הראשונים פרסם אישטוואן קורדה בעיתון בהונגרית „Brassói Lapok"..
באוגוסט 1941 בימי מלחמת העולם השנייה והמשטר הצבאי-פשיסטי של הגנרל יון אנטונסקו נעצר מאיטני בבראשוב באשמת עריקות מהצבא הרומני ובגין ניסיון לעבור את הגבול באופן בלתי חוקי.
הוא הוחזק תקופה בבית מעצר של הסיגורנצה בבוקרשט, ואחר כך נשלח למחנה הריכוז טרגו ז'יו ומאוחר יותר לבית כלא בקראיובה ובבית הכלא ז'ילאווה...
כאסיר עבד במפעל לטוויית קנבוס של סולימאן זולפי ואחר כך בבית רושת לחבלים.
אחרי חילופי השלטון ברומניה בסתיו 1944 זוהה בטעות כ"גרמני" ונשלח יחד עם אלפי גרמנים מרומניה לעבודות כפייה בברית המועצות, בדונבאס.
יון יאנושי סיפר שתחנת הרכבת יאשי, מתוך שורות המגורשים הגרמנים, צעק אריק מאן אל מיכאי נוביקוב, עסקן קומוניסט שאיתו היה בקשר בעת הפעילות המחתרתית:"תגיד להם שאני קומוניסט ותוציא אותי מפה!
נוביקוב השיב: גם שם בגדודי העונשין יש צורך בקומוניסטים!".
בעקבות התערבות הרשויות הקומוניסטיות הרומניות, לבסוף שוחרר מאן מהגירוש והוחזר לרומניה.
בשנים 1958-1946 עבד אריק מאן בעיתונאי בשפה הרומנית בבטאון הקומוניסטי בטימישוארה - „Luptătorul bănățean" ("הלוחם הבאנאטי") (שהפך המשך ל-Drapelul Roșu (הדגל האדום).
תחת השם "אריק מאנו" הוא כתב וערך גם בעיתונים בבוקרשט, היה עורך בעיתון Ifjúmunkás (העובד הצעיר) בשפה ההונגרית.
באותה תקופה ב-1949 שינה את שמו לשם ההונגרי "אריק מאיטני".
ב-1953-1952בהוצאה לאור Editura Tineretului (הוצאה לאור לנוער) אחר כך עבד בבטאון הקומוניסטי הרומני בשפה ההונגרית Előre ("קדימה")
לפי מידע מארכיוני הבולשת הרומנית סקוריטטה וממקורות אחרים נודע שכעיתונאי ואיש ספרות עורר מאיטני את עיניין סוכני הבולשת והחל משנות ה-1950 כתב כמה דו"חות לבקשתם.
כמשורר פרסם לראשונה ב-1940 בעיתון Brassói Lapok בבראשוב.
אחרי המלחמה עם לקראת השכנת המשטר הקומוניסטי ובזמנו נודע בשירתו המגויסת לאידיאלים הקומוניסטים - בין היתר באמצעות קובץ השירים Ötven vers ("חמישים שירים") שפורסם ב־1950
בגלל דבקותו ברוח הריאליזם הסוציאליסטי והפרולטקולט שירתו זו נשכחה.
בעקבות המרד ההונגרי ב-1956 התרחק מאיטני מהאורתודוקסיה הקומוניסטית ונטש את הליריזם המגויס והנלהב לטובת שירה מדיטטיבית.
המפנה התרחש עם הקובץ Búcsú az ódáktol (שלום לאודות) שאותו פרסם בטרגו מורש ב-1957.מבין קובצי השירים שכתב אחר כך זכו להערכה "Szobrot álmodtam" (חלמתי פסל) (1962), Pirkadástól virradatig (מן הזריחה ועד השקיעה וכרך שירים לילדים Fehér madár (ציפור לבנה)
לדברי הוגו אגושטון לכתבי המדע הדבדיוני של מאיטני חש להם מהות, מקוריות, סגנון מדהים ומבנה מרשים, העשויים לספק את הדרישות הספרותיות הבררניות ביותר.
הרומן האוטוביוגרפי שלו - Hajóharang a Hold utcában (פעמון של אונייה ברחוב הירח) התקבל בשבחים.
מאיטני הצטיין גם בתרגומיו להונגרית מרומנית ומשפות אחרות.
אריק מאיטני התגורר בווילה בקרבת הכביש קיסלף בבוקרשט.
ביתו והמסעדה הסמוכה היוו למשך שנים רבות מקום מפגש לבוהמה ההונגרית של בוקרשט, איתה נמנו אישים כמו אנדראש שיטה, גזה פאשקאנדי, אנדור באיור, יאנוש סאס, לאיוש פלדש ואחרים.
מאיטני נודע בסיוע שהעניק תכופות לעמיתים סופרים הונגרים בעת מצוקה או בהתחלת הקריירה שלהם.
הוא זכה לחיי נישואים מאושרים לצד אולי לרינץ, גם היא תושבת בילדותה של הרובע פבריק של טימישוארה.
לזוג נולדו ארבע בנות, אולם אחת מהן מתה מדמי ימיה..
מאיטני נפטר ב-1982 בבוקרשט בגיל 60, בגלל מחלת הסרטן.
בהתאם לבקשתו, גופתו נשרפה והאפר נקבר בבית הקברות ברובע אליזבטין בטימישוארה.
הדיוקן שעל קברו שעוצב בתבליט מברונזה על ידי הפסל צ'אבה אונגור, נעלם, כנראה נגנב על ידי שודדי מתכות.
אחת מבנותיו של מאיטני, אגנש מאיטני, ניהלה לזמן מה את המחלקה ההונגרית של רשות השידור הרומנית בעת המשטר הפוסט-קומוניסטי
1953 - פרס המדינה של הרפובליקה העממית רומניה - עבור קובץ השירים "Őrségen" (על משמר)
1965 -אות מסדר העמל דרגה ג - (לפי החלטת מועצת המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית ב 10 ביולי 1965) "על זכויות מיוחדות בהגשמת המשימות שנקבעו בקווים המנחים של הקונגרס השלישי של מפלגת הפועלים"
1975 - הפרס לתרגומים של איחוד הסופרים ברומניה
אריק מאיטני במדיה אומנותית אחרת
שירים מאת מאיטני הולחנו על ידי המלחין יוז'ף הנץ
שירי ברוך הבא של המשוריים ההונגרים ברפובליקה העממית הרומנית בפסטיבל הרביעי העולמי של הנוער והסטדונטים בבוקרשט) בעריכתו של אריק מאיטני, Editura Tineretului - Ifjusági Kiadó
1962 - Útravaló (שירים נבחרים);
1959 - Csigavár (טירת החילזון)
1962 - Betűvár (טירת האותיות)
1963 - Kép, kép, csupa kép (תמונה, תמונה, רק תמונה)
1971 - Rajzos, vidám állattan (זואולוגיה עליזה מאויירת)
1971 - Hét nap a kutyák szigetén (שבעה ימים על אי הכלבים- רשמי מסע )
1976 - פעמון של אונייה ברחוב הירח, רומן, מהדורה שנייה 1977; מהדורה חדשה- 1988)
1981 - Visszajátszás ("השמעה חוזרת", פובליציסטיקה), Editura הוצאת Kriterion, בוקרשט
Tejfehér éjszakák (לילות לבנים כחלב - רשמי מסע);
1989 - A bátrak szigete (אי הגיבורים) - אחרי מות הסופר
מאיטני תרגם מהשפה הרומנית להונגרית - משיריהם של אלכסנדרו ולחוצה, מיכאי אמינסקו, ג'ורג'ה קושבוק, מריה באנוש, ראדו בואוריאנו, אמיל איסאק, אאוג'ן זבליאנו, ג'לו נאום, וירג'יל תאודורסקו, מרצ'ל ברסלשו, מגדה איסאנוס, מיכו דרגומיר, ניקולאיה ציק, כמו כן מכתבי בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, ותאודור קונסטנטין.
הוא תרגם להונגרית ספרי ילדים מגרמנית (למשל מכתבי וילהלם בוש ואת הרומן "שלושה חברים" מאת אריך מריה רמארק), מצרפתית - משלי לה פונטן, מרוסית - משירי ולדימיר מאיאקובסקי
עם לסלו לרינץ ויאנוש סאס ערך את "האנתולוגיה של הספרות ההונגרית" ב-3 כרכים
אריק הנרי לידל היה אתלט בריטי, אלוף אולימפי (פריז 1924) ושיאן אירופה (1924–1936) בריצת 400 מטר.
ריצת 100 מטר שבה עתיד היה להשתתף תוארה בסרט זוכה 4 פרסי אוסקר, "מרכבות האש" (1981).
לידל נולד בטיינג'ין, בסין להורים מיסיונרים סקוטים.
כבר בגיל צעיר התגלו כישוריו הספורטיבים כשהצטיין ברוגבי ובקריקט בבית הספר התיכון ובאוניברסיטת אדינבורו.
באולימפיאדת פריז הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אולימפי ובשיא אירופה חדש של 47.6 שניות, לפני הורשיו פיטץ' מארצות הברית (48.4 שניות) וגיא בטלר חברו לנבחרת (48.6 שניות).
שיא אירופה זה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר על ידי גודפרי בראון מבריטניה (46.7 שניות).
מדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.9 שניות, אחרי ג'קסון שולץ, שקבע שיא אולימפי חדש של 21.6 שניות וצ'רלי פדוק האלוף האולימפי היוצא בריצת 100 מטר (21.7 שניות), שניהם מארצות הברית.
לידל סירב לרוץ בריצת 100 מטר המועדפת עליו מכיוון שהיא נערכה ביום ראשון.
הוא חזר לסין ב-1925 עד 1943 ושימש כמורה מיסיונר.
מלבד שתי חופשות בסקוטלנד (1932 ו-1939), הוא נשאר בסין עד למותו במחנה מעצר אזרחי יפני ב-1945.
האימונים והריצה האולימפית שלו והאמונות הדתיות שהשפיעו עליו, מתוארים בסרט "מרכבות האש" שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1981. השחקן איאן צ'ארלסון מגלם את דמותו.
אריק בראיין לינדרוס הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר.
לינדרוס נולד בלונדון (אונטריו), אך גדל בטורונטו.
הוא שיחק בהוקי לצעירים ב־OHL עבור האושווה ג'נרלס לפני שנבחר ראשון בסך הכל בדראפט ה-NHL 1991 על ידי הקוויבק נורדיקס.
הוא סירב לשחק עבור הנורדיקס ולבסוף הועבר בעסקת חילופין לפילדלפיה פליירס ביוני 1992 בתמורה לחבילת שחקנים ובחירות דראפט כולל פיטר פורסברג.
במהלך הקריירה שלו ב-OHL, לינדרוס הוביל את הג'נרלס לזכייה בגביע הזיכרון ב-1990.
לפני שנבחר בדראפט ב-1991, לינדרוס זכה בגביע רד טילסון כשחקן המצטיין ב-OHL, וגם נבחר לשחקן השנה של ה-CHL.
לינדרוס החל את הקריירה שלו בליגת ההוקי הלאומית עם הפליירס במהלך עונת 93–1992.
הוא היה פאוור פורוורד למופת וצבר יותר מנקודה בממוצע למשחק.
הסגנון הקשה שלו גרם לו להחמיץ זמן משמעותי עם פציעות והיו לו בעיות רבות עם זעזועי מוח.
לינדרוס זכה בגביע הארט כ-MVP של הליגה ופרס לסטר פירסון כשחקן המצטיין ביותר לאחר עונת הנעילה המקוצרת 95–1994.
באוגוסט 2001, לינדרוס הצטרף לניו יורק ריינג'רס באמצעות עסקה.
לאחר מכן חתם עם הטורונטו מייפל ליפס לעונת 06–2005 לפני שסיים את הקריירה שלו ב-07–2006 בדאלאס סטארס.
מבחינה בינלאומית, לינדרוס ייצג את קנדה בבאליפות העולם לנוער שלוש פעמים וזכה במדליות זהב בשנים 1990 ו-1991.
הוא היה מוביל הנקודות של קנדה בכל הזמנים באליפות העולם לנוער עם 31 נקודות.
לימים, קונור בדארד עקף אותו ב-2023, חמש נקודות יותר מג'ורדן אברלי ובריידן שן.
לינדרוס גם ייצג את הנבחרת הבוגרת של קנדה באליפות העולם, והוביל את הנבחרת בניקוד בטורניר 1993.
במשחק האולימפי, לינדרוס ייצג את קנדה שלוש פעמים, זכה במדליית כסף ב-1992 ובזהב ב-2002.
ב-2016, לינדרוס נכנס להיכל התהילה של הספורט של אונטריו, שם זיכה את המתקנים האיכותיים בלונדון, ואת מאמניו והוריו על הצלחתו.
בשנת 2016 לינדרוס נכנס להיכל התהילה של ההוקי.
בשנת 2017, הוא נבחר לאחד מ-100 שחקני ה-NHL הגדולים בהיסטוריה.
החולצה של לינדרוס, מס' 88, הופרשה על ידי הפליירס ב-2018.
בצעירותו, לינדרוס שיחק בתחרויות ההוקי הבינלאומי לקטינים בקוויבק בשנים 1985 ו-1987 עם קבוצות הוקי קרח קטנות כמו טורונטו מרלבורוס וטורונטו יאנג נשיונלס, בהתאמה.
בתור פאוור פורוורד מתבגר שמשחק בהוקי לצעירים, לינדרוס הפך למפורסם לאומי הן בשל יכולת ההבקעה שלו והן בשל יכולתו לבלוט פיזית על שחקנים בוגרים ממנו.
הוא למד במונרק פארק ומאוחר יותר בקולג' צפון טורונטו בטורונטו.
גם אריק וגם אחיו הצעיר ברט שיחקו בליגת מטרו ג'וניור איי לפני שעברו ל-OHL.
צורת משחקו של לינדרוס הפכה אותו לשחקן החובבן המוערך ביותר בצפון אמריקה ולעיתים קרובות כונה בביטוי "האחד הבא", בהתייחסות לכינויו של וויין גרצקי "הגדול".
לאורך הקריירה שלו, לינדרוס תויג בכינויים שונים אחרים, כולל" האל"ף הגדול" .
השמועות סביב לינדרוס במהלך הקריירה המוקדמת שלו הובילו לעסקה בלעדית עם יצרנית כרטיסי הספורט Score.
בניסיון למנף את ההסדר הזה ככל האפשר, הוא אפילו הוצג בכרטיס בייסבול בו הוא נראה כשחקן בסיס שלישי של הטורונטו בלו ג'ייז, אם כי הכי קרוב שהוא הגיע לקריירת בייסבול מקצועית היה אימון חבטות יום אחד עם הבלו ג'ייז.
לינדרוס סירב לחתום בסולט סטה.
מארי גרייהאונדס לאחר שגויס על ידי סנט מייקל.
הבעלים של גרייהאונדס, פיל אספוזיטו, גייס אותו בכל מקרה, מה שאיפשר לאספוזיטו למכור את חלקו בקבוצה במחיר גבוה יותר.
לינדרוס הועבר בעסקה לאושווה ג'נרלס במקום זאת.
הוא שיחק חלקים משלוש עונות עבור הג'נרלס מ-1990 עד 1992.
במהלך הזמן הזה, הוא כבש 97 שערים, 119 אסיסטים, 216 נקודות ב-95 משחקים.
לינדרוס עזר להוביל את הג'נרלס לגביע ג'יי.
רוס רוברטסון ב-1990, ולניצחון בגביע הזיכרון ב-1990.
במהלך עונת 91–1990, לינדרוס זכה בגביע הזיכרון של אדי פאוורס בתור המבקיע המוביל, בגביע רד טילסון כ-MVP, פרס שחקן השנה של ה-CHL ופרס פרוספקט מוביל בדראפט של CHL.
הג'נרלס חזרו לגמר גביע רוברטסון, מול סולט סטה.
הסדרה הייתה אחת הדרמטיות ביותר בהיסטוריה של ה-OHL בהתחשב ביחסו של לינדרוס לקבוצה, כאשר אוהדים מהקבוצה היריבה קראו לו בקול בכל פעם שהוא נגע בדסקית.
הגרייהאונדס הרגיזו את האלופה האהובה ביותר בסדרה של שישה משחקים, וניצחו במשחק האחרון בביתם.
ב-6 במרץ 2008, הג'נרלס הוציאו לגמלאות את החולצה שלו, מספר 88, המספר השני שהופרש על ידי הזכיינית, ויום זה הוכרז כיום אריק לינדרוס באושווה.
לינדרוס נבחר ראשון בסך הכל על ידי הקוויבק נורדיקס בדראפט 1991. לינדרוס סימן מראש שהוא לעולם לא ישחק עבור הנורדיקס, תוך ציון הבעלות.
למרות זאת, הקבוצה בחרה בו בכל זאת.
הבעלים של הנורדיקס, מרסל אובוט, הודיע בפומבי שהם יהפכו את לינדרוס למרכז התפנית של הזיכיון שלהם וסירב להחליף את לינדרוס.
הוא אמר שהדרך היחידה שהוא ישחק ב-NHL תהיה במדי הנורדיקס.
בזמן שהוא ממתין לעסקת חילופין, לינדרוס בילה את זמנו במשחקים עם הג'נרלס וגם השתתף באולימפיאדת החורף 1992, וזכה במדליית כסף עם קנדה.
בדראפט 1992 הנורדיקס עשו עסקאות עם לינדרוס במעורבות פילדלפיה פליירס וניו יורק ריינג'רס.
בעסקת הפליירס, קיבלו הנורדיקס את סטיב דושן, רון הקסטול, קרי האפמן, מייק ריצ'י, את הזכויות לפיטר פורסברג, בחירת הסיבוב הראשון של הפליירס ב-1992 וב-1993 ו-15 מיליון דולר.
בעסקת הריינג'רס, קיבלו הנורדיקס את טוני אמונטי, אלכסי קובלב, ג'ון ונביסברוק, דאג וייט, שלוש בחירות סיבוב ראשון (ב-1993, 1994 ו-1996) ו-12 מיליון דולר.
בנוסף, אם ונביסברוק היה מוכרז כשחקן חופשי ללא הגבלה, ג'יימס פטריק היה מחליף אותו בעסקה.
הפליירס, שהאמינו שסיימו תחילה את העסקה שלהם עם הנורדיקס, הגישו תלונה וה NHL-הודיעה על מינויו של בורר עצמאי.
ב-30 ביוני 1992, 11 ימים לאחר הדראפט, פסק הבורר לארי ברטוזי לטובת הפליירס.
ברטוזי קבע שהפליירס והנורדיקס הסכימו לעסקה 80 דקות לפני שהריינג'רס והנורדיקס הגיעו להסכמה.
מכיוון שהפליירס השתמשו בבחירה של 1992 כדי לבחור את ראיין סיטלר ולקוויבק לא היה עניין בסיטלר, הפליירס והנורדיקס נאלצו להסכים על חילוף בבחירה.
ב-21 ביולי, ברטוזי קבע כי בחירת הסיבוב הראשון של כריס סיימון והפליירס ב-1994 תתווסף לעסקה.
לאחר שלינדרוס הועבר רשמית לפליירס, הוא הצהיר שהוא נזהר מלשחק עבור הנורדיקס בעיקר בגלל מה שהוא כינה "חוסר רוח מנצחת" בארגון.
בזמן שהם בחרו בו, הנורדיקס סיימו במקום האחרון בליגה במשך שלוש שנים ברציפות.
עם זאת, ב-2016, הוא אמר ל-ESPN שהתנגדותו לשחק בקוויבק מבוססת "בלבד" על אובוט.
אף על פי שלא פירט, הוא אמר, "לא התכוונתי לשחק עבור האישיות הזאת - תקופה."
עם הכוח הפיזי המרשים שלו ויכולת המשחק שלו, לינדרוס ביסס את עצמו כשחקן הבכיר בקבוצת הפליירס שהייתה במאבק תמידי אך תמיד נפלה.
במהלך תקופתו בפילדלפיה הוא צבר נקודות רבות (בחלק גדול מחמש העונות הראשונות שלו ב-NHL, לינדרוס נע סביב המקום הרביעי בכל הזמנים בנקודות למשחק) והפך לאחד השחקנים הכי מפחידים ובולטים ב-NHL.
בספטמבר 1994, לינדרוס ירש את קווין דינין כקפטן הפליירס.
יחד עם ג'ון לקלר ומיקאל רנברג, הוא שיחק על הקו הנורא של "לגיון האבדון".
הוא הבקיע מעל 40 שערים בכל אחת משתי העונות הראשונות שלו וזכה בגביע הארט כ-MVP בעונת הנעילה של 1995 לאחר שכבש 29 שערים ו-41 אסיסטים ב-46 משחקים והוביל את הפליירס להופעה הראשונה שלהם בפלייאוף מזה שש שנים.
לינדרוס הוביל את הפליירס לגמר גביע סטנלי 1997, כשהביסו את פיטסבורג פינגווינס, באפלו סייברס וניו יורק ריינג'רס בחמישה משחקים כל אחד.
בגמר לעומת זאת, הפליירס הפסידו בארבעה משחקים על ידי דטרויט רד וינגס; השער היחיד של לינדרוס הגיע כשנותרו 14 שניות לסיום השליש השלישי במשחק הרביעי.
המאמן הראשי של דטרויט, סקוטי באומן, השתמש בצמד המגינים ניקלאס לידסטרם ולארי מרפי נגד קו "לגיון האבדון" של לינדרוס במקום לשלוח החוצה - כמו כולם, כולל פליירים, שחקנים צפויים כגון ולדימיר קונסטנטינוב להשתתף בעימות פיזי.
בשנת 1998, לינדרוס בגיל 25 בלבד, דורג במקום ה-54 ברשימת 100 שחקני ההוקי הגדולים בכל הזמנים של ההוקי ניוז'.
השחקן היחיד בגיל דומה היה יארומיר יאגר המדורג 37, שהיה אז בן 26.
יחסיו של לינדרוס עם מנכ"ל פליירס בובי קלארק הידרדרו במהרה.
הוא וקלארק הסתכסכו בתקשורת, כשקלארק מטיל ספק בקשיחותו; לינדרוס נעדר תכופות עקב היותו פצוע וסבל מסדרה של זעזועי מוח, הראשון ב-1998 מפגיעה של דריוס קספריטיס מפיטסבורג שהשביתה אותו ל-18 משחקים.
לינדרוס סבל מזעזוע מוח שני בינואר 1999 שהשבית אותו לשני משחקים.
במהלך משחק נגד נאשוויל פרדטורס ב-1 באפריל 1999, לינדרוס סבל ממה שאובחנה כפציעה בצלעות.
מאוחר יותר באותו לילה, חבר הצוות שאיתו חלק חדר במלון, קית' ג'ונס, גילה את לינדרוס שוכב באמבטיה, חיוור וקר.
בשיחה לפליירס, נאמר למאמן להעלות את לינדרוס על מטוס שחוזר לפילדלפיה עם מרק רקי, שחקן פצוע נוסף.
אבל ג'ונס התעקש שלינדרוס יילקח לבית חולים סמוך והתגלה שללינדרוס יש ריאה שקרסה שנגרמה מדימום פנימי של דופן החזה שלו.
אביו של לינדרוס כתב לפליירס מכתב בו הצהיר שאם המאמן היה ממלא אחר הוראות הצוות, אריק היה מת, הצהרה שנתמכה על ידי הרופאים שטיפלו בו בנאשוויל.
עונת 2000 הייתה האחרונה של לינדרוס כשחקן פליירס.
לאחר שספג זעזוע מוח שני במהלך העונה (הרביעי בסך הכל) במרץ, לינדרוס ביקר את מאמני הקבוצה על כך שלא הצליחו לאבחן זעזוע מוח כשהוא שיחק עם תסמינים בעקבות מכה שספג במשחק מול בוסטון ברואינס שבועיים לפני כן.
לאחר מכן שלל קלארק את לינדרוס ממעמדו כקפטן על מעשיו.
לינדרוס ישב בחוץ בשארית העונה הסדירה וספג זעזוע מוח נוסף תוך כדי שיקום לקראת חזרה להרכב.
לינדרוס חזר בסופו של דבר למשחק שישי בגמר החטיבה המזרחית מול ניו ג'רזי דווילס.
הוא כבש את השער הבודד בהפסד 1–2 לקבוצתו.
במשחק השביעי של הסדרה, לינדרוס עבר את הקו הכחול עם ראשו למטה, כאשר מגן הדווילס סקוט סטיבנס מרח את לינדרוס עם תיקול כתף, הפיל אותו מחוסר הכרה כאשר הוא סובל מזעזוע מוח נוסף.
הוא הצליח לרדת מהקרח בעזרת חבריו לקבוצה.
הפליירס הפסידו במשחק האחרון, 2-1 ואף על פי שהובילו בסדרה שלושה משחקים לאחד, הם לבסוף הפסידו ולינדרוס הפך לשחקן חופשי מוגבל בתום העונה.
הוא סירב לקבל הצעה מתאימה דו-כיוונית עם תנאי לליגת המשנה מהפליירס, שעדיין היו בעלי זכויותיו.
לאחר שלינדרוס קיבל אישור לשחק בדצמבר, הפליירס סירבו להעביר את זכויותיו לטורונטו מייפל ליפס, כפי שהעדיף וכך לינדרוס נאלץ לשבות ממשחק במשך כל עונת 2001.
ב-2002, לינדרוס עמד על ממוצע של קצת יותר מנקודה במשחק עם 37 שערים ו-36 אסיסטים ו-73 נקודות ב-72 משחקים.
הפתיחה המרשימה שלו הובילה גם לבחירתו השביעית והאחרונה באולסטאר, אך בשל פציעה הוא לא יכול היה להשתתף והוחלף על ידי חברו לקבוצה מייק יורק.
אף על פי ש-2003 הייתה העונה הראשונה ללא פציעות בקריירה שלו, הוא התקשה להשוות את עונתו הקודמת וצבר רק 53 נקודות ב-81 משחקים.
ב-2004, זעזוע המוח השמיני של לינדרוס הגביל אותו ל-39 משחקים בלבד, אם כי הוא צבר 32 נקודות.
הוא שוב הפך לשחקן חופשי ללא הגבלה בתום העונה.
חזרתו הייתה קצרה, שכן הוא נפצע מחדש בפרק כף היד שלו בזמן שחבט חבטת הצלפה במשחק נגד אוטווה סנטורס ב-4 במרץ, ובכך למעשה סיים את העונה.
הוא עבר ניתוח בשורש כף היד במרכז היד והגפיים העליונות בלונדון, אונטריו, יומיים לאחר המשחק.
לינדרוס חתם על חוזה לשנה לעונת 07–2006 עם דאלאס ב-17 ביולי 2006. הוא שיחק ב-49 משחקים בעונה הרגילה וצבר 26 נקודות, ושלושה משחקים בפלייאוף 2007. לינדרוס הודיע רשמית על פרישתו ב-8 בנובמבר 2007, בלונדון בגיל 34.