tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית החינוך שער הנגב הוקם בשנת 1959 ומשמש מאז בית הספר האזורי לעשרת הקיבוצים והמושב באזור.
רוב התלמידים מאזור שער הנגב.
תלמידים נוספים מגיעים משדרות, נתיבות, מועצה אזורית שדות נגב, מועצה אזורית לכיש, מועצה אזורית חוף אשקלון ומועצה אזורית מרחבים
בשנת 2011 הסתיימה בנייתו של בית הספר הממוגן החדש.
כל הכיתות ומרחבי הלמידה בבית החינוך ממוגנים ומצוידים בטכנולוגיה החדישה ביותר.
נכון לשנת 2019 בבית הספר 1,200 תלמידים הלומדים בכ־50 כיתות ועם כ־120 מורים.
בית חינוך שער הנגב בליווי ופיקוח של מחלקת החינוך במועצה האזורית שער הנגב.
במהלך השנים איבד בית הספר בוגרים רבים במערכות ישראל ובפעולות האיבה.
נושא מיגון בית הספר עלה בבג"ץ אדוארדו.
אשכול אמנויות, הלימודים כוללים: לימודי אמנות, קולנוע, רדיו, מוזיקה תיאטרון ומחול.
אשכול מדע וטכנולוגיה, הלימודים כוללים: תחבורה מתקדמת, ביולוגיה, חקר החלל, מדעי המחשב, רובוטיקה, פיזיקה, כימיה, חקלאות, חינוך גופני.
בחטיבת הביניים הלימודים כוללים מדע וטכנולוגיה.
אשכול הומניסטיקה - מדעי הרוח והחברה ושפות, הלימודים כוללים לימודי היסטוריה, תנ"ך, לשון, אנגלית, מדעי החברה, גאוגרפיה, אזרחות, ספרות, הומנסטיקה, ערבית ומתמטיקה.
התכנון של "בית חינוך שער הנגב" נתן מענה לצרכים הביטחוניים הייחודיים, בשל מיקום בית הספר בצפון הנגב, סמוך לרצועת עזה.
עשרים ושישה מבני מגוניות פוזרו במרחב החצר וסביבן נשתלו צמחים מטפסים, שעם הזמן יכסו את המבנים הביטחוניים.
בחצר משולבים מתחמים נושאיים - גן ארכאולוגי שנושאו מעגל החיים ובו התלמידים המבקרים בגן עוברים בין מוצגים בנושא חיי היום יום, בניה, אדריכלות וקבורה.
הגן הגדול, כולל חממה לימודית אקולוגית, כיתות חוץ, חלקות עיבוד, כרמים ומטעים של עצי פרי.
הצמחייה שנבחרה היא באופי מקומי, ים-תיכוני.
בית חמאווי הוא אחד המבנים הראשונים של שכונת בת גלים בחיפה, שהוקם בשנת 1923 (ה'תרפ"ג).
הבית שימש כבית מגורים לרב משה חמווי, אחד ממייסדי השכונה, ומשפחתו.
מבנה הבית משמש כאתר מורשת בישראל בזכות עיצובו האדריכלי.
הבית הוא אחד המבנים הראשונים של שכונת בת גלים בחיפה, שתוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
האחראי הישיר לעיצוב המבנה איננו ידוע.
מדובר במבנה אבן חד קומתי, שתוכנן על ציר סימטרי מובהק.
בחזית הבית מרפסת מקורה בעלת פתח קשתי, ומאחוריה חזית בעלת שלושה חלונות טריפוריים.
מעל מרפסת הכניסה נמצא גמלון ואבן בצורת צדף, עליה רשומה שנת הקמת הבית והפסוק "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
בעבר, היה הבית מוקף בבוסתן ובו בריכה, מזרקת אבן ואדניות בנויות.
בפנים הבית קירות בעלי עיטורים צבעוניים, ואריחי רצפה מאוירים, ייחודיים לכל חדר.
על פי סקר השימור, שהוכן על ידי עיריית חיפה בסוף שנת 1993, מתואר הבית כמבנה בעיצוב ארכיטקטוני מיוחד בעל ערך אסתטי גבוה.
באפריל 2019, קרסה התקרה בבית חמאווי, והובילה לשריפה במקום.
בנובמבר 2012, התקבלה תוכנית לשיפוץ הבית, בה הוחלט להוסיף למבנה בניין בן שש קומות, ובו 15 יחידות דיור ועליית גג.
לתוכנית החדשה היו כ-40 מתנגדים, שכללו את תושבי השכונה, אדריכלים ואת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
שוני בין סגנון הבנייה החדש לסגנון הקיים
פגיעה באיכות החיים של תושבי השכונה
בוועדה שהתקיימה בפברואר 2015, הוחלט שמבנים הנמצאים ברשימת השימור של עיריית חיפה, ובית חמאווי ביניהם, לא ישונו או יהרסו.
בספטמבר 2019, דנו פעם נוספת על התוכנית לשיפוץ הבית.
בשנת 2021 הוגשה תוכנית לשימור ושיפוץ הבית, הכוללת 5 קומות מגורים מעל המבנה הקיים, ושימוש מסחרי בקומת הקרקע.
באוגוסט 2023 החלה הכנה לשיפוץ הבית, הכוללת גזימת עצים וניקוי השטח הסובב את הבית.
בית חנקין – מעיין חרוד הוא ביתם של אולגה ויהושע חנקין שהפך למוזיאון.
הבית עומד במדרון המתנשא מעל מעיין חרוד ונמצא בתוך גן לאומי מעיין חרוד.
הבית נבנה בשנת 1935 על אדמות נוריס.
לאחר מותה של אולגה החליט יהושע להפוך את הבית למוזיאון לתולדות הקרקע וההתיישבות בעמק יזרעאל.
הבית הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בראשית שנות ה-20 כשרכש יהושע חנקין את אדמות "גוש נוריס" בעמק חרוד, במטרה ליצור רצף קרקעי בין קרקעות עמק יזרעאל לקרקעות עמק בית שאן, הוא הגה את הרעיון לבנות בית בגלבוע.
בשנת 1932 פנה חנקין למהנדס טצלמסקי מטבריה ולאדריכל יוסף בן-אורה מתל אביב כדי שיתכננו את הבית.
האדריכל בחר לתכנן את הבית בסגנון באוהאוס הבינלאומי; קווים ישרים, חלונות אופקיים, גג שטוח, טיח חלק, סורגים אנכיים ומדרגות לולייניות לגג כדי שאפשר יהיה להשקיף על מפעל גאולת הקרקעות בעמק יזרעאל, עין חרוד ובית שאן.
הבנייה החלה בשנת 1934, כשמלאו ליהושע חנקין 70 שנה.
בשנת 1935, הסתיימה בניית הבית.
בזמן בניית הבית חלתה אולגה והייתה מרותקת למיטתה בתל אביב.
בני הזוג לא יכלו לעבור לגור בבית.
יהושע ייעד את הבית להוות זכר לו ולאשתו שהייתה שותפה פעילה בגאולת האדמות וייסוד יישובים.
מכיוון שהבית לא שימש למגורים החליט חנקין, בשנת 1936, להפוך אותו למוזיאון לתולדות הקרקע וההתיישבות בעמק יזרעאל, ולייסד בו תחנה מטאורולוגית.
דב אשבל, מטאורולוג מהאוניברסיטה העברית בירושלים ייסד במקום תחנת מדידה לנתוני אקלים.
מאורעות המרד הערבי הגדול פגעו בתחנה והיא הפסיקה לפעול בשנת 1938 .
מאז פטירתו של יהושע, בשנת 1945, עמד הבית בשיממונו.
במשך כמה שנים שימש הבית למשרדי בית ספר שדה גלבוע.
בשנת 1998 החלו עבודות השיקום, ועיצוב פנים הבית למוזיאון.
כשאולגה חלתה החל יהושע לחצוב מערת קבורה בשבילה סמוך לבית.
אולגה נקברה במערה בשנת 1943, בגיל 90. בשנת 1945 נפטר יהושע, בגיל 80, ונקבר לצד אשתו.
הדלת הפנימית של אחוזת הקבר נושאת את סמל המנורה, שני העמודים בחזית הקבר ודלת הנחושת, הם בדגם מערת קברים מתקופת המשנה והתלמוד, בדומה למערות הקברים בבית שערים.
העמודים וקיר החזית עשויים אבן גיר.
רצפת המערה עשויה שיש אפור ובמרכזה מגן דוד שחור.
הדלת החיצונית היא מעשה ידיו של הפסל דוד פלומבו.
היא נושאת את השם חנקין מעוצב בצורה של אות בתוך אות.
בית חנקין שוקם כחלק מתוכנית שיקום של 50 אתרי התיישבות ותקומה.
שנתיים של עבודה בשימור ביתם ההיסטורי של הזוג חנקין, הפכו את הבית למוזיאון.
פעולות השיקום של הבית נערכו על ידי המועצה לשימור אתרים, בניהול עמרי סלמון, רכז המועצה בצפון.
את עבודת השיפוץ ביצעה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, באמצעות קבוצת עבודה מתמחה מקרב העלייה הרוסית ובתכנונה של מחלקת התכנון ההנדסי של המועצה בראשות מהנדס השימור לב מנדלבלט והאדריכל אנטולי ברגמן.
בתום השיקום הפיסי של המבנה עיצבה רונית לומברוזו את פנים הבית ברוח שנות ה-30.
בכניסה לבית עוברים בין חדרי הבית דרך המטבח, שם אפשר לראות את בובות בצורתם של אולגה ויהושע יושבים שותים תה, משם ממשיכים לסלון, לראות את מפת רכישת הקרקעות בארץ, שולחן כתיבה, ארגזי חפצים, בגדים בארון, מכשירי מדידה לרכישת הקרקעות, ותיעוד עבודתה של אולגה כמיילדת.
בובה נוספת בגודל טבעי של יהושע חנקין, עומדת צופיה מהמרפסת לכיוון עמק יזרעאל
לאחר שנתיים של עבודה מאומצת לשימור ביתם ההיסטורי של אולגה ויהושע, נחנך המוזיאון ביוני 2001, בנוכחות השר לאיכות הסביבה, צחי הנגבי.
תאריך חנוכת המוזיאון נקבע לחגיגות ציון 80 שנה להתיישבות בעמק.
במרכז ההסברה הפיקו סרט על חייו של יהושע חנקין ופועלו בארץ ישראל.
ניתן לבקר במוזיאון בתיאום מראש עם משרד הגן הלאומי.
בית חינוך (תיכון עירוני ג') הוא בית ספר מקיף שש שנתי (כיתות ז'–י"ב) הכולל חטיבת ביניים וחטיבה עליונה ששכן בשכונת קטמון ברחוב כ"ט בנובמבר בירושלים.
בית הספר נוסד בשנת תרצ"ט בחסות תנועת העבודה, והיה לבית הספר העברי השלישי שהוקם בירושלים (לאחר בית הספר אוולינה דה רוטשילד - עירוני א' והגימנסיה רחביה - עירוני ב').
לפני שנת הלימודים תשפ"א עבר בית הספר למשכנו החדש ברחוב עמק רפאים בירושלים, שבו שכן בית הספר הממלכתי "הכרמלי" ואחריו בית הספר האנתרופוסופי "אדם".
בית הספר "בית החינוך התיכון לילדי העובדים של זרם העובדים" הוקם בשנת תרצ"ט על ידי המרכז לחינוך של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, והחל משנת תשי"ג צורף לקבוצת בתי הספר שפעלו ברוח של ערכי תנועת העבודה.
בשנים הראשונות פעלו בבית הספר ארבע כיתות ט'–י"ב והוא שכן במבנים ברחוב מסילת ישרים.
בשנת תשי"ט עבר בית הספר לבעלות עיריית ירושלים ונקרא "בית חינוך – עירוני ג'".
בשנות השישים של המאה ה-20, עבר בית הספר למשכנו ברחוב כ"ט בנובמבר.
כאשר עלה מספר התלמידים על יכולת המבנה להכיל את כולם, למדו חלק מהתלמידים במבנה ברחוב הורקניה בשכונת קטמונים.
בשנת תש"ל הפך בית הספר לתיכון שש-שנתי שקלט תלמידים מהשכונות הקרובות – טלביה והמושבה הגרמנית, ומקרב משפחות עולים חדשים שהתגוררו בשכונות מרוחקות יותר.
בשנת 1987 ביצעה הקרן לירושלים שיפוץ בבית חינוך, שהיה מיועד ל-1,700 תלמידים ב-46 כיתות, השיפוץ שנעשה על ידי הקרן כלל שיפור של חזיתות בית הספר ושל הגינון, הקמת מרכז טכנולוגי, מעבדת מחשבים וסדנאות מקצועיות.
ב-2004 שדרגה הקרן את תשתית המחשבים בבית הספר וסייעה בפיתוח תוכניות לימודים ופתיחה של מרכז למידה אחרי שעות הלימודים.
בשנת הלימודים תשס"ב הצטרף בית הספר לקרן תל"י עם לימודי יהדות מתוגברים לפי תוכנית תל"י, ושמו של בית הספר שונה ל"תל"י בית חינוך".
בשנת תשע"ג (2013) זכה בית הספר בפרס חינוך של העיר ירושלים על מצוינות לימודית, ערכית וחברתית.
בשנת 2022 קיבל בית-הספר פרס הצטיינות ממשרד החינוך.
עמנואל זילברמן-גולדברג ניהל את בית הספר במשך שש שנים, שבהן ניהל את חטיבת הביניים שנתיים, ואחר כך ניהל ארבע שנים את בית הספר השש שנתי.
אחריו מונתה מיכל לינק שהייתה מנהלת חטיבת הביניים, וניהלה את בית הספר במשך שנתיים.
לאחר מכן, באוגוסט 2016, מונה שלמה (שלומי) בניטה כמנהל בית הספר.
בניטה למד ניהול מערכות חינוך באוניברסיטה העברית, ועם כניסתו לתפקיד ציין כמשימה את צמצום הנשירה מבית הספר.
בניטה פנה במכתבו להורים וביקש מהם תקשורת מכבדת לטובת התלמידים.
מדד מדלן מציג את הישגי התלמידים בבית חינוך, בתיכון ליד האוניברסיטה, בגימנסיה ובשאר בתי הספר בירושלים:
לפי מדד מדלן, בשנת 2017 אחוז הנשירה מבית חינוך היה 1.6% מול 1.3% ארצי.
מדד מדלן להישגי התלמידים בבית הספר עמד על 46, מול 55 בממוצע ארצי.
בסוף שנת הלימודים תשע"ח היה חשש לסגירת בית הספר.
לקראת שנת הלימודים תשע"ט חזר בניטה ופנה אל הורי התלמידים בציפייה לשותפות המבוססת על תקשורת בריאה, אמון, סבלנות וסובלנות.
לפני שנת הלימודים תשפ"א מונתה לבית הספר מנהלת חדשה, עו"ד אילת גולומב פלנר, בהמלצותיהם של אביב קינן ראש מנח"י ושל עמנואל זילברמן-גולדברג, מנהל אגף חינוך וממונה על החינוך העל יסודי במנח"י.
בית הספר עבר למשכנו החדש ברחוב עמק רפאים בהסכמה בין עיריית ירושלים לבין בית הספר.
שנת הלימודים תשפ"א נפתחה בבית הספר במעמד ראש עיריית ירושלים משה ליאון, חגית משה, סגנית ראש העיר מהבית היהודי ומחזיקת תיק החינוך בעירייה, ואנשי מנח"י.
מראשית ימיו דאג בית הספר להנחיל לתלמידיו את החזון החינוכי-חברתי, מעבר להישגים לימודיים גרידא.
במסגרת המגמה החברתית הקדישו בכל כיתה את 10 הדקות הראשונות בתחילת כל יום לדיון במאמר המערכת, ולהכוונה של צריכה נכונה של תקשורת.
"שחרית אמנותית" - פעמיים בשבוע התכנסה כל שכבה באולם הכנוסים לשירה בציבור בלווי פסנתר, או להאזנה מודרכת של מוזיקה קלאסית מעל גבי תקליטים, או להאזנה של קריאת דף מתוך ספר.
יום חינוך ארוך הונהג בבית הספר לצורך השתתפות בחוגים והכנת שיעורים מודרכת.
בשנות החמישים של המאה ה-20 נלמד בבית הספר המקצוע "תולדות תנועת הפועלים".
חגי הפועלים נחגגו בבית הספר, ורוב התלמידים היו פעילים בתנועות הנוער "המחנות העולים" ו"השומר הצעיר".
עם צירופו של בית הספר לרשת בתי-הספר הפועלים בשיתוף קרן תל"י, פעל בית הספר בתחום הזהות היהודית הפלורליסטית, ונלמדו בו תוכניות זהות יהודית כמו "בארי" ו"מארג".
בבית הספר פועל משנת הלימודים תשע"ח מיזם כרובית שהוא מיזם של בישול אוכל ביתי לגיל הזהב ולמשפחות.
גם בזמן התפרצות נגיף הקורונה בישראל פעל מיזם כרובית, וארוחות חולקו למשפחות לקראת ערב ראש השנה תשפ"א.
בבית הספר פעל מיזם גינון קהילתי שכלל עיצוב שטחים ירוקים סביב בית הספר, עיצוב ובנייה של חממה ויצירת חפצי נוי מחתיכות עץ.
התלמידים גם שייפו גזעי עצים והכינו מהם תמונות שהוצגו במסדרונות בית הספר.
מודל האו"ם הוא מיזם בין-לאומי שבו תלמידים בחטיבה העליונה מדמים את האו"ם, לומדים את חוקי הדיון הרשמי של האו"ם ואת הנהלים של כתיבת נייר עמדה.
בבית הספר פעל מיזם Team Up, שבו נוצרו סיטואציות חברתיות, שדרשו מקבוצת תלמידים לתכנן ולפעול יחד על מנת לבצע אותן.
בחטיבת הביניים לומדים תלמידי העתודה המדעית ביולוגיה, כימיה, פיזיקה, מתמטיקה ומחשבים עשר שעות בשבוע ומגלים תחומים מדעיים שונים, כולל הפן המעשי של עולם המדע, כאשר תוכנית העתודה המדעית מאפשרת ללמוד בקבוצה קטנה יותר עם יותר יחס לכל תלמיד.
תקנון בית הספר אוסר על עישון, וקובע אותו כחציית קו אדום בבית הספר גם אחרי המעבר לרחוב עמק רפאים.
יוסי שריד – שר וחבר כנסת
פרופ' עודד גלאור – כלכלן באוניברסיטת בראון, הוגה תאוריית הצמיחה המאוחדת
עוזי ברעם – שר וחבר כנסת
סיון קליין – מלכת היופי לשנת 2003, מנחת טלוויזיה
דנה ברגר – זמרת, מלחינה ופזמונאית
פרופ' אליעזר שבייד – זוכה פרס ישראל למחשבת ישראל
בברלי ברקת – אמנית (אשתו של השר ניר ברקת)
נחמיה כהן – החייל המעוטר בתולדות צה"ל
משה חריף (מוסה) – חבר כנסת, מזכיר איחוד הקבוצות הקיבוצים
פרופ' צבי בן-אברהם – נשיא החברה הגאולוגית הישראלית, פרופ' למדעים פלנטריים וגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב
יונתן יבין – סופר, עיתונאי
הילה פליטמן – זמרת, זוכת פרס גראמי לשנת 2009
יוסף שפירא – מבקר המדינה
יואב גינאי – שדרן רדיו וטלוויזיה, מנחה, פזמונאי
ד"ר חיים נגיד – סופר, משורר, מחזאי, עורך ומבקר
ד"ר נועם סלונים – מדען, למידה חישובית
פרופ' דינה פריאלניק (קובץ) – סגנית נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי, פרופ' לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב
דן אורין – דיפלומט, שגריר ישראל במקדוניה
אורה אחימאיר – סופרת, מנכל"ית מכון ירושלים, יקירת ירושלים
איתן רף – כלכלן, החשב הכללי, יו"ר דירקטוריון בנק לאומי
עו"ד ד"ר אליעד שרגא – יו"ר התנועה למען איכות השלטון בישראל
עליזה עמיר-זהר (פֶלבֶּרבאום) – כיהנה בתפקיד מזכיר הקיבוץ הארצי
פרופ' רון חריס – דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב
פרופ' יעל רונן – משפטנית
אורי עופר – מנכ"ל תיאטרון הקאמרי, מיוזמי ומייסדי האופרה הישראלית החדשה והמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ומנהלם הראשון
שרון דותן (חביב) – סופרת
פרופ' צבי פרידלנדר – הדסה עין כרם
נתן שחר – מוזיקולוג, מלחין ומנצח
ד"ר משה מוסק – היסטוריון, סופר, גנז המדינה
ארז תדמור – איש תקשורת ופעיל פוליטי
יצחק פרידמן – מנהל מכון הנרייטה סאלד
ד"ר חמדה בן-יהודה – אוניברסיטת בר-אילן, יחסים בינלאומיים
פרופ' איתי בן-פורת – הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית
עו"ד משה יאיר – "מואיז הקטן"
פרופ' תמר רז נחום – מדענית
זכריה דרוקר – קבלן בניין
פרופ' אוריין שיריחי – מדעי הבריאות, אוניברסיטת בן-גוריון
שמואל שם טוב (שמוליק) – מכותבי מכתב השמיניסטים, תקשורת, עיתונאי ומינהל
פרופ' תמר שטיין (גרשון) – כימיה קוונטית, כימיה חישובית, אסטרוכימיה , האוניברסיטה העברית
בית חלבנה ניידיץ הוא בית היסטורי בפתח תקווה, שהיה ביתו של חלבנה ניידיץ, מראשוני פתח תקווה ומורה בתלמוד תורה של אריה ליב פרומקין ובבית הספר פיק"א.
חלבנה ניידיץ הגיע לפתח תקווה בשנת 1899 ובנה בה מתחם ובו שלושה מבנים:
המבנה הגדול בן שתי קומות שנמצא על רחוב חובבי ציון.
נבנה בתחילת המאה ה-20. בבית זה שכנו משרדי האחים בן עזר ראב ששיווקו את פירות המושבה.
בניין זה שופץ ושוקם בשנת 1994.
מבנה כורכר וטיט קטן במרכז חצר האחורית, היה ביתו הראשון של חלבנה לפני הבית בן שתי הקומות.
מבנה כורכר קטן בקצה החצר שימש במשך כמה שנים כביתו של שלמה יצחק שטמפפר, ראש העיר הראשון של פתח תקווה.
בית חינוך ירקון הוא בית ספר על-יסודי שש-שנתי שהוקם בשנת 2004 בקריית המועצה האזורית דרום השרון, ליד מקורות נחל הירקון והישוב נווה ירק.
לומדים בו תלמידים מישובי מועצה אזורית דרום השרון ותלמידים מכוכב יאיר צור יגאל.
בית הספר משתייך לחינוך היהודי ממלכתי, והוא מחולק אדמיניסטרטיבית לחטיבת נעורים ותיכון.
הנהלת בית הספר מורכבת ממנהלת כוללת לבית החינוך, עליזה מגן; מנהלת החטיבה העליונה, דנה פלג, וסגנה, אלון מילכיקר; מנהלת חטיבת הנעורים, דנה הופמן, וסגנה, ליאור בוגנים.
נכון לנובמבר 2024 בבית הספר 134 מורים, 14 אנשי מנהלה ו-1,438 תלמידים ב-46 כיתות, עם צפיפות ממוצעת של 31.2 תלמידים בכיתה.
מגמות לימוד ייחודיות בחטיבה העליונה (תלמיד יכול לבחור בשתיים): אמנות ומדיה דיגיטלית, ביוטכנולוגיה, ביולוגיה, ביורפואה ומערכות רפואיות, גאוגרפיה, דיפלומטיה ותקשורת בינלאומית, חינוך גופני, כימיה, מדעי המחשב והנדסת תוכנה, מדעי החברה: פסיכולוגיה וסוציולוגיה, מוזיקה, משפטים, ניהול עסקי, ערבית, פיזיקה, פילוסופיה של המדע, קולנוע, רובוטיקה.
כיתות ייחודיות בחטיבת נעורים: כיתות מדעיות, כיתות שח"ק (שיתוף חקר מדעי וקהילת אמנות).
בית הספר נבנה בשטח בו מספר בניינים נפרדים לשימוש מגוון:
בנין א': משמש את חלק מכיתות האם לתיכון, חדרי רכזי השכבות בתיכון.
בנין ב': משמש את חלק מכיתות האם לתיכון, מעבדות וחדרי לבורנטים.
בנין ג': משמש את חלק מכיתות האם לתיכון, חדרי הנהלת בית הספר, מזכירות ראשית, חדר מורים ראשי, מטבח פדגוגי, ספריה וכיתת הוותיקים.
בנין ד': משמש את חלק מכיתות האם בחטיבת הנעורים, חדרי הנהלת חטיבת הנעורים וחדרי רכזי השכבות בחטיבה.
בנין ה': אולם הספורט ובו יציע ומגרש רב שימושי (כדורסל וכדור יד), חדר כושר.
בנין ו': בנין המדעים הראשי, משמש את המגמות המדעיות ומגמת המוזיקה, מעבדות וחדרי לבורנטים, כיתת האם המדעית של התיכון, אודיטוריום, ספריה אנושית וחדר מורים משני.
בקמפוס מוקמו מבנים המתאימים לשימוש כיתות בודדות, בהם מוקמו חלק מכיתות האם והמגמות השונות.
בנוסף מוקמו כיתות פתוחות שמיים, פינת חי פדגוגית, נגרייה פדגוגית, גינה הידרופונית, חדר כושר חיצוני ומגרשי משחקים, מזנון ומרחבי ישיבה לשימוש התלמידים.
בית הספר זכה בפרס החינוך לבתי ספר מצטיינים לשנת תשפ"ג במחוז ההתיישבותי, והומלץ לפרס הארצי.
בית הספר זכה בפרס תגמול דיפרנציאלי לחטיבות העליונות של שנת הלימודים תשפ"ב 2022, ברמה הגבוהה ביותר (רמה 1), וככזה הוגדר כבית ספר תיכוני מצטיין ומוביל בישראל בתחומים הערכיים, החברתיים והלימודיים; גם מסגל המורים נבחר אחד המחנכים לתחרות "המורה של המדינה".
בית הספר זכה לתעודת הערכה מטעם הרמטכ"ל על 100 אחוזי גיוס נשים לצה"ל בשנת 2021, ושילובן בשירות משמעותי (אחוזי קצינות, לוחמות ומדריכות).
בית הספר זכה בפרס תגמול דיפרנציאלי לחטיבות העליונות כמעט ברציפות בשנים קודמות - דוגמת שנת הלימודים תש"פ 2022 (רמה 3), ותשע"ו 2016 (רמה 4).
תוכניות לימוד ייחודיות ופעילות חברתית
בבית הספר מספר תוכניות לימודיות חדישות, דוגמת הומניסטיקה בחטיבת הנעורים, יהלום-3 בהוראת ההיסטוריה בתיכון, חממ"ה (חינוך מצמיח, מעצים, הוליסטי - מרכז למידה לטיפוח תלמידים בהיבט לימודי רגשי וחברתי).
בית חינוך ירקון מפעיל תוכנית ייחודית, נוער יוצר שיח ערכי (ניש"ע), במסגרתה מטופחת מנהיגות תלמידים השותפים בתהליכים חינוכיים ערכיים ומעגלי שיח בנושאים חברתיים.
בית הספר מטפח קשרי קהילה עם היישובים מהם מגיעים תלמידיו ובוגריו, ובמיוחד עם תנועות הנוער הפועלות בהם (התנועה החדשה - קיני נגי"ע, אלישמע, נירית, סירקין, חגור, שדי חמד; האיחוד החקלאי - עינת, גבעת השלושה; תנועת הצופים - שבטי אפיק, צור וגלבוע; כנפיים של קרמבו).
מעל לשליש מבוגרי בית הספר ממשיכים לשנות שירות ומכינות טרם גיוסם לצה"ל.
במסגרת קשרי הקהילה מופעלת מאז 2018 כיתת ותיקים ובה מעל 100 תלמידים (מגדולות כיתות הוותיקים בישראל), רבים מהם סבים וסבתות לתלמידי בית הספר.
עומרי לוי, נפל בעת שירותו הצבאי
יונתן גרנות, נפל בעת שירותו הצבאי
גיא בזק, נפל בעת שירותו הצבאי
עדן אלון-לוי, נפלה בעת שירותה הצבאי
רוני אשל, נפלה בעת שירותה הצבאי
רני תמיר, נפל בעת שירותו הצבאי
נועם ברזילי, נפל בעת שירותו הצבאי
איתי מרקוביץ, נפל בעת שירותו הצבאי
אורי יהונתן כהן, נפל בעת שירותו הצבאי
בית חלוצות הוא אכסניה שנועדה לשכן נשים צעירות, רובן ככולן עולות חדשות, ולסייע להן להיקלט בחברה היישובית וללמוד חקלאות, כלכלת בית ומקצועות נוספים.
בתי חלוצות הוקמו ביוזמת ארגוני נשים פמיניסטיות-ציוניות בארץ ישראל, בהם תנועת הפועלות, ליגת נשים למען ישראל וההסתדרות הציונית הדסה.
הם הוקמו במספר אתרים, לצד משקי פועלות.
בית החלוצות הראשון הוא בית החלוצות בחיפה שהוקם ב-1932 ברחוב יל"ג בחיפה.
לאחריו הוקם ב-1936 בית החלוצות בתל אביב (ברחוב המלך ג'ורג'), וב-1942 בית החלוצות בירושלים.
בתי חלוצות הוקמו גם בנתניה ברח' מקדונלד ב-1950, ובאילת ב-1954.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הקים גם הוא בתי חלוצות.
בית חלוצות ראשון של הארגון, בית צעירות מזרחי בתל אביב, נחנך בשנת 1938. אולם במהלך מלחמת העולם השנייה העלייה הייתה מצומצמת, ורוב הבניין הוסב לבית ספר מקצועי.
אלו כללו את בית החלוצות ברמת גן, ובתי חלוצות בחיפה, ביפו, ובירושלים.
בחיפה הוקם בית חלוצות של פועלות אגודת ישראל ב-1949.
בית חנה סנש הוא מוזיאון שנבנה בקיבוץ שדות ים כדי להנציח את פועלה של חנה סנש וחבריה צנחני היישוב שפעלו באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המבנה, שנבנה בסגנון הבאוהאוס לאחר מלחמת העולם השנייה, שוקם והוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
חנה סנש, בת קיבוץ שדות ים, הייתה אחת מצנחני היישוב שהתנדבו לצנוח ב-1944 ברחבי אירופה כדי לסייע ליהודים שם.
שבעה מבין הצונחים נתפסו והוצאו להורג, על ידי הנאצים, וביניהם גם חנה סנש.
ב-1945, כשהתברר גורלם של הצנחנים ושל חנה סנש, החלו חברי קיבוץ שדות ים, בהובלתו של חבר הקיבוץ צביקה בהריה, לפעול להנצחתה.
ב-1946, לאחר שהוחלט על בניית "בית חנה סנש", נמסרה עבודת התכנון לידי האדריכל שמואל מסטצ'קין ובהמשך נמסרה עבודת הבנייה לחברת סולל בונה.
טקס חנוכת הבית נערך ב-26 במרץ 1950 כחלק מהטקסים שליוו את העלאת עצמותיה של חנה סנש מבית הקברות היהודי של בודפשט, הונגריה לארץ ישראל.
בין האולמות שהוקמו בבית נכלל גם חדר הנצחה אותו חנכה אימה של חנה סנש קטרינה סנש.
לאחר חנוכתו שימש הבית את תושבי שדות ים כמרכז תרבות.
ב-1991 נפתח המקום לציבור כמוזיאון.
ב-1999 החל תהליך שיפוץ ושימור המבנה בעקבות בלאי מואץ שנגרם מהקרבה לים.
תהליך זה הובל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בשיתוף משרד ירושלים ומורשת, משרד התרבות והספורט, החברה הממשלתית לתיירות, המועצה האזורית חוף הכרמל וקיבוץ שדות ים והוא כלל רוויזיה של חללי המוזיאון והתצוגות שבו.
התהליך הסתיים עם חנוכתו מחדש של המוזיאון ב-6 בנובמבר 2020 ופתיחתו המחודשת לקהל בנוכחות נשיא המדינה יצחק הרצוג.
ב-2007 הוצב בחזית המוזיאון פסל שהונח במקור על קברה של סנש בהונגריה.
הפסל נוצר ב-1945 על ידי הפסל ההונגרי אנדראש בק .
בית חנה סנש נבנה במרחק קצר מהים וחלונותיו צופים אליו.
הבית בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבאוהאוס בעזרת אבני כורכר מקומיות.
בתכנון המקורי כלל הבית את חדר ההנצחה וכן ספרייה, חדר עיון, חדר חוגים, מוזיאון לעתיקות קיסריה, חדר מוזיקה, במה פתוחה ואולם מופעים.
במסגרת השיפוצים שנערכו בתחילת המאה ה-21 שונה המבנה הפנימי תוך הרחבת החלק המוקדש להנצחת סיפור חייהם של חנה סנש וצנחני היישוב.
כמו כן הוקם במקום אודיטוריום, שומר חדר המוזיקה ונוספה תערוכה על קיבוץ שדות ים המוצגת בבמה הפתוחה.
במבנה סמוך שוקם מוזיאון "אוצרות קיסריה" הכולל ממצאים ארכאולוגים ייחודיים מקיסריה וסביבתה.
בנוסף לבית סנש תכנן מסטצ'קין, בתקופת עבודתו במקום, גם את הפרויקטים "מעוז הים" (שנועד להנציח את כ"ג יורדי הסירה) ואת המוזיאון הארכאולוגי (שניהם הוקמו בקרבת בית סנש).
בית חרושת פאקא נוסד בשנת 1934 ועסק בייצור אלכוהול, פחמן דו-חמצני ושמרי אפייה.
המפעל היה אחד ממפעלי התעשייה החשובים שהוקמו בבת ים עוד לפני הקמת המדינה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, בעת שבת ים עדיין נקראה "בית וגן", הוקמו חמישה מפעלי תעשייה שסיפקו תעסוקה לתושבים.
בין מפעלים אלה היה מפעל "פאקא" לייצור אלכוהול, פחמן דו-חמצני ושמרי אפייה.
המפעל היה במשך עשרות שנים מפעל השמרים היחיד בארץ.
בניית המפעל לשמרים החלה בשנת 1934. המכונות שיובאו לצורך הפעלתו נחשבו לחדישות, ולמקום הוזמן מומחה מחו"ל להדרכה מקצועית, לצד מדריך מקומי בשם שארף.
בעלי המפעל היו לווין, י.
יין והאחים פלוטקין, שפעלו במסגרת חברת "פאקא", והשקיעו בהקמתו סכום של כ-15,000 לא"י – השקעה משמעותית לאותן שנים.
הצורך בהקמת המפעל הוסבר גם על רקע העובדה שבאותה עת ייבאה ארץ ישראל שמרים מחו"ל בעלות שנתית של כ־8,000–10,000 לא"י.
עד לקום המדינה זכה המפעל לסוג של הילה ממלכתית בשל היותו בלעדי בתחומו.
המפעל שימש מקור תעסוקה חשוב לתושבי האזור והיה חלק מההתפתחות התעשייתית של בת ים.
בשנת 1948 פורסם כי טיב השמרים הורע ובעקבות כך גם טיב הלחם.
בשלב כלשהו עבר המפעל לבעלותה של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, וזו מכרה את החברה לקבוצת משקיעים בשנת 1998.
בשנת 2002 התלוננו שכנים של המפעל על מפגעי ריח וזיהום סביבתי שהוא גורם.
המפעל פאקא ממשיך לפעול גם כיום ונמצא בבעלות קבוצת פוראטוס, אחת החברות הגדולות בעולם לייצור שמרים.
פאקא תעשיות בע"מ היא יצרנית השמרים הטריים היחידה בישראל.
בין השאר מייצרת החברה את מותג השמרים "שמרית".
מיקום המפעל וקשרו לעמדת פאקא ההיסטורית
המפעל שכן בסמוך למה שמכונה היום "עמדת פאקא" (על שמו של בית החרושת) - עמדה מבוצרת היסטורית מתקופת מלחמת העצמאות.
עמדה זו, הממוקמת בפינת הרחובות ז'בוטינסקי ובן-גוריון בבת ים, שימשה את אנשי "ההגנה" לתצפית ולהגנה על בת ים.
כיום משמשת העמדה אתר הנצחה ומורשת עירונית, שהוקם על ידי עיריית בת ים בשנת 1989.
בית טיכו הוא אחד הבתים הראשונים בירושלים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הבית שימש למגוריהם ועבודתם של הציירת אנה טיכו ובעלה רופא העיניים והחוקר אברהם אלברט טיכו, שהיו דמויות בולטות בחברה הארץ ישראלית של תחילת המאה ה-20. כיום המקום משמש כמסעדה וכמוזיאון שהוא שלוחה של מוזיאון ישראל.
הבית נבנה בשנת 1864 על ידי הגא רשיד נשאשיבי, ערבי אמיד, ונודע אז בשם "טירת רשיד".
כעבור חמש שנים שכר אותו סוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא, יהודי מומר שלימים הסתבך בפרשיות של זיוף עתיקות, ועמד במרכזה של פרשיית זיוף בינלאומית שהסעירה את עולם הארכאולוגיה.
שפירא התגורר בבית עם אשתו רוזטה ובנותיו אוגוסטה ומריה (הסופרת מרים הרי), עד התאבדותו בשנת 1884.
לימים, תיארה מרים הרי בספרה "בת ירושלים הקטנה" את הבית כפי שחוותה אותו כילדה: "בנוי היה במקום גבוה ולפניו גן היורד במדרגות עד לכביש יפו.
היה זה בוסתן פרטי, גינת שיר השירים: עצי פרי שגשגו בינות לערוגות הירק והפרחים, חיזיון מרהיב עין… גם פנים הבית הפתיע בחינו.
הקומה התחתונה כולה בסגנון ערבי.
לעומת זאת השפיעה רוח התרבות על תוכנית הקומה העליונה.
במקום מוטות הברזל המוצקים והמשולבים בחלונות, היו כאן כידוני פלדה קלים וגזוזטרות פתוחות לרווחה כבבתי אירופה קישטו את הבית…".
אחרי שפירא ומשפחתו, אכלסו את הבית מספר דיירים, ביניהם כמה מהדמויות המוכרות בירושלים של אותם ימים.
ב-1924 קנו את הבית רופא העיניים, אברהם אלברט טיכו ורעייתו הציירת אנה טיכו, שהייתה גם דודניתו.
השניים הטביעו את חותמם האישי על הבית, והוא נקרא על שמם עד היום.
ד"ר אלברט טיכו ורעייתו אנה נולדו בסוף המאה ה-19 במורבייה.
ד"ר טיכו השלים את לימודי הרפואה שלו בווינה, והתמחה ברפואת עיניים בבית החולים "רודולף".
אנה החלה ללמוד אומנות בגיל 15, אף היא בווינה.
ב-1912, לאחר שנשלח על ידי הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" לפתוח מרפאת עיניים בירושלים, נשא ד"ר טיכו את אנה לאישה.
עם הגיעם לירושלים פתח ד"ר טיכו מרפאה, ולאחר שנים מספר החליטו לשפר את רמת חייהם ולרכוש את בית המידות בקרבת רחוב הקונסולים (רחוב הנביאים היום), שנחשב באותה תקופה לסביבת המגורים היוקרתית ביותר בירושלים.
ד"ר טיכו, שהיה אזרח גרמניה שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה כרופא בצבא הגרמני ונעדר מירושלים.
בשנת 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, נדקר ד"ר טיכו בידי ערבים בדרכו למרפאתו שבשכונת מאה שערים, ובעקבות כך החליטו הוא ואשתו להסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת עיניים, מרפאה ששירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד.
לצד טיפול בחולים, עסק ד"ר טיכו במחקר רפואת העיניים והיה מחדש בינלאומי בתחום עבודתו.
שמו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון.
ביתם של בני הזוג, שיחד עם הגן והחורשה הצמודים אליו משתרע על שטח של כשלושה דונם, היה למקום מפגש לאינטלקטואלים, אומנים, אנשי ספרות ופוליטיקאים.
בין היתר אירח הזוג את הנציב הבריטי העליון סר ארתור ווקופ, את האמנים מרדכי ארדון ומארק שאגאל, את הפילוסוף מרטין בובר, ורבים אחרים.
בני הזוג טיכו אמנם צברו נכסים רבים, אך לא ניהלו אורח חיים ראוותני, והיו אנשי עבודה לאורך כל חייהם.
הזוג טיכו ותפקידם בחברה הארץ ישראלית הונצח במערכון של שייקה אופיר, "ציונה והעין המקולקלת", המתעד ביקור בבית טיכו בשל מחלת עיניים.
בתקופת המנדט שימש המקום כסליק של הפלמ"ח.
ד"ר טיכו נפטר ב-1960. אנה, ששימשה כסייעת במרפאת העיניים של בעלה, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה.
בצוואתה הותירה את הבית, על אוסף האומנות שבו, למען תושבי ירושלים כאות הוקרה לעיר שכה אהבה.
הבניין שופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, והוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20.
בשנת 2015 עבר המבנה שיפוץ נוסף על ידי משרד תמי יניב אדריכלות עם אדריכל השימור אמיר פרוינדליך.
השיפוץ כלל חיזוק והחלפה של אלמנטים מבטון אשר מצבם הידרדר עם השנים.
המסעדה הועברה לקומה העליונה, גלריות האומנות לקומת הקרקע.
הוספו סידורי נגישות לשתי קומות המבנה וכן מעלית ומדרגות חיצוניות בעיצוב מודרני.
המבנה כולו הותאם לתנאים הנדרשים עבור מוזיאון מודרני, לרבות תאורה, מיזוג אוויר, ומערכות מולטימדיה.
הסורגים הכבדים הוחלפו בסורגים המבוססים על שחזור פרטים תקופתיים, ולקומה העליונה הוחזרה הפרגולה אשר הצלה על המרפסת בתקופת בני הזוג טיכו.
מוזיאון ישראל מפעיל כיום את מוזיאון בית טיכו כשלוחה חיצונית שלו.
במוזיאון מוצגים יצירותיה של אנה טיכו, אוסף החנוכיות של ד"ר אברהם טיכו, חלק מכלי עבודתו והסברים על אודות חיי הזוג, לצד תערוכות אומנות מתחלפות.
בית טיודור הייתה שושלת שליטים אנגלית ממנה יצאו חמישה מלכים ששלטו בממלכת אנגליה משנת 1485 ועד 1603. שלושת המלכים הבולטים בשושלת (הנרי השביעי, הנרי השמיני ואליזבת הראשונה) סייעו במידה ניכרת להפיכתה של אנגליה ממדינה אירופאית ממוצעת בימי הביניים למדינה מרכזית בתקופת הרנסאנס.
בימיו של הנרי השמיני התנתקה הממלכה מרומא, המלך הפך לראש הכנסייה האנגליקנית והחלה סדרת מלחמות דת ממושכות, אשר נסתיימו סופית עם האמנציפציה הקתולית ב-1829.
ג'יין גריי 'מלכת תשעת הימים'
ריצ'רד השלישי היה מלך בלתי אהוד.
את שלטונו ביסס לאחר רציחתם של אחייניו הנסיכים אדוארד החמישי, ואחיו דוכס יורק, שהיו בני שתים עשרה ותשע.
גם לאחר רצח הנסיכים לא שקט ריצ'רד והחל במסע הרג בו הרג את גדולי תומכיו לאחר שהעלה נגדם חשדות אמיתיים, או מדומים.
העם האנגלי לא היה יכול עוד לשאת אדם זה וציפה למושיע.
אך מלחמות השושנים הכריתו למעשה את מרבית ענף לנקסטר, ומספרם של בעלי טענה ראויה לכתר היה מועט מאוד.
כך היה הנרי השביעי לטוען הראשי לכתר מטעם בית לנקסטר.
הנרי שהה בבריטני בלוויית חבורה של אצילים גולים, שמספרם הלך וגדל ככל שמשטרו הרודני והכושל של ריצ'רד המשיך בהקזת הדמים באנגליה.
בחודש אוגוסט 1485, לאחר שזכה בתמיכת משפחתה של אלמנת המלך אדוארד הרביעי, נחת הנרי בוויילס בראש צבאו וצעד לאנגליה בלוויית דודו, ג'ספר טיודור.
ויילס הייתה באופן מסורתי מאחז של תומכי בית יורק, והנרי אסף צבא של 5,000 חיילים ועלה צפונה.
בצפון, הביס הנרי את ריצ'רד השלישי בקרב בוסוורת', במהלכו החליפו אחדים מתומכיו המרכזיים של ריצ'רד השלישי את נאמנותם, ואחרים נטשו את שדה הקרב.
הקרב סיים למעשה את "מלחמות השושנים" הארוכה בין בית יורק לבית לנקסטר.
טענתו של הנרי לכתר הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שמוצאו היה מנכד ממזר של אדוארד השלישי, אך מרבית הטוענים האחרים לכתר כבר היו בין המתים, או חלשים מכדי לקרוא עליו תיגר.לאחר עלייתו לשלטון דאג הנרי השביעי תחילה לביסוס כוחו.
נותרו מעט טוענים אחרים לכתר לאחר מלחמת האזרחים הארוכה (כגון פרקין וורבק שהתחזה לדוכס יורק, אחיו הצעיר של אדוארד החמישי שנעלם במצודת לונדון), שזכו בתמיכתם של אצילים ממורמרים.
לבסוף הצליח הנרי השביעי לבסס את שלטונו, בין היתר באמצעות פילוג בין האצילים וחתירה תחת כוחם.
מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוסוורת', ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית, ולפיכך ראויים להוצאה להורג.
דרך נוספת בה נקט הנרי לביסוס שלטונו, הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, בתו הבכירה של אדוארד הרביעי, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר.
נישואין אלה העניקו לו זכות נוספת לכתר בשל קו הירושה של אליזבת (אם כי ישנה טענה כי אדוארד עצמו נולד כממזר), וסימלו את קץ מלחמות השושנים, ואת איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
משנת 2007 עד שנת 2010 שודרה סדרת טלוויזיה בשם שושלת טיודור, העוסקת בחייו של הנרי השמיני וחלק משושלת טיודור.
הסדרה הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב.
יצרנית השעונים השווייצרית טיודור קרויה על שם בית טיודור.
בֵּית יְהוֹשֻׁעַ הוא מושב במחוז המרכז, השוכן במישור החוף ממזרח לנתניה, השייך למועצה אזורית חוף השרון.
המושב ממוקם כשכפר נטר מצפונו, ליד קיבוץ תל יצחק מדרומו, היישוב אבן יהודה במזרח, מושב אודים במערב והעיר נתניה במערב הצפוני.
היישוב הוקם ב-17 באוגוסט 1938 על ידי חברי תנועת הנוער "עקיבא" כקיבוץ במסגרת חומה ומגדל על שטח של 1,250 דונם שרכשה קרן קיימת לישראל.
את תוכנית המתאר של היישוב הכין האדריכל ריכרד קאופמן.
היישוב הוקם בסמוך לתל יצחק, שנוסד חודשיים קודם, וכפר נטר שהוקם שנה אחר כך, מתוך רצון לייצור רצף התיישבות באזור.
היישוב נקרא על שמו של יהושע טהון שהיה פעיל ציוני בחברת "הכשרת היישוב".
חברי הקיבוץ החלו לעבד את הקרקעות במקום עוד לפני הקמת היישוב עצמו בתחילת 1938.
בשנה הראשונה לאחר הקמתו גרו חברי הקיבוץ באוהלים שהוקפו בחומה שנבנתה סביב נקודת ההתיישבות.
עד שנת 1941, נבנו 7 מבני קבע וחדר אוכל ששימש גם כבית כנסת, ובקיבוץ גרו 80 איש.
באפריל 1949 החליטו חברי הקיבוץ להופך למושב שיתופי.
במאי 1953 נחנכה תחנת הרכבת בית יהושע.
בתחנה עוצרת רכבת בין-עירונית בקו נתניה - בית שמש, וגם הרכבת הפרברית בקו בנימינה - רחובות - אשקלון המשמשת גם את תושבי דרום העיר נתניה ואת תושבי המושבים וקיבוצים באזור.
בשנת 1954 החל ניקוז ביצת נחל פולג שהשתרעה מדרום ליישוב.
ביישוב נמצא בית הספר "ויצמן", המשמש כבית ספר יסודי לילדי אודים, בית יהושע, כפר נטר, שפיים ותל יצחק.
ביישוב הוקמה אנדרטה, בתכנונו של יהודה יהב, לזכר תנועת הנוער עקיבא.
בית יוסף הוא ספרו של רבי יוסף קארו, העוסק בבירור הלכות שמקורן בתלמוד ובראשונים, ופסק ההלכה.
הספר נכתב על גבי ספרו של רבי יעקב בן אשר, ארבעה טורים (המכונה "טור").
חלק נוסף של הספר הוא בדק הבית – תיקונים והשלמות לבית יוסף מאת המחבר.
הספר נכתב במשך 20 שנה והוגה במשך 12 שנים נוספות לאחר מכן.
רבי יוסף קארו התחיל בכתיבת הספר באדריאנופול שבגבול טורקיה/יוון בשנת 1522 והשלימו בצפת בשנת 1555. עד מהרה הפך הספר למורה הלכה למעשה ברוב ארצות אירופה, במאת השנים הראשונות מהמצאת הדפוס נדפס בעשרות מהדורות, והיה לספר יסוד בכל בית יהודי.
בהקדמה לספרו מתאר רבי יוסף קארו כי בעקבות הגלות "אזלת יד התורה ולומדיה", ונכתבו ספרים רבים מאוד שלעיתים חוזרים זה על דברי זה או חולקים זה על זה מבלי לציין זאת.
כתוצאה מכך, יש קושי במציאת מקור הדינים, ולימוד סוגיה מתחילתה ועד סופה על מנת לפסוק הלכה נעשה מלאכה ארוכה ומייגעת.
כתיבת ה"בית יוסף" נועדה, לפי דברי רבי יוסף קארו בהקדמתו לחיבור, לתקן מצב זה בכך שהחיבור, מלבד ביאורו לדברי ה'טור', יביא את כלל הדעות השונות ומקורותיהן ויגיע לפסיקת הלכה בכל אחד מהדינים.
לדעת ההיסטוריון והמשפטן מנחם אלון, צרות הגלות שהזכיר רבי יוסף קארו מתייחסות לגירוש ספרד ולתהליך המתמשך של פרעות ביהודי אשכנז, שהגיעו לשיאן בפרעות ת"ח ות"ט, שיצרו מצב של תנועה המונית בין קהילות.
תנועה זו גרמה לכמיהה לגאולה ולסמכות הלכתית עליונה, וכן לעליית שאלות הלכתיות רבות בעקבות עקירתן של קהילות שלימות ממקומן.
השאלות הרבות שנוצרו הצריכו מענה, וכך גדלה ספרות השו"ת בצורה דרמטית, הרבתה את המחלוקות והקשתה על ההתמצאות בספרות ההלכתית.
דבר זה הביא בסופו של דבר למצב שתיאר רבי יוסף קארו ושהוא ביקש לפתור.
בהקדמתו לספרו, תיאר רבי יוסף קארו כיצד החליט שלא לכתוב ספר עצמאי, אלא לכתוב את ספרו כפירוש על ספר אחר; זאת על מנת להקל על עצמו את סיכום דעות הפוסקים, כך שלא יצטרך לסכמן בעצמו מתחילה ועד סוף.
בתחילה חשב לכתוב את ספרו כפירוש ל"יד החזקה" לרמב"ם, אך לבסוף החליט להימנע מכך, מכיוון שהרמב"ם מביא דעה אחת בלבד, ולכן עדיין תיוותר לו עבודה רבה בסיכום הדעות.
בסופו של דבר, בחר רבי יוסף קארו בספר "ארבעה טורים" להיות הספר עליו יכתוב את פירושו, מאחר שהוא מביא דעות רבות.
הספר נכתב כמעין פירוש לספר "ארבעה טורים".
רבי יוסף קארו סיכם בהרחבה את כל סוגיותיו של הטור.
בתחילת כל סוגיה מביא ה"בית יוסף" את המקור הקדום ביותר לסוגיה (בדרך כלל הגמרא), ולאחר מכן עובר לדון בדעות הראשונים.
כאשר מספר ראשונים אוחזים באותה דעה, בדרך כלל הספר מציין זאת, אך לעיתים הוא סומך על כך שהקורא יודע שמדובר בפוסקים מאותו בית מדרש.
לסיכום הסוגיה רבי יוסף קארו פוסק הלכה כאחת הדעות, או כפשרה מתאימה על פי דעתו, כל זה על פי שיטת הפסיקה המיוחדת שלו.
לאחר מספר שנים מההוצאה הראשונה של הספר, רבי יוסף קארו הוסיף לספרו את "בדק הבית" – הגהות, הערות ותיקונים על המהדורה הקודמת.
במקור, בדק הבית נכתב כקונטרס נפרד, שיועד על ידי המחבר להיכנס כהערות ותיקונים בגוף ספר ה"בית יוסף" במהדורה השנייה.
הסיבה לכתיבת בדק הבית הייתה שהגיעו לפניו ספרים נוספים של הראשונים, וכן שהיו דברים שראה צורך לשנות ולהעיר עליהם לאחר עיון נוסף בסוגיות.
לרוב אין שינוי מהותי בחיבור "בדק הבית", אלא רק תוספות ותיקונים קלים.
שיטת הפסיקה של ה"בית יוסף"
בהקדמת ה"בית יוסף" העלה רבי יוסף קארו כי הדרך ההגיונית להכריע בכל שאלה הלכתית היא באמצעות בחינת כל אחת מן הדעות השונות והבאת ראיות להן מן המקורות.
אף על פי כן החליט לוותר עליה משתי סיבות –
1. חיבורי הראשונים מלאים בנימוקים וראיות תלמודיות ואין בידיו היכולת להכריע טענתו של מי מהם חזקה או מסתברת יותר.
2. דרך זו תיקח זמן רב, ואי אפשר יהיה להגיע כך להלכה סופית ומוכרעת בכל דין ודין.
מסיבה זו, בחר רבי יוסף קארו בדרך אחרת – בחירת מספר פוסקים והכרעה על פי הרוב מביניהם.
בהקדמתו, הוא הביא שלושה כללים מרכזיים שעל פיהם הוא הכריע את ההלכה בספרו:
פסיקה על פי שלושת עמודי ההוראה: הדרך העיקרית בפסיקתו של ה"בית יוסף" היא על פי הפוסקים המכונים "שלושת עמודי ההוראה": הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם.
שיטת פסיקה זו איננה חידושו של ר' יוסף קארו, אלא הייתה מוכרת במרחב שבו חי עוד לפני כן.
את הבחירה לפסוק דווקא על פי פוסקים אלה נימק ה"בית יוסף" בכך שבקהילות ישראל השונות היה נהוג לפסוק על פיהם.
כאשר ישנה מחלוקת בין השלושה, הכריע רבי יוסף קארו על פי הרוב מביניהם.
הכרעה בדין שלא ניתן להכריע בו בין עמודי ההוראה: כאשר לא ניתן להגיע להכרעה על פי שלושת עמודי ההוראה, למשל כאשר אחד מהם לא גילה דעתו והשניים האחרים חלוקים, ציין רבי יוסף קארו בהקדמתו כי יצרף אל דעתם את דעתם של חמישה מחכמי הראשונים: הרמב"ן, הרשב"א, הר"ן, המרדכי והסמ"ג.
(בפועל, לטענת תרצה קלמן, ר' יוסף קארו בדרך כלל לא מימש את הכלל באמצעות עימות דעת חמשת החכמים הללו זו מול זו.)
הכרעה בדין שעמודי ההוראה לא התייחסו אליו: בדין שכל שלושת עמודי ההוראה לא התייחסו אליו, קבע רבי יוסף קארו כי יפסוק לפי .
בנוסף לכך, ציין ה"בית יוסף" מקרה חריג שבו אין ללכת אחר פסיקתו – כאשר יש במקום מסוים מנהג לאסור דבר מה בניגוד לפסיקתו.
על אף הכרזתו בהקדמה כי בכוונתו להכריע כל אחת מן המחלוקות ההלכתיות בספרו, במקומות רבים ב"בית יוסף" לא מופיעה הכרעה מפורשת.
לטענת תרצה קלמן, הסיבה לכך היא שהוא סמך על הכללים שכתב בהקדמה, ורק במקומות שבהם הכרעת ההלכה איננה ברורה לפי הכללים נדרש לכתוב במפורש את הפסק.
על בחירת ר' יוסף קארו לחבר את ה"בית יוסף" ועל דרכי פסיקתו בספר קמו מספר חולקים.
ביהדות אשכנז בעיקר קבלו על כך שהפסיקה כשלושת עמודי ההוראה יוצרת הכרעה בדרך כלל כשיטת הרי"ף והרמב"ם שהולכים על פי רוב באותה שיטה, בעוד הרא"ש בדרך כלל בעמדת מיעוט ונדחה מהלכה, אף על פי שבקהילות אשכנז נוהגים בדרך כלל כשיטתו, המבוססת בעיקרה על בעלי התוספות וחכמים נוספים.
מחשובי הפוסקים של יהדות אשכנז שהתנגדו לדרך פסיקה זו היה ר' משה איסרליש (הרמ"א).
הרמ"א בהקדמתו ל"דרכי משה" כותב שאחת הסיבות לכך שבחר להוציא לאור את ספרו כפירוש לטור על אף דמיונו הרב לבית יוסף, היא שה"בית יוסף" בבחירתו לפסוק כעמודי ההוראה מתעלם מהכלל התלמודי המנחה את הפסיקה האשכנזית הנקרא "הלכה כבתראי", לפיו יש להעדיף את פסיקתם של הפוסקים המאוחרים על פני הקודמים להם.
גם המהרש"ל, בן דורו, קבל על העדפתו של רבי יוסף קארו את עמודי ההוראה על פני המסורת האשכנזית.
פוסק נוסף שהתנגד לגישתו של רבי יוסף קארו היה ר' חיים בן רבי בצלאל, אחיו של המהר"ל מפראג.
בהקדמה לספר "ויכוח מים חיים", ספר השגות על ה"תורת חטאת", הוא כותב שהבחירה של ר' יוסף קארו להכריע את ההלכה, ויומרתו ליצור ספר הלכה שיאחד את התורה המפוצלת לספרים הרבה לכדי תורה אחת, יש בה כדי להפחית מכבודם של קודמיו, כאילו תורתם לא הייתה שלימה.
כמו כן, הוא מציין שהספר גורם לאנשים לחשוב שאין צורך ללמוד ספרים נוספים, גישה אותה הוא דוחה מכל וכל.
טענה נוספת אותה הוא מעלה היא, שהבחירה של רבי יוסף קארו להכריע לפי הרוב איננה נכונה, כיוון שחישוב הרוב לא כולל את כל הפוסקים, וייתכן שישנם ספרים נוספים שאבדו ואינם נכללים במניין.
ביקורת נוספת הושמעה כלפיו, בטענה שהוא ממעט בעמל התורה.
כך למשל, החיד"א ב"שם הגדולים", מספר שריב"ל (ר' יוסף אבן לב 1505–1580, מגדולי המורים והפוסקים במרכזי התורה בסלוניקי וקושטא) נעל מסיבה זו בפני הספר את דלתי ישיבתו, אך לאחר מכן חזר בו.
היחס בין ה"בית יוסף" וה"שולחן ערוך"
רבי יוסף קארו כתב ספר נוסף בשם "שולחן ערוך" ובו סיכומי הדינים העולים מה"בית יוסף", וזאת על מנת להקל על פוסקים לחזור על ההלכה כך שתהיה שגורה על לשונם, וכדי לאפשר חזרה מהירה על עיקרי הדברים בספר.
טעם נוסף אותו מציין רבי יוסף קארו לכתיבת ספר זה, הוא כדי ש.
למרות זאת, היו שהבינו שכלל לא היה בכוונתו שאנשים יפסקו הלכה למעשה מה"שולחן ערוך".
וכך כותב ה"חיי אדם" בהקדמתו:
מדבריו של רבי יוסף קארו בהקדמת ה"כסף משנה", ניתן להבין כי בחירתו זו של ר' יוסף קארו שלא להסתפק בב"י אלא גם ליצור קודקס קצר ובהיר שיתמצת את הפסיקה ההלכתית הושפעה מדרכו של הרמב"ם בספרו "משנה תורה".
הבחירה ליצור שני ספרים שבאחד מהם מובאת השתלשלות ההלכה ובשני הפסיקה ההלכתית איננה המצאה חדשה של ר' יוסף קארו, וכבר קדמו בזה הרשב"א, שחילק את ספרו "תורת הבית" לספר "ארוך" ו"קצר".
אף על פי כן, נקיטתו של הרשב"א בדרך זו לא הותירה רושם גדול בעולם ההלכה כבחירתו של רבי יוסף קארו ללכת בה.
בחירה זו אפשרה לר' יוסף קארו מה שלא התאפשר לרמב"ם ולטור – להתנסח בספר הפסיקה שלו בצורה קצרה ותכליתית בלא לפרט את דעות החולקים ואת נימוקי הדין, תוך הסתמכות על כך שהקורא יוכל למצוא אותן ב"בית יוסף".
בסופו של דבר, על אף שלשונו בהקדמה מרמזת שהוא עצמו ראה ב"בית יוסף" את יצירתו העיקרית, הפך ה"שולחן ערוך" לספרו החשוב יותר והשימושי יותר של רבי יוסף קארו.
בית יגאל אלון או מוזיאון אדם בגליל הוא מוזיאון ומרכז חינוכי השוכן בקיבוץ גינוסר לחוף הכנרת.
המוסד נפתח ב-1987 על שמו של יגאל אלון, שהיה חבר הקיבוץ ונקבר בו, ומשמש מוזיאון לתולדות הגליל ומרכז לפעילויות חינוכיות וחברתיות לנוער, חיילים וסטודנטים.
המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
יגאל אלון כותב על החינוך:
המבקר, נדרש להיות מעורב, לחשוב, לנקוט עמדה, להכריע.
הפעילות החינוכית נשענת על התצוגה המוזיאלית ועל סדנאות העוסקות בשאלות ערכיות באמצעות דיון במנהיגות ובחברה הישראלית.
המוזיאון מציג את הנושאים כחוויה, אשר מעניקה פרספקטיבה היסטורית מנקודת מוצא ערכית, הנושאים המוצגים הם בסיס לשיחה.
המרכז החינוכי ע"ש יגאל אלון הוא לב-ליבו של המוזיאון.
חשיבותו של הזיכרון ההיסטורי כמקור סמכות והשראה בעיצוב פני החברה מודגש בחדרי התצוגה.
במוזיאון מוצגים קטעים מתוך הוויית הזיכרון הקולקטיבי של העם היהודי, מתקופת המשנה והתלמוד, ראשית מימוש הרעיון הציוני ועד היום.
מרכזיות האדם, אחריותו למעשיו ולחברה, לסביבה בה הוא חי, המניעים מתוכם פועל, ההתלבטויות, הקשיים, בחירתו בצומתי הכרעה, כל אלה מוצגים מנקודת מוצא ערכית.
המבקר נחשף למעשיהם ושיקוליהם של מנהיגים ואנשים מהשורה, מפקדים וחיילים, צעירים ומבוגרים, בתקופות וזמנים שונים.
כל אלה יחד הם לב ליבה של התפיסה החינוכית במוזיאון.
המוזיאון שוכן בבניין שתוכנן על ידי האדריכל חנן הברון, והוא מציג את ההתיישבות בגליל באמצעות ארבע תערוכות קבע:
תקופת המשנה והתלמוד - אופי היישוב היהודי בגליל בתקופות אלה.
אבן מגדלא - האבן, שנמצאה באתר החפירות מגדלא, מספרת את סיפור הקשר בין יהודי הגליל למקדש בירושלים.
יגאל אלון - חדר העוסק בסיפור חייו של יגאל אלון, החל מילדותו בכפר תבור, לימודיו בבית הספר כדורי, הפלמ"ח ותפקידיו בממשלה.
כנרת - תצוגה על ימת הכנרת.
התצוגה משקפת את מצבה העגום של מדיניות המים בישראל באמצעות המחשה סביבתית ותוכנית.
בנוסף לתערוכות הקבע, יש במוזיאון גלריה לתערוכות אמנות מתחלפות, ספרייה, ארכיון ומאגר מידע ממוחשב על הגליל, אזור הכנרת, ועל חייו של יגאל אלון.
בית יגאל אלון מארגן פעילויות רבות לבני נוער ומפגשי אמנים, בדגש על שיתוף פעולה בין שכנים יהודים וערבים בגליל.
פעילויות אלו נקראות בשם "מפגש האביב", והן הולידו חלק ניכר מעבודות האמנות והפסיפס המעטרות את המוזיאון ואת הגן סביבו.
ליד המוזיאון שוכנת חורשת הפלמ"ח המוכרת כאתר מורשת.
זוהי חורשת אקליפטוסים שניטעה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי פיק"א.
בחורשה זו התכנסה לראשונה בשנת 1941 פלוגה א' של הפלמ"ח שיגאל אלון היה מפקדה, לאימונים.
בחורשה זו קיים אלון את מפגשיו השנתיים עם נכבדים ערבים.
הסירה מגינוסר מוצגת באולם תצוגה מיוחד במוזיאון.
זוהי סירת עץ שנתגלתה באקראי בשנת 1986 בין קיבוץ גינוסר למגדל, כאשר מי הכנרת היו בשפל.
אופייה של הסירה ובדיקה באמצעות תיארוך פחמן-14 אפשרו לתארכה לתקופה שבין שנת 50 לפנה"ס ועד שנת 70 לספירה.
בית טארגאריין הוא בית אצולה דמיוני המופיע בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" שכתב ג'ורג' ר.
לאורך הסדרה בית טארגאריין מהווה שחקן חשוב בעלילה ופרקים רבים בספרים סובבים סביב הנצר האחרון לבית טארגאריין דאינריז טארגאריין.
במקור, חיו בני בית טארגאריין באימפריה העתיקה ואליריה, ארץ שרי הדרקונים.
אולם לאחר חלום-נבואי של דאיניז "החולמת" אשר חזתה את חורבן ואליריה, עזבו אותה הטארגאריינים והתיישבו באי דרגונסטון.
לאחר חורבן ואליריה נותרו הטארגרייאנים שרי הדרקונים היחידים בעולם.
מנהיגי הבית אשר חיו בדרגונסטון נשאו את התואר "הלורד של דרגונסטון", והאחרון שבהם היה אאיגון הראשון.
בית טארגאריין כשליטי שבע הממלכות
ב-2 לפני הכיבוש, החליט אאיגון "הדרקון" טארגאריין, ביחד עם אחיותיו-נשותיו ויסניה וראיניז לאחד את ווסטרוז, אשר עד אותה תקופה הייתה מחולקת לשבע ממלכות נפרדות, ולהפוך אותה לממלכה מאוחדת אחת, תחת מלך אחד.
בעזרת שלושת הדרקונים עליהם רכבו האחים יצאו אאיגון, אשר בעקבות מסע זה נקרא "הכובש" ושתי אחיותיו למלחמה אשר בסופה הצליחו לכבוש שש מתוך שבע הממלכות אשר הרכיבו את ווסטרוז, למעט דורן אשר נשבעה אמונים לשושלת טארגאריין רק כ-200 שנים לאחר מסע הכיבושים של אאיגון.
בעקבות המלחמה הקים אאיגון את העיר מעלה המלך ובארמונו הציב את כס הברזל, שאותו יצר מחרבות אויביו המובסים וחישל בלהבותיו של דרקונו, באלריון "האימה השחורה".
כס הברזל הפך עם השנים לסמל שלטונו של אאיגון והמלכים אשר שלטו אחריו.
בסך הכל שלט אאיגון הכובש כ-37 שנים בווסטרוז ושמו נקשר בסיפורים ומעשיות רבות בשבע הממלכות.
לאאיגון נולדו שני בנים: יורש העצר אאיניז - בנו הבכור שילדה לו ראיניז, ומאיגור - בנו הצעיר שילדה לו ויסניה.
לאחר מותו של אאיגון הראשון, ירש אותו בנו אאיניז הראשון לשמו.
בניגוד לאביו הלוחם והכובש, אאיניז היה אדם עדין והססן, אשר לא היה מתאים לשלוט ביבשת אשר עד לפני שנים לא רבות הייתה מפולגת ומסוכסכת.
שלטונו הקצר של אאיניז זכור כחלש ובעייתי, בעיקר בשל התקוממות דתית של מאמיני דת השבעה אשר התנגדו לנישואי הקרובים וגילוי העריות בהן היה ידוע בית טארגאריין, בהתאם למסורת ואליריה.
שלטונו של אאיניז נמשך כחמש שנים ולאחר מותו גזל אחיו מאיגור, הידוע בכינויו "האכזר" את הכתר מבנו הבכור של אאיניז, אאיגון, ושלט בממלכות במשך שש שנים.
תקופת שלטונו של מאיגור זכורה כתקופה של מלחמה וזוועות אשר חוללו מאיגור ותומכיו.
מאיגור שהצטיין בלחימה ורכב על הדרקון של אביו באלריון האיום הצליח לדכא חלק מההתקוממות הדתית נגדו ונגד ביתו תוך כדי שהוא הורג אלפים בהמשך גם רצח שניים מאחייניו וכמה מנשותיו.
מאיגור מצא את מותו באופן מסתורי על כס הברזל וכיוון שלא היו לו צאצאים משלו, ירש אותו בנו הצעיר של אאיניז, ג'איהאיריז הראשון לשמו.
לאחר תקופת שלטונו של דודו, עלה על כס הברזל ג'איהאיריז, בנו הצעיר של אאיניז, כשהוא בן 14 בלבד.
למרות גילו הצעיר, הוא הקפיד לבחור את יועציו בקפידה, והיה נחוש בדעתו שלא להיות מלך אכזר כמו דודו, אך גם לא חלש כמו אביו.
לצד אחותו/אשתו אליסאן החל ברפורמות רבות אשר נועדו לחזק את פשוטי העם ובכך, את שבע הממלכות.
תקופת מלכותו של ג'איהאיריז נמשכה חמישים וחמש שנים, הארוכה ביותר בהיסטוריה של ווסטורז והוא זכור בתור מלך אהוב הן על העם, והן על מעמד האצולה בווסטרוז.
רבים מחשיבים את ג'איהאיריז למלך הטוב ביותר שישב על כס הברזל.
במותו היה ג'איהאיריז בן שישים ותשע, ובזמן זה הספיק לחיות יותר ממרבית ילדיו אשר הגיעו לבגרות.
בעקבות מותם של שני בניו הבוגרים נותר ג'איהאיריז ללא יורש ברור וחששו ממלחמת אזרחים בתוך בית המלוכה הביא אותו לכנס אספה של כלל הלורדים הבכירים ביבשת אשר בסופה הוכרז כי נכדו, וייסריז הוא שיירש את כס הברזל.
שלטונו של וייסריז הראשון לשמו נמשך עשרים ושש שנים.
בתחילת שלטונו, בהיעדר בנים זכרים הכריז וייסריז על בתו ראינירה כיורשת ודרש מכלל הלורדים בווסטרוז להישבע לה אמונים אולם, לאחר מות אשתו הראשונה אמה טארגאריין ונישואיו לליידי אליסנט הייטאוור נולדו לוייסריז שני בנים, אשר הבוגר מביניהם אאיגון נתפס בעיני רבים כיורשו הלגיטימי של ויסריז מעצם היותו זכר.
שלטונו של ויסריז נחשב לתקופת שלום בממלכה אך גם בתור התקופה בה ניצני הסכסוך בתוך בית המלוכה החלו לפרוח כאשר חצר המלוכה התחלקה לשניים - "השחורים" אשר תמכו בזכותה של ראינירה לשלטון ו"הירוקים"- תומכי אאיגון ואימו אליסנט לשלטון.
שמות הקבוצות נובעים מהצבעים אשר לבשו ראינירה ואליסנט בחצר המלוכה.
אליסנט ותומכיה הסתירו את דבר מותו של ויסריז, ובמקום ראינירה אשר שהתה באותה תקופה באי דרגונסטון, הוכתר אחיה-למחצה אאיגון בתור אאיגון השני לשמו.
בעקבות גזילת הכתר על ידי הירוקים פרצה מלחמת אזרחים עקובה מדם בין שני המחנות.
שני הצדדים החזיקו בדרקונים והשתמשו בהם לצורכי המלחמה אשר גררה אחריה את היבשת כולה.
בסופה של המלחמה נהרגו שני האחים - ראינירה ואאיגון השני ובעקבות חוסר ביורשים זכרים של אאיגון ופשרה בין שני הצדדים הלוחמים, הוכתר בנה הצעיר של ראינירה, אאיגון, בתור אאיגון השלישי לשמו.
עם זאת המלחמה גבתה מחיר כבד מבית טארגאריין שכן כלל הדרקונים אשר היו בשליטתם, ולמעשה היו הדרקונים האחרונים בעולם נהרגו במהלך או לאחר המלחמה, בין אם כחלק מהקרבות ובין אם כחלק מהתקוממות האזרחים, ובכך איבד בית טארגאריין את סמל שלטונו השני ואת הנשק החזק ביותר בשליטתו.
בשנים לאחר ריקוד הדרקונים, הפכו מלכי טארגאריין מאדוני דרקונים למלכים על פי מסורת.
שושלת טארגאריין שלטה בשבע הממלכות לאורך 300 שנים אך מעולם לא הצליחה לחזור לכוחה אשר קדם לריקוד הדרקונים.
אאיגון השלישי, דאירון הראשון ובאילור הראשון
לאחר ריקוד הדרקונים שלט בשבע הממלכות בנה של ראינירה ואחיינו של אאיגון השני, אאיגון השלישי אשר היה ידוע בכינוייו "קללת הדרקון" ו-"חסר המזל".
שלטונו של אאיגון זכור בזכות מותו של הדרקון האחרון לבית טארגאריין ומלכותו המלנכולית של אאיגון, אשר איבד את רוב בני משפחתו במלחמה.
לאחר מותו של אאיגון עלה לשלטון בנו הבכור דאירון, אשר כונה "הדרקון הצעיר" ובמהרה החל המלך הצעיר לתכנן פלישה לממלכה היחידה שעדיין לא סרה למרותו של כס הברזל - דורן.
המלך דאירון הצליח בתחילה לכבוש את דורן ואף להחזיק בה לתקופה קצרה אך מרידות ולחימת גרילה ערערו את שלטונו בממלכה, ולבסוף לאחר ארבע שנות שלטון, התנקשות בחייו של דאירון הביאה קץ לשלטון טארגאריין בדורן.
בשל גילו הצעיר של המלך והעובדה שלא התחתן ולא השאיר אחריו יורשים, אחיו הצעיר באילור עלה לשלטון לאחר מותו.
בניגוד לאחיו לא היה באילור לוחם אלא מאמין אדוק בדת השבעה והוא זכור בתור "באילור המבורך" בשל הרפורמות וההטבות הרבות שחוקק למען דת השבעה.
למרות זאת, באילור זכור כפאנאט דתי אשר כלא את אחיותיו במשך עשר שנים על מנת שלא יוכלו לפתות אותו לפגוע בנדריו.
במותו נותרה הממלכה ללא יורשים ולכן ירש אותו דודו ואחיו הצעיר של אביו, וייסריז השני לשמו.
ויסריז השני ואאיגון "הלא ראוי" הרביעי
לאחר מותו של באילור, ימין המלך לשלושת המלכים האחרונים ויורש העצר ויסריז השני עלה לשלטון.
שלטונו זכור כתקופת שקט לממלכה השבעה ממלחמות אך מותו המפתיע, כשנה בלבד לאחר הכתרתו קטע את שלטונו ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור אאיגון הרביעי.
שלטונו של אאיגון הרביעי זכור לרעה בווסטרוז.
במהלך כהונתו עסק המלך ברדיפת ממון ובניאוף, במקום לשלוט בממלכה.
אאיגון קידם בעלי תפקידים על פי הרווח האישי שלו מקידומם ובזכות מתנות שהעניקו למלך.
הוא זכור באהבתו לנשים ובמיוחד בשל העובדה כי הביא לעולם כ-13 ממזרים ידועים.
כמו כן, זכור במיוחד הסכסוך של אאיגון עם בנו ויורשו דיירון, אשר התנגד לשלטונו המושחת של אביו.
אאיגון ניסה לבטל את זכות הירושה של דיירון בשל חוסר החיבה המובהק בין השניים אך לא הצליח בכך.
לקראת מותו, העניק אאיגון הכרה לממזריו, המוכר ביניהם היה דאימון אשר לו הוריש אאיגון את החרב "אש-שחורה" - חרבם של מלכי טארגאריין לאורך השנים ואשר משמה לקח דאימון את שם משפחתו החדש, בלאקפייר.
ההכרה הרשמית בממזרים זו פגעה קשות בבית טארגאריין בשנים שלאחר שלטונו הרה האסון של אאיגון "הלא ראוי".
מרידות האש השחורה ואיחוד דורן
לאחר מותו של אאיגון הרביעי עלה לשלטון בנו, דאירון השני.
בניגוד לאביו, דאירון זכור כמלך נדיב וחכם ושמו נזכר כדאירון "הטוב".
בתחילת שלטונו תיקן דאירון את העוולות של שלטון אביו, וקידם לתפקידים בכירים אנשים מתאימים.
בנוסף, ההישג הגדול ביותר שניתן לזקוף לזכותו הוא כניסתה של דורן לאחדות ווסטרוז בדרכים דיפלומטיות ולא במלחמה, הישג שאליו שאפו כל מלכי טארגאריין, במשך כ-200 שנה.
בתקופת שלטונו של דאירון התקיימו שתי מרידות זכורות של בית בלאקפייר בהובלת דאימון אש-שחורה - ממזרו של אאיגון ואחיו למחצה של דאירון.
דאירון ובניו הצליחו לדכא את שתי המרידות אך צאצאיו של דאימון שרדו והמשיכו את התנגדותם לבית טאגאריין שנים רבות.
לאחר מותו של דאירון השני, שלט בשבע הממלכות בנו השני, אאיריז הראשון.
אאיריז זכור כמלך למדן ונחבא אל הכלים אשר התעניין יותר בלימוד מאשר בשלטון.
המאורע הזכור ביותר בעת שלטונו הוא מרד האש השחורה השלישי אשר אותו דיכא אחיו הצעיר של המלך ויורשו - מאיקאר.
אאיריז לא הותיר אחריו יורשים, ואחרי מותו עלה לשלטון אחיו הצעיר מאיקאר.
בניגוד לאחיו, מאיקאר היה מלך-לוחם והוא זכור כאדם קשה ולא סלחן.
הוא זכה בכינוי "הסדן" לאחר שהביא לבסוף לסיומן של מרידות האש השחורה.
מאיקאר שלט בשבע הממלכות במשך 12 שנים, עד שמצא את מותו בקרב כנגד לורד מורד מדורן.
לאחר מותו נקלעה הממלכה שוב לבעיית ירושה, משום ששני בניו הגדולים מתו לפניו, ובנו השלישי, אאימון, הוסמך כמלומד (ולימים ייהפך למלומד הראשי של משמר הלילה).
לבסוף בחרו הלורדים של ווסטרוז בבנו הרביעי, אאיגון "הלא ייאמן".
לאחר מותו של מייקאר בקרב, נבחר בנו אאיגון החמישי למלוכה.
בחירה זו הייתה הפתעה שכן אאיגון היה בנו הרביעי של מאיקאר, אשר בעצמו היה בן רביעי לאביו דאירון ולכן ניתן לו הכינוי "הלא סביר" או "הלא ייאמן".
אאיגון, אשר מעולם לא ציפה לשלוט, בילה את שנותיו המוקדמות כנושא כלים של האביר דאנקן "הגבוה" ורבים ממעמד האצולה ראו בו יותר פשוט עם מאשר אציל מתאים למלוכה.
למרות הכל, הוכיח את עצמו אאיגון החמישי כמלך טוב ונדיב אשר תמך במעמד האיכרים.
מלוכתו התחילה בחורף אכזרי אשר במהלכו דאג המלך למשלוח אספקה לכל רחבי הארץ, במטרה להציל איכרים רבים ככל האפשר.
המלך בחר לטפל במרידות בצורה דיפלומטית ולא בכוח.