tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פגישתם, האב ברנן חש ברוע סביבו ונס לכנסייה למצוא מקלט, אך הדלת נעולה מבפנים.
האב לאחר מכן נהרג כאשר מוט מפלדה נפגע מברק, נופל מגג הכנסייה ומשפד אותו.
קת'רין מגלה שהיא בהיריון, אבל היא רוצה להפיל כי היא מפחדת שיהיה לה ילד נוסף, לאור ההתנהגות המוזרה של דמיאן.
כמה זמן אחר כך, דמיאן רוכב בקומה השנייה על הקורקינט שלו ומפיל את קת'רין מהשרפרף עליו היא עמדה כדי להשקות את הצמחים.
בעוד היא מחזיקה בקושי במעקה של המרפסת, קת'רין מתחננת לדמיאן שיעזור לה אך הוא לא מגיב, וקת'רין נופלת מהקומה השנייה לרצפה.
רוברט ממהר לבית החולים שם מודיעים לו שקת'רין איבדה את התינוק.
קת'רין מתעוררת ומתחננת לבעלה, "אל תיתן לו להרוג אותי".
רוברט לבסוף חושד שמשהו לא בסדר עם בנו.
חרף האזהרות שאמר לו האב ברנן והמידע שמסר לו קית' ג'נינגס, רוברט וקית' הולכים לחפש את אימו האמיתית של דמיאן ברומא.
לאחר שפגשו נזירה בשם ישראלה, הם מגלים שבית החולים נשרף עד יסודו.
רוברט וקית' הולכים למנזר בסוביאקו, שם הם פוגשים את האב ספילטו שמספר להם היכן הם יכולים למצוא את אימו של דמיאן.
הם מוצאים את קברה של מריה עבדיצ'י סנטויה, אמו האמיתית של דמיאן, בבית הקברות הישן בשרבטרי.
כאשר הם פותחים את הקבר, הם מגלים שלד של תן.
ליד הקבר של מריה, רוברט מגלה גופת תינוק שהגולגולת שלו סדוקה.
הוא מבין שבנו הביולוגי לא מת בלידה, אלא נרצח.
לאחר מכן, הוא וקית' מותקפים על ידי שני כלבים.
לאחר ששרדו את ההתקפה, הם בורחים מהמקום.
גברת ביילוק מבקרת את קת'רין בבית החולים בטענה שהיא הביאה לה פרחים, ומזריקה לתוך העירוי של קת'רין בועת אוויר, מה שגורם לקת'רין למות מתסחיף.
בינתיים, רוברט משוכנע שדמיאן הוא הסיבה לכל התאונות ומחליט לעשות לפי עצתו של האב ברנן, וללכת לתל מגידו לפגוש את בוגנהאגן.
בוגנהאגן מספר לרוברט שדמאין הוא בנו של השטן ושהוא חייב להרוג אותו במקום קדוש.
בהתחלה רוברט מסרב להרוג את בנו, אבל משנה את דעתו כשראשו של ג'נינגס נערף על ידי שלט נופל לאחר שאמר לרוברט שהוא יהרוג את דמיאן אם רוברט לא יעשה זאת.
רוברט טס בחזרה לביתו, מוצא את דמיאן, חותך קצוות שיער מהצד האחורי של ראשו ורואה את סימן לידתו, 666. לפתע, רוברט מותקף על ידי גברת ביילוק, אשר לבסוף נדרסת על ידיו.
רוברט נוסע לכנסייה יחד עם דמיאן ובדיוק כאשר הוא עומד להרוג את דמיאן, רוברט נהרג על ידי צוות של שוטרי אבטחה.
למחרת, דמיאן צופה בלווייתו של אביו בעוד הוא מחזיק את ידו של נשיא ארצות הברית, סנדקו של רוברט.
הצילום האחרון של הסרט מראה את דמיאן מסתובב אל עבר המצלמה, ומחייך.
לייב שרייבר - רוברט ת'ורן
ג'וליה סטיילס - קת'רין ת'ורן
דייוויד ת'יוליס - קית' ג'נינגס
מיה פארו - גברת ביילוק
פיטי פוסטלטוויט - האב ברנן
שיימוס דייבי-פיצפטריק - דמיאן ת'ורן
ג'ובאני לומבארדו ראדיס - האב ספילטו
בנוסף, ישנה הופעת אורח של הארווי ספנסר סטיבנס, ששיחק את דמיאן בסרט המקורי, בתפקיד כתב צהובון.
עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע.
אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 26%, בהתבסס על 74% ביקורות.
אתר הביקורות "Metacritic" העניק לסרט ציון ממוצע של 43, בהתבסס על ביקורות של 100 מבקרי קולנוע.
למרות הביקורות הרעות שספג, הסרט זכה להצלחה כספית.
בשבוע הראשון ליציאתו, דורג הסרט במקום הרביעי ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-16,026,496 מיליון דולר.
עם תקציב של 25 מיליון דולר, הסרט גרף בסך הכל הכנסות של כ-54 מיליון דולר בארצות הברית, ועוד כ-64 מיליון דולר בשאר רחבי העולם.
בסך הכל הסרט גרף כ-119,496,523 מיליון דולר ודורג במקום ה-59 בטבלת שוברי הקופות לשנת 2006.
אות מצטיין הנשיא הוא אות הצטיינות לחיילי צה"ל, נגדיו וקציניו, מעיטורי נשיא מדינת ישראל, המוענק על ידי נשיא המדינה במעמד ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלופי צה"ל ונכבדים נוספים במשכן הנשיא.
נשיא המדינה יצחק בן-צבי פתח במסורת זו בשנת 1959, והטקס נערך בגינת צריף הנשיא.
עם זאת, הפרס עצמו הוענק גם כמה שנים קודם לכן.
האות מוענק מדי שנה ביום העצמאות ל-120 חיילים, נגדים וקצינים מצטיינים שנבחרו מכל יחידות צה"ל.
במעמד קבלת האות, החיילים המצטיינים מקבלים מלגת לימודים בסך 1,000 דולר תרומת קרן בלווטניק מבריטניה בעבר וכיום בתרומתו של מר אדי פיית, באמצעות האגודה למען החייל.
בנוסף, כל המצטיינים מופיעים בטקס יום העצמאות בהר הרצל במופע של בניית צורות חיות כחלק מן הדגלנות שנערכת ברחבה.
כדי להיות מועמד לקבלת אות מצטיין הנשיא, על החייל לעמוד בשישה קריטריונים:
חוגר בשירות חובה או קצין בשירות חובה או בתקופת ההתחייבות המוקדמת לקבע.
הפגין הצטיינות במילוי תפקידו והתנהגות למופת.
מהווה דוגמה אישית ליתר החיילים ביחידה.
מבצע את תפקידו מעל ומעבר למוטל עליו.
בעל משך שירות של 11 חודשים לפחות בשירות סדיר רציף או מצטבר.
לא נבחר למצטיין נשיא בעבר.
2018 – רותם אבוהב ואביב אלוש
2020 – בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל הטקס נדחה מיום העצמאות לספטמבר 2020 ונערך במתכונת מצומצמת בבסיס מחנה רבין (הקריה).
2021 – רותם אבוהב (הוקלט מראש)
2022 – עמוס תמם ודוריה למפל
2023 – אביב אלוש ולירון ויצמן
2024 – אסי עזר והילה קורח
2025- גיא זו ארץ וליטל שמש
אות מתה הוא כינוי לתקנה, הוראת חוק או הוראה מנהלית שהן אומנם בתוקף אך איש אינו אוכפן בשל שינויים במציאות החיים.
יש שהוראה כלשהי (או חוק או סעיף שבו) לא נאכפה מעולם ואינה נאכפת, ולמעשה הייתה בגדר משאלת לב של מנסחיה ותו לא.
יש שהוראה נאכפה פרק זמן מסוים, אולם יחס הציבור (או הרשויות) אליה השתנה מבלי שהספיקו לבטא את השינוי בחוק עצמו.
לעיתים קרובות חוק הופך לאות מתה קודם לתיקונו (או למחיקת ההוראה ממנו).
במקרים אחרים החוק הופך לאות מתה כאשר לשם יישומו דרושה גם חקיקת משנה, והשר האמון עליה אינו פועל לחקיקתה.
לעיתים ימְצא בית המשפט לנכון לאכוף את החוק וּלהחיותו פן ייהפך לאות מתה.
כך, לדוגמה, הדגישו בתי המשפט כי על אף נטיית השופטים להקל עם עבריינים ולפסוק לרוב עונשים שהם פחותים מן העונש המקסימלי הקבוע בחוק, הרי שהעונש המקסימלי אינו אות מתה, ויש לגזור אותו על עבריינים שנסיבות העבירה אותה ביצעו מצדיקות זאת.
הצירוף אות מתה התגלגל מהברית החדשה: "לא לפי האותיות כי אם לפי הרוח, כי האות ממית והרוח מְחַיה" (איגרת אל הקורינתיים ב ג 6).
בשפה העברית משתמשים בו כדי לכנות כל דבר נטול תוקף שאבד עליו כלח והוא אינו רלוונטי עוד לחיי היומיום ("לא פעם מצאו ספרי הקודש את דרכם לספריות מעבר לים, ושם הם שוכבים כגווילים, כאות מתה הממתינה לחסדי החוקרים").
במובנו המשפטי מכונה לעיתים חוק בלי שיניים (השאלה זו קיימת גם באנגלית: toothless).
דוגמאות לאות מתה במשפט הישראלי
חוק שירות לאומי, המטיל חובת שירות לאומי של שנתיים לבנות כתחליף למי שלא התגייסה לצבא, חוקק בישראל בשנת 1953 אך מעולם לא נאכף.
בשנת 1979 תוקן החוק ונקבע בו שהחוק לא יופעל אלא על פי החלטת הממשלה.
לאחר חבלי לידה ארוכים נחקק חוק רישוי בעלי מלאכה, שנכנס לתוקף בשנת 1978. החוק מסמיך את שר המסחר והתעשייה לקבוע בצווים מלאכות הטעונות רישוי מטעמים של בריאות הציבור, בטיחות הציבור או הגנת הצרכן.
חוק זה הוא אות מתה, ומעולם לא הוצא צו מכוחו.
סעיף 71 לחוק בתי המשפט, התשמ"ד-1984, הקובע את עבירת הסוב יודיצה שעיקרה איסור על פרסומים הנוגעים למשפטים תלויים ועומדים בפני בית המשפט.
במעמדה של הוראה זו חל פיחות כה משמעותי, עד כי בית המשפט שדן בעניין חיים רמון מצא לנכון לקבוע כי: "לטעמנו, בתיק זה נחצו כל הקווים האדומים, המושג סוב-יודיצה דורדר לתהומות שלא הכרנו."
סעיף 125 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], קובע כי משפט פלילי יתנהל "מיום ליום".
בפועל, במציאות בה העומס על בתי המשפט בישראל הוא רב, אין משפט המתנהל בקצב זה, או אפילו קרוב לכך.
חוק העונשין, התשל"ז-1977, רווי במיני הוראות עונשין, חלקן ירושת המחוקק המנדטורי, שאינן נאכפות מעולם.
עבירות אלו ודומותיהן אינן נאכפות, והן נותרו כאות מתה בספר החוקים.
בנוסף, כלל החוק את סעיף 351, שקבע עונש על יחסי מין הומוסקסואליים, ולא נאכף עד לביטולו בשנת 1988.
בשנת 2005 תוקן חוק חופש המידע, ונקבע בו כי רשויות ציבוריות יהיו מחויבות בפרסום מידע על איכות הסביבה, מסוגים ובאופן שיקבע בתקנות של השר להגנת הסביבה בהסכמת שר האוצר, בהתייעצות עם שר המשפטים ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה.
מאחר שבמשך זמן רב לא נתן שר האוצר את הסכמתו לתקנות שהציע השר להגנת הסביבה, הותקנו התקנות ובהן סוגי המידע רק בשנת 2009. במשך ארבע השנים שקדמו לפרסום התקנות, היה החוק למעשה אות מתה.
לגורל דומה זכה תיקון בחוק התכנון והבנייה, שבו נוסף פרק שלם שהסדיר הרשאת אדריכלים לבצע בעצמם חלק מההליכים לקבלת היתרי הבניה של המבנים שהם מתכננים.
החוק קבע כי הוראות אלה יחולו רק במרחבי תכנון שקבע שר הפנים.
מאחר שהשר לא קבע אף מרחב תכנון, גם חוק זה הפך לאות מתה.
באוגוסט 2015 קבע היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, שתימשך מדיניות אי האכיפה בעניין משחקי כדורגל מקצועני בשבת, חרף פסק דין של בית הדין לעבודה שבו נקבע שיש בכך הפרה של האיסור להעסיק יהודי בשבת, שנקבע בחוק שעות עבודה ומנוחה.
פרופ' אמנון רובינשטיין התייחס לסוגיית האות המתה:
לעיתים עולה בבתי המשפט טענה כי הוראה מסוימת שבחוק היא בגדר אות מתה, ולכן יש להתעלם ממנה.
טענה זו מוצגת לא רק על ידי אזרחים המתגוננים בפני תביעה המוגשת נגדם, אלא גם על ידי רשויות המדינה.
זאת, אף שבידן הכוח לפעול לשינויו של החוק (באמצעות הצעת חוק מטעם הממשלה) ואף להפכו באופן אקטיבי לאות מתה, באמצעות אי יישומו.
כך, למשל, בערעור מס הכנסה שבו נדונה זכותו של אב המשלם מזונות לנַכּוֹת תשלומים אלו מהכנסתו החייבת במס התגוננה המדינה בנימוק שיש להשקיף על סעיף 20 לחוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות), התשי"ט-1959, "כעל סעיף שאבד עליו הכלח ואשר הפך להיות למעשה אות מתה".
לטענה מסוג זה ענה, בעניין אחר, השופט צבי ברנזון, כי "יכול חיקוק להיות אות מתה במובן זה שאין מקפידים על ביצועו, או שאין הוא מתאים עוד לזמנים החדשים, אבל אין חיקוק עובר ובטל מעצמו.
הוא ממשיך לחיות ויש לקיימו במקום ובנסיבות אליהם הוא מתייחס.
לא תמיד הוא כיין המשומר ההולך ומשתפר במרוצת הזמן, אך בשל כך בלבד לא פג תוקפו."
לעומת זאת, השופט יצחק עמית כתב ביקורת על עצם השימוש בידי מתדיינים על חוק שהיה לאות מתה:
"חוק ההתיישבות הוא כמעט בגדר "אות מתה" בספר החוקים, ונראה כי נשלף מ"הבוידם" על ידי חברי הקבוצה, לאחר שנכזבה תוחלתם אצל רשם האגודות השיתופיות.
ככל שידיעתי מגעת, וטענה זו לא נסתרה על ידי העותרים, הרי שהוועדה הסטטוטורית על פי חוק ההתיישבות לא פעלה ולא נעשה בחוק זה שימוש מזה עשרות שנים ...".
מחזהו של ויליאם שייקספיר, "מידה כנגד מידה" מצביע על הבעייתיות של אות מתה.
המחזה מספר על וינה שבה לא נאכפו במשך תקופה ארוכה החוקים האוסרים על פעילותם של בתי זונות ועל קיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
יום אחד השתנתה גישתו של הממשל, ועל קלאודיו, שהורשע בקיום יחסי מין עם ארוסתו, נגזר עונש מוות.
אנג'לו, המושל, מסביר כי "החוק לא מת, הוא רק נמנם מעט".
אות מלחמת לבנון השנייה הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת לבנון השנייה, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
בגלל אופי המערכה, והמעורבות העמוקה של אזרחים בעורף, הוענק האות לאלפים רבים של אזרחים, בשונה מאותות מערכה אחרים של מדינת ישראל.
האות מוענק בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת לבנון השנייה - קביעת זכאים), התשס"ח-2007, ותקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת לבנון השנייה - קביעת אזרחים זכאים), התשס"ח-2007.
חלוקת האות החלה ב-2 בספטמבר 2007 בטקס חלוקת עיטורים וצל"ש רמטכ"ל לחיילים מצטיינים במלחמה.
האות שואב השראה מעיצובו של אות מערכת שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) אדום כדם הנופלים, כתום לסימול העורף שנפגע בלחימה (כתום הוא צבעו של פיקוד העורף), ירוק אדום ולבן לסימול דגל לבנון ועץ הארז, כחול ולבן כצבעי דגל המדינה.
עד להוצאת אות זה, היו האותות עשויים מבד.
בעת חלוקת האות הוחלפו כלל האותות לסיכות עשויות מתכת בציפוי אמייל, קיימים חיילים רבים הטוענים שבשל כך האות לא אסתטי.
אות מלחמת לבנון השנייה מוענק למי שעומד באחד מהתבחינים הבאים:
לחייל ששירת בצה"ל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל תקופה של 3 ימים רצופים לפחות בתקופה הקובעת, שהיא מיום ט"ז בתמוז ה'תשס"ו (12 ביולי 2006) עד יום כ' באב התשס"ו (14 באוגוסט 2006).
לחייל ששירת בתקופה הקובעת פחות מ-3 ימים רצופים אולם הוא נעלם בתקופת שירותו ומאז לא נודעו עקבותיו, נפל, נשבה או נפצע בתקופת שירותו, נחבל או חלה בתקופת שירותו ועקב שירותו או מחלתו הוחמרה בתקופת שירותו ועקב שירותו.
לאזרחים עובדי משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר, שירות ביטחון כללי והמוסד אשר שירתו, עבדו או התנדבו בתקופה הקובעת 3 ימים רצופים לפחות.
לאזרחים, ובתנאי שעבדו או התנדבו בתקופה הקובעת לפחות 8 ימים רצופים במחוז הצפון או מחוז חיפה בתקופה הקובעת באחד מהגופים המפורטים:
משרדי ממשלה (עובדי משרד הביטחון - ללא הגבלה למחוז מסוים)
האגודה למען החייל והחברות הבנות שלה
תאגידים שהוקמו על פי חוק
המוסדות הלאומיים - ההסתדרות הציונית העולמית, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, הקרן הקיימת לישראל והגופים המסועפים לכל אחד מהם.
כמו כן הוחלט שהאות יוענק ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
ב-14 בינואר 2009 אושר תיקון לתקנות, ולפיו אנשי מערך הכבאות ואנשי מגן דוד אדום יהיה זכאים לאות, ללא הגבלה לאזור הצפון.
ביקורת על האות מצד לוחמים בצה"ל
בתקשורת הישראלית החלו להופיע דיווחים על רגשות מעורבים של לוחמים בצה"ל, ביחס לאות.
גם בפורומים אינטרנטיים שונים ניתן ביטוי לסלידה של לוחמים מהאות, מטעמים הנעים בין ניהולה הכושל של המלחמה לאי הצדק שבחלוקה גורפת של האות לכלל חיילי צה"ל ללא קשר למעורבותם בלחימה.
בתגובה רשויות הצבא הודיעו שיחייבו את מקבלי האות לענדו ואף יעמידו למשפט חיילים שיתפסו מהלכים עם מדי א' ללא האות.
בשנת 2008 החזיר חבר הכנסת לשעבר מוסי רז את אות המלחמה שקיבל עם סיום שירות מילואים ביחידתו.
רז כתב לראש הממשלה אהוד אולמרט כי זו הייתה מלחמה מיותרת שגרמה לפגיעה ולהרג בחיילים ובאזרחים, וכי החזרת האות אולי תזכיר לאולמרט למנוע את המלחמה הבאה.
אות מלחמת ההתשה הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפי מלחמת ההתשה.
חלוקת האות, הניתן מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, החלה בשנת 2003. במשך שנים נמנעו ממשלות ישראל להכיר במלחמת ההתשה ולכן הוחלט להכריז עליה כעל מלחמה, ולהעניק בגינה אות מערכה, באיחור של 33 שנים.
האות ניתן לחיילים שוטרים וסוהרים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת זכאים), תשס"ג-2003 ולאזרחים בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת ההתשה - קביעת אזרחים זכאים), תשס"ג-2003.
במרכז האות פס בצבע אדום כדם הנופלים והפצועים, בצדדים, פסי תכלת-לבן כצבעי דגל המדינה, פסים בצבע כתום מבטאים החולות בסיני.
הפסים העדינים הלבנים הפזורים על פסים הכתומים מבטאים את ההפוגות שבין ההפגזות ובין הלחימה.
אות מלחמת ההתשה מוענק למי שעומד בתנאים הבאים, ושירת במהלך התקופה הקובעת (מ-11 ביוני 1967 - 8 באוגוסט 1970):
חיילים בשירות סדיר, שוטרים וסוהרים ששירתו לפחות 30 ימים רצופים בתקופה הקובעת.
חיילי מילואים ששירתו 30 ימי מילואים מצטבר בתקופה הקובעת
על נעדרים, חללים ופצועים לא תחול מגבלת משך השירות (מספיק ששירתו יום אחד).
אזרחים הזכאים לאות, בתנאי שסייעו ישירות לדרגי השדה בחזית או בעורף ובתנאי שפעלו תקופה של 30 יום רצופים:
אזרחים עובדי צה"ל (לא כולל נוער עובד)
עובדי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
עובדי האגודה למען החייל ומתנדביה
פעילי מל"ח (משק לשעת חרום)
נהגים שסופחו עם רכבם ליחידות צה"ל
נהג שהתנדב לנהוג ברכב מגויס
פטור משרות ביטחון, שהתנדב לשירות פעיל
כל אדם שאינו נמנה עם אחת מהקבוצות הנ"ל ובתקופה הקובעת פעל לפחות חודש ימים רצופים בסיוע ישיר לדרגי השדה, והוכיח זאת להנחת דעתו של מי ששר הביטחון הסמיכו לכך.
כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
אות מערכה הוא סוג של עיטור צבאי.
אות מערכה, בניגוד לעיטורים אישיים המוענקים כתוצאה מגילוי אומץ או הצטיינות של חייל יחיד או קבוצת חיילים, הוא עיטור המוענק בדרך כלל לכלל החיילים בצבא שלקחו חלק במערכה או מלחמה מסוימת.
אות המערכה יכול להיות מוענק במקרים מסוימים גם לאזרחים.
הענקה הראשונה של אותות מערכה התרחשה במאה השבע עשרה לחיילים השוודים וההולנדים שנלחמו במלחמת שלושים השנים.
האותות הפכו לנפוצים יותר בקרב צבאות אירופה במהלך המאה השמונה עשרה.
בארצות הברית הענקת אותות מערכה הפכה לנפוצה בתקופה שלאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
רוב אותות המערכה של מדינות העולם מעוצבים כמדליות אולם יש לכך כמה יוצאים מן הכלל.
אותות המערכה של ישראל הם בצורת סרט בגודל 10X40 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד ולא קיימים להן גרסאות כמדליות.
בזמן מלחמת העולם השנייה כמה מאותות המערכה שגרמניה הנאצית העניקה היו מעוצבים כסרט השרוול שנענד על המדים ועליו היה כתוב את שם המערכה.
בישראל, אות מערכה הוא אות צבאי הבא לציין השתתפות במלחמה, במערכה או בקרב מאז קום המדינה.
ההחלטה על חלוקת האות מתבצעת על פי החלטת ממשלת ישראל בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, ה'תש"ל-1970 ולפי תקנות שמתקין שר הביטחון.
ככלל, האות ניתן לכל חייל צה"ל ששירת בזמן המערכה בשירות סדיר או במילואים במשך "התקופה הקובעת" תקופת זמן מינימלית (אם הוא נהרג, נשבה, נעלם או חלה - גם במשך תקופה קצרה יותר).
בנוסף, ניתן האות בדרך כלל לחברים נוספים במערכת הביטחון בישראל (כגון שוטרים, סוהרים, אנשי הרשות הארצית לכבאות והצלה, אנשי שב"כ, מוסד ועובדי התעשיות הביטחוניות) וכן לאישים וקבוצות נוספים, בהתאם למאפייני המערכה.
סרטי מערכה הם רצועות בד בצבעי אות מערכה שמוענקים ליחידות צבאיות.
סרטי מערכה עוטרים נס יחידה או דגל יחידה.
הענקת סרט מערכה ליחידה נערך בדרך כלל בטקס רשמי בנוכחות קצינים בכירים.
עד היום ניתנו אותות לציון מלחמות בהן היה גיוס נרחב ולא על קרבות או מלחמות בהן השתתפות ישראל הייתה מוגבלת (כגון מלחמת המפרץ ושתי האינתיפאדות).
שני אותות על מערכות שלא הוגדרו כמלחמות שהוענקו עד כה הם: אות מבצע צוק איתן שהוענק לראשונה ב-2015 ואות המערכה ברצועת הביטחון שהוענק לראשונה ב-2021.
האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לפריט הלבוש ובצידו השמאלי מעל חפי הכיס.
בניגוד לאותות מערכה במדינות אחרות, לעיטורי הגבורה, העוז והמופת של צה"ל ולעיטורי משטרת ישראל והשב"ס, אין לאותות אלו גרסת "מדליה" (פארה התלויה על סרט).
האות עשוי מבד או מתכת בציפוי אמייל.
האותות הראשונים נעשו מבד ובמהלך השנים החלו להעניק אותות ממתכת מצופה אמייל-לאור הקושי באחזקתם לאור לכלוך שצברו.
אות מלחמת לבנון השנייה הוענק רק ממתכת מצופה אמייל (למעט בגרסה המיועדת ליחידות) ובעלי אותות מבד שהיו זכאים לאות מלחמה זה קיבלו במקום האותות מבד אות מאמייל.
על גבי האות לא נענדים סמלים נוספים, למעט מי שעוטר בצל"ש רמטכ"ל, צל"ש אלוף או צל"ש מפקד אוגדה (אך לא צל"ש מפקד חטיבה) במהלך המלחמה, אז נענד הצל"ש על גבי אות המערכה.
חריג לכלל זה הוא אות מלחמת הקוממיות, עליו נענדו על ידי הזכאים לכך סמלים נוספים .
האות ניתן למשתתפים במלחמת העצמאות בין 1 בפברואר 1948 ל-10 במרץ 1949 במשך 4 חודשים ברציפות.
הצבע האדום מסמל את הרוגי המלחמה, פסי התכלת והלבן את דגל המדינה החדשה, והצבע הכחול שתופס את רוב האות רומז לעצמאות לה זכתה המדינה במלחמה.
האות ניתן גם למי שהשתתף בפועל בקרבות, גם אם לא עמד בתנאים שלעיל, למי שהיה מרותק 120 ימים ליישוב ספר ולשליחי רכש והעפלה.
האות ניתן גם ליישובים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה.
על אות זה נענדו על ידי הזכאים לכך מספר סמלים: זכאי עיטור לוחמי המדינה (שחולק החל מ-1968) והיו עדיין במדים, ענדו גרסה מוקטנת של העיטור על גבי אות מלחמת הקוממיות.
בנוסף, נהגו יוצאי פלמ"ח לענוד על האות גרסה מוקטנת של סמל הפלמ"ח (סמל זה היה אות עצמאי בטרם בוטל) וזכאי אות מגן ירושלים (אות שניתן, בטרם בוטל, למי ששירת באזור ירושלים, בין 1 באפריל ו-10 ביוני 1948) נהגו לענוד גרסה מוקטנת של אות זה.
ניתן היה לענוד מספר סמלים במקביל ואחדים (כדוגמת הרמטכ"ל רא"ל דוד "דדו" אלעזר) ענדו את כל שלושת הסמלים.
האות חולק לראשונה ב-1951 לחיילים וב-1955 ליישובים.
האות ניתן למשתתפים במבצע קדש (מלחמת סיני) בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956 במשך 72 שעות ברציפות.
פס התכלת הרחב הוא סימן לתעלת סואץ אליה הגיעו כוחות צה"ל במלחמה.
הפסים האדומים והכחולים מייצגים את ההרוגים והפצועים (בהתאמה) והצבע הכתום בשוליים הוא צבעם של חולות סיני.
האות ניתן גם לאנשי הסגל הפיקודי של הג"א, אזרח עובד צה"ל ונהג מתנדב של רכב אזרחי מגויס.
ב-1958 הוחלט להעניק את האות גם לשוטרים, עובדי שב"כ ועובדי התעשייה הצבאית.
האות ניתן למשתתפים במלחמת ששת הימים (בסדיר ובמילואים) בין 5 ביוני 1967 ו-11 ביוני 1967 במשך 24 שעות לפחות.
צבעי התכלת והלבן הם צבעיו של דגל ישראל.
פסי האדום והכחול הרחבים הם סמל לניצחון ולגבורה שבזכותה הושגה ההכרעה במלחמה.
האות ניתן למשתתפים במלחמת ההתשה בין 11 ביוני 1967 (יום סיום מלחמת ששת הימים) ל-8 באוגוסט 1970 במשך 30 יום (ברציפות לחייל סדיר ובמצטבר לחייל מילואים).
בדומה לאותות קודמים, הפס האדום מייצג את דמם של ההרוגים, התכלת והלבן את דגל ישראל והחום את אדמת מצרים עליה נערכה הלחימה.
בנוסף, ניתן האות לאנשים שסייעו ישירות לדרגי השדה (בין אם בחזית או בעורף) במשך 30 יום ברציפות.
כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך הלחימה.
האות חולק לראשונה ב-7 במאי 2003, יותר משלושים שנה לאחר סיום המלחמה.
האות ניתן למשתתפים במלחמת יום הכיפורים בין 6 באוקטובר 1973 ל-24 באוקטובר 1973 במשך לפחות 3 ימים רצופים.
הפס האדום הרחב מסמל את האבדות הרבות שספגה ישראל במלחמה זו.
צבעי התכלת והלבן הם רמז לטלית, כדימוי ליום הכיפורים בו התחילה המלחמה בהפתעה.
בנוסף, ניתן האות גם לחייל שנפגע או נהרג עקב ובמהלך שירותו בתקופה שבין תום המלחמה לחתימה על הסכמי הפרדת הכוחות (בחזית הדרום: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים נחתם ב-18 בינואר 1974; בחזית הצפון: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה נחתם ב-31 במאי 1974).
בנוסף, ניתן האות לאנשי כוחות הביטחון (לרבות תעשיות ביטחוניות, משק לשעת חירום ועוד) שעבדו או התנדבו במשך 18 יום לפחות בתקופה הקובעת, או שנפגע או נהרג בשל פעילותו בתקופה זו או עד לחתימת הסכמי הפרדת הכוחות (לפי החזית) גם אם לא עבד 18 ימים.
האות עוצב על ידי דוד טרטקובר וניתן למשתתפים במלחמת לבנון הראשונה (בשמה הרשמי: "מבצע שלום הגליל") בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982 במשך 3 ימים רצופים.
האדום בשוליים מזכיר את ההרוגים הרבים, הכחול והלבן מסמלים את דגל ישראל, ורצף הפסים לבן-ירוק-אדום מייצג את דגל לבנון.
בנוסף, ניתן האות לחייל שנהרג, נעלם או נשבה בגזרת לבנון לאחר התקופה הקובעת כל עוד ערוכים כוחות צה"ל בגזרה זו.
בנסיבות מיוחדות ניתן האות לחיילים ששירתו בגזרה זו לאחר התאריך הקובע.
בנוסף, ניתן האות לעובדי מערכת הביטחון שפעלו בתקופה זו ולאזרחים שסייעו ישירות למערך השדה באותה תקופה במשך 21 ימים רצופים.
במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל להעניק אות מערכה לחיילי צה"ל שהשתתפו במערכה ברצועת הביטחון שבדרום לבנון מספטמבר 1982 ועד מאי 2000. הממשלה אישרה גם את הצעת תקנות העיטורים בצה"ל הקובעות את כללי הזכאות לקבלת האות.
במרץ 2021 תוקן חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם, כך שיאפשר את הענקת האות גם לאנשי צד"ל שהשתתפו במערכה זו.
האות חולק לראשונה ב-7 ביוני 2021.
האות ניתן למשתתפים במלחמת לבנון השנייה בין 12 ביולי 2006 ל-14 באוגוסט 2006 במשך 3 ימים רצופים.
האות ניתן גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד ששירתו 3 ימים רצופים.
הכחול והלבן מסמלים את צבע דגל ישראל, וירוק והאדום מסמלים את צבעי דגל לבנון, הצבע הכתום הוא צבעו של העורף שספג אבדות קשות במלחמה זו.
האות ניתן גם לאנשים שעזרו למערך השדה או לאוכלוסייה האזרחית במחוז הצפון או מחוז חיפה, במסגרת עבודתם או בהתנדבות, במשך 8 ימים.
האות ניתן לאזרחים שעבדו במחוזות אלו במשרדי ממשלה (עובדי משרד הביטחון - ללא הגבלה למחוז), חברות ממשלתיות, שירותי כבאות והצלה, מגן דוד אדום (ההגבלה בנוגע לכבאים ומד"א בוטלה בהמשך), הרשויות המקומיות, אנשי זק"א, בתי חולים ועוד.
בהמשך הוכרז שהאות יוענק גם ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
האות חולק לראשונה ב-2 בספטמבר 2007.
האות ניתן למי ששירת 3 ימים לפחות במהלך מבצע צוק איתן.
האות מורכב מצבעיו של הדגל, אדום להרוגי צה"ל, וכתום לנפגעי העורף.
הצבע הצהוב מסמל את חולות עזה.
האות ניתן, בדומה לאות מלחמת לבנון השנייה, גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד.
בנוסף גם לקציני ביטחון ורבש"צים ביישובים בדרום, לאנשי מערך כיבוי האש, מגן דוד אדום, אזרחים עובדי צה"ל ועובדים אזרחיים של מתאם פעולות הממשלה בשטחים ביהודה ושומרון ועזה - כל זאת על פי החלטת שר הביטחון, ובכפוף לאישור ועדת החוץ והביטחון.
האות חולק לראשונה ב-7 ביולי 2015.
אות מלחמת הקוממיות הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת העצמאות, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
חלוקת האות החלה בשבוע של יום העצמאות בשנת 1951. בשנת 1955 הוענק האות למספר יישובים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה.
האות ניתן לחיילים ששירתו בין 1 בפברואר 1948 ל-10 במרץ 1949 במשך 4 חודשים ברציפות לפחות.
האות ניתן גם למי שהשתתף בפועל בקרבות, גם אם לא עמד בתנאים שלעיל, למי שהיה מרותק 120 ימים ליישוב ספר וכן לשליחי רכש והעפלה.
על אות זה נענדו על ידי הזכאים לכך ארבעה סמלים: זכאי עיטור לוחמי המדינה (שחולק החל מ-1968) והיו עדיין במדים, ענדו גרסה מוקטנת של העיטור על גבי אות מלחמת הקוממיות.
ניתן היה לצרף לאות מספר סמלים במקביל ואחדים ענדו שלושה סמלים במקביל.
הועלתה הצעה לעצב לאות מדליה, בדומה לאותות המערכה של הצבא הבריטי.
נעשתה עבודת מטה בצה"ל בקשר להנפקתה ובנובמבר 1951 הוכרז על תחרות לעיצוב המדליה.
אולם המדליה לא הונפקה בסופו של דבר.
חלוקת האות החלה בשבוע של יום העצמאות בשנת 1951. ההודעה על חלוקת האות הביאה לתרעומת מצד חברי ההגנה על שאות הקוממיות חולק לפני אות ההגנה.
לאבות חללי מלחמת השחרור הוענק אות הקוממיות אותו הם היו רשאים לענוד ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות ויום נפילת הבן.
בעת הדיון על חוק העיטורים בכנסת, הודיע שר הביטחון פנחס לבון שאות הקוממיות יוענק ביום העצמאות של 1955 לאזרחים ששיתפו פעולה במישרין עם צה"ל וליישובים שהצטיינו בלחימה.
ביום העצמאות 1955 הוענק האות ל-98 יישובים ישראליים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה, ביחד עם נס, שנקרא נס הקוממיות.
אות מערכת שלום הגליל הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים ב"מבצע שלום הגליל", שהוא השם שניתן למלחמת לבנון הראשונה בתחילתה.
האות מוענק בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל – קביעת זכאים), התשמ"ג–1983 ותקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל – קביעת אזרחים זכאים), התשמ"ג–1983.
האות עוצב על ידי דוד טרטקובר.
הכחול והלבן הם כצבעי דגל המדינה, האדום, הירוק והלבן שבמרכז מזכירים את צבעי דגל לבנון.
הצבע האדום מסמל גם את דם ההרוגים.
התקופה הקובעת, לעניין הזכאות לאות, היא התקופה שבין יום י"ד בסיוון ה'תשמ"ב (5 ביוני 1982) לבין יום י"ב בתשרי התשמ"ג (29 בספטמבר 1982).
אות מערכת שלום הגליל הוענק לחייל שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
שירת בצה"ל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל תקופה של 3 ימים רצופים לפחות בתקופה הקובעת.
שירת בתקופה הקובעת פחות מ-3 ימים רצופים אולם נעלם בתקופת שירותו ומאז לא נודעו עקבותיו, נהרג, נשבה או נפצע בתקופת שירותו, נחבל או חלה בתקופת שירותו ועקב שירותו או מחלתו הוחמרה בתקופת שירותו ועקב שירותו.
נהרג בפעולה קרבית, או נעלם, או נשבה בגזרת הלבנון לאחר תום התקופה הקובעת - כל עוד ערוכים כוחות צה"ל בגזרה זו.
שירת בגזרת הלבנון לאחר תום התקופה הקובעת וראש אכ"א או מי שהוא הסמיכו הורה כך, לאחר ששוכנע כי נתקיימו נסיבות מיוחדות בשלהן יש להעניק לו את האות.
חרף זאת, לא יהיה זכאי לאות -
מי שגויס לשירות סדיר בצה"ל ביום י' בתמוז התשמ"ב (1 ביולי 1982) או אחריו, אלא אם הורה ראש אכ"א אחרת;
מי שראש אכ"א הורה כך לגביו, אם הורשע בבית דין צבאי או בבית משפט אזרחי בעבירה שיש עימה קלון, או התנהג בתקופה הקובעת או לאחריה באופן החורג מאמות המידה הנדרשות מחייל וניתנה על כך חוות דעת של הפרקליט הצבאי הראשי.
אות מערכת שלום הגליל הוענק לאזרח שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
שוטר, סוהר ועובד שירותי הביטחון הממלכתיים ששירת ביחידתו, בתקופה הקובעת, 21 ימים רצופים לפחות או ששירותו הסתיים עקב פציעה או מוות שאירעו לו בתקופת שירותו ועקב שירותו בתקופה הקובעת.
אדם שעבד או פעל בתקופה הקובעת 21 ימים רצופים לפחות והוא נמנה עם אחת הקבוצות המנויות להלן:
עובדי רפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה);
עובדי מפעלים ממלכתיים או סוגי מפעלים כאמור שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, ואשר השתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
עובדי שק"ם אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי שדה;
עובדי האגודה למען החייל ומתנדביה אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
פעילי מערך מל"ח שהשתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
מתנדבי מגן דוד אדום שפעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
חברי ועדות לתיאום שירות מילואים;
עובדי קרן לב"י ופעיליהם אשר השתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
נהגים עובדי חברות תובלה אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
עובדי ממשל וקציני מטה ביחידת הקישור ללבנון.
אדם שאינו נמנה עם אחת הקבוצות המנויות לעיל ובתקופה הקובעת פעל 21 ימים רצופים לפחות בסיוע ישיר לדרגי שדה והוכיח זאת להנחת דעתו של מי ששר הביטחון הסמיכו לכך.
אדם הנמנה עם אחת הקבוצות המנויות לעיל, שעבודתו הסתיימה עקב פציעה או מוות שאירעו לו בתקופת עבודתו ועקב עבודתו בתקופה הקובעת, אף אם לא סיים 21 ימי עבודה או פעילות רצופים.
הענקת אות מערכת שלום הגליל לבתי חולים
ב-3 באוגוסט 1984 הוענק אות של"ג ל-32 בתי חולים ומוסדות רפואיים בארץ.
טקס הענקת אות הלחימה נערך בבית החולים רמב"ם בחיפה אשר אירח את נציגי המוסדות הרפואיים של המדינה.
בטקס צוין שמאוגוסט 1982 אושפזו ברמב"ם כ-5,500 חיילים מהם כ-20% שסבלו מפציעות-קרב.
אות מלחמת ששת הימים הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת ששת הימים, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
את האות קיבלו האנשים הבאים:
חיילים ששירתו בצה"ל בסדיר או במילואים לתקופה של 24 שעות לפחות, בזמן המלחמה - מיום 5 ביוני 1967 עד 11 ביוני 1967. בשל אורכה הקצר של המלחמה אפילו שירות של 24 שעות בלבד הקנה זכאות לאות בהשוואה למלחמת הקוממיות שבה רק מי ששירת במשך ארבעה חודשים היה זכאי לאות.
חיילים שנהרגו או נפצעו במהלך המלחמה, וחיילים שנפלו במהלך תקופת ההמתנה בין 18 במאי 1967 ו-5 ביוני 1967.
אזרחים עובדי צה"ל (למעט נוער עובד) ששירתו מ-1 באפריל 1967 ועד 11 ביוני 1967.
אזרחים שהתנדבו לשרת כנהגים של רכב אזרחי מגויס.
אזרחים בעלי פטור משירות מילואים שהתנדבו לשירות פעיל.
אזרחים עובדי מערכת הביטחון ושירותים חיוניים שעבדו ברציפות מ-15 במאי 1967 עד 12 ביוני 1967.
בני משפחה של זכאים שנפטרו יכלו להגיש בקשה ולקבל את העיטור בשמם.
במרכז האות פסים בצבע תכלת ולבן כצבעי דגל המדינה, בצדדים מופעים פסים רחבים של כחול ואדום - צבעי הניצחון והגבורה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה החל ייצור האות ממתכת מצופה אמייל.
חייל שקיבל צל"ש במהלך המלחמה עונד אותו על גבי האות.
אות מלחמת יום הכיפורים הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת יום הכיפורים, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
חיילים ששירתו בצה"ל בסדיר או במילואים לתקופה של שלושה ימים לפחות, בזמן המלחמה - מ-6 באוקטובר עד 24 באוקטובר 1973.
חיילים שנהרגו, נפצעו או נעדרו ואבדו עקבותיהם עקב שירותם ובשל סיבה זאת לא השלימו שלושה ימים של שירות בזמן המלחמה.
חיילים שנהרגו או נפצעו עקב שירותם מיום סיום המלחמה עד יום הפרדת הכוחות (בחזית הדרום: ב-18 בינואר 1974; בחזית הצפון: ב-31 במאי 1974).
אזרחים עובדי צה"ל ששירתו בתקופת המלחמה.
עובדי משרד הביטחון בזמן המלחמה.
עובדי התעשייה הצבאית בזמן המלחמה.
עובדי התעשייה האווירית בזמן המלחמה.
עובדי האגודה למען החייל שפעלו בסיוע לדרגי השדה בזמן המלחמה.
עובדי שק"ם שפעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה בזמן המלחמה.
עובדי מערך מל"ח בזמן המלחמה.
חברי ועדת הביטחון של ההתיישבות העובדת.
מתנדבי מגן דוד אדום בזמן המלחמה.
במרכז האות פס אדום רחב סמל לחללים הרבים של המלחמה, משני צדדיו פסים בתכלת ובלבן המזכירים את פסי הטלית, המרמזת ליום הכיפורים בו פרצה המלחמה.
האות יוצר מבד ארוג, לאחר מלחמת לבנון השנייה החל ייצור האות ממתכת מצופה אמייל.
האות נענד על מדי א' בצד שמאל של החזה מעל לכיס.
שר הביטחון, משה יעלון, המליץ לוועדת השרים לענייני סמלים וטקסים להורות על חלוקת האות אף על פי שהמבצע צוק איתן לא הוכר כמלחמה, בשל "היקף הכוחות שהיו מעורבים במערכה ובשל משך הזמן שלה".
זהו אות המערכה הישראלי השמיני בסדר החלוקה, התשיעי בסדר הכרונולוגי ובסדר הענידה והראשון המוענק לעימות צבאי שלא הוגדר כמלחמה.
במרכז האות מופיעים הצבעים כחול ולבן - המסמלים את דגל המדינה.
בנוסף מופיעים הצבעים: אדום – מסמל את דם הנופלים והפצועים, חום בהיר – צבע החול ברצועת עזה ובנגב, וכתום – צבעו של פיקוד העורף, מסמל את עמידת אוכלוסיית העורף במהלך המבצע.
האות יוצר על בסיס הצעתו של המעצב יגאל גבאי.
האות הוענק בליווי תעודה ומכתב לחיילי צה"ל בסדיר ובמילואים שהשתתפו במערכה במשך חמישה ימים לפחות בתקופה הקובעת (התקופה שמיום 7 ביולי עד 26 באוגוסט 2014), וכן לאנשי שירות הביטחון הכללי, "המוסד", משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
בנוסף לגופים אלה, העניק שר הביטחון (בכפוף לאישור ועדת החוץ והביטחון) את האות לקציני הביטחון ורכזי הביטחון ביישובי עוטף עזה, לאנשי הרשות הארצית לכבאות והצלה, מגן דוד אדום, אזרחים עובדי צה"ל ועובדים אזרחיים של מנהלת התיאום והקישור לרצועת עזה ביחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
גופים אזרחיים נוספים שנטלו חלק במערכה בדרום, כגון משרדי ממשלה, בתי החולים הציבוריים וארגוני מתנדבים, קיבלו, בכפוף לאישור ועדת החוץ והביטחון, אותות מערכה קבוצתיים.
אות מלחמת סיני הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במבצע קדש (מלחמת סיני), מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
חיילים ששירתו בצה"ל בסדיר או במילואים לתקופה רצופה של 72 שעות לפחות, בתוך פרק הזמן בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956.
מי שנמנה עם הסגל הפיקודי של הג"א.
במרכז האות פס רחב בצבע תכלת כצבע דגל המדינה, המוקף פסים דקים בצבע אדום כדם הנופלים והפצועים ובפסים כחולים.
בצדדים מופעים פסים רחבים של חום בהיר כצבע החול בסיני.
באות המקורי מבד היו חוטים לבנים שזורים לסירוגין מעל ומתחת לפסים החומים ובאופן לא אחיד.
כאשר האות הוחלף למתכת מצופה אמייל הם נקבעו באופן קבוע ואחיד באותות כמלבנים לבנים אופקיים.
אות מאבשלום הוא רומן היסטורי שעלילתו נרקמה סביב סיפור חייו ומותו של אבשלום פיינברג ומנציח גם את זכרו של קרוב משפחתו שנשא את שמו ונפצע בתאונת אימונים, פציעה שהביאה למותו כעבור שנים אחדות.
הספר שנכתב בידי נאוה מקמל-עתיר יצא לאור על ידי ידיעות ספרים בשנת 2009 וזכה להצלחה מסחרית רבה.
מקמל-עתיר קיבלה את אות "ספר זהב" על מכירת 20,000 עותקים ממנו, שלושה חודשים בלבד מאז יצא הספר לאור.
כעבור שלושה חודשים נוספים הגיעו מכירות הספר ל-40,000 עותקים והוא זכה לאות "ספר הפלטינה" מטעם התאחדות המו"לים.
בשש השנים הבאות נמכרו 60,000 עותקים נוספים וביוני 2015, העניקה ההתאחדות לספר את אות "ספר היהלום" על מכירת 100,000 עותקים.
גרפולוגית צעירה בשם אלמה באך מתחקה אחר גבר שכתב ידו נשלח אליה לניתוח.
על פי כתב ידו, מגלה אלמה תכונות אופי כגון חריפות שכל, רוחב אופקים ואומץ.
היא מגלה אדם יצרי בעל דמיון מפותח, שפה נדירה ורגישות של אמן, גבר הממגנט אליו אנשים אך גם יודע להתבודד ולשמור סוד, ובעיקר אדם המסוגל לאהוב בעוצמות אדירות ומוכן להקריב למען אהבתו– אהבתו לאדמה, אהבתו לאישה– ולשלם על כך את המחיר עד תום.
היא נחושה בדעתה לפגוש אותו פנים מול פנים.
הספר מתנהל למעשה בשני מישורי זמן מקבילים.
האחד, המתרחש במדינת ישראל בת ימינו, מספר את המסע שאותו עוברת אלמה כדי לגלות את אותו גבר.
השני מתאר את סיפור חייו של אבשלום פיינברג, ממייסדי ומנהיגי מחתרת ניל"י.בספר מתואר שיפוץ בית פיינברג בצורה מוחשית.
בספר משולב סיפורו של מפעל ההנצחה לאבשלום שוהם, אחיינו של אבשלום פיינברג, שנקרא על שמו וב-1970 במהלך אימון צבאי ספג פציעה קשה בראשו מרסיסי מרגמה, ואחרי סבל של ארבע שנים נפטר.
אות ספר זהב - התאחדות הוצאות ספרים בישראל - ספטמבר 2009
אות ספר פלטינה - התאחדות הוצאות ספרים בישראל - ינואר 2010
אות ספר יהלום - התאחדות הוצאות ספרים בישראל - יוני 2015
אות ניל"י הוא אות שירות המוענק על ידי משרד הביטחון מכוח החלטת ועדת השרים לענייני טקסים וסמלים לציון חברותו של אדם בארגון ניל"י בין השנים 1915 ועד 1917.
מקבלי אות ניל"י ששירתו בה לפחות שישה חודשים, היו זכאים לקבל באופן אוטומטי גם את עיטור לוחמי המדינה, שהוענק בשנת 1968.
אות מצטיין הרמטכ"ל הוא אות ההצטיינות הגבוה ביותר למשרתי הקבע בצה"ל; קצינים ונגדים, אנשי מערך המילואים ואזרחים עובדי צה"ל.
האות מוענק בטקס על ידי ראש המטה הכללי של צה"ל ואלוף אכ"א ובמעמד אלופי צה"ל, פורום המטה הכללי, מפקדי החילות והאגפים ונכבדים נוספים.
האות מוענק מדי שנה ביום העצמאות ל-60 נגדים וקצינים מצטיינים שנבחרו מכל יחידות צה"ל.
במעמד קבלת האות, המצטיינים מקבלים תעודת הצטיינות אישית, תשורה וסיכת מצטיין הרמטכ"ל
החל משנת 2013 מוענקת למקבלי האות סיכה מיוחדת.
בוועדות קבלת אות מצטיין הרמטכ"ל האות על המועמד לעמוד בקריטריונים הבאים אשר נקבעו על ידי אכ"א:
קצינים בהתאם להחלטת ראש אכ"א, או נגדים מדרגת סמ"ר ומעלה;
בעל יתרת שירות של שנה, לפחות, מיום הטקס
בעל תפקוד יוצא דופן מתמשך, שניתן להצביע על רכיביו;
בעל ערכים ועקרונות – בעל מוסר עבודה גבוה, השקעה, אחריות אישית עם תחושת מחויבות לצה"ל ומהווה מודל לחיקוי ודוגמה אישית ליתר המשרתים בצבא
הפגין מקצועיות ראויה לציון שבאה לידי ביטוי, בין היתר, בתרומה משמעותית ייחודית למערכת או בפיתוח וקידום נושאים חדשים
דורג בשליש העליון בדירוג החילי או סומן כבולט לחיוב בחוות הדעת התקופתית, ובתנאי שלא דורג בעשירון התחתון בדירוג החילי במהלך השנה האחרונה
לא נבחר למצטיין שר הביטחון או הרמטכ"ל בעבר
אות יקיר המשפט העברי ע"ש כבוד השופט מנחם אלון, הוא פרס משפטי המוענק מדי שנה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל לעידוד המשפט העברי.
הפרס מוענק לזכרו של השופט פרופ' מנחם אלון, שכיהן כשופט בית המשפט העליון (1977–1993) וכמשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון (1988–1993), אשר מפעל חייו האקדמי עסק בחקר המשפט העברי והוא נחשב לאחד מגדולי המומחים בנושא זה.
לשנת ה'תשע"ד (2014): מבקר המדינה יוסף שפירא, ופרופ' נחום רקובר
לשנת ה'תשע"ה (2015): השופט (בדימוס) צבי טל ופרופ' אליאב שוחטמן
לשנת ה'תשע"ו (2016): השופט יעקב טירקל ופרופ' אהרון קירשנבאום
לשנת ה'תשע"ז (2016): השופט אליקים רובינשטיין
לשנת ה'תשע"ח (2018): השופט (בדימוס) פרופ' יעקב בזק וד"ר איתמר ורהפטיג
לשנת ה'תשע"ט (2019): השופט (בדימוס) משה דרורי ופרופ' ברכיהו ליפשיץ
לשנת ה'תשפ"א (2021): השופט (בדימוס) אלוף במילואים ד"ר מנחם פינקלשטיין
לשנת ה'תשפ"ג (2022): המשנה לנשיאת בית המשפט העליון (בדימוס) ניל הנדל
אות מצוקה או קריאת מצוקה היא דרך קריאה לעזרה המוכרת באופן בינלאומי.
אותות מצוקה מועברים באמצעות שידור אותות רדיו, הצגת פריט חריג הבולט בנוף או הפקת קול הנשמע למרחקים.
קול מצוקה מסמן שאדם, קבוצת אנשים, ספינה, כלי טיס, או כלי תנועה אחר נתון לסכנה מהותית קרבה ובאה המצריכה סיוע מיידי.
שימוש באותות אלו במצבים שאינם מצבי חירום, עשוי להיות הפרת חוק מקומי או בינלאומי.
ישנם אותות נוספים כפאן-פאן המשמשים להזעקת עזרה במצבים שאינם דחופים.
כדי לאותת שנדרשת עזרה מידיית באופן היעיל ביותר נדרשים שני קריטריונים:
התראה על מצב מסכן חיים (חירום) שמתרחש או עומד להתרחש (כמו התרסקות מטוס או חור בספינה)
כך למשל נור שנורה לשמיים בוער במשך כדקה או פחות ומראה כי ישנו כלי שיט שנמצא בקרבתו.
אדם המחזיק זיקוק בוער (שמשכו הוא מספר דקות) מצביע בכך על מיקומו.
משדר מצוקה עומד בשני הקריטריונים בכך שהוא משדר אות רציף ובכך מצביע על מיקום ומצב חירום (לעיתים נכלל גם מידע נוסף כגון מהירות הנסיעה וכו').
אותות המצוקה לכלי שיט ימיים כגון ספינות ואוניות מוגדרים בתקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים של ארגון הימאות הבינלאומי וקוד הסימונים הבינלאומי .
אות Mayday משמשים רק במצבי חירום בהם נשקפת סכנת חיים מיידית.
במצבים דחופים פחות נשלח אות פאן-פאן.
במרבית מדינות העולם, ישנם קנסות או עונשים לאותות מזויפים, מטעים שנשלחים כדי להטעות.
בין האותות אותם אפשר לשדר כדי להתריע על מצוקה:
שידור אות Mayday, בתדר רדיו גבוה מאוד כמו ערוץ 16 - 156.8 מגה־הרץ או 2182 קילו־הרץ.
לחיצה על כפתור החירום במשדר הרדיו המפעיל אות חירום.
שידור אות SOS (··· – – – ···) בקוד מורס באמצעות אורות או קולות.
שריפת נור או זיקוק אדום
הפעלת רימון עשן המפיק עשן כתום
העלאת עשן באמצעות שרפה (הבערת חבית שמן או זפת)
הנפת דגלי הקוד הבינלאומי NC
כל מראה לא שגרתי בספינה שעשוי למשוך תשומת לב יכול לשמש כאות מצוקה.
כך למשל מפרש הפוך נראה למרחקים ומצביע על בקשת סיוע.
הנפת דגל הפוך סימלה איתות מצוקה במשך מאות שנים.
דגלים מסוימים אינם מתאימים למטרה זו (דגל ספרד או קוריאה הדרומית) או בגלל סימטריותם (דגל ישראל, יפן ותאילנד).
בנוסף דגלים מסוימים הם הפכים של דגלים אחרים: דגל פולין הפוך הוא דגל אינדונזיה או מונקו.
ספינה ללא דגל גם עשויה לסמן מצוקה.
גם דגל קשור משמש למטרה זו.
כדי למנוע חיפושי שווא מוטעים, על צוות הספינה לדווח על אובדן ציוד מסוים ובו משדר חירום (EPIRB), גלגלי הצלה, סירות הצלה וכל אביזר המסומנים בשם הספינה.
מרבית רשויות הנמל מציעות דרכים להשלכת פסולת ובהם נורים פגי תוקף שאין להדליקם כדי להשליכם אלא להבעירם בשטח פסולת ייעודי.
משדרי חירום (EPIRB) מועברים לפירוק לפני השלכתם לאשפה הרגילה משום שבעת השהייה במטמנה עשוי המכשיר להידלק ולשדר אות שגוי.
ב-2013 מרבית ההפעלות של מכשירים אלו באוסטרליה היו כתוצאה מהשלכה שגויה לאשפה.
תדר המצוקה האווירי האזרחי הוא 121.5 מגה־הרץ.
כלי טיס צבאיים משדרים ב-243 מגה־הרץ (שהוא הרמוני ל-121.5 מגה־הרץ).
צורה נדירה לאיתות בהם יכולים להשתמש כלי טיס ללא תקשורת רדיו (NORDO), היא טיסה בצורת משולשים, בעדיפות לפניות של 120 מעלות.
אות מסדר האריה הלבן (בצ'כית: Řád Bílého lva) הוא העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה.
עיטור זה הוא המשכו של עיטור צ'כוסלובקי בעל אותו השם משנת 1922 שהוענק לזרים.
ההשראה לעיטור הזה הגיעה מצלב האצולה הצ'כית שנוצר ב-1814 על ידי הקיסר פרנץ השני והוענק ל-37 מאצילי ממלכת בוהמיה.
"אות משמיים: הסימן הראשון" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי בבימויו של ארקשה סטיבנסון, ונכתב על ידי סטיבנסון, טים סמית' וקית' תומאס, ותסריט מאת בן ג'ייקובי.
הסרט מהווה פריקוול לסרט "אות משמיים" משנת 1976, ועוקבת אישה אמריקאית שנשלחה לעבוד בכנסייה ברומא ומגלה תאוריית קונספירציה אפלה לבריאתו של אנטיכריסט.
בסרט מככבים נל טייגר פרי, תאופיק ברהום, סוניה בראגה, ראלף אינסון וביל ניי.
הסרט עלה לאקרנים ב-5 באפריל 2024, ובישראל עלה לאקרנים ב-4 באפריל 2024.
אישה אמריקאית בשם מרגרט דאינו, נשלחת לעבוד בכנסייה ברומא ומגלה תאוריית קונספירציה אפלה על בריאתו של אנטיכריסט.
נל טייגר פרי – מרגרט
ראלף איינסן – הכומר ברנן
באפריל 2016, הוכרז על פריקוול של "אות משמיים", בן ג'ייקובי כתסריטאי ואנטוניו קמפוס היה במגעים לבימוי.
במאי 2022, אולפני המאה ה-20 החלו בפיתוח הסרט, ונמסר כי ארקשה סטיבנסון תביים את הסרט.
בשלהי אוגוסט 2022, לוהקה נל טייגר פרי לצוות השחקנים.
צילומי הסרט הסתיימו בינואר 2023.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-5 באפריל 2024, תחת הפצת אולפני המאה ה-20, בישראל הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-4 באפריל 2024.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס סאטורן2 בפברואר 2025סרט האימה הטוב ביותר
"אות משמיים" הוא סרט אימה על-טבעי משנת 1976 בבימויו של ריצ'רד דונר, בכיכובם של גרגורי פק, לי רמיק, ודייוויד וורנר.
הסרט עוסק בנושאים של נבואות אפוקליפטיות ומאבק בין טוב לרע, כאשר הוא מתמקד בילד המתגלה כגלגול של השטן.
רוברט ת'ורן (גרגורי פק) הוא דיפלומט אמריקאי, שנמצא ברומא כאשר אשתו קתרין (לי רמיק) יולדת תינוק שמת בלידה.
מתוך רצון לחסוך ממנה את הכאב, הוא מסכים לאמץ תינוק יתום שזה עתה נולד, מבלי לספר לה.
הם מעניקים לילד את השם דמיאן ומגדלים אותו כבנם האהוב.
עם הזמן, תקריות מסתוריות ומחרידות מתחילות להתרחש סביב דמיאן, והם מגלים שהוא עשוי להיות האנטיכריסט, נבואת השטן שמתגלגלת בגופו של ילד אנושי.
הסרט עוסק בניסיונות של רוברט לחשוף את האמת על זהותו של דמיאן ולמנוע את האסון הנבואי, תוך שהוא מתמודד עם השפעת הרוע על חיי משפחתו.
גרגורי פק בתפקיד רוברט ת'ורן
לי רמיק בתפקיד קתרין ת'ורן
הארווי סטפנס בתפקיד דמיאן, הילד המסתורי
דייוויד וורנר בתפקיד קית' ג'נינגס, צלם שמסייע לרוברט
בילי וייטלו בתפקיד גברת ביילוק, המטפלת של דמיאן
פטריק טרוטון בתפקיד האב ברנאן
רוב הסרט צולם באנגליה, באזור לונדון; החל ב-6 באוקטובר 1975 וסיים ב-9 בינואר 1976. קטע קצר צולם ברומא וכמו כן, קטע קצר צולם בירושלים בסוף דצמבר 1975.
אות משמיים זכה להצלחה מסחררת ולשבחים מצד המבקרים, שהעריכו את המתח המתמשך ואת הופעות השחקנים, במיוחד גרגורי פק ולי רמיק.
הפסקול האייקוני של ג'רי גולדסמית', שזכה בפרס אוסקר, תרם רבות לאווירת המתח האפל של הסרט.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 86% מצד המבקרים, על סמך 56 ביקורות.
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 62 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
הסרט הפך לאחד מסרטי האימה הקלאסיים המשפיעים ביותר, ונחשב למפתח בז'אנר האימה הפסיכולוגית.
בעקבות הצלחתו, הופקו מספר המשכים ורימייקים לאורך השנים, אך הסרט המקורי נותר האהוב והמשפיע ביותר.
אות לחימת הצוללות (גרמנית: U-Boot-Kriegsabzeichen) הוא אות מלחמה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה שהוענק עבור שירות מבצעי לאנשי צוות וקציני צוללות הקריגסמרינה.
האות בדרגתה הבסיסית הוענקה למשרתים בצוותי צוללות משעמדו באחד מהקריטריונים הבאים:
השלמת לפחות שני סיורים מבצעיים עם הצוללת
פציעה או נפילה במהלך סיור מבצעי
אות לחימת הצוללות עם יהלומים
קרל דניץ יסד את הדרגה הגבוהה יותר של אות הצוללות, זו הייתה עשויה מזהב וכללה מספר יהלומים משובצים לאורך עלי האלון וצלב הקרס.
דרגה זו הוענקה למי שכבר הוענקה לו האות הבסיסית ובנוסף הוא עוטר לפחות בדרגת "עלי אלון" של צלב האבירים של צלב הברזל.
כולל קרל דניץ עצמו, רק 27 ימאים קיבלו את אות לחימת הצוללות עם יהלומים, בהם ניתן למנות את: אוטו קרצ'מר, אלברכט ברנדי, אריך טופ, היינריך להמן-וילנברוק, וולפגנג ליט וגינתר פרין.
אות מבראשית הוכתרה הוא פיוט לברכת המזון שהיה נאמר בסעודות שבת נישואין במנהג אשכנז ובמנהג צרפת בימי הביניים.
הפיוט מיוחס לרב מאיר כהן צדק, ומופיע במקורות קדומים, כגון מחזור ויטרי, אך לא נכנס למנהגי הנישואין הנדפסים.
מראשית ימי הפיוט הוחל בכתיבת פיוטים לברכת המזון, ממש כפי שנכתבו יוצרות ומערביות לברכות קריאת שמע או קרובות לחזרת הש"ץ.
ככל הנראה נתפשה ברכת המזון שלאחר סעודות חגיגיות כמעמד דומה לזה של תפילה בציבור, ולכן זכתה להתפייט בדומה לה.
בדומה לשאר סוגי הפיוט הקלאסיים, מעיקרם נועדו גם פיוטי ברכת המזון להחליף את נוסח הקבע של הברכה ולא להצטרף אליו (בתקופה מאוחרת החלו לומר את הפיוט בנוסף לנוסח הקבוע).
לכן המבנה הרגיל שלהם הוא מערכת בת שלשה קטעים, אחד לכל אחת משלש הברכות הראשיות של ברכת המזון.
הברכה הרביעית, הטוב והמטיב, לא זכתה בדרך כלל לקטע מפויט, ונאמרה בנוסח הקבע.
בפיוט הספרדי והמרכז-אירופאי ירדה קרנם של פיוטי ברכת המזון, אך פייטנים באיטליה ובאשכנז המשיכו לכתוב פיוטים לברכת המזון, בדרך כלל לסעודות נישואין וברית מילה.
פיוטים אלה כנראה כבר לא החליפו את נוסח הקבע של ברכת המזון, אלא הצטרפו אליו ונאמרו לצדו.
בין הפיוטים הללו, זכה לתפוצה רחבה הפיוט "אות מבראשית הוכתרה" לשבתות נישואין.
תוכן הפיוט עוסק בשבת באופן כללי, ואינו מזכיר ענייני נישואין, ולכן ייתכן שבמקור נועד לשבת סתם, ולאו דווקא לשבתות נישואין.
הפיוט מחולק לשלוש חטיבות, כל אחת מהן עבור אחת מהברכות המרכיבות את ברכת המזון.
הפיוט אינו חתום בפירוש באקרוסטיכון, ועל כן לא ידוע בבירור שם מחברו.
חיים מיכל ואליעזר לנדסהוטה ייחסו את הפיוט לאברהם בן יצחק הכהן (מחבר הרחמן לברית מילה כמנהג פולין), בשל עדות המהרש"ל שרבי אברהם הכהן .
הם גם טענו כי שמו ושם אביו נרמזים בטורים האחרונים של הפיוט.
מאידך, רבי אפרים מבונא מצטט דעות שונות נוספות בזיהוי המחבר (רב צהלן, רבנו משולם).
רבי אפרים עצמו מצא בסוף הפיוט את החתימה "מאיר" ואולי אף "מאיר כהן", ועל כן הכריע שיש לייחס את הפיוט לרבי מאיר ש"ץ או לרבי מאיר כהן צדק.
אולם, הנוסח שציטט רבי אפרים ובו מצא את החתימה שונה מנוסח הפיוט המצוי בידינו.
צונץ ציין לכתיב יד שבהם מיוחס הפיוט בפירוש לרבי מאיר כהן צדק, ומצא את חתימתו בשורות האחרונות של הפיוט, גם לפי הנוסח שבידינו.
הראשונים דנו בשאלת היתר אמירת הפיוטים בתפילה, ובכלל זה, בברכת המזון ובפיוט "אות מבראשית הוכתרה" בפרט.
הדיון סבב סביב המשנה הקובעת כי .
לדעת רבנו תם, המשנה מבדילה בין ברכות קריאת שמע, שבהן מותר להאריך ולקצר באופן חופשי, ובכלל זה לומר בהן פיוטי יוצרות, ובין ברכות אחרות שחלקן ארוכות ואסור לקצרן וחלקן קצרות ואסור להאריך בהן.
בתוספתא, נמנתה "ברכת הזמון" בין הברכות הקצרות, ועל כן אסר רבנו תם להוסיף את הפיוט "אות מבראשית הוכתרה" בברכת המזון.
ר"י הזקן חלק על רבנו תם, וביאר שהתוספתא אסרה להאריך רק בברכת הזימון ("ברוך שאכלנו משלו"), אך לא בברכת המזון עצמה, לרבות ברכת הזן.
לכן, הוא התיר לומר את הפיוט "אות מבראשית הוכתרה" אף על פי שהוא נאמר בברכת הזן.
מסקנתו של ר"י הובאה בכמה מחיבורי הראשונים.
הפיוט עוסק בקדושת וענייני שבת ונראה שהוא חובר עבור שבתות השנה, אך למעשה המנהג היה לאומרו בשבת חתן.
הפיוט בנוי משלושה חלקים, אחד עבור כל אחת מן הברכות העיקריות של ברכת המזון.
בכל אחת מן החטיבות שמונה מחרוזות בנות ארבעה טורים, כאשרהטור הרביעי הוא סיומת מקראית (שיבוץ של קטע מפסוק).
הפיוט כתוב באקרוסטיכון אלפביתי, ובכל מחרוזת פותחים שלושת הטורים הראשונים באחת מאותיות הא"ב (הסיומת המקראית משוחררת מחובת האקרוסטיכון).
כל המחרוזות משורשרות זו לזו, כלומר, כל מחרוזת פותחת במילה שסיימה את המחרוזת שלפניה.
משום כך, הסיומות המקראיות נבחרו גם על פי המילה החותמת אותן, שחייבת להתחיל באות הבאה באקרוסטיכון.
הפיוט כאמור חובר עבור ברכת המזון, והוא מחולק לשלושה חלקים.
מהאות א' עד האות ט' שייך לברכת הזן, מהאות ט' עוד האות ס' לסיום ברכת הארץ, ומאות ע' עד סוף הפיוט שייך לסיום ברכת ירושלים.
בימי הבינים הפיוט היה רווח בקהילות אשכנז וצרפת, ואמירתו נזכרת במחזור ויטרי ובסידורים ומחזורים נוספים בכתב יד.
גם מאזכורו בספרות הפוסקים ניכר כי אמירתו הייתה מנהג רווח.
אף על פי כן, בדורות הבאים השתקע הפיוט: אמירתו אינה נזכרת בספרי המנהגים האשכנזיים של מהרי"ל ובני דורו, והוא לא נכלל במחזורים המודפסים.
רבי יאיר חיים בכרך מעיד שבימיו כבר , אך מספר שהוא ראה אותו .
מַרְקוּס סַלְבִיוּס אוֹתוֹ (שם לטיני מלא: Marcus Salvius Otho Caesar Augustus; 28 באפריל 32 – 16 באפריל 69) היה קיסר רומא מ-15 בינואר עד 16 באפריל בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים.
בנעוריו אותו היה פרוע ובזבזן, היה ממקורבי הקיסר נירון שהיה ידוע אף הוא כאדם שטוף תאוות.
לבקשת נירון נישא לפופיאה סאבינה, לאחר שזו נחטפה מבעלה החוקי, על מנת שתוכל לשמש כפילגשו של נירון, אך אותו התאהב בפופיאה, ולא יכול לשאת את נירון כמתחרה על חסדי אשתו.
השערורייה הקיסרית הסתיימה בזה שאותו נשלח למשול בפרובינקיה הרחוקה לוסיטניה, בדרום מערב חצי האי האיברי, ושם שהה כשתים עשרה שנים.
בלוסיטניה התחבר אותו אל גלבה, מושל היספניה טארקוננסיס השכנה, אשר תכנן להחליף את נירון כקיסר.
לאחר התאבדותו של נירון והחלפתו בידי גלבה בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים (בה משלו בזה אחר זה גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס), קיווה כי גלבה, שהיה בשנות השבעים לחייו, יאמצו לבן וליורש.
תקוות אלו נכזבו, וגלבה אימץ את לוקיוס קלפורניוס פיסו.
אותו הציע לחיילי המשמר הפריטוריאני, אשר היו מאוכזבים מקמצנותו של גלבה, שכר נאה אם יצטרפו לקשר וידיחו את גלבה.
ארבעה ימים לאחר אימוץ פיסו הורה על רציחת גלבה ופיסו, והכריז על עצמו בפני הסנאט כקיסר.
מיד עם הגיע השמועה על מות גלבה, מרדו הלגיונות הרומיים בגרמניה, והכריזו על מפקדם ויטליוס כקיסר.
בתחילה ניצח בכמה קרבות, אך צבאו הובס בקרב מכריע שנערך ליד בטריאקום, בצפון איטליה.
למחרת התבוסה, ב-16 באפריל 69, התאבד אותו, על מנת שלא לגרור את רומא למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת.
ההיסטוריון הרומי סווטוניוס (שאביו היה טריבון בצבאו של אותו) ציין את התאבדותו של אותו כמופת להתנהגות ראויה, לפי תורת הסטואה והדאגה לחיי אדם ושלום האימפריה כאחד.
אותות ועיטורים צבאיים מוענקים בצבאות בעולם לחיילים וקצינים שהצטיינו בקרבות, בפעילות מבצעית או שהפגינו יכולות מקצועיות ראויות לציון.
עיטורים הוענקו לראשונה ברומא העתיקה.
עיטורים צבאיים במדינות שונות מקנים לעיתים גם זכויות יתר למקבליהם, החל ממענקים כספיים וכלה בקדימות בקבלת דיור ציבורי וטיפולים רפואיים.
במדינות רבות נהוגה מערכת דומה או מקבילה של עיטורים אזרחיים.
עיטורים צבאיים הוענקו במדינות שונות לא רק ללוחמים, אלא גם ליחידות צבא, מפעלים ביטחוניים ואפילו לערים.
אותות ועיטורים צבאיים מורכבים בדרך כלל מסרט בד צבעוני אליו מוצמד עיטור מתכת.
לצבעי הסרט משמעות סמלית, ולעיטור, על פי המדינה בה הונפק, מאפיינים שונים הכוללים לעיתים דמות הריבון (במקרה של עיטורים המוענקים בממלכות או במשטרים טוטליטריים מסוימים), אתרי קרבות, פסוקים בעלי משמעות מיוחדת וכדומה.
לעיתים מוטבע העיטור תוך שימוש במתכת שהותכה משלל אויב, על מנת להעצים את המסר שהוא מעביר (למשל צלב ויקטוריה).
ברוב המדינות, העיטורים הצבאיים אינם נטבעים ממתכות יקרות ואין להם ערך כספי ניכר כשלעצמם, זולת המעמד והיוקרה שנלווים להם.
אחד המקרים החורגים מכלל זה הוא העיטורים של ברית המועצות, שהונפקו מפלטינה, זהב וכסף.
במקרים מסוימים נוסדו עיטורים צבאיים על מנת להעצים את תחושת ההזדהות של הציבור עם צבא המדינה, כמו במקרה של ברית המועצות בעת מלחמת העולם השנייה.
למרות אופייה החילוני של המדינה, ושלילת עברה הצארי, נוסדו עיטורים בעלי אופי דתי (למשל עיטור התהילה שעיצוב הסרט שלו זהה לעיטור על שם ג'ורג' הקדוש) או כאלה המעלים על נס מצביאי עבר מתקופת הצארים הרוסיים (לדוגמה עיטורי סובורוב, קוטוזוב, אושאקוב ונחימוב).
דבר כינונם של עיטורים צבאיים מפורסם במדינות רבות בעיתונות או בשילוט חוצות, והציבור בהן נקרא לכבד את נושאי העיטורים השונים.
אות קלון הוא ניב שנוצר בעברית החדשה (אף ששני רכיביו מקורם בלשון המקרא), הבא לבטא את החומרה של מושא הביטוי, פעמים רבות תוך ייחוס לחומרה השפעה לזמן רב, לעיתים כזה שאינו ניתן לכפרה, או להיקף רחב יותר מהמושא המצומצם.
חומרה: הגנרל וולטר בדל-סמית הגיב להאשמות על טיפול לקוי בניצולי שואה: "האשמות אלו הן אות קלון להנהלת המחנה" ובכך ביקש להבהיר את החומרה בה הוא רואה את ההאשמות אם תתאמתנה.
זמן: מזכיר הסתדרות המורים אמר שבית ספר שאינו מודרג אינו טובע אות קלון בילדים ובכך הביע את עמדתו שחלוקת ילדים להקבצות על פי רמות אינה נוגעת רק להווה, אלא עלולה להטביע על הילד תדמית שלילית לשנים רבות.
העדר כפרה: על טבח ליל ברתולומאוס הקדוש כותב בעל מאמר בהמליץ: "הוא אות קלון עולמי וכתם נצחי להיכנסייה הקתולית בספר דברי הימים, ואף אם תרבה לה בורית ותכבס בנתר נכתם עונה זה על לוחות התולדה".
בהתייחס להזנחה בבית הקברות הר המנוחות בירושלים הביעה אישה שהתלוננה את עמדתה "כי המצב הקיים הוא אות קלון לירושלים" ובכך העבירה את המסר שהמצב אינו נוגע רק לאותו בית קברות אלא פוגע קשות בתדמית של העיר ירושלים כולה.
ראשי המפלגה הליברלית גינו את הספר הלבן באומרם שהוא "אות קלון על שמה הטוב של בריטניה".
התאחדות עולמות של צעירים עבריים הביעה את החומרה שהיא רואה בנומרוס קלאוזוס בכותבה: "הנומרוס קלוזוס ...
השולל מאת אחינו המתלמדים את האפשרות להשתלם בלימודים ולהשתתף בעבודת המדע הנעלה, והמטיל עליהם אות-קלון מעליב".
מקור הביטוי באותות קלון שהוכרחו אנשים ללבוש כדי לביישם, כמו אות הקלון שהוכרחו היהודים בימי הביניים לשאת על בגדיהם (טלאי צהוב על הבגד), וכן אות הקלון (הטלאי הצהוב) על בגדי היהודים בשנות שלטון הנאצים.
ע"פ ספר בראשית, אות הקלון הראשון הוטל ברוצח הראשון, בקין, ונקרא "אות קין".
בימי הביניים באירופה נהגו להטיל אות קלון בפושעים מורשעים על ידי הטבעה בעורם של דוגמה קבועה באמצעות מכוות אש.
בנוסף לכך, אל עמוד הקלון, קשרו עבריינים, כדי לבייש אותם בציבור.
אות קלון מסוג זה מוזכר בספר שלושת המוסקטרים, כך מגלה ד'ארטניאן שאהובתו באותו זמן היא פושעת נמלטת.
כאן המקום להזכיר גם את הספר אות השני מאת נתנאל הותורן.