tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילת מסלולי השבילים (Colorado River Trailhead) בפארק הלאומי הרי הרוקי כוללת שבילים המובילים לחפירה הגדולה ולשרידי לולו סיטי.
שבילים ממעבר קמרון מובילים לאגמים מישיגן ואגנס ולאזור נוקו קרגס.
שבילים מיער הלאומי ראוט (Routt National Forest) מובילים אל השטח הבראשיתי נוור סמר (Never Summer Wilderness) בקצה המערבי והדרומי של הרכס.
הרי ורבין היה אתלט אמריקאי-יהודי.
סגן אלוף ארצות הברית (1930) בריצת 2 מייל מכשולים, אלוף ארצות הברית בריצת שדה (1935) וסגן אלוף המכביה הראשונה (1932) בריצת 5000 מטר.
ורבין למד באוניברסיטת מזרח מישיגן.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1930 זכה ורבין במדליית כסף בריצת 2 מייל מכשולים.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה ורבין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 5000 מטר אחרי מוחמד סעיד ממצרים (15:52.8 דקות) ולפני לסלי פלקסמן מארצות הברית.
מדליית ארד, בריצת 10000 מטר, אחרי רינה מאנגליה וולטר פרנקל מצ'כוסלובקיה.
ורבין השתתף גם במכביה השנייה בשנת 1935 אך לא זכה במדליות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה בתואר בריצת שדה.
ד"ר ורבין הוא דוקטור לאוסטאופתיה, שימש כרופא של נבחרת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי (1952) ולאולימפיאדת מלבורן (1956) וכן רופא של הנבחרת האמריקאית למשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשנת 1955. בשנת 1958 הוא הורשע בגרימת מותה של מטופלת שעברה אצלו הפלה בקנזס, מיזורי והוא נידון לשנתיים מאסר.
בשנת 1989 זכה ורבין להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת מזרח מישיגן.
הרי מואב הם רכס הרים בתחום מחוז כרכ בממלכת ירדן, ממזרח לנהר הירדן, בין נחל זרד לנחל ארנון.
רכס ההרים נקרא על שמה של ממלכת מואב ששכנה באזור.
הרי לוברון הם רכס הרים בדרום צרפת, במרכז פרובאנס, המהווים חלק מרכס האלפים.
שטח הרכס כ-600 קמ"ר, אורכו הכולל כ-60 ק"מ ורוחבו הממוצע הוא כ-5 קילומטר.
רכס הרי לוברון מחולק לשלושה רכסים שכיוונם מזרח-מערב.
המערבי ביותר הוא ה"לוברון הקטן" (Petit Luberon), מזרחה לו ה"לוברון הגדול" (Grand Luberon) והמזרחי ביותר הוא ה"לוברון המזרחי" (Luberon oriental).
הפסגה הגבוהה ביותר היא "מור נגר" (Mourre Nègre), בגובה 1,265 מטר מעל פני הים.
בעמקים שמצפון ומדרום לרכסים קיימים שטחים חקלאיים ומספר ערים וכפרים.
רוב שטחם של הרי לוברון נכלל בתוך השמורה הביוספרית של לוברון-לור.
הרי טולה הם קבוצה של הרים, המצויים בסמוך ממזרח למפרץ אמונדסן, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההרים התגלו ב-14 בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא לאזור "רכס טולה" (Tula Range) על שם הספינה (הבריג) של ג'ון בריסקו "טולה" (Tula) ממנה בריסקו גילה את ארץ אנדרבי בשנת 1831.
בשנת 1958 משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, סקרה את האזור באמצעות מזחלות, והציעה לקרוא לו "הרי טולה" במקום "רכס טולה".
הרי חמרין (, ) הם רכס הרים קטן בצפון מזרח עיראק.
הרי חמרין נמצאים בחלק המערבי ביותר של הרי זגרוס.
ההרים נמשכים ממחוז דיאלא הגובל באיראן, צפון מערבה לחידקל, וחוצים את צפון מחוז סלאח א-דין ודרום מחוז כירכוכ.
הרי טינדל הם קבוצת הרים במרכז חצי האי אירוסמית', בחוף לובה, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ההרים מצויים בסמוך מדרום לקרחון אבסיוק.
בצידם המערבי של ההרים מצויה פסגת פריור, במרכז ההרים מצוי קרקס קרחוני המכונה "קרקס הענקים" (Giants Cirque), אשר נשפך לכיוון דרום מערב לתוך קרחון ואלו, ולגדתו של קרחון ואלו מצויה פסגת ריצ'רדסון.
ההרים מתנשאים לגובה של 2,300 מטרים מעל פני הים (בפסגות גרבייר).
ההרים התגלו בעת שצולמה מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1956–1957.
הרי טינדל מופו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר, בין השנים 1948–1959.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה
ההרים נקראים על שמו של ג'ון טינדל (John Tyndall), גאולוג וחוקר קרחונים אירי.
שם זה ניתן בדומה לשמות אחרים באזור ההרים, לציון משלחת הגאולוגים של הסקר האנטארקטי הבריטי שנערך באזור.
הרי טרברס הם קבוצת הרים, שלרוב אינם מכוסים קרח, במערב ארץ פאלמר, שבאנטארקטיקה.
שיא גובהם של ההרים 1,550 מטרים מעל פני הים; הר זה הוא ההר ה-2,801 בגובהו באנטארקטיקה.
ההרים ממוקמים בין קרחון יוריקה וקרחון ריילי, ממזרח להדום הקרח וורן.
ההרים כוללים את: פסגת מקיוגו, הר נואל, הר אלן, ו-הר איסינג'ר.
ההרים צולמו מהאוויר לראשונה ב־23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת' בטיסתו מעל האזור.
ההרים מופו בהתבסס על תצלומים אלה על ידי וו.
ההרים צולמו מהאוויר בשנית ב-16 באוגוסט 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
ההרים נסקרו לראשונה בספטמבר - אוקטובר 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון רידוך ריימיל.
ההרים נסקרו מחדש בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
ההרים נקראו על שם מסעות המזחלות של המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, מאחר שההרים הם נקודת ציון חשובה במעבר בין מדף הקרח וורדי, במורד קרחון יוריקה, אל מפרצון ג'ורג' השישי.
הרי לאסוס הם רכס הרים בצפון-מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 28 קילומטרים; רוחבו 6 קילומטרים.
הרכס ממוקם מדרום לקרחון פלסטרינה ולהרי האבר; ומצפון למפרצון היידן.
הרכס מתנשא מעל מפרץ לאזארב.
גובהו של הרכס 2,100 מטרים מעל פני הים.
הרכס נצפה לראשונה ב-9 בינואר 1821 על ידי משלחת החקר הרוסית בפיקודו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן.
הרי הרכס צולמו מאוויר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
בעקבות צילום זה ההרים מופו (בטעות) כחלק מרכס הרי האבר.
הרכס מופה לראשונה בצורה יסודית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947, המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (D.
הרכס נקרא על שמו של המלחין הבלגי אורלנדו לאסוס; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
הרי טאפלי הוא רכס הרים בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההרים מהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים.
אורכו של הרכס 56 קילומטרים.
גובהם של ההרים 1,459 מטרים מעל פני הים; והם ההרים ה-3,072 בגובהם באנטארקטיקה.
הרכס משתרע לכיוון מזרח מגדתו המזרחית של קרחון סקוט; בין קרחון לוורט וקרחון אלבאנוס.
הר גולד, הר דרהאם, הר הר, הר סיבק, הר בושנל, מצוק בובו, קרחון אלבאנוס, קרחון לוורט וקרחון סקוט.
ההרים התגלו בשנת 1929 על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של לורנס מקינלי גולד (Laurence McKinley Gould).
שמו של הרכס ניתן לו על ידי אדמירל משנה ריצ'רד א.
בירד הציע לקרוא לרכס על שמו של הרולד ל.
Tapley), מדנידין, שבניו זילנד שהיה סוכן מטעם משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בשנים 1928–1930, ובשנים 1933– 1935).
הרי לונג ריינג' הם רכס הרים לאורך החוף המערבי של האי ניופאונדלנד בפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה.
ההרים הם החלק הצפוני ביותר בשרשרת הרי האפלצ'ים המשתרעת לאורך החוף המזרחי של יבשת אמריקה הצפונית.
ההרים משתרעים לאורכו של מפרץ סנט לורנס.
שיא גובהם של ההרים (בהר הקאבוקס) הוא 814 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 450 קילומטרים (מצפון לדרום); שטחו של הרכס 21,028 קילומטרים רבועים.
החלק המרכזי של רכס לונג ריינג', המצוי צפונית-מזרחית ממישורי השולחן (אזור הפארק הלאומי גרוס מורן).
הרי מקיי או הרי קלרנס מקיי הם הרים נישאים ובולטים, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההרים ממוקמת 19 קילומטרים מדרום להרי אלגייני.
גובהם של ההרים 960 מטרים מעל פני הים; והם ההר ה-4,207 בגובהו באנטארקטיקה.
ההרים התגלו בשנת 1934, על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
ההרים נקראו על שמו של קלרנס מקיי (Clarence Mackay), שהיה יושב ראש הנהלת חברת הדואר והטלגרף והכבלים (Postal Telegraph and Cable Corporation) וכן נשיא חברת הטלגרף והרדיו של מקיי (Mackay Radio and Telegraph Company), שהיה תומך של משלחת בירד שגילתה את ההרים בשנת 1934.
הרי לאזארב הם שרשרת הרים באזור ארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
ההרים משתרעים לאורך צידו המערבי של קרחון מטוסביץ'.
ההרים ממוקמים דרומית לפסגת אלד.
אורכו של רכס ההרים 57 קילומטרים.
ההרים צולמו מהאוויר על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה; על ידי המשלחת הסובייטית לאנטארקטיקה בעונת המחקר 1957–1958; ועל ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1959.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי המשלחת הסובייטיית לאנטארקטיקה.
ההרים נקראים על שמו של לוטננט מיכאיל פטרוביץ לאזארב, מפקד הסלופ מירני אשר שמשה את משלחתו של בלינגסהאוזן אשר הפליגה לאנטארקטיקה בין השנים 1819–1821.
הרי חיביני הם אחד משני רכסי ההרים העיקריים של חצי האי קולה, רוסיה, בחוג הארקטי.
הרי חיביני הם ההרים הגבוהים ביותר בחצי האי קולה, חצי אי גדול המשתרע מצפון רוסיה אל תוך ים ברנץ והים הלבן.
הרכס משתרע על פני כ-1,300 קמ"ר בצורה דמוית אליפסה ומשקיף מגובה של 900–1000 מטר על המישור הסובב אותו.
ההרים אינם גבוהים במיוחד; שתי הפסגות הגבוהות ביותר הן ה-Yudychvumchorr, העומד על 1,201 מטרים, והצ'סנצ'ור, שעומד על 1,191 מטרים.
הגובה הממוצע הוא 1,116 מטרים.
ההרים יוצרים צורת פרסה שבראשה רמה גבוהה, מוקפת בסדרה של קניונים עמוקים.
הפסגות עם שיפועים תלולים, עם קרחונים, שדות קרח ושדות שלג בחלק מהמקומות.
האזור כולו נחשב טונדרה הררית, אזור בו גדילת העצים מוגבלת בשל הטמפרטורות הנמוכות באופן קיצוני.
רכס ההרים השני בחצי האי קולה, טונדרות לובוזרו, בעל מאפיינים דומים לרכס חיביני וממוקם כ-5 קילומטרים מזרחה מהנקודה המזרחית ביותר של חיביני, מופרדים על ידי אגם אומבוזרו.
הרי חיביני עשירים במינרלים, בעיקר עפרות אפטיט ונפלין.
477 מינרלים תועדו בהרים ועבור 108 מהם הרי חיביני מהווים מיקום מייצג - הם תוארו לראשונה בחיביני.
הרי חיביני ברובם אינם מיושבים, למעט אחת ממחצבות המינרלים העשירות בעולם.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בהובלת סמיון וולפקוביץ' באזור הוקם מפעל גדול לניצול אפטיט.
בשנת 2005 הוקם מפעל נוסף, מהגדולים באירופה.
אחד המינרלים שהתגלו שם מדווח כבעל פוטנציאל כסופג רדיואקטיביות של פסולת גרעינית.
למרגלות הרכס שוכנות הערים אפטיטי (על שם המחצב אפטיט) וקירובסק.
האקלים מתון ארקטי, עם טמפרטורת חורף ממוצעת של מינוס 5 מעלות צלזסיוס.
עם זאת, הטמפרטורה עשויה לרדת למינוס 30 במהלך הלילה.
זרם הגולף, המביא מים חמים יותר לחצי האי קולסקי מצפון, ממתן את האקלים, מה שהופך אותו לחם מעט יותר מאזורים ארקטיים אחרים.
הרי מריק הם רכס הרים בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם 13 קילומטרים צפונית-מזרחי מהרי ברנדט.
ההרים מתנשאים לגובה של 1,256 מטרים מעל פני הים.
שמו של רכס ההרים ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שם קונרד ג'י מריק (Conrad G.
Merrick), מהנדס טופוגרפי מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS), אשר השתתף במשלחת חציית חצי האי האנטארקטי (Antarctic Peninsula Traverse Party), שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962; כמו כן מריק השתתף במיפוי רכס הרים זה (אשר נקרא על שמו).
אורכו של הרכס 13 קילומטרים.
שיא גובהו של הרכס 1,540 מטרים מעל פני הים.
הרי טומוק אומאק (בפורטוגזית: Serra do Tumucumaque, בצרפתית: Monts Tumuc-Humac, בהולנדית: Toemoek-Hoemakgebergte) הם רכס הרים בחלקה הצפון מערבי של אמריקה הדרומית, המשתרע לאורך כ-120 קילומטר ממזרח למערב באזור הגבול בין ברזיל בדרום לבין סורינאם וגיאנה הצרפתית בצפון.
בשפתם של עמי אפלאם ואיאנה , טומוקומאק פירושו "סלע ההר המסמל את המאבק בין השמאן לרוחות".
הרכס מבודד מאוד וכמעט בלתי נגיש.
מקורם של שני הנהרות מארוני ואויאפוק הוא בהרי טומוק אומאק.
מארוני מהווה את כל הגבול (השנוי במחלוקת) בין סורינאם לגיאנה הצרפתית, והאויאפוק את רוב הגבול בין גיאנה הצרפתית לברזיל.
הרי טומוק אומאק הם חלק מרמות טומוקומק של מגן גויאנה.
הם חשובים מבחינה גאוגרפית מכיוון שהם יוצרים את קו פרשת המים בין המערכת הביוגאוגרפית של אגן האמזונס לבין זו של אזור החוף האטלנטי בגיאנה.
הפארק הלאומי הרי טומוקומאק בברזיל נקרא על שם הרי טומוק אומאק ומכסה את החלק של רכס ההרים הכלול במדינה, במדינות פארה ואמאפה.
הפארק הוקם בשנת 2002, והוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בברזיל והיער הטרופי המוגן הגדול בעולם.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינת אמאפה נמצאת בו, ומגיעה לגובה של 701 מטר.
הסרט הצרפתי Tumuc Humac משנת 1970, בבימויו של ז'אן-מארי פרייה , נקרא על שם רכס ההרים.
הרי זסלר (9 ביוני 1929, סופיה – 28 במרץ 2024, חיפה) היה מהאישים הבולטים בחיי הציבור והתרבות בחיפה.
ציוני-רוויזיוניסט, מנכ"ל ממגורות דגון, יקיר העיר חיפה, יושב ראש איחוד עולי בולגריה וסגן נשיא ארגון בני ברית העולמי.
בראשותו כיושב-ראש קרן ראובן הכט הוקמו שורה של מפעלי תרבות מרכזיים ונתמכו מוסדות מחקר ציוניים.
בעל עיטור מסדר סְטַארָה פְּלַנִינַה, העיטור הגבוה ביותר שמעניקה ממשלת בולגריה, על תרומתו הייחודית לחיזוק קשרי ישראל-בולגריה.
זסלר נולד בסופיה, בולגריה, לז'ק (יעקב) ורבקה זסלר במשפחה אמידה, שבה ספג ערכי תרבות והשכלה לצד מסורת יהודית.
בזמן מלחמת העולם השנייה נאלצה משפחתו לעבור לגטו יוצ'בונאר ובמאי 1943 הוגלתה לעיירה מונטנה, שם נחשף לציונות הרוויזיוניסטית והצטרף לתנועת בית"ר.
לאחר המלחמה, תחת השלטון הקומוניסטי, נמנע ממנו ללמוד רפואה בשל הרקע המשפחתי, והוא עבד בבנק הלאומי של בולגריה.
בשנת 1949 עלה לישראל לבדו באונייה "בולגריה", והוריו הצטרפו אליו כעבור שנתיים.
בארץ התגייס לצה"ל ושירת כחובש קרבי בחטיבת גבעתי, והמשיך לשירות מילואים במלחמות ישראל.
בשנת 1954 נישא לאריקה לבית לונה, ילידת בולגריה, שהכיר עוד בילדותו.
השניים התגוררו בכרמליה שבחיפה והביאו לעולם שני ילדים, דרור ורונית.
הרי זסלר נפטר במרץ 2024 בגיל 94. הוא נקבר בחלקת לוחמי האצ"ל והלח"י בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
בשנת 1958 החל זסלר לעבוד בחברת דגון והתקדם לתפקידים בכירים בחברה, בהם סמנכ"ל כספים ומנכ"ל משותף.
זסלר היה מקורבו של ד"ר ראובן הכט, מנהל החברה, ושימש כאיש סודו ויורשו הרוחני.
לאחר פרישתו של הכט, כיהן זסלר כיו"ר קרן הכט, ופעל להגשמת חזונו לתרום לחברה הישראלית ולחיפה.
כראש קרן הכט זסלר הוביל פרויקטים ציבוריים רבים: הוא תרם את הכספים להקמת אודיטוריום הכט באוניברסיטת חיפה שבו הותקן עוגב ענק ייחודי המורכב מחלקי עוגבים מהכנסייה הפרנציסקנית בירושלים, להקמתו של פארק הכט בנייתו של המשכן לאומנויות, מימון פעילות הקתדרה לחקר הציונות, ולפעילותו של מוסד הרצל לחקר הציונות.
לאחר פטירתו של זסלר, שונה שמה של הקתדרה לקתדרה לציונות ע"ש הרי זסלר, מיסודו של ד"ר ראובן הכט.
זסלר שימש כיו"ר התאחדות יהודי בולגריה בצפון הארץ, חבר בעמותת הידידים של המרכז רפואי כרמל, חבר בוועד המנהל של בית החולים רמב"ם, חבר כבוד במועדון רוטרי חיפה וכסגן נשיא ארגון בני ברית העולמי.
על פועלו זכה זסלר בשורת עיטורים ואותות הוקרה, בהם:
אות יקיר העיר חיפה (2000)
עמית כבוד של אוניברסיטת חיפה (2003)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סופיה
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה (2009)
אות פאול האריס ממועדון רוטרי (2019)
עיטור 'מסדר סטרה פלנינה' מנשיא בולגריה (2022)
הרי ז'יגולי הם רכס הרים מיוער הממוקם ברוסיה על הגדה הימנית של נהר הוולגה, בתוך עיקול סמרה (Samara Bend).
ההרים מהווים מקור חשוב לאבן גיר ונפט (המופק מאז מלחמת העולם השנייה) והם גם אזור תיירותי פופולרי בזכות נופיהם המרהיבים.
גובהם המרבי של ההרים מגיע ל-381.2 מטר מעל פני הים.
הרי ז'יגולי נחשבים להרים הטקטוניים היחידים הפעילים ברוסיה האירופית, והם החלו להיווצר לפני כ-7 מיליון שנה.
הפסגות והאזורים החשופים של ההרים מורכבים מאבן גיר ודולומיט שהושקעו לפני 230–350 מיליון שנה בתקופות הפרמי והקרבון.
שם ההרים השתנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה.
מחבר פרסי לא ידוע מהמאה ה-10 כינה אותם "הרי הפצ'נג", ומחבר כרוניקת קאזאן משנות ה-1560 כינה אותם "הרי העלמות".
הרכס נקרא על שם העיירה הסמוכה ז'יגוליובקה (שכבר אינה קיימת), שכנראה נקראה על שם תושב מוקדם בשם ז'גול.
בעבר, הרכס היה ידוע בשם "לאדה", על שם סירות שודדי הנהר (ладья) שנהגו להתחבא בעמקים המיוערים שלו, שם שעדיין בשימוש מקומי פופולרי עד היום.
חוקרים מודרניים מייחסים את השם ז'יגולי למילה הטורקית "jiguli" - שפירושה "רתום, מחובר, נגרר על ידי סוסים", על שם גוררי הדוברות והמקום שבו הם התגוררו.
גרסה רומנטית יותר מקשרת את מקור השם לשודדי הוולגה - כנופיות השודדים שחיו בהרים במשך שנים רבות.
הרי ז'יגולי ממוקמים על הגדה הימנית של נהר הוולגה, בתוך העיקול הגדול המכונה "עיקול סמרה" (Samara Bend).
הטופוגרפיה של הרכס מוטה מצפון לדרום: המדרונות הצפוניים יורדים בתלילות רבה אל נהר הוולגה, בעוד שמדרום הגבעות יורדות בעדינות רבה יותר, ויוצרות רמה רחבה המחולקת על ידי מבוך של עמקים וגאיות צרים.
החלק המערבי של ז'יגולי מופרד מהרמה המרכזית על ידי הכניסה הרחבה של נהר אוסה.
החלק המרכזי, הגבוה ביותר של הרי ז'יגולי, הוא רמה שטוחה כמעט, המהווה גם את הנקודה הגבוהה ביותר בכל האזור המרכזי של רוסיה האירופית.
במשך זמן רב נחשבה הר סטרלנאיה (Strelnaya) לנקודה הגבוהה ביותר בז'יגולי, עם גובה של 351 מטר.
אולם, נמצא כעת שהנקודה הגבוהה ביותר היא הר הצופה (Observer Mountain/Наблюдатель), המתנשא לגובה של 381.2 מטר מעל פני הים.
זוהי גם הנקודה הגבוהה ביותר באזור האמצע של החלק האירופי של רוסיה.
מולודצקי קורגן (Molodetsky Kurgan) - 242 מטר
הר ליסאיה (Lysaya Mountain/הר הקרח) - פסגה מפורסמת בחלק הצפוני
שמורת הטבע ז'יגולי (הידועה גם בשם ז'יגולבסקי) היא שמורת טבע רוסית קפדנית ("זפובדניק") הממוקמת על עיקול סמרה באזור סמרה, במקום שבו נהר הוולגה מקיף את הרי ז'יגולי.
השמורה חשובה בשל ערכה המדעי במגוון בתי הגידול המצויים בה בצפיפות רבה.
בשנת 2007 נוספה שמורת ז'יגולי לשמורת הביוספרה של אונסק"ו "אמצע הוולגה", יחד עם הפארק הלאומי סמרסקאיה לוקה הסמוך.
הפארק הלאומי סמרסקאיה לוקה משתרע על שטח של כ-1,350 קילומטרים רבועים ומתאפיין בנופים מרשימים הכוללים גבעות מתגלגלות, יערות צפופים והרי ז'יגולי המפורסמים, שתצורות האבן הגיר המחוספסות שלהם מתנשאות מעל הנהר.
הרי ז'יגולי נחשבים להרים הטקטוניים היחידים הפעילים ברוסיה האירופית, שהחלו להיווצר לפני כ-7 מיליון שנה.
הפסגות והאזורים החשופים אחרים של ז'יגולי מורכבים ממשקעי אבן גיר ודולומיט שהושקעו לפני 230–350 מיליון שנה בתקופות הפרמי והקרבון.
מדענים מאמינים שההרים הללו צומחים בקצב של סנטימטר אחד כל מאה שנה בערך, מה שמקנה להם את הכינוי "ההרים הגדלים".
במדרונות הצפוניים גדלים בעיקר יערות של עצי טיליה, אדר ואספן, יערות אורן צומחים על הרכסים והמדרונות התלולים, ובמדרונות הדרומיים, העדינים יותר, צומחת צמחיית ערבה-יער.
מינים אנדמיים ורליקטיים רבים של צמחייה ובעלי חיים חיים וגדלים בהרים.
השמורה מכוסה ב-94% ביערות מעורבים מחטניים-נשירים ונשירים.
השאר הוא ערבה עשבית וכרי דשא עשבוניים-עשביים.
הרי אבן הגיר והגיר תומכים ביער אורן בתולי של ערבה, עם בית גידול ערבה סלעי מייצג, ביצות ספגנום, יערות אלון של מישור השיטפון ויערות אוסוקורבו-ווטלובי, וסבכי ערבה.
המגוון הביולוגי גבוה וארוז בשטח קטן: אף על פי שז'יגולי מהווה רק 0.16% מאזור סמרה, הוא מכיל למעלה מ-1,000 מתוך 1,500 מיני הצמחים הגבוהים של האזור.
50 מיני צמחים באתר הם רליקטים, ששרדו מתקופות גאולוגיות קודמות.
בקרב היונקים, השמורה בולטת במספר הגדול ובמגוון של מכרסמים קטנים, כגון העכבר השדה והעכבר צהוב-הצוואר.
בין בעלי החיים הגדולים יותר ניתן למצוא את הצבוע האירו-אסיאתי, צבי ראו אירופי וחזיר בר.
כתוצאה מהיווצרות קארסט טבעית, התפתחה רשת נרחבת של מערות בעומק הרי ז'יגולי.
אף שלא ניתן לכנות רשת זו ייחודית, מערות ז'יגולי מושכות אנשים רבים, כולל מדענים.
ידוע שאבן הגיר שבירה מאוד, ולכן מערות מתקופת הפלאוליתי יכלו פשוט להיקבר תחת מפולות אדירות.
במקום אתרי האדם הפלאוליתי, מצא הארכאולוג ק.י.
נויסטרואב באמצע המאה ה-20 בלוקה שרידים של יישוב מבוצר עתיק, ככל הנראה מהמאות ה-11–12.
בראש ההר ליסאיה, הרכס יוצר שטח שטוח.
ישנו מבצר גבעה (gorodishche) עם עקבות של התיישבויות עתיקות - אנדרטה בעלת חשיבות מדעית והיסטורית.
חלק מדגימות הכלים העתיקים שנמצאו עשויים מחימר עם פירורי אבן גיר, בעלי תחתית עגולה, עם צוואר גבוה מעוטר בטביעות מלבניות.
כלי עבודה אלה נחשבים לשייכים לשבטים פינו-אוגריים, והיו נפוצים באזור במאות ה-7 עד ה-4 לפני הספירה.
על פי צו של איוואן האיום, בסתיו 1578, הוכן חוליה מיוחדת שהייתה אמורה ללכת "בספינות ובסוסים ביבשה" לאסטרחאן, ולענות, להוציא להורג ולתלות את השודדים האלה.
הסוחרים סטרוגנוב, שידעו על החלטה זו של המלך, הזמינו את ירמק להשתלט על ההגנה על עריהם בחלק העליון של הקאמה.
באביב 1579 עזב ירמק את סמרסקאיה לוקה ובסוף יוני הגיע עם חוליה לקאמה באוריול-גורודוק.
קוזאקים אחרים עזבו לאורך נהר סמרה אל היאיק (נהר אורל), ואלה שנשארו בסמרסקאיה לוקה נהרגו על ידי כוחות הצאר, עריהם נשרפו.
עם זאת, כמה קוזאקים עדיין שרדו, והתחבאו במקומות הסודיים של הרי ז'יגולי.
כאשר הצרה חלפה, הם חזרו למחנות ההרוסים שלהם, החיו אותם.
מכאן נובעים שמות הכפרים ירמקובו, קולצובו וסברוקאבו.
שמות הפסגות הבודדות של הרי ז'יגולי קשורים גם הם לאותה תקופה.
על פי אגדה עתיקה, בשנת 1722 (או לפי גרסה אחרת, ב-28 במאי 1695) טיפס פטר הגדול על הר ליסאיה וחרת את שמו על הסלע.
היסטוריון מקומי מסמרה, פטר אלבין, האמין שמחבר הכתובת לא היה פטר הראשון, אלא הנסיך דימיטרי קנטמיר, שהשאיר כתובת ב-11 ביוני 1722 כשליווה את הצאר במסע הפרסי של פטר הגדול.
עד תחילת המאה ה-20, לא נותר שום עקבה לכתובת.
הצייר הרוסי איליה רפין צייר את יצירתו המפורסמת "גוררי הדוברות על הוולגה" (1870-1873) בכפר שיריאבו בהרי ז'יגולי.
אגדות סמרה מדור לדור מספרות על הקטסטרופה שבה נוצרו הרי ז'יגולי.
הן גם מספרות על העמים שחיו במקומותינו, על גלי הנוודים ששטפו את לוקה בתקופות שונות.
הן מדויקות מאוד גאוגרפית - למעלה מ-90% מהאובייקטים המוזכרים באגדות קיימים בפועל או היו קיימים עד לאחרונה.
באגדות של סמרסקאיה לוקה, מופיעה באופן מתמיד ובוטה דמותה של שומרת המחסנים התת-קרקעיים - "גבירת ההרים".
היא, כמו גבירת הר הנחושת בסיפורי האורל, בבעלותה כל אוצרות תת-הקרקע של ז'יגולי.
ככל הנראה, אלה הם הדים של פולחן אלת הפריון, אמא אדמה, או עקבות של מטריארכאט.
באגדה שנרשמה באמצע המאה ה-19, תושבים מקומיים מתארים יצורים מסתוריים ששירתו את המכשפה התת-קרקעית - גמדים לבנים מוזרים.
באגדות המקומיות הם נקראים "נס תת-קרקעי".
תופעה אחרת מהפולקלור המקומי היא "תעתוע העיר השלווה" (Mirage of the Peaceful City).
על פי האגדות, לפעמים איכרי הכפרים ראו חזון יוצא דופן בערפל הבוקר.
על פי סיפורי הכפריים, זה נראה כמו עיר פנטסטית עם בתים עתיקים, מגדלים וחומות מבצר, כאילו תלויה באוויר על רקע ערפל ערפילי.
לראשונה, תעתוע "העיר השלווה" הוזכר בשנת 1636 על ידי המטייל מהולשטיין אדם אוליאריוס.
הרי ז'יגולי הם מקום אטרקטיבי לתיירים הנהנים מטיולי הליכה, טיפוס סלעים וחיפוש נופים ציוריים.
עם הנופים הפנורמיים שלה, האזור פופולרי גם לפיקניקים ולקמפינג.
כשמורת טבע קפדנית, שמורת ז'יגולי סגורה ברובה לציבור הרחב, אם כי מדענים ובעלי מטרות "חינוך סביבתי" יכולים לתאם ביקורים עם הנהלת הפארק.
עם זאת, ישנם שני מסלולי "תיירות אקולוגית" בשמורה שפתוחים לציבור, אך דורשים אישורים שיש לקבל מראש.
המסלול הציבורי הראשון הוא סיור ברכב להר סטרלנה, והשני הוא טיול רגלי ל"קערת האבן" (תצורת קארסט).
הביקור ב"קערת האבן" עולה 50 רובל לאדם, תלמידי בית ספר וילדים בגיל הגן בחינם, והר סטרלנאיה נגיש רק ברכב, העלות היא 500 רובל למכונית בקיבולת של עד 5 אנשים.
מאז הקמת שמורת הביוספרה, מספר התיירים גדל מ-1 ל-2 מיליון איש, והמגמה נמשכת.
סוגי התיירות העיקריים הם תיירות חינוכית ותיירות אירועים.
פסטיבל "דובדבן ז'יגולי", שאסף יותר מ-8,000 איש בשנת 2016, הפך למסורת.
ההרים מהווים מקור חשוב לאבן גיר ולנפט (המופק מאז מלחמת העולם השנייה).
ההרים עולים לכ-680 מטר והם עשירים בנפט, המוזרם לסמרה.
ההרים מספקים מים לתחנת כוח הידרואלקטרית גדולה.
בחלק הצפוני של סמרסקאיה לוקה, באזור ז'יגולי, נבנתה תחנת הכוח ההידרואלקטרית ז'יגולבסקאיה.
רכס הרי נצרת הוא רכס ההרים הדרומי ביותר בגליל התחתון המרכזי והוא הגבול הצפוני של עמק יזרעאל.
ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר יונה, שגובהו 573 מטרים מעל פני הים.
על הרכס יושב "גוש נצרת" – מעין מטרופולין קטנה, ובו הריכוז הגדול ביותר של ערביי ישראל הכולל את היישובים: נצרת, יפיע, ריינה, עילוט, כפר כנא ומשהד.
השכונות הסמוכות בנוף הגליל מאוכלסות בחלקן בערבים ונחשבות אף הן חלק מרצף זה.
על הרכס שוכנים יישובים נוספים, בעיקר ערביים אך גם יהודיים.
ברכס עובר גם שביל ישראל, שעולה אליו מהר תבור.
הרי עסיר הם רכס הרים שמיקומם בעיקר בדרום־מערב ערב הסעודית ובדרום תימן.
רכס זה הוא חלק מרכס ארוך המשתרע לאורך השבר הסורי אפריקאי.
בהרי עסיר, שנמצאים בחצי האי ערב המדברי והיבש, יורדים באזורים מסוימים 480 מילימטרים של משקעים בשנה.
לשם השוואה, זוהי כמות כפולה מכמות המשקעים השנתית שיורדת בבאר שבע.
כמות משקעים זו הופכת את אזור ההרים לאזור הפורה ביותר בתימן ובערב הסעודית.
החלק של הרכס שנמצא בתימן גבוה יותר, ולכן בחורף יורד שם שלג.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגתו של הר נבי שועייב, שגובהה 3666 מטרים מעל פני הים.
פסגה זו היא הגבוהה ביותר בחצי האי ערב, והשנייה בגובהה במזרח התיכון.
לשם השוואה, גובה הר החרמון הוא 2,814 מטרים מעל פני הים.
על רכס ההרים שוכנת בירת תימן, צנעא, וכן מתגוררים עליו רוב תושבי תימן.
כמו כן, על ההר נמצאת העיר הסעודית החשובה לאסלאם, מכה.
הרכס הוא בעצם תחילתו מרכס הרים גדול בהרבה המשתרע עד הרי אנסריה שבצפון־מערב סוריה.
הרי סנטה קטלינה הם רכס הרים צפונית לעיר טוסון שבמדינת אריזונה, ארצות הברית.
ההר הגבוה מביניהם הוא הר למון בגובה של 2,791 מטר מעל פני הים שנודע גם בזכות אטרקציית הסקי.
השם לרכס ניתן בשנת 1697 על ידי כומר איטלקי בשם אאוסביו קינו על שם קטלינה הקדושה בדת הנוצרית.
רכס ההרים מהווה אטרקציה תיירותית גדולה בזכות פעילויות פנאי רבות המתקיימות בהם ואתרים מיוחדים כמו קניון סבינו בו יש בריכות ונהרות רבים הזורמים מפסגותיו של הר למון אשר בו יורד שלג.
הרכס הוא חלק מאיי השמיים המדרייניים, איי שמיים בצפון-מערב מקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית.
הרי סֵמֵן (נכתב גם "סמיין" או "סימיאן"; באמהרית: ስሜን) הם רכס הרים בצפון אתיופיה המשתרעים ברמה האתיופית, צפונית-מזרחית לעיר גונדר.
חלקם המערבי של ההרים הוכרז כפארק הלאומי הרי סמן בשטח של 412 קמ"ר, וב-1978 הפארק היה בין ראשוני אתרי המורשת העולמית.
המילה "סֵמֵן" פירושה צפון באמהרית ובתיגרינית, בדומה למילה "שמאל" (شمال) בערבית.
זיהוי הדרום כצד ימין והצפון כצד שמאל מוצאו בתפיסה המסופוטמית בה מכוונות המפות מזרחה כלפי השמש.
זאת להבדיל מהתפיסה המצרית, בה מכוונות המפות דרומה במעלה הנילוס.
מסיב ההרים נוצר לפני 40 עד 75 מיליון שנה כאשר לבה פרצה מהקרקע והגיעה לעיתים לשכבה בעובי של 3 ק"מ.
מאז התעצבו ההרים כתוצאה מתהליכי בליה, והם עשירים בפסגות מחודדות, עמקים עמוקים וצוקים הנישאים עד לגובה של 1,500 מטר.
הפסגה הגבוהה בהרי סמן היא ראס דשן הנישא לגובה של 4,533 מטר, והוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי בגובהו באפריקה כולה.
המשקעים בהיקף שנתי ממוצע של 1550 מ"מ יורדים בשתי עונות גשומות, האחת בחודשים פברואר ומרץ והשנייה
מחקרים גילו כי כמות המשקעים השנתית הממוצעת פחתה מאז שנות השישים של המאה ה-20. הטמפרטורות נעות בין מינימום של 2.5°C- עד 4°C למכסימום של 11°C עד 18°C; קרה שוררת בחלק מהלילות ושלג יורד לעיתים על פסגת ראס דשאן.
בהרים מספר מיני בעלי חיים נדירים כמו זאב חבשי, בבון זנוב (ז'לאדה Theropithecus gelada) ממשפחת קופים בעלי זנב, ויעל אתיופי (Walia Ibex) שלעיתים נחשב כתת-מין של יעל אלפיני.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כעל אתר בסיכון בגלל הירידה באוכלוסיית היעלים האתיופים אשר נגרמה כתוצאה מהתיישבות אנושית, עיבוד הקרקע וצמצום בשטחי המרעה.
אוכלוסיית היעלים מונה כעת כחמש מאות פרטים, ובעלי חיים אחרים כמו הזאב החבשי נעשו נדירים ביותר.
הצמחייה בהרים מחולקת לארבע רצועות בהתאם לגובה פני השטח - חורש אפריקאי הררי בתחתית, ומעליו רצועות יער, אדמת מרעה ואחו אלפיני המשתרע מעל גבהים של שלושת אלפים ושמונה מאות מטרים מעל גובה פני הים.
מרבית יישובי ביתא ישראל הוקמו על קרקע "ווֹאִינָה דֶגָה" ("אדמת גפנים") בגבהים של כאלפיים עד שלושת אלפים מטרים.
יישובי אדמת הגפנים שוכנים לגדות יובלות נהר תכזה וסביב אגם טאנה, מקור הנילוס הכחול, המזוהה במסורת היהודית עם נהר פישון (אחד מארבעת נהרות גן עדן).
למרות גובהם הניכר והטופוגרפיה הקשה, שוכנים מספר כפרים בהרים, ואלה מקושרים ביניהם בשבילים.
האזור היה מיושב כבר לפני 2000 שנים ועיבוד הקרקע החל במדרונות המתונים ולאחר מכן עבר גם לתלולים יותר.
כיום מתגוררים בהרים כ-30,000 איש בכ-30 כפרים.
בשנים האחרונות רבו הטיולים הרגליים המאורגנים בפארק הלאומי ורכס הרי סמן, הוקמה תשתית תיירותית מתאימה.
הרי פמיר (Pamir) הם רכס הררי במרכז אסיה אשר נוצר מקימוט של רכסי ההרים הסובבים אותם, טיין שאן, קארקוראם, הרי קונלון, והינדו-כוש.
הרי פמיר הם בין הרכסים הגבוהים בעולם.
הם ידועים אף בשמם הסיני "הרי הבצל".
מרכזם של הרי פמיר בחבל גורנו-באדאחשן שבטג'יקיסטן.
חלקים מרכס פמיר נמצאים אף בקירגיזסטן, אפגניסטן ופקיסטן.
דרומית לגורנו-באדאחשן, עובד מסדרון וואקהאם דרך אזור פמיר, אשר כולל אף את הקצה הצפוני של פרובינציית החזית הצפון-מערבית ושל האזורים הצפוניים של פקיסטן.
ארבע הפסגות הגבוהות בהרי פמיר הן:
פסגת איסמעיל סומוני (אשר הייתה ידועה בין השנים 1932–1962 בשם "פסגת סטלין", ובין השנים 1962–1998 בשם "פסגת קומוניזם").
פסגת העצמאות, גובהה 7,165 מטר.
פסגת אבן-סינה (המוכרת גם בשם הלא פורמלי "פסגת לנין"), גובהה 7,135 מטר.
פסגת קורז'נבסקוי, גובהה 7,105 מטר.
ברכס פמיר קרחונים רבים, כולל קרחון פדצ'נקו שאורכו 72 ק"מ, שהוא הקרחון הארוך ביותר במרחב הגאוגרפי של ברית המועצות לשעבר, והארוך ביותר מחוץ לחוג הקוטב הצפוני.
עונת החורף במקום קרה ביותר וארוכה ואילו הקיץ קריר וקצר.
כמות המשקעים השנתית היא כ-130 מ"מ.
כמות זו מאפשרת גידול עשב אולם עצים נדירים באזור זה.
במערב אזור פמיר קיימים מכרות פחם, ועדרי כבשים הניזונים מערבות העשב מהווים את עיקר מקור ההכנסה לתושבי האזור.
בשנות ה-80 התגלו בהרי פמיר מצבורים של אבני חן קלינוהומיט (Clinohumite).
כביש קארקוראם חוצה את הקצה הדרום-מזרחי של הרי פמיר ומחבר בין סין לפקיסטן.
כביש פמיר, שהוא הכביש הסלול השני בגובהו בעולם, מחבר בין דושנבה בירת טג'יקיסטן לעיר אוש בקירגיזסטן ועובר דרך המחוז האוטונומי גורנו-באדאחסטן.
דרך המשי העתיקה חוצה כמה מרכסי הרי פמיר.
באופן היסטורי, הרי פמיר היו בעלי חשיבות אסטרטגית לצורך שליטה בדרך המשי שבין העיר קאשגאר בסין לבין קוקאנד באוזבקיסטן ולכן ידעו לאורך ההיסטוריה פלישות וכיבושים רבים.
במאה ה-20 נערכה בשטח הרי פמיר מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן, אשר פרצה במאי 1992 ונמשכה עד לשנת 1997. האזור אף ידע סכסוכי גבול בין סין לברית המועצות והקמת בסיסי צבא של המעצמות הגדולות ומנגד עניין גובר בהשקעות באזור.
הרי נלסון פילסברי היה שחמטאי צמרת אמריקאי.
בגיל 22 ניצח באחת מתחרויות השחמט החזקות בכל הזמנים, אך מחלתו ומותו המוקדם מנעו ממנו להתמודד על אליפות העולם בשחמט.
לשיא יכולתו הגיע בשנים 04–1902 כאשר היה ממוקם ראשון בעולם.
פילסברי דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1893 ל-1902. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
פילסברי נולד במסצ'וסטס, עבר לניו יורק בשנת 1894 ולאחר מכן עבר לפילדלפיה בשנת 1898.
בשנת 1890, לאחר ששיחק שחמט רק במשך שנתיים, ניצח פילסברי את מומחה השחמט סטון.
באפריל 1892 זכה פילסברי בדו-קרב מול אלוף העולם וילהלם שטייניץ 2-1, כאשר שטייניץ העניק ליריבו הצעיר יתרון של רגלי ומסע.
נסיקתו של פילסברי הייתה מטאורית, ובחלוף זמן קצר לא היה איש יכול להתמודד איתו בזירת השחמט הניו-יורקית.
מועדון השחמט של ברוקלין מימן את נסיעתו של פילסברי לאירופה כדי שיוכל להתמודד בתחרות החזקה שאורגנה בהייסטינגס, תחרות זו כללה את כל גדולי השחמט של אותם הזמנים.
פילסברי בן ה-22 הפך למפורסם בארצות הברית ומחוצה לה לאחר שזכה בתחרות, ובהקדימו את אלוף העולם המכהן עמנואל לסקר, אלוף העולם הקודם שטייניץ, הטוענים לכתר מיכאל צ'יגורין ואיזידור גונסברג ומתמודדים לעתיד על כתר אליפות העולם כזיגברט טאראש, קרל שלכטר ודוד ינובסקי.
הסגנון הדינמי שהציג פילסברי במהלך התחרות סייע לפופולריות של גמביט המלכה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19.
הנה ניצחונו המפורסם מול טאראש.
התחרות הגדולה הבאה הייתה בסנקט פטרבורג באותה השנה, תחרות בת שישה משחקים בין פילסברי, צ'יגורין, לסקר ושטייניץ - ארבעה מחמשת הזוכים בתחרות הייסטינגס (טאראש לא השתתף).
ככל הנראה פילסברי לקה בעגבת לפני תחילת התחרות.
הוא הוביל את התחרות לאחר שלושה סיבובים עם 6.5 נקודות מתוך 9, לפני לסקר עם 5.5, שטייניץ עם 4.5 וצ'יגורין עם 1.5, אך כאבי ראש קשים מנעו ממנו מלהפגין את אותה הרמה במחצית השנייה של התחרות בה צבר 1.5 מ-9 בלבד, וסיים במקום השלישי עם 8 נקודות.
התוצאה הסופית: לסקר עם 11.5, שטייניץ עם 9.5 וצ'יגורין עם 7. פילסברי הפסיד משחק קריטי בסיבוב הרביעי מול לסקר, משחק שגארי קספרוב סבור שלו היה מנצח, היה יכול לנצח בתחרות ולדרוש דו-קרב על אליפות העולם מול לסקר.
למרות מחלתו הקשה, ניצח פילסברי את אלוף ארצות הברית ג'קסון שוואלטר בשנת 1897 ושמר על התואר עד מותו בשנת 1906.
מחלת העגבת הקשה מנעה ממנו מלממש את מלוא הפוטנציאל בשארית חייו.
הסטיגמה של מחלת העגבת גרמה לכך שלא סביר שביקש עזרה רפואית.
הוא מת ממחלתו בשנת 1906. הוא קבור ברידינג, מסצ'וסטס.
בתחרות של שנת 1902 הוא הגיע למקום השני רק רבע ניקודה אחרי מנצח גזה מארוצי (במהלך התחרות הספיד רק למרוצי וללואיס אייזנברג).
בשנת 1903 פילסברי הגיע למקום השלישי.
לבן: הרי נלסון פילסברי שחור: עמנואל לסקר סנקט פטרבורג 1895
לפילסברי הייתה תוצאה מאוזנת מול לסקר (+5-5=4).
בשנת 1900 אף ניצח אותו שוב, אם כי במשחק ידידותי.
הנה העמדה אליה הגיע המשחק לאחר המסע ה-16 ר:ז4 ולפני מסעו החזק של השחור רח4. את המשחק כולו ניתן לראות בהערת השוליים
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1893 בוסטון קארל אוגוסט ואלברודט 2.5 מ-3 ניצחון1896 ווינה ברטולד אינגליש 2.5 מ-5 תיקו1897 ניו יורק ג'קסון שוואלטר 11.5 מ-21 ניצחון1898 ניו יורק ג'קסון שוואלטר 8 מ-12 ניצחון1899 סנט לואיס מקס ג'וד 4 מ-5 ניצחון
פילסברי היה שחקן חזק מאוד במשחק עיוור, והיה מסוגל לשחק במקביל גם דמקה וויסט, ובנוסף ללמוד בעל פה רשימות ארוכות של מילים שהוצגו לעיניו למשך כמה שניות.
השיא האישי שלו היה 22 משחקים בו זמנית, אך מבחינת הרמה השחמטאית הישגו הטוב ביותר הוא משחק עיוור סימולטני מול כלל 21 השחקנים שהשתתפו בתחרות הנובר, כולם שחמטאים ברמה גבוהה.
בהיות אדוארד לסקר נער שיחק מול פילסברי במשחק עיוור ושנים אחר כך תיאר את ההתנסות הזו בספרו "סודות שלמדתי מהאמנים":
"די מהר נהיה ברור שאני עומד להפסיד במשחק אפילו אם אשחק בצורה הרגועה ביותר.
פילסברי נתן הופעה מצוינת, וניצח 13 מתוך 16 המשחקים העיוורים, סיים שניים בתיקו והפסיד רק באחד.
הוא שיחק שחמט חזק ולא עשה טעויות {ככל הנראה הכוונה לזכירת העמדה}.
תמונתו של פילסברי יושב לו ברוגע על כורסה, עם גבו לשחקנים, מעשן סיגר אחר סיגר ועונה למסעי השחקנים לאחר שיקול קט בקול בהיר וללא היסוס עולים בזכרוני לאחר 30 שנים.
כאשר אני נזכר בהופעתו שוברת השיא העולמי של אלכסנדר אלכין בשיקגו, כאשר שיחק מול 32 יריבים, הגם שהייתה יוצאת מן הכלל הרי אלכין עשה מספר טעויות, והופעתו לא הרשימה אותי בכלל ביחס להופעתו של פילסברי בברסלב."
הרי נַפְתָּלִי הם רכס הרים במזרח הגליל העליון.
גבול הרכס ממזרח הוא כביש 90 המסמן את מערב עמק החולה, ממערב – ואדי דובה שבלבנון, מצפון – נהר הליטאני, ומדרום – נחל דישון.
מזרחו של הרכס נמצא בתחומי מדינת ישראל ומהווה את החלק המערבי של אצבע הגליל, וחלקו המערבי מצוי בלבנון.
אורכם של הרי נפתלי מצפון לדרום הוא כ־25 ק"מ, ורוחבם ממזרח למערב הוא כ־10 ק"מ.
שטח הרי נפתלי הוא כ־210 קמ"ר.
פסגת הרכס נמצאת צפונית למנרה, בהר שנאן, שגובהו 902 מטר מעל פני הים.
החלק המרכזי של הרי נפתלי מכונה רכס רמים.
בדרום הרי נפתלי נמצאת בקעה פורייה – "בקעת קֶדֶשׁ", שבה מגדלים כרמים ועצי פרי נשירים.
הבקעה היא תופעה גאולוגית ייחודית, ומשערים שנוצרה עקב התמוטטות של חללים תת-קרקעיים.
לאורך הרכס נובעים מספר מעיינות, בעיקר בחלקו הצפוני.
על פי נתונים, כ-90% מהיער נשרף במהלך הלחימה מול חזבאללה במלחמת חרבות ברזל.
בחלק הישראלי של הרי נפתלי נמצאים היישובים: מנרה, משגב עם, רמות נפתלי, יפתח, מלכיה, מרגליות, דישון ואביבים.
בעבר שכנה בהר נפתלי העיר המקראית קדש בגליל, ששימשה, בין השאר, כעיר מקלט.
כיום מזוהה קדש בגליל בתל קדש.
אתר קדום נוסף הוא מצודת הונין, מצודה צלבנית שחלקים ממנה נשתמרו במצב מעולה.
אתרים נוספים נמצאים לאורך הדרך ביניהם מצודת כ"ח.
מהמזרח ניתן לצפות אל עבר עמק החולה, רמת הגולן והחרמון.
לאור הרכס הוקמו נקודות תצפית, כמו מצפה רן ומצפה לירן.
בהרי נפתלי מסלולי טיול רבים, ובמזרח הרכס עובר שביל ישראל.
במורדות המזרחיים נמצא אתר ארכאולוגי תל רועים מערב.
לאורך הרי נפתלי עובר "דרך נוף הרי נפתלי" באורך 13 ק"מ שממנה תצפיות לעבר קריית שמונה ועמק החולה.
הדרך עבירה לכל סוגי הרכב ובחלקים ארוכים היא מכוסה באספלט.
במקומות מסוכנים הותקן מעקה בטיחות.
הדרך מתחילה בכביש 9977 מעט מזרחית לפניה לכפר גלעדי ומתחברת לכביש 886 כ־2 ק"מ מצפון לקיבוץ יפתח.
"חניון עין רועים" ובו מעיין קטן שמימיו זורמים לשוקת המשמשת את בעלי החיים בסביבה.
לא נדיר למצוא שם תנים וחזירי בר.
מצפה על שם לירן סעדיה, בן קריית שמונה שנפל במלחמת לבנון השנייה.
המצפור צופה על קריית שמונה ועמק החולה ובמקום הסבר קולי על לירן.
על הסלעים נמצאים ציורי קומיקס אותם אייר לירן.
החניון הגאולוגי ממנו יוצא שביל לפארק הגאולוגי ובו שלטי הסבר על השכבות הגאולוגיות שנחשפו בשבר הסורי-אפריקני במקום.
מחניון זה יש כביש היורד לקריית שמונה.
חורבת נזר – במקום שרידי יישוב מתקופת הברונזה הקדומה והברונזה התיכונה (נקראת על שם הרכס מעליה הנראה כמו כתר).
חורבת עקר – שרידי יישוב ביזנטי ששמו לקוח מהמילה הערבית אלע'קר (עקרב).
בחורבה נמצאו שרידי חרס ובתי בד ומעיין אכזב.
במקום נמצא כיום חניון בחורשת עצי אלון עתיקים.
הרי סנטה ריטה הם רכס הרים הנמצא כ-65 קילומטר דרומית לעיר טוסון שבמדינת אריזונה, ארצות הברית.
בצד המערבי של הרי סנטה ריטה יש מצוק גדול עשוי שיש לבן הבולט לעין על פני העמק הירוק.
השטח הלבן הזה הזכיר למיסיונרים הספרדים את ריטה הקדושה, נזירה איטלקייה שדמותה צוירה לרוב עם פצע קטן או צלקת לבנה על מצחה, ולכן קראו לאזור על שמה.
הנקודה הגבוהה ברכס היא הר רייטסון (Mount Wrightson) שפסגתו היא 2,881 מטרים מעל פני הים וזאת הפסגה הגבוהה ביותר בכל אזור דרום אריזונה.
היער לאומי קורונדו ששטחו 7,200 קמ"ר משתרע על הרכס.
ההר נקרא על שמו של ויליאם רייטסון שהיה כורה וקבלן באזור ונהרג על ידי לוחמים משבט האפאצ'י בשנות ה-60 של המאה ה-19. ההר מפורסם בזכות התצפית מפסגתו על אזור העיר טוסון בצפון ומקסיקו בדרום.
החלק התחתון של ההר מדברי, ככל שעולים בגובה משתנה הצומח.
מעט גבוה יותר ישנם יערות קקטוסים ולאחר מכן צמחייה כגון עצי אלון, קטלבים ועוד.
עם בעלי החיים החיים על ההר נמנים ארנבים, איילים, דובים ופומות.
הרי סָיָיאן הם רכס הרים בדרום סיביר המזרחית.
הרכס המזרחי מתפרש על פני 1,000 קילומטר של הנהר יניסיי ועד לדרום-מערב ימת באיקל ומשתרע ממזרח להרי האלטאי באורך של כ-500 ק"מ.
מתוך פסגות הרים השייכים לרכס, ואגמים הנמצאים דרום-מערבה לרפובליקת טובה, נובעים נהרות קטנים במורד הזרם היוצרים את אחד הנהרות השוצפים ביותר בסיביר, היניסיי.
באזור נמצא שמורת סאיאנו-שושנסקי השמתרעת על שטח של כ-4000 קמ"ר.
האזור כולו היה סגור לכניסת זרים על ידי ברית המועצות עד ל-1944.
הרי סן ברנרדינו הם רכס הרים קצר המשתרע מצפון וממזרח לעיר סן ברנרדינו בדרום קליפורניה, ארצות הברית.
רכס סן ברנרדינו נמשך לאורך כ-100 קילומטרים וכיוונו הכללי מזרח-מערב, בגבולו הדרומי של מדבר מוהאבי, בחלקו הדרום-מערבי של מחוז סן ברנרדינו.
בין רכס סן ברנרדינו לבין הרי סן גבריאל שלמערבם עובר מעבר קייהון.
בין רכס סן ברנרדינו להרי סן יקינטו שלדרומם ודרום-מזרחם, משתרע מעבר בנינג.
חלקו הדרומי של הרכס תחום על ידי העתק סן אנדראס.
הפסגה הגבוהה ברכס היא הר סן ג'ורג'יו (3,505 מטר) הגבוה בין הרי דרום קליפורניה.
הרי סן ברנרדינו הקטנים הוא רכס הנפרש דרום-מזרחה מן הרכס העיקרי.
רובו של רכס סן ברנרדינו נמצא בתחומי שמורת היער הלאומי סן ברנרדינו.
בתחום הרכס נמצאים אף ארבעה אתרי נופש פופולריים באזור.
הרי פיליש (בהונגרית: Pilis hegység) הוא רכס הרים נמוכים מסוג "הגושים המועתקים".
המתרוממים מימין לדנובה, בין הערים בודפשט ואסטרגום.
הם עשויים קרסט ודולומיט ונמצאים באזור הצפוני של הונגריה, במחוזות קומארום-אסטרגום ופשט, בחבל טרנסדנוביה ומהווים הקצה הצפון-מזרחי של הרי טרנסדנוביה.
למרות גובהם הנמוך, הם מושכים מבקרים רבים בגלל יופיים.
הפסגה העיקרית נקראת בעצמה פיליש וגובהה הוא 756 מטרים.
הרי פיליש מפרידים בין האוכף קטביקפא Két-bükkfa ("שני עצי אשור") ועמק הנחל סנטללק (Szentlélek; "רוח הקודש") מצד אחד ובין הרי וישגרד מצד שני.
הרי וישגרד, שהם ממקור וולקני, נחשבים בטעות לחלק מהרי פיליש, כשלמעשה הם שייכים מבחינה גאולוגית למסיב הצפוני שבהונגריה.
דרומית-מזרחית הרי פיליש מופרדים מגבעות בודה על ידי האגן פילישוורשואר.
בימי הביניים היו הרי פיליש חלק מאזור הכרמים המפורסם של בודה.
הכרמים השתרעו על החלקים הבלתי מיוערים של ההרים.
בימינו שטחים אלה התכסו גם הם ביערות.
המלך מתיאש הוניאדי נהג לצוד ביערות של פיליש.
ההרים ידועים גם ב-400 המערות שלו.
בשנת 1869 נחנך כאן מסלול ראשון בהונגריה לטיול ברגל בהרים
פיליש Pilis-tető (גובה 756 מטר, הפסגה הגבוהה בטרנסדנוביה - בשנות ה-1970 המאוחרות ועד 1996 פעל על ההר בסיס של ההגנה האווירית ההונגרית
מאג' סופלאק - Nagy-Szoplák 710 מטר
קיש סופלאק Kis-Szoplák - 686 מטר
ואשקאפו ("שער הברזל") - Vaskapu-hegy 645 או 651 מטר (אינו זהה להר ואשקאפו של אסטרגום)
הפסגות הנ"ל הן למעשה חלק מההורסט פיליש.
פסגות אחרות הן הקוויי הגדול (Nagy-Kevély) והקוויי הקטן (Kis-Kevély) ושטח האימונים לטיפוס הרים הקרוי "אוסוי".
השם פיליש בא ממילה הונגרית שמשמעותה היא "טונסורה" (תספורת נזירים שבאמצעה קרחת), שם זה מתייחס למראה הקרח של ההר.
מקור המילה ההונגרית הוא סלאבי (משמעות המילה פלש Pleš בשפות סלובקית וצ'כית, הוט "קרחת").
עד שנת 1991 המערה פיליש שאורכה 600 מטר נחשבה למערה הארוכה ביותר במקום.
החל מ-12 בדצמבר 2010 מערכת המערות אריאדנה מהרי פיליש נחשבת למערה השלישית באורכה בהונגריה, עם אורך של 14 קילומטר.
Szopláki-ördöglyuk - (מערת "חור השטן") בפילישסנטקרסט
מערות ההר הוסו ("ההר הארוך")
צמחיית הר פיליש (Pilisense flórajárás) ידועה כחלק מיוחד של אזור הצמחייה הקרוי בקוניקום (Bakonyicum flóravidék)
על ההר גדלים יערות של עצי אלון שסוע או טורקי (Quercetum petraeae-cerris), עשבוניים מסוג כריך שעיר לצד עצי אשור מרכז -אירופיים.
אופייניים התקבצויות של עצי מילה לבנת-פרחים (Fraxinus ornus), ועצי אלון מתבגרים.
בעקבות כריתת יערות בזמנים עברו נותרו שטחים מכוסים בשיחים אופניים לקרסט.
על המורדות החמים של ההר צומחים עשבי סלע דולומיט כגון Festucetum pallentis וBrometum Pannonici.
על המורדות הצפוניים הקרירים ניתן למצוא קבוצות Mercuriali–Tilietum של עצי תרזה יחד עם עשבים מסוג Mercurialis perennus הידוע כ"כספית הכלב", וכן עצי מילה ואשור (Fago-ornetum)
בהרי פיליש ובאגמיהם חיות ציפורים כמו השרשרק המצוי, העורב השחור, הנץ הגדול, הבז הנודד, האוח המצוי וגבתון הסלעים (Emberiza cia).
באזורים המישוריים ניתן לפגוש גם את הבז המצוי, את בז העצים ואת הדוכיפת.
הרי סינג'אר ; בארמית סורית: ܛܘܪܐ ܕܫܝܓܪ (טורא דשנגר)) הם רכס הרים באורך של כ-100 ק"מ בצפון-מערב עיראק וצפון-מזרח סוריה.
רוב הרכס וחלקו הגבוה נמצא בשטח מחוז נינוה בעיראק וכ-25 ק"מ מחלקו הצפון-מערבי נמצאים בשטח סוריה (במחוז אל-חסכה שבאזור אל-ג'זירה).
גובהו המרבי של הרכס 1,463 מטר.
הרכס קרוי על שם העיר סינג'אר השוכנת למרגלותיו מדרום.
האקלים בהרים הוא צחיח למחצה וכמות הצומח בו מעטה במיוחד עקב רעיית יתר.
ההרים הם קמר גאולוגי בצפון הלוח הערבי בעל מדרון תלול מצידו הצפוני כתוצאה מהעתק החושף שכבות של סלעי משקע ומדרון מתון יותר מצידו הדרומי.
באזור ההרים נמצאות תצורות מעידן הקרטיקון ועד עידן הנאוגן.
שפע המערות בהרים שימשו למגורי אדם ולמקום מפלט עוד משחר ההיסטוריה.
במקום ששמו תל חמוקאר (حموقار; ), בצד הסורי של ההרים, נמצאו שרידים המשויכים לתקופת עובייד (5900 - 4000 לפנה"ס) ושומר הקדומה (3500 לפנה"ס).
במקום התקיימו קרבות בין האימפריה הרומית לאימפריה הפרתית ולאחר מכן בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הסאסאנית.
במקום התקיימו שלל דתות בהן נצרות נסטוריאנית, זורואסטריות ואף יהדות.
ב-970 השתלטו על האזור האיובים, שהשליטו בו את דת האסלאם.
החל מן המאה ה-12 היה אזור ההרים משכנם של היזידים, שנמלטו לשם מידי רודפיהם המוסלמים והתבצרו במקום.
לפי אמונתם ההרים הם הר אררט עליו נחה תיבת נח לאחר המבול.
הנוסע אבן בטוטה דיווח כי ההרים נמצאים בשליטת יזידים כורדים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית היו ההרים חלק מסנג'ק דיארבקיר וכונו בטורקית "Saçlı Dağı" ("ההר השעיר").
בשנות ה-20 של המאה ה-19 ניסה המנהיג הכורדי מוחמד פאשה ליצור מדינה כורדית עצמאית (בעקבות הדוגמה של מוחמד עלי במצרים) והשתלט על ההרים למשך כעשר שנים (בין 1823 ל-1834), עד שהובס על ידי צבא האימפריה העות'מאנית.
בין החוקרים המערביים שחקרו את האזור נמנים אוסטן הנרי לייארד וגרטרוד בל, שניהם מתארים את התרבות היזידית בהרים ואת היותם של אלה כת נרדפת.
כן אוכלסו ההרים בבני דתות נרדפות אחרות באזור כנוצרים אשורים, כלדיים, סורים-אורתודוקסים, ארמנים ויהודים.
לאחר הכיבוש הבריטי ובתקופת המלוכה והרפובליקה של עיראק ידע האזור תקופה של שקט יחסי.
מאז מלחמת עיראק (2003) הפכו ההרים מחדש לאזור פרוע, בו מתקיימים קרבות בין שיעים וסונים עיראקים וכוחות כורדים.
ההרים היו יעד ההתקפה של המדינה האסלאמית (דאעש) באוגוסט 2014 שכוונה כנגד היזידים.
ב-3 באוגוסט השתלטו לוחמי דאעש על העיר סינג'אר והחלו במסע רצח, חטיפה ואונס שכוון נגד המיעוט היזידי.
בין 40,000 ל-50,000 יזידים נמלטו אל ההרים ונותרו ללא מים, מזון ותרופות.
מצבם תואר כרצח עם וסיוע מסוים שוגר אליהם באמצעות ארצות הברית ובריטניה.
החל מה-10 באוגוסט חברו כוחות הפשמרגה הכורדית לנצורים.
והצליחו לפנות את רובם לשטחי כורדיסטן הסורית, במסגרת הקרב על סכר מוסול.
הרי סן חואן הם רכס הרים משונן גבוה, חלק מרכס הרי הרוקי, המשתרע כקשת בת 250 קילומטרים מהחלק הצפוני של מדינת ניו מקסיקו ועד הפינה הדרום-מערבית של מדינת קולורדו בארצות הברית, וזהו רכס ההרים הגדול ביותר בשטחו בקולורדו.
הרכס עשיר במינרלים (חלק מהאזור המכונה רצועת המינרלים של קולורדו), והיו בו מכרות זהב וכסף בתקופת הקמת מדינת קולורדו.
יישובים עיקריים, כולם הוקמו בתחילה כמחנות כורים, כוללים את: קרייד (Creede), לייק סיטי (Lake City), סילוורטון (Silverton), יוראי וטליורייד.
אין כבר באזור כרייה בקנה מידה גדול, אף על פי שמחפשי זהב עצמאיים עדיין עובדים בחלקות שקיבלו עליהן זיכיון ברחבי הרכס.
מכרה סאמיטוויל (Summitville mine) גרם לאסון סביבתי גדול בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר האיטום של בריכת השיירים (tailing pond) שבה היה מהול ציאניד נפגם והחלה דליפה רצינית.
סאמיטוויל שוכן בקלדרת סאמיטוויל, אחד מהרי הגעש הכבויים הכלולים בשדה הגעשי סן חואן.
קלדרת לה גריטה (La Garita Caldera), אחד מהרי געש אלו, היא בקוטר 56 קילומטרים.
שכבות נרחבות של לבה, שחלקן נמשכות מתחת לקרקעית עמק סן לואיס, הן מאפיין של המדרונות המזרחיים של הרי סן חואן.
תיירות היא כיום חלק חשוב בכלכלה המקומית, כשרכבת המסילה הצרה בין דורנגו (Durango) וסילוורטון היא מוקד משיכה בקיץ.
מוקדי משיכה נוספים כוללים טיולי ג'יפים על הדרכים הישנות שחיברו בין מחנות הכורים ההיסטוריים, כולל דרך בלק בר (Black Bear Road), הידועה לשמצה; ביקור בעיירות הרפאים העתיקות; טיולים רגליים וטיפוס הרים.
אף שהרי סן חואן תלולים מאוד, ויורד עליהם שלג רב, רק טליורייד הפכה לעיירת סקי.
אתר הנופש פרגטורי (Purgatory Resort), שהיה קרוי פעם אתר הנופש הר דורנגו (Durango Mountain Resort) הוא אתר סקי קטן כ-40 קילומטרים צפונית לדורנגו.
סקי ניתן גם לבצע במעבר וולף קריק (Wolf Creek Pass) באתר הסקי וולף קריק (Wolf Creek ski area).
הריו גראנדה מנקז את הצד המזרחי של הרכס.
הצד השני של סן חואן, המדרון המערבי של קו פרשת המים של אמריקה, מנוקז על ידי היובלים: סן חואן, דולורס וגניסון, שכולם זורמים לנהר הקולורדו.
בהרי סן חואן שוכן שדה התעופה הגבוה ביותר בארצות הברית המפעיל טיסות סדירות, שדה התעופה של טליורייד, בגובה 2,764 מטרים.
הערה: הפסגות בטבלה בהמשך מהוות רשימה חלקית של פסגות חשובות בהרי סן חואן.
הרשימה כוללת רק פסגות המתנשאות מעל ל-500 מטרים מפני הסביבה.
יש עשרות פסגות אחרות שגובהן מעל 3,600 מטרים מעל פני הים.
הרי צ'יריקאווה הם רכס הרים גדול בקצה הדרום-מזרחי של מדינת אריזונה בארצות הברית, חלק מפרובינציית אגן ורכס שבמערב ובדרום-מערב ארצות הברית וצפון-מערב מקסיקו.
הרכס הוא חלק מהיער הלאומי קורונדו (Coronado National Forest).
המקום הגבוה ביותר ברכס, פסגת צ'יריקאווה, מתנשא לגובה 2,975 מטרים מעל פני הים, בערך 1,800 מטרים מעל העמקים מסביבו.
הרכס קרוי על שם שבט צ'יריקאווה של בני האפאצ'י, שהתגוררו בעבר באזור.
בני השבט כינו את הרכס "ארץ הסלעים העומדים".
צורות הסלעים המוזרות נוצרו כשרידים של הר געש שהתפרץ לפני 25 מיליון שנים.
לאחר שהאפר הגעשי התקרר הוא יצר טוף ריוליטי שעבר סחיפה ועם הזמן נוצרו ממנו צורות יוצאות דופן של עמודים, צריחים ומגדלים.
בשל יער עמודוני הסלע הוקם ב-1924 בהרי צ'יריקאווה המונומנט הלאומי צ'יריקאווה.
רכס הרי צ'יריקאווה שוכן באזור הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו ומדינת סונורה במקסיקו והוא אחד מ-40 איי שמיים, הכינוי לרכסי הרים מיוערים שבהם מזג האוויר קריר, המוקפים באזורי מדבר חמים וצחיחים.
רכס הרי צ'יריקאווה ורכסי ההרים הקשורים אליו, יחד עם עמק סולפור ספרינגס (Sulphur Springs Valley) במערב ועמק סן סימון (San Simon Valley) במזרח, מהווים את המחצית המזרחית של מחוז קוצ'יז בדרום-מזרח אריזונה.
בקצה הדרומי של הרי צ'יריקאווה מתחילים הרי פדרגוסה (Pedregosa Mountains), ובדרום-מערב הרי סוויסהלם (Swisshelm Mountains).
הקצה הצפון-מערבי של הרי צ'יריקאווה ממשיך כהרי דוס קבזס (Dos Cabezas Mountains), מעבר למעבר אפאצ'י (Apache Pass) והאתר ההיסטורי הלאומי פורט בואי (Fort Bowie National Historic Site).
במערב מתנשא רכס הרי דרגון (Dragoon Mountains), ובמזרח הרי פלונסייו (Peloncillo Mountains).
אורך רכס הרי צ'יריקאווה 56 קילומטרים ורוחבם המקסימלי 34 קילומטרים.
הגובה הממוצע של הפסגות ברכס הוא 1,800 מטרים מעל פני הים.
קניון קייב קריק במורדות המזרחיים הוא משכן לתחנת המחקר של דרום-מערב ארצות הברית השייכת למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, ולעיירות הקטנות פורטל ופרדייז
היישוב הגדול הקרוב ביותר הוא טומבסטון באריזונה במרחק 64 קילומטרים מהרכס.
הגישה להרי צ'יריקאווה והיער הלאומי קורונדו היא דרך וילקוקס (Willcox) מצפון, דאגלס (Douglas) מדרום ורודיאו (Rodeo) בניו מקסיקו ממזרח.
כביש בין-מדינתי 10 שכיוונו ממזרח למערב עובר כ-16 קילומטרים צפונית לרכס.
הרי צ'יריקאווה הם אזור מגוון ביולוגית, הכולל מספר איי שמיים.
וחמישה מתוך תשעה "אזורי חיים"
סלעי הריוליט שגונם אפור עד חום-סגול מכוסים בכתמי חזזיות בגוונים של ירוק וכתום, שעבורם, ככל הנראה, תנאי החיים אידיאליים על הסלע הגעשי.
בגבהים שבין 1,600 מטרים לכמעט 3,000 מטרים מוצאים מיני צמחים ובעלי חיים תנאי מחיה אופטימליים: 169 מיני עופות נצפו ברכס זה, חלקם הם מינים מקסיקניים שעבורם דרום אריזונה הוא הגבול הצפוני של אזור התפוצה שלהם.
בהם: קוליברים וקתרטס תרנגולי החיים ביערות האלונים, הצפצפות, הברושים, אורני הזפת ואשוחי דאגלס.
בעלי חיים נוספים הראויים לציון הם: אוצלוט, יגואר, פומת ההרים, ארמדיל טאטו, דוב שחור אמריקני ואייל פרדי לבן-זנב.
סבך השיחים מתחת לעצים, כולל ענבי דוב (Arctostaphylos) ממשפחת האברשיים, שענפיהם בגוון אדום-חום.
פרחי בר רבים של קקטוסים, ויוקה מתקיימים באזור המאופיין על ידי עונות המתחלפות בין גשומות ליבשות.
זהו אקלים שונה מהותית מהאקלים המדברי או המדברי למחצה שסביב ההרים, ומשום כך מכונים ההרים איי שמיים.
מורדות ההרים המדבריים מתאפיינים בצמחיית מדבר אופיינית הכוללת, בין השאר: לענה משוננת (Artemisia tridentata), אגבה, ינבוט (Prosopis), יוקה, הצמח Dasylirion wheeleri (באנגלית desert spoon) ממשפחת האספרגיים וסוגים שונים של דשא.
זהו בית גידול לזוחלים רבים, כמה מינים של עכסנים, הלודרמה מרירית, צב המדבר (Gopherus agassizii), ואחד מסוגי הסלמנדרה היבשתית הגדולים ביותר, הסלמנדרה המנומרת (Ambystoma tigrinum).
גם אזור זה עשיר במיני עופות, כולל הקוקייה הרצנית הידועה מהסרטים המצוירים.
העדות הקדומה ביותר לנוכחות אנושית בסביבת הרי צ'יריקאווה הם אתר ארכאולוגיים מתרבות קלוביס כדוגמת אתר דבל אדובי (Double Adobe Site) ביובל וייטווטר דרו (Whitewater Draw) של רקר קריק (Rucker Creek), צפונית לדאגלס.
אתרים מהתקופה שאחרי קלוביס של תרבות קוצ'יז, תרבות קדם-קרמית נוספת, המתוארכת בין 3,000 ל-200 לפני הספירה הוגדרה מאתרים סביב הרי צ'יריקאווה, כולל "קניון קייב קריק" (Cave Creek Canyon).
נתגלו מאפיינים קרמיים מציינים של תרבות מגיון והגרסה המקומית שלה, תרבות מימברס (Mimbres culture), כשהם משתרעים על התקופה מ-150 לפנה"ס ועד 1450 לספירה.
שבט צ'יריקאווה של האפאצ'י, השתלט על האזור סביב שנת 1500. העימותים עם המתיישבים הלבנים הובילו למלחמת גרילה בשנים 1886-1862, אותה הנהיגו קוצ'יז וג'רונימו שהסתיימה בכניעה של האפאצ'י.
מרבית התושבים בחרו לעבור ב-1913 לשמורה של שבט המסקאלרוס של בני האפאצ'י.
זיכיון הכרייה הראשון המתועד בהרי צ'יריקאווה היה זיכיון "האוצר החבוי" (Hidden Treasure) שנרשם ב-1881 והכרייה בהרים נמשכה בהפסקות עד ההווה כשהפעילות הרבה ביותר התרחשה בשנות ה-20 ושנות ה-50 של המאה ה-19.
במאה ה-21 החלו סוחרי סמים ומבריחי מהגרים להשתמש בהרי צ'יריקאווה כשהם מציבים צופים על הפסגות להתריע בפני סיורים של משטרת הגבולות.
הרי צ'יריקאווה הם גוש מבני מורם של פרובינציית אגן ורכס.
סלע האם בהרי הוא מהפרקמבריון ומעליהם סלעי משקע מהפלאוזואיקון והקרטיקון סביב מתחם קלדרה שנוצרה בהתפרצויות געשיות ומחדרים לפני 25-35 מיליון שנים.
ההתפרצות הגדולה האחרונה, לפני 27 מיליון שנים, יצרה את קלדרת טרקי קריק (Turkey Creek Caldera) והשקיעה 600 מטרים של אפר געשי שהתגבש לטוף ריוליטי .
סחיפה שהתרחשה אחר-כך יצרה רכסי הרים מכוסים במגדלי אבן, צריחי אבן ועמודי אבן המכונים עמודוני סלע (באנגלית hoodoo) המתרוממים מתוך היערות, ואינם נופלים ביופיים מעמודוני הסלע המפורסמים של הפארק הלאומי ברייס קניון.
תוואי נוף טבעיים אלו, שהשתמרו במונומנט הלאומי צ'יריקאווה, בנויים מטוף קניון ריוליט.
רצועה ברוחב בין קילומטר לשלושה קילומטרים של סלעי משקע המשתרעת מדרום-מזרח לצפון-מערב מדרומית לפורטל דרך פרדייז (Paradise) ועד להרי דוס קבזס היא המקור למרבצי מינרלים.
המכרה הגדול ביותר שנחפר בנפת קליפורניה של הרי צ'יריקאווה היה מכרה הילטופ (Hilltop mine) שכלל שלושה מפלסים מקושרים באורך של 6,100 מטרים.
הרי (צבי) בנק (28 ביוני 1924 – 13 בדצמבר 2007) היה רופא פנימאי ישראלי, פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית בבית חולים תל-השומר (ביתן 25) ומייסד מרפאת נוגדי קרישה בתל השומר.
בנק היה מהרופאים הראשונים בישראל שטיפל בנוגדי קרישה במחלות לב כליליות ובפקקת.
בנוסף עסק בנק במחלות בלוטת התריס.
בנק נולד בדרום אפריקה לרבקה ולאברהם פרץ שהיגרו ממזרח אירופה.
לצד חינוך יהודי מסורתי שקיבל בבית חונך בנק תחילה בבית הספר מקומי בשפת האפריקאנס וכשמשפחתו עברה לקייפטאון התחנך בבתי ספר יהודים.
בנק היה פעיל בתנועות הנוער הציונית "הבונים".
בנק למד רפואה באוניברסיטת קייפטאון.
בשנת 1948 התחתן עם מיירה ובני הזוג התנדבו למח"ל.
הם הפליגו לישראל בעיצומה של מלחמת העצמאות כשבנק שימש רופא צבאי בתפקיד של רופא גדודי בחטיבה 7 והשתתף בקרבות בגליל באזור סאסא ואילו אשתו מיירה התגייסה כחיילת ושירתה ביחידה לשיקום נכי צה"ל בתל אביב.
עם סיום מלחמת העצמאות החל בנק, לבקשתו של הד"ר חיים שיבא, לעבוד בשנת 1950 כרופא פנימי בבית חולים שיבא, במחלקותיהם של פרופ' שיבא ופרופ' הרי הלר.