tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשבגר, ראה את ייעודו בעשיית קולנוע.
הוא למד תיאטרון באוניברסיטת הופסטרה וסיים את לימודיו בשנת 1960. לאחר מכן החל ללמוד לתואר שני בבימוי קולנוע בבית הספר לקולנוע של UCLA.
קופולה בילה את תחילת שנות השישים בניסיונות להתקדם בתעשיית הקולנוע.
את דרכו הקולנועית החל בבימוי סרטי פורנוגרפיה רכה, נוסח המערבון הפורנוגרפי "הלילה לבטח" (Tonight for Sure) שביים בשנת 1962. הוא חבר אל הבמאי רוג'ר קורמן שהיה ידוע ביצירת סרטי סוג ב' במהירות ובתקציב נמוך.
עבודתו הראשונה עבור קורמן הייתה דיבוב, עריכה מחדש והוספת מוזיקה לסרט סובייטי בשם "השמיים קוראים" (Небо зовёт) שעסק במרוץ להגיע לכוכב מאדים, במטרה להפוך אותו לסרט "אמריקני" בנוסח סרטי האימה הזולים שביים קורמן.
קופולה יצר מהסרט הסובייטי סרט אימה בשם "הקרב מעבר לשמש" (Battle Beyond the Sun).
על עבודה זו שילם קורמן לקופולה 250 דולר.
ב-1963 העניק קורמן לקופולה את ההזדמנות לביים סרט משמעותי ראשון, והעמיד לרשותו אתר צילום, צוות ופילם.
התוצאה הייתה "דמנטיה 13", מעין סרט אימה פסיכולוגי, ברוח סרטיו של קורמן.
קופולה כתב את התסריט לסרט בלילה אחד של עבודה מאומצת.
הסרט היה כרטיס הכניסה של קופולה לתעשיית הסרטים.
באמצע שנות ה-60 נשכר קופולה לעבוד כתסריטאי עבור חברת ההפקות "Seven Arts" (שהתאחדה בשנת 1967 עם חברת האחים וורנר).
בשנת 1966 היה מעורב בכתיבת התסריט לסרטו של סידני פולאק "This Property is Condemned", על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, וכן בתסריט לסרט המלחמה "האם פריז בוערת?".
בשנה זו גם ביים את סרט ההתבגרות "אתה כבר נער גדול" (You're a Big Boy Now), שזכה לשבחים והוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 1968 ביים את המחזמר "קשתו של פיניאן" בו כיכבו הכוכבת הבריטית פטולה קלארק והשחקן פרד אסטר.
התוצאה הייתה שנויה במחלוקת, אם כי קלארק זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה.
בתקופה זו החל קופולה בשיתוף פעולה עם הבמאי ג'ורג' לוקאס.
השניים היו חלק מחבורת קולנוענים צעירים, בוגרי בתי ספר לקולנוע, בעלי אמביציות וחזון אמנותי, שכונתה "שנים עשר המזוהמים", וכללה דמויות כג'ון מיליוס ווולטר מרץ'.
עוד ב-1968 ציין מבקר הקולנוע אנדרו סאריס בספרו רב ההשפעה "The American Cinema: Directors and Directions 1968-1929" את קופולה כבמאי בעל עתיד.
סאריס היה ממקדמי "תאוריית האוטר" (Auteur) שהחלה נפוצה בצרפת, לפיה הבמאי של הסרט הוא המוביל האמנותי ובעל החזון, וכמוהו כסופר של היצירה הכתובה.
בשנת 1969 ניסה קופולה את כוחו ביצירת דרמה צנועה, ששימש בה כבמאי וכתסריטאי, ומימן את הפקתה מכיסו, בשם אנשי הגשם.
המדובר בסרט מסע בעל נימה פמיניסטית על עקרת בית הרה היוצאת למסע ברחבי ארצות הברית.
הסרט הצליח להחזיר את הוצאותיו, ואף זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
הצלחה זו עוררה את קופולה ולוקאס לקדם את רעיונם - יצירת חברה עצמאית להפקת סרטים, שתפיק להיטים גדולים, שמרווחיהם ניתן יהיה לממן יצירות נועזות יותר של במאים מתחילים.
השניים הקימו את חברת "אמריקן זואיטרופ" (American Zoetrope; זואיטרופ היה מעין מכשיר שקדם לקולנוע, שיצר אשליה של תנועה באמצעות הזזת צילינדר מעוגל ועליו תמונות).
החברה, בה היה קופולה בעל המניות היחיד, החלה בשנת 1970 בפיתוח פרויקטים, לאחר שקיבלה דחיפה ראשונית במימון מחברת האחים וורנר.
בין היתר מימנה את כתיבת הטיוטה הראשונית של אפוקליפסה עכשיו על ידי ג'ון מיליוס, ואת הפקת סרט המדע הבדיוני של לוקאס THX 1138. אך כאשר האחים וורנר לא אהבו את הסרט THX-1138, ודרשו את כספם בחזרה, מצא קופולה עצמו בחוב של מאות אלפי דולרים, ונאלץ לעסוק במספר פרויקטים אחרים.
בין היתר כתב את התסריט לסרט פטון, שהביא לו את הזכייה הראשונה בפרס האוסקר על התסריט המקורי.
דגם זה של סרט החורג משליטה תקציבית, ומקורות המימון שלו אינם ברורים, יהיה דגם חוזר במהלך הקריירה של קופולה כיוצר סרטים.
בשנת 1970 חיפשו אולפני סרטי פרמאונט במאי שייצור את הסרט "הסנדק" לאחר שהזכויות על הספר נרכשו ממריו פוזו.
קופולה, שהיה עדיין שקוע בחוב אישי בשל THX 1138, נראה כבחירה הטובה לתפקיד, בשל מוצאו האיטלקי.
בתחילה היסס קופולה אם לקבל את ההצעה, אך בעצתו של לוקאס הסכים להצעה והחל בהסרטה.
"הסנדק" צולם בעיקר ברחובות ניו יורק בהם התרחשה עלילת הסרט (אך גם בקליפורניה, בנבדה ובסיציליה).
התוצאה הייתה אפוס עשיר מבחינה חזותית, הסוקר התפתחויות בחייה של משפחה אמריקנית ממוצא איטלקי, השייכת למאפיה, מנקודת הראות של המשפחה.
הסרט כלל שחזור מדויק של שנות ה-40, סצנות המונים וסצנות אינטימיות, סצנות אלימות, ומפגין יכולת קולנועית יוצאת דופן.
כאשר יצא הסרט לאקרנים, הוא היה ללהיט ענק.
הוא צולם בתקציב של שישה וחצי מיליון דולר, והכניס מאתיים ארבעים וחמישה מיליון דולר.
הסרט זכה לשבחי הביקורת, ופולין קייל רבת ההשפעה השוותה את קופולה לז'אן רנואר - "גם לקופולה יש 'עין עוקפת' הרואה את הכול בבת אחת, וגם הוא מוצא דרך להציג את הדברים במכה אחת.
וגם אצל קופולה יש שילוב מוזר של רוך פסטורלי עם אלימות קיצונית".
גם כיום נחשב הסרט על ידי מרבית המבקרים לאחד מגדולי הסרטים שצולמו אי פעם.
הסרט העניק לקופולה את פרס האוסקר השני שלו, על התסריט המעובד (בשיתוף עם מריו פוזו), וכן מועמדות לפרס האוסקר כבמאי הטוב ביותר.
כן זכה הסרט בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר, ומרלון ברנדו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
בזכות הצלחה זו הפך קופולה לאדם עשיר, ויכול היה, למעשה, לקדם את הרעיונות שבבסיס חברת "אמריקן זואיטרופ" - יצירת סרטים בתקציב בלתי מוגבל, עם חופש אמנותי גדול.
קופולה היה במצב בו יכול היה להכתיב לאולפנים הגדולים את רצונותיו, ולעבוד מחוץ ל"שיטה".
מצב זה הביא את קופולה ליצירת מספר סרטים נוספים, הן בעצמו והן באמצעות חברת ההפקה שלו, שהיוו אבני דרך בקולנוע האמריקני והעולמי.
תקופת הזוהר, תחילת שנות ה-70
הצלחת "הסנדק" הביאה לכך שכל סרט שנשא את הכתובית "פרנסיס פורד קופולה מציג..." היה להצלחה מיידית.
קופולה ניצל מצב זה היטב.
הוא הפיק עבור ידידו, ג'ורג' לוקאס את הסרט אמריקן גרפיטי שהיה להצלחה.
קופולה כתב את התסריט לסרט "גטסבי הגדול", ובשנת 1973 צילם את יצירת המופת "השיחה", הנחשבת לאחד מסרטיו הגדולים.
בסרט זה מגלם ג'ין הקמן טכנאי הקלטות פרנואידי, המתמחה בהאזנות סתר, ומובל לטרגדיה אישית, לאחר שהוא מגלה מעורבות רגשית בענייני האנשים שאת שיחותיהם הוא מקליט.
הסרט היה להצלחה ביקורתית וקופתית, זכה בשלוש מועמדויות לפרס האוסקר, וכן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974 צילם את "הסנדק 2".
בתחילה סירב קופולה להצעות אנשי חברת סרטי פרמאונט, בעלי הזכויות, לבימוי הסרט.
אך לבסוף סוכם כי יקבל יד חופשית מבחינה אמנותית, יפיק את הסרט באמצעות חברת "אמריקן זואיטרופ", ועל אף שהמימון יגיע מ"פרמאונט", יהיה זכאי ל-13 אחוזים מרווחי הסרט.
התוצאה הייתה יצירת מופת נוספת, שרבים מהמבקרים סבורים כי אף עלתה על קודמתה.
"הסנדק 2" היה פוליטי יותר באופיו.
הוא התרחש בשתי נקודות זמן - תקופת עלייתה של משפחת קורליאונה לגדולה במאפיה בניו יורק בתחילת המאה ה-20, וניסיון המאפיה לחבור אל גורמי כוח בקובה בימיו האחרונים של הרודן פולחנסיו באטיסטה.
אל מול הסיפור האישי של "הסנדק" ומשפחתו, הוצגו מנגנוני הכוח שבאמצעותם הגיעה משפחת קורליאונה לעמדת השפעה בארצות הברית, בעריכה סבוכה ומתוחכמת.
"הסנדק 2" זכה בחמישה פרסי אוסקר, שלושה מהם (הבמאי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר) הוענקו לקופולה עצמו.
בטקס פרסי האוסקר של שנת 1974 היה קופולה לבמאי הראשון ששני סרטים בבימויו מתמודדים על "הסרט הטוב ביותר" ("השיחה" ו"הסנדק 2").
מבקרת הקולנוע פולין קייל כתבה "הן (חברות הסרטים) ימשיכו להתקיים וימשיכו לעשות סרטים בלעדיו, אך הוא, קופולה, החליט, כי הגיע הזמן להפוך את הסדרים.
הוא לא רק חולם, אלא הוא עושה - משום שיש לו היום עוצמה, שם עילאי, אשראי, מזומנים, ידידים, גב - כל מה שהוא רוצה.
בגיל 36 עומד פרנסיס פורד קופולה 'לדפוק' את 'השיטה' - הוא מתעתד להפוך לענק, למלך הקולנוע - אך למלך שהוא גם אמן.".
לאחר "הסנדק 2", לקח על עצמו קופולה פרויקט אותו התחיל עוד בסוף שנות השישים, סרט על פי ספרו של ג'וזף קונרד, לב המאפליה, שייקרא "אפוקליפסה עכשיו".
בשנים שלאחר ייסוד "אמריקן זואיטרופ" כתב מיליוס את התסריט לסרט, ונעשו פעולות ראשונות לאיתור אתרי הסרטה וליהוק.
אף על פי שבתחילה דובר על כך שג'ורג' לוקאס יביים את הסרט, החליט קופולה לביים את הסרט בעצמו, כדי ליצור סרט "שיעניק לצופה את כל הכוח והיופי שהקולנוע מסוגל להעניק", ו"ייקח את הקהל לחוויה ללא תקדים של המלחמה, שיגרום לו להגיב כמו אלו שחוו את המלחמה".
אך למעשה הייתה זו תחילתו של סיוט, שאותו סיכם קופולה במשפט שהבהיר כי לא היה מדובר ב"סרט על וייטנאם" אלא ב"וייטנאם" עצמה - "זו וייטנאם, והדרך שבה צילמנו את הסרט דומה מאוד לדרך שבה התנהגו האמריקנים בווייטנאם.
היינו בג'ונגל, היה לנו יותר מדי כסף, יותר מדי ציוד, ולאט לאט יצאנו מדעתנו".
אתר הצילומים בפיליפינים נהרס בסופת הוריקן, השחקן הראשי מרטין שין לקה בהתקף לב, ותקציב הסרט התנפח ל-30 מיליון דולר, רובם התקבלו מחברת יונייטד ארטיסטס שחשה כי עליה לשמור על ההשקעה בסרט, לו רכשה מראש את זכויות ההפצה.
קופולה סיים את ההסרטה כשהוא בחובות עצומים, ואינו בטוח באשר לדרך שבה יערוך את הסרט וכיצד יסיים אותו.
לקראת סיום הצילומים עמד קופולה בפני הרס חייו, בריאותו, והקריירה שלו.
לאחר סיום הצילומים, עמדו בפני קופולה מאות אלפי מטרים של סרט, שאורכם 230 שעות הקרנה.
עריכת הסרט לוותה במגוון בעיות שבפניהם ניצב קופולה, שהעיקרית שבהן הייתה ההחלטה מה יהיה הנראטיב של הסרט ואיך יסתיים.
ביוני 1979 הוקרן הסרט בפסטיבל קאן, אגב חששות כבדים של כל המעורבים בהפקתו.
עם תחילת ההפצה המסחרית, קיבל הסרט תשבחות וביקורות חיוביות, ואף היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר באותה שנה, מהם זכה בשניים.
הקרנת גרסת הבמאי ב-2001 הביאה לרווח של ארבעה מיליון דולר נוספים.
הסרט הוא סרט רב עוצמה, בעל אמירה פילוסופית על טבע האדם, וכולל סצנות בלתי נשכחות, כגון סצנת מתקפת המסוקים על הכפר הווייטנאמי לקול הקטע "דהרת הוולקירות" מתוך האופרה הוולקירה של ואגנר.
בתחילת שנות ה-80 המשיך קופולה בעשיית סרטים ב"אמריקן זואיטרופ".
בין היתר שם לו למטרה לעודד קולנוע איכותי מרחבי העולם.
במסגרת זו הפיק את סרטו של אקירה קורוסאווה "קגמושה" (1980), ועסק בשחזור סרטו של אבל גאנס "נפוליאון" משנת 1927, והפצתו בציבור, בלוויית פסקול שהלחין אביו, קרמיין קופולה.
כישלון צורב נחל עת הזמין את הבמאי הגרמני העולה וים ונדרס לביים את הסרט "האמט" שהיה אמור להיות מחווה לסרטי הפילם נואר משנות הארבעים.
חילוקי דעות בין קופולה וונדרס פוצצו את ההפקה, והמוצר הסופי יצא, לבסוף, בניגוד לדעתו של ונדרס, כשרוב הסצנות המצולמות הן של קופולה ולא של ונדרס.
הסרט היה כישלון אומנותי ומסחרי.
חמור מכישלונו של "האמט" היה כישלון הדרמה הרומנטית המוזיקלית "אחד מהלב".
מה שאמור היה להיות סרט מוזיקלי צנוע, צמח בממדיו ובתקציבו ככל שנמשכה ההפקה.
קופולה התעקש על צילומים בתפאורה מסובכת ומורכבת שכללה בנייה של שדה תעופה שלם.
תקציבו של הסרט תפח משני מיליון דולר ל-25 מיליון.
הסרט היה לכישלון קופתי חרוץ, ובמהלך הזמן הקצר בו הוקרן הכניס כ-637,000 דולר.
לאחר כישלון "האמט" ו"אחד מהלב", היה קופולה במשבר פיננסי חמור, ממנו לא הצליח להיחלץ במשך תקופה ארוכה.
את שארית שנות ה-80 בילה קופולה בעשייה קולנועית שנועדה להחזיר את חובותיו הנובעים מכישלון "אחד מהלב".
קופולה בילה את שנות ה-80 בעשייה קולנועית שלא הגיעה לרמה של יצירות המופת שלו משנות ה-70, הן כתוצאה מאילוצים כלכליים, והן בשל אובדן החירות המוחלטת שהייתה לו כבמאי.
שני סרטי נעורים שיצר קופולה בשנת 1983, על פי ספריה של הסופרת ס.
הינטון, "ראסטי ג'יימס" ו"נערי הכרך", זכו להצלחה צנועה, והצליחו לחשוף דור של שחקנים צעירים כמאט דילון, ראלף מאצ'יו, פטריק סווייזי, רוב לאו, אמיליו אסטבז, דיאן ליין וטום קרוז.
"ראסטי ג'יימס" הציג אף את ניקולאס קייג', אחיינו של קופולה, ואת מיקי רורק.
"ראסטי ג'יימס" שימש לקופולה כר לניסויים צורניים, והוא זכור במיוחד בשל הצילום בשחור ולבן, כאשר האובייקט היחיד הנראה בצבע הוא זוג דגי קרב סיאמיים, המופיעים במספר סצנות.
שני סרטים נוספים שזכו להצלחה בתקופה זו היו הסרט "טאקר: האיש והחלום" (1988), שעסק באיש תעשיית המכוניות האמריקני, פרסטון טאקר, בכיכובו של ג'ף ברידג'ס, ו"גן השיש", (1987) דרמה על מלחמת וייטנאם.
צילומי "גן השיש" היו מלווים בטרגדיה אישית קשה, כאשר כוכב הסרט גריפין או'ניל הרג את ג'אנקרלו קופולה, בנו של קופולה, בתאונת שיט.
במהלך העשור המשיך קופולה בעשייה קולנועית ברמה לא אחידה.
על אף אמירות נחרצות כי "לעולם לא יהיה חלק ג'", החל קופולה בשנת 1989 בצילומי "הסנדק 3", לאחר שהגיע להסכמה עם חברת סרטי פרמאונט.
קופולה הצליח לשכור את שירותיהם של שחקני סרטי "הסנדק" הקודמים, אל פצ'ינו ודיאן קיטון, לצד שחקנים שעלו לתהילה בשנות השמונים כאנדי גרסיה וג'ו מנטניה.
לצידו עבד הצלם המפורסם גורדון ויליס, שעבד עמו על סרטי "הסנדק" הקודמים.
תפקיד ראשי בסרט, תפקידה של "מרי קורליאון", ניתן בתחילה לווינונה ריידר, אך זו פרשה בשל "בעיות בריאות".
בהחלטה שנויה במחלוקת ליהק קופולה לסרט את בתו, סופיה קופולה, צעד שהביא לביקורת רבה הן לבמאי והן לשחקנית.
הסרט הצליח בקופות, וגרף סכום של 136 מיליון דולר ברחבי העולם.
הוא היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, אך לא זכה באף אחד מהם.
הדעה הרווחת היא שמדובר בסרט טוב, אך אינו מגיע לרמתם של שני קודמיו בסדרה.
הצלחת הסרט שיקמה את מצבו הפיננסי של קופולה ואת מעמדו בתעשיית הקולנוע.
סרטו הבא של קופולה, דרקולה, היה אף הוא להיט גדול בקופות, וזכה גם לשבחי הביקורת.
הוא יצא בשנת 1992, והתבסס על ספרו המקורי של ברם סטוקר.
הסרט היה פנטזיה גותית נוגעת ללב ומעוצבת בקפדנות, שבוצעה על ידי הכוכבים ההוליוודיים הפופולריים ביותר באותו הזמן - גארי אולדמן בתפקיד דרקולה, ולצידו צוות שכלל את וינונה ריידר, אנתוני הופקינס וקיאנו ריבס.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר (לתלבושות, לעריכת הקול, ולאיפור), וגרף סכום של 215 מיליון דולר ברחבי העולם.
הצלחה זו אפשרה לקופולה להמשיך בעשיית סרטים באופן חופשי ומשוחרר, אך במהלך שנות התשעים ביים רק עוד שני סרטים.
ג'ק, דרמה בכיכובו של רובין ויליאמס על ילד בן 10 הלוקה במחלה הגורמת לו להיראות כבן 40, ו"מוריד הגשם" על פי ספרו של ג'ון גרישם.
כן היה מעורב בעריכת סרטים כפרנקנשטיין שביים קנת בראנה.
משנת 1997 לא עסק בבימוי במשך עשר שנים.
בשנת 1998 היה קופולה מעורב בהליך משפטי נגד חברת האחים וורנר.
במהלך שנות ה-90 תכנן קופולה, בשיתוף פעולה עם ג'ים הנסון יוצר "החבובות", הפקת סרט על פי היצירה הקלאסית "הרפתקאותיו של פינוקיו".
בשנת 1995 עלתה ההפקה על שרטון, וקופולה תבע את אולפני האחים וורנר בטענה שפגעו בפרויקט, ולא אפשרו את העברת הפרויקט לאולפן אחר.
בערכאה הראשונה זכה קופולה בפיצויים בסכום גבוה של שמונים מיליון דולר, אך בשנת 2001 זכו האולפנים בערעור, ונקבע כי קופולה אינו זכאי לפיצויים.
בשנת 2007 ביים סרט בשם "נעורים ללא נעורים", דרמה העוסקת באדם שנפגע בפגיעת ברק המחזירה אותו לנעוריו, על פי סיפור מאת מירצ'ה אליאדה.
הסרט הופק בתקציב קטן, הופץ באופן מצומצם, התקבל על ידי הביקורת כסרט אישי ומהורהר, ורבים קיוו כי הוא מסמן את שובו של קופולה לבימוי סרטים.
בפסטיבל קאן בשנת 2009 הציג קופולה סרט חדש בשם טטרו, העוסק בקורותיה של משפחת מהגרים בארגנטינה.
קופולה הציג את הסרט כסרטו הראשון מאז "השיחה" המבוסס על תסריט מקורי שכתב קופולה עצמו.
כמו "נעורים ללא נעורים", לא הייתה כוונה להפיץ את הסרט באופן נרחב.
בשנת 2011 יצא לאקרנים הסרט "", אותו ביים.
בסרט השתתפו ואל קילמר, אל פנינג, וברוס דרן.
הוא זכה לשבחי הביקורת בצרפת, אך במקומות אחרים זכה בעיקר לביקורות שליליות.
בשנת 2015 הודיע על פרישה מתחום הקולנוע, אך באפריל 2019 הודיע כי הוא מתכנן לביים את "מגלופוליס", שאותו פיתח שנים רבות קודם לכן.
"Deadline Hollywood" דיווח כי הסרט עתיד לצאת לאקרנים בסתיו 2024.
בספטמבר 2024, פורסם כי קופולה מגיש תביעה בסך 15 מיליון דולר נגד מגזין "וראייטי" בגין הוצאת דיבה, בעקבות פרסום טענות על התנהגות לא הולמת שלו במהלך צילומי הסרט "מגלופוליס".
קופולה תועד בסרטונים המתעדים אותו מתקרב יתר על המידה לניצבות על הסט, נוגע בהן ומנשק אותן, ודיווחים ציינו כי אמר שהוא "מנסה להכניס אותן לאווירה".
אחת הניצבות, לורן פאגון, שהייתה בין המתועדות, הגישה תביעה נגד קופולה בגין הטרדה מינית בבית משפט אזרחי בג'ורג'יה, ללא ציון סכום פיצויים מסוים.
בתביעה נגד "וראייטי" נטען שהמגזין פרסם את הדיווחים מתוך כוונות זדון ושההאשמות הן שקריות, במטרה לפגוע במוניטין של קופולה ולגרום לו מצוקה נפשית.
פרנסיס פורד קופולה הוא בין הבמאים המצליחים והמוערכים ביותר במאה ה-20. סרטיו נמצאים דרך קבע ברשימות של "הסרטים הטובים ביותר".
רשימה נחשבת מסוג זה, רשימת מאה הסרטים האמריקאים הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי (AFI), מציגה במקום השני את "הסנדק", וכן את "הסנדק חלק שני" ואת "אפוקליפסה עכשיו" בהמשך הרשימה.
הרשימה פורסמה בשנת 1998 ועודכנה בשנת 2007. על אף שינויים נרחבים ברשימה, שמרו סרטיו של קופולה על מקומם.
כבר בתחילת פעילותו הקולנועית, בשנת 1968, סומן קופולה על ידי מבקר הקולנוע אנדרו סאריס כבמאי ייחודי בעל אמירה אישית ופוטנציאל רב.
קופולה ביים סוגים שונים של סרטים, החל מדרמות בעלות אמירה אישית, מינוריות כמעט, דרך ספקטקלים הוליוודיים מפוארים, המשחזרים בדיוק רב תקופות היסטוריות, קומדיות רומנטיות, דרמת בית משפט, פנטזיות גותיות וסרטים מוזיקליים.
סרטיו כללו ניסיונות צורניים חדשניים, וכן סרטים "על פי הזמנה" שנבעו מהצורך לעסוק בכל עיסוק שיאפשר את החזר חובותיו.
יש שטענו, בשל כך, כי קופולה, בניגוד לבמאים כאינגמר ברגמן, מיכלאנג'לו אנטוניוני או צ'ארלי צ'פלין, הוא במאי ללא אמירה של ממש, חסר חזון קולנועי מקיף.
יש הסבורים כי לאחר שני סרטי "הסנדק" ו"השיחה", לא תרם קופולה תרומה של ממש לאמנות הקולנוע.
עם זאת, ניתן לראות נושאים חוזרים ונשנים ביצירתו של קופולה, כמו גם מאפיינים צורניים.
הסתמכותו על צלמים קבועים, רבי אומן בתחומם, כגורדון ויליס וויטוריו סטוררו מעניקה לסרטיו איכות מובהקת, ניתנת לזיהוי.
הדומיננטיות של המוזיקה בסרטיו אף היא מאפיין מובהק, החל מהמוזיקה של נינו רוטה ב"סנדק", דרך המוזיקה של קרמיין קופולה ב"סנדק 2", והשיר "The End" של הדלתות הפותח ונועל את "אפוקליפסה עכשיו".
המבקר רוג'ר איברט כתב כי המוזיקה ב"הסנדק 2" משמשת תפקיד חשוב בעוררה רגשות שלא היינו חשים בלעדיה, ובלעדיה לא היינו חשים את מגוון הרגשות של הנוסטלגיה, האבל, והאובדן, כלפי מה שבעיקרו הוא ארגון המבוסס על רצח ושפיכות דמים.
נושאים שונים, כמאבקו של היחיד יוצא הדופן נגד החברה, ונגד נטיות ליבו הוא, חוזרים ונשנים.
נושא זה בולט מאוד ב"טאקר", אך ניתן לראות לו הדים בעלייתו לפסגת הפשע של מייקל קורליאון, תוך כדי השחתתו המוסרית, בשלושת סרטי "הסנדק", במסעו של בנג'מין וילארד אל לב המאפליה הווייטנאמית ב"אפוקליפסה עכשיו", ואף בדמותו העגומה של "דרקולה".
אמירה פוליטית, לרוב שמאלה מהמרכז, אופיינית אף היא לסרטיו, אם כי במקרים רבים היא משולבת באמירה רחבה יותר על טבעו של האדם, ולרוב אינה בוטה וישירה.
אך קופולה הוא ראשית לכל קולנוען רב עוצמה, המצליח ליצור דימויים חזקים הנחרתים בתודעתו של הצופה, ואינם מתפוגגים גם זמן רב לאחר הצפייה בסרט.
רצף ההטבלה ב"הסנדק", בו מחסל מייקל קורליאון את החשבון עם מתנגדיו, במקביל לטקס ההטבלה של אחייניתו התינוקת, הוא אחת מהסצנות המנותחות והנלמדות ביותר בתולדות הקולנוע.
במהלך הטבלת התינוקת, שהסנדק החדש, מייקל, משמש לה אב-סנדקות, מבצעים אנשיו של מייקל חיסול של כל אויביו, הנרצחים בזה אחר זה בדרכים אכזריות.
תמונות הרציחות המזוויעות משתלבות עם הטקס הדתי הנשגב, בעריכה קצבית ומכוונת.
מבקר הקולנוע זאב רב נוף כתב על סצנה זו כי - "קופולה...
העשיר במידה ניכרת את האפרוריות של החלק השני בספר של פוזו בסצנות בלתי נשכחות...
האירועים עוברים במהירות מסחררת, באמצעים מרוכזים עם הצגה חוזרת של סצנה איטית וסמלית: מייקל נעשה בפעם הראשונה סנדק, לילד הראשון של אחותו קוני ובעלה קארלו ריצי."
על סצנת התקפת המסוקים ב"אפוקליפסה עכשיו" כתב רוג'ר איברט - "היזכרו שוב במתקפת המסוקים והשילוב המטריד של אימה והתעלות.
כמעט כל סרט של קופולה מכיל רגעים מסוג זה, ודימויים רבי עוצמה.
די להזכיר את נשיקת המוות של מייקל לפרדו בעת הבריחה מקובה ב"הסנדק 2", את ג'ין הקמן היושב בדירתו, אותה הרס בחיפוש אחר מכשירי האזנה, ומנגן בסקסופון בסוף "השיחה", ואפילו את סצנות הזוועה בהשתתפות כלותיו של דרקולה (מוניקה בלוצ'י, מיכאלה ברקו ופלורינה קנדריק) ב"דרקולה".
חייו ויצירתו של קופולה היוו נושא לספרים רבים ולמחקרים רבים.
הוא היווה נושא למספר ביוגרפיות.
עם הסופר פיטר קאווי (Peter Cowie) שיתף קופולה פעולה, והביוגרפיה שכתב קאווי, שיצאה לאור בשנת 1990, נחשבת לביוגרפיה "הרשמית" של קופולה.
ביוגרפיות נחשבות נוספות הן זו של ג'פרי צ'ון (Jeffrey Chown) משנת 1988 וזו של ג'ון לואיס משנת 1995. ביוגרפיות אלו עוסקות בעליות ובירידות בקריירה שלו, במאבקיו הכלכליים והאישיים אל מול האולפנים הגדולים ואילי תעשיית הסרטים, וחלקן אף מנסות לנתח אותו כיוצר וכאמן.
כישלונותיו הפיננסיים המרובים של קופולה הביאו אותו להשקיע במגוון של עסקים, במיוחד בתחום היין, ועיסוקים אלו הביאו לו הצלחה ורווחה כלכלית החל משנות ה-90. בשנת 1975 החל בקשר עם יינן בשם ניבאום בעמק נאפה בקליפורניה.
בשנת 1978 החל לייצר במקום יין בשם "רוביקון", ביחד עם אשתו, אלינור.
בשנת 1995 רכש בסכום גבוה את האחוזה שבה נמצא היקב, והחל משווק יינות בשם "ניבאום-קופולה".
האתר קרוי כיום "אחוזת רוביקון" על שם היין הראשון שייצר קופולה.
היינות משווקים באמצעות חברה הקרויה "פרנסיס פורד קופולה מציג" העוסקת גם בניהול בתי קפה, ובשיווק פסטה ומוצרים אחרים ממקור איטלקי.
בין השנים 1994 ל-2008 היה קופולה הבעלים של מסעדה בשם "רוביקון" בסן פרנסיסקו במשותף עם רוברט דה נירו ורובין ויליאמס.
כן הוא מפעיל אתר נופש בבליז.
קופולה הוא קונסול של כבוד של בליז בקליפורניה.
בשנים האחרונות מבלה קופולה זמן ניכר בבואנוס איירס ומפעיל שם חברת הפקות.
כן הוא משמש כמוציא לאור של מגזין ספרותי בשם "Zoetrope: All-Story".
במהלך השנים גילה קופולה מעורבות פוליטית.
הוא תמך באופן פומבי, ואף תרם כספים למספר מועמדים של המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית, לרבות מייק תומפסון, ננסי פלוסי, ברברה בוקסר ואלן קרנסטון.
קופולה זכה בימי חייו בעשרות פרסים קולנועיים ומועמדויות לפרסים קולנועיים.
מספר מהפרסים החשובים בהם זכה הם:
פרס האוסקר - התסריט המקורי הטוב ביותר: "פאטון" (1970) (בשיתוף עם אדמונד ה.
פרס האוסקר - התסריט המעובד הטוב ביותר: "הסנדק" (1972) (בשיתוף עם מריו פוזו).
פרס גלובוס הזהב - הבמאי הטוב ביותר: "הסנדק" (1972).
פרס גלובוס הזהב - התסריט הטוב ביותר: "הסנדק" (1972) (בשיתוף עם מריו פוזו).
פרס האוסקר - התסריט המעובד הטוב ביותר: "הסנדק 2" (1974) (בשיתוף עם מריו פוזו).
פרס באפט"א - הבמאי הטוב ביותר: "אפוקליפסה עכשיו" (1979).
פרס דקל הזהב - "אפוקליפסה עכשיו" (1979) (בשיתוף עם פולקר שלנדורף יוצר תוף הפח).
פרס גלובוס הזהב - הבמאי הטוב ביותר: "אפוקליפסה עכשיו" (1979).
פרס גלובוס הזהב - המוזיקה המקורית הטובה ביותר: "אפוקליפסה עכשיו" (1979) (בשיתוף עם קרמיין קופולה).
פרס אריה הזהב על מפעל חיים, 1992.
פרס על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו, 2009
פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה, 2013
קופולה היה נשוי לאלינור קופולה עד למותה ב-2024. השניים נפגשו באתר הצילומים של "דמנטיה 13", ב-1962, שם שימשה אלינור כמעצבת תפאורה.
הם נישאו שנה לאחר מכן.
משפחת קופולה המורחבת היא משפחה בעלת מסורת קולנועית, ורבים מבני המשפחה, בדרגות קרבה שונות, זכו להצלחה בזכות עצמם בתחום הקולנוע.
המשפחה היא אחת משתי המשפחות היחידות, לצד משפחתו של ג'ון יוסטון, בה זכו שלושה דורות בפרס האוסקר.
אביו, קרמיין קופולה, זכה בפרס על המוזיקה שחיבר לסרט "הסנדק 2".
בתו, סופיה קופולה, זכתה בפרס על התסריט המקורי לסרטה "אבודים בטוקיו".
בנו הוא התסריטאי רומן קופולה, שותפו ליצירה של וס אנדרסון.
גם שאר בני משפחתו הקרובה של קופולה עסקו בקולנוע.
אלינור קופולה צילמה מאחורי הקלעים את אופן הסרטת הסרט "אפוקליפסה עכשיו".
בשנת 1991 הפכו צילומיה לסרט בשם "לבבות המאפליה", עליו זכתה אלינור קופולה בפרס אמי.
קופולה ליהק את שני בניו, ג'אנקרלו ורומן, כניצבים בסרטיו.
ג'אנקרלו היה בשלבים ראשונים של קריירה כמפיק, אך נהרג בתאונה בשנת 1986. בתו סופיה היא בעלת הקריירה המשגשגת ביותר מבין ילדי המשפחה.
בנוסף למשחקה בסרט "הסנדק 3" שלא זכה לשבחי הביקורת, זכתה סופיה להצלחה כבמאית בסרטיה "חמש ילדות יפות", "אבודים בטוקיו" ו"מארי אנטואנט".
סופיה ואחיה רומן הם הבעלים של חברת ההפקות "אמריקן זואיטרופ" שהוקמה מחדש.
אחותו של קופולה, טליה שייר, ידועה כשחקנית, ושיחקה אף בסרטיו של קופולה.
על אחייניו נמנים השחקנים ניקולס קייג', מארק קופולה וג'ייסון שוורצמן, הבמאי כריסטופר קופולה והצלם ג'ון שוורצמן.
הטבלה הבאה היא פילמוגרפיה מלאה של קופולה כבמאי או כתסריטאי, וכוללת מבחר של הסרטים החשובים ביותר שהפיק עבור אחרים.
הזכיות באוסקר מסומנות רק עבור הסרטים בהם שימש כבמאי, עם החריג של "פאטון", בו קיבל אוסקר על התסריט על אף שלא היה הבמאי.
שנה שם הסרט תפקיד מועמדויות לאוסקר זכיות באוסקר1962הלילה לבטח במאי, תסריטאי, מפיק נער המעליות ונערות המשחק במאי, תסריטאי 1963 דמנטיה 13 במאי, תסריטאי 1966אתה כבר נער גדול במאי, תסריטאי 1 המקום הזה מקולל תסריטאי האם פריז בוערת?
פרנסיס סקוט קי היה עורך דין ומשורר חובב אמריקני שכתב שיר שחלק ממנו הפך להמנונה של ארצות הברית.
במהלך מלחמת 1812 עוכב קי בספינה בריטית במהלך הקרב על מצודת פורט מקהנרי בנמל בולטימור במרילנד.
כאשר ראה את דגל ארצות הברית עדיין מתנופף מעל המצודה בבוקר קיבל השראה לכתוב שיר החוגג את הניצחון האמריקני.
השיר שלו, "ההגנה על מצודת מקהנרי" זכה מאוחר יותר לתוספת של לחן קיים מן השיר "לאנקראון שבשמיים" מאת המלחין האנגלי ג'ון סטפורד סמית, והשילוב נודע בשם "הדגל זרוע הכוכבים".
השיר אומץ כהמנון האמריקני בשנת 1931.
בשנת 1832 היה קי פרקליטו של סם יוסטון, שנשפט באשמת תקיפת חבר קונגרס.
בשנת 1835 היה התובע במשפטו של ריצ'רד לורנס, שניסה להתנקש בחייו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
קי נפטר ב-11 בינואר 1843 בבולטימור.
תחילה בתו קברה אותו בבולטימור בקריפטה של חמיה, ג'ון איגר הווארד, אך ב-1866 גופתו הועברה לחלקת הקבר של משפחת קי בבית הקברות מאונט אוליבט בעיר פרדריק.
קי הונצח במספר אופנים ברחבי ארצות הברית ובעיקר במדינת מרילנד בה התגורר רוב חייו.
אחד המקומות בהם הונצח שמו הוא גשר פרנסיס סקוט קי בבולטימור, שקרס ב-2024.
פרנסיס פוּקוּיאמַה הוא פילוסוף ופרופסור אמריקאי לכלכלה פוליטית, מחבר של ספרים רבים בתחום זה.
פוקויאמה נחשב לאחד מתלמידיו הבולטים של אלן בלום.
פרנסיס פוקויאמה נולד בשכונת הייד פארק שבשיקגו.
הוא בן למיעוט היפני אמריקאי.
אביו, יושיו פוקויאמה היה כומר פרוטסטנטי, בעל תואר דוקטור לסוציולוגיה מאוניברסיטת שיקגו; אימו, ילידת יפן, הייתה בתו של פרופסור לכלכלה, אשר עמד בראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת קיוטו והיה נשיא האוניברסיטה העירונית של אוסקה.
הוא גדל בן יחיד במנהטן עד אשר בהיותו בן חמש עשרה המשפחה עברה לסטייט קולג' בפנסילווניה.
סיים תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל בלימודים קלאסיים, שם הכיר והושפע מאלן בלום.
הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית ונסע לכחצי שנה לפריז ללמוד אצל ז'אק דרידה ורולאן בארת.
הוא התאכזב מהם והחליט לעבור למדע המדינה.
הוא למד דוקטורט באוניברסיטת הרווארד אצל סמואל הנטינגטון והארווי מאנספילד.
לאחר סיום לימודיו עבד במחלקה למדעי המדינה במכון ראנד.
הוא כיהן במספר תפקידים במחלקת המדינה של ארצות הברית במהלך שנות השמונים של המאה העשרים.
משנת 1996 עד 2000 היה פרופסור למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה.
לאחר מכן שימש כפרופסור לכלכלה פוליטית בינלאומית וראש התוכנית לפיתוח בינלאומי בבית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
משנת 2010 נושא במספר תפקידים באוניברסיטת סטנפורד.
פוקויאמה זכה לפרסום עולמי בעקבות מאמרו "קץ ההיסטוריה?" שפרסם ב-1989 לקראת ובעת נפילת הגוש הסובייטי.
בזמן פרסום המאמר היה מועסק במחלקת המדינה של ארצות הברית.
במאמר זה העלה את האפשרות כי נפילת הגוש הקומוניסטי לא הייתה עוד מהלך בהיסטוריה האנושית הארוכה של סכסוכים בין השקפות, אידאולוגיות וצורות משטר, אלא סימנה את קצה של היסטוריה זו, ואת המעבר לתקופה שבה הדמוקרטיה הליברלית תהיה צורת השלטון היחידה עם אידאולוגיה קוהרנטית, מבלי שאידאולוגיה אחרת תקרא עליה תיגר.
סכסוכים בין מדינות יהיו מוגבלים לשליטה על משאבים אך לא יהיו בין אידאולוגיות מתחרות.
את הרעיון המרכזי במאמר פיתח פוקיואמה לספר בשם "קץ ההיסטוריה והאדם האחרון" (1992, יצא לאור בעברית בהוצאת אור-עם, 1993).
בספר זה הוא למעשה שינה את התאוריה שהציג ב"קץ ההיסטוריה".
לטענתו, ביוטכנולוגיה מאפשרת שינוי האבולוציה והטבע האנושי ולפיכך עלולה להוות סיכון לדמוקרטיה הליברלית.
השינוי בטבע האדם יכול להוביל לחוסר שוויון קיצוני.
בנוסף, אין קץ להיסטוריה, כי אין קץ לפיתוחי המדע.
לפי מאמר שפוקויאמה פרסם ב-2018, במאה ה-21 הדמוקרטיה הליברלית מאוימת מצד לאומנות פופוליסטית.
הוא ראה במנהיגים רבים מאותה תקופה כמייצגים שלושה מאפיינים חשובים של הפופוליזם: מהלכים פופולריים לטווח קצר (לדוגמה מתן סובסידיות), הגדרה צרה של מי הוא העם "האמיתי" ובניית פולחן אישיות סביבם תוך דחיקת מוסדות מפלגתיים ולאומיים שמבזרים את הכוח.
הם נוטים להתנגד לעקרון הפרדת הרשויות העומד בבסיס הדמוקרטיה הליברלית.
הוא רואה בוויקטור אורבן ההונגרי, ודונלד טראמפ כמקיימים את שלושת המאפיינים.
פרנסיס סקוט קי פיצג'רלד היה סופר אמריקאי ממוצא אירי.
יצירותיו עסקו בעיקר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ושקפו את חיי הזוהר והשפע של דור הג'אז.
יצירותיו בעלות מאפיינים אקזיסטנציאליסטיים מובהקים.
על אף שזכה להצלחה פופולרית בימי חייו, רק לאחר מותו הוא נחשב לאחד הסופרים האמריקאים הבולטים במאה ה-20, כמו גם לדוברו של "הדור האבוד" – אמריקאים שנולדו בשנות ה-90 של המאה ה-19 והתבגרו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פיצג'רלד פרסם ארבעה רומנים וכתב אחד נוסף, שלא פורסם בחייו.
הוא כתב גם עשרות סיפורים קצרים.
ספרו המפורסם ביותר הוא "גטסבי הגדול".
הספר דורג בין עשרת הראשונים ברשימת הספרים הטובים בעולם.
פיצג'רלד נולד בסיינט פול, מינסוטה למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני הגבוה.
הוא נקרא על שם קרובו המפורסם פרנסיס סקוט קי (מחבר ההמנון האמריקאי "הדגל זרוע הכוכבים").
אביו, אדוארד, היה בעל שורשים איריים ואנגליים, והיגר למינסוטה ממרילנד בתום מלחמת האזרחים האמריקאית על מנת לעסוק בייצור רהיטים.
הוא תואר כ"ג'נטלמן שקט עם נימוסים דרומיים נהדרים".
אמו, מארי, הייתה בת למהגר אירי עשיר.
אדוארד היה בן דוד מדרגה שנייה של מרי סוראט, שהוצאה להורג ב-1856 בגין קשירת קשר להתנקשות באברהם לינקולן
סקוט פיצג'רלד בילה את העשור הראשון בחייו לסירוגין, בבאפלו שבניו יורק ובמערב וירג'יניה, שם עבד אביו בחברת פרוקטור אנד גמבל.
הוריו שלחו אותו לבתי ספר קתוליים, שם הוכיח כישורים אינטלקטואליים גבוהים והתעניינות הולכת וגוברת בספרות.
עקב פיטורי אביו מעבודתו שבה המשפחה למינסוטה בשנת 1908.
כשהיה בן 13 פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור מתח, בעיתון בית הספר.
בגיל 15 החל ללמוד בבית ספר קתולי יוקרתי בניו ג'רזי, שם גם שיחק בנבחרת הכדורגל של בית הספר.
אחד הכמרים של המוסד הבחין בכישרון הכתיבה של פיצג'רלד ועודד אותו לטפח את הקריירה הספרותית שלו.
ב-1913 התקבל לאוניברסיטת פרינסטון, אך נכשל כבר ביום הראשון בהוכחת כישורי הספורט שלו, ולכן המשיך ביתר שאת לטפח את עתידו הספרותי.
באוניברסיטה התיידד עם אדמונד וילסון וג'ון פיל בישוף, לימים סופרים ומבקרי ספרות.
הוא הפך לדמות פופולרית במועדונים החברתיים של האוניברסיטה, אך לאחר כישלון פרשיית אהבים ותשובה שלילית מהוצאת ספרים בניסיונו להוציא לאור רומן שכתב, הוא עזב את הלימודים והתגייס לצבא בשנת 1917, השנה שבה נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה .
תוך זמן קצר הסתיימה המלחמה ופיצג'רלד שוחרר טרם נשלח לאירופה.
ב-1915, פיצג'רלד הכיר את ג'ינברה קינג , שהייתה תלמידה בת 16 והוא היה סטודנט בן 19 באוניברסיטת פרינסטון.
כשהחליטו לנתק את הקשר, פיצג'רלד ביקש ממנה להשמיד את מכתביו, וכך עשתה.
אבל הוא שמר את מכתביה.
המכתבים הודפסו ונכרכו, ועל הכריכה נכתב "מכתבים אישיים".
חוקרי ספרות טוענים כי היא הייתה ההשראה לדמויות הנשים בספריו.
אשתו של פיצג'רלד, זלדה, השפיעה עליו רבות וניתן למצוא את השראתה בדמויות רבות בספריו.
הם נפגשו עוד בהיותו בצבא, כשהיא נערה בת 18, שהייתה בתו של שופט בבית המשפט העליון באלבמה.
תוך זמן קצר הם התארסו, אך תחילה ביטלה זלדה את אירוסיהם.
היא נישאה לו בסופו של דבר ב-1920, שבוע אחד לאחר פרסומו המצליח של ספרו הראשון: "בואכה גן עדן" (This Side of Paradise).
בשנת 1921 נולדה בתם, פרנסיס "סקוטי".
הזוג נדד בין ארצות הברית ופריס.
בשנת 1930 אובחנה זלדה כסובלת מהפרעה דו־קוטבית ואושפזה בבית חולים בשווייץ, ולאחר מכן בקליניקה בבלטימור ובמוסדות אשפוז אחרים.
אישיותה העזה של זלדה באה לידי ביטוי בכתיבתו, והוא אף ציטט בעבודתו פסקאות שלמות מיומניה, ככל הנראה.
בסקירה מבודחת בעיתון "ניו-יורק טריביון" היא הזכירה זאת: "נדמה לי שאני מזהה באחד הדפים קטע מן היומן הישן שלי, שנעלם בצורה מסתורית לאחר נישואי, וכמו כן קטעי מכתבים שלמרות שנערכו משמעותית, נשמעים לי מוכרים בצורה מעורפלת.
לאמיתו של דבר, מר פיצג'רלד – נדמה לי שכך כותבים את שמו – נדמה שפְּלַגְיָאט מתחיל בבית".
שנות ה-20 היו לעשור המשפיע ביותר על התפתחותו הספרותית של פיצג'רלד.
הרומן השני "היפה והארור" אשר ראה אור ב-1922, הראה בשלות ספרותית רבה יותר בהשוואה ל"בואכה גן עדן" שנחשב בוסרי יחסית, לדעת מבקרים רבים.
ספרו גטסבי הגדול, שרבים רואים בו את הישגו הספרותי הגדול ביותר, יצא לאור ב-1925. פיצג'רלד נסע מספר פעמים לאירופה, בין היתר לריביירה הצרפתית ולפריז, שם התיידד עם רבים מבני הקהילה האמריקאית הגולה ובייחוד עם ארנסט המינגוויי.
פיצג'רלד וזלדה הרבו להתהולל, לשתות לשכרה ולהופיע בכל טורי הרכילות בתקשורת.
ערב אחד קפצו היישר מגג המונית אל תוך מימי המזרקה של מלון פלאזה בשדרה החמישית.
"אני נזכר", כתב אחרי שנים רבות, "שיום אחד אחרי הצהריים, כשנסעתי במונית בין בניינים גבוהים מאוד, מתחת לשמיים סגולים-וורודים, צווחתי, מפני שהיה לי כל מה שהתאוויתי אליו וידעתי שלעולם לא אהיה עוד מאושר כל כך".
בספרו "היפה והארור" הוא כתב: היה זה דור האמנות, היה זה דור השפע והיה זה דור הסאטירה.
באותה התקופה כבר קנה פיצג'רלד את שמו בין הסופרים המצליחנים.
לאחר אשפוזה של זלדה עבר פיצג'רלד להוליווד ועבד שם כתסריטאי ומחבר סיפורים קצרים.
הוא עצמו הגדיר את עבודתו בהוליווד כמעין סופר להשכיר שכותב ספרות זולה.
בהוליווד הוא הכיר את שיילה גרהאם, עיתונאית ידועה, וחי איתה עד מותו.
פיצג'רלד סבל מבריאות לקויה במשך כל שנותיו כבוגר, בין השאר עקב שתייה מרובה של משקאות אלכוהוליים.
כמו כן סבל משחפת, ועבר מספר התקפי לב סמוך לגיל 40. הוא הלך לעולמו לאחר התקף לב שממנו לא החלים.
לאחר מותו פרסומו עוד מספר מיצירותיו:
בשנת 2012, סיפור שנדחה על ידי כתב העת "ניו יורקר" ב-1936, פורסם על ידיו.
כתב העת דחה במקור את הסיפור בטענה כי הוא "פנטסטי מדי".
הסיפור, "Thank You for the Light", מתאר אישה המתגנבת לכנסייה קתולית כדי לעשן בה.
כתב העת קיבל שוב את הסיפור מנכדו של פיצג'רלד, שהציע כמה סיפורים אחרים שלו למכירה פומבית בסותבי'ס.
בשנת 2015 פורסם לראשונה סיפור קצר של פיצג'רלד שלא ראה אור מעולם, הסיפור, "Temperature", הושלם ביולי 1939, כשנה לפני מותו.
סקוט פיצג'רלד פיצח בספריו את הדי אנ.
איי של תקופתו, טוען אירי ריקין.
הוא עצמו חי את החיים שכתב עליהם, והדבר הקל על כתיבתו.
בני הדור שלו, שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שכונו בני הדור האבוד, רצו לחיות את החיים עד כלות; הם קיצרו את השמלות והשיער, החליפו את הכינור בסקסופון, שנאו את הקומוניסטים ורקדו צ'ארלסטון במסיבות חשק.
פיצג'רלד חווה את החיים האלו וכתב עליהם לאחר התפכחותו משכרונם.
ב"גטסבי הגדול", ספרו המפורסם ביותר, חושף הסופר את ריקנותם של החיים הללו, את הסגידה לכסף, לידוענים, לחיים ההוללים.
פיצג'רלד כותב בספר מעין סאטירה נוקבת על אורח החיים החדש באמריקה שרודף אחר המצליחנות ומטה עורף לערכים הישנים.
הוא חושף את הניגוד הדיכוטומי לבין הזוהר והנוצץ ובין היאוש, השעמום והצביעות של גיבורי הספר, שכישרונם הגדול הוא הרס עצמי במירוץ תמידי אחר סיפוקים מהירים.
הספר ספוג בליריקה יפה, ומהווה שיקוף ריאליסטי מושלם של דור הג'אז עם החתירה התמידית שלו לאהבה ולהגשמת החלום האמריקני.
ב"ענוג הוא הלילה" מנפץ הסופר אגדה רומנטית על חייהם של הזוג סקוט וזלדה פיצג'רלד.
הועם זוהרו של הסופר ההולל, כספו התנדף ואמריקה מחפשת כוכב חדש.
הספר מתאר פסיכיאטר שנישא לאחת ממטופלותיו ומאבד את שפיותו שלו במהלך החלמתה.
שנותיהם המשותפות האחרונות של סקוט וזלדה לא היו קלות בלשון המעטה, והספר חושף זאת.
אף שהרומן התקבל בתחושות מעורבות, וכשל מסחרית, עם השנים זכה להערכה מחודשת וכבוד רב, מסופרים ומבקרים כאחד.
ב-1962 זכה לגרסה קולנועית (בימוי: הנרי קינג) לא מוצלחת, אך בשנות התשעים הפך לסדרת טלוויזיה בריטית מעולה.
על השניות הזו שקיימת בספריו, בין הרצוי והמצוי, ניתן ללמוד גם מהפתיח בספר מאמרים שכתב: The Crack-up, "המבחן לכל תבונה עליונה הוא היכולת לחשוב באותו זמן על שני רעיונות מנוגדים ועדיין לשמור על היכולת לתפקד .
[...] עליך להיות מסוגל להבין שהדברים הם חסרי תקווה ועם זאת להיות נחוש בדעתך לשנותם".
סקוט פיצג'רלד הצליח לתת ביצירתו תמונה כוללת של החיים המודרניים באמריקה.
הוא לא התמקד רק בזווית הראייה של מעמד אחד, אלא השתדל לשלב בין מגוון מאפיין של פרטים מכל המעמדות, שנבעו מכושר הבחנה מעולה של סופר.
בכך הוא יצר השוואה בין הקיום החברתי האמריקני לזה של העולם כולו, תוך כדי נקיטת 3 טכניקות מבט מודרניות: ריאליזם, מודרניזם ואקזיסטנציאליזם.
חניתה עשתאי טוענת שפיצג'רלד בחר בספריו לעסוק בחברה הגבוהה, כי היה מודע להשלכות הפסיכולוגיות שיש לשיטה הכלכלית על הפרט ועל החברה.
הוא נזקק לתאר את הבורגנות כדי להבליט את מה שראוי לבוז שלו כלפיה.
הוא העלה בספריו את המונחים עושר, הצלחה, חירות אנושיות ואהבה, כדי שיוכל להדגיש את המרד שלו, את אי השתייכותו.
ספריו, המלאים בגיבורים שרודפים כוח, ממון ותהילה, מהווים, לדעתה, מעין כתב האשמה לעידן המודרני, ובעיקר לחברה האמריקאית.
ענוג הוא הלילה, תרגום – אסתר כספי, הוצאת עם עובד, 1973.
ענוג הוא הלילה, תרגום – חוה כפרי, הוצאת אוריון, 2016.
גטסבי הגדול, תרגום – גדעון טורי, ספרי סימן קריאה, מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1973. תרגום נוסף – ליאור שטרנברג, הוצאת אחוזת בית, 2013.
הטייקון האחרון, תרגום – אהרון בר, הוצאת לוין-אפשטיין ומודן, 1975. תרגום נוסף – אורי בלסם, הוצאת זמורה-ביתן, 1991.
באכה גן עדן, תרגום – טוביה אורנן, הוצאת צ'ריקובר, 1977.
היפה והארור, תרגום – טוביה אורנן, הוצאת צ'ריקובר, 1979.
העשור האבוד וסיפורים אחרים, תרגום – אורי בלסם, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
יהלום גדול כמו הריץ וסיפורים אחרים, תרגום – דפנה לוי, הוצאת זמורה-ביתן, 1992.
ברניס מסתפרת וסיפורים אחרים, תרגום – דפנה לוי, הוצאת זמורה-ביתן, 1993.
סיפורי פט הובי, תרגום – דפנה לוי, הוצאת זמורה-ביתן, 1994.
הו מכשפה אדמונית!, תרגום – ניצה פלד, הוצאת נהר ספרים, 2017.
התרסקות | על שינה וערות, תרגום – ניצה פלד, הוצאת נהר ספרים, 2017.
אהבה בלילה, השחיינים, תרגום – רעיה ג'קסון, הוצאת נהר ספרים, 2018.
איך לחיות כמעט בחינם; איך לחיות משלושים ושישה אלף דולר לשנה, תרגום – דב שילוח, הוצאת נהר ספרים, 2018.
פרנסיס ז'אן מרסל פּוּלֶנְק היה מלחין ופסנתרן צרפתי.
אמו, פסנתרנית חובבת, לימדה אותו לנגן, והמוזיקה תפסה חלק חשוב בחיי המשפחה.
בשנת 1918 התגייס לצבא, אך מצא גם פנאי להלחין שלוש מיניאטורות.
היה זמן שהיצירות המוכרות ביותר במוזיקה של פולנק היו "שלוש תנועות מתמידות" (Trois Mouvements Perpétuels) משנת 1918, אבל יצירתו המצליחה ביותר היא אולי האופרה "הדיאלוגים של הכרמליטיות".
מוכר וחשוב הוא גם הבלט האיילות.
פולנק ראה תמיד בפריז את ביתו האמיתי, אך בילה זמן רב ככל האפשר בנוּאָזֶה, ביתו בעמק הלואר, שם מצא את הבדידות והשקט שהיו דרושים לו לכתיבת מוזיקה.
מכאן צמחה ההנחה המוטעית שפולנק העדיף את החיים בכפר.
למעשה, הכפר שעמם אותו, וטיולים בטבע היו שנואים עליו.
פולנק היה הומוסקסואל בגלוי מאז מערכת היחסים הראשונה הרצינית שלו עם הצייר רישאר שאנלֵר, שלו הקדיש את ה- Concert champêtre.
פולנק הושפע מאוד ממות ידידיו.
אובדנו של אחד מהם, הצייר כריסטיאן בראר, בתאונת דרכים בראשית שנות ה-30, יחד עם עלייה לרגל אל המדונה השחורה ברוקאמאדור, השיבו אותו לקתוליות עמוקה, שנתנה לו השראה עד סוף ימיו.
פרנסיס פולנק מת מהתקף לב בפריז ב-30 בינואר 1963, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כפי שאפשר לראות בתפוקתו המוזיקלית המגוונת, המוזיקה של פולנק מתאפיינת במספר רב של השפעות שונות, ויחד עם זאת, אפשר לזהות אותה ללא קושי בשמיעת תיבות אחדות.
בין ההשפעות שעיצבו את דמותו כיוצר אפשר לזהות את איגור סטרווינסקי ועמנואל שברייה מכאן, ואת המוזיקה הצרפתית הפופולרית ו"מוזיקת בתי הקפה" מצד אחר.
הוא החזיק ברשותו פרטיטורות של "אלגרו ברברו" של בלה בארטוק, "שישה קטעים קטנים" של ארנולד שנברג, כל יצירותיהם של מוריס ראוול וקלוד דביסי, ו"פולחן האביב" ו"פטרושקה" של סטרווינסקי.
הוא שמע את "פולחן האביב" בשנת 1914, בניצוחו של פייר מונטה ב"קאזינו דה פארי", ועל האידיליה של שאברייה, מתוך Pièces pittoresques כתב, "אפילו כיום אני רועד מהתרגשות כשאני חושב על הנס, שהמוזיקה הזו חוללה: עולם הרמוני נפתח לפתע לפני, והמוזיקה שלי לא שכחה מעולם את הנשיקה הראשונה, האוהבת, הזאת."
פולנק היה חבר ב"קבוצת השישה" הצרפתית המפורסמת, יחד עם ז'ורז' אוריק, לואי דורה, ארתור הונגר, דריוס מיו וז'רמן טאייפר.
ששת החברים בקבוצה הרדיקלית היו שונים זה מזה באישיות ובסגנון, ומה שאיחד ביניהם היו זיקה לאריק סאטי וז'אן קוקטו, ידידות ורוח שנות ה-20. סאטי וקוקטו כאחד התנגדו לאימפרסיוניזם והטיפו תחת זאת לפשטות וצלילות ולהתרחקות מכוונת, קלת-דעת, מן הרומנטיות.
פולנק היה אדם חזותי מטבעו, ואמנות חזותית השפיעה עליו ונתנה לו מהשראתה במשך כל הקריירה שלו.
בחלק מן המוזיקה שלו, למשל ב"חמש פואמות של פול אלואר", ניכר מאמץ מודע לצמצם את המורכבות לקווים פשוטים וברורים, כפי שדימה לראות בציוריו של אנרי מאטיס.
Rapsodie nègre של פולנק משנת 1917, שנכתבה לבריטון, פסנתר, רביעיית מיתרים, חליל וקלרינט כתובה להברות חסרות משמעות, שחיבר לצורך זה משורר ליברי שחור.
היצירה, המוקדשת לסאטי, הביאה לסילוקו מן הקונסרבטואר הפריזאי.
יצירתו של פולנק נעה בין מוזיקה פופולרית קלה כדוגמת "טוטפות" (Cocardes) משנת 1919
ליצירות בעלות אופי דתי עמוק, מנוגדות לאסתטיקה של קוקטו.
הוא אימץ לו את הטכניקות של תנועת הדאדא ויצר מלודיות, שהיו מתאימות לאולמות המוזיקה הפאריזאיים.
פולנק ראה בוולגריות מקסימה תחליף נאות לרגשנות רומנטית מכל סוג שהוא.
כפסנתרן מחונן, הרבה פולנק לכתוב לכלי זה בראשית הקריירה שלו.
הוא הרבה גם לשאול מחיבוריו הוא כמו גם מאלה של מוצרט וקאמי סן-סנס, בין היתר.
יצירתו "להטוטנים" Jongleurs הייתה יכולה להחשב ליצירה הראשונה שנכתבה לכלי הקשה בלבד, אלמלא שימוש בחצוצרות סיניות בפרלוד שלה.
מאוחר יותר כתב אדגר וארז את Ionisation שלו לכלי הקשה בלבד וזכה בתואר הראשוניות.
ידידותו של פולנק עם משוררי אוואנגארד מובילים ברובע מונפארנס, כמו גיום אפולינר, מקס ז'אקוב ופול אלואר הניעה אותו לכתוב יותר מ-150 שירים אמנותיים לקול סולו, רבים מהם למילים שלהם.
הוא ליווה בפסנתר לכל אורך חייו קבוצה נבחרת של זמרים, ביניהם הבריטון פייר ברנאק והסופרן הצרפתייה דניז דיוואל, שבה ראה את אחת ה"מוזות" שלו ולמענה כתב את "הקול האנושי".
פולנק כתב כמות גדולה של מוזיקה תזמורתית ויצירות כוראליות.
בשנת 1936, לאחר התקרבותו מחדש לאמונה הקתולית, החל ליצור מוזיקה דתית, קודרת וחמורה יותר באופייה.
רבים רואים ביצירות דת אלה את חיבוריו המשמעותיים ביותר, אם כי האטרקציה המוזיקלית העיקרית שלו באה לביטוי בכתיבת אופרות.
לאופרה הראשונה שלו, שבוצעה באופרה-קומיק בפריז ב-1947, בחר ב"שדי טירסיאס" של אפולינר משנת 1917.
האופרה משנת 1957, "הדיאלוגים של הכרמליטיות", נכתבה בהזמנת ג.
ריקורדי ושות' בשביל לה סקאלה.
עלילת האופרה מספרת על הוצאתן להורג של נזירות כרמליטיות בתקופת המהפכה הצרפתית ומבוססת על ספרה של גרטרוד פון לה פורט, "האחרונה על הגרדום".
האופרה האחרונה של פולנק הייתה טרגדיה בת מערכה אחת מאת ז'אן קוקטו, בשם "הקול האנושי".
הצגת הבכורה שלה הייתה באופרה-קומיק בפריז ב-6 בפברואר 1959.
נוסף לשלוש האופרות שלו, חיבר פולנק כמה קונצ'רטי לעוגב, צ'מבלו ופסנתר, מיסות ומוזיקה קאמרית.
את הקונצ'רטו לצ'מבלו הזמינה אצלו ונדה לנדובסקה בשנת 1938. גם הקונצ'רטו לשני פסנתרים והקונצ'רטו לעוגב נכתבו לפי הזמנה.
פולנק נטה חיבה מיוחדת לכלי נשיפה מעץ ותכנן קובץ סונאטות לכולם, אך הספיק להשלים רק שלוש מהן: סונאטה לחליל (1956), סונאטה לאבוב (1962) וסונאטה לקלרינט (1962), יצירות המצטיינות ביופי אלגי ושלמות טכנית.
פרנסיס פיקבייה היה צייר ואמן צרפתי, יליד העיר פריז.
אביו היה דיפלומט ספרדי-קובני בפריז ואמו צרפתייה.
פיקביה למד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר ובאקול נסיונל סופרייר דז אר דקורטיף.
בתחילת דרכו, בין 1903 ל-1908, הוא הושפע רבות מן האימפרסיוניזם ובייחוד מאלפרד סיסלי.
מ-1909 ואילך הייתה השפעת הקוביזם על יצירתו רבה יותר, והוא נהיה לחלק מקבוצת חתך הזהב .
היה שותף לפעילות תנועת הדאדא והסוריאליזם.
פיקנס נולד בעיירה טוגדו במחוז קולטון אשר בקרוליינה הדרומית כבנו של המושל לשעבר של המדינה, אנדרו פיקנס וכנכדו של מפקד כוחות המיליציה שלחמו בקרב קאופנס במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הגנרל וחבר בית הנבחרים אנדרו פיקנס.
משנת 1844 ועד 1846 כיהן כסנאטור בסנאט של קרוליינה הדרומית ותוך כדי כהונתו סירב לבקשות נשיאי ארצות הברית של אותן השנים, ג'ון טיילר וג'יימס נוקס פולק, לכהן כשגריר מטעם ארצות הברית בלונדון ובפריז.
בשנת 1858 יצא לייצג את ארצות הברית ברוסיה כשגריר, שם כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים.
בשנת 1860 חזר פיקנס לקרוליינה הדרומית על מנת להיבחר ולכהן כמושל המדינה.
תחת כהונתו כמושל פרשה קרוליינה הדרומית מארצות הברית, פרישה שבה תמך נחרצות ולאחר מכן אף דרש את פינויים ומסירתם לידי קרוליינה הדרומית של כל מתקני הצבא הפדרליים אשר היו בתוך גבולות המדינה בכלל ובאזור מפרץ צ'ארלסטון בפרט.
פינס נפטר ב-25 בינואר 1869 באדג'פילד שבקרוליינה הדרומית ונקבר שם.
פרנסיס סלוודור היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בבית מחוקקים של אחת המושבות (של המושבה הבריטית דרום קרוליינה) עוד לפני עצמאותה של ארצות הברית.
היה גם היהודי הראשון שנהרג במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
סלוודור נולד בלונדון ב-1747, למשפחה יהודית מפורסמת, מצאצאי מגורשי פורטוגל, משפחת סלוודור שנקראה במקור ישורון רודריגז.
המשפחה הגיעה מפורטוגל להולנד ומשם עם השנים לאנגליה.
דודו, יוסף סלבדור , היה מראשי הקהילה היהודית של אנגליה, היהודי היחיד שכיהן כדירקטור בחברת הודו המזרחית הבריטית ומי שהשפיע רבות על קבלתו בפרלמנט הבריטי של חוק התאזרחות היהודים ב-1753.
כשהיה סלוודור בן שנתיים בלבד נפטר אביו, יעקב סלוודור, והוא ירש הון עצום, אולם הון זה הלך ברובו לאיבוד עקב השקעת המשפחה בנכסי דלא ניידי בליסבון.
נכסים אלה נהרסו כמעט כולם ברעידת האדמה הגדולה שפקדה את אותה עיר ב-1755. בהיותו בן עשרים, הוא התעשר מחדש כשהתחתן עם שרה, בתו של דודו ג'וזף סלוודור, שהביאה איתה נדוניה גדולה.
אולם גם העושר הזה נעלם כמעט כולו, עקב השקעה כושלת שהוא עשה בחברת הודו המזרחית ההולנדית, שהייתה אותה עת כבר בדרך לפשיטת רגל.
ב-1773 לקח עמו סלוודור חלק מההון שנותר לו, ובהשאירו מאחור, תחת השגחתו של ג'וזף סלוודור, את אשתו וארבעת ילדיו, היגר לדרום קרוליינה ורכש בה קרקעות בקנה מידה גדול.
במקביל יצר במדינתו החדשה גם היכרויות במידה מספקת, כך שתוך פחות משנה נבחר לבית המחוקקים החדש שהוקם במושבה, אף על פי שבהתאם לחוק ששרר באותה עת במקום, אסור היה ליהודי לבחור או להיבחר לכהונה שכזו.
בינואר 1775, בהיותו בן 27 בלבד נכנס סלוודור לתפקידו כחבר האספה המחוקקת של דרום קרוליינה, האספה הראשונה של אותה מושבה בריטית, שהתכנסה בצ'ארלסטון.
הוא שב ונבחר כציר האספה המחוקקת של דרום קרוליינה גם בנובמבר 1775 ועתיד היה להישאר בתפקיד זה עד יום מותו, באוגוסט 1776. במסגרת תפקידו היה מראשי התומכים בהכרזת העצמאות האמריקאית.
בתחילת 1776 פתחו האינדיאנים של דרום קרוליינה (שבט הצ'רוקי), בהתקפה על המתיישבים הלבנים במערב המושבה.
היה זה עקב הסתה בריטית, שביקשה לפצל את כוחה של המושבה, שניהלה אותה עת קרב מולם באזור החוף, במזרח.
ביולי 1776 החלו האינדיאנים לנצח במערכה במערב ולטבוח במתיישבים.
סלוודור עצמו רכב מקצה דרום קרוליינה אל הקצה השני, להזעיק עזרה (הוא מכונה בשל כך לעיתים "פול רוויר של הדרום").
הוא שב לחזית המערבית עם התגבורת ונפל ב-1 באוגוסט 1776 בקרב מול האינדיאנים, פחות מחודש לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, והוא בן 29 בלבד.
ארבע שנים לאחר מותו, ב-6 ביוני 1780 הוטבלו לנצרות אשתו ושלושה מארבעת ילדיו של סלוודור.
הקהילה היהודית של צ'ארלסטון מחלקת עד היום פרס הקרוי על שמו - "פרס סלוודור".
עיריית צ'ארלסטון קבעה בפארק וושינגטון שבמקום, לוח זיכרון לציון פועלו, בו נאמר:
פרנסיס קרדוזו היה בנם של לידיה ויליאמס, אפרו-אמריקנית חופשייה, ושל אייזק קרדוזו, יהודי ממוצא ספרדי, שעבד בבית המכס של נמל צ'ארלסטון.
פרנסיס הצעיר למד בבתי ספר לאפרו-אמריקנים חופשיים ועבד כנגר וכבונה ספינות.
בהיותו בן 21 הפליג לסקוטלנד והחל ללמוד באוניברסיטת גלאזגו.
פרנסיס שהה בגלאזגו עד 1861, עת סיים את לימודיו בהצטיינות בתחומי הלטינית והיוונית.
לאחר מכן למד בסמינרים באדינבורו ובלונדון ובסופם הוסמך כאיש דת נוצרי פרסביטריאני.
בהקשר זה, של עצם לימודיו הגבוהים, ועוד מעבר לים, יש לציין את הסיוע וההכוונה שקבל מקרוביו היהודים, בלעדיה, קרוב לוודאי, שלא היו יוצאים אל הפועל.
זאת, לאור העובדה, שמדובר בתקופה שלפני מלחמת האזרחים בארצות הברית ולפני ביטול העבדות בה.
הדבר בא לידי ביטוי בכתב יד של בנו, בו מובעת גם ההערכה והכרת התודה המשפחתית לדודו – העיתונאי היהודי הלבן ג'ייקוב קרדוזו.
ב-1864 שב לארצות הברית ומונה לשמש כרועה הרוחני בכנסייה של קהילת Temple Street Congregational Church בניו הייבן, קונטיקט.
פרנסיס קרדוזו נשא שם לאשה את קתרין האוול ונולדו להם שישה ילדים, ארבעה בנים ושתי בנות.
ב-1865 שב לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הפעם כנציג של האגודה המיסיונרית האמריקנית (American Missionary Association) והחליף את אחיו תומאס בתפקיד מנהל בית הספר המקומי לאפרו-אמריקנים של האגודה.
פרנסיס שינה את שמו של מוסד זה ל-Avery Normal Institute, והפך אותו לאחת מחטיבות הביניים החופשיות הראשונות עבור אפרו-אמריקנים, שהשתחררו מעבדות בדרום ארצות הברית.
המטרה העיקרית הייתה להניח תשתית להכשרת מורים, מאחר שהמשוחררים מעבדות העניקו עדיפות גבוהה לרכישת השכלה.
בשנים האחרונות שולב ה-Avery Institute והפך לחלק מהקולג' של צ'ארלסטון.
פרנסיס קרדוזו נבחר כציר באספה החוקתית של קרוליינה הדרומית ב-1868, שנועדה לקבוע את סדרי השלטון במדינה לאחר כיבושה על ידי צבא הצפון.
מתוך הכרה ביכולותיו בתחום הוא מונה ליושב ראש ועדת החינוך ובמסגרת זו תמך בהפעלת אינטגרציה במערכת החינוך הציבורית.
בהמשך, כשמונה לתפקיד מזכיר המדינה בקרוליינה הדרומית, ערך רפורמה בגוף שהיה אחראי על חלוקת אדמות לעבדים המשוחררים.
פרנסיס מונה לתפקיד שר האוצר המדינתי ב-1872, אך, ב-1874, כשסירב לשתף פעולה עם שחיתות ציבורית, נעשה ניסיון כושל על ידי מחוקקים מקומיים להדיחו.
למרות זאת, ב-1874 וב-1876 הוא מונה שוב לאותו התפקיד.
הבחירות לתפקיד המושל, שנערכו ב-1876, התאפיינו במעשי אלימות, שנועדו לדכא את המצביעים האפרו-אמריקנים.
במהלכן אירעו זיופים במניין הקולות.
הדמוקרטים, מתנגדי הכוח הפוליטי החדש של האפרו-אמריקנים המשוחררים מעבדות, השתלטו מחדש על הממשל המקומי.
פשרה ברמה המפלגתית הפדרלית הביאה למינויו של ווייד המפטון למושל קרוליינה הדרומית וב-1877 נסוגו כוחות הצבא הפדרלי מתחומי הדרום.
המושל המפטון דרש כי פרנסיס קרדוזו יתפטר וזה עזב את משרתו במאי 1877.
בנובמבר אותה שנה הוגשה על ידי הדמוקרטים תביעה נגד פרנסיס קרדוזו בה הואשם בחתרנות.
למרות ההוכחות המוטלות בספק הוא נמצא אשם ונכלא בבית הסוהר.
רק ב-1879, לאחר ביטול אישומים על שחיתות בבחירות, נגד מספר דמוקרטים, חנן המושל ויליאם דאנלאפ סימפסון את פרנסיס קרדוזו, וזה עזב עם משפחתו את קרוליינה הדרומית לבירה וושינגטון, בה זכה למשרה במשרד האוצר הפדרלי.
ב-1884 חזר פרנסיס קרדוזו לתחום החינוך.
הוא מונה למנהל המכינה ללא-לבנים בחטיבה העליונה של התיכון בוושינגטון הבירה.
כאן לימד קורס בתחום העסקים והפך את בית הספר למוסד מוביל עבור האפרו-אמריקנים.
פרנסיס שימש כמנהל, עד לפרישתו ב-1896, ובית הספר נקרא על שמו עד היום (Cardozo Senior High School) בצפון מערב הבירה וושינגטון.
פרנסיס קרדוזו היה קרוב רחוק של בנג'מין קרדוזו, שופט יהודי ידוע בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
דודו, ג'ייקוב קרדוזו, אח של אביו – אייזק, היה כאמור עיתונאי ובנוסף, תאורטיקן כלכלי מפורסם מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שסייע לו, בראשית דרכו, לצאת ללימודיו באנגליה.
נכדתו, הייתה אשתו של הזמר המפורסם והפעיל הפוליטי פול רובסון.
2. מרדכי ליאור: ג'ייקוב קרדוזו ופרנסיס קרדוזו – יהודים ושחורים בדרום קארולינה במאה ה-19. חיבור לתואר דוקטור.
אוניברסיטת חיפה, החוג להיסטוריה כללית.
פרנסיס קוקלן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בנאנט.
קוקלן הצטרף לארסנל בשנת 2008 לאחר תקופת ניסיון מוצלחת במועדון.
בשנתיים הראשונות שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת 2010/2011 הושאל ללוריאן מהליגה הצרפתית.
ערך את הופעת הבכורה בליגה בתבוסה 2–8 למנצ'סטר יונייטד.
את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך בהפסד 1–3 לאולימפיאקוס.
באותה עונה, חתם על חוזה ארוך טווח לאחר שהפגין יכולת גבוהה ויכולת לשחק במספר עמדות.
ערך את הופעת הבכורה של אותה עונה בניצחון 1–6 על סאות'המפטון.
בישל שער לאוליבייה ז'ירו בניצחון 1–7 על בלקברן רוברס.
בעונת 2013/2014 הושאל לפרייבורג מהבונדסליגה, שם כבש את שערו הראשון בניצחון 1–2 על סלובן ליברץ.
בעונת 2014/2015 הושאל לקבוצת צ'רלטון אתלטיק עד לחודש דצמבר.
עקב ריבוי פציעות בסגל ארסנל, הוחזר קוקלן בדצמבר מתקופת ההשאלה.
בעונה זו הפגין יכולת גבוהה, ביסס את מעמדו בהרכב הפותח של ארסנל ונחשב לאחד מהקשרים ההגנתיים הטובים בליגה.
בסיום אותה עונה זכה עם ארסנל בגביע ה-FA.
ב-11 בינואר 2018 חתם לארבע שנים וחצי בולנסיה.
ב-12 באוגוסט 2020 חתם לארבע שנים בויאריאל.
קוקלן שחקן מגוון שיכול לתפקד במספר עמדות.
משחק בדרך כלל בתור קשר אחורי אך יכול לשחק גם כמגן.
בעל יכולת הגנתית גבוהה, קוקלן מרבה לתקל ולחטוף כדורים.
בחודש דצמבר 2014 היה מדורג במקום הראשון בליגה במספר חטיפות ובמקום השני במספר תיקולים לאחר פבלו סבאלטה.
קוקלן הופיע בנבחרות הצעירות של צרפת עד גיל 21 והיה משחקניה הבולטים של נבחרת צרפת באליפות העולם עד גיל 19 בשנת 2010.
פרנסיס קתלין אולדהם קלסי הייתה פרמקולוגית ורופאה קנדית והייתה חברה במסדר קנדה.
בתפקידה כמבקרת עבור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA), היא סירבה לאשר את שיווקה של התרופה תלידומיד בשל חששות שהיו לה לגבי בטיחות השימוש בה.
חששותיה הוכחו כמוצדקים כאשר התקבלו ראיות לכך שתלידומיד גורמת למומים מולדים חמורים.
במהלך הקריירה של קלסי נחקקו חוקים שחיזקו את היכולת של מנהל המזון והתרופות לפקח על שחרור תרופות לשוק.
קלסי הייתה האישה השנייה לה הוענק "עיטור נשיא המדינה על שירות אזרחי פדרלי נכבד", העיטור הגבוה ביותר שיכול לקבל עובד פדרלי בארצות הברית בתפקיד אזרחי.
העיטור הוענק לה על ידי הנשיא ג'ון פ.
קלסי נולדה בשאוניגן לייק, על האי ונקובר שבקולומביה הבריטית.
קלסי השלימה את לימודי התיכון בבית הספר סנט מרגרט, בגיל 15. היא למדה בקולג' ויקטוריה, קולומביה הבריטית (בשנים 1930–1931) בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית (כיום אוניברסיטת ויקטוריה).
את לימודיה המשיכה באוניברסיטת מק'גיל בה קיבלה תואר ראשון (B.Sc) (1934) ושני (1935) בפרמקולוגיה (M.Sc).
בעידודו של אחד ממוריה כתבה לדוקטור יוג'ין גילינג, חוקר ידוע שאותם ימים שקד על הקמת המחלקה הפרמקולוגית באוניברסיטת שיקגו.
גילינג הניח שפרנסיס היה שם של גבר והציע לקלסי משרה; במכתב עם הצעת העבודה הפנייה המפורשת הייתה ל"מר אולדהם" (שם נעוריה).
קלסי הסכימה והתחילה לעבוד איתו בשנת 1936 במקביל לכתיבת דוקטורט בהנחייתו.
במהלך השנה השנייה לעבודתה, גילינג מונה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי לחקור הרעלה המונית שנגמרה במקרי מוות רבים הקשורים ב"שיקוי סולפנאמיד", תכשיר שהתבסס על סולפנאמיד.