tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית, על רקע שינוי במדיניות החוץ שלה במלחמה הקרה, נתנה רוח גבית לגל זה והשפיעה רבות על התחזקותו.
ישנן הערכות שארצות הברית ניצלה בגל זה את מרבית פוטנציאל ההשפעה שהייתה לה, כאשר מרבית האזורים בהם לארצות הברית יש השפעה חזקה כבר הפכו בגל זה לדמוקרטיות.
בסוף המאה ה-20 העלה הנטינגטון מספר תרחישים שעלולים לגרום לירידתו של הגל השלישי, על פי ניתוח של ההתרחשויות בעבר.
הוא ציין שהמדינות הדמוקרטיות ישגשגו במשטר זה כל עוד הן תשכלנה לספק לתושביהן רווחה, צדק, ביטחון, שגשוג ותחושת הוגנות.
אם יתקשו לספק זאת, למשל, בעת משבר כלכלי עולמי בסדר הגודל של השפל הגדול - ייתכן שחלקן יחוו הפיכה.
המדינות הרגישות לכך יותר הן הדמוקרטיות הצעירות יותר - בדמוקרטיות הוותיקות נוטים להטיל את אשמת הכישלונות על המנהיג ולקרוא להחליף אותו ולא את סוג המשטר.
הנטינגטון ציין שככל שהזיכרונות סביב הכישלונות שנחוו בעבר תחת דיקטטורה הולכים ומטשטשים, התגובה הציבורית לכישלונות תחת משטר דמוקרטי עלולה להיות חריפה יותר ולעומתית יותר.
בנוסף, עלייתה של מעצמת-על דיקטטורית עלול לתת לגיטימציה לשליטים נוספים לחתור להגברת כוחם על חשבון הדמוקרטיה, במיוחד אם יהיה, למשל, עימות צבאי בין מעצמה דיקטטורית למעצמה דמוקרטית, וידה של הדיקטטורית תהייה על העליונה.
איום נוסף אל מול הדמוקרטיה יהיה עלייתו של מודל משטר חדשני שייתפס ככזה שמתאים לכוח התקופה (כמו שקרה עם הפשיזם בשנות ה-20 ועם הסמכותנות הביורוקרטית של שנות ה-60).
הראייה ההיסטורית הקלאסית של הנטינגטון על הגלים של הדמוקרטיה נכתבו במבט לאחור על המאה ה-19 וה-20. במבט לאחור, ברור שבסוף המאה ה-20 הייתה הדמוקרטיה בעלייה, אולם התמונה פחות ברורה בזמן הווה וייתכן שרק בעתיד נוכל להעריך טוב יותר את התקופה בה אנו חיים.
הדעות חלוקות לגבי המגמות שלאחר עליית הגל השלישי - האם אנחנו בתחילתו של הגל השלישי הארוך שעוד ממשיך, או אולי בסופו של גל שלישי קצר שבסופו גל-נגדי שיבטל חלק מהישגי הדמוקרטיה, כמו שקרה בשני הגלים הראשונים.
הדעות חלוקות לגבי האפשרות שיהיה גל רביעי והאם הוא כבר החל במובן מסוים.
גורמים שונים, ביניהם Freedom House, מסמנים את הרפובליקה העממית של סין של העשור השני של המאה כמדינה המנסה להפוך למובילה העולמית של מודל טוטליטרי עדכני אשר יתאים למאה ה-21 ויתפשט למדינות נוספות באמצעות תנועות אנטי-דמוקרטיות, אולם מוקדם עדיין לקבוע את ההשלכות ההיסטוריות של תהליכים בני-זמננו.
במאה ה-21 גורמים שונים החלו לערוך מדידות בינלאומיות קבועות של מצב הדמוקרטיה העולמית.
החל משנת 2006 החלה קבוצת האקונומיסט, הקשורה למגזין האקונומיסט, לפרסם את מדד הדמוקרטיה העולמי, שמתעדכן עם השנים.
על פי המדד, בין השנים 2006 ו-2019 הדמוקרטיה העולמית, בממוצע, ירדה במעט.
בממוצע, על פי מדד האקונומיסט, הדמוקרטיה באמריקה הצפונית, מערב אירופה, אמריקה הלטינית ומזרח אירופה נמצאת בירידה קלה, באסיה ואוסטרלאסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה נמצאת בעליה קלה, ובמזרח התיכון וצפון אפריקה כמעט ואין שינוי.
נכון לשנת 2019 נמצאות בעולם, על פי המדד, 75 דמוקרטיות (מתוכן 22 דמוקרטיות מלאות ו-53 דמוקרטיות פגומות) ועוד 38 משטרי כלאיים.
בשני העשורים הראשונים של המאה זוהו מספר מגמות שונות.
בשנת 2003 פלשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעיראק ולאפגניסטן, הפילו בהם את המשטרים הדיקטטוריים, ופתחו בניסיונות לקיום רפורמות דמוקרטיות, אך אלו לא זכו להצלחה ארוכת טווח, בניגוד לחלק מהצלחות הגל הראשון והשני של הדמוקרטיה שהסתייעו בכיבוש.
במקביל, רפורמות דמוקרטיות יציבות יותר נעשו במדינות רבות ברחבי יבשת אסיה, למשל במיאנמר, נפאל ובבהוטן.
במזרח התיכון התחולל גל מחאות מאסיבי, אשר לווה בקריאות לתהליכי דמוקרטיזציה, שהתפרץ בשיא בשנים 2010–2011 וחזר במידה פחותה בשנים 2018–2019. חלק ממחאות אלו הובילו למאבקים פנימיים אשר פגעו בעקיפין בזכויות הפרט במדינות, ובמקרים מסוימים ובראשן תוניסיה ומרוקו, הן הובילו להתחזקות של אלמנטים דמוקרטיים במדיניות.
התפרצות מגפת הקורונה הייתה מאורע דרמטי שהשפיע על מצב הדמוקרטיה של מדינות שונות.
מגמה נוספת שצברה תאוצה בעקבות מהפכת האינטרנט היא התעוררותן של תנועות עולמיות למען הדמוקרטיה.
חלקן קוראות לדמוקרטיה ישירה או דינמית.
מין הצד השני הפכו נפוצות יותר בעולם מודלים של דמוקרטיות חלולות או דמוקרטיות לא ליברליות, בהן מודל שטחי יותר של דמוקרטיה, שאף על פי שהן מקיימות חלק מהמבנים המוסדיים המקובלים בדמוקרטיות, תאורטיקנים שונים סוברים שהלכה למעשה הן אינן דמוקרטיות כלל.
הזכות להשתתף בחיים הפוליטיים – לבחור או להיבחר – לא הוענקה לנשים מחצית הראשונה של המאה ה-19. נשים מן המעמד הבינוני והגבוה שהו בביתן וטיפלו בילדים ובמשק הבית, ובכל הקשור לכלכלתן היו תלויות בגברים.
הגבר היה ראש המשפחה והאפוטרופוס על ילדיו ואשתו.
לנשים לא הייתה הזכות לרשת, ורכוש המשפחה נחשב לרכושו של הבעל, גם אם היה רכוש שהאישה הביאה עם נישואיה.
בעקבות תהליך התיעוש (שהחל במהפכה התעשייתית) נשים רבות בנות המעמד הנמוך שימשו כפועלות בתעשיית הצמר והכותנה, ועיסוקם הנפוץ ביותר היה עבודה כמשרתות.
עד מהרה החלו הנשים בנות המעמד הבורגני (הבינוני) לעבוד כפקידות, זבניות, מורות ואף טלפניות.
בממלכה המאוחדת, גרמניה וצרפת נשים החלו גם ללמוד באוניברסיטאות המיוחדות להן.
הפער בין מעמדן הפוליטי הירוד של הנשים לבין מעורבותן הכלכלית והשכלתן הביא לתחילת מאבק למען שינוי עמדתן במהרה.
תחילה הן דרשו זכויות פוליטיות שוות לשל הגברים, ולאחר מכן אף דרשו זכות בעלות על הרכוש המשפחתי.
כשניצחו במאבקן, שונה החוק: בממלכה המאוחדת (בשנת 1870), בגרמניה (בשנת 1900) ואף בצרפת (בשנת 1907).
נשים גם הורשו על פי חוק להיות בעלות רכוש, אך עם זאת עדיין לא ניתנה להן הזכות להיבחר ולבחור.
הנשים החלו להיאבק בזכות הבחירה (סופרג') והן כונו בשם "סופרז'יטיות".
"בייליק" (נסיכות) "בני עות'מאן" (Osmanoğlu beyliği) התבלטה במשך מאה וחמישים שנה, מעת שעות'מאן הראשון הכריז על עצמאותה ב-1299 ועד שמהמט השני כבש את קונסטנטינופול ויסד את "האימפריה העות'מאנית" (Osmanlı Devleti – "המדינה העות'מנאית").
במשך יותר מ-450 שנות קיומה, שלטה האימפריה על שטחים נרחבים באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה, והייתה אחד הגורמים החשובים באזורים אלה ובזירה הבינלאומית בכלל.
היא הגיעה לשיאה תחת שלטונו של סולימאן הראשון "המפואר" באמצע המאה ה-16, אך מסופה של מאה זו החלה בתהליך דעיכה איטי עד שהפכה ל"אדם החולה שעל הבוספורוס", איבדה את כל שטחיה והתמוטטה באופן סופי במלחמת העולם הראשונה.
מוצא ורקע: העות'מאנים עד כיבוש איסטנבול ב-1453
במהלך המאה ה-10 החלה הגירת העמים הטורקים מטורקסטן מערבה, ומאה שנה לאחר מכן החלו הסלג'וקים לחדור לאסיה הקטנה, דבר שהציבם ביריבות עם האימפריה הביזנטית.
לאחר קרב מנזיקרט במזרח טורקיה של ימינו ב-1071, הואצה התקדמות הסלג'וקים מערבה, ובתוך שנים בודדות הם קנו דריסת רגל ברובה של אנטוליה.
המדינה הטורקית העיקרית שהתגבשה באסיה הקטנה הייתה סולטנות רום שבירתה בעיר קוניה.
עם זאת, באמצע המאה ה-13 החלה רום להתפרק לנסיכויות שכונו "בייליק" ובראש כל אחת מהן עמד נסיך שכונה "ביי".
אחת מנסיכויות אלה הייתה נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu – "בני עות'מאן") שנקראה על שם ביי עות'מאן הראשון (Osman Gazi).
עות'מאן הראשון היה בנו של ביי ארטואורול (Ertuğrul Gazi) אשר קיבל מסולטנות רום קרקע בצפון מערבה של אסיה הקטנה וביסס בה את נסיכותו.
עם מות אביו ב-1281 ירש עות'מאן הראשון את הנסיכות בהיותו בן 23, ולאחר שכבר הוכיח את כישוריו כמנהיג ולוחם.
בשנת 1299 הכריז עות'מאן הראשון על עצמאותה של נסיכותו וב-1326 כבש את בורסה, לא הרחק מדרום לים השיש ולקונסטנטינופול, בירת הביזנטים, שמצידו השני של הים, וקבע בה את בירתו.
עות'מאן הקים את הממשל העות'מאני שעקרונותיו החשובים נותרו על כנם משך מאות שנים.
עוד ביסס עות'מאן את עיקרון ה"מילֶט" (Millet.
בטורקית מודרנית "מדינה" או "עם"), שמשמעותו הענקת אוטונומיה למיעוטים אתניים או דתיים לנהל את ענייניהם בעצמאות יחסית.
בשמו של עות'מאן נקשרו אגדות רבות שהידועה שבהן, "חלום עות'מאן", מספרת על חלום שחלם ובו נגלה לו עתידו כמקים אימפריה שבירתה בקונסטנטינופול.
לאחר מותו של עות'מאן הראשון ב-1326, החלו העות'מאנים להתפשט מזרחה ודרומה אל תוככי אסיה הקטנה, וצפונה ומערבה אל הבלקן.
למחרת רעידת האדמה בגליפולי ב-1354, קנו העות'מאנים דריסת רגל ראשונה בתראקיה, ושנתיים לאחר מכן, ב-1356 העבירו את בירתם לאדירנה שבתראקיה.
ניצחונם את הסרבים בקרב קוסובו 45 שנה לאחר מכן, ב-15 ביוני 1389, סימל את סוף השליטה הסרבית באזור וסלל את דרכם של העות'מאנים לאירופה.
ב-1390 כבש באיזיט הראשון, השליט העות'מאני הראשון שהתהדר בתואר סולטאן ולא ביי, את אחרון מעוזיה של האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה, ושאריות האימפריה המוקפות בטריטוריה עות'מאנית מכל עבריה, הפכו למדינה וסאלית של העות'מאנים.
עם זאת, נסיגה של ממש בהתקדמותם של העות'מאנים חלה בשנת 1402, כאשר ניגפו מפני טימור לנג בקרב אנקרה וביאזיד הראשון נלקח בשבי מונגולים.
באיזיט הראשון מת ב-1403 ולפי סברה אחת הוא שלח יד בנפשו.
הנסיכות נכנסה לתקופת כאוס שנמשכה 11 שנים ושזכתה לכינוי "תקופת בין המלכים" (Fetret Devri), עד שמהמט הראשון הצליח להשתלט על השלטון ב-1413. הוא ובנו מורט השני, הצליחו להשיב את מצב המדינה לקדמותו בתוך 25 שנה לערך.
ב-1442 ניסו העות'מאנים בהנהגת מורט השני לכבוש לראשונה את טרבזון בירת האימפריה של טרפזונטס בפונטוס שבצפון-מזרח אסיה הקטנה, אך הניסיון כשל בשל תנאי מזג האוויר.
גם הניסיון השני ב-1456 לא צלח אם כי העות'מאנים לקחו שבויים ותפסו רכוש.
מאידך, הצבא העות'מאני הביס את כוחות פולין והונגריה בקרב ורנה ב-10 בנובמבר 1444. בשנת 1453 הטיל הסולטאן מהמט השני "הכובש" (Fatih Sultan Mehmed) מצור על קונסטנטינופול.
85,000 חייליו הכריעו את 7,000 מגיניה של העיר וכבשו אותה ב-29 במאי.
קונסטנטינופול הייתה לאיסטנבול, בירתם השלישית והאחרונה של העות'מאנים, והאימפריה הביזנטית באה אל סופה.
התפשטות: מכיבוש איסטנבול (1453) עד הסכם קרלוביץ (1699)
האימפריה העות'מאנית החלה תקופה בת יותר ממאה שנים של כיבושים צבאיים נרחבים וצמיחה כלכלית, שהגיעו לשיאם באמצע המאה ה-16.
כיבוש איסטנבול ביסס את מעמדה של האימפריה ככוח המוביל בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון.
המדינה התעשרה משליטתה על דרכי היבשה בין אירופה לאסיה ומהקמתו של צי סוחר נרחב.
ביולי 1456 הטילו העות'מאנים מצור על בלגרד, אך זה כשל והתקדמותם באירופה נבלמה עד 1521 עת שבו וכבשו את העיר.
שמונה שנים לאחר כיבוש איסטנבול, בקיץ 1461, עלה מהמט השני על טרבזון בשלישית תוך שהוא כובש את סינופ בדרכו ומאגף את העיר ממזרח.
הוא הטיל עליה מצור עד שנכנעה לאחר כחודש, ביום 15 באוגוסט 1461. בכך באה גם האימפריה של טרפזונטס אל סופה והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם.
מהמט השני גם סיים את התחרות ששררה בין הנסיכויות השונות.
הוא כבש את שטחיה של נסיכות קרמנאואולו, הנסיכות העיקרית שהייתה לו ליריב של ממש, והרחיב את שלטונו על רובה של אסיה הקטנה.
עם מותו של מהמט השני ב-1481 השתרעה האימפריה העות'מאנית על כל הבלקן, למעט החוף האדריאטי, על רובה של אסיה הקטנה ועל חופו הצפוני של הים השחור.
הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" (Yavuz Sultan Selim) אשר עלה לשלטון ב-1512 הרחיב את גבולות האימפריה במזרח התיכון, וכבש את מזרח אסיה הקטנה, הלבנט, כולל ירושלים, חופי ים סוף עד מכה ומדינה ואת כל מצרים.
האימפריה שלטה כעת על כל המקומות המקודשים לאסלאם ועל קהיר, והסולטאן יכול היה לתבוע לעצמו את תואר הח'ליף.
סלים גם תקע יתד במערב הים התיכון כאשר כבש את חופי אלג'יריה של היום.
סלים הראשון אף כבש את רודוס ב-1522 והניס משם את ההוספיטלרים אשר מצאו מקלט במלטה.
סולימאן הראשון "המפואר", גדול הסולטאנים, ירש את סלים הראשון ב-1520 וב-44 שנות שלטונו הביא את האימפריה לשיאה בכל הזמנים.
הוא כבש את בלגרד ב-1521 ואת ממלכת הונגריה בקרב מוהאץ' ב-29 באוגוסט 1526, ובכך הרחיב את השלטון המוסלמי מעבר לבלקן אל מרכזה של אירופה.
שלוש שנים לאחר מכן, שם סולימאן הראשון מצור על וינה, אך החורף שהחל מוקדם חייבו לנטוש את משימתו לכיבוש העיר.
במזרח התקדמו העות'מאנים וכבשו את בגדאד והשלימו את השתלטותם על מסופוטמיה עד לחופי המפרץ הפרסי.
כיבושו של סולימאן את לוב ותוניסיה הביא לשליטה עות'מאנית על רוב חופיו של הים התיכון, למעט אלה של איטליה, צרפת, ספרד וקרואטיה של ימינו.
ב-1543 חברו הצרפתים אל העות'מאנים בכיבושה של ניס מידי האימפריה הרומית הקדושה, ובין שתי המדינות קמה ברית פוליטית וצבאית כנגד ההבסבורגים.
ברית זו נשאה גם אופי כלכלי וצרפת זכתה ברשות לסחור בתחומי האימפריה כשהיא חופשית ממיסוי.
המושג "השלום העות'מאני" (Pax Ottomana) נקשר לתקופה זו של שקט בשטחי האימפריה, שקט שלא היה כמוהו בשטחים אלה לפני שנכבשו על ידיה ולא שב לאחר שאיבדה אותם לאחרים.
האימפריה קלטה בזרועות פתוחות את המוסלמים והיהודים אשר נמלטו מאימת האינקוויזיציה וגירוש ספרד.
אולם שליטתה המוחלטת של האימפריה העות'מאנית על דרכי היבשה והים אל אסיה, הביאה את מדינות אירופה, ופורטוגל בראשן, לחפש דרכים אלטרנטיביות לדרך המשי אל המזרח.
זרימת כסף וזהב ספרדי מאמריקה הביאה לאינפלציה אשר השפיעה לשלילה על הכלכלה המקומית.
בנוסף הייתה האימפריה מסובכת במאבקים צבאיים מתמשכים נגד אוסטריה באירופה ונגד פרס במזרח, מאבקים אשר הטילו נטל כבד על כלכלתה.
סדרה של כישלונות צבאיים פקדה את האימפריה.
המצור הגדול על מלטה נכשל ב-1565 אם כי לכישלון זה לא הייתה השפעה של ממש על כלכלת האימפריה או ביטחונה.
לא כך הדבר באשר לקרב לפנטו, קרב ימי שנערך ב-1571 מול חופיה המערביים של יוון ואשר במהלכו איבדו הטורקים 240 אוניות, לעומת 17 בלבד שאיבדה הקואליציה הנוצרית בהנהגת ונציה שנלחמה מולם.
מאז התבוסה לא היו נתונים יותר חופי אירופה הנוצרים לאיום מוסלמי ממשי, וכוחה של האימפריה העות'מאנית נשבר במיוחד בחלק המערבי של הים התיכון.
הקרב אף האיץ את תהליך אובדן השליטה המוחלטת של האימפריה באגן המזרחי של הים התיכון.
גם צבאות היבשה של האימפריה החלו לפגר אחר הטכנולוגיה ושיטות הלחימה הצבאיות של הצבאות הנוצרים.
היאניצ'רים (Yeniçeri – "חיילים חדשים"), אחד מחילות הרגלים של האימפריה ובין יחידות העלית בצבאה, התמרדו בפעם השנייה בתולדותיהם בשנת 1622 ורצחו את הסולטאן עות'מאן השני.
מרידות רווחו גם בקרב האוכלוסייה האזרחית באנטוליה עצמה, ואלה שבו והתלקחו אחת למספר שנים כמו המרידות הג'לליות (Celalî ayaklanmaları) שפרצו לראשונה ב-1519 ושבו והתלקחו מדי פעם עד אמצע המאה ה-17.
למרות זאת ולמעט סכסוכי גבול מקומיים נותרו גבולות האימפריה העות'מאנית באירופה קבועים.
וינה סימלה את קצה גבול התפשטותה של האימפריה באירופה כי זה היה טווח הגעתו הפיזי והלוגיסטי של הצבא העות'מאני בעונת הלחימה (אביב עד סתיו).
טווח זה אף שיקף את יכולותיהם של העות'מאנים באירופה בהתחשב בכך שהיה עליהם לתחזק חזית נוספת במזרח, במיוחד כנגד האימפריה הספווית הפרסית.
הספווים שבו וכבשו את הקווקז בשנת 1622 ואת בגדאד ב-1623, ומורט הרביעי הצליח להשתלט על ירוואן בשנת 1635 ולהשיב לעצמו את השליטה בבגדאד שלוש שנים לאחר מכן, ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר-אה שירין עם הספווים ובו הוסדר קו הגבול.
אולם מורט הרביעי ששלט באימפריה עד 1640, היה הסולטאן היחיד מאז סוליימן המפואר שהראה יכולת פוליטית וצבאית בתקופה זו, והוא גם היה אחרון הסולטאנים אשר לקחו חלק במערכה לצד כוחותיהם.
מאז ניסיונם הראשון בשנת 1529, לא נטשו העות'מאנים את שאיפתם לכבוש את וינה, וב-1 באפריל 1683 הורה מהמט הרביעי לצבא העות'מאני להתחיל בהתקדמותו מאדירנה בתראקיה צפונה לתוככי אירופה.
באמצע חודש יולי החל המצור על העיר ולאחר חודשיים התחולל קרב וינה ב-11 בספטמבר 1683. בקרב זה ניצבה קואליציה נוצרית "קדושה" מול האימפריה העות'מאנית ובנות בריתה.
בראש הכוחות הנוצרים עמד מלך פולין יאן סובייסקי, אשר פיקד על צבאות אוסטריה, האיחוד הפולני-ליטאי, ומספר נסיכויות גרמניות.
הקואליציה הציבה 70,000 חיילים מול 138,000 חיילים עות'מאנים שרובם לא היו בעלי ניסיון קרבי.
הקרב הוכרע ביום המחרת בתבוסה מוחצת של הצבא העות'מאני, וסובייסקי אשר זכה בעקבותיו בתואר "מושיעה של אירופה", שינה את אימרתו הידועה של יוליוס קיסר ל"באתי, ראיתי, האל ניצח" ("Veni, vidi, Deus vicit").
לקרב וינה הייתה השפעה מרחיקת לכת על תולדותיה של האימפריה העות'מאנית ואירופה בכלל, והוא מסמל את קץ איומה על מרכז אירופה, ואת עלייתו של בית הבסבורג.
העות'מאנים המשיכו בלוחמה משך 16 שנים נוספות אך בהסכם קרלוביץ שנחתם ב-1699 נמסרו רובן של הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה לאוסטריה, פודוליה הועברה לשליטת הפולנים, ודלמטיה ומוראה (הפלופונסוס של ימינו) נמסרו לוונציה.
הקרב וההסכם יחדיו מסמנים את קץ תקופת ההתפשטות העות'מאנית ואת תחילתו של תהליך שקיעה ארוך שעתיד להמשך כ-220 שנים.
במאה ה-18 המשיכה האימפריה העות'מאנית לאבד שטחים באירופה, אם כי היא ניצחה את רוסיה במלחמת 1710–1711 שהוכרעה בקרב על נהר פרוט במולדובה.
בעקבות מלחמה זו, מסרו הרוסים את העיר אזוב שליד ים אזוב לידי העות'מאנים.
השנים שלאחר מכן הביאו שקט יחסי ונפתחה "תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) שהחלה ב-1718 ונמשכה עד 1730. התקופה זכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן אהמט השלישי ושלטו באופנה באימפריה ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים").
הסולטאן השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה – הוא הורה על הורדת מיסים, איפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן.
עם זאת, שליטתה של האימפריה במחוזותיה הייתה מוגבלת ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה, תיפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמן.
הסולטאן סלים השלישי שעלה לשלטון ב-1789 היה הראשון שהורה על עריכת רפורמה בצבא העות'מאני.
מטרתה של הרפורמה שכונתה "ניזאם-אֶה ג'דיד" (Nizam-ı Cedid – "הסדר החדש"), הייתה להתאים את מצבו של הצבא לרוח הזמן ולהביאו למצב המקובל בצבאות אירופה באותה עת.
לשם כך הורה הסולטאן על הבאתם של יועצים אירופים, רובם צרפתים, אף אלה לא הצליחו להביא לשינויים של ממש בשל התנגדותם של גורמים שמרניים, כמו היניצ'רים.
בשלב זה יוקרתם וכוחם הפוליטי של היניצ'רים, כוח העלית הוותיק של האימפריה, היו כה גדולים, עד שהם שלטו על הממשלה ויכלו להשפיע על בחירת הסולטאן ואפילו להחליפו.
היניצ'רים התנגדו לחידושים ולמודרניזציה בצבא בניסיון לשמר את כוחם והגיבו בהפלתו של סלים השלישי ומינויו של מוסטפא הרביעי ב-1807.
שנה לאחר מכן, ב-1808, עלה מהמוט השני על כס הסולטאן וחידש את מגמת הרפורמה.
הצלחתו הגדולה ביותר של מהמוט השני הייתה חיסולם של היניצ'רים.
ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה שנשאה את השם שהוענק לרפורמה כולה "ניזאם-אה ג'דיד", ויש המעריכים כי עשה זאת במכוון כדי להתגרות ביניצ'רים ולגרור אותם למאבק מזוין.
תגובת היניצ'רים לא אחרה לבוא, וב-14 ביוני 1826 הם התמרדו באיסטנבול בפעם האחרונה, אך לא זכו בתמיכת הצבא והאוכלוסייה.
יחידות נאמנות לסולטאן הביאו לנסיגתם אל מחנותיהם אותם טיווחו באש תותחים.
הניצולים הוצאו להורג או נאסרו, ולאחר שנתיים החרים מהמוט השני את שארית נכסיהם ושחרר את האימפריה מהשפעתם הרעה.
הצלחה נוספת של מהמוט השני הייתה כיבושן מחדש של הערים הקדושות מכה ב-1812 ומדינה ב-1813 מידי המורדים הוהבים, פעולה שבוצעה על ידי שליטו במצרים מוחמד עלי.
אולם ביתר החזיתות נחל מהמוט השני כישלונות צורבים.
מלחמת העצמאות היוונית נפתחה כאשר הארכיהגמון האורתודוקסי של פטרס הניף את נס המרד ב-25 במרץ 1821. התקוממויות מתואמות תוכננו ברחבי יוון, כולל במקדוניה, כרתים, ובקפריסין, ותחת יתרון ההפתעה ובסיוע חוסר היעילות העות'מאני, הצליחו היוונים לשחרר את הפלופונסוס ואזורים נוספים.
העות'מאנים התאוששו במהירות והגיבו באלימות, בין היתר בטבח כיוס במהלכו נרצחו 42,000 מתושבי האי כיוס, אולם מעשיהם גררו תמיכה אירופית ביוונים.
שוב בא מוחמד עלי לעזרתו של הסולטאן וכנגד זכויות שהובטחו לו בסוריה הצליח הכוח המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של עלי, להשיג שליטה באיים האגאיים במהירות.
עם זאת באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני.
הקרב שבו הובסו העות'מאנים נחשב לאחד המהלכים המכריעים במלחמה, ולבסוף נחתמה אמנת קונסטנטינופול ביולי 1832 אשר בה נאלצו העות'מאנים להכיר בעצמאות יוון.
במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830. עתה התקומם גם מחמוד עלי כנגד העות'מאנים, וב-1831 הוביל בנו, איברהים פאשא מסע צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
הוא הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מאיסטנבול, ורק התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה וארץ ישראל.
בשנת 1839 חידש מהמוט השני את הלחימה, אך הובס על ידי איברהים פאשא בקוניה.
הכוחות המצרים שוב הגיעו לסביבות איסטנבול אך נעצרו בשל התערבות בינלאומית, שבסופו של דבר דרשה ממוחמד עלי ואיברהים פשה לוותר על סוריה בשנת 1841.
ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים", ובין היתר:
התחייבות לשלומם, כבודם ושלום רכושם של כל תושבי האימפריה.
הדפסת שטרות הכסף הראשונים של האימפריה, ארגון המערכת הפיננסית בהתאם לדגם הצרפתי והקמת מערכת לגביית מיסים.
ארגון מחדש של הצבא, הסדר נוהלי הגיוס ותקופת השירות.
רפורמה חקיקתית שכללה את אימוץ החוק האזרחי והפלילי הצרפתי.
הקמתה של אספה (Meclis−i Maarif−i Umumiye) ב-1845 שהייתה אב הטיפוס של הפרלמנט העות'מאני הראשון שהוקם בשנת 1876.
השוואת זכויותיהם של לא-מוסלמים, כולל הזכות להתגייס לצבא, ביטול מס הגולגולת ויצירת מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869.
הענקת זכויות למילֶט הנוצריים (אוטונומיה למיעוטים אתניים או דתיים) להקים אספה, כמו האספה הארמנית שהוקמה ב-1863.
תקופת הטנזימאט הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בדצמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" (Kanûn-ı Esâsî) העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, ופתחה את "תקופת החוקה הראשונה" (Birinci Meşrûtiyet Devri) שנמשכה שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר.
מלחמות המחצית השנייה של המאה ה-19
המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה בשתי מלחמות חשובות בחזיתות האירופיות.
ב-30 בנובמבר 1853, תקפו הרוסים את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ והטביעו כמה מהן.
התקפה זו הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים.
במלחמה זו עמדו מגיניה הרוסיים של סבסטופול במשך 11 חודשים במצור שהטילו עליה הצבאות היריבים עד שנכבשה.
לאחר כיבוש סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר, הסתיימה המלחמה ב-30 במרץ 1856 ונחתם חוזה השלום בפריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה.
בחוזה זה ויתרה רוסיה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות לנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית, והסולטאן מצדו הבטיח לשמור על זכויות הנוצרים במדינתו .
המלחמה נוהלה בצורה כושלת על ידי שני הצדדים גם יחד, אך בפברואר 1878 הרוסים כמעט והגיעו לאיסטנבול, ובריטניה שחששה שהעיר תיפול לידיהם שלחה אליה את הצי המלכותי.
בשל האובדן העצום בחיי אדם ממנו סבל הצבא הרוסי, הסכימה רוסיה לחוזה סן סטפנו שנחתם ב-3 במרץ 1878, ולפיו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאותן של רומניה, סרביה, מונטנגרו, באוטונומיה רחבת היקף בבולגריה, וכן בכינונה של אוטונומיה בבוסניה והרצגובינה תחת חסות אוסטרית.
כאשר שמע בנג'מין דיזראלי על ההסכם, הוא דרש את ביטולו לאלתר ואיים במלחמה, ובתגובה כינס אוטו פון ביסמרק את קונגרס ברלין שהביא לפתרון המשבר הבינלאומי שנוצר.
בקונגרס ברלין בוטלו חלק מההסכמות שנתקבלו בחוזה סן סטפנו, שטחה של בולגריה כמדינה עצמאית צומצם והחלק המזרחי שיועד לה הושב לעות'מאנים אשר הקימו בו את מחוז רומליה המזרחית האוטונומי.
גם החלק המערבי של תראקיה שהיה אמור להיות חלק מבולגריה נותר בשליטת העות'מאנים.
מאידך זכתה רוסיה בשטחים בקווקז ואנגליה קיבלה לרשותה את קפריסין בתמורה לתמיכתה בסולטאן בעת המלחמה.
עצמאותן של סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה כפי שנקבע בהסכם הקודם וכך גם באשר להעברתה של בוסניה והרצגובינה לפיקוח אוסטרי.
קריעת השטחים מהאימפריה המשיכה גם לאחר קונגרס ברלין.
באפריקה עברה מצרים לידי בריטניה באופן רשמי בשנת 1882, אף על פי ששנים רבות קודם לכן כבר תיפקדה זו כמדינה עצמאית לכל דבר.
ב-6 בספטמבר 1885 סופחה רומליה המזרחית לבולגריה ושנה לאחר מכן הכירו בכך גם העות'מאנים כאשר הסולטאן "מינה" את "נסיך בולגריה" כמושל הכללי של רומליה המזרחית.
עם פרוס המאה ה-20 נותרו ברשות האימפריה העות'מאנית שטחים מצומצמים בלבד באירופה, ובאפריקה שלטה רק בלוב, וגם זאת בעיקר על הנייר.
במזרח התיכון הצליחה לשמר את שליטתה במסופוטמיה ובחצי האי ערב.
מלחמת קרים ומלחמת רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית, ששוב לא יכלה לנהל את מאבקיה הצבאיים והפוליטיים בגפה ונזקקה לשם כך לעזרתן של מעצמות אירופה האחרות.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 לא התחוללו אירועים דרמטיים באימפריה העות'מאנית, והסולטאן עבדול חמיד השני הגיע לשנת השלושים לשלטונו.
אך עד מהרה החלה מערבולת של התרחשויות רוויית מלחמות ומאבקים שהביאה בתוך מספר שנים סוערות לסופה של האימפריה.
ב-1906 הקימו הטורקים הצעירים (מצרפתית Jön Türkler) את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti).
המושג "טורקים צעירים" היה כינוי כללי לקבוצות פרוגרסיביות רבות שהחלו להיווצר בקרב סטודנטים וקציני צבא החל בעשור האחרון של המאה ה-19. הם השתייכו לכל אורחות החיים אך שיתפו ביניהם את התמיכה בשינוי מצבה של המדינה.
רוב הטורקים הצעירים הצטרפו למועצת האיחוד והקידמה אך היא לא הייתה למפלגתם בלבד, אלא הפכה לארגון גג של תושבים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, אשר נפשם קצה במצבה ואשר שאפו לשינוי.
בשנת 1907 החליטה הפדרציה המהפכנית הארמנית (ארמנית Հայ Հեղափոխական Դաշնակցութիւն – "האי הגהאפוגהאקאן דשנקצוטיון" ומכאן לעיתים רק ה"דשנקצוטיון") לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה מתוך תקווה שכאשר תשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים במדינה עצמאית.
באותה עת היוו הפדרציה המהפכנית הארמנית ומועצת האיחוד והקידמה את שני הכוחות העיקריים בקרב האופוזיציה לשלטון.
ב-3 ביולי 1908 פרצה הפיכת הטורקים הצעירים במקדוניה.
באופן אירוני החלה ההתקוממות בידי כוחות צבא שהיו מעוניינים אמנם בהחזרתה של החוקה לתוקף, אך גם בהשבת יציבותו של המשטר הישן ובשימור הסטטוס קוו, כמו גם בשיפור תנאי העסקתם.
אולם ההתקוממות זכתה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים והתפשטה ברחבי המדינה.
הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, ובכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri).
הסולטאן היה לדמות ייצוגית בלבד, וכבר באותה שנה נערכו בחירות לפרלמנט.
עם זאת, הסולטאן לא זנח את תוכניתו לשוב ולתפוס את רסן השלטון, וקיפאון בתפקודו של הפרלמנט הצעיר הביא לתסיסה בקרב האוכלוסייה והצבא.
ביום 13 באפריל 1909 (או 31 במרץ לפי הלוח היוליאני שנהג אותה עת באימפריה, ומכאן השם הטורקי: "31Mart Vakası" – "תקרית ה-31 במרץ"), פרצה מהפכת נגד מטעמו של הסולטאן.
במהלך זה תמכו זרמים שמרניים-מוסלמים אשר קראו להנהגת החוק המוסלמי במדינה, והסולטאן מצידו סיפק את הסחורה והבטיח להיענות לדרישה.
ההתקוממות דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי.
ב-27 באפריל 1909 הומלך במקומו אחיו מהמט החמישי "רשאד", שהיה לשליט נטול סמכויות מיומו הראשון בתפקיד.
צרותיה של האימפריה לא היו רק מבית.
ב-1909 סיפחה אוסטרו-הונגריה את בוסניה והרצגובינה שבה החזיקה דה-פאקטו מאז קונגרס ברלין.
חמור מכך, בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, אשר המשיכו וקרעו ממנה שטחים.
ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה (טורקית Trablusgarp Savaşı, איטלקית Guerra italo-turca).
האיטלקים נהנו משליטה בזירה הימית שבין טורקיה ללוב, ולראשונה בהיסטוריה הוכרעה מלחמה בלוחמה אווירית.
באפריל 1912 המלחמה התפשטה והאיטלקים פלשו לרודוס ולאיים הדודקאנסיים בים האגאי, וסיימו בכך את עצמאותם של האיים, זמן קצר לאחר שאלה הכריזו עליה.
הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים לכבוש את לוב, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה.
בינתיים נערכו הבחירות השניות לפרלמנט באיסטנבול ב-1912, ומועצת האיחוד והקידמה זכתה הפעם ב-184 מושבים המקבילים ל-67% מהסך הכל.
אולם מושב הפרלמנט היה קצר במיוחד, והממשלה פיזרה אותו ב-5 באוגוסט 1912 במסגרת מצב חירום שהוכרז בשל מלחמת הבלקן הראשונה הקרבה.
במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה והקימו את הליגה הבלקנית, אולם מעבר לכך לא היה ביניהם כל תיאום באשר למהלך המלחמה, וזו הייתה למעשה אוסף של ארבע מלחמות נפרדות שהתחוללו בו זמנית על ידי ארבעה צבאות שונים כנגד אויב משותף.
מונטנגרו הכריזה מלחמה על טורקיה ב-8 באוקטובר 1912, ושלוש האחרות הלכו בעקבותיה ב-17 באוקטובר.
ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, והעות'מאנים איבדו את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה וצפון יוון.
עם זאת הצדדים הניצים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר אופן חלוקת יתר השטחים שנכבשו מטורקיה, וההסכם נתן למעשה גושפנקא למצב בשטח.
בולגריה אשר חשה כי לא זכתה בנתח מספק בשלל, פתחה לאחר שבועיים בלבד במלחמת הבלקן השנייה.
הפעם תקפו הבולגרים את הסרבים ואת היוונים במטרה לכבוש את סלוניקי אך נחלו תבוסה.
הן רומניה והן האימפריה העות'מאנית החליטו לנצל את מצוקתם של הבולגרים ופתחו נגדם במלחמה.
ב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת.
ב-31 ביולי 1913 נכנסה לתוקפה הפסקת אש כללית, ובמסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913, איבדה בולגריה את רוב השטחים שכבשה במלחמה הקודמת.
ברשותה של האימפריה העות'מאנית ששלטה פעם ביותר ממיליון קמ"ר באירופה נותרה פיסת קרקע אירופית בגודל של כ-20,000 קמ"ר בלבד.
שינוי יסודי נוסף באופיה של האימפריה נבע מכך שבלא אירופה, היו רוב נתיניה טורקים או ערבים, ומכוח עובדה זו גם מוסלמים.
בעקבות הפיכה שנערכה בינואר 1913 בראשותו של איסמאיל אנוור פאשה, הוא תפס את רסן השלטון בפועל.
ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט בפעם השלישית, אך הפעם התמודדה רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, וזכתה בכל המושבים.
מעתה הונהגה המדינה בידי טריומווירט בו היו חברים שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מהמט טלעט פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה (Cemal Paşa).
שלושת אלה הוליכו את המדינה אל סופה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
האימפריה העות'מאנית מצטרפת אל מעצמות המרכז
ב-2 באוגוסט 1914 נחתמה ברית סודית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית (Osmanlı-Alman İttifakı), אשר הביאה להצטרפותה של האימפריה למעצמות המרכז.
בכל אופן, הסולטאן עצמו נמנע מלחתום על ההסכם, דבר שהעיב על הלגיטימיות שלו.
הקרבות בזירת הלבנט נפתחו ב-2 בפברואר 1915 כאשר הטורקים, בעידודם של הגרמנים, תקפו את הכוחות הבריטים סמוך לעיר סואץ, הכול במטרה להביא לחסימתה של תעלת סואץ – "עורק החיים של האימפריה הבריטית".
העות'מאנים מצידם ביקשו להשיב לעצמם את אבדותיהם בקווקז במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בעקבות כך ועקב חששות להתקוממות ארמנית נוספת, הורה שר הפנים מחמט טלאט פאשה על גירוש הארמנים לסוריה במסגרת "חוק הטרנספר" (Tehcir) אשר נכנס לתוקפו ב-1 ביוני 1915. בכך החלה הגלייתם של הארמנים מתחומי אסיה הקטנה ולאחר מכן התפתחה לרצח עם.
לאחר הכישלונות של התקיפות הימיות היה ברור כי המטרה לא תושג בלא הפעלת כוחות קרקעיים, והפלישה החלה ביום 25 באפריל 1915 בשתי נקודות עיקריות – עיקר הכוח הבריטי נחת בכף הֶלֶס בדרומו של חצי האי וכוחות אנזא"ק פלשו אל גבאטפה במערבו.
לאחר המלחמה: סופה של האימפריה
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עם החתימה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס שבאי למנוס ביוון.
למרות שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש.
הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה ב-1917 ואף המשיך והגיע עד לקווקז לקראת מחצית 1918.
ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, ושלושת חברי הטריומווירט נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918 ויצאו לגלות.
רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה נמנו על "מפלגת ההגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti) בראשותו של מוסטפא כמאל, כשהוא עצמו נותר באנקרה.
למרות שפרלמנט זה היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש הבירה, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום").
בד בבד עם פיזור הפרלמנט העות'מאני האחרון, נוסדה, בניצוחו של מוסטפא כמאל, "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi – TBMM) ביום 23 באפריל 1920. האספה עתידה להפוך לפרלמנט של טורקיה ומוסטפא כמאל לאבי האומה הטורקית המודרנית.
ערך זה עוסק בהיסטוריה של הונגריה.
שרידים אנושיים ראשונים שנתגלו בחבל הארץ הפורה המהווה כיום את הונגריה מעידים כי האזור היה מיושב מזה כ-350,000 שנה.
התיישבות אנושית רצופה התקיימה באזור מתקופת האבן הקדומה, ועד לתקופת הברונזה, בה היה מזרח הונגריה קצהו הצפוני-מערבי של סגנון הבניה בתלים, עיר על-גבי עיר.
הייתה זו גם התקופה היחידה בהיסטוריה בה היה מזרח הונגריה מפותח יותר ממערבה.
בסביבות המאה השמינית לפנה"ס התיישבו באזור הקלטים, ולאחר מכן הייתה הונגריה לחלק מן האימפריה הרומית.
נדידת העמים הגדולה הביאה לאזור במאה החמישית לספירה את ההונים, שהקימו בה את ממלכתם.
לאחריהם באו הגותים, הלנגוברדים (שניהם שבטים גרמאניים) והאווארים (שבט ממוצא מונגולי-סיבירי).
רק בסוף המאה התשיעית הגיעו המדיארים - שהיו לתושבי הקבע של המדינה, וצאצאיהם נמצאים בה עד היום.
לאחר שהמדיארים גורשו מהונגריה השתתפו המדיארים בברית עשרת השבטים, שהתקיימה באזור נהר הדון, בהנהגת ההונים והכוזארים, אשר שיעבדו את העמים האחרים.
הברית נקראה "ברית עשרת החצים"
(און אוגור,On-Ogur), וזה מקור השם הונגריה.
מולדת המדיארים, ככל הידוע, שכנה במאגנה הונגריה, על נהר הוולגה, באזור בשקיריה דהיום.
לקראת סוף המאה התשיעית לספירה, ככל הנראה בלחץ שבטים מתחרים על אזורי המחיה שלהם, יצאו המדיארים במסע מערבה בהנהגת מנהיגם ארפאד והם השתלטו על אזורי הונגריה.
קבוצתו של ארפאד הייתה, כפי הנראה, רק חלק קטן מאבות האוכלוסייה ההונגרית המודרנית: בתוכה התערבו במהלך הדורות סלאבים, שישבו בהונגריה בבואם של המדיארים ושבטים גרמאניים ובני קבוצות אתניות נוספות, שהגיעו להונגריה אחרי המדיארים של ארפאד.
מן הבחינה הלשונית, שפתם שייכת למשפחת השפות הפינו-אוגריות.
קרובותיה המפורסמות ביותר של השפה ההונגרית הן הפינית והאסטונית.
מלבדן, נמנות עם משפחה זו גם השפות הלאפית, הקומי ועוד שפות, המדוברות באזורים שונים של רוסיה של ימינו, באזור הרי אורל.
יחד עם זאת, במרוצת ההיסטוריה נטו המדיארים לקשור עצמם בהונים: אגדה עממית נודעת, מספרת על שני אחים, הונור ומאגור, שהתגוררו באזור בשקיריה.
יום אחד, ראו השניים צבי.
ברצותם לצודו, רדפו אחריו והוא הובילם אל שתי נערות יפהפיות.
הם נשאון, הונור היה לאבי-ההונים ואילו מאגור - לאבי-המדיארים ומכאן השם "הונגריה".
לפיכך, במאה התשע-עשרה, ראו עצמם ההונגרים כעם טורקי, כהונים.
כאשר בסוף המאה ה-19 נתגלה הקשר הלשוני ההדוק בין המדיארית לפינית, החל ויכוח אשר לא הוכרע עד עצם היום הזה לגבי המוצא של המדיארים.
מהכיבוש המדיארי עד הכיבוש העות'מאני
לאחר שכבשו את הונגריה ב-896 המשיכו המדיארים בפשיטות לאירופה המערבית, עד שהוכו על ידי הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך ב-955. לאחר מכן ביססו המדיארים על אדמת הונגריה ממלכה, ששמרה על הסדר הפיאודלי, וקיבלה את הנצרות.
הממלכה נלחמה עם ביזנטיון על השליטה בדלמאטיה, ומבחינה פנימית הייתה עדה למאבקים בין האצילים (המכונים "המגנאטים") ובין המלך.
הפלישה המונגולית ב-1241 הביאה להונגריה חורבן והרס.
ב-1309 קיבלו את הכתר ההונגרי שליטים מבית אנז'ו עקב מלחמות פנימיות.
בשלב זה החלו הפלישות העות'מאניות, אשר נהדפו על ידי הפטריוט ההונגרי הגדול יאנוש הוניאדי, ב-1437. יאנוש, ובנו מתיאש הוניאדי היו מגדולי שליטי הונגריה וחיזקו אותה מבחינה חיצונית ופנימית.
בראשית המאה ה-16, לאחר מותו של מתיאש הוניאדי, עלו לשלטון מלכי בוהמיה מבית יגלו.
מלכים אלה איבדו את כל שהשיגו מלכי הוניאדי.
מרד איכרים דוכא ב-1514, והניוון הפנימי של הממלכה קרא לפולשים מבחוץ.
ב-1526 ניצחו העות'מאנים בקרב מוהאץ', והחלו מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני בהונגריה.
התבוסה בקרב מוהאץ' הביאה לאובדן עצמאות הונגריה לשנים רבות.
החלקים מהונגריה אשר לא נכבשו על ידי העות'מאנים סופחו לאוסטריה.
בטרנסילבניה נשמר מרכז קטן של הלאומיות ההונגרית, בצורת ממלכה עצמאית למחצה.
במשך מאה וחמישים שנה נמשך מצב זה, כאשר לאזורי הונגריה שלא נכבשו על ידי העות'מאנים חדרו תורות דתיות פרוטסטנטיות, שהביאו לעימותים עם שליטי אוסטריה מבית הבסבורג, אשר דגלו בנצרות הקתולית.
בתקופה זו קמו אישים כגאבור בתלן, אשר שימרו את רוח התרבותיות והלאומיות ההונגרית.
ב-1686 כבשו האוסטרים את בודה, וב-1699 בשלום קרלוביץ' עברה הונגריה כולה לשליטת בית הבסבורג.
בית הבסבורג הסמכותי והקתולי התקשה בתחילה לשלוט בהונגרים בעלי החשיבה העצמאית בנושאים מדיניים ודתיים.
סכסוכים בנוגע לזכויות האצילים, כמו גם סכסוכים דתיים, הביאו להתקוממויות כנגד השלטון ההבסבורגי.
מדיניות יישובה של הונגריה בגרמנים, ויישובה של טרנסילבניה בואלאכים, יצרה בעיית מיעוטים שלא הייתה קיימת קודם לכן בהונגריה.
ב-1704 פרצה התקוממות עממית בראשותו של האציל פרנץ ראקוצי, וזו הסתיימה ב-1711. המאה ה-18 הייתה תקופה של שקט ופיתוח כלכלי, תחת שלטונה של הקיסרית מריה תרזה, ויורשיה.
רוחות השינוי והמפנה החברתי שנשבו באירופה, הביאו להתגבשותה של תנועה רפורמיסטית וליברלית, שהביאה בסוף למרידה, מהפכה ומלחמה ב-1848.
שנת 1848, היא שנת "אביב העמים", הביאה את המהפכה אף להונגריה.
בהנהגתו של הרפורמיסט לאיוש קושוט ניסו המהפכנים להקים מדינה בעלת שלטון עצמי, אך מבלי לפרוק את מסגרת בית הבסבורג.
גם הסדר זה לא היה לרוחם של בני הבסבורג, ובמלחמה שפרצה לחמו ההונגרים כנגד האוסטרים, אך גם כנגד המיעוטים הלאומיים בארצם הם, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית.
לאחר שדיכא הקיסר פרנץ יוזף את המהפכה בארצו הוא, פנה לדכא את המרידה ההונגרית.
בשורה של קרבות, שבהם נעזרה אוסטריה בצבאו של הצאר ניקולאי הראשון, אשר פלש להונגריה מן המזרח, דוכא המרד ביד רמה.
קושוט נמלט לטורקיה ושלושה עשר ממנהיגי המרידה, ביניהם ראש הממשלה הראשון של הונגריה, לאיוש בתיאני, הוצאו להורג.
הונגריה הפכה לחמישה מחוזות במדינה האוסטרית, שבהם מושל ממשל צבאי אוסטרי בחוזק יד.
תבוסותיהם של האוסטרים במלחמה באיטליה הביאו את הקיסר פרנץ יוזף להכיר בכך שחוזקה של האימפריה תלוי ביחסה למיעוטיה, ובראשם ההונגרים, וכי אם יימשך המצב של אי השקט הפנימי, תתמוטט האימפריה תחת הלחצים מבפנים ומבחוץ.
לאחר משא ומתן ארוך, הגיעו העם ההונגרי ובית הבסבורג לפשרה, אשר כוננה ממלכה דואלית, בה ניתנה להונגרים אוטונומיה מוחלטת כמעט לנהל את ענייניהם, תוך השארת ענייני החוץ, הצבא והכלכלה בידי בית הבסבורג.
פשרה זו שכונתה "Ausgleich" הביאה להקמת "האימפריה האוסטרו הונגרית" בשנת 1867.
ברקע הדברים עמדה תמיד שאלת המיעוטים הלאומיים באימפריה, שאלה שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (אשר ברקע פריצתה המאבק הלאומי בבלקן), הפכה לשאלה החשובה ביותר שעל סדר היום ההונגרי, והיא שהביאה להתפוררות הממלכה לאחר המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה, הרפובליקה הסובייטית
הונגריה נכנסה אל מלחמת העולם הראשונה כחלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, כאשר ברקע הכניסה למלחמה בעיית המיעוטים הן באימפריה בכללותה והן בשטחי הונגריה.
הנשיא האמריקני וודרו וילסון הכריז ב"ארבע עשרה הנקודות" ששימשו בסיס לעמדת בעלות הברית לאחר המלחמה, כי יש לתת אוטונומיה למיעוטים בקיסרות האוסטרו-הונגרית.
הונגריה עמדה בפני דרישות טריטוריאליות של יוגוסלבים, רומנים וצ'כוסלובקים.
משטרו של קון עמד בפני לחץ חיצוני - פלישה צ'כית ורומנית לשטחה של הונגריה, ופנימי - "צבא לבן" שהתארגן בעיר סגד, בראשות האדמירל מיקלוש הורטי כנגד המשטר הקומוניסטי.
-ב-6 באוגוסט כבשו הרומנים את בודפשט וקון נמלט לאוסטריה.
תקופת העוצרות ומלחמת העולם השנייה
לאחר נפילת ממשלתו הקומוניסטית של בלה קון, ערכו ההונגרים בינואר 1920 בחירות לפרלמנט בן בית אחד, אשר הכריז על מיקלוש הורטי כעוצר.
ביוני 1920 נחתם חוזה טריאנון אשר קבע את גבולותיה של הונגריה, תוך שהוא קורע שני שלישים משטחה, ושיעור דומה מאוכלוסייתה, לטובת שכנותיה רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה.
מדיניותה של הונגריה משלב זה ואילך התמקדה בניסיון לקבל בחזרה את השטחים שאבדו.
תוך כדי כך כרתה הונגריה ברית עם אדולף היטלר, אשר תמך בה בבוררויות בינלאומיות שהחזירו לה את מקצת השטח, בשנים 1938 ו-1940.
הונגריה הצטרפה לגרמניה הנאצית במלחמתה בברית המועצות ביוני 1941. ב-19 במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה שכן חששו כי ההונגרים מתכוונים להפר את הברית עמם, ולעבור לצידה של בעלות הברית.
הכיבוש הביא עמו את השואה ליהדות הונגריה ומאות אלפים הושמדו במחנה המוות אושוויץ.
בשלב זה הייתה מלחמתם של מדינות הציר אבודה.
הצבא האדום נמצא על אדמת הונגריה, וצר על בודפשט.
כיבושה של הונגריה על ידי ברית המועצות הושלם באפריל 1945.
השלטון הסובייטי, המרד ב-1956 ודיכויו
לאחר שחרור הונגריה מידי הנאצים, על ידי הצבא האדום, הפכה הונגריה לחלק ממדינות הגוש המזרחי, ולאחר ניסיון דמוקרטי כושל בשנת 1945 הפכה לדיקטטורה קומוניסטית סטליניסטית בראשותו של הדיקטטור מתיאש ראקושי.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 החלו שינויים בהנהגה ההונגרית, ולעמדת כוח הגיע הרפורמטור אימרה נאג'.
בשנת 1956 התחולל מרד של האזרחים ההונגרים כנגד ההשפעה הסובייטית.
נאג' הכריז על פרישת הונגריה מברית ורשה ועל רפורמות כלכליות וחברתיות.
המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הרוסי, עשרות אלפים נהרגו, נאג' הוצא להורג.
כ-200 אלף איש ניצלו את המצב, חצו את מסך הברזל וברחו למערב.
במשך שלושים השנה שלאחר מכן נשלטה הונגריה על ידי יאנוש קאדאר הקומוניסט.
שלטונו של קאדאר אמנם ניסה להיות מתקדם לעומת משטרים קומוניסטיים אחרים, אך בסופו של דבר הביא לקריסה כלכלית, ולמיתון עמוק ומשבר חברתי ופוליטי.
השלטון הקומוניסטי בהונגריה היה בין הראשונים ממדינות מזרח אירופה שהפך לדמוקרטיה פרלמנטרית מערבית, והדבר נעשה ללא אלימות, ובאופן מסודר.
לאחר הדחתו של המנהיג הוותיק יאנוש קאדאר מתפקידיו בשנת 1988 החל שינוי מהיר שהוביל לבחירות חופשיות בשנת 1990, ובהן עלתה לשלטון קואליציית מרכז-ימין.
קואליציית המרכז-ימין כשלה במעבר לכלכלת שוק תוך שמירה על רמת החיים, ויצרה התמרמרות בקרב אזרחי הונגריה אשר התרגלו לרמת חיים גבוהה יחסית במשטרו של קאדאר.
תופעות של אבטלה ואינפלציה גואה הביאו לעלייתה של המפלגה הסוציאליסטית בשנת 1994. משנה זו הוחלף השלטון בהונגריה מספר פעמים, כאשר המטרה המשותפת למפלגות השמאל והמרכז-ימין המתחלפות בשלטון היא צירופה של הונגריה אל האיחוד האירופי, מטרה שהושגה בשנת 2004, וקודם לכן אף הצטרפה לברית נאט"ו בשנת 1999.
ב-2006 פרצו מהומות במדינה בעקבות נאום מוקלט של ראש הממשלה פרנץ ג'יורצ'אן שבו התוודה כי מפלגתו שיקרה לבוחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 ביצע ראש הממשלה ויקטור אורבן מספר מהלכים שצמצמו את הדמוקרטיה.
ב-30 במרץ 2020, עקב מגפת הקורונה, הונגריה הוכרזה תחת מצב חירום, שבמהלכו שלט אורבן בהונגריה מתוקף צווים אשר יכול היה אורבן לנפק ללא צורך באישור או דיון.
החוק מאפשר לאורבן להאריך את מצב החירום לפי שיקול דעתו.
גורמים שונים הטילו ספק באפקטיביות המנגנונים הדמוקרטיים בהונגריה ערב מצב החירום, והאיחוד האירופי האשים את אורבן בשחיקת שלטון החוק והאיזונים והבלמים תחת שלטונו.
ב-16 ביוני 2020, בוטל מצב החירום אך אושר חוק חדש שמאפשר להשיב אותו בקלות.
שנת 1848, היא שנת אביב העמים, הביאה את המהפכה אף להונגריה.
גם הסדר זה לא היה לרוחם של בני הבסבורג, ובמלחמה שפרצה לחמו ההונגרים נגד האוסטרים, אך גם נגד המיעוטים הלאומיים בארצם הם, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית.
לאחר שדיכא הקיסר פרנץ יוזף את המהפכה בארצו הוא פנה לדכא את המרידה ההונגרית.
בשורה של קרבות, שבהם נעזרה אוסטריה בצבאו של הצאר ניקולאי הראשון, שפלש להונגריה מן המזרח, דוכא המרד ביד רמה.
הונגריה פוצלה לחמישה מחוזות במדינה האוסטרית, בהם משל בחוזק יד ממשל צבאי אוסטרי.
תבוסותיהם של האוסטרים במלחמה באיטליה הביאו את הקיסר פרנץ יוזף להכיר בכך שחוזקה של האימפריה תלוי ביחסה למיעוטיה, ובראשם ההונגרים, וכי אם יימשך המצב של אי שקט פנימי, תתמוטט האימפריה תחת הלחצים מבפנים ומבחוץ.
לאחר משא ומתן ארוך, הגיעו ההונגרים ובית הבסבורג לפשרה, אשר כוננה ממלכה דואלית, שבה ניתנה להונגרים אוטונומיה מוחלטת כמעט לנהל את ענייניהם, תוך השארת ענייני החוץ, הצבא והכלכלה בידי בית הבסבורג.
פשרה זו, שכונתה בגרמנית "Ausgleich" ובהונגרית "Kiegyezés", הביאה להקמת "האימפריה האוסטרו-הונגרית" בשנת 1867.
הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה, הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא.
הממלכה התפתחה, עברה תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
האבסולוטיזם של בית הבסבורג ניסה להחניק את דרישות החופש והעצמאות של ההונגרים, מאז נפלה הונגריה בידי בית הבסבורג בשנת 1686. אירופה כולה הייתה במאה ה-19 שדה מאבק בין שמרנים וליברלים.
הדבר נכון במיוחד לאימפריית הבסבורג, אשר הייתה נתונה תחת השפעתו המחניקה של הנסיך מטרניך, אשר בשיטות של צנזורה, משטרה חשאית ומאסרים של מתנגדיו, ניסה להשאיר על כנם את המשטרים האבסולוטים באירופה, כאילו לא הייתה המהפכה הצרפתית מעולם.
הנטיות הליברליות החלו רווחות בקרב ההונגרים עוד בתחילת המאה ה-19, כאשר אנשים כאישטוון סצ'ני החלו קוראים לרפורמות תחיקתיות.
שנות ה-40 של המאה ה-19 ראו את עלייתו של המנהיג הליברלי הרדיקלי לאיוש קושוט.
קושוט דרש את ביטול הצמיתות, ביטול זכויות היתר של האצולה, והפרדה בין אוסטריה והונגריה.
על רקע מצע רדיקלי זה הייתה השעה כשרה לעימות מזוין.
כאשר ב-24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים את מלך צרפת, והכריזו על הקמת הרפובליקה השנייה, היה זה הניצוץ שהדליק את התבערה בכל אירופה, ובמיוחד בווינה ובבודפשט.
ב־3 במרץ 1848 נשא קושוט נאום שבו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה.
חששם היה מוצדק, שכן מנהיגי המרידה ההונגרית, על אף שהיו חרדים לזכויותיהם הם, לא אבו להעניקן למיעוטים בתוך מדינתם - הסלובקים, הרומנים, הסרבים, והגרמנים האתניים.
אל מול הסכנה נשא קושוט נאום ב-11 ביולי ובו דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ולהקים צבא בן מאתיים אלף חיילים.
אך ניצחונותיו של גרגאי הביאו לבסוף, ב-14 באפריל 1849 לשחרורה של הונגריה מהכיבוש האוסטרי, ולהצהרה על עצמאותה.
פניות ההונגרים לעזרה ממעצמות המערב לא נענו, ושלושה ימים לאחר התבוסה בקרב ליד העיר טמשוואר, ב-9 באוגוסט 1849, התפטר קושוט לטובתו של גרגאי, על מנת שהגנרל הפופולרי יושיע את האומה.
במשך חמישים שנות קיומה תיקרע הממלכה ההונגרית בין הרוב הלא הונגרי (כ-52%) ובין המיעוט ההונגרי (כ-48%) המתיימר לשלוט בו, בין החפצים בהמשך הברית עם אוסטריה, ובין הדורשים עצמאות נוסח 1848, ובניגודים והוויכוחים שהסעירו את אירופה כולה באותה התקופה - סוציאליזם וליברליזם אל מול שמרנות כלכלית וחברתית.
הממשלה האוסטרית אשר שלטה באוסטריה.
התקופה שלאחר הקמת הממלכה הדואלית הייתה תקופה של שינוי חברתי וכלכלי מקיף.
שינויים טכנולוגיים האיצו את התיעוש והעיור.
אופן הייצור הקפיטליסטי התפשט לאורכה של הממלכה, כשהוא דוחק מפניו את המבנה הפיאודלי הקיים.
על אף שמרכז השינוי היה באוסטריה, והתיעוש ניכר בארץ זו, אל מול הונגריה הכפרית, הרי שבתהליך איטי אך בטוח זרמו השינויים החדשים אף אל הונגריה.
עם זאת, חלק מן הקונפליקט בו הייתה נתונה הממלכה הדואלית היה נעוץ בקצב התקדמותה הכלכלי המהיר של אוסטריה, אל מול השינוי האיטי שחל בהונגריה, אף כי לקראת תחילת המאה ה-20 הגיעו השינויים לכל חלקי הממלכה.
התוצר הלאומי הגולמי לנפש גדל בשיעור בן 1.45% לשנה בין 1870 ל-1913 בממלכה כולה, ושיעור צמיחה זה היה מעבר למעצמות אזוריות אחרות כבריטניה או צרפת.
למרות זאת הכלכלה עדיין פיגרה מאחרי כלכלותיהן של מדינות המערב, שכן תהליך התיעוש החל מאוחר יחסית אליהן.
פסי הרכבת התפשטו במהירות לאורכה ולרוחבה של הממלכה.
בית הבסבורג בנה תשתית רכבות, אשר מרכזה בווינה עוד בשנת 1841 אך משנתגלו השימושים הצבאיים של הרכבות, החלה הממלכה להשקיע בסלילת קווים, אשר הגיעו לברטיסלאבה, בודפשט, פראג, קרקוב, גראץ ליובליאנה וונציה.
התפשטות זו של קווי הרכבות אפשרה להפיץ אף את השינוי הכלכלי, ולהטמיע את הכלכלות המקומיות בכלכלה הלאומית.
הממשלות ההונגריות בתקופת הממלכה הדואלית
ראש הממשלה הראשון של הונגריה בתקופת הממלכה הדואלית היה הרוזן דיולה אנדראשי (אשר כיהן לאחר מכן אף כשר החוץ של הקיסרות).
ראש האופוזיציה, ואחד מן המתנגדים החריפים לפשרה היה קלמן טיסה.
לאחר מכן חזר בו טיסה מהתנגדותו, ובשנת 1875 התמנה לראש הממשלה.
הוא החזיק בתפקיד זה כחמש עשרה שנים, שהיו בין השנים שגיבשו את אופייה של הממלכה, למשך כל תקופת קיומה.
במדיניות החוץ היה טיסה תומך בברית המתגבשת בין האימפריה ובין המדינה הגרמנית החדשה, והיה בין המובילים לכריתת הברית בין שתי המדינות בשנת 1879.
מבחינת מדיניות הפנים היה טיסה שמרן, על אף היותו ליברל באופן מוצהר, והשלטון היה נתון למעשה בידי האצולה הגבוהה.
טיסה פעל לתיקון המנהל הציבורי, ההליך הפרלמנטרי, והמערכת השיפוטית, אך היה ברור כי במדינה רבת מיעוטים כממלכה ההונגרית, הנהגת רפורמות מקיפות תוביל לאובדן הרסן, ולהענקת זכויות למיעוטים מעבר למה שראו הוגי ה"פשרה" בעיני רוחם.
הממשלה ההונגרית החלה זמן קצר לאחר הקמת הממלכה הדואלית, וביתר שאת לאחר עליית קלמן טיסה, במדיניות של מדיאריזציה, שתכליתה דיכוי תרבותי, כלכלי ופוליטי של היסודות הלא-הונגריים (בעיקר סלובקים, רומנים, סרבים ורותנים) במדינה, ועידוד טמיעתם בתרבות ובשפה ההונגרית.
בפרט, ראו ההונגרים ביהודים, כקבוצה שאינה שייכת לשום אומה אחרת, מאגר של הונגרים בפוטנציה, ועודדו התבוללות בקרבם.
לחצים פנימיים הובילו לפרישתו של טיסה בשנת 1890, וזאת על רקע סכסוכים בנוגע לליברליזציה, ובנוגע לקשרים ההדוקים עם אוסטריה.
בשנת 1892 מונה כראש הממשלה שנדור וקרלה.
וקרלה היה ראש הממשלה הראשון של הממלכה ההונגרית שלא היה בן אצולה.
הוא כיהן בכמה תקופות כהונה.
הוא הנהיג שינויים ליברליים, לרבות מתן זכויות אזרח ליהודי הונגריה.
מלחמתו הגדולה הייתה להנהגת זכות בחירה כללית, בנוסח זו שהונהגה באוסטריה בשנת 1907. כאן נכשל, וזאת מכיוון שהנהגת זכות הבחירה הכללית הייתה מביאה למתן פתחון פה למיעוטים במדינה, שהיוו 52% מאוכלוסייתה.
ניסיונו של וקרלה להקים בנק הונגרי נפרד נכשל, וגרם להתפטרותו בשנת 1910.
בתקופה זו נראה כי רבו הניגודים בממלכה.
מפלגה סוציאל-דמוקרטית קמה, לצדן של המפלגות הקיימות.
המיעוטים דרשו ללא הרף להשמיע את קולם.
היחסים עם אוסטריה היו נושא לוויכוח תמידי.
השאלות של התלות הכלכלית והפוליטית נפרטו לפרטים כגון עצמאותן של היחידות ההונגריות בצבא המשותף או שאלות בדבר כללי המכס שבין המדינות.
בשנת 1913 עלה לשלטון אישטוון טיסה בנו של קלמן טיסה.
אישטוון טיסה (אשר כבר כיהן כראש ממשלה לתקופה קצרה בשנת 1904 בין שתי ממשלותיו של וקרלה) היה נתון כבר רובו וכולו להכנת המדינה אל המלחמה הממשמשת ובאה.
ענני המלחמה הקדירו את האופק של הממלכה.
מעבר לסכסוך האירופי הגדול, אליו נערכו צבאות אירופה מזה שנים, ואשר הביא לשפיכת דמם של אירופים בין חפירות ורדן, וביצות טננברג, הרי שהונגריה ישבה על פיה של חבית אבק השריפה הבלקנית.
הסכסוך האתני בבלקנים היה עניינה הישיר.
הייתה זו אך שאלה של זמן עד שסכסוך זה יבשיל לכדי מלחמה גלויה.
בשנת 1914 אכן פרצה המלחמה, אשר תוך ארבע שנים תביא על הממלכה הדואלית את קיצה.
מחקר תולדותיה של דרום אפריקה מעיד על מיליוני שנים של קיום אנושי במקום.
הפרהיסטוריה של האזור הידוע כיום כדרום אפריקה היא בין הארוכות בעולם.
האזור אוכלס על ידי כמה מיני אוסטרלופיתקוס כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה.
לפני כמאה אלף שנה הופיע באזור האדם המודרני, יחד עם כמה מהעדויות הקדומות בעולם לשפה ושימוש בסמלים.
דרום אפריקה אוכלסה על ידי ציידים-לקטים בושמנים עד למאות הראשונות לספירה, כאשר הגיעו לאזור קבוצות רבות של חקלאים מבני בנטו, ובמידה רבה דחקו ממנה את הבושמנים.
ההיסטוריה הכתובה של האזור מתחילה עם הגעתם של מגלי העולם האירופיים הראשונים.
אף על פי שהפורטוגזים היו האירופאים הראשונים לגלות את דרום אפריקה, הם לא התיישבו בה.
ב-1652 הקימו ההולנדים תחנת אספקה בכף התקווה הטובה בדרכם לבטאוויה וממנה, בירתה של המושבה ההולנדית של איי הודו המזרחית באי ג'אווה.
תחנה זו התפתחה במהירות למושבת הכף.
בשנים הבאות הגיעו למושבה מהגרים אירופאים רבים אשר קבעו בה את מקום מגוריהם.
רובם של המהגרים הגיע מהולנד, הפטרון של המושבה.
בקרב המתיישבים התפתחו לאורך השנים תרבות ייחודית ואף מגמות בדלניות, ועד מהרה הם כינו את עצמם אפריקאנרים.
בריטניה כבשה את מושבת הכף מההולנדים בסוף המאה ה-18, וזו הפכה למושבה בריטית.
על רקע שורה של עימותים שפרצו בין האפריקאנרים לשלטון הבריטי החדש, ולנוכח הגירה בריטית נרחבת למושבה אשר שינתה את צביונה ההולנדי; בראשית המאה ה-19 עזבו רוב האפריקנרים את מושבת הכף והחלו לנדוד צפונה, במסגרת מה שיכונה לימים הטרק הגדול.
תוך זמן קצר הקימו האפריקאנרים שתי רפובליקות עצמאיות שהשתרעו צפונה מהמושבה הבריטית: מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת הטרנסוואל).
שתי מדינות אלו התקיימו לצד המושבה הבריטית במשך כמה עשרות שנים, עד לראשית המאה ה-20. בשנת 1902, עם הפסדן במלחמת הבורים, עימות ארוך ועקוב מדם עם האימפריה הבריטית, הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים ושטחן סופח לאימפריה.
בשנת 1910, עם הקמת איחוד דרום אפריקה, זכתה דרום אפריקה לעצמאות.
עם זאת היא נותרה תחת השפעה בריטית, הייתה חברה בחבר העמים הבריטי ורשמית אף הייתה כפופה למלוכה הבריטית.
על בסיס זה דרום אפריקה נלחמה לצידה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה וגם בזו השנייה.
באיחוד דרום אפריקה, בדומה למה ששרר במושבות הבריטיות וברפובליקות האפריקאנריות קודם הקמת האיחוד, השחורים לא זכו למעמד של אזרחים.
ברם, עיקר המאבקים הפוליטיים התנהלו בין האוכלוסייה האפריקאנרית לבין זו דוברת האנגלית.
בעשורים הראשונים להקמת איחוד דרום אפריקה האוכלוסייה האנגלית החזיקה ברוב מוסדות השלטון, אך בשנת 1948 עלתה לשלטון המפלגה הלאומית על בסיס מצע של אפליה גזעית, אשר התבססה בעיקר על קולות אפריקאנרים.
המפלגה הלאומית הנהיגה בדרום אפריקה את מה שלימים נודע כאפרטהייד - מדיניות אשר קיבעה את ההפרדה הגזעית במדינה ואף הקצינה אותה.
אל מול ביקורת בינלאומית גוברת, פרשה דרום אפריקה בשנת 1961 מחבר העמים הבריטי, והכריזה על עצמה כרפובליקה.
הקונגרס הלאומי האפריקני היה הארגון השחור הפעיל ביותר נגד האפרטהייד באותן השנים, ולאחר שני עשורים של דיכוי ובעיות כלכליות, בוטל האפרטהייד בידי הנשיא פרדריק וילם דה קלרק ב-1992. הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה נערכו ב-1994, ובעקבותיהם נבחר נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס, לנשיאות.
מאז דרום אפריקה היא דמוקרטיה רב-גזעית.
דרום אפריקה היא אחד מהאזורים הידועים ביותר במחקר הפרהיסטורי העולמי, בזכות שפע של עדויות פליאונטולוגיות וארכאולוגיות.
אזור דרום אפריקה היה מיושב על ידי אוסטרלופיתקים כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה.
זהו המקום בו נתגלו לראשונה המינים אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס סדיבה, קופי-אדם הולכי על שתיים שהיו בין אבותיו של האדם.
אוכלוסיות אדם מהמין הומו ארקטוס התיישבו באזור וחיו כציידים-לקטים החל מלפני כמיליון שנה, בתקופת האבן הקדומה האפריקאית (המקבילה בערך לתקופה הפלאוליתית התחתונה).
בערך לפני כמאה אלף שנה או יותר, בתקופת האבן התיכונה האפריקאית, החליף אותו ההומו סאפיינס.
בתקופה זו, המקבילה לתקופה הפלאוליתית התיכונה של איראסיה, הופיעו במערות בדרום אפריקה כמה מהעדויות הקדומות בעולם לחשיבה מודרנית העושה שימוש בסמלים, כגון שימוש בקונכיות כחרוזים, שימוש במינרל אוכרה, ייצור חודי חניתות מורכבים ואיסוף שיטתי של משאבי ים.
הממצא הבולט ביותר בהקשר זה הוא פיסת אוכרה עם חריתות בדגם מסוים ממערת בלומבוס, שגילו כ-70,000 שנה והוא בין העדויות הראשונות בעולם לאמנות.