tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירה וסרמן, בתה, נודעה בכינוי חצי שירה בשל דיאטה מוצלחת שעברה, ובמסגרתה השילה ממשקלה 70 ק"ג.
וסרמן הגישה פינה קבועה בנושאי תזונה בערוץ 10. בנה של אזולאי, ד"ר ירדן כץ, הוא מרצה במחלקה לתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן.
אזולאי היא אחותן הבכורה של הסופרת אילנה ברנשטיין ושל האוצרת והבמאית ד"ר אריאלה אזולאי, כיום פרופסורית באוניברסיטת "בראון" בפרובידנס.
ב-2010 פורסם שאורלי אזולאי ובעלה נעצרו בחשד לגידול סמים וכוונה להפיצם לאחר שנמצאו בביתם 11 שתילי מריחואנה, בהם כאלה שהתנשאו לגובה שני מטרים.
בית המשפט בוושינגטון קבע שאין בסיס לטענות המשטרה והשופט החליט לבטל את הדיון בתיק.
לא הוגש כתב אישום נגד אזולאי, ולאחר כמה שעות היא שוחררה.
אורלי גולדווסר היא אגיפטולוגית ישראלית, פרופסור בחוג לארכאולוגיה ולמזרח הקרוב הקדום באוניברסיטה העברית.
גולדווסר היא בתם של שולמית וד"ר אריה הלל, מחלוצי התעופה הצבאית בישראל.
היא בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ושלישי מהאוניברסיטה העברית.
מלמדת באוניברסיטה העברית ומשמשת בה כראש החוג לאגיפטולוגיה, כמו כן הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת גטינגן ובקולג' דה פרנס.
גולדווסר עסקה בחקר הולדת האלף בית המודרני, על בסיס עדויות שמקורן בעיקר מסרביט אל-ח'אדם.
מקורה של השיטה, לטענתה, הוא מפגש של כורים כנענים דוברי שפות שמיות, שלא ידעו קרוא וכתוב, עם מצרים הכותבים בכתב ההירוגליפים.
לפי תזה זאת, באמצע המאה ה-19 לפני הספירה המפגש היווה מקור השראה לכנענים ליצור את מערכת הסימנים שלימים תהיה האלף-בית המודרני, שאומץ על ידי הפיניקים ולאחר מכן על ידי היוונית והלטינית.
אורלה איירליינס (בליטאית: Aurela airlines) הייתה חברת תעופה שהפעילה טיסות צ'רטר מנמל התעופה הראשי בווילנה בווילנה שבליטא.
החברה הפעילה טיסות לכ-53 יעדים באירופה, באסיה ובאפריקה.
החברה נוסדה בשנת 1996 והחלה לפעול בשנה זו בשימוש מטוסי טופולב Tu-134. באותה שנה רכשה החברה מטוס נוסף בעל תצורת VIP, דגם TU-134A עבור טיסות שכר.
בשנת 2001 נרכש מטוס עם שמונה מושבים, Hawker HS-125 -700, לטיסות VIP.
ביקוש נוסף בשוק לטיסות שכר אפשר לחברה ליטול הלוואה ולרכוש YAK-42 D חדש וחסכוני יותר המכיל 120 מושבים.
בשנת 2003 עם עלייה במספר טיסות השכר, שכרה החברה YAK-42D נוסף.
בשנת 2004 הוחלף YAK-42D אחד, במטוס בואינג 737-300 מתקדם יותר ובנפח גבוה יותר.
הטיסה הראשונה של מטוס זה בוצעה במקביל להצטרפותה של ליטא לאיחוד האירופי.
אורלה הטיסה גם את ולדאס אדמקוס, נשיא ליטא.
בשנים 2004–2005 הנשיא הוטס לקייב במהלך המהפכה הכתומה וכדי להשתתף בהלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-2005 ברגע שהאיחוד האירופי הידק את עמדתו בכל הנוגע לשימוש במטוסים רוסיים, החברה עדכנה את הצי שלה על ידי רכישת מטוסים מתוצרת מערבית.
בחודש דצמבר, עם פקיעת הסכם השכירות, הוחזרו למשכיר יתרת מטוסי ה-YAK-42D.
בדצמבר רכשו בעלי המניות של החברה מטוס חדש עם תשעה מושבים, Hawker 850XP לטיסות שכר VIP.
באותה שנה הלקוח המרכזי של טיסות שכר הפך לחברת הנסיעות של נובאטוראס (Novaturas Travel Company).
בשנת 2012, Aurela החלה להפעיל מספר קווים עבור מונארך קווי תעופה (Monarch Airlines) משום שמונארך פתחה קווים חדשים אף על פי שלא היה לה צי מטוסים מספיק.
מונרך הפסיקה את השותפות שלה עם Aurela בספטמבר 2012 עקב עיכובים נרחבים, תלונות לקוחות ומטוס Aurela שהחליק מהמסלול בנמל התעופה של ברמינגהאם.
ב-18 בפברואר 2013, התקבלה ההחלטה על ידי CAA הליטאית להשעות את רישיונה של Aurela.
פעילויות הליבה של החברה היו:
טיסות שכר סדירות - אחת הפעילויות התפעוליות המרכזיות של אורלה הייתה השכרת מטוסיה לסוכנויות נסיעות עבור טיסות לאתרי נופש שונים באירופה, אסיה ואפריקה
טיסות שכר בודדות - אורלה ארגנה טיסות שכר בודדות או מה שנקרא טיסות שכר בלעדיות.
חכירת - ACMI - אורלה סיפקה למטוסים את כל התחזוקה והצוות כולל מהנדסים לשוכר.
בשנת 2006 היה לאורלה שיתוף פעולה מוצלח עם אסטוניה אייר.
אחד מהמטוסים הוחכר לחברה האסטונית לשלושה וחצי חודשים.
טיסות VIP - אורלה הייתה חברת התעופה היחידה בליטא שהפעילה קטגוריה מסחרית, מטוסים בדרגת VIP.
לאורלה היו סוגי מטוסים שונים, כולל:
אורלי יניב (נולדה ב-1 באפריל 1957) היא עורכת מוזיקלית, שדרנית ומגישת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
יניב נולדה בשם אורלי צוקרמן להורים שהגיעו מאוסטריה, ועלו עם עליית הנוער בשנת 1938. סבה, מצד אביה, העתיק מווינה לתל אביב מסעדה שניהלו שם במשך שנים, ואביה לקח בהמשך את ניהול העסק המשפחתי.
היא האמצעית בין שתי אחיות נוספות ולמדה כמותן בעירוני ה' בתל אביב.
את דרכה בתקשורת החלה בשנת 1975 בתחנת הרדיו גלי צה"ל כששירתה שם בתפקיד קריינית.
בין התוכניות שהגישה וערכה בגלי צה"ל: "לא רוצים לישון", "מוזיקה היום", "ציפורי לילה", "פגישה יומית", "משהו לצהריים", מצעדים, מרתונים, ספישלים, תוכניות אירוח, ראיונות ועוד.
בשנת 1979 החלה להגיש את תוכניות הספורט של הערוץ הראשון (והיחידי אז).
בנוסף ל"מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר", שהייתה תוכנית הספורט לילדים ובני נוער, ו"משחק השבוע" ששודרה בימי חמישי, הגישה ביחד עם יורם ארבל, את תוכנית הטלוויזיה "מבט ספורט" שזכתה לפופולריות רבה, ושימשה בתפקיד זה שמונה שנים רצופות.
זמן קצר לאחר מכן החלה להגיש בנוסף לכך מהדורות של "מבט לחדשות".
במערכת הבחירות ב-1981 הגישה את תשדירי התעמולה של המערך.
בשנת 1984 השתתפה בפרק של הסדרה הפופולרית של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, "קרובים קרובים", בתפקיד של קריינית חדשות בטלוויזיה.
בשנים 1988–1989 הנחתה ביחד עם קובי מידן את התוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית.
בנוסף הייתה מגישת החדשות בתוכנית "רואים עולם" בערוץ הראשון, בין השנים 1988–1991. היא פוטרה מהערוץ הראשון על ידי מנהל הערוץ, יוסף בראל, לאחר שחברה ליורם ארבל בשידור מגזין ספורט במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2.
בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה הגישה יניב מהדורות חדשות בשם "7 וחצי בעולם" בערוץ 2 הניסיוני (ששידר אז במסגרת של שידורי ניסיון), והייתה הדמות הנשית היחידה שהופיעה על המסך בתקופה הרגישה ההיא (עובדה שלימים נחשבה נקודת ציון בהיסטוריה של השתלבות נשים בתפקידי הגשת חדשות במדיום הטלוויזיוני בישראל).
בשנים 1996–1997 הנחתה את התוכנית "מבט נשי" בחינוכית 23.
בשנת 1996 הפסיקה לשדר את תוכניתה בגלגלצ בעקבות חילוקי דעות מקצועיים עם מנהל התחנה אלדד קובלנץ.
בחודש אפריל 2008 חזרה לגלגלצ (שהייתה אז תחת הנהלתה של דלית עופר) לאחר 12 שנות היעדרות, כשהיא עורכת ומגישה את התוכנית השבועית "לינק".
בינואר 2012 החלה יניב להגיש בגלגלצ את התוכנית היומית "שתיקת הכבישים".
בנוסף, הגישה בגלי צה"ל את התוכנית היומית "יוצאים לאור" במשך שנתיים עד סוף אוקטובר 2014. באותה שנה השאילה את קולה להצגה "נפילה בשידור חי" (ע"פי מחזה מאת אריה קרישק) בכיכובו של אלכס אנסקי.
מאז תחילת נובמבר 2014 יניב ערכה והגישה בגלי-צה"ל תוכנית שבועית בת שעתיים ("מוזיקה בעריכה אישית", המוגשת בכל יום שישי בין השעות 20:00-22:00), ובינואר 2016 החלה יניב לערוך ולהגיש בגלגלצ גם תוכנית ערב יומית משותפת עם יואב קוטנר (ששודרה בימים ראשון עד רביעי בין השעות 21:00-22:00).
באפריל 2024 הגישה יניב את תוכניתה האחרונה בגלי צה"ל ועזבה את התחנה.
בשנת 1989 נרדמה יניב בביתה ושכחה סיר על כירת גז דולקת.
המים שגלשו כיבו את האש, וכתוצאה מדליפת הגז איבדה יניב את הכרתה.
לאחר שלא הגיעה לעבודתה, הזעיקו חבריה לעבודה את המשטרה לביתה.
איציק אפרים, קצין המשטרה שפרץ לביתה, הציל את חייה של יניב, ולימים נישאו השניים.
אפרים נפטר ב-2017, לאחר שלקה בליבו בזמן נסיעה, בן 60 היה במותו.
גיסה של יניב, היה השדרן והעורך המוזיקלי, דובי לנץ.
אורלוק היה, בתקופת האימפריה המונגולית, תוארו של נסיך או מפקד בכיר בצבא המונגולי (מפקדים של כוח צבא, שכלל שלושה טומנים או יותר).
אורלוק נשא פאיצה מזהב עם אריה מתחת לשמש וירח.
לנסיכים הייתה פאיצה עם בז.
פאיצה של אורלוק שקלה כ-1,500 גרם.
אורלי בויום (נולדה ב-1973) היא במאית, כתבת, עיתונאית ויוצרת ישראלית.
אורלי בויום נולדה בירושלים להורים שעלו מרומניה.
היא למדה בתיכון הגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן שירתה בבה"ד 1 בתור מפעילת מחשב.
בויום בעלת תואר ראשון בארכאולוגיה ואמנות (1998-1996), האוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לכך למדה משחק בלימודי מכינה של הסטודיו למשחק ניסן נתיב, ירושלים וגילמה תפקידים שונים במספר הצגות.
בהמשך היא למדה משחק מול מצלמה בהנחיית השחקן משה איבגי וב"תיאטרון החדר" בהנחיית אמיר אוריין.
במהלך השנים שיחקה במספר הצגות, סרטי סטודנטים וסרטים.
לאחר סיום התואר הראשון בויום יצאה לטיול של שנה וחצי באוסטרליה ובמזרח אסיה ובשובה הציגה מספר תערוכות של צילומיה מפפואה גינאה החדשה.
היא בוגרת בהצטיינות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 ביימה את סרטה הקצר "All My Exxx" מסע בעקבות בני זוגה לשעבר ביחד עם משפחתה.
הסרט השתתף בפסטיבלים רבים בעולם.
סרטים אלו השתתפו בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ובעולם, ושודרו בערוצי טלוויזיה וסינמטקים.
בשנת 2008 ביימה את הסרט התיעודי הארוך הראשון שלה "דון קישוט בארץ הפלאות" (48 דק') קופרודוקציה ישראל-פולין, זוכה פרס "חביב הקהל" בפסטיבל Camerimage.
הסרט שודר בערוצי הטלוויזיה המסחרית באירופה ובפסטיבלים בארץ ובעולם.
ב־2009, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, בויום יצרה, ביימה ודובבה סדרה אקטואלית בת עשרה פרקים לאינטרנט "ביבני קונטרול" בכיכובה של בובת יד טראנסג'נדרית שחצי פניה בנימין נתניהו והחצי השני ציפי לבני.
בשנת 2013 יצא סרטה הארוך השני "חלומות של דובים" (58 דק', תיעודי) העוסק במסעם של קבוצת דובים גאים לאהבה וקבלה עצמית.
הסרט נעשה בתמיכת "יס דוקו" ו"הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה" ובהפקת ארי דוידוביץ', היפרמדיה בע"מ בשנת 2014 הסרט הוקרן ברחבי ישראל ובפסטיבלים בעולם.
בויום עובדת ככתבת לענייני פליליים בעיתון "צומת השרון" מקבוצת "הארץ".
במקביל היא משמשת כבמאית פרילאנסרית.
בשנים 2006–2013 בויום עבדה ככתבת באתרי אינטרנט שונים כגון "פורטל יפו", ynet ו"נענע10".
בשנים אלה, גם עבדה בתחקיר ותוכן לגופים וארגונים שונים כמו למשל "אפרתי", הפקות האחים היימן, וכן שימשה, בשנת 2013, כמנהלת הפקה.
בשנת 2017 כתבה את הסדרה "מתויגים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בויום ביימה סרטים קצרים וארוכים בסוגות שונות שנעים בין הומור לדרמה, בין המר למתוק, בין ריאליזם לפנטזיה, ומתמקדים בחייו של "האחר".
ביום הולדתה השלושים, אורלי מקבלת מאבא שלה במתנה אלבום תמונות בו היא מתבקשת לסדר את תמונות האקסים שלה בסדר כרונולוגי.
יצירת האלבום מובילה לדיונים סוערים אצל משפחת בויום היושבת סביב שולחן, אוכלת ארוחה דשנה, ומשוחחת על שבעת הגברים שבתם אורלי הכניסה לחייה.
הסרט הוקרן בערוץ "נובה" 2006 HOT ובפסטיבלים הבאים:
פסטיבל Docusur, האיים הקנאריים, 2006.
פסטיבל "Smallבמה", אוניברסיטת תל אביב, 2006.
אירוע סרטים של "קרן היינריך בל", ברלין, 2008.
דון קישוט בארץ הפלאות (קופרודוקציה ישראל-פולין, 2008, 48 דקות, תיעודי)
זאב פרימור, 70, הוא אומן ישראלי-פולני שמתגורר ביישוב קטן בהרי ירושלים ונאבק להכרה בינלאומית.
השנה, לראשונה בחייו, זאב מוזמן לשוב לפולין, ממנה גורש בשנות השישים ולהציג את פסלו האהוב "דון קישוט" בתערוכה מכובדת.
מלווה ב"דון קישוט", פסל עץ בגובה שני מטר ומעל מאה קילו, עליו עמל מעל לשנה, זאב יוצא למסע הרפתקאות מישראל לפולין, מסע שבו כל מה שרק יכול להשתבש משתבש.
הסרט הוקרן בערוצי טלוויזיה TVP, CYFRA+, פסטיבל "עין יהודית" ובפסטיבלים נוספים בארץ ובעולם.
ביבני קונטרול (ישראל, 2009, סדרה קומית בת 10 פרקים, 4 דקות לפרק)
מסע הבחירות של ביבני, מועמדת לראשות הממשלה, בובת יד שהיא למעשה הכלאה ויזואלית ומנטלית בין ביבי, ליבני, והפלולה של ברק.
ביבני תעשה הכל כדי לנצח בבחירות – היא נפגשת עם אובמה, משתתפת ב"הישרדות", עושה משאלי רחוב, מפתחת רומן עם ליברמן ומפזרת הבטחות ללא כיסוי.
סיפורי דובים (ישראל 2010, 8 דקות, תיעודי)
"סיפורי דובים" מביא את סיפורו של הדוב פז.
"דוב" הוא כינוי בקהילה הלהט"בית לגבר שמן, חסון, חזק, שעיר, הקרוב אל חיי הטבע, בעל לב רחב, אוהב את החיים הטובים.
פז המשתייך לקבוצת הדובים הגאים, המהווים עבורו משפחה גדולה, דובית וחמה.
אחוות הדובים נותנת לפז את הכוח לקבל את הגודל שלו, ולאהוב את עצמו כפי שהוא.
הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב, ב"יס דוקו", Clip award – international short film festival Germany ובפסטיבלים שונים בעולם.
חלומות של דובים (ישראל, 2013, 58 דקות, תיעודי)
זהו הסרט הראשון בארץ שמספק הצצה לעולמם של הדובים הגאים.
הסרט מביא את סיפורה של חבורת "דובים" ישראלית - קבוצת גאים בעלי מראה דובי והעדפות דומות, הנאבקים בהשמנת יתר, בבדידות ובזיכרונות העבר.
הסרט מתמקד בארבע הדמויות הראשיות - פז, דניאל ובני הזוג מוטי ומוטי ועוקב אחריהם, כשהם בעיצומו של מסע הישרדות שבו יצטרכו לבחור בין חיים למוות ובין בדידות לזוגיות.
סיפורי הדמויות נשזרים זה בזה ומתלכדים לסיפורה העצוב-מצחיק של חבורת אנשים ייחודית שלומדים לאהוב את עצמם כמו שהם.
הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי ה-8 לקולנוע הגאה, תל אביב.
ב-2014 היה בסבב פסטיבלים בעולם.
2014 - הסרט "חלומות של דובים" דורג על ידי טיים אאוט תל אביב במקום הראשון בין עשר היצירות הגאות המובילות של השנה.
2010 - הסרט "סיפורי דובים" זכה במקום השני בתחרות דוקוצ'אלנג' 2010.
2008 - הסרט "דון קישוט בארץ הפלאות" זכה בפרס "חביב הקהל", Camerimage Festival.
אורלי וגיא הייתה תוכנית אקטואליה יומית ישראלית ששודרה בערוץ עשר בהנחיית אורלי וילנאי וגיא מרוז.
התוכנית שודרה מ-30 בינואר 2011 ועד 13 ביוני 2018 בשעות הבוקר.
בשנת 2009 הגישו וילנאי ובן זוגה מרוז, בערוץ 10, תוכנית תחקירים בשם "אורלי וגיא בע"מ".
בתום העונה השנייה של התוכנית, בינואר 2011, הם עברו להגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10, ששמה שונה ל"אורלי וגיא".
תוכניתם החליפה את תוכנית הבוקר הקודמת של ערוץ 10, שהוגשה בשנים 2010-2008 על ידי חיים אתגר וטלי מורנו (שהוחלפה בהמשך על ידי עדן הראל ומגישות מחליפות).
ב-2013 דווח כי הרייטינג של תוכניתם הוא כ-4%, פי שניים ויותר מתוכניות קודמות בערוץ זה.
במסגרת קידום אג'נדה חברתית של זכויות נשים בתוכניתם, בשנת 2014 הודיעו וילנאי ומרוז בתוכניתם ובדף הפייסבוק שלהם כי הם מבטלים את השתתפותם בפסטיבל להעצמה נשית באילת, לאחר שנודע להם שהזמר אייל גולן, שנחשד אז ב"פרשת הקטינות", הוזמן להופיע באותו אירוע.
בעקבות הפרסום הגיש נגדם גולן תביעת לשון הרע.
משנת 2011 ועד 2016 ערכו את התוכנית דני ליבר ואילן שניג.
בספטמבר 2015 הצטרף ליבר לצוות העריכה בתוכנית פנים אמיתיות, בהנחיית אמנון לוי.
במאי 2016 עזב גם שניג את תפקידו.
בינואר 2016 עלתה לאוויר התוכנית "אור ומיה" בהגשת אור הלר ומיה זיו וולף אשר שודרה במקום התוכנית בימי חמישי ושישי.
ב-29 בספטמבר 2017 ירדה התוכנית מהאוויר.
את מקום התוכנית "אור ומיה" ממלאת התוכנית "בוקר אור", אשר משודרת בימי שישי.
בתחילת שנת 2016 הוארכה התוכנית בשעה נוספת, מהשעה 9 עד השעה 10. התוכנית נקראה "דני רופ עד 10" והוגשה על ידי דני רופ, עד ירידתה מהאוויר ב-20 בספטמבר 2017.
ב-23 באוקטובר 2017 עלתה לאוויר התוכנית "עובר ושב", שודרה לפני התוכנית, ובעקבות כך התוכנית שודרה החל מהשעה 6:45. ב-31 במאי 2018 ירדה עובר ושב מהאוויר והתוכנית חזרה לשדר החל מהשעה 6:20.
ב-13 ביוני 2018 שודרה התוכנית האחרונה.
התוכנית "בוקר אור" החליפה את התוכנית עד המיזוג של ערוץ עשר עם רשת.
ב-25 ביוני 2018 התוכנית חזרה במתכונת חדשה של תוכנית יומית חדשה בענייני היום וחברה בשעה 19:07.
ב-15 בינואר 2019 שודרה התוכנית באופן חד-פעמי בבוקר במתכונת מיוחדת (בנוסף לתוכנית בערב).
זאת בעקבות סיום פעילותו של ערוץ עשר באותו ערב.
באותו יום בערב, התוכנית ירדה מהאוויר לאחר 7 שנות שידוריה.
המגישים אורלי וגיא עברו להגיש יחדיו במקום תוכנית תחקירים חדשה תחת השם "אורלי וגיא".
תוכנית הבוקר שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 6:20 - 9:00 במסגרת חדשות עשר ובהפקת אולפני הרצליה.
התוכנית כללה מבזקי חדשות, וראיונות בנושאי אקטואליה ופנאי עם אורחים ומומחים שמתארחים באולפן.
במהלך שידור התוכנית נהגו וילנאי ומרוז להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית, ולהגיב לאייטמים המשודרים.
במסגרת התוכנית קידמו המנחים פרויקטים שעולים בקנה אחד עם האג'נדה שלהם לקידום צדק חברתי, כגון פרויקט "סופר חברתי" - קואופרטיב שמטרתו הפחתה משמעותית במחירי המזון, פרויקט בשיתוף "עמותת הל"ב למלחמה בעוני בישראל" - סיוע משפטי טלפוני מסטודנטים עבור הפונים דרך התוכנית, ועוד.
בתוכניתם הם ניסו לקדם גם זכויות של נשים.
בסיום כל תוכנית הזמינו וילנאי ומרוז את הצופים להתקשר אליהם ל"קו הידידות" שלהם, המופעל בחסות הקרן לידידות.
התוכנית שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 19:10-19:57 במסגרת ובהפקת חדשות עשר.
התוכנית כללה כתבות תחקיר, נושאים חברתיים, אקטואליה וענייני היום.
במהלך השידור הזמינו אורלי וגיא להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית, ולהגיב לאייטמים המשודרים.
במסגרת התוכנית, קידמו אורלי וגיא נושאים חברתיים שונים.
בסיום כל תוכנית הזמינו אורלי וגיא את הצופים להתקשר אליהם ל"קו הידידות" שלהם, המופעל בחסות הקרן לידידות.
אורלי וגיא חוזרים עם תשובה
בשנים 2013 - 2015 שודרה בערוץ עשר תוכנית ספין אוף של "אורלי וגיא" בשם "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה", תוכנית תחקירים ששודרה בשעות הערב.
התוכנית עסקה בעיקר בתחקירים חדשים על אירועי עבר, דוגמת: אסון הבונים, הפיגוע במעלות, רצח נאוה אלימלך, היעלמות מג'די חלבי וקריסת חברת חפציבה דיור ואחזקות.
במרץ 2014, ערכו תחקיר, בו העלו טענות שמונה זילברשטיין חוותה פגיעה מינית על ידי אורי זוהר בסצנה המפורסמת מהסרט "מציצים", או לכל הפחות סבלה מניצול מיני.
בדצמבר 2014 ערכו תחקיר על רמות ההורמונים בחלב המשווק בישראל.
אורלי גולדקלנג (נולדה בכ"ו בכסלו ה'תשל"ב, 13 בדצמבר 1971) היא עיתונאית ישראלית, סגנית העורך הראשי של מקור ראשון, ובעלת טור בעיתון.
גולדקלנג נולדה בבת ים, להורים שעלו מארגנטינה לישראל עם שלושת ילדיהם הגדולים.
היא בעלת תואר ראשון במדעי הרוח, אותו למדה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה ותואר שני במורשת ישראל, אותו למדה באוניברסיטת אריאל.
בחודש פברואר 2005 החלה לשמש עורכת המשנה של מוסף האקטואליה "יומן" של עיתון "מקור ראשון", תפקיד בו שימשה כחמש שנים, אז מונתה לעורכת המוסף המגזיני "דיוקן" ושימשה בתפקיד זה כחמש שנים נוספות.
ביולי 2014 מונתה לצד אלעד טנא, כסגניתו של חגי סגל, העורך הראשי החדש של העיתון, תפקיד שהיא ממלאת עד היום.
לצד עבודתה בעיתון, הנחתה גולדקלנג את התוכניות, "רוח נשית" ו"דרכי חיים במשפחה", בערוץ מאיר, ואת תוכנית הרדיו "השבוע שהייתה" עם מוריה קור ברדיו גלי ישראל.
בנוסף מרבה גולדקלנג להופיע בתקשורת ולהציג את עמדות והשקפות הימין.
כך הייתה חברת פאנל קבועה בתוכנית "שיחת היום" בהגשת לוסי אהריש בערוץ 13, הופיעה בתוכניות "תיק תקשורת", כתבה טורים למגזין ליברל ועיתון גלובס.
לאחר פיזור הכנסת ה-21 חשפה כי אביגדור ליברמן סירב להצטרף לקואליציה, ובכך הוביל לבחירות נוספות, משום שנתניהו הפר סיכום סודי לאיחוד מפלגת ישראל ביתנו עם הליכוד לאחר הבחירות.
נשואה לאלכס, אם לשישה ילדים ומתגוררת בעפרה.
בפברואר 2022 תרמה כליה ממניעים אלטרואיסטיים לאישה שלא הכירה קודם לכן.
אורלי ולד הייתה חברה בתנועת מחתרת גרמנית שהתנגדה לשלטון הנאצי.
היא נעצרה בשנת 1936 באשמת בגידה ונכלאה לתקופה של ארבע וחצי שנים בבית כלא לנשים, שלאחריה הוחזקה ב"מעצר מנהלי" במחנות הריכוז של הנאצים עד לבריחתה בשנת 1945. באושוויץ בירקנאו ולד שימשה כקאפו בבית החולים, והודות לנכונותה לסייע ולעזור לאסירים יהודים ואחרים במחנה כונתה "המלאך מאושוויץ".
לאחר המלחמה, מצבה הרפואי החמיר פעמים תכופות עקב היעדר הטיפול הרפואי במהלך מאסרה.
גם מצבה הנפשי היה בכי רע, היא סבלה מדיכאון, לא הצליחה להתמודד עם הזיכרונות הקשים שליוו אותה ממחנות הריכוז ואף ניסתה להתאבד מספר פעמים.
היא כתבה סיפורים על שאירע לה בניסיון להתגבר על העבר, אך בגיל 48 היא נפטרה בבית חולים פסיכיאטרי.
היא נקראה אוראליה טורגאו, והייתה הילדה השישית לזוג גרמני, מריה ואוגוסט טורגאו.
אביה מצא עבודה בצרפת כטכנאי רכבות, אך לאחר פריצת מלחמת העולם הראשונה ולידתה, המשפחה נעצרה.
אף על פי שאביה היה כלוא במאסר עד לשנת 1919, אימה ואחיה אולצו לצאת מצרפת.
הם שהו תקופה קצרה בלוקסמבורג, אך נאלצו להתפנות גם משם והגיעו לטריר שבגרמניה בשנת 1916. לאחר שחרורו, אוגוסט טורגאו חבר לבני משפחתו בטריר והצטרף לתנועה הקומוניסטית בגרמניה.
ולד סיימה את לימודיה בטריר ולאחר מכן עבדה כפקידת מכירות.
בשנות העשרים הצטרפה לתנועת הנוער הקומוניסטית בגרמניה, יחד עם אחיה פריץ ווילהלם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נהייתה מעורבת במחאה פוליטית והפיצה עלונים אנטי-נאציים לגרמניה.
הדבר הוביל למעצרה בשנת 1934, אך היא שוחררה מהיעדר ראיות והמשיכה במעשיה.
ולד נישאה בשנת 1935 לפועל בנייה וחבר בתנועה הקומוניסטית הגרמנית אף הוא, פרידריך-וילהלם (פריץ) רייכהרט, אך הנישואים נמשכו רק שישה חודשים.
רייכהרט, ששינה את עמדותיו הפוליטיות והפך לחבר באס אה, ביקש גט בשנת 1936. ביוני של אותה שנה, תא המחתרת בו הייתה חברה נלכד והואשם בבגידה, כפי הנראה עקב הצהרות מפלילות מבעלה שגינה אותה.
ב-21 בדצמבר 1936, כשהייתה בת 22, היא נידונה לארבע וחצי שנות מאסר שכללו עבודות כפייה ובאותו יום נשלחה לכלא הנשים זייגנהיין.
בכלא ריצתה ארבע שנים, כאשר בשלוש מתוכן הייתה כלואה בצינוק.
אימה ניסתה להשיג עבורה חנינה אך ללא הועיל.
רייכהרט התגרש ממנה בשנת 1939 על רקע היותו "מוכר" לנאצים וחבר האס אה.
בשנת 1940, על אף שריצתה את כל תקופת מאסרה, ולד לא שוחררה אלא נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק והושמה במעצר מנהלתי בטענה שהיא מהווה סיכון לרייך השלישי.
היא אולצה לענוד משולש אדום במחנה, שנועד לסמן אסירים פוליטיים, והכירה שם את מרגרט בובר-נוימן.
במרץ 1942 היא הועברה לאושוויץ והייתה האסירה ה-502 במחנה.
ולד נשלחה לעבוד בבית החולים של האסירים ובעצמה חלתה בחורף שבא לאחר מכן.
היא איבדה כל תקווה וניסתה להתאבד באמצעות כדורי שינה, אך שרדה והחלימה.
בשנת 1943 היא מונתה לקאפואית במחנה וכך יכלה לסייע יותר לאסירים האחרים.
במרפאה הידועה לשמצה שנוהלה על ידי יוזף מנגלה, היא הייתה עדה למספר פשעים של הנאצים, ביניהם רצח של תינוקות שנולדו על ידי זריקה קטלנית של פנול, בעוד שאימותיהם נשלחו לתאי הגזים, ניסויים רפואיים שונים שהנאצים ערכו באסירים, וה"סלקציות" בהן דנו הרופאים את החולים והקשישים למוות.
בתפקידה היה עליה לעיתים לסייע למנגלה בסלקציות, אך היא סייעה גם לאסירים רבים להימלט מהמוות.
ולד המשיכה להיות חלק מתנועת המחתרת הגרמנית, אפילו בעודה אסורה.
היא סיכנה את חייה על מנת לסייע ליהודים ולאסירים אחרים וכך זכתה לכינוי "המלאך מאושוויץ".
היא שרדה את צעדת המוות מאושוויץ לראוונסבריק ואת מחנה הריכוז מלחאו, ממנו הצליחה להימלט עם קבוצה של נשים באפריל 1945. לאחר הבריחה היא נמצאה על ידי חיילים סובייטים והם אנסו אותה.
כתוצאה ממאסרה, היא לא יכלה להסיר את שם משפחתו של בעלה, שכן בלי השם בעת המאסר לא הייתה זכאית לפיצוי כספי.
בהמשך נזקקה גם לסיוע ממשלתי עקב הוצאות רפואיות הולכות וגדלות שנבעו מהיעדר טיפול רפואי בכל תקופת רדיפתה.
היא פגשה את אדוארד ולד אחרי המלחמה, בבית הבראה בהרי הארץ על שם קרל פון אוסייצקי שנוהל בזמנו על ידי "האיגוד לנרדפי המשטר הנאצי".
כעורך, אדוארד היה אף הוא מתנגד פוליטי לנאצים ונכלא בברנדנבורג-גרדן.
הם נישאו בנובמבר 1947 ועברו להנובר.
ולד ובעלה, שנהפך לפוליטיקאי, נאבקו שניהם בסטליניזם של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והצטרפו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ולד כתבה סיפורים ביוגרפיים קצרים בניסיון להתגבר על החוויות הטראומטיות ממחנות הריכוז, ועד יום מותה סבלה פיזית ונפשית מתקופת מאסרה.
יחד עם הזיכרונות שלא יכלה לשכוח, היא לא הייתה מסוגלת להאזין למוזיקה, שכן הצלילים הזכירו לה את המקהלה שניגנה באושוויץ בפני האסירים החדשים.
היא נכנעה לדיכאון תכופות, ניסתה לשלוח יד בנפשה מספר פעמים והגיעה למצב של התמכרות לתרופות נוגדות הדיכאון שקיבלה.
לאחר שזומנה להעיד במשפטי אושוויץ בפרנקפורט, בהם נכחה, זיכרונותיה מהמחנות עלו והתעצמו, היא החלה לסבול מהתמוטטות עצבים, ונפטרה במחלקה הפסיכיאטרית ליד הנובר בגיל 48.
קיים רחוב קטן בשכונת וטברגן בהנובר, הנקרא "רייכרטהוף".
קרובי משפחתה וחבריה התנגדו לשם הרחוב, בו נעשה שימוש בשם משפחתו של בעלה הראשון, שככל הנראה היה אחראי למעצרה.
כתוצאה ממחאתם, בשנת 2007, עיריית הנובר שינתה את שמו של רחוב ליד בית הקברות שבו נקברה לשם "אורלי ולד".
ב-23 בפברואר 2007 שטולפרשטיין (אבן הנצחה) עם הכיתוב אורלי טורגאו-ולד הונחה בטריר, עיר מגוריה הישנה.
אורלה בריידי היא שחקנית אירית.
בשנת 2020 דורגה במקום ה-43 ברשימת שחקני הקולנוע המובילים של האייריש טיימס.
היא השנייה מבין ארבעה ילדים שנולדו לפטריק וקתרין בריידי.
עד גיל 7 חיה בבריי שבמחוז ויקלו.
היא התחנכה במנזר לורטו שבעיר ויקלו ובמנזר אורסולה שבדבלין.
בגיל 25 עברה לגור בפריז ולמדה בבית הספר למשחק "אקול פיליפ גולייה", וכן הבטיחה לעצמה מקום בבית הספר "École Internationale de Mimodrame de Paris" שייסד מרסל מרסו.
תחילת הקריירה של בריידי הייתה בסיור הופעות עם להקת התיאטרון "בלונאטיקס" במחזות "המלט" ו"פיניגנז וייק".
אחרי כן חזרה לדבלין והופיעה בתיאטרון גייט בתפקיד אדל במחזה "בית ברנרדה אלבה" ובתפקיד נטשה במחזה "שלוש אחיות".
היא עברה ללונדון וגילמה את קייט במחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!" מאת בריאן פריל, שהועלה בתחילה בתיאטרון "קינגס הד" ואחר כך בתיאטרון בווסט אנד.
הופעתה המקצועית הראשונה באנגליה הייתה במחזה "Blinded by the Sun" מאת סטיבן פוליאקוף בתיאטרון המלכותי הלאומי.
מאז פיתחה קריירה בתיאטרון האירי והבריטי גם יחד וכן בטלוויזיה ובקולנוע.
ריידי השתתפה בקופרודוקציה של RTÉ וה-BBC בשם "A Love Divided" בה שיחקה בתפקיד שילה קלוני, ועליו זכתה בשנת 1999 בפרס נימפת הזהב לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
בסדרת הטלוויזיה "מאהבות" של ה-BBC משחקת בריידי בתפקיד שיבון דילון, עורכת דין הנאבקת לשמור על מערכת יחסים תקינה עם בעלה הארי, בעוד היא מנהלת רומן עם עמית לעבודה, דומיניק, שממנו היא נכנסת להריון ויולדת בת.
בנוסף הופיעה בריידי בסדרה "Proof" של RTÉ ושיחקה בתפקיד משנה בסרט "32A".
ב-2001 עברה ללוס אנג'לס ומאז השתתפה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חוקים שבלב" בה גילמה את נאוזי או'ניל.
הסדרה רצה במשך 3 שנים ב-CBS.
עוד כיכבה בסדרה "ניפ/טאק", דרמה אמריקאית על מנתחים פלסטיים, שבה שיחקה בתפקיד ד"ר ג'ורדן.
בסרט "שארק" שיחקה בתפקיד קלייר סטארק, גרושתו של ג'יימס וודס.
ב-2008 הופיעה בסרט "Firewall" ובפרק השני בסדרה "וולנדר" של ה-BBC.
עוד הופיעה בריידי בפרק בסדרה הבריטית "הנוכלים" כמרדית' גייטס, אספנית אמנות, שנופלת קורבן למעשה רמייה של הנוכלים.
ב-2009 החלה בריידי לגלם את דמותה של אליזבת בישופ, אשתו של וולטר בישופ ואמו של פיטר בישופ, בסדרת המדע בדיוני "פרינג'".
ב-2010 השתתפה בסדרת הדרמה "The Deep" לצדו של ג'יימס נסביט ושיחקה בתפקיד קתרין.
עוד כיכבה בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ" בתפקיד קאתי דרטמות'.
ב-2012 הופיעה בריידי ב-"Eternal Law", סדרת הדרמה של ITV, בתפקיד גברת שרינגהאם, המלאך המתאהב בבן אדם.
היא מככבת בסדרת הטלוויזיה "סינבאד" בתפקיד טארין.
בסוף 2013 גילמה את הרוזנת ורה רוסאקוף בעיבוד הטלוויזיוני לפרק "The Labours of Hercules", האחרון בסדרת "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי ובכיכובו של דייוויד סושה.
ב-25 בדצמבר 2013 כיכבה בריידי בספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני הפופולרית של ה-BBC "דוקטור הו".
בפרק שנקרא "זמנו של הדוקטור" שיחקה בתפקיד טאשה לם.
ב-2014 השתתפה בתפקיד אן מרדית' בסדרת הטלוויזיה "Banished".
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרה "אימה אמריקאית: 1984", המהווה העונה התשיעית בסדרת "אימה אמריקאית".
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים דגמנה בריידי לסדרה של צילומי סטודיו שפורסמו ב-"The Illustrator's Figure Reference Manual" בשנת 1987. האמן ג'ק וטריאנו השתמש בדמותה של בריידי כמוקד הציור שלו "The Singing Butler" .
ב-2001 עברה בריידי לגור בלוס אנג'לס, שם הכירה את הצלם ניק ברנדט.
השניים התחתנו בדצמבר 2002. היא מתגוררת בלוס אנג'לס ובלונדון.
אורלי אלקלעי היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת פלילים בתחנת הרדיו כאן ב' ובערוץ הטלוויזיה כאן 11 במסגרת תאגיד השידור הציבורי.
אורלי אלקלעי נולדה בחדרה ולמדה במגמת ספרות בתיכון חדרה.
בילדותה כתבה בעיתון דבר לילדים ולאחר מכן הייתה כתבת נוער במעריב לנוער.
את שירותה בצה"ל עשתה כמשקית ח"ן וכמשקית תנאי שירות.
את דרכה התקשורתית החלה בשנת 1993 ברשת ב' של קול ישראל, ככתבת ספורט ושדרית קווים בתוכנית שירים ושערים, שדרית בליגת בתי ספר בטלוויזיה החינוכית, שדרית קווים במשחקי כדורסל בערוץ הראשון, ומגישת יומני חדשות ואקטואליה בתחנת "הגל הבטוח" שהופעלה על ידי קול ישראל.
אלקלעי הייתה מהנשים הראשונות בישראל ששידרו שידורי ספורט.
בהמשך מונתה ככתבת הפלילים של רשת ב' באזור הצפון, סיקרה במקביל את התחום המוניציפלי ושימשה בנוסף כתבת לענייני משטרה בשנה האחרונה לפעולתה של רשות השידור.
ככתבת חשפה את פרשת הרב יעקב דויטש שהורשע בתקיפת נערים ונידון למאסר, וחשיפת פרשת השוטרים הנוקמים.
ככתבת סיקרה בין היתר את אירועי אוקטובר 2000, האינתיפאדה השנייה, אסון הכרמל, רצח תאיר ראדה, ומשפטו של רומן זדורוב שהורשע ברציחתה.
בשנת 2004 זכתה בפרס רשות השידור על שם אילן רועה.
בשנת 2017 החלה לשמש במסגרת תאגיד השידור הציבורי כתבת פלילים באזור הצפון, בתחנת הרדיו כאן ב' ובערוץ הטלוויזיה כאן 11.
לאלקלעי תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב.
אורלי וגיא הייתה תוכנית תחקירים ישראלית בהנחיית אורלי וילנאי וגיא מרוז.
אורלה גארטלנד היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית אירית.
אורלה נולדה ב-3 בפברואר 1995 בדבלין שבאירלנד.
ב-11 בנובמבר 2013, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Roots.
ב-18 בינואר 2015, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Lonely People.
ב-24 במאי 2019, הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, .
ב-21 בפברואר 2020, הוציאה את אלבום המוזיקה הרביעי שלה, Freckle Season.
ב-1 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "Kiss Ur Face Forever".
אורלי בן ארי-גינזברג (נולדה בשנת 1965) היא משפטנית ישראלית, משנה לפרקליט מחוז מרכז (פלילי) שהייתה מועמדת שר המשפטים לתפקיד ממלאת מקום פרקליט המדינה.
את שירותה הצבאי עשתה בן ארי ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
היא בוגרת תואר ראשון ושני בהצטיינות במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת בר-אילן (בהתאמה).
כעובדת בכירה בשירות המדינה למדה במכללה לביטחון לאומי, ובמסגרת זו קיבלה תואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1988 החלה להתמחות במחוז מרכז של פרקליטות המדינה, בתחומים אזרחי ופלילי.
לאחר מכן התמחתה כשנתיים אצל השופטת בדימוס הדסה בן-עתו בבית משפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 1991 הוסמכה כעורכת דין ועבדה כשנה במשרד עורכי הדין חנה ברוכי שעסק בעבירות צווארון לבן.
ב-1992 החלה לעבוד בשירות המדינה.
בין התפקידים שביצעה: ראש הפורום הביטחוני של פרקליטות המדינה, ראש החוליה לאכיפה כלכלית משולבת, ממונה על תחום עבירות המתה במרחב שפלה, אחראית על תחום ועדות השחרורים ועתירות אסירים וחברה בפורום האזרחי-פלילי.
ב-2012 מונתה למשנה לפרקליטת מחוז מרכז.
מאותה שנה שימשה כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובניה של מחוז תל אביב.
מאז 2014 הייתה נציגת פרקליטות המדינה בדיוני ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
שלוש פעמים הגישה מועמדות לתפקיד פרקליטת מחוז, אך לא נבחרה.
בין התיקים שבהם טיפלה: תיק טלי פחימה, פרשת בן זיגייר, רצח אסף שטיירמן ותיק סמואל שיינביין, הובילה את עמדת המדינה נגד שחרור המוקדם של נחום מנבר, ושימשה תובעת בתיקי פלילים נוספים.
כיהנה בלשכת עורכי הדין כראש בית הדין המשמעתי הארצי וכראש בית הדין המשמעתי של מחוז תל אביב והמרכז.
פרשת מינויה לממלא מקום פרקליט המדינה
בתחילת דצמבר 2019, לקראת סיום כהונת פרקליט המדינה שי ניצן, ביקש שר המשפטים אמיר אוחנה למנות ממלא מקום לתפקיד ובחן חמישה מועמדים.
במקביל לכך הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי לדעתו שלמה למברגר הוא המועמד הראוי לתפקיד, זאת בשים לב לניסיונו העשיר ויכולותיו הגבוהות.
ב-17 בדצמבר הודיע אוחנה כי ימנה את אורלי בן-ארי לממלאת מקום פרקליט המדינה.
מנדלבליט הגיב להודעת המינוי וקבע כי קיימת מניעה משפטית למנות את בן ארי לתפקיד וכי המינוי חורג באופן קיצוני ממתחם הסבירות.
נציב שירות המדינה, דניאל הרשקוביץ, אף הזהיר מפני פגיעה בתפקוד הפרקליטות, עקב מינויה של מי שאינה בכירה מספיק לטעמו בהיררכיה הארגונית.
ב-19 בדצמבר, דקות ספורות לפני תחילת טקס החלפת פרקליט המדינה בעקבות עתירת התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ נגד המינוי, הוציא השופט מני מזוז צו ארעי המעכב את המינוי.
יום לאחר מכן הודיעה בן ארי כי עקב האווירה שנוצרה סביב מינויה היא חוזרת בה מהסכמתה למינוי.
בהמשך שימש עורך הדין דן אלדד בתפקיד לתקופה של שלושה חודשים.
היא נשואה בשנית ואם לשלושה.
אורלי לוּבּין היא חוקרת מגדר, ספרות וקולנוע ישראלית.
ממייסדות תחום לימודי המגדר בישראל וממקימות החוג למגדר באוניברסיטת תל אביב.
כיהנה כיושבת ראש מכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב, וכראש החוג לספרות כללית בין השנים 2009–2011. מחקרה של לובין עוסק במגדר, פמיניזם, ספרות ותיאוריה ביקורתית, לצד חקר התרבות הוויזואלית.
נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של הכלכלן ד"ר חיים לובין ממכונני משרד האוצר וממייסדי בית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב והמורה המחנכת ואשת הטלוויזיה החינוכית אילה לובין, בתו של הפילולוג, חוקר היהדות והמחנך אברהם צפרוני.
התחנכה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ולאחר מכן בתיכון חדש.
הייתה פעילה בתנועת הנוער של השומר הצעיר, ולאחר תום לימודיה התיכוניים הצטרפה לגרעין התנדבותי בעיר שדרות.
לאחר סיום שירותה הצבאי נסעה לשהות של כשנה וחצי בלונדון ופריז.
למדה לתואר ראשון בתורת הספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלימה את לימודי הדוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1990.
בריאיון לעיתון הארץ סיפרה לובין כי תודעתה הפמיניסטית התפתחה כבר בגיל צעיר, במהלך שיחה עם סבתה אסתר צפרוני, שהייתה פעילה פמיניסטית וחברת הסתדרות הנשים ויצו וההתאחדות לשוויון זכויות בישראל.
לובין כיהנה כראש החוג לספרות כללית בין השנים 2009–2011.
בן-זוגה הוא חוקר הספרות פרופ' חנן חבר.
היסטוריה ומרחב מנקודת תצפית של נקודת התצפית: איך תיאוריות פמיניסטיות פתרו את הסכסוך במזרח התיכון.
חיפה: הוצאת זמורה-ביתן ואוניברסיטת חיפה, 2003.
"זוטות ממטבחה של נחמה: לאומיות אלטרנטיבית ב"הגולים" של דבורה בארון", תיאוריה וביקורת 7 (1995): 176-159.
"בין מטבח הפועלים לקפה ההונגרי: אוטוביוגרפיה של אישה עירונית", תרבות דמוקרטית, מגדר וחברה בישראל 10 (2006): 394-357.
"ראש לשועלים או זנב לאריות", ליריקה ולהיט, עורכת: זיוה בן-פורת, הקיבוץ המאוחד, 1989 (עמ' 24–37)
"האישה בקולנוע הישראלי", אשנב לחייהן של נשים בחברה היהודית, עורכת: יעל עצמון, מרכז זלמן שזר, 1995 (עמ' 349–373)
"דמות האישה בקולנוע הישראלי", מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי, עורכים: נורית גרץ, אורלי לובין, ג'אד נאמן, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1998 (עמ' 223–246)
"נשים, לאומיות ואתניות", מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי, עורכים: נורית גרץ, אורלי לובין, ג'אד נאמן, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1998 (עמ' 120–127)
"האמת שבין מסגרות האמת: אוטוביוגרפיה, עדות, גוף ואתר", אדרת לבנימין: ספר היובל לבנימין הרשב, כרך א', עורכת: זיוה בן-פורת, הקיבוץ המאוחד, 1999 (עמ' 133–149)
"גוף המבט ומבט הגוף: האשה הקוראת בסיפור 'דרך קוצים' של דבורה בארון", התשמע קולי: ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית, עורכת: יעל עצמון, הוצאת הקיבוץ המאוחד (בשיתוף מכון ון-ליר, ירושלים), 2001 (עמ' 199–212)
"נחמה פוחצ'בסקי: האליבי של המקרי", העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, עורכות: מרגלית שילה, גלית חזן-רוקם, רות קרק, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2001 (עמ' 333–346)
"חזרה המשתוקקת לתיקון: קריאות בהנסיכה האמריקאית", על מלכים, צוענים ושחקנים: מחקרים ביצירתו התיאטרונית של נסים אלוני, עורכת: נורית יערי, הוצאת המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005 (עמ' 182–210)
[נקודת התצפית] בתוך אישה קוראת אישה.
"איך בכל זאת נשים מצליחות לכתוב: על כתיבת נשים וגם על קריאה", דרכים לחשיבה פמיניסטית: מבוא ללימודי מגדר, בעריכת ניצה ינאי, תמר אלאור, אורלי לובין וחנה נווה, האוניברסיטה הפתוחה: 2006, 324-273)
"המרחב והמבט." בתוך היכן אני נמצאת?
פרספקטיבות מגדריות על הפוליטיקה של המרחב.
אבן יהודה: קרן פרידריך אברט והמכללה האקדמית בית ברל, 2013, עמ' 17–75.
"סרט לבן: שאלה של אחריות".
בתוך תודעה בין משבר להתעצמות.
אחרית דבר: "נפוליון – חי או מת?" נפוליון – חי או מת!
אחרית דבר: "סקס, שקרים וידאו-טייפ ועציצים", תסריטים 4: סקס, שקרים ווידאו-טייפ – סטיבן סודרברג, עורך: רנן שור, כנרת, 1996 (עמ' 117–143)
"בדרך אל אמא – מסע אל הנשיות", שחור: התסריט ושבע קריאות על הסרט, עורכת: חנה אזולאי הספרי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009 (עמ' 200–219)
"ההד הנשגב והקול הארצי אלילות מקומיות" – ספר התערוכה, אוצרת ועורכת: דבי הירשמן, מוזיאון מגדל דוד, 1994 (עמ' 68–74)
"ארבע תמונות עם אשה אחת, שתי נשים, שלוש נשים, ארבע נשים וגבר אחד", פמלה לוי – קטלוג התערוכה, אוצרת ועורכת: אלן גינתון, מוזיאון תל אביב, 1994 (עמ' 15–22)
"מבט גבוה, מבט נמוך", קטלוג: יגאל שמטוב, לושי-הפקות, 2004
"הפוליטיקה של כתיבה נשית", מי מפחד מוירג'יניות?
נשים כותבות נשיות, גיליון מיוחד של עיתון 77 בעריכת תמר משמר, גיליון 341–342, ספטמבר-אוקטובר 2009, 14-19.
דפנה יזרעאלי, אריאלה פרידמן, הנרייט דהאן-כלב, חנה הרצוג, מנאר חסן, חנה נוה וסילביה פוגל-ביזאוי: מין מגדר פוליטיקה, סוציולוגיה ישראלית: כתב-עת לחקר החברה הישראלית ג2, 2001 (עמ' 447–449)
מכתבים מן השוליים, ישראל: כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל חוברת 3, 2003 (עמ' 191–200)
מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי, עורכים: נורית גרץ, אורלי לובין, ג'אד נאמן, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1998
סדרת "מגדרים" הוצאת הקיבוץ המאוחד (2001–2006), עורכות: חנה נוה – עורכת ראשית, חנה הרצוג, אורלי לובין.
אורלי גרוסמן-כהן (נולדה ב-31 במאי 1968) היא שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל בעבר, טריאתלטית ופיזיותרפיסטית ישראלית.
אורלי גרוסמן כהן נכנסה היכל התהילה - כדורסל נשים
אורלי גרוסמן נולדה בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני א', ושירתה בצה"ל כמנהלת רכש.
למדה פיזיותרפיה לתואר ראשון (סיימה ב-1993).
גרוסמן החלה את דרכה בספורט כמתאבקת ג'ודו ובגיל 12 החלה לשחק כדורסל.
בספטמבר 1990 עברה לשחק באוניברסיטת קונטיקט, איתה זכתה באליפות המזרח.
בקיץ 1991 השתתפה עם נבחרת ישראל לראשונה באליפות אירופה בכדורסל נשים שנערכה בישראל.
נבחרת ישראל בהדרכת אפי בירנבוים ניצחה במשחק הראשון את נבחרת צ'כיה החזקה.
אך הפסידה אחר כך את כל שאר המשחקים בטורניר.
בין השנים 1993–2007 עבדה כפיזיותרפיסטית במכבי שירותי בריאות, והחל מ-2007 היא בעלת קליניקה פרטית לטיפולי פיזיותרפיה.
גרוסמן נשואה לדורון כהן, לשעבר כדורסלן מכבי פתח תקווה, ואם לשלושה.
אורלי ארז-לחובסקי (נולדה ב-1969) היא מנכ"לית המרכז הרפורמי לדת ומדינה, ועורכת-דין.
ארז-לחובסקי נולדה באוטווה, קנדה, ובהמשך עלתה לישראל ולמדה בתיכון קציר ברחובות.
היא השלימה לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לאחר התמחות בבית המשפט העליון, למדה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, תוך התמקדות בזכויות אדם.
היא חברת לשכת עורכי הדין בישראל ובמדינת ניו יורק.
בשנת 2004 החלה ארז-לחובסקי את עבודתה כעורכת דין במרכז הרפורמי לדת ומדינה, וב-2014 החלה לשמש כמנהלת המחלקה המשפטית במרכז.
בספטמבר 2021 מונתה למנכ"לית המרכז.
בתפקידה כעורכת דין וכיום כמנכ"לית במרכז הרפורמי לדת ומדינה, ארז-לחובסקי מובילה את המאבק המשפטי בהפליה על בסיס השתייכות דתית, מגדר וגזע ומנהלת תיקים משפטיים תקדימיים בנושאים כגון הדרת נשים והסתה לגזענות.
היא הובילה להישגים משפטיים משמעותיים כגון ביטול ההפרדה המגדרית בתחבורה הציבורית, שבירת המונופול האורתודוקסי בהקשר של משכורות רבנים בשירות המדינה ופסילת מועמדים גזעניים מלהתמודד בבחירות לכנסת.
באחד מציוציה בטוויטר, הביאה חברת הכנסת תמר זנדברג דברים של ארז-לחובסקי לשופטים: "בן גביר מצהיר שרוב רובו של הציבור הערבי "לא נאמן".
מבחינתו המילה "לא נאמן" מחליפה את המילה ערבי".
לארז-לחובסקי רזומה של מספר מאבקים משפטיים מול מדיניות מדירה של עיריות בישראל.
כך, לדוגמה, הביאה לפסק דין שקבע כי על עיריית בית שמש להסיר את שלטי הצניעות בתחומי העיר.
במרץ 2019 הואשמה העירייה בביזיון בית המשפט, זאת לאחר שבע שנים של דיונים בערכאות שונות.
ביוני 2019 הורה בית המשפט המחוזי לעיריית ראש העין להקצות שטח לבניית בית כנסת עבור הקהילה הרפורמית "בבת עין".
את העתירה הגישה ארז-לחובסקי בשם הקהילה ובשם התנועה ליהדות מתקדמת.
פעילות משפטית מול עיריית ירושלים
בעקבות קבלת התביעה של ארבע תושבות העיר בית שמש והפיצויים שנפסקו לטובתן על ידי בית המשפט, פנתה ארז-לחובסקי באפריל 2015 לעיריית ירושלים, והאחרונה הצהירה כי תחדל ממדיניות העלמת העין ביחס לשלטי הצניעות בתחומיה ותסיר אותם.
ארז-לחובסקי ייצגה במשך חצי שנה את נשות הכותל במאבקן המשפטי לקבל אישור להקמת דוכן הנחת תפילין במרכז ירושלים, ובינואר 2019 התקבלה החלטת המחלקה המשפטית של עיריית ירושלים לאפשר להן זאת.
ביוני 2020 ייצגה את הבית הפתוח לגאווה ולסובלנות בעתירה נגד עיריית ירושלים על כך שלרגל חודש הגאווה העירייה תלתה חמישה דגלים בלבד, במקום 90 דגלים כמקובל בשנים הקודמות.
בין הדברים שאמרה: "אנו לא נשלים עם התנהלות מבזה זו של עיריית ירושלים אשר במקום לפעול לטובת כלל תושביה, נכנעת ללחץ של גורמים קיצוניים, פועלת על סמך שיקולים זרים ומחזירה אותנו שנים אחורה, לתקופות בהם נאלץ הבית הפתוח להילחם על זכותו לצעוד ברחובות ירושלים."
בדצמבר 2020 ייצגה זוג הטרוסקסואלי וזוג לסביות בבקשה שהגישו לבית המשפט המחוזי בירושלים לאישור תובענה ייצוגית נגד עיריית ירושלים.
זאת לאחר שהעירייה בחרה שלא לאפשר השתתפות במיזם "מתחתנים בירושלים" באופן שוויוני.
בספטמבר 2017 קבע הרכב מורחב של בג"ץ שבתי עסק, ובכלל זה מסעדות או בתי מלון, יכולים להציג את עצמם כמי שהמזון שלהם תחת פיקוח, גם אם אין להם תעודה של הרבנות.
את העתירה לבג"ץ הגישו שני בעלי מסעדות וייצגה אותם ארז-לחובסקי.
ארז-לחובסקי ייצגה בבית המשפט את התנועות הרפורמית והקונסרבטיבית וכן את נשות הכותל בדרישתן ליישם את מתווה הכותל.
בין השאר השמיעה בדיון שהתקיים בנובמבר 2020 את הטענה כי, מאז הדיון האחרון בעתירות בינואר 2018 המדינה לא קיימה את מה שהצהירה מבחינת עבודות הבינוי בקשת רובינסון, וכי המצב של הרחבה בקשת רובינסון הידרדר מאד.
בג"ץ בנושא אימוץ על ידי זוגות להט"בים
ב-2017 המרכז הרפורמי לדת ומדינה הגיש עתירה לבג"ץ בדרישה מהמדינה לבטל את האפליה כלפי זוגות להט"ב באימוץ ילדים בישראל.
ב-28 בדצמבר 2023 פרסם בית המשפט העליון את בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה שביטל את האפליה באימוץ כלפי זוגות מאותו מין.
בג"ץ בנושא מעמד אלמנות של נכדים זכאי חוק השבות
בעקבות עתירה לבג"ץ של המרכז לסיוע משפטי לעולים בתמיכת המרכז הרפורמי בהובלת ארז-לחובסקי, בית המשפט העליון קבע ב־29 באוגוסט 2021 כי גם אלמנות של נכדים זכאי חוק השבות יוכלו לעלות לארץ מתוקף חוק השבות ולהיחשב כ"זכאי שבות", גם לאחר פטירת בן הזוג.
בג"ץ בנושא מימון ברית מילה לגרים רפורמים וקונסרבטיבים
בעקבות עתירה לבג"ץ על ידי המרכז הרפורמי בייצוגה של ארז-לחובסקי ועו"ד ניקול מאור, בג"ץ קבע ב-12 בדצמבר 2023 כי על המדינה לממן הליכי ברית מילה למתגיירים רפורמיים וקונסרבטיביים.
בעקבות תלונות חוזרות מטעם ארז-לחובסקי והמרכז הרפורמי פרסם משרד הבריאות בשנת 2013 חוזר שאוסר על מתן שירותים בקופות החולים תוך הפרדה מגדרית.
כמו כן, ארז-לחובסקי יחד עם המרכז הרפורמי פרסמה מכתבים לקופות החולים לפעול לפי התקנות האלו של משרד הבריאות.
בשנת 2012 ארז-לחובסקי מטעם המרכז הרפורמי לדת ומדינה וביחד עם עו"ד אסף פינק הגישו תובענה ייצוגית בשם עמותת "קולך" נגד תחנת הרדיו "קול ברמה" שכללה שידורים ותוכניות עם גברים בלבד וסירבה להעלות לשידור נשים או להשמיע את קולן בשירה ובדיבור.
בעקבות התביעה ב-20 בספטמבר 2018 נקבע כי על תחנת הרדיו לשלם פיצויים בסך מיליון שקלים לתוכניות להעצמת נשים חרדיות, וכמו כן תחנת הרדיו קול ברמה שינתה את החלטתה והחלה להעלות נשים לשידור, וכיום הוא מעסיק שדרניות.
עתירות כנגד פעילותו הגזענית של ארגון להב"ה
המרכז הרפורמי לדת ומדינה בראשות אורלי ארז-לחובסקי עוקב שנים אחר פעילותו הגזענית של ארגון להב"ה, והגיש מספר עתירות לבג"ץ בדרישה להעמיד לדין את בנצי גופשטיין, העומד בראשו.
בעקבות העתירות, בינואר 2024 גופשטיין הורשע בעבירות של הסתה לגזענות, אך זוכה מארבע עבירות של הסתה לטרור והסתה לאלימות.
נגזרו עליו 260 שעות של"צ ומאסר על תנאי.
ביולי 2024, הפרקליטות ערערה על גזר דינו של גופשטיין, בטענה כי בית המשפט שגה בכך שלא הרשיע אותו בעבירות הסתה לאלימות וטרור.
במאי 2023, חברת גט עצרה את שירות "גט מהדרין" בירושלים ונקבע כי היא תשלם פיצויים של כ-6 מיליון שקלים לנהגי מוניות ערבים ונוסעים באזור שלא יכלו להירשם ל"גט מהדרין".
זאת, כחלק מהסכם פשרה שהוגש ב-30.5.23, לאישור בית המשפט במסגרת תביעת ענק שהוגשה לפני כארבע שנים.
תביעת ענק שהוגשה לפני כארבע שנים טענה ששירות "גט מהדרין" של חברת המוניות גט מפלה נהגי מוניות ערבים, ובכך מבטיח שירות של נהגי מוניות יהודים בלבד.
לאחר שלוש שנים של דיונים אינטנסיביים, אושר על ידי בית המשפט הסכם פשרה בין גט לבין המרכז הרפורמי לדת ומדינה, שייצג על ידי עורכי הדין אורלי ארז-לחובסקי, אורי נרוב ומירי יסף-נחמיאס.
הפשרה מחייבת את החברה לפצות את הנהגים ולסגור את השירות המפלה.
אורלי היא חברת קהילת קמ"ץ, הקהילה הרפורמית במבשרת ציון, ומשמשת כחברת הוועד המנהל של הקהילה.
בן זוגה הוא פרופ' אסף לחובסקי.
אורלוצ'קה הוא מועדון כדורעף נשים המייצג את מחוז סברדלובסק.
הוקם בשנת 1966 והתמודד באליפות ברית המועצות מאז עונת 1967/1968. עד 2001 נקרא אורלוצ'קה והוא הטוב ביותר ברוסיה כשלרשותו זכייה ב־25 אליפויות לאומיות (14 מהן מאז 1991).
המועדון מארח את משחקיו בהיכל הספורט "מטאלורג-פורום" בניז'ני טגיל, אך גם מארח כמה משחקים בהיכל לסוגי ספורט קבוצתי ביקטרינבורג.
מאמן הקבוצה משנת 1969 ועד היום הוא ניקולאי וסילביץ' קרפול.
בעונת 2021/2022 העפילה לרבע גמר גביע CEV.
אורלי וויינשטיין (נולדה ב-11 ביוני 1966) היא רופאה ישראלית מומחית במחלות עיניים ובמינהל רפואי, פרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש אדלסון באוניברסיטת אריאל, אשר כיהנה בתפקידים בכירים בשרות הצבאי והציבורי.
שירתה בצה"ל כקצינה בשירות קבע ושוחררה בדרגת סגן אלוף.
באפריל 2025 נבחרה לכהן כמנכ"לית חברת שיבא נגב ותוביל את הקמת בית החולים פרס.
וויינשטיין נולדה ב-1966 בבאר שבע.
למדה לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה ב-1991. בנוסף, סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה למדיניות וניהול מערכות בריאות.
את התמחותה במחלות עיניים ביצעה במחלקת עיניים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ואת תת-ההתמחות במינהל רפואי ביצעה במשרד הבריאות ובבית החולים האוניברסיטאי סורוקה, והיא בעלת רישיונות בשני תחומים אלה מטעם משרד הבריאות.
וויינשטיין ביצעה מגוון תפקידים בצה"ל ובמערכת הבריאות הישראלית.
בנוסף משמשת כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2018 עברה קורס דיני מכרזים במשרד האוצר, ובשנת 2022 השתתפה בתוכנית דירקטורים ומנהלים בכירים, בבית הספר לניהול קולר, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 השתלמה בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בשנת 2022 הצטרפה וויינשטיין לרשת 8400.
ב-3 בדצמבר 2024 נבחרה ווינשטיין נבחרה לאחת מ־50 המשפיעניות של גלובס לשנת 2024.
במרץ 2025 קיבלה תואר פרופסור מאוניברסיטת אריאל.
במסגרת שירותה הצבאי שימשה במגוון תפקידים, ביניהם קר"פ פעילה של פיקוד דרום ומפקדת מתקן רפואה אזורי דרום של חיל הרפואה, בין השנים 2007-2010.
וויינשטיין השתתפה במשלחת הסיוע של צה"ל לאחר רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו.
ווינשטיין שימשה כרופאה במספר מוסדות רפואיים ציבוריים כולל בצה"ל.
בין 1996 ל-2005 שימשה כרופאה מתמחה במחלקת עיניים במרכז רפואי אוניברסיטאי סורוקה, ולאחר מכן כרופאת עיניים בכירה במקום, ב-2006 מונתה למנהלת מרפאת עיניים במקום.
בסוף 2009, במסגרת התמחותה במינהל רפואי, שימשה כיועצת רפואית למנכ"ל משרד הבריאות ולאחר מכן כראש היחידה לניהול סיכונים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ובהמשך מונתה לסגנית מנהל המרכז.
בין השנים 2016 עד 2020, מיסדה, הקימה ועמדה בראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית וויינשטיין על 24 בתי החולים הממשלתיים, המהווים כמחצית מעערכת האשפוז הישראלית.
ב-2020 עזבה את חטיבת מרכזים רפואיים לטובת תפקיד ראש חטיבת בתי החולים, וסמנכ"ל בשירותי בריאות כללית.
במסגרת תפקידה אחראית וויינשטיין על 14 בתי החולים של כללית, המהווים כשליש ממערכת האשפוז הישראלית.
1996 - כעת, ההסתדרות הרפואית בישראל
1996- 2012 החברה הישראלית לרפואת עיניים
2012 - 2014 האיגוד האמריקאי לבטיחות מטופלים (ASPPS)
2014 - כעת, איגוד מנהלי בתי החולים, ישראל
2019 - כעת, קוהורט המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר
ווינשטיין קיבלה את פרס מנכ"ל משרד הבריאות בלוגיסטיקה רפואית וכן זכתה, בשנת 2020, באות המצוינות לסגל הבכיר של נציבות שירות המדינה.
בנוסף לתפקידיה הציבוריים משמשת וויינשטיין כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
פעילותה האקדמית כוללת הוראת רפואת עיניים לסטודנטים לרפואה ולמתמחים ברפואת עיניים, הנחיית סטודנטים לרפואה ולניהול מערכות בריאות לפרויקט גמר מחקרי, ממונה על קורס "ניהול בתי חולים", במחלקה למדיניות וניהול בריאות, באוניברסיטת בן-גוריון (יחד עם פרופסור מיקי שרף).
לוּקְיוּס דוֹמִיטִיוּס אָוּרֶלִיָאנוּס היה קיסר רומא משנת 270 ועד מותו בשנת 275.
הוא ידוע כקיסר שהחל את תהליך החזרת תהילת הקיסרות הרומית ממשבר המאה ה-3, במהלכו התפוררה האימפריה ל-3 ישויות נפרדות וכמעט התמוטטה.
הוא לחם בכל החזיתות ובכל אויבי הקיסרות איחד והשיב טריטוריות שאבדו לקיסרות, בנה את חומות רומא הקרויות על שמו וזכה לתואר "מציל העולם".
אָוּרליאנוס נולד בסמוך לעיר הרומאית העתיקה סירמיום (העיר סרמסקה מיטרוביצה שבסרביה).
אביו היה משרת של סנטור רומאי בשם אורליוס ומכך נגזר שם משפחתו, ידוע כי הוא נישא לאולפיה סברינה , אך כל הידוע על נישואים אלו הוא כי לזוג נולדה בת.
הוא הצטרף לשורות הצבא הרומאי בשנת 235 והוכיח עצמו כחייל מוכשר.
על סמך מוניטין זה, מונה לקצין פרשים ולאחר מכן קודם להיות בפמליתו של הקיסר גליאנוס.
בשנת 268, בזמן שלטון הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, פיקד אורליאנוס על חטיבת פרשים בדרגה בכירה של dux equitum.
הוא השתתף עם חטיבת הפרשים בקרב נאיסוס, בו הובסו הגותים.
באותה שנה לחם גם בשורות הקיסר, מול פטרונו לשעבר אורלוס שעתה היה טוען לכתר, במהלך הקרבות נדחק אורלוס אל תוך מבצר מדיאולנום .
במהלך המצור נרצח הקיסר גליאנוס בנסיבות לא ברורות ויש מקורות הטוענים כי אורליאנוס היה בין הקושרים שבראשם עמד קלאודיוס השני גותיקוס שהוכרז לקיסר החדש על ידי הסנאט.
עם מינויו, קלאודיוס החל מיד לבסס שלטונו ולהרחיק עצמו מחבורת הקושרים כנגד הקיסר גליאנוס והורה על הוצאתם להורג.
על רקע זה ניסה אורלוס, עדיין במצור, לבקש את מחילת הקיסר החדש.
אך לקלאודיוס לא היה אינטרס לחוס על חייו של מתחרה פוטנציאלי והוא הורה על תפיסתו והוצאתו להורג.
אורליאנוס מאידך זכה לקידום מהיר וקיבל את הפיקוד על יחידת עילית של פרשים ולאחר מכן על כל חייל הפרשים של הצבא הרומאי, תפקידו הקודם של קלאודיוס.
מבחנו הראשון בתפקידו החדש הגיע בשנת 268 בקרב אגם בינכוס, מול צבא של שבטים גרמאניים הידועים גם כאלמאנים שפלש לתחומי האימפריה, חצה את הדנובה וחדר אל צפון איטליה תוך שהוא משאיר אחריו שובל של הרס ועוסק בביזה.
בקרב שהתחולל על חופי אגם גארדה נפגשו כ 30,000 חיילים רומאים מול צבא גרמאני גדול שיש המערכים את מספר חייליו ב 100,000 איש, ייתכן שמשא ומתן קדם לקרב אך משזה נכשל בחר קלאודיוס לתקוף את הגרמנים וזכה לניצחון מוחץ.
הצבא הרומאי לא יכול היה לנוח על זרי הדפנה, צבא גדול ומשולב של לוחמים גפידים, ונדלים ושבטים גרמאניים אחרים.
שעושה את דרכו בבלקנים, הצבא הגותי הגיע אל סלוניקי והטיל מצור על העיר אך נטש את עמדותיו עם התקרבות הצבא הרומאי ונסוג צפונה כשהוא בוזז את מקדוניה.
אורליאנוס היה בחיל החלוץ הרומאי שהורכב מיחידות פרשים מהירות בעוד עיקר הצבא הרומאי בפיקוד הקיסר נע באיטיות מתוך כוונה לאסוף כוחות נוספים.
כוחותיו של אורליאנוס ניהלו מלחמת תנועה מבלי להיכנס לקרבות תוך שהם מטרידים את הגרמניים ומכים בהם בסדרת עימותים מוגבלים.
הקרב העיקרי בין שני הצבאות נערך במואסיה והסתיים בלא הכרעה, הגרמנים נאלצו לסגת אך הצבא הרומאי ספג אבדות כבדות ולא הצליח להכריע את יריבו.
הצבא הרומאי לא יכול היה להיכנס לקרב נוסף אך קלאודיוס סירב לעזוב את זירת המערכה והכה את הגרמנים במארב מתוכנן, למרות אבדותיהם הכבדות הצליחו הגרמנים להמשיך בנסיגה מסודרת כשפרשים רומאים בפיקודו של אורליאנוס ממשיכים לזנב בהם.
בסדרת התקפות מחושבות הצליחו הרומאים לפצל את הגותים לקבוצות קטנות ולהביס אותם זו אחר זו.
חלק מהלוחמים הגרמנים גויס לתוך הצבא הרומאי, חלק אחר ערקו מיחידותיהם והתיישבו כחוואים, תבוסת הגותים הייתה שלמה באוגוסט 270.
על פי המסורת חשב קלאודיוס להעביר את שרביט השלטון לאורליאנוס אך אחיו קווינטילוס נבחר לקיסר על ידי הסנאט.
הלגיונות שהיו עם הקיסר קלאודיוס השני במסע אל הדנובה לא היו מודעים, או לפחות לא תמכו, בעלייתו של קווינטילוס.
הם תמכו באורליאנוס, והכתירו אותו בתואר אוגוסטוס.
קווינטילוס שהה בעיר אקוויליה שבצפון-מזרח איטליה.
את פעולתו הראשונה כקיסר עשה משם, כשביקש - וקיבל מיד רשות - להכריז על קלאודיוס השני כאל.
הוא לא נסע לרומא, משום שצבאו הגן על צפון-איטליה מפני פלישה אפשרית מהאלפים.
הכתרתו של אורליאנוס שמטה את הקרקע מתחת לרגלי קווינטילוס, חייליו נטשו אותו והצטרפו למחנה אורליאנוס.
קווינטילוס, שהבין את חוסר התקווה שבמצבו, התאבד בחיתוך ורידיו בספטמבר 270. על פי רוב ההערכות הוא שימש כקיסר 17 ימים בלבד.
אורליאנוס נעשה קיסר בספטמבר 270 בבסיס הצבאי סירמיום, וקיבל את התואר הרשמי: Imperator Caesar Lucius Domitius Aurelianus Invictus Augustus.
בנוסף לכך, קיבל גם את התארים האחרים שניתנו בדרך כלל לקיסרים.
אורליאנוס עלה לשלטון בתקופה סוערת ורצופת משברים, במהלך תקופה זו, הידועה בהיסטוריה כמשבר המאה ה-3, התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה.
בשנת 260 חוותה האימפריה משבר נוסף עם נפילתו בשבי והוצאתו להורג של הקיסר ולריאנוס על ידי שאפור הראשון שליט האימפריה הססנית.
משבר זה הביא להתפוררות השפעתה של רומא בפרובינציות המזרחיות ועלייתה של העיר תדמור לדרגת ישות עצמאית ששלטה ללא מצרים באזור הסהר הפורה.
תחילת המהפך הייתה במינוי ספטימיוס אודינטוס כנציב הפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה, הוא הצליח להנחית ניצחון מכריע על הססנים ולהדוף אותם.
בשנת 267 נהרג ספטימיוס אודינטוס במהלך ריב משפחתי ואשתו זנוביה תפסה את השלטון בעיר ובצבא.
המלכה זנוביה וצבאה ניצלו את הכוח הרב שהיה בידיהם ואת חולשת האימפריה הרומית והאימפריה הססנית והכריעו בתוך שנתיים את הפרובינקיות הרומיות במזרח והעמידו אותן תחת שלטון העיר תדמור.
במערב נפרדה האימפריה הגאלית מהאימפריה הרומית, קצינים רומאיים ניצלו את מתקפות השבטים הגרמניים, בשנת 260 קרע פוסטומוס את שטחי הפרובינקיה גאליה והכריז על עצמו קיסר בנצלו את התוהו שעוררו הפלישות מהבלקן והצורך להגן על איטליה גופה.
אורליאנוס נאלץ בתחילת שלטונו להתמודד עם מספר טוענים לכתר, קצינים רומאיים מהפרובינקיות שניסו לנצל את התוהו ואף הריק השלטוני של תחילת ימי אורליאנוס על מנת להתמודד על תואר הקיסר או לכל הפחות לקרוע נתחים מהאימפריה.
ספטימיוס , שתבע את תואר הקיסר מהפרובינקיה דלמטיה, בשנת 271 הוצא להורג על ידי חייליו, אורבנוס היה מורד אחר שנכשל בניסיונו.
הקשה שבאתגרים לשלטונו של אורליאנוס הגיע בשנת 271 (או על פי מקורות אחרים בשנת 274) מתוך רומא על ידי פקיד בשם פליקיסימוס , שהיה אחראי על המטבעה של רומא.
המטבעה הפסיקה את פעילותה לזמן מה ופעולתה חודשה רק לאחר הרפורמות המוניטריות של 274.
בחורף 271 שהה אורליאנוס שנית ברומא.
בגלל האיום הביטחוני שנשקף לאימפריה הרומית, החליט אורליאנוס בשיתוף עם הסנאט לבנות את החומה הידועה בשם חומת אורליאנוס שתקיף את העיר רומא.