tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתחם, הנמצא מחוץ לחומות העיר, הוקף חומות ומגדלים לשמירה משודדים מוסלמים.
אפרה של המלכה מליסנדה של ממלכת ירושלים הצלבנית נקבר בקפלה בשנת 1161. חפירות שנערכו באתר בתקופת המנדט הבריטי העלו כי הצלבנים הרחיבו את הכנסייה הביזנטית והוסיפו גרם מדרגות היורד לקריפטה, ואת החזית הייחודית הניצבת עד היום.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נהרסו הכנסייה והמנזר, אבני הבניין פורקו ושימשו לחיזוק ביצורי ירושלים, ורק הכניסה והקפלה התת-קרקעית (הקריפטה) שרדו.
כנסיית העלייה משמרת את מסורת עלייתו של ישו לשמים.
כשכבשו הצלבנים את ירושלים בשנת 1099 הם בנו באתר קפלה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך.
ניתן לראות את בסיסי העמודים של הפורטיקו שהקיף את הקפלה בחצר.
במערב, בצפון-מערב ובצפון נראים בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום.
מהמבנה נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקטגון.
יש לשער שהיו שמונה עמודים שתמכו בגג שממנו לא נותר שריד.
בקיר המזרחי של החצר יש שלושה מזבחות ואחד נוסף מדרום להם.
האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים.
בתוך הכנסייה היו כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים.
קיים דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות בין כנסיית העלייה לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע.
הצורה המתומנת היא כנראה אלמנט פרי התקופה הצלבנית, אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע.
אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ב-1187 עברה הכנסייה למוסלמים.
סביב שנת 1200, שוקמה הכנסייה, שהייתה למקום פולחן מוסלמי: הגג הפתוח הוחלף בכיפה, הקשתות נאטמו באבנים, הסלע הוזז ממרכז האדיקולה לעבר המחרב שנבנה בקיר הדרומי וחומה בצורת משושה נבנתה סביב האתר.
כנסיית סנטה אנה נבנתה מצפון להר הבית, סמוך לבריכות הצאן, להן קראו הצלבנים בריכות בית חסדא, בתקופה הביזנטית עמדה במקום כנסייה לציון מקום הולדתה של מרים, אם ישו.
לאחר מסע הצלב הראשון הקימו הצלבנים מנזר וקפלה קטנים, שהוקדשו לנס הריפוי של ישו ובנוסף הקימו בצמוד כנסייה גדולה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה.
גורלו של המנזר הקטן, בו ישבו על פי ויליאם מצור "ארבע נשים עניות", השתנה משהחליט בלדווין הראשון, מלך ירושלים לגרש את אשתו הנסיכה הארמנית ארדה ושיכן אותה במנזר.
על מנת לאפשר למלכה לשעבר להתקיים כיאות למעמדה הגדיל את רכוש המנזר, הכנסותיו וחשיבותו.
המנזר הפך למקום מגורים של נשים ממשפחת המלוכה והחשובה שבהן איבט אחותה של מליסנדה, מלכת ירושלים.
מליסנדה, שהדת ורווחת אחותה היו קרובים ללבה, הגדילה את הנכסים המניבים שהועברו למנזר.
הכנסייה היא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל- בסיליקה עם אולם תווך ושני אגפים משניים המסתיימים במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים.
באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית, שעל פי המסורת הנוצרית מהווה את מקום לידתה של מרים.
חמש שנים לאחר תבוסת הצלבנים ב-1187 הפכה הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי), כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון.
מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א דין סולטאן האסלאם והמוסלמים".
בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח אל דין המבנה נשמר היטב והוא מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה צלבנית ברחבי ירושלים.
תקופת שלטון השושלת האיובית בירושלים הייתה קצרת יומין וקטועה, אך בתחום הבנייה הושקו מספר מיזמי בנייה שהשפיעו על מראה העיר העתיקה של ימינו.
עיקר ההשקעה כוון לשיקום אופייה המוסלמי של ירושלים והחזרת עטרת הפאר להר הבית.
מאמץ נוסף הושקע בחיזוק חומות וביצורי העיר.
לאחר כיבוש העיר שינו כנסיות ומבני דת נוצרים את זהותם והפכו למסגדים ובתי ספר.
על הר הבית נהרסו תוספות בנייה צלבניות וסימני הפולחן הנוצרי הוסרו, ומבנים חדשים נבנו לרווחת המאמינים.
כיפת הדקדוק (בערבית "קֻבּת אלנחויה") נמצאת בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית, ונבנתה על ידי הנסיך האיובי מועט'ם עיסא, מושל דמשק, בשנת 1207. הכיפה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכזו כניסה מקושתת.
כיפת העלייה (בערבית "קֻבּת אל-מעראג'") היא מבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים, שנבנה על הר הבית, ככל הנראה במאה ה-12 ושימש במקורו כקפלת טבילה.
המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם בשנת 1200. במהלך שיקום המבנה נאטמו הקשתות שאפיינו אותו ונוספה לו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה.
ספריית ח'אלדיה (ערבית: אל-מכּתבּה אל-ח'אלדיה المكتبة الخالدية) היא ספרייה מוסלמית חשובה ברובע המוסלמי בירושלים.
הספרייה מכילה כתבי יד חשובים ונדירים ושוכנת במבנה ייחודי ברחוב השלשלת.
המבנה הוא "אנציקלופדיה אדריכלית" של ירושלים בימי הביניים.
ראשיתו בתקופה הצלבנית, במאה ה-13. ייעודו בתקופה זו אינו ידוע.
באמצע המאה ה-13 נקברו במקום שלושה לוחמים ח'ווארזמים.
מבחינה ארכיטקטונית יש במבנה עירוב סגנונות של קשת-כריות וקשת-זיגזג המאפיינות בנייה צלבנית או איובית ארצישראלית עם מאפיינים ממלוכיים, כגון אבלק, שילוב אבנים אדומות ולבנות במשקופי הדלת וחלונות עגולים מוקפים במסגרת זיג-זג.
מסע הצלב השביעי הביא לקריסת רעיון מסעי הצלב לארץ הקודש, אך גם לתום שלטון השושלת האיובית במצרים עם רציחתו של אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה, הסולטאן האיובי האחרון.
במקומו עלו לבמת ההיסטוריה של המזרח התיכון, מצרים וארץ ישראל הממלוכים, שעתידים תוך ימי דור להביא כליה על שרידי ממלכת ירושלים.
ירושלים, העיר שעצם שמה דחף את צבאות צלאח א-דין ורעיון הג'יהד במאה ה-12, נותרה מחוץ למעגל האידאולוגי הממלוכי.
ירושלים לא הייתה יותר יעד, ועם יציאתה מאחיזת הנצרות לא הועמד אופייה המוסלמי תחת איום.
הממלוכים כוונו את להטם הדתי כנגד ממלכת הצלבנים ובירתה להלכה, עכו, ונגד הפולשים המונגולים.
בהעלם האיום של מסעי צלב חדשים לא יכלה העיר לשמש כמטרה למלחמת קודש ושמה לא יכול היה להצית את דמיון המאמינים.
ירושלים שכוכבה דרך לרגע בהיסטוריה המוסלמית חזרה ודעכה למעמד שולי.
גלריית מפות של ירושלים הצלבנית
התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים.
מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו.
המפות מאופיינות בתיאור סכמתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים.
האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית.
הפרהיסטוריה של ירושלים וסביבותיה לוטה בערפל הזמן וקבורה תחת השרידים של תקופות מתועדות יותר בעיר שהייתה עדה להיסטוריה ללא הפסקה.
עד לתחילת המאה ה-20, כל שהיה ידוע על ירושלים נבע מכתבי הקודש, והסתכם בקורותיה של ירושלים בתקופה המקראית ואילך.
חפירות ארכאולוגיות חשפו ממצאים המלמדים על קורותיה של ירושלים בתקופות שקדמו לכך.
ממצאים אלו מעלים תמונה של פעילות אנושית מורכבת, הכוללת מערכות בנייה מרשימות ומערכות חברתיות מורכבות, ומאפשרים לחוקרים מדיסציפלינות מדעיות שונות לשחזר את ההיסטוריה של ירושלים ואזור ההר המרכזי ולהבין את המקור לתהליכים מורכבים שהתגבשו למכלול ההיסטוריה של עם ישראל.
בירושלים נחשפו ממצאים ארכאולוגיים המעידים על פעילות אנושית מקוטעת החל מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני מאות אלפי שנים.
העיר הייתה מיושבת באופן רצוף מהתקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס) עד לתקופת הברונזה המאוחרת (1550 לפנה"ס-1200 לפנה"ס/1150 לפנה"ס) ועד בכלל.
החל מתקופה הברונזה המאוחרת מופיעה ירושלים במגוון מקורות היסטוריים ובהם מכתבי אל עמארנה ממצרים העתיקה), ומקורות נוספים במקרא כמו ספר יהושע, ספר שופטים וספר שמואל.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו החל מהמאה ה-20 - הן באתרים הנמצאים בתחום המוניציפלי של ירושלים, והן מעבר לגבולות העיר המודרנית, העלו ממצאים המעידים על פעילות אנושית מהתקופה הפלאוליתית.
הממצאים כוללים בעיקר כלי אבן מסותתים ועצמות מאובנות של בעלי חיים המעידים כי בירושלים וסביבתה חיו ציידים-לקטים שהשתמשו במרבצי אבן הצור, וניזונו ממקורות מים ומזון זמינים.
בחפירות שנערכו בשנת 1933 ולאחר מכן בשנת 1962 באזור עמק רפאים ובקעה נחשפו כלי אבן מסותתים (כאבני יד) מהתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה.
באתר רמת רחל שהיקפו נרחב ביותר נמצאו ריכוזים גדולים של כלי צור, בעיקר פסולת ושבבים שנותרו לאחר הסיתות.
נמצאו כמה פריטים שעליהם סימני פיח המעידים על שימוש באש באתר.
החוקרים משערים כי האתר שימש לסיתות כלי אבן צור.
עוד במהלך סקירת ממצאי החפירה הגיעו החופרים למסקנה כי כלי צור שנמצאו ברמת רחל דומים מאוד לכלי הצור שנמצאו באזור עמק רפאים בירושלים בשנת 1962. חיזוק לכך נמצא בחפירות שנערכו בשנת 2010 בסמוך למסילת הרכבת יפו–ירושלים במקום בו אמורה לקום טיילת.
בתוך שכבה עבה של אדמת סחף ובה אבני צור נמצאה כמות גדולה של פסולת ייצור והרבה אבני יד בגדלים שונים - הזהים לכלים מרמת רחל.
בהרי ירושלים נחשפו שני כפרים מהתקופה הנאוליתית.
אחד מיישובים אלו נחשף באתר אבו גוש והאתר השני נחשף במוצא.
ביישובים אלה נתגלו בתים עם רצפות טיח, קבורה של שור הבר, עצמות בעלי חיים מבויתים ומגוון רב של ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב', כ-9000 שנים לפני זמננו.
הממצאים הארכאולוגיים והמידע על יישוב העיר בתקופה הכלקוליתית דלים מאוד.
חפירות עיר דוד חשפו ממצאי קרמיקה שנמצאו בשכבות של סחף אדמה וגילם אינו ברור לחלוטין.
ממצאים אלו כוללים בסיסים לכלי קרמיקה עם טביעות מחצלת שנתגלו כשהם בקבוצת כלים מתקופת הברונזה הקדומה.
ממצאים אלו משתלבים עם דיווחים מחפירות שערכה קתלין קניון, המדווחת על ממצאים נוספים ואתרים מהתקופה הכלקוליתית שהעיקרי בהם נתגלה בסטף.
למרות ממצאים מועטים טוען מאמר בירחון
כי מיעוט הממצאים ומיעוט האתרים מהתקופה נובע ממגבלות המחקר ולא משקף את עושר הפעילות של התקופה הכלקוליתית באזור ירושלים.
ההנחה היא כי אנשי התקופה אכלסו מערות באזור הגיחון, כדי ליהנות משפע המים וההגנה של המסתור, כפי שנהגו ביישובים אחרים באותה תקופה - ביר אבו מטר ואחרים.
בפברואר 2016 התגלו בעת סלילת כביש בשכונת שועפט שרידי שני מבנים שאולי היו חלק מיישוב קדום מן האלף החמישי לפנה"ס.
תקופת הברונזה במזרח התיכון החלה בשנת 3300 לפנה"ס בערך, עם העלייה בשימוש בברונזה לייצור כלים והעיור בשני המרכזים העיקריים של העולם העתיק - מצרים ומסופוטמיה.
תקופת הברונזה מתחלקת במזרח התיכון לארבע תקופת: הקדומה, הביניימית, התיכונה והמאוחרת.
ירושלים בתקופת הברונזה הקדומה היא - ככל הנראה - עיר פרזות, חלק ממארג התיישבות צפוף יחסית באזור ההר המרכזי, בו מתבססות ערים מבוצרות ובהן העי וירמות.
ערים אלו היו מוקפות ביישובים לא מבוצרים ובהם העיר ירושלים, שבתקופה הנדונה הייתה לא יותר מיישוב חקלאי שהתרכז - ככל הידוע - בצדה המזרחי של שלוחת עיר דוד.
היעדר מקורות היסטוריים כלשהם, העשויים לתאר את תולדות ירושלים, מותיר תקופה זו באפילה היסטורית.
בעזרת השרידים הארכאולוגיים ניתן לשחזר בסכימתיות את דמותה.
ירושלים של תקופת הברונזה הקדומה היא יישוב חקלאי קטן, חסר חשיבות פוליטית או כלכלית וללא מאפיינים הקיימים ביישובים עירוניים מרכזיים של התקופה.
בחפירות שנערכו בעיר נמצא שפע יחסי של ממצאים ארכאולוגיים הפזורים לאורך כל האתר אך לא נמצאו כל עדויות לביצורים.
בעיר דוד נחשפו בחפירות משלחת פרקר בין השנים 1911-1909 3 מערות קבורה ובהם מספר רב של כלי חרס הדומים לכלים שנמצאו גם בתל העי ואתרים בולטים אחרים מהתקופה.
החפירות שנערכו בשיטות "פרימיטיביות" פגמו ביכולת ללמוד מהממצאים אך חשיבותן נעוצה בעובדה כי אלו אתרי הקבורה היחידים מתקופת הברונזה הקדומה בירושלים.
בחפירותיו של יגאל שילה בשטח שסומן E1 על המדרון המזרחי של עיר דוד נמצאו חלקים של שני בתים בעלי צורה מלבנית, שלאורך קירותיהם נבנו ספסלים.
צורת בית זה אופיינית לתקופה, ודומים לו נמצאו באתרים אחרים בארץ ישראל.
בחפירות של רוברט מקאליסטר ודנקן מקנזי נתגלו מספר ממצאים חשובים מתקופת הברונזה הקדומה ובהם טביעת חותם גליל על גבי שבר חרס.
בחפירות אחרות זוהו שברי חרסים נוספים מהתקופה בשכבות מילוי מתקופות מאוחרות יותר.
תקופה זו, מאופיינת בשינוי דרסטי באופי הגאו-פוליטי של הארץ.
בסוף תקופת הברונזה הקדומה ננטשו הערים והאזור נכנס לתקופה של נסיגה (סברות שונות לסיבת תהליך זה הן שינויי אקלים, שינוי דמוגרפי של האוכלוסייה, בזיזה חוזרת ונשנית ממצרים ואף התעייפות הערים ממלחמה אחת בשנייה).
תושבי ארץ ישראל נוטשים את הערים המרכזיות ועוברים לחיי נוודות.
בירושלים נמצאו מספר בודד של ממצאים קרמיים ועיקר הממצאים מירושלים מהתקופה הם קברים שנמצאו בהר הזיתים בידי צ'ארלס וורן וקתלין קניון.
קברים נוספים נמצאו בבית עניה ובסילואן (כפר השילוח).
מסביב לירושלים נחשפו יישובים גדולים יחסית מהתקופה ובסמוך להם שדות קבורה, כלומר- תושבי ירושלים נפוצו לכל עבר ויישובים חקלאיים הוקמו בהרי ירושלים.
מלחה בחפירות שנערכו באתר הנמצא בשכונת מלחה, בסמוך לרחוב הקרוי היום "דרך אגודת הספורט הפועל", נמצאו שרידי יישוב פרזות מתקופת הברונזה התיכונה א'-ב'.
היישוב כולל מבנה ציבורי שבחלקו המערבי נתגלו שתי מצבות פולחניות וספסל להנחת מנחות.
ממערב למבנה הפולחני: בית חצר טיפוסי הכולל מערכת חדרים המקיפה חצר מרכזית, אשר בתוכה נתגלו מספר מתקני בישול ואפיה.
במרכז נחשף בור שניכרים בו סימני חציבה, ובחלקו העליון נקברה כבשה מעוברת.
מתוכנית האתר נראה כי היישוב היה מוקף במבנים כשהקירות החיצוניים משמשים כחומה.
באחד משטחי החפירות נמצא מבנה שער שנשתמר חלקית, ובנייתו אופיינית לביצורים מהתקופה.
החוקר ד"ר יצחק מייטליס מציין כי אופיים האחיד של המבנים מצביע על חברה בה המשפחה היא הגרעין החברתי הבסיסי וכי האוכלוסייה שאכלסה את האתר הייתה בעלת ארגון חברתי ברמה גבוהה ובעלת אופי עירוני.
בערימת סיקול, "רוג'ום", שכיסתה את האתר לפני החפירות, נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית וממצאים נוספים המצביעים על רצף יישובי עד לתקופה הממלוכית.
הארכאולוג גרשון אדלשטיין מתאר את הגילוי של היישוב מתקופת הברונזה במלחה:
נחל רפאים בחפירות שנערכו באתר הסמוך לגן החיות התנ"כי נחשף יישוב גדול ששיטחו כ-290 דונם, לא מבוצר, שתחילתו בסוף תקופת הברונזה הקדומה ושיאו בתקופת הברונזה התיכונה.
באתר נחשפו שרידי מבני מגורים, המהווים עדות ראשונה לשרידי ישוב קבע מתקופת הברונזה באזור ההר, וכן קברי פיר מתקופת הברונזה הקדומה ד'.
המבנים נבנו בלבני בוץ שחלקן היה שרוף, שהונחו על גבי תשתית אבן.
במרכז החדרים מופיעים בדרך כלל בסיסי עמודים.
מתקופת הברונזה התיכונה ב' נחשפו מבנים ששימשו בתי חווה ובסמוך להם מבנים ששימשו מכלאות לחיות ומתקנים חקלאיים אחרים.
אחד המבנים נבנה על יסודות מוצקים במיוחד וייתכן ושימש כמקדש או מבנה ציבורי אחר.
בין המבנים נחשפו קברים וקברי פיר.
בחלק מהמקומות קיימת עדות לקומה שנייה.
באתר נחשפו גם מערות לכריית חול ששימש בתעשיית כלי חרס.
אתר זה הוא החשוב מסוגו בארץ ישראל, בשל ייחודו כמכלול בנוי מתקופת הברונזה התיכונה שאיננו חלק מתל.
היישוב בנחל רפאים שונה מהותית מהיישוב במלחה ובולט בו חוסר התכנון הריכוזי.
היישוב מפוזר על שטח רחב ובו מספר "גושי" בנייה לאורך קווי הגובה של הנחל.
שטחם של רוב המבנים היה גדול מאוד - כ-600 מ"ר, וככל הנראה היה מיועד למגורי משפחה מורחבת ("חמולה").
צורת יישוב זו מתאימה לתסריט של התיישבות ספונטנית.
עלונה באזור עמק הארזים ערכה רשות העתיקות חפירות בשנת 1994, במהלכן נחשפו מבנים מתקופת הברונזה הביניימית.
המבנים מרוכזים בחלקו העליון של המדרון והם - כנראה - חלק מכפר מהתקופה שבו הייתה בנייה צפופה.
בחפירה נחשפו שרידיהם של שלושה חדרים מרובעים, ומבנה מלבני בגודל 9X12 מטר ממנו שרדו חלקי קירות.
בנוסף נחשף מבנה מגורים מדורג.
על גבי יישוב זה נחשף יישוב מתקופת הברזל - תופעה אופיינית ליישובים חקלאיים בסביבת ירושלים.
נחל זמרי בשכונת פסגת זאב באזור הרחובות משה רחמילביץ ושדרות משה דיין נחשף יישוב מתקופת הברונזה הביניימית ושרידים נוספים של יישובים מתקופות מאוחרות.
היישוב מתקופת הברונזה התיכונה נמצא מתחת לטרסות מתקופת הברזל ונחפר באופן חלקי.
היישוב היה - ככל הנראה - מרוכז על פני מספר טרסות ובחפירה בטרסות העליונות נחשפו שלוש יחידות מגורים בסמיכות אחת לשנייה - יחידה אחת גדולה ושתיים קטנות יותר.
החופרים מציינים כי תוכנית המבנים איננה ברורה ואיכות הבניה נמוכה.
תל אל פול בחפירות שנערכו באתר, במורד המדרון המשתפל ממערב למזרח, נחשפה התיישבות מתקופת הברונזה התיכונה ב' בשני שלבים.
השלב הקדום כולל שני מבנים שנחשפו באופן חלקי בלבד וביניהם מעבר או חצר, והשלב המאוחר כולל בניית אבן של חדרים מוארכים בציר צפון-דרום.
אחד החדרים מרוצף בלוחות אבן יפים וגדולים.
תקופה זו מופיעה בכתובים גם כתקופת הברונזה התיכונה ב'.
במקביל חוזרת ירושלים להיות מרכז עירוני ומקומי חשוב.
במקביל לירושלים מצביעים מקורות מצריים על שכם כמרכז יריב ושווה משקל באזור ההר.
על פי התמונה המקובלת על רוב החוקרים התחלק אזור ההר בין שני גורמים מדיניים מקומיים אלו.
בניגוד לכך מציג הארכאולוג פרופסור ישראל פינקלשטיין תמונה שונה, לפיה שטחם של מרכזים ואתרים ארכאולוגיים באזור ההר היה קטן מאוד והספיק למגורי מספר מאות אנשים בלבד.
בשכם ובשילה לא נמצאו כלל רובעי מגורים, עובדה המצביעה על כך שאתרים אלו לא היו ערי ממלכה במובן המקובל של המילה ובדומה לירושלים, אלא מעוז מבוצר של שליטים מקומיים, שהטילו מרותם על שטח בו הייתה אוכלוסייה מעורבת של יישובי קבע ונוודים.
המחקר קובע כי אזור ההר המרכזי היה מפוצל בין מספר ישויות מדיניות - שכם, בית אל, וירושלים.
תחילת התקופה מיוצגת בממצאים דלים למדי - קבר שנחשף על ידי מקאליסטר בעיר דוד ובו נמצאה ידית של כד עם טביעת חותם של חרפושית מימי השושלת ה-12 (עידן הממלכה התיכונה).
במאמרו "ירושלים לפני דוד" מציין החוקר אהרון מאיר כי תיארוך ממצא זה מוטל בספק.
דלות זאת תואמת את הידוע על אזור ההר והיעדר אתרים מהתקופה - עובדה המצביעה על יישוב מצומצם וארעי באופיו.
חלקה השני של התקופה מספק שלל ממצאים.
בחפירות קניון ושילה בעיר דוד נחשפו קטעים של ביצורי העיר הקדומים במדרון המזרחי ועל פי הצעת קניון ייתכן ונחשף אף חלק ממבנה שער.
בשנת 2009 פרסמה רשות העתיקות את דבר חשיפת ביצור מאסיבי מתקופת הברונזה התיכונה, בחפירות בהנהלת פרופסור רוני רייך, שנועד לאפשר גישה בטוחה של תושבי העיר אל המעיין הנמצא בשיפולי ההר.
אורך הקטע החשוף של הביצור 24 מטר וגובהו 8 מטרים.
מבנים נוספים מהתקופה נתגלו בחפירות קתלין קניון ויגאל שילה אחריה, והם כוללים שרידים של מבני מגורים.
באחד מהם נמצא, מתחת לרצפה, כד ובו שלד תינוק, צורת קבורה הנפוצה בתקופת הברונזה.
בחפירותיו של יגאל שילה נחשפו גם כלי חרס, כלים דקורטיביים מעצם ותכשיטים.
ממצאים נוספים מהתקופה הן מערות קבורה שנתגלו פזורות סביב העיר.
הבולטות שבהן נמצאו בחפירות כנסיית דומינוס פלוויט.
במערה ששימשה עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת נמצאו כ-1,200 כלי חרס, כלי בהט, כלי מתכת, חפצים שונים מעצם וחרפושיות.
מערת קבורה נוספת נחשפה בסוף המאה ה-19 ליד אבו תור והממצאים שנאספו בה נעלמו.
על פי התיעוד נמצאו במערה כ-400 כלי חרס ובהם כדים בני 4 ידיות המאפיינים את התקופה.
הכלים הונחו בשולי המערה ובמרכזה הונחו הנפטרים.
מערכת נוספת שנחפרה מספר פעמים ונידונה רבות היא פיר וורן - מערכת המים הקדומה של ירושלים.
המערכת נתגלתה ותוארה לראשונה על ידי צ'ארלס וורן בשנת 1867, בשנים 1998–1997, נחקר פיר וורן והשטח שלמרגלותיו בידי רוני רייך ואלי שוקרון, שגיבשו מסקנות חדשניות לגבי המערכת.
לפי התאוריה החדשה של רייך ושוקרון, השלב הראשון של ההשתלטות על מי מעיין הגיחון נערך בתקופת הברונזה התיכונה, כאשר סביב המעיין נבנו 2 מגדלים מאסיביים, נחצבה הבריכה, ונחצב החלק האופקי של מערכת פיר וורן שאיפשרה גישה מהעיר למעיין ולבריכה.
תעלה נוספת הידועה בשם "תעלה 2", שכוסתה בגושי אבן גדולים, הובילה את מי המעיין דרומה - ככל הנראה לבריכת אגירה בדרום.
תיארוך המערכת לתקופת הברונזה התיכונה מצביע כי היה בידי הכנענים ידע הנדסי מתקדם.
כתבי המארות הם טקסטים בכתב ההיראטי שנכתבו במצרים העתיקה.
הכתבים שימשו לצורכי הגנה על מקומות במצרים העתיקה, ומתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה.
נהוג לחלק את הכתבים לשתי קבוצות כרונולוגיות- הקדומים שנכתבו על גבי צלוחיות חרס, והמאוחרים, שהופיעו על גבי צלמיות עבד כפות.
מטרתם הייתה לפגוע באופן מאגי באויב ולהחלישו - מעין תפילות לעזרת האלים.
העיר ירושלים מופיעה בכתובות אלו בשם רושמם או אורשלם והיא העיר היחידה באזור ההר המרכזי המוזכרת בשמה בתקופה המוקדמת של הכתובות ובתקופה המאוחרת - נוספת העיר שכם, העולה ועומדת מול ירושלים כמרכז שלטוני חשוב באזור השומרון.
בכתבי המארות מופיעים שמות שליטי ירושלים - יקרעם וסתען - ייתכן והכוונה לשסען, שמות ממקורות שֵמִיִּים, ככל הנראה מניב אמורי.
נוכחות שני שמות כשליטי ירושלים עשויה להעיד על שלטון אוליגרכי בניגוד לכתבי המארות המאוחרים, בהם מופיע שם בודד (שלא ניתן לפיענוח), העשוי להצביע על מעבר לשלטון דיקטטורי.
ייתכן כי העם היבוסי היה תת-קבוצה של קבוצה אתנית זו - "הר האמורי" הוא הכינוי למדרונות הדרומיים של הרי יהודה.
אטימולוגיה אפשרית לשם הר המוריה היא 'הר האמורים'.
הממצאים הארכאולוגיים מהחצי השני של התקופה מציירים דמות של יישוב מבוצר ומבוסס שכיסה את כל אזור עיר דוד, ותחילת בנייה של מפעל מים.
ממצאים מועטים מתום התקופה עשויים להעיד כי סוף תקופת הברונזה התיכונה רואה האטה בפעילות בעיר.
עדויות אלו, בשילוב אזכורים ראשונים לירושלים במקורות מצריים, מעידים כי במקביל לשכם הייתה ירושלים לעיר-מדינה מרכזית באזור ההר ויישובים שהוקמו ממערב לירושלים בתקופת הברונזה התיכונה א' הפכו ליישובי לוויין.
במחקר חדשני קובע פרופסור נדב נאמן כי בכתבי המארות אין למעשה כל התייחסות לאזור ההר המרכזי מלבד התייחסות לשכם ומציע לדחות את הזיהוי של ירושלים בכתבי המארות.
דעה זו לא התקבלה על דעת מרבית החוקרים.
תקופה זו כונתה בעבר במחקר התקופה הכנענית, והיא האחרונה בתקופות הברונזה.
תקופה זו - בניגוד לתקופות הקודמות - עשירה במקורות היסטוריים, רובם ככולם ממצרים, ולמעשה מסמנת את כניסת ירושלים אל תוך ההיסטוריה של ארץ ישראל והסהר הפורה.
במהלך התקופה כבשה מצרים בראשות אמנחותפ השני את כנען, ואף נלחמה עם החיתים על השליטה בסוריה.
למרות מספר מסעות מרשימים ורשימות שלל ושבויים מפוארות, לא הצליחה מצרים לכבוש את סוריה אך ארץ כנען נשארה בשליטה מצרית.
מסעות מלחמה אלו, המתועדים היטב על גבי כתובות במקדשים, התחילו עם פלישתו של תחותימס השלישי לארץ כנען ושיאו - המצור בן שבעת החודשים שהטיל על מגידו.
במהלך המאה ה-15 לפנה"ס ערך אמנחותפ השני שלושה מסעות מלחמה, שניים לסוריה ואחד לארץ כנען, שעיקר משקלו כוון לאזור השרון, השומרון והגליל התחתון, בהם התרכז עיקר הכוח הכנעני.
בסוף תיאור המסע מובאת רשימה כוללת של קבוצות אתניות שונות ובסך הכל נמנים כ-90,000 איש שנלקחו בשבי והועברו למצרים.ייתכן כי מספרים גבוהים אלו מתייחסים לכלל השבויים שנתפסו במסעות כולם, אך מדובר במספר גדול שאין ספק שהשפיע על הארץ והקרין על אספקטים רבים של חיי התושבים.
דילול אוכלוסייה זה חזר ונשנה על עצמו עם מסע מלחמה שערך הפרעה תחותמס הרביעי, שהעיקרי שבהם כוון נגד גזר.
התמונה הכללית של ארץ כנען, העולה מתיאורי המלחמה, היא של חבל ארץ מבוסס בעל יכולת צבאית לא מבוטלת ובעל אוכלוסייה צפופה.
בתקופה זו היה היישוב באזור ההר דליל ביותר והארכאולוג ישראל פינקלשטיין מציין 30 אתרי יישוב בכל אזור יהודה ושומרון.
למרות קיומם של מקורות כתובים אין הסכמה בין החוקרים באשר לחלוקה המדינית פוליטית באזור זה.
יש תאוריה הקובעת כי העובדה שאין כל אזכור למקומות יישוב במקורות מהתקופה מעידים על דומיננטיות של ירושלים על אזור יהודה וכי הערים המבוצרות בית אל ודביר, ששרידים שלהן מהתקופה נחשפו בחפירות, היו ערים כפופות לשלטון או השפעה ירושלמית.
גישה אחרת עולה ממחקרו של פרופסור נדב נאמן הטוען כי שטח ההשפעה של ירושלים היה מצומצם והוגבל על ידי בית אל ודביר שהיו ערי ממלכה עצמאיות.
על פי כל המחקרים הייתה עיר המדינה שכם בעלת שטח ההשפעה הנרחב ביותר - הרי אפרים והרי מנשה עד לאזור בית אל בדרום.
בירושלים אין רצף של עדויות ארכאולוגיות מהתקופה והעדויות הקיימות מקוטעות וחלקיות.
מהחלק הראשון של התקופה - תקופת הברונזה המאוחרת א' - נמצאו מספר שרידים של בית במצב השתמרות גרוע, שנחשף על ידי קניון, ומספר חרפושיות של תחותמס השלישי, שתיארוכן לתקופה מוטל בספק.
במערת הקבורה שנחשפה בחפירות כנסיית דומינוס פלוויט ושימשה החל מתקופת הברונזה התיכונה ב' נמצאו כלים רבים המיוחסים לתקופה, ובהם כלים בצורת גליל עם צורת כפתור המשמשת לחיבור הידית ושפת הכלי, וכלים המכונים בפי הארכאולוגים "פכיות אפורות" ו"קערות מונוכרום" האופייניות לתקופה.
תקופת הברונזה המאוחרת ב' היא התקופה המתועדת על ידי מכתבי אל עמרנה אך הממצאים מהתקופה הם מועטים ביותר ולא ניתן לקשר בין השטח לבין המסמכים המצרים.
הממצא העיקרי לתקופה הם שורה של קירות תמך שנחפרו על ידי קניון ושילה (מוכרים גם כשטח G).
ההנחה היא שמערכת זו שימשה כתמך לבניה שהייתה בראש התל ואפשרה ליצור מסד שטוח ורחב במעלה שלוחת עיר דוד, עליו עמדה המצודה (מצודת ציון), מהן לא נותר זכר.
תיארוך מבנה זה הוא בעייתי ביותר ונתון במחלוקת ויש חוקרים המייחסים את מערכת קירות התמך לתקופת הברזל.
מעל מערכת קירות התמך ממוקמת החלקלקה המדורגת היורדת ממעלה המדרון ומכסה חלקים של מערכת קירות התמך.
מבנה זה שנתגלה בחפירות דנקן ומקאליסטר ולאחר מכן בחפירות קניון נידון לעומק במחקר.
תיארוכו נתון במחלוקת וכן קיימת מחלוקת בנוגע לשאלת היחס בין החלקלקה לקירות התמך - האם מדובר במערכות נפרדות או מערכות המשלימות אחת את השנייה.
לאור חילוקי הדעות, כל שניתן לומר הוא ששתי מערכות הביצורים מתוארכות לסוף תקופת הברונזה המאוחרת או תחילת תקופת הברזל וייתכן והן חלק מביצורי העיר היבוסית.
עם זאת גם פרשה זו לוטה במסתורין ואין כל מידע לגבי מוצאם, תאריך הגעתם לירושלים ותרבותם של היבוסים.
הממצאים הארכאולוגיים מעלים תמונה של ירושלים כיישוב קטן-ממדים בתקופת הברונזה המאוחרת.
אם אכן שכנה בעיר דוד בירתה של עיר-מדינה כנזכר במכתבי אל עמארנה, הרי שמדובר במקום מושבו של שליט מקומי.
ריכוזי האוכלוסייה והכוח הכנעני שכנו בחצור במגידו וגזר.
מכתבי אל-עמארנה הם מכתבים שנכתבו אל מלך מצרים אח'נאתון - אחד ממלכי השושלת הי"ח, המתוארך לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס - לאורך תקופה של כ-20 שנה.
מכתבים אלו מהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופה הכנענית, אך במבט מקיף מספקים מידע מוגבל על פרק זמן קצר במאה ה-14 לפני הספירה.
בארכיון אל עמרנה נתגלו שישה מכתבים באכדית המתארים את מסכת היחסים העכורה בין השליטים הכנענים בארץ ישראל.
מלך ירושלים "עבדח'בה" כותב למלך המצרי על עימותים עם ברית שכללה את לבאיה מלך שכם ומלך גזר - מלכאלו, שהקימו חזית אנטי ירושלמית עם מלכי גת, לכיש ואשקלון בעוד פושטים בשם חבירו עושים שמות בשטחים החקלאיים.
על פי המכתבים בירושלים שהייתה עיר הכפופה לשלטון מצרי.
באחד המכתבים מתוארת תקרית בה פרצו כושים, ככל הנראה מחיל המצב המצרי של העיר אל המצודה ואיימו על חיי המלך:
מעבר לתיאור הדרמטי מעיד הקטע על המבנה של מצודת העיר הבית האיתן היא המצודה ובית המלך הוא ארמון המלך - המצודה הפנימית, כדוגמת מגדל דוד.
לארמון הייתה קומה עליונה מבוצרת הקרויה גג.
תיאור דומה מופיע על מגדל בעיר תבץ, ב:
שמו של מלך ירושלים "עבדח'בה" - עבד האלה ח'פה - על שם האלוהות החיתית, מהווה הכלאה בין השפות הכנענית והחיתית עדות לתהליך ההתבוללות האתני והתרבותי שאפיין את ערי כנען בתקופת הברונזה.
עירוב זה משתקף בדברי הנביא :
תקופת המנדט הבריטי בירושלים נמשכה כשלושים שנה, והשפיעה רבות על מהלך התפתחות העיר.
במהלך התקופה קיבלה ירושלים מעמד של בירתה השלטונית של ארץ ישראל, בדומה למעמדה כבירת ממלכת ירושלים הצלבנית, ויותר ממעמדה כמרכז שלטוני בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית.
השלטון הבריטי החליף את השלטון העות'מאני והיסודות להקמת מדינת ישראל הונחו, תחילה עם הצהרת בלפור שניתנה ערב כיבוש ירושלים ולאחר מכן, באופן מעשי עם הקמת המוסדות הציוניים בעיר בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20.
קביעתה של ירושלים כעיר הבירה ומרכז מנהלתי נעשה אך ורק משיקולים של קשר דתי - תרבותי והיסטורי של הבריטים לארץ ישראל, קשר שמקורו בתנ"ך ובברית החדשה - המקור לנצרות.
תהליכים טבעיים של גאוגרפיה ופוליטיקה קבעו - מול ירושלים - מרכז פוליטי, חברתי, וכלכלי בתל אביב.
תקופה זו החלה ביום 9 בדצמבר 1917. לאחר 400 שנות שלטון עות'מאני, נכנעה ירושלים בפני הצבא הבריטי, והחלה תקופת שלטונה של הממלכה המאוחדת בירושלים ובארץ ישראל.
בתחילה הוקם ממשל צבאי בריטי, ואחר כך, ב-1 ביולי 1920, החלה תקופת השלטון האזרחי בראשות הנציב העליון שישב בירושלים, הקרויה תקופת המנדט הבריטי.
התקופה הסתיימה ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, ערב 15 במאי; אז הסתיים המנדט הבריטי בארץ ישראל, והוכרזה מדינת ישראל וירושלים כבירתה.
במקביל לסיום המנדט הבריטי, התנהלה המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, שבמהלכה התנהלו קרבות על הדרך לירושלים הנצורה, ועל השליטה בשכונותיה, המזרחיות והמערביות.
מערכה זו הסתיימה בפיצול העיר, והחלה את תקופת ירושלים המחולקת.
במשך ארבע מאות שנים של שלטון טורקי ומאות שנות שלטון ממלוכי קודם לכן נדחקה ירושלים והתנוונה לכלל עיר חסרת חשיבות.
תושבי העיר העתיקה התגוררו בבתים דלים ובאיכות חיים נמוכה.
שכונות שנבנו בסוף המאה ה-19 מחוץ לחומות היו מבודדות, מנותקות וחסרות תשתית מודרנית.
בירושלים לא היו כבישים של ממש, לא הייתה לעיר תשתית אספקת מים סדירה, ורשת חשמל כלל לא הייתה קיימת בכל ארץ ישראל.
הצבא הבריטי כבש את ירושלים ואת ארץ ישראל כולה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממערכה כוללת כנגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר סדרת קרבות עזים, פרצו הבריטים את קו ההגנה העות'מאני בעזה בקרב עזה השלישי, יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע בקרב באר שבע.
הקבינט הבריטי קיבל בהתרגשות את האפשרות לכבוש את ירושלים ופקד על אלנבי לכובשו כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי.
העיר נכנעה לראשונה ב-9 בדצמבר 1917 וב-11 בדצמבר 1917, נכנסו אדמונד אלנבי וקציניו לעיר ברגל דרך שער יפו וצעדו ברגל לכנסיית הקבר.
כיבוש ירושלים נתקבל בברכה ברחבי העולם הנוצרי.
בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים.
פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם.
גם יהודי ירושלים שמחו על מעבר ירושלים לשלטון בריטי ולכבוד הכניעה הדליקו נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות שנעשו בימיהם.
על רקע הקרע ההולך ומחריף בין התושבים הערבים ליהודים, יזמו ההנהגה הערבית ואנשי דת מוסלמיים התקפות אלימות כנגד יהודים, וירושלים הייתה אחד היעדים המרכזיים בתוכניותיהם.
ב-4 באפריל 1920, במאורעות תר"פ, לאחר התפילה המסורתית בתום חגיגות נבי מוסא, יצא הקהל בצעקות "אדבח אל-יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי.
בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, לא נותרו למעשה כוחות צבא בריטי שיגוננו מפני מתקיפים חמושים.
6 יהודים נרצחו וכמאתיים נפצעו.
רכוש רב נבזז ובתי כנסת נשרפו.
ההגנה היהודית המצומצמת שאורגנה על ידי זאב ז'בוטינסקי וחבריו עזרה באופן חלקי (ומשתתפיה נאסרו ונשפטו לאחר המאורעות).
רק ביום השלישי לפרעות הפסיקו הבריטים את ההתקפות באמצעות כוחות צבא שנשלחו לעיר העתיקה ודכאו את המהומות.
במאורעות תרפ"ט יצא המון ערבי חמוש בסכינים ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, עם סיום דרשתו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהר הבית, משער שכם והסתער על השכונות היהודיות בסמוך, משני צדי רחוב הנביאים.
19 יהודים נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.
הפורעים הערבים ניסו לתקוף שכונות יהודיות נוספות בירושלים, אך נהדפו.
בעקבות המאורעות פונו שכונת הג'ורג'ים, שכונת בית יוסף באבו טור, וכפר התימנים בשילוח, והתגברה ההגירה של יהודים החוצה מהעיר העתיקה.
ב-5 באוקטובר 1933, קרא הוועד הערבי העליון לשביתה כללית "כדי להפגין את כעס העם הערבי בארץ ישראל" וקבע כי ב-13 באוקטובר תצא הפגנה ממסגדי הר הבית בירושלים.
משטרת המנדט אסרה על ההפגנה, וביום ההפגנה הוצבו משמרות שוטרים בשערי העיר העתיקה.
ההפגנה יצאה בצהריים כשבראשה חברי הוועד הערבי העליון.
השוטרים קיבלו את פני המפגינים ולאחר שקצין משטרה קרא להם להתפזר, והם לא צייתו לקריאה, פיזרו השוטרים את ההפגנה באלות.
במאורעות אלה, שנודעו כמאורעות אוקטובר 1933, לא היה היישוב היהודי מעורב, והן היו מופנות כנגד שלטונות המנדט הבריטי (אם כי ב-28 באוקטובר ניסה המון פורעים לפרוץ לאזור היהודי במערב ירושלים ונהדף בכוח על ידי המשטרה).
ירושלים וסביבותיה היו אחד ממוקדי האירועים במהלך המרד הערבי הגדול.
כנופיה ערבית שלקחה חלק מרכזי באירועים האלימים התגבשה בסביבות ירושלים כבר בשלהי מהומות 1933 (תחת פיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני היא שימשה כבסיס למיליציית צבא מלחמת הקודש שלחמה במהלך מלחמת העצמאות סביב ירושלים ולאורך כביש תל אביב-ירושלים).
בשנת 1936 החלה לחימת גרילה ופעולות טרור כנגד תושבי ירושלים היהודים.
תחילה הותקפו יהודים תושבי הרובע היהודי, ובמאי 1936 הותקפו ביריות חברי תנועת הנוער "הצופים" שיצאו מבית הקולנוע אדיסון.
בחודש אוגוסט 1936 הפכו מעשי הרצח והתקפות הטרור למעשה של יום יום, מידי לילה הותקפו השכונות היהודיות בירושלים, וכלי רכב הותקפו על הכבישים בכל שעות היום.
כך נרצח ד"ר לוי ביליג, איש חינוך ירושלמי בבוקר ג' באלול תרצ"ו על ידי מתנקש ערבי מהכפר סילוואן, חלק מכנופיה שפרצה לשכונת הפקידים - בין המחנה הצבאי מחנה אלנבי ותלפיות בדרך לארמון הנציב.
בעת הרצח עבד ביליג על מחקרו בתולדות התרבות הערבית.
על מנת לקדם את פני הרעה הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים מחדש יחידה חשאית בעלת יכולת ניידות בשם הנודדת, שתפגע בפורעים באופן ממוקד.
יחידה זו החלה את פעולתה בשנת 1936 בירושלים ובסביבתה ככוח מצומצם מאוד של לוחמים שנע בשדות בלילות והתקיף את הכנופיות הערביות בעורפן.
באוקטובר הכריזה ממשלת המנדט על הוועד הערבי כארגון בלתי חוקי, ועצרה בירושלים את מנהיגי הוועד.
אולם המנהיג המופתי אמין אל-חוסייני הסתתר בהר הבית, ולאחר שבועיים הצליח לברוח לנמל יפו ומשם אל מחוץ לארץ ישראל.
באותו חודש הותקפו מכוניות בדרכן ליישוב היהודי במוצא וביום 15 באוקטובר הותקף קיבוץ רמת רחל.
ב-21 באוקטובר 1937 הותקף ביריות ד"ר אבינועם ילין ונפטר מפצעיו ב-22.
ביום 9 בנובמבר 1937, נרצחו 5 יהודים חברי גרעין "במעלה" של תנועת גורדוניה במהלך סלילת דרך בהר הרוח על שמם הוקם בשנת 1938 קיבוץ מעלה החמישה.
ב-17 באוקטובר 1938 תקפו ערבים את תחנות המשטרה בעיר העתיקה, גירשו את הבריטים, נעלו את שערי העיר והניפו את דגלם מעל שער שכם ומגדל דוד.
ביום 19 באוקטובר תקף הצבא הבריטי את עמדות המורדים ולאחר קרבות עזים הצליח לתפוס מחדש את העיר העתיקה ולהדוף את המורדים.
מארץ ישראל וירושלים נחסכו - באופן ישיר - מוראות מלחמת העולם השנייה.
מטה ומרכז המאמץ המלחמתי הבריטי היה בקהיר וארץ ישראל שימשה בסיס עורפי.
בירושלים עברו אנשי צבא בריטי רבים, מכל רחבי האימפריה הבריטית, בדרכם לשדה הקרב.
חלק מאנשי הצבא שוכנו במחנה אלנבי אשר הוקם בצד דרך חברון בדרום העיר ובמחנה נוסף שנקרא אל עלמיין ונבנה בסמוך על דרך בית לחם.
למרות השלטת משטר צנע על ידי השלטונות הבריטיים, זכתה העיר בתקופת מלחמת העולם השנייה לפריחה כלכלית, וזאת בגלל הביקוש לידיים עובדות, לשירותים ולמוצרים.
כך למשל, הושקע הון רב בהקמת המחנות, בבניית ביצורים ובניהול תנועה הבלתי פוסקת של חיילים דרך העיר, הלבשתם והזנתם.
המושבה הגרמנית שינתה את פניה בשנות התקופה.
ערב מלחמת העולם השנייה גילו רבים מצאצאי הטמפלרים הגרמנים, מייסדי המושבה, אהדה למשטר הנאצי, וממילא נחשבו בעיני השלטונות הבריטיים כנתיני אויב וגיס חמישי.
הם הושמו בהסגר, ומאוחר יותר הוגלו לאוסטרליה ובבתיהם התגוררו משפחות של פקידים וקצינים בריטיים.
הבריטים גם תפסו מבנים בבעלות איטלקים וגרמנים, הכריזו עליהם רכוש אויב והחרימו אותם לטובת המאמץ המלחמתי.
כך הפך בית החולים האיטלקי למפקדה של חיל האוויר המלכותי.
במגרש שמאחורי הבניין (במקום בו בנוי בניין לב רם), הוקמו מגרשי טניס לשימוש מפקדת חיל האוויר.
מתחם בית היתומים שנלר הוחרם אף הוא והפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים.
לאחר מותו של ראש העיר מוסטפא אל-ח'אלידי ב-1944, חברי המועצה היהודים תבעו את מינויו של ממלא-מקומו דניאל אוסטר לראשות העיר.
אולם החברים הערבים דרשו שתישמר ערביותה של ירושלים.
הם דחו את ההצעה הממשלתית לחילופים בראשות העיר, ולעיר מונתה ועדה קרואה.
בירושלים שכנו מרכזי השלטון הבריטי ומספר רב של מטרות מושכות למחתרות היהודיות במאבקם כנגד ממשלת המנדט הבריטי ומדיניות הספר הלבן.
פעולות אלו של המחתרות היהודיות הביאו להקמתן של אזורי ממשל מבוצרים בירושלים.
ב-27 בנובמבר 1945, הוקם בווינגרד שהפך לשממה את האזור המסחרי השוקק ביותר של ירושלים היהודית.
לאחר מכן, ובעקבות המשך המתקפות של האצ"ל והלח"י עליהם, הקימו הבריטים בפברואר 1947 מספר אזורי ביטחון נוספים:
אזור ביטחון ב' (B) שכלל את אזור מלון המלך דוד, בניין ימק"א, טרה סנטה וחלק משכונת טלביה ורחביה
מיד עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") על תוכנית החלוקה, החלה תסיסה ברחבי כל הארץ, וירושלים בכלל זה.
ב-30 בנובמבר פרצו מהומות דמים.
החללים הראשונים בצד היהודי, היו 5 מנוסעי אוטובוס 2094 שעשו דרכם מנתניה לירושלים.
בערבו של אותו יום, נערכה התקפה הראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח על אוטובוס בקו מס' 9 ובו תשע אחיות ונהג של חברת המקשר שנסע מירושלים להר הצופים.
למחרת, ב-1 בדצמבר, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר.
ההיתקלות הראשונה בין יהודים לערבים בעיר התרחשה למחרת, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא.
מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בעיקר בהתקפות ירי וצליפות ובהחדרת מטעני נפץ והיא שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כדברי זאב וילנאי: "ירושלים הפכה לשדה קרבות וגיא הריגה".
מסיבות שונות איבדו הבריטים עניין בגורל התושבים, וכל מעייניהם היו נתונים לביצוע נסיגה מסודרת.
ירושלים גלשה לתוהו ובוהו של מלחמת אזרחים.
אספקת המים התדלדלה ולבסוף הופסקה, ואספקת החשמל הופסקה אף היא מחמת מחסור בדלק.
הכוחות הערבים הבלתי סדירים ניסו להשתלט על צירי התנועה, לשם מניעת מעבר מזון ותרופות ליישובים.
הדרך לירושלים וממנה נחסמה ונפרצה לסירוגין על ידי לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח ואחר כך צה"ל.
נשלחו שיירות אל העיר שהביאו אספקה ומזון והותקפו על ידי כנופיות חמושות מאזור שער הגיא.
הותקפו גם שיירות שיצאו מהעיר, ובהן שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947, ועשרה מאנשיה נרצחו במארב.
בתוך העיר נותקו אזורים ושכונות יהודים בירושלים המערבית.
כך נותק הקשר עם הר הצופים לאחר ההתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948.
הכפר ליפתא והשכונות רוממה ושיח' בדר היו האזורים הראשונים בירושלים שהחלו להתרוקן מתושביהם הערבים, במהלך החודשים דצמבר 1947 וינואר 1948.
ב-2 בפברואר 1948, התפוצצה ליד מערכת העיתון פלסטיין פוסט ברחוב הסולל 9 (רחוב "חבצלת") מכונית תופת שאותה הובילו, ככל הנראה, שוטרים בריטים.
שלושה אנשים נרצחו ושלושים נפצעו, ולבניין העיתון נגרם נזק רב, אולם הוא לא התמוטט.
חרף הנזק הרב הצליח העיתון לצאת לאור למחרת.
ב-22 בפברואר 1948, כחלק מהפיגוע ברחוב בן יהודה, נכנסו משאיות עמוסות בחומר נפץ, נהוגות בידי עריקים של הצבא הבריטי אל רחוב בן-יהודה, ולאחר נטישתם הופעלו המטענים.
פיצוץ התרחש בשעה 6:30, ונפגעו המבנים הבאים: מבנה ארבע קומות של "מלון אטלנטיק", נזק כבד נגרם למלון אמדורסקי, לבית בנק קופת עם ולבית וילנצ'וק הסמוך.
מהדף הפיצוץ נמעך גג "קולנוע אוריון" וזכוכיות נופצו בכל רחבי העיר, בשכונות רחביה, גאולה, מקור ברוך ומחנה יהודה.
ב-11 במרץ 1948, נכנס נהג הקונסוליה האמריקאית בירושלים, לחצר בית המוסדות הלאומיים ונטש את הרכב לאחר הפעלת מנגנון השהיה.
בפיצוץ התמוטטה הקומה השנייה של אגף קרן היסוד, 12 מעובדי הבניין נרצחו, ובהם גם מנהל קרן היסוד לייב יפה, ו-44 נפצעו.
הרחבה הפכה למגרש חנייה סגור.
האלימות ומעשי האיבה לא פסחו על ירושלים הערבית וב-5 בינואר 1948 פוצצו אנשי ההגנה את מלון סמירמיס, מלון בן שלוש קומות בשכונת קטמון בירושלים, בפיצוץ נרצחו 26 איש וכ-60 נפצעו, רובם בני משפחת אבו סואן הנוצרים בעלי המלון וקרובי משפחתם, נשים וילדים, וכן סגן הקונסול הספרדי בירושלים שהתגורר במלון.
בעקבות שמועות שהבריטים מתכוונים לפנות את ירושלים מוקדם מהצפוי, הוציאה ההגנה לפועל את מבצע יבוסי בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948, במטרה להשתלט על ירושלים וסביבותיה.
רב פעולות המבצע נכשלו, אולם בעקבות קרב סן סימון השתלט ההגנה על שכונת קטמון ודרום ירושלים ותושביה הערבים נמלטו ממנה.
ב-13 במאי השתלט ההגנה על האזורים הבריטיים של ירושלים, במבצע קלשון.
עזיבת הנציב העליון את ירושלים
בשיירה היו פקידים רמי דרג של המנדט ובראשם הנציב העליון הבריטי האחרון סר אלן קנינגהאם עלה על מטוס נוסעים, וטס לחיפה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה התמנה סר רונלד סטורס, פקיד קולוניאלי בריטי בכיר, כמושל הבריטי הראשון של ירושלים במסגרת ממשל צבאי שהוכרז לאחר תום המלחמה.
עם כניסתו של סטורס לתפקידו הוא הופתע ממצבה הפיזי של ירושלים, ובעיקר הביע תסכול ממצב הבנייה סביב חומות העיר העתיקה בפרט, ולחוסר התכנון והאנרכיה שאפיינה את הבניה בירושלים בשנות השלטון העות'מאני בכלל.
לפיכך הוציא סטורס מספר פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעות לבנייה בירושלים, ועל מנת לסייע בגיבוש תוכנית מקיפה לבנין העיר יזם את הקמת האגודה למען ירושלים (Pro Jerusalem Society).
מטרותיה היו שימור ערכיה המיוחדים של העיר, הגנה על מבנים היסטוריים ועתיקות וכן הקמת מבני ציבור, מוזיאונים, ספריות וגלריות.
באגודה השתתפו נציגים מכל העדות הדתיות בירושלים.
עם צאתו מן הארץ בשנת 1926 כתב סטורס על רגשותיו:
צעדם הראשון של הבריטים בתחום השלטון המוניציפלי בירושלים היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים, מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית ובה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים).
מוסא כאט'ם אל-חוסייני מונה לראש העירייה ב-1918 בעקבות מות אחיו חוסיין אל-חוסייני, אך הוא הודח לאחר מאורעות תר"פ והוחלף בראג'ב נשאשיבי הנוח יותר לשלטונות.
עם התבססות המנדט הבריטי נתפתחה מסורת דמוקרטית יותר של בחירות לראשות העירייה ולמועצתה.
באפריל 1927 התקיימו בחירות לעיריית ירושלים שהורחבה ל-12 נבחרים.
בהתאם למפקד שנעשה לקראת הבחירות נקבעו 5 נציגים מוסלמים, 4 נציגים יהודים ו-3 נציגים נוצרים.
נשאשיבי המשיך לפעול בשיתוף פעולה עם היהודים וכיהן בתפקיד ראש העירייה עד להפסדו בבחירות ב־1934. חוסיין אל-ח'אלידי החליף את נשאששיבי ב־1934, ודניאל אוסטר מונה לסגנו וממלא מקומו.
לאחר הדחתו של ח'אילידי במהלך המרד הערבי הגדול ב-1937 מונה אוסטר באופן זמני לראש העירייה, והיה ראש העירייה היהודי הראשון.
ב־1938 מונה מוסטפא אל-ח'אלדי לראש העירייה, תפקיד בו כיהן עד מותו ב־1944. לאחר מותו שימש אוסטר שוב כראש העירייה הזמני, אך עקב התנגדות הערבים לכהונת ראש עירייה יהודי פוזרה העירייה ב־1946 והוחלפה בוועדה קרואה שפעלה עד סוף ימי המנדט.
בתקופת המנדט התרחבו מאוד תחומי השפעתה של עיריית ירושלים, בעיר שהתרחבה מאוד ושהפכה למרכז השלטון של ארץ ישראל.
עיריית ירושלים בסיוע הבריטים התמודדה עם הפיכתה של העיר, מיישוב מוזנח ונחשל לכרך סואן, והנהיגה בו סטנדרטים אירופיים בתשתיות, אספקת מים, מערך כבישים ורחובות, טיפוח נוי, תברואה ושירותים לתושבים.
בשנת 1930 הונחה אבן הפינה לבניין הייעודי הראשון שנבנה כמשכן הקבע של עיריית ירושלים, הוא בניין העירייה ההיסטורי בכיכר צה"ל של היום.
הבניין אוכלס במשרדי העירייה ומועצתה ב-1932, ושימש כמשכנה של עיריית ירושלים המנדטורית עד מלחמת העצמאות, ושל עיריית ירושלים הישראלית לאחריה.
במהלך שלושים שנה של שלטון יזמו פקידי המנדט 5 תוכניות אב לירושלים.
לתוכניות אלו קדמו מספר פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעות לבניה בירושלים שהתקין המושל הצבאי רונלד סטורס דוגמת החובה לצפות בתים חדשים באבן.
תקנה חשובה שהתייחסה לבנייה בקרבת העיר העתיקה קבעה כי: "שום אדם לא יהרוס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה, בתוך קוטר של 2,500 מטרים משער שכם, עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
תוכנית מקלין - בשנת 1918 הזמין אלנבי את מהנדס העיר אלכסנדריה ויליאם מקלין, להכין תוכנית שתתווה קווים לתכנון ירושלים ובנייתה כעיר מודרנית.
התוכנית הניחה אבני יסוד לתכנון ירושלים שמאז שימשו כבסיס רעיוני התקף גם לתוכניות מאוחרות.
על פי התוכנית העיר העתיקה תזכה לשימור, בשל היותה גרעין המכתיב את אופייה הדתי והייחודי של ירושלים.
השטחים הצמודים לחומות העיר העתיקה יהיו שטחים ציבוריים פתוחים, וכל המבנים הצמודים לחומה יסולקו.
האזור הצפוני-מזרחי לעיר העתיקה, כולל הר הזיתים, ייחשב כשטח בעל ייחוד דתי ורוחני, ותתאפשר בו בנייה בהיתר מיוחד בלבד.
האזור שממערב לעיר העתיקה, לאורך דרך יפו יהווה יעד לפיתוח עתידי-מודרני.
לתוכנית, שהייתה בעיקרה תאורטית היו מספר חסרונות בולטים שעיקרם היה חוסר ההתחשבות בטופוגרפיה הייחודית של ירושלים, או בהיבטים החברתיים הייחודיים של העיר.
תוכנית גדס – הוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919 ונשענה על תקנות הבניה של השלטון הצבאי כפי שהותקנו על ידי סר רונלד סטורס ועל תוכנית מקלין וקבעה כי העיר תתפתח לכוון מזרח.
התוכנית לקתה בכך שהיא בעלת אופי סכימתי ללא פירוט המאפשר הפיכתה לתוכנית סטטוטורית בעלת מאפיינים חוקיים.
מעבר להצגת כיוונים רעיוניים אין בה פירוט והרחבה בעלת אופי אדריכלי אשר היה מאפשר יישום התוכנית וקרימת עור וגידים על השלד הקונספטואלי.
תוכנית גדס-אשבי נערכה בשנת 1922 על ידי פרופסור סר פטריק גדס בשיתוף האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי ששימש "יועץ אזרחי למושל ירושלים" וכמזכיר האגודה למען ירושלים.
תוכנית גדס-אשבי היוותה כמעיין סינתזה של התוכניות שהוגשו עד לאותו רגע, ולתקנות שפרסם המושל הצבאי של ירושלים סר רונלד סטורס.
החידוש העיקרי בתוכנית היה הוספת מקום לשטחי תעשייה בסמוך לעורקי תחבורה ראשיים התוכנית ביססה את עקרונות התכנון העירוני של ירושלים על בסיס עקרון ייעודי הקרקע.
תוכנית הולידיי הוצגה בשנת 1925 על ידי האדריכל קליפורד הולידיי שעבד כמתכנן ערים בעיריית ירושלים, התוכנית אושרה בשנת 1930 והייתה לתוכנית הראשונה שממנה נגזרו תוכנית אזוריות מפורטות וקבעה תקנות בנייה מפורטות.
התוכנית גם קבעה אזורי מסחר מיוחדים וקבעה צירי תנועה שהראשי בהם הוא רחוב יפו.
תוכנית קנדל הוגשה בשנת 1944 על ידי האדריכל הבריטי הנרי קנדל.
התוכנית שינתה ייעוד של קרקעות באזור ממילא ובאזור מלון המלך דוד וגן פעמון הדרור למגורים.
שכונות מגורים אחרות חולקו על פי מפתח עדתי ודתי מתוך הכרה באופייה המיוחד של ירושלים.
השפעת תוכניות אלו רבה, והעקרונות המנחים שנקבעו בהן תקפים גם בהכנת תוכניות אב ותוכניות מתאר עתידיות.
קווי היסוד ממשיכים לשמש בסיס לתוכניות מתאר, והן שקיבעו את המבנה העירוני של ירושלים, כוחן נובע ממקורן התכנוני שבדרך כלל חף ממאפיינים של שיקולים פוליטיים או כלכליים.
שיקולים אלו לא היו נקיים מטעויות, וכך נידונו השכונות היהודיות של אמצע המאה ה-19 להיחשב כמבנים חסרי ערך.
שכונות חשובות מבחינה היסטורית ובעלות משקל במרקם האורבני כגון ימין משה, נחלת שבעה, נחלאות ומאה שערים סומנו כמיועדות להריסה - קביעה שלא נגנזה בתפיסת התכנון הישראלית המוקדמת של ירושלים, וגזרה על שכונות אלו ניוון אורבני מתמשך.
התוכניות הבריטיות, בשילוב עם פעילות האגודה למען ירושלים, הוכתרו בהצלחה, שעיקרה - שימור העיר העתיקה והאגן הקדוש.
הקמת שכונות הגנים היהודיות, פיתוח מרכז העיר והקמת האוניברסיטה בהר הצופים, השיגו איזון נכון בין ריסון ושמרנות לבין יצירת חדש - יש מאין.
מאמצי הבנייה החדשה התמקדו בשטחים חשופים שבהם נבנתה עיר מודרנית, כשמנגד העיר העתיקה על שלל האתרים ההיסטוריים ונכסי התרבות שבה.
באוקטובר 1922 נערך המפקד הראשון של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
זה היה המפקד המודרני הרשמי הראשון שנערך בארץ ישראל, והוא כלל שאלות מעטות בנושאי גיל, מין, מצב משפחתי, דת ולשון.
לגבי האוכלוסייה הבדווית, הסתפקו באומדנים בלבד.
בנובמבר 1931 ערכו הבריטים מפקד אוכלוסין נוסף שהיה המפקד היסודי שנערך בארץ ישראל המנדטורית, מבחינת ארגון, עיבוד וניתוח הנתונים, כשנוסף על הנושאים שהוזכרו ב-1922 נאספו גם נתונים על אזרחות, משלח יד, ענף כלכלי, ידיעת קרוא וכתוב ומומים גופניים.
תוצאות מפקד זה משמשות מקור עשיר למידע על אוכלוסיית ארץ ישראל באותה עת.
בשנים שאחר כך ביקשו הבריטים לבצע שלוש פעמים מפקדי אוכלוסין במרווחים של חמש שנים אך ללא הצלחה: בשנת 1936 פרצו מאורעות, בשנת 1941 הייתה מלחמת העולם השנייה בעיצומה ובשנת 1946 הגיעה המתיחות הפוליטית בארץ ישראל לשיא, ומצב זה לא אפשר עריכת מפקד בתנאים נאותים.
בירושלים נערך ב-1939 מפקד מוצלח אף על פי שהוחרם על ידי האוכלוסייה החרדית.
בחודשים פברואר – אפריל 1947 נערך על ידי "ועד הקהילה העברית" בירושלים מפקד אוכלוסין.
במפקד זה נפקדו כ־20,000 משפחות והוא מכיל למעלה מ-100,000 מתושביה היהודים של ירושלים, שהתגוררו ברובם בשכונות מחוץ לחומות, שנבנו עוד בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי ומיעוט קטן מתוכם ברובע היהודי של העיר העתיקה.
רוב תושבי העיר העתיקה היו מוסלמים - כ־9,345, מספר הנוצרים היה 7,262 ומספר היהודים בתוך החומות - 5,639.
בתקופה זו הייתה ירושלים העיר הגדולה בארץ ישראל, בה התגוררו כ-8% מתושבי ארץ ישראל ויותר משליש האוכלוסייה היהודית בארץ.
בשנת 1931 הראה המפקד גידול מהיר באוכלוסיית העיר, המצביע על הפריחה ממנה נהנתה ירושלים על רקע המנדט הבריטי.
12,201 מוסלמים התגוררו בעיר העתיקה; 19,894 נוצרים מכל הכתות ומתוכם 7,759 התגוררו בעיר העתיקה.
5,222 יהודים התגוררו ברובע היהודי.
במפקד זה לא נכללו תושבי השכונות היהודיות ה"חדשות" בהן התגוררו 2,524 יהודים לפי הפירוט הבא: בית וגן ונווה שאנן - 415 תושבים.
בשנת 1939 ערכה הסוכנות היהודית מפקד אוכלוסין של יהודי העיר, בו נפקדו כ-75,000 נפש, וההערכה היא שעוד כ-5,000 יהודים מהחוגים החרדים הקיצוניים סירבו להתפקד.
רוב האוכלוסייה התגוררה בעיר החדשה ומיעוטה, כ־30,000, בתוך חומות העיר העתיקה.
בתוך החומות, התמונה הדמוגרפית של רוב יהודי מוחלט התהפכה ובעיר העתיקה התגוררו 24,000 מוסלמים כ-27,000 נוצרים וכ-1700 יהודים שהתגוררו בצפיפות בתוך הרובע היהודי הקטן.
בתום תקופת המנדט, התגוררה בעיר העתיקה כמחצית מהאוכלוסייה הערבית של ירושלים, וכ-2% בלבד מהאוכלוסייה היהודית של העיר.
הקהילות הנוצריות בארץ-ישראל מנוהלות על ידי שלושת הפטריארכים של ירושלים - היווני-אורתודוקסי, הלטיני-קתולי והארמני, המנדט הבריטי חיזק את מעמדה של הכנסייה האנגליקנית.
הנוצרים המקומיים היו הפעילים יותר בבנין העיר, תנופה שהחלה עוד בסוף התקופה העות'מאנית.
עיקר השכונות הערביות מחוץ לחומות היו נוצריות בהרכב האוכלוסייה שלהן, ובעיר נבנו מספר כנסיות חדשות: כנסיית סנט אנדרוז, כנסיית כל העמים, ומוסדות חינוכיים - המכון האפיפיורי למקרא, וטרה סנטה.
מאז סוף המאה ה-19 היו היהודים רוב מוחלט בירושלים והכוח הדוחף העיקרי בפיתוח העיר.
תקופת המנדט, על הקידמה שבאה בעקבותיה, הביאה לתנופה משמעותית בגודל, היקף ואיכות פעילות האוכלוסייה היהודית.
פעילות הציבור היהודי התרכזה בעיר החדשה, והרובע היהודי בתוך העיר העתיקה, שסבל מתנאים אובייקטיביים קשים ולחץ מצד האוכלוסייה המוסלמית, הלך והתכווץ - בעיקר בשנות המנדט האחרונות.
האוכלוסייה היהודית בירושלים התרכזה בעיקר ברובע היהודי ובצפון מערב העיר החדשה.
בשנת 1931 התגוררו סביב הרחובות בצלאל, אגריפס, יפו ומאה שערים, על שטח של כ-2400 דונם, כ-37,500 יהודים שהיוו כ-73% מיהודי העיר.
עוד כ-10% מיהודי העיר התגוררו ברובע היהודי ושאר יהודי העיר התגוררו בשכונות מעורבות ובשכונות פריפרליות שקמו בתקופת המנדט.
שכונות אלו כללו את תלפיות בדרום, רחביה וקריית שמואל בדרום מערב, רוממה בצפון מערב וסנהדריה בצפון.
כן קמו בשנות ה-20 שכונות יהודיות מרוחקות יותר: בית הכרם, בית וגן, קריית משה ומקור חיים, שלא נכללו בשטח השיפוט של העיר.
המוסלמים התרכזו בעיקר בעיר העתיקה ובצפון העיר החדשה.
בשנת 1931, כ-62% מהמוסלמים בעיר התגוררו בעיר העתיקה.
עיקר המוסלמים שמחוץ לחומות התגוררו בצפון העיר, במוסררה, באב א-זהרה שמול שער הפרחים, ואדי ג'וז ושייח' ג'ראח שהוקמה בתקופת המנדט.
הכפרים שמסביב לירושלים, דוגמת ליפתא, שייח' באדר, בית מזמיל, אל-מאלחה היו מאוישים במוסלמים שנהנו מפריחה כלכלית הודות להתפתחותה של העיר, ומצאו בה שוק בלתי נדלה לתוצרת חקלאית.
תושבים מכפרים סמוכים היגרו אל תוך העיר ובנו בה בתים מפוארים כדוגמת הכפר ליפתא שהלך והתפשט ותושביו הקימו את "ליפתא עילית".
מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו.
בתקופת המנדט התפתחו ריכוזים מוסלמים באבו טור ובבקעה ומוסלמים גם עברו לגור בשכונות הנוצריות בדרום העיר.
אף על פי שעיקר האוכלוסייה התרכזה בשכונות נפרדות של יהודים, נוצרים או מוסלמים, באזורים רבים התגוררו יחד יהודים, נוצרים ומוסלמים.
כך היה ברובע היהודי בה התגוררו יהודים ומוסלמים, ברובע הארמני בה התגוררו נוצרים ויהודים ובמרכז העיר העתיקה, בה התגוררו בני שלוש הדתות.
שכונות מעורבות של בני שלוש הדתות היו גם בצמוד לעיר העתיקה מבחוץ, מצפון (מגרש הרוסים ומוסררה) ומדרום (שמעא וג'ורת אל עינב).
יהודים ומוסלמים גרו זה לצד זה בממילא ובאבו בסל.
מאורעות תרפ"ט הביאו לנטישת שכונת הגורג'ים, כפר התימנים בשילוח (שלא הייתה בגבולות המוניציפליים של העיר) ובית יוסף שבמזרח אבו טור וכן להאצת יציאת היהודים מהעיר העתיקה, אך בשאר חלקי העיר לא הייתה למאורעות השפעה משמעותית.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-1934 חולקה העיר ל-12 אזורים:
רוממה וסביבתה שכללה בעיקר מוסלמים אך גם יהודים במקור ברוך ומעט נוצרים.
לאזור זה נספח גם שייח ג'ראח
השכונות הערביות בדרום ירושלים, שליש נוצרי ושני שלישים מוסלמי
המושבה היוונית, המושבה הגרמנית ותלפיות, אזור נוצרי ברובו
אזור מוסלמי בעיר העתיקה ומחוצה לה בכיוון צפון
הרובע הנוצרי, מוסררה ואזור שער שכם, אזור נוצרי ברובו
רחביה, שערי חסד ורחוב בצלאל, אזור יהודי
זיכרון משה, גאולה, בית ישראל, אזור יהודי
מחנה יהודה ורחוב בן יהודה, אזור יהודי
מקור ברוך, אחוה וחלק מזיכרון משה, אזור יהודי
הרובע היהודי, ימין משה, מגרש הרוסים, רחוב החבשים, אזור יהודי
מאה שערים, שכונת הבוכרים והסביבה, אזור יהודי
ירושלים העות'מאנית יצאה מתחום העיר העתיקה בסוף המאה ה-19 בבניה חסרת תכנון ויד מכוונת שנסמכה על יוזמה פרטית.
ממערב נפרסו, בעיקר לאורך ציר ירושלים - יפו, שכונות יהודיות שהבתים שבהן בנויים בטורים סביב חצרות פנימיות כקהילות סגורות.
מצפון נבנו שכונות ערביות שהוקמו על בסיס של חמולה ומשפחה בבתים פרטיים.
בסמוך לחומות העיר העתיקה בעיקר סביב הדרך המובילה צפונה משער שכם ומסביב לחומות העיר העתיקה נבנו מתחמים גדולים על ידי המעצמות האירופאיות של טרום מלחמת העולם הראשונה ובהם פעלו מוסדות דת, חינוך ובתי חולים.
ירושלים המנדטורית שילשה את מספר תושביה בזכות השלטון הבריטי מחד, העלייה וההתיישבות היהודית מאידך.
גידול זה הביא - מדרך הטבע - להגדלת השטח הבנוי של העיר ולטרנספורמציה בה עבר כובד המשקל מהעיר העתיקה לעיר החדשה.
בעיר החדשה נבנו שכונות מגורים חדשות שהחשובות והחדשניות שבהן היו שכונות הגנים שמשכו את השטח האורבני וגבולות העיר לכוון מערב ובגבולות העיר הוקמו יישובים יהודים חקלאיים - קיבוץ רמת רחל, עטרות, נווה יעקב ועל כביש ירושלים תל אביב הוקמו הקיבוצים קריית ענבים ומעלה החמישה.
שלטון המנדט הבריטי יזם בניית מבני ציבור שהידועים שבהם הם ארמון הנציב, בניין עיריית ירושלים והדואר המרכזי, ובנוסף הכשירו גינות ציבוריות, סללו כבישים, והתקינו תאורת רחוב ושילוט.
בנוסף נבנו מבנים למוסדות רפואה חינוך ותרבות - על ידי גורמים פרטיים.
בנייה זו והתנופה של הפיתוח נתאפשרו בזכות הביטחון הציבורי מחד, והתשתית הפיזית ומערכת האדמיניסטרטיבית היעילה שסיפק השלטון המנדטורי מאידך.
בספר אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי מצוין כי לירושלים המנדטורית שלושה מאפיינים וחידושים.
שכונות הגנים היהודיות ושכונות הרווחה הערביות שנבנו במרחק יחסי מחומות העיר העתיקה.
הקמה של מרכז עיר חדש המאופיין בבניה לאורך הרחוב וריכוז של מבני מסחר, משרדים ומתחמי פנאי.
הקמת מתחמים ציבוריים ובהם ארמון הנציב ממזרח, האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה הר הצופים מצפון.
בתקופה המנדטורית נכנסו לארץ ישראל סגנונות בנייה חדשים והבולט שבהם הוא הסגנון הבינלאומי שהושפע רבות מאסכולת בית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס, שדגלה בגישה לפיה הצרכים התפקודיים של הבניין על חלקיו השונים קובעים את צורתו.