tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני פסק דין לורנס נגד טקסס ב-2003, קיום יחסי-מין של בני-זוג מאותו המין הייתה בלתי חוקית ב-14 מדינות בארצות הברית, בפוארטו ריקו ובצבא ארצות הברית.
עד 2003, 29 מדינות, מחוז קולומביה וחמש טריטוריות ביטלו את החוקים האוסרים על מעשי סדום במדינתם באמצעים חקיקתיים.
לאחר ביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בשנת 2010, הקונגרס האמריקני ביטל את החוקים האוסרים על מעשי סדום בצבא ארצות הברית בשנת 2014. ב-12 מדינות בית המשפט העליון או בית הדין לערעורים של המדינה פסק כי החוקים האוסרים מעשי סדום אינם חוקתיים.
במדינות ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מסצ'וסטס ומינסוטה בוטלו החוקים האוסרים על מעשי סדום על ידי בתי המשפט, והמחוקקים במדינות אלו לא ביטלו אותם.
ב-18 באפריל 2018 חתם מושל מונטנה על הצעת חוק שמבטלת את חוק המדינה האוסר על מעשי סדום; קודם לכן החוק בוטל על ידי בית המשפט העליון במונטנה.
ב-23 באפריל 2014 חתם מושל וירג'יניה על הצעת חוק המבטלת את חוק המדינה האוסר על מעשי סדום.
ב-1 באוקטובר 2020 תיכנס לתוקף הצעת חוק המבטלת את חוק מדינת מרילנד האוסר על מעשי סדום, ללא חתימת מושל מרילנד.
14 מדינות טרם ביטלו באופן רשמי את חוקיהן האוסרים פעילות מינית בהסכמה בקרב בני-אדם בוגרים, או שלא עידכנו אותן כדי לשקף במדויק את משמעות פסק דין לורנס נגד טקסס.
לעיתים קרובות, במונח מעשה סדום נעשה שימוש הכולל גם צורות אחרות של התנהגות מינית (שאיננה בהסכמה בין בני-אדם בוגרים) כגון משכב בהמה, ועד כה לא צלח שום ניסיון להפריד בין המונחים.
תקנות של 12 מדינות אוסרות כל צורה של מעשי סדום, חלקן כוללות איסור על מין אוראלי, וזאת ללא קשר למגדר של המשתתפים/ות: פלורידה, ג'ורג'יה, איידהו, לואיזיאנה, מסצ'וסטס, מישיגן, מינסוטה, מיסיסיפי, צפון קרוליינה, אוקלהומה ודרום קרוליינה.
שלוש מדינות מתייחסות בחקיקות שלהן באופן ספציפי ליחסי מין של בני-זוג מאותו המין: קנזס, קנטקי וטקסס.
בארצות הברית, גיל ההסכמה (בין שני קטינים, בין קטין ובגיר, בין שני בגירים) עשוי להשתנות בין תחומי שיפוט שונים, אך בכל תחומי השיפוט בארצות הברית - גיל ההסכמה עבור יחסי מין של בני-זוג מאותו המין זהה לגיל ההסכמה עבור יחסי מין הטרוסקסואליים.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין
פעילות ציבורית להשגת הכרה בנישואים אזרחיים בין בני-זוג מאותו המין, לרבות שוויון זכויות והטבות, החלה בשנות השבעים אך לא רק שנותרה לא הצלחה במשך ארבעים שנה, גררה אף תגובת נגד.
בשנת 1996 הקונגרס האמריקני חוקק את חוק ההגנה על הנישואים (בראשי תיבות: DOMA), שאסר על הממשל הפדרלי להכיר בנישואים של בני-זוג מאותו המין וביטל את חובתן של מדינות ארצות הברית להכיר באיחודים של בני-זוג מאותו המין שבוצעו בתחומי שיפוט אחרים.
לאחר שעבר DOMA בשנת 1996, מחוקקים מקומיים רבים חוקקו תקנות מדינה, שכונו "mini-DOMA's", האוסרות על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
החל משנת 1972 במדינת מרילנד, כל מדינות ארצות הברית למעט ניו מקסיקו קבעו חוקים האוסרים על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
ב-17 במאי 2004 הפכה מדינת מסצ'וסטס למדינת ארצות הברית הראשונה ולתחום השיפוט השישי בעולם שאיפשר נישואים של בני-זוג מאותו המין, וזאת בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של המדינה שהתקבל כשישה חודשים קודם לכן.
בעקבות החלטת מסצ'וסטס, 14 מדינות שינו את חוקתן כך שתאסור הכרה בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
מדינות רבות אסרו גם איחודים אזרחיים.
לאורך השנים, 28 מדינות העבירו תיקונים בחוקה של המדינה שאסרו על נישואים של בני-זוג מאותו המין: אלבמה, אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, פלורידה, ג'ורג'יה, איידהו, קנזס, קנטקי, לואיזיאנה, מישיגן, מיסיסיפי, מיזורי, מונטנה, נברסקה, נבאדה, צפון קרולינה, צפון דקוטה, אוהיו, אוקלהומה, אורגון, דרום קרוליינה, דרום דקוטה, טנסי, טקסס, יוטה, וירג'יניה וויסקונסין.
מצביעים בהוואי אישרו תיקון חוקתי צר יותר, שמאפשר למחוקקים לקבוע חוקים בנוגע לנישואים של בני-זוג מאותו המין, דבר שנעשה כבר בשנת 1993. ב-6 בנובמבר 2012 הפכה מינסוטה למדינה הראשונה שהצביעה על הצעת תיקון לחוקה האוסר על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
התיקון זכה לתמיכה של 48.1% בלבד (מול 51.9% מתנגדים) ולא עבר.
ב-26 ביוני 2013 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין ארצות הברית נגד וינדזור כי סעיף 3 של DOMA ("הגדרת נישואין") איננו חוקתי.
ב-26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין התקדימי "אוברגפל נגד הודג'ס" כי כל האיסורים החוקתיים והחוקיים על נישואים של בני-זוג מאותו המין הם בלתי חוקתיים וכי על מדינות ארצות הברית להעניק רישיון ולהכיר בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
כתוצאה מכך, DOMA הפך לבלתי ניתן לאכיפה בפועל, ובכך נישואים של בני-זוג מאותו המין הפכו לחוקיים בכל 50 המדינות, מחוז קולומביה, פוארטו ריקו, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים.
עם זאת, פסק דין זה לא הפך נישואים אלו למוכרים בסמואה האמריקנית, בשל מעמדה החוקתי הייחודי.
מסיבה דומה, המצב החוקי של נישואים חד-מיניים משתנה בתחומי השיפוט השונים של שמורות האינדיאנים.
עוד לפני הפסיקה הנ"ל, שהכירה בנישואים של בני-זוג מאותו המין בכל ארצות הברית, נישואים אלו היו חוקיים ב-36 מדינות; ב-24 מדינות על פי פסיקת בית משפט, ב-9 מדינות על ידי פעולות חקיקה וב-3 מדיניות על ידי משאל עם.
במדינות מסוימות, נישואים אלו התאפשרו ביותר מדרך אחת.
עוד בטרם נישואים של בני-זוג מאותו המין היו חוקיים בכלל ארצות הברית, 15 מדינות איפשרו איחודים אזרחיים או הכירו בזוגות של בני-זוג מאותו המין כידועים בציבור.
במדינות רבות, חוקים אלו עדיין תקפים.
בעקבות פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, בני-זוג מאותו המין מורשים לאמץ במדינות ארצות הברית ובשטחים אחרים שבתחום שיפוטה.
לפני פסק דין זה, מספר מדינות איפשרו אימוץ לבני-זוג מאותו המין, בעקבות חקיקה או פסיקת בית משפט.
אזרחי ארצות הברית, אשר ילדיהם הביולוגיים נולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית, עלולים שלא להיות מסוגלים לקבל אזרחות אמריקאית לילדיהם, גם אם בן-זוגם הוא אזרח אמריקאי בעצמו.
ההשפעה של חוקי האזרחות האמריקאים פוגעת בזוגות להט"ביים באופן לא פרופורציונלי, נוכח העובדה שבדרך כלל רק אחד מבני-הזוג הוא ההורה הביולוגי של הילד המשותף.
בסקר גאלופ שפורסם במאי 2018 נמצא כי 67% מהאמריקאים תומכים בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
סקר דעת קהל שנערך במרץ 2014 על ידי וושינגטון פוסט / ABC News הראה תמיכה בנישואים של בני-זוג מאותו המין בקרב 59% מהאמריקאים, וסקר של הניו יורק טיימס מפברואר 2014 הראה שיעור תמיכה של 56%.
בסקר של גאלופ מנובמבר 2012 נמצא כי 61% תומכים באימוץ על ידי הומואים ולסביות.
החוק הפדרלי בארצות הברית אינו כולל במפורש הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
ביוני 2020, קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי נטייה מינית וזהות מגדרית נכללים תחת "מין" באיסור לאפליה תעסוקתית הקיים בחוק זכויות האזרח משנת 1964. פסק הדין עשוי להשפיע על זכויות אזרחיות פדרליות אחרות המונעות אפליה של מין בחינוך, שירותי בריאות, דיור ואשראי פיננסי.
הגנה מפורשת ומקיפה נגד אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נשקלת על ידי הקונגרס של ארצות הברית, והיא חלק מהחוק לשוויון שהליך חקיקתו החל במרץ 2019, וטרם הושלם.
אפליה בשוק העבודה מתייחסת לנוהגים מפלים הקיימים בתחום התעסוקה, למשל (אך לא רק): הטיה בקבלה לעבודה, קידום, הטבות, פיטורים, פיצויים וכיוצ"ב; וסוגים שונים של הטרדות.
אין אף חוק פדרלי המתייחס במפורש לאפליה בשוק העבודה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
עם זאת, ביוני 2020, קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי נטייה מינית וזהות מגדרית נכללים תחת "מין" באיסור לאפליה תעסוקתית הקיים בחוק זכויות האזרח משנת 1964. באופן מעשי, פירוש הדבר הוא שבארצות הברית אף מעסיק אינו יכול לפטר עובד על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית.
ב-24 מדינות, במחוז קולומביה, בפוארטו ריקו, בגואם ובלמעלה מ-140 ערים ומחוזות חוקקו איסורים על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מינית.
בנוסף, במדינות מסוימות חוקקו חוקים או תקנות האוסרים על אפליה בשוק העבודה על רקע זהות מגדרית או נטייה מינית בשירות הציבורי בלבד.
מספר נשיאים קבעו הגנות מסוימות עבור חלק מעובדי הממשלה הפדרלית באמצעות צו נשיאותי.
בשנת 1995, צו נשיאותי מס' 12968 של הנשיא ביל קלינטון, אשר קבע קריטריונים להוצאת אישורי ביטחון, כלל לראשונה נטייה מינית בשפת אי-האפליה שלו: "ממשלת ארצות הברית אינה מפלה על בסיס גזע, צבע, דת, מין, לאום, נכות או נטייה מינית במתן גישה למידע מסווג".
עוד נכתב כי "לא ניתן להעלות" שום מסקנה "לגבי התאמת גישה למידע מסווג" רק על רקע הנטייה המינית של העובד".
צו נשיאותי 13087 של קלינטון משנת 1998 אסר אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקת כוח האדם האזרחי הפדרלי.
היא חלה על הרוב הגדול של העובדים הפדרליים, אך לא על שירותים חריגים כמו צבא ארצות הברית.
בתחילת 2010, ממשל הנשיא ברק אובמה כלל זהות מגדרית בקרב המחלקות המוגנות מפני אפליה בסמכות הוועדה לשוויון הזדמנויות בעבודה (EEOC) .
בשנת 2012, ה-EEOC קבע כי סעיף 7 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 אינו מתיר אפליה בשוק העבודה על רקע זהות מגדרית, מכיוון שזו סוג של אפליה מינית.
ב-21 ביולי 2014 חתם הנשיא אובמה על צו נשיאותי מס' 13672 והוסיף "זהות מגדרית" אל המחלקות המוגנות מפני אפליה בגיוס עובדים בכוח העבודה האזרחי הפדרלי, וגם "נטייה מינית" ו-"זהות מגדרית" אל המחלקות המוגנות מפני אפליה בגיוס ובהעסקה מצד קבלני ממשל פדרליים וקבלני משנה.
צו נשיאותי מס' 13673 חייב את הקבלנים הפדרליים להוכיח שהם עומדים בחוקי העבודה, אך הנשיא דונלד טראמפ ביטל דרישה זו ב-27 במרץ 2017.
החל מה-15 ביוני 2020, כל העובדים אצל מעסיקים המעסיקים יותר מ-15 עובדים מוגנים מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באמצעות הפסיקה התקדימית של בית המשפט העליון במקרה בוסטוק נגד מחוז קלייטון.
שני שלישים מהמצביעים הרשומים בארצות הברית מסכימים עם החלטת בית המשפט העליון לפיה חוקים למניעת אפליה בתעסוקה צריכים להגן על להט"בים, על פי סקר HuffPost / YouGov שנערך מספר ימים לאחר מכן.
המשרד לשיכון הוגן ושוויון הזדמנויות הוא סוכנות במחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
FHEO אחראית על ניהול ואכיפת חוקי דיור הוגנים פדרליים וקביעת מדיניות שמוודאת שלכל האמריקאים יש גישה שווה לדיור לפי בחירתם.
אפליית דיור מתייחסת לאפליה של דיירים פוטנציאליים או דיירים נוכחיים.
בארצות הברית אין חוק פדרלי נגד אפליה כזו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, אך לפחות 22 מדינות וערים גדולות רבות חוקקו חוקים האוסרים עליה.
ראו, למשל, הצעת חוק 2661 של דיור במדינת וושינגטון .
בשנת 2012 פרסם המשרד לשיכון הוגן ושוויון הזדמנויות תקנה בשם "גישה שווה" (Equal Access) שנועדה לאסור אפליה של להט"בים בתוכניות דיור בסיוע פדרלי.
התקנה מבטיחה שתוכניות הליבה של המשרד יהיו פתוחות לכל הזכאים, ללא קשר לנטייה מינית או זהות מגדרית.
אולם בשנת 2019 היה ניסיון להחליש את הרגולציה.
משרד השיכון ההוגן ושוויון ההזדמנויות אחראי על אכיפת מגוון חוקי דיור הוגנים, האוסרים על אפליה בדיור בבעלות פרטית ובסיוע ציבורי, בהם:
סעיף 6 של חוק זכויות האזרח משנת 1964
סעיף 2 של חוק האמריקאים עם מוגבלויות משנת 1990
בין התביעות האזרחיות התקדימיות הבולטות ביותר בנושא זכויות להט"ב בתחום הדיור ניתן למנות את בראשי נגד סטהל ושות' .
בשנת 1989, בית הדין לערעורים של מדינת ניו יורק קבע כי התובע מיגל בראשי, שהיה במערכת יחסים של בני-זוג מאותו המין עם לזלי בלאנשארד שנפטר מאיידס בשנת 1986, ייחשב כ-"בן משפחה" של בלאנשארד.
על פי החוק, בראשי יהיה רשאי להמשיך ולהתגורר בדירתו של בן-זוגו המנוח, באותם התנאים (שכר דירה מפוקח).
ב-14 באפריל 2010 הנשיא ברק אובמה הוציא צו מנהלי שהנחה את מחלקת הבריאות ושירותי האנוש לנסח תקנות חדשות לכל בתי החולים המקבלים תקציבים פדרליים (באמצעות מדיקר או מדיקאייד).
תקנות אלו יחייבו מוסדות אלו להעניק זכויות ביקור וקבלת החלטות רפואיות לבני-זוג של להט"ביים, וכן לאלמנים ואלמנות.
זכויות אלו אינן מוגנות על ידי החוק במדינות רבות.
אובמה אמר כי הוא קיבל השראה ממקרה של משפחה בפלורידה, שם נפטרה אחת האמהות בזמן שנמנעו ממנה ביקורים בבית החולים של בת זוגה וארבעת ילדיהם.
ב-12 ביוני 2020 פרסם ממשל טראמפ תקנה חדשה, הקובעת כי נטייה מינית וזהות מגדרית אינן מכוסות במסגרת ההגנות נגד האפליה של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
לא ברור עדיין כיצד תקנה זו מושפעת מפסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית בבוסטוק נגד מחוז קלייטון.
חוקים נגד פשעי שנאה מגינים מפני פשעים המונעים על ידי רגשות איבה נגד מעמדות מוגנים.
עד לשנת 2009, החוק הפדרלי משנת 1969 הגדיר פשעי שנאה כפשעים שבוצעו על בסיס גזע, צבע עור, דת או לאום.
באוקטובר 2009 העביר הקונגרס את חוק מתיו שפרד , שהרחיב את ההגדרה של פשעי שנאה לכלול גם מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית ונכות.
חקיקה זו הסירה את הדרישה כי קורבן עבירת שנאה יהיה מעורב בפעילות מוגנת פדרלית.
הנשיא אובמה חתם על החוק ב-28 באוקטובר 2009.
שני חוקים, החוק לסטטיסטיקה של פשעי שנאה (1990) וחוק הזכות לדעת על פשעי שנאה בקמפוס (1997), מחייבים את משרד המשפטים ואת הבולשת הפדרלית (FBI), כמו גם רשויות אבטחה בקמפוסים של מכללות ושל אוניברסיטאות, לאסוף ולפרסם נתונים סטטיסטיים על פשעי שנאה.
ב-46 מדינות, במחוז קולומביה ובפוארטו ריקו החוק מגדיר סוגים שונים של אלימות או איומים על רקע אפליה כעבירה פלילית (החריגים הם ארקנסו, ג'ורג'יה, דרום קרוליינה וויומינג).
ב-31 מדינות ובמחוז קולומביה קיימים חוקים המאפשרים תביעה אזרחית, בנוסף לעונש הפלילי, בגין מעשים שכאלו.
ב-27 ובמחוז קולומביה קיימים חוקים המחייבים את המדינה לאסוף נתונים סטטיסטיים על פשעי שנאה; 16 מהם כוללים גם פשעי שנאה על רקע נטייה מינית.
בפסק הדין וויסקונסין נ' מיטשל (1993) בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע פה אחד כי חוקים המחמירים ענישה על פשעי שנאה הם חוקתיים והם אינם מפרים את חופש המחשבה או את חופש הביטוי המעוגנים בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
חוקים נגד הגנת "Gay panic"
הגנת "Gay panic" היא אסטרטגיה משפטית שבה נאשם בעבירת תקיפה או רצח טוען לחפותו מאחר שביצע את העבירה כאשר היה במצב של אי שפיות זמנית וזאת בשל התנהגות מינית הומוסקסואלית לא רצויה מצד קורבן העבירה.
נכון ליולי 2020, ב-11 מדינות בלבד קיימים חוקים נגד הגנת "Gay panic", והן: קליפורניה, אילינוי, רוד איילנד, קונטיקט, הוואי, מיין, נבאדה, ניו יורק, ניו ג'רזי, וושינגטון וקולורדו.
חדירה, ככל שתהיה קלה, מספיקה כדי לבסס את ביצוע העבירה".
היישום של סעיף 125 הוגבל מאוד על ידי החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-2003 בפסק דין באוורס נגד הארדוויק, והוא בוטל לבסוף ב-26 בדצמבר 2013, כאשר הנשיא ברק אובמה חתם על חוק אישור ההגנה הלאומי לשנת הכספים 2014 .
עד שנת 1993, לא הותר להומואים וללסביות לשרת בצבא ארצות הברית.
בשנה זו נחקקה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" , על פיה הומואים ולסביות הורשו לשרת אבל רק בתנאי שהם יהיה בארון ולא יהיו גלויים בנוגע לנטייה המינית שלהם.
בשנת 2010 בוטל חוק זה, באמצעות חקיקת חוק חדש המתיר להומואים וללסביות גלויים לשרת בצבא.
מאז 20 בספטמבר 2011, הומואים, לסביות וביסקסואלים גלויים משרתים בצבא ארצות הברית.
נשים אחרים שייעודם המגדרי בעת לידתם.ן נקבע להיות "זכר", עדיין נדרשים להירשם למערכת השירות הסלקטיבי.
ב-13 ביולי 2015, מזכיר ההגנה אשטון קרטר אמר כי התקנות הנוכחיות, האוסרות על שירותים טרנסג'נדרים, הן מיושנות והודיע כי ייערך מחקר בן חצי שנה כדי לקבוע האם לביטול האיסור הזה תהיה השפעה כלשהי על יעילות הצבא.
ב-30 ביוני 2016 הודיע קרטר כי הוסר האיסור על טרנסג'נדרים גלויים מלשרת בצבא.
המדיניות נכנסה לתוקף ב-1 באוקטובר 2016, ויישומה החל כחודש לאחר מכן.
ב-24 באוקטובר 2016, עשרה חיילים בצבא ארצות הברית הפכו לראשונים שעתרו בגלוי להתאמה מגדרית מאז בוטל האיסור על שירות א.
במקור, הצבא אמור היה להשלים את התאמתו לגיוס ולשירות טרנסג'נדרים גלויים עד ליולי 2017. אולם באותו חודש, הנשיא טראמפ הכריז בציוץ כי חל איסור על טרנסג'נדרים לשרת בצבא.
למחרת אמר יושב ראש המטות המשולבים הגנרל ג'וזף דנפורד, "לא יהיו שינויים במדיניות הנוכחית עד לקבלת הנחיית הנשיא על ידי שר ההגנה והוצאתן של הנחיות לביצוע.
בינתיים, אנו נמשיך להתייחס לכל אנשינו בכבוד".
מאוחר יותר פרסם טראמפ תזכיר ב-25 באוגוסט 2017 המורה כי תוכנית ליישום ההתאמה תוגש בפניו על ידי שר ההגנה והשר לביטחון פנים עד פברואר 2018. בנובמבר 2018 ביקש ממשל טראמפ רשמית מבית המשפט העליון לפרסם פסק דין בעניין, אף על פי שבתי משפט בערכאות נמוכות יותר עדיין דנים בערעורים בנושא.
עם זאת, מתגייסים חדשים חייבים לשרת על פי המגדר / מין שנקבע עבורם בלידתם, והם פסולים משירות אם יש להם עבר של דיספוריה מגדרית או אם אי פעם קיבלו הורמונים או עברו ניתוחים הקשורים למעבר מגדרי.
בקונגרס הוגשו שתי הצעות חוק דו-מפלגתיות כנגד איסור זה.
עיתונאים זיהו 6 מקרים של התאבדויות בקרב אוכלוסייה זו.
הכללים החדשים התירו ביקורי התייחדות רק לזוגות רשומים (כנשואים או כידועים בציבור), ובתנאי שהרישום נעשה לפני כליאתו של האסיר.
בניו יורק, לפני שנערכה הצבעה על ביקורי התייחדות של בני-זוג מאותו המין, המדינה איפשרה ל-27 מתוך 60 מתקני הכליאה שלה לאפשר ביקורי התייחדות של בני-זוג מאותו המין, אולם חוק זה לא נאכף ברחבי המדינה עד לאפריל 2011. בשנת 2014, מדינות ניו מקסיקו ומיסיסיפי אסרו על ביקורי התייחדות.
שיעורי האפליה בקרב הקהילה הטרנסג'נדרית הם גבוהים מאוד, בפרט בקרב טרנסג'נדרים שאינם לבנים.
חלק מחברי הקהילה הטרנסג'דנרית (אך לא כולם), נתקלים במעסיקים המסרבים להעסיק אותם רק בשל היותם טרנג'נדרים, ועל כן הם נאלצים לפנות לפשע על מנת לשרוד, חלקם אף מתדרדר לזנות, רק על מנת שתהיה להם הכנסה כלשהי, וזאת כתוצאה ישירה מאפליה ומדיכוי כלכלי.
לעיתים קרובות, התקשורת והפוליטיקאים (וכתוצאה מכך, גם החברה) מתייחסים בחוסר רגישות לזהויות הטרנסג'נדרים, ובכך מעודדים את דיכוי הקהילה הטרנסג'נדרית.
בתגובה למגמה זו, בשנת 2016 קמה התארגנות של למעלה מ-250 ארגונים הפועלים כנגד תקיפות מיניות ואלימות במשפחה, שפרסמה מכתב משותף היוצא נגד המגמה של הצגת אנשים טרנסג'נדרים בצורה שלילית (למשל, כטורפים מיניים).
כמו כן, GLAAD פרסמה מדריך שנועד לעודד עיתונאים לסקר את הקהילה הטרנסג'נדרית בצורה מאוזנת יותר.
פעילים למען זכויות טרנסג'נדרים פועלים למען שינוי שירותים ציבוריים ממוגדרים (חלוקה והפרדה בין שירותי גברים לשירותי נשים) כך שיהיו "יוניסקס" (לא ממוגדרים), וזאת בסך הכל על ידי שינוי השילוט הקיים.
הסיבה לכך היא שיעור גבוה של מקרי הטרדות ואף אלימות כנגד חברי הקהילה הטרנסג'נדרית.
שירותי יוניסקס עשויים להועיל גם לאמהות מניקות, הורים לילדים ממגדרים שונים ולאנשים עם מוגבלויות.
פעילים למען זכויות טרנסג'נדרים מצדיקים את עמדתם בכך שמדובר בסוגיה של בחירה, ביטחון אישי, פרטיות וכבוד.
ישנם נהלים שונים ודרישות שונות על מנת לשנות פרטים אישיים, כגון שם או מגדר, במסמכים רשמיים או בתעודות זיהוי, כגון תעודת לידה, רישיון נהיגה, מספר זיהוי בביטוח לאומי, דרכון ועוד; נהלים ודרישות אלו עשויים להיות לא עקביים.
מדינות רבות מונעות שינוי שם או מגדר במסמכים רשמיים למי שלא עברו ניתוח להתאמה מגדרית.
כמו כן, מסמכים שונים שאינם תואמים זה לזה עלולים להערים קשיים בניהול עניינים אישיים בחיי היום-יום - במיוחד כאלה הדורשים צורות זיהוי מרובות ותואמות.
יתר על כן, מסמכים שאינם תואמים את הצגתו המגדרית של האדם עלולים להוביל למקרי הטרדה או אפליה.
כל אחת ממדינות ארצות הברית קובעת לעצמה את חוקיה בנוגע לתעודות לידה, ובתי משפט של המדינות השונות מוציאים פסקי דין מגוונים בנוגע לטרנסג'נדרים.
מרבית המדינות מאפשרות לשנות את השם ואת המין בתעודת הלידה, על ידי תיקון תעודת הלידה הקיימת או על ידי הנפקת שם חדש, אם כי יש מדינות הדורשות לשם כך המצאת מסמך רפואי המעיד על ביצוע ניתוח להתאמה מגדרית.
לפחות שתי מדינות - אוהיו וטנסי (נכון ליוני 2019) - כלל לא מאפשרות לשנות את המין בתעודת לידה.
בפברואר 2020 העביר בית הנבחרים באיידהו הצעת חוק האוסרת על טרנסג'נדרים לתקן את המין בתעודות הלידה שלהם.
כל מדינות ארצות הברית מאפשרות לשנות את המגדר ברישיון נהיגה, אם כי הדרישות לכך משתנות בהתאם למדינה.
לעיתים קרובות, הדרישות לשינוי רישיון הנהיגה פחות מחמירות מאלו להחלפת הסמן בתעודת הלידה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית קובעת איזה מידע ביוגרפי מזהה יכלל בדרכונים אמריקאיים.
ב-10 ביוני 2010 תוקנה המדיניות בנושא שינויים במגדר, על מנת לאפשר לבצע שינוי קבוע במגדר, כפי שהוא מופיע בדרכון, בהתאם להצהרת רופא מטפל כי "המבקש עבר טיפול קליני הולם לשינוי מגדר למגדר החדש".
במדיניות הקודמת נדרשה הצהרה של רופא מנתח כי המבקש עבר ניתוח להתאמה מגדרית.
נכון ל-2017, הממשל הפדרלי האמריקאי אינו מכירה באופציה מגדרית שלישית בדרכונים או בתעודות זיהוי לאומיות אחרות, אם כי מדינות אחרות, כולל אוסטרליה, ניו זילנד, הודו, נפאל, פקיסטן, בנגלדש, גרמניה, מלטה וקנדה החלו להכיר בכך.
באופן מסורתי, מגדר שלישי הוכר על ידי מספר תרבויות של העמים הילידים בארצות הברית כ-"Two-spirit", בעמים הילידים של הוואי כ"מאהו", ובעמי סמואה האמריקנית כ"פאפאפין".
באופן דומה, מהגרים מתרבויות מסורתיות שמכירים במגדר השלישי צפויים להרוויח מרפורמה כזו, לרבות ה-Muxe מדרום מקסיקו וההיג'רה מדרום אסיה.
ב-10 ביוני 2016 קבע בית משפט באורגון כי התושב ג'יימי שופה יוכר כבעל מגדר שאינו בינארי.
הארגון למען זכויות טרנסג'נדרים Transgender Law Center סבור כי מדובר ב-"פסק הדין הראשון מסוגו בארצות הברית".
יום הזיכרון הטרנסג'נדרי נוסד בשנת 1999 על ידי גוונדולין אן סמית' , אישה טרנסג'נדרית, כדי להנציח את ריטה הסטר, אישה טרנסג'נדרית שנרצחה באלסטון, מסצ'וסטס.
בתחילה, האירוע צוין בעיקר בצורה מקוונת, אך עם השנים הפך ליום המצוין בדרכים שונות ברחבי העולם, ב-20 בנובמבר, לזכרם של כלל חברי הקהילה הטרנסג'נדרית אשר נרצחו על רקע טרנספובי.
לאינטרסקסים בארצות הברית יש את אותן הזכויות כמו לאחרים, אך עם זאת קיימים פערים משמעותיים, במיוחד בהגנות מפני התערבויות רפואיות קוסמטיות שלא בהסכמה, אלימות ואפליה.
ניתוחים רפואיים רבים נערכים שלא בהסכמה, על מנת "לתקן" אנשים אלה כאשר הם נולדים או עדיין צעירים.
חלקם נוטלים הורמונים על מנת להבטיח שגופם יתפתח בהתאם למין שהוקצה להם.
באוגוסט 2018, בית המחוקקים של מדינת קליפורניה העביר חוק כנגד ניתוחים מסוג זה.
חוק זה מקנה זכויות לאינטרסקסים קטינים להיות מעורבים בהחלטות המתקבלות לגבי ניתוחים המבוצעים בגופם, ובכך הניתוחים נדחים עד שהם מבוגרים מספיק כדי להבין ולהשתתף בתהליך קבלת ההחלטות.
ארגונים למען אינטרסקסים פועלים במטרה להפסיק שימוש בשיטות מזיקות ופוגעניות, וכן לקדם קבלה חברתית ושוויון.
בשנים האחרונות, פעילים הצליחו להגיע להישגים כגון הכרה משפטית.
מחלת האיידס, הנגרמת בעקבות הידבקות בנגיף ה-HIV, נתגלתה לראשונה בעולם המערבי בשנות ה-60. בארצות הברית, המחלה החלה להתפשט במהלך שנות השמונים, אז דווח על מחלה חדשה המועברת באמצעות דם נגוע ומגע מיני, וכי קבוצות הסיכון להידבקות במחלה הם הומוסקסואלים וצרכני סמים.
אחת המרפאות הראשונות שטיפלו במחלה הופעלה בעיר ניו יורק על ידי ד"ר ג'וזף סונאבנד.
עד 1985 אלפי בני-אדם בארצות הברית מתו מהמחלה.
ארגוני רבים למען זכויות להט"ב החלו לפעול להגברת המודעות למחלה ולגיוס כספים לטיפול בחולים ולמציאת תרופה.
בארצות הברית, ההנחיה הנוכחית של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) היא לדחות קבלת תרומת דם מכל גבר אשר קיים יחסי מין עם גברים במהלך שלושת החודשים שקדמו למועד התרומה.
יתר על כן, בנוגע לתרומת דם של טרנסג'נדרים - ה-FDA ממליץ למוסדות המתרימים דם כי בעת מילוי השאלון לקראת מתן תרומת דם, המגדר של התורמ/ת ייקבע על פי זהותו/ה המגדרית, כפי שהוא/היא מצהיר/ה.
טיפול המרה הוא ניסיון לשנות את הנטייה המינית או הזהות המגדרית של אדם.
בעשרים מדינות בארצות הברית, במחוז קולומביה ובפוארטו ריקו קיימים חוקים האוסרים על ביצוע טיפול המרה בקטינים.
ב-72 ערים ומחוזות נוספים קיימים איסורים על טיפולי המרה בקטינים.
במדינת ניו יורק עברה חקיקה האוסרת טיפולי המרה הן בקטינים והן בבגירים.
בוושינגטון הועלו מספר הצעות לאסור טיפולי המרה באמצעות חקיקה פדרלית.
היסטוריית פסיקות בית המשפט העליון בנושא זכויות להט"ב
במרץ 1956 קבע בית משפט מחוזי פדרלי כי המגזין הפרו-גיי "" מכיל תוכן מגונה, ועל כן הוא מפר את חוקי קומסטוק האוסרים על פרסום גסויות, ובהתאם לכך לא ניתן להפיצו באמצעות שירות הדואר של ארצות הברית.
פסק דין זה אושר על ידי בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, אולם בשנת 1958 פסק בית המשפט העליון את הפסיקה התקדימית "פסק דין One, Inc.
נגד אולסן", שביטלה את הפסיקות הקודמות, ונשענה על הפסיקה במקרה של רות' נגד ארצות הברית .
כתוצאה מכך, עיתונים, מגזינים ופרסומים גאים אחרים יכולים היו להיות מופצים כדין באופן חוקי באמצעות שירותי הדואר הציבורי.
בשנת 1972, מורה בטקומה, וושינגטון, בעל ותק ללא כל רבב של 12 שנות עבודה, פוטר מעבודתו לאחר שתלמידו לשעבר חשף את זהותו המינית בפני סגן מנהל בית הספר.
בית המשפט העליון בוושינגטון קבע כי הומוסקסואליות אינה מוסרית ועל כן פוגעת ביעילותו המקצועית של המורה.
בית המשפט הצדיק את עמדתו בדרכים שונות, לרבות תוך שימוש בהגדרת ההומוסקסואליות באנציקלופדיה הקתולית החדשה, כי התנהגות הומוסקסואלית היא פלילית מטבעה, וקבע כי לא ניתן לסמוך על אדם "לא מוסרי" להיות מורה לתלמידים מכיוון שנוכחותו היא משבשת מטבעה.
ב-3 באוקטובר 1977, בית המשפט העליון סירב להוצאת צו עיון מחדש, אף על פי שהשופטים ברנן ומרשל היו עושים זאת.
זו הייתה ההחלטה הראשונה על אפליה כנגד הומוסקסואלים ששודרה בחדשות ברשתות בפריסה כלל-ארצית.
למעשה, היא שודרה בו-זמנית בשלוש תוכניות חדשות הערב של שלוש רשתות שונות, והגיעה לכ-60 מיליון צופים.
בשנת 1985, בית המשפט העליון דן במקרה כוח המשימה הגאה הלאומי נגד מועצת החינוך , שעסק בחוקתיותו של חוק המאפשר לבתי ספר לפטר מורים רק בשל התנהגות הומוסקסואלית פומבית.
לאחר שבין הדין לערעורים אישר את החוק, בבית המשפט העליון לא התקבלה הכרעה (השופטים היו חצויים 4-4 בעוד השופט לואיס פאוול נמנע), ובכך אישר בית המשפט העליון את פסק הדין של בית הדין לערעורים.
עוד בשנת 1985, סירב בית המשפט העליון לדון בערעור של שירותי סטודנטים גאים נגד אוניברסיטת טקסס A&M והותיר על כנו פסיקת בית הדין לערעורים, המורה על אוניברסיטת טקסס A&M להכיר באופן רשמי באגודת הסטודנטים ההומוסקסואלים.
ב-30 ביוני 1986 פסק בית המשפט העליון במקרה של פסק דין באוורס נגד הארדוויק, וקבע כי החוק לפיו מין אוראלי או מין אנאלי בין שני בוגרים הוא עבירה פלילית הוא חוקתי ולא מהווה פגיעה בזכות לפרטיות המוגנת על ידי התיקון ה-14.
ב-4 במרץ 1998 קבע בית המשפט העליון בפסק דין אונקייל נגד Sundowner Offshore Services כי חוקים פדרליים האוסרים על הטרדה מינית במקום העבודה חלים גם כאשר שני הצדדים הם מאותו המין.
ב-28 ביוני 2000 קבע בית המשפט העליון בפסק דין תנועת הצופים הבנים של אמריקה נגד דייל כי זכותה של תנועת הצופים הבנים של אמריקה, על פי התיקון הראשון, להדיר אנשים משורותיה על בסיס נטייה מינית, ללא קשר לחוקים המגינים על זכויות אזרח.
לאחר הפסיקה, הממשל הפדרלי החל להכיר בנישואים של בני-זוג מאותו המין ולהעניק זכויות והטבות פדרליות לזוגות נשואים מאותו המין.
ב-26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס כי מדינות ארצות הברית אינן רשאיות לאסור על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
כתוצאה מכך, נישואים של בני-זוג מאותו המין מורשים ומוכרים כתקפים וניתנים לאכיפה בכל המדינות והאזורים הכפופים לסמכותה של החוקה האמריקאית.
ב-15 ביוני 2020 קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי ההגנות הניתנות על ידי חוק זכויות האזרח (1964) בנוגע לאפליה בשוק העבודה כוללת גם את חברי הקהילה הלהט"בית, ובכך אוסרים על מקומות עבודה עם 15 עובדים ומעלה להפלות עובדים על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית.
ההחלטה נתקבלה בשלושה תיקים מאוחדים, שהיו אלטיטוד אקספרס נ' זארדה ; בוסטוק נ' מחוז קלייטון; ואר.
האריס בתי לוויות נ' נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה .
לאחר הפסיקה, USA Today צפה כי מעבר למניעת האפליה התעסוקתית כנגד קהילת הלהט"ב, "לפסיקה של בית המשפט עשויה להיות השפעה גורפת על חוקי זכויות האזרח הפדרליים המונעים אפליה מינית גם בתחומי החינוך, הבריאות, הדיור והאשראי".
התומכים העיקריים במערכת הפוליטית האמריקאית בזכויות להט"ב היו בדרך כלל ליברלים וליברטריאנים.
התמיכה בתנועת למען זכויות הלהט"ב הייתה חזקה ביותר בצפון-מזרח, בחוף המערבי ובמדינות אחרות עם אוכלוסיות עירוניות גדולות.
המפלגה הדמוקרטית מחזיקה באופן רשמי בעמדות התומכות ברוב היוזמות למען זכויות להט"ב מאז 2012. עם זאת, ישנם גם מספר זרמים בתוך המפלגה הרפובליקנית התומכים בסוגיות למען הקהילה הלהט"בית, לרבות לוג קאבין רפובליקנס, GOProud , צעירים שמרנים בעד החופש להינשא, ו-College Republicans מאוניברסיטת פנסילבניה ומאוניברסיטת קולומביה.
סקר שנערך במרץ 2014 מצא כי 40% מהרפובליקנים תומכים בנישואים של בני-זוג מאותו המין, נתון אשר עלה ל-44% בשנת 2018. בשנת 2013, 52% מהרפובליקנים ומהעצמאיים הנוטים להצביע למפלגה הרפובליקנית, בין הגילאים 18–49, הביעו תמיכה בנישואים של בני-זוג מאותו המין, בסקר משותף של הוושינגטון פוסט ו-ABC News.
סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2014 הראה כי מוסלמים אמריקאים נוטים יותר מאוונגליסטים לתמוך בנישואים של בני-זוג מאותו המין - 42% לעומת 28%, נתונים שעל פי PRRI עלו בשנת 2018 ל-51% ו-34%.
על פי סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2017, הנתונים גבוהים עוד יותר בקרב אוונגליסטים לבנים צעירים מדור ה-X ומדור ה-Y, שנולדו לאחר 1964, ושיעור תמיכם בנישואים של בני-זוג מאותו המין עומד על 47%.
סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2017 הראה כי 64% מהאמריקנים הלבנים, 60% מהאמריקאים ההיספנים והלאטינים ו-51% מהאפרו-אמריקאים תומכים בזכותם של זוגות להט"ביים להינשא.
המתנגדים העיקריים במערכת הפוליטית האמריקאית לזכויות להט"ב היו בדרך כלל דתיים פונדמנטליסטיים.
על פי סקר של מרכז המחקר פיו, 59% מהפרוטסטנטים האוונגליסטים מתנגדים לנישואים של בני-זוג מאותו המין.
בין השנים 2016 ל-2017, אוונגליסטים לבנים מבוגרים, מדור הבייבי בום ומהדור השקט, שנולדו לפני 1964, לא הראו כמעט שום שינוי בעמדותיהם ביחס לנישואים של בני-זוג מאותו המין (עלייה מ-25% אז ל-26% כעת).
השמרנים מצדיקים את עמדותיהם כנגד זכויות להט"ב באמצעות ציטוטים שונים מהתנ"ך, מהברית הישנה ומהברית החדשה.
ההתנגדות לזכויות להט"ב היא החזקה ביותר בדרום ובמדינות עם אוכלוסייה כפרית ושמרנית גדולה, במיוחד בחגורת התנ"ך.
על פי המרכז המשפטי לדרום העני, חלק מקבוצות אלו הן קבוצות שנאה כנגד להט"בים.
המפלגה הדמוקרטית החלה לתמוך בחלק מזכויות הלהט"ב בשנות התשעים.
אף על פי שב-1996 חתם על חוק ההגנה על הנישואים (בראשי תיבות: DOMA), נשיא ארצות הברית ביל קלינטון היה הנשיא הראשון שתמך בגלוי בזכויות הלהט"ב; במהלך כהונתו הוא מינה מספר להט"בים גלויים למשרות ממשלתיות בכירות.
בכנס הלאומי של המפלגה לשנת 2012 המפלגה הדמוקרטית הביעה תמיכתה בביטול DOMA וב-"אחריות שווה, הטבות והגנות" לזוגות חד מיניים; הנשיא ברק אובמה הביע תמיכתו בנישואים של בני-זוג מאותו המין ב-2012. המפלגה הדמוקרטית תומכת במפורש בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
בכנס הלאומי של המפלגה לשנת 2016 , איימצה המפלגה הדמוקרטית את המצע המתקדם ביותר שלה בתמיכה בזכויות הלהט"ב.
על פי מצע זה, "הדמוקרטים מאמינים שזכויות להט"ב הן זכויות אדם וכי מדיניות החוץ האמריקאית צריכה לקדם את יכולתם של כל האנשים לחיות בכבוד, בביטחון ובכבוד, ללא קשר למי שהם או מי שהם אוהבים."
במצעה, המפלגה הדמוקרטית מביעה תמיכתה ב:
פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס
העברת חוק השוויון , חקיקה פדרלית מקיפה למען זכויות להט"ב, המבטיחה אי-אפליה בתחומי הדיור, התעסוקה, המגורים הציבוריים, אשראי, שירות בחבר מושבעים, חינוך ומימון פדרלי.
הכללת להט"בים בחוקים האוסרים על אפליה על רקע מין
מאבק בתופעת ילדי רחוב להט"ביים
קביעת מדיניות לשיפור התנאים של תלמידים להט"ביים והאווירה במערכת החינוך
גישה לשירותי בריאות עבור טרנסג'נדרים
סיום האלימות נגד להט"בים, בפרט אלימות על רקע טרנספוביה
הבטחת יחס הוגן ליוצאי צבא להט"בים, לרבות עבור אלו ששוחרו משירות בניגוד לרצונם בשל נטייתם המינית
במצעה, המפלגה הדמוקרטית מביעה התנגדותה ל:
חקיקה אנטי-להט"בית, ובפרט - חקיקה אנטי-טרנסג'נדרית
במצעה של המפלגה הדמוקרטית, בסעיף אודות HIV/איידס, כתוב:
פיט בוטיג'ג', אשר התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית 2020, הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון בארצות הברית אשר התמודדות לתפקיד מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיא ארצות הברית.
המפלגה הרפובליקנית מתנגדת לרבות מזכויות הלהט"ב, ובעיקר מתמקדת בנישואים של בני-זוג מאותו המין ובזכויות טרנסג'נדרים.
בקרב התומכים או הנוטים לתמוך במפלגה הרפובליקנית, יותר ממחצית אומרים שהחברה צריכה לקבל הומוסקסואליות (54%, בסקר של מרכז המחקר פיו שפורסם באוקטובר 2017) וכמעט מחציתם אומרים כי נישואים של בני-זוג מאותו המין צריכים להיות חוקיים (44%, בסקר של מרכז המחקר פיו שפורסם במאי 2019).
בכנס הלאומי של המפלגה לשנת 2016 , המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ השתמש בראשי התיבות "LGBT" בהתייחסותו אל פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו שהתרחש כחודש לפני כן.
טראמפ, כנשיא ארצות הברית, הוציא באוגוסט 2017 איסור על טרנסג'נדרים מלהתגייס לשירות צבאי.
במצעה לשנת 2016, המפלגה הרפובליקנית מביעה התנגדותה ל:
פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס (פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית שמאפשרת נישואים של בני-זוג מאותו המין)
איסור על טיפולי המרה בקטינים
הכללת חברי הקהילה הלהט"בית במסגרת מדיניות כנגד אפליה.
פרד קרגר, אשר התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית 2012, הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון בארצות הברית אשר התמודדות לתפקיד מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיא ארצות הברית.
במפלגת הירוקים בארצות הברית יש תמיכה גורפת בזכויות להט"ב מאז נוסדה המפלגה ב-2001. הקואליציה הבלתי רשמית יותר של המפלגות הירוקות במדינות ארצות הברית, שהתקיימה בין השנים 1983 ל-2000, תמכה גם היא בזכויות הלהט"ב.
מפלגת החוקה מתנגדת בתוקף לזכויות הלהט"ב, ותומכת בחוקים פליליים נגד הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג.
המפלגה שמרנית מאוד ובעלת קשרים לתנועת הרקונסטרוקציה הנוצרית, תנועה פוליטית ימנית-קיצונית בתוך כנסיות נוצריות שמרניות.
בעוד שמפלגות פוליטיות סוציאליסטיות וקומוניסטיות אמריקאיות רבות העדיפו בתחילה להתעלם מהנושא, רובן תומכות כיום בזכויות להט"ב.
קבוצות סוציאליסטיות משלבות בדרך כלל גישה חזקה יותר לנושאי זהות מגדרית מאשר מפלגות המיינסטרים.
המפלגה הסוציאליסטית ארצות הברית מינתה הומוסקסואל גלוי, דייוויד מקריינולדס , כמועמד הראשון (הן של המפלגה והן של אמריקה) לנשיאות ב-1980.
טבלת סיכום זכויות להט"ב בארצות הברית
טבלה זו נועדה לפשט את מצב זכויות הלהט"ב בארצות הברית לצורך השוואה מול מדינות אחרות שלגביהן קיים ערך בוויקיפדיה בנושא זכויות להט"ב.
הסימן מציין שהזכות קיימת, ואילו הסימן מציין שהיא לא; הסימן / מציין שהזכויות משתנות ממדינה למדינה.
הזכויות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים/ות וביסקסואלים/ות (להט"ב) נמצאות תחת דיכוי כבד בדובאי, אבו דאבי, ראס אל-ח'יימה, אום אל-קוויין, עג'מאן, פוג'יירה ושארג'ה, המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות.
החוק במדינה קובע כי כל סוג של יחסי מין מלבד יחסי מין הטרוסקסואליים הוא אינו חוקי, והעונשים עשויים לכלול מאסר, מלקות, הוצאה להורג, קנסות וגירוש.
ניאוף ויחסי מין מחוץ לנישואים הם עבירות שעונשן מוות, ואדם שהורשע בהומוסקסואליות עלול להיות מואשם גם בניאוף אם הוא או היא נשואים לאדם מהמין השני בעת קיום יחסי מין עם אדם מאותו המין.
המשמעות של הסנקציות החוקיות והחברתיות נגד להט"ב היא שבדובאי לא קיימים ארגוני להט"ב רשמיים או מועדוני לילה.
מועדון לילה אחד בשם "Diamond Club" ארגן ערב שיוחד לקהילה הלהט"בית, ובו ניגן תקליטן בריטי קרוס-דרסר, אך המסיבה נסגרה על ידי הממשלה.
סעיף 354 בחוק העונשין הפדרלי של האיחוד קובע: "מי שאונס נקבה או מקיים מעשה סדום עם זכר, ייענש במוות".
סעיף זה אוסר על אונס, אך גם על יחסי מין בין גברים בהסכמה.
חוק העונשין הפדרלי במדינה, המבוסס על הדין האסלאמי (שריעה), אינו מהווה תחליף למערכת המשפט של כל אחת מהאמירויות, אלא אם חוק כלשהו עומד בניגוד לחוק הפדרלי.
מכאן, שאדם יכול להיות מואשם תחת סעיף בחוק העונשין הפדרלי או תחת סעיף בחוק עונשין מקומי של האמירות.
כליאה, הוצאה להורג, קנסות, מלקות, וגירוש הם דבר שבשגרה.
בספטמבר 2013 הוכרז כי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הסכימה לדון בהצעה לבצע בדיקות כלשהן, שטיבן טרם ידוע, בעת הכניסה למדינות כדי לעצור את כניסתם של הומואים זרים למדינות החברות.
למרות זאת, ישנן טענות כי האירוח של גביע העולם של פיפ"א בקטר בשנת 2022, והחשש מסערה ציבורית גרמו לפקידים לסגת מהתוכנית ולהתעקש שהיה מדובר בהצעה בלבד.
סעיף 80 בחוק העונשין באבו דאבי קובע כי מעשה סדום הוא פשע שעונשו מאסר של עד 14 שנים.
מספר דיווחים חדשותיים חשפו כיצד מתבצעת אכיפת החוק.
קרוס-דרסינג גם הוא לא חוקי, ומכאן שגם זהות טרנסג'נדרית.
בשנת 2005 נעצרו עשרים וששה גברים צעירים במלון באבו דאבי, לאחר ששוטרים גילו כי חלק מהגברים לבשו בגדי נשים ועסקו בפרקטיקות הומוסקסואליות.
כשנשאל על הפשיטה, הצהיר שר המשפטים, העניינים האסלאמיים וההקדשים, מוחמד בן נוח'יירה אלט'אהרי, כי "לא יהיה מקום למעשים הומוסקסואליים ולא-טבעיים באיחוד האמירויות.
החברה שלנו לא מקבלת התנהגות לא-טבעית, לא בדיבורים ולא במעשים".
דיווחים ראשוניים טענו כי חלק מהגברים הללו הצטוו לקבל טיפולים ניסיוניים בהורמונים, אם כי לאחר מכן הממשלה נסוגה מהצהרות אלה.
על הגברים נגזר עונש מאסר של חמש שנים.
בשנת 2021 האקטיביסט הלהט"בי דורון בראונשטיין הניף את דגל הגאווה בתוך מסגד שיח' זאיד באבו דאבי.
מעשה זה עורר הדים ברחבי העולם.
סעיף 177 בחוק העונשין של דובאי קובע מאסר של עד 10 שנים על מעשי סדום בהסכמה.
הייצוגים הנפוצים ביותר של להט"ב בתקשורת המקומית כוללים זרים, מחלות מין ועבירות מין כדוגמת אונס.
ביולי 2007 התפרסם מקרה שכלל חטיפה ואונס של נער שווייצרי-צרפתי בן שש-עשרה על ידי קבוצת גברים.
הנער הצהיר במהלך דיון בדלתיים סגורות בבית המשפט כי זמן קצר לאחר שעזב את משחקיית הווידאו בה בילה הוא פגש במכר בן 17 שהציע להסיע אותו הביתה.
לאחר שנכנס אל רכב ה-SUV וזמן קצר לאחר שחלפו חלף ליד ביתו והרכב לא עצר, שלושת הגברים אנסו את הנער.
בתחילה, המשטרה התייחסה לקורבן כחשוד והחשש כי הוא יואשם לפי סעיף 177 גרם לנער ולמשפחתו לעזוב את המדינה.
האם האשימה את הרשויות בכך שלא הודיעו למשפחתו של הנער כי אחד האנסים היה נשא HIV שגילה זאת בבדיקה בשנת 2003, ובכך עיכבה מתן טיפול רפואי הכרחי לבנה.
מפקד משטרת דובאי ביטל את האשמתה זו והצהיר כי "התיק נידון בבית המשפט...
אני חושב שהיא מאשימה את כולם...".
בסופו של דבר, לא הוגש כתב אישום נגד הנער והוא שב למדינה כדי להעיד נגד האנסים שלו.
הסיפור קיבל סיקור תקשורתי בינלאומי נרחב ונציגי הממשלה הגנו על החוקים הפליליים נגד הומוסקסואליות באומרם: "זוהי חברה שמרנית.
הומוסקסואליות, הומוסקסואליות שמתבצעת היא פעולה לא חוקית.
אמו של הנער פתחה בקמפיין בינלאומי להחרמת דובאי בגלל היחס לו זכה בנה, אך הפסיקה את הקמפיין כאשר הממשלה הסכימה לדרישות מסוימות.
הנער גם זכה בסכום של 15 מיליון דירהם (4 מיליון דולר אמריקאי) בתביעה אזרחית.
בשנת 2008, שתי תיירות לסביות נידונו לעונש מאסר של חודש ואז גורשו לאחר שהפגינו חיבה אחת לשנייה בפומבי בזמן ביקורן בחוף הים.
המשפט, שהיה על פי הדיווחים הראשון מסוגו, גרם למשטרה להקים כוח משימה מיוחד כדי להילחם בהומוסקסואליות וב"מעשים לא-ראויים" אחרים שמתרחשים בחופי הים.
ב-2011 נתפסו שני גברים מקיימים יחסי מין ברכב ונידונו למאסר של שנה.
אחד מהם היה פקיסטני בן 24, ואילו השני היה פיליפיני בן 33. שניהם נמצאו אשמים ב"הומוסקסואליות" על מעשה שבוצע באזור העיר הבינלאומית בדובאי.
שני הגברים גורשו לאחר תקופת המאסר שלהם.
בשנת 2012 עצרה המשטרה שני גברים הודים שקיימו יחסי מין בהסכמה בשירותים ציבוריים בתחנת אוטובוס.
שניהם נכלאו למשך שישה חודשים כל אחד וגורשו בתום תקופת המאסר שלהם.
באותה שנה, גבר בריטי בן 28 וגבר נוסף שקיימו יחסי מין בציבור בזמן שהיו שיכורים נידונו לשלוש שנות מאסר וגורשו לאחר ריצוי עונשם.
ב-21 במרץ 2012, המשטרה פשטה ופיזרה מסיבה להומואים בה השתתפו 30 גברים.
ב-7 ביוני 2012, גבר בלגי הודה במשטרה כי הוא היה במערכת יחסים הומוסקסואלית עם גבר פיליפיני.
הוא נעצר ונכלא למשך שנה וגורש לאחר מכן.
בדצמבר 2013, קארן מקה וקמילה סאטו, שתי נשים טרנסג'נדריות מברזיל, נעצרו במועדון לילה של מלון בדובאי בגין "התחזות לנשים" לאחר שהשתיים התקשרו למשטרה בשל הפליה אותה חוו במועדון הלילה.
לאחר ששוטרים הגיעו למועדון הלילה ונודע כי השתיים הן טרנסג'נדריות, הן נעצרו ועוכבו למשך יומיים ללא כל הסבר.
הנשים לא הורשו לעזוב את דובאי ודרכוניהן נלקחו מהן, והן עמדו בפני אישומים פליליים.
השתיים הוחזקו בדובאי עד לגזר הדין שלהן במרץ 2014 בו בית המשפט קנס אותן ב-10,000 דירהם (2722.50 דולר אמריקאי) והורה לגרשן.
היוטיוברית והדוגמנית ג'יג'י גורג'ס, אישה טרנסג'נדרית, עוכבה במשך חמש שעות על ידי פקידים בשדה התעופה הבינלאומי של דובאי ב-9 באוגוסט 2016 מפני שרשויות התעופה במדינה לא הכירו במגדרה.
הדרכון שלה הוחרם במהלך מעצרה.
לאחר ששוחררה ממעצר היא המריאה באופן מיידי לשוודיה.
באוקטובר 2017, גבר סקוטי בשם ג'יימי הרון עמד בפני עונש מאסר של שלוש שנים לאחר שהניח את ידו על גבר בבר כדי לא "להיתקל בו ולשפוך את המשקאות".
הוא נעצר בגין מעשה מגונה בפומבי לאחר שנגע במותנו של הגבר.
סעיפי האישום על המעשה המגונה בפומבי נמחקו בסופו של דבר בעקבות התערבותו של שליט דובאי, מוחמד בן ראשיד אל מקטום.
בחודש ספטמבר 2016, הוציאה הממשלה את "הצו הפדרלי מספר 4" שכלל סדרת תיקונים המפחיתים את האחריות הפלילית של רופאים.
החוק החדש מאפשר לרופאים לבצע התערבות רפואית באנשים אינטרסקס כדי "לתקן" את המין שלהם, ובכך למעשה להסיר את איברי המין הזכריים או הנקביים שלהם.
ניתוח לשינוי מין נותר בלתי חוקי.
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה האמריקאית לשנת 2011 מצא כי גם החוק האזרחי וגם השריעה הופכים את הפעילות ההומוסקסואלית לפשע.
תחת השריעה, עונש המוות מוטל על אנשים העוסקים בפעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
לא היו מקרים של העמדה לדין בעקבות פעילות הומוסקסואלית בשנת...
במקרים אחדים, הממשלה חייבה אנשים לעבור טיפול פסיכולוגי וייעוץ בנוגע לפעילות הומוסקסואלית.
קרוס-דרסינג היא עבירה שבצדה עונש.
הממשלה גירשה תושבים קרוס-דרסרים זרים והפנתה אזרחים אל התביעה הציבורית.
הממשלה באיחוד האמירויות הערביות הגבילה את הגישה לאתרי אינטרנט שונים ומפקחת על חדרי צ'אט, הודעות מיידיות ובלוגים.
ישנם רק דיווחים מעטים על העמדה לדין ועונשים, אך משתמשים רבים בוחרים לצנזר את שיחותיהם וזהותם בחדרי צ'אט המיועדים להומואים.
ספק שירותי האינטרנט היחיד שפועל במדינה מעביר את כל תעבורת האינטרנט באיחוד דרך שרת פרוקסי החוסם כל אתר הנוגד את הערכים המוסריים של המדינה.
אתרים הנוגעים לדייטים או נישואין, סוגיות להט"ב, האמונה הבהאאית, ישראל או אתרים הקשורים לביטול או עקיפה של הצנזורה אינם נגישים.
חלק מהדיווחים טוענים שכל אתר שמכיל את המילים "הומו" או "מין", נחסם.
במאי 2015 פרסמה לראשונה הרשת החברתית הלהט"בית "PlanetRomeo", את מדד האושר להומו (GHI).
גברים הומואים מעל 120 מדינות נשאלו כיצד הם מרגישים בנוגע להשקפת החברה בה הם חיים על הומוסקסואליות, כיצד הם חווים את היחס של אחרים אליהם ועד כמה הם מרוצים מחייהם.
איחוד האמירויות הערביות דורג במקום ה-85 עם ציון GHI של 37.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באנטיגואה וברבודה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
במאי 2016, במהלך הבדיקה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם, יעצו נציגי ארגנטינה, אוסטרליה, צרפת, גרמניה, הולנד וניקרגואה לממשלה לבטל את הפללתם של יחסים הומוסקסואלים בהסכמה ולהבטיח זכויות אדם מלאות לקבוצות מוחלשות בהם קהילת הלהט"ב.
שרת השינוי החברתי, סמנתה מרשל, הודיעה לאחר מכן כי האיסור על "מעשי סדום" "מיושן" ויש לבטלו.
מזכירת הפרלמנט במשרד המשפטים, מורין פיין-היימן, הבטיחה למועצה כי "קהילת הלהט"ב אינה נרדפת במדינה".
ב-24 באוגוסט 2016 הודיעה ממשלת אנטיגואה וברבודה כי "אין בכוונתה לבטל את איסור הסדום במדינה".
ההודעה הגיעה לאחר שבית המשפט העליון בבליז ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות במדינה באותה שנה.
עם זאת, הממשלה הודתה כי מכיוון שלבליז ואנטיגואה וברבודה ישנן פסקי דין זהים, אם קבוצת עותרים מטעם ארגונים תגיש תביעה נגד האיסור בחוק לבית המשפט, בית המשפט יפסוק כי האיסור הוא בלתי חוקתי.
ב-1 בנובמבר 2019 הכריזה "הברית המזרחית הקריבית למגוון ושוויון" כי היא מתכננת לפתוח בתביעה משפטית נגד האיסור עד סוף 2019. רק ב-2022 פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית במדינה, במקביל לביטול האיסור, חוקקו במדינה מספר חוקים האוסרים על אפליה של חברי הקהילה הגאה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בארובה, שהיא מדינה מרכיבה בממלכת ארצות השפלה (ממלכת הולנד), התפתחו ביותר בעשורים האחרונים.
נישואים חד-מיניים אינם מוכרים בשטחי הטירטוריה אם כי נישואי זוגות חד מיניים בעלי לאום הולנדי המתחתנים בהולנד מוכרים.
מאז ה-1 בספטמבר 2021, שותפויות רשומות הפכו לזמינות הן לזוגות חד מיניים והן להטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית בארובה, כאשר גיל ההסכמה הוא גיל 15 ושווה הן ליחסים הטרוסקסואלים והן להומוסקסואלים.
כחלק מממלכת הולנד, על ארובה להכיר בנישואים חד מיניים הרשומים בהולנד, כמו גם בבונייר, סנט אוסטטיוס וסאבא (המכונה גם הולנד הקריבית) כתוקפים.
ממשלת ארובה בתחילה לא הכירה בנישואים אלה, אך אותגרה על ידי זוג לסביות שהתחתן כחוק בהולנד ולאחר מכן עבר לאי.
המקרה הגיע לבית המשפט העליון בהולנד, אשר קבע ב-13 באפריל 2007 כי על המדינות המרכיבות את הממלכה להכיר בנישואים חד מיניים במדינה, אם כי.
זוגות חד מיניים אינם יכולים להינשא באופן מוכר משפטי באי עצמו.
באפריל 2015 הסכימו נציגי כל ארבע המדינות המרכיבות כי לזוגות חד מיניים יהיו זכויות שוות ברחבי הממלכה.
באותו חודש הוגשה הצעת חוק של שותפות רשומה לפרלמנט של ארובה.
ב-22 באוגוסט 2016 הציגה דזירה דה סוזה קרוז, חברת פרלמנט לסבית גלויה, שהתחתנה עם בת זוגה בהולנד, הצעת חוק להחלת שותפויות רשומות.
עם זאת, ההצבעה על הצעת החוק נדחתה ל-8 בספטמבר 2016 מכיוון שחלק מחברי הפרלמנט עדיין היו זקוקים לזמן עבור החלטה.
ב-8 בספטמבר 2016 הצביע הפרלמנט הערובני ברוב של 11–5 על הכרה בשותפויות רשומות הן לזוגות חד מיניים והן לזוגות הטרוסקסואלים.
החוק ניכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2021.
החוק הפלילי של ארובה (בהולנדית: Wetboek van Strafrecht; Papiamento: Kódigo Penal), שנחקק בשנת 2012, אוסר אפליה בלתי הוגנת והסתה לשנאה ואלימות ממספר נושאים, כולל "נטייה הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית".
סעיף 1: 221 מתאר אפליה כ-"כל צורה של אפליה, הדרה, הגבלה או העדפה, שיש לה מטרה או השפעה על הכרה, הנאה או מימוש זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומים פוליטיים, כלכליים, חברתיים או תרבותיים או בתחומים אחרים בחיי החברה".
סעיפים 2:61 ו-2:62 קובעים עונשים הנעים בין קנסות ועד לשנת מאסר.
ארובה מכונה לעיתים קרובות אחד האיים הידידותיים ביותר לאנשי להט"ב בקריביים, עם מקומות, בתי מלון ומסעדות שונות המספקים תוכן לקהל להט"ב או מפרסמים באופן אחר המוגדר ידידותי כלפי להט"ב בעיקר בעיר הבירה אורנייסטאד.
ישנם ארגוני להט"ב רבים ברחבי האי בהם שוויון ארובה, זכויות שוות ארובה וסגנון חיים אלטרנטיבי ארובה (AFLA).
עם זאת, מספר זוגות חד מיניים החיים בארובה טענו כי פתיחות זו היא תופעה עדכנית יותר.
שרלין ואסתר אודובר-לאמר, אשר הגישו תביעה לבית המשפט אשר אילץ את ארובה ושאר האיים ההולנדיים בקריביים להכיר בנישואים חד-מיניים, דיווחו על הטרדות תכופות ועל זריקת אבנים לעברן.
ממשלת ארובה השמיעה את התנגדותה להכרה בנישואים חד מיניים במהלך האתגר בבית המשפט, שהתרחש בין 2004 ל-2007. הכנסייה הרומית-קתולית, בהיותה הדת הגדולה ביותר באי, תרמה גם כן להתנגדות חברתית מרכזית יותר לזכויות להט"ב ונישואים חד מיניים בהשוואה להולנד.
אף על פי כן, בשנת 2016 הצביע הפרלמנט עבור הכשרת איגודים אזרחיים חד מיניים בעלי זכויות מרובות בהן נישואים, בפעם הראשונה שפרלמנט קריבי עשה זאת.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשטחה של אקרוטירי ודקליה הבריטית מעבר לים שווים בחוק ברוב אותן זכויות כגון הטרוסקסואלים.
בשל היותן של אקרוטירי ודקליה בסיסים צבאים ריבונים, מעמדן של זכויות להט"ב באזורים מסוימים מעורפל ולא ברור.
נישואים חד מיניים חוקיים בשטח מאז יוני 2014, על פי צו הנישואים מעבר לים אשר הוצא לאור באותה שנה, אך ורק לאנשי הצבא הבריטי.
ברוב המקרים, חוקי אקרוטירי ודקליה הבריטים אינם חלים על 7,700 האזרחים הקפריסאים בשטחה.
פעילות הומוסקסואלית חוקית באקרוטירי ובדקליה מאז שנת 2000, על פי תיקון לפקודת החוק הפלילי.
בשנת 2003, גיל ההסכמה הושווה הן לזוגות הומוסקסואלים והן לזוגות הטרוסקסואלים.
שותפויות אזרחיות חוקיות גם לזוגות חד מיניים, אם לפחות אחד מבני הזוג משרת בצבא הבריטי, מאז 7 בדצמבר 2005.
נישואים חד-מיניים באקרוטירי ודקליה חוקיים מאז 3 ביוני 2014. פקודה להכשיר נישואים חד מיניים אושרה על ידי המועצה המלכותית ב-28 באפריל 2014 ונכנסה לתוקף ב-3 ביוני.
עם זאת, בשביל שזוג חד-מיני יתחתן בשטח, לפחות אחד מבני הזוג צריך לשרת בצבא הבריטי ובקשת נישואיהם צריכה להיות מאושרת על ידי מפקד הבסיס.
הזוג הראשון אשר התחתן בטריטוריה היה סמל אלסטייר סמית' ואהרון ווסטון בבסיס צבאי בדקליה ב-10 בספטמבר 2016.
זוגות חד מיניים אזרחיים החיים בשטח אינם מסוגלים להינשא, מפני שהם נשלטים על פי חוקי קפריסין שאינם מכירים בנישואים חד מיניים נכון לשנת 2021. בשנת 1960, כאשר הרפובליקה של קפריסין הפכה לעצמאית, הכריזה הממלכה המאוחדת כי החוקים החלים על האוכלוסייה האזרחית יהיו זהים ככל האפשר לחוקי קפריסין.
בדצמבר 2015 אושרה הכרה באיחוד אזרחי בקפריסין הן לזוגות חד-מיניים והן להטרוסקסואלים.
באקרוטירי ודקליה קיים איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה מאז 1 במרץ 2013.
מאז 1 בפברואר 2016, החוק הפלילי המקומי מפליל הסתה לאלימות או לשנאה על רקע נטייה מינית בעוד העונש על עבירה נע בין 3 שנות מאסר לקנס של 5,000 לירות.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיי מרשל מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
כמו כן, לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
בשנת 2011 הצביעה איי מרשל בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
בדירוג שלה לשנת 2017, "The Human Truth Foundation" דירגה את איי מרשל עבור מעמד זכויות להט"ב בשטחה במיקום ה-88. מיקומה היה דומה למדינות נוספות באוקיינוס השקט, בהן: פלאו (86), נאורו (87) ומיקרונזיה (90).
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית באיי מרשל מאז שנת 2005. גיל ההסכמה שווה ל-16 שנים, עבור זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד.
איי מרשל אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
חוק רישום לידות, מוות ונישואים משנת 1988 אינו אוסר במפורש על הכרה בנישואים חד-מיניים, אולם סעיף 428 (1) מניח שהצדדים הם זוגות הטרוסקסואלים בלבד מהמין השני, "הזכר בעת כריתת הנישואים יהיה לא פחות מבן שמונה עשרה (18) שנים והנקבה תהיה בת לא פחות משש עשרה (16) שנים".
נישואים יכולים להתבצע על ידי רשם, שר כנסייה מוסמך או פסיקת שופט מבית המשפט העליון או בית משפט מחוזי, ועליהם להירשם על ידי רשם האטול.
בעוד שהחוקה של איי מרשל וקוד ההתנהגות השיפוטית 2008 אוסרים על אפליה מסיבות שונות כולל נטייה מינית בהם מצב ומעמד משפחתי, הכרה בנישואים חד-מיניים אינה מוזכרת.
בית המשפט העליון טרם הכריע בנושא.
עד שנת 2019, לא הייתה קיימת הגנה בחוק כלשהו מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באיי מרשל.
למרות היעדר ההגנה המשפטית, לא היו דיווחים ידועים על אפליה שהופנתה נגד אזרחי להט"ב.
ב-2019 נחקק חוק השוויון בין המינים 2019 שהחל לאסור על אפליה, בין אם ישירה ובין אם עקיפה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בין היתר בכלל התחומים.
החוק מחייב את ממשלת איי מרשל לאמץ אמצעים לביטול "סטריאוטיפים, דעות קדומות ופרקטיקות מזיקות" על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית ו-"להקים תוכנית להתמודדות עם סוגיות רגישות במערכת המשפט ואכיפת החוק בקרב פקידי ציבור בנושאים אחרים".
החוק קובע באומרו כי האיסור חל:"במיוחד במישור הפוליטי, המשפטי, הכלכלי, התעסוקתי, החברתי והביתי על רקע מגדר, גיל, מוצא אתני, מוגבלות, מצב משפחתי, HIV או מצב בריאותי, מעמד מהגר, דת, נטייה מינית או זהות מגדרית".
לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים בקרב טרנסג'נדרים באיי מרשל.
עם זאת, איי מרשל ידועה כביתה של קהילת מגדר שלישי מסורתית-תרבותית המכונה במרשלית במונח "קאקו'ה" .
המונח מתייחס לגברים הנוטלים על עצמם תפקידי נשים אבל בניגוד לרבים מעמיתיהם הנכללים גם כן כקבוצת מגדר שלישי באוקיאניה, כגון הפאפאפין בסמואה או הפקאלייטי בטונגה, הקאקו'ה בדרך כלל לא מתלבשים או מזדהים כנשים.
במקום זאת, רוב הקאקו'ים מעדיפים לחשוף את זהותם על ידי לבישת פריט אחד של לבוש נשי.
הם נחשבים כ-"שילוב החוזקות של שני המינים" ובכך ממלאים תפקיד חשוב ב-"איזון עולמם של גברים ונשים" בעודם נוטים לקיים יחסים רומנטיים עם גברים הטרוסקסואלים טיפוסיים המוגדרים כ-"גבריים".
באיי מרשל ישנה סצנת להט"ב קטנה מאוד.
נכון לשנת 2019, לא קיימים ארגונים למען זכויות להט"ב מוכרים, בעוד דיונים סביב הנושא נוטים להיות "מחוץ לרדאר".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיי שלמה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת עונש של עד 14 שנות מאסר דה יורה, אם כי לאורך השנים החוק דווח כלא נאכף בפועל.
ניסיון לקיים מין אנאלי או אוראלי שלא מטרות רבייה עלול להיענש עד 7 שנות מאסר, בעוד קיום "מעשה מגונה גס" עלולים להיענש עד 5 שנות מאסר.
עם זאת לאורך השנים הסעיפים דווח כלא נאכפים בפועל בעוד מחלקת המדינה של ארצות הברית הצהירה כי לא היו קיימים דיווחים בין 2010–2013 על מעצרים או העמדות לדין על רקע הסעיפים.
תיירי להט"ב וזוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים זרים כאחד שמפגינים גילויי חיבה פומביים באיי שלמה עלולים להיתפס גם כן על רקע תוכן חוק העונשין דה יורה כמי שמבצעים "מעשה מגונה גס" שעלול להוביל לעונש מאסר של 5 שנים.
בדצמבר 2008 הוועדה לרפורמה בחוק הציעה להעביר חקיקה של אי-הפללה כלפי קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים בקרב זוגות הומוסקסואלים ולסביות באיי שלמה.
עם זאת, ההצעה הוגדרה תחת "ביקורת שלילית רחבה".
בשנת 2011 הודיעה ממשלת איי שלמה לאו"ם כי "אין בכוונתה להעביר אי-הפללה כלפי קיום פעילות הומוסקסואלית".
איי שלמה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
בשנת 2017 בנאומו בפני קבוצת כנסייה מקומית, ראש הממשלה מנסה סוגברה הצהיר על התנגדותו ל-"הכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים" באיי שלמה.
ביוני 2018 הצהיר המושל הכללי של איי שלמה פרנק קאבוי בעודו מכיר בקיומם של אזרחי להט"ב באיי שלמה באומרו כי "זה לא פסול להיוולד עם נטייה חד-מינית כהומוסקסואלים או כלסביות.
אומרים שזה הוא נושא ביולוגי ומעבר לשליטה אינדיבידואלית" חזר על התנגדותו להכשרת נישואים חד-מיניים במדינה וגינה כל ניסיון לשנות את תוכן חוק הנישאים הקיים בעודו מצדיק את התנגדותו בהתייחסות לקוד הפלילי שקיים בחוק העונשין שאוסר על קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה והתייחסות הביבליה לנושא על רקע היותו "אדם דתי".
בטיוטה הראשונה במהדורת 2009 של החוקה החדשה של איי שלמה, נטייה מינית נכללה במפורש כעילה אסורה לאפליה.
במהדורת 2011 ובטיוטת 2013 לא היה אזכור לעילה, בעוד הטיוטה השנייה והאחרונה של 2014 שפורסמה ב-6 במאי לא כללה גם כן נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מאפליה בתוכן שלה.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באל סלוודור מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.