tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבילות שלא יהיה בהן בירור
אלה קבילות שלא יהיה בהן בירור:
קבילה על החלטת שר הביטחון, הרמטכ"ל או ראש מחוז שיפוטי.
קבילה על פעולה שיפוטית של בית דין צבאי או של שופט בית דין צבאי או של בית משפט צבאי אחר או של שופט חוקר.
דין משמעתי - משפט, מחבוש, עונש, ריתוק, דוחות משטרה צבאית ונושאים שנמצאים בטיפול משטרה צבאית חוקרת או תחת חקירת יוהל"ם.
קבילה בעניין התלוי ועומד בבית דין צבאי או בבית משפט אחר, בפני שופט חוקר או בפני קצין שיפוט, או קבילה בעניין שבית דין צבאי או בית משפט אחר או שופט אחר או קצין שיפוט הכריעו בו לגופו.
קבילה על פעולה שיפוטית של ועדה שכוננה על פי חיקוק או של חבר מחבריה במילוי תפקידו כחבר הוועדה.
קבילה על עשה שהוא עבירה שעליה הוגשה תלונה או שבקשר עמה מונה קצין בודק או שופט חוקר.
פנייה פתוחה באותו נושא אצל קצין פניות הציבור (קפ"צ) (ניתן לסגור את הפנייה בקפ"צ על מנת להתחיל בירור קבילה תחת נקח"ל).
קבילות שבירורן מצריך סיבה מיוחדת
קבילה שבעניינה אפשר או היה אפשר להגיש ערעור והוא אינו מסוג העניינים שצוין קודם לכן שאינן יבוררו.
קבילה שהוגשה לאחר שעברה שנה מיום המעשה עליו הקבילה, ואם המעשה נודע לקובל מאוחר יותר - מהיום שבו נודע לו המעשה.
קבילה שהוגשה לאחר שעברו מאה ושמונים יום מהיום שבו חדל החייל הנפגע להיות חייל.
קבילה יכול להגיש כל חייל הרואה את עצמו נפגה במעשה שנעשה לגביו בזמן היותו חייל בשרות חובה, קבע או בשרות מילואים פעיל או בזמן היותו מיועד לשירות ביטחון.
כמו כן רשאים לפנות ילדיו, אחיו, הוריו, בן/בת זוגו של אותו החייל או כל אדם שהתבקש מאת החייל הנפגע לעשות כך (זאת במידה ומלאו להם 16 שנה).
מ-28 במרץ 2007, רשאים גם מיועדים לשירות ביטחון להגיש קבילות כנגד הגורמים הצבאיים המטפלים בענייניהם בטרם גיוסם.
לכך נקבע סייג, ולפיו הערכתו, דירוגו או מיונו של מיועד לשירות ביטחון אינם מהווים נושא לקבילה, אלא אם נפל פגם בהליך ההערכה, הדירוג או המיון.
קבילה אפשר להגיש על חייל בכל דרגה או על עובד בשרות צה"ל או מי שהיה כמתואר בזמן המעשה עליו קובלים (כלומר ניתן להגיש קבילה על אדם שהשתחרר משירותו הצבאי).
חייל אינו חייב ליידע את מפקדיו או לקבל את אישורם להגשת הקבילה.
לנקבל אסור למנוע הגשת קבילה או לפגוע בחייל הקובל.
קבילה ניתן להגיש באתר נקח"ל.
קבילה של אסיר או עציר תוגש במעטפה סגורה למפקד מתקן הכליאה הצבאי שבו הוא מוחזק, והמפקד יעביר את המעטפה, בלי שיפתחנה, לנציבת קבילות החיילים.
כל קבילה מבוררת במחלקת הבירור על ידי מבררי הצוות (חיילי חובה וקצינים שעברו חפיפה מקצועית לכך), בסיוע של רכזי בירור (חיילי חובה שטרם סיימו את תקופת החפיפה) ובפיקוח מלא של ראש הצוות - קצין בדרגת סא"ל או אל"ם, קצינים מקצועיים ומשפטנים.
הצוות שומר על חיסיון מלא בעבודתו, בעיקר בכל הקשור לצנעת הפרט.
הוא אוסף עדויות בכתב ובאופן בלתי אמצעי, כמו כן נערכים עימותי גרסאות בין קובלים לנקבלים במידת הצורך, ובמקרים מסוימים אף מגיע הצוות ליחידה על מנת לעמוד מקרוב ולהתרשם מהממצאים שעלו במהלך הבירור.
נציבת הקבילות שמצאה שקבילה מעוררת על פניה חשד שנעברה עבירה, רשאית להעביר את הקבילה, כולה או מקצתה, לפרקליט הצבאי הראשי.
נציבת הקבילות תביא את הקבילה לידיעת האדם שקובלים עליו ולידיעת מפקדו ויתן להם הזדמנות נאותה להשיב עליה, והיא רשאית לדרוש או מי מטעמה, כי ישיבו על הקבילה תוך התקופה שתקבע בדרישה.
לאחר סיום הבירור נקבע האם הקבילה הייתה מוצדקת או לא, ואז מורה הנציבה כיצד ואיך ליישם את המלצותיה.
הטיפול בקבילות יכול להביא לאחת משלוש המלצות: הסברה והטעמה של הפקודות הקיימות בעניין שבעטיו הוגשה הקבילה, כולל המלצה לשינוי רישומת לטובת הקובל; שינוי הפקודות או הנהלים; ונקיטת אמצעים פיקודיים נגד מפקדים שלא פעלו כנדרש.
ככלל, המלצת הנציבה היא הנחיה לביצוע ואינה ניתנת לערעור, ורק הרמטכ"ל, בתיאום עם הנציבה, מוסמך לחרוג מנוהל זה.
עד היום, בכל השנים שבהן קיים מוסד הנציבות, לא ניצלו הרמטכ"לים, ולו פעם אחת, סמכות זאת כדי לחרוג מהמלצות הנציבה.
נציבות תלונות הציבור (נת"ץ) היא האומבודסמן הפועל בישראל מכוח הסמכה שבחוק– יחידה הפועלת במסגרת משרד מבקר המדינה, ועוסקת בבירור תלונות של אזרחים הנוגעות בפעילותם של משרדי הממשלה, רשויות מקומיות וגופים אחרים הנתונים לביקורתו של המשרד.
נציב תלונות הציבור הוא מבקר המדינה עצמו, הנבחר בבחירות חשאיות על ידי חברי הכנסת.
נציב תלונות הציבור הנוכחי הוא מתניהו אנגלמן.
בשנת 1971 תוקן חוק מבקר המדינה (נוסח משולב), התשי"ח-1958, ונוסף לו הפרק השביעי, שמכוחו מונה מבקר המדינה לתפקיד נציב תלונות הציבור והוקמה נציבות תלונות הציבור.
בפרק השביעי גם נקבעו כללים לגבי בירור התלונות המוגשות לנציבות.
בשנת 1988 עוגן מעמדו של מבקר המדינה כנציב תלונות הציבור בסעיף 4 לחוק יסוד: מבקר המדינה.
חבר הכנסת הראשון שהציע את הקמת המוסד היה יגאל אלון, עוד טרם שמונה לשר.
לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 הכניסו כמה מפלגות את העניין למצען, כולל המערך, שלמצעו הוכנס המוסד ביוזמת שולמית אלוני.
באותה כנסת הוגשו הצעות חוק פרטיות של יוסף תמיר ויוסף שופמן מגח"ל ושל נתן פלד.
ההצעות נדחו ובמקומן הוחלט להקים בעניין ועדה פרלמנטרית בראשות ברוך אזניה, הוועדה קיימה 25 דיונים ותמכה בהקמת המוסד.
באחד מהדיונים שהתקיימו בטרם הקמת הנציבות אמר נציג השופטים, שופט בית המשפט העליון צבי בֶּרֶנזון, את הדברים הבאים:
חוץ מזה, יש עניינים שאינם נכנסים לתחום הבג"ץ, שבאים על סידורם בדרכים שונות, אבל דרכים שאינן מבוססות על החוק ואשר אינן נותנות לאזרח זכות לבוא על סיפוקו בדרך חוקית מסודרת וקבועה (...) יש עניינים רבים שקצרה ידו להושיע להם מתוך עצם העובדה של היותו בית משפט.
מוסד כמו האומבודסמן יכול יותר לחקור ולהעמיק בעניינים אלה, כדי לקבוע בצורה הרבה יותר מעמיקה ומוסמכת אם אמנם שיקול הדעת הופעל כראוי, וכן להתערב בשיקול הדעת ולשים את שיקול דעתו הוא במקום שיקול דעתו של הפקיד או הגוף שנגדו הוגשה התלונה".
בסופו של דבר התקבל חוק בעניין רק בכנסת הבאה, באפריל 1971.
מבקר המדינה ממלא את תפקידו כנציב תלונות הציבור באמצעות הנציבות.
מנהל הנציבות מתמנה בידי הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, לפי הצעת הנציב.
בנציבות יש (נכון ל-2019) 83 עובדים המבררים את התלונות המוגשות לה: 80 עורכי דין ושלוש עובדות סוציאליות, שאחת מהן היא גם עורכת דין.
21 עובדים מינהליים מסייעים בטיפול בתלונות.
מעבר לעובדים הקבועים יש מתמחה אחד למשפטים ובערך 10 סטודנטים אשר מסייעים בבירור התלונות.
בנציבות עובדים דוברי עברית, ערבית, אנגלית, רוסית, אמהרית, צרפתית וספרדית.
אחד מהאגפים עוסק ברישום התלונות המתקבלות, במיונן על פי אמות המידה לבירור תלונות הקבועות בחוק, בבירור חלק מהתלונות הדחופות ובניתובן של שאר התלונות המיועדות לבירור לשמונת האגפים האחרים.
כל אגף מברר תלונות על גופים מסוימים, ולכן עובדי האגף בקיאים בדינים שמכוחם פועלים הגופים שהם מבררים עליהם תלונות וכן בנהלים ובהנחיות של גופים אלה.
בכך הם יכולים לברר את התלונות ביעילות ולסייע למתלוננים למצות את זכויותיהם.
אגף מיוחד בנציבות עוסק בתלונות של עובדים בגופים נילונים וכן בתלונות של חושפי שחיתות.
שילוב התפקידים של מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור - יתרונות וחסרונות
שילוב התפקידים של מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור הוא ייחודי לישראל.
בשילוב זה יש תועלת רבה, מאחר שהוא מאפשר למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור לבדוק את תקינות פעולתן של הרשויות הציבוריות הן כנציב, דרך עיניו של הפרט המתלונן על מעשה או מחדל של רשות ציבורית אשר פגעו בו, והן מהבחינה המערכתית, כמבקר המדינה.
אם בעקבות בירור תלונה נחשפת לפני הנציב שיטת מינהל פגומה או הפרת חוק שיטתית - תפקידו הנוסף כמבקר המדינה מאפשר לו להנחות את עובדי הביקורת במשרדו לבדוק את נושא התלונה לא רק מנקודת מבטו של המתלונן, אלא גם בראייה כוללת המביאה בחשבון את האינטרס של כלל הציבור.
המידע שאוספות יחידות הביקורת בנושאי התלונות מסייע בבירורן בנציבות, ולהפך - מידע העולה מהתלונות המתקבלות בנציבות משמש את יחידות הביקורת בבואן לבצע ביקורת בגופים הציבוריים.
יחד עם זאת, קיימים אף חסרונות לשילוב התפקידים: ביקורת המדינה במדינת ישראל היא רחבה מאוד יחסית למדינות אחרות בעולם, ולכן אין למבקר אפשרות אמיתית למלא ברמה הנדרשת גם את תפקידו כנציב תלונות הציבור.
כמו כן, עובדי הנציבות מהווים בערך 20% מתקני המשרד לעומת 80% של עובדי הביקורת - הנציבות היא יחידה אחת מול חמש חטיבות ביקורת - יחסי הכוחות בתוך המשרד גורמים לכך שהנציבות נדחקת הצידה מול הביקורת וכך עלולים להיפגע אזרחי ישראל כאשר לא יוקצו עבורם המשאבים הנדרשים לבירור תלונותיהם.
זאת ועוד, השילוב עלול לפגוע ביכולת של הנציב לפתור בעיות כפי שפותרים אומבודסמנים אחרים ברחבי העולם, מכיוון שהגופים המבוקרים עלולים לתפוס לעיתים את פניית הנציב כניסיון לאתר ליקויים על מנת לפרסמם, שזו עבודת הביקורת, במקרה כזה עלולה הרשות להתבצר בעמדותיה מכיוון שתחוש מותקפת.
בכך עלול השילוב לסכל את אחת הסגולות החשובות של האומבודסמן לפתור בעיות בצורה אפקטיבית וממוקדת.
בנוסף לכך יש הסבורים שיש להעניק לנציבות סמכות מפורשת ליזום ביקורות בנושאים הקשורים לציבור כפי שיש לאומבודסמנים דומים ברחבי העולם, מה שהיא איננה מבצעת כיום מכיוון שזה נתפס במשרד המבקר כתפקיד הביקורת, זאת על מנת לאפשר בדיקה שעשויה להסיר מהשורש ליקויים מהם סובלים האזרחים, אלו יוכלו למנוע את התלונה הבאה.
לאור כל האמור יש הסבורים שיש להפריד את הנציבות ממשרד מבקר המדינה ובכך להעניק לה עצמאות.
הביקורת הפומבית הבולטת ביותר כנגד השילוב הייתה של המנהל של נציבות תלונות הציבור עו"ד הלל שמגר, שבראיון בשנת 2017 אמר:
"מבקרי המדינה לדורותיהם נוהגים לומר שהם חובשים שני כובעים, כובע הביקורת וכובע נציב תלונות הציבור, אבל כידוע לא ניתן לחבוש שני כובעים בו זמנית על ראש אחד, אז התוצאה היא שבפועל, רוב הזמן מבקר המדינה חובש את כובעו בתחום הביקורת.
אני חושב שהכובע של האומבודסמן הלאומי (נציב תלונות הציבור) זכאי לראש משלו...
אני די מודאג היום, זאת האמת, לגבי המשך, הייתי אומר עצמאותה במסגרת המשרד (של הנציבות)."
מי רשאי להגיש תלונה ועל מה ניתן להתלונן
לפי , כל אדם רשאי להגיש תלונה לנציבות על הגופים שנמצאים תחת ביקורת של מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור, גם אם הוא אינו אזרח ישראל, ואפילו לא תושב ישראל.
תיירים, מהגרי עבודה, תושבי אזור יהודה ושומרון ולמעשה כל מי שסבור שהוא נפגע מאחד מהגופים הנילונים הנתונים לביקורת.
הפנייה לנציבות אינה כרוכה בתשלום אגרה כלשהי.
הפונה נדרש לציין בה את שמו ואת מענו, שכן הנציבות אינה מבררת תלונות שהוגשו בעילום שם.
המתלונן יכול להגיש תלונה גם באמצעות עורך דין.
אפשר להגיש תלונה גם בשמו של אדם אחר, בתנאי שהמתלונן קיבל, להנחת דעתו של הנציב, את הסכמתו של אותו אדם להגיש תלונה בעניינו.
חברי הכנסת רשאים להתלונן גם על מעשה שפגע בזולת.
ככלל, הנציבות מבררת תלונה אם עניינה הוא מעשה או מחדל הפוגעים במישרין במתלונן או מונעים ממנו במישרין טובת הנאה, ואם המעשה או המחדל היו בניגוד לחוק או נעשו בחוסר סמכות, או שאינם עולים בקנה אחד עם סדרי מינהל תקין, או שיש בהם משום נוקשות יתרה או אי-צדק בולט.
הנציבות מקבלת תלונות בנושאים רבים ומגוונים, וייחודה הוא בכך שהיא מאפשרת למתלוננים לפנות אליה לא רק בנוגע לפגיעה בזכויות חוקתיות, כספיות וחברתיות, אלא גם בנושאים שאינם מתאימים בדרך כלל לבירור בבתי המשפט: אי-קבלת מענה לפנייה, התנהגות לא נאותה של עובד ציבור, שרירות לב וכדומה.
הגופים שניתן להגיש עליהם תלונה
ב נקבע על אילו גופים ניתן להתלונן בנציבות.
בסעיף זה נקבע כי כל הגופים העומדים לביקורת מבקר המדינה לפי סעיפים 9(1)-9(6) לחוק הם גופים נילונים.
הגשת תלונה על גופים שבניהולם שותף אחד הגופים המצוינים לעיל או שאחד הגופים המצוינים לעיל מעניק להם תמיכות, אפשרית רק אם הנציב או הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת החליטו על כך.
אם התקבלה תלונה הנוגעת לפעולותיהם של גופים שהנציבות אינה מוסמכת לברר תלונות עליהם, מודיעה הנציבות למתלונן כי היא אינה מוסמכת לברר את תלונתו ומפנה אותו, במידת האפשר, לגוף שייתכן שיוכל לסייע לו.
במידה שהתלונה עומדת בתנאים הקבועים בחוק מבקר המדינה, והנציב סובר כי הנציבות היא הגוף המתאים לטיפול בתלונה, היא נבדקת.
בתחילה מבקשת הנציבות תגובה מהגוף שעליו הוגשה התלונה.
הנציב רשאי לדרוש מכל אדם להגיב לשאלותיו והוא אינו כפוף להוראות שבסדר דין או בדיני הראיות.
מתלונן שתלונתו נמצאה מוצדקת על ידי הנציב, יקבל הודעה על כך.
במקביל פונה הנציב לגוף הנילון, מציג את הבעיה, את דרך הפתרון ואת המועד האחרון לפתרון הבעיה.
על הגוף הנילון להודיע לנציב על הצעדים שננקטו לתיקון הבעיה בתוך מסגרת הזמן שנקבעה.
לאחר שהוגשה תלונה פותחת הנציבות בבירורה, אלא אם כן נמצא שהיא אינה עומדת בתנאים לבירור תלונה שנקבעו בחוק מבקר המדינה, אן שהנציבות אינה מוסמכת לבררה או שהיא קנטרנית או טרדנית, או שהנציבות סבורה שהיא אינה הגוף המתאים לבירור התלונה.
הנציבות מוסמכת לברר תלונות בכל דרך שתיראה לה, והיא אינה כפופה להוראות שבסדר הדין או בדיני ראיות.
ואולם השלב הראשון של הבירור יהיה תמיד הבאת התלונה לידיעת הגוף הנילון, ואם מדובר בתלונה על עובד בגוף - גם לידיעת הממונה עליו, כדי שיוכלו להגיב על הטענות שעלו בתלונה.
לצורך קבלת החלטה לגבי תלונה רשאית הנציבות לקיים בירור עם כל אדם, אם תמצא שיש תועלת בדבר, וכן לדרוש מכל אדם או גוף להשיב על שאלותיה ולמסור לה כל מסמך או ידיעה שלדעתה יש בהם כדי לסייע בבירור תלונה וקבלת החלטה בעניינה.
בשנים האחרונות מקיימת הנציבות הליך של גישור לגבי תלונות שנמצאות מתאימות לכך.
הטיפול בתלונות בדרך זו יעיל בעיקר כאשר יש בין שני הצדדים יחסים מתמשכים, בסכסוכים שמעורבים בהם כמה גופים נילונים, וכאשר התלונה היא על התנהגות עובד ציבור.
הנציבות רשאית להפסיק בירור של תלונה אם נוכחה לדעת שהתקיימה אחת העילות המצדיקות זאת, ובכלל זה אם העניין שעליו נסבה התלונה בא על תיקונו, או אם המתלונן ביטל את תלונתו או לא השיב לפניית הנציבות אליו.
אם מצאה הנציבות בתום הבירור כי התלונה מוצדקת, היא מודיעה על כך למתלונן ולנילון ומציינת את הנימוקים לכך.
הנציב יכול להצביע בהודעתו לנילון על הצורך בתיקון הליקוי, על דרך התיקון ועל המועד לכך.
על הנילון להודיע לנציבות על הצעדים שנקט לתיקון הליקוי.
אם בתום הבירור נמצא כי התלונה אינה מוצדקת, מודיעה על כך הנציבות למתלונן ולנילון ומציינת את הנימוקים לכך.
לא ניתן לערער לפני בית המשפט על החלטותיו של הנציב בעניין תלונה.
אין בהחלטותיו ובממצאיו של הנציב בעניין תלונה כלשהי כדי להעניק למתלונן או לכל אדם אחר זכות או סעד בבית משפט שלא היו להם לפני כן או למנוע מהם להשתמש בזכות אחרת השמורה להם או לבקש סעד אחר שהם זכאים לו.
חוק מבקר המדינה קובע אילו נושאים לא יבוררו, ומיהם הגופים ונושאי התפקידים שלא יבוררו תלונות בעניינם.
לפי החוק, לא יבוררו תלונות על נשיא המדינה, על הכנסת וועדותיה ועל חבר כנסת; כמו כן לא יבוררו תלונות על הממשלה וועדותיה ועל שר בפעולתו כחבר ממשלה, להבדיל מפעולתו כממונה על משרד או על תחום פעולה, וכן על נגיד בנק ישראל, למעט על פעולתו כממונה על הבנק.
נוסף על כך לא יבוררו תלונות על פעולות שיפוטיות או מעין שיפוטיות, ותלונות בנושאים התלויים ועומדים בבית המשפט או בבית הדין ובנושאים שבית המשפט או בית הדין הכריעו בעניינם.
הנציבות אינה מוסמכת לברר תלונות של חיילים, שוטרים וסוהרים בעניינים הנוגעים לסדרי השירות, לתנאי השירות או למשמעת.
תלונות של עובדים במוסדות שירות המדינה ושל עובדים בגופים נילונים אחרים בעניינים הנוגעים לשירותם באותם גופים לא יבוררו, אלא אם כן התלונה נסבה על חריגה מהוראות החוק, מהתקנות, מתקנון שירות המדינה, מהסכמים קיבוציים או מהסדרים כלליים דומים.
עם זאת, בסעיפים 45א - 45ג לחוק מבקר המדינה נקבע כי יש לנציב סמכות לברר תלונה של עובד בגוף נילון על פגיעה בו בעקבות חשיפת מעשי שחיתות.
בירור תלונות של חושפי שחיתות ומתן צו הגנה מחייב
חוק מבקר המדינה תוקן בשנת 1981 (תיקון מס' 11) ונוספו לו סעיפים 45א–45ה המעניקים לנציב תלונות הציבור סמכויות נרחבות לצורך הגנה על עובדי ציבור שחשפו מעשי שחיתות.
היוזמה להגן על עובדי ציבור תחילתה בהצעת חוק פרטית שהגיש חבר הכנסת אמנון רובינשטיין בשנת 1979 כשהרקע לכך היה חוק שנחקק בארצות הברית בשנת 1978 שנועד להגן על המתריעים בשער וכונה THE WHISTLE BLOWERS.
ועדה שמונתה בפברואר 1980 גיבשה עמדתה והמליצה על הסדר חקיקתי שיעניק הגנה, במקרים הראויים, לעובדי ציבור שיסייעו לחשיפת שחיתות.
הכוונה להעניק אמצעי הגנה מהיר, יעיל וזול לעובד ציבור שנפגע או שעומדים לפגוע בו בכל דרך שהיא במעמדו או במילוי תפקידו הציבורי בתגובה לכך שחשף או גרם לחשיפת מעשי שחיתות.
במסגרת הדיונים על ההצעה לתיקון החוק קיבלה ועדת בן זאב תזכיר מלשכת המבקרים הפנימיים שבו הובעה עמדת הלשכה כי שאלת דרכי ההגנה על עובדי ציבור, החושפים מעשי שחיתות, עולה ביתר שאת ככל שמדובר במבקרים פנימיים.
הוועדה לענייני ביקורת המדינה הציעה בשנת 1989 למלא את החסר בהוראה מפורשת, בעקבות זאת נחקק בשנת 1990 סעיף 45א(2) לחוק מבקר המדינה אשר מעניק הגנה למבקרים הפנימיים.
הייחודיות של הסמכות שניתנה לנציב תלונות הציבור היא במתן צו הגנה - לא הצבעה על ליקוי והדרך לתיקונו אלא צו מחייב כמו צו שניתן על ידי בית משפט.
עם פתיחת הבירור בתלונות לפי בודקת הנציבות האם התלונה ממלאת לכאורה אחר תנאי הסעיף 45א(1) או (2) לחוק.
אם יש צורך לבדיקת הדברים לעומקם אך יש חשש שבינתיים יפגע הממונה פגיעה קשה במתלונן, מוסמך הנציב לתת צו הגנה זמני על זכויות המתלונן בתקופה שעד סיום הבירור.
לעיתים, בעקבות פנייה לפתיחה בבירור פונה הנציבות ומבקשת עיכוב ההליכים הננקטים נגד המתלונן.
הנציבות החליטה בשנים האחרונות כי אחת הדרכים האפקטיביות לטפל בתלונות מן הציבור על רשויות השלטון היא באמצעות הליך הגישור.
ההליך מתקיים ללא עלות כספית, בהובלת עובדים של הנציבות אשר עברו הכשרה ייעודית.
המטרה היא לסייע לצדדים ליישב את המחלוקת ביניהם במהירות וביעילות.
בכל שנה מוציאה הנציבות דו"ח שנתי המסכם את פעילות הנציבות באותה שנה, תוך הבאת תלונות מרכזיות ותוצאת בירורן וטיפולן.
בשנת 2016 הוגשו 11,827 תלונות, ירידה של 21% לעומת שנת 2015. מתוך סך התלונות שבירורן הסתיים ושהתקבלה לגביהן החלטה לגופו של עניין (14,438 במספר), נמצאו 29.1% מוצדקות.
כלל אי־קבילות - חומר שאינו ראיה
סעיף 30 לחוק מבקר המדינה קובע כי "דו"חות, חוות דעת או כל מסמך אחר שהוציא או הכין המבקר במילוי תפקידיו לא ישמשו ראיה בכל הליך משפטי או משמעתי;
הודעה שנתקבלה אגב מילוי תפקידיו של המבקר לא תשמש ראיה בהליך משפטי או משמעתי, חוץ ממשפט פלילי בשל מסירת עדות בשבועה או בהן צדק, שהושגה מכוח הסמכויות האמורות בסעיף 26".
כלל אי הקבילות של תוצרי ביקורות המדינה חוקק לראשונה בישראל בשנת 1971 כאשר מבקר המדינה התחיל למלא באופן רשמי את התפקיד של נציב תלונות הציבור.
לפני חקיקת הכלל דו"חות של מבקר המדינה שימשו לעיתים כראיות בבתי הדין למשמעת וכראיות בבתי המשפט.
כלל אי הקבילות עלה לראשונה בדיונים של ועדת סלמון אשר הוקמה באנגליה.
לאחר מספר דיונים החליטה הוועדה לא לאמץ את כלל אי הקבילות לתוך החקיקה האנגלית.
בישראל לעומת זאת הוחלט לאמץ את הכלל על בסיס דיוני הוועדה.
הכלל הוכנס לראשונה לחוק ועדות חקירה ולאחר מכן לחוק מבקר המדינה.
על פי דברי ההסבר להצעת חוק מבקר המדינה מטרת כלל אי הקבילות היא "לאפשר למבקר המדינה לאסוף מידע באופן חופשי, ולנותן המידע למסרו באופן חופשי ללא חשש שהדבר ישמש ראיה משפטית".
על אף חשיבות כלל אי הקבילות קיימים שיקולים כנגדו, כגון: הראיות מסייעות לבתי המשפט לברר את העובדות שעל בסיסן מתקבלות ההכרעות, כאשר לא ניתן לקבל את תוצרי הביקורת כראיות זמן שיפוטי יקר עשוי להתבזבז בירור עובדתי חוזר בעניינים שכבר נבדקו על ידי מוסד בלתי תלוי אחר.
במקרים שלא מיישמים את המלצות הנציבות לעיתים הדרך היחידה לקבל סעד היא לפנות לבית המשפט, אי השימוש בתוצרי הנציבות פוגע ביעילות.
נציבות תלונות הציבור לא מפרסמת נתונים בדבר ההצבעות שאינן מיושמות בפרק זמן סביר על ידי הגופים המבוקרים.
בשנים האחרונות פורסם רק מקרה אחד שבו הנציבות הביעה אי נחת בגין אי יישום מלא של הצבעתה בנושא הסדרת סוגיית שכרם של שופטים בדימוס המכהנים בבתי דין מנהליים ובוועדות ערר (דוח 42 לשנת 2015).
עם זאת, בפסיקה נקבע חריג לפיו ניתן להשתמש בדו"ח כ"ראיה עקיפה".
כך נקבע בר"ע (ארצי) 37196-11-17 טלי צרפתי – מעיינות זיו בע"מ כי ניתן להתיר שימוש כראיה בדו"חות המבקר, כראיה לעצם עריכתם, היוזמה לעריכתם, מועד עריכתם והתייחסותם של הגורמים השונים הקשורים לביקורת.
בפרשת משה דובר על צו שנותן המבקר בכובעו כנציב תלונות הציבור, דהינו צו הגנה שניתן לחושף שחיתות ולא דו"ח ביקורת:
מותר להציג את הצו כראיה לעצם העובדה שניתן צו ולתוכנו האופרטיבי של הצו בלבד.
זאת, להבדיל מהצגת הצו כראייה לאמיתות תוכנו של הצו".
"אולם, על השימוש הראייתי העקיף, כאמור, חלה הגבלה מפורשת וברורה והיא - שבהבאת המסמכים לידיעת הצדדים ובית הדין, לא תהא כל חריגה מגבולות האיסור שבסעיף 30 לחוק, ובכפוף לכך שלא ייחצה קו הגבול והגדר שמעמיד אותו איסור.
קרי, השימוש הראייתי העקיף במסמכים אינו מכשיר הגשתם כראיה, בעת הבירור העובדתי של ההליך המשפטי גופו, או כנספחים לכתבי הטענות." עוד נקבע בפסק דין משה, כי "הגשת הצו לצורך שימוש ראייתי עקיף בצו אינה מכשירה עשיית שימוש ראייתי ישיר אחר בצו.
גם הגשת הצו כראיה אינה מכשירה עשיית שימוש בצו לשם הוכחת הטענה בדבר חשיפת מעשי שחיתות על ידי העובד, או הוכחת הטענה בדבר קשר סיבתי בין התנכלות ופיטורים לבין דיווח על מעשי שחיתות".
מלבד מדינת ישראל לא ידוע על מדינה נוספות בה קיים בחוק סעיף אי-קבילות שלא מאפשר לקבל דוחות ביקורות מדינה כראיות בבתי המשפט.
כמו כן, במדינות בודדות בעולם קיים סעיף אי קבילות אשר לא מאפשר לקבל את תוצרי האומבודסמן (נציב תלונות הציבור) כראיות בבית המשפט, רוב המדינות משאירות את שיקול הדעת לבית המשפט לקבוע אם יש לקבל ראיה מסוימת ואיזה משקל לתת לה במארג הראיות.
לדוגמה כללי הראיות בפרובינציה אונטריו בקנדה קובעים אם תוצרי הביקורת של האומבודסמן יתקבלו כראיות בהליך משפטי ספציפי.
אדם יצטרך לקבל ייעוץ משפטי בשביל לקבוע אם תוצרי האומבודסמן יוכלו לשמש כראיה בהליך משפטי מסוים.
למשל, במקרה שבו הממשלה ביקשה מבית המשפט העליון של אונטריו להוציא מהמסכת הראייתית דו"ח של האומבודסמן – בית המשפט קבע שיש להוציא את הדו"ח בנסיבות הספציפיות (Johnson v Ontario, 2016 ONSC 5314).
במקרים אחרים בית המשפט כן נעזר והסתמך על דו"ח של האומבודסמן כראיה.
למשל, בית המשפט קיבל ערעור על פסק דין שבו הורשע אדם מכיוון שבית משפט קמא לא התחשב בדו"ח של האומבודסמן שהוגש לו והיה רלוונטי להגנה (R.
במקרה אחר שבו הוגשה תובענה ייצוגית כנגד הלוטו הממשלתי בטענה שלא הגן על צרכני הלוטו בפני הונאות, החליט בית המשפט לדחות את התביעה, בין השאר, לאחר שהתבסס על דו"ח של האומבודסמן ועל המעקב שביצע לתיקון הליקויים (Loveless v.
עידן זכויות האדם ומוסד האומבודסמן
אנו חיים כיום ב"עידן זכויות האדם".
נושא כיבוד זכויות האדם והאזרח, קידומן וההגנה עליהן הפך לחלק בלתי נפרד מכל פעילות שלטונית ולמרכיב מרכזי בתורת המשפט ובתורת המדינה.
עידן זכויות האדם החל לאחר מלחמת העולם השנייה, כלקח משואת העם היהודי ומרמיסת זכויות האדם בתקופת המלחמה ולפניה.
לאחר המלחמה נכרתו אמנות בין-לאומיות רבות הנוגעות לזכויות האדם ולשמירה עליהן, ובראשן ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948. כן נכרתו אמנות בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, בדבר זכויות הילד ועוד.
זכויות האדם הפכו כיום לחלק בלתי נפרד מהמשטר הדמוקרטי ועוגנו בחוקות של מדינות רבות, שראו בשמירה עליהן עיקרון נורמטיבי עליון ומחייב.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק ציין כי "זכויות האדם הן רכיב מרכזי של הדמוקרטיה המודרנית...
הן היהלום בכתרה של הדמוקרטיה.
דמוקרטיה בלי זכויות אדם כמוה ככלי ללא תוכן".
עם זאת, יש להדגיש כי הדמוקרטיה מבוססת על תפיסה, ולפיה החיים בחברה אנושית מחייבים איזון מתמיד בין זכותו של הפרט, ובין זכויותיהם של פרטים אחרים וטובת הכלל, וכי זכויות האדם הן יחסיות.
אין לאדם זכות לעשות ככל העולה על רוחו, וכמו כן הוא אינו זכאי לדרוש מהמדינה להגשים את זכויותיו במלואן.
כשם שלא ניתן לקיים דמוקרטיה ללא הגנה על זכויות האדם, כך לא ניתן לקיים דמוקרטיה ללא פגיעה כלשהי בזכויות אלה.
האחריות להגשמת זכויות האדם הוטלה, בראש ובראשונה, על רשויות השלטון, ובתי המשפט פועלים לאכיפת זכויות אלה ולקידומן.
ואולם משנות השבעים של המאה העשרים החלו לקום במדינות רבות בעולם מוסדות לאומיים להגנה על זכויות האדם (Human National Institutions Rights).
האו"ם הגדיר את המוסדות הללו - מוסדות מדינתיים שאינם בית משפט שיש להם מנדט להגן על זכויות האדם ולקדם נושא זה, והחל לעודד מדינות בעולם להקים מוסדות כאלה.
בשנת 1991 כונסה בחסות האו"ם ועידת פריז, שבה נקבעו עקרונות פריז - אמות מידה אשר מוסד להגנה על זכויות האדם צריך לעמוד בהן.
בתחילה ההגנה על זכויות האדם לא עמדה במרכז העשייה של מוסדות האומבודסמן ברחבי העולם, המבררים את תלונות הציבור.
מוסדות אלה נוסדו בעיקר כדי לשמור על המינהל התקין, למנוע ניצול לרעה של כוח השררה ולהגביר את האחריותיות של עובדי הציבור.
בחלק מהמדינות השתנה בבירור מרכז הכובד של פעילות מוסד האומבודסמן - משמירה על כללי מינהל תקין למניעת פגיעה של רשויות השלטון בזכויות האדם.
נציב תלונות הציבור כנציב זכויות האדם במדינת ישראל
מהפכת זכויות האדם לא פסחה על מדינת ישראל.
ההכרה בחשיבותן של זכויות האדם והאזרח במדינה יהודית ודמוקרטית הייתה מרכיב מרכזי במשפט הישראלי כבר מימי ראשית המדינה, והדבר אף קיבל ביטוי במגילת העצמאות.
במשך השנים חוקקה הכנסת חקיקה ענפה בתחום זכויות האדם, והממשלה חתמה על אמנות בין-לאומיות רבות ואשררה אמנות בין-לאומיות בתחום זה.
גם בתי המשפט הכירו במרכזיותו של נושא זכויות האדם במדינת ישראל ונתנו לכך ביטוי בפסיקותיהם.
השינוי המשמעותי במעמדן הנורמטיבי של זכויות האדם בישראל התרחש בשנת 1992, עם חקיקתם של חוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם - חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
בשנת 1995 קבע בית המשפט העליון בפסק דין בנק המזרחי כי חוקי היסוד האלה חוללו "מהפכה חוקתית" בישראל.
נציב תלונות הציבור ממלא תפקיד מרכזי במשטר הדמוקרטי בישראל, והמהפכה החוקתית בנוגע לזכויות האדם והשינוי המהותי במעמדן הנורמטיבי של זכויות אלה משפיעים גם על פעילותה של הנציבות.
בהיעדר גורם ממלכתי ייחודי במדינת ישראל המתמקד בהגנה על זכויות האדם ובקידומן, רואה עצמו נציב תלונות הציבור מי שממלא תפקיד זה.
פרופ' אהרון ברק ציין בעניין זה כי "ראוי הוא...
כי מבקר המדינה - הן בתפקידיו הכלליים והן כנציב תלונות הציבור - יראה זאת כאחד מתפקידיו להיות נציב זכויות האדם".
נציבות תלונות הציבור, בדומה למוסדות אומבודסמן אחרים ברחבי העולם, נותנת פרשנות עדכנית לסמכויותיה ורואה בנורמות החוקתיות והחוקיות בדבר זכויות האדם בישראל אבן יסוד שבירור תלונות צריך להיות מושתת עליה.
נציבות תלונות הציבור על שופטים היא יחידה שהוקמה ב-2002 וכפופה למשרד המשפטים.
תפקידה לברר תלונות על שופטים במסגרת מילוי תפקידם וניהול משפט על ידם.
שופטים, לעניין זה, הם גם דיינים, קאדים, שופטים צבאיים משפטאים ונושאי משרה נוספים בעלי סמכות שיפוט מכוח חוק.
הנציב המכהן הוא השופט בדימוס אשר קולה, שנכנס לתפקידו במאי 2025.
הקמת נציבות תלונות הציבור על שופטים הייתה כרוכה בדיונים ממושכים בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, שבמהלכם הוצגו נתונים על הטיפול בתלונות נגד שופטים ועל מספר התלונות המוגשות מדי שנה לגופים שונים באשר לתפקודם של שופטים – ובהם מנהל בתי-המשפט, נציב תלונות ציבור במשרד מבקר המדינה וגורמים נוספים.
טרם הקמת הנציבות לא היה קיים בישראל גוף שריכז באופן מסודר ורשמי את הטיפול בתלונות הציבור על שופטים.
הקים גוף כזה, ואיפשר למתלוננים פוטנציאליים כתובת אחת לפניותיהם ולטיפול מקצועי בתלונות.
את החוק יזם חבר הכנסת יוסף פריצקי בכנסת ה-15, והוא נכנס לתוקף בתקופת כהונתו של מאיר שטרית כשר המשפטים.
על פי החוק, מי שכשיר לכהן כשופט בית המשפט העליון רשאי לכהן כנציב, לאחר שיבחר לתפקיד.
בתחילה נבחר הנציב על ידי הוועדה לבחירת שופטים, מבין מועמדים שהוצעו על ידי שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון כאחד (בתקופה זו הוועדה הורכבה משני נציגי ממשלה, שני חברי כנסת, שני נציגי לשכת עורכי הדין ושלושה שופטים מבית המשפט העליון).
במרץ 2025 תוקן החוק ונקבע שבחירת הנציב תתבצע על ידי ועדה ייעודית שחברים בה:
שר העבודה (או שרה אחרת במקרה ששר המשפטים ושר העבודה הם גברים)
שופט בדימוס הנבחר על ידי שופטי בית המשפט העליון
שופט בדימוס הנבחר על ידי נשיאי בתי המשפט המחוזיים
דיין בדימוס הנבחר על ידי הרבנים הראשיים לישראל
הנציב מתמנה לתקופה של 5 שנים, ולאחר כהונתו הוא אינו רשאי להתמנות לשופט.
(תקופת חיים) תקופת כהונה1 טובה שטרסברג כהן
כל אדם הרואה עצמו נפגע בשל התנהגותו של שופט, רשאי להתלונן לנציבות.
לפי , הגשת תלונה צריכה להיעשות בכתב, בטופס שנקבע בתוספת לתקנות, בחתימת המתלונן ובציון שמו ומענו.
הנציב לא יפתח בבירור תלונה שהוגשה בעילום שם, אולם החוק מאפשר לנציב לברר את התלונה מבלי למסור לשופט הנילון או לכל גורם אחר את פרטי המתלונן, אם סבר כי הדבר אינו דרוש לצורך בירור התלונה.
תלונות המוגשות בידי אסירים, מוגשות במעטפה סגורה למנהל בית הסוהר, המחויב להעביר לנציבות את התלונה מבלי לפתוח את המעטפה.
לאחר סיום בירור התלונה, ובהתאם לתוצאות הבירור, רשאי הנציב להמליץ בפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון על הגשת קובלנה לבית הדין המשמעתי לשופטים.
הנציב מוסמך להמליץ לוועדה לבחירת שופטים לסיים את כהונתו של שופט.
כמו כן ניתנה לנציב סמכות להצביע על הדרכים הראויות לתיקונו של ליקוי שנתגלה תוך כדי בירור של תלונה ספציפית.
אם הבירור מעלה חשש למעשה פלילי, מביא הנציב את העניין בפני היועץ המשפטי לממשלה ובפני שר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון.
הנציבות מחויבת על פי החוק להוציא דו"ח שנתי המסכם את פעילותה, ומכיל נתונים סטטיסטיים על תלונות.
הדו"חות מתפרסמים באתר האינטרנט של הנציבות.
בשנת 2020 פרסמה הנציבות את ספר ריכוז ההחלטות וחוות דעת נציבות תלונות הציבור על שופטים (2019-2003) בעריכתו של פרופ' אייל כתבן.
בדו"ח השנתי של נציבות תלונות הציבור על שופטים לשנת 2021 (יוני 2022) הדגיש הנציב דאז, השופט בדימוס אורי שהם, את תרומתו של המסמך וציין:
"בראשית שנת 2021 הופץ לכלל השופטים והדיינים המכהנים הספר שעניינו "ריכוז החלטות וחוות דעת נציבות תלונות הציבור על שופטים בנושא התנהגות שופטים ודיינים" בעריכתו של פרופ' אייל כתבן.
הספר בשלמותו עומד לרשות הציבור הרחב באתר הנציבות.
הסתבר לנו, לשמחתנו, כי ציבור השופטים והדיינים עושה שימוש רב בספר, ונדרש לעקרונות שהנחו את הנציבות מיומה הראשון בטיפול בתלונות על שופטים בנושאים ותחומים שונים.
שהרי, אחת המטרות המרכזיות של הנציבות היא להביא לשינוי דפוסי התנהגות בלתי ראויים של שופטים ודיינים בדרך של חינוך והנגשת המידע הרלוונטי, וזאת בצד נקיטה בצעדים שונים נגד שופט או דיין בגין הפרת כללי ההתנהגות הנאותים.
יצוין, כי התוצאות בשטח בשנת 2021 מלמדות כי הייתה השפעה חיובית לתוכנו של הספר על התנהלותם של השופטים באולם בית המשפט ומחוצה לו".
נציבות שירות המדינה היא יחידת סמך במשרד ראש הממשלה המופקדת על ביצוע מדיניות הממשלה בתחומי המינהל ומשאבי האנוש.
הנציבות פועלת במשרד ראש הממשלה ואחראית על ניהול כוח האדם של שירות המדינה - איתור, סינון וקבלת עובדים חדשים וניהול העובדים הקיימים מבחינת חוזים ושאר ההיבטים.
הנציבות גם אחראית על קידום רפורמות ושינויים מבניים בשירות המדינה.
בראש הנציבות עומד נציב שירות המדינה.
הנציבות הוקמה בשנת 1950 במסגרת משרד האוצר וכיום היא פועלת במשרד ראש הממשלה ומופקדת מטעמו על מגוון תחומי אחריות מנהלתיים, בהם:
עריכת מכרזים ובחינות למיון המועמדים לשירות המדינה.
מינוי, קידום, הכשרת והדרכת עובדים.
אישור פיטורים של עובדי מדינה.
אישור מבנה ואת חלוקת הסמכויות של היחידות במשרדי הממשלה.
ניסוח תקנונים מנהליים לשירות המדינה וכן אכיפתם בקרב עובדי המדינה.
עידוד להגברת פריון העבודה במשרדי הממשלה.
טיפול ברווחת עובדי המדינה, הכולל הוצאתם של עובדי המדינה לגמלאות.
חקירה ואכיפת הדין המשמעתי על עובדי המדינה.
הסמכויות של נציבות שירות המדינה נקבעו בסדרת החוקים , בחוקים אחרים ובתקנון שירות המדינה (תקשי"ר).
בין יחידות המשנה של הנציבות נכללות: יחידת בחינות ומכרזים, יחידת תכנון ובקרה, בית הדין למשמעת של עובדי המדינה, האגף לשוויון מגדרי ואחרות.
בראש הנציבות עומד נציב שירות המדינה ולידו פועלת הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
נציב שירות המדינה מתמנה על ידי הממשלה ופטור מקיום מכרז.
החל משנת 1993 נהגה המדינה למנות ועדה לבדיקת התאמת המועמד לתפקיד.
בשנת 1999 חילקה ממשלת ישראל העשרים ושמונה את המשרות הבכירות הפטורות ממכרז, לכאלו הדורשות ועדת איתור וכאלו הדורשות ועדת מינויים.
בהחלטה זאת נקבע שנציב שירות המדינה ייכלל במשרות הדורשות ועדת מינויים הבודקת את כישוריו של המועמד ואת התאמתו הכללית למשרה.
הליך מינוי נציב שירות המדינה אינו מעוגן בחוק, מעבר לקביעה שהממשלה תמנה את הנציב.
במהלך השנים נקבע הליך זה בהחלטות ממשלה.
בהחלטת הממשלה מ-2018 (החלטה 3793) הוחלט שבחירת נציב שירות המדינה הבא, לאחר פרישת פרופ' דניאל הרשקוביץ, תעשה דרך קבלת חוות דעת מוועדת מינויים מיוחדת, שתורכב מאנשי מקצוע.
עד למינוי נציב חדש, מכהן ממלא מקום בתפקיד הנציב.
בשנת 2024 קיבלה הממשלה החלטה, בניגוד לעמדת היועצת המשפטית לממשלה, ולפיה ראש הממשלה ימנה בעצמו את הנציב.
במאי 2025 פסק בג"ץ כי "מינוי נציב שירות המדינה מותנה בעיגון מנגנון מינוי קבוע שיהיה מבוסס על
הליך תחרותי", וביטל את החלטות הממשלה שבמסגרתן נקבע מנגנון מינוי חד-פעמי שאינו תחרותי.
בפסק דין זה נערך דיון נוסף, לפי בקשת ממשלת ישראל, ובו נהפכה הפסיקה הקודמת ונקבע כי ההליך כפי שהיה מקובל בעבר תקין.
בשנת 2025, מתחילת חודש ינואר ועד תחילת חודש מרץ, פעלה הנציבות כחודשיים תחת רואי כחלון, ממלא מקום שסמכויותיו הוגבלו ואורך כהונתו נקצב לשלושה חודשים.
מתחילת מרץ ועד תחילת יוני לא מונה אפילו ממלא מקום.
מצב זה נוצר לאחר שהמועמדים שקידמה הממשלה - רואי כחלון, עדן בר-טל, ויהודה כהן - נפסלו.
בתחילת יוני הסכים הנציב הקודם דניאל הרשקוביץ לשוב לתפקידו לחודשים אחדים, כממלא מקום.
מדינת ישראל מקדמת רפורמות בניהול ההון האנושי בשירות המדינה מאז 1989. ב-1989 פורסם דו"ח קוברסקי - דו"ח הוועדה הציבורית מקצועית לבדיקה כוללת של שירות המדינה וגופים הנתמכים מתקציב המדינה (בהובלת חיים קוברסקי), הדו"ח כלל ניסוח רפורמה המקיפה ביותר מקום המדינה ועד היום על תפקוד שירות המדינה והגופים הנתמכים.
ליישום הרפורמה בניהול ההון האנושי מונה פרופסור יצחק גל-נור, נציב שירות המדינה מינואר 1994 עד ינואר 1997 תחת ממשלת ישראל העשרים וחמש שבראשות יצחק רבין, ותחת שר האוצר אברהם בייגה שוחט (בתקופה זו נציבות שירות המדינה הייתה יחידה הכפופה למשרד האוצר).
על תקופת כהונתו כנציב גל-נור מספר בספרו 'לא, אדוני הנציב'
בין מטרותיה המרכזיות של הרפורמה היו הקמת בית הספר למינהל ולמדיניות ציבורית, חקיקת חוק יסוד: שירות המדינה, מיצוב הנציבות כגוף מטה מוביל, ביזור/האצלת סמכויות, קידום שילוב נשים, ערבים ודרוזים בשירות המדינה, מגילת זכויות וחובות - אמות שירות (SLA).
רכיב מרכזי בדוח קוברסקי התייחס לביזור הסמכויות והפיכת נציבות שירות המדינה לגוף מטה מצומצם ומוביל -
תהליך ביזור הסמכויות נעשה במודל של "משרדים לדוגמה" בו מספר משרדים קיבלו סמכויות לניהול מורחב ואוטונומי של ההון האנושי ביחידתם.
יישום הרפורמה היה חלקי ביותר, בין היתר בשל התנגדות חלק מעובדי הנציבות הוותיקים, התנגדות פקידי משרד האוצר וחוסר תמיכה של הדרג הנבחר.
בין הישגי הרפורמה המרכזיים היה קידום חוק להעדפה מתקנת לנשים בתפקידים בכירים, ייצוג מגדרי שווה בוועדת בוחנים, קידום של אמנות שירות בעשר יחידות ממשלתיות ושילוב עובדים מהחברה הערבית והדרוזית בשירות המדינה.
הישגי הרפורמה הוסגו ברובם בשל כהונתו הקצרה של פרופ' גל-נור וביטולם על ידי הנציב שמונה להחליפו שמואל הולנדר.
פרופ' גל-נור הודח מתפקידו כנציב שירות המדינה בהחלטת הממשלה הראשונה של ממשלת נתניהו הראשונה ב-1996 (ניתן לקרוא על העתירה לבג"ץ על ידי התנועה לאיכות השלטון בנושא), ההדחה נעשתה לצמצום השפעת הנציב על מינוי הבכירים ועובדי המדינה בממשלה החדשה.
ההדחה נעצרה בשל העתירה לבג"ץ ותוארה בכתב התביעה -
"תהליך הדחתו של העותר דומה ביותר למתרחש בחצרות שליטים ביזנטיים, הכורתים בהינף יד את ראשו של מי שסר חינו ביניהם.
החלטה מספר 1517 של ממשלת ברק מיום 9 באפריל 2000 על הקמת המטה לניהול ציבורי חדש בראש הוועדה מונה ד"ר יורם טורבוביץ' ובראש המטה ליישום הרפורמה מונה אברהם בן-שושן.
הוועדה תוכננה להגיש את המלצותיה עד סוף אוקטובר 2000, ותפקידה היה לבחון ולהמליץ באשר למבנה, היקף ואופי הרפורמה הדרושה.
על תהליך הניהול הציבורי החדש להתייחס, בין היתר, לנושאים הבאים:
התאמת הסקטור הציבורי לצרכים ולמשימות הניצבות בפניו בשנות ה-2000
הבחנה בין קביעת מדיניות ויישומה, והצעת דרכים למימוש אבחנה זו במערכות הציבוריות, במבנה הגופים ובדרך פעולתם.
מיפוי פעולות הממשלה ובחינת נחיצותן והתאמתן לצרכים ולמשימות.
קביעת כללים לרענון נוהלי העבודה של משרדי הממשלה ובחינה שוטפת של נחיצותם ותרומתם ליעדי השרות הציבור.
בחינת שילובן של הגדרות, תשומות ותפוקות בכל מגזר בסקטור הציבורי וכן בחינת האפשרות להערכת המערכות ותפקודן על-פי ביצועי תפוקה/תשומה.
בחינת הגדרות סמכות ואחריות של מנהלים ועובדי הציבור.
בחינת הטמעת עקרונות של שקיפות (ACCOUNTABILITY) המערכת הציבורית בפני אזרחי המדינה.
פעילות המטה לא התקדמה ויושמה בשל פירוק הממשלה.
צוות בין-משרדי לבחינת ההון האנושי בשירות המדינה
לפי החלטה מספר 2241 של ממשלת אולמרט מיום 12 באוגוסט 2007, מונה צוות לבחינת דרכים לייעול הליכי קליטת עובדים לשירות המדינה ולקידומם.
לראש הצוות מונה מנכ"ל משרד ראש הממשלה ושותפים בו היועץ המשפטי לממשלה, מנכ"ל משרד האוצר, נציב שירות המדינה, הממונה על התקציבים במשרד האוצר.
הרפורמה שהוצעה בעקבות דיוני הצוות כללה התייחסות לניהול מתקדם של משרדי הממשלה ויחידות הסמך באמצעות רוויזיה בשיטת התקצוב הציבורי, ניהול על פי יעדים ותוכניות עבודה, הקמת סוכנויות ניהול ממשלתיות, קידום איכות ומצוינות, תוך הטמעת מנגנונים לשיפור מתמיד וכן פיתוח הסגל הניהולי הבכיר בשירות המדינה.
הצעה זו אושרה על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אך מסיבות שונות לא יושמה.
רפורמת דיין - רון צור
בהמשך לדו"ח הוועדה לשינוי כלכלי-חברתי ("ועדת טרכטנברג"), קיבלה ממשלת נתניהו את החלטת ממשלה 3993 ב־18.12.2011 אשר מינתה ועדה בראשות נציב שירות המדינה משה דיין לגיבוש תוכנית מפורטת לביצוע רפורמה מקיפה בניהול ההון האנושי בשירות המדינה.
מטרות הרפורמה - כפי שהוגדרו בהחלטה 3993 -
קידום המינהל והניהול וההון האנושי בשירות המדינה, תוך מתן גמישות ניהולית בתחומים אלה למשרדי הממשלה וליחידות הסמך.
מיצוי פוטנציאל ההון האנושי בשירות המדינה וקידומו המקצועי.
חיזוק הממד הערכי והפנמת האתוס של שירות המדינה, בקרב המנהלים והעובדים במשרדי הממשלה וביחידות הסמך.
הרפורמה נועדה לחזק את משרדי הממשלה ויחידות הסמך, לשפר את יכולות נציבות שירות המדינה ולחזק את "עמוד השדרה הניהולי" בשירות המדינה.
לאור זאת, במהלך חודש ספטמבר 2012 החלה עבודת מטה ליישום הרפורמה.
נציבות שירות המדינה ביצעה מפגשים עם אנשי אקדמיה, כינוסים וקבוצת עבודה בהן השתתפו עובדים בכירים ממשרדי הממשלה השונים.
ב-30 ביוני 2013 אימצה הממשלה בהחלטה 481 את דוח הרפורמה בניהול ההון האנושי אשר הוגש לאישורה על ידי נציב שירות המדינה.
תהליכי יישום הרפורמה החלו במהלך 2013, ונמשכו על-פי התוכנית שאושרה על ידי הממשלה עד שנת 2017 – בעת שפורק מטה הרפורמה.
מאז, תהליכי היישום הוטמעו במבנה חדש בנציבות שירות המדינה.
בדוח ביקורת על יישום הרפורמה בנציבות שירות המדינה, יישום הרפורמה הוגדר כחלקי ובו סעיפים רבים לא יושמו.
על פי דוח המוניטור של המרכז הישראלי להעצמת האזרח כ-29% מסעיפי הרפורמה יושמו, 50% ביישום חלקי ו-21% לא יושמו כלל.
בהמשך לפיילוט משנת 2017, הנציבות השיקה רפורמה שתעביר סמכויות קביעת תקנים של כוח אדם בשירות המדינה ממנה לכל הגופים הממשלתיים: משרדי הממשלה, יחידות הסמך ובתי החולים יוכלו לקבוע בעצמם משרות, תקנים, דרגות ומסלולי קידום.
הגופים יחולקו לשלוש קבוצות מבחינת העברת הסמכויות: תקינה מלאה (כל הסמכויות עוברות), חלקית (רק חלק מהסמכויות עוברות) וקבוצה שתיוותר מחוץ לאצילת הסמכויות.
אגף משרדי הממשלה, בריאות וביטחון של נציבות שירות המדינה עובר ומפקח על כלל תיקי קליטות העובדים ביחידות משאבי האנוש של היחידות הממשלתיות ויחידות הסמך.
כשלאחרונים תקנים קבועים וייעודיים בשירות המדינה.
נְצִיבִין (בטורקית: Nusaybin - נוסאיבין; בסורית: ܨܘܒܐ - צובא; בכורדית: Nisêbîn/نسێبین - נסבין; בערבית: نصيبين; בעבר נקראה ניסיביס) היא עיר בנפת מרדין במחוז דרום-מזרח אנטוליה שבדרום-מזרח טורקיה.
העיר שוכנת על הגבול הסורי בצמוד לעיר קמישלי מצידו השני של הגבול.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 118,640 בני אדם.
בתקופת התנאים הייתה אחד המרכזים היהודיים של בבל ובו ישב רבי יהודה בן בתירא.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 852 לפנה"ס כמקום מושבו של נציב אשורי.
לאחר התקופה הבבלית עברה לשליטת הפרסים.
עם חורבנה של האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר מוקדון צורפה לאימפריה הסלאוקית.
לאחר התפוררותה הארמנים ניסו להשתלט עליה, אך נהדפו על ידי הרומאים בהנהגת לוקולוס.
הרומאים איבדו את העיר זמן קצר לאחר מכן, אך ב-115 הקיסר טראיאנוס השתלט עליה.
במרד התפוצות הצבא היהודי השתלט על העיר לזמן קצר, אך עם דיכוי המרד הפסיד אותה ולוסיוס קווייטוס השתלט עליה מחדש.
ספטימיוס סוורוס קבע בה את מפקדתו במהלך מסעות כיבושיו במזרח בעשור האחרון של המאה השנייה.
באמצע המאה השלישית נכבשה על ידי הפרסים בהנהגת המלך שאפור הראשון.
בעקבות הסכם שלום העיר חזרה לשליטת רומא.
ב-363 הרומאים נהדפו והפרסים חזרו לשלוט בעיר.
בתקופה זו העיר התחילה לשמש כאחד ממרכזי הנצרות ובה נקבע מושב ארכיבישוף.
למרות כמה ניסיונות רומיים לכבוש מחדש את נציבין, העיר לא הוחזרה לשליטת האימפריה הרומית המזרחית לפני שנכבשה ב-639 על ידי הראשידון.
תחת השלטון האסלאמי המוקדם, העיר שימשה כמרכז מינהלי מקומי.
בשנת 717 היא נפגעה ברעידת אדמה ובשנת 927 פשטו עליה הקרמטים.
בשנת 942 כבשוה הביזנטים, עד שהחל שלטון השושלת האחמדית בעיר.
לאחר מכן, שלטו בעיר אמירים משושלות מוסלמיות אחרות.
במאה ה-11, הותקפה על ידי שבטים טורקיים ואוימה על ידי רוזנות אדסה.
אף על פי כן, העיר המשיכה להיות מרכז סחר.
בשנת 1120, היא נכבשה על ידי טורקמנים.
אחריהם שושלות הזנגים משבט האוע'וז והאיובים.
העיר תוארה כעיר משגשגת מאוד על ידי הגאוגרפים וההיסטוריונים הערבים של התקופה: היו בה מרחצאות מרשימים, חומות, בתים מפוארים, גשר ובית חולים.
במחצית השנייה של המאה ה-12 מצא בנימין מטודלה יישוב של 1,000 יהודים בנציבין, ובן-זמנו פתחיה מרגנסבורג סיפר על קהילה גדולה, ובה שלושה בתי כנסת, שניים מהם מיסודו של עזרא הסופר.
בשנת 1230 פלשו לעיר המונגולים.
בעת פלישות המונגולים התרוששה העיר ועימה הדלדלה הקהילה היהודית.
לאחר האימפריה המונגולית שלטו בה אק קויונלו, קארה קויונלו והאימפריה הספווית.
בשנת 1515, היא נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית בימי סלים הראשון.
נציבין הייתה חלק מהמסלול בו עברו יהודים מסוריה בעת עזיבת סוריה לאחר הקמתה של ישראל ב-1948. בהגיעם לטורקיה, לאחר מסלול שעבר דרך חאלב וג'יזרה, לפעמים בסיוע מבריחים בדואים, פנו רובם לישראל.
בעיר עצמה הייתה קהילה יהודית גדולה מאז העת העתיקה, שרבים מהם עברו לקמישלי בתחילת המאה ה-20 מסיבות כלכליות.
בית כנסת בשכונת שבת צדק בגוש הנחלאות בירושלים מתפלל כיום כמנהג נציבין וקמישלי.משרד הפנים הטורקי בחן את פירוק מועצת העיר בשנת 2012 לאחר שהחליטה לתלות שלטים בעיר בשפות ערבית, ארמנית, ארמית וקורמנג'י, בנוסף לשפה הטורקית.
ב, רוב האוכלוסייה היא מוסלמית סונית.
כמו כן, האוכלוסייה היא בעיקר כורדית מבחינה אתנית.
לתושבי העיר יש קשרים היסטוריים הדוקים עם אלה של קמישלי השכנה, ונישואים חוצי גבולות הם נוהג נפוץ.
בעיר יש גם מיעוט ערבי.
אוכלוסייה אשורית קטנה מאוד נותרה בעיר; שארית האוכלוסייה האשורית היגרה במהלך שיא הסכסוך בין הכורדים בטורקיה לשלטון הטורקי בשנות ה-90 וכתוצאה מחידוש הסכסוך בשנת 2016, נותרה בעיר רק משפחה אשורית אחת.
בנובמבר 2013, ראש עיר פתח בשביתת רעב כדי למחות נגד בניית חומה בין העיר לקמישלי שבסוריה, בעלת הרוב הכורדי.
בניית החומה הופסקה כתוצאה ממחאה זו וממחאות אחרות.
ב-13 בנובמבר 2015 ממשלת טורקיה הטילה עוצר בעיר, ושני חברי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, אנשי מפלגת העמים הדמוקרטית הפרו-כורדית (HDP), פתחו בשביתת רעב במחאה.
שני אזרחים ועשרה לוחמי PKK נהרגו על ידי כוחות הביטחון בתסיסה שהתפתחה.
עד מרץ 2016, אנשי ה-PKK שלטו בכמחצית מהעיר על פי אל-מסדאר ניוז וכוחות ה-YPS שלטו "בהרבה" ממנו, על פי האינדיפנדנט.
טורקיה הטילה שמונה עוצרים רצופים במשך מספר חודשים והשתמשה בנשק כבד כדי להביס את החמושים הכורדים, וכתוצאה מכך חלקים גדולים של נציבין הושמדו.
61 אנשי כוחות הביטחון נהרגו עד מאי 2016. עד 9 באפריל, 60,000 תושבי העיר נעקרו מבתיהם, ובכל זאת נותרו בעיר 30,000 אזרחים, כולל בשש השכונות שבהן נמשכו הלחימה.
עוצר נקבע בין ה-14 במרץ ל-25 ביולי ברוב העיר.
לאחר שהקרבות הסתיימו בניצחון של הצבא הטורקי, בסוף ספטמבר 2016 החלה ממשלת טורקיה להרוס רבע מבנייני המגורים בעיר.
הדבר הפך 30,000 אזרחים לחסרי בית וגרם לפינוי המוני של עשרות אלפי תושבים לעיירות ולכפרים שכנים.
למעלה מ-6,000 בתים נהרסו על ידי דחפורים.
לאחר השלמת ההריסה במרץ 2017, נבנו למעלה ממאה מגדלי דירות.
ממשלת טורקיה הציעה לפצות את בעלי הבתים ב-12% משווי בתיהם שנהרסו אם יסכימו לתנאי העברה מסוימים.
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות היא יחידה במשרד המשפטים, אשר פועלת לקידום שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, למניעת אפלייתם, ולקידום עקרונות היסוד של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במטרה לשלבם בחברה הישראלית, כאזרחים שווי זכויות.
בראש הנציבות עומד נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
הנציב מאז נובמבר 2021 הוא דן רשל.
הנציבות כוללת חמש מחלקות: לשכה משפטית, מחלקת שילוב בקהילה, מחלקת שירות לאזרח, הסברה, הדרכה, תקשורת וניו מדיה ומחלקת נגישות.
בנציבות פועלת ועדה מייעצת שרוב חבריה הם אנשים עם מוגבלות.
מאז שנות השבעים החלה במדינות מערביות שונות חקיקה בתחום זכויות האדם של אנשים עם מוגבלות.
בישראל, לדוגמה, חוק התכנון והבנייה משנת 1974 קובע שיש להנגיש מבני ציבור לאנשים עם מוגבלות.
עם התקדמות החקיקה במערב ומתוקפה, קמו במדינות שונות נציבויות שתפקידן להגן על זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות.
לחוקים וללקחים מאכיפתם הייתה השפעה חוצת גבולות, ובשנות התשעים החברה הישראלית יכלה לבסס את החקיקה בתחום זה על ניסיון שנצבר בחוץ לארץ (למשל, מארצות הברית: חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990), המגן על מקבל שירות עם מוגבלות, ומבריטניה: Disability Discrimination Act, 1995 ).
בשנת 1995 ניסחה עמותת "בזכות" הצעת חוק על מנת להבטיח את שילובם של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים.
חבר הכנסת דדי צוקר הגיש הצעה זו בכנסת, והיא עברה קריאה ראשונה במרץ 1996. בעקבותיה, כונסה ועדה ציבורית בראשות ד"ר ישראל כץ, שהמליצה בשנת 1997 על חקיקה "מקיפה ומפורטת" לצמצום הפער הקיים בין עקרונות השוויון וכבוד האדם לבין מציאות חייהם של אנשים עם מוגבלות בישראל.
בעקבות המלצה זו הוחזרה ההצעה לדיון בכנסת, ובחודש פברואר 1998 התקבל חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הוקמה כיחידה במשרד המשפטים בשנת 2000. בשנת 2005 נחקק פרק הנגישות לחוק זה, ובשנת 2016 בוצע בחוק תיקון בנוגע ליצוג הולם בגופים ציבוריים גדולים.
נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מתמנה על פי החלטת ממשלה, אחרי התייעצות עם שר המשפטים ועם שר העבודה והרווחה, והוא ממונה ממונה על ביצוע תפקידי הנציבות.
הנציב מתמנה לקדנציה בת שש שנים.
הנציבה הראשונה (2000–2002) הייתה עו"ד אריאלה אופיר, שהייתה קודם לכן מנכ"לית ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות.
הנציבה השנייה (2002–2007) הייתה ד"ר דינה פלדמן, קודם לכן פסיכולוגית קלינית במשרד הבריאות, ששרתה גם במערך בריאות הנפש בצה"ל.
הנציב השלישי היה עו"ס יונה קסטל (2008) אשר קודם לכן ניהל ופיתח שירותי שיקום ותעסוקה בדרום הארץ.
הנציב הרביעי היה אחיה קמארה (2010–2016), שהיה קודם לכן מנכ"ל ארגון בקול - ארגון כבדי שמיעה ומתחרשים.
הנציב החמישי היה אברהם (אברמי) טורם (2021-2016), שהיה עד מינויו מנכ"ל עמותת "בית הגלגלים", עמותה הפועלת ברחבי הארץ לקידום מעמד שווה זכויות לילדים ובוגרים עם מוגבלות פיזית.
הנציב הנוכחי הוא דן רשל.
תפקידי הנציבות מוגדרים בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, פרק ו' סעיף 21 וכוללים:
(1) קידום עקרונות היסוד של החוק.
(2) קידום שוויון ומניעת הפליה של אנשים עם מוגבלות.
(3) עידוד השתלבותם והשתתפותם הפעילה של אנשים עם מוגבלות בחברה.
(4) מילוי תפקידים נוספים שהוטלו עליה בחוק.
הנציבות מוסמכת לפעול כדי להביא להשתתפות פעילה ושוויונית של אנשים עם מוגבלות בחברה.
הנציבות מופקדת על אכיפת החקיקה העוסקת בנגישות על כל היבטיה וחקיקת הייצוג ההולם בתעסוקה, והיא מוסמכת לחקור חשד לעבירה על החוק, להוציא צווי נגישות וכן להגיש תביעות אזרחיות ופליליות.
הנציבות פועלת לקידום חקיקה ומדיניות בעיקר בתחומי התעסוקה, החינוך, הדיור בקהילה, הפנאי, הרווחה והנגישות בכל היבטיה.
הנציבות מטפלת מדי שנה בכ-5000 פניות ציבור, כמחציתן תלונות של אנשים עם מוגבלות על הפרת זכויותיהם.
בעקבות תלונות אלו וחקירות שביצעה הנציבות הוגשו בשנים האחרונות כעשרים תביעות מדי שנה.
זרוע נוספת של הנציבות עוסקת בהסברה והדרכה: הנציבות עורכת קמפיינים שנתיים, פועלת בתקשורת ובניו מדיה ומארגנת כנסים, קורסים וימי עיון.
מדי שנה, ביום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות אשר חל ב-3 בדצמבר, עורכת הנציבות פעילות הסברה רחבת היקף או כנס שנתי.
כן ממונה הנציבות על דיווח לאו"ם בדבר מצבם של אנשים עם מוגבלות בישראל, מכוח אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, משנת 2006.
ב-15 ביוני 2016 הגישו מרכז השלטון המקומי בישראל ושש רשויות מקומיות עתירה לבג"ץ (מס' 4840/16) נגד ממשלת ישראל ונגד הנציבות, וביקשו מבית המשפט העליון להורות לנציבות לחדול מאכיפת נגישות על הרשויות המקומיות.
בעתירתן דרשו הרשויות המקומיות ממשרדי הממשלה (משרד האוצר ומשרד הפנים) לספק תקציב הולם ליישום תקנות הנגישות, ובהיעדר תקציב זה על הנציבות להפסיק בפעולות אכיפה.
תגובת המדינה הייתה, כי בקשת הרשויות להקפאת האכיפה הקבועה בחוק, שנועדה לשמור על זכויות יסוד של אנשים עם מוגבלות, הייתה בקשה חריגה.
לפי המדינה, לרשויות המקומיות ניתן פרק זמן של עשר שנים עד שנת 2021 ליישום החוק, שהיה פרק הזמן הארוך ביותר שניתן ביחס לגופים אחרים, פרטיים וציבוריים.
עיקר האכיפה שבוצעה על ידי הנציבות, עסקה באי-הגשה של תוכניות עבודה ושל רשימות מבנים, שאותם צריך להנגיש כחוק, ואין "טענה תקציבית" שתצדיק אי-ביצוע של הוראות החוק, שלא עסקו בביצוע פיזי של ההנגשה עצמה, ולכן לא היו כרוכות בעלויות כלכליות מיוחדות.
נטען כי לא הייתה הצדקה למנוע מהנציבות את סמכותה כחוק, שאותה הפעילה באופן סביר וזהיר, משום שהיעדר אכיפה הוביל לפגיעה באנשים עם מוגבלות, שעל זכותם לנגישות במרחב הציבורי, בא החוק להגן.
ב-4 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט את בקשת הרשויות לצו על תנאי נגד הנציבות, וב-2 בינואר 2017 דחה את העתירה כולה בהסכמת הרשויות המקומיות .
נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה היא יחידה במשרד הכלכלה והתעשייה בישראל, האחראית על אכיפת הוראות חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה וחוקים נוספים העוסקים בנושא.
נציב שוויון ההזדמנויות בעבודה כיום הוא עו"ד פיראס פראג' אשר נבחר לתפקיד במרץ 2025.
הנציבות הוקמה בהתאם לתיקון לחוק השוויון, הקובע כי יוקם נציבות שבה יכהנו לצד נציב ארצי נציבים אזורים.
לנציבים הוקנו סמכויות להגיש תביעות לבתי-הדין לעבודה ברחבי הארץ, הן בשם עובדים מופלים, והן בשם הנציבות עצמה.
כמו כן יש לנציבות סמכות לדרוש בצו מהמעסיק למסור נתונים רלוונטיים לבירור תלונה.
נציבויות דומות פועלות, בין היתר, באוסטרליה, בריטניה, ארצות הברית, ניו זילנד ושוודיה.
בהתאם למודלים דומים הפועלים ברבות ממדינות המערב.
יחד עם זאת בחלק ממדינות המערב סמכויות נציבויות הן רחבות יותר והן עוסקות בקידום שוויון באופן כללי ולא רק בתחום התעסוקה, אך במדינת ישראל לא קיים חוק שוויון כללי ומשכך סמכויות הנציבות דומות לסמכויות הנציבות בארצות הברית המצומצמות לתחום התעסוקה בלבד.
הנציבות הוקמה שמונה שנים לאחר הקמתה בשנת 2000 של נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שהייתה הרשות הממשלתית הראשונה שהוקמה במדינת ישראל לאכיפת חקיקת שוויון.
יחד עם זאת, הדגישה קניג-יאיר כי במקרים המתאימים לא תהסס להגיש הליכים משפטיים נגד מעסיקים העוברים על הוראות החוק, לרבות במקרים בהם המדינה עצמה היא המעסיק.בתקופה שבין פברואר 2016 לפברואר 2023 כיהנה כנציבת שוויון הזדמנויות עו"ד מרים כבהא.
עם סיום תפקידה של כבהא, מונתה עו"ד אורית שרפי כממלאת מקום נציבות שוויון הזדמנויות.
שרפי אשר משמשת כסגנית ליועצת המשפטית למשרד הכלכלה סיימה את תפקידה בנציבות שוויון הזדמנויות במרץ 2025, כאשר עו"ד פיראס פרג' נבחר להיות הנציב הארצי.
פראג' שימש כנציב אזורי במחוז חיפה והצפון עד להיבחרו לתפקיד נציב הארצי.
בשנת 2014, מספר החברים בוועדה המייעצת לנציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה הוגדל מ-21 ל-26, והרכבה נקבע באמצעות נציגי ארגונים העוסקים בקידום התעסוקה בקרב קבוצות מסוימות באוכלוסייה (ערבים-מוסלמים, נוצרים, דרוזים, צ'רקסים, חרדים, עולים, עולים ובני עולים מאתיופיה, משרתים במילואים, מבוגרים, ונשים).
על פי נתונים שפרסמה הנציבות עולה כי מאז הקמתה ועד סוף שנת 2024 התקבלו ברשות 14,166 פניות בנושאים שונים.
על פי ניתוח הפניות עולה כי ברוב השנים שני שלישים מהפניות מגיעות מצד נשים, העילות הנפוצות ביותר אצל נשים הן מחמת הריון ומין.
אצל גברים תדירות העילות משתנות משנה לשנה.
יוצא מן הכלל היה שנת 2024 שבה בעקבות מלחמת חרבות ברזל וגיוס נרחב של משרתי מילואים רוב הפניות שהתקבלו בנציבות הגיעו מגברים.
נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה פועלת במספר מישורים על מנת לחוקק חוקים ותקנות, לקדם את המודעות לנושא בקרב מעסיקים ומועסקים ולסייע למי שזכותו נפגעה כתוצאה מאפליה.
חקיקה, פעילות פרלמנטרית וחוץ פרלמנטרית
הנציבות פועלת יחד עם ועדות הכנסת והשרים על מנת לקדם ערכים של שוויון.
בנוסף משתפת הנציבות פעולה עם מעסיקים וארגונים חברתיים בביצוע פרויקטים שונים.
לנציבות השוויון הסמכות לבצע אכיפה אזרחית של חקיקת השוויון.
סמכות זו מהווה נדבך מרכזי בעבודתה.
הפעילות המשפטית של הנציבות כוללת, בין היתר, טיפול בפניות ציבור, בירור תלונות בגין אפליה, מתן ייעוץ משפטי, כתיבת חוות דעת משפטיות, הגשת תביעות אזרחיות וחוות דעת מומחה לבתי הדין לעבודה ולבתי המשפט.
מאז שנת 2020 ניכרת עלייה משמעותית במספר פניות המטופלות על יד הנציבות בשנת 2020 טיפלה הנציבות בקרוב ל-1100 פניות, בשנת 2021 בקרוב ל-1000 פניות ובשנת 2022 במעל 1300 פניות.
בעבר ערכה הנציבות כנסים שנתיים בנושאי שוויון בתעסוקה.
בנוסף, משתתפים נציגי הרשות בכנסים שונים בארץ ובעולם העוסקים בתחומי העבודה וקידום אוכלוסיות.
בשנת 2014 יצאה הנציבות בקמפיין פרסומי המעודד מעסיקים ליצירת גיוון תעסוקתי.
הקמפיין עלה בכלי התקשורת, אתרי אינטרנט, רשתות חברתיות ופלטפורמות סלולריות וזכה לתהודה רבה.
מיזם הגיוון שמפעילה הנציבות משנת 2017 נועד לחולל שינוי משמעותי ברמת הגיוון ושוויון ההזדמנויות בארגונים.
דרך הפעולה של המיזם מבוססת על פיתוח ויישום תוכניות ארגוניות בחברות מובילות במגזרים שונים במשק.
התוכניות וולונטריות, חוצות-ארגון ומתייחסות להגברת שוויון הזדמנויות בכל קבוצות הגיוון - ערבים, חרדים, יוצאי אתיופיה ונשים - בתפקדי ניהול.
התוכניות מבוססות על מעטפת של ייעוץ ארגוני וליווי משפטי שהנציבות מציעה לארגונים.
שילוב זה מאפשר הסרת חסמים והטמעת מדיניות ופרקטיקות של העסקה מגוונת.
מטרות התוכניות הן להגדיל את שיעור הייצוג המגוון בארגונים ולפתח תרבות ארגונית מכלילה לעובדים מרקע מגוון.
התוכנית מיושמת במגזרים המרכזיים במשק: חברות ממשלתיות, מוסדות אקדמיים, רשויות מקומיות וחברות ביטוח.
כחלק מהפעילות להגברת הידע בתחום עורכת הנציבות מחקרים וסקרים שונים בתחומי פעילותה.
בין השנים 2009 - 2013 ערכה הנציבות סקר שנתי בנושא תחושות אפליה בקרב מועסקים ומחפשי עבודה.
בשנת 2011 ערכה הנציבות סקר מעסיקים בנושא שוויון הזדמנויות בסקטור הפרטי והציבורי
במהלך השנים 2012 - 2013 ערכה הנציבות סקר בנושא גיוון תעסוקתי במקומות עבודה בקרב מועסקים ומחפשי עבודה וסקר נוסף בנושא בקרב מעסיקים.