tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה לראש חברת "תרבות" שפעלה בעיקר ברוסיה הלבנה ובפולין להפצת החינוך היהודי המודרני ולהקמת רשת בתי ספר יהודיים (הבולט בהם היה הסמינר העברי למורים בקייב, שאותו ניהל מ-1918).
ב"מלחמת השפות" בין היידיש לעברית כשפת הלימוד במערכות החינוך היהודי, תמך כהנשטם בתקיפות בהשלטת העברית כשפת הלימוד האחת והיחידה.
פעולתו נקטעה עם מותו בקייב ב-1921.
אחרי מותו התפרסם בכתב העת של הסתדרות המורים בישראל "החינוך" (תרפ"ב, 1922) מאמרו היחיד (בתרגום יצחק ספיבק) "הוראת ההיסטוריה בבית הספר העממי".
הוא יצא גם כחוברת ב-1924 בהוצאת "קוהלת" בתל אביב.
המאמר עסק בשיטת "הלמידה המשמעותית" בבית הספר היסודי, שאותה פיתח בבתי הספר של "תרבות".
השיטה מבוססת על הדרכת המורה להתמודדות עם מושג הזמן, המחשת הנלמד לתלמיד, תוך מתן אוטונומיה וגמישות למורה בדרך הלימוד.
לימים נקרא על שמו סמינר המורים הידוע של "תרבות" בווילנה שבליטא.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
הוראת ההיסטוריה בבית הספר העממי; תרגום: יצחק ספיבק; עם תמונת המחבר ורשימות על אישיותו ופעולתו הפדגוגית ותולדותיה מאת י[עקב] פיכמן, מ[נחם] ריבולוב ואחרים, תל אביב: קוהלת, תרפ"ב.
ראשונים, קובץ מוקדש ל"קורסים הפדגוגיים הגרודנאיים" ולזכר מורינו א.
טשרנא ז"ל, בעריכת מ"א ביגל, י' הן וי' רובין, תל אביב: הוצאת "תלמידים", תרצ"ו.
הרב אברהם אהרון כ"ץ (נולד בי"ט באב ה'תש"ט, 14 באוגוסט 1949) הוא דיין ישראלי, כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
קודם לכן כיהן כאב בית הדין באשקלון, כדיין בבית הדין הרבני בחיפה, כרב צבאי וכרב שכונה בבאר שבע.
נולד בסלובקיה לרב אליהו כץ, רבה של ברטיסלאבה ולימים רבה של באר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נקרא על שם סבו הרב אברהם אהרון כ"ץ, רבה של ניטרה ונכדו של הרב מנחם כ"ץ פרוסטיץ.
למד בבית הספר היסודי בעירו והחל לימודי תיכון.
בשנת ה'תשכ"ה (1964) עלה לישראל, ובין השנים תשכ"ה-תשכ"ז למד בישיבת פוניבז' לצעירים בבני ברק אצל הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן.
בין השנים תשכ"ז-תשכ"ז למד בישיבת גרודנא באשדוד, שם נמנה עם התלמידים הראשונים, ובין השנים תשכ"ט-תשל"א בישיבת פוניבז' הגדולה.
לאחר נישואיו לאווה, בין השנים תשל"א-תשל"ד למד בכולל "שבט מחוקק", מייסודו של הרב איסר יהודה אונטרמן, אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג.
לאחר מכן למד בבית המדרש הגבוה לתלמוד והוראה בנגב בבאר שבע.
בין השנים 1975–1977, במקביל ללימודיו התורניים, השלים לימודי הסמכה להנהלת חשבונות.
לאחר מכן שירת כרב צבאי בבאלי"ש, השתתף במלחמת שלום הגליל, והגיע לדרגת סרן במילואים.
בשנת ה'תשל"ז החל הרב כ"ץ לשמש כראש כולל בית המדרש הגבוה לתלמוד והוראה בנגב.
בשנת ה'תשל"ח (1978) נסמך לרבנות בידי הרבנים רפאל כדיר צבאן, שלמה גורן, זלמן נחמיה גולדברג ודוד פוברסקי.
כן נסמך מטעם הרבנות הראשית לרבנות עיר ולדיינות.
בקיץ תשל"ח החליף את הרב יצחק כהן, רבה של אירלנד, בתפקידו.
החל משנת ה'תשמ"ט כיהן כרב שכונה בבאר שבע, תחת כהונתו של אביו כרב העיר, והיה אחראי על תחום המקוואות והעירובין בעיר.
הוסמך לדיינות בשנת ה'תש"ן (1990).
ב-29 ביוני 1992 התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני, כיהן בבתי הדין בחיפה ובאשקלון, וב-1 ביוני 2011 מונה להיות אב בית דין באשקלון.
בשנת 2014 מונה לכהן במינוי זמני בבית הדין הרבני העליון.
ב-31 ביולי 2016 החל לכהן כחבר בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
פרש מכהונתו בהגיעו לגיל הפרישה, ב-13 באוגוסט 2019.
כתובה שערכה בשקלים ישנים, תיגבה באותו סכום בשקלים חדשים, וכן בכל שינוי בערך הכסף.
חייב בעל הלום קרב במצב נפשי בעייתי, לגרש את אשתו, בשל היותו מחוסר יכולת לתפקד כבעל.
רבי אהרן יחיאל הופשטיין (ה'תרנ"א - ג' בתשרי ה'תש"ג) המכונה "רבי אהר'לע", היה האדמו"ר מקוז'ניץ, דור שישי, בן אחר בן, להרב ישראל הופשטיין המגיד מקוז'ניץ.
הופשטיין נולד בשנת תרנ"א, לאביו הרב ירחמיאל משה האדמו"ר מקוזניץ הוא נקרא בשם "אהרן" על שם סבו החורג רבי אהרן מקארלין, ובשם "יחיאל" על שם סבו (אבי אביו), האדמו"ר הרב יחיאל יעקב הופשטיין מקוזניץ.
לאחר פטירת אביו בי"ג באלול ה'תרס"ט, בהיותו בן שמונה עשרה, התפלגה החצר והתחלקה בין שניים מהבנים, הרב אהרון ואחיו הרב אשר אלימלך, כמו כן היו שהלכו אחר גיסם הרב קלונימוס קלמיש שפירא.
בשנת תרע"ז בימי מלחמת העולם הראשונה עזב את העיירה קוזניץ, והתגורר לפרקי זמן קצרים בערים שונות בפולין: ורשה, לובלין, ריקי (פולין), ראדום, פיעטרקוב, לודז' כשלבסוף התגורר בדרך קבע באוטבוצק.
הרב הופשטיין היה נחשב לדמות חידתית, גם בעיני מקורביו.
הוא נהג ליצור קשרים עם בחורים צעירים לא דתיים, מתוך מטרה להחזירם בתשובה.
הוא נהג לבצע נסיעות רבות, כאשר במהלכם ביקר ברומא, אנטוורפן שבבלגיה, צרפת, גרמניה, ועוד.
חסידיו מסבירים שמטרתו בנסיעותיו הרבות הייתה לשם הפצת יהדות וקירוב רחוקים.
הרב הופשטיין, היה נשוי לרחל בת-שבע שהייתה בת דודו.
חסידיו מספרים כי בעקבות רכישתה קרקע בעיר אטוואצק בלא להתייעץ איתו קודם, הציב בפניה אולטימטום או לוותר על הקרקע, או להיפרד.
כאשר לבסוף הזוג החליט להתגרש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עקר הרב הופשטיין לוורשה, למשך זמן מסוים אף נאלץ להתחבא.
לאחר זמן הצליח להימלט מגטו ורשה והגיע לעיר זליחוב בסוף הקיץ של שנת ה'תש"א.
גטו זה היה קטן יחסית בגודלו, אך נטען כי רבים הגיעו לשם מכיוון שהופצה שמועה מוטעית בכוונה תחילה שבגטו זה יהיו תנאים משופרים, ועל כן נדחקו בו כ-13,500 איש.
בערב ראש השנה ה'תש"ב חלה הרב הופשטיין במחלת הטיפוס ולמחרת ראש השנה ביום ג' בתשרי ה'תש"ב נפטר.
קיימת עדות, שביום מותו הודיע הרב: "אם יהדות פולין מושמדת, הרי אין בשביל מה לחיות", וביקש שיכינו לו את בגדי ה"טהרה".
אך ישנם גרסאות נוספות על אופן פטירתו, וגם על יום פטירתו - אור לערב יום כיפור תש"ג.
בהלווייתו השתתפו מספר רב של אנשים ובאופן מסודר, ועל כן נחשבה ליוצאת דופן באותה תקופה, כנראה הייתה זו הלוויה האחרונה המסודרת בתקופה השואה באזור זה.
כיום שוחזרה המצבה על מקום קבורתו, ואף בנו אוהל זמני על מקום קברו.
אהרן (אהרל'ה) טרייטל (נולד ב-1 באוקטובר 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, צלם, עורך, ובמאי סרטי תעודה.
זוכה מענק פרלוב על סרטו "אותו האיש" וכן זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל Fantaspoa בברזיל עבור תפקידו ב"תיקון".
טרייטל נולד למשפחה חרדית חסידית בבני ברק כילד ה-13 במספר להוריו.
התחנך ב'חדר' ובישיבות חסידיות ובגיל 15 עזב את העולם החרדי.
בוגר מצטיין של המחלקה לקולנוע בבית הספר התל אביבי "מנשר לאמנות" שבדרום העיר.
ב-2015 הופיע בתפקיד 'חיים אהרן' בסרט "תיקון" בבימויו של אבישי סיון.
על תפקידו זה זכה באותה השנה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל "fantaspoa" שבברזיל.
ב-2017 הופיע בתפקיד 'אברהם' בסרט "ידיד נפש" שיצרו ענת צוריה ושירה וינטר.
ב-2018 זכה במקום הראשון בתחרות הפיצ'ינג על שם דוד פרלוב על סרטו "אותו האיש" ובשנת 2019 הושלמה עשייתו של הסרט.
ועדת השופטים הבהירה את בחירתה על פי הנימוק כי "מצאנו את "אותו האיש" של אהרן טרייטל כבעל פוטנציאל להפוך לסרט מרתק.
בבסיס הסרט נמצאת תעלומה בלשית שהיא גם סיפור משפחתי יוצא דופן, המקביל באופן מרגש למערכת היחסים בין הבמאי לבין אימו...
בשולי הדברים ישנה גם נגיעה אקטואלית מסקרנת, שאולי תשפוך אור על פרשה שמטרידה את החברה הישראלית בשנים האחרונות, חטיפת הילדים בשנות ה-50." הסרט השתתף בתחרות הסטודנטים בפסטיבל דוקאביב באותה שנה וכן בתחרות של פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל.
ב-2019 חזר לשתף פעולה עם אבישי סיון והשתתף בסרטו "מותו של זה".
מאוחר יותר באותה שנה הופיע גם בתפקיד "משה מלך המשיח" בסדרה "נורמלי" שביים אסף קורמן.
במאי 2020, סרט דוקומנטרי שיצר עם הפסיכולוג והבמאי השווייצרי-ישראלי ג'וזפה (יוסי) שטרנגר שהכיר וחבר לטרייטל עוד במהלך לימודיהם ב"מנשר לאמנות", אותו צילם טרייטל בקיץ 2016, דורג במקום הראשון בתחרות התיעודית של פסטיבל SIFF השווייצרי וזכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר".
ביולי 2020, הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקצר "שליחות" שביים בועז יהונתן יעקב במסגרת "במרחק מאה מטר" - סדרת סרטים שצולמו בימי סגר הקורונה.
בנובמבר 2020 עלה לשידור בכאן 11 הסרט "במסתרים" בבימויה של לינה צ'פלין בו שימש טרייטל כתחקירן וכן כצלם נוסף.
כמו כן שימש טרייטל כיועץ דת בסרט "סיפור אחר" של הבמאי האוטר הישראלי אבי נשר.
טרייטל מופיע בסדרה "מלאך משחית" כיהודל'ה, אברך חסידי מקהילת "ברודי", המנהל מלחמת חורמה נגד מוסד "עזרת נשים" הטיפולי, בו שהתה אשתו החולנית.
הרב אהרן לוי (נולד בא' בטבת ה'תש"ל, 10 בדצמבר 1969) הוא רב, חוקר ומרצה בתחומי יהדות, מחבר ספרים במגוון נושאים, מוהל, ומשורר.
אהרן נולד ליוסף ולאסתר לוי.
גדל בבני ברק ולמד בתלמוד תורה תורת העמק ובישיבת עטרת ישראל.
בשנת 1987 נכנס לישיבת חברון כנסת ישראל, שם למד אצל הרבנים הרב אברהם פרבשטיין, הרב שמחה זיסל ברוידא והרב צבי הירש פלאי.
נישא לרחל עבאדי, ואחר נישואיו החל ללמוד בבית המדרש לרבנות יביע אומר.
בשנת 1991 הוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף, הרב מרדכי טולידנו והרב יעקב יוסף, וכן על ידי הרבנים הראשיים לירושלים הרב שלום משאש והרב יצחק קוליץ.
בשנת 1992 שלח אותו הרב יעקב יוסף לשמש כרב הקהילה היהודית "אהל לאה" בהונג קונג, בקרב ישראלים במקום.
בסוף שנת 1993 חזר לארץ והתגייס לצה"ל אל הרבנות הצבאית, שבה שירת במילואים עד שנת 2010.
בשנת 1995 הצטרף לארגון ערכים כמרצה בתחומי יהדות.
בשנת 2013 פתח את מדרשת "וידעת" שבה הוא מוסר שיעורי תורה והרצאות לצד רבנים נוספים.
השיעורים משודרים גם בערוץ הידברות, ביוטיוב ובמקומות נוספים.
בשנת 2020 החל לשתף פעולה עם איש התקשורת מושיקו שטרן, ויחד הפיקו כ-100 תוכניות טלוויזיה אשר שודרו בערוץ הידברות וביוטיוב.
במסגרת זו הפיק את התוכנית "אמנים מדברים", שבמסגרתה מארח הרב לוי אמנים ישראלים, בהם הזמרים נתן גושן, קובי אפללו ועקיבא תורג'מן.
בשנת 2021 הקים קו שיעורים טלפוני שבו ניתן להאזין לאלפי שעות הרצאות ושיעורים בכל נושאי היהדות.
הרב לוי כתב מאמרים וספרים רבים בנושאי יהדות.
הוא עסק בנושא הוכחת רציפותה של התורה שבעל פה והתמודדות עם טענות הנצרות והיהדות הקראית בדבר הפסקות ברצף המסורת היהודית.
את מחקרו הוא מציג בספר "לא בשמים היא" – על אמיתותהּ ורציפותה של התורה שבעל פה" וכן בסדרה של 88 הרצאות, שפורסמו גם ביוטיוב, בשילוב עם לימוד ספרו של רבי דוד ניטו "כוזרי שני".
בשנת 2008 החל למסור הרצאות בתחום היסטוריית השואה, החיים היהודיים בפולין בזמן מלחמת העולם השנייה, וסוגיות בתחומי האמונה, אשר התעוררו בעקבות אירועי השואה.
החל משנת 2010 הרב לוי מדריך ומוביל מסעות לימודיים במחנות ההשמדה בפולין, בהם עוסקים במורשת השואה בהשתתפות עדים ניצולי שואה.
במסגרת פעילותו בהפצת יהדות, מלבד סרטי הרצאות רבים שפרסם, בין השנים 2000 עד 2008 הפיק מספר סרטים המשולבים גם בתסריט, עלילה ושחקנים:
אני מאמין – חקר הזהות היהודית ובירור סוגיית מיהו יהודי
חקירה נגדית – חקר שורשי המוסר ומקורותיו
לומר תודה – טעמים לברכת אשר יצר
מי ברא אלה – על פלאי גוף האדם
הרב לוי כתב והפיק אלבומי מוזיקה פרי עטו, עם הזמר יהודה דים.
במסגרת זו הפיקו השניים את האלבומים "תכל'ס" ו"מחשבות", ובהם השירים "אני מאמין" (טרבלינקה, בהשראת סיפורו של עזריאל דוד פסטג), "תגיד לי מה יותר מתוק מדף גמרא", "השבבניק" ועוד.
בשנת 2019 הפיק שיר בביצוע הזמר אריאל הלמן, שבו הוא קובל על האפליה נגד מזרחים בציבור החרדי.
לא בשמים היא – על אמיתותה ורציפותה של התורה שבעל פה, הוצאת ערכים, ירושלים תשס"ח
לחזור עם תשובה חלק א' (בראשית), הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשע"א
לחזור עם תשובה חלק ב' (שמות), הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשע"ג
לחזור עם תשובה חלק ג' (ויקרא), הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשע"ו
פרשה ב-04:00 – אקטואליה יהודית בפרשת השבוע, הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשפ"ב
אהרון כהן (נולד ב-13 באוגוסט 1952) הוא חוקר התנהגות ארגונית וניהול משאבי אנוש ישראלי, פרופסור אמריטוס מן המניין בבית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
נולד בחיפה להורים יוצאי רומניה ויוון.
גדל בשכונת עין הים בעיר ולמד שם בבית הספר היסודי.
את השכלתו התיכונית השלים בתיכון חדש בחיפה, אותו סיים בשנת 1970. שירת בצה"ל כחובש קרבי בשירות סדיר בין השנים 1970–1974, ובמילואים כחובש בתותחנים עד לגיל 50.
בשנת 1977 סיים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן פנה ללימודי תואר שני בניהול משאבי אנוש בטכניון, אותם השלים בשנת 1982, ולימודי דוקטורט אותם סיים בשנת 1989 בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
עם הסמכתו כדוקטור הצטרף כמרצה לפקולטה למנהל באוניברסיטת לת'ברידג' שבקנדה, בה עבד במשך כשלוש שנים.
בשנת 1992 הצטרף לחוג למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה (שהפך בהמשך לבית הספר למדעי המדינה) כמרצה מן המניין, שם הוא פעיל כיום כפרופסור אמריטוס.
תחומי המחקר של כהן מתמקדים בחקר התנהגויות לא נאותות בארגוני עבודה, ובחקר השפעתם של בעלי אישיות אפלה (נרקיסיסטים, פסיכופתים, מקיאבליסטים, וסדיסטים) על התנהגויות לא נאותות הן כלפי הארגון עצמו והן כלפי עמיתים בעבודה.
במהלך שנות עבודתו שימש כמרצה אורח בבית הספר למנהל באוניברסיטת אוסטרליה המערבית, באוניברסיטה הלאומית של סינגפור (בית הספר למנהל וארגון), במכון לחינוך וטכנולוגיה באוניברסיטת ברמן, באוניברסיטת ESADE בברצלונה (בית הספר למנהל עסקים), ובאוניברסיטת מונש במלבורן (המחלקה לפסיכולוגיה ארגונית).
כהן פרסם חמישה ספרים ולמעלה מ-100 מאמרים ופרסומים אחרים בכתבי עת מדעיים שפיטים.
ספרו הראשון התפרסם בשנת 2003 ועסק במחויבות בעולם העבודה.
ספר זה זכה לתהודה רבה בקהילה האקדמית ואוזכר למעלה מ-1,500 פעמים בעבודות מדעיות שונות.
ספרו האחרון יצא ב 2024 בהוצאת Cambridge University Press ועוסק בקשר בין אישיות אפלה (פסיכופתיה, נרקיסיזם, מקיאווליאניזם וסדיזם) לבין התנהגות לא נאותה ועבריינות ברשת החברתית המקוונת.
ספריו הנוספים עוסקים בהוגנות ארגונית, בקשר בין פוליטיקה ומנהל ובאישיות אפלה במקום העבודה והשפעתה על התנהגויות לא נאותות כלפי מקום העבודה וקולגות.
כמו כן כהן מדורג ברשימת Elsevier/Stanford לנתוני ציטוטים של חוקרים, באופן עקבי בין 2% החוקרים המצוטטים ביותר בעולם (בכלל התחומים), ובפרט בין 2% המובילים בתחום מינהל עסקים ומינהל, בשנים 2020–2025.
אהרן (אהרונצ'ו) לוי (25 בספטמבר 1943, רוסה, ממלכת בולגריה – 7 בספטמבר 2017, ראשון לציון, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת המגן ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
אהרן לוי נולד בעיר רוסה אשר לגדות הדנובה בצפון בולגריה.
ב-1948, במהלך העלייה ההמונית עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ביפו.
ב-1953 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
במהלך עונת 1958/1959 בליגה הלאומית הועלה לקבוצה הבוגרת, ומשחקו הראשון היה ב-10 בינואר 1959 מול הפועל רמת גן.
ב-15 בינואר 1966 במהלך עונת 1965/1966 בליגה הלאומית נערך משחק ליגה בין מכבי יפו להפועל ירושלים.
בדקה ה-81 פסק השופט מנחם אשכנזי בעיטת עונשין מ-11 מטרים לזכות הפועל ירושלים.
מוצי ליאון ואהרן לוי "פוצצו את המשחק", ולדברי אשכנזי, אף בעט בו לוי ברגלו.
יפו הועמדה בפני ועדת משמעת, ולוי הורחק לשנה בפועל ושנה על תנאי מהמגרשים, אף על פי שנחשב לשחקן הוגן וללא כל עבירות משמעת.
מוצי ליאון הורחק לארבעה חדשים ועזב את הארץ לדרום אפריקה.
אהרן לוי שב לפעילות ב-21 בינואר 1967 ושיחק במשחק הליגה בין מכבי יפו להפועל באר שבע שהסתיים בתיקו אפס.
לוי שיחק עד עונת 1966/1968 בליגה הלאומית "העונה הארוכה", ומשחקו האחרון בשורות הקבוצה היה ב-20 באפריל 1968 מול הפועל מחנה יהודה.
בסך הכל השתתף ב-159 משחקי ליגה ובהם כבש 4 שערים.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל.
ב- 1961 זומן לסגל נבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן גיולה מאנדי.
לוי נכלל בסגל הרחב של הנבחרת גם תחת יוסף מרימוביץ' עד 1964. אהרן לוי היה שחקן אהוד על אוהדי הקבוצה ושחקניה והיה השראה לצעירים שחלקם הפכו לכדורגלנים.
לאחר פרישתו משדה הכדורגל היה לוי בעל מפעל לייצור אביזרי פלסטיק.
הוא שמר על קשר עם ותיקי הקבוצה, ובין 2014–2016 ארגן והשתתף במפגשים חברתיים עם כדורגלנים יוצאי מכבי יפו.
אהרן לוי התגורר בראשון לציון, היה נשוי ללבנה, אב לשתי בנות וסב לשבעה נכדים.
הלך לעולמו ב-2017 והובא למנוחות בבית הקברות במושב נטעים.
הרב ד"ר אהרן חי לוי (ב' בטבת ה'תרצ"ח, 5 בדצמבר 1937 – כ"ח בכסלו ה'תשע"ה, 20 בדצמבר 2014) היה רב, איש חינוך, דוקטור להיסטוריה ואיש ציבור ישראלי.
שימש כמנהל מחוזות במשרד הפנים וכראש המועצה המקומית הממונה במיתר.
נולד בירושלים לרב משה, שכיהן לפני כן כרב בקהילה היהודית הקטנה שנשארה בחברון לאחר פרעות תרפ"ט.
סבו היה המקובל הרב יעקב לוי, דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה ומחכמי ישיבת המקובלים בית אל.
השם 'חי' נוסף לו בילדותו בשל מחלה.
גדל ב, ובילדותו עברה משפחתו לבת ים, שם התמנה אביו לרב העיר.
שרת בגדנ"ע ולאחר שירותו הצבאי למד בסמינר למורים מזרחי בירושלים.
ב-1960 התחתן, ועבר לגור במרכז שפירא.
במהלך שנות ה-60 יצא לשליחות של כמה שנים בווסטר , דרום אפריקה.
חזר לארבע שנים לארץ, במהלכן נסמך לרבנות וסיים תואר ראשון בהיסטוריה, ולאחריהן שב לדרום אפריקה לשליחות נוספת בפארל , שם כיהן כרב, שוחט, מוהל ומנהל בית הספר היהודי.
בתקופה זו השלים תארים שני ושלישי בהיסטוריה באוניברסיטת קייפטאון.
בשובו ארצה החל לעבוד במשרד הפנים כממונה על מחוז יהודה ושומרון.
ב-1989 החליף את יצחק לבנון כראש המועצה המקומית הממונה במיתר.
בתפקיד זה כיהן עד לבחירות לרשויות המקומיות ב-1993. לאחר מכן כיהן כממונה על מחוז המרכז במשרד הפנים וכיושב ראש הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
ביוני 1995 נעצר יחד עם ראש עיריית אופקים מיכה הרמן בחשד לשוחד, קבלת דבר במרמה והפרת אמונים בעת שהיה ראש מועצת מיתר.
על פי החשד, אישר לוי להרמן לקבל תשלומים שונים מהמועצה, בעת שהאחרון עבד בה כגזבר, וכן שהרמן שילם עבור נסיעות לחו"ל ללוי ורעייתו.
תיק החקירה נסגר מחוסר ראיות בשנת 1998.
לאחר פרישתו מן השירות הציבורי החל ללמוד בכולל בבית הכנסת ישורון בירושלים.
נפטר מדום לב בשבת חנוכה, 20 בדצמבר 2014 (כ"ח בכסלו ה'תשע"ה), ונקבר בהר המנוחות.
שמו הונצח במעגל תנועה במיתר, סמוך למבנה המועצה.
אוהל שרה – חידושים ודרשות על פרשת השבוע.
יצא לאור לאחר מותו על ידי בני המשפחה בהוצאה משפחתית מצומצמת.
היה נשוי לשרה מירל לבית זוננפלד, נינת הרב יוסף חיים זוננפלד, והתגורר בירושלים.
לאחר פטירתה בשנת 2007 נשא את הדסה אביצור.
בנו עו"ד משה (מויש) לוי, מכהן כסגן ראש עיריית מודיעין-מכבים-רעות, מייסד מוסדות החינוך החילונים-דתיים "יחד מודיעין".
הדליק יחד עם רעייתו נילי (ד"ר לביואתיקה) משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-68 לישראל, לאחר ששניהם תרמו כליה.
אחיו הצעיר נפל בעת שירותו הצבאי.
דודו היה הרב ציון לוי, שכיהן כרבה של פנמה.
בן דודו הוא ג'קי לוי.
גיסיו היו המשפיע החב"די הרב ראובן דונין, פרופסור צבי גרונר והמוזיקאי אברהם זיגמן.
משה-אהרן נחומאָוויטש טריינין היה משפטן וקרימינולוג סובייטי-יהודי.
טריינין נולד בשנת 1883. הוא למד בגימנסיה של קלוגה, וסיים את לימודיו ב-1903, באותה שנה שבה סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה, ומשם סיים את לימודיו בכלל ב-1908. באוניברסיטה היה חבר בתנועת הסטודנטים הפעילים במהלך מהפכת 1905.
לאחר סיום לימודיו עבד טריינין במחלקה למשפט פלילי באוניברסיטה, בדרך לקבלת תואר פרופסור, אך בהמשך יתפטר ב-1912, לאחר שהרבה מאוד אקדמאים התפטרו למען הבעת סולידריות עם מטרותיו של שר החינוך .
הוא היה חבר מייסד של הסניף במוסקבה של , שהוקם ב-1918.
טריינין התפרסם בביקורות שהטיח כלפי חבר הלאומים בתקופת בין שתי מלחמות העולם על כך שלא עשה מספיק כדי להעמיד לדין את אלה שניהלו מלחמה נגד השלום.
החוקרים פרנסין הירש מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, קירסטן סלרס מהאוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ומישל ג'ין פן מאוניברסיטת קולורדו בולדר מייחסים לו את ביסוס התפיסה המשפטית הבין-לאומית של "פשעים נגד השלום".
יחד עם יונה ניקיטצ'נקו, ששימש גם כשופט, היה טריינין חתום עבור ברית המועצות על אמנת הוועד הפועל של בעלות הברית של פשעי המלחמה במלחמת העולם השנייה אשר מכוחה פעל בית הדין הצבאי הבין-לאומי בנירנברג, שניהל את משפטי נירנברג.
טריינין מילא תפקיד מרכזי בביסוס המסגרת המשפטית למשפטי נירנברג.
הוא הציע להשתמש במושג משפטי חדש: "פשע תוקפנות", כדי להאשים את ההנהגה הצבאית והפוליטית של גרמניה הנאצית באחריות למדינות הרבות שאותן פלשו וכבשו.
לעיתים קרובות מתעלמים מתרומותיו ואף נשכחות על ידי חוקרים מערביים, בעיקר כתוצאה מתוצאות המלחמה הקרה מהצד הסובייטי.
מחקר חדש יותר החל להכיר בהשפעת המחשבה המשפטית הסובייטית על המשפט הבין-לאומי, בטענה שיש להתייחס ברצינות לתרומותיו של טריינין, לצד הכרה מתמשכת בפשעי המשטר הסובייטי.
בשנת 1949, עם תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות, הוכרזו טריינין ומיכאיל סטרוגוביץ' כמובילי הקו השגוי בלימוד משפטים.
הוא סבל מרדיפות, נאלץ לעזוב את תפקידיו ונאסר עליו לעסוק בתחום מומחיותו.
חתן פרס ישראל לספרות (2003).
מגד הוא מייצג מובהק של סופרי דור תש"ח.
היבט זה בא לידי ביטוי בין השאר בכך שספריו, שהחלו להתפרסם בשנים הראשונות שלאחר הקמת המדינה, מבטאים את האכזבה הקשה של בני דור הפלמ"ח ממה שנחזה בעיניהם כהסתאבות החברה.
שורשי "משבר המדינה" היו נעוצים בעובדה שהמדינה שהוקמה בהכרח לא יכלה להגשים את האידיאל הרצוי.
לכן, גיבורי ספריו המוקדמים של מגד – כולל בספרים "חדוה ואני" ו"החי על המת" – הם בעצם אנטי-גיבורים, ההופכים מושא ללעג ולמיאוס.
נולד בשם אהרן גרינברג בוולוצלאווק שבפולין, עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1926, בגיל שש.
גדל במושבה רעננה, שם ניהל אביו את בית הספר.
אחר כך למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב והיה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים.
כשסיים את לימודיו בגימנסיה עבר הכשרה בקיבוץ גבעת ברנר, והיה חבר קיבוץ שדות ים בשנים 1938–1950.
בשנת 1940 עבר עם הקיבוץ למקומו הנוכחי, דרומית לקיסריה העתיקה.
את סיפורו הראשון, "מטען של שוורים", כתב בשנת 1943. לאחר מכן שהה בארצות הברית בשליחות, ושב לישראל בשנת 1948 עם קום המדינה.
בשנת 1950 כתב את ספרו הראשון, "רוח ימים".
באותה שנה עזב את שדות ים ועבר לגור בתל אביב.
בשנת 1952 נמנה עם מייסדי השבועון "משא" עם קבוצת חברים-סופרים, וערך אותו במשך 20 שנה.
עבד כעורך ספרותי בעיתונים "למרחב" ו"דבר".
בין השנים 1968–1971 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון.
בשנת 1971 הופקה הסדרה העלילתית הראשונה של הטלוויזיה הישראלית, "חדווה ושלומיק", המבוססת על הרומן פרי עטו "חדוה ואני".
ב-1977 וב-1978 היה סופר-אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות שליד אוניברסיטת אוקספורד.
פעמים אחדות יצא למסע הרצאות בארצות הברית, והיה סופר-אורח גם באוניברסיטת איווה שבארצות הברית.
מגד פרסם יותר מ-30 ספרים במהלך חייו.
מחזותיו הוצגו ב"הבימה", ב"אהל" ובתיאטראות נוספים.
ספריו תורגמו לשפות זרות והופיעו באנגלית (בתרגומו של רוברט וייטהיל-בשן), בספרדית, בצרפתית, ברוסית (בתרגומו של אברהם יהושע אלינסון), ובשפות נוספות.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו, ברחוב רופין 26.
היה נשוי לסופרת אידה צורית, ובניהם הם הסופר איל מגד ועמוס מגד, מרצה להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
אחיו הצעיר, מתי מגד, היה סופר וחוקר ספרות.
בראיון ב־2000 תקף בחריפות את השמאל, האינטלקטואלים והתקשורת, בטענו כי השמאל הישראלי מפעיל "טרור רוחני", בו מי שאינו מסכים עמהם "נשרף".
מגד ציין שקשה להשלים עם מגמות ההלקאה העצמית ההולכות ומתחזקות בעיקר בקרב האינטלקטואלים, "מגמות המובילות לכפירה בזכות ההתיישבות שלנו ובזכויותינו להגנה עצמית.
זוהי התכחשות לזכותנו להתקיים כאן.
כל המפעל הציוני-התיישבותי מוצג כשורה של מיתוסים שיש להתנער מהם.
אנו מאבדים את הכבוד העצמי, מתבטלים בפני אויבים שמצהירים השכם והערב על רצונם לחסלנו".
מגד תקף גם את ההיסטוריונים החדשים, וטען כי הם מעוותים את ההיסטוריה של הציונות.
1954 – פרס אוסישקין על ספרו "חדווה ואני"
1965 – פרס אוסישקין על ספרו "החי על המת"
1973 – פרס ביאליק, על ספריו "מחברות אביתר" ו"על עצים ואבנים"
2003 – פרס ישראל לספרות
2013 – יקיר העיר תל אביב-יפו
מגד זכה בפרסים רבים נוספים, בהם פרס עגנון וכן שלוש פעמים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בדצמבר 2022 נקרא בתל אביב רחוב על שמו של אהרן מגד.
מסע הילדים אל הארץ המובטחת (1984)
חדוה ואני, במאי ישראל בקר, הוצג בהבימה, ספטמבר 1954
חמש חמש הוצג בתיאטרון האהל, נובמבר 1956
קבצ'ניק, הוצג בהבימה, יולי 1962
חנה סנש, במאי אברהם אסיאו, הוצג בהבימה, מאי 1958
איי לייק מייק, במאי ישראל בקר, הוצג בהבימה, אוגוסט 1956
בדרך לאילת, במאי שרגא פרידמן, הוצג בהבימה, דצמבר 1951
קבצ'ניק, הוצג בהבימה, ינואר 1967
פויגלמן, בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק, התיאטרון היידי, 1991
הרב אהרן ליכטנשטיין (כ"ח באייר ה'תרצ"ג, 23 במאי 1933, צרפת – א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, ישראל) היה ראש ישיבת הר עציון באלון שבות ודוקטור לספרות אנגלית.
מרבניה הבולטים של האורתודוקסיה המודרנית בישראל ובארצות הברית, וממנהיגי האגף המתון של הציונות הדתית.
חתן פרס ישראל לספרות תורנית.
החזיק בהשקפת עולם המשלבת את ערכי לימוד התורה וההלכה בצורתם המסורתית עם הומניזם מודרני וליברליות.
נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ודרכו הלימודית קרובה לשיטת בריסק.
נולד בצרפת לר' יחיאל ליכטנשטיין ולבלומה לבית שוורץ.
בשנת 1940, חודשים ספורים לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, הצליחה משפחתו לברוח לארצות הברית.
בגיל התיכון למד אצל הרב יצחק הוטנר בישיבת רבנו חיים ברלין והרב אהרן סולובייצ'יק, אך עיקר חינוכו התורני היה בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
הוא קיבל ממנו הסמכה לרבנות בשנת 1959 ובהמשך גם נישא לבתו, ד"ר טובה ליכטנשטיין.
הרב ליכטנשטיין החשיב את הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק כרבו המובהק.
במקביל ללימודיו בישיבה יוניברסיטי, למד ספרות אנגלית, וסיים ב-1957 עבודת דוקטורט בתחום זה באוניברסיטת הרווארד, שעסקה בהגותו של הנרי מור .
תקופה קצרה שימש כמרצה לספרות אנגלית במכללת שטרן לנשים שעל יד ישיבה יוניברסיטי.
היה גם ראש כולל בישיבת רבנו יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1968 הזמין אותו הרב יהודה עמיטל לעמוד בראש ישיבת הר עציון.
הרב ליכטנשטיין קיבל את התפקיד בתנאי שהרב עמיטל ימשיך לכהן כראש הישיבה לצידו, ועלה לארץ עם משפחתו בשנת 1971. הרב ליכטנשטיין היה גם רקטור מכללת יעקב הרצוג וכיהן גם כראש ישיבה בסניף ישיבה יוניברסיטי בירושלים.
מאז עלייתו התגורר בירושלים, וב-2006 עבר לאלון שבות, בסמיכות לישיבת הר עציון.
בסוף זמן חורף תשע"א הודיע על פרישתו מהעברת השיעור היומי בעיון, והתמסרותו בעיקר לכתיבה תורנית.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשע"ג על ספריו על התלמוד, שסוכמו בידי תלמידיו.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "הרב ליכטנשטיין מביא בספרים האלה את שיטת הלימוד הבריסקאית לזיקוק ומיצוי מעמיקים ומרשימים, ופותח את הלמדנות התלמודית המסורתית לפני בני הדור".
בשנת תשע"ד (2014) זכה הרב ליכטנשטיין בפרס ישראל לספרות תורנית.
בבוקר א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, בגיל 81, נפטר הרב ליכטנשטיין באלון שבות.
תלמידו, הרב חיים נבון, כתב עליו:
השקפת עולמו קרובה לתפיסת האורתודוקסיה המודרנית.
תקופה מסוימת היה קשור לתנועת נתיבות שלום המשויכת לחוגי השמאל הדתי.
לאחר רצח רבין התבטא בחריפות נגד האווירה בציבור הדתי-לאומי בתקופה שקדמה לרצח.
לאחר טבח מערת המכפלה הביע בפני הרב דוב ליאור זעזוע וביקורת על כך שלא גינה את הטבח שביצע ברוך גולדשטיין ואף נתן לרוצח כבוד.
עם זאת, בשעת הפולמוס על תוכנית ההתנתקות הבהיר שאין הוא מביע עליה דעה – לחיוב או לשלילה – בניגוד לניסיונות תנועת מימד להציב אותו כתומך בתוכנית.
בפסיקת ההלכה, שילב לעיתים הרב ליכטנשטיין שיקולים נוספים מעבר לדין היוצא מבדיקת הסוגיה עצמה.
כך לדוגמה, התנגד בתוקף לפטור ממצוות סוכה למטיילים, אף לאחר שהוכיח מהסוגיה שאפשר להקל בכך, בטענה שלא ראוי לתת פטור ממצווה עשה במלוא היקפה.
לצד זאת, הקל בלבישת מכנסיים לנשים, אם אינם צמודים לגוף.
תמך במסלול ההסדר לכתחילה וטען שלתלמידי חכמים יש חיוב הלכתי לשרת בצבא.
עם זאת, התנגד להארכתו לשירות צבאי מלא.
הרב ליכטנשטיין פרסם מאמרים רבים בענייני תלמוד, הלכה והשקפת עולם.
מאמרו "זאת תורת ההסדר" התפרסם במיוחד, ובו הציב תשתית הלכתית ורעיונית לשילוב תורה ושירות צבאי במסגרת ישיבות ההסדר.
ישיבת הר עציון הוציאה לאור קבצים בשם "שיעורי הרב אהרן ליכטנשטיין" על מסכתות מששת סדרי משנה ומהתלמוד הבבלי: זבחים, טהרות, פסחים, בבא מציעא, בבא בתרא, הוריות, גיטין ותרומות, קובץ על ענייני אבלות ותשעה באב ובנוסף על קונטרס דינא דגרמי של הרמב"ן, בעריכת תלמידיו.
בשנת ה'תשס"ו יצא לאור הספר "באור פניך יהלכון", המקבץ שיחות המייצגות את תפיסת עולמו של הרב ליכטנשטיין.
את הספר ערך הרב ראובן ציגלר, בהוצאת "תבונות".
מהדורה מורחבת ומעודכנת יצאה לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת תשע"ב.
באלול תשע"א (2011) יצא לאור הספר "מבקשי פניך" בהוצאת "ידיעות ספרים".
הספר מבוסס על שיחות שניהל הרב חיים סבתו עם הרב ליכטנשטיין בנושאי השקפה ויהדות.
בשנת ה'תשע"ד (2014) יצא לאור הספר "מנחת אביב: חידושים ועיונים בש"ס", ובו 36 מאמרים תורניים מפרי עטו.
את הספר ערך הרב אליקים קרומביין, בהוצאת "מגיד".
בשנת ה'תשע"ו (2016), לאחר פטירתו, יצא לאור הספר "מוסר אביב: על מוסר, אמונה וחברה", ובו 15 מאמרים הגותיים שכתב, מתוכם 5 שתורגמו מאנגלית.
את הספר ערכו פרופ' אביעד הכהן והרב ראובן ציגלר, בהוצאת "מגיד".
בשנת ה'תשע"ז (2017) יצא לאור הספר "קדושת אביב: עיונים בקדושת הזמן והמקום", בעריכת ש"י ליכטנשטיין והרב חיים נבון, בהוצאת "מגיד".
בשנת ה'תשפ"א (2021) יצא לאור הספר "תקווה לדורשיך: על תשובה ועבודת ה'", בעריכת מרדכי ברגר וראובן ציגלר, בהוצאת "מגיד".
בשנת ה'תשפ"ב (2022) יצא לאור הספר "בשובך לציון", קובץ שיחות מאת הרב ליכטנשטיין והרב עמיטל ליום העצמאות ויום ירושלים, בהוצאת "ידיעות ספרים".
באותה שנה יצא לאור גם הספר "רוח אביב: על עבודת ה', משפחה וקהילה", בעריכת הרב אליקים קרומביין וראובן ציגלר, בהוצאת "מגיד".
בשנת ה'תשפ"ג (2023) יצא לאור הספר "בדרשם פניך: פרקי תשובה", בעריכת הרב חיים נבון, הוצאת "ידיעות ספרים".
בנו – הרב משה ליכטנשטיין – ראש ישיבת הר עציון
בנו – הרב מאיר ליכטנשטיין – רב קהילת "אוהל יונה מנחם" בבית שמש, ור"מ בישיבת אורות שאול.
לשעבר ראש ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
בנו – הרב יצחק ליכטנשטיין – ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק.
בנו – הרב ש"י ליכטנשטיין
בתו – אסתר (אסתי) רוזנברג – ראש בית המדרש לנשים במגדל עוז
בתו – טוני מיטלמן – ראש אולפנת אלומה בשדות נגב
חתנו – הרב עודד מיטלמן – ר"מ בישיבת ההסדר ירוחם
הרב אליהו בלומנצוייג – ראש ישיבת ההסדר ירוחם
הרב יעקב מדן – ראש ישיבת הר עציון
הרב ברוך גיגי – ראש ישיבת הר עציון
פרופ' אביעד הכהן – דיקן בית הספר למשפטים והמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט
הרב רא"ם הכהן – ראש ישיבת עתניאל
הרב יובל שרלו – ראש ישיבת אורות שאול בתל אביב
הרב מיכאל אדרעי – רבה של כפר מימון, ראש ישיבת שדות נגב ולשעבר ראש כולל הלכה בישיבת הר עציון
הרב אליקים קרומביין – ר"מ בישיבת הר עציון ועורך ספרו של הרב – 'מנחת אביב'
הרב איתן אנסבכר – ר"מ לשעבר בישיבת הר עציון, ראש הישיבה התיכונית או"ת נווה שמואל באפרת לשעבר ור"מ בישיבה התיכונית או"ת נווה שמואל.
הרב נחמיה רענן – ראש ישיבת שדמות נריה וראש כולל הלכה בישיבת הר עציוןהרב יאיר קאהן – ר"מ בישיבת הר עציון
הרב תמיר גרנות – ראש ישיבת אורות שאול
הרב שמואל דוד – רב העיר עפולה
הרב שלמה לוי – נשיא ישיבת ההסדר בקריית גת ולשעבר ראש כולל הלכה בישיבת הר עציון
הרב אמנון בזק – ר"מ בישיבת הר עציון
הרב עזרא ביק – ר"מ בישיבת הר עציון
הרב יוסף צבי רימון – ראש בית המדרש של המרכז האקדמי לב, ורב המועצה האזורית גוש עציון
הרב אוריאל עיטם – ראש ישיבת ההסדר ירוחם
הרב איתמר אלדר – ראש בית המדרש בישיבת אורות שאול
הרב משה טרגין – ר"מ בישיבת הר עציון
הרב שמואל שמעוני – ר"מ בישיבת הר עציון
הרב חיים נבון – ר"מ במדרשת לינדנבאום ולשעבר רב קהילה בקהילת השמשוני במודיעין
הרב מיכאל רוזנצוייג – ראש ישיבה וראש כולל בישיבת רבנו יצחק אלחנן
הרב עמיחי גורדין – ראש הישיבה התיכונית הר עציון לצעירים
הרב ארלה הראל – ראש הישיבה התיכונית "לב חדש" בשילה ולשעבר ראש ישיבת ההסדר ביישוב.
הרב עידו רכניץ – מראשי מכון משפטי ארץ, מנהל רשת בתי הדין לממונות "ארץ חמדה גזית".
אהרן (טוביה) לֶיֶילֶס (שם העט של אהרן טוביה גלנץ; בכתיב יידי: לעיעלעס-גלאַנץ ראו גם אהרן גלאנץ-לילס; באנגלית: Aaron Glanz-Leyeles; 1889, ולוצלאווק, האימפריה הרוסית (פולין) – 1966, ניו יורק) היה משורר יידיש מזרם האינטרוספקטיביזם, עורך, עסקן יהודי רב פעלים, בעל טור, מתרגם ועיתונאי.
אהרן (טוביה) גלאנץ נולד בשנת 1889 בעיר ולוצלאבק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בשנת 1892 הובא לעיר לודז', והשלים לימודיו בבית הספר למלאכה ולתורה שבו לימד אביו.
בשנת 1901 עבר גם את הבחינה של בית הספר הרוסי למסחר.
בהיות כמעט נער היגר ללונדון, בשנת 1905, ולמד באוניברסיטת לונדון כשלוש שנים, עד 1908. בשנים אלה נתפס לפעילות בתנועה הטריטוריאליסטית, שהתנגדה לציונות.
בשנת 1909 יצא לניו יורק, בין השאר גם כשליח של הטריטוריאליסטים, והשתקע בה לכל ימי חייו.
מטעמה של התנועה יצא כשליח לקהילות יהודיות בקנדה ואפילו באלסקה, בין השנים 1910 ו-1913.
אהרן ליילס השלים לימודיו באוניברסיטת קולומביה והיה בין מייסדי מערכת חינוך ביידיש חדשה.
היה בין מייסדי בית הספר היידי הראשון באמריקה.
כטריטוריאליסט אדוק האמין בהגירת יהודים לאלסקה, ונפגש עם מושל אלסקה לצורך העניין בשנת 1912. וכן יצא לווינה לוועידה העולמית של התנועה, כדי לעשות נפשות להגירה לאמריקה.
היה עסקן ציבורי וספרותי פעיל כל ימיו.
ניהל והקים בתי ספר ביידיש, היה בין מייסדי ארגוני סופרים וארגוני תרבות יידישיסטים באמריקה.
בשנת 1924 יצא לביקור ממושך בפולין, והרצה בערים רבות.
ליילס גם סייע לארגוני העזרה לפליטים יהודים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
היה עיתונאי שנים רבות, וכל שנות פעילותו כתב לעיתוני היידיש החשובים באמריקה ובאירופה.
את שם העט שלו – ליילס (לעיילעס) – בחר על שם אמו לאה, בדומה לבשביס-זינגר, שקרא לעצמו על שם בת שבע אמו, וש.
אנ-סקי, שקרא לעצמו על שם אמו חנה.
ליילס החל לפרסם את שיריו בשנת 1909. בשנת 1914 פרסם לראשונה שיר תחת השם "א.
ספר שיריו הראשון, "לאבירינט" (מבוך), נדפס בניו יורק בשנת 1918. בשנת 1919 ייסד, יחד עם יעקב גלטשטיין ומשוררים אחרים, את כתב העת "אינזיך" (פנימה).
זרם האינטרוספקטיבה של משוררי היידיש באמריקה חולל מהפכה בשירת היידיש, וחלקו של ליילס בו היה רב.
במרוצת השנים חזר בו ליילס מכמה מחידושי האינזיכסטים, וכתב פואמות מחורזות על נושאים לאומיים.
אהרן ליילס תרגם ליידיש משירתו של אדגר אלן פו, ובה "העורב", "אנבל-לי", "אלדורדו" ועוד.
הוא פרסם בחייו כעשרים כרכי שירה, פואמות דרמטיות ושירה לירית חדשנית.
לעברית תורגמו מבחרים מצומצמים בלבד משירתו.
שירים וחזיונות / אהרן גלנץ-לילס (השירים תורגמו מיידיש בידי בנימין הרושובסקי; החזיונות תורגמו מיידיש בידי שמשון מלצר); בלווית מבוא מאת דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ך-1960.
אינטרוספקטיביזם בניו יורק, כולל מבחר משירי אהרון ליילס (תרגם: בנימין הרשב) תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997.
יאבדו שמיים וארץ: שירת האפוקליפסה היידית, ושיריו של ליילס בתוך האנתולוגיה (תרגם: עידו בסוק), הוצאת קשב לשירה, 2002.
שירת היחיד בניו יורק: דיוקנאות של ארבעה משוררי יידיש ומבחר משיריהם, בתרגום עברי: תרגם בנימין הרשב), ירושלים: הוצאת כרמל, 2002.
נולד במניסה (נקראה בתקופתו גם: מגנסיאה או מגנציאה) ולמד בנערותו בישיבתו של הרב יצחק אפומאדו.
לאחר מכן נדד והיה תלמידו המובהק של רבי אברהם מוטאל בסלוניקי.
למד גם בישיבתו של רבי יוסף מטראני בקושטא.
שב למניסה לפני שנת שצ"ב, אז העיד על פרעות שנערכו בעיר בשבת הגדול.
כיהן כרב וכדיין בעיר שנים רבות.
באייר ה'תכ"ה, נדד לאזמיר משום ש"צרות רבות תכפוהו מנוחה הדריכוהו בעיר מולדתו".
שלוש שנים לאחר פטירת רבי יוסף איסקפה, שנפטר בטבת ה'תכ"ב, התמנה כרבה המשותף של איזמיר, יחד עם חיים בנבנישתי, בשל החלטת פרנסי העיר כי מעתה יכהנו בעיר שני רבנים; האחד יעסוק בדיני אישות ואיסור והיתר, והאחר יפסוק בדיני ממונות.
אלא שזמן קצר לאחר מכן, אירעה בעיר פרשת שבתי צבי, וכחלק מהמהפך שחולל בעיר, הכתיר את בנבנישתי, שתמך בו, לרב העיר הבלעדי:
בעקבות רדיפות ההמון נאלץ רבי אהרן לעזוב את איזמיר.
עם זאת, רבי חיים מתייחס בספרו "בעי חיי" בכבוד לרבי אהרן, וכותב "דבר אמת והדת נתנה מפום ממלל רברבן החכם השלם סיני ועוקר הרים רב ועצום כמוהר"ר [=כבוד מורנו הרב רבי] אהרן לפפא...".
לאחר מאסרו והתאסלמותו של שבתי צבי והוקעתו על ידי הקהילות היהודיות, הסיר גם רבי חיים את תמיכתו בשבתי צבי, ופייס את רבי אהרן על עזיבתו את העיר.
רבי אהרן שב לאיזמיר ונפטר שם בכ"ה באייר ה'תכ"ז.
נשא לאשה את בתו של רבי שלמה אלגאזי, מחבר ספר "גופי הלכות".
בתו נישאה לתלמידו, רבי יעקב בן נעים, מחבר ספר "משכנות יעקב".
יש מהחוקרים שכתבו כי בנו הוא רבי חיים לפפא, אך יש הסבורים כי היו לו רק בנות.
תלמידים נוספים של לפפה היו רבי חיים בן מנחם אלגאזי, רבה של רודוס, מחבר ספר "בני חיי", ר' יעקב אלבעלי, ומשה אלגראנטי.
ספר "בני אהרן", הכולל שני חלקים מרכזיים: שו"ת בנושאי חושן משפט (דיני ממונות ועוד), וחידושי סוגיות ופירושים לארבעה טורים ולבית יוסף, חלק חושן משפט בסימנים רמ-רצה.
הספר נדפס לראשונה באיזמיר בשנת ה'תל"ד, כשבע שנים לאחר מותו של לפפא.
יוזמי הדפסת הספר ומגיהיו היו יהודה לפפא ויעקב בן נעים.
יצא לאור מחדש עם הערות וביאורים בשני כרכים בהוצאת זיכרון אהרן.
כמו כן חיבר פירוש שאבד עם השנים על ספרו של רבנו ירוחם, וחידושים על כמה ממסכתות התלמוד.
החיד"א כותב בספרו "שם הגדולים", שה"שיטה מקובצת" למסכת נזיר, מסכת ברכות, מסכת נדרים ומסכת ביצה, המיוחסים לרבי בצלאל אשכנזי, הם לאמיתו של דבר חיבור של רבי אהרן.
תשובות נוספות שלו נדפסו בספר משפטים ישרים לשלמה אבן חסון, בספר אבק דרכים לברוך קאלומיטי, בספר בעי חיי ועוד.
אהרון ליש (25 במאי 1933 – 16 באפריל 2022) היה פרופסור במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרן ליש נולד בסובלקי (עיירה בצפון-מזרח פולין) לגרישה ורוזה ליסקובסקי, הצעיר מבין שלושה בנים.
הם היגרו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בחיפה.
ליש למד בתיכון בגימנסיה ביאליק.
הוא התכוון ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון, אך משהחל ללמוד ערבית אצל זהבה פיר-קיסטר, הוקסם מהמקצוע, דבר שהביאו לבחירת דרכו בחיים.
בשנת 1957 סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים שפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה.
בשנת 1964 סיים תואר שני בחוגים היסטוריה של ארצות האסלאם ותרבות האסלאם.
במסגרת לימודי התואר השני התמחה אצל פרופסור אוריאל הד בנושא תקופת הרפורמות באימפריה העות'מאנית במאה ה-19, ולשם כך למד טורקית עות'מאנית ומודרנית.
ב-1955/6 מונה למזכיר החברה המזרחית הישראלית, לצד פרופסור שלמה דב גויטיין, שכיהן כנשיא החברה.
מגויטיין למד היסטוריה ומתודולוגיה של המשפט המוסלמי.
ב-1958 הצטרף ללשכת יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
בין השנים 66–1963 כיהן כסגן היועץ.
במסגרת זו עסק בענייני מוסלמים ודרוזים, ובעיקר הארגון העדתי, המערכת המשפטית והנהלת הווקף.
הוא התוודע אל הקאדים המוסלמים וחברי הראשות הרוחנית הדרוזית ואגב כך למד להעריך את חשיבותם של מסמכים משפטיים הנוגעים לענייני מוסלמים ודרוזים, דבר שסייע לו מאוחר יותר כאשר פנה למחקר.
עיסוקו בענייני ערבים בשירות המדינה השפיע על שינוי תחום התעניינותו האקדמית.
נושא התיזה שלו לתואר השני היה הארגון העדתי המוסלמי בישראל, והיא נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר.
במהלך כתיבת התיזה גילה את הארכיונים של בתי הדין השרעיים (סג'לאת) והחליט להשתמש בהם כמקור תיעודי ראשי לעבודת הדוקטור.
כתלמיד מחקר ב-1966/67 למד משפט מוסלמי קלאסי (דיני משפחה) בפקולטה למשפטים אצל פרופסור אליהו אשתור.
ב-1971/2 למד לימודים מתקדמים במשפט מוסלמי במחלקה למשפטים בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים שבאוניברסיטת לונדון (SOAS).
שם למד דיני ירושה מוסלמיים אצל פרופסור נואל קולסון ודיני משפחה אצל פרופסור נורמן אנדרסון.
עבודת הדוקטור שלו עוסקת במעמד החברתי של האישה המוסלמית בישראל כפי שהוא משתקף בפסקי הדין של בתי הדין השרעיים.
העבודה נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר ואושרה על ידי סנאט האוניברסיטה ב-1973.
בשנים 68–1966 היה עמית מחקר במרכז שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב (היום מרכז משה דיין).
ב-1967 הצטרף למכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
ב-1989 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 1978–1986 הוא לימד משפט מוסלמי בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב ובשנים 83–1981, 1987-88 לימד בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית.
לימד משפט מוסלמי כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונדון (1979-80) וניו יורק (1989, במסגרת תוכנית פולברייט).
שימש כעמית מחקר באוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד, קנט בקנטרברי (אנגליה), ליידן שבהולנד וברגן שבנורווגיה.
נתן סדרה של הרצאות על משפט מוסלמי בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
שימש שנים רבות כעורך כתב העת "המזרח החדש" של החברה המזרחית הישראלית.
בשנים 1998–2004 היה חבר ועד החברה, יושב ראש הוועד, ובשנים 2004–2006 כיהן כנשיא החברה.
היה ממייסדי כתב העת הבינלאומי למשפט המוסלמי Islamic Law and Society בליידן בשנת 1993 ושימש כעורך ניהולי של כתב העת.
בשנת 1979, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמו ביוזמת הטכניון מספר ועדות להעריך את השפעות השלום על מגזרים שונים של החברה.
ליש עמד בראש ועדה שבחנה את השפעות השלום על הערבים בישראל, מסקנותיה הוגשו לראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
בין השנים 1991–2004 היה ליש חבר בהנהלת עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי.
מעת לעת נתן ליש חוות דעת מומחה במשפט מוסלמי ודרוזי.
ב-1991 זכה בפרס מפעל הפיס על שם מיכאל לנדאו לחוקרים בכירים.
בשנת 2017 קיבלה הספרייה הלאומית לידיה את הארכיון האישי של אהרן ליש.
אהרן ליש נפטר ב-16 באפריל 2022 בגיל 88, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
הותיר אחריו אישה, בלהה לבית שטיין, ושלושה ילדים.
שיטת המחקר של אהרן ליש הייתה היסטוריה משפטית, מוסדית וחברתית בהסתמך על תעודות משפטיות, בעיקר פסקי דין של בתי דין שרעיים ודרוזיים ושל שופטים שבטיים, שטרי הקדש (וקף) של מוסלמים וצוואות של דרוזים, צווים, פסקי דין וחוות דעת הלכתיות של המהדי בסודאן מן המאה התשע-עשרה.
המתח שבין משפט התגלותי לבין המציאות החברתית
אהרן ליש התעניין כבר מראשית עבודתו המדעית בפעולת הגומלין שבין השריעה, ההלכה הדתית המוסלמית, ובין המנהג (עאדה, ערף).
השריעה מייצגת משפט אלוהי, התגלותי, נצחי שאיננו ניתן לשינוי הנכפה על החברה מלמעלה.
המנהג הוא חוק בלתי חרות המעוצב על ידי ההתנהגות הקיבוצית של הקהילה ומתוך כך צומח מלמטה כלפי מעלה מחוץ לפיקוחה של סמכות מרכזית, דתית או שלטונית, כלשהי.
פעולת הגומלין שבין שתי שיטות משפטיות אלה מאפיינת את המשפט המוסלמי מאז הופעתו והתעצבותו.
השריעה גילתה יכולת מרשימה לבולל בתוכה את המנהג ובימינו נכבש המנהג לשריעה גם באכסניה של השופט השבטי.
יישום השריעה בחברה שבטית גרם לקרובם של הבדואים לאסלאם האורתודוקסי.
ליש בחן את גילויו של המתח בין המשפט ההלכתי ובין המציאות החברתית בכמה תחומים, כפי שיפורט להלן.
השריעה חוללה מהפכה דרמטית במעמד האשה בכך שהפכה אותה, בהכללה, מנשוא מכר בתקופה הג'אהלית לצד בחוזה הנישואין, אם גם לא על בסיס של שוויון מלא לגבר, על כל הכרוך בכך (אישיות משפטית, כשרות לקניין ולעשייה בקניינים, זכויות ירושה).
במחקרו על האשה המוסלמית, גילה ליש שהאשה ברבדים שונים של החברה, ובייחוד בחברה שבטית, בישראל, במדבר יהודה ובלוב, יכולה ליהנות מזכויותיה בענייני מעמד אישי על פי השריעה (ולא כל שכן על פי החקיקה של הכנסת שהשוותה אותה לגבר לכל פעולה משפטית) רק עד כמה שהנורמה המשפטית נסבלת על ידי המנהג.
המתח שבין ההלכה הדתית ובין המנהג בא לידי ביטוי גם במוסד הווקף המשפחתי.
באסלאם אין חופש צוואה; השריעה אוסרת על עריכת צוואה לטובת יורש חוקי, וגם ביחס למי שאיננו יורש על-פי דין לא ניתן לערוך צוואה לטובתו מעבר לשליש מן העיזבון.
זאת ועוד, העיזבון מתחלק בין כל היורשים החוקיים לפי חלקם היחסי בכל סוגי הרכוש וכך גורם לפיצולו של הרכוש המשפחתי.
פירוש הדבר שלבעל הרכוש אין שליטה על עיזבונו לאחר מותו.
באסכולה המשפטית המאלכית הנוהגת בצפון אפריקה, קרובים מצד האשה (שאינם יורשים קוראניים) אינם יורשים כלל, והיורשים הקוראניים אינם נהנים מחלוקת יתרת העזבון (רד) לאחר חלוקתו בפעם הראשונה ביניהם בהיעדר יורשים אגנטים (דרך זכרים) אלה גזרות שהציבור אינו יכול לעמוד בהן.
מוסד הווקף המשפחתי התפתח באסלאם מתוך רצון לעקוף את דיני הירושה והצוואה השרעיים ולשמור על שלמות הנחלה המשפחתית (שכן הווקף אסור בהעברה) ולשמר את ההנאה מפירותיו של הווקף בידי היורשים לפי שיקול דעתו של בעל הרכוש.
מסמכי הווקף שופכים אור לא רק על היסטוריה חברתית כי אם גם על היסטוריה פוליטית, כפי שעולה מהעתק של שטר הקדש (וקפיה) של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון לטובת שייח' צופי שהתנחל בראשית המאה השש-עשרה בדיר אל-אסד, במקורו יישוב נוצרי קטן על צומת אסטרטגי על הדרך שבין עכו לצפת.
מסמך משפטי נדיר זה, אפשר לליש לתת תמונה מוחשית על מדיניות האסלאמיזציה של שטחים שנכבשו זה מקרוב על ידי האימפריה העות'מאנית שבאה לידי ביטוי בהרחקת תושבים נוצרים משטחים חיוניים מבחינה צבאית ויישובם על ידי התנחלויות חקלאיות צבאיות של צופים דרווישים.
המתח שבין ההלכה הדתית ובין המנהג במשפחה הדרוזית הוא בעל צביון מיוחד, וזאת מכמה סיבות: ההלכה הדרוזית הציבה נורמות משפטיות מתקדמות להפתיע מנקודת ראות מעמד האשה שאין להן אח ורע במשפט המוסלמי הקלסי.
כך, למשל, ההלכה הדרוזית אוסרת על ריבוי נשים ועל החזרת הגרושה לבעלה בקשר נישואין חדש, ולו גם לאחר גירוש אחד (כנראה בכוונה להרתיע את הגבר מפני גירוש שרירותי.
באסלאם נאסר על החזרת הגרושה רק לאחר הגירוש השלישי).
אשה שגורשה באופן שרירותי זכאית לפיצוי מבעלה, ועל פי ההלכה היא נוטלת מחצית מרכושו של הבעל.
ולבסוף, ההלכה הדרוזית מכירה בחופש צוואה מוחלט ללא הגבלה אישית או כמותית, דבר המאפשר לבעל העיזבון להשפיע על חלוקת רכושו לאחר מותו, לקבוע את הנהנים ולחלק ביניהם את העיזבון בצורה משקית.
יש בכך כדי להסביר מדוע הווקף המשפחתי איננו מקובל בקרב הדרוזים.
הסיבה השנייה למתח שבין ההלכה ובין המנהג האופייני למשפחה הדרוזית היא עובדת היות הדת והמשפט הדרוזי סודיים שהגישה אליהם אסורה למי שאינו נמנה עם אליטה דתית (עקאל), וזאת מטעמים של הישרדות (תקיה).
הקודיפיקציה של דיני המשפחה הדרוזיים בלבנון המודרנית הוסיפה עוד קושי בכך שהעמיסה על דיני המשפחה הדרוזיים נורמות משפטיות מתוך האסכולה החנפית של המשפט המוסלמי, והחקיקה הסטטוטורית הלבנונית בהשפעת המשפט הצרפתי.
הדרוזים בישראל אימצו את חוק המעמד האישי הדרוזי הלבנוני מ-1948 בשני שינויים חשובים שגם הם סיבכו את המצב במידת מה: המנהג הדרוזי בישראל החליף את האסכולה החנפית (ויש בכך אישור לקיומה של התקיה) והחקיקה של הכנסת החליפה את החקיקה הלבנונית.
נושא מרכזי אחר שהעסיק את ליש במחקר היה הניסיונות בעולם המוסלמי לחדש את ההלכה או אף להחיותה ולהנהיג רפורמות בהתאם לצורכי הזמן המשתנים.
המודרניסטים מבית מדרשו של מוחמד עבדו, מופתי מצרים ושייח' אל-אזהר בשלהי המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים, ביקשו לגשר בין האסלאם ובין המערב עד כמה שניתן להפרידו מערכיו הנוצריים.
הם חתרו לפתוח מחדש את שערי האג'תהאד, כלומר לחדש את ההלכה על ידי פירוש יצירתי של הקוראן והחדית' (מסורות המיוחסות לנביא ולחבריו) בשים לב לעקרון טובת הכלל (מצלחה) לשם סיגול ההלכה לתנאי הזמן המודרני.
התנועה נכשלה בשל התנגדות העולמא המסורתיים להנהגת רפורמות רדיקליות ואפולוגטיקה עקרה.
באופן פרדוקסלי, תרמו המודרניסטים, שלא מדעת, תרומה נכבדה לחילונה של השריעה בכך שסיפקו לפרלמנטים במזרח התיכון במאה ה-20 מכניזמים מסורתיים להנהגת רפורמות בחקיקה פרלמנטרית.
בכך נתנו גם לגיטימציה שרעית לחקיקה סטטוטורית.
סוגיה העומדת בפני עצמה היא השיטות לעריכת הרפורמות במשפט המוסלמי בזמן המודרני והשלכותיהן על שינוי אופייה של השריעה.
מסקנתו העיקרית של ליש בנידון זה הייתה שהקודיפיקציה הממלכתית הפכה את השריעה ממשפט יוריסטים למשפט סטטוטורי טריטוריאלי על כל הכרוך בכך: התמוטטות המתודולוגיה המשפטית המסורתית (אצול אל-פקה) ואובדן המונופול ההיסטורי של העולמא על פיתוחה של השריעה.
ליש התרשם ששינויים אלה טרם הופנמו בעולם המוסלמי ואף לא בקרב חוקרים במערב.
זאת ועוד, הרפורמות בדיני המעמד האישי והירושה גרמו להתפוררות המשפחה המוסלמית המסורתית הפטריליניאלית והפטריארכלית.
ניסיון ייחודי מסוגו להחיות את השריעה ומיתונה מתוך הסתגלות לתנאי הזמן המשתנים התחולל בערב הסעודית.
הווהאביה הופיעה בסוף המאה השמונה-עשרה כתנועת תחייה פוריטנית שביקשה להחזיר על כנו את האסלאם של "האבות הראשונים" מתקופת הח'ליפים של מדינה.
חזונה היה לכונן תאוקרטיה שבה תיושם השריעה בצורה קפדנית בכל תחומי החיים והחברה וביחסים עם העולם החיצון.
ברם, ככל שחולף הזמן מאז ייסודה הולכת המדינה הווהאבית ומתרחקת מחזונה.
בערב הסעודית של היום, שהיא הגלגול השלישי של המדינה הווהאבית, יש גילויים רבים להפשרתה ולמיתונה של הדוקטרינה הווהאבית.
ליש בחן את הרפורמה המשפטית בסעודיה כמכניזם שלטוני שנועד לסגל את המערכת הנורמטיבית והמוסדית של תאוקרטיה לתנאים של מדינה, חברה ומשק בזמן המודרני.
הוא ניתח את הרפורמות, את השיטות להנהגתן ואת הגורמים לשיתוף הפעולה של העולמא עם השלטון בהנהגת הרפורמות והעריך שלאורך ימים תהליך הרפורמה יגרום לערעור הדוקטרינה המשפטית האסלאמית המסורתית ומעמד העולמא במערך השלטוני בסעודיה.
מסמכים אלה, במקורם בהדפס אבן (ליתוגרפיה), שימשו עד כה למחקר היסטורי פוליטי.
המהדי לא הותיר אחריו משנה משפטית ערוכה וסדורה.
ליש שיחזר את המתודולוגיה המשפטית של המהדי ואת מקורות השראתה במסדרים הצופיים השונים בהסתמך על מסמכים אלה והראה שהמהדי חידש חידושים מרחיקי לכת במשפט הפוזיטיבי המוסלמי שבגינם זכה לביקורות חריפות ביותר מצד העולמא בסודאן ומחוצה לה.
מחקר מיוחד, שנערך בשיתוף של ליש עם פרופסור גבריאל ורבורג מאוניברסיטת חיפה, התמקד בהחייאת המשפט המוסלמי בסודאן תחת שלטונו של נומיירי.
הניסוי הזה בוצע באמצעות קודיפיקציה סטטוטורית של תחומי משפט שונים בשריעה על יסוד מתודולוגיה משפטית שהוכנה על ידי חסן אל-תוראבי, מנהיג האחים המוסלמים בסודאן האמון גם על המשפט האנגלי.
מתודולוגיה זו שילבה את מקורות המשפט הקלסיים עם עקרונות מן המשפט האנגלי, כגון צדק, יושר ומוסר.
המסקנה העיקרית שעלתה מן המחקר היא ששילוב כזה של עקרונות משפט במסגרת של חקיקה ממלכתית ויישומם הלכה למעשה על ידי בתי משפט לאומיים שבהם מכהנים שופטים ללא השכלה שרעית עשו פלסתר את השריעה וזכו לגינויים של המימסד השרעי האורתודוקסי ברחבי העולם המוסלמי.
מעמד השריעה בישראל היה אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו את ליש.
השריעה התעצבה והתגבשה בשעה שהאסלאם היה בעיצומה של התפשטות טריטוריאלית ועל כן אינה ערוכה להיות מיושמת במדינה המגדירה את עצמה כיהודית ודמוקרטית.
המחקר על מעמד האשה המוסלמית בישראל על פי הפסיקה של בתי הדין השרעיים , מעבר לעיסוקו באשה הוא גם פריזמה למעמד השריעה במדינה לא-מוסלמית.
אימוץ העקרונות האלה נעשה באמצעות מכניזמים שרעיים מסורתיים המספקים לגיטימציה להתפתחות סגנון ייחודי של משפט מוסלמי בהשראת המשפט הישראלי.
ספרים וכתבי עת שערך וההדיר
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1981.
התחדשות (תג'דיד) ורפורמה (אצלאח) באסלאם.
הערבים בישראל: בין תחייה דתית להתעוררות לאומית.
המשפט הבדווי: רישומה של השריעה על חברה שבטית.
הערבים בירושלים משלהי התקופה העות'מאנית עד ראשית שנות התשעים: ייחוד דתי, חברתי ותרבותי.
(בשיתוף עם יקותיאל גרשוני ובנימין נויברגר) אפריקה: אסלאם, נצרות ויהדות.
האסלאם: המרת דת, צופיות, תחייה ורפורמה.
קובץ מאמרים לזכרו של נחמיה לבציון, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, ירושלים, תשע"ב.
אהרן מאיר (28 בנובמבר 1923—27 באוגוסט 1997) היה בנקאי, מנהל ואיש ציבור ישראלי, שנודע בעיקר כמנכ"ל בנק המזרחי אותו ניהל בעת פרשת ויסות מניות הבנקים, בעטייה הודח מתפקידו ואף הורשע במרמה והפרת אמונים.
שימש כראש המועצה של המועצה האזורית שפיר בשנים 1950–1952.
אהרן אלעזר (אנדי) מאיר (מאייר) נולד ב-1923 בבודפשט לשרה וליצחק, תעשיין טקסטיל הונגרי שמפעליו הולאמו, ונשיא המזרחי בעיר.
אהרן למד בישיבות והתחנך אצל הוריו על דרכי הציונות.
בשנת 1939 עזב מאיר את ישיבת "נייטרה" ועלה לארץ ישראל על-מנת ללמוד בתל אביב בישיבת היישוב החדש.
עד מהרה עזב מאיר את "היישוב החדש" ועבר לבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
מאוחר יותר הגיעו הוריו לישראל על מנת לבקרו, ובשל המאורעות באירופה החליטו להשתקע בישראל לצד בנם.
ב-1941 החליט מאיר להשתלב בגרעין התיישבות שהוקם בקיבוצים הדתיים באזור עמק הירדן, ואט-אט החל להשתלב במנהיגות הפוליטית של הגרעין.
יחד עם הגרעין עבר מאיר מכפר הרוא"ה אל גוש עציון, שם הוקם ב-1945 קיבוץ משואות יצחק, שמאיר היה מזכירו.
ב-1946 התחתן מאיר עם ציפורה נויגרשל.
כעבור זמן לא רב נולד לזוג בן בכור בשם ישראל.
מאיר כיהן כאחד החברים במזכירות הקיבוץ ובפועל התגורר (להוציא שבתות) בתל אביב כ"מזכיר חוץ" מטעם הקיבוץ.
עם פרוץ השלב הראשון של מלחמת העצמאות, נוצרו עימותים בין תושבי הקיבוץ לבין שכניהם הערבים.
המצור על הגוש התהדק, אך מאיר הוסיף להתמיד בשגרת נסיעותיו.
בראשית 1948 פגשו מאיר ונציגי הגוש בדוד בן-גוריון ובחיים משה שפירא כדי להגדיל את תמיכת היישוב בגוש.
כאשר נפל גוש עציון ב-13 במאי 1948, יום בטרם ההכרזה על עצמאות מדינת ישראל, נכח בו מאיר יחד עם אחיו עקיבא ועם יהודית, וכולם היו לשבויים בידי הלגיון הערבי.
הם הועברו לחברון ומשם למחנה שבויים ירדני, בו היו כלואים במשך תשעה חודשים.
מאיר נמנה עם ראשוני המשוחררים, משום ששאל ברשות, בשל היותו אב לילדים, את זהותו של אחיו והתחזה לחולה.
באוגוסט 1949 הקימו חברי הקיבוץ את המושב השיתופי משואות יצחק מחדש בסמוך לאשקלון.
מאיר נמנה עם הנהגת הקיבוץ, ועם הקמת המועצה האזורית שפיר בספטמבר 1950, מונה לראש המועצה הראשון למשך שנתיים.
לאחר מכך, נתמנה על ידי מוסדות הפועל המזרחי לכהן כמנהלה של "קרן המושבים".
ב-1961 עזב מאיר את הקיבוץ לאחר שהוזמן לשמש סמנכ"ל בנק המזרחי על ידי המנכ"ל נפתלי פיינגולד.
בפברואר 1969, עם איחוד "בנק המזרחי" עם "בנק הפועל המזרחי", מונה למשנה למנכ"ל "בנק המזרחי המאוחד".
בנובמבר 1970 מונה למנכ"ל הבנק.
תחת ניהולו גדל הבנק באופן משמעותי, מבנק ששירת את המגזר הדתי בלבד, לבנק ששירת את כלל האוכלוסייה, כולל המגזר העסקי.
והמזרחי היה לבנק הרביעי בגודלו במדינה.
לאהרן מאיר היה חלק מרכזי בפרשת ויסות מניות הבנקים, בשנים 1977–1983, יחד עם מנכ"ל בנק הפועלים יעקב לוינסון ומנכ"ל בנק לאומי ארנסט יפת.
באפריל 1986, לאור המלצות ועדת בייסקי לחקר פרשת ויסות מניות הבנקים להדיחו מתפקידו, והוא התפטר.
הוועדה גם החליטה למנוע ממנו לכהן בעתיד בתפקידים נוספים במערכת הבנקאית.
למרות החלטה זו המשיך להיות מועסק בבנק, לרבות ניהול שלוחותיו מחוץ לישראל, והיה חבר בוועדת האשראי שלו.
בעקבות לחץ ציבורי פרש בסוף אותה שנה מכל תפקידיו בבנק ומנה ליושב ראש חברת "אסם".
בינואר 1987 הואשם, בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בעבירות של מרמה והפרת אמונים, רישום כוזב, ניהול בלתי־תקין של עסקי הבנק וקשירת קשר לרישום כוזב.
כתב האישום הוגש נגדו ונגד שני בכירים נוספים בבנק.
לטענת התביעה השלושה ערכו עסקה סודית עם ברוקר שהעלימו מידיעת הנהלת הבנק.
אחר־כך העבירו דיווחים כוזבים לבנק ישראל, לרשות לניירות ערך ולהנהלת בנק המזרחי.
הברוקר משה לביא, נהג לרכוש עבור לקוחותיו מניות, ביניהן של בנק המזרחי.
בעקבות התמוטטות המניות בינואר 1983, חשש לביא שתהיה לכך השפעה גם על שערי מניותיו הבנקאיות.
לכן מכר את כל מניות המזרחי שהחזיק בתיקי לקוחותיו.
כתוצאה מכך עלו יתרות הזכות של לקוחותיו, ומאיר הזעיק את לביא לברר מדוע מכר את המניות.
לביא הציע למאיר לרכוש מניות בנק המזרחי מתיקי לקוחותיו, ושהבנק יקנה את המניות בערכן ביום המכירה.
שבועיים אחר כך יושם "הסדר מניות הבנקים", שבו נטלה ממשלת ישראל את השליטה בבנק המזרחי לאחר קריסתו.
מאיר שכר את שני עורכי הדין המובלים במשק יגאל ארנון ויעקב נאמן, שהצליחו להביא לזיכויו מחפת הספק.
זאת עקב קשיים בהוכחת ההסכם עם הברוקר משה לביא, שנעשה ברובו בעל-פה.
ביוני 1988 זוכה מאשמת מרמה, ובאפריל 1989 מאשמת רישום כוזב במסמכי תאגיד.
אולם בעקבות סערה ציבורית ועתירה לבג"ץ, הועמד לדין שוב ב-1990 ב"משפט הבנקאים".
לאחר שהתברר שראשי הבנקים פעלו ביודעין ובתיאום במשך שנים רבות בוויסות מניותיהם, תוך גרימת נזק אדיר לציבור המשקיעים ולאוצר המדינה שנאלץ לחלץ את הבנקים מקריסה.
ב"משפט הבנקאים" נגזר על מאיר עונש של מאסר על תנאי של שנתיים וכן קנס בסך 600,000 ש"ח.
בערעורו לבית המשפט העליון, זוכה מאיר מאחד משלושת האישומים בהם הורשע, אך עונשו נותר על כנו.
לאחר כהונתו בבנק המזרחי, פנה מאיר לניהול עסקים במגזר הפרטי.
בשנת 1987 מינה אותו אלפרד אקירוב, ליושב ראש חברת ההשקעות "צמיחה".
מאיר קיבל 10% ממניותיה ואחר כך גם את תפקיד המנכ"ל.