tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1955 : המפוזר, מאת מולייר, בימוי של דניאל סוראנו התיאטרון הלאומי עממי ובתיאטר מונטנסייה, ורסאי
1956 : הנשים המלומדות, מאת מולייר, בימוי ז'אן-פייר מולינו התיאטרון הלאומי העממי ותיאטרון שאיו
1956 : פלטונוב, מאת אנטון צ'כוב, בימוי של ז'אן וילאר פסטיבל בורדו, התיאטרון הלאומי עממי
1957 : סיפורו של חייל, de איגור סטרווינסקי y שארל פרדינאן ראמי, בימוי של ג'ו טראאר, קאאן
1957 : החולה המדומה, מאת מולייר, בימוי של דניאל סוראנו, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1958 : "הגחמות של מריאן", מאת אלפרד דה מיסה, בימוי של זקאן וילאר, פסטיבל אביניון, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1959 : "אין להתלוצץ עם האהבה", מאת אלפד דה מיסה, בימוי של רנה קלר, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון שאיו
1960 : "הנשים המלומדות", מאת מולייר, בימוי של ז'אן-פייר מולינו, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון רקמייה
בתיאטרון הלאומי עממי ו בפסטיבל אביניון
1953 : רופא בעל כורחו מאת מולייר
1952 : לורנצאצ'ו, de אלפרד דה מיסה
1952 : המנדרגורה החדשה de ז'אן ווטייה
1953 : ריצ'רד השני מאת ויליאם שייקספיר
1954 : רוי בלאס מאת ויקטור הוגו, תיאטרון שאיו
1954 : מקבת', מאת ויליאם שייקספיר
1954 : סינא מאת פייר קורניי
1954 : הנסיך מהומבורג מאת היינריך פון קלייסט
1955 : מרי טיודור מאת ויקטור הוגו
1956 : נישואי פיגרו מאת פייר אוגוסטן דה בומרשה
1956 : הנסיך מהומבורג מאת היינריך פון קלייסט
1956 : מקבת מאת ויליאם שייקספיר
1956 : סינא מאת פייר קורניי
1957 : נישואיי פיגרו מאת פייר אוגוסטן דה בומרשה
1957 : אמא קוראז' ובניה מאת ברטולט ברכט
1957 : ניצחון האהבה מאת פייר דה מאריבו
1957 : רצח בקתדרלה מאת ת.ס אליוט
1958 : גחמות מריאן מאת אלפרד דה מיסה
1958 : לורנצאצ'ו מאת אלפרד דה מיסה
1959 : רצח בקתדרלה מאת ת.ס אליוט
1959 : אין לנתלוצץ עם האהבה מאת אלפרד דה מיסה בימוי של רנה קלר, תיאטרון שאיו
1960 : אנטיגונה מאת סופוקלס
1960 : אריק הארבעה עשר מאת אוגוסט סטרינדברג
1961 : אנטיגונה מאת סופוקלס
1958 : המלך אובו מאת אלפרד ז'ארי - בבימוי ז'אן וילאר וז'ורז' וילסון
1960 : עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי מאת ברטולט ברכט, בימוי של ז'אן וילאר וז'ורז' וילסון
1963 : "אורות בוהמיים" מאת רמון מריה דל ואייה-איקלאן
1963 : "תומאס מור או האדם הבודד " מאת רוברט בולט
1963 : "ילדי השמש" מאת מקסים גורקי
1964 : "זואו או הרוצח הפילנתרופ" מאת ז'אן ברולר - הפקה מאת ז'אן דשאן, תיאטרון שאיו
1964 : רומולס הגדול מאת פרידריך דירנמאט
1964 : "אדון פונטילא ומאטי משרתו" מאת ברטולט ברכט
1965 : האשליה הקומית מאת פייר קורניי
1965 : המלט מאת ויליאם שייקספיר
1965 : המשוגעת משאיו מאת ז'אן ז'ירודו
1966 : אל, קיסר ואיכר מאת יוליוס האי
1967 : המלך ליר מאת ויליאם שייקספיר
1969 : עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי מאת ברטולט ברכט
1970 : השטן והאל הטוב מאת ז'אן פול סארטר
1970 : בוקר מוקדם מאת אדוארד בונד
1971 : הפלאים מאת ז'אן ווטייה - הפקה של קלוד רז'י, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון שאיו
1973 : יוג'ין אוניל, מסע ארוך לתוך הלילה בתיאטרון דה לאטלייה
1974 : אובו באופרה - לפי אלפרד ז'ארי במנזר הסלסטינים, פסטיבל אביניון
1975 : אותלו מאת ויליאם שייקספיר בפטיו הכבוד של ארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון
1978, 1979 : מחכים לגודו מאת סמואל בקט הפקה מאת אוטומר קרייצה - בפטיו הכבוד של ארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון
1978 : פקחי האוויר מאת בריאן פלאן, תיאטר דה לאוור
1979 : בגד לחורף מאת קלוד ריש - בתיאטר דה לאוור
1982 :שרה מאת ג'ון מרל, בתיאטר דה ל'אוור
1984 : ז'אן ד'ארק על המוקד, אורטוריה מאת ארתור הונגר על לברית מאת פול קלודל, בניצוחו של סייג'י אוזאווה, באולם קרנגי בניו יורק
1985 : המדרגות מאת צ'ארלס דייר - בתיאטר דה ל'אוור
1986 : Léopold le bien-aimé, לאופולד האהוב - מאת ז'אן סארמאן, תאיטר דה לאוור
1988 : אינני רפפורט מאת הרב גארדנר - בתיאטר דה ל'אוור
1991 : המטאור מאת פרידריך דירנמאט - עיבוד מאת מרסל אמה - תיאטר דה ל'אוור
1991 : אורידיקה מאת ז'אן אנוי - בתיאטר דה ל'אוור
1992 : היכנס כאדם חופשי" (Les Dimanches De Monsieur Riley) מאת טום סטופרד בתיאטר דה ל'אוור
1994 : הנריק הרביעי (Enrico IV) מאת לואיג'י פירנדלו בתיאטר דה ל'אוור
1994 : Broadway Bound (Show Bis) מאת ניל סיימון, בתיאטר דה בוף פריזיין
1997 : דון ז'ואן או המוות נערת ליווי מאת אנרי דה מונטרלאן הפקה של ז'אן-לוק טרדייה, בבית התרבות לואר אטלנטיק בנאנט, ובתיאטרון דה לה מדלן
1998 : הסערה מאת ויליאם שייקספיר הפקה של ז'אן-לוק רבול
2000 : חתולה על גג פח לוהט מאת טנסי ויליאמס, בהפקה של פטריס קרברא.
2003–2004 : רוח הצפצפות - Le Vent des peupliers מאת ז'ראלד סיבלרא, הפקה של ז'אן-לוק טרדייה, תיאטרון מונפרנס
2006 : הספר מסביליה מאת פייר אוגוסטן דה בומרשה, הפקה של אנרי לזריני, בתיאטרון לה מאר או דיאבל פאלזו, תיאטרון מונטרה ריביירה, תיאטרון לונז'ומו, הפקה של אנרי לזריני
2008 : ברניס מאת ז'אן רסין, הפקה של לאמבר וילסון, עם קרול בוקה ולאמבר וילסון, תיאטר דה בוף דו נור
2009 : פשוט מסובך (Simplement compliqué) מאת תומאס ברנהרד בתיאטר דה בוף דו נור
1959 - לקוח הבוקר מאת ברנדן ביאן, בתיאטר דה ל'אוור
בתיאטרון הלאומי העממי בפריז 1952–1972
1953 - המטפלת מאת אנרי מונייה, בפסטיבל אביניון ותיאטרון שאיו
1957 - The Shoemaker's Holiday "חגיגת הסנדלר" מאת תומאס דקר ומישל וינאבור בתיאטרון שאיו
1958 - המלך אובו מאת אלפרד ז'ארי בתיאטרון שאיו
1959 - בית הספר לנשים מאת מולייר, תיאטרון שאיו
1960 - העלייה הנמנעת של ארטורו אוי מאת ברטולט ברכט, תיאטרון שאיו
1962 - חיי גלילאו מאת ברטולט ברכט, תיאטרון שאיו
1962 - בן ערודה מאת ברנדן ביאן, תיאטרון אודיאון, ארמון האפיפיורים באביניון, פסטיבל אביניון
1963 - "אורות בוהמיים" מאת רמון מריה דל ואייה-איקלאן
1963 - ילדי השמש - מאת מקסים גורקי, בתיאטרון שאיו
1964 - רומולוס הגדול מאת פרידריך דירנמאט, בארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון, תיאטרון שאיו
1964 - אדון פונטילה ומאטי משרתו מאת ברטולט ברכט, תיאטרון שאיו
1964 - לותר מאת ג'ון אוסבורן, ארמון האפיפיורים באביניון, פסטיבל אביניון, תיאטרון שאיו
1965 - האשליה (האשליה הקומית) מאת פייר קורניי, ארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון, תיאטרון שאיו
1965 - המלט מאת ויליאם שייקספיר, בארמון האפיפיורים, בפסטיבל אביניון, בתיאטרון שאיו
1965 - המשוגעת משאיו מאת ז'אן ז'ירודו, בתיאטרון שאיו
1966 - אבק הארגמן Purple Dust מאת שון או'קייסי
1966 - עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני מאת ברטולט ברכט וקורט וייל
1966 - אל, קיסר ואיכר מאת יוליוס האי, בארמון האפיפיורים, בפסטיבל אביניון, בתיאטרון שאיו
1966 - המלך ליר מאת ויליאם שייקספיר, תיאטרון שאיו
1967 - הקללה הגדולהמול חומות העיר מאת טנקרד דורסט - בתיאטרון דורסט
1967 - עץ אלון וארנבי אנגורה מאת מרטין ולזר, תיאטרון שאיו
1968 - השטן והאל הטוב מאת ז'אן פול סארטר, תיאטרון שאיו
1969 - העלייה הנמנעת של ארטורו אוי מאת ברטולט ברכט, תיאטרון שאיו
1970 - השטן והאל הטוב מאת ז'אן פול סארטר,, ארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון
1970 - בוקר מוקדם מאת אדוארד בונד, ארמון האפיפיורים, פסטיבל אביניון, תיאטרון שאיו
1971 - טורנדוט או כנס המכבסות - מאת ברטולט ברכט, בתיאטרון שאיו
בתיאטר דה ל'אוור ותיאטראות אחרים
1973 - המסע הארוך אל תוך הלילה - מאת יוג'ין או'ניל, תיאטרון דה ל'אטלייה
1974 - אובו באופרה -לפי אלפרד ז'ארי - במנזר הסלסטינים בפסטיבל אביניון
1975 - אותלו מאת ויליאם שייקספיר - בארמון האפיפיורים, בפסטיבל אביניון
1978 - פקחי האוויר מאת בריאן פילן, התיאטר דה ל'אוור, עם פבריס אברהרד
1979 - מגדל חורף מאת קלוד ריש, תיאטר דה ל'אוור
1980 - זיגפריד מאת ז'אן ז'ירודו, תיאטר דה לה מדלן
1981 - דלתיים סגורות - מאת ז'אן פול סארטר - תיאטר דה מטורן
1982 - פלסטף אופרה מאת ג'וזפה ורדי, באופרה בפריז
1982 - שרה או קריאת הלובסטר מאת ג'ון מרל, תיאטר דה ל'אוור, עם דלפין סריג (Delphine Seyrig)
1983 - K2 מאת פטריק מיירס בתיאטרון דה לה פורט סן מרטן
1984 - בן ערובה מאת ברנדן ביאן, תיאטר דה לה מדלן
1985 - המדרגות מאת צ'ארלס דייר, תיאטרון דה ל 'אוור, עם ז'אק דופיו
1985 - לאופולד האהוב - מאת ז'אן סארמאן, תיאטר דה ל'אוור - עם ז'אק דופיו וסוזאן פלון
1988 - אינני רפפורט מאת הרב גארדנר, תיאטר דה ל'אוור, עם ז'אק דופיו
1989 - המטפל מאת הרולד פינטר, תיאטר דה ל'אוור
1991 המטאור מאת פרידריך דירנמאט, תיאטר דה ל'אוור
1991 - אורידיקה (אורידיס) מאת ז'אן אנוי, תיאטר דה ל'אוור - עם לבמר וילסון וסופי מרסו
1992 - רוי בלאס מאת ויקטור הוגו - עם בנו לאמבר וילסון - בתיאטרון בוף דו נור
1992 - היכנס כאדם חופשי" (Les Dimanches De Monsieur Riley) מאת טום סטופרד בתיאטר דה ל'אוור
1993 - החזרה לטורן מאת פרנסואז דורן, תיאטר דה ל'אוור
1994 - הנריק הרביעי (Enrico IV) מאת לואיג'י פירנדלו, תיאטר דה ל'אוור
1994 - Broadway Bound (Show Bis) מאת ניל סיימון, בתיאטר דה בוף פריזיין
1999 - גן הדובדבנים מאת אנטוון צ'כוב, המרחב פייר קארדן
2001 - האגם המוזהב מאת ארנסט תומפסון, תיאטרון דה לה מדלן
2009 - פשוט מסובך מאת תומאס ברנהרד, תיאטר דה בוף דו נור
ז'ורז' וילסון שיחק במעל חמישים סרטים.
"Martin Roumagnac" (1946) - צעיר בשיירת לווייה
"Maître après Dieu" (1951) בבימוי לואי דאקן - נוסע יהודי
"La môme vert-de-gris" (1953) - דאנקן או מלאנדר, האדם שנרצח בתא הטלפון
"האדום והשחור" (1954) בבימוי קלוד אוטאן-לארה - מר בינה, המאהב של אמאנד
"Les Hussards" (1955) בבימוי אלכס ז'ופה - הקפטן ז'ורז'
"Bonjour Toubib" (1957) בבימוי לואי קיני - טמברל
"הסוסה הירוקה" (1959) בבימוי קלוד אוטאן-לארה- ז'ול אודואן
"הדיאלוגים של הכרמליטיות" (1960) בבימוי פוליפ אוגסוטיני ורמון - לאופולד ברוקברז'ה - הכומר של הכרמל
"Le Farceur" (1960) בבימוי פיליפ דה ברוקה - גיום ברלון
"Terrain vague" (1960) בבימוי מרסל קרנה - כבוד השופט הצעיר רואייה
"Le Caïd" בבימוי ברנאר בורדרי (1960) - האדון 'A'
"Une aussi longue absence" (1961) (היעדרות כה ארוכה) בבימוי אנרי קולפי - הקלושאר (הסרט זכה בפרס דלק הזהב)
"Mission ultra-secrète" (1961) בבימוי לוצ'אנו סאלצ'ה - פרופ' ארמיניו בונאפה
"טנטן ומסתורי גיזת הזהב" (1961) בבימוי ז'אן-ז'אק ויירן - קפטן הדוק
"שבעת החטאים" (1962) בבימוי פיליפ דה ברוקה - ולנטן (בקטע "Gourmandise, La" - החמדנות)
"Le Désordre" (1962) בבימוי פרנקו בורזאטי - דון ג'וזפה
"Leviathan" (1962) בבימוי לאונאר קייגל - הבעל
"Le Diable et les Dix Commandements" (1962) (הקטע "כבד את אביך ואת אמך") (השטן ועשרת הדיברות) בבימוי ז'וליין דיוויווה - מרסל מסאז'ה
"The Longest Day" (1962) (היום הארוך ביותר) בהפקת דאריל זאנוק - אלכסנדר רנו
"ארבעת ימי נאפולי" (1962) בבימוי נאני לוי - מנהל המתקן לחינוך מחדש
"Mandrin, bandit gentilhomme" (1962) (מנדרן, בנדיט גנ'טלמן) בבימוי ז'אן-פול לה שאנואה - בליסאר
"Mélodie en sous-sol" (1963) (מנגינה במרתף) בבימוי אנרי ורניי - ואלטר
"Dragées au poivre" (1963) (כדורים עם פלפל) בבימוי באראטייה - קזימיר
"Chair de poule" (1963) - (עור ברווז) בבימוי ז'וליין ביוויווייה - תומא
"La noia" (1963) (השעמום) בבימוי דמיאנו דמיאני - אבא של צ'צ'יליה
"Faites sauter la banque!" (1964) (תפוצצו את הבנק!) בבימוי ז'אן ז'ירו - השוטר
"Lucky Jo" (1964) בבימוי מישל דוויל - סימון
"L'étranger" (1967) (הזר) בבימוי לוקינו ויסקונטי - השופט החוקר
"C'era una volta" (1967) בבימוי פרנצ'סקו רוזי - ז'אן-ז'אק בושה מונזי
"Beatrice Cenci" (1969) - ביאטריצ'ה צ'נצ'י - בבימוי לוצ'ו פולצ'י - פרנצ'סקו צ'נצ'י
"Max et les Ferrailleurs" (1971) (מקס וסוחרי הגרוטאות) - הקומיסר
"Blanche" (1971) (בלאנש) בבימוי ולריאן בורובצ'יק - המלך
תשכח מזה) בבימוי דמיאנו דמיאני - קמפוליני
"La violenza: quinto potere" (1972) (האלימות: הרשות החמישית) בבימוי פלורסטנו ונצ'יני - קרופי
"Non si sevizia un paperino" (1972) (אסור לענות ברווזון) בבימוי לוצ'ו פולצ'י - פרנצ'סקו
"Il generale dorme in piedi" (1972) (הגנרל ישן בעמידה) בבימוי פרנצ'סקו מסארו - הגנרל בוטה
"Sono stato io!" (1973) (זה הייתי אני!) בבימוי אלברטו לאטואדה
"שלושת המוסקטרים" (1973) בבימוי ריצ'רד לסטר - טרוויל
"Les Chinois à Paris" (1974) (הסינים בפריז) בבימוי ז'אן יאן - לפראן
"La Gifle" (1974) - Pierre - הסטירה - בבימוי קלוד פינוטו - פייר
"L'età della pace" (1975) (עידן השלום) בבימוי פלוסטנו ונצ'יני - האחר
"השוליה הרשע" (1977) בבימוי מישל דוויל, מסטר שפרדון, אדון מרסל, היורש המגושם, המומחה הנוכל
"Tendre Poulet" (1977) (עוף רך) בבימוי פיליפ דה ברוקה - אלכסנדר מיניונאק
"Ecco noi per esempio" (1977) (למשל, אנחנו) - מלאנו מלאני
"Les Ringards" (1978) (חנונים) - הקומיסר גרמיש
"Lady Oscar" (1979) (ליידי אוסקר) בבימוי ז'אק דמי - הגנרל דה בוייה
"Au bout du bout du banc" (1979) בבימוי פטר קסוביץ - אריק אופנהיים
"Le bar du téléphone" (1980) (בר הטלפון) - לאופולד קרצ'מן
"Le cheval d'orgueil" (1980) (סוס הגאווה) בבימוי קלוד שברול - הקריין (קול)
"Asphalte" (1981) (אספלט) בבימוי דני עמר - פרופ' קלנדריאן
"Cserepek" (1981) (עציצים) בבימוי אישטוואן גאל
"Fruits of Passion" (1981) (פירות התאווה) - קריין (קול)
"Nudo di donna" (1981) (עירום של אישה) בבימוי נינו מנפרדי - זאנטו
"כבוד של קפטן" (1982) בבימוי פייר שנדורפר - ראש לשכת עורכי הדין
"Itinéraire bis" (1983) מסלול חלוטפי - שארל
"Tangos,el exilio de Gardel" (1985) בבימוי פרננדו סולאנס - ז'אן-מארי
"La Passion de Bernadette" (1989) (תשוקתה של ברנאדט) בבימוי ז'אן דלנואה - המונסניור דיפאנלו
"טירת אמי" (1990) בבימוי איב רובר - הרוזן קולונל l
"La Tribu" (1991) (השבט) בבימוי איב בואסה - קאסטן
"Mayrig" (1991) (מאיריג) - בבימוי אנרי ורניי
"Cache Cash" (1994) בבימוי קלוד פינוטו - לואי
"Marie de Nazareth" (1995) (מרים מנצרת) - קריין (קול)
"Marquise" (1997) (המרקיזה) בבימוי ורה בלמון - פלורידור
"גורלות סנטימנטליים" (2000) בבימוי אוליבייה אסאיאס - רובר בארנרי
"אינני כאן כדי שיאהבו אותי" (2005) בבימוי בריזה - אבא של ז'או-קלוד
1) - אנרי לליאוור (תפקידו האחרון בסרט)
קריין בהקלטת האופרה "אדיפוס מלך" מאת איגור סטרווינסקי, בהשתתפותם של ג'סי נורמן, פטר שרייר, ברין טרפל עם התזמורת הבינלאומית סייטו קינן בניצוחו של סייג'י אוזאווה (חברת פיליפס)
(כיתת אמן: שיעור משחק עם ז'ורז' וילסון - סרט בבימוי פרנסיס דיקה ודומניק מונטל)
2007 - "Le Fil d'or" (חוט הזהב) - שיחות עם קלוד בנייר וסילבי פרז, בסדרה "Témoignages pour l'Histoire", הוצאת פאיאר
ז'ורז' ולרס היה רופא והיסטוריון צרפתי.
הוא נודע בעבודתו המדעית, הרפואית וההיסטוריונית ובהיותו לוחם נגד שכתוב ההיסטוריה.
ולרס נולד ברוסיה ולמד ביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1925 היגר עם הוריו ללטביה, שם התחתן.
ב-1929 היגר עם אשתו לצרפת.
בשנת 1938 קיבל אזרחות צרפתית.
הוא נעצר ב-12 בדצמבר 1941 והועבר למחנה הריכוז קומפיין.
בהמשך נכלא דראנסי ומשם גורש לאושוויץ במשלוח מספר 76 ב-30 ביוני 1944. משם הוצא בצעדת המוות והובא לבוכנוואלד.
לאחר שחרורו בידי צבא ארצות הברית, חזר לפריז.
אשתו ושני ילדיו הוסתרו בקרב חברים צרפתים ושרדו את השואה.
במקביל היה היסטוריון של השואה, נשיא אגודת קרן הזיכרון של אושוויץ.
, המפקח המדעי של המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו, מנהל העיתון "Le Monde Juif" ונשיא הוועדה ההיסטורית להקמת אתר ההנצחה לנספה היהודי האלמוני (Mémorial du martyr juif inconnu).
ולרס היה העד היחיד במשפט אייכמן שנשא את עדותו בצרפתית.
ולרס הוא אביר לגיון הכבוד, וב-1983, ביום השנה הארבעים להקמת המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו, קיבל מדליית כבוד של העיר פריז (Médaille d'honneur du travail) .
ולרס היה מחלוצי המאבק בהכחשת השואה ושכתוב ההיסטוריה.
הוא הפריך את התאוריות של פול רסינייה, רובר פוריסון ואנרי רוק וכן את הדו"ח של מכחיש השואה פרד לויכטר .
ז'ורז' ורייה היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
ורייה נולד ב-15 ביולי 1909 ברובה שבצרפת.
במהלך כל הקריירה שיחק במועדון אחד, רובה מעיר הולדתו, בו שהה במשך 10 שנים.
ורייה בא בגישה של ניצחון ועלה עימה לליגה הראשונה ב-1936 לפני שהם ירדו בחזרה ב-1939. מיקום השיא של הקבוצה איתו היה המקום השמיני בעונת 1937/38 והוא הגיע עימה פעמיים לגמר הגביע הצרפתי, כשבשניהם הפסידו.
במדים הלאומיים שיחק ורייה בנבחרת צרפת והיה שותף במשחקה היחיד במונדיאל 1934. במשחק זה נבחרתו הפסידה 2–3 בהארכה לאוסטריה כשהוא כובש את השער האחרון מפנדל.
במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת בשנות הארבעים של המאה ה-20 ורייה עבד כפקיד ברובה והיה מעורב במשא ומתן של מיזוג הקבוצה עם שתיים אחרות מאותה העיר, וב-1947 היא הפכה לאלופת צרפת באופן מפתיע.
בנוסף עבד שם גם בהנהלת המועדון לפני שהיה ליו"ר שלה.
לאחר נפילתו של פול ניקולה בתאונה ביוני 1959 ורייה הצטרף לאלכס תאפוס וז'אן גוטרוקס להיות לאחד משלושת הסלקטורים של הפדרציה הצרפתית לכדורגל.
מאוקטובר 1960 עד יולי 1964 היה לבד בתפקיד בו בחר מי ישחק בנבחרת צרפת.
ורייה נפטר ב-11 ביולי 1985 כתוצאה מהתקף לב, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-76, בססלין שבצרפת.
ז'ורז' סבסטיאן (בהונגרית: Sebestyén György; בודפשט, 17 באוגוסט 1903 – 12 באפריל 1989, לה-אוטוויל, צרפת) היה מנצח צרפתי, יהודי-הונגרי בלידתו, שמזוהה במיוחד עם וגנר ועם הרפרטואר הפוסט-רומנטי (ברוקנר, מאהלר, ריכרד שטראוס).
ז'ורז' סבסטיאן נולד במשפחה יהודית בהונגריה כבנו של המתרגם וההיסטוריון קארוי שבשטין.
הוא למד תחילה פסנתר וכינור בבודפשט בטרם פנה להלחנה.
לאחר מכן עבד עם לאו ויינר, זולטאן קודאי ובלה ברטוק.
בשנת 1921 הוא הפך לקורפטיטור באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן שם עבד עם ברונו ולטר והיה עוזר המנצח שלו בשנה שלאחר מכן.
אחר כך בילה עונה אחת בין השנים 1923–1924 כעוזר מנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שם הוא ניגן גם כפסנתרן.
עם שובו לאירופה ניצח בבתי האופרה בהמבורג ובלייפציג, לפני שהפך למנצח הראשי בדויטשה אופר ברלין (1927–1930).
לאחר מכן הוא מונה למנהל המוזיקלי של הרדיו והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה (1931–1937).
בשנת 1935 ניהל שם את הביצוע הראשון של הגרסה המקורית של האופרה של מוסורגסקיבוריס גודונוב, בוריס גודונוב.
בשנת 1938 חזר לאמריקה ובילה שם את שנות מלחמת העולם השנייה, כשהוא מכהן בכמה תפקידים, כולל מנצח באופרה של סן פרנסיסקו, מנהל מוזיקלי של תוכנית רדיו עבור CBS, ומנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של סקרנטון.
לאחר המלחמה שב לאירופה והתיישב בצרפת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באופרה גרנייה בשנת 1947 וניהל שם את הופעת הבכורה של מריה קאלאס (1958) ושל רנאטה טבאלדי (1959).
הוא היה פעיל מאוד גם בניצוח ברדיו הצרפתי, בעיקר הסימפוניות המלאות של ברוקנר ומאהלר.
הוא הקליט קבוצות שלמות של אופרות לקמה (עם מדו רובין, 1952) ומיניון (1953) עבור דקה רקורדס ; ועם סוזן ז'ויול (1952) עבור אורניה.
ההקלטה הידועה ביותר שלו עשויה להיות, עם זאת, קטעים מכרמן (1946), עם ריסה סטיבנס, נדין קונר, ראול ג'ובין ורוברט ויד, עבור קולומביה רקורדס.
בין ההקלטות ה"פיראטיות" של סבסטיאן ניתן למנות את האופרה אלקטרה (1966) ואת האופרה סלומה (1967), שניהם עם אלברט לאנס וטיטו גובי.
ז'ורז' מתייה היה צייר, תאורטיקן אמנות וחבר באקדמיה לאמנויות בפריז.
הוא נחשב לאחד מאבות ההפשטה הלירית האירופית, מגמה של אינפורמליזם.
אביו, אדולף ז'ורז' מתייה, הועסק כמנהל בנק בברקליס.
אמו, מדלן דורפה , לימדה אותו ציור בילדותו.
המשפחה התגוררה ליד סוללות העיר בשדרות הנסיך אלברט 38. בשנת 1933 התגרשו הוריו של מתייה והוא עבר לגור תחת חסותה של דודתו בוורסאי.
בשנים 1927–1933 למד במגוון בתי ספר בבולון-סור-מר ואחר כך בבית הספר הוצ'ה בורסאי.
לאחר מכן למד אנגלית ומשפטים באוניברסיטת ליל.
בשנת 1942 מתייה התחיל לעבוד כמורה לאנגלית בשנת 1942 בבית הספר התיכון של העיר דואה בצפון צרפת.
בשנים שלאחר מכן מילא מספר משרות, בשנת 1944 שימש כמתורגמן עבור הצבא האמריקאי בקמברה, לימד באוניברסיטה האמריקאית של ביאריץ ובשנים 46–1945 לימד באיסטרס, קומונה בדרום צרפת.
בשנת 1942 הוא צייר ציורים פיגורטיביים של תמונות אנגליה מגלויות כתחביב.
מאוחר יותר במהלך שנת 1944, הוא החל את ההתבוננות שלו באסתטיקה שהרעיון הבא מחזיק בה: הציור אינו צריך לייצג כדי להתקיים.
גילוי זה מקורו בקריאותיו של אדוארד קרנקשו ופרשנותו ליצירתו של ג'וזף קונרד כספרות מופשטת.
כתוצאה מכך הוא יצר את הציור הלא-פיגורטיבי הראשון שלו, Inception.
בשנת 1947 עבר לפריז ושכר דירה ליד ארמון לוקסמבורג.
מת'יו עבד אז בחברת קווי ארצות הברית האחראים על יחסי הציבור בקו בין ניו יורק ללה האבר : תפקידו היה לברך וללוות את המטיילים במהלך המעבר בין לה האבר לפריז.
תפקיד זה היווה הזדמנות עבור מתייה להגיע לקהל לקוחות יוקרתי, ולהקים את רשת הלקוחות הפוטנציאלית הראשונה שלו.
כך למשל פגש לראשונה את סלבדור דאלי.
בשנים 1953–1963 הוצע לו להיות העורך הראשי של קווי ארצות הברית ביקורת פריז - כתב עת שנתי שהופץ ב-15,000 עותקים בחינם עד 1963: זה נתן למתייה את האפשרות לראיין מפורסמים באותה תקופה, בתחום האמנות (ג'ון קייג', פייר בולז, מארק טובי, הנרי מילר) והמדע (אלברט איינשטיין, נורברט ווינר, אוסקר מורגנשטרן).
ז'ורז' מִיקָאוּטָאדְזֶה (בגאורגית: გიორგი მიქაუტაძე; נולד ב-31 באוקטובר 2000 בליון שבצרפת) הוא כדורגלן גאורגי-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ויאריאל מהלה ליגה ובנבחרת גאורגיה.
מיקאוטאדזה גדל במחלקות הנוער של אולימפיק ליון ושל מץ מליגת העל הצרפתית.
ב-7 בדצמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–4 לניס במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת 2019/2020. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו.
ב-15 ביוני 2020 הושאל מיקאוטאדזה לסרינג מליגת המשנה הבלגית למשך עונה.
בהופעת הבכורה שלו במועדון הוא כבש ארבעה שערים, ולאחר תשעה משחקים עמד מאזנו על 15 שערים.
הוא סיים את העונה עם 19 שערי ליגה שהבקיע ב-21 הופעות, כמלך השערים של הליגה.
בתום העונה עלתה קבוצתו לליגת העל הבלגית.
בתום עונת חזר מיקאוטאדזה למץ, אך לאחר הופעת ליגה נוספת במדי המועדון הושאל שוב לסרינג.
ב-30 באוגוסט 2023 חתם באייאקס לחמש שנים.
במדי הקבוצה שותף בתשעה משחקים.
ב-4 בינואר 2024 חזר למץ והושאל עד לסוף העונה.
ב-18 ביולי 2024 חתם באולימפיק ליון.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם מיקוטדזה בויאריאל מהלה ליגה.
ב-25 במרץ 2021 ערך מיקאוטאדזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בהפסד 0–1 לנבחרת שוודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-2 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת רומניה במשחק ידידות.
שארל ז'ורז' מואנה היה צייר, מאייר, אדריכל, מעצב במה, עיתונאי וסופר צרפתי.
נודע בעיקר בזכות ספרו הקלאסי "אביזרים ותפאורות:הסבר מושכל של כל האמצעים ליצירת אשליות בתיאטרון" (1893)
ז'ורז' מואנה נולד ב-1849 בוורסאי במחוז איוולין, על יד פריז כאחד משלושת ילדיהם של הצייר ומעצב הבמה ז'אן-פייר מואנה (1876-1819) ושל סלסט אלכסנדרין מארי ז'ורד (Jorde) (1876-1825).
למד אדריכלות וציור ובעקבות אביו עסק גם בעיצוב במה.
שחיבר את הספר L'Envers du théatre:machines et décorations: (מאחורי התיאטרון:מכונות ותפאורות) (1873)
בשנים 1878–1880 נמנה מואנה עם חברי המועדון Le Hydropathe ("הנפגע ממים" כלומר המעדיפים יין) הידוע גם כ"Les Hirsutes" (כלומר,"השעירים" או "המזוקנים") מיסודו של אמיל גודו, שפרסם את המגזין באותו השם .
מואנה היה "סגן יושב ראש המועדון".
בהמשך סופרים ואמנים רבים מאותה חבורה בוהמית פריזאית התכנסו סביב העיתונים "La Jeune France" " L Anticlérical" ובמיוחד במועדון Le Chat Noir
בפרסומיו הספרותיים שיתף מואנה פעולה עם המאייר ארתור סאפק (Sapeck) (יליד 1854), עם הסופר לאו טקסיל ואחרים.
ז'ורז' מואנה היה נשוי לאישה בשם קרולין ויטמן.
בחייו הבוגרים התגורר ברחוב קלוטר בפריז, קרוב לפנתאון.
Les fabriques de miracles -(בתי חרושת לנסים) עם לאו טקסיל
En famille - monologue1881 (במשפחה) בביצועו של קוקלן קאדה - עם איורים מאת ארתור סאפק
Les Amours de Dumollard - (אהבותיו של דימולאר) רומן, עם מוריס ז'וגאן
L'Héritage au guillotiné - (ירושתו של המוצא להורג בגיליוטיה) בשם העט ז'ול פרוואל, עם לאו טקסיל
לאופרטה "בדיג" (A la pèche) מאת ז'ורז' פרז'רול - עם אוקטאב פראדל
ליצירה "תיבת נח" L Arche de Noé מאת שארל דה סיוורי - שהוצגה במועדון "Le Chat Noir"
ז'ורז' לקואנט היה קצין ימי ומדען בלגי.
הוא היה רב-החובל של הספינה בלגיקה (ספינה, 1884) ומשנה למפקד המשלחת האנטארקטית הבלגית, הראשונה שחרפה באנטארקטיקה.
לאחר שובו לבלגיה ייסד את ארגון הקטבים הבינלאומי והיה מעורב בייסוד מועצת המחקר הבינלאומית והאיגוד האסטרונומי הבין-לאומי.
ז'ורז' לקואנט נולד באנטוורפן ב-29 באפריל 1869. אביו היה מורה בעל-שם למתמטיקה והוא עצמו התגלה כבר בגיל צעיר כתלמיד מחונן.
הוא נכנס לאקדמיה הצבאית המלכותית של בלגיה בשנת 1886 ואחר למכון הקרטוגרפי הצבאי.
בשנת 1891 התמנה לסגן משנה בגדוד התותחנים הראשון ולאחר תקופת מה בבית הספר של חיל הפרשים באיפר, עבר בהצלחה של מבחן הקצונה של האקול פוליטקניק לצי הצרפתי.
ממשלת בלגיה העבירה אותו לצי הצרפתי, שם קודם ב-1897 לסגן באוניה צרפתית, או לקפטן-קומנדר בצבא הבלגי.
ההעברה הזאת, בת שלוש השנים, הייתה חריגה, תוצאה של ראיון רשמי עם לאופולד השני, מלך הבלגים: רק עוד קצין בלגי יחיד נענה בחיוב לבקשה כזאת, אך חברו, אמיל דאנקו, שאף הוא יצא עם המשלחת הבלגית לאנטארקטיקה, נענה בשלילה..
בין 1894 ל-1897 הוכשר על כמה ספינות בים התיכון, באוקיינוס האטלנטי, קוצ'ינצ'ינה וטונקין.
בשת 1897 סופח למצפה הצרפתי של לשכת קווי האורך ופרסם קורס בניווט אסטרונומי וחישוב מקום מדויק.
על הישג זה קיבל את אות לגיון הכבוד בצרפת, שמלך בלגיה לאופולד השני הרשה לו להשתמש בו בבלגיה.
בספרו השני, "יצירת הצי הבלגי הלאומי" ("'La création d'une marine nationale Belge"), ביקש להקים מחדש את הצי הבלגי, שפורק בשנת 1862.
יש לזכור, שחבורת "בלגיקה" הייתה קוסמופוליטית מאין כמותה, והיה זה עניינו של הקצין השני לשמור על אחדות בין כל העובדים ולהפיק מהם את מיטב העבודה האפשרית.
ז'ורז' מוטון, רוזן לובאו היה גנרל בצבא צרפת ובעל תואר מרשל צרפת וכן היה מדינאי שנבחר לפרלמנט כנציג מחוז.
ז'ורז' מוטון נולד ב-1770 בעיירה פאלסבור שבמחוז מוזל, חבל גראנד אסט במזרח צרפת, לג'וזף וקתרין מוטון.
אביו היה אופה וז'ורז' היה הילד התשיעי מתוך 14 ילדים שנולדו לזוג.
ב-1790, כשהוא בן 20, מצא לו אביו עבודה כפקיד אצל סוחר מתכת בעיר לונוויל הסמוכה.
ב-1792 התנדב מוטון לשרת ברגימנט המתנדבים התשיעי של מחוז מרט .
בהמשך אותה שנה בחרו בו חברי הרגימנט להתקדם לדרגת לוטננט ובהמשך לדרגת קפטן.
ב-1795 הוצב תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ברתולומי ז'ובר במסגרת "צבא צרפת באיטליה" .
ב-1796 מונה למפקד בטליון ברגימנט הרגלים ה-11 .
ב-1798 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-99 .
ב-1799 מונה למפקד רגימנט הרגלים השלישי .
ב-1803 הועלה לדרגת קולונל וב-1805 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנים 1792–1802 השתתף מוטון במלחמות המהפכה הצרפתית כשהוא פועל לצד תומכי המהפכה כנגד שליטי המדינות השכנות לצרפת שניסו להחזיר את השלטון המלוכני.
ב-1803 החל מוטון להיות מעורב ב.
במערכה מול הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית הצטיין ב-1806 בקרב ינה-אאורשטדט וב-1807 בקרב פרידלנד בו נפצע.
ב-1807 הועלה מוטון לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד דיוויזיה.
ב-1808 עבר, עם יחידתו, לספרד שם לקח חלק במלחמת חצי האי האיברי.
באותה שנה ניצח עם יחידתו בקרב "מדינה דה ריוזקו" ובהמשך אותה שנה ניצח עם יחידתו גם ב"קרב בורגוס" .
ב-1809 הוחזר מספרד ונשלח למערכה מול גרמניה ואוסטריה , במסגרת המלחמה של צרפת באירופה כנגד הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
עם הגיעו לאוסטריה הורה לו נפוליאון לתקוף, עם הדיוויזיה שלו, את כוחות האימפריה האוסטרית שהתבצרו בעיר לנדסהוט .
בקרב שהתפתח ניצחו חייליו של מוטון.
בעקבות ניצחון זה אמר עליו נפוליאון "מוטון שלי הוא אריה" (Mon Mouton est un lion).
בהמשך אותה שנה הדף מוטון מתקפת נגד אוסטרית במהלך קרב אספרן-אסלינג, בסיוע יחידתו של גנרל ז'אן ראפ.
עמידתו האיתנה של מוטון בקרב זה איפשרה נסיגה מסודרת של צבא צרפת.
כהערכה על תרומתו למערכה העניק לו נפוליאון את התואר "רוזן לובאו" .
בהמשך שנת 1809 השתתפו מוטון ויחידתו בקרב וגראם, סמוך לווינה, בו ניצחו הצרפתים.
קרב זה הביא, בפועל, להתפרקותה של הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
ב-1812, במסגרת התארגנות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, נשלחה מוטון, עם יחידתו, להשתתף במלחמת רוסיה–צרפת וב-1813 נשלח להילחם במערכה בגרמניה.
בנובמבר 1813 נפל בשבי במהלך הכניעה של דרזדן לכוחות הקואליציה, לאחר שנכבשה על ידי הצרפתים באוגוסט במהלך קרב דרזדן.
מוטון השתחרר מהשבי בתחילת 1815 ומונה למפקד הקורפוס השישי שהיה חלק מהארמייה הצפונית .
יחד עם יחידתו הצטרף לכוחות תומכי נפוליאון במערכה של מאה הימים והשתתף בקרב ווטרלו.
במהלך נסיגת צבא צרפת, לאחר התבוסה בקרב ווטרלו, נפל מוטון בשנית בשבי.
סיומה של מלחמת מאה הימים, שהביאה להגלייתו השנייה של נפוליאון ולחזרתו של מלך צרפת לואי השמונה עשר לשלטון, אילצו את מוטון, שתמך בנפוליאון, לצאת גם הוא לגלות ובשנים 1815–1818 שהה עם משפחתו בבלגיה.
ב-1818 הורשה מוטון לחזור לצרפת וב-1828 נבחר כנציג הליברלי של מחוז מרט וייצג מחוז זה באופוזיציה הליברלית של מלך צרפת שארל העשירי.
ב-1830, לאחר מהפכת יולי בה הודח המלך שארל העשירי, מונה מוטון למפקד המשמר הלאומי של פריז.
ב-1831 העניק לו מלך צרפת, לואי פיליפ, את התואר מרשל צרפת.
ב-1833 הוכרז, באופן רשמי כ"אציל צרפת" וחבר ב"לשכת האצילים" .
מוטון נישא ב-22 בנובמבר 1809 לפליסיטי ד'ארבר דה ולנין (Félicité D'arberg De Valangin 1860-1790), בתו של הרוזן ניקולה אנטואן ד'ארבר דה ולנין ולזוג נולדה בת אחת, לואיז נפוליאון מוטון דה לובאו (Louise Napoléone Mouton de Lobeau 1886-1811).
מוטון נפטר ב-1838 והובא לקבורה בכנסיית סן-לואי בארמון האינווליד (Saint-Louis-des-Invalides).
ב-1809, במקביל לקבלת התואר "רוזן לובאו" מידי נפוליאון, העניק לו זה גם את הבעלות על העיירה לה מוטה-סנט-הרה .
מאחר שמוטון לא העמיד יורשים גברים חזרה העיירה לרשות המדינה עם מותו.
אות "הצלב הגדול" של "מסדר לגיון הכבוד"
אות "הצלב הגדול" של "מסדר האיחוד"
מפקד ב"מסדר ההצטיינות הצבאית של וירטמברג"
אביר "מסדר סן-הוברט - בווריה"
מספר רחובות בערים בצרפת נקראו על שמו (בפריז, ננסי ובעיר הולדתו פאלסבור ).
פסל ברונזה של מוטון מוצב בכיכר מרכזית בעיר הולדתו פאלסבור
שמו חרוט על שער הניצחון בפריז
שמו ניתן לאגף במוזיאון הלובר
פסל אבן של מוטון (שפוסל על ידי לוסיאן ברסר ) מוצב על סוללות ורדן לצד חמישה עשר פסלים נוספים של גנרלים ומרשלים שהצטיינו במהלך הקיסרות הראשונה, מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה.
ז'ורז' פיקאר היה קצין בצבא צרפת שנאבק בנחישות להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס, בימי הפרשה שנקראה על שמו.
מאוחר יותר כיהן פיקאר כשר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו.
ז'ורז' פיקאר נולד בשטרסבורג, בירת חבל אלזאס ב-1854. הוא פנה לקריירה צבאית, נתגלה כקצין מוכשר והגיע לדרגת קולונל.
ב-1895 נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני").
בתפקידו זה, הגיעו לידיו קרעי נייר של מזכר בכתב יד, שעובדת המודיעין הצרפתי מצאה בלשכת הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת; מהמזכר המשוחזר עלה כי בוגד צרפתי פועל בשליחות הגרמנים, וזה היה הבסיס להאשמתו של אלפרד דרייפוס בבגידה.
פיקאר הניח כי סיבת הרשעתו של דרייפוס הייתה היותו הקצין היהודי היחיד במטה הכללי של צבא צרפת; תרמה לכך העובדה כי כתב ידו היה דומה, לכאורה, לכתב היד במזכר המרשיע.
לאחר חקירה מעמיקה הגיע פיקאר למסקנה כי המזכר, ששימש כעדות המרשיעה, נכתב על ידי הקצין פרדיננד אסטרהאזי.
פיקאר הביא את הפרטים הללו לידיעת הממונים עליו, אך הם הזהירו אותו שלא לחשוף את הגילויים ואף הרחיקוהו מצרפת כשב-1896 הוצב לשרת בתוניס.
פיקאר היה מנוע, כקצין צבא, מלחשוף גילוייו בפומבי, אך בהיותו בחופשה בפריז נתן תצהיר חתום בידי עורך דין ממיודעיו.
התצהיר פורסם ופיקאר נשפט בגין התנהגות בלתי הולמת, פוטר מהצבא, ונדון לשנת מאסר.
ב-13 ביולי 1906 קיבל בית הנבחרים החלטה להחזיר הן את פיקאר והן את דרייפוס לשירות פעיל בצבא צרפת, תוך קידומם לדרגות בהן היו זוכים לו היו משרתים במהלך שתים עשרה השנים שחלפו מאז החלה הפרשה (פיקאר לגנרל, ודרייפוס לרב-סרן).
לימים הגיע פיקאר למשרת שר המלחמה בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו.
פיקאר נפטר לאחר שנפצע בעת נפילה מסוסו ב-1914, בעיר אמיין, בגיל 59.
ברברה טוכמן כותבת כי פיקאר לא פעל ממניעים פוליטיים אלא ממניעים של יושר וכבוד, ומשגילה כי המזכר שהפליל את דרייפוס מזויף, חש חובה לחשוף את האמת - ולו במחיר אישי כבד.
לדברי טוכמן פיקאר היה, כרבים מבני דורו, נגוע באנטישמיות, אך המחשבה שאדם חף מפשע נענש על דבר שלא עשה - לא נתנה לו מנוח, תהא דתו של אותו אדם אשר תהא.
בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט קצין ומרגל המבוסס על הספר בעל אותו השם.
עלילת הסרט סובבת סביב מאבקו האישי והציבורי של פיקאר בגילומו של השחקן ז'אן דוז'רדן מרגע מינויו למנהל המשרד השני, ומסתיים בכהונתו כגנרל וכשר המלחמה.
ז'ורז' בנז'מן קלמנסו (28 בספטמבר 1841 – 24 בנובמבר 1929) היה מדינאי צרפתי, כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת, ובכהונתו השנייה הנהיג את האומה הצרפתית לניצחון במלחמת העולם הראשונה והיה ממעצבי חוזה ורסאי.
נחשב להיות מגדולי המדינאים בדורו וכונה בתואר "הנמר" ו"אבי הניצחון".
הקריירה הפוליטית הארוכה שלו ידעה עליות ומורדות רבות, ושיאה היה בהנהגת צרפת בשנה האחרונה של מלחמת העולם ובעקבותיה.
קלמנסו נולד במחוז ונדה שבמערב צרפת.
הוא נולד למשפחה אמידה וגדל באחוזה.
בילדותו חי בסביבה של איכרים, אך היה זה אביו, בנז'מן, מעריץ של המהפכה הצרפתית, וולטר ואוגוסט קונט, שעיצב את התודעה החברתית שלו בילדותו.
דרך אביו פגש בגיל צעיר והתוודה לחברים בקשר להדיח מהשלטון את הקיסר נפוליאון השלישי כמו גם ההיסטוריון ז'ול מישלה, שנרדף בידי המשטר.
אביו של קלמנסו נעצר לתקופה קצרה בשנת 1858 עקב התנגדותו למשטר הקיסרות השנייה.
קלמנסו היה רופא בהכשרתו, מקצוע שלמד בעצת אביו.
במהלך לימודיו קשר קשרים עם קבוצות אופוזיציה רפובליקניות שהורכבו מצעירים בני גילו.
לאחר סיום לימודיו עבר לפריז, שם היה לפעיל פוליטי ולעיתונאי.
בדצמבר 1861, במהלך לימודיו, היה שותף, עם כמה ידידים, לייסוד ביטאון שבועי, "העבודה" (Le Travail).
ב-23 בפברואר 1862 עצרה אותו המשטרה באשמת תליית כרזות, שקראו לעצרת הפגנתית לציון יום השנה למהפכות 1848 בצרפת.
הוא ישב 77 ימים בכלא.
בשנת 1865 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה.
הוא ייסד כמה כתבי עת ספרותיים וכתב מאמרים רבים, שרובם תקפו את המשטר הקיסרי של נפוליאון השלישי.
כאשר החלו סוכני הקיסרות להצר את רגליהם של מתנגדי המשטר, שרבים מהם נשלחו למתקן הענישה אי השדים בגיאנה הצרפתית, יצא קלמנסו לארצות הברית, שם עבד בניו יורק בשנים 1865–1869, לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא החזיק במשרת רופא אך את רוב זמנו הקדיש לכתיבה פוליטית לעיתון פריזאי.
כמו כן לימד צרפתית בבית ספר בקונטיקט, ונישא לתלמידתו, מארי אלייזה פלומר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, אך הם נפרדו כעבור שבע שנים.
עם הגיעו לאמריקה הוקסם קלמנסו מהחירות האזרחית וחופש הביטוי שהיו זרים באותם ימים לתושבי צרפת, והעריץ את המודל של החירות האמריקאית.
חמישה ימים לאחר נישואיו שב קלמנסו לצרפת והתיישב כרופא במחוז הולדתו ונדה.
אבל הפוליטיקה החזירה אותו עד מהרה לפריז.
ביולי 1870 הכריז נפוליאון השלישי מלחמה על ממלכת פרוסיה.
פחות מחודשיים לאחר מכן הובסו הצרפתים בקרב סדאן והאימפריה קרסה לאחר שנפוליאון נלקח בשבי.
חוסר סדר, כאוס, אנרכיה ומהפכה שטפו את צרפת.
קלמנסו היה בין הקהל שפרץ אל ארמון בורבון ב-4 בספטמבר ובירך את המנהיג הרדיקלי לאון גמבטה, שהכריז על הקמת הרפובליקה.
זמן קצר לאחר מכן, מונה קלמנסו לראש העיר של הרובע השמונה-עשר של פריז (מונמארטר), ונותר בה עד שצבא הקיסרות הגרמנית כיתר את העיר.
ב-8 בפברואר 1871 נבחר כנציג רפובליקני מטעם המפלגה הרדיקלית לייצג את מחוז הבחירה סן באספה הלאומית שהתקיימה בבורדו (כיוון שפריז הייתה נתונה באותה העת במצור של הצבא הגרמני).
הוא הצביע נגד תנאי השלום הקשים שדרשה הקיסרות הגרמנית והשאיר את חברי האספה נחושים לנקום ב"ההשפלה המבישה" של צרפת במלחמה.
במקביל בפריז פרץ ניסיון מהפכה סוציאליסטית כושל שנודע לימים בתור הקומונה הפריזאית.
קלמנסו ניסה לתווך בין המהפכנים למנהיגי הרפובליקה בעוד הצבא הגרמני צר על העיר.
הוא לא הצליח בניסיון התיווך ולכן התפטר מתפקידיו בתור ראש העיר וחבר האספה הלאומית (27 במרץ 1871).
ב-1875 נבחר לנשיא מועצת העיר פריז וכיהן בתפקיד עד לשנה שלאחר מכן.
בשנת 1876 התייצב שוב בבחירות לאספה הלאומית, ונבחר לאספה מטעם הרובע השמונה-עשר של פריז.
מרצו ורהיטותו המלהיבה הפכו אותו במהירות למנהיג בולט של הגוש הרדיקלי.
בשנת 1877, במשבר החוקתי שפרץ ב-16 במאי, כאשר נשיא צרפת פטריס דה מק-מהון ניסה לשנות את הגדרות האחריות של הממשלה כך שתהיה בחסות מוסד הנשיאות ולא בפני האספה הלאומית, קלמנסו לקח חלק מוביל בהתנגדות למדיניות אנטי-רפובליקנית כזו.
המאמץ של מק-מהון להוביל לשינוי חוקתי עלול היה להשיב את צרפת לימי המלוכנות.
בכך ביסס עצמו כפוליטיקאי מעין עצמאי וככוח פוליטי בפני עצמו.
קלמנסו התנגד להתפשטות קולוניאלית שלדאבונו פיזרה את משאביה של צרפת המוחלשת, ביקר ללא רחם את מקדמיה, ובשנת 1885 הקול שלו היה מכריע בהפלת ממשלת ז'ול פרי על רקע מלחמה קולוניאלית בווייטנאם, מלחמת סין–צרפת.
בבחירות של 1885, מצא עצמו בעמדת כוח באספה הלאומית.
משסירב להקים קבינט בעצמו, כיוון שלא יכול היה לנצח על רוב תומכים בסנאט, הוא תמך בממשלתו של שארל דה פרייסין ב-1886 והיה אחראי להכללתו בקבינט של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה כשר המלחמה.
קלמנסו זיהה בטעות את בולנז'ה כרפובליקאי, אבל כשהלה התגלה בתור דמגוג ולאומן מתסיס בעיניו של קלמנסו, כמו גם מוקד לתמיכה בונפרטיסטית ומלוכנית כאחד, הפך קלמנסו למתנגד נמרץ של בולנז'ה וחבר תומכיו ועזר להקים את הליגה לזכויות האדם שנועדה להפעיל לחץ על הממשלה לקדם רפורמות חברתיות מרחיקות לכת.
בתחום היחסים מול גרמניה היה קלמנסו "נץ" פוליטי, שדרש נקמה והשבה של חבל אלזס-לורן לצרפת, לאחר שזה סופח אל גרמניה במלחמת 1870.
על ידי חלקו בחשיפת מעורבות חתנו של הנשיא גרווי בסחר בשוק שחור פלילי, הוביל קלמנסו להתפטרותו של ראש הממשלה, מוריס רובייה, נאמנו של הנשיא גרווי, בשנת 1887. עם זאת הוא סירב לבקשתו של גרווי להקים קבינט בראשותו.
בעקבות הביקורת הרבה שכמה עליו כתוצאה מהפרשה, התפטר גרווי מהנשיאות.
כוחו הפוליטי ההרסני זיכה אותו במספר הולך וגדל של אויבים, וכאשר בשנת 1892 התגלתה הפרסה הפלילית מאחורי עסקת הבנייה של תעלת פנמה בידי פרדיננד דה לספס, מיזם שקלמנסו היה מעורב בו, מיהרו יריביו הרבים להוקיע אותו כמוצאים שלל רב.
במיוחד ניצלו את ההזדמנות מחנה תומכיו של גנרל בולנז'ה.
קשריו של קלמנסו עם איש הכספים היהודי קורניליוס הרץ, שהיה מעורב לעומק בפרשה, הטיחו בו חשד למעורבות בשחיתות שלטונית; והכתימו את שמו.
המתקפה על קלמנסו נערכה בעיתון היומי החזק, לה פטיט ז'ורנל (Le Petit Journal).
האירועים קיבלו תפנית דרמטית כאשר בדיון סוער באספה הלאומית ב-20 בדצמבר 1892, תומכו של בולנז'ה, הסופר פול דראול, הטיח בקלמנסו שהוא פועל מטעמו של הרץ.
קלמנסו לא כפר בכבודו, השיב שדראול משקר במצח נחושה ואתגר אותו לדו-קרב.
הדו-קרב, באקדחים, הסתיים בלא שאף אחד מהצדיים נפצע, ולאחריו קלמנסו הגיש תביעה מוצלחת נגד מתנגדיו שהוקיעו וגינו אותו והפיצו נגדו כזב.
ההרשעה שלהם במשפטי דיבה אילץ כמה מהם להתפטר מתפקידם כחברי האספה הלאומית, אבל בסופו של דבר הם לקחו איתם את קלמנסו.
כל הארס המצטבר שעורר התרכז בבחירות של 1893 כאשר, כשהתמודד פעם נוספת על מושב הבחירה שלו, הובס וסיים את תפקידו באספה הלאומית, אף שהוכחה חפותו בשערוריית פנמה.
במקביל לכהונותיו הציבוריות המשיך לעסוק בעיתונות.
תבוסתו הפוליטית בשנת 1893, לצד השאפתנות הרבה שאפיינה אותו, הובילו לכך שעתה התרכז בעיקר בכתיבת ספרים ובעבודתו העיתונאית.
הוא הקים את העיתון ל'אורור (L'Aurore) בשנת 1897, שבמהרה הפך לאחד העיתונים החשובים והמשפיעים ביותר בצרפת.
דרך כתיבתו העיתונאית נחשף קלמנסו לצד אחד בדמותו ובאישיות של קלמנסו, אדם מהורהר ומחושב, מקורב למיטב אנשי התרבות הצרפתית ותומך של אי אלו אומנים.
בין היתר קלמנסו אהב במיוחד ציירים מזרם האימפרסיוניזם ותמך בקלוד מונה.
במקביל, קלמנסו כתב ספרים, בעיקר פוליטיים וסוציולוגיים, אבל ספרו המאוחר 'למרגלות הר סיני' (1922), שאייר אנרי דה טולוז-לוטרק, היה כרך של פרקים בהיסטוריה של העם היהודי.
הוא גם ניסה את כוחו בכתיבת מחזה.
בין השאר היה פעיל במסגרת המאבק של פרשת דרייפוס.
ב-1898 פרסם בעיתונו ל'אורור את מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!", לו אף נתן את הכותרת.
במשך שמונה שנים נאבק קלמנסו בשני העיתונים שניהל על חפותו של דרייפוס, מה שהעלה את קרנו מחדש והשיב אותו למרכז הבמה הציבורית, ובאפריל שנת 1902 שב ונבחר לאספה הלאומית, והפעם לבית העליון, בתור סנאטור מטעם מחוז הבחירה ואר.
לבחירות אלו הייתה חשיבות חיונית בקריירה הפוליטית של קלמנסו.
הוא נשאר סנאטור עד 1920, השנה שבה פרש מרצונו מפעילותו הפוליטית.
היה זה כסנאטור שבלטו תכונותיו הגדולות כמדינאי.
בשנת 1906 נעשה שר הפנים בממשלתו של פרדיננד סריה.
כשר הפנים, קלמנסו התמודד עם בעיות קשות, בעיקר אכיפת החוק החדש (1905) המפריד בין כנסייה למדינה, כמו גם מאבקים בשוק העבודה בין עובדים למעסיקים.
כאשר שביתת כורים במחוז פה-דה-קאלה הובילה לאיום של אי סדר אזרחי, הוא החליט לערב את הצבא.
עמדתו בעניין הבדילה אותו מהמפלגה הסוציאליסטית, ובנאום בולט קבע דיכוטומיה בין עמדותיו לאלו של הסוציאליסטים.
מהלכים אלו סימנו אותו כ"איש החזק" של היום בפוליטיקה הצרפתית, וכאשר פרדיננד סריה התפטר באוקטובר 1906, קלמנסו הפך לראש הממשלה.
במהלך השנים 1907 ו-1908 הוחלט על חיזוק הברית עם בריטניה, בדמות ההסכמה הלבבית.
עימות גאופוליטי פרע בין צרפת לגרמניה על השליטה במרוקו, בדמות המשבר המרוקאי הראשון.
אוסטריה-הונגריה דחקה בגרמנים להפחית מגובה הלהבות, ובפברואר 1909 נחתם הסכם משותף, המכיר באינטרסים הכלכליים של גרמניה ובאינטרסים המדיניים המיוחדים של צרפת במרוקו.
ממשלת קלמנסו נפלה ב-20 ביולי 1909, קלמנסו התפטר לאחר ויכוח פוליטי חריף, מהיר ובלתי צפוי עם המדינאי רב ההשפעה תאופיל דלקאסה, שר החוץ האגדי שעיצב את הבריתות עם בריטניה ורוסיה.
בדיון מתוח על מצבו של הצי הצרפתי התנגד דלקאסה למשא ומתן עם גרמניה על מרוקו, אז נאלץ קלמנסו להודות בפומבי שצרפת אינה מוכנה למלחמה מול גרמניה וכי במערכה אחד על אחד בין פריז לברלין צרפת תפסיד נוכח מצבו של הצבא.
בעקבות העימות נפלה הממשלה בהצעת אי-אמון.
משוחרר מאחריות השלטון, טייל קלמנסו ברחבי העולם.
הוא ניצל את ההזדמנות הזו לשאת נאומים בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל בנושא דמוקרטיה.
"אני חייל של הדמוקרטיה", אמר.
"זו צורת הממשל היחידה שיכולה לבסס שוויון לכולם, ואשר יכולה לקרב את המטרות הסופיות: חופש וצדק".
ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר בכתב ובעל פה מפני כוונותיה של גרמניה וקרא לצרפת להתכונן לקראת הסכנה.
בשובו לסנאט ב-1911, מונה קלמנסו לחבר בוועדות הבית לענייני חוץ וצבא.
הוא היה משוכנע שגרמניה מתכננת מלחמה, ורדוף על ידי החשש שצרפת עלולה להיתפס שוב לא מוכנה, הוא בירר בחריצות את מצב החימוש של צרפת.
כדי לפרסם את דעותיו על חימוש מחדש, הוא הקים במאי 1913 עיתון יומי חדש, ל'אום ליברה (L'Homme Libre), עם עצמו בתפקיד העורך.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, פינה הפרטיזן שבו את מקומו לפטריוט, שקרא לכל צרפתי להצטרף למאבק.
העיתון שלו סבל מידי הצנזורה, ובספטמבר 1914 נסגר בהוראתה.
אולם יומיים לאחר מכן, הוא הופיע שוב בשם חדש, ולמרות שבהתחלה הוא היה נתון לצנזור רב, חיתוכים מתוכו הפכו בהדרגה יותר נדירים.
בינתיים, בסנאט קלמנסו נאבק לשם הגברת הייצור של רובים, תחמושת וגיוס חיילים, למען שימוש מושכל בכוח האדם הזמין, ולמען שירות רפואי מאורגן ומצויד בצורה טובה יותר מהקיים.
מודאג עמוקות מיחסה של ארצות הברית למלחמה, הוא שלח פניות דחופות לציבור האמריקאי ולנשיאו וודרו וילסון ושמח מאוד על כניסתה של ארצות הברית למלחמה באפריל 1917. מעל לכל, קלמנסו שאף ליצור "רצון לניצחון" בלתי ניתן למיתון בציבור הצרפתי.
ככל שהמלחמה התארכה, החלו להופיע עייפות, רפיון ופציפיזם בשיח הציבורי.
קלמנסו היה הראשון שהסב את תשומת הלב הציבורית לסכנות שבגישות אלו ופעל למסמס את השפעתם על דעת הקהל והמורל הציבורי.
דרך העיתונים שלו, קלמנסו האשמים את מרשל ז'וזף ז'ופר בניהול לקוי של המערכה וגינה את שר הפנים לואי מלווי כתבוסתן הפוגע במאמץ הלחימה.
הביקורת הממושכת שלו השפיעה בסופו של יום על התפטרותו של מלווי.
בנובמבר 1917 עמדה צרפת על סף תבוסה: מזה שלוש שנים במלחמת חפירות, הצבא עמד על סף התמרדות, גרמניה לא הראתה סימני שבירה, להפך, בחזית המזרחית בעלת הברית של צרפת, רוסיה, קרסה לתוך סדרת מהפכות ולמלחמת אזרחים, וממשלות צרפתיות קמו ונפלו אחת אחר השנייה.
בשעת המשבר הזה, בגיל 76, נקרא קלמנסו, בידי הנשיא רמון פואנקרה, לקבל לידיו את ראשות הממשלה בפעם השנייה וכיהן בתפקיד במשך השנה האחרונה של המלחמה ועד שנת 1920. הוא הקים את הקבינט עם עצמו כשר המלחמה לצד תפקידו כראש הממשלה.
מטרתו היחידה של קלמנסו הייתה לנצח במלחמה, ולמטרה זו הוכפפו כל שאר האינטרסים הלאומיים.
כלפי בוגדים, עריקים ותבוסתנים לא היו לו רחמים.
התקווה לניצחון דחקה בו להמשיך.
עם זאת, הוא היה אובססיבי לגבי הצורך בפיקוד צבאי מאוחד ובסופו של דבר הצליח לשכנע במידה מסוימת את הממשלות והמנהיגים הצבאיים של בעלות הברית המערביות בעמדתו.
במרץ 1918 הוגדר מרשל פרדיננד פוש כמפקד העליון, אף שהכוחות אמריקאים נותרו למעשה תחת הפיקוד הישיר של גנרל ג'ון פרשינג.
למרות האסונות הצבאיים במאי 1918, כאשר גרמניה יצאה למתקפת האביב וצבאה קרב לפריז עצמה, נחישותו של קלמנסו נותרה בלתי מעורערת, והוא הכריז שהוא ינהל מלחמה "עד לרבע השעה האחרונה, שכן רבע השעה האחרונה תהיה שלנו".
בקרב השני על המארן איבד הצבא הגרמני את המומנטום, ומדינות ההסכמה החלו במתקפת נגד, בדמות מתקפת מאה הימים, שבסופה נפלה גרמניה למהפכה מבית וביקשה שלום.
בשנה האחרונה של המלחמה בילה קלמנסו תשעים ימים בחזית הקרבות ובתעלות החפירה.
הוא זכה אף להערכתם של הגרמנים, וגנרל אריך לודנדורף במיוחד העריץ את האומץ שלו.
עם שרי ממשלתו נפגש אחת בשבוע ואת מרב זמנו השקיע בניהול הצבא וקידום המלחמה, והוא הכפיף את מדיניות הפנים והחוץ רק לשם מטרת הניצחון.
לאחר המלחמה הקדיש את עצמו קלמנסו לעניין הסדרי השלום ודאג לאינטרסים של ארצו בוועידת השלום בפריז (1919).
שביתת הנשק שנחתמה על ידי הגרמנים המובסים ב-11 בנובמבר 1918, הוכיחה את צדקתו והביאה לו, אחרון החיים מבין אלה שהפגינו בבורדו ב-1871 נגד התנאים הקשים שנכפו על צרפת, את הסיפוק מלראות את אלזס-לורן שבה לידי צרפת.
חוזה ורסאי היה בהכנה, וזה הצריך חודשים מפרכים של עבודה ומשא ומתן עדין.
קלמנסו הטיל על עצמו ליישב את חילוקי הדעות של צרפת עם אלה של בריטניה הגדולה וארצות הברית.
הוא הגן על האינטרס הצרפתי בהתלהבות ובשכנוע, וכפה את השקפתו לסירוגין על ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
הוא גם דאג לוודא שגרמניה תפורק מנשקה ותקיים צבא מינימלי.
מתוך רצונו לצדק פואטי, הוא עמד על חתימת הסכם ורסאי (28 ביוני 1919) באולם המראות של ארמון ורסאי, שבו, בשנת 1871, הכריז וילהלם הראשון על עצמו כקיסר גרמניה.
בקרב אזרחי צרפת הוא זכה לכינוי "הנמר" עקב יחסו התקיף לגרמניה.
כאדם היה קלמנסו ידוע באופיו הציני.
במהלך ועידת ורסאי אמר על וודרו וילסון בלגלוג ש"הוא מתייחס לעצמו כאילו הביא לוורסאי את עשרת הדיברות".
קלמנסו היה התגלמות הריאל פוליטיק במהלך גיבוש חוזה ורסאי.
בדרישותיו ביקש להדגיש את הצורך לביטחון קבוע של צרפת מפני תוקפנות גרמנית עתידית.
בינתיים, האספה הצרפתית החלה להיות חסרת מנוחה, שכן היא ראתה את עצמה בצד הדרך בעוד ראש הממשלה מנהל משא ומתן בעיקר על דעת עצמו.
זה כבר לא ראה בקלמנסו חיוני.
אספה לאומית חדשה נבחרה ב-16 בנובמבר 1919, וקלמנסו תיאר לעצמו שיזכה לתמיכתה, שכן רבים מחבריה היו קצינים לשעבר.
אבל הפוליטיקאים לא יכלו לסלוח לו על שהדיר אותם לא רק מניהול המלחמה אלא גם ממשא ומתן לשלום.
הוא גם נאלץ להתמודד עם עוינות מצד הסיעות השמרניות והדתיות מחד והסיעות הפציפיסטיות מאידך.
קלמנסו הובס בבחירות לנשיאות ב-17 בינואר 1920 למועמד הצעיר פול דשאנל, אז, כמקובל בבחירת נשיא חדש, התפטר מראשות הממשלה.
הוא גם ויתר על כל שאר הפעילויות הפוליטיות.
קלמנסו היה כמעט בן 80 כשפרש לוונדה, לבל-אבאט, אחוזה צנועה על דיונה המשקיפה על האוקיינוס האטלנטי.
הוא בילה כמה ימים בקורסיקה עם חברו ניקולא פייטרי, שאותו שם אמון על צוואתו ושאותו שכנע להתלוות אליו במסע ימי ארוך לתת-היבשת ההודית, מספטמבר 1920 עד מאי 1921. בסינגפור הוקדש רחוב הנושא את שמו.
בגילו הכביר הלך לציד נמרים והרשים את מארחיו בשנינותו ובסקרנותו האינטלקטואלית שאינה יודעת שובע.
כשנראה היה שארצות הברית מבקשת להבדיל עצמה מענייניה של אירופה, קלמנסו ביקר בארצות הברית בנובמבר 1922 בניסיון לעורר את אזרחיה מגישת הבידוד.
הוא התקבל בברכה ובתוך שלושה שבועות נשא כשלושים נאומים, והזהיר את הקהל שלו שאם ישכחו שהייתה מלחמה, תפרוץ עוד אחת.
וודרו וילסון, שאותו ביקר, הודה לו בהרגשה רבה על מסעו.
לפני שחזר לצרפת, קלמנסו ערך עלייה לרגל למקומות שבהם לחמו חיילים צרפתים בקרב על מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בערוב ימיו התמסר למשימות הסברה למען צרפת, לנסיעות בעולם ולכתיבת ספרים.
הוא פרש לבל-אבאט, למרות שעדיין ערך נסיעות קצרות לפריז.
הוא קרא הרבה ונהנה במיוחד לקרוא מחדש יצירות יווניות ולטיניות בשפת המקור שלהן.
הוא נותר מעודכן בזירה הפוליטית וב-1926 הוא שלח מכתב חריף לנשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', הקורא לסולידריות בין בעלות הברית מול הדרישות הגרמניות.
קלמנסו התאבל על מותו של מרשל פוש אותו העריץ.
הוא עצמו הלך לעולמו והותיר ספר זיכרונות לא גמור.
ב-28 במרץ 1929 הוא רשם את משאלותיו האחרונות: להיקבר ליד אביו בקולומביה, נקודת מצפה אל נוף פראי במחוז הולדתו ונדה.
הוא לא רצה מסע לוויה, שום טקס רשמי או דתי.
מסביב לקברו היה אמור להיות מעקה ברזל פשוט מאוד, ללא כתובת.
הוא מת ב-24 בספטמבר 1929 בדירתו ברחוב פרנקלין בפריז.
ב-23 ביוני 1869 נשא קלמנסו לאישה את אחת הסטודנטיות שלו, מארי אלייזה פלומר (1848–1923).
הזוג הביא לעולם שלושה ילדים לפני שהנישואים התפרקו בגירושין עתירי מחלוקות.
בתקופה זו הצטרף קלמנסו למועדון גולים צרפתים בניו יורק, שיצא נגד משטר הקיסרות הצרפתי.
ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו (בפורטוגזית: Jorge Fernando Branco de Sampaio, ; 18 בספטמבר 1939 – 10 בספטמבר 2021) היה פוליטיקאי פורטוגלי שכיהן כנשיא פורטוגל ה-18 (1996–2006), היחיד ממוצא יהודי.
ז'ורז'ה סמפאיו נולד ב-18 בספטמבר 1939 בליסבון.
סבתו מצד האם, שרה בן סלימן בן סעודה (Bensliman Bensaude) הייתה יהודיה ממרוקו, שהגיעה לפורטוגל עם משפחתה לקראת סוף המאה ה-19. היא נישאה לקצין צי פורטוגלי קתולי פרננדו ברנקו, לימים שר החוץ של פורטוגל.
ז'ורז'ה סמפאיו לא ראה עצמו כיהודי, אלא כחסר דת, אך הצהיר שהוא גאה בשורשיו היהודים.
למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ליסבון, שם כיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בשנים 1960-1961. עבד החל מ-1961 ועד 1978 כעורך דין, בקריירה שבה נודע בעיקר כשהגן על אסירים פוליטיים.
נישא לראשונה לרופאה בשם קרין שמידט דיאז, אך התגרש.
נפטר ב-10 בספטמבר 2021. הותיר אחריו את אשתו השנייה, מריה חוזה רודריגז ריטה, ושני ילדים.
לאחר מהפכת הציפורנים ב-1974 ייסד סמפאיו מפלגת שמאל קטנה משלו, ואף כיהן לתקופה קצרה באחת מהממשלות הזמניות של מהפכני הכת הצבאית, כסגן שר לענייני שיתוף פעולה בינלאומי, אך הוא הפסיק פעילות זו לאחר זמן קצר.
הוא חזר לפעילות פוליטית ב-1978, עת הצטרף למפלגה הסוציאליסטית, בה היה חבר עד מותו.
שנה לאחר תחילת פעילותו הפוליטית המחודשת, ב-1979 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט של פורטוגל, כנציג מטעם ליסבון ובמקביל, החל משנה זו ועד 1984 היה גם חבר בוועדה האירופית לזכויות האדם, גוף כלל אירופאי, ששימש עד 1998 כגוף ביניים, מעין מסננת לפניות של אנשים פרטיים לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
הוא שב ונבחר לפרלמנט הפורטוגלי בבחירות ב-1980, 1985, 1987 ו-1991. בשנים 1986–1987 היה יו"ר הסיעה הפרלמנטרית של הסוציאליסטים ובשנת 1989 הפך למזכ"ל המפלגה הסוציאליסטית, מפלגת האופוזיציה הראשית בפורטוגל באותה עת.
הוא החזיק בכהונה זו כשנתיים, עד 1991.
במקביל לכהונתו כמנהיג המפלגה, ב-1989 הוא נבחר גם לראש עיריית ליסבון (נכנס לתפקיד בראשית 1990) ושב ונבחר ב-1993. הוא כיהן כראש העיר שש שנים, עד ראשית 1996.
לקראת סיום תקופת כהונתו השנייה הודיע סמפאיו כי ירוץ לתפקיד נשיא המדינה.
בתפקיד זה כיהן עד אז, במשך עשר שנים - שתי הקדנציות המותרות על פי החוקה, מריו סוארש, המנהיג הסוציאליסטי הקודם.
ב-14 בינואר 1996 נערכו הבחירות לנשיאות.
סמפאיו ייצג בבחירות אלה את מחנה השמאל, ולמולו התייצב מועמד מפלגות המרכז - ימין, אניבל קבאקו סילבה, ראש הממשלה.
סמפאיו ניצח 54% - 46% וב-9 במרץ 1996 נכנס לתפקיד נשיא פורטוגל, במקום סוארש.
הקדנציה הראשונה של סמפאיו כנשיא פורטוגל הייתה שקטה ונטולת זעזועים יחסית ובשנת 2001 הוא שב והתמודד על הכהונה, כשהפעם מחנה המרכז - ימין שלמולו, מתפצל.
הוא קיבל בבחירות אלה 56% מהקולות, קצת יותר ממה שקיבל בפעם הקודמת, למול המועמד העיקרי של מחנה המרכז - ימין, פריירה אמראל, שקיבל כ-35%.
גם חמש שנות כהונתו הבאות היו שקטות יחסית ונטולות זעזועים משמעותיים, וב-9 במרץ 2006 הוא סיים את תפקידו.
בבחירות לנשיאות פורטוגל שהתקיימו כחודש וחצי קודם לכן, ב-22 בינואר 2006 נבחר במקומו לתפקיד אניבל קבאקו סילבה, מנהיג מחנה המרכז - ימין בפורטוגל.
בתקופת כהונתו הוא ידע להעביר בשקט יחסי, את ראשות הממשלה, ממחנה השמאל, לימין וחזרה, לפי שינוי שיווי המשקל הפוליטי במדינה.
בתקופתו גם העבירה פורטוגל בהסכמה, מאולצת אמנם, את מקאו, לשליטתה של סין.
סמפאיו גם נודע כתומך נלהב בעצמאותה של מזרח טימור מאינדונזיה.
סמפאיו נחשב ליהודי על פי ההלכה, אף שהוא לא ראה את עצמו כיהודי, אלא כאגנוסטי חסר דת.
בן דודו היה ראש הקהילה היהודית של ליסבון.
הוא ביקר בישראל לפחות פעמיים בתקופת כהונתו כראש עיריית ליסבון והיו לו גם קרובי משפחה ישראלים.
ז'ורז' פֶּרֶק היה סופר, מחזאי ותשבצאי ופובליציסט יהודי-צרפתי.
פרק, הנחשב לאחד מחשובי הסופרים בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, היה המפורסם בחברי קבוצת אוליפו.
פרק נולד בפריז להורים יהודים ילידי פולין, קרוב משפחה של הסופר י"ל פרץ.
השם "פֶרֶק" נוצר מקריאה צרפתית של השם פרץ לפי האיות הפולני (Perec).
בגיל צעיר התייתם: אביו, שגויס לצבא הצרפתי, נהרג ב-1940, הילד ז'ורז' נשלח לקרובי משפחה של אביו בצרפת של וישי, ואילו אמו, שנותרה בפריז, גורשה לאושוויץ ב-1943 ונרצחה.
לאחר המלחמה חזר לפריז ואומץ על ידי אחות אביו.
למרות יהדותו, ואף על פי שהיו לו קרובי משפחה בנתיבות ובאר שבע, פרק לא קיים קשר עם מדינת ישראל.
הוא ביקר בישראל פעם אחת בילדותו, בילה את הקיץ אצל המשפחה בבאר שבע וכתב בזכרונותיו שהביקור היה מורכב והותיר בו רשמים
כתב ביקורות ומאמרים לכתבי עת ספרותיים ולמד בסורבון היסטוריה וסוציולוגיה.
ב-1958 התגייס לצבא צרפת והשתחרר ב-1959. לאחר שחרורו התחתן עם פולט פטרס, ובמשך שנה חי בספקס שבתוניסיה, שם עבדה כמורה.
לאחר שובם לצרפת החל לעבוד כארכיבאי במעבדה רפואית ונשאר במשרה דלת שכר זו עד 1978. כמה ממבקריו סבורים כי העבודה בארכיב השפיעה על אופי כתיבתו הבלתי שגרתי, שלעיתים עובר מתיאורים למעין דיווח אודות תכונותיהם של חפצים או חללים.
בשנות השישים החל פרק לעבוד על סדרת תסכיתי רדיו וכמה שנים מאוחר יותר החל לעסוק גם בקולנוע.
ההתעניינות בספריו גברה לאחר מותו בשנת 1982, והוא נחשב לאחד הסופרים הצרפתים החשובים ביותר במחצית השנייה של המאה העשרים.
רבים מכתביו של פרק מכילים משחקי מילים, רשימות וניסיונות ליצור קטגוריות.
הרומן הראשון של פרק, 'הדברים' (Les Choses) התפרסם ב-1965 וזכה בפרס 'רנודו'.
במאמר פסבדו-מדעי בשם טקרטטיס סופרנוס כתב פרק 'מחקר' על התוצאות של זריקת עגבניות רקובות על זמרי אופרה.
בשנת 1969 פרק פרסם סיפור פלינדרומי בן 1,247 מילים.
באותה שנה כתב גם את ספרו 'ההיעלמות' (La Disparition), רומן בן 300 עמודים שנכתב כולו ללא האות e.
אילוץ כזה הוא קשה במיוחד ביותר בשפה הצרפתית, שהאות e היא הנפוצה בה ביותר, והיא גם חלק מ-et - ו"ו החיבור בצרפתית.
ב-1972 פרסם רומן משלים, Les Revenentes, שבו אך ורק אות תנועה אחת - e.
ב-1974 כתב פרק רומן שנקרא 'חלל וכו', מבחר מרחבים' (Espèces d'espaces).
ספר נוסף, חצי אוטוביוגרפי של פרק הוא 'W או זיכרון-הילדות' (W ou le souvenir d'enfance), שנכתב ב-1975, ובו שתי עלילות מקבילות, האחת היא דיסטופיה על אי שנקרא W ובו משטר טוטליטרי המתבטא בתחרויות ספורט אינסופיות.