tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנושא זה יש חשיבות לדמיון של המטפלים ולמידת התקשורת בין החיות ובינם.
כך למשל, בגני חיות שונים נוהגים להכניס מזון לתוך גזע עץ או להקפיא אותו בגוש קרח שעל בעלי החיים להפעיל אינטליגנציה כדי להגיע אליו, ולהביא צעצועים או חפצים אחרים שיכולים לסקרן את בעלי החיים ולגרות אותם.
באופן כללי, נעשה מאמץ לגוון את שגרת יומם של בעלי החיים בגן החיות.
נמצא שגירויים חברתיים חיוביים המוצגים לחיה על ידי בני מינה, או על ידי צוות המטפלים מהווים מקור העשרה משמעותי לבעלי החיים, ומעלים את רמת הרווחה שלהם באופן משמעותי.
במחקר שנערך בספארי ברמת גן, בשנת 2007, מצאו צמד החוקרים: אורי פומרנץ ויוסף טרקל מאוניברסיטת תל אביב שאימון קבוצת השימפנזים בטכניקות של חיזוק חיובי הביא להפחתת רמות העקה, ולעליה ברמת ההתנהגויות החברתיות החיוביות (כגון, סירוק וטיפוח הדדי).
כתוצאה ממחקרם, החלו בספארי ליישם את שיטות האימון במגוון רחב של מינים נוספים.
קיימים בעלי חיים מסוימים, בעיקר קופים, אשר לעיתים קרובות מקיימים אינטראקציה משמעותית עם המבקרים הצופים בהם.
כך למשל, ניתן למצוא פרטי שימפנזה ואורנגאוטן שמבצעים לעיתים תרגילי ראווה אל מול המבקרים, או מפגינים מחוות גופניות שונות.
מינים מסוימים ממעטים מאוד להתרבות בגני חיות - אם בכלל, אולם מינים אחרים מתרבים על נקלה.
זברות, פילים, ג'ירפות, אריות וגנואים נמנים עם מינים לא מעטים המתרבים היטב בגני החיות (יחסית לשיעור הרבייה הטבעי), ואצל מינים מסוימים לא קיים הבדל של ממש בין שיעור הרבייה הטבעי לשיעור הרבייה בגני החיות.
מנגד, מינים אחרים, שהפנדה הוא מהידועים שבהם, ממעטים מאוד להתרבות בגני חיות, בשל חוסר הסתגלות לתנאי המחיה בשבי או לממדי השטח בו הם מוחזקים, מחסור בצמחייה טבעית, אי מנוחה כתוצאה מזרם המבקרים הבלתי פוסק, או סיבות אחרות.
ברוב המקרים מניחים עובדי גן החיות לחיות להתרבות באופן טבעי ואינם מתערבים ברבייה ובילודה באופן מלאכותי, אולם אצל מינים מסוימים - בעיקר כאלה הנתונים בסכנת הכחדה, נעשים מאמצים רבים כדי לשמור על שיעור ילודה גבוה, דוגמת הפריה חוץ גופית.
בעבר, מינים שכיום מתרבים באופן סביר בגני חיות מיעטו מאוד להתרבות שם בשל טיפול לא נאות.
במשך השנים למדו גני החיות שיטות טיפול מתקדמות, ובזכות צעדים אלו מינים מסוימים, כגון השימפנזה, החלו להתרבות בצורה סדירה בגני חיות.
מבין השיפורים שיכולים להועיל להגדלת שיעורי הרבייה, ניתן למנות את הקמתם של מקומות מנוחה ומסתור רחוקים מעיני המבקרים ויצירת סביבה המדמה את הסביבה הטבעית.
בטבע, בדרך כלל לומדות הנקבות בצעירותן את מלאכת האמהות מאמותיהן או מנקבות קרובות המסייעות בגידול הצאצאים.
נקבות כאלה דוחות את הגורים, סולדות מהם או לא יודעות איך לשאת אותם כראוי או להניק אותם.
במקרים כאלה, לרוב מתערב צוות גן החיות ולוקח את הגור תחת חסותו עד שיוכל להשתלב בחברת בני מינו.
בגני חיות מודרניים על המזון המסופק לבעלי החיים להיות מגוון, מתאים לתזונתם הטבעית ומוגש בכמויות ובתדירות המתאימים לכל בעל חיים.
יש להימנע מסיפוק כמות גדולה מדי של מזון בזמן מסוים, שיכולה להביא לחולי או להשמנת יתר.
תדירות ההאכלה משתנה בין המינים השונים: החל מזוחלים דוגמת תנינים שאותם יש להאכיל פעם במספר ימים או שבועות, ועד עופות קטנים אוכלי חרקים שאותם יש להאכיל כל מספר שעות, כדי לשמור על רמת אנרגיה תקינה.
סוגי המזון משתנים בין המינים השונים.
טורפים מקבלים לפעמים בנוסף לבשר תוספי תזונה ותערובות מזון שמטרתן לספק את כל אבות המזון הדרושים.
ככלל, מנסה צוות גן החיות לגוון בתזונתן של החיות ולפעמים גם להוסיף מיני מזונות שבדרך כלל אינם מצויים בסביבתו הטבעית של בעל החיים, בתנאי שאינם מזיקים לו.
בעלי חיים מסוימים, כמו דוב נמלים, נהנים לבסס את כל תזונתם בשבי על תערובות מזון שאינן מצויות בסביבתם הטבעית.
תערובות מזון אלו אינן מסכנות את דובי הנמלים אלא מספקות להם את כל המגוון התזונתי הדרוש, ודובי הנמלים מעדיפים בדרך כלל לאכול אותן על פני מזונם הטבעי.
מנגד, בעלי חיים אחרים דוגמת פנדה או קואלה מבססים את תזונתם, בשבי ובטבע כאחד, על מינים מסוימים של צמחים, ולכן קשה יותר לספק את צורכיהם התזונתיים בשביה.
בגני החיות המודרניים, בעלי חיים זקנים או חולים מקבלים מזון מיוחד אם הם מתקשים לאכול מזון רגיל.
עבורם, האוכל ייחתך במיוחד, ימעך או ירוכך עם מים, חלב או נוזל על מנת שיהיה קל יותר לעיכול.
בנוסף, אם יש צורך לספק לחיה תרופות, אז הן מוכנסות לעיתים קרובות לתוך המזון כדי למנוע מהחיות לשים לב לטעמן.
גורי יונקים שאמם נטשה אותם או שאינה מסוגלת לספק להם חלב אם מואכלים בדרך כלל בתחליף חלב מבקבוק על ידי צוות גן החיות.
ברוב גני החיות המערביים אסור למבקרים להאכיל את החיות, וזאת כדי לשמור על בריאותן ולמנוע מהן לאכול מזון שאינו מתאים להן.
לעיתים קרובות, המבקרים אינם נשמעים לאיסור זה, ולפעמים בעל חיים חולה ואף מת כתוצאה ממזון (או שקיות פלסטיק ואשפה) שהביאו לו המבקרים.
על פי רוב, המאכלים שמספקים המבקרים לחיות אינם תואמים את תזונתן הטבעית ומגיעים בכמויות גדולות מדי או בצורה שאינה מתאימה, ועל כן הדבר עלול לגרום לבעיות עיכול או השמנת יתר.
בדרך כלל, הצוות מאכיל את בעלי החיים בשעות קבועות כדי לאפשר לצופים לחזות בהאכלה, ולפעמים בשעה זו ניתנת למבקרים רשות להאכיל את בעלי החיים עם אוכל שמביא הצוות.
בגני חיות מסוימים ניתנת למבקרים אפשרות לתרום לגן החיות כספים המממנים קניית מזון טרי ומתאים למיני בעלי החיים השונים המוחזקים בגן.
קיימים גורמים, ובהם פעילי זכויות בעלי חיים, המתנגדים לגני חיות משום שבשבי לא ניתן לענות באופן מלא על כל צורכיהם הפיזיים והמנטליים של בעלי החיים, למרות המאמצים לשפר את תנאי מחייתם.
הם מביאים כדוגמה את הפילים שבטבע רגילים לצעוד למרחקים ארוכים מדי יום (עד עשרות קילומטרים).
טענה נוספת נוגעת לכך שהשיפור ברווחת בעלי החיים מתבטא בעיקר בגני החיות הגדולים והמתקדמים ואילו מצב החיות בגני חיות אחרים הוא בכי רע.
מתקיימים מאבקים כלליים נגד גני חיות ומאבקים ספציפיים לשיפור תנאי הרווחה בגני חיות מסוימים, ולסגירת גני חיות שתנאי המחיה בהם לא ראויים.
קיימות גם מחאות ספציפיות נגד החזקת בעלי חיים שאינם מורגלים לתנאי האקלים השוררים במקום.
חוקרים ופעילי שימור מוכרים חלוקים בדעתם בנוגע לגני חיות: אחדים תומכים בהם, ואילו אחרים, כגון ג'יין גודול ודיאן פוסי, מתנגדים להם.
על פי מספר מחקרים שנעשו על בעלי חיים בשביה, נראה כי בריאותם של מינים מסוימים עלולה לרדת בעת שהותם בגני חיות והם עלולים לחוות שם מתח נפשי, ירידה באחוזי הרבייה או חוסר מרץ.
בעלי חיים כאלה הם בעיקר טורפים הרגילים בטבע לשטחי מחיה גדולים, וכן מינים מסוימים של לווייתנאים המוחזקים במתקני דולפינריום.
אצל חתוליים, העקה יכולה להתבטא בהליכה עצבנית הלוך וחזור, לאורך הכלוב.
לעיתים חיות שוקעות בדיכאון או מפתחות חוסר מעש כתוצאה מהעברה מגן חיות אחד למשנהו או מסיבות אחרות.
מוכרים מקרים שבהם בגני חיות מסוימים מצבן הנפשי של החיות הידרדר עד שצוות גן החיות נאלץ לתת להן תרופות נוגדות-דיכאון.
מחקרים שונים בחנו את ההשפעה של המבקרים על הרווחה וההתנהגות של החיות.
רובם מצאו השפעה שלילית, במיוחד כאשר קבוצת המבקרים גדולה ורועשת, ובפרט נמצאה השפעה שלילית של התנהגויות מטרידות מצד המבקרים כגון התגרות ודפיקה על החלון.
עם זאת, בתנאים מסוימים ועבור בעלי חיים מסוימים נמצאה השפעה חיובית לנוכחות המבקרים.
ככלל, רוב המחקרים מצאו השפעות שליליות של מבקרים על בעלי החיים, במיוחד כאשר קבוצת המבקרים גדולה ורועשת.
מחקר שמדד את ריכוז הורמוני הלחץ (corticoid) של קרנפים כתלות במספר המספרים, מצא קשר מובהק בין חשפה למבקרים לבין מדד הלחץ.
סקירת מחקרים על פרימטים העלתה שמבקרים הם בדרך-כלל מקור ללחץ עבורם, עם השפעות שליליות חזקות יותר כאשר קבוצת המבקרים הייתה גדולה.
ההשפעה של דוגל הקבוצה הודגמה על גורילות, על אורנגאוטנים ועל קופי מנגבי.
להתנהגות הקהל נמצאה השפעה על התנהגות הפרימטים ורווחתם.
אורנגאוטנים הציגו התנהגות תוקפנית יותר בנוכחות קהל רועש, וסיאמנגים הגבירו התנהגות תוקפנית כאש הקהל ניסה לחכות את התנהגותם וליצור איתם אינטראקציה מטרידה אחרת.
מחקר על עיזים וכבשים בפינת ליטוף מצא כמות גבוהה יותר ששל התנהגויות פחד (תקיפה ובריחה) בנוכחות מספר גבוה יותר של מבקרים.
אצל נמרים שהוצגו לציבור נמצאה כמות גבוהה יותר של הורמוני לחץ בצואה בהשוואה לנמרים שלא הוצגו לציבור, וכמות מבקרים גדולה יותר הגברה את נוכחות הורמוני הלחץ אצל זאבים מקסיקניים וזאבים שחורים.
עלייה בהתנהגות של מתח בעקבות עלייה במספר המבקרים נצפתה אצל יגואר, שועלי פנק, דובים חומים, פוקת המפרץ, איילים, צבאים וקוואלות.
יחד עם זאת, חקרים הציעו דרכים לפר את רווחת בעלי החיים בלי לוותר על הצגת החיות למבקרים.
זאת באמצעות הגבלת מספר המבקרים, שילוט וחינוך להתנהגות נאותה ושקטה מול כלובי החיות, וכן באמצעות שינוי בעיצוב המתחם.
בפרט, מחקרים מצאו שהוספת מקומות מסתור לחיה בתוך המתחם, אשר מאפשרים לה ללוט במידת החשיפה למבקרים, היא חיונית לשיפור הרווחה והפחתת הלחץ.
למרות שרוב ההשפעות שנמצאו הן שליליות, מספר מחקרים מצאו שבתנאים מסוימים, עבור חלק מבעלי החיים אינטראקציה מתונה עם מבקרים יכולה לתרום לרווחה.
מחקר אחד בדק את השפעת המבקרים על קקדו קורלה ארוך מקור בשם קלוד.
כשבני אדם היו מול המתחם של קלוד, הוא בילה את רוב זמנו בקדמת הכלוב תוך כדי הליכה וריקודים.
מכיוון שנראה שקלוד חיפש תשומת לב מהמבקרים, האינטראקציות עם המבקרים התפרשה כמעשירה עבור קלוד.
עם זאת, בימים עמוסים מאוד קלוד נסוג מדי פעם, מה שמצביע על החשיבות של המינון המתאים.
גם נובחניות הראו התקרבות למבקרים, אשר מעידה על חוויית האינטראקציה כחיובית עבורן.
מחקר על שימפנזים מרמז שבתנאים מסוימים השימפנזים יכולים לחוות את האינטראקציה עם המבקרים כחיובית, אם האינטראקציות כוללות האכלה.
מחקר על אורנגאוטנים מרמז שגם הם יכולים לחוות נוכחות מבקרים כחיובית, בתנאי שיש להם גם אפשרות להסתתר ולהימנע מהמבקרים.
סקירה אחת בדקה את ההשפעה של סוגי אינטראקציות שונים עם בעל החיים בפינות-חי אינטראקטיביות, למשל האכלה או ליטוף.
יש מספר עדויות להשפעה חיובית של תוכניות בהן המבקרים מאכילים את החיה, כפי שנמצא אצל ג'ירפות.
עם זאת, רוב סוגי האינטראקציות, לרבות ליטוף והליכה עם החיה, הן בעלות פוטנציאל להשפעה שלילית או מעורבת על בעל החיים.
מרבית גני החיות המודרניים באירופה ובצפון אמריקה משתתפים בתוכניות לשימור מינים בסכנת הכחדה והקמת גרעיני רבייה לבעלי חיים בסכנה, בתקווה שביום מן הימים ניתן יהיה לשחרר את בעלי החיים לטבע.
בנוסף לשימור, גני חיות רבים משתתפים גם בתוכניות מחקר על בעלי החיים, ובייחוד כאלה שקשה לחקור אותם בצורה סדירה בטבע, בסביבתם הטבעית.
מרבית גני החיות מפעילים גם תוכניות למידה וחינוך למבקרים הצעירים כדי להחדיר מודעות לחשיבות שבשימור הטבע ובעלי החיים שבו.
בחלק גדול מגני החיות מדריכים המסבירים למבקרים אודות בעלי החיים המוחזקים בגן, או עורכים סיורים מודרכים ברחבי גן החיות, במטרה ללמד את המבקרים פרטים שונים על החיות.
פעילות מחקרית מתאפשרת בגני חיות הודות לשיתוף פעולה עם מומחים בתחום הזואולוגיה והכנסתם לצוות גן החיות.
ידיעות מדעיות בנוגע למיני בעלי חיים רבים בתחומי הזואולוגיה השונים, בהם האתולוגיה ותחומים נוספים, הושגו כתוצאה מתצפיות ארוכות-טווח שעורכים חוקרים ומומחים בבעלי חיים שהוחזקו בגני חיות.
ניתוח שלאחר המוות של בעלי חיים שמתים בגני חיות, מספק למדענים ידע בתחומי האנטומיה, מיון עולם הטבע וחקר האבולוציה.
בנושאים אלו לעיתים קיים קשר בין גני חיות לחוקרים באוניברסיטאות לצורך מחקר ולימוד נושאים שונים.
בגני חיות מסוימים, דוגמת גן החיות התנ"כי בירושלים, קיימים מרכזים זואותרפיים לטיפול בילדים בעלי צרכים מיוחדים בעזרת מגע ומשחק עם בעלי חיים ידידותיים.
כ-1,200 גני חיות חברים באיגוד גני החיות והאקווריומים הבינלאומי (WAZA).
גני החיות החברים באיגוד מחויבים לפעול לפי סטנדרטים שהוא מציב בנוגע לטיפול בחיות ותנאי אחזקתם, וחלקם גם משתתף בתוכניות שימור ומחקר המופעלות על ידו.
בנוסף לאיגוד הבינלאומי, קיימים איגודים קטנים יותר המסועפים אף הם ל-WAZA, או מקבלים על עצמם את הסטנדרטים שלו ומשתפים איתו פעולה.
תוכניות הרבייה משתמשות באילנות יוחסין ובדיקות גנטיות כדי להחליט אלו בעלי חיים יועברו לאלו גני חיות וכדי להעלות את סיכויי הרבייה.
להעברת פרטים צעירים ובוגרים בין גני החיות השונים שלוש מטרות עיקריות: הקמת גרעיני רבייה של מינים בסכנת הכחדה והגדלת סיכוייהם להתרבות; הגדלת המגוון הגנטי של מין מסוים כדי למנוע מחלות ופגמים גנטיים; ומניעת מועקה אצל החיות שיכולה להיגרם מצפיפות יתר או ממספר רב מדי של זכרים המתחרים על הנקבות.
לתוכניות אלו חשיבות בשימור בעלי חיים בסכנת הכחדה, ומספר לא מבוטל של מינים אף הושבו לטבע בעקבות גרעיני שימור שנוסדו בגני חיות או גנים זואולוגים, ואילו אחרים יושבו לטבע בעתיד או לכל הפחות תבוסס אוכלוסייה איתנה שלהם שתאפשר שחרור עתידי.
בהקשר זה ניתן להזכיר את המקרה של אייל דוד שהושב לטבע.
ארגוני זכויות בעלי חיים משמיעים ביקורת על יעדי החינוך והשימור של גני החיות.
הם טוענים שגן חיות לא יכול להוות גורם חינוכי משום שחינוך לאהבת בעלי חיים צריך להתבסס על העמקת ההבנה כי מקומם של בעלי החיים בטבע בלבד ולא בשביה.
בנוסף, ארגונים אלו טוענים שמטרתם העיקרית של גני החיות היא בידורית והמידע האינפורמטיבי שמקבל המבקר על החיות הוא מינימלי ושטחי.
הם גם טוענים שהשימור צריך להתבצע רק בסביבתם הטבעית של בעלי חיים, ולשימור שמתבצע תוך כדי כליאתם בגני חיות אין ערך.
כן, הם מצביעים על מקרים שבהם השבת בעלי חיים מגני חיות לטבע לא מצליחה, ומצרים על כך שכספים המושקעים בתוכניות אלו לא מושקעים בשימור החיות במקום חיותן המקורי.
בישראל יש שבעה גני חיות המוכרים על ידי ארגון גני החיות הישראלי: גן החיות התנ"כי בירושלים, הספארי וגן החיות ברמת גן, פארק הקופים בבן שמן, חי-כיף בראשון לציון, חי פארק בקריית מוצקין, גן החיות הלימודי בחיפה ומדבריום בבאר שבע.
כל גני החיות החברים בארגון גני החיות הישראלי מחויבים לפעול על פי הקריטריונים הבינלאומיים שנקבעו על ידי איגוד גני החיות והאקווריומים העולמי, WAZA.
נוסף על גני חיות אלו, בישראל עוד מספר גני חיות בהם גם גנים זואולוגים ומרכזי שימור שאינם חברים בארגון גני החיות הישראלי, דוגמת הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ושני מרכזי חי בר שמטרתם להחזיר לטבע בעלי חיים שנכחדו מנופי ארץ ישראל.
בנוסף מתקיימות במקומות רבים פינות חי, שהן מעין גני חיות קטנים.
גן החיות הגדול ביותר בישראל הוא הספארי ברמת גן, שבו בנוסף לגן החיות הרגיל בו מוחזקות החיות בכלובים קיים אזור פתוח המדמה ספארי אפריקני.
בגן החיות של רמת גן ממוקם בית חולים וטרינרי לחיות-בר, "בית החולים לחיות בר", המטפל בחיות בר שנפצעו או הורעלו, ומנסה להשיבן לטבע.
גן חיות גדול נוסף הוא גן החיות התנ"כי שבירושלים.
בעבר, התקיים בתל אביב גן חיות (גן החיות הראשון בישראל) שבו הוחזקו החיות בתנאים לא טובים ובכלובים קטנים.
גן חיות זה נסגר בשנת 1980, והחיות שהוחזקו בו הועברו לספארי ברמת גן, כמעט חצי מגני החיות הקטנים שהיו בתל אביב נסגרו כמו הצפארי, הדולפינריום בתל אביב והגן הזואולוגי באבו כביר.
בישראל פועלים שני אקווריומים - פארק המצפה התת-ימי באילת, אקווריום ישראל, וכן, פועל גם ריף הדולפינים באילת.
בעבר פעל גם הדולפינריום בתל אביב.
גן זורם הוא גן ילדים, שהתפיסה שבבסיסו מתנגדת למסגרת הגן המובנה.
על פי עקרונות ה"גן הזורם", יש לתת לילד את האפשרות לבחור ולפעול בצורה חופשית, תחת הדרכה כוללת של הגננת, זאת בניגוד למערכת המוכנה מראש בה פועל הילד בגן המובנה, המוכתבת על ידי הגננת.
חופש הבחירה של הילד בגן הזורם מתבטא הן בסוג הפעילות בה הוא בוחר והן בזמן שהוא בוחר להקדיש לה.
סדר היום בגן הזורם בנוי סביב מסגרת קבועה, בתוכה חופשיים הילדים לבחור את פעילויותיהם - וזאת לצד פעילויות מונחות כגון מפגשים סביב נושא נלמד, וכן, בגנים דתיים, תפילה וברכת המזון.
שיטה זו היא פרי פיתוח של גדעון לוין, תאורטיקן ומרצה בתחום החינוך בגיל הרך.
גדעון לוין היה אחד הבודדים שגיבש ופיתח תפיסה חינוכית שלמה לילדים בגיל הרך.
תפיסתו התמקדה בפעילות הילד וסימנה חדשנות ביחס למהות הגן.
לוין לימד להבחין בחוקיות ובעקרונות של פעילות הילד וגיבש את כל הרעיונות לקידום פעילות זו.
השיטה פותחה מבחינה תאורטית ומעשית בשנים בהן עבד גדעון לוין בסמינר אורנים.
לוין הקים את המרכז ללימוד פעילות הילד באורנים ב-1975. במרכז ללימוד פעילויות הילד גיבש לוין גישה ייחודית שקרא לה בתחילה "זרימה חופשית", בהמשך "זרימת פעילות", ולבסוף תורת "גן אחר".
הגן הניסיוני, שבו יישם הלכה למעשה את רעיונותיו ובו הוכשרו הגננות שלמדו באורנים, שכן בחלקו המזרחי של בית 42 הפונה אל אולם הספורט.
פעילות הילדים מורכבת ממספר רכיבים: משחק, עבודה, למידה, ויצירה.
בכל פעילות נמצאים כל ארבעת המרכיבים:
המשחק: ערכו בעצם התרחשותו, מהותו בהנאה ובהיעדרה המשחק נפסק, הוא חופשי ואינו זקוק לתוצאות או לתוצר.
העבודה: כרוכה במאמץ, ההנאה שהיא גורמת אינה בעצם התרחשותה אלא בתוצר ובתוצאה.
הלמידה: יש בה גם מאמץ וגם הנאה, יש בה תוצר הידע והיא משכללת את מערכת התגובות של הילד כלפי סביבתו.
היצירה: מכוונת אל תוצר והתוצאה והיא משתמשת בדמיון ובמקוריות של המפעיל אותה.
בכל פעילות יש את 4 המרכיבים המוזכרים לעיל, אך אצל כל ילד המינון של כל מרכיב הוא שונה.
עיקרון זה אומר שכל הפעילויות שהוזכרו לעיל הן חשובות במידה שווה.
ישנם מחנכים הטוענים ש"ציור תורם ליצירה" ואילו בניה בקוביות "תורמת לערכי עבודה".
על פי עקרונות "גן אחר" ציור תורם גם לחשיבה ולעבודה כפי שבניה תורמת לפיתוח החשיבה והיצירה.
ההשפעה הכללית וייחודית של כל פעילות נקבעת על ידי שני נתונים:
מעורבותה הפעילה של המחנכת ותגובותיה לכל פעילות שמתרחשת בכיתתה ובחצרה.
עקרון מיוחד בגן הזורם הוא ההתייחסות לנושא הסעודה: הארוחה מוגשת במשך כל זמן המשחק הלימודי, והילד המשחק חופשי לגשת לשולחן בכל עת, על פי בחירתו.
כשם שבשפה קיים דקדוק שהוא למעשה הכללים המסדירים צירופי אותיות למילים וחיבור מילים למשפטים, כך גם קיים דקדוק של פעילות המחבר את פרטי הפעילות לשלמויות.
מבנה הפעילות הוא אוניברסלי וקבוע.
כל פעילות חומרית, רוחנית וחברתית מצרפת פרטים לשלמויות חדשות ההולכות ונעשות מורכבות יותר ויותר.
כל שלמות מקבלת משמעות אשר יכולה להיות אישית, או חברתית, סמלית או ממשית.
הפעילות היא ביטוי לזהות עצמית של המבצע.
מי שעוקב אחרי הפעילות של הילד, סוג הפעילות, משך הפעילות וההתמדה בה, העדפות קבועות או חולפות, המאמץ המושקע והפתרונות שנמצאו לבעיות מקבל מושג על זהות הילד המבצע.
על הגננת לסכם בשיחת הצוות ורצוי גם בכתב את היום ואירועיו העיקריים ומעשיהם של ילדים אחדים.
כמו כן יש לערוך סיכום שבועי, חודשי ושנתי.
זה יאפשר למחנכת לעקוב אחרי ההתפתחות של הילדים, יבהיר לה מה הן ההתעניינויות של הילדים ומעשיהם ובאיזה תחומי ידע הם עסקו.
בהתאם לסיכומים אלה הגננת יכולה להוסיף הצעות פעילות, תוספת ציוד, היא יכולה וחייבת ליזום פעילויות ושיחות במפגשים.
באופן זה יובטח קיום תוכנית לימודים בלתי פורמלית ועשירה.
ההבדלים בין גן מובנה לגן זורם
שיטת הגן הזורם שונה משיטת הגן המובנה הן בהשקפה החינוכית והן בעבודה המעשית.
לדעת גדעון לוין, הגן המובנה שולל מהילדים זכות החלטה על בחירת פעילויותיהם ולעומתו הגן הזורם מונע בבסיסו מן הפעילות של הילד "הזורמת" באופן חופשי במשך כל שעות הפעילות בגן ומאפשר לילדים לפעול כרצונם.
בקיבוצים בעבר הילדים היו אמנם חופשיים לפעול כרצונם בגן, אך הילדים לעיתים היו משוטטים מחוץ לגדרות הגן ללא ידיעת המחנכות.
לעומת גנים אלו, הגן הזורם מאפשר לילדים פעילות חופשית מחד ומגדיר להם חוקי מסגרת מאידך.
חוקי מסגרת אלו נקבעים על ידי המחנכות וקובעים התנהגות רצויה בתחומי בטיחות, שמירה על רכוש הגן ועל תוצרי הפעילות של הילדים האחרים, נימת דיבור מכובדת בגן ועוד.
החוקים מוסברים לילדים והם מתבקשים לקיימם.
ישנו ההבדל טכני בין הגן המובנה לגן הזורם והוא בקביעת נוהגים המחייבים את כלל ילדי הגן בגן המובנה או בהימנעות מכך על ידי מתן אפשרויות בחירה רבות בגן הזורם.
גַּן השׁוֹמְרוֹן הוא מושב חילוני, שבמסגרתו חיים חקלאים ובעלי נחלות לצד תושבים שאינם עוסקים בתחום.
היישוב שוכן דרום מזרחית לצומת כרכור.
שמו של היישוב ניתן לו בתקופה בה כונה אזור השרון - "שומרון" ואין קשר בינו לאזור ה.
היישוב משתייך למועצה אזורית מנשה שבמחוז חיפה.
כביש 6403 חוצה את היישוב לצדדים מערב ומזרח.
היישוב נוסד באביב 1934 על ידי יוצאי גרמניה, בני המעמד הבינוני, אקדמאים או סוחרים אמידים, ללא רקע בחקלאות.
המקימים סברו שלמקצועותיהם בארץ אין סיכוי וברוח התקופה פנו לחקלאות.
בשל הרקע התרבותי המשותף הם בחרו להקים כפר משלהם, עברו הכשרה בנהלל ובקיבוץ עין שמר ובפסח 1934 הונחה אבן הפינה לבית הראשון.
בשנת 1946 נוספו למקום מתיישבים ממשוחררי הצבא הבריטי.
בשנת 1954 בוצעה הרחבה נוספת באמצעות התנועה "מן העיר אל הכפר", ובשנת 1957 קלט היישוב קבוצה גדולה של עולי פולין.
בתחילה היה שטח היישוב 600 דונם, ולאחר מספר שנים נוספו עוד 400 דונם.
גן השומרון הוא מהישובים הראשונים שהוקמו על ידי האיחוד החקלאי.
ביישוב קיימת "אגודת עובדי אדמה" המאגדת התושבים שהם בעלי קרקע חקלאית.
היישוב הוא אחד ממספר יישובים בארץ, כמו כפר שמריהו, רמות השבים ובית יצחק, להם קרקעות פרטיות שנקנו לפני קום המדינה הנמצאות בבעלות פרטית.
זכויות הבעלות על הקרקע ביישוב הן שונות: שטחים בבעלות מינהל מקרקעי ישראל בחכירה לפרטיים או לאגודה, שטחים בבעלות המועצה האזורית מנשה, שטחים של אגודת המושב וגם שטחים בבעלות פרטית.
כתוצאה מכך, גם סוגי המגרשים הקיימים במושב הם שונים.
נכון לסוף שנת 2022 חיים בכפר כ־900 תושבים, מרביתם עוסקים בעבודות מחוץ למושב ויזמות פרטית אך ישנם עדין תושבים אשר מטפחים משקים חקלאיים שונים.
תושבים רבים עוסקים במגוון מקצועות חפשיים.
במקום יש מספר גני ילדים, מועדון לנוער, מגרשי ספורט ובריכת שחייה הפתוחה למינויים והישוב מפעיל ועדות שונות הדואגות לתפעולה התקין של הקהילה מבחינת חינוך, תרבות, כלכלה, איכות סביבה, ביטחון ועוד.
במקום צמחו, בין היתר, ספורטאים שהשתתפו והביאו מדליות מאליפויות עולם ואירופה - דן פרויליך כשייט בתחום המפרשיות, גפן פרימו ואחותה הצעירה כרם פרימו, בתחום הג'ודו.
גַּן חַיִּים הוא מושב באזור השרון, ליד העיר כפר סבא, השייך למועצה אזורית דרום השרון.
שטחו משתרע על פני כ-1,500 דונם, היישוב הוקם בשנת 1935 ונקרא על שמו של חיים ויצמן.
בשנת 1927 התארגנה קבוצת משקיעים יהודים מניו אינגלנד בראשות מקס שולמן שחברו לאלפרד מונד ואשר פירס, ביוזמת חיים ויצמן, ורכשה 1,500 דונם לצורך הקמת פרדס גן חיים.
הנטיעות במקום החלו בשנת 1928 והתבצעו בשיטה של נטיעה על כנות ישירות בפרדס.
בעת הנטיעה נטעו עצים במרחקים של חמישה מטרים זה מזה, 40 עצים לדונם.
המנהל הראשון של הפרדס היה משה נלסון.
הקמת פרדס גן חיים התפרסם בהרחבה בעולם היהודי וגרר אחריו השקעות נוספות של יהודים בארץ ישראל.
בפרדס הועסקו פועלים, חלקם התגוררו במקום והשאר הגיעו לעבודה מדי יום מכפר סבא.
בזמן מאורעות תרפ"ט נתבקשו הפועלים לעזוב את המקום על ידי קצין ממשטרת טולכרם, אך הם סירבו והתברר שהדרישה לא הייתה על דעת השלטונות.
עם זאת, המקום סבל מגנבות בזמן המאורעות.
בספטמבר 1930 היו בגן חיים 1500 דונם נטועים, בהם טיפלו כ-100 עובדים ועוד 300 דונם היו בשלבי הכשרה לנטיעה.
על פי התוכנית הייתה כוונה להגיע ל-3000 דונם שנטעו בחלקות של 10 דונם כל אחת לצורך מכירה למתיישבים.
בפרדס התארגנה היוזמה הראשונה בארץ ישראל של ביטוח אבטלה, כאשר העובדים קבעו ביניהם סיוע של אלו שהשיגו עבודה בעונות המתות לאלו שלא מצאו עבודה.
הפרדס הצליח יפה ונשא רווחים.
לאחר כ-20 שנה דולל הפרדס ל-20 עצים לדונם בגלל גידול העצים.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1931 נמנו בפרדס גן חיים 99 נפשות: 61 גברים ו-38 נשים, כולם יהודים, למעט זוג מוסלמי.
בראשית שנות השלושים, החליטה קבוצה של כ-25 פועלים בפרדס גן חיים להתארגן כדי לרכוש יחד אדמות במקום לצורך התיישבות.
בשנת 1932 שילמו ליהושע חנקין דמי קדימה עבור 500 דונם שנרכשו אז באזור, אולם לבסוף האדמה נמכרה לקבוצה אחרת ודמי הקדימה הוחזרו להם.
בשנת 1934 קיבלו 66 דונם מהקרן הקיימת שהספיקו למשק עזר של 2.5 דונם לכל מתיישב ורכשו עוד 60 דונם במחיר של 30 לא"י לדונם.
הנהלת פרדס גן חיים מכרה להם עוד 136 דונם במחיר הקרן כמעין פיצויי סיום עבודה.
הקרקעות נרשמו כולם על שם הקרן הקיימת במסגרת עסקה בה הקרן הקיימת סייעה למתיישבים.
השטח חולק ל-25 חלקות של כ־10 דונם ובאוגוסט 1935 הונחה אבן פינה לבתים במושב.
בחודש מאי 1936, עלו על הקרקע 25 המשפחות הראשונות והחלו בבניית הבתים והמשקים.
לקראת סוף 1936 כבר עמדו במקום 19 בתים.
מנהל פרדס גן חיים סייע למתיישבים בהקמת גן ילדים ומרפאה ובמתן ערבויות להלוואות שלקחו.
במהלך המרד הערבי הגדול בוצעו מספר התקפות ירי על המושב.
בשנת 1940 המושב היה עדיין שקוע בחובות על כספים שהוצאו לקדיחת באר ובניית הבתים ואנשים פנו בקריאה לקבל סיוע מהמוסדות הלאומיים לצורך הרחבת המושב כדי שיישא את עצמו כלכלית.
כן עלה הרעיון לאחד את המושב עם מושב צופית הסמוך.
בשנת 1949, עת העלייה ההמונית, קלט המושב 20 משפחות עולים רובם מרומניה שהתיישבו במקום במסגרת ההרחבה.
בשנת 1960 נסלל הכביש הפנימי של המושב.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים וחובות, בעקבות הסדר חובות המושבים נמחקו חלק מהחובות.
גַן הַקֶבֶר (תרגום משובש שהשתרש של שם האתר באנגלית Garden Tomb – למעשה היה צריך להיקרא קֶבֶר הַגַן) הוא אתר בצפון מזרחה של ירושלים, המזוהה על ידי הפרוטסטנטים כמקום קבורתו של ישו.
האתר נמצא כמה עשרות מטרים מצפון לחומת העיר העתיקה, בתחומי המע"ר של מזרח ירושלים.
תיאור קבורתו של ישו בברית החדשה
בבשורה על-פי יוחנן, פרק 19 פסוקים 38-42 מתואר:
ישו נקבר על פי המסורת מחוץ לגבולות ירושלים (מחוץ לחומה השנייה המתוארת אצל יוספוס פלביוס).
המקום המסורתי בו נקבר ישו זוהה במאה הרביעית על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שהפך את הנצרות לדת האימפריה הרומית.
הלנה הקימה באתר שזיהתה את כנסיית הקבר (כיום ברובע הנוצרי בעיר העתיקה של ירושלים).
כנסיית הקבר מקובלת כיום כמעט על כל הזרמים הנוצריים כמקום קבורתו של ישו, פרט למספר זרמים פרוטסטנטיים.
לטענת הפרוטסטנטים כנסיית הקבר אינה מתאימה לתיאורים בברית החדשה המתארים גבעה וגן.
אם כי ייתכן והסיבה לכך שהפרוטסטנטים מצאו להם מקום חלופי לקברו של ישו נעוצה בסיבה פוליטית ולאו דווקא תאולוגית, והיא העובדה כי כשנוסדה הכנסייה הפרוטסטנטית במאה ה-16 הייתה כבר כנסיית הקבר מחולקת בין עדות נוצריות שונות ולא הייתה לפרוטסטנטים כל אפשרות לזכות בבעלות על שום חלק בכנסייה.
את האתר החלופי לקברו של ישו זיהה ב-1883 הגנרל צ'ארלס גורדון ולכן המקום מוכר גם בכינוי "הגולגולתא של גורדון" או "Gordon's Calvary".
גורדון זיהה את הגבעה המצוייה מול שער שכם, מחוץ לחומות העיר העתיקה, עם גבעת הגולגולתא.
הסיבה לכך נעוצה במראה הגבעה מכיוון שער שכם שהמערות החצובות בה העניקו לה מראה המזכיר גולגולת, ובעובדה כי ב-1867 נמצאה במקום מערת קבורה שתוארכה בטעות לימי בית שני.
ברטה ספפורד וסטר, בת למייסדי המושבה האמריקאית בירושלים, תיארה בספרה "ירושלים שלנו" כיצד גורדון זיהה את האתר עם גולגולתא:
"שם הבשיל במוחו הרעיון, שהגבעה ממול לחומה הצפונית היא הגולגותה...הוא נתן לאבא מפה ורישום המראים את הגבעה כפני אדם, עם גולגולת העומדת בידות התוכנית.
חלק ממתלול הסלע שבו נמצא מה שידוע כמערת ירמיהו, נראה אמנם באופן מושלם ומפתיע כגולגולת עם ארובות העיניים, מקום האף ופה פתוח..."
מאוחר יותר נתגלו קברים נוספים בחצר מנזר מנזר סנט אטיין, הגובל בגן הקבר מצפון.
גם הקברים הללו תוארכו תחילה לתקופת בית שני, אם כי מחקר מודרני, שנערך בשנות השבעים על ידי גבי ברקאי, עמוס קלונר ועמי מזר, מתארך אותם מעבר לכל ספק לתקופת בית ראשון, מאות שנים לפני תקופתו של ישו.
האתר נרכש על ידי הפרוטסטנטים ב-1894 ומאז הוא משמש להם כאתר עלייה לרגל.
יש בו פינות חמד ירוקות ונשמרת בו תחושה של גן פתוח, כפי שהיה, בעיני הפרוטסטנטים בתקופתו של ישו.
לאחר הכניסה לגן פונים שמאלה בשביל לעבר "חצר" חצובה בסלע ובה ניתן לראות את פתח מערת הקבורה המיוחסת לישו שנתגלתה, כאמור ב-1867 ונחקרה על ידי קונרד שיק.
מערת הקבורה בת שני חדרים ובפתחה אבן גולל.
היא נמצאת בתוך גן קדום, שבו נמצאו בורות אגירה למי השקיה.
חלק מהפרוטסטנטים מסכימים עם המחקר המודרני ותיארוך הקבר לתקופת בית ראשון.
עם זאת, לטענתם, עדיין קיימת חשיבות באתר קבר הגן בשל שימור האווירה האותנטית הקדומה של ימי ישו.
בתקופה הצלבנית עמד במרבית השטח של קבר הגן מבנה חצר מרובע בשם האסינריה (Asinaria).
מבנה זה שימש כאורוות חמורים של מסדר ההוספיטלרים.
אורווה גדולה זו, דומה במבנה לאורווה הצלבנית שנחשפה בעתלית.
בחזית הקבר, היה קמרון ארוך ששימש כאורוות.
התעלה החצובה בחזית הקבר, אשר מוצגת לעיתים כתעלה של אבן הגולל שסגרה על הקבר של ישו, הנה למעשה שוקת מהתקופה הצלבנית שחולקה על ידי מחיצות אבן לאבוסים.
בתמונות מראשית המאה העשרים מחיצות אלו נראות בבירור.
גן השלושה או הסַחְ'נֶה הוא גן לאומי בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע, סמוך לקיבוץ ניר דוד.
הגן זכה בתואר אחד מעשרים הגנים היפים בעולם של הטיים מגזין.
גן השלושה הוא אחד מאתרי הטיולים הפופולריים בישראל.
על פי נתוני רשות הטבע והגנים, גן השלושה היה אתר הטיולים השלישי בדירוג הפופולריות בישראל בשנת 2025 (אחרי הגן הלאומי פלמחים והגן הלאומי תל אשקלון), לאחר שבמהלך השנה ביקרו בו 421,982 מטיילים.
מקור שמו הערבי של הגן - הסח'נה ("החמה"), הוא בכך שהמים בבריכה הגדולה שבו עומדים על טמפרטורה כמעט קבועה תמיד (כ-28 מעלות כל השנה).
שמו העברי של הגן - "גן השלושה", נקרא על שמם של חיים שטורמן, אהרון אתקין ו, שנהרגו ב-14 בספטמבר 1938 (י"ח באלול התרצ"ח) בעת שעלו עם המכונית שבה נסעו על מוקש, כ-6 קילומטרים מדרום לבית שאן, כשיצאו לעמק בית שאן למצוא מקום מתאים להקמת קיבוץ חדש.
מקור המים, הנובעים במעיין עין אֶלעָאסִי (בערבית عين العاصي תעתיק מדויק: עין אלעאצי, בעברית גם עין עמל), הוא בשטח הצפוני של הרי השומרון ובמזרח הרי הגלבוע.
במהלך זרימתם התת-קרקעית מתחממים המים ל-28 מעלות וצוברים את מליחותם הגבוהה יחסית שהיא 1100 מ"ג כלוריד לליטר.
מי המעיין, הנובעים בספיקה ממוצעת של 1700 מ"ק בשעה, יוצרים את נחל עמל, הזורם ומתנקז בכיוון מזרח, אל עבר נהר הירדן.
הגן מורכב ממערכת של שתי בריכות מלאכותיות גדולות (עליונה ותחתונה), האוגרות בתוכן את מי המעיין.
הבריכות מקושרות זו לזו, ונמצאות בגבהים שונים - מה שמאפשר את המשך זרימת המים לאפיק נחל עמל.
אורך הנחל בתחום הגן מגיע לכ-500 מטרים.
המעבר בין גדות הבריכות מתאפשר על ידי מספר גשרים בשטח הגן.
צמחיית הגן הנטועה מושקית במלואה על ידי מי הנחל, אולם בשל היותם מליחים, יש להתאימם במיוחד להשקיה.
לפיכך, מוהלים אותם במים מתוקים המגיעים מנחלים סמוכים.
הבריכה, אליה נשפכים מי הנחל לפני מהילתם, נוחה לרחצה הודות לחמימות מימיה, ומפל המים שבה תורם להנאת הרוחצים.
יחד עם הדשאים והצמחייה שסביבה, מהווה הבריכה מוקד משיכה למבקרים רבים, בכל עונות השנה.
לאורך גדות הנחל שפע של צמחיית נחלים טבעית, דוגמת קנה מצוי, טיון דביק, פטל קדוש, מלוח קיפח, כמו גם נטועה, דוגמת תאנה, חרוב מצוי, תמר וזית.
במימי גן השלושה חיים גם כמה מיני דגים, ובהם אמנון, קרפיון, עגלסת הירדן וקיפון בורי, כמו גם מגוון מינים של חסרי חוליות, בהם סרטן הנחלים ושחריר הנחלים.
ראשית ההתיישבות באתר "גן השלושה" של ימינו מתועדת לתקופת הברונזה התיכונה, וניכר כי האתר נושב באופן רצוף לאורך התקופה הישראלית, עת עסקו מרבית תושביו באריגה ובצביעת בדים, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והערבית, בה נעזב.
על כך מעידים שלל הממצאים הארכאולוגיים, אשר נחשפו בחפירות שנערכו בתל הקדום (הקרוי תל עמל, כשם הקיבוץ שהוקם לצידו).
ממצאים אלו מוצגים כיום ב"מוזיאון לארכאולוגיה אזורית וים-תיכונית", הבנוי על ראש התל.
עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה במקום בריכה טבעית, שמימיה נבעו מעין עמל ויצרו מפל ונוצלו להפעלת טחנת קמח עות'מאנית ישנה.
לפני הקמת המדינה היו האדמות באזור בבעלותם של ערבים אמידים, שהקימו טחנות קמח, הרחיבו והעמיקו את הבריכות ויצרו מפלי מים כדי להניע את אבני הריחיים.
אחרי מלחמת השחרור נהרסו הטחנות וכעת נמצאים שרידיהן בשטח גן השלושה.
מאבני הטחנות ההרוסות בנה בשנות ה-50 "עולה מתימן שהיה לו מושג בבנייה", כפי שכתוב בדפי ההסבר לתיירים בסחנה, "את הקיר שמעליו נופל המפל ותצלומו מופיע בכל ספר תמונות מישראל".
הגן הגדול, המקיף אותה היום, הוא תוצאה של טיפול וטיפוח מסור במשך שנים, פרי יוזמתו של צבי בהיר חבר קיבוץ ניר דוד.
בהיר, בסיועם של אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור (לימים, חתני פרס ישראל באדריכלות), הפכו את הסחנה לאתר נופש גדול ומטופח.
כיום מקורו של נחל עמל בנביעה תת-קרקעית, הנמצאת בתחום הגן והוא זורם בכיוון מזרח, אל הירדן.
בדרכו הוא עובר דרך קיבוץ ניר דוד.
בעברו חצה נחל זה את בית שאן הרומית – ביזנטית וסיפק את תצרוכת המים העירונית.
סכר שנבנה לפני עשרות שנים על הנחל והוציא ממנו אמת מים אל טחנת הקמח, הפך אותו לבריכה ובעקבותיה נבנו עוד מספר בריכות.
אמת המים והטחנה המקורית עודן קיימות והטחנה אף כשירה עדיין להפעלה.
הגן נפתח באופן רשמי ביום העצמאות בשנת 1958.
האתר הוא אחד המתוירים ביותר מבין הפארקים בישראל והוא מופעל ומתוחזק על-ידי רשות הטבע והגנים.
על אף זאת, מאז יולי 2024 החליטה הרשות להגדיר את גן השלושה כ"גן ירוק", כלומר לאסור בו הדלקת אש מכל סוג, למשל לצורך צלייה על מנגל, למעט הפעלת גזייה קטנה.
זאת, בין השאר, כדי לשמור על הניקיון ולייצר פחות אשפה.
המוזיאון לארכאולוגיה אזורית וים-תיכונית, אשר נוסד בשנת 1963 על התל הקדום במתחם הגן מציג את שלל הממצאים הארכאולוגיים, שנחשפו בחפירות התל, החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הערבית וכן בחפירות שנערכו באתרים ארכאולוגיים בסביבה, דוגמת תל כיתן ותל רחוב.
פרט לכך מוצגים במוזיאון ממצאים מאזורים שונים ברחבי אגן הים התיכון, לדוגמה, מתקופות: ממלכת פרס, ממלכת מצרים, התרבות האטרוסקית ויוון העתיקה (התרבות המיקנית, התרבות המינואית, התקופה הקלאסית והתקופה ההלניסטית).
בין הממצאים שהתגלו בתל הייתה אמפורה שעליה כתובת בעברית - "לנמשי" (שם אביו של יהוא).
על גדתה הדרומית של הבריכה השנייה (הבריכה התחתונה) ניתן להבחין בבירור במושבים מדורגים, שנחצבו בדופן המצוק.
לדעת החוקרים מדובר בתיאטרון מים (נאומכיה) מהתקופה הרומית.
לממצא זה חשיבות רבה, מפני שזהו ממצא יחיד במינו בארץ ישראל.
במתחם הגן ניתן להבחין בשתי טחנות קמח, אשר הופעלו באמצעות מים.
הראשונה היא טחנת הקמח המשוחזרת, אשר פעלה עד לתחילת המאה ה-20, ואילו השנייה, הבנויה בצורת "ארובה", פעלה עד שלהי המאה ה-19 עד שנזנחה.
שתי הטחנות נמצאות בקצה הבריכה השנייה, במרחק מה זו מזו.
בסמוך לגן השלושה שני אתרים: פארק המעיינות, וחוות חיות הכיס - גן גורו, שהוקמה על ידי חברי קיבוץ ניר דוד.
בשנת 2012 יצא סרטו התיעודי של רן טל "גן עדן" העוסק בגן, במנהליו ובבאיו.
גן זן - גן סלעים יפני מטיפוס קארסנסואי (枯山水), ארגז חול רדוד מוקף גדר המכיל חול, חצץ, סלעים ולעיתים דשא, עשב או מרכיבים טבעיים אחרים.
על פי המיתוס המקובל משמש הגן נזירי זן בעת מדיטציה.
גן זן מפורסם מצוי במקדש ריואן־ג'י בחלקה הצפון־מערבי של קיוטו.
מקדש ריואן־ג'י שייך לאסכולת מיושינג'י של ענף הרינזאי בכת הזן המקדש ידוע בשל גן הזן שבו.
אורכו 30 מטרים ממזרח למערב ו-10 מטרים מצפון לדרום.
אין בו עצים, רק 15 סלעים בצורות ובגדלים שונים, שעל חלקם גדל אזוב, מסודרים על מצע של חצץ לבן אותו גורפים מדי יום.
הסלעים בגדלים השונים מסודרים על חלוקי חצץ לבנים קטנים בחמש קבוצות, המכילות חמישה, שניים, שלושה, שניים ושלושה סלעים.
15 הסלעים מסודרים כך שהמבקרים יכולים לראות רק 14 מהם בעת ובעונה אחת, מכל זווית אפשרית.
על פי האגדה, כשאדם מגיע להארה רוחנית כתוצאה ממדיטציית זן עמוקה, הוא יכול לראות את האבן החסרה בעיני רוחו.
תכנון הגן אינו מיוחס לאדם אחד, אם כי מקובל להניח שאמן הציור בצבע אחד, סואמי (1480?
– 1525) בשיתוף דאיסן-אין הוא שתכנן והקים את הגן.
עם זאת, רשימות המקדש סותרות ומציינות מתכננים אחרים, ועל גב אחד מ-15 הסלעים חקוקים שמותיהם של קוטארו והיקוג'ירו שייתכן שהיו שני הפועלים שביצעו את הקמת הגן בפועל.
נערכו ניסיונות רבים על מנת להסביר את תכנון גן הזן.
החצץ מייצג את האוקיינוס והסלעים מסמלים את איי יפן.
הסלעים מסמלים את נקבת הטיגריס עם גוריה השוחה לעבר דרקון.
הסלעים יוצרים את המילים לב או מחשבה בקנג'י.
החוקרים גרט ון טונדר מאוניברסיטת קיוטו ו מייקל ג'י.
ליונס ממרכז המחקר ATR-IRC בקיוטו העלו את ההשערה כי המתבוננים בגן יוצרים קשר תת-הכרתי בין הסלעים ובונים בדמיונם בכך דימוי של עץ.
חוקרים אלו מאמינים כי זו הסיבה להשפעה המרגיעה של הגן.
גננים יפנים רבים ומלומדים בודהיסטים מתייחסים לרעיון "גן הזן" כאל אגדה.
הם טוענים כי זה רעיון מערבי של סוף המאה ה-20 שאין לו קשר עם הגינון היפני.
הרעיון האסתטי המכונה ה"קארסנסואי" או "גן הנוף יבש" אינו ייחודי לגנים הצמודים למקדשי זן.
גני נוף יבש מצויים גם צמודים לבתים פרטיים, מסעדות ופונדקים.
כמו כן, סביב מקדשי הזן יש גנים בסגנונות רבים וגן הנוף היבש הוא רק אחד מהם.
המונח "גן זן" הופיע לראשונה (בכל שפה שהיא) בספרה בשפה האנגלית של לורין קוק (Loraine Kuck) משנת 1935, "מאה גנים בקיוטו".
הפעם הראשונה שמונח זה מופיע ביפנית בדפוס הייתה ב-1958. דבר זה מרמז שהמושג נקלט על ידי מלומדים יפניים מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה שעל פי הדוגמה המערבית אמצו את המושג האופנתי "גן זן" משום שהנוכרים כבר דגלו בו
בספר "נושאים, נופים וטעמים בהיסטוריה של אמנות הגן היפני" מאת ויבה קואיטרט (Wybe Kuitert) שיצא לאור ב-1988 מועלה טיעון משכנע כנגד הקשר בין זן וה"קארסנסואי":
קוק מערבת בין הפרשנות האישית שלה (מהמאה ה-20) לגן זן שמקורו כביכול היסטורי לבין הגן שהקמתו הייתה על רקע תרבותי שונה לגמרי.
דבר זה הופך את פרשנותה לבלתי תקפה.
(הגן מתקופת ימי הביניים) מצא את מקומו במקדשי זן ובמגורי לוחמים משום שהוא קידם את האווירה התרבותית.
הטענה כי הקמת הגן נובעת מטעמים דתיים ולא אסתטיים מוטלת בספק".
קואיטרט גם בוחן את גן הזן מנקודת השקפה בודהיסטית:
" (על פי נקודת הראות של דוגן) הגן הטוב ביותר המשקף את הדרשה של בודהה יהיה מאום.
בוודאות הוא לפחות לא יהיה גן מהנה מבחינה אסתטית שרק יפריע לחיפוש האמיתי אחרי ההארה"
קואיטרט חושף ביקורת נוספת בתרגום הערותיו של נזיר מתקופת מוּרוֹמאצ'י בטוהה-ג'י:
"אסור שאנשים המתרגלים זן יבנו גנים.
בסוטרה כתוב שהבודהיסאטווה, מאקאצו, שרצה לעסוק במדיטציה נטש את הבלי העולם הזה של עשיית עסקים ורווחים, כמו גם גידול ירקות".
הטענה שנזירי זן עושים שימוש בגנים לשם מדיטציה היא בניגוד לעובדה שנזירי זן ביפן עוסקים במדיטציה כמעט תמיד בתוך המקדש, כשהם פונים כלפי קיר (סוטו זן) או כלפי מרכז החדר (רינזאי זן), כשאינם פונים כלפי הנוף.
תמונות של נזירים יפנים העוסקים במדיטציה בגן נוף יבש הם כנראה הצגה מבוימת.
גן וואהל לוורדים בירושלים הוא השוכן בירושלים.
הוא מהווה 'ריאה ירוקה' בלב קריית הממשלה, וסביבו מצויים מוסדות שלטון בהם משכן הכנסת, משרדי ממשלה ובניין בית המשפט העליון.
התוכנית להקים גן בלב קריית הממשלה עמדה על הפרק עם תכנון הגבעה כולה בראשית שנות ה-50. אדריכלי הנוף מאיר ויקטור ויחיאל סגל נקראו לתכנן את הגן, תוך התחשבות במבני השלטון שטרם נבנו (משכן הכנסת, למשל, הוקם רק ב-1966).
הגן שהוקם באותה עת נקרא 'גן הנשיא', והוא יועד לטקסים ממלכתיים בלבד, כך שלציבור לא הותרה הכניסה אליו.
רק במהלך שנות ה-60, בעקבות מאבק ציבורי, נפתח הגן לקהל הרחב, ואף הותקנו בו שבילים וספסלים ציבוריים.
ביום העצמאות 1955 הוצב בגן העתק של פעמון החרות האמריקני, אולם הוא הועבר לגן פעמון הדרור שנבנה ב-1978..
במהלך הכשרת הגן נתגלו בו שלוש מערות קבורה יהודיות עתיקות, שתוארכו לתקופת בית שני.
המערות החצובות מעידות על קיום יישוב יהודי באזור באותה עת.
ממצא ארכאולוגי נוסף בגן הוורדים הוא רצפת פסיפס שלמה מן התקופה הביזנטית.
הרצפה נתגלתה בקיבוץ בית השיטה והיא מוצגת בצד השביל המוליך אל הכנסת.
בשנת 1978 חיפש דוד גלעד, חבר מועצת הפרחים בישראל וחובב ורדים, מקום לארח את תערוכת הוורדים הבינלאומית, שתוכננה להתקיים בישראל ב-1981. הוא פנה לאדריכל הנוף יוסף סגל (בנו של יחיאל סגל, מתכנן הגן המקורי), ובתמיכתו של ראש העיר, טדי קולק, הוחלט להסב את גן הנשיא לגן הוורדים.
הקמת הגן הסתייעה בתרומתם של ויויאן ומוריס וואהל והקרן לירושלים.
הוא תוכנן בידי אדריכלי הנוף יוסף סגל, צבי דקל, אורי מילר ומאיר ויקטור.
הגן משתרע על פני שטח של 81 דונמים, ונחשב לגן הייצוגי והגדול ביותר בישראל לוורדים, שכן שתולים בו כ-15,000 שיחי ורדים מ-400 זנים שונים.
הוורדים בגן פזורים בחלקות על פי ארצות, ובכל חלקה ישנם שלטי הסבר על סוג הוורדים ומוצאם.
בלב הפארק מצוי אגם מלאכותי קטן בעל שני מפלסים, אליו מוזרמים המים בתעלה פתוחה ממפל.
האגם מהווה אטרקציה תיירותית, ומהווה חלק מפעילות הפנאי והספורט הנערכת תדיר ברחבי הגן.
במזרח הפארק פועל מנחת המסוקים על שם תא"ל שמואל אלדר, המשרת את באי הכנסת.
סמוך אליו שוכנת מנורת הכנסת, הכלולה אף היא בתחומי גן הוורדים.
בשל מיקומו הייחודי של הגן המטופח בלב קריית הממשלה, נערכות בו מדי פעם קבלות פנים רשמיות לאורחי מדינת ישראל ועיריית ירושלים.
מאידך, משמש המקום כמוקד להפגנות נגד משרדי הממשלה, ובאופן כמעט קבוע שוכנים בו אוהלי מחאה נגד השלטון.
מאהל המחאה הגדול והמפורסם ביותר שאירח גן הוורדים היה נגד תוכנית ההתנתקות ב-2005. בשנת 2003 לאחר צעדת האמהות כמשפחות חד הוריות שיצאה ממצפה רמון בהנהגת ויקי קנפו, הוקם מאהל מחאה בגן עצמו שפעל במשך מספר חודשים.
אל המאהל הזה עלו ברגל אמהות נוספות.
בעקבות מחאה זו בוצעו תיקוני חקיקה בחוק הביטוח הלאומי ששיפרו במעט את מצבן.
ביוני 2022 תוכנן פרויקט לשדרוג גן הוורדים, שנועד להימשך כ-16 חודשים.
הפרויקט נמשך גם ב-2024. במאי 2024 הוחלט על בניית גדר סביב הגן כחלק מ"היערכות המשטרה לטיפול באירועי מחאה המוניים".
גן התענוגות הארציים (בהולנדית: De tuin der lusten) הוא טריפטיכון שמן על עץ מעשה ידי הצייר ההולנדי הירונימוס בוש.
תמת היצירה כוללת מאפיינים דתיים נוצריים, והיא אחת העבודות הידועות ביותר של הצייר.
היצירה מוצגת במוסיאו דל פראדו שבמדריד.
חלקן החיצוני של הלוחות מצויר בסגנון גריזיי.
היצירה מציגה, משמאל לימין, את בריאת אדם וחוה, העולם שיכול להתקיים לולא החטא הקדמון, והענישה על החטא.
בוש יצר את היצירה בין השנים 1503–1504. ככל הנראה טריפטיכון זה לא נועד להיות מוצג בכנסייה אלא בביתו הפרטי של מזמין היצירה.
אנטוני דה ביטיס מתאר את היצירה בשנת 1517 בעת שהוצגה בארמון של בית נאסאו בבריסל:
ככל הנראה היצירה צוירה עבור הנדריק השלישי מנאסאו ברדה.
בשנת 1566 היצירה העותקה לשטיח קיר המוצג כיום באסקוריאל.
בשנת 1568 הוחרמה היצירה על ידי וילם השתקן ונלקחה לספרד שם היא מוזכרת ברשימת הציורים שניתנו על ידי פליפה השני, מלך ספרד לאסקוריאל.
היצירה הוזכרה בהקשרים רבים בתרבות המודרנית, בהקשר של "גן עדן".
עיתונים וערוצי תקשורת רבים ברחבי העולם שעסקו בטבעו של גן עדן קשרו אותו אל הציור "גן התענוגות הארציים", שלדעת רבים מתאר את גן העדן.
גם בישראל עסקו כתבות שונות בציור, כמו למשל כמה וכמה כתבות בעיתון "מוסף הארץ", שהוא חלק מעיתון הארץ, שעסקו בטבעו של הציור.
כמו כן, גם סיורים רבים של מוזיאונים ברחבי העולם, כולל סיורים בישראל, העוסקים בציור.
בשנת 1969 היצירה שימשה לעטיפת האלבום Deep Purple.
כאשר דלתות הטריפטיכון סגורות, ניתן לראות ציור בסגנון גריזיי ירוק-אפור על רקע שחור המתאר את הארץ המוקפת ים על רקע של שמים מעוננים, כאשר קרן שמש מאירה על הארץ.
אלוהים מתואר בפינה השמאלית העליונה של היצירה, ומעלה הציור מופיע ציטוט מספר תהילים:
היצירה מתארת את היום השלישי של בריאת העולם, ומהווה רקע ליתר המאורעות המתוארים ביצירה.
הלוח השמאלי של היצירה מתאר את בריאת אדם וחוה ואת השמתם בגן עדן.
לוח זה מתאר את בעלי החיים והיצורים השונים בגן עדן, ובניגוד למצופה, אין מדובר בסצנה שלווה - היצורים טורפים זה את זה, ואדם נועץ מבטי זימה בחווה - רמז לחטא הקדמון.
לוח זה מתאר את העולם שהיה יכול להתקיים לולא היה מתבצע החטא הקדמון.
בעולם זה מוצגים בני אדם עירומים, אינם מודעים למבושיהם, ולפיכך נהנים מהטבע ומנוכחות הבריאות השונות של האל, ללא דאגה או מחסור.
הלוח הימני מתאר את עונשם של בני האדם על חטאיהם.
בלוח מופיעים בעלי חיים המענים את בני האדם, וכן מתוארות טרנספורמציות של בעלי חיים אל מפלצות.
בני האדם נענשים בהתאם לחטאים בני המוות בהם חטאו.
בלוח זה נמצאים תווים המצוירים על ישבנו של אחד האנשים, תווים אלה הומרו למוזיקה בשם "Butt Song From Hell".
גן השושנים , הוא גן ציבורי המצוי בשכונת טלביה בירושלים, בין הרחובות פינסקר ודובנוב.
ישנה סברה לפיה השימוש הראשוני בשטח הגן החל כבר בשלהי התקופה העות'מאנית, וכי אירוע שתואר על ידי חמדה בן יהודה בעיתון "השקפה" בשנת 1906 אשר כלל קבלת פנים לכבוד יום עלותו לשלטון של הסולטאן עבדול חמיד השני התרחש בגן.
בראשית תקופת המנדט הבריטי הסדירה עיריית ירושלים את גן השושנים, שנקרא באותה עת "גן הוורדים" (Rose Garden) וערכה בו קבלות פנים רשמיות של העירייה.
הגן תוכנן והוקם על ידי אלימלך אדמוני, ששימש משנות ה-30 עד תחילת שנות ה-60 כגנן הראשי של עיריית ירושלים.
לגן נבנו שתי כניסות בסגנון אר דקו, האחת מרחוב פינסקר, והשנייה מרחוב דובנוב, ובגן נבנתה פרגולה ובריכת נוי ובה דגי זהב.
תזמורת המשטרה הבריטית נהגה לנגן בגן מדי שבוע להנאת תושבי השכונות הסמוכות.
לאחר מלחמת העצמאות, ובשל קרבתו של גן דניאל לקו העירוני (הגבול בין ישראל וירדן), המשיכה עיריית ירושלים לקיים בגן השושנים את אירועיה הרשמיים, וכן קבלות פנים ביום העצמאות.
גן השושנים היה גם הגן הממלכתי של מדינת ישראל, ובו נערכו טקסים רשמיים ומסיבות גן בהשתתפות ראשי המדינה ונכבדיה.
בשנת 1992 שופץ הגן, ושוקמו הפרגולות.
בריכת הנוי הוסרה ובמקומה הוצב גן משחקים.
בשנת 2024 שופץ הגן בשנית, ובריכת הנוי הוקמה מחדש.
בחלק מ"בית הגנן", הניצב בחלקו העליון של הגן, הוקם מבנה שירותים, ובעתיד מתוכנן לקום, בחלקו האחר של הבית, מזנון קטן לשירות באי הגן.
כיום (2025) מוצבת בכניסה התחתונה לגן לוחית זיכרון המנציחה את פועלו של אלימלך אדמוני בתכנון הגן והקמתו.
גן התקומה שוכן בשולי הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ומהווה אתר ארכאולוגי ומקום לפעילות ספורט ופנאי.
גן התקומה שוכן בצמוד לחומת העיר העתיקה מדרום, סמוך לשער ציון.
במאה ה-19 שימש חלקו המערבי של המתחם כמושבת מצורעים, שנודו מן החברה בשל מחלתם המדבקת, היא מחלת הנסן, המזוהה בטעות עם מחלת הצרעת המקראית.
בתיהם העלובים של המצורעים נבנו סמוך לשער ציון, כשפניהם אל החומה.
רק במחצית השנייה של המאה ה-19 עקרו המצורעים מהעיר העתיקה למוסדות מסודרים מחוץ לחומות.
הבתים העלובים נהרסו, והמתחם הפך לחלק מהרובע היהודי.
האזור כולו שימש עד שנת 1948 למגוריהם של יהודים ספרדים, ונקרא בשם 'החָכּוּרה'.
גן התקומה תוכנן כחלק מתוכנית האב לשיקום הרובע היהודי לאחר איחוד ירושלים ב-1967. שמו מבטא את תקומת הרובע מעפר והרס, שהיו מנת חלקו במשך 19 השנים שבהן היה נתון תחת שלטון ירדן.
פעולות השיקום והבנייה ברובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים נערכו בצד חפירות ארכאולוגיות.
הייתה זו הפעם הראשונה שהרובע נחפר לעומק באופן יסודי, בשילוב כלי מחקר וטכנולוגיה מודרניים.
מאחר שבמשך השנים בהן הייתה העיר העתיקה בידי ירדן לא התגורר כמעט איש בתחומי הרובע, יכלו הארכאולוגים לפעול כמעט בחופשיות, ובזכות כך חשפו ממצאים מרשימים מאוד מתקופות היסטוריות רבות.
הממצא הארכאולוגי החשוב ביותר, שנתגלה בחלקו המזרחי של גן התקומה, הוא מאגרי המים הקדומים של כנסיית הניאה הביזנטית.
כנסייה זו, שהייתה כנראה הגדולה בכנסיות ירושלים במאה ה-6, השתרעה על פני שטח עצום, ושרידיה נתגלו גם תחת כיכר בתי מחסה.
מאחר שגבול החומה הדרומית של העיר העתיקה שוכן על מדרון תלול, נאלצו בוני הכנסייה לתמוך את מאגרי המים בקירות עבים ובקמרונות גדולים, שהשתמרו יפה עד ימינו.
בחלק המרכזי של הגן נשתמרו שרידיו של מנזר סטפנוס הקדוש הארמני מן התקופה הצלבנית (לפני כ-900 שנה).
עמודי המנזר שוחזרו, וכן חלק מקירותיו החיצוניים.
בחלקו המערבי של גן התקומה נתגלו שרידיו של שער ציון מן התקופה האיובית.
שער ציון של ימינו, הקבוע בחומת העיר העות'מאנית, שוכן למעשה בנקודה מערבית וגבוהה יותר לשער ציון ההיסטורי.
השער הקדום עמד בקצה הקארדו העתיק, ושרידי בית השער הגדול שלו השתמרו, על קירותיהם העבים וחרכי הירי.
על גבי מאגרי המים של כנסיית הניאה הוקם תיאטרון פתוח למופעים, וכן שני גני שעשועים לילדים.
ליד שרידי מנזר סטפנוס נבנו מתקני ספורט, ובהם מגרשי כדורגל וכדורסל, וכן שולחנות פינג פונג, המהווים את חלקו העיקרי של הגן.
"גן השקמים" הוא שיר מ-1954 שכתב יצחק יצחקי והלחין יוחנן זראי.
השיר עוסק בראשית ימיה של העיר תל אביב באופן נוסטלגי, ומתאר את הגעגועים לתקופה שבה היא הייתה יישוב קטן עם בתים בודדים בחולות, ואת הפיכתה לכרך סואן, שבו גורדי שחקים, כבישים וחנויות.
השיר נכתב ללהקת פיקוד מרכז במסגרת העלאת מחזמר שהוגדר הומוריסטי בעל מוסר השכל, ונכתב על ידי הסופר משה שמיר.
השיר עצמו, נכתב על ידי יצחק יצחקי שהיה קצין חינוך של הפיקוד, ומתאר את השקמים שבין גן מאיר לבית ז'בוטינסקי ברח' קינג ג'ורג' בתל אביב.
השקמים בשיר מהווים משל לשינוי שחל בתל אביב: בתחילה, "היה היו כאן פעם שקמים...
ויש לפעמים נערכו ישיבות מתחת שקמים אז בצל", אחר כך "נשכחו השקמים והלבין אז ראשם מאבק", ולבסוף "השקמים נעלמו ואינם, רק שלט את שמם עוד מזכיר".
את השיר ביצעה לראשונה להקת פיקוד המרכז בתוכניתה "כ"ף קו"ף אחד" שהועלתה ב-1954, בעת שיצחקי היה קצין החינוך הפיקודי וזראי היה המנהל המוזיקלי שלה.
הלהקה לא הקליטה את השיר.
רק לאחר 4 שנים הוקלט השיר בביצועה של רעייתו דאז, ריקה זראי, והוא המזוהה עמו ביותר.
מאוחר יותר חידשו את השיר אמנים רבים נוספים, ובאקו"ם רשומים 104 ביצועים שונים ובהם של אריק סיני, ירדנה ארזי, הכל עובר חביבי, יזהר כהן,וביצוע משותף של מיקי קם ונתן דטנר.
השיר זכה לאזכור בשירו של יהונתן גפן, "יכול להיות שזה נגמר" בבית הראשון: .
גן הקיטור השווייצרי (שם רשמי המאוית חלקו בצרפתית וחלקו באנגלית: Le Swiss Vapeur Parc) הוא פארק מיניאטורות בעיירה לה בּוּבְרֶה (Le Bouveret), על רצועת החוף של קנטון ואלה, על אגם ז'נבה.
הגן מכיל דגמים של הבניינים המפורסמים בשווייץ וכן דגמי רכבות ודגמים של אביזרי מסילות ברזל כגון גשרים ומנהרות.
קנה המידה של דגמי הרכבות הוא 1:8 והדבר מאפשר למבקרים לרכב על גגות הקרונות כדי לתור בגן.
חלק מדגמי הרכבות מונעים בבנזין וחשמל וחלק בקיטור – ומכאן שם הגן.
מפעילי הרכבות יושבים על הקרונות הראשונים של הרכבות ומתפעלים אותן בעזרת כפפות מטבח.
קנה המידה של שאר הדגמים אינו אחיד.
הגדולים ביותר ביניהם, אלה שניתן להיכנס לתוכם רגלית כדי לצפות בחלקיהם הפנימיים ואלה שהוסבו למבני ציבור כמו קיוסקים וחדרי שירותים הם בקנה מידה של 1:5.
הגן מכיל גם אגמים מלאכותיים קטנים וערוגות עם פרחי העונה המקובלים בשווייץ.
אולם במהלך חודשי החורף הגן סגור.
כאשר הגן נפתח, ב-6 ביוני 1989, היו בו רק שתי רכבות ושטחו היה 9,000 מטר מרובע.
בשנת 2007 השתרע הגן על 17,000 מטר מרובע והיו בו חמש עשרה רכבות.
בין השנים 1989 לבין 2007 ביקרו בגן שניים ורבע מיליון איש.
בכל חודש יוני מתקיים בפארק "פסטיבל הקיטור הבינלאומי".
גן הקיץ - הוא גן נוי במרכז סנקט פטרבורג בו נמצא ארמון הקיץ של פיוטר הגדול.
הגן שהוקם בשנת 1704 ממוקם באי.
הוא תוכנן בשנים 1725-1712 (תקופת פיוטר הגדול) בסגנון הולנדי.
מספר שנים מאוחר יותר הובאו לגן מאות פסלי שיש שיוצרו באיטליה.
בסוף המאה ה-20 הפסלים הועברו לתערוכה ובמקומם הוצבו בשטח הגן העתקים.
במהלך המאה ה-18 פעלו בגן מזרקות שנהרסו בשנת 1777. בסוף המאה ה-18 הוקמה סביב הגן גדר דקורטיבית שקיימת עד היום.
בתקופת פיוטר הגדול הגן היה סגור לציבור והיה ניתן לבקר בו רק לפי הזמנת הצאר.
החל משנת 1752 הציבור הורשה לבקר בגן בימים מסוימים.
באותן השנים במהלך חודשי הקיץ בגן הופעל בית התיאטרון.
בשנת 1855 בשטח הגן הוצב פסל לזכרו של הסופר וממשיל המשלים הרוסי איוואן קרילוב.
גן חיות הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1991–1993.
הלהקה קמה בעקבות מפגש בין שני חיילים בתחנת הרדיו "גלי צה"ל": שחר בן ברק, שניגן בעבר בלהקת "פופלקס", ושרון מולדאבי שהיה עורך מוזיקלי.
בלהקה שימש מולדאבי כסולן, בן ברק ויובל ליבליך כגיטריסטים, דני צוקרמן כבסיסט, ודובי קיזלשטיין כמתופף.
הלהקה הוציאה ביולי 1992 את אלבומה היחיד, "גן חיות", לאחר שהוחתמה בחברת התקליטים אן.אם.סי.
שירי האלבום נכתבו על ידי מולדאבי ובן ברק, והוא כלל את הלהיטים "ירח כחול", "חם ומתוק", "נוסע" ו"בת שלושים".
השירים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והלהקה הוזמנה להופיע בין השאר בפסטיבל ערד.
הלהקה החלה לעבוד על אלבום שני, וב-1993 ניגנה מספר שירים מתוכו בהופעתה בפסטיבל רוק בים האדום.
למרות הצלחת האלבום הן בקרב הקהל והן בקרב מבקרי המוזיקה, התפרקה הלהקה ב-1993, בגלל חילוקי דעות אמנותיים לגבי כיוונה המוזיקלי.
חברי הלהקה המשיכו לקריירות מוזיקליות עצמאיות: מולדאבי וצוקרמן הוציאו אלבומי סולו, בן ברק עבר לארצות הברית והקים את להקת "God Made Television", וקיזלשטיין וליבליך עברו לנגן במסגרת הקלטות של אמנים שונים.
ביולי 2016 הלהקה החליטה להתאחד להופעת חימום אחת בלייב פארק בראשון לציון, לקראת ההופעה של גארבג' בישראל.
גן חטיבת פלמ"ח הראל הוא גן ובו אנדרטה לחללי חטיבת הראל במלחמת העצמאות, הניצבים בקריית הלאום בירושלים.
האתר בו נמצא הגן הוא מדרון בתחומי גן סאקר, בצדו של בית הקברות שייח' באדר (שהוקם בעת מלחמת העצמאות לאחר שלא התאפשר לקבור בהר הזיתים) ובקרבת בניין בית המשפט העליון ומשכן הכנסת.
האנדרטה מורכבת מחומת אבן עגולה כפולה בעלת גובה משתנה.
בצידה האחד שבמעלה המדרון החומה היא בגובה הקרקע ומאפשרת כניסה רגלית לשטח המגודר על ידה.
מצידה האחר, במורד המדרון, החומה מוגבהת מעל פני הקרקע (עד לגובה של ארבעה מטרים) ועל גביה קיים שביל הליכה, המשקיף אל נוף הגן וירושלים כולה.
על גבי מעקות שני צידי השביל חקוקים שמות אתרי קרבות של החטיבה וכן תיאורים של קרבות ידועים שלה.
על גבי הקיר החיצוני של החומה חרוטים שם האתר, סמל הפלמ"ח והבית הראשון מתוך המנון הפלמ"ח.
על גבי הקיר הפנימי של החומה חרוטים שמות 438 חללי חטיבת הראל במלחמת העצמאות, אשר רובם נפלו בקרבות על הדרך לירושלים ובעיר עצמה, ושמות שני מפקדי החטיבה במלחמה - יצחק רבין ויוסף טבנקין - בלוויית דברי הסבר והנצחה.
במרכז הכיכר שיוצרת החומה ניצב עץ אלה, שהיה קיים שם בטרם הוקמה האנדרטה.
סביב האנדרטה נטוע גן ובו שבילי הליכה ופינות ישיבה.
האנדרטה היא פרי עבודתם של הפסל דני קרוון (ממקימי קיבוץ הראל), אדריכל הנוף צבי דקל והטיפוגרף ינק יונטף.
תוכנית הקמתה היא פרי יוזמתם של וותיקי החטיבה, בה לקחו חלק אורי בן ארי, יששכר שדמי, עמוס חורב, מוטקה בן פורת ואחרים ששירתו בה בקרבות מלחמת העצמאות.
ועדת היגוי מטעמה בראשות האלוף במילואים עמוס חורב בחרה בקרוון למעצב האנדרטה.
האנדרטה הצטרפה לשתי אנדרטאות אחרות לחללי חטיבת הראל שהוקמו בעבר – האנדרטה בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים והאנדרטה במתחם גבעת הרדאר.
גן חיות היא תוכנית מערכונים לנוער המשודרת בערוץ ניקלודיאון הישראלי.
בכל פרק 8–12 מערכונים בכיכובם של אודי ואביעד (אודי גוטשלק ואביעד בנטוב) ולירן כוהנר בתפקיד תות מ"שוקו וניל ותות" (בעונה הראשונה והשלישית).
עד 2015 שודרו שלוש עונות של הסדרה.
ב-29 בדצמבר 2016 שודר סרט הספין אוף של הסדרה: "גנחה – פלישת הזומבים", ובאותו תאריך הועלה הסרט גם לערוץ היוטיוב של ניקלודיאון.
בנוסף לסרט הופקה עונה רביעית המתארת בהרחבה את פלישת הזומבים.
נכון לעונה הרביעית לסדרה 41 פרקים.
כל פרק בסדרה מתחיל כאשר מנהל גן החיות מר פיקולו מעלה רעיון חדש לשיפור גן החיות גנחה שבצומת מנחה.
הוא נוהג לקרוא למזכירתו דורותי ולציין מה יש לעשות כדי לבצע רעיון זה, אך היא חשה שעלולות להיווצר תקלות בביצוע הרעיון.
בכל פרק מתרחשות עלילות משנה של דמויות נוספות בקרב עובדי גן החיות ומבקרי הגן.
במהלך הפרק האחרון לעונה השנייה נקבעת מלחמה בין גן החיות "גנחה" ליריבו גן החיות "נגחה", אשר מתרחשת בעונה השלישית ובפרק האחרון לעונה, שני גני החיות מתאחדים.
בעונה הרביעית לסדרה מתואר בהרחבה את פלישת הזומבים על הגן, שמתואר בצמצום בסרט גנחה – פלישת הזומבים.
מר ארתור פיקולו (אביעד בנטוב) – מנהל גן החיות.
אדם צעקני, המתכנן תוכניות לא מותאמות עבור גן החיות.
בתחילת הפרקים נוהג לעשות משהו מצחיק.
אחרי שדורותי הורסת את הטאבלט שלה הוא אומר לה לעשות משהו מוזר ואומר בקביעות "בוא נצא לסיור בשטח" (בפרק האחרון לעונה הראשונה הוא אומר "אנחנו יוצאים לסיור בגן החיות").
בעונה השנייה מנסה לפרסם את הגן בכל מיני תשדירי פרסומת המציעות הבטחות שווא למבקרים בגן החיות (כגון: ממתקים, גיבורי על, מלחמה ועוד).
דורותי קלדרון (אודי גושטלק) – מזכירתו של ארתור פיקולו.
ידועה באמירות קבועות כגון "צ'ק", "כן, מר פיקולו" ו"אני מריחה כאן בעיה".