tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקר דעת קהל שפורסם באותם ימים בעיתון אייריש טיימס, הראה 53% תמיכה בוורדקר, שיעור התמיכה הגבוה ביותר בטישך מאז 2011, והראה שפינה גייל הובילה ב-11% על פני פיאנה פול.
שיעור שביעות הרצון מהממשלה עמד גם הוא על 41%, הגבוה ביותר מזה עשר שנים.
בעל הטור בעיתון זה, פט ליהי, טען שוורדקר סיים את שנת 2017 "כשידו על העליונה" והאתר IrishCentral אמר שהיית זו "שעתו היפה" של הטישך.
בינואר 2018 פורסם סקר דעת קהל שהראה על שיעור תמיכה של 60% בוורדקר, שיא של עשר שנים.
באותו חודש הודיע ורדקר שמשאל העם לביטול התיקון השמיני לחוקת אירלנד, שמנע ליברליזציה של הגבלת חוקי ההפלות, יתקיים במאי ואם התיקון יאושר, הוא יאפשר לממשלה להגיש הצעת חוק חדשה.
הוצע שתותר לנשים גישה ללא הגבלה לביצוע הפלה עד לשבוע ה-12 להיריון, וכן במקרים של סכנה לחיי האם עד לסוף החודש השישי להריון.
ורדקר הודיע שהוא יוביל מערכה למען ליברליזציה של החוקים, באומרו שדעתו השתנתה בעקבות מקרים קשים שאירעו במהלך כהונתו כשר הבריאות.
משאל העם עבר ברוב של שני שלישים תומכים.
ב-24 בינואר 2019, אמר ורדקר בריאיון ליורוניוז שהוא עומד איתן בנוגע לכך שהגבול בין צפון אירלנד לאירלנד צריך להיות גבול פתוח ללא מכס ותחנות גבול, וכינה את הברקזיט מהלך של נזק עצמי שלא הושקעה בו מספיק מחשבה.
הוא גם אמר שהטכנולוגיה שהובטחה על ידי תומכי הברקזיט לפתור את נושא הגבול "עדיין לא קיימת".
ורדקר הודיע שהוא יסרב לאשרר את הסכם הסחר החופשי בין האיחוד האירופי לבין מרקוסור, אלא אם כן ברזיל תתחייב להגן על הסביבה.
החשש היה שהסכם יוביל להגברת תהליך בירוא יער האמזונאס בשל הרחבת רכישות מתעשיית הבקר הברזילאית.
ב-14 בינואר 2020 ביקש ורדקר את פיזור הדאל אירן, ונשיא אירלנד מייקל היגיניס אישר את בקשתו והבחירות נקבעו ל-8 בפברואר.
בבחירות הפסידה פינה גייל 12 מושבים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בדאל אירן לאחר פיאנה פול ושין פיין.
במהלך מערכת הבחירות דחה ורדקר כל אפשרות של קואליציה בין פינה גייל לבין שין פיין, אף על פי ש"קואליציה רחבה" של פיאנה פול ופינה גייל עלתה כאפשרות.
בכל אופן, ב-12 בפברואר הודה ורדקר בהפסדה של פינה גייל בבחירות ושככל הנראה הוא יהיה מנהיג האופוזיציה.
הוא הוסיף שפינה גייל "מוכנה לוותר" כדי לאפשר לשין פיין, כמי שזכתה באחוז הקולות הגבוה ביותר, לקבל את ההזדמנות הראשונה להקים ממשלה.
ב-20 בפברואר הוא הגיש את התפטרותו לנשיא היגינס, אך המשיך למלא את תפקידו כטישך עד להקמתה של ממשלה חדשה.
במהלך תקופה זו החלה להתפשט מגפת הקורונה באירלנד.
בהיותו בוושינגטון, לפני יום פטריק הקדוש, הודיע ורדקר על כוונתו לנקוט צעדים לבלום את התפשטות המגפה, כולל סגירת בתי הספר, האוניברסיטאות וגני הילדים ביום המחרת, וכולל סגירת מוסדות תרבות וביטול "כל ההתכנסויות במקומות סגורים של יותר מ-100 אנשים והתכנסויות במקומות פתוחים של יותר מ-500 איש".
לאחר שהקדים את שובו לאירלנד, פנה ורדקר לאומה האירית בערב יום פטריק הקדוש בשידור טלוויזיה והציג בפניהם את תפישת הקוקונינג, כלומר, "בנקודת זמן מסוימת...
נייעץ לאוכלוסייה המבוגרת ואנשים עם מחלות רקע להישאר בבתיהם למספר שבועות".
נאום זה זכה לאחוזי הצפייה הגבוהים ביותר בהיסטוריה של אירלנד, לאחר שעקף את השיא הקודם שנקבע בשידור התוכנית השנתית The Late Late Toy Show ב-25% ונצפה גם ברחבי העולם.
בעקבות קריאתה של מנהלת שירותי הבריאות במרץ לגיוס כוח אדם רפואי, חידש ורדקר את רישומו כרופא והציע את שירותיו ליום אחד בשבוע.
ב-26 ביוני הוכרז שפינה גייל, פיאנה פול, והמפלגה הירוקה הסכימו על הקמת ממשלה קואליציונית, וכך הייתה זו הפעם הראשונה ששתי המפלגות הגדולות באירלנד הקימו ממשלה משותפת.
כחלק מההסכם, נבחר מנהיג פיאנה פול, מיהאל מרטין כטישך עד דצמבר 2022, בעוד שוורדקר מונה כטנשטה (סגן ראש הממשלה).
השניים אמורים להתחלף בתפקידים לאחר כשנתיים וחצי, ורדקר ייבחר כטישך לשארית תקופת הכהונה של הממשלה.
בנוסף לתפקידו כטנשטה מונה ורדקר כשר המיזמים, הסחר והתעסוקה.
בדצמבר 2022 התבצעה הרוטציה וורדקר חזר לתפקידו כטישך.
אחרי שחרורה של אמילי הנד, ישראלית בת תשע עם אזרחות אירית שנחטפה לעזה על ידי חמאס בטבח שבעה באוקטובר, ובשלב מסוים נחשבה כמתה, צייץ ורדקר בטוויטר כי "ילדה תמימה שהלכה לאיבוד, נמצאה כעת והוחזרה [למשפחתה]".
בהמשך פרסם ורדקר הבהרה בה כתב כי הנד "נחטפה" אך נמנע מלציין כי נחטפה בידי חמאס.
ב-20 במרץ 2024 לאחר נחל מפלה במשאל העם במדינה באשר לשינוי החוקה בסעיפים הנוגעים לתפקידן של נשים בבית ובמדינה התפטר מתפקידו ומהנהגת מפלגתו.
ב-9 באפריל 2024 סיים ורדקר את כהונתו כטישך ובמקומו נכנס לתפקיד סיימון האריס.
במהלך ריאיון שהעניק ורדקר לתחנת הרדיו של רשת RTÉ ב-18 בינואר 2015, יום הולדתו ה-36, הוא הצהיר פעם ראשונה באופן גלוי על היותו הומוסקסואל: "זה לא משהו שמגדיר אותי.
אני לא פוליטיקאי הודי-למחצה, או פוליטיקאי רופא, או פוליטיקאי הומו.
זה פשוט חלק ממי שאני, זה לא מגדיר אותי, אני מניח שזה חלק מאישיותי".
ורדקר היה תומך נלהב של משאל העם לנישואים חד-מיניים.
בן זוגו של ורדקר, מתיו בארט, הוא רופא בבית חולים בדבלין.
ביוני 2019, לציון יובל החמישים למהומות סטונוול, כלל המגזין הלהט"בי Queerty את ורדקר כאחד מ"האנשים החלוצים שבאופן פעיל הבטיחו שהחברה תמשיך לנוע לקראת שוויון, קבלה וכבוד לכל האנשים הקווירים".
ורדקר השלים את לימודיו בשפה האירית וקבע לעצמו גרסה בשפה זו של שמו "ליאו דה ורד" (Leo de Varad).
ליאו בורנשטיין היה רופא, מומחה לכירורגיה פלסטית, ייסד וניהל את המחלקה הראשונה בישראל לכירורגיה פלסטית בבית החולים תל-השומר (1951–1978), מחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
משפחתו היגרה לארצות הברית בהיותו בן שמונה והשתקעה בניו ג'רזי.
בורנשטיין למד את לימודיו הקדם-רפואיים באוניברסיטת אלבמה, ובהמשך את לימודי הרפואה ב-1932 בקולג' המלכותי למנתחים באדינבורו שבסקוטלנד, שם סיים את לימודיו ב-1937. בשש השנים הבאות עבד כמתמחה וכמנתח בבית החולים ויקטוריה בברנלי, בבית החולים המלכותי בלנקסטר, ובבית החולים בארי ליד מנצ'סטר.
במלחמת העולם השנייה גויס בורנשטיין לצבא האמריקאי ושירת כקצין רפואה בדרגת קפטן בבית החולים 110 ובבית חולים שדה מס' 6. כמו כן שירת כרופא גדודי בגדוד נ"מ של המשמר הלאומי המורכב מבני ארקנסו.
שליטתו ביידיש הייתה לו לעזר רב במהלך שירותו, שכן היה היחיד בגדוד שיכל לתקשר עם השבויים הגרמנים.
במהלך שירותו בגדוד נתקל ליאו בגילויי אנטישמיות, כמו כן לקח חלק בשחרורו של מחנה הריכוז דכאו.
השילוב של גילויי האנטישמיות בגדוד, והמראות הקשים בדכאו עוררו אצל בורנשטיין את הרצון לעלות לארץ ישראל.
לאחר המלחמה ושחרורו מהצבא האמריקאי שב לארצות הברית וחיפש דרך לעלות לארץ ישראל שהייתה עדיין תחת שלטון המנדט הבריטי.
בורנשטיין רצה לעלות על אניית מעפילים, אך אנשי ההגנה הסבו את תשומת לבו לכך, שכאזרח אמריקאי ביכולתו להגיע לישראל באופן חוקי.
בורנשטיין נאלץ לספק לבריטים סיבה להגעתו לישראל.
גם לזאת מצאו אנשי ההגנה פתרון והסיבה הרשמית לעלייתו לישראל הייתה הצורך לתרגם ספרות רפואית מאנגלית לעברית באוניברסיטה העברית בירושלים (זאת למרות ידיעותיו המועטות בעברית).
הבריטים אישרו לו את הכניסה ולאו בורנשטיין הגיע לארץ ישראל בדצמבר 1947. עם הגיעו לישראל נפגש בורנשטיין עם ד"ר חיים שיבא.
בתחילת 1948 גויס בורנשטיין לשירות הרפואי של ההגנה והוצב בבית החולים באיילת השחר, בסמוך למפקדת הגדוד ה-3 של הפלמ"ח, שהיה הכוח העיקרי של ההגנה באזור.
בית החולים הצבאי היה קרוי "בית החולים מספר 2".
לאור ניסיונו העשיר במלחמת העולם השנייה, הוחלט תוך פרק זמן קצר על ידי ד"ר שיבא למנותו להקמת וניהול בית חולים בכפר גלעדי.
כפר גלעדי נתפס על ידי שיבא, כמקום האחרון שישרוד אם ייפול הגליל, בשל מיקומו הגאוגרפי הנוח להגנה.
תוך שישה שבועות נרכש הציוד הדרוש ובית החולים הוקם במבנה עץ שתוכנן למטרה זו.
בתחילה לא הייתה אפילו רצפה בחדר הניתוח, וכל בקשותיו למרצפות מהצבא נענו בשלילה.
רצה הגורל וזמן מה לאחר מכן, המורה של קיבוצי האזור יצא לסיור עם ילדי בית הספר ועלה על מוקש.
כאשר הובא המורה הפצוע בראשו לטיפול אצל בורנשטיין, טען האחרון כי אין הוא יכול לנתחו בחדר ניתוח לא סטרילי וללא רצפה, עוד באותו היום בנו חברי קיבוצי האזור רצפה לחדר הניתוח, והמורה נותח בהצלחה.
ב-17 באפריל 1948 כתב בורנשטין מכתב לד"ר שיבא, בו תיאר את המצב הקשה בבית החולים בכפר גלעדי אשר הוא היה אמון על הקמתו.
"בבית החולים נמצאו 11 פצועים, מהם ארבעה במצב קשה.
המטוס שמגיע אינו יכול לשאת אלונקה.
אין מכשיר רנטגן, עובדה המקשה על טיפול בשברים.
למעשה, אין כל התקדמות בבניית בית החולים.
מבחינת הסגל הרפואי אין בעיות, אחיות חדר הניתוח עושות את עבודתן נאמנה, במגבלות התנאים הפיזיים.
קיים מחסור חמור בתרופות, דם ותמיסת מי מלח".
מחסור זה הציק מאוד לבורנשטיין כי הוא שמע שעליו לצפות לכמות גדולה של פצועים בקרוב.
יום לאחר כתיבת מכתב זה נכבשה טבריה וההתקפה הכושלת על נבי-יושע התרחשה שלושה ימים לאחר הכתיבה, כך שבפני בורנשטיין עמד האתגר לטפל בפצועים רבים ללא ציוד וכוח אדם מספיקים.
בהמשך שירת בורנשטיין כמנתח בבית החולים הצבאי מספר 10 בחיפה, וב-30 בנובמבר 1948 הוצב בבית-חולים מספר 5 תל השומר, כעוזר מנתח בנוירוכירורגיה.
באותה התקופה גם עבד כעוזר לצדו של ג'ק פן, כירורג פלסטי מדרום אפריקה, שהגיע ארצה מספר פעמים במהלך מלחמת השחרור כמתנדב.
בתום מלחמת השחרור יצא בורנשטיין לארצות הברית על מנת להשלים התמחותו בכירורגיה פלסטית אצל ד"ר ג'ו תמרין בניו יורק.
בשנת 1949 התחתן עם ויקי.
בתום התמחותו ב-1950, חזר בורנשטיין לישראל, אשתו ויקי עלתה לישראל לראשונה.
ב-1951 הקים בורנשטיין את המחלקה לכירורגיה פלסטית הראשונה בישראל, בבית חולים הצבאי בתל-השומר, וניהל את המחלקה עד 1978.
בורנשטיין הוביל את הקמת האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית וכיהן כיו"ר הראשון של האיגוד.
מתלמידיו: פרופ' ברנרד הירשוביץ, ד"ר שושנה שקופ-פרנקל, פרופ' חגי צור.
בשנות הששים של המאה העשרים כיהן בורנשטיין כמזכיר ארגון הפרטיזנים ולוחמי הגיטאות.
לִיאוּ הוּאִי (בסינית: 刘徽) חי בין השנים 220-280 בסין, היה מתמטיקאי סיני אשר חי בממלכת וֵיי בתקופת שלוש הממלכות בסין.
עיקר פרסומו - בזכות פרשנותו לספר "תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה", שנכתב ונערך לאורך השנים עד ל-200 לפנה"ס בסין, ובה הוכיח את נכונות האלגוריתמים שבספר.
ליאו הואי הציג את המתמטיקה בדרך שונה מהטקסט שעליו כתב פרשנות.
בספר היו כתובים מרשמים בלבד, ללא הוכחה.
הואי הוסיף למרשמים כללים בסיסיים, מעליהם ניתן היה לבסס את החישובים.
הוא ביטא את תוצאותיו המתמטיות בעזרת ביטויים עשרוניים.
הואי פרסם הוכחה משלו למשפט זהה למשפט פיתגורס בעזרת תרשים שיצר, והציע שיטות למציאת אורך הצלעות במשולש ישר-זווית בעזרת פרמטרים.
בפרשנותו ל"תשעת הפרקים" הוא הציג:
הואי אמד את השטח של העיגול בעזרת מצולע בעל 3× 2n צלעות.
ההערכה הזאת של פאי זכתה לשם "יחס הואי".
האלגוריתם של הואי היה אחד מתרומותיו החשובות למתמטיקה בסין העתיקה.
בעזרת עבודתו של הואי חישב זו צ'ונגז'י את π להיות 3.1415927>π>3.1415926 אשר נשארו ההערכות המדויקות ביותר ל- π במשך כמעט 1000 שנים.
הואי פרסם כללים לחיבור, חיסור, כפל וחילוק שברים, כמו כן נוסחאות למציאת הנפח של פאונים תלת־ממדיים כגון מנסרה, פירמידה, ארבעון, טריז, גליל, חרוט ופרוסטום של חרוט.
הוא השתמש בעקרון קאוואליירי על מנת למצוא את נפחו של גליל ושל גוף גאומטרי הנוצר על ידי הצטלבות שני גלילים הנקרא כיום "מודל שטיינמץ".
הואי היה הראשון שחשב על מודל זה, אך נכשל בניסיון החישוב שלו.
עבודתו הושלמה כמה מאות שנים לאחר מכן על ידי זו צ'ונגז'י ובנו זו ג'נג.
בפרק 8 של פרשנותו הוא התייחס למשוואות ליניאריות סימולטניות ומחשב אותן עם מספרים חיוביים ושליליים.
הוא היה אחד המתמטיקאים הראשונים שהשתמש במספרים שליליים.
מאוחר יותר, הואי הוציא לאור עבודה נפרדת הנקראת "המדריך המתמטי של אי הים", אשר עוסקת במדידות של גבהים ומרחקים בעזרת טריגונומטריה בכלל ובמשפט פיתגורס בפרט.
העבודה הייתה במקור חלק מפרשנותו על תשעת הפרקים, אך לאחר מכן הוסרה, והפכה לספר.
בעבודתו, הואי התייחס לבעיות הבאות:
חישוב גובהו של אי בים והמרחק ממנו.
חישוב גובהו של עץ הנמצא על צלע ההר.
חישוב המרחק עד לעיר רבועה.
חישוב גובהו של מגדל העומד על גבעה.
חישוב עומקו של עמק שבתחתיתו אגם.
חישוב רוחבו של מעבר הנצפה מגבעה.
חישוב גודלה של עיר הנצפית מהר.
ליאו ואלדז (או ליאו ואלדס) הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" ו"גורלו של אפולו", מאת ריק ריירדן.
ליאו הוא בנם של הפייסטוס, אל הכבשנים והאש במיתולוגיה היוונית ושל אספרנסה ואלדז, מכונאית מיוסטון.
ליאו הוא גם צאצא של סמי ואלדז (סבא רבא), שהיה חברה של הייזל לבסק בשנות ה-40. הוא נולד ב-7 ביולי 1994. לליאו הייתה שמרטפית בשם טיה קאלידה כשיהיה קטן שניסתה להרוג אותו כל פעם מחדש, אשר מתגלה לבסוף כלא אחרת מאשר האלה הרה.
אספרנסה, אימו של ליאו, נהרגה בתאונה שנגרמה באשמת גאיה, אלת האדמה, שהתגרתה בליאו וגרמה לו לשרוף את המוסך של אימו, כשהיא לכודה בפנים.
לאחר מות אימו הוא עובר בין בתי אומנה שונים.
ליאו פוגש את פייפר מקלין וג'ייסון גרייס בבית הספר לקיום בטבע, ומשם מגיע למחנה החצויים.
הוא מגלה בונקר מלחמה ישן, בונקר 9, שם הוא מצליח לתקן את דרקון המתכת שאיים על המחנה, ומסיר את הקללה מעל הביתן של הפייסטוס.
הוא עוזר לג'ייסון ולפייפר להציל את הרה.
כשהם חוזרים הוא הופך להיות ראש בית הפייסטוס, ומצטרף לשבעה במסעם לאתונה.
הוא משתמש בכוחו כדי להציל את חבריו ופוגש את קליפסו, והשניים מתאהבים.
ליאו הוא הראשון שהבין שלפי נבואת השבעה, או הוא או ג'ייסון גרייס יאלצו למות.
("עולם ומלואו יסער או יבער".) הוא מחליט להקריב את עצמו למען חבריו, ובעזרת פסטוס הדרקון מפעיל פצצה המפוצצת את גאיה, פסטוס וליאו עצמו.
יתר החצויים משוכנעים שליאו נהרג, אך למעשה הייתה ברשותו גם תוכנית חלופית; סם המסוגל להשיב מהמתים.
לאחר שהוחזר לחיים, ליאו חוזר לאוגיגיה ומשחרר את קליפסו והם מגדירים את עצמם כזוג.
בגורלו של אפולו חוזרים ליאו וקליפסו ומצטרפים לאפולו במסעותיו.
לליאו יש חגורת כלים קסומה שממנה הוא יכול להוציא מה שהוא רוצה וכמו כן יש לו תכונה נדירה בקרב בני הפייסטוס המאפשרת לו ליצור אש.
סבא רבא של ליאו, סמי היה החבר הטוב ביותר של הייזל לבסק ולמשך זמן קצר גם בן זוגה.
היא נתנה לו יהלום בהבטחה שהוא לא ימכור אותו כי הוא מקולל אך בסופו של דבר סמי מכר את היהלום והיה בטוח שהייזל מתה באלסקה בגלל המעשה הזה.
אמו של ליאו אספרנסה ואלדז מתה בשריפה שליאו יצר לא במודע בעזרת כוחות האש שלו.
אביו של ליאו הוא הפייסטוס, אל הנפחות והאש.
ליאו אריה ציפרקובסקי (1909 - ספטמבר 1971) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לדרמטולוגיה בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב, מייסדה ומנהלה הראשון של מחלקת העור בבית החולים תל השומר (1950–1970), מדור המייסדים של רפואת עור ומין בישראל.
הוא היגר עם הוריו לגרמניה ובין השנים 1932–1934 למד רפואה בבון.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו ועלה בשנת 1934 לארץ ישראל.
בשנת 1935 יצא ציפרקובסקי לבזל, שווייץ להשלים את לימודי הרפואה, ובשנת 1936 סיימם.
בשנת 1939 התגייס ציפרקובסקי לצבא הבריטי, בה שירת כרופא במצרים, עבר קורס קצינים.
הוא התמחה באלכסנדריה ברפואת עור ובשנת 1946 השתחחר בדרגת מייג'ור.
בשנת 1940 קיבל ציפרקובסקי משלטונות המנדט הבריטי רישיון לעסוק ברפואה בארץ ישראל.
בין השנים 1948–1965 שירת בצה"ל, כרופא צבאי, וסיים את שירותו בדרגת סא"ל.
בשנת 1950 ייסד ציפרקובסקי את מחלקת עור ומין (ביתן מספר 19 בתל ליטוינסקי) בבית החולים תל השומר.
ציפרקובסקי הקים את האודיטריום הראשון בבית חולים תל-השומר (ביתן 19א').
היה זה אודיטוריום ראשון מסוגו בבית החולים, אשר שימש לא רק את מחלקת העור אלא גם את הישיבות האקדמיות של כלל בית החולים.
ב-25 בספטמבר 2008 נחנך אודיטוריום חדש בשיבא ע"ש ציפרקובסקי ורעייתו אלזה.
ציפרקובסקי ניהל את המחלקה עד שנת 1970, חלק הארי של שירותו בתל השומר היה בתנאי שירות קבע בצה"ל.
בשנת 1967 הועלה ציפרקובסקי לדרגת פרופסור-חבר, בחוג לדרמטולוגיה, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
משנת 1969 היה ציפרקובסקי ראש החוג לדרמטולוגיה, בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1971 הוא הועלה לדרגת פרופסור.
ציפרקובסקי נפטר בספטמבר 1971 ונקבר בקריית שאול.
מתלמידיו ותלמידותיו: הפרופ' אנטול קרקובסקי והפרופ' מרים שבח-מילט.
"Ziprkowski–Margolis syndrome" הוא מצב המאופיין בחירשות עצבית מולדת ופנוטיפ דמוי פיבלד חמור או קיצוני עם אזורים נרחבים של היפופיגמנטציה,,
בשנת 1941 נשא לאישה את אלזה לבית יעקובוביץ, לזוג נולדו 2 בנות: רות וורדה ובן, היום הד"ר מיכה ציפרקובסקי, רדיולוג.
ליאו ברנט העולמית בע"מ הידועה גם כליאו ברנט בע"מ (Leo Burnett Worldwide, Inc ידועה גם כ- Leo Burnett Company, Inc) היא חברת פרסום בינלאומית המחזיקה ב-85 סניפים ברחבי העולם.
החברה נוסדה ב-5 באוגוסט 1935 בשיקגו, על ידי הפרסומאי ליאו ברנט.
בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי קבוצת פובליסיס, חברת הפרסום הוותיקה בעולם.
החברה אחראית על מספר מסעות פרסום ידועים, ביניהם בניית דמותו של איש המרלבורו עבור חברת פיליפ מוריס, צ'רלי הטונה עבור חברת סטארקיסט ואיש הבצק של פילסברי.
הסניף הישראלי של החברה הוקם בשנת 2006, בשנת 2018 נבחר לאחד מחמשת הסניפים המובילים של החברה.
חברת ליאו ברנט בע"מ הוקמה באוגוסט 1935 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1944 הקימה החברה סניף בניו יורק.
בפברואר 1967 העביר ליאו ברנט, מייסד החברה, את כל המניות שברשותו לארגון צדקה.
כחודש לאחר מכן השלימה החברה את הרכישה של חברת הפרסום D.P.
ב-8 ביוני 1971 הלך ברנט לעולמו.
בנובמבר 1999 הודיעה ליאו ברנט על מיזוג עם חברת הפרסום ד'ארסי, מאסיוס, בנטון ובולס (D'Arcy Masius Benton & Bowles) לחברה חדשה שנקראה BDM.
לאחר זמן קצר שונה שם החברה ל-Bcom3. בשנת 2002 רכשה קבוצת פובליסיס הצרפתית את Bcom3 תמורת 3 מיליארד דולר.
לאחר הרכישה סוכנות הפרסום ד'ארסי מקבוצת Bcom3 מוזגה לתוך קבוצות הפרסום האחרות של הקבוצה.
במהלך השנים יצרה החברה מסעות פרסום ודמויות שנחשבות לאייקונים מוכרים ברחבי העולם.
חלק מהדמויות עדיין משמשות את החברות במסעות הפרסום גם בהווה.
בשנת 1954 יצרה החברה את דמותו של איש המרלבורו, כחלק ממסע פרסום עבור חברת הסיגריות פיליפ מוריס.
הדמות ליוותה את מסעות הפרסום השונים של החברה במשך 45 שנים ונחשב לאחד ממסעות הפרסום המוצלחים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1961 השיקה החברה מסע פרסום למותג Maytag תחת השם "אמינות".
מסע הפרסום כלל עדויות של לקוחות אמיתיים שהביעו את דעתם על מכשירי החברה.
בהמשך הפך מסע הפרסום לתוכנית רדיו בקנדה בה אנשי מקצוע נתנו עצות למאזינים.
בשנת 1967 הציגה החברה בטלוויזיה לראשונה את דמותו של Ol' Lonely (הטכנאי הבודד).
הדמות הופיעה בפרסומות החברה עד לשנת 2003. דמותמוכרת נוספת שנוצרה בשנת 1961 היא דמותו של "צ'רלי הטונה", דמות המשמשת עד היום בפרסומות לטונה של חברת סטארקיסט.
הדמות נוצרה על ידי טום רוג'רס, עובד החברה והיא אחראית גם לביטוי "Sorry Charlie" (סליחה, צ'רלי), שהפך לביטוי שגור בשפה האנגלית.
בשנת 1965 יצר רודולף פרז, קופירייטר בחברה, את דמותו של איש הבצק של פילסברי, דמות המלווה את מוצרי החברה עם היום.
פעילות החברה בישראל החלה ב-1995, כאשר משרד הפרסום ראובני פרידן חתם על הסכם "אפיליאיישן" עם חברת "ליאו ברנט", והוא החל לפעל בישראל עבור שני לקוחות של "ליאו ברנט": פיליפ מוריס ופילסבורי.
ב-2001 ביטלה "ליאו ברנט" משא ומתן עם ראובני פרידן לרכישת מניות, בעקבות התדרדרות המצב הביטחוני בישראל בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, והשותפות בין המשרדים בוטלה.
גם לאחר רכישת החברה על ידי קבוצת פובליסיס לא הוקמה לה פעילות מקומית, אך משרד גלר-נסיס ניהל חלק ממסעות הפרסום של הלקוחות הבינלאומיים שלה.
ב-2004 החלה "ליאו ברנט" במגעים לרכישת משרד גלר-נסיס, ובינואר 2006 נחתם הסכם בו רכשה ליאו ברנט 51% מהמשרד.
בשנת 2009, לאחר רכישת החברה בידי פובליסיס, הפך המשרד הישראלי לחלק מפובליסיס ישראל.
בשנת 2013 התאחד המשרד עם משרד רגב-קויצקי ומותג מחדש כ"ליאו ברנט ישראל".
בשנת 2018 נבחר הסניף הישראלי לאחד מחמשת הסניפים הטובים בחברה.
ליאו ז'ונגקאי היה מנהיג ומנהל הכספים של הקוומינטנג.
הוא היה האדריכל הראשי של המפלגה הקומוניסטית הראשונה ושל המפלגה הקומוניסטית הסינית בשנות העשרים.
הוא נרצח בגואנגג'ואו באוגוסט 1925.
ליאו נולד בשנת 1877 בסן פרנסיסקו וקיבל את החינוך המוקדם שלו בארצות הברית.
הוא היה אחד מעשרים וארבעה ילדים.
אביו ליאו ז'ובין, שהיו לו חמש נשים, נשלח לסן פרנסיסקו על ידי בנק הונג קונג ושאנגחאי.
בשובו להונג קונג בשנת 1893, בגיל שש עשרה הוא למד בקווינס קולג' מ-1896. הוא התחתן עם Xiangning בשנת 1897. הוא נסע ליפן בינואר 1903 ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת Waseda.
בשנת 1907 עבר לאוניברסיטת צ'ואו ללימוד מדעים כלכליים.
ליאו הצטרף לברית המהפכנית הסינית בשנת 1905 עם היווסדה, והפך למנהל הלשכה הפיננסית של גואנגדונג לאחר הקמתה של הרפובליקה הסינית.
כאשר הקוומינטנג עבר רפורמה, בשנת 1924, הוא מונה להיות ראש מחלקת העובדים, ולאחר מכן ראש מחלקת האיכרים.
מאוחר יותר הוא הפך לשר האוצר של ממשלת דרום, שישבה בגואנגדונג.
כאשר סון יאט-סן נפטר בבייג'ינג במרץ 1925, ליאו היה אחת משלוש הדמויות החזקות ביותר בוועד הפועל בקוומינטנג, שני האחרים היו ואנג ג'ינג-ויי והו חנמין.
ליאו המשיך את אמונתו במדיניותו של סאן לאחר מותו, כולל אחת המרכזיות - המדיניות לשמירה על יחסים הדוקים עם ברית המועצות, כמו גם עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
מדיניות שהתנגדו לה בתוקף באגף הימני של המפלגה.
ליאו נרצח ב־20 באוגוסט 1925 בגואנגג'ואו לפני פגישת הוועד הפועל של קוומינטנג, כאשר חמישה חמושים ירו בו צרור כדורים כשיצא מהלימוזינה שלו.
החשד למעשה נפל על הו חנמין, שנעצר.
המעשה השאיר רק את וואנג ג'ינגוויי ואת צ'יאנג קאי שק הכוכב העולה, כמועמדים לשליטה על הקוומינטנג.
לליאו היו שני ילדים - בן ובת.
ליאו אלפונס ברנהורסט היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1949–1954. לאורך הקריירה השתתף פעמיים במשחק האולסטאר ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 9.4 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
ברנהורסט נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ובין השנים 1945–1949 למד באוניברסיטת נוטרדאם אשר בצפון אינדיאנה.
בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 11.9 נקודות בממוצע למשחק.
עם סיום לימודיו בשנת 1949 השתתף במסע הופעות של הארלם גלובטרוטרס באירופה.
בדראפט ה-NBA 1949 נבחר ברנהורסט בסיבוב השני (בחירות 13–21), על ידי אינדיאנפוליס ג'טס.
באותו הקיץ התפרק מועדון הג'טס, וברנהורסט החל לשחק עבור שיקגו סטאגס, לצדם של מקס זסלופסקי ואנדי פיליפ.
לאחר שנה אחת בלבד בשיקגו עבר לאינדיאנפוליס אולימפיאנס, לאחר שגם הסטאגס התפרקו.
בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לאחר שקלע 12.4 ו-13.6 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
בשתי העונות הודחה אינדיאנפוליס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בעונת שיחק עבור בולטימור בולטס ופורט ויין פיסטונס, בטרם פרש ממשחק, בגיל 29.
ב-25 באוגוסט 2000 נפטר ברנהורסט ממחלת הסרטן, בגיל 76.
ליאו מישל ג'וזף קלוד דובואה הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת המגן הימני באיופספור.
דובואה נולד בעיירה סגרה בצרפת.
אביו נולד בלבנון ואומץ בגיל 13 חודשים על ידי משפחה צרפתית.
דובואה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בסגרה ובגיל 14 הצטרף לקבוצת הנוער של נאנט.
בקיץ , דובואה הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, וב-9 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 לבורדו.
ביולי , דובואה חתם באולימפיק ליון לארבע שנים.
ביולי 2022 חתם דובואה בגלאטסראיי.
בספטמבר 2023 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר.
ב-6 בספטמבר 2024 חתם באיופספור.
במאי , דובואה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת.
ב-2 ביוני 2019, דובואה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 ל.
דובואה נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
ליאו הרמן (1888, בלנדסקרון, אוסטריה-הונגריה – 1951, בירושלים) היה מנהיג ציוני ועיתונאי יהודי צ'כי.
ליאו למד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג, בשנת 1906 הפך הרמן לחבר באגודת הסטודנטים היהודים באוניברסיטה בפראג, אגודת "בר כוכבא", והיה יושב הראש שלה בשנים 1908–1909, באותה התקופה הזמין את מרטין בובר לפראג, לשאת שם את שלושת נאומיו על היהדות.
הרמן היה עורך השבועון הציוני "סלבסטווהר" בין השנים 1910–1913. הוא כתב גם עבור ה־"Jüdische Volksstimme" בברנו ו־"Jüdische Zeitung" בווינה.
ליאו הרמן היה בן דודו של הסופר הוגו הרמן.
בשנת 1913 עבר לברלין, שם עבד כמזכיר ההסתדרות הציונית העולמית.
כיורשו של הוגו הרמן, הפך ליאו לעורך הראשי של העיתון "Jüdische Rundschau".
ב־1914 פרסם הרמן קונטרס על נתן בירנבאום ואת החוברת "במערכה על השפה העברית".
אוסף המאמרים שלו, "Die Treue", פורסם ב-1916. הוא נתן חסות למגזין "Der Jude" של מרטין בובר, שהופיע לראשונה ב־1916. לאחר תום המלחמה השתייך הרמן למשלחת הצ'כוסלובקית בוועידת השלום בפריז.
בשנת 1920, חבר לאו הרמן לברתולד פייבל, בייסודה של קרן היסוד הציונית, והפך למזכירה הכללי של הקרן, תחילה בלונדון, ומאז שנת 1926 בירושלים המנדטורית.
ליאו הרמן היה אחראי להפקתם של כמה סרטי תעמולה על היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית, ביניהם הסרט "לחיים חדשים".
היות שרוב רובו של המחנה הציוני דחה ואף החרים את רעיון המדינה הדו-לאומית בו תמך (האידאולוגיה של תנועת ברית שלום), איים ליאו הרמן ב־1929 להתפטר מניהולה של קרן היסוד, אך בסופו של דבר נשאר במשרתו.
ברלין: הוצאת ספרים יהודית, 1914.
"ההון הלאומי בבניין הבית הלאומי היהודי: תעודתה ומפעלה של קרן היסוד".
ירושלים: קרן היסוד, 1941 תש"א.
ליאו ארתור הויג היה קצין מעוטר בצבא ארצות הברית, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-33 בשנים 1955–1957.
הקריירה שלו כנבחר ציבור כללה תרומות חשובות למדינתו ולארצו, אך הגיעה לסיומה בשלב מוקדם יחסית, לאחר שכוונתו לגייס כספי מיסים לשיפורים בכבישים ובבתי הספר של איווה גרם לניכור כלפיו מצד בעלי בריתו הרפובליקנים השמרנים, והפכה עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, הרשל לאבלס, לסוגיה שנוצלה לרעתו של הויג.
סבו של ליאו הויג, נלס פדר הויג, עזב את דנמרק ב-1866 כדי לחפש זהב בקולורדו.
את מרבית ההון שהוא צבר הוא השקיע בחוות במחוז אודובון שבאיווה, היה למנהיג בקהילה, ועם מותו הוא השאיר חוות נפרדות לכל אחד מ-13 ילדיו.
כאשר נולד ליאו הויג לבנו של נלס, ויליאם, שפת הדיבור בבית הייתה דנית, ורק כאשר החל ליאו ללכת לבית הספר הוא החל לדבר אנגלית.
בעוד שאביו ניהל בנק בעיירה הסמוכה אלק הורן, החליט ליאו להיות לעורך דין.
ב-1929 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת איווה, שם הוא הצטיין כקפטן של קבוצת הכדורמים של המוסד וכנשיא המייסד של הסניף המקומי של אחוות "פי-קאפא-אלפא".
הוא הצטיין בשחייה ונבחר להיות חבר באגודת הכבוד "אומיקרון-דלתא-קאפא".
כאשר הוא סיים את לימודיו בקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה ב-1932, מכר אביו את כל נכסיו בניסיון בלתי מוצלח למנוע את קריסת הבנק של אלק הורן.
הויג החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בצ'אריטון, מקום מושב מחוז לוקאס שבדרום מרכז איווה.
ב-1936 נבחר הויג כנציג המפלגה הרפובליקנית לתקופת הכהונה הראשונה שלו מבין שלוש בבית הנבחרים של איווה.
הוא הפגין כישורי מנהיגות והתקדם בהצלחה עד שהיה למנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים וליושב ראש ועדת המשפט של הבית.
הוא גם פיתח "מוניטין מוצק ושמרני כקמצן בלתי מתפשר".
ב-1942, כאשר נקרא לשירות צבאי כקצין זוטר במשמר הלאומי של איווה, התפטר הויג מחברותו בבית הנבחרים.
הוא עלה עד מהרה בסולם הדרגות בצבא ארצות הברית, והיה ללוטננט קולונל ולקצין מבצעים בדיוויזיה ה-104, וכתב את פקודות המבצעים במסגרת תנועתה של הדיוויזיה דרך הריין אל תוך גרמניה.
על פעילותו במהלך מלחמת העולם השנייה עוטר הויג בכמה עיטורים, כולל כוכב הארד, צלב המלחמה ולגיון הכבוד.
באותה תקופה הוא החל למשוך את תשומת ליבו של גנרל דווייט אייזנהאואר, ששירת אז כמפקד העליון של בעלות הברית.
בתום המלחמה, כאשר חברה הדיוויזיה ה-104 עם הכוחות של ברית המועצות בגרמניה, נמנה הויג על הקבוצה שטסה אל מעבר לקווים הסובייטים במטוס פייפר קאב כדי להקים משרד קישור במטה כוחותיו המתקדמים של מרשל איוואן קונייב.
הוא כתב את ההיסטוריה של הדיוויזיה, "Timberwolf Tracks".
לאחר המלחמה שב הויג לאיווה כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין בצ'אריטון, והוא נבחר למשרות ניהול אזרחיות ועסקיות רבות.
מתוך להיטות לשוב לתפקידי שירות ציבורי בדרגות הגבוהות, הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר הבית המכהן קארל מ.
לקומפט, שניצח אותו לאחר שגרף שני שלישים של הקולות.
כמי שהיה ביריבות מול הסיעות השמרניות ששלטו במפלגה הרפובליקנית באיווה בעשור שלאחר המלחמה, היה הויג לתומך פעיל של מושל מינסוטה, הרולד סטסן במירוץ שלו למועמדות המפלגה למועמדות לנשיאות ארצות הברית ב-1948, ושל דווייט אייזנהאואר במרוץ שלו למועמדות לנשיאות ב-1952.
ב-1953 מינה אותו מושל איווה ויליאם בירדסלי כתובע הכללי של איווה, משרה שהתפנתה לאחר שהקודם בתפקיד, רוברט ל.
לרסון, מונה על ידי בירדסלי לבית המשפט העליון של המדינה.
בתפקיד זה זכה הויג במוניטין של אוכף חוק קשוח, במיוחד אכיפת חוק האיסור על מכירת משקאות חריפים.
ב-1954 נבחר הויג כמושל איווה לאחר שניצח במירוץ צמוד את מועמד הדמוקרטים קלייד אדסל הרינג, בנו של המושל והסנאטור לשעבר קלייד הרינג.
כמושל, קידם הויג את תחום החינוך וניהל הגדלה משמעותית במימון המדינה לאוניברסיטאות המדינתיות ובתי הספר הציבוריים.
הוא גם פעל לשיפור מוסדות בריאות הנפש של המדינה, תוך שהוא משנה את ההתמקדות ממשמורת לטיפול וריפוי של פגועי הנפש.
הוא דחף להכרת המדינה באיגודים המקצועיים, לחקיקה לחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי להפחית את רמת השליטה של האזורים הכפריים על הערים, למימון ההרחבה של התעשייה, ולהורדת גיל ההצבעה מ-21 ל-18. ב-1955 הוא מינה את הוועדה הראשונה של איווה לחקר האפליה בתעסוקה.
דוח הוועדה, שהוגש בשנה שלאחר מכן, זיהה בשמותיהם את המעסיקים ואת הממונים שלכאורה הפלו עובדים על בסיס גזעי או דתי, והמליץ לאמץ חוק מדינה לתעסוקה הוגנת.
כדי לאזן את התקציב תוך יישום סדר היום השאפתני שלו, שאף הויג להגדיל את הכנסות המדינה ביותר מ-31 מיליון דולר, שייגבו באמצעות הגדלות מוצעות של מיסים על בירה, סיגריות ודלק, מס רווח הון, והגדלת מס המכירות כך שיכלול גם הכנסות משירותים.
בית המחוקקים המדינתי, שנשלט על ידי הרפובליקנים, אישר גביית מיסים בהיקף מספיק כך שאלו גדלו ב-22 מיליון דולר לשנה, והויג מצא את עצמו כמי שכונה על ידי יריביו הדמוקרטים "הויג מיסים גבוהים".
בינתיים, תמיכתו באיגודים המקצועיים גרמה לניכור מצד בעל ברית מסורתי של הרפובליקנים באיווה, איגוד התעשיינים של איווה, זאת מבלי לגרום להפרעה בברית בין האיגודים המקצועיים לבין הדמוקרטים במדינה.
בבחירות למשרת המושל של 1956 ניצח הויג בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, אך פיגר מאחורי יריבו הדמוקרטי הרשל לאבלס.
שבועיים לפני תבוסתו בבחירות הכלליות, פורסמה תמונתו של הויג על שער המגזין טיים.
סיום כתבת השער כלל את הנבואה:
הויג כמעט והצליח להישאר על כס המושל, אך נוצח.
ביולי 1957 מינה אותו הנשיא אייזנהאואר כמנהל הפדרלי של ההגנה האזרחית.
שנה לאחר מכן, ב-1958, מינה אייזנהאואר את הויג כמנהל המשרד לגיוס אזרחי וצבאי.
הוא היה חבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית וייצג את ארצות הברית בפגישות תוכניות החירום של נאט"ו.
לאחר שאייזנהאואר הוחלף בנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, עבר הויג למגזר הפרטי, ועמד בראש חטיבת המקלטים של תאגיד הבנייה וונדר שבשיקגו.
בכל אופן, כאשר ממשל קנדי בחר להקים בהיקף נרחב מקלטים קהילתיים על פני מקלטים ביתיים, דעכה ההתעניינות במוצרים אלו והוא שב לעסוק בעריכת דין.
ב-1964 העביר הויג את משרד עורכי הדין שלו לצ'יפיטה פארק שבקולורדו, שם הוא עסק בעריכת דין עד לפרישתו ב-1985.
ליאו הויג נפטר בקולורדו ספרינגס ב-15 ביולי 2000. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
ליאו וינסנט וודול הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ידוע בעקבות כיכובו במיני-סדרות של נטפליקס, "הלוטוס הלבן" ו"יום אחד".
וודול נולד בהמרסמית', מערב לונדון.
הוא בא ממשפחה של שחקנים.
אביו אנדרו, אביו החורג וסבתו הם שחקנים; הוריו נפגשו בבית ספר לדרמה.
הוא החליט לעסוק במשחק לאחר שצפה בסדרת הטלוויזיה "כנופיית ברמינגהאם".
הוא סיים תואר ראשון במשחק מבית הספר לחינוך לאמנויות (ArtsEd) בשנת 2019.
לאחר שסיים את לימודיו ב-ArtsEd ערך וודול את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה עם הופעת אורח בפרק 2019 של אופרת הסבון הרפואית של BBC One, "הולבי סיטי".
בשנת 2019 הופיע בסרט הקצר "Man Down".
באותו קיץ לוהק וודול לסרט העלילתי "Nomad", לאחר שנבחר לתפקיד מתוך 28,000 נבחנים.
הצילומים התרחשו בלמעלה מעשרים מדינות.
ב-2021 ערך וודול את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט העלילתי "צ'רי", בבימוים של האחים רוסו.
הוא גילם את אדריאן איבשקוב בסדרת הטלוויזה "אקדמיה לערפדים".
בפברואר בשנת 2022 לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "הלוטוס הלבן" לעונתה השנייה בסיציליה בתור ג'ק, תייר צעיר מאסקס בחופשה עם דודו קוונטין (טום הולנדר).
כדי להתכונן לתפקיד ולאמץ את המבטא של הדמות, צפה וודול בסרטונים של איש הטלוויזיה ג'ואי אסקס.
ב-2024 גילם את דקסטר מייהו בעיבוד של נטפליקס לספרו של דייוויד ניקולס, "יום אחד".
הוא לוהק גם לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה של אמזון פריים "Citadel".
בזוגיות עם השחקנית והזמרת מייגן פייהי.
שנה סרט תפקיד הערות 2021 צ'רי רודג'רס2025ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוק רוקסטרTBANomad בןTony Nuremberg סמל יואי טריסט
שנה סדרהתפקיד הערות 2019 הולבי סיטי ג'ייק רידר פרק אחד 2022Vampire Academy אדריאן איבשקוב 2 פרקים הלוטוס הלבןג'ק תפקיד ראשי (עונה 2)2024 יום אחד דקסטר מאיו תפקיד ראשי; 14 פרקים2025Prime Targetאדוארד ברוקתפקיד ראשי; 8 פרקיםCitadel
ליאו אריה גודמן היה סטטיסטיקאי אמריקאי.
גודמן נודע במיוחד בפיתוח שיטות סטטיסטיות למדעי החברה, כולל שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים קטגוריים ונתונים מסקרים סטטיסטיים.
גודמן נולד בברוקלין ניו יורק.
הוא למד בבית הספר התיכון Stuyvesant ולאחר מכן המשיך לקבל תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת סירקיוז ב-1948, בהתמחות במתמטיקה וסוציולוגיה.
לאחר מכן עבר לפרינסטון לעבודה לתואר שני בסטטיסטיקה מתמטית, וקיבל את התואר השני והדוקטורט שלו ב-1950.
המחקר של גודמן התמקד בפיתוח שיטות סטטיסטיות לניתוח נתונים חברתיים והתנהגותיים מורכבים.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו על דגימת סקרים, שבה פיתח שיטות להערכת מאפייני אוכלוסייה ממדגם מייצג של נתונים.
תרומותיו לתחום זה כוללות את פיתוח שיטת השכפול החוזר והמאוזן (BRR - balanced repeated replication) להערכת שונות, הנמצאת בשימוש נרחב במחקר סקרים.
לאורך הקריירה שלו, גודמן היה מורה ומנטור מסור, והוא הכשיר תלמידים רבים שהמשיכו לתרום תרומה משמעותית לתחום הסטטיסטיקה.
הוא גם תמך בעוצמה בשימוש בשיטות סטטיסטיות במדעי החברה וההתנהגות, ופעל לקידום ההבנה והיישום של מושגים סטטיסטיים במגוון רחב של בעיות בעולם האמיתי.
בשנת 1954 הוא היה שותף להגדרת זוג תצפיות תואמות.
גודמן נבחר כעמית של האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה ב-1956, הפך חבר באקדמיה האמריקאית למדעים ב-1973, חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-1974, בחברה הפילוסופית בשנת 1976 והיה חבר באקדמיה האמריקאית.
ליאו הווארד הוא שחקן ואמן לחימה אמריקאי.
הוא ידוע בשילוב כישורי הקראטה שלו בתפקידיו בסרט האקשן "ג'י.
ג'ו כוח המחץ" (2009) בתור עיני נחש (אנ') בצעירותו, בסרט הפנטזיה "קונאן" בתור קונאן הברברי הצעיר ובתור ג'ק ברואר בסדרה "בית ספר לאמנויות לחימה" (2011–2015) של דיסני XD.
הוא גם שיחק את לוגן האנטר בסדרה "שייק" בעונה השלישית.
הווארד נולד ב-13 ביולי 1997 בניופורט ביץ', קליפורניה.
הוא בנם של רנדי ושל מנחה הטלוויזיה טוד הווארד (אנ').
הוריו הם מגדלי כלבים מקצועיים ומפעילים את חוות כלבי בולדוג, שם הם מתמחים בגידול בולדוג אנגלי וצרפתי.
הוא למד בבתי ספר נוצריים.
הווארד גדל חלק ניכר מילדותו בעיירה הקטנה פאלברוק בצפון מחוז סן דייגו, לפני שהקדיש את עצמו לקריירת משחק במשרה מלאה.
הווארד פיתח עניין באמנויות לחימה בגיל ארבע, והחל ללמוד כשהוריו רשמו אותו לדוג'ו באושנסייד שבקליפורניה.
שנה לאחר מכן הוריו רשמו אותו לדוג'ו אחר, שהתמחה בדיסציפלינה ה .
בגיל שבע הוא החל לפתח את כישורי אמנויות הלחימה שלו על ידי הוספת התעמלות לשגרה שלו.
הווארד החל להתאמן תחת אלוף העולם באמנויות הלחימה, , כשמאלינס איפשר להווארד בצעד חריג להפוך לתלמיד הצעיר ביותר בכיתתו.
עד גיל שמונה הווארד זכה בשלוש אליפויות עולם.
המומחיות שלו היא אמנות לחימה בסגנון שורין-ריו, שבה הוא מחזיק בשתי חגורות שחורות.
בגיל תשע הפך הווארד לחבר הצעיר ביותר שהופיע עם Mullins' Sideswipe Performance Team, קבוצה נודדת מבוססת אמנויות לחימה המשעשעת קהל ברחבי המדינה בשילוב של אמנויות לחימה, ריקוד ואקרובטיקה.
מגיל צעיר היה הווארד מעריץ של סרטי ברוס לי וצ'אק נוריס.
הוא העריץ את יכולתם לשלב אמנויות לחימה ומשחק.
בגיל שבע, בעת שהתחרה בטורניר אמנויות לחימה, זוהה לראשונה על ידי מישהו שחשב שיש לו את המראה להיכנס לעסקי השעשועים, והלה הפנה אותו לסוכן הכישרונות שלהם.
זה הוביל לעבודות כדוגמן בפרסומות, ולאחר מכן כשחקן בפרסומות.
ב-2005, זמן קצר לפני יום הולדתו השמיני, ערך הווארד את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה, עם תפקיד אורח קטן בסדרת הטלוויזיה "מונק".
בשנת 2009 קיבל הווארד את התפקיד הראשון שלו בראיון מפורסמים בתור "ליאו ליטל", המנחה הצעיר של התוכנית קצרת הימים "Leo Little's Big Show" של ערוץ דיסני, וערך את הופעת הבכורה שלו בסרט עלילתי בתור "אריק ברוקס" בסרט הקולנוע "אוסי וטד".
באוגוסט של אותה שנה הופיע וביצע את כל הפעלולים של הדמות "עיני נחש הצעיר" בסצנת פלאשבק בסרט האקשן-הרפתקאות "ג'י.
מאוחר יותר באותו חודש הוא הופיע בתפקיד בסרט , סרט קומדיה משפחתי שזיכה את צוות השחקנים בפרס האמן הצעיר לאותה שנה כ"קאסט האנסמבל הצעיר הטוב ביותר".
בנובמבר 2009 הווארד החל בתפקיד חוזר בתור "הארט המלין" בסדרת הטלוויזיה "Zeke and Luther".
בשנת 2010, הווארד שיחק לראשונה תפקיד ראשי בסרט, כשגילם את "לוגאן הופמן" בסרט העלילתי העצמאי "לוגאן".
באוגוסט 2010 כיכב הווארד בתור "קונאן הצעיר" בסרט "קונאן", בכיכובו של ג'ייסון מומואה, כשהוא מבצע גם הפעם את כל הפעלולים של הדמות שלו.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך הווארד זכה לשבחים על הופעתו.
ביוני 2010 כיכב הווארד בתפקיד "ג'ק", מומחה לקראטה בגיל ההתבגרות שמתיידד עם קבוצת תלמידי תיכון, בסדרת הקומדיה "בית ספר לאמנויות לחימה" של דיסני.
הווארד ביים פרק בעונה הרביעית של הסדרה.
בשנת 2014 שיחק הווארד באחד התפקידים הראשיים בסרט "Andron", לצד אלק בולדווין ודני גלובר.
בשנת 2019 לוהק הווארד לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "למה נשים רוצחות".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "מורשות".
בשנת 2024 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון "ימי חיינו", בתפקיד טייט בלק.
בשנת 2017, הווארד ולהקתו – Ask Jonesy & Company, המורכבת מטרוי רומז'ק (שירה/גיטרה), ליאו (גיטרה/שירה) וריקי פיקרלי (בס/שירה), הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, Burning Fire.
אלבומם הראשון יצא ביוני 2018.
שנהסרטתפקידהערות2009Aussie & Ted's Great Adventureאריק ברוקסג'י.
ג'ו כוח המחץעיני נחש (אנ') בצעירותוקצרים (אנ')לאסר שורט2010Loganלוגן הופמןמסביב לעולם ב-50 שנהאפרוחדיבוב2011קונאןקונאן הברברי2015Andronאלכסנדר2017You're Gonna Miss Meמב מונטנה
Monk Goes Home Again"2009ילדי התירס (אנ')קולות שוניםסרט טלוויזיה של Syfy2009–2011Leo Little's Big Showליאו ליטלתפקיד ראשי; 13 פרקים2009–2010זיק ולותר (אנ')הארט האמלין2 פרקים2011–2015בית ספר לאמנויות לחימהג'ק ברוארתפקיד ראשי (4 עונות); 84 פרקים
תפקיד ראשי (עונות 3–4); 39 פרקים2020המאהאוגוסטפרק: "Anaconda"2024ימי חיינוטייט בלאק2 פרקים
ליאו גרוספוגל היה יהודי-פולני, תושב בלגיה, אחד מראשי רשת ריגול של המודיעין הסובייטי במערב אירופה, בשנים 1938–1942. רשת ריגול זו כונתה על ידי הנאצים בשם "התזמורת האדומה".
נולד במשפחה יהודית בעיר לודז.
באמצע שנות ה-20 עלה יחד עם אחותו לארץ.
בארץ הכיר את לאופולד טרפר והצטרף אל המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1926 עזב יחד עם אחותו את הארץ ועבר לצרפת.
משם עבר לבלגיה והתיישב בעיר גנט.
הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית של בלגיה ב־1929. הוא עבד בחברה לייצור מעילי גשם, שהייתה בבעלותה של משפחת בעלה של אחותו.
בשנת 1937 מונה לאחראי על מכירת תוצרת החברה מחוץ לבלגיה, בעקבות כך הרבה בנסיעות ברחבי אירופה.
במהלך אחת הנסיעות הכיר את ז'ן פזנט.
השניים התאהבו והתחתנו בלונדון במאי 1938. ז'אן התחילה לעבוד בחברה, בה עבד ליאו.
בסתיו 1938 הגיע לבלגיה לאופולד טרפר, שבינתיים הפך לסוכן גה.רה.או.
הוא הגיע לבלגיה תחת זהות בדויה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר.
טרפר גייס את גרוספוגל לעבוד עבור המודיעין הסובייטי.
בכסף, שהביא עימו טרפר, הם ייסדו חברה חדשה, אשר תעסוק בייצוא מעילי גשם מבלגיה (למעשה החברה, בה עבד גרוספוגל תעסוק מעתה בייצור בלבד וכל נושא השיווק עבר לחברה החדשה).
טרפר ניצל את מסעות השיווק של גרוספוגל ברחבי אירופה ליצירת בסיסי פעולה ואיסוף מודיעין.
עיקר פעילותו הופנתה נגד בריטניה.
בתחילת 1939 הגיע לבלגיה קצין מודיעין סובייטי בשם מיכאיל מקרוב, אשר שולב כעובד בהנהלת החברה.
תפקידו היה לתפעל את משדר רדיו ליצירת תקשורת עם סוכנים סובייטים בבריטניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות החברה מחוץ לגבולות בלגיה.
גם איסוף המודיעין על בריטניה הופסק לתקופה.
במאי 1940, כאשר פלשו נאצים לבלגיה, העתיקו טרפר וגרוספוגל את פעילותם לפריז.
בצרפת הכבושה הם הקימו חברת הנדסה בשם Simex, אשר עסקה במתן שירותים לכוחות הצבא הגרמני שהוצבו בצרפת.
פעילות החברה אפשרה איסוף מודיעין, במיוחד מקצינים בכירים בכוח הכיבוש.
בפריז הפך גרוספוגל ליד ימינו של טרפר ברשת הריגול שאחרון הקים.
הוא גייס סוכנים, פיקח על פעילותם, אימן מפעילי משדרי רדיו, הכין דירות מסתור.
ב-24 בנובמבר 1942 נעצר ליאופולד טרפר על ידי הגסטפו, כאשר הגיע לטיפול אצל רופא שיניים.
מעדות של טרפר עצמו ואף לפי ספרו של ז'יל פרו, הוא עשה עצמו כמשתף פעולה עם שוביו.
הוא מסר לחוקריו את פרטי שני עוזריו - ליאו גרוספוגל והלל כץ.
ב־30 בנובמבר 1942 עצרו אנשי גסטפו את לאו גרוספוגל בבית קפה ברובע התשיעי של פריז.
הוא הוחזק בבית הכלא Fresnes בפריז, שם עונה קשות על ידי הנאצים.
הם רצו לדעת את הצפנים לתשדורת החשאית שרשת הריגול ניהלה עם המודיעין הסובייטי.
למרות העינויים הקשים ליאו לא הסגיר את הצפנים.
בית דין נאצי דן אותו למוות.
תאריך מותו ומקום מותו אינם ידועים בוודאות: יש מקורות הטוענים כי הוצא להורג בבלגיה בסוף דצמבר 1942, יש הטוענים כי הוא נרצח בכלא פלצנזה בברלין בקיץ 1943, יש הטוענים כי שרד בכלא בפריז עד לקיץ 1944 ואז נרצח זמן קצר לפני שחרור פריז על ידי בעלות הברית.
ז'ן פזנט, אשתו של ליאו, גם נעצרה על ידי הנאצים ונכלאה.
היא הוצאה להורג בכלא פלצנזה בברלין ביולי 1943.
לאחר המלחמה הוכר ליאו גרוספוגל הן על ידי הצרפתים והן על ידי הבלגים כלוחם מחתרת אנטי-נאצית.
כאות הוקרה על פעילותו הוענקו לו (לאחר מותו) מדליית הרזיסטנס וצלב של עיטור ההתנגדות הבלגי.
בישראל שמו של ליאו גרוספוגל מופיע על אנדרטה לזכר התזמורת האדומה.
האנדרטה מוצבת בקרבת מחלף שער הגיא.
כמו כן ניטעה חורשה לזכרם של ליאו ואשתו ז'ן.
בשנת 2004 הופקה ברוסיה סדרת טלוויזיה על "התזמורת האדומה".
דמותו של ליאו גרוספוגל גולמה בסדרה על ידי השחקן דמיטרי נזארוב.
ליאו (יהודה/אריה לייב) מוֹצקין Моцкин; 6 בדצמבר 1867, ברובארי, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית - 6 בנובמבר 1933, פריז) היה פוליטיקאי יהודי, יליד האימפריה הרוסית, לוחם למען הזכויות הלאומיות של היהודים, מאבות הציונות ומיוזמי הקונגרס הציוני, יושב הראש השני של הוועד הפועל הציוני.
רוב חייו חי בגרמניה שם רכש השכלה מתמטית ופילוסופית.
מוצקין נולד בעיירה בְּרוֹבָארִי שהשתייכה אז לפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (היום נמצאת בתחומי מחוז קייב של אוקראינה).
נשלח בנעוריו לבית ספר תיכון בברלין, על מנת למלטו מהפרעות שפרצו אז באוקראינה, כנגד היהודים ("סופות בנגב").
הוא החל ללמוד מתמטיקה ולאחר מכן, בגיל 16 בלבד המשיך ללימודים גבוהים במתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
הוא אף התקבל ללימודי דוקטורט אצל לאופולד קרונקר, אולם לא סיים את לימודיו בשל התמסרותו לפעילות ציונית.
בהיותו סטודנט יסד (יחד עם שמריהו לוין ויוסף לוריא) את ארגון הסטודנטים הרוסים היהודים בברלין.
היה מהוגי תוכנית בזל וממארגני הקונגרס הציוני הראשון בשנת 1897. בקונגרס התשיעי נמנה עם 24 הצירים הוותיקים שפורסם שהשתתפו בכל תשעת הקונגרסים הראשונים.
במלחמת העולם הראשונה עבר לקופנהגן והעתיק לשם את משרדי התנועה הציונית על מנת לקיים את מדיניות הנייטרליות של התנועה.
היה ממייסדי המשלחת היהודית לוועידת השלום בפריז ב-1919, שהפכה בהמשך למשלחת קבועה לעניינים יהודים בחבר הלאומים.
האמין כי מרכז החיים היהודיים יישאר בגולה, והדגיש בעבודתו את הזכויות הלאומיות של היהודים כמיעוט.
היה פעיל בקונגרס הבינלאומי לזכויות מיעוטים שהוקם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך פרש ממנו לאחר שהקונגרס נכנע ללחצים של גרמניה הנאצית ונמנע מלהתמודד עם בעיות היהודים בגרמניה.
בין השנים 1925–1933 כיהן מוצקין כיושב ראש הוועד הפועל הציוני.
מוצקין נפטר ב-1933 בפריז, תוך כדי פועלו למען יהודי גרמניה.
עצמותיו הועלו לארץ ישראל וב-19 באפריל 1934 נטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים.
באותה שנה הוקמה ונקראה על שמו שכונת אנשי עסקים ממעמד הביניים, אשר מאסו בצפיפות של חיפה - קריית מוצקין, אשר לימים הפכה לעיר.
מלבד העיר קריית מוצקין, נקראו על שמו בית הספר יהל"ם (יהודה לייב מוצקין) שנמצא ברמת גן, בעבר נקרא גם הרחוב שבפינתו שוכן בית הספר רחוב יהל"ם, עד ששונה לרחוב קריניצי.
אחת הסמטאות היוצאות מרחוב קריניצי עדיין נקראת מבוא יהל''ם.
גם רחוב מבוא אריה ברמת גן קרוי על שמו.
כמה מצאצאיו של מוצקין זכו לממש את השאיפות האקדמיות שזנח מוצקין לטובת פעילותו הציונית.
בן אחר, גבריאל מוצקין (1911–1942), נפטר ממגפת טיפוס ביישובו מולדת.
ליאו מקס פרנק (Leo Max Frank; 17 באפריל 1884 – 17 באוגוסט 1915) היה יהודי אמריקאי, שנפל קורבן לעלילה ומעשה לינץ' שבוצע באטלנטה, ארצות הברית, ב-1915.
משפטו של פרנק, עוד בטרם הלינץ', היווה תמריץ ועמד ברקע להקמת הליגה נגד השמצה ב-1913, שמטרתה להגן על שמם הטוב של היהודים באשר הם.
ליאו פרנק נולד בטקסס לרודולף ורחל פרנק, יהודים אמידים יוצאי גרמניה, וכשהיה בן שלושה חודשים עברו הוריו להתגורר בברוקלין שבניו יורק.
לאחר שסיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל עבד במספר מפעלים, עד שבהמלצת דודו התקבל לניהול בית חרושת לעפרונות באטלנטה שבג'ורג'יה, בשנת 1907, ועבר להתגורר במקום.
ב-27 באפריל 1913 נמצאה בבית החרושת לעפרונות שניהל פרנק, גופתה של אחת העובדות, נערה בת 14 בשם מרי פייגן (Phagan).
שומר בית החרושת אשר מצא את הגופה נאסר, אולם שוחרר לאחר שהוכיח את האליבי שלו.
החקירה העלתה כי הנרצחת הגיעה לבית החרושת לקבל את משכורתה, והאחרון שעזב את המפעל היה המנהל – פרנק.
פרנק הואשם ברצח והועמד למשפט בפני חבר מושבעים.
בניגוד למקובל באותה תקופה, המשטרה העמידה אדם שחור להעיד נגד אדם לבן.
המשפט שהתנהל היה שנוי במחלוקת ורווי בשנאה בעלת מאפיינים אנטישמיים, וכללו עדים שהעידו על סטיותיו המיניות לכאורה של פרנק.
במהלך המשפט היו חשופים המושבעים מדי יום לאספסוף כפרי שעמד בצדי הדרך מבית המשפט לבית המלון שבו התאכסנו המושבעים, וקרא: "לתלות את היהודי".
לטענת התביעה, קונלי סייע לפרנק להיפטר מהגופה בלבד.
המשפט התנהל באווירה כה מתוחה עד כי לקראת קריאת פסק הדין ביקש השופט מפרנק ומבן דודו שלא יגיעו לאולם בית המשפט, בשל ההמון המתפרע שהתאסף סביב הבניין.
פרנק נדון למוות, והחלה מערכת שתדלנות להמיר את עונשו.
במפנה המאות ה-19 וה-20 התפתח בארצות הברית גל לאומנות קיצונית, שאחת מתוצאותיו הייתה ריאקציה אנטישמית, בעיקר במדינות הדרום.
בין ביטויי לאומנות ואנטישמיות זו ניתן למנות את יציאתו לאקרנים של הסרט "הולדתה של אומה", כחצי שנה טרם משפטו של פרנק.
הסרט מציג באור חיובי ביצוע לינץ' באדם שחור על ידי חברי ארגון הקו קלאקס קלאן.
בתגובה לשתדלנות שהפעילו יהודים בעלי קשרים ובעלי הון כדי להמיר את עונשו של פרנק, כתב ווטסון: "פרנק הוא מבני האריסטוקרטיה היהודית, והיהודים העשירים החליטו כי שום אריסטוקרט מבני גזעם לא ישלם בחייו על מותה של נערה עובדת".
הוא פרט גם על רגשות ההמון: "בעוד איש-מעשה-סדום זה שקיפד את חייה המתוקים מתרווח לו באור החמה, בשרה החמוד של הילדה המסכנה משמש מאכל לתולעים".
ההסתה הבלתי פוסקת עשתה את שלה, ופרנק הותקף בכלאו על ידי אסיר אחר ששיסף את גרונו, והוא אושפז במשך חודש במרפאת הכלא.
בהמשך המיר מושל ג'ורג'יה, ג'ון סלייטון, את גזר דין המוות בעונש מאסר עולם, לאחר שהשתכנע שהמשפט התנהל בצורה לא הוגנת, התפטר ממשרתו ועזב את ג'ורגיה.
ב-17 באוגוסט 1915 פרצה קבוצה של 25 גברים חמושים שכינתה את עצמה "אבירי מארי פייגן" אל חצר הכלא, חטפה את פרנק וגררה אותו כמאתיים וחמישים קילומטרים בדרכי עפר, עד סמוך לבית שבו נולדה פייגן, שם תלו אותו על עץ.
היה זה מעשה הלינץ' המתועד הראשון שבוצע ביהודים בארצות הברית.
חוקרים מסכימים כי הלינץ', אשר בוצע על ידי מקימי ארגון הקו קלאקס קלאן, מהווה רגע מכונן בלידת הארגון.
בעקבות הלינץ', כ-1,500 יהודים (מחצית מהיהודים שהתגוררו בג'ורג'יה) עזבו את המדינה.
המקרה של ליאו פרנק היה התמריץ והרקע להקמת הליגה נגד השמצה ב-1913, ששמה לעצמה למטרה להגן על שמם הטוב של היהודים ולהיאבק נגד האשמתם.
שישים שנה לאחר הלינץ', במרץ 1982, הודה והעיד עובד המפעל אלונזו מאן כי ראה את קונלי גורר את גופת פייגן ההרוגה, אלא שזה איים עליו כי אם יגלה זאת יהרוג גם אותו.
הוא הסביר כי החליט להוציא את האמת לאור לעת זקנתו כדי למות במצפון שקט.
בשנת 1995 הציב הרב סטיבן לבלו לוח זיכרון באתר התלייה לזכרו של פרנק עליו נרשם "הואשם בשל טעות, הורשע בשל שקרים, נרצח בשל הפקרות." ב-7 במרץ 2008 הוצב באתר לוח זיכרון לזכרו של פרנק, מטעם האגודה ההיסטורית של ג'ורג'יה.
בשנת 1937 יצא לאקרנים הסרט "הם לא ישכחו" , בבימויו של מרווין לרוי, המבוסס על סיפורו של פרנק.
בשנת 1988 הופקה מיני סדרה בת שני חלקים בטלוויזיה בשם "הרצח של מרי פייגן", עם ג'ק למון בתפקיד המושל ופיטר גלאגר בתפקיד ליאו פרנק.
בשנת 1998 הולחן סיפורו של פרנק למחזמר בשם "המצעד".
ליאו לוי (1912–1982) היה אתנומוזיקולוג יהודי איטלקי ולאחר מכן ישראלי שהתמחה בחקר מסורות המוזיקה של יהודי ארצות אגן הים התיכון (ויהדות איטליה בפרט), הקלטתן ושימורן; פעיל בתנועה הציונית האיטלקית, מארגן מחנות קיץ שתרמו לחיזוק היהדות והציונות בקרב הצעירים היהודים.
מקור משפחתו של ליאו לוי הוא בגוריציה שבצפון מזרח איטליה, אם כי הוא עצמו נולד בקזאלה מונפראטו שבפיימונטה.
אביו, ד"ר יוסף לוי, היה רב הקהילה של קזאלה מונפראטו.
בגיל 11 התייתם מאביו, ואת עיקר חינוכו היהודי קיבל בטורינו מסבו, הרב ג'אקומו בולאפיו, שהיה רבה של הקהילה במשך למעלה משלושים שנה.
טורינו הייתה בעת ההיא בירתו האינטלקטואלית והבורגנית של בית סאבויה, לימים מקום מושבו של מלך איטליה, ומרכזה של תנועת התחייה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה ב-1870.
כסטודנט למד בשתי אוניברסיטאות בו זמנית, בטורינו (בלשנות ומוזיקולוגיה) ובבולוניה (חקלאות).
בשנים 1931–1933 למד בלשנות אצל פרופ' ברטולדי ותולדות המוזיקה אצל פרופ' ג'נטלי באוניברסיטת טורינו, וסיים לימודי מוזיקה בכינור.
בשנת 1932 נבחר לייצג את מחוז פיימונטה בתור אחד מזוכי פרס מוסוליני.
לקראת עלייתו לארץ ישראל למד חקלאות וקיבל תואר דוקטור בחקלאות מאוניברסיטת בולוניה.
את השפה העברית למד באופן עצמאי.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ובהזדמנות ראשונה נשא נאום בעברית צחה בפני קהל מאזינים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד בחקלאות, הדריך נוער עולה מאיטליה.
הורה בבתי ספר תיכוניים, והיה בשליחויות רבות מטעם הסוכנות היהודית באיטליה.
השתלם במוזיקולוגיה בבית הספר הגבוה למוזיקה עתיקה ופליאוגרפיה מוזיקלית אצל פרופ' מונטירסו שלי מאוניברסיטת פארמה באיטליה.
בשנים 1960–1963 היה לוי חבר חוקר במרכז לחקר המוזיקה העממית שליד האקדמיה הלאומית סנטה צ'יצ'יליה ברומא, וכיהן בתור סגן יושב ראש המרכז הבינלאומי למוזיקה מסורתית ליטורגית שליד אונסק"ו.
היה נשוי ללינדה (נפטרה בשנת 1967, בגיל 53).
בנו, ד"ר יוסף לוי, משמש כרב ראשי של פירנצה וסיינה בטוסקנה (נכון ל-2007).
בתו ימימה רוזנטל היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה.
נכדו הוא הבמאי חגי לוי.
מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך היה לוי אחד הפעילים בתנועה הציונית באיטליה.
יש מעולי איטליה המרגישים, עד היום שהם חווים לו את החלטתם לעלות לארץ ישראל.
בכך הוא המשיך ויישם את דרכו של אלפונסו פצ'יפיצ'י - "הנביא של היהודים", כפי שכינה אותו מוסוליני, האיש שהשפיע על דור שלם של יהודי איטליה.
בקיץ 1931 הקים לוי וגיבש את מפעל "מחנות הקיץ" (קאמפג'י) בהרי האלפים האיטלקים.
במחנות, שנערכו בפגרת הקיץ, נאספו צעירים יהודים מכל רחבי איטליה לחוות את דרך החיים היהודית, ללמוד עברית ולשמוע על הציונות.
לרבים מהם, שבאו מבתים מתבוללים, הייתה זו הפעם הראשונה שבה נחשפו לרעיונות אלו וחלק גדול מהם אמנם התקרב ליהדות ועלה בעקבות המפגשים לארץ ישראל.
בזכות המפגשים במחנות הקיץ, חלק מהמשתתפים, הקימו משפחה יהודית בעקבות כך שצעירים וצעירות יהודיות הכירו זה את זה.
לוי היה שותף בהקמת הסתדרות המורים העבריים באיטליה, פעל לקידום לימוד השפה העברית וכתב מספר ספרים ללימוד השפה, הדקדוק וההיסטוריה של העם היהודי, ספרים שאף תורגמו ללשונות אחרות.
בתקופת הפשיזם באיטליה לא הלך לוי שבי אחרי נוחות החיים שהציע המשטר ואשר סחף אחריו רבים מיהודי איטליה והיה פעיל בתנועה האנטי-פשיסטית ואף שילם על כך בישיבה בכלא יותר מפעם אחת.
ליאו לוי היה מתנגדו החריף של אנצו סרני, החלוץ האיטלקי הראשון.
שניהם היו ציונים נלהבים, סוציאליסטים הדוגלים בפרולטריזציה של העם היהודי, אך בעוד שסרני הלך שבי אחר הרעיונות של אהרון דוד גורדון ובורוכוב, כולל הצורך בשחרור היהודי החדש מעול תורה ומצוות, האמין ליאו לוי בדרך "הסינתזה", זו הדרך המשלבת בין ציונות ליהדות, בין דרך התורה, לצדק סוציאלי ולחזרה לציון.
לוי סבר כי ליהדות איטליה חייבת להיות תרומה ייחודית לחיים בארץ ישראל, זאת, על ידי יצירת שילוב בין מזרח ומערב, בין אשכנזים וספרדים (שהרי הם, האיטלקים, אינם שייכים לאלו ואף לא לאלו), כל זאת בדרך מקרבת ומפשרת ולא בדרך של הליכה לקצוות.
בשנות החמישים היה לוי פעיל פוליטי, והצטרף ליוזמתו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ויחד הקימו סיעה דתית בתוך ההסתדרות העובד הדתי.
בסוף שנות השישים יזם, יחד עם אורי אבנרי ופרופ' לה פירה, ראש עיריית פירנצה בשעתו, כינוס שלום שקרא להחזרת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
על רעיונות אלו הרבה לכתוב בעיתונות האירופית והאיטלקית שהוא שימש נציגם בישראל.
לוי בילה שנים רבות באיסוף ובמחקר של מסורות מוזיקליות של קהילות ישראל, בעיקר באיטליה ובאגן הים התיכון.
הוא ראה בכך מפעל שנועד להציל משכחה לחנים וניגונים מסורתיים שהולכים ונעלמים עקב חורבן הקהילות היהודיות בעקבות המלחמה.
הוא נדד בין שרידי הקהילות היהודיות בכל רחבי איטליה, וכן בספרד, בטורקיה, בהולנד, בתוניס וג'רבה, בהודו, בגאורגיה, בחבש והגיע אף עד יפן.
אוסף ההקלטות שערך מכיל יותר מ-1,000 פריטים והוא מופקד באקדמיה האיטלקית למוזיקה "סנטה צ'ציליה" ברומא ובארכיון הצליל הלאומי של הספרייה הלאומית בירושלים.
הוא היה חבר מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים והרצה רבות על נושאים אלו באוניברסיטאות בארץ ובאיטליה.
חשיבות מפעלו הוכרה ונתמכה על ידי אונסק"ו, האקדמיה הלאומית של איטליה ויוון ומשרד החינוך בישראל.
הוא נחשב כיום לפורץ דרך בתחום האתנו-מוזיקולוגיה שהניח תשתית למחקר השוואתי חשוב ורבים הם ממשיכי דרכו.
התקליטור של מוזיקה ליטורגית איטלקית
מתוך ההקלטות שערך לאו לוי הופק תקליטור בשם "מסורות מוזיקה של יהודי איטליה" .
ההקלטות המקוריות של אוספי לאו לוי שמורות בארכיב האתנומוזיקולוגי של האקדמיה הלאומית סנטה צ'יצ'יליה ברומא וב"פונותיקה הלאומית" שבהספרייה הלאומית בירושלים.
בתקליטור 42 קטעים, כאשר הקטעים השונים אומתו מול המקורות: ספרי תפילה מודפסים לפי הנוסחים באיטליה, כתבי יד של מקהלות וראיונות עם אלו אשר האזינו או שרו את המזמורים הליתורגיים במהלך חייהם.
הקטעים ממוינים לפי מעגל השנה:
מועדי ישראל: בשבת, ימים נוראים ושלושת הרגלים.
לדוגמה: לכה דודי, יגדל אלוהים, כל נדרי, ברכת כהנים, קריאה בתורה ומגילת אסתר.
לליל הסדר: עבדים היינו, חד גדיא (באיטלקית) ואחד מי יודע (באיטלקית)
אירועים במעגל החיים: לידה, ברית וחתונה.
לדוגמה: פיוטים לחתונה - קחי כינור והללויה וכאשר נולד בן זכר - יהי שלום בחילך.
שיר מיוחד באיטלקית בזכות האמנציפציה היהודית.
השירים מושמעים ללא לווי, בפי זמרים בודדים או מקהלה קטנה.
הסגנון הוא מהמאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 כפי ששרו בבתי הכנסת באיטליה.