tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה שחורגים מהאתיקה המקובלת, נקראים עבריינים.
הפעולות המתואמות יכולות להיות של ריטואל, או צייד, או אימון כלשהו.
פעולות אלו מטמיעות את הקטגוריות אצל היחיד.
(הפעולות הופכות את הקטגוריות לאוטומטיות ובלתי מודעות ואינטואיטיביות, כפי שנראה בהמשך).
הקטגוריות המחשבתיות, כמו הטכנולוגיות וכמו המוסדות, התפתחו לאורך ההיסטוריה.
וכמו שאין כלי (מרכבה, תנור אפייה, וכו') שהוא כולו תוצר של אדם אחד, וכמו שאין מוסד (מערכת המשפט, הכנסייה, וכו') שהוא כולו תוצר של יחיד, כך הקטגוריות אינן תוצר של יחיד.
הן תוצר של אמרגנציה של השלם הגדול והשונה מסכום חלקיו.
היות שריטואל וציד ממותה הן פעולות קולקטיביות, הן גם מצריכות קטגוריות קולקטיביות וייצוגים קולקטיביים.
לפני המדע, הייתה זו הדת שפיתחה את הקטגוריות של החשיבה האנושית, ולכן חקר הדת הגרעינית של שבטים קטנים באמריקה הדרומית, באוסטרליה ובאפריקה, יכול לאפשר לנו להבין את הצורות הבסיסיות של החשיבה האנושית.
הדת לא רק פיתחה את הידע האנושי, אלא את קטגוריות החשיבה האנושית (מטא-ידע).
כתביו של דורקהיים תורגמו לאנגלית ויובאו לארצות הברית בין השאר על ידי הסוציולוג טלקוט פרסונס.
פרסונס שילב רבים מרעיונותיו של דורקהיים ברעיונותיו של מקס ובר כיסוד לפונקציונליזם מבני, התאוריה הסוציולוגית שהייתה השלטת בשנות ה-50 וה-60 המאה ה-20.
פליקס אדואר ז'וסטין אמיל בורל , מדינאי ומתמטיקאי צרפתי.
את השכלתו רכש בבית הספר אקול נורמל סופרייר, שבו שימש לאחר מכן כמורה ומנהל משנת 1897 ועד שנת 1909. בשנה זו נתמנה לפרופסור למתמטיקה בסורבון.
בשנת 1921 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בורל היה חבר של המפלגות הסוציאליסטית והרדיקל-סוציאליסטית הצרפתיות.
כחבר פעיל במפלגות אלה נבחר לבית הנבחרים הצרפתי בשנת 1924, ובשנת 1925 מונה לשר הימיה של ממשלת צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בורל חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית עד למעצרו ב-1941 על ידי הגרמנים.
כמתמטיקאי התפרסם בורל בעיקר בשל תרומותיו לתורת המידה ותורת ההסתברות.
בשנים 1921–1927 פרסם בורל ארבעה מאמרים שעסקו בתורת המשחקים.
בשנת 1940 כתב, בצוותא עם אנדרה שרון ספר על התאוריה המתמטית של משחק הברידג'.
בורל מת בשנת 1956 בפריז.
אחד המכתשים על הירח קרוי על שמו.
אמיל הלפרדסון (באיסלנדית: Emil Hallfreðsson, תעתיק מדויק: אמיל הלפרד'סון; נולד ב-29 ביוני 1984 ברייקיאוויק) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
הלפרדסון עבר לטוטנהאם הוטספר בתחילת שנת 2005, כאשר עד אז בילה את הקריירה שלו בקבוצת הפנרפיירדיר מליגת העל האיסלנדית.
יש לו מספר הופעות במדי הנבחרת מתחת לגיל 21 של איסלנד.
הוא מעולם לא שיחק בליגה במדי הקבוצה האנגלית, והושאל למשך שנה לקבוצה השוודית מאלמה.
לאחר מכן שיחק במשך תקופו קצרות בלין אוסלו וברג'ינה, ממנה הושאל לבארנסלי האנגלית ב-2009.
בשנת 2010 עבר לקבוצת הלאס ורונה האיטלקית.
ב-30 בינואר 2016 הושאל לאודינזה.
ב-31 ביולי 2018 חתם בפרוזינטנה.
ב-1 במרץ 2019 חזר לאודניזה וחתם עד לסוף העונה.
אמיל גריגורייביץ' גיללס (רוסית: Эмиль Григорьевич Гилельс; 19 באוקטובר 1916 - 14 באוקטובר 1985) היה פסנתרן יהודי-סובייטי הנחשב בעיני רבים לאחד מגדולי הפסנתרנים בהיסטוריה.
גיללס (הלל'ס) נולד באודסה למשפחה יהודית מוזיקלית; שני הוריו היו מוזיקאים.
הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל 6. אחותו, יליזווטה, למדה נגינה בכינור, הייתה לכנרת קונצרטים ובהמשך נישאה לכנר היהודי-רוסי לאוניד קוגן.
הופעתו הפומבית הראשונה של אמיל גיללס הייתה כשהיה בן 12, ביוני 1929. בשנת 1930 נכנס גיללס לקונסרבטוריון של אודסה, ושם היה תלמידה של ברטה ריינגבאלד.
הוא ייחס לה את ההשפעה המעצבת הראשונה שלו.
בשנת 1933, בגיל 16, זכה גיללס בתחרות הפסנתר של האיגוד הכלל-סובייטי, שאך זה נוסד.
אחרי שסיים את הקונסרבטוריון באודסה בשנת 1935, עבר למוסקבה, ושם למד אצל המורה הנודע לפסנתר, היינריך נויהאוס, עד 1937. שנה אחר כך, בגיל 21, זכה בתחרות על שם אז'ן איזאיי בבריסל, בהקדימו מתחרים כארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ומורה לימפאני.
היה לחבר בהוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
גיללס היה האומן הסובייטי הראשון שקיבל אישור לצאת למסעות קונצרטים מקיפים במערב.
אחרי מלחמת העולם השנייה סייר באירופה משנת 1947 והופיע בפעם הראשונה באמריקה בשנת 1955, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בפילדלפיה.
1952 היה פרופסור בקונסרבטוריון מוסקבה.
בשנות חייו המאוחרות נשאר גיללס ברוסיה ומיעט לצאת אל מחוץ לגבולותיה.
גיללס קיבל את פרס סטלין בשנת 1946, את אות לנין בשנת 1961 ואת פרס לנין בשנת 1962.
השליטה הטכנית המצוינת של גיללס והצליל המבריק שלו הקנו לו הערצה אוניברסלית.
פרשנויותיו למלחיני הקלאסיקה הגרמנית-אוסטרית עיצבו את הגרעין הקשה של הרפרטואר שלו, בעיקר בטהובן, ברהמס ושומאן, אך נגינתו הייתה מאירת עיניים לא פחות בדומניקו סקרלטי וביוהאן סבסטיאן באך ובמוזיקה של יוצרי המאה ה-20 כדביסי, בארטוק ופרוקופייב.
פרשנויותיו לקונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת של ברהמס נחשבות בעיני רבים למעולות וליפות ביותר ביצירות אלו, ולמופת של פסנתרנות.
גיללס היה קרוב להשלים הקלטה למכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן בשביל חברת דויטשה גראמופון הגרמנית, כאשר מת בזמן בדיקה רפואית במוסקבה, בשנת 1985.
1935 - פרנץ ליסט: פנטזיה על נושאים מתוך "נישואי פיגארו" של מוצרט.
1955 - סרגיי רחמנינוב: קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 ברה מינור, אופוס 30 (בניצוח קלויטנס).
1958 - ברהמס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי-במול מז'ור, אופוס 83 (בניצוח פריץ ריינר).
1954 - קמיל סן-סאנס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מינור, אפוס 22 (בניצוח קלויטנס)
1957 - בטהובן: קונצ'רטו לפסנתר מס' 4 בסול מז'ור, אופוס 58 (בניצוח לודוויג).
1957 - אלכסנדר סקריאבין: סונאטה לפסנתר מס' 4 בפה-דיאז מז'ור, אופוס 30.
1967 - שופן: קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 במי מינור, אופוס 11 (בניצוח יוג'ין אורמנדי).
1972 - צ'ייקובסקי: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 44 (בניצוח לורין מאזל).
1972 - ברהמס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 ברה מינור, אופוס 15 וקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי במול מז'ור אופוס 83 (בניצוח אויגן יוכום).
1973 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 23 בפה מינור, אופוס 57, אפאסיונטה.
1974 - אדוארד גריג: קטעים ליריים.
1977 - רחמנינוב: פרלוד בדו-דיאז מינור אופוס 3 מס' 2.
1978 - פרדריק שופן: סונאטה לפסנתר מס' 3 בסי מינור, אופוס 58.
1982 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 29 בסי-במול מז'ור, אופוס 106, האמרקלאוויר (הקלטה בקונצרט, ברלין)
1984 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 29 בסי-במול מז'ור אופוס 106, האמרקלאוויר (הקלטה בקונצרט, מוסקבה)
1984 - סקריאבין, סונאטה מס' 3 בפה-דיאז מינור, אופ 23 (הקלטה בקונצרט, מוסקבה)
אמיל ברלינר היה ממציא יהודי-אמריקאי, יליד גרמניה, הידוע בעיקר עקב המצאת הגרמופון והתקליט, השיטה להקלטה, שכפול, הפצה והשמעה של מוזיקה באמצעות תקליטים שטוחים.
ברלינר המציא גם את המיקרופון לטלפון, והיה מעורב בפיתוחו של המסוק ומנועי מטוסים בתצורה רדיאלית.
ברלינר גילה עניין רב בהתפתחותו של היישוב בארץ ישראל, והיה מתומכי הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים ומנאמניה.
ברלינר נולד לסמואל וסאלי לבית פרידמן, בהנובר גרמניה, במשפחה בת 12 ילדים.
להוריו הייתה חנות טקסטיל והם חיו בדחק.
הוא סיים הכשרה מקצועית בתחום המסחר ועבד במקביל בבית דפוס, על מנת לעזור בכלכלת המשפחה.
ברלינר רצה להימנע מגיוס לצבא הפרוסי (בו שירתו כבר כמה מאחיו).
בזכות מכר של הוריו, נתן גוטהילף, שהיגר מהנובר ופתח בוושינגטון כלבו, הוסכם שברלינר יצטרף כעובד בעסק.
באפריל 1870 היגר לארצות הברית.
הוא עבד בחנותו של גוטהילף במשך שלוש שנים ובמקביל למד אנגלית וכן נגינה בכינור ובפסנתר.
הוא החל להתעניין בטכנולוגיית הקול של הטלפון ושל הפונוגרף, המציא ופיתח מיקרופון לטלפון שנרכש על ידי חברת הטלפון בל.
ברלינר עבד בבל מ-1877 עד 1883 ולאחר מכן חזר לוושינגטון שם התבסס כממציא עצמאי.
במהלך תקופה זו קיבל אזרחות אמריקנית (1881).
בשנת 1876 החל ברלינר לעסוק בניסיונות בהקלטת קול ושנה מאוחר יותר רשם פטנט על המצאה אותה כינה גרמופון, שיטה להקלטה והשמעת צלילים על תקליטים שטוחים.
היתרון של התקליט השטוח על גלילי הפונוגרף של אדיסון הוא שתהליך הדפסתם ושכפולם של התקליטים פשוט יותר משכפול גלילי הפונוגרף.
כעבור מספר שנים הוא כבר שיווק את הטכנולוגיה שלו לחברות צעצועים.
תקוותו הייתה לשווק את המכשיר שלו לא כצעצוע בלבד.
ב-1895 הוא הצליח לשכנע קבוצה של אנשי עסקים להשקיע 25,000 דולר וייסד את חברת "ברלינר גרמופון" (Berliner Gramophon).
הבעיה של הגרמופונים הראשונים הייתה השמירה על מהירות אחידה של המשטח שסובב את התקליט.
בשנת 1896 ערך ברלינר חוזה עם המהנדס אלדריג' ר' ג'ונסון (Eldridge R.
Johnson) במטרה לשפר את מנוע-הקפיץ של הגרמופון זאת עבור הגרמופון החדש שברלינר תכנן.
ג'ונסון פנה למכונאי לוי מונטרוס כדי שיעזור לו בייצור מנוע הקפיץ עבור חברת ברלינר.
המנועים החדשים סופקו לברלינר עוד באותה שנה (מונטרוס קיבל את פטנט מס' 598,529 על מנוע-הקפיץ הזה ב-8 בפברואר 1898).
בשנת 1897 ייסד ברלינר את הענף הבריטי חברת גרמופון הבריטית (The Gramophone Company) בלונדון.
בדצמבר 1898 ייסד יחד עם אחיו יוסף ברלינר, את דויטשה גרמופון (Deutsche Grammophon Gesellschaft) בעיר הולדתם הנובר שבגרמניה, כענף הגרמני של חברת ברלינר גרמופון האמריקאית שהייתה בבעלותו של אמיל.
בית החרושת של דויטשה גרמופון בהנובר היה המפעל הראשון בעולם שהוקם במיוחד לייצור תקליטים ותוך עשור אחד כבר ייצר מיליוני תקליטים בשנה.
בשנת 1898 יצא הדגם שנקרא "הגרמופון המשופר" והפעם עם פטנט של אלדרידג' גונסון עם מנוע קפיץ משופר יותר, דגם זה והשיפור בייצור התקליטים ביסס את הטכנולוגיה של הגרמופון והפך אותה למעשית ומקובלת.
בשנת 1901 מייסדים ברלינר וג'ונסון את חברת "ויקטור טוקינג משין" (חברת ויקטור למכונות מדברות) לצורך ייצור המוני של תקליטים לגרמופון.
כדי לשווק את הגרמופון החתים ברלינר את זמר הטנור אנריקו קארוזו וזמרת הסופרן האוסטרלית המהוללת נלי מלבה (Dame Nellie Melba) על הקלטת תקליטים בשיטתו.
כמו כן קנה בארי אוון, שותפו של ברלינר, מהצייר פרנסיס בארואד את הציור "קול אדוניו" (His Master's Voice) וקבע אותו כסמל המסחרי המפורסם של החברה.
ברלינר ייסד גם חברות בת של גרמופון בקנדה, בגרמניה ובבריטניה.
ברלינר פיתח גם סוג חדש של נול לייצור תעשייתי של בגדים, אריח אקוסטי וגרסה מוקדמת של מסוק.
ברלינר הטיף לשיפור תנאי התברואה ובריאות הציבור.
לברלינר ולרעייתו קורה לבית אדלר, נולדו שבעה ילדים.
בהם נודעו הרברט סמואל ברלינר שהיה המייסד והבעלים של חברת ההקלטות הקנדית הראשונה, ששרדה עד שנות ה-70 וכן הנרי ברלין שהיה חלוץ תעופה משמעותי בעל פיתוחים מרשימים גם בתחום המטוסים וגם בתחום המסוקים.
ברלינר נפטר מהתקף לב בגיל 78 ונקבר לצד בנו, אוליבר, בבית הקברות רוק קריק בבירה וושינגטון.
אֶמִיל וְהַבַּלָּשִׁים הוא ספר ילדים מאת אריך קסטנר שנכתב בשנת 1929, ואויר על ידי המאייר ולטר טריר.
הספר נחשב לאחת מיצירות המופת של הסופר, ובכלל של ספרות הילדים.
הספר היה יוצא דופן ביחס לספרי ילדים אחרים בתקופתו, משום שעלילתו התרחשה בברלין האמיתית וכללה טיפוסים מפוקפקים, ולא בעולם דמיוני וחסר דאגות, "תפאורה" המתאימה לקריאה והבנה של גיל צעיר יותר את העולם.
כמו כן הספר אינו מציג מוסר השכל מפורש, אלא נותן למעשי הדמויות לדבר בעד עצמם.
הספר תורגם לעשרות שפות, ובכללן עברית; בתרגום ראשון של אלתר אילי (ב-1935, הוצאת "יזרעאל") ובתרגומים מאוחרים יותר של אוריאל אופק ושל מיכאל דק.
הספר היה להצלחה מסחררת לאחר פרסומו.
לאחר אירועי שריפת הספרים ב-1933 היה ספר זה היחיד מבין ספרי קסטנר שלא נידון לשריפה על ידי הנאצים ולא הושם ברשימת "הספרים האסורים".
ב-1936, עם זאת, גם הוא הושם ב"רשימה שחורה" של ספרים שקריאתם, מכירתם או הוראתם אסורה.
אדית יעקבזון, אלמנתו של זיגפריד יעקבזון (והמו"לית של "די ולטבינה" לאחר מותו) עודדה את קסטנר, שהיה עיתונאי ופרסם ספר שירה קודם לכן, לפרסם את הספר.
חלק מן הפרטים בעלילה יונקים מן המציאות.
שמו האמצעי של קסטנר הוא "אמיל" וגם הוא היה בן לאם קשת יום.
בילדותו הוא סייע לאמו, שהייתה ספרית, למצוא נוכלת שרימתה אותה.
סיפור העלילה בבנק והשוד מבוססים כנראה על עלילותיהם של האחים זאס, זוג שודדי בנק ברלינאים שהסעירו את ברלין בשנות ה-20.
הספר "קאי, הילד מהארגז" (1926) ואמיל והבלשים, היו ספרי הילדים הפופולרים ביותר בגרמניה באותה תקופה.
בשניהם יש התגייסות של נערי רחוב למטרה מסוימת, - לתפוס גנב ולזכות בחוזה פרסום.
לספר נכתב ספר המשך בשם אמיל ושלשת התאומים שמתרחש שנתיים לאחר עלילת הספר הקודם.
אמיל טישביין הוא נער עני שאביו מת, אשר חי עם אמו הספרית.
אמו שולחת אותו לברלין אל דודתו ואל סבתו של אמיל במהלך חופשה, ונותנת לו 140 מרקים בשביל סבתו, אך בנסיעתו ברכבת שדד אותו גנב רכבות בעל מגבעת שחורה בזמן שהוא ישן.
למזלו הוא פוגש חבורת ילדים שעוזרת לו ללכוד את הגנב, ביניהם גוסטב בעל הצופר והפרופסור.
החבורה רודפת אחרי הגנב בעל המגבעת השחורה במוניות, במלון אירופה שבו גוסטב בעל הצופר מתחפש לנער מעלית כדי לעקוב אחרי הגנב ובבנק, שבו נתפס הגנב.
בבנק, אמיל וחבריו מצליחים לעצור את הגנב, ובעזרת סימן הזיהוי של השטרות (חור קטן בפינה של כל שטר, שנוצר כשאמיל השתמש בסיכה כדי להצמיד את הכסף למעיל שלו ברכבת) הוא מקבל את הכסף בחזרה, תופס את מקס גרונדיס (הגנב), מופיע בעיתון ומקבל פרס בסך אלף מרקים.
הסיפור הוסרט והומחז כמה וכמה פעמים.
גרסה ראשונה הופקה ב-1931, לפי תסריט שכתב בילי ווילדר, והייתה הצלחה מסחרית.
אותו תסריט הופק מחדש בבריטניה ב-1935 וב-1954 בגרמניה.
גרסה נוספת הופקה בארצות הברית ב-1964 על ידי אולפני וולט דיסני וגרסה נוספת ב-2001 בגרמניה.
כמו כן, סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים הופקה בבריטניה ב-1952. בעברית הועלתה העלילה מספר פעמים כמחזה, בין היתר בעיבוד של רות חזן.
ההפקות הכניסו שינויים בעלילה: בכמה מהן הפכו הדמויות לאמריקאיות; בגרסה הגרמנית מ-2001 הותאם הסיפור לרוח הזמן: בספר המקורי, המתרחש בברלין ב-1929, רק לאחדים מהילדים היה טלפון בבית, ואחד מהם נשאר בביתו כמרכזן במשך כל העלילה, מתוסכל מכך שהוא מפסיד את ההתרחשות.
בסרט לכל הילדים יש טלפון סלולרי, והם משתמשים בו שימוש נרחב.
כמו כן בספר מסופר שאביו מת ושהוא נוסע לדודתו ולסבתו, ואילו בסרט הוא נוסע למשפחה שאינו מכיר דבר העוזר לחבר מהחבורה להתחזות אליו ולגרום לאמיל לתפוס את הגנב.
יתרה מזאת בסרט אביו נפצע ואמו היגרה לאמריקה.
בעקבות פציעתו אביו של אמיל מאבד את עבודתו מאחר שרישיונו נשלל.
אמיל מנסה לזייף לו רישיון ובעקבות כך הוא מסתבך עוד יותר.
בשנות השישים היה נפוץ בישראל משחק קופסה בשם "אמיל והבלשים" שהיה מבוסס על הספר.
תרגם אוריאל אופק, הוצאת אחיאסף תל אביב, 160 עמודים, 1990.
תרגם מיכאל דק, הוצאת אחיאסף תל אביב, 152 עמודים, 1999. יצא שוב בשנת 2003.
אמיל דומיניק יוזף האכה (בצ'כית: Emil Hácha; 12 ביולי 1872- 26 ביוני 1945) היה משפטן ופוליטיקאי צ'כי, הנשיא השלישי של צ'כוסלובקיה והנשיא הראשון והיחיד של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
האכה למד משפטים באוניברסיטת פראג ובשנת 1896 סיים את לימודיו וקבל תואר של דוקטור למשפטים.
כשהוקמה הרפובליקה הצ'כוסלובקית לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה לשופט בבית המשפט העליון למנהל המדינה.
בשנת 1925 נתמנה על ידי טומאש מסריק לנשיא בית המשפט העליון.
בעקבות הסכם מינכן התפטר הנשיא אדווארד בנש.
ב-30 בנובמבר 1938 נבחר האכה לנשיא על ידי האספה הלאומית.
הוא היה אז בן שישים ושש וחולה.
הוא נבחר בעיקר משום שלא היה חבר בממשלה בתקופת הסכם מינכן.
אדולף היטלר לא היה מרוצה מתוצאות הסכם מינכן.
הוא התבטא כי נוויל צ'מברלין לקח ממנו את האפשרות להיכנס לפראג כפי שעשה בווינה באנשלוס.
מיד לאחר חתימת ההסכם הוא הורה לווילהלם קייטל להתכונן לכיבוש צבאי של צ'כוסלובקיה, אך הוא העדיף לעשות זאת במניפולציות פוליטיות ולא בכוח צבאי.
בשלב ראשון הוחלט "לקרוע" את סלובקיה מהרפובליקה.
בסלובקיה הייתה ממשלה פרו-נאצית ברשות יוזף טיסו' שהודיעה על שאיפותיה לעצמאות.
בשלב זה החליט האכה להתערב.
ב-9 במרץ 1939 פיטר את ממשלת סלובקיה ופקד לשים במאסר בית את טיסו.
במעשה זה הגדיש האכה את הסאה אצל היטלר.
טיסו הוטס לברלין ושם חתם על הסכם על "עצמאות" סלובקיה ובקשה כי גרמניה תקבל עליה את הגנת המדינה החדשה.
האכה נשאר כעת נשיא על מה שנשאר מצ'כוסלובקיה, דהיינו מחוזות בוהמיה ומוראביה.
גבלס ארגן פרובוקציות של סוכנים גרמנים בערי צ'כיה והעיתונים בגרמניה התמלאו בהודעות מרעישות על דיכוי לכאורה של המיעוט הגרמני שם.
כל זאת כדי להכין את דעת הקהל בגרמניה ובעולם על הצורך לכבוש את צ'כיה.
ריכוזי הצבא הגרמני לא נעלמו מעיני האכה והוא ביקש פגישה דחופה עם היטלר.
בגלל מצבו הגופני לא יכול היה לטוס.
הוא הגיע לברלין ביחד עם שר החוץ שלו פראנטישק חבאלקובסקי לאחר נסיעה ברכבת שארכה שש שעות.
הם נתקבלו בתחנת הרכבת ב-14 במרץ 1939 בשעה 22:40 על ידי משמר כבוד ושר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ.
היטלר נתן להם לחכות עד 01:15 כדי להתישם.
בהגיעם ללשכת היטלר, מצאו שם את מרבית הצמרת הנאצית.
היטלר פתח מיד בנאום מאיים כנגד הצ'כים ונגד "רוח בנש" שעדיין קיימת, והודיע כי לשם הגנה על שלום הרייך יש לכפות מיד משטר חסות על מה שנשאר מצ'כוסלובקיה.
האכה הוזהר כי אם לא יורה מיד לממשלתו להימנע מהתנגדות לצבא הגרמני תהיה שפיכות דמים שתיזקף לחובתו.
הרמן גרינג איים שהלופטוואפה יחריב את פראג.
לשמע איום זה התעלף האכה.
היטלר נתקף בחרדה פן יאשימו אותו כי נשיא צ'כיה נרצח בלשכתו.
למקום הוזעק רופאו האישי של היטלר, תאודור מורל, שהזריק להאכה זריקת מרץ.
האכה התעורר, ובטלפון שתקעו הגרמנים בידו מסר לקבינט הצ'כי על מה שקרה וביקש להיכנע.
לאחר מכן חתם על הודעה רשמית כי "על מנת לשמור על השקט במרכז אירופה ולהשיג הרגעת הרוחות, הופקד בביטחון גורל העם והארץ הצ'כים בידי מנהיג הרייך הגרמני".
כך, לאחר חודשים ספורים, תם תפקידו כנשיא צ'כוסלובקיה העצמאית.
כנשיא הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה
צ'כיה הפכה למדינת חסות תחת שלטון גרמני ונקראה מעתה "הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה", והאכה מונה לנשיאה.
היה זה מינוי חסר משמעות ששירת רק את הגרמנים.
לראש הפרוטקטורט מונה קונסטנטין פון נויראט ואחריו וילהלם פריק.
תחת פיקודם בוצעו מעשי דיכוי נוראים נגד האוכלוסייה הצ'כית בכלל, והיהודית בפרט, על ידי ריינהרד היידריך וקורט דליגה.
האכה, שהיה זקן וחלוש, מדי פעם השמיע התנגדות לפעולות הגרמניזציה של הצ'כים, והיה בקשר סודי עם אדווארד בנש, נשיא הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון.
ב-11 במאי 1945 שוחררה פראג בידי הצבא האדום.
ב-14 במאי 1945 נעצר האכה והועבר לבית החולים של כלא פנקרץ, שם נפטר כעבור מספר שבועות.
שנים רבות לא היה שום כיתוב על מצבתו.
רבים עדיין רואים בהאכה כמשתף פעולה בגלל הסכמתו לשמש בתפקיד ששימש לגרמנים כעלה תאנה לפשעים שביצעו בצ'כיה.
אחרים רואים בו דמות טרגית.
הוא היה זקן וחולה ולא היה יכול לעשות דבר שישנה את פעולות הנאצים בצ'כיה.
אמיל בּנבניסט היה בלשן צרפתי יהודי יליד סוריה, מומחה בשפות האיראניות, בשפות הודו, בארמנית ובשפות הודו-אירופיות אחרות; הצטיין במחקריו בתחום הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות ובבלשנות הכללית; היה מנציגי הסטרוקטורליזם, בהמשך למסורתו של דה סוסיר, וממייסדי הסטרוקטורליזם הצרפתי, לצד קלוד לוי-שטראוס וז'ורז' דומזיל.
חיבר, בין השאר, עבודות חשובות בתחום כינויי הגוף, זמני הפועל והבניינים הסוביונקטיביים של הפעלים.
כתב על היחסים בין שפה, חברה וסובייקטיביות.
בנבניסט היה איש אשכולות, שתוך כדי חיפוש אחרי תורה כוללנית של השפה עסק גם בנושאים באמנות, בפילוסופיה, בסוציולוגיה, באתנולוגיה, בפסיכואנליזה ובספרות.
נהג לחתום בדרך כלל על כתביו בשם "E.
Benveniste", כשהאות E יכולה הייתה לסמן לא רק את שמו הצרפתי אמיל, אלא גם את שמו היהודי עזרא.
נולד ב-27 במאי 1902 בעיר חלב שבסוריה תחת השם עזרא בנבניסטה כבן האמצעי משלושה ילדים.
אביו, מתתיה בנבניסט, היה בן למשפחה יהודית ספרדית.
אמו, מריה מלכנזון, הייתה אשכנזיה ילידת וילנה (ליטא).
ההורים הכירו בחיפה, בארץ ישראל, שהייתה אז, כמו סוריה, חלק מן האימפריה העות'מאנית.
אביו ייעד את בנו ללימודי רבנות, ולשם כך השיג עבורו מלגה מטעם כל ישראל חברים ("אליאנס"), ושלח אותו בשנת 1913, בגיל 11, למרסיי שבצרפת.
עזרא נרשם בפריז ל"מדרשה הקטנה" לתלמוד תורה (Le Petit Séminaire) במסגרת בית הספר לרבנות של צרפת (École rabbinique de France).
במקביל ללימודים התורניים למד בנבניסט לבחינות הבגרות.
הוא עורר את מורת רוחם של מנהלי המדרשה כאשר החליט כעבור 3 שנים לנטוש את לימודי הרבנות, ונרשם לבית הספר ללימודים גבוהים "Ecole pratique des hautes études" כדי ללמוד בלשנות.
הוא נתמך ביוזמה זאת על ידי נשיא "כל ישראל חברים" דאז, הבלשן המומחה בשפות הודיות, סילבן לוי, שהבחין בכישוריו של הצעיר והציג אותו בפני הבלשן הנודע אנטואן מייה.
עזרא בנבניסט, ששינה את שמו הפרטי לשם צרפתי – אמיל – היה לאחד מתלמידיו האהובים והמוכשרים ביותר של מייה.
בשנת 1919 התייתם אמיל מאמו, שנפטרה בעיירה סמוקוב שבבולגריה.
לאחר שבשנת 1921 קיבל זכויות שהות ועבודה בצרפת, בשנת 1922 ניתנה לו האפשרות לעבור בחינות ולקבל את התואר agrégé בתחום הדקדוק.
כדי לפרנס את עצמו, בשנים 1922–1924 לימד בנבניסט במכללת "סבינייה" בפריז.
דרך קשריו של סילבן לוי, שבנו היה קונסול בבומביי, נסע לאחר מכן לפונה שבהודו, כדי לשרת שם בשנים 1924–1925 כמורה פרטי לילדיו של התעשיין ההודי המפורסם ר' ד' טאטא, שהיה נשוי לצרפתייה.
על הקשיים הבירוקרטיים עם השלטונות הצרפתיים בקשר למעמדו האזרחי הצליח להתגבר הודות להתערבותם הנמרצת של סילבן לוי ואנוטאן מייה.
ב-9 באוקטובר 1924 קיבל אזרחות צרפתית.
בחזרתו מהודו התגייס לצבא הצרפתי.
שירת בחייל רגלי במרוקו בשנה האחרונה ל"מלחמת ריף" לדיכוי המרד של עבד אל-כרים (1921–1927), פעילות צבאית שכלל לא הייתה לרוחו.
באותה שנה הוא נמנה עם חותמי המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון וחוג חבריו, שגינה, בין היתר, את המלחמה הקולוניאלית.
החל משנת 1927, כשהוא רק בן 25, התקבל כחוקר דוצנט (directeur d'études) בבית הספר ללימודים גבוהים "École pratique des hautes études", שם עבד תחת הדרכתו של ז'וזף ונדריאס.
שנתיים לאחר שסיים בשנת 1935 והציג את עבודתו לתואר דוקטור בספרות, פינה בשנת 1937 מורו אנטואן מייה לטובתו את המשרה בקולז' דה פראנס כפרופסור לדקדוק השוואתי.
חייו בימי מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה קטעה את עיסוקיו.
הוא גויס לצבא, ובשנת 1940 השתתף בקרבות נגד הגרמנים.
לאחר שב-20 ביוני 1940 נפל בשבי הגרמנים בחזית הארדנים, הצליח בנבניסט להימלט ב-21 בנובמבר 1941 ולברוח חזרה לצרפת.
בעזרת הכומר והמדען ז'אן דה מנשה (מנסה), יהודי מומר, בנו של הברון פליקס דה מנשה מאלכסנדריה, הצליח לברוח לשווייץ מפני הסכנה שארבה לו כיהודי.
אחיו הבכור נעצר בצרפת, נשלח למחנות ריכוז בבון-לה-רולאנד ודראנסי, ומאוחר יותר בשנת 1942 הובל לאושוויץ, שם נספה.
מכריו של בנבניסט אומרים שמות אחיו בשואה השפיע עליו קשות למשך שארית חייו.
עם השחרור בשנת 1944 השיג אמיל בנבניסט את משרותיו כפרופסור בחזרה, והחזיק בהן עד שחלה בשנת 1969.
מסעות מחקר בעולם מאפגניסטן ועד אלסקה
לאחר שמוּנה באביב 1947 לשליח בשגרירות הצרפתית בטהראן מטעם המינהל הכללי ליחסי תרבות, החל בנבניסט בעבודות מחקר על אודות שפות איראניות מוכרות פחות.
בשנת 1950 נקרא ללמד כפרופסור אורח באוניברסיטת אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית.
שם, באתר המסורתי קלוקוואן, הצליח בנבניסט בעל הטקט והעיקשות ליצור קשר אמון עם אינדיאנים טלינגיט, שנרתעו בעבר לחשוף מנהגיהם וחפצי פולחנם בפני חוקרים זרים.
את רוב עמלו השקיע בהכרת שפת הטלינגיט.
בנבניסט הגיע גם מעבר לחוג הארקטי ליישוב פורט יוקון, המאוכלס בכמה מאות אינדיאנים, שתרבותם המקורית הולכת ונעלמת
על אף שב-9 בדצמבר 1956 עבר בנבניסט התקף לב חמור, הוא הצליח להשתקם וחידש את עבודתו המחקרית, שהחלה להתמקד בנושאים של בלשנות כללית, ויותר מתמיד עם נגיעה למקצועות אחרים כמו אנתרופולוגיה חברתית, פילוסופיה, פסיכולוגיה, פסיכואנליזה, אמנות, תורת הספרות ועוד.
בשנת 1961 ייסד יחד עם קלוד לוי-שטראוס ופייר גוּרּו את כתב העת הצרפתי לאנתרופולוגיה "ל'וֹם" (L'Homme, "האדם").
בין השנים 1959–1970 היה מזכיר החברה לבלשנות של פריז (שהחל משנת 1945 כיהן כסגן המזכיר שלה).
בשנת 1960 נבחר כחבר באקדמיה לכתבים וספרות יפה, ובשנת 1965 לאקדמיה דיי לינצ'יי האיטלקית.
את המאמרים התאורטיים שכתב בשנות החמישים והשישים קיבץ בשני הכרכים של עבודתו המרשימה סוגיות של בלשנות כללית (Problèmes de linguistique generale; בקיצור PLG), שדנו, כפי שמעיד שמה, בתאוריה הכללית של הבלשנות, ושהיו יחסית יותר נגישים לקהל הרחב מאשר עבודותיו המוקדמות, הטכניות יותר.
כפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי מבודד יחסית, בנבניסט לא זכה במשך שנים רבות להרצות אלא בפני קומץ סטודנטים בלבד, למרות שלפי העדויות היה מרצה בחסד עליון.
לאחר פרסום "הסוגיות בבלשנות הכללית" הוא נעשה מפורסם יותר, ומספר הבאים להרצאותיו הוכפל.
עם אלו נמנו בלשנים חשובים כמו אוסוולד דוקרו, קלוד חז'ז', ז'אן קלוד קוקה ומרינה יגיילו.
בשנת 1969 לקה בנבניסט באירוע מוחי קשה, שהפך אותו לאפאזי והמיפלגי, והביא להפסקת כל פעילות מקצועית.
למרות נכותו הקשה, שפגעה למר גורלו דווקא ביכולתו לתקשר, כמחוות כבוד למפעלו נבחר בנבניסט ליושב-ראש הראשון של האיגוד הבינלאומי למחקרים סמיוטים בין השנים 1969–1972.
בנבניסט נפטר כעבור שבע שנים, בשנת 1976, בוורסאי שליד פריז.
הוא נקבר בטקס לוויה יהודי בבית הקברות דה גונאר (Des Gonards) בוורסאי.
בחייו הפרטיים היה בנבניסט אדם די מופנם, עם קשרי חברה מועטים יחסית, והוא לא נישא מעולם.
עד שחלה בלבו ב-1956 היה בעל חוסן פיזי ויכולת עבודה ומרץ גדולים.
הוא ידע לדבר טוב באנגלית ובגרמנית, ושלט במעל חמש-עשרה שפות.
במותו ציווה את כתביו לספרייה הלאומית של צרפת.
תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות
בדומה לירז'י קורילוביץ' הפולני, תלמיד מבריק אחר של אנטואן מייה, בנבניסט חיבר עבודות שנחשבו מהפכניות בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות – עדיין במסגרת המסורת הבלשנות ההיסטורית (פילולוגיה ודקדוק השוואתי).
הוא ביקש, בדומה לקורילוביץ, לבחון מחדש את התאוריות של היווצרות השפות ההודו-אירופיות.
מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית
בעבודת הדוקטורט שלו, Origines de la formation des noms en indo-européen ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"), שהציג בשנת 1935 ושפורסמה בספר בשנת 1948, על בסיס חקר השפה החתית, תרם בנבניסט לפתרון סוגיות קשורות להיווצרות הנטיות.
הגה תאוריה על שורשי המילים ההודו-אירופיות, המורכבים תמיד, לפי השקפתו, לפי המבנה: עיצור – תנועהׁ (התנועה e) – עיצור, כשהעיצור השלישי הוא סיומת נגזרת (סופיקס דריבטיבי) או "הרחבה".
עבודות אחרות בתחום השפות האיראניות (איראניסטיקה)
בנבניסט המשיך את מפעלו של רוברט גוטיו (Gauthiot): השלים את "דקדוק השפה הסוגדיאנית" שלו, שנשאר בכתב יד, ופרסם את התוצאה בשנת 1929. כן כמו, הכין לדפוס גם את המהדורה השנייה של אנטואן מייה, "דקדוק הפרסית העתיקה", עם שיפורים רבים.
אחד ממחקריו החשובים התייחס לשפה הטוחרית ולמיקומה בין השפות ההודו-אירופיות.
לבנבניסט נודעו תרומות חשובות בחקר היבטים שונים של האטימולוגיה הארמנית ושל המורשת ההודו-אירופית של שפה זו.
בשנות ה-30 השתתף בנבניסט בחוג הבלשנות של פראג או "אסכולת פראג" – חוג בינלאומי שנציגיו הבולטים ביותר היו רומן יאקובסון וניקולאי טרובצקוי.
הם פיתחו את הרעיונות הסטרוקטורליסטים מתורתו של סוסיר, ותוך כדי כך חקרו את מערכת הצלילים של הלשונות, וייסדו, בין השאר, את הפונולוגיה; ומצד שני התייחסו להקשר השימוש בלשון והדגישו את פונקציות הלשון כמערכת תקשורת (יאקובסון) בחברה וכיוצא בזאת.
בנבניסט הושפע מגישתם, חקר את הקשר בין השפה ובין המוסדות החברתיים ומאוחר יותר פיתח את תורת השיח (discours) והמבע (énonciation) שלו.
עבודותיו אחרי מלחמת העולם השנייה
בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות, בעיקר החתית והשפות האיראניות; תרומות בלקסיקולוגיה
ה"עיונים על השפה האוסטית" (1959) מוקדשים להיסטוריה ולמחקר ההשוואתי של שפה זו, שפת האלאנים הקדומים שהתיישבו בקווקז.
בשנת 1962 פרסם את ספרו "החתית וההודו-אירופית: עיונים השוואתיים", אחד המחקרים החשובים על שפת החתים, שבה קבע מקרי דמיון שלא זוהו לפניו בין החתית ויתר השפות ההודו-אירופיות.
בשנת 1948 פרסם את הכרך השני של ספרו מ-1935, תחת הכותרת Noms d'agents et noms d'action en indo-européen ("שמות של גורמי פעולה ושמות פעולה בהודו-אירופית").
הלשון ככלי בחקר השיטתי של החברה
מחקריו על השתקפות בשפות ההודו-אירופיות של המעמדות ומוסדות החברה נקבצו בספר, שנחשב חלוצי בתחום, "Le vocabulaire des institutions indo-européennes" ("אוצר המלים של המוסדות ההודו-אירופיים"), שפורסם בשנת 1969.
תוך יישום הגישה שירש מאנטואן מייה, המדגישה את הקשר בין שפה ובין חברה, עבודה זו של בנבניסט נחשבה על ידי הבלשן קלוורט ווטקינס "התיאור האתנו-סמנטי השלם שנכתב אי פעם על תרבות כלשהי".
הכרך הראשון של הספר נקרא "Économie, parenté, société" ("כלכלה, קרבה משפחתית, חברה"); הכרך השני נקרא "Pouvoir, droit, religion" ("שלטון, משפט, דת").
סוגיות בבלשנות כללית - גישתו לפרגמטיקה
גולת הכותרת של תרומותיו של בנבניסט לבלשנות ולמדעי החברה בכלל הוא הספר "סוגיות של בלשנות כללית", שיצא בשני כרכים.
הכרך הראשון (1968), המקבץ מאמרים מהשנים 1939–1964, דן ביחסים בין ביולוגי ובין תרבותי, בין סובייקטיביות ובין חברתיות, בין סימן ובין אובייקט, בין סמל ובין חשיבה, ובסוגיות של אנליזה תוך-שפתית.
בכרך זה עוסק בנבניסט בנושאים הקשורים לאתנולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה – למשל בתחום פרגמטיקה.
הכרך השני, שהופיע בשנת 1973, כולל כעשרים מאמרים שפורסמו בשנים 1965–1972.
הוא מתחיל בשני ראיונות שבהם דן המדען בהתפתחות הבלשנות ובשינויים שחלו באותן השנים בתאוריות של הלשון.
הפרק השני עוסק בתקשורת, בבעיית היסוד של הקשר בין התקשורת ובין הסימן ובהתפתחות הסמיוטיקה של הלשון.
בעבודות בפרק השלישי דן במושגים של מבנה ופונקציה ובמבנה הלשון ומבנה החברה.
הפרק הרביעי מוקדש לתפקידים של תחביר, להיווצרות השמות המורכבים וליחסי "אוקסיליאריות", בעיקר מקרי פועלי העזר.
הפרק החמישי, הקרוי "האדם בתוך הלשון", מורכב משני מחקרים: אחד על האנטונימים וכינויי הגוף בשפה הצרפתית, והשני דן בנושא "צורה ומשמעות בשפה", בסמנטיקה ובסמיוטיקה.
בפרק האחרון, "אוצר מלים ותרבות", חוקר בנבניסט את היווצרותם של מושגים תרבותיים, כמו למשל את תולדות המושג "מדעי", את ה"בלספמיה והאופמיה", ודן ב"שני מודלים בלשניים של העיר", היווני והרומי.
גישה מקורית לגבי נושא שרירותיות הסימן בלשון – בנבניסט המשיך בדרכו של סוסיר בגישתו לשפה כמערכת של סימנים, (שבה לכל סימן יש שני צדדים: מסמן (דימוי קולי) ומסומן (מושג), אך הכניס בה שינויים.
הוא ביקש למשל לתקן את טענתו של סוסיר שלפיה הקשר בין המסמן ובין המסומן הוא שרירותי ("טבעו של הסימן הלשוני", 1939).
טענה זאת עמדה בסתירה להגדרת הסימן כיחס בין מסמן ובין מסומן, יחס שהוא הכרחי ולא שרירותי (לפי סוסיר עצמו – כמו שני צדי דף נייר).
לקשר בין המסמן ובין המסומן יש הכרח שנקבע במשך הזמן ב"חוזה" או ב"אילוף" קיבוצי שקשה לשנות.
לדברי בנבניסט, שרירותי הוא הקשר בין הסימן (הצמד מסמן - מסומן) ובין האובייקט, או ה"רפרנט" במציאות, שהוא מיוצג בלשון על ידי המסומן.
אלו רמות שונות – המסמן שייך לעולם הצורות (form), ואילו הרפרנט, האובייקט במציאות, שייך לעולם החומר (substance).
למסמן ולמסומן יש צד שלישי משותף – שניהם הם ייצוגים בתודעתו של האדם (הם co-substantielׁ, בעלי מהות משותפת).
בדרך כלל לקביעת הקשר בין סימן ובין הרפרנט לא היה מניע, מוטיבציה, כלומר היא שרירותית או קונטינגנטית; יוצאות מן הכלל למשל הן אונומטופאות המבוססות על שחזור קולות מן הטבע.
על ידי עמדה זו בנבניסט מעלה מחדש את סוגיית ה"רפרנס", שנדחקה הצידה על ידי הסטרוקטורליזם הבלשני בגרסתו של סוסיר.
המבע יוצר שיח או סיפור.
הסובייקטיביות בשפה – תורת התקשורת של בנבניסט מבוססת בין השאר על שלושה סוגים של דיכוטומיות: 1. אני – לא-אני; 2. שיח (אישי) (discours) – סיפור (récit) (לא אישי, היסטורי); 3. סמיוטי – סמנטי.
הדיכוטומיה אני – לא-אני נדונה יחד עם הנושא 'דאיקסיס – רפרנס', במאמר על "טבעם של כינויי הגוף" ("Nature des pronoms").
"אני" ובן/בת שיחו "אתה, את" מתאפיינים ב"פרסונליות" וב"סובייקטיביות".
הם ניתנים להתחלפות זה עם זה.
הם אינם מתייחסים למושגים קבועים, כי אם אך ורק לפעולת הדיבור שבהם הם בשימוש ושדרכה מציינים מיהו הדובר.
מעמדם של ה"אני" ו"אתה" קשור לפעולת המבע (énonciation; באנגלית: utterance), המערבת "דובר" מסוים.
"אני" מצביע מי מביע את המבע, וה"אתה, את" מצביע למי מיועד המבע.
"בשפה ודרכה האדם יוצר את עצמו כסובייקט, מפני שרק השפה בלבד קובעת את ה'אגו' (או ה'אני') במציאות, במציאות שלה, שהיא מציאות הקיום.
הסובייקטיביות שאנו דנים בה כאן היא יכולת הדובר להעמיד עצמו כ'סובייקט'.
היא איננה מוגדרת על ידי ההרגשה שכל אחד חווה של להיות הוא עצמו...
אלא היא מוגדרת כיחידה נפשית העוברת (transcends) מעבר למכלול החוויות שהיא מקבצת בתוכה וגורמת לקביעות התודעה.
היא רק בצבוץ בתוך הקיום של תכונה יסודית של השפה.
'אגו' (אני) הוא זה שאומר שהוא 'אגו' (אני).
כך אנחנו רואים את ייסוד הסובייקטיביות, שהיא נקבע על ידי המעמד הלשוני של הפרט (פרסונה).
הגוף השלישי אינו מן ההכרח גוף – "פרסונה"; אלא הוא מציין "מישהו נעדר" מפעולת הדיבור (מושג הקיים בבלשנות הערבית).
מבע (énonciation; באנגלית: utterance) ומובע (énoncé; באנגלית: uttered) הם מושגי מפתח בתאורית השפה של בנבניסט.
מבע הוא תהליך יצירה לשונית, פעולת השימוש בשפה והיוצרת מסר המיועד למישהו.
המובע énoncé הוא תוצר פעולה של דיבור או כתיבה בהקשר מסוים.
במבע השפה נמצאת ביחס לעולם – יחס הנקרא "רפרנס".
המבע יכול ליצור מובע-"שיח" או מובע-"סיפור".
מובע-השיח – או בקיצור: השיח (discours) – הוא מושג מפתח אחר בפי בנבניסט, הדן בו בהרחבה ב"סמיולוגיה של השפה" בכרך השני של ה"סוגיות".
הוא מוגדר על ידי בנבניסט כאופן סובייקטיבי של דיבור או כתיבה, מצב עכשווי של דיבור או כתיבה.
הוא מתאפיין בהתבטאות בגוף ראשון עם סמנים דאיקטים (deictic markers) כמו כינויי גוף "אני" ו"אתה, את"; תוארי פועל של מקום ושל זמן כמו "כאן","עכשיו" ו-"שם", "היום", "אתמול","מחר", ובשימוש בזמני פעלים רבים, במיוחד זמנים אבסולוטיים, כמו present perfect tense האנגלי, passé composé הצרפתי, הווה ועתיד.
השיח זקוק לקיומו של דובר (locuteur; באנגלית: adresser) ולקיומו של בן - שיח (auditeur; באנגלית: adressee), כשהדובר מתכוון להשפיע על השני.
אופן זה של דיבור כולל מצורות דיבור יומיומי עד לנאומים והרצאות, שימוש בשפה כתובה כמו - במכתבים, זיכרונות, מחזות, וכו'.
מובע-הסיפור, המובע ההיסטורי או בקיצור: הסיפור (récit) הוא אופן אובייקטיבי של שפה, מדוברת או כתובה, לא אישי (אימפרסונלי), המתייחס לאירועים שהתרחשו בעבר, מבלי שהדובר יהיה מעורב ב-סיפר.
"כאילו האירועים מספרים את עצמם לבד", אומר בנבניסט.
הסיפור אינו משתמש בגוף ראשון אלא בגוף השלישי, ואין בו סמנים דאיקטים.
זמני הפועל המותרים בו הם בעיקר פרֶטֶריטום (praeteritum; בצרפתית: passé simple), אימפרפקט ((imperfect ו-pluperfect.
הסיפור מנוע מלהשתמש בזמן הווה, עתיד או present perfect.
דוגמאות לכך הן העבודות ההיסטוריות, סיפרים המדווחים על אירועים באופן לא אישי, אימפרסונלי.
בסיפורים ספרותיים מוצאים בין קטעי הסיפור גם שיח כמו בקטעי דו-שיח המושמים בין מירכאות או בצורה של הערות עם קטעי שיפוט של המספר – מה שנקרא בטרמינולוגיה של בנבניסט "מודוליזציה" עם שימוש בזמן הווה וב"דאיקטים".
הדיכוטומיה "סמיוטי" – "סמנטי" (1966): לשפה, המוגדרת כ"צינור סמיוטי ראשי", יש שני אופנים מיוחדים, שני ממדים, של מתן משמעות: 1. סמיוטי (או סמיולוגי) – מתן משמעות על ידי סימנים או יחידות סימון: מלים, יחידות שפה; אלו הם החומר ההכרחי ל"מבע" (enonciation).
סמיוטיקה היא מדע הסימנים, עצמאי לגבי כל רפרנטים; היא מחוץ להקשר.
את הסמיוטי, הסימנים, צריכים לזהות,להכיר.
מזהים סימן על ידי השוואה בין קודם ועכשווי.
פרדינן דה-סוסיר יצר את הסמיוטקיה הבלשנית.
2. סמנטי – מתן משמעויות על ידי מבע (enonciation), יצירת מסרים, שדרים (message), המבוססים על היגדים (sentence, phrase) פעולות דיבור מעולם השיח (discourse).
את הסמנטי יש להבין; מבינים משמעות של מבע חדש על בסיס מבעים קודמים, והיא לוקחת בחשבון את מכלול הרפרנטים.
בנבניסט ראה צורך ביצירת סמנטיקה בלשנית, להבדיל מהסמיוטיקה הבלשנית של סוסיר.
סמנטיקה זאת צריכה להיווצר לדעתו על ידי ניתוח תוך-לשוני – של השיח, ועל ידי ניתוח טרנס-לשוני – של המבע.
בפילוסופיה ובלוגיקה – לפי הערכת הסינולוג הבריטי א.
גרהם, בנבניסט היה הבלשן הראשון שטען כי הקטגוריות של אריסטו תלויות במבנה השפה היוונית העתיקה.
בנבניסט מצא כי הקטגוריות הפילוסופיות האלה הן השלכה של טיפולוגיות בלשניות של היוונית על המציאות.
התאוריה הזאת של בנבניסט והערכותיו של גרהם עצמו לגביה נדחתה על ידי המחבר הצרפתי ז'אן-פול רדינג.
תרומה אחרת של בנבניסט לתחום הקשור לפילוסופיה, בעיקר לפילוסופיה של השפה, הייתה בהצבעתו על המשמעות המיוחדת של המושג "להיות" בשפות ההודו-אירופיות: רק בשפות האלה למילה "להיות" יש בו-זמנית מובן של "קיום" ושל "זהות".
בתורת הספרות – תאורית השיח של בנבניסט מצאה תהודה בתורת הנרטולוגיה (כולל בהשקפותיו של ז'ראר ז'נט), בתורת פעולות השפה (act language theory) ובמיוחד בתורת הספרות, אצל הוגים כמו רולאן בארת ז'וליה קריסטבה, צווטאן טודורוב והרלד ויינריך.
טרי איגלטון השתמש בדיכוטומיה 'סיפור – שיח' של בנבניסט בתאוריה שלו על הסובטקסטים הפוליטיים: המובע (énoncé) והמבע (énonciation) נוטים לחלופין, על רקע פוליטי, להידחף אל מאחורי הקלעים.
בתחום הפסיכולוגיה והפסיכואנליזה – רעיונות של בנבניסט מצאו במידת מה קרקע פורייה בהגותו של ז'אק לאקאן.
לאקאן הזמין ממנו מאמר בשנת 1956 עבור הגיליון הראשון של כתב העת שהקים, Psychoanalyse ("פסיכואנליזה").
בנבניסט כתב על תפקיד השפה אצל פרויד.
כעבור שנתיים ב"ז'ורנל דה פסיכולוז'י" כתב מאמר נוסף שבא לתמוך בהשקפתו של לאקאן.
בנבניסט הסתמך בעמדה זו על ראייתו את השפה כתקשורת, שבה יש חשיבות לאיש שמדבר ולהקשר שבו עושה זאת.
אולם הערותיו על הלא-מודע הסמלי כמאופיין ברמה על-לשונית (supralinguistic) ותת-לשונית (infralinguistic) קרבו אותו יותר אל הפילוסופיה של פול ריקר.
לאקאן ברך ב"כתביו" (Ecrits) על מה שנראה כמכה הניצחת שנתן בנבניסט לפירוש הביהביוריסטי של השפה האנושית כמערכת של גירויים ותגובות.
בנבניסט הביא נימוקים חזקים בזכות ההבדל בין השפה של בני אדם ובין צורות התקשורת בין הדבורים.
לדעת הפסיכואנליטיקאית, הבלשנית והסופרת ז'וליה קריסטבה, תורת כינויי הגוף של בנבניסט, בעיקר הקוטביות 'אני – אתה', חשובה ביותר לפיתוחה של תאוריה דינמית של הסובייקטיביות.
דוקטור של כבוד של האוניברסיטאות טהראן (איראן), 1945; ברן (שווייץ), 1974; לוון (בלגיה), 1965
חבר האקדמיה הפולנית למדעים, 1959
חבר האקדמיה לכתבים וספרות יפה של צרפת, 1960
חבר האקדמיה דיי לינצ'אי האיטלקית, 1965
קצין לגיון הכבוד של צרפת, 1962
אמיל בנבניסט כתב בחייו מעל מאתיים מאמרים ופרטי-כלים מדעיים, שחלקם נקבצו במספר ספרים.
Pelliot (1926-1928) ("סוטרה של הסיבות והתוצאות" עם ר' גוטיו ופ' פליו)
Benveniste (1931) (מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת על ידי אמיל בנבניסט, של "הדקדוק של הפרסית העתיקה" מאת א' מייה)
Les infinitifs avestiques , 1935 ("שמות הפועל [אינפיניטיב] האבסטיים")
Codices sogdiani (1940) ("קודקסים סוגדיאנים")
Études comparatives (1962) ("החתית והודו-אירופית: עיונים השוואתיים")
הקורסים שלימד בקולז' דה פראנס נרשמו על ידי תלמידו ז'וקז' רדאר, לימים פרופסור בברן, ונמסרו לשמירה לקולז' דה פראנס:
"Emile Benveniste", in Lawrence Kritzman, The Columbia History of French Thought, 2007 (הערך "אמיל בנבניסט" מאת ז'או ז'אק תומא, בתוך "היסטוריה של ההגות הצרפתית" בעריכת לורנס קריצמן)
צרפתית: ניקולא ז'ורנה, "מכלל המשחק למי שח", בכתב העת "מדעים הומניים" ספט'-אוק' 2007, "חמש מאות שנות הגות צרפתית")
אמיל ויליאם איבנואה הסקי הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
נודע בשל עוצמתו, אף על פי שקיבל ביקורת מהתקשורת על כך שאינו מרבה להבקיע שערים.
הסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת לסטר סיטי בשנת 1994. הוא עבר לליברפול תמורת 11 מיליון ליש"ט בשנת 2000, כאשר באותו זמן היה זה שיא של סכום העברה חופשית ששולם על ידי המועדון.
עם ליברפול הוא זכה בתארים רבים.
הוא עבר לברמינגהאם סיטי בשנת 2004, וממנה לויגאן את'לטיק בשנת 2006. ב-2009 עבר לאסטון וילה.
הסקי נולד למשפחה בעלת ייחוס אנטיגואני בשנת 1978 בלסטר שבמדינת לסטרשיר, לאביו טיירון הסקי.
הוא היה כדורגלן נלהב בילדותו והחל לשחק ב"רוטבי גרובי ג'וניורס", קבוצת נוער מקומית בלסטר.
הוא קידם את מעמדו כאשר בגיל 9 קיבל מקום באקדמיית הנוער של לסטר סיטי.
במהלך עונה זו, הסקי הבקיע את שערו הראשון ככדורגלן מקצועני, בניצחון 0-1 על נורוויץ' סיטי, והבקיע עד לסיום העונה שבעה שערים.
במהלך עונת , הראשונה המלאה שלו בפרמייר ליג, הסקי הבקיע עשרה שערים ב-35 הופעות משחק, ואף הבקיע את שער השוויון בגמר גביע הליגה כנגד מידלסברו, בו ניצחה לסטר במשחק חוזר.
בעונה הבאה, , קבוצות לידס יונייטד וטוטנהאם הוטספר התעניינו בהסקי.
הוא הבקיע פעם נוספת עשרה שערים, מה שהציב אותו כמלך השערים של לסטר סיטי בעונה זו.
עם זאת, בעונת הבקיע הסקי שישה שערים בלבד, והוא היה נתון תחת ביקורות שהוא לא מבקיע מספיק שערים ומגיע למגרש בשאננות.
אף על פי כן, במהלך העונה הוא יצר שותפות יעילה בחוד ההתקפה של לסטר עם טוני קוטה, שהוקיר את הסקי על סגנון משחקו הקבוצתי, והמאמן מרטין אונ'יל נאבק להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג.
הסקי זכה בפעם השנייה שלו בגביע הליגה בשנת 2000 לאחר ניצחון 1-2 על טרמרה רוברס במשחק הגמר.
בשנת 2000 הוא עזב את המועדון.
הסקי הצטרף לליברפול במרץ 2000 במעבר תמורת 11 מיליון ליש"ט, שקבע, באותו הזמן, את סכום השיא תמורת העברה במועדון ממרזיסייד.
מאמנו ז'ראר הוייה הסתכל קדימה בעבודה על יכולותיו של הסקי, אך תיאר "בגיל שלו הוא לא התוצר הסופי".
העיתונות ראתה את המעבר כקשה ומסוכן להסקי, מכיוון שהוא היה חסר ניסיון באופן יחסי ולא היה מבקיע שערים מצטיין.
עם זאת, הסקי זכה להתחשבות גבוהה מצד מאמן נבחרת אנגליה הצעירה פטר טיילור, ושחקנה של אנגליה וליברפול מייקל אואן.
החלוץ הוותיק של ליברפול איאן ראש היה מאושר מהחתימה, ואמר כי הסקי עתיד "לתת לליברפול מימד שונה", ושהוא יחזק את כוח ההתקפה של ליברפול וישלים את משחקם הקצבי של מייקל אואן ורובי פאולר.
הסקי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הפרמייר ליג כנגד סנדרלנד והפגין יכולת טובה, אך העונה הקודמת שהסתיימה ללא המשך הצלחה הביאה ספק לאומץ שלו להבקעת שערים.
במהלך עונת הסקי שם סוף לספקות ביכולת ההבקעה שלו כאשר כבש 23 שערים עבור ליברפול, ונכנס לתוכניות של נבחרת אנגליה.
הסקי היה מועמד לעבור לטוטנהאם הוטספר תמורת 12 מיליון ליש"ט ב-2002, אך ז'ראר הוייה עמד על כך שהסקי יהיה חלק מתוכניתו ארוכת-הטווח והשחקן נשאר בליברפול.
בשנה שלאחר מכן, הסקי היה חלק ממועמדות לעסקה למכירתה של ליברפול, שהובלה בידי שחקן העבר שלה גארי ליניקר.
בעונת הסקי נתקל במאבק עם מילאן בארוש על מקום בהרכב הפותח של ליברפול.
אף על פי כן, הוא הבקיע בעונה זו 12 שערים והבטיח לעצמו מקום בסגל נבחרת אנגליה לטורניר יורו 2004 בפורטוגל.
בסיומה של עונת 2003/04, הסקי חתם בקבוצת ברמינגהאם סיטי תמורת סכום תחילתי של 3.5 מיליון ליש"ט שיכל לעלות ל-6.25 מיליון, מה שהפך אותו לשחקן היקר ביותר של ברמינגהאם.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק מול פורטסמות' ב-14 באוגוסט 2004, שהסתיים בתיקו 1-1. הוא כבש את השער הראשון שלו בנגיחה בדקה השמינית של המשחק כנגד מנצ'סטר סיטי, שהוביל את ברמינגהאם לניצחון 0-1 ב-24 באוגוסט.
על אף היכולת הבינונית של ברמינגהאם בעונת , הסקי נבחר לתואר שחקן השנה של המועדון מטעם השחקנים ומטעם האוהדים, וסיים כמלך השערים של הקבוצה עם 11 שערים וזכה פעמים רבות בתואר איש המשחק.
עונת של ברמינגהאם, שמהלכה הסקי כבש ארבעה שערים בלבד ב-34 הופעות משחק, הסתיימה בירידתה לפוטבול ליג (ליגת המשנה האנגלית).
במהלך עונה זו הסקי הציג יכולת לא עקבית והושפל על ידי אוהדי ברמינגהאם.
במחזור האחרון של העונה נגד שפילד הוא הפגין יכולת טובה בניצחון המכריע 1-2 ב-13 במאי 2007, ואף היה קרוב לכיבוש שער.
הסקי נפצע בספטמבר 2007 כאשר שבר את עצם כף רגלו, וחזר לשחק בהפסד ויגאן 2-0 לארסנל בנובמבר.
בדצמבר של אותה שנה הוא נפצע פעם נוספת ונעדר למשך מספר שבועות, כאשר נפגע בקרסולו במשחק מול בלקברן רוברס.
הוא הבקיע את שער השוויון של ויגאן בתיקו 1-1 כנגד טוטנהאם הוטספר, שהיה השער האחרון שלו לעונת .
הוא סיים את העונה עם ארבעה שערים ב-28 הופעות.
את שערו הראשון בעונת הוא הבקיע במחזור הרביעי, בניצחון הגבוה 0-5 מול האל סיטי באצטדיון קינגסטון קומיוניקיישנס.
הוא רמז באוקטובר כי הוא מעוניין לעזוב את ויגאן על מנת שיוכל לשחק בליגת האלופות, בעוד קבוצת העבר שלו ליברפול האמינה שתוכל להחתימו בחלון ההעברות בינואר 2009. למרות זאת, מאמן ויגאן סטיב ברוס האמין כי הוא יצליח לשכנעו לחתום על חוזה חדש במועדון.
הסקי הבקיע את שערו ה-100 בליגה ב-1 בנובמבר 2008 בניצחון קבוצתו 1-2 על פורטסמות'.
בינואר 2009 עבר הסקי לאסטון וילה תמורת 3.5 מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה בקבוצה לשלוש וחצי שנים.
עד לסיום אותה עונה הוא כבש שני שערים במדי אסטון וילה.
ב-24 בדצמבר 2014 חתם בבולטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ, שם שיחק שנתיים.
עם תום חוזהו, פרש מכדורגל.
הסקי כיכב לצד מייקל אואן בנבחרת אנגליה עד גיל 18 שסיימה במקום השלישי באליפות אירופה בצרפת.
הסקי שותף פעם אחת במדי נבחרת אנגליה ב', במשחק כנגד צ'ילה בפברואר 1998, והבקיע בו שער.
הוא המשיך לקבל הכרה מנבחרת אנגליה עד גיל 21, וערך בסך הכול 16 הופעות במדיה וכבש שלושה שערים.
הסקי זומן בפעם הראשונה לנבחרת הבוגרת של אנגליה במשחק ידידות מול נבחרת צ'כיה בשנת 1998, אך לא שיחק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות כנגד בבודפשט שהסתיים בתיקו 1-1 ב-1999, ופתח לראשונה בהרכב במשחק מול באצטדיון ומבלי בשנת 2000. תצוגתו הבטיחה את הכללתו בסגל נבחרת אנגליה לטורניר יורו 2000. עם זאת, שני משחקיו כמחליף בטורניר זה לא סייעו לאנגליה, שהודחה כבר בשלב הבתים.
הסקי נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית; מאמן הנבחרת השתמש בו להזזת עמדות כאשר הסקי שיחק כקיצוני השמאלי של אנגליה במשחק מול נבחרת שוודיה, אך הוא לא שיחק היטב מחוץ לעמדתו הרגילה.
הוא הבקיע בניצחונה של אנגליה 0-3 על , וסייע לנבחרתו להעפיל לרבע גמר הטורניר.
מעמדו של הסקי בסגל נבחרת אנגליה הועמד בפקפוק ב-2003, עם כניסתו של ויין רוני לסגל הנבחרת.
עם זאת, חרף הביקורות שספג על כך שאינו מבקיע מספיק שערים במסגרות הבין-לאומיות, הסקי המשיך להיות חלק בלתי נפרד מהסגל הבין-לאומי.
הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2004 מטעם אופ"א, אך לא הפגין יכולת טובה, והיה נתון תחת ביקורת רבה על יכולתו.
הוא נכנס כמחליף כאשר אנגליה הובילה 0-1 על נבחרת צרפת וגרם לבעיטה חופשית שהשוותה את התוצאה ל-1-1, בדרך להפסד 2-1 של אנגליה בסיום.
הסקי זומן לסגל אנגליה למשחקי מוקדמות גביע העולם כנגד נבחרת צפון אירלנד ונבחרת אזרבייג'ן ב-2005, אחרי שהודח מהסגל בתום המשחק מול ב-2004. מאז התקדמותו של החלוץ פיטר קראוץ' בנבחרת, ירדו סיכוייו לקבל זימון אליה.
בספטמבר 2007, לאחר הפסקה ארוכה, הסקי קיבל זימון למשחקיה של אנגליה במוקדמות יורו 2008 מול נבחרת ישראל ונבחרת רוסיה.
הוא פתח בהרכב מול ישראל ובכך הפך לשחקן האנגלי הבין-לאומי הראשון של ויגאן את'לטיק.
הוא אף בישל את השער השני של חברו לחוד ההתקפה מייקל אואן במשחק שלאחר מכן, מול רוסיה.
הסקי זומן לסגל במשחק הראשון של פאביו קאפלו כמאמן נבחרת אנגליה, אך נעדר ממנו עקב פציעה.
הוא שיחק בפעם ה-50 עבור נבחרת אנגליה כנגד נבחרת בלארוס ב-15 באוקטובר 2008 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
הסקי הוא חלוץ קצבי, ואיש מטרה טוב בעזרת חוזקתיו עבור מועדוניו ונבחרת אנגליה.
הוא השפיע על המערך של אנגליה עם יכולתו לשחק בכל הצדדים, והוא אף יכול לשחק באחורי הכנף השמאלית.
הסקי מקבל ביקורת מהתקשורת על כך שאינו מבקיע מספיק שערים, אף על פי שעיקר תרומתו לקבוצה היא בהחזקת הכדור ועבירה על פני המגנים, והשארת מרחב מאחוריו בשביל שחקן אחר שיבקיע.
הסקי היה בן זוגה של קיילי פינסנט, אך עזב אותה ב-2004 וכיום הוא מאורס לצ'נטלה טגואה.
ארוסתו וילדיו נשדדו בביתם בהייל שבגריטר מנצ'סטר ביולי 2008, בשעה שהוא היה במהלך אימון.
הסקי הוא אב לחמישה ילדים, שלושה מהם מזוגתו לשעבר ושניים מארוסתו הנוכחית.
אמיל בּוֹק (ברומנית: Emil Boc; נולד ב-6 בספטמבר 1966) הוא פוליטיקאי רומני אשר כיהן בין היתר כראש ממשלת רומניה בין 2008 ו-2012 ומכהן מ-2012 כראש עיריית קלוז'-נאפוקה.
בוק כיהן כראש עיריית קלוז'-נאפוקה בשנים 2004–2008 וכן כיהן כנשיא המפלגה הדמוקרטית ליברלית (ברומנית: Partidul Democrat-Liberal), שהייתה מפלגתו של נשיא רומניה טראיאן בססקו, אשר הטיל עליו את הרכבת הממשלה ב-15 בדצמבר 2008.
ב-13 באוקטובר 2009 הופלה ממשלתו של אמיל בוק בהצבעת אי אמון והוא שימש כראש ממשלה בפועל עד לבחירתו של ראש ממשלה חדש.
אחרי מספר ניסיונות להקים ממשלה חילופית, שב נשיא רומניה טראיאן בססקו והטיל על בוק את הקמתה של ממשלה, והוא עמד בראשה לאחר שזכה באמון הפרלמנט.
ב-6 בפברואר 2012 הודיע בוק על התפטרותו בעקבות הפגנות נגד צעדי הצנע בהם נקטה ממשלתו בעקבות המשבר הכלכלי ובעקבות טענות לשחיתות.
בהמשך אותה שנה נבחר בוק מחדש לראשות עיריית קלוז'-נאפוקה.
אמיל דייבנפורט הירש הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ממוצא יהודי; הוא ידוע בזכות תפקידו ככריסטופר מקנדלס בסרט "עד קצה העולם", וגם בסרטים "איזו מין שכנה", "שליטי דוגטאון", "אלפא דוג", "מילק" וכג'יי סברינג בסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד".
הירש נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבו מצד אביו הוא יהודי.
בנם של מרגרט (לבית דייבנפורט), היא מורה ואמנית ויזואלית, ושל דייוויד הירש, יזם, אמרגן ומפיק.
לו אחות גדולה בשם ג'ניפר.
לאחר שהוריו התגרשו, הוא העביר את מגוריו בלוס אנג'לס עם אביו, ועם אמו בסנטה פה, ניו מקסיקו.
הירש עזב את בית ספר בשנת הלימודים האחרונה, כדי לקדם את הקריירה שלו.
ולאחר מכן השלים את הלימודים בתיכון ביץ' שבקליפורניה.
הירש החל לשחק בגיל 8 בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות.
בשנת 2002 שיחק בסרט "חייהם הפרועים של נערי המקהלה".
בשנת 2004 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "איזו מין שכנה" לצדה של אלישה קאת'ברט, שבעקבותה זכה להכרה רבה יותר בקרב הנוער.
בשנת 2005 שיחק בסרט "גיבורים דמיוניים" – סרט דרמה על משפחה שאינה מתפקדת שפורסם בצורה מוגבלת.
בהמשך אותה שנה שיחק בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
ושיחק בסרט "אלפא דוג" לצדו של ג'סטין טימברלייק, בו הוא שיחק דמות המבוססת על חייו האמיתיים של סוחר סמים בהוליווד.
בשנת 2007 שיחק בסרט "עד קצה העולם" בבימויו של שון פן, בו היה עליו להשיל כ-18 ק"ג ממשקלו כדי להיראות כחוש מספיק לקראת סוף הסרט.
בשנת 2008 שיחק בסרט "ספיד רייסר" ובסרט הדרמה "מילק" לצדו של שון פן.
בשנת 2011 שיחק בסרט המדע הבדיוני "שעת האופל" בהפקתו של טימור בקממבטוב.
בשנת 2012 שיחק בסרטו של אוליבר סטון "בלי חוקים", אשר מבוסס על ספר באותו שם משנת 2010 שכתב דון ויסלו.
בהמשך שיחק בסרט המלחמה "נולד פעמיים" אודות מלחמת בוסניה לצדה של פנלופה קרוז.
את הסרט ביים הבמאי האיטלקי סרג'יו קסטליטו על פי ספרה של הסופרת האירית-איטלקית מרגרט מצאנטיני.
הוא גם כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "חיים בתנועה" לצדם של סטיבן דורף ודקוטה פנינג, אשר מבוסס על רומן באותו שם משנת 2006 וביימו אותו האחים פולסקי.
בשנת 2013 השתתף הירש בסרט "פרינס אוואלנש" בכיכובו של פול ראד, והסרט כאמור מבוסס על סרט איסלנדי שיצא שנתיים לפני כן.
כמו כן, גילם את דני דיץ, לוחם ביחידת אריות הים בסרט המלחמה "השורד האחרון" שביים פיטר ברג והפיק מארק וולברג ואף כיכב בו.
בהמשך השנה הוא כיכב במיני-סדרה "בוני וקלייד" על מאורעותם של בוני וקלייד בתקופת השפל הגדול, כאשר הירש גילם את קלייד בארו בעוד השחקנית הולידיי גריינג'ר גילמה את בוני פארקר.
המיני-סדרה בת שני החלקים שודרה יומיים ברציפות בשלושה ערוצים נפרדים (A&E, לייפטיים וערוץ ההיסטוריה).
בשנת 2017 הוא כיכב בסרט האמריקאי "לילה לבן" לצד ג'יי קיי סימונס, ובהפקתה של עדי עזרוני.
במאי 2018 הפך הירש לקולו החדש של הדמות ג'יימס לייק ג'וניור בסדרה המקורית של נטפליקס "ציידי הטרולים" מבית גיירמו דל טורו, כשהוא מחליף את אנטון ילצ'ין בעונתו השלישית בעקבות מותו בשנת 2016. הירש המשיך לדבב דמות זו בסדרת ההמשך "שלושה בהסוואה: סיפורי ארקדיה".
בהמשך שיחק בקומדיית הפשע של ג'ים הוסקינס הבריטי "ערב עם בוורלי לאף לין", בסרט גילם את פרנק דנג'ר, בעלה של לולו, אותה גילמה אוברי פלזה.
בשנת 2019 גילם הירש את מעצב השיער ג'יי סברינג וקורבנם של משפחת מנסון בסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד".
ב-25 באוקטובר 2019, הירש הוציא את אלבומו הראשון שנקרא "Mnemonic".
שניים מהשירים באלבום; "Tooth Fairy" ו-"Angels Will", נבחרו להיכנס לרשימת ההשמעה החדשה שנקראת Alt ב-Spotify.
התקליטנית מייגן הולידיי, בחרה באלבומו של הירש כאחד האלבומים האוהבים עליה שיצאו באותה השנה.
לאחר שחרורו של האלבום, הירש שחרר את הסינגלים "American Dreamin", וב-14 בפברואר שחרר סינגל חדש "Casual Animal".
במהלך שנת 2020 הירש הוציא חמישה סינגלים, "Remember Days When" (שכתב יחד עם מארק דרק פוסטר, סולן להקת Foster the People) ו-"Hard Hearts" (שניהם ב-20 במרץ).
הוא שחרר את הסינגל "Prisoners" בתאריך 27 במרץ, את "The Same Different" בתאריך 3 באפריל, ולאחר מכן את הסינגל "Favors" בתאריך 8 במאי.
גם "Prisoners" וגם "Favors" הוכנסו לפלייליסט החדש של שירות המוזיקה הדיגיטלי Spotify.
ב-27 באוקטובר 2013 נולד ילדו הראשון של הירש, בן בשם ואלור.
אמו של הילד היא אישה שהירש יצאה איתה; עם זאת, הם כבר לא בקשר.
ב-12 בפברואר 2015, הואשם הירש בתקיפה בנסיבות מחמירות לאחר שתקף וניסה לחנוק את דניאל ברנפלד, מנהל בכיר בחברת Paramount ב-25 בינואר 2015 במועדון לילה בפארק סיטי, יוטה.
הירש טען שהוא לא זוכר מה קרה באותו לילה כאשר הוא נטל אז חומרים ממריצים בעת שהיה שיכור.
ב-17 באוגוסט הוא הודה באשמת תקיפה ונידון ל-15 ימי מאסר.
הוא גם נקנס ב-4,750 דולר, קיבל 90 ימי מאסר על תנאי וקיבל עבודות שירות של 50 שעות.
הירש נכנס למכון גמילה בעקבות התקיפה.
אמיל בריג (7 באפריל 1924 – 28 במרץ 2002) היה לוחם ישראלי בצה"ל שזכה לאות גיבור ישראל.
בריג נולד בטרנוב שבפולין ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מגטו טרנוב למזרח, והגיע לאחר תלאות רבות לבוקובינה.
שם נתפס והובל לבור הריגה, אך נותר בין האחרונים וניצל עם ההכרזה על סיום ההוצאות להורג.
לאחר מכן הוכה עד עילפון.
בריג איתר את אביו ואחותו, אולם השלושה נתפסו.
בהיותם על רכבת בדרך למחנה ריכוז קפצו ממנה, ויחד עם אביו ברח בריג להרי הקרפטים והצטרף לפרטיזנים.
בפעולות בהן השתתף, היה עד למות אביו ובחיפושיו אחר אחותו עבר בין בתים וניצל מהתקפת חיילים גרמנים על בית שבו הסתתר.
בהונגריה הצטרף לתנועת הנוער הציוני וכעבור זמן נעצר בגין פעילותו ונידון למוות.
הגעת הצבא האדום מנעה את הוצאתו להורג ביום ביצוע גזר הדין.
בריג התגייס לשורות הצבא האדום ולאחר סיום המלחמה עלה לארץ ישראל.
באותה תקופה היה חבר ההגנה ובמלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ולחם בעמק הירדן.
ביום הכרזת העצמאות השתתף בפעולה לפיצוץ שלושת הגשרים הסמוכים לקיבוץ גשר ולאחר ששניים משלושת המטענים כשלו יצא ופוצץ את הגשרים הנותרים, פעולה שעליה זכה באות גיבור ישראל:
לאחר מלחמת העצמאות הוא השתתף בחיפושי פושעי מלחמה נאצים, באירופה.
בתל אביב ייסד את משרד "קסטל" למכירת כרטיסים למופעים.
בריג פרסם ספר אוטוביוגרפי הנקרא "קום והילחם".
בריג נפטר ב-2002 ונקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אמיל גורובץ היה זמר סובייטי ממוצא יהודי שעזב את ברית המועצות בשנת 1972.
נולד בשם רחמיאל גורובץ בעיירה האיסין (אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1946 הוא סיים את בית הספר למשחק ליד התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה ושיחק בו עד לסגירתו בשנת 1949. בשנים 1950–1954 הוא למד שירה במכון גנסין במוסקבה.
החל משנת 1952 הוא הופיע עם שירי יידיש.
בשנת 1959 עם קבוצת שחקנים הוא נסע לפריז להשתתף בחגיגות המאה של שלום עליכם.
בשנת 1960 גורובץ התחיל לשיר בנוסף ליידיש גם ברוסית ובאוקראינית.
הדבר הרחיב מאוד את קהל היעד שלו והוא אף זכה בתחרות שירה.
במהלך שנות ה-60 גורובץ היה פופולרי מאוד בברית המועצות.
מלחינים ידועים כמו ארנו בבדג'ניאן, ולדימיר שאינסקי, אנדריי פטרוב ויאן פרנקל נתנו לו בכורה בשירים שהם כתבו.
בנוסף לכך הוא שר שירים שנכתבו בארצות הברית ובאירופה תוך תרגומם לרוסית.