tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת הבחירות שנערכו פעמיים ב-1981, מסעוד רג'אווי נפגש עם הנשיא אבולחסן בני-סדר, והתלונן כי מפלגת הרפובליקה האסלאמית (IRP) ותומכיה מחזבאללה מפחידים באופן שיטתי את הבוחרים, מפריעים להפגנות, תוקפים פעילי קמפיין ומציתים קלפיות.
ה-MEK הגיעו אז לשתי מסקנות מרכזיות: ראשית, שיש להם מספיק תמיכה עממית כדי לשמש אופוזיציה ל-IRP, ושנית, שה-IRP לא תאפשר להם לפעול כאופוזיציה.
אז החל העימות ביניהם ובין המשטר, כשהאחרון מדכא אותם.
בתגובה להדחה השנויה במחלוקת של הנשיא בני-סדר, ארגן ה-MEK הפגנה רחבת היקף נגד ח'ומייני ב-20 ביוני 1981, במטרה להפיל את המשטר.
קהל גדול התאסף בערים שונות, כאשר המחאה בטהראן לבדה הוציאה לרחובות כ-500,000 איש.
אנשי דת מובילים הכריזו כי המפגינים ייחשבו ל"אויבי האל" ויועמדו בפני הוצאה להורג מיידית ללא קשר לגילם.
זה היה תחילתו של בראשות הממשלה האסלאמית.
בשנים שלאחר מכן, האופוזיציה המשיכה להתנגד לממשלה באמצעות הפגנות שונות, כולל מחאות משהד ב-1992 ו.
בשנת 2003, מספר פעילים איראנים בראשות הקימו את (URI) בגלות.
הפגנות נרחבות פרצו לאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009, כאשר המפגינים ביקרו את הממשלה על זיוף הבחירות.
ההפגנות הפכו לחלק מהתנועה הירוקה באיראן, במה שתואר כ"המהומות הגדולות ביותר מאז מהפכת 1979".
בשל כעס על כפיית לבישת חיג'אב, נשים איראניות היו מעורבות יותר ויותר בפעילות אופוזיציונית.
בשנת 2017, סרטון של נערה מנופפת בחיג'אב ברחובות טהראן הפך לוויראלי ברשת, מה שהוביל למחאת החיג'אב באיראן בחודשים שלאחר מכן.
בנובמבר 2018, עשר קבוצות אופוזיציה איראניות חתמו על מזכר הבנות משותף כדי להראות אחדות ולאשר מחדש את תמיכתן ב"הפלת המשטר האסלאמי".
המפלגות הסכימו על רצונן ליצור דמוקרטיה פרלמנטרית לצד שמירת העיקרון של הפרדת דת ומדינה.
ב-12 ביוני 2019, יום השנה העשירי לבחירות לנשיאות איראן ב-2009, 14 פעילי אופוזיציה בתוך איראן ומחוצה לה חתמו על מכתב פתוח שהציע סדרת דרישות פוליטיות ואזרחיות, כולל שיפור זכויות הנשים באיראן, הקפדה על הפרדת הרשויות, תיקונים לחוקת איראן, ודרישה למנהיג העליון עלי חמינאי להתפטר.
פעילים נוספים חתמו גם הם על מכתבים עם תוכן דומה באוגוסט, מה שהוביל לביצוע מעצרים.
באוקטובר 2020, רזא כורש עלי פהלווי פרסם הודעה שכותרתה "ברית חדשה", בה הדגיש את דחיית המונופול על הכוח.
הוא קרא להגברת מעשי אי-ציות אזרחי ברחבי המדינה, כולל הפגנות ושביתות, וביקש מכל הכוחות הפוליטיים התומכים בדמוקרטיה להניח בצד את המחלוקות ביניהם ולהתאחד למאבק במשטר האסלאמי.
בספטמבר 2022, פרצו הפגנות נרחבות ברחבי איראן בעקבות מותה של מהסא אמיני, שנהרגה לאחר שנעצרה על חבישת החיג'אב "לא כראוי".
ב-3 בפברואר 2023, ראש הממשלה לשעבר והמנהיג הרפורמיסטי של המהפכה הירוקה, מיר-חוסיין מוסאווי, קרא למשאל עם לסיום שלטון אנשי הדת, והצהיר כי "הוא כבר לא תומך בחוקת הרפובליקה האסלאמית הנוכחית".
בהצהרה שחתמו עליה למעלה מ-400 פעילים פוליטיים ועיתונאים, קרא מוסאווי להקמת אספה מכוננת וחוקה חדשה, מתוך אמונה כי "עם ההתעוררות החברתית הנוכחית ואכזבת החברה מהרפורמות במבנה הפוליטי הנוכחי, אין דרך אחרת מאשר לתת לאנשים להחליט על גורלם בעצמם".
ב-10 בפברואר 2023, (GIWPS) אירח כנס בשם עתיד תנועת הדמוקרטיה של איראן, בו התאספו קבוצות אופוזיציה איראניות מרכזיות לדון במסלול המעבר ליצירת איראן חילונית ודמוקרטית.
בין המשתתפים היו השחקניות נזאנין בוניאדי ו, זוכת פרס נובל לשלום שירין עבאדי, הפעיל מסיח עלי-נז'אד, קפטן הכדורגל לשעבר עלי כרימי, יורש העצר לשעבר רזה פהלווי ועוד.
זמן קצר לאחר מכן, הוכרז על הקמת קבוצת המועצה המהפכנית של הצדק, במטרה לתמוך במערכת משפט עצמאית, לצד הפלת המשטר האסלאמי וקידום דמוקרטיה וזכויות אדם באיראן.
בתחילת מרץ 2023, קבוצות אופוזיציה פרסמו את "אמנת הסולידריות והברית לחירות", שכונתה אמנת מהסא על שם מהסא אמיני.
ב-9 במרץ 2023, חמש קבוצות אופוזיציה הודיעו על הקמת 'סולידריות לרפובליקה דמוקרטית חילונית באיראן'.
בדצמבר 2025, קשיים כלכליים שנגרמו מאינפלציה והתרסקות ערכו של הריאל האיראני הובילו לאי שביעות רצון נרחבת והפגנות.
עד 8 בינואר 2026, המחאה התפשטה לכל 31 הפרובינציות, כאשר המכון לחקר המלחמה רשם מעל 340 הפגנות נפרדות בשבוע אחד.
שביתה כללית ארצית שיתקה מרכזים מסחריים מרכזיים, כולל הבזאר הגדול בטהראן, וכמו גם בתבריז ואספהאן.
בתגובה למהומות, ממשלת איראן חסמה את האינטרנט ופרסה כוחות ממשמרות המהפכה כדי לדכא מפגינים, במיוחד בכורדיסטן וכרמאנשאה.
לפי דיווחים, מפגינים השתלטו על מבני העירייה בכמה ערים.
בתגובה למחאות, אמרה מריאם רג'אווי כי איראן נכנסה למשבר בלתי הפיך, עם ממשלה מוחלשת מעשרות שנים של דיכוי ושחיתות, ומתמודדת עם חוסר שביעות רצון ציבורית גוברת.
גם רזא פהלווי קרא לערוך שביתות ולעריקה של אנשי הכוחות המזוינים.
בהצהרה ב-9 בינואר 2026, טען פהלווי כי הרפובליקה האסלאמית "מתפוררת" וכי האופוזיציה הקימה ערוצי תקשורת מאובטחים עם למעלה מ-50,000 עריקים בתוך הבירוקרטיה והצבא.
בפברואר 2025, נפגשו מספר קבוצות אופוזיציה איראניות במינכן ובחרו ברזא פהלווי, בנו של השאה האחרון, להוביל את ממשלת המעבר עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות והקמת ממשלה חדשה באיראן.
פהלווי הצהיר כי הוא מעדיף באופן אישי הקמת רפובליקה, אך ההחלטה היא בידי העם האיראני.
ב-17 ביוני 2025, רזא פהלווי הכריז כי המשטר האיראני "בתהליך התמוטטות" כאשר המנהיג העליון עלי חמינאי הסתתר במהלך מבצע עם כלביא.
לאחר מכן קרא לעם האיראני "לקום" ו"להשיב לידיו את איראן", והציג תוכנית מעבר של 100 ימים במקרה של קריסת המשטר.
יומיים לאחר מכן, פהלווי אישר לחברי בית הנבחרים של ארצות הברית כי הוא "אינו מחפש כוח", אלא "למלא את חובתו לסייע בהובלת המעבר הזה".
למחרת, פהלווי אישר ברשתות החברתיות כי החלו דיונים בנוגע לממשלת המעבר לאחר הפלת המשטר.
ב-22 ביוני, בעקבות המתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן, פהלווי קרא לחמינאי להתפטר.
במסיבת עיתונאים למחרת, פהלווי שוב הציע להוביל את המעבר הדמוקרטי של איראן, והציג את שלושת העקרונות המרכזיים המנחים את תוכניות המעבר: שלמותה הטריטוריאלית של איראן, חירויות אישיות ושוויון והפרדת דת ומדינה.
הוא חזר ואמר שאינו שואף לשלטון, אלא רק "לעזור לאומתנו הגדולה לנווט בשעה קריטית זו לעבר יציבות, חירות וצדק".
ב-24 ביוני, הנשיאה הנבחרת של המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן (NCRI), מריאם רג'אווי, אמרה כי ממשלה חלופית לא יכולה להיות "כפויה מלמעלה, כפי שנעשה לפני מאה שנה כאשר בריטניה הקימה מונרכיה במינוי".
היא הוסיפה כי "הפתרון לאיראן אינו טמון בפיוס או במלחמה, אלא באפשרות שלישית: שינוי משטר על ידי העם האיראני וההתנגדות המאורגנת", והדגישה כי ה-NCRI תהיה האפשרות הטובה ביותר כיום לשינוי באיראן.
ב-31 ביולי 2025, במהלך עצרת ברומא שאורגנה על ידי NCRI, הציעה רג'אווי להפיל את הרפובליקה האסלאמית ולהקים מדינה דמוקרטית ללא גרעין.
המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן
המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית
האוקיינוס האטלנטי הוא האוקיינוס השני בגודלו והוא מכסה כחמישית משטח כדור הארץ, כ-106.45 מיליון קמ"ר.
שמו של האוקיינוס מגיע מהמיתולוגיה היוונית.
אוקיינוס הוא אל הנהר הגדול המקיף את כדור הארץ ומעניק חיים לכל דבר הקשור במים.
צורתו של האוקיינוס כצורת S הנמתחת על ציר צפוני-דרומי.
האוקיינוס מחולק לשני חלקים: צפון האטלנטי ודרום האטלנטי, והגבול ביניהם עובר בקו רוחב 8 מעלות צפון.
גבולות האוקיינוס ממערב – אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, ואילו ממזרח – אירופה ואפריקה.
האוקיינוס מחובר לאוקיינוס השקט מצפון באוקיינוס הקרח הצפוני, ומדרום במה שנקרא מעבר דרייק, בין דרום אמריקה לבין אנטארקטיקה.
בנוסף, תעלת פנמה שבאמריקה המרכזית מהווה מעבר מלאכותי בין שני האוקיינוסים.
במזרח, הגבול בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי נמצא בקו אורך 20 מעלות מזרח.
הגבול בין האוקיינוס האטלנטי לבין אוקיינוס הקרח הצפוני עובר בקו דמיוני הנמתח בין סבאלברד וצפון נורווגיה.
האוקיינוס האטלנטי, כאמור, מכסה כ-20 אחוז משטחו של כדור הארץ, והוא שני בגודלו לאוקיינוס השקט.
בתוספת הימים המחוברים אליו, האוקיינוס מכסה שטח של כ-106,450,000 קמ"ר.
שטח היבשה שמימיו מנוקזים לאוקיינוס האטלנטי ("אגן הניקוז" שלו, במובן מסוים) גדול פי 4 מהשטח המקביל של האוקיינוס ההודי או אף האוקיינוס השקט.
עומקו הממוצע של האוקיינוס כולל הימים המחוברים אליו הוא 3,332 מ' ובלעדיהם 3,962 מ'.
הנקודה העמוקה ביותר נמצאת ליד פוארטו ריקו ועומקה 8,605 מ'.
רוחבו של האוקיינוס האטלנטי נע בין 2,848 ק"מ בנקודה הצרה ביותר לבין 5,000 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר.
הבתימטריה של האוקיינוס האטלנטי מתאפיינת ברכס המרכז-אטלנטי שהוא רכס מרכז-אוקייני תת-ימי ברובו הנמתח מקו רוחב 87° צפון, כ-333 ק"מ דרומית לקוטב הצפוני, ועד לאי בובה בקו רוחב 54° דרום.
באוקיינוס האטלנטי שתי מערבולות זרמי ים בולטות: מערבולת זרמי הים הצפונית בכיוון השעון, ומערבולת זרמי הים הדרומית נגד כיוון השעון.
זרימת המים בחלקו הצפוני של האוקיינוס האטלנטי מושפעת מזרם הגולף – זרם ימי חם שמוצאו במפרץ מקסיקו ואשר המשכו מגיע לחופי מערב אירופה וצפונה.
זרם בולט נוסף הוא הזרם הצפון אטלנטי היוצא מזרם הגולף.
האזור שבין ברמודה, פוארטו ריקו והחוף המזרחי של פלורידה קרוי "משולש ברמודה".
באזור זה אירעו תאונות רבות של ספינות ושל מטוסים.
במשך שנים רבות רווחו הסברים שונים ומשונים לתאונות, שרבים בהם המסתורין ותאוריות קונספירציה.
בשנים האחרונות מתרבים המחקרים המדעיים שמסבירים את ה"תעלומות" בטעויות אנוש של טייסים וקברניטי ספינות.
במרכז האוקיינוס האטלנטי הצפוני מצוי ים סרגסו שהוא אזור בעל צורה אליפטית שתחום על ידי זרמי הים המקיפים אותו.
הים מתאפיין בעושר גדול של אצות סרגסום ומכאן שמו.
האוקיינוס מחובר לימים ומפרצים רבים, בהם: הים הקריבי, מפרץ מקסיקו, ים לברדור, מפרץ הדסון, הים התיכון, הים השחור, הים הצפוני, הים הבלטי, וים ודל.
מאפיין נוסף של האוקיינוס הוא מספר איים מועט יחסית.
בין האיים באוקיינוס: סבאלברד, גרינלנד, איסלנד, בריטניה, אירלנד, פרננדו די נורוניה, האיים האזוריים, האיים הקנריים, כף ורדה, סנט הלנה, איי פוקלנד ועוד.
האופרה הקלה בנגב (LOGON - The Light Opera Group of the Negev) היא קבוצת תיאטרון הפועלת בנגב, המעלה מדי שנה מחזמר באנגלית ומופיעה איתו בבאר שבע וברחבי הארץ.
הקבוצה נוסדה בשנת 1981, כאשר העלתה בעומר את האופרטה הקצרה "משפט המושבעים" של צמד היוצרים הבריטי גילברט וסאליבן.
בהמשך הועלו אופרטות נוספות של הצמד כמו "הפיראטים מפנזאנס" ו"המיקאדו" .
משנת 1996 ואילך מעלה הקבוצה מחזות זמר אמריקנים מפורסמים כמו "כנר על הגג", "אוקלהומה!", "שיר אשיר בגשם", "אנני אוקלי אשת לפידות", "נשקיני, קייט", "הלו, דולי!", "ברנשים וחתיכות", "גבירתי הנאווה", "אנני", "אל תוך היער", "צלילי המוסיקה" ועוד.
אף על פי שהקבוצה כוללת גם כמה צברים ואנשים שמוצאם מארצות שונות, רוב חברי הקבוצה באים מארצות דוברות אנגלית והחזרות, כמו ההופעות, נערכות באנגלית.
החזרות להצגות מתחילות בסוף אוגוסט, וההפקות עצמן עולות בפברואר-מרץ.
בנוסף לבאר שבע, מציגה האופרה הקלה בנגב גם בתל אביב, נתניה, חיפה, ירושלים, אור עקיבא, מודיעין, כפר סבא, רחובות וערים נוספות.
ארגוני צדקה שונים משתמשים במופעי האופרה הקלה למטרות גיוס כספים.
האופרה הממלכתית של וינה השוכנת בווינה, אוסטריה, היא בין להקות האופרה החשובות ביותר באירופה ובעולם כולו.
עד שנת 1920 נקראה אופרת החצר המלכותית (k.k.
גוסטב מאהלר הוא אחד מן המנצחים הדגולים הרבים, שעבדו באופרה של וינה.
בתקופת כהונתו, טיפח מאהלר דור חדש של זמרים, כדוגמת אנה באהר-מילדנבורג, זלמה קורץ וליאו סלזאק וגייס מעצב בימה, שהחליף את התפאורות ההיסטוריות המפוארות בתפאורות חסכוניות, תואמות לטעם המודרני, שוחר ה"יוגנדשטיל".
מאהלר גם הכניס את נוהג עמעום האורות בתיאטרון בשעת ההצגות, חידוש שלא זכה בתחילה לאהדת הקהל.
כך או כך, הרפורמות של מאהלר שרדו אחריו וממשיכיו התמידו בהן.
נכון ל-2017 מנהל את הלהקה פיליפה חורדן.
מנצחים אחרים בווינה היו הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, קלמנס קראוס, וילהלם פורטוונגלר, ברונו ולטר, קרל בהם, הרברט פון קאראיין, לורין מאזל, קלאודיו אבאדו וריקרדו מוטי.
עד שההנהלה עברה לידי הרברט פון קאראיין, החזיקה האופרה של וינה הרכב קבוע.
פון קאראיין הביא מדיניות של הזמנת זמרים אורחים.
האופרה של וינה עומדת בקשר קרוב עם הפילהרמונית של וינה, הפועלת כאגודה בפני עצמה, אבל נגניה מגויסים מתוך תזמורת האופרה של וינה.
בית האופרה המקורי, בניין נאו-רומנטי, שנתקל בביקורת חריפה בעת בנייתו, נחנך ב-25 במאי 1869, בביצוע האופרה דון ג'ובאני של מוצרט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נהרסה הבימה בהפצצות בעלות הברית והבניין נשרף ב-12 במרץ 1945. הפואיה, ובו ציורי קיר של מוריץ פון שווינד, גרם המדרגות הראשי, המבוא וחדר התה ניצלו מן השריפה.
כמעט כל התפאורות ואביזרי הבימה ליותר מ-120 אופרות, יחד עם כ-150,000 תלבושות, אבדו באש.
האופרה שוכנה באופן זמני בתיאטרון הוינאי ובפולקסאופר של וינה.
האולם החדש, ובו יותר מ-2,200 מושבים, נפתח שוב ב-5 בנובמבר 1955, בנוכחות אישים רמי מעלה, בהם נשיא אוסטריה תאודור קרנר, בהצגת האופרה פידליו של בטהובן, בניצוח קרל בהם.
מאז שנת 1877, מתקיים בבית האופרה נשף האופרה של וינה, לרוב לקראת סוף עונת הנשפים השנתית.
בראשיתה של עונת 06–2005 התאחדו להקות הבלט של האופרה של וינה והפולקסאופר, בהנהגתו של גיולה האראנגוזו.
האיחוד הביא לצמצום במספר הרקדנים בהרכב הסופי.
עקב הצמצום עלה מספר הכוכבים האורחים, שהוזמנו להופיע עם הבלט.
במבחן התוצאה, נמצא שאיחוד שתי להקות הבלט היה כישלון אמנותי, והאראנגזו עזב עם פקיעת החוזה שלו בשנת 2010.
החל בעונת 11–2010 נוצרה להקה חדשה בשם "הבלט הממלכתי של וינה", בניהולו של הרקדן מנואל לגרי (Manuel Legris), לשעבר מכוכבי בלט האופרה הפריזאית.
לגרי שם קץ למדיניות של קודמו, של הימנעות מהצגת כל דבר פרט לבלטים מסורתיים, מבוססים על סיפורים, עם אמנים אורחים בתפקידים הראשיים.
הוא מתרכז ביצירת הרכב ביתי חזק והחזיר לקדמותם ערבים של תוכניות מעורבות, הכוללות יצירות של ז'ורז' בלנשין, ג'רום רובינס, יז'י קיליאן, ויליאם פורסיית' וכוריאוגרפים עכשוויים רבים, לצד תוכנית מצומצמת של בלטי הסיפורים הקלאסיים.
בשנת 2009 צוין יובל ה-140 של בית האופרה הווינאית.
לחגיגת ציון הדרך הזה הוצא לפועל רעיון מהפכני, שמטרתו משיכת קהל צופים חדש.
מסך ענק, בגודל 50 מ"ר, הוצב בצד בית האופרה הפונה רחוב קרנתנר.
המסך נשאר שם במשך ארבעה חודשים ושידורים חיים של יותר מ-60 אופרות מן המפורסמות ביותר הוקרנו עליו.
מאדאם באטרפליי, חליל הקסם ודון ג'ובאני היו בין ההפקות שכיכבו במהלך תקופה זו.
היוזמה הזו, שזכתה להצלחה כבירה, הביאה עמה גל חדש של עניין והתלהבות אופראית אל מספר רב של תיירים ותושבים מקומיים, שהתנסו לראשונה בתחום תרבות זה.
האופרה הממלכתית של ברלין היא להקת אופרה גרמנית חשובה.
האופרה הממלכתית היא אחד משלושה בתי אופרה בברלין, האחרים הם האופרה הקומית () והאופרה הגרמנית.
משכנה הקבוע הוא בית האופרה בשדרת אונטר דן לינדן ("תחת התרזות") בברלין.
המלך פרידריך השני הזמין את הקמת הבניין המקורי באתר והבניה החל ביולי 1741 במה שנועד להיות החלק הראשון של "פורום פרידריציאנום".
עוד לפני שגאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף השלים את מבנה, נחנכה אופרת החצר (הופאופר) בהצגת "קלאופטרה וקיסר" של קרל היינריך גראון, ב-7 בדצמבר 1742. אירוע זה ציין את ראשיתו של שיתוף פעולה מוצלח לאורך 250 שנה בין ה"שטאטסאופר" ל-שטאטסקאפלה ברלין", התזמורת שראשיתה במאה ה-16.
בשנת 1842 קבע גוטפריד וילהלם טאוברט מסורת של קונצרטים סימפוניים סדירים.
באותה שנה החליף ג'אקומו מאיירבר את גספרה ספונטיני כמנהל מוזיקלי כללי.
פליקס מנדלסון ניצח גם הוא על קונצרטים סימפוניים במשך שנה.
ב-18 באוגוסט 1843 נהרסה ה"לינדן אופרה" בשריפה.
בניין אופרה חדש, שתכנן האדריכל קרל פרדינד לאנגהנס, נחנך בסתיו הבא בהצגת Ein Feldlager in Schlesien של מאיירבר.
בשנת 1821 העלתה האופרה של ברלין בהצגת בכורה את "הקלע החופשי" של ובר.
בשנת 1849, הייתה הצגת הבכורה של "נשי וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, בניצוח המלחין עצמו.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים משכה אליה האופרה של ברלין הרבה מנצחים ידועי שם ומכובדים, ביניהם פליקס ויינגרטנר, קרל מוק, ריכרד שטראוס ולאו בלך.
בשנות ה-20 תפסו את משרת המנצח וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, אלכסנדר פון זמלינסקי וברונו ולטר.
בשנת 1925 עלתה "ווצק" של אלבן ברג בהצגת בכורה, בניצוח אריך קלייבר, בנוכחות המלחין.
אחרי תהליך שיפוצים מקיף, נפתחה האופרה מחדש באפריל 1928 בהפקה חדשה של "חליל הקסם".
באותה שנה הופיעו הבס הרוסי פיודור שאליאפין ובלט רוס של סרגיי דיאגילב עם המנצח ארנסט אנסרמה בהופעות אורח.
בשנת 1930 ניצח אריך קלייבר על ביצוע בכורה של "כריסטוף קולומבוס" מאת דריוס מיו.
אבל בשנת 1934, כשקלייבר ניצח על קטעים סימפוניים מתוך "לולו" של אלבן ברג, המפלגה הנאצית חוללה שערורייה וקלייבר נאלץ לצאת לגלות.
אחרי עליית הנאצים בראשות היטלר לשלטון, פוטרו אנשים ממוצא יהודי מן ההרכב.
מוזיקאים גרמנים רבים שעמדו בקשר עם האופרה יצאו לגלות, ביניהם המנצחים אוטו קלמפרר ופריץ בוש.
בתקופת הרייך השלישי שימשו רוברט הגר, יוהנס שילר והרברט פון קאראיין בתפקיד מנצח תזמורת האופרה.
בשנת 1944, תחת שרביטו של קאראיין, התבצעה הקלטת הסטריאו הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית האופרה כליל בשתי הפצצות.
השלב הראשון של בניה מחדש היה מהיר, והבניין נפתח שוב תוך זמן קצר בהצגת המייסטרזינגר מנירנברג של ריכרד וגנר.
המשך הבניה מחדש התעכב לזמן רב.
משנת 1945 הופיעה להקת האופרה בבניין האדמירליות לשעבר (כיום תיאטרון מטרופול).
הלהקה חזרה לביתה המקורי אחרי שהבניה מחדש, בפרשנות חופשית לסגנון בארוקי, הסתיימה לבסוף בשנת 1955. בית האופרה המחודש נפתח, שוב, ב"אמני השירה מנירנברג" של וגנר.
אחרי שנבנתה חומת ברלין בשנת 1961, הייתה האופרה מבודדת משהו, אבל המשיכה עדיין ברפרטואר מקיף, שכלל יצירות מן התקופה הקלאסית והרומנטית לצד באלטים ואופרות מודרניים.
אחרי הפלת החומה ואיחוד שני חלקיה של ברלין, חזרה לינדן אופרה אל העולם האופראי.
יצירות חשובות שבוצעו כבר בעבר התגלו מחדש ועמדו לדיון מחודש במסגרת ה"דרמטורגיה הברלינאית".
אופרת בארוק, בייחוד, עמדה במרכז תשומת הלב, עם "קלאופטרה וקיסר", "קרזוס", ל'אופרה סריה ו"גריזלדה".
בביצוע היצירות האלה לקחו חלק המנצח הפלמי רנה יקובס, האקדמיה הברלינאית למוזיקה עתיקה והרכב כלי נגינה מתקופת הבארוק.
בשנת 1992 התמנה המנצח הישראלי דניאל בארנבוים למנהל מוזיקלי.
בפסטיבל של 2002 ניצח על מחזור וגנר בעשרה חלקים, הפקה שנוצרה בשיתוף פעולה עם הבמאי הארי קופפר.
יורשו של בארנבוים הוא המנצח כריסטיאן תילמן שיתחיל את תפקידו בשנת 2024.
בדצמבר 2016 נחנכה במקום אקדמיית ברנבוים-סעיד, שבמרכזה אולם הקונצרטים ע"ש פייר בולז.
ניקולאוס זאנגיוס (1612–1618), (מנצח תזמורת החצר)
יוהאן פרידריך רייכארדט \(1775–1794), (מנצח תזמורת החצר)
האופרה הממלכתית של בוואריה היא להקת אופרה במינכן, אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה ובעולם, הקיימת מאז 1653. התזמורת שלה היא התזמורת הממלכתית של בוואריה.
הלהקה מופיעה בפרינצרגנטנתיאטר, שנבנה בראשית המאה ה-20 ומזכיר את תיאטרון ביירוית, שנבנה לפי הנחיותיו המפורטות של וגנר ובתיאטרון קוויליה, שנבנה בשנות ה-30' של המאה ה-18 ומתואר על ידי Beauvert כ"פנינת רוקוקו", אך בית הקבע של להקת האופרה הבווארית הוא התיאטרון הלאומי, בכיכר מקס-יוזף.
התיאטרון הראשון, שנבנה בהזמנת המלך מקסימיליאן הראשון ונפתח ב-1818 בהצגת Die Weihe מאת פרדיננד פרנצל, עלה באש בשנת 1823. הוא שוחזר ונפתח מחדש בשנת 1825. בתיאטרון זה, השני, בעיצובו של קרל פון פישר, שולבו תווים אופייניים לסגנון היווני המחודש, כפי שאפשר לראות באכסדרת העמודים ובגמלון הגג.
בשנים הבאות הועלה בתיאטרון זה מספר רב של אופרות בהצגות בכורה, ביניהן רבות משל מלחינים גרמנים.
אחרי הצגות אלה בחר ריכרד וגנר לבנות תיאטרון בביירוית ולהמשיך להציג שם.
בשלהי המאה ה-19 היה זה ריכרד שטראוס שטבע את חותמו על התיאטרון, בעיר שבה נולד בשנת 1864. אחרי שקיבל עליו משרת מנצח לזמן קצר, חזר שטראוס לתיאטרון, לכהן שם כמנצח ראשי משנת 1894 עד 1898. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הועלו האופרות שלו Friedenst (בשנת 1938) ו"קפריצ'יו"
התיאטרון שופץ אומנם וחודש במידת מה בשנת 1930, כדי ליצור שטח במה גדול יותר עם ציוד משוכלל, אבל הוא שרד עד שנהרס בהפצצה באוקטובר 1943.
האדריכל גרהארדט גראובנר שיחזר את התיאטרון הנאו-קלאסי המקורי, על 2100 מושביו, בהתבסס על התוכניות המקוריות של קרל פון פישר.
בבניין גדול קצת יותר, שרק הפואיה וגרם המעלות הראשי שלו משמרים בו את צורתם המקורית, נפתח התיאטרון ב-22 בנובמבר 1963 בהצגת "המייסטרזינגר מנירנברג" של וגנר.
בתקופה שאחרי המלחמה עלו על בימתו הרבה הופעות מרשימות והצגות בכורה עולמיות.
זובין מהטה היה המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת הממלכתיות של בוואריה מ-1998 עד 2006, אז החליף אותו .
קיריל פטרנקו נכנס לתפקיד בשנת 2013. היום ממלא את תפקיד המנהל המוזיקלי ולדימיר יורובסקי
האופרה הממלכתית של המבורג היא אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה.
ראשיתה של האופרה בהמבורג הייתה ב-2 בינואר 1678, כאשר נחנך ה-Opern-Theatrum בביצוע זינגשפיל
על פי כתבי הקודש, מאת יוהאן תיילה.
לא היה זה תיאטרון חצר אלא בית האופרה הציבורי הראשון בגרמניה, שייסדו אזרחים אוהבי אמנות בהמבורג, חברה משגשגת בברית ערי הנזה.
האופרה העירונית של המבורג עמדה בפני מגמת ההשתלטות של הסגנון האיטלקי ועד מהרה הייתה למרכז המוזיקלי הראשון במעלה של הבארוק הגרמני.
בשנת 1703 הוזמן גאורג פרידריך הנדל לנגן ככנר וצ'מבליסט וביצועי האופרות שלו לא איחרו להגיע.
בשנת 1705 עלתה בהמבורג האופרה שלו, "נרון", בביצוע בכורה עולמי.
ב-1721 הצטרף גאורג פיליפ טלמן, דמות מרכזית בבארוק הגרמני, לאופרה של המבורג, ובשנים הבאות היו בין אורחיה כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן אדולף האסה ולהקות איטלקיות שונות.
במטרה להחליף את מבנה העץ המיושן בגנזמארקט, הונחה ב-18 במאי 1826 אבן הפינה לתיאטרון העירוני, באתר שעליו ניצב גם כיום בית האופרה הממלכתי של המבורג.
התיאטרון החדש, על 2800 מושביו, נחנך כעבור פחות משנה במוזיקה למחזה "אגמונט" של בטהובן.
הבניין שופץ בשנת 1873 ועוצב מחדש, מבחוץ ומבפנים, בסגנון "גרונדרצייט" ששלט בכיפה אותם ימים, ושוב בשנת 1891, כאשר הותקנה בו תאורה חשמלית.
בהנהגת ברנהארדט פוליני, העלתה האופרה העירונית בפעם הראשונה את "מחזור הטבעת" של וגנר במלואו בשנת 1879. ב-1883, שנת מותו של וגנר, החל מחזור של תשע מן האופרות שלו.
המנהלים המוזיקליים הנס פון בילו (מ-1887 עד 1890) וגוסטב מאהלר) (מ-1891 עד 1897 תרמו גם הם לתהילת בית האופרה.
בראשית המאה ה-20 היוותה האופרה חלק חשוב ברפרטואר של התיאטרון; מתוך 321 הצגות בעונת 1907-1908, 282 היו הפקות אופרה.
התיאטרון העירוני העלה לא רק רפרטואר מקובל אלא גם יצירות חדשות, כמו "סוזנה הקדושה" של פאול הינדמית, "מעשה בחייל" של איגור סטרווינסקי, Johnny spielt auf של ארנסט קרנק ו"ינופה" של לאוש יאנאצ'ק.
"בחירת הכלה" של פרוצ'ו בוזוני (1912) ו"העיר המתה" של אריך וולפגנג קורנגולד (1920) עלו שתיהן בהצגות בכורה עולמיות בהמבורג.
בשנות ה-30', אחרי עליית היטלר לשלטון, שונה שמו של בית האופרה ל"האופרה הממלכתית ההמבורגית".
בליל ה-2 באוגוסט 1943 נהרס האולם, יחד עם הבניינים השכנים, בהפצצה אווירית; מטוס מנמיך-טוס הטיל כמה מכלי דלק וזרחן על גג האולם בחלקו המרכזי והעלה אותו באש.
האופרה הממלכתית הנוכחית נפתחה ב-15 באוקטובר 1955 בחליל הקסם של מוצרט.
[גם בהמשך שמה לה המבורג למטרה להעלות יצירות חדשות, כמו "נסיך המבורג" של הנס ורנר הנצה (1960) ו"המבול" של סטרווינסקי (1963).
בתקופה האחרונה העלתה המבורג בביצועי בכורה את "כיבוש מקסיקו" של וולפגנג ריהם (1992) ו"מוכרת הגפרורים הקטנה" של הלמוט לאכנמן (1997), שזיכו אותה בכבוד בינלאומי רב.
בשנת 2025, יכהן המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר כמנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של המבורג.
האופרה המלכותית השוודית (בשוודית: Kungliga Operan) היא הבימה הלאומית לאופרה בשוודיה.
הבניין נמצא במרכז סטוקהולם, בצדו המזרחי של ארמון גוסטב אדולף.
בית האופרה המקורי של סטוקהולם, יצירתו של האדריכל קרל פרדריק אדלקרנץ, נבנה לפי הזמנתו של המלך גוסטב השלישי, תומך נלהב באידיאל של אבסולוטיזם נאור וככזה, פטרון גדול של האמנויות.
הבנייה החלה בשנת 1775 והתיאטרון נחנך ב-30 בספטמבר 1782 בהצגת "קורה ואלונזו" של המלחין הגרמני יוהאן גוטליב נאומן.
הבניין היה מרשים מאוד באכסדרת הכניסה המרכזית שלו בסגנון הקורינתי, שארבעת עמודיו תומכים בארבעה פסלים ובראשו הכתר המלכותי.
האולם בעל ארבעת היציעים היה סגלגל בצורתו והצטיין הן באקוסטיקה והן באפשרויות הצפייה שלו.
הפואייה המפואר הכיל מדליונים ופילסטרים נאו-קלאסיים.
בפואייה של האופרה פגש המלך את גורלו: בנשף מסכות ב-16 במרץ 1792 ירה יעקב יוהאן אנקרסטרום במלך, שמת כעבור ימים אחדים.
(אירוע זה נתן השראה לאחר זמן לורדי לכתיבת האופרה "נשף המסכות".) לאחר ההתנקשות, נסגר בית האופרה עד 1812.
האופרה הישנה נהרסה בשנת 1892 כדי לפנות מקום לאופרה החדשה, שבנה אקסל יוהאן אנדרברג ובנייתה הושלמה כעבור שבע שנים.
את האופרה החדשה חנך המלך אוסקר השני בהפקת אופרה שוודית (מסורת שהשתרשה היטב במהלך המאה ה-19), "אסטרלה דה סוריה" של פרנץ ברוואלד.
הבניין החדש נושא את האותיות Kungl Teatern, מילולית "תיאטרון מלכותי" (ומשום כך ראה התיאטרון הדרמטי המלכותי, שנוסד אחריו, מקום להוסיף את האבחנה המייחדת "דרמטי" לשמו), ועכשיו הוא קרוי פשוט "האופרה", או
זהו בניין מלכותי בסגנון נאו-קלאסי, ולו פואייה מוזהב מרהיב ומדרגות שיש מפוארות ואלגנטיות, המובילות אל אולם תלת-יציעים, קטן במשהו מן התיאטרון הישן.
כיום יש בו 1,200 מקומות ישיבה.
האוצר מתחת לגשר (או: האוצר תחת הגשר, או האוצר בבית) היא אגדה בינלאומית, עם מקורות בתלמוד ובמדרש.
האגדה מספרת על איש החולם שיש אוצר תחת גשר רחוק.
בהגיעו אחר תלאות לגשר, הוא מוצא ששומר הגשר חלם על אוצר בחצר ביתו של האיש החולם.
החולם חוזר לביתו ומגלה שאוצרו תמיד היה אצלו בבית.
ביהדות מוכרת כסיפור חסידי עם מוסר השכל, שסופרה על ידי רבי שמחה בונם מפשיסחה בגרסתה המוכרת יותר והמובאת להלן, ובגרסה שונה מעט על ידי רבי נחמן מברסלב.
גלגולה של האגדה והמחקר אודותיה
מקורות הסיפור נמצאים בתלמוד הירושלמי ובמדרש.
היא מסווגת כמספר 1645 בסיווג ארנה-תומפסון (נושא N531.1), בשם האוצר בבית.
במקור התלמודי בא אדם לפני רבי יוסי בן חלפתא וסיפר לו שבחלומו ראה שעליו ללכת לקפדוקיה (ביטוי ל"קצה העולם" - ולמעשה אזור בצפון מזרח טורקיה) ושם ימצא את "מזלו" של אביו.
שאל אותו רבי יוסי: האם אביך היה מעולם בקפדוקיה?
אם כן, השיב רבי יוסי: לך עשרה צעדים בתוך ביתך ותמצא את האוצר תחת קצה קורת הגג.
בארמית, זהו משחק מילים של קפדוקיה וקפא דקורא, וכן עשרה שריין (צעדים) ועושר - מזלו של אבי החולם.
המדרש מסביר את משחק המלים בכך שכפא - הוא עשרים - בגימטריה של האות כ"ף, או בשפה היוונית, ודוקיא - הוא קורה בשפה היוונית.
אגדה זו הייתה ידועה באירופה המערבית והמזרחית, וכן במזרח התיכון, ומיוחסת לאנשים ולמקומות שונים כסיפור אמיתי.
הסיפור החסידי הקדום מייחס סיפור דומה לבעל שם טוב, שיעץ לחולם החלום ולשומר הגשר ללכת אחר חלומם, בשמעם זה את חלומו של זה.
ואכן הם מוצאים את האוצר במקום המרוחק.
אלא שכל אחד מהם בנפרד מחליט לשתף את השני באוצר.
כשנפגשים ביניהם הם משיאים את בניהם זה לזה.
(גם לסיפור זה יסוד בתלמוד, בסיפור אלכסנדר מוקדון וארץ "קצה").
בקרב חסידי פולין יוחס סיפור זה לגביר רבי אייזיק יעקלס מקים בית כנסת אייזיק שול, בעיר קרקוב, ואילו בגרסה שסיפר רבי נחמן מברסלב, החולם הוא דמות אלמונית, והאוצר נמצא מתחת לגשר בעיר וינה שבאוסטריה.
מחקרים ומאמרים רבים על גלגולה של האגדה ומשמעותה נכתבו במרוצת הזמן, במיוחד על ידי חוקרי ה'השכלה', מבית המדרש לרבנים בגרמניה.
האגדה מופיעה בקובץ הסיפורים "אלף לילה ולילה" - החולם נמצא בבגדאד והאוצר במסגד בקהיר.
לאחר שנתפש והולקה על לא עוול בכפו בעוון גנבה שלא ביצע, ראש המשטרה מגלה שאף הוא חלם על האוצר בבית האיש מבגדאד.
יצוין שחלק ניכר מאגדות אלף לילה ולילה יסודם במקורות יהודיים ויש הסוברים כי האסופה המקורית נכתבה בידי היהודי המומר ואהב איבן מונאביה.
הסיפור נלמד בבתי ספר תיכוניים בישראל ובעולם, שימש נושא במבחן הבגרות בספרות, היווה נושא לסרטים, ומודפס כיום כסיפור ילדים עממי ללא מקור.
מחקר יסודי על מקורות הסיפור, ועיון בגלגוליו נערך בידי ד"ר חנה הנדלר.
חסיד ושמו אייזיק מהעיר קראקא, חולם כמה פעמים שאם יסע לעיר הרחוקה פראג, ימצא שם אוצר, מתחת לאחד הגשרים הראשיים.
הוא מחליט לנסוע לפראג הרחוקה, אך לאכזבתו, מגלה שהוא לא יכול לחפור מתחת לגשר, משום ששם שומרים אנשי משמר המלך.
הוא מתעצב והולך אנה ואנה ליד הגשר.
ראש השומרים שם לב ליהודי שמסתובב שוב ושוב סביבות הגשר, ושואלו לפשר מעשיו, הוא מספר לו על חלומו, וכתגובה השומר לועג לו, ואומר לו שגם הוא חלם חלום, שמתחת לתנור בביתו של יהודי ושמו אייזיק, בקראקא, (הוא אייזיק מושא הסיפור) מסתתר אוצר!
הוא מוסיף כמובן, שלדעתו, אסור להאמין לחלומות, ושהחסיד עשה שטות בבואו עד לפראג רק מכוח חלום.
אז הבין החסיד שמטרת בואו לפראג הייתה רק כדי לשמוע זאת, שבעצם האוצר נמצא ממש מתחת לאפו.
חזר לביתו, חפר מתחת לתנור, מצא את האוצר והתעשר, ובנה בכסף בית כנסת על שמו.
יש הסוברים שאגדה זו מבוססת על סיפור אמיתי, משום שעד היום בפולין עומד בית כנסת על שם רבי אייזיק יעקלס מקרקוב, וגם על מצבתו כתוב "פ"נ הנגיד הנושא המיוחס...
האלוף כמהר"ר אייזיק בר"י אשר בנה בית הכנסת מעשי ידי אומן".
רבי נחמן מברסלב הסביר שזהו משל לכל חסיד הנוסע לצדיק ללמוד ממנו, שיידע שהאוצר נמצא אצלו ממש, והוא צריך לחפור בביתו, כלומר בתוך עצמו, ויימצא את אוצרו.
אלא שלהכיר בכך שיש בו אוצר מוכרח הוא ללכת אל הצדיק.
לכאורה, ניתן לראות במשל מסר כאילו לא צריך לחפש את האוצר רחוק מכיוון שהוא נמצא אצלנו בבית.
אך ניתן לפרש את המסר בצורה הפוכה: חייבים לצאת ולחפש אחר משמעות החיים, בשביל לדעת שהאוצר אצלנו בבית.
לעיתים צריך להגיע אפילו עד סוף העולם, כדי להבין כי האוצר האמיתי נמצא מתחת לאפינו.
ככל סיפור שעבר בעל פה, סיפור זה זכה לעיבודים שונים ולגרסאות שונות בעולם היהודי ואף מחוצה לו.
ספרו המצליח של פאולו קואלו, "האלכימאי", מבוסס גם הוא על מוטיבים זהים לאלה שבסיפור.
האוצר מתחת לגשר - סרט בכיכובו של שי אזנקוט, בבימויו של יגאל הושיאר בהפקת סרטי ניצוצות של קדושה, 2012
האוצר - בתוך הסרט סיפורי מעשיות של רבי נחמן שביים צבי פישמן, 2016
מחזמר האוצר מתחת לגשר שכתב וביים איז'ו ליבוביץ' בהשתתפות אסף אשתר, עודד מנסטר, טוביה רוזנפלד, דן סודרי, ודוד צנגר, 2016
האוצר מתחת לגשר - הצגת ילדים בתיאטרון גשר מאת רועי חן בבימויו של אמיר וולף, 2021
האוּקאז של ואלוייב (באוקראינית: Валуєвський указ; ברוסית: Валуевский указ) היה אוקאז (צו) סודי מה־18 ביולי 1863 שנכתב בידי שר הפנים של האימפריה הרוסית, פיוטר ואלוייב, שעצר חלק גדול מהפרסומים בשפה האוקראינית.
באותה תקופה באימפריה הרוסית לא נחשבה האוקראינית לשפה בפני עצמה, אלא לניב של הרוסית שכונה "רוסית קטנה".
בד בבד התקיימו באותם ימים גם השפות האחרות, שכונו "רוסית לבנה", היא הבלארוסית של ימינו, ו"רוסית גדולה", היא הרוסית של ימינו.
על פי הצו, הסיבה לתפוצתם הגוברת של ספרי לימוד באוקראינית ואודותיה היא הנטיות הבדלניות של האוקראינים, והדבר נעשה בהשפעת הפולנים, למען האינטרסים הפוליטיים שלהם.
האוקאז קובע ש"שפה רוסית-קטנה נפרדת מעולם לא הייתה, איננה קיימת, ולא תוכל להיות", ושמדובר ברוסית שהתקלקלה בהשפעת הפולנית.
הצו אסר על פרסום ספרי לימוד וספרי קריאה למתחילים באוקראינית, אך התיר את המשך פרסומה של ספרות יפה בשפה זו.
בשנת 1876 נאסרה כליל הדפסה של תכנים באוקראינית באוקאז אמס (אוקראינית: Емський указ).
האופרה של צ'אוטקואה היא להקת האופרה הקיצית הקבועה של מכון צ'אוטקואה, מרכז השכלה למבוגרים בצפון מדינת ניו יורק.
כלהקת אופרה המופיעה מדי קיץ, זו הלהקה הוותיקה ביותר הפעילה ברציפות בארצות הברית מאז היווסדה ב-1929. הלהקה מעלה כמה אופרות במהלך העונה, הנמשכת תשעה שבועות מדי קיץ מאז הקמתה.
הפקות האופרה מבוצעות בשפה האנגלית בנורטון ממוריאל הול, בדרך כלל בערבי שני ושישי קבועים מראש במהלך העונה.
מנהלה הכללי של האופרה כיום הוא סטיבן אוסגוד.
עונת 2005 שלה כללה את "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני, "כור המצרף" של וורד, "לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי ו"איש המוזיקה" של וילסון.
נוסף לכך, האופרה של צ'אוטקואה מנהל את תוכנית "האמנים הצעירים", שבמסגרתה היא מכשירה זמרים צעירים מוכשרים, המייעדים עצמם לקריירה של מוזיקה אופראית.
משתתפי תוכנית האמנים הצעירים מגישים רסיטלים בימי שלישי אחר הצהריים, תחת השם "שירים אמנותיים במלון אתיניאום", שני קונצרטים של מוזיקה קלה עם התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה ושתי הצגות רוויו של תיאטרון מוזיקלי במשך עונת הקיץ.
האופרה של מונטה קרלו היא להקת האופרה של נסיכות מונקו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 סבלה מונקו ממחסור בבידור תרבותי והנסיך שארל השלישי החליט, יחד עם ה-Societe des Bains de Mers, לבנות בית אופרה במקום נישא המשקיף אל הים התיכון.
בראשיתו היה זה התיאטרון הפרטי של שארל השלישי, עם כניסה ראשית שנשמרה למשפחת המלוכה וגרם מדרגות פרטי, שהוליך אל התא המלכותי, עתיר הקישוטים.
תיאטרון זה היה ל-Salle Garnier, שנפתח בשנת 1879.
במהלך השיפוצים שנערכו בסאל גרנייה בין 2004-2005 העלתה הלהקה אופרות באולם הנסיכים ב"פורום גרימלדי" המקומי, מרכז כנסים והצגות מודרני, המשמש משכן קבוע להופעות הבאלט של מונטה קרלו והתזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו.
תוך שמונה חודשים הושלם ה"סאל גרנייה", או "אולם גרנייה", בפיקוח האדריכל שארל גרנייה, שתכנן גם את "ארמון גרנייה" בפריז.
"אולם גרנייה" החדש היה העתק מיניאטורי מדויק של בית האופרה הפריזאי.
הוא מכיל רק 524 מושבים.
כמו קודמו, משקף גם אולם זה את סגנון הבל אפוק.
האולם נחנך ב-25 בינואר 1879 בהופעתה של שרה ברנאר בלבוש נימפה.
האופרה הראשונה שהועלתה שם הייתה "האביר גסטון" של ז'אן-רובר פלנקט, ב-8 בפברואר 1879. אחריה באו עוד שלוש אופרות בעונה הראשונה.
הודות למנהל המוזיקלי הראשון, ז'יל כהן (שמילא תפקיד חשוב בהבאת אדלינה פאטי) ולשילוב המוצלח של ראול גינסבור, המנהל החדש משנת 1883, והנסיכה אליס, אשתו האמריקאית חובבת האופרה של אלבר הראשון, יורשו של שארל השלישי, תפסה הלהקה את מקומה על בימת הקהילה האופראית העולמית.
גינסבור נשאר על כנו במשך שישים שנה, שבהן פיקח מגבוה על הפקות בכורה כמו "קללת פאוסט" של ברליוז בשנת 1893 ועל הופעותיו הראשונות, בינואר 1894, של הטנור האיטלקי פרנצ'סקו טאמאניו באותלו של ורדי, שאת התפקיד הראשי בה גילם בהצגת הבכורה של האופרה באיטליה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בין הזמרים שהופיעו בסאל גרנייה נלי מלבה ואנריקו קרוזו ב"לה בוהם" של פוצ'יני וריגולטו של ורדי (1902); פיודור שאליאפין בהצגת הבכורה של דון קישוט של ז'יל מאסנה (1910), ראשיתו של קשר ממושך בין הלהקה למאסנה והאופרות שלו, ששתיים מהן הוצגו שם לאחר מותו.
עוד הופיעו שם טיטה רופו, ג'ראלדין פאראר, מרי גארדן, טיטו סקיפה, בנימינו ג'ילי, קלודיה מוציו, ז'ורז' טיל ולילי פונס, כולם במהלך השנים הראשונות לקיומו של בית האופרה.
עוד מלחינים הציגו שם אופרות פרי עטם בהצגות בכורה, ביניהם קאמי סן-סנס (הלן, 1904); מסקאני ("אמיקה", 1906); ופוצ'יני ("לה רונדין", 1927).
מאז נחנך, אירח התיאטרון 46 הצגות בכורה עולמיות של אופרות.
באולם זה בוצעה הבכורה של הבלט רוח הורד מאת מיכאיל פוקין על ידי הבלט רוס בכיכובם של ואצלב ניז'ינסקי ותמרה קרסבינה.
"תור הזהב" של הסאל גרנייה חלף לבלי שוב, כיוון שלהקות קטנות עם בתי אופרה קטנים אינן מסוגלות להעלות הפקות בעלויות אסטרונומיות.
אף על פי כן, גם כיום מעלה הלהקה עונה של חמש או שש אופרות.
האופרה הממלכתית של שטוטגרט היא להקת אופרה השוכנת בשטוטגרט, גרמניה.
ביתה הקבוע של הלהקה הוא התיאטרון הממלכתי של שטוטגרט, הידוע בעיר בשם Grosses Haus ("הבית הגדול"), שתוכנן על ידי האדריכל מקס ליטמן ונפתח בשנת 1912 בביצוע של "טוסקה" מאת פוצ'יני.
היה זה אחד מבתי האופרה החשובים הבודדים בגרמניה, שלא נהרסו במלחמת העולם השנייה.
שטוטגרט, שהייתה מרכז חשוב לאופרה במאה ה-17, חזרה למלא את תפקידה זה מאז המלחמה, בעיקר ליצירות עכשוויות.
שלוש אופרות של קרל אורף זכו שם לביצועי בכורה והאופרה עמדה בקשר עם דמויות כמו וילנד וגנר, גינתר רנרט, הנס ורנר הנצה ופיליפ גלאס.
צהליין עבד עם הבמאים רות בּרגהאוס, פטר קונוויטשני ויוסי וִילֶר.
מנהל הליהוק משנת 2000 היה איתן פּסן.
המנהל האמנותי הקודם אחרי אלברכט פולמן (2006–2011) היה יוסי וִילֶר (2011–2018) והנוכחי הוא ויקטור שונר.
החל משנת 2018, המנהל המוזיקלי הוא קורנליוס מייסטר.
בעונת 2005–2006 העלתה הלהקה עשרים ואחת יצירות שונות, ביניהן חמש הפקות חדשות.
בין הזמרים שהופיעו עם הלהקה קתרין נאגלשטאד, יונאס קאופמן, קורט רידל ויום פרדריק וסט.
הפקות האופרה של שטוטגרט ל"סאטיאגרהא" של פיליפ גלאס, טבעת הניבלונג של ריכרד וגנר ו"אלצ'ינה" של גאורג פרידריך הנדל יצאו לאור על DVD.
האופרה של ניו יורק (NYCO) שוכנת בתיאטרון הציבורי על שם פיליפ ג'ונסון במרכז לינקולן בניו יורק.
הלהקה נוסדה בשנת 1944 במטרה להקים להקת אופרה, שתהיה זמינה מבחינה כספית לציבור צופים רחב, חדשנית בבחירת הרפרטואר ותהווה בית לזמרים ומלחינים אמריקאים.
בשנותיה הראשונות שכנה האופרה של ניו יורק במרכז העירוני ברחוב 55 מערב.
ב-1945 הייתה הלהקה ללהקת האופרה הראשונה הגדולה, שמנתה בין חבריה אפריקאי-אמריקאי.
הדבר היה באופרה ליצנים של ליאונקוואלו, עם טוד דאנקן בתפקיד "טוניו".
לורנס וינטרס היה גם הוא חלוץ אופרה אפריקאי-אמריקאי, ששר עם הלהקה בתקופה זו.
האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה בלהקה הייתה קאמילה ויליאמס, זמרת סופרן, ששרה בתפקיד מאדאם באטרפליי של פוצ'יני בשנת 1946....
וינטרס וויליאמס שרו בהמשך את התפקידים הראשיים בהקלטה המלאה ביותר שנעשתה עד אז ל"פורגי ובס" של גרשווין, ל"הקלטות מופת" של חברת קולומביה, בשנת 1951.
ב-22 בפברואר 1966 חנכה הלהקה את ביתה החדש במרכז לינקולן, בהפקה של "דון רודריגו" מאת אלברטו חינסטרה, עם פלאסידו דומינגו.
ב-1966 השיגה הסופרן בוורלי סילס פריצת דרך חשובה בתפקיד קלאופטרה ב"יוליוס קיסר" של הנדל (מול נורמן טרייגל בתפקיד הראשי).
סילס המשיכה לשיר בבתי אופרה ברחבי העולם, אך שמרה על קשר קרוב עם האופרה של ניו יורק.
עם פרישתה מן הבימה בשנת 1979, החליפה סילס את המנצח יוליוס רודל, שהנהיג את הלהקה מאז 1957, בתפקיד המנהל הכללי של הלהקה.
סילס פרשה מתפקיד הניהול בשנת 1989. החליף אותה המנצח כריסטופר קין.
בשנת 1966 החליף את קין המנהל האמנותי של "אופרה גלימרגלס", פול קלוג.
הצלחתה של בוורלי סילס באופרה של ניו יורק מסמלת את מסורת הלהקה של תמיכה בזמרים אמריקאים.
באופרה של ניו יורק החלו, בין השאר, הקריירות של שריל מילנס, קרול ואנס וסמיואל ראמי.
בין הזמרים האמריקאים בעלי שם בינלאומי, שרואים עדיין באופרה של ניו יורק את ביתם, אפשר למנות את קרל טאנר, דייוויד דניאלס, מארק דלאוון, מרי דאנליווי, לורן פלאניגן, אליזבת פוטראל ואיימי ברטון.
האופרה של ניו יורק נותנת את תמיכתה גם למלחינים אמריקאים; כשליש מן הרפרטואר שלה מוקדש בקביעות לאופרה אמריקאית.
קשת הרפרטואר האמריקאי משתרעת מיצירות ממוסדות (למשל, "הבאלאדה של בייבי דו" מאת דאגלס מור, "סוזאנה" של קרלייל פלויד ו"קנדיד" של ליאונרד ברנשטיין) ועד ליצירות חדשות (למשל "הנסיך הקטן של רייצ'ל פורטמן, "הרון וים הסיפורים" של צ'ארלס וואורינן ו"נשים קטנות" של מארק אדאמו).
מחויבות האופרה של ניו יורק לעתיד האופרה האמריקאית באה לביטוי בסדרה השנתית שלה, VOX: "הצגת מלחינים אמריקאים", המציגה לראווה אופרות בתהליך יצירתן ומאפשרת למלחינים לשמוע את יצירתם מבוצעת על ידי זמרים ותזמורת מקצועיים.
האופרה של ניו יורק מפיקה גם רפרטואר לא-מסורתי, כגון יצירותיהם של סטיבן זונדהיים וגילברט וסאליבן, למשל.
בשנת 1983 הייתה האופרה של ניו יורק ללהקה האמריקאית הראשונה שעשתה שימוש בכתוביות-על.
בשנים האחרונות ניתן מקום של כבוד ליצירותיהם של גאוני תקופת הבארוק כמו הנדל, גלוק וראמו ברפרטואר האופרה, בהפקות שהציתו עניין מחודש ביצירות אלה, שהוזנחו במשך זמן רב.
האופרה של ניו יורק מקיימת תוכניות חינוך והעשרה רחבות-היקף, המגיעות אל 12,000 תלמידים ביותר משבעים וחמישה בתי-ספר.
האופרה של סן פרנסיסקו היא להקת האופרה השנייה בגודלה בצפון אמריקה, אחרי המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
רבים רואים בהצגה החגיגית של ליל פתיחת האופרה של סן פרנסיסקו את אחד האירועים הראויים ביותר להיזכר באותה שנה לקהל חובבי האופרה.
המייסד והמנהל הכללי גטאנו מרולה (1923 - 1953)
הצגת האופרה הראשונה באופרה של סן פרנסיסקו הייתה לה בוהם, עם קווינה מריו וג'ובאני מארטינלי, ב-26 בספטמבר 1923, באולם העירוני, בניצוח מרולה, אך מעורבות באופרה באזור מפרץ סן פרנסיסקו החלה עוד בביקורו הראשון בעיר, בשנת 1906.
מרולה השיק את הלהקה בשנת 1922, משוכנע כי העיר יכולה להחזיק מוסד אופראי במשרה מלאה ולא להישען על להקות אורחות, שנהגו לבוא לסן פרנסיסקו מאז ימי הבהלה לזהב.
למעשה, בביקוריו הראשונים בעיר הגיע מרולה כמנצח על כמה מן הלהקות הללו, בפעם הראשונה בשנת 1909 עם להקת האופרה הבינלאומית של מונטריאול.
ביקורים נוספים במהלך העשור הבא שכנעו אותו, כי יש זכות קיום ללהקה שתקום בסן פרנסיסקו, ובשנת 1921 בא לחיות בעיר בחסותה של מרת סטיין.
בסתיו 1921 תכנן מרולה את העונה הראשונה שלו, שהוצגה באצטדיון הכדורגל של אוניברסיטת סטנפורד ב-3 ביוני 1922, עם קבוצה משובצת כוכבים כמו ג'ובאני מארטינלי בליצנים ואחר כרמן ופאוסט.
העונה בת חמשת הימים קצרה הצלחה הן מצד הקהל והן מצד הביקורת, אך לא במובן הכספי.
מרולה ראה את ההכרח בבסיס פיננסי יציב יותר ועל כן יצא במסע גיוס כספים לעונת אופרה, שתעלה באולם העירוני בסתיו 1923. מרולה פנה לא רק אל שמנה וסלתה של העיר אלא גם אל שאר תושביה, וגייס 2441 תרומות של $50 דולר האחת ממספר רב של "חברים מייסדים".
אחרי פתיחה בלה בוהם, כללה עונת 1923-24 הפקות של "אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו (עם בנימינו ג'ילי), "מפיסטופלה" של בויטו (שוב עם ג'ילי), "טוסקה" של פוצ'יני (עם ג'וזפה דה לוקה ומארטינלי, וריגולטו של ורדי (עם קווינה מריו, דה לוקה וג'ילי).
עונת אופרה בינלאומית יצאה לדרך והבאות אחריה הקיפו קשת רחבה של אופרות, רובן איטלקיות, שרבות מהן הוצגו לא יותר מפעם או פעמיים בעונות, שנמשכו לא יותר מחודשיים, לעיתים רק במשך ספטמבר.
במהלך תשע השנים שלאחר עונת הפתיחה, תוכנן ונבנה בית האופרה - יד זיכרון לנופלים.
האדריכל שתכנן אותו, ארתור בראון הבן, יצא גם את מגדל קויט ואת בית העירייה של סן פרנסיסקו.
הלהקה חנכה את בית האופרה החדש בהצגת "טוסקה", ב-15 באוקטובר 1932, עם קלודיה מוציו בתפקיד הראשי.
את שלושים השנים הבאות של מרולה כמנהל כללי אפיינה העובדה (כפי שציין צ'טפילד-טיילור), ש"גדולי הזמרים של העולם פקדו את סן פרנסיסקו דרל קבע ולא פעם הופיעו בתפקידים אחרים, מתוך התחשבות בקוצר העונה ובזמן הרב, שנדרש לחצות את אמריקה מקצה אל קצה."
בנוסף, אפיינו את תקופת כהונתו ההזדמנויות שניתנו לזמרים אמריקאים צעירים, אף כי באותה תקופה לא הייתה עדיין תוכנית הכשרה רשמית, וכן הסיורים הקבועים של להקת האופרה ללוס אנג'לס בין השנים 1937 ל-1965, שהאריכו את העונה עד לנובמבר.
מכל מקום, עד זמן ניכר לאחר מותו של מרולה נדיר היה שהעונה העיקרית בסן פרנסיסקו תימשך מעבר לשלהי אוקטובר.
מרולה מת בשעת ניצוח על קונצרט תחת כיפת השמיים בסטרן גרוב, ב-30 באוגוסט 1953.
אדווין מקארתור ניצח על תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו בכמה הקלטות על תקליטי 78 ל-RCA ויקטור בסוף שנות ה-30', ביניהן ביצועים של הסופרן קירסטן פלגסטד.
RCA הוציאה מחדש כמה מהקלטות אלה לאחר זמן, בתקליטים אריכי-נגן ובתקליטורים.
גרסאות מקוצרות של כל היצירות בעונה שודרו בכ-30 תחנות רדיו בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, איידהו וקולומביה הבריטית, החל בשנת 1941.
קורט הרברט אדלר (1905 - 1988) הגיע לארצות הברית בשנת 1938, אחרי התנסות קודמת והכשרה בהיבטים רבים של מוזיקה ותיאטרון באוסטריה, גרמניה ואיטליה.
במשך שנים עסק בבניית המקהלה של להקת האופרה של שיקגו.
מרולה שמע עליו והזמינו, ב-1943, בשיחת טלפון לאופרה של סן פרנסיסקו כמנצח המקהלה.
אדלר הציב לו כמה מטרות כשקיבל עליו את ניהול הלהקה.
אחת מהן הייתה הרחבת העונה, שגם בראשית שנות ה-60' עוד הייתה מוגבלת כמו בשנותיו של מרולה, מיום העבודה, בראשית ספטמבר, עד פתיחת המטרופוליטן אופרה, כדי להפיק תועלת מזמינותם של זמרים בהצגת עד ארבע-עשרה אופרות, כל אחת מהן בשתיים או שלוש הצגות.
לבסוף, כפי שמלמדת עונת 1969 של סן פרנסיסקו, ניתנו אחת-עשרה אופרות, כל אחת מהן בחמש או שש הצגות בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר.
מטרה אחרת הייתה להציג כישרונות חדשים ולהגשמתה טרח ללא ליאות בחיפוש זמרים חדשים ומבטיחים בראשית דרכם, אם אמריקאים ואם אירופאים.
לשם כך התמיד לבקר בהצגות בבתי אופרה גדולים וקטנים.
הוא שמע את לאונטין פרייס ברדיו והציע לה תפקיד ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" של פולנק בשנת 1957, הופעתה הראשונה על בימת אופרה חשובה.
זמן מה אחר כך, באותה עונה, החליפה בהתראה קצרה את אנטונייטה סטלה כאאידה, תפקיד שהקנה לה מוניטין בינלאומיים לשנים רבות.
שלישית, בתקופת כהונתו גילה אדלר עניין ער בפיתוח קשרים איתנים יותר עם במאי אופרה, בניסיון לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של האופרות.
בכך סייעה לו רבות היכרותו הממושכת עם ז'אן-פייר פונל, הבמאי השנוי במחלוקת, שהחל את קשריו עם האופרה של סן פרנסיסקו בשנת 1957.
רבים מן המשתלמים בתוכנית זו יצאו לקריירות בינלאומיות, ביניהם קרול ואנס ותומס המפסון.
עוד חידוש היה "אופרה בפארק", קונצרט שנתי פתוח, המתקיים מאז 1972 בפארק גולדן גייט ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו.
מסורתית, משתתפים בו אמנים מסוף השבוע של פתיחת העונה עם תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו.
הקונצרט פתוח לקהל ללא דמי כניסה ומושך בסביבות 30,000 מאזינים.
הוא מוצג בשיתוף עם קרן הפארקים של סן פרנסיסקו, קרן נאמנות שלא למטרות רווח, ואגודת צדקה מטעם הכרוניקל של סן פרנסיסקו.
קורט הרברט אדלר נתפס במקרים רבים כאדם קשה, לעיתים אף עריץ, כלפי העובדים בפיקוחו.
עם זאת, כדברי צ'טפילד-טיילור, "זמרים, מנצחים, במאים ותפאורנים חזרו עונה אחר עונה...
הם חזרו משום שבניהולו של אדלר זכתה האופרה של סן פרנסיסקו לכבוד ויקר בינלאומיים, הגיעה לרמת מקצועיות גבוהה והציעה לאמנים שעבדו עמה פעילויות מעניינות באווירה חמה ותומכת." בין אלה שקיבלו אתגרים חדשים ומלהיבים היו הבריטון הוולשי ג'.
אוונס, לאונטין פרייס ולוצ'אנו פאבארוטי.
במהלך שנות ה-70' נחלה הלהקה הצלחה רבה והגישה לקהל מאזיניה את מיטב הזמרים בעלי השם העולמי, אך הודות למנהגו של אדלר להזמין זמרים חדשים ובלתי מוכרים להופעות בכורה באמריקה, או להקפיץ זמרים ידועי-שם להחליף אחרים שנפלו למשכב, היו אי-אילו לילות מרגשים באופרה.
בין אלה אפשר למנות את הטסת פלאסידו דומינגו לסן פרנסיסקו - אם גם שלוש שעות לאחר מועד עליית המסך - להחליף את קרלו קוסוטה החולה בליל הפתיחה של "אותלו", והזעקת לאונטין פרייס ברגע האחרון להחליף את מרגרט פרייס בתפקיד אאידה.
משנת 1971 עד 1979 שידרה תחנת הרדיו KKHI של סן פרנסיסקו בליל יום שישי הצגות אופרה ב-AM וב-FM.
את השידורים הגישו כמה שדרנים ידועי-שם.
בקיץ 1972 פתחה האופרה של סן פרנסיסקו את חגיגות היובל שלה בקונצרט פתוח מיוחד ב"גן זיגמונד סטרן".
אדלר ניצח על רוב התוכנית, שכללה הופעות של רבים מן הזמרים, שהופיעו עם הלהקה בתולדותיה הארוכות.
הטנור האגדי לאוריץ מלכיור לא שר, אלא ניצח על התזמורת בביצוע שיר הלכת המפורסם של יוהאן שטראוס האב; אפשר שהייתה זו הופעתו האחרונה לפני קהל.
אחד משיאי תוכנית אחר הצהריים היה ביצוע מרגש של דואט האהבה מתוך מאדאם באטרפליי, עם הסופרן ליצ'ה אלבנזה והטנור פרדריק יגל.
בין 1977 ל-1989 כיהן ריצ'רד ברדשואו כמנצח הבית של האופרה.
לאחר הודעת הפרישה שלו ביוני 1979, בחר אדלר בטרנס מקיואן (Terence A.
McEwen) לממשיכו, מבין מועמדים אחדים אפשריים.
מקיואן נולד ב-1929 אונטריו, קנדה ונפטר ב-14 בספטמבר 1998 בהונולולו.
תשוקתו לאופרה בכלל הובילה אותו לביקור בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ולמשרה בשכר נמוך בחברת ההקלטות דקה בעיר זו.
הוא קודם בעבודתו במהלך שנות ה-50' ובשנת 1959 הגיע לניו יורק.
במשך 20 השנים הבאות עשה את "לונדון רקורדס", המחלקה הקלאסית של דקה, לחברת ההקלטות החשובה ביותר בארצות הברית.
בעקבות פנייתו של אדלר בדבר המשרה באופרה של סן פרנסיסקו, עבר לשם בשנת 1980
והשתקע כל כולו בלימוד מלאכת הניהול של להקת אופרה.
מינואר 1982 ניהל מקאיוון את האופרה של סן פרנסיסקו.
בהתחשב במיומנותו וברקע שלו בהבנת הקול האנושי ונפלאותיו, אין זה מפתיע, אולי, שגישתו בשנים הראשונות שלו באופרה הייתה רחוקה מן הצד התיאטרלי והתמקדה יותר בזמרים.
מחזור הטבעת שלו, שהחל בעונת הקיץ של 1983 ובסתיו 1984 - והוצג בשלמותו ביוני 1985 - היה דוגמה מאירת-עיניים לקדימויות שלו, שהתמקדו בשכירת הזמרים הטובים ביותר בעולם.
בתגובה מאקלים הכלכלי של אותן שנים, הקים מקיואן את "מרכז האופרה של סן פרנסיסקו" כדי לפקח על תפעולן וניהולן המאוחד של תוכניות החינוך וההכשרה הרבות המסונפות לאופרה.
מרכז האופרה של סן פרנסיסקו, המעניק רצף מתואם של אפשרויות ביצוע ולימוד לאמנים צעירים, כולל את "תוכנית האופרה על שם מרולה", "מענק ההשתלמות על שם אדלר", "סדרת ראווה", "אופרה בשקית נייר", "זמרי מרכז האופרה", "הרסיטלים של שוואבאכר" ומבחר תוכניות חינוכיות.
בחשיפת זמריו הצעירים לקולות הגדולים מן העבר, בהזמנתם לחזרות ובחלוקת כרטיסים להפקות שוטפות, קיווה מקיואן להכין ולשפר זמרים להופעות בעונת הסתיו הקבועה.
בין הצלחותיו במובן זה הייתה המצו-סופרן דולורה זג'יק מנבדה.
הליווי הצמוד שהעניק לה בכל שלבי ההכשרה הכין אותה לתפקיחד אזוצ'נה, שאותו ביצעה בעונת הקיץ 1986 בהצלחה רבה.
בעונת הסתיו 1983 לוו הצגות השחרית של לה טרוויאטה לתלמידים ולמשפחה בכתוביות, שהיו תרגום לאנגלית של הלברית והוקרנו מעל הבמה במקביל להתרחשויות שעליה.
ההתלהבות שבה התקבל החידוש הניעה את הלהקה לצרף אותו לעוד ועוד הפקות בעונות הבאות.
כתוביות מלוות כיום את כל הפקות האופרה של סן פרנסיסקו, שאף משכירה את הכתוביות שלה ללהקות אופרה אחרות ברחבי העולם.
בשנת 1986 מונה סר ג'ון פריצ'רד למנהל מוזיקלי, תפקיד בו כיהן עד 1989.
ב-8 בפברואר 1988 הודיע מקיואן על פרישתו.
למחרת הלך מורו ומדריכו, קורט הרברט אדלר, לעולמו.
לוטפי מנסורי (נולד ב-1929) היה כבר ישות מוכרת כשטרי מקאיוון הודיע על פרישתו.
מנסורי, שעמד אז בראש להקת האופרה הקנדית בטורונטו, למד קודם רפואה בלוס אנג'לס, אך ויתר על הכשרתו זו כשנכבש לאופרה, תחילה כטנור צעיר בסדנת האופרה של אוניברסיטת לוס אנג'לס ואחר לעולם האופרה בכללותו.
עוד ב-1962, כאשר מנסורי עבד כבמאי בלוס אנג'לס ואחר כבמאי הבית באופרה של ציריך, בא אדלר לראותו בעבודתו והציע לו לביים 6 אופרות בעונת 1963. כאשר התמנה למנהל הכללי הבא, כבר היו באמתחתו 60 אופרות, שביים לאופרה של סן פרנסיסקו ולעוד להקות אופרה רבות.
בשנת 1975 ניהל את להקת האופרה הקנדית שם הציג, בשנת 1983, את רעיון הכתוביות המהפכני.
דעתו של מנסורי בדבר השפעות הכתוביות הייתה, שהן יגבירו את מעורבות הקהל בהצגת האופרה.
הרעיון החדשני שינה את כל עולם האופרה.
מנסורי הוסיף מספר רב של אופרות חדשות לרפרטואר האופרה של סן פרנסיסקו, בהן אופרות רוסיות, ששיאן בהפקה של "מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב בניצוח ואלרי גרגייב וביצירת קשר אמיץ עם להקת האופרה קירוב.
עוד נוספו לרפרטואר "וילהלם טל" של רוסיני ו"ערביות סיציליאניות" של ורדי.
כיאה לאירוע חגיגי כזה, הופיעו בקונצרט גדולי האופרה בעבר, בהווה ובעתיד.
המיזם כלל תיקונים לנזק שחולל רעש האדמה לומה פרייטה משנת 1989, שיפורים ושכלולים לקהל ולמבצעים, חיזוק בפני רעשי אדמה עתידיים וניקוי כללי, שהותיר את בית האופרה בן ה-65 מצוחצח עד בוהק.
דונלד רוניקלס (Donald Runnicles) התמנה בשנת 1990 למנהל המוזיקלי והמנצח הראשי הבא של האופרה של סן פרנסיסקו ובשנת 1992 החל לכהן בתפקידיו אלה.
בנובמבר 1992 הציג מנסורי את "חזיונות האוקיינוס השקט", תוכנית שאפתנית, שנועדה לקיים ולשמר את חיוניות רפרטואר האופרה באמצעות הזמנת יצירות חדשות והצגת רפרטואר יוצא דופן.
התוכנית נפתחה בהזמנת האופרות הבאות:
"יחסים מסוכנים", בהלחנת קונרד סוסה ללברית של פיליפ ליטל, הועלתה בהצגת בכורה בעונת הסתיו של 1994 והייתה נושא לשידור טלוויזיה כלל-ארצי.
בצוות הזמרים היו רנה פלמינג, פרדריקה פון שטאדה ותומאס המסון.
"הארווי מילק", בהלחנת סטיוארט ואלאס ללברית של מייקל קורי.
הצגת הבכורה הייתה ב-1996 כהזמנה וקופרודוקציה משותפת לאופרה של סן פרנסיסקו, גראנד אופרה של יוסטון והאופרה של ניו יורק.
בצוות הזמרים היו ריימונד ורי בתפקיד דן וייט, רוברט אורת' כהארווי מילק וגדעון זאקס כראש העיר מוסקונה.
"חשמלית ושמה תשוקה", בהלחנת אנדרה פרווין ללברית של פיליפ ליטלי, על פי המחזה של טנסי ויליאמס.
הצגת הבכורה הייתה בעונת 1998-99. בצוות היו רנה פלמינג בתפקיד בלאנש דובואה ואליזבת פוטראל כסטלה, הבריטון רוד גילפרי כסטנלי קובאלסקי והטנור אנתוני דן גריפי כמיץ'.
"איש מת מהלך", בהלחנת ג'ק הגי, ללברית מאת טרנס מקנאלי, על פי ספרה של הנזירה הלן פרג'ין, בוצעה בהצגת בכורה באוקטובר 2000. בצוות היו סוזן גראהם בתפקיד הלן פרג'ין, ג'ון פאקארד בתפקיד ג'ו ופרדריקה פון שטאדה כמרת פטריק דה רושה.
עוד הצגות בכורה באופרה של סן פרנסיסקו היו:
"מותו של קלינגהופר", בהלחנת ג'ון אדמס בשנת 1992. הצוות כלל את ג'אניס פלטי בשלושה תפקידים, ג'יימס מאדאלנה בתפקיד רב החובל ותומאס האמונס בתפקיד הקצין הראשון.
במאמר לסיכום שנותיו של מנסורי בסן פרנסיסקו, אומר העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל: "הוא לא היה מעוניין מעולם ב-succès d'estime, המעלל האינטלקטואלי או התיאטרלי הנועז, המרשים את אניני הטעם, ה"מבינים" בתרבות, אך משאיר את הקהל הרחב אדיש או תוהה.
בעיני מנסורי, הצלחה שאיננה מביאה ישבנים לכיסאות איננה הצלחה כל עיקר."
לקראת תום עונת 2001 הודיע מנסורי על פרישתו אחרי ארבע-עשרה עונות עם האופרה של סן פרנסיסקו ו-50 שנה בעולם האופרה.
פמלה רוזנברג באה מרקע של הפקות אופרה בגרמניה ובפרט, מן האופרה של שטוטגרט.
בינואר 2001 הודיעה פמלה רוזנברג על היוזמה האמנותית הראשונה שלה לאופרה של סן פרנסיסקו, "אופרה מלהיבה" ("Animating Opera"), תוכנית רב-שנתית של נושאים וסדרות שזורים יחדיו.
באלה נכללו "יצירות ראשוניות של הזמנים המודרניים", "פרויקט פאוסט", "דיוקן מלחין: יאנאצ'ק/ברליוז", נשים מחוץ לחברה: חוקים לעצמן", "מטמורפוזה: מאגדות לסיוטים" ו"נוכרים או חלוצים?: טבע המצב האנושי".
תוכנית ההפקה של "אופרה מלהיבה" כוללת הצגת בכורה אמריקאית של "פרנציסקוס הקדוש מאסיזי" של מסייאן, הגרסה השלמה של "הטרויאנים" מאת ברליוז, "אמא של כולנו" מאת וירג'יל תומסון, וכן הזמנה ליצירה חדשה מאת ג'ון אדמס ופיטר סלרס בשם "דוקטור אטומיק", שעלתה בהצגת בכורה ב-1 באוקטובר 2005.
חלק מן האשמה שנתלתה בה היה מעבר לשליטתה, אך היו שגרסו, כי טעמה לאופרות חדשניות ויוצאות דופן ולפרשנויות נועזות ואף קיצוניות של הקלאסיקה הרחיק את המאזינים ואת התורמים והקפיץ את העלויות דווקא בשעתה הקשה של הלהקה.
רוזנברג חזרה לגרמניה לעבוד עם סר סיימון ראטל בתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
המנהל הכללי דייוויד גוקלי (החל מ-2006)
אחרי 33 שנות ניהול של גראנד אופרה יוסטון התמנה דייוויד גוקלי למנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו החל ב-1 בינואר 2006. כחלק מהודעתו על עונת 2006-07 ועל עתיד הלהקה, ב-11 בינואר, ציין גוקלי, כי "בעונה זו אנו חונכים מראה ולוגו חדש, בהתאמה לפילוסופיה אמנותית חדשה.
אני מאמין, שהזהות הוויזואלית החדשה תשדר זוהר, תחכום, מסורת וחדשנות, כל הדברים, שתוכניותינו לעתיד האופרה של סן פרנסיסקו חדורות בהם.
בהמשיכו בתוכניותיו לעתיד הצהיר גוקלי "הדבר שאני רוצה בו הוא לא פחות מגדולי הכוכבים של עולם האופרה, שיבואו להופיע כאן בקביעות.
אתם יכולים לצפות בעונות הבאות לשמוע את רנה פלמינג, אנה נטרבקו, תומאס המפסון, דמיטרי חבורוסטובסקי ועוד רבים אחרים.
בעונת 2007 ניתן לכם הצגת בכורה עולמית ואוהבי וגנר שבכם ישמחו לשמוע, שאנו מצפים להתחיל במחזור הטבעת בעונת 2008.
בספטמבר 2006 יצאה הודעה שדווחה, כי בהסכמה הדדית עם גוקלי, יסיים דונלד רונקלס את כהונתו כמנהל מוזיקלי ב-2009 ולא יחדש את החוזה עם הלהקה.
עם זאת, הוא ישמור על קשר עם האופרה של סן פרנסיסקו וינצח על הפקת "טבעת הניבלונגים" בעונת 2010-11.
ב-9 בינואר 2007 הודיעה הנהלת האופרה, שהמנהל המוזיקלי הבא שלה יהיה המנצח האיטלקי ניקולא לואיזוטי, החל בעונת 2009-10, בחוזה ראשוני ל-5 שנים.
המנהלת המוזיקלית של האופרה משנת 2021 היא המנצחת הקוריאנית קים און-סון.