tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיוב סקילת השור הוא אחד מדיני קנסות, ולכן כאשר בעל השור הודה מעצמו על שורו שהרג, השור פטור מסקילה, כדין מודה בקנס פטור.
במשנה נזכר שדין שור הנסקל נוהג הן בשור תם והן בשור מועד.
בתלמוד התקשו בדברי המשנה, שהרי לאחר שהשור נגח פעם אחת דינו למיתה, ואיך ייתכן שיהיה מועד.
בניסון ליישב קוישה זו הובאה בתלמוד מספר תירוצים, אך חלקם נדחו על ידי הגמרא:
במקרה שראינו שור שמנסה להרוג שלושה בני אדם, על אף שלא הרגם לבסוף, הרי הוא נחשב כשור המועד לעניין זה.
אך יש שסבורים שכל זמן שלא הרג בפועל אינו נחשב מועד.
כגון שנגח שלושה בני אדם, אך מתו רק לאחר זמן, ולכך לא נהרג מיד.
תירוץ זה נחדה, שהרי במקרה כזה אינו נחשב מועד לאדם.
כגון שהרג שלושה בני אדם, שהן טריפה, ולכך לא נהרג עליהם.
גם תירוץ זה אינו מוסכם.
כגון שהרג וברח, הרג וברח, שלוש פעמים.
התורה עצמה לא מנמקת את סקילת השור, ואכן במדרש תנחומא מנה דין זה בכלל ה"חוקים", מצוות שטעמן אינו גלוי, שכן, מדובר על הענשת בעל חיים החסר חופש בחירה.
אמנם בספרות חז"ל נאמרו כמה הסברים לדין זה:
"כי שור שהמית את האדם, והוא הדין חיה ועוף שהמיתו, על כל פנים נקשר בו הכח שנקשר בנחש הקדמוני".
שורדים על מאדים הוא ספר הרפתקאות ומדע בדיוני מאת הסופרת, המחזאית והמשוררת הבריטית שיצא בשנת 2014. זהו ספרה השישי של מקדוגל, ובו סיפור המסע של קבוצת נערים לתחנת חלל, לאחר שהמבוגרים שהיו איתם במאדים נעלמו.
הספר מספר אודות חבורת נערים שננטשים על מאדים ונאלצים לברוח בחללית קטנה, בחיפוש אחר תחנת חלל.
עלילת הספר מתרחשת בעולם עתידי, על רקע השתלטות חייזרים על כדור הארץ וכיסוי כדור הארץ על ידי קרח הקטבים.
אליס דר, ילדה בת 12 מבריטניה, בת של לוחמת החלל ומחסלת החייזרים סטפני דר המוכשרת, מפונה מכדור הארץ ומקבלת צו גיוס לצבא ההגנה לחלל.
היא מוטסת למאדים עם מבוגרים ונערים אחרים, בהם ילדה עשירה בשם כריסטה, ילדה חכמה בשם ג'וזפין והאחים הרוסים קארל ונואל.
משימתם, המתוכננת להימשך ארבע שנים, היא להילחם בחייזרים בשם "מורורים".
כשמגיעים הנערים למאדים, הם מסיירים במחנה בהנחיית קצין, והוא מראה להם את הרובוטים שנמצאים במחנה.
בבוקר למחרת מתעוררים הנערים ומגלים שנעלמו כל המבוגרים.
אליס, ג'וזפין, קארל ונואל בורחים בחללית גנובה, יחד עם רובוט בשם דג זהב.
הם מנסים להגיע לתחנת החלל "זונד", מחולצים בחללית, ומוחזרים הביתה בשלום.
הספר תורגם לעברית על ידי נעה שביט, ויצא לאור בשנת 2016 בהוצאת עוץ.
שורה: מלאכת זיהוי חיים הוא מחזה ישראלי מאת רועי יוסף, העוסק במשימת זיהוי החללים לאחר טבח שבעה באוקטובר.
המחזה הועלה לראשונה ב־26 בספטמבר 2024 במסגרת פסטיבל ישראל, בשיתוף עם תיאטרון תמונע.
בשנת 2025 זכתה ההצגה בארבעה מפרסי פרס קיפוד הזהב, בהם פרס "הצגת השנה".
המחזה נכתב בעקבות שירות המילואים של המחזאי במחנה שורה, שם לקח חלק בעבודת זיהוי החללים לאחר האירועים.
המחזה מתרחש במחנה הצבאי "שורה", ששימש לאחר מתקפת 7 באוקטובר 2023 כמחנה לזיהוי חללים.
במרכזו עומד חוקר מצ"ח במילואים, הקרוי "אני", המשרת שישים יום במחנה.
במהלך השירות הוא מתחיל לכתוב ולתעד את הרגעים, את השיחות ואת המפגשים הנוצרים במקום.
בכל תמונה מתווספות דמויות נוספות מהעולם האנושי בתוך המחנה, והמעברים בין התמונות נעשים לעיתים באמצעות המשפט החוזר "היה כאן אחד..." / "הייתה כאן אחת..." כאשר לאחר משפט זה מופיע תיאור של דמות.
עם התפתחות המחזה, לצד הדמויות האנושיות, מופיעות גם דמויות לא־אנושיות, בהן "פרפר לבן" ו"עננים של סוף קיץ", כחלק מן הניסיון לזהות חיים בתוך מרחב שמרכזו מוות.
ציר עלילתי מרכזי במחזה הוא החיפוש אחר חייל אלמוני, שאותו "אני" שמע בימים הראשונים במחנה שר את השיר "ימים לבנים" תוך כדי נשיאת גופה.
החיפוש אחר החייל מלווה את תמונות המחזה ומדגיש את שאלת האפשרות לחזרה אל החיים לאחר החוויה במחנה.
דמות משמעותית נוספת היא שחאדה, חברו הדרוזי למילואים, המעודד את "אני" לכתוב ומסייע לו להפוך את חוויית המחנה ליצירה.
המשפט "כדי לקבור את זה, צריך לדעת מה זה", המופיע במחזה, מסמן את נקודת המוצא הדרמטית של היצירה ואת המתח שבין המשימה הרשמית לבין הניסיון להבין ולתעד את מה שעבר על אנשי המחנה.
איתי – בעל גומות חן, קורא "הארי פוטר" באנגלית (בן 25–30)
ציון – נהג משאית קירור (בן 34)
המחזה ניתן לביצוע במספרים משתנים של שחקנים, החל משחקן יחיד.
בהפקת הבכורה השתתפו תשעה שחקנים.
המחזה נכתב בעקבות שירות המילואים של רועי יוסף כחוקר מצ"ח במחנה שורה לאחר מתקפת 7 באוקטובר.
במהלך התקופה תיעד יוסף שיחות, אירועים בעבודה ורגעים אנושיים.
חלק מהטקסטים במחזה מבוססים על ראיונות שנערכו במחנה ומובאים כלשונם, באישור הדוברים.
כמה מהדמויות נושאות את שמותיהם האמיתיים של אנשי הצוות שתועדו.
מהדורת הספר נפתחת בהקדשה: „מוקדש לאלו שהיו שם".
הפקת הבכורה של המחזה נערכה ב־26 בספטמבר 2024 במסגרת פסטיבל ישראל, בתיאטרון ירושלים.
לאחר הבכורה החלה ההצגה לרוץ באופן שוטף בתיאטרון תמונע, שם (נכון לנובמבר 2025) הציגה כ-20 פעמים.
בהצגת הבכורה נכחו האנשים שעליהם התבסס המחזה, ובסיומה הם הוזמנו לעלות לבמה לצד השחקנים.
בשנת 2025 זכתה ההפקה בארבעה מפרסי קיפוד הזהב: "הצגת השנה", "שפת הבמה", "שחקן ראשי" (שחר נץ) ו"שחקן משנה" (מוראד חסן).
כמו כן עלתה ההפקה לרשימה הקצרה בשש קטגוריות נוספות: מחזאי השנה, במאי השנה, עבודה קבוצתית, שחקן משנה (אורי בלופרב), שחקן משנה (גלי פרנק), עיצוב במה ועיצוב תאורה.
באותה שנה זכתה היצירה בפרס שולמית אלוני.
המחזה תורגם לאנגלית, לגרמנית ולצרפתית.
אחרית הדבר: "היות בינות הדברים"
במהדורה המודפסת של המחזה נכללת בתור אחרית־דבר המסה "הֱיוֹת בֵּינוֹת הַדְּבָרִים" מאת רועי יוסף.
במסה עוסק יוסף בתיאטרון התיעודי כאשר הוא מצביע על תפנית שחלה בו ושמתבטאת במעבר מתפיסתו בתור תיאטרון המבוסס על תיעוד קיים לתיאטרון היוצר בעצמו את התיעוד, אותו הוא מכנה "תיאטרון מתעד".
המסה מתייחסת לשימוש בכלים של אתנוגרפיה בהשראת האנתרופולוג קליפורד גירץ ובסופה מוצעת העמדה "היות בינות הדברים" כנקודת מוצא ליצירה דוקומנטרית, המדגישה נוכחות ושהייה בתוך המציאות שעליה נכתבת היצירה.
עם עליית ההצגה פורסמה ביקורת מאת ננו שבתאי בעיתון "הארץ", ששיבחה את הממד האנושי והאמנותי של היצירה.
כתב התרבות ליאור גליציאנו כתב בעיתון "הארץ" כי:
מאיה פולק מ"מקור ראשון" כתבה:
שורש (שֹׁרֶש) הוא מושב שיתופי בהר יהודה, הנמצא כ-5 ק"מ מזרחית לשער הגיא וכ-11 קילומטרים ממערב לירושלים.
המושב משתייך לארגון יישובי העובד הציוני וכפוף למועצה אזורית מטה יהודה.
נכון לסוף 2021 מתגוררים בו 1,176 תושבים.
בשל דמיון צלילים לשם 'סוריס' הנזכר בתרגום השבעים, ברשימת הערים בנחלת שבט יהודה בפסוק ובו כתריסר ערים נוספות שנשמטו מהמקור העברי – נוסח המסורה.
נשתמר בשם הכפר הערבי סאריס – משלט ויישוב ערבי שנכבש במהלך מבצע הראל במלחמת העצמאות.
סאריס הוא אחד משמותיה הערביים של אלת המסטיק שנפוצה באזור.
המושב נוסד ב-27 בספטמבר 1948, בידי עולים מארצות מזרח אירופה.
בתחילה היה קיבוץ, וכעבור 4 שנים הפך למושב שתופי.
היישוב הוקם על ידי קבוצת "להגשמה" שהייתה אחת מקבוצות תנועת הנוער הציוני ברומניה.
קבוצת "להגשמה" נוסדה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
חברי הקבוצה שמו להם למטרה הקמת יישוב יהודי בארץ ישראל על בסיס עקרונות שיתוף ושוויון בין החברים.
לצורך כך הקימו בפרברי בוקרשט חווה חקלאית (קולנטינה) בה החלו לתרגל את עבודת האדמה ואת חיי השוויון והשיתוף בארץ.
הקבוצה עלתה באופן עצמאי לאחר המלחמה החל משנת 1945. כשהגיעו חברי הקבוצה בספינותיהם לחוף חיפה, הם נתפסו על ידי הצבא הבריטי והועברו למחנה מעצר 62 בקפריסין.
לאחר שנת שהות במחנה המעצר הועברו חברי "להגשמה" למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורם עברו החברים לקבוץ אושה להכשרה.
בספטמבר 1948 עלתה הקבוצה לקרקע, והקימה שם את הקיבוץ "להגשמה".
חברי הקבוצה רשמו את קורותיהם ביומן.
היומן המקורי ותרגומו לעברית שמורים בארכיון יד ושם.
בשנת 1956 הוקמה במושב בריכת שחייה ומרכז נופש, כמקור הכנסה ותעסוקה למושב, שלא היו לו קרקע מספיקה לעיבוד חקלאי.
בשנת 1958 רכש המושב מאיש העסקים חיים שיף גם בעלות חלקית בבריכת ירושלים והיה אחראי לניהולה.
ב-1961 ביקש המושב להקים בית הבראה סמוך לבריכה שהקים, שנחנך לבסוף בשנת 1968, והורחב בין השנים 1973–1975. בשנים אלו נהג המושב לשלם משכורת אחידה לכל החברים.
בשנת 1997 החלה הקמתו של מלון דירות נופש, ספא ומרכז קונגרסים במתחם.
בשנת 2004 מכר המושב 40 דונם משטח מרכז נופש ליזם יהושע שפונדר, וב-2005 אשרה לו הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים הקמת בית אבות ובו 310 יחידות דיור.
לצורך הקמת בית האבות נהרסו חלק מהמבנים הישנים של כפר הנופש.
בשרפה בשער הגיא בקיץ 1995 ניזוקו מאש כ-30 מבתי המושב.
שורש הוא יישוב מפותח ומבוסס, שמורכב מהמושב הישן לצד הרחבה חדשה.
יש בו מלון דירות, דיור מוגן (פרוטיאה בהר), גן שעשועים, בית העם, יקב יינות, תנועת הנוער "הצופים", בריכה, מגרש כדורגל וכדורסל ומאגר מים לשימוש צורכי התושבים.
יש בית קברות בקרבה למושב.
בשנת 2012 מלון הדירות עבר שיפוץ נרחב ונוספו 66 דירות חדשות.
בשנת 2013 נפתחה במושב מסעדה בשם "מוזה בהר".
המסעדה פועלת בכל ימות השבוע.
ילדי בית הספר היסודי מופנים לבתי הספר "אלון" במעלה החמישה ו"עין-הרים" בכפר הנוער "עין כרמית".
ילדי החטיבה והתיכון מופנים לבתי הספר האזוריים של המועצה, "הרטוב" ו"עין כרם", אך רבים מהם לומדים בבתי ספר פרטיים בירושלים, כגון בויאר וליד"ה.
שוֹרַפַּני (בגאורגית: შორაპანი) היא עיירה בנפת זסטפוני שבמחוז אימרתי, גאורגיה.
העיר נוסדה במאה ה-3 לפנה"ס, כמקום מושבם של נסיכי (אֶריסתַווי) ארגוותי (ידועה גם כדוכסות שורפני) בתקופת יוון הקלאסית ותחילת ימי הביניים.
במפקד שנערך בשנת 2014 נמנו בעיירה 1,258 תושבים.
ליד העיר נמצאים שרידי מצודת שורפני, שאוזכרה על ידי סטרבון כ"סַרַפַּנה", ועל ידי פרוקופיוס "סַרַפַּניס", ותוארה כמבצר על הדרך שהובילה מקולכיס שבמערב גאורגיה לממלכת איבריה שבמזרח גאורגיה.
שוּרִיקֵן (ביפנית: 手裏剣; "להב יד נסתר" או "כוכב נינג'ה" בשפת העם) הוא שמה של קבוצת כלי נשק יפנים המשמשים להטלה או דקירה.
השוריקנים הם חפצים קטנים ומחודדים הניתנים להחבאה בכף היד העשויים ממגוון חומרים או חפצים כגון מסמרים, מחטים ואפילו מטבעות כבדים ופיסות מתכת שטוחות נוספות, או כלי נשק יצוקים.
לרוב שימשו השוריקנים ככלי עזר או כלי נשק משני לקטאנה או ליארי.
הטכניקה של השימוש בשוריקן נקראת "שוריקן-ג'וצוּ" וניתן למצוא אותה בתוכנית הלימודים של מספר אסכולות של אמנויות לחימה יפניות מסורתיות (קוריו), לדוגמה באסכולת טוֹגַקוּרֵה המשויכת היום לבוג'ינקאן, ארגון הנינג'וּצוּ הגדול ביותר, ובבית הספר העצמאי טנשין שודן קאטורי שינטו ריו.
למרות מספר רב של כלי נשק יפניים שבמקור היו כלים חקלאיים, השוריקן הוא כלי אשר תוכנן ללחימה מראשיתו.
בשימוש נכון יכול השוריקן לגרום נזק רב.
לשוריקן צורות רבות ולהן שימושים שונים.
השוריקן שימש כאביזר לחימה לנינג'ות.
תפקידו של השוריקן היה בעיקר להילחם כנגד סמוראי המחזיק קטאנה, ובשל היכולת לזרוק את השוריקן היה ניתן להילחם למול הסמוראי ממרחק שלא היה מסכן את המשתמש.
הירה שוריקן ("שוריקן שטוח") ידוע גם כשאקֶן (להב עגול, או להב גלגל) הוא שוריקן, לרוב בצורת כוכב, בעל לפחות שלושה קצוות מחודדים.
לשוריקנים אלו יש לרוב חור עגול במרכז ומטרתו לתליה נוחה שלהם על מקל קטן הנתחב לחגורת הקימונו.
שוריקנים אלו היו לכלי נשק רשמיים, ואף סמוראים השתמשו בהם בעת צרה.
בו שוריקן (בו: מקל או יתד) הוא יתד מחודדת עשויה מתכת או סכין אשר הוטלה לעבר האויב ללא סיבוב.
שוריקנים אלו היו לכלי נשק פחות רשמיים, אם כי על פי רוב יעילים באותה מידה.
בדרך כלל חפצים יום יומיים שימשו בתור בו שוריקן, מכיוון שנשק זה היה נשק להגנה עצמית.
לדוגמה, רבים השתמשו בסיכות שיער כבו שוריקן.
רבים אף השחיזו את מקלות האכילה שלהם על מנת שהיה להם נשק נגיש בעת צרה.
שוריקן ידוע גם ככוכב נינג'ה.
נינג'ות הוא מושג מאוחר המתייחס למספר קבוצות של לוחמי גרילה ביפן העתיקה, חלקם היו סמוראים.
השוריקן שימש גם בקרבות מסודרים ולא רק בלוחמת גרילה, ובתי ספר מכובדים ללחימה ביפן העתיקה לימדו את השימוש בנשק זה לסמוראים ולוחמים פשוטים כאחד.
חלק לוחמים שעשו בו שימוש לא שימנו את השוריקן וכך החלודה שבו שימשה גם כנשק.
בתרבות הפופולרית מזוהה השוריקן כנשק של נינג'ות ומכונה "כוכב נינג'ה".
שורינג'י קמפו (ביפנית: 少林寺拳法, ברומאג'י: Shōrin-ji Kenpō – שיטת הלחימה של שאולין) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) שנוסדה ב־1947 על ידי דושין סו (ביפנית: 宗 道臣) (1911-1980).
שורינגי קמפו אינה מוכרת כמעט בישראל ומונה מספר מוגבל של סניפים באירופה ובצפון אמריקה.
על פי האתר הרשמי של ההתאחדות העולמית, מעל 1.5 מיליון חברים רשומים ב־32 ארצות.
אמנות לחימה יפנית זו מקורית מבחינת שיטות הלחימה שלה, אך שואבת את בסיסה הרעיוני מעקרונות הבודהיזם שפותחו על ידי הנזירים במנזר שאולין בסין ומכאן שמה של השיטה.
דושין סו, מייסדה היפני, התרשם עמוקות משיטות האימון הלא תחרותיות של הנזירים, וכאשר חזר ליפן, יצר את אמנות הלחימה הייחודית שלו סביב עקרונות של אחווה, עבודת צוות ועזרה לזולת.
עם זאת, אין לשורינג'י קמפו כל קשר ישיר עם הוו-שו שפותח על ידי נזירי שאולין.
שורינג'י קמפו הוא ארגון עולמי.
כל החברים בו שייכים לארגון העולמי WSKO שמרכזו ביפן.
עקרונות הלימוד זהים בכל המרכזים בעולם, וכולם משתמשים באותן טכניקות לחימה.
שורינג'י קמפו אינה שיטה שנועדה לקבלת רווח.
לכן, הארגון אוסר על מאמניו להשתכר מהוראת השיטה.
בנוסף, בשל שורשיו הבודהיסטיים של הארגון, שורינג'י קמפו נרתע מתחרות.
לפיכך, הארגון אינו עוסק ואינו מארגן תחרויות ספורטיביות.
מטרת האימונים היא חברית לשם רכישת מיומנות ולא לשם האדרה עצמית.
'קיהון': לימוד טכניקות בסיסיות של אגרוף, בעיטות, חסימות וכיוצא באלה.
'הוואה': דיון קצר על אספקטים פילוסופיים וטכניים של שורינג'י קמפו
'הוקיי': עבודה בזוגות על פי תוכנית האימונים העולמית
'ראנדורי': יישום הטכניקות הנלמדות במהלך קרבות לא תחרותיים
מטרתה של אמנות לחימה זו ליצור אנשים בריאים יותר נפשית ופיזית, בעלי יכולות הגנתיות התורמים לחברה בה הם חיים.
הפילוסופיה של שורינג'י קמפו מדגישה את ההשפעה של כל אחד ואחת מאיתנו על החברה בה אנחנו חיים.
ניתן לסכם את עקרונות השיטה תוך ציטוט מדבריו של מייסדה:
על מנת לפתח באנשים את כל אותן איכויות שורינג'י קמפו מדגישה שישה עקרונות פילוסופיים:
זן קן איצ'י ניו – הגוף והנפש הם אחד
ריקי איי פוני – אחדות האהבה והעוצמה
שושו קוג'ו – ההגנה קודמת להתקפה
פוסטצו קצו ג'ין – עירור למחשבה ולא גרימת נזק
גו ג'ו איתיי – רך וקשה פועלים בצוותא
קומיטה שוטיי – חשיבותו של עקרון העבודה בזוג
שורינג'י קמפו משלבת טכניקות (קשות - Goho) של עבודת רגליים וידיים עם טכניקות (רכות - Juho) של הפלות, ריתוקים ובריחים.
במקביל עוסקים החברים במדיטציה, וברמות הגבוהות בשיטה גם בשיטות ריפוי ייחודיות.
כל הטכניקות חוברות יחדיו לאמנות לחימה אחת, וככל שמתקדמים בטכניקה, כך מוצאים יותר ויותר שילוב של הטכניקות הקשות עם הטכניקות הרכות.
האמנות מחולקת לשלוש שיטות עבודה:
גוֹהוֹ טכניקות קשות הכוללות אגרופים, בעיטות וחסימות.
שיטת הלחימה שמה דגש על עידון תחת הפעלת כוח רב, ולכן, כוללות הטכניקות שימוש בעבודת רגליים והגנה ומעבר מהיר להתקפת נגד מדויקת לנקודות חיוניות.
אף כי השיטה אינה שמה דגש על כוח, האגרופים והבעיטות חזקים ביותר בעיקר בשל דגש על שימוש נכון במכניקה של הגוף.
למעשה שורינג'י קמפו מאפשרת לאנשים בגדלים ומשקלים שונים להתמודד זה מול זה באופן שוויוני בשל פרט זה.אימוני גוהו נעשים תוך שימוש בציוד הגנה, זאת בעיקר בשל הרצון להקנות למתאמנים תחושה אותנטית של מהירות, עוצמה, מרחק ודיוק.
ג'וּהוֹ טכניקות רכות כוללות, התחמקות, בריחים, הטלות וריתוקים.
בג'והו כמו בגוהו הדגש הוא על עידון במקום כוח וכן על שימוש במהירות, דיוק, ושימוש נכון במשקל הגוף, באופן המאפשר למתמודד נחות בכוח ומשקל (ובכלל זה נשים) לרתק ולחמוק מתוקפים.
בשונה מאמנויות לחימה אחרות, ג'והו מתמקדת בנקודות לחיצה במקום בפגיעה במפרקים חיוניים לשם ניטרול התוקף מבלי לגרום לו לנזק ארוך טווח.
בשל כך, התרגול של הטכניקות אינו יוצר נזק ארוך טווח, והוא נמצא בפיקוח.
ניתן ורצוי לתרגל אותן פעמים רבות.
סייהו טכניקות הריפוי כוללות שימוש בנקודות חיוניות (בדומה לדיקור סיני או שיאצו).
הטכניקות נלמדות באריכות .לרוב מלמדים אותן רק למתרגלים ותיקים שצברו מספר שנות אימון ולאחר שרכשו ידע רב בנוגע לנקודות הלחיצה כחלק מאימוני הגוהו וג'והו.
רק לעיתים רחוקות, נעשה בשורינג'י קמפו אימון של טכניקות בודדות (בעיקר במסגרת לימוד יסודות 'קיהון').
לרוב, נעשה האימון בזוגות תוך התמקדות על ההקשר הנכון של ביצוע הטכניקות.
הטכניקות מבוצעות במסגרת תבניות המהוות את הבסיס לשיטה (הוקיי – hokei) והמורכבות ב־90% מהמקרים מהתקפה הגוררת הגנה או הגנה והתקפה נגדית.
לעיתים, לשם ההמחשה והבנת ההקשר, נלמדות הטכניקות כחלק מהקרבות החופשיים (ראנדורי – בתרגום חופשי 'השלטת סדר בתוהו ובוהו').
כאמור, קרבות אלו נעשים באווירה בלתי תחרותית, לשם לימוד ותוך שימת דגש על שמירת האחווה בין המשתתפים.
במורפולוגיה, שורש של מילה הוא מורפמה, יחידה לשונית מינימלית בעלת משמעות, הנושאת את עיקר המשמעות הלקסיקלית של המילה.
בכך הוא נבדל ממוספית, שתפקידה הוא בעיקר אפיון דקדוקי או גיוון המשמעות של השורש או הבסיס (stem) שאליו היא מצטרפת.
מילים החולקות שורש משותף מהוות משפחת מילים.
קיימת זיקה סמנטית ואסוציאטיבית בין מילים מאותה המשפחה, אך זיקה זו עשויה להיות עמומה למדי, מכיוון שמשמעות השורש נוטה להיות כללית ומופשטת.
השורש עשוי להיות מורפמה חופשית או כבולה.
שורש חופשי הוא גם בסיס, כלומר הוא מתפקד כמילה עצמאית וניתן להטות אותו ולגזור ממנו צורות מורכבות יותר.
שורש כבול, לעומת זאת, אינו מהווה בסיס בפני עצמו, אלא רק יסוד בבסיסים אחרים הגזורים ממנו (באנגלית לדוגמה, היסוד ceive- משותף לבסיסים receive, conceive).
שורש הוא למעשה בסיס בהשמטת המוספיות.
השורש שייך לתחום המורפולוגיה, וככזה הוא ישות סינכרונית שקיומה נגזר מהניתוח הלשוני שמבצעים דוברי השפה.
בהקשר של בלשנות היסטורית (דיאכרונית), לעומת זאת, המונח "שורש" עשוי להתייחס למושג שונה מעט: בחינה של מורפמה מסוימת, כפי שהיא באה לידי ביטוי במהלך תקופות שונות בחיי הלשון.
שני המושגים חופפים בנקודות מסוימות אך יש להבחין ביניהם, שכן אין בהכרח המשכיות במצבה של מורפמה במהלך הזמן.
לבד מהשינויים הפונטיים שהיא עשויה לעבור, היא עשויה גם להשתנות מבחינה מבנית, כלומר לספוח אליה רכיבים ממורפמות אחרות או להתפצל למורפמות אחדות, ובכך לשנות את מבנה המערכת כולה.
המילה "תרומה", לדוגמה, גזורה מהשורש רו"מ מנקודת מבט היסטורית, וכך אמנם מקובל לנתח אותה.
השורש תר"מ הוא שורש תנייני שנגזר ממילה זו - העיצור תי"ו תחילית המשקל תקטלה שבו משובצת המילה "תרומה" יוחס על ידי הדוברים לשורש במקום למשקל.
אולם, אם נבחן את המקרה מנקודת מבט סינכרונית המתייחסת אל המערכת כאל שלם, יהיה זה מדויק יותר לומר שהמילה "תרומה" נגזרה מהשורש תר"מ במשקל קְטוּלָה, מפני שסביר להניח שהדוברים לא היו מודעים לקשר בין שורש זה לשורש רו"מ.
כל אחת מהבחינות לגיטימית ותקפה ושתיהן מהוות צורות הסתכלות שונות על אותה תופעה.
שורשים בשפות השמיות מפגינים תכונות יוצאות דופן, הנובעות מהמורפולוגיה הבלתי-רציפה (non-concatenative) המאפיינת את השפות האלה: קיומן של מורפמות שאינן יוצרות מקטע (segment - רצף פונמי הניתן להגייה), ולכן אינן עומדות בפני עצמן או משורשרות זו אל זו ברצף, אלא באות לידי ביטוי רק כאשר הן מסורגות זו בזו.
מורפמה בלתי רציפה היא בהגדרה מורפמה כבולה.
השורש השמי הוא אחד מסוגי המורפמות הבלתי רציפות, הסוג השני הוא המשקל (או המקבילה במערכת הפועל: הבניין, שאינו אלא סוג מיוחד של משקל).
השורש מורכב מעיצורים בלבד, לרוב שלושה במספר, ונושא את עיקר המשמעות של המילה.
המשקל מהווה את התבנית התנועתית של המילה - לעיתים בצירוף תחיליות וסופיות - שאליה "נוצק" השורש (בתהליך גזירה המכונה סירוג שורש ומשקל), והוא מגוון את משמעות השורש.
כך לדוגמה, השורש גד"ל אינו בא לידי ביטוי בפני עצמו, אלא כאשר הוא מסורג במשקל או בבניין: גָּדֵל, גָּדוֹל, מִגְדָּל וכו'.
שורות המגינים היה כינויה של מסגרת חשאית במחנות המעצר בקפריסין בה ארגנה "ההגנה" את המעפילים העצורים והכינה אותם להשתתף כלוחמים במלחמת העצמאות.
את המסגרת הקימו מטעם ההגנה אנשי הפלמ"ח שהגיעו למחנות קפריסין, בתחילה אנשי הפלי"ם שהביאו את המעפילים בספינות ובהמשך אנשי פלמ"ח שהגיעו במספר משלחות מארץ ישראל.
אחרי פירוק הפלמ"ח הוחלפו במשלחת משרד הביטחון.
אנשי הפלמ"ח הכשירו את המעפילים לקראת גיוסם להגנה ואחר כך לצה"ל, פעלו בגיבוש חברתי, בחינוך ובתרבות, והבריחו ומילטו מהמחנות מעפילים רבים שהצטרפו ותרמו למאמץ המלחמתי במלחמת העצמאות.
בשיא הפעילות מאות מעפילים שעברו קורסי מדריכים הדריכו והכשירו אלפים.
קרוב ל 12000 גברים ונשים, צעירים ונוער, התאמנו והוכשרו במסגרת, ואלפים מהם השתתפו במאמץ המלחמתי.
ייסוד שורות המגינים וראשית פעולתן
המשימה הראשונית של המסגרת שהתפתחה בהמשך ל"שורות המגינים" הייתה להפעיל את המעפילים ברי הגיוס שהגיעו משארית הפליטה מאירופה ומיעוטם מצפון אפריקה, לפתחם כחברה אקטיבית ומתכוננת לחיים בארץ ישראל, ולמנוע מהם לשקוע במר גורלם מאחורי גדרות התיל.
המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים ובהמשך צבאיים בתוך המחנות, והנחלת משמעת ותרבות הפלמ"ח.
באוגוסט 1946 מפקדי ספינות המעפילים הראשונות והמלווים, אנשי הפלי"ם, בפיקודו של אריה קפלן (קיפי) ארגנו את יחידת הגנה בת עשרים מעפילים חניכים בכוונה שיהיו כוח ביטחון פנים לשמירת הסדר.
כשהתברר שהמעפילים ממושמעים הקבוצה נהפכה לגוף הכשרה.
אריה קפלן מפקד הספינה הנרייטה סולד ושאול אורן (אהרונוב) מלווה הספינה כ"ג יורדי הסירה היו המדריכים הראשונים במקצועות "היבשתיים" - ספורט שימושי (ס"ש) ותרגילי סדר (ת"ס), קרב פנים אל פנים במקל והתגוננות בפני סכין (קפ"פ).
הם עמדו על הפוטנציאל הרב ליצירת עתודות לפלמ"ח אך בקשתם לשלוח מהארץ מדריכים להכשרה צבאית לא נענתה על ידי הממונים עליהם.
יחד איתם היו מפקדי ומלווי הספינות כתריאל יפה וכ"ג יורדי הסירה.
בתקופה זו היה ברשותם אקדח או שניים ומכשיר קשר לא תקין ולא נעשה בהם שימוש.
בכל ספינת מעפילים הצטרף למעפילים המגורשים איש פלי"ם אחד לפחות, מפקד או מלווה, ונשאר איתם עד שהוחלף.
כולם אימנו והדריכו את המעפילים.
בסוף ספטמבר חילצו שמואל ינאי-סאמק ודודל'ה בן חורין בספינת הדיג "כריש" של הפלי"ם שמונה מלווים.
הם העבירו אותם ליוון להמשך הבאת ספינות: ישראל רותם, ישראל אברבוך, אליעזר ורש-ערמון שאול אהרונוב-אורן, פבי גבר, פטר הופמן, אלי זוהר, יוסקה ליזרובסקי.
מנחם כהן (צ'רציל) מפקד ה"ברכה פולד" ונשאר מסוף אוקטובר כחודשיים כמדריך וכך היה גם בהמשך.
בדצמבר 1946 חזר אריה קפלן לישראל ומינה את יואש צידון (צ'אטו), גדעוני הספינה "כנסת ישראל" כמפקד המחנות.
יואש נבחר לכך על ידי המפקדה בארץ עקב היותו איש יבשה בעל יכולת ארגון ויכולתו להקים קשר.
יואש דאג להשיג מכשיר קשר ולהכניס אותו למחנות.
את המכשיר הסוו בתוך מקלט רדיו, כאשר יואש ומלאכי כפכפי, גדעוני הפלי"ם שהגיע עם מגורשי השבתאי לוזינסקי, השלימו את בנייתו והפעילו אותו.
יואש הפעיל אותו בעזרת בטריות כדי לקיים קשר רציף בין קפריסין למטה המוסד לעלייה ב' בארץ.
בתחילה רכשו בטריות באי אך צריכת הזרם הייתה מאוד גבוהה ועל כן פיתחו שיטה חליפית: בזמן חלוקת המים פרקו את המצבר ממשאית המים הבריטית שהגיעה בכל יום, והחזירו לה מצבר ריק.
הניעו אותה בדחיפה וכך הייתה אספקת חשמל רציפה.
יואש ארגן את המעפילים החל מפברואר ככוח צבאי וטבע את השם "שורות המגינים" במהלך מסדר ההשבעה.
הכוח אימן את המעפילים והכין אותם לחיי הגנה בארץ, וכמו כן פעל בחינוך אנשים לקראת חיי הגנה בישראל ובנוסף עזר למזכירויות בשמירת הסדר.
ב 15 במרס 1947 הגיעה עזרה של מדריכים מהארץ מכיוון בלתי צפוי.
עם מגורשי הספינה "שבתאי לוזינסקי" הגיעה קבוצת אנשי פלמ"ח מהגדוד הרביעי, פלוגה ז'.
הפלוגה בפיקודו של יוחנן זריז והמג"ד אורי יפה שהיה אתו הרץ שלו זלמן ענב, סייעו למעפילים לרדת בחוף ניצנים, התערבבו עם המעפילים וגורשו עימם לקפריסין.
אורי יפה שלח את זלמן ענב להיות עם המעפילים שגורשו לקפריסין.
רובם שוחררו על ידי הבריטים תוך כשבוע שבועיים, אך יואש צידון ביקש מתנדבים להדרכה במטרה לשקם את גאוותם ואת ביטחונם העצמי של המעפילים.
נשארו המדריכים הבאים: זלמן ענב, יהושע ברנשטיין, איתן יעקבסון, ואליעזר נחשון - כולם מפלוגת הסיירים של הגדוד הרביעי.
יהושע ברנשטיין הצטרף ליואש להדרכות במחנות הקיץ והאחרים עברו למחנות החורף שם ארגנו שני קורסי מדריכים במקביל, ברמה של מפקדי כיתות.
עשרות המשתתפים הוכשרו בתרגילי סדר (ת"ס), ספורט שימושי (ס"ש), קרב פנים אל פנים ויסודות שדאות הפרט.
במחנות הקיץ הוכשרו כמה מאות מעפילים.
במקביל ארגנו בכפר הנוער שבמחנה 65 אימונים שדמו לפעילות גדודי נוער (גדנ"ע).
בתקופה זו ההתארגנות הייתה ספונטנית פנימית במחנות ולא נתמכה בידי המפקדה בישראל.
באפריל 1947 השתתף יואש צידון בארגון הפגנה עקב קיצוץ המכסות, שבה נהרג המעפיל משה לרר ונפצעו ששה אחרים מירי הבריטים.
מיסוד שורות המגינים – משלחות הפלמ"ח הראשונה והשנייה
במחצית 1947 קיבלה הפעולה דפוס מאורגן ומסודר בהנחייתו של מטה הפלמ"ח ובגיבויו של הגדוד הרביעי שקיבל את הפיקוד עליה.
זאת בעקבות עצתו של ישראל גלילי ליגאל אלון למסד את הפעילות.
עד קום המדינה שוגרו לקפריסין שתי משלחות מטעם הגדוד הרביעי:
המשלחת הראשונה, שחדרה למחנות המעצר בתחילת יוני 1947, הייתה בפיקודו של יהודה דרכסלר, סגנו סגן - שניהם מפקדי מחלקות מנוסים (מ"מ), עוזי נמירובסקי ויעקב נוי (צ'ך) שהיו מדריכי ספורט מעולים (מד"סים), אריה הירשברג מפקד כיתה ושרה יפה החובשת.
המשלחת הגיעה בספינת הפלמ"ח "כריש" כמעט ללא אמצעים.
מוטקה דגי קיבל פיקוד על מחנות הקיץ שם כבר היה צוות מדריכים מקרב המעפילים, והשאר עברו למחנות החורף שם היה כפר הנוער במחנה 65. הם הקימו בו מרכז אימונים והעבירו קורס מדריכים בן 21 יום למעפילים שנשלחו על ידי התנועות.
מסלול נוסף שמיסדו בהובלת שרה יפה היה אימוני גדנ"ע המוניים בחינוך גופני מורחב (חג"ם) בכפר הנוער שכלל יום גדנ"ע חודשי מרוכז ובו נערכו תחרויות בין קבוצתיות.
ההיענות הייתה נלהבת מעל למצופה וארגון הג'וינט במחנות בראשות משה לאוב, סייע ברכישת חבלים, כדורי ספורט, תוספות מזון למתאמנים, ביגוד ונעליים למדריכים.
בתקופה זו החלו לחפור מנהרה ראשונה במחנה 60 להברחת אנשי פלי"ם.
החופרים הראשונים בפיקודו של משה ליפסון איש החוליה הימית היו מלחים מתנדבים מארצות הברית שהגיעו עם חלק מהספינות.
בתקופה זו סבלו חברי המשלחת ממחסור באמצעים וחומרי הדרכה וביקשו תגבורת.
תרגילי הסדר החמושים (תס"ח) נערכו בעזרת רובי עץ שהוכנו בנגריית המחנה.
אימוני הנשק נעשו בעזרת סימולטור - נורה עם בטרייה שמאירה ברגע הלחיצה על ההדק - שהורכב על אחד מהאקדחים הבודדים שהוברחו למחנה.
בתקופה זו החלה פעילות זיוף מסמכים במכון תיעוד שהוקם באוהל מכונת השכפול העלונים במחנה 62 שאפשרה למפקדי המחנות תנועה חופשית באי וסייעה במילוט אנשי הפלי"ם ומתנדבי חו"ל שנדרשו להבאת ספינות מעפילים נוספות.
את המכון הקים והפעיל המעפיל יעקב וייס שהתנסה בנושא במפקדת הבריחה באוסטריה, והשתמש באמצעים שהושגו בקפריסין.
בספטמבר הגיע המדריך הגדודי דן רם והתרשם מההישגים והצרכים.
הוא חזר והמליץ על משלוח מיידי של תגבורת, נשק ואמצעי קשר.
בעקבותיו הגיע לביקור בן שבועיים מפקד הגדוד יוסף טבנקין.
במהלך ביקורו של יוסף טבנקין הגיעה המשלחת השנייה באוקטובר 1947 ובה 10 אנשים והתמזגה עם הראשונה.
המשלחת הביאה חומרי הדרכה, נשק לאימונים, חומרי חבלה ומכשיר קשר אמין.
הנשק כלל חמישה תת-מקלעים מסוג סטן, ומקלע אחד מסוג ברן.
חלק מחבריה נכנסו עם הציוד ומכשיר הקשר דרך המנהרה שחפירתה אך נסתיימה למחנה 60 ואחרים נכנסו דרך השער עם תעודות מזויפות.
דרכסלר נותר כמפקד הכללי ובראש 'מחנות החורף'.
יצחק קרלינסקי, רזרביסט (איש מילואים) של הפלמ"ח שחזר לשירות פעיל, החליף את מוטקה דגי בפיקוד על 'מחנות הקיץ'.
משה קליין שפיקד על האימונים והמתאמנים ומשה הרלינג נשארו איתו במחנות הקיץ.
אשר ספיר פיקד על מחנה 55 במפרץ קראולוס שהיה מבודד ממחנות הקיץ 60, 61, 62, 63. במשלחת הגיעה הגדעונית המנוסה ביבה נפחא, שהפעילה את מכשיר הקשר במחנה 62 בו הייתה מפקדת מחנות הקיץ.
המכשיר חובר לרשת החשמל במבנה בריטי.
בכך התאפשר קשר אלחוטי רציף למטה הפלמ"ח בישראל.
במחנות החורף נותרו אנשי המשלחת הראשונה פרט לעוזי נמירובסקי שהוחזר לישראל, ונוספו דב חקלאי וצבי רם מפקדי המחלקות, מדריך הספורט , וזלמן ענב שחזר אחרי ארבעה חודשים בארץ בהם עבר קורס מ"כים והתנדב לשליחות נוספת.
בסך הכול היו 13 חברים בתחילת נובמבר 1947. זלמן ענב, שמונה לראש המטה, ארגן את מטה פעילות שורות המגינים ואת חלוקת התפקידים בין המדריכים מהארץ שהעבירו את הידע המקצועי לבין המדריכים מקרב המעפילים שקיבלו אחריות פיקודית על הקבוצות.
מעגל המתאמנים הלך והתרחב, קורס המדריכים הוארך לכחמישה שבועות והוכנסו יסודות שדאות ואימוני נשק קבועים במנהרות שחפירתן טרם נסתיימה.
עקב מגבלת כמות הנשקים וחוסר תחמושת התאמנו בו בירי רק המדריכים, חופרי המנהרות וחלק מחברי המזכירות המשותפת.
עם פרוץ הקרבות בארץ אחרי ה-29 בנובמבר 1947, מנו שורות המגינים כ-3600 איש בהם כ-200 מדריכים.
ניתן לזקוף את הישגי המסגרת לריבוי הגדול של בני נוער וצעירים במחנות, שהיו מאורגנים בתנועות וקיבוצים, לתודעה הציונית המפותחת שכרכה עלייה והגנה והייתה נחלתם, ולמדריכי הפלמ"ח שראו בפעילותם שליחות וכללו בה חינוך, תרבות והווי הפלמ"ח מסביב למדורה, וחיזוק העברית דרך שירי וסיפורי ארץ ישראל.
חברי המשלחת הראשונה, פרט ליהודה דרכסלר, חזרו עד ינואר 1948 לישראל כדי להשתתף בקרבות.
בראשית ינואר 1948 הגיעו לקפריסין 15500 מעפילי הפאנים והכפילו את אוכלוסיית המעפילים למעל 30,000. כשליש מהם גברים בגיל גיוס.
מתחילת 1948 התגבר המאמץ להבריח מעפילים ובמיוחד מצטיינים ובעלי מקצועות צבאיים נדרשים.
דוד בן בארי (בורובסקי), קצין שריון שלעבר בצבא האדום וממשחררי מיידנק וורשה, ומכובשי ברלין, מעפיל הספינה "מולדת" ששימש בקפריסין כמפקד הקורסים המתקדמים וכסגנו של זלמן ענב, הוברח במרץ 1948 דרך מנהרה וכשהגיע לתל אביב התייצב אצל יצחק שדה שגייס אותו מידית לשירות המשוריינים בראשו עמד, שהפך לחיל השריון.
דרכסלר נסע לישראל כדי להפגש עם יגאל אלון ולבקש תגבור.
על אף שהעתודה הייתה נחוצה ביותר, הקרבות לא איפשרו למטה הפלמ"ח לשלוח לקפריסין מפקדים מנוסים שיחליפו את אלו שפעלו במחנות.
רק בתחילת פברואר 1948 מצא דרכסלר מחליף לעצמו - יעקב קמינסקי (סלע) איש קיבוץ יגור שהחלים מפציעה והגיע למחנות החורף.
בשלהי יולי 1948, הגיעה משלחת שלישית של הפלמ"ח למחנות המעצר של המעפילים בקפריסין.
בחודשים אפריל-מאי 1948 עזבו את האי כמעט כל חברי הפלמ"ח שהשתייכו למשלחת השנייה, הצטרפו ליחידותיהם בארץ, ולקחו חלק במאמץ לבלימת הפלישה של צבאות מדינות ערב בעקבות ההכרזה על עצמאות מדינת ישראל.
בראש המשלחת השלישית עמד ישעיהו (שייקה) ברוט, וכן נמנו עליה יצחק בטיסט, שמונה כמפקד "מחנות החורף" וצבי בולר איש מרחביה, שמונה כמפקד "מחנות הקיץ".
אל המשלחת הצטרף אביגדור הירש, שהיה חבר גם במשלחת הקודמת.
חברי המשלחת השלישית נכנסו למחנות במסווה של מורים ועובדים סוציאליים מטעם ארגון הג'וינט.
במהלך הזמן שחלף מאז הוקמו 'שורות-המגינים', צבר סגל המדריכים מקרב המעפילים ניסיון רב באימונים והתגלו ביניהם אנשים מוכשרים ובעלי יכולת פיקודית.
בה בשעה התקשה הפלמ"ח, שסבל מנפגעים רבים במהלך הקרבות בארץ, להקצות למשימה בקפריסין משלחת גדולה יותר.
גם הצורך לארגן מחדש את הכוחות בארץ בתקופת ההפוגה השפיע על גודל המשלחת.
במציאות זו ניתנה למעפילים עצמאות רבה בניהול השוטף של האימונים, בעוד חברי המשלחת של הפלמ"ח מרכזים את פעילותם בתחומי הקשר בין המוסדות השונים במחנות המעצר לבין המוסדות המוסמכים בארץ.
בהמשך לפגישתו של בן-גוריון עם משה לאוב מנהל הג'וינט במחנות קפריסין שהגיע לישראל ב 14 במרס 1948 ומסר דו"ח מפורט על מצב המחנות והאימונים ופוטנציאל המעפילים, החליט בן-גוריון ב 25 במאי 1948 בן-גוריון על מינוי משלחת גיוס מטעם צה"ל.
ב 25 במאי 1948 הגיעה משלחת גיוס בראשות אהרן צ'רניאבסקי - אהרן זאב, במשלחת השתתפו מיכאל נוסבוים ממדור גיוס, יואל שצוב מכח אדם ומיכאל מיכאלי.
המשלחת הביאה 15 רובים שני מקלעים ומספר סטנים.
היא קיבלה כרטסת מקצועות ומצבת שורות המגינים לפי גדודים פלוגות ומחלקות.
דיווחה על 4147 מועמדים שהתייצבו בפניה והעריכה שיש כ 12000-13000 מעפילים בגיל גיוס בהם כ 8000 גברים.
5000 מהם עברו קורס אימון ראשוני ו 300 היו מדריכים.
המשלחת הפסיקה את פעולתה ב 11 ביוני עם כניסת הפסקת האש של ההפוגה הראשונה לתוקף
ביוני 1948 הודיע הרוזן ברנדוט שלא תותר עלייה של אנשים בגיל גיוס, לבל יופר המאזן בעת ההפוגה הראשונה.
אחרים הצטרפו לגולני ואלכסנדרוני ועוד.
משלחת משרד הביטחון מטכ"ל אכ"א, העברת האחריות ופעילותה
משלחת מטעם מטכ"ל אכ"א אורגנה בארץ על ידי דוד הורוביץ איש דגניה ובראשית חודש אוגוסט 1948 נפגשה עם מפקדי המחנות שהוזמנו למטה הפלמ"ח בישראל, ושם נמסר להם כי עליהם להתמזג עם המשלחת הצה"לית בארגונו של אגף כוח-אדם במשרד-הביטחון.
יצחק קרלינסקי, שליח הפלמ"ח הוותיק ביותר בקפריסין, ושייקה ברוט שבו בהמשך לאי כשליחי המוסד לעליה ב' - תפקידם היה להמשיך לארגן הברחת מעפילים, תחום קריטי בו התמחו תקופה ארוכה.
יתר חברי המשלחת המקורית הצטרפו למשלחת הצה"לית.
בכך הסתיים תפקידו של הפלמ"ח כאחראי ל'שורות-המגינים' ולשמירת הסדר והביטחון במחנות המעצר בקפריסין.
המשלחת הגיעה לקפריסין ב-15 באוגוסט 1948. אחרי כשבועיים עיכוב של העברת הפיקוד והכנות למיזוג הפעילות במחנות עברה מעידן הפלמ"ח לעידן המדינה.
מפקד המשלחת דוד הורביץ איש דגניה וחבריה היו יוסף גדיש (גרובר) קצין התרבות והגזבר, צבי בולר שהמשיך ממשלחת הפלמ"ח כמפקד מחנות הקיץ, אבנר האפט, יהושע לופטין, משה פולינובסקי, אפרים ברזין, אשר גלעד ובנימין מנקין.
המשלחת הביאה אמצעי לחימה רבים - כ 30-40 רובים ומספר מקלעים ותתי מקלעים, תקציב לתוספת מזון וכל עבודה לחפירת מנהרות ותשלום לנהגים הקפריסאים שסייעו בהברת אנשים.
לתוכנית הקיימת מהפלמ"ח נוסף שלב ג' של אימון מתקדם בנשק.
המשלחת עסקה באימונים, שרות ידיעות, מבצעי הברחת מעפילים ופעילויות חינוך ותרבות.
באימונים היו שלושה שלבים: אימון גופני ראשוני, אימון מתקדם בנשק והכנה לבריחה - קורס שנקרא "העפלה".
פעילות הש"י כללה קשר עם הקפריסאים-יוונים וכלפי פנים השגחה על סודיות ומעקב אחרי מעפילים שיצרו קשר עם הבריטים, וביקשו אשרות הגירה לארצות שונות.
יוסף גרובר עשה עבודה חשובה במיוחד בנושא תרבות וחינוך, דבר שהקל על קליטת כ 5000 מתאמנים בצה"ל משהגיעו לישראל.
הבטאון "שורות" הופיע בין 17 באוקטובר 1948 ו 3 בפברואר 1949 אחת ליומיים וכלל עדכונים וחדשות מהארץ שנקלטו במכשיר הקשר שהוברח.
כשתבעו אנשי משלחת הפלמ"ח בקפריסין מ'המוסד לעליה ב' להבריח אנשים מתוך מחנות הגירוש ולא נענו, לא רפו ידיהם.
בתחילה נעזרו בימאים אמריקניים שהגיעו עם מעפילי "התקווה" בחפירת מנהרה.
מקיץ 1947 עד ראשית שנת 1949 התנהל מפעל חפירת המנהרות במחנות המעצר בקפריסין ושימושן להברחת מעפילים מהאי, במהלכו נחפרו סך הכל שבע מנהרות בידי חברי שורות המגנים.
מבחינה ביטחוני היה זה המבצע החשאי, המורכב והמסוכן ביותר של 'שורות-המגינים', בראשות משלחות הפלמ"ח.
היוזמה לחפירת המנהרות נבעה מצרכי אנשי הפלמ"ח שביקשו ליצור תנאים לקיום חופש תנועה מן המחנות ואליהם.
הפעילות שהחלה בעשרות בודדות הפכה למאות רבות.
אידל דרכסלר מפקד המחנות נפגש עם נציג מפלגת ה-AKEL היוונית בקפריסין וסיכם על קבלת סיוע במודיעין ובהעברת אנשים.
המנהרה הראשונה נחפרה במחנה 60. אורכה היה 50 מטרים ועומקה 3 מטרים.
בהמשך שוכללה והוכנסו בה קורות עץ.
כלי החפירה הראשונים היו כפות טייחים ואזמלים של פטישי אויר שנסחבו מהפועלים הקפריסאים שחפרו מטעם הצבא הבריטי את בתי השימוש.
בהמשך הוקם במחנה בית מלאכה שהכין כלים וציוד לחפירה.
צוותי החפירה מנו 5–7 אנשים שעבדו סביב השעון במשמרות בתנאים קשים.
את האדמה החפורה הוציאו בשקים בלילות ושפכו אותה לבתי השימוש.
מתחילת 1948 יורי פלייסיג, מהנדס מכרות מרומניה שהגיע בפאנים, תכנן וניהל את חפירת המנהרות.
יורי נשאר במחנות לשם כך אחרי שהגיע תורו לעלות.
יורי הכין במחנה שולחן חול שסייע לבורחים באוריינטציה.
חמש מהמנהרות נחפרו בימי המשלחת השנייה של הפלמ"ח, משלהי 1947 בנוסף על המנהרה שחפירתה הושלמה קודם לכן.
המשוכללת ביותר נחפרה במחנה 70 פתח היציאה שלה הוסווה בתוך ואדי עם צמחייה עבותה.
המנהרה של מחנה 68 התגלתה באקראי על ידי פטרול בריטי בטרם הופעלה, ופוצצה על ידי הבריטים.
במחצית הראשונה של שנת 1948 החלו אנשי 'שורות-המגינים' להבריח אנשים מהאי.
המוברחים יצאו ממחנות המעצר באמצעות המנהרות ועלו כנוסעים סמויים לאוניות שהסיעו ארצה את המעפילים אשר קיבלו היתרי עלייה.
בנתיב זה עלו בין 5 ל-20- איש מדי שבוע.
העולים צוידו בתעודות מזויפות שהכין המעפיל יעקב וייס במעבדת התיעוד שהקים במחנה 62. בדרך-כלל השתייכו היוצאים ל'שורות-המגינים', ולרוב נמנו עם חופרי המנהרות, שהעלייה היוותה עבורם מעין פרס ואות הערכה על פעילות ממושכת ומסורה.
אנשי 'שורות-המגינים' גילו תושייה ודמיון בכריית המנהרות ובארגון הבריחה מתוך מחנות המעצר.
הושקעה עבודה מפרכת, התמדה ומסירות גדולה.
החופרים לא ידעו מתי תסתיים מלאכתם, אם יבקיעו בסופה את הדרך אל החופש ואם תהיה המנהרה ראויה לשימוש מבצעי.
באחד האוהלים במחנות הקיץ נבנה דגם של המחנות בידי האמן צבי ויינשטיין.
במחנות החורף נבנה שולחן חול טופוגרפי של אזור המחנות.
חברי שורות המגינים ניתחו את זמני הפטרולים ואת תאורת הפרוז'קטורים ואיתרו נקודה חשוכה בגדר דרכה ניתן היה להבריח אנשים בפרק זמן של 14 דקות בין הגעות הפטרול.
הם תרגלו באוהל מיוחד שנבנה בו דגם הגדרות שהקיפו את המחנות.
פריצת הגדרות נעשתה בשיטה מיוחדת שפותחה במחנות - גזרי תיל שהוכנו מראש בסדנה, ותרגול חיתוך והעברת שלושים איש בעד הפרצה וסגירת הפתח.
הוכשרו סיירים שתפקידם היה להוביל את הפורצים לנקודות הריכוז שהיו מקומות מסתור בפרדסים חורשות או מערות.
שם המתינו, לעיתים מספר ימים, עד לבוא "המיוחדת" - ספינת הפלמ"ח שהעלתה אותם לישראל.
נהגי מונית קפריסאים שתמכו העבירו אותם לנקודת הגעת הסירה.
אנשי המחתרת הקפריסאית AKEL בהובלתו של פרודרומוס פאפאוואסיליו סייעה בדרכים רבות לפעילות המחתרתית של ההגנה במחנות קפריסין.
אות על"ה הוענק לו ב 1970 וכיכר נקראה על שמו בחיפה ב 2018. הספר לבהי הנעורים "סיפור אהבה קפריסאי" של הסופרת עמלה עינת פורס את הפעילות ואת תרומת הנהגים דרך פרשייה מהתקופה.
מעבדת התיעוד פעלה במחנה מעת שגייס מוטקה דגי מפקד מחנות הקיץ את יעקב וייס, מעפיל מהונגריה שהגיע בספינה "מורדי הגיטאות" ועד עלייתו של יעקב לישראל באוגוסט 1948. מוטקה דגי דאג בעזרת קפריסאים יוונים לצייד את המעבדה באמצעים שנדרשו, סוגי נייר לתעודות מסוגים שונים וחומרים לצביעתם, דיו וחומרים להכנת חותמות.
המעבדה הוקמה בחלקו האחורי של אוהל השכפול של עלוני המחנה, אותו הפעילה אלה וינטר, לימים מוזס, מעפילה מפולין, שסייעה ליעקב.
לאורך התקופה הסתייע יעקב גם באחיו שלום דני וייס.
קודם לכן הפעילו השניים יחד מעבדת תיעוד במפקדת הבריחה באוסטריה.
המעבדה סיפקה תיעוד למפקדי המחנות לתנועה חפשית באי, לאנשי פלי"ם שהגיעו עם המעפילים ונדרש להבריחם במהירות לישראל כד שימשיכו בפעילות באירופה, ולמעפילים הרבים שרצו ונדרשו להגיע לישראל והוברחו בדרכים שונות תחת אפם של הבריטים, ונזקקו לתיעוד זה.
כאשר נתפסו ספינות המעפילים ומעפיליהן גורשו לקפריסין, מעט ממלווי הפלי"ם הסתתרו בסליק, והוברחו בנמל חיפה מחופשים כפועלי נמל, והאחרים הסתתרו בין המעפילים והגיעו איתם לקפריסין.
עם הגעת הפאנים לקפריסין ב 1.1.1948 נדרש להחזיר כמות גדולה של אנשי פלי"ם ארצה כדי שיוכלו להמשיך להביא ספינות.
הפעילים הוברחו ליער סלמיס, בהם דב מגן (ברצ'יק), גרישה גדע שוחט, יוסי הראל ונוספים.
ספינת הדיג הקטנה "כריש" הגיעה ולקחה אותם לישראל.
השיטה התפתחה להעברת מעפילים והוקמה בפלי"ם יחידה בשם "המיוחדת" בראשה עמד דב מגן ומתחתיו עמוס בן צבי.
ששה ימאים נוספים תפעלו את הספינה.
מהגעת המשלחת הראשונה של הפלמ"ח באמצע 1947, בכל פעם שהצטברה קבוצה, הזמינה מפקדת שורות המגינים באלחוט את הספינה הקטנה.
היו ששה מפרצים קטנים וההזמנה כללה את המועד שעת הגעה והמפרץ.
באחד המקרים בשנת 1948 חל עיכוב של יום וקבוצה בת תשעה חברים הסתתרה ביער, אך עקב הלשנת רועה טורקי הם נתפסו ונאסרו עד סגירת המחנות.
בין העצורים היה אפרים גילן, מפקד מחנות 69 70 מטעם ההגנה.
בשלב מסוים הביאו לקפריסין את ה"נרקיס" שהייתה גדולה בהרבה, אלא שעקב סערה נפגע העוגן.
הספינה איבדה יכולת היגוי ונסחפה לכיוון צפון מזרח.
ללא ידיעת מיקום לא יכלו לדווח לספינה "מעוז" שיצאה לחפשם היכן הם.
רק כשראו מכלית כיוונו את "מעוז" לנמל טריפולי וכשכבר היו במרחק מאות מטרים מהחוף, הגיעה וגררה אותם.
לאחר מכן חזרו לכריש שעשתה עוד 7 הפלגות.
תרומת מעפילי קפריסין שהתאמנו במלחמת העצמאות
כל מתאמני שורות המגינים הגיעו לישראל לאורך התקופה, ומרביתם השתלבו בצה"ל בתפקידי לחימה במלחמת העצמאות.
לא מעטים הגיעו לקפריסין עם רקע קרבי, פרטיזנים, ממשתתפי מרד בגיטאות וחיילים וקצינים בצבא האדום.
כמה אלפים עוכבו על ידי הבריטים והגיעו בשלהי המלחמה, עם סגירת המחנות בפברואר 1949, ורבים מהם השתלבו בצה"ל לאחר המלחמה.
מיולי עד ספטמבר 1948 בתקופה הקריטית שלאחר הפוגה ראשונה הצליחו להגיע 3000 מעפילים בגיל גיוס לישראל מהם 1000 חניכי השורות.
הרב בפלמ"ח ובחטיבות הלוחמות הנוספות, גולני אלכסנדרוני.
בעלי מקצועות מיוחדים, בהם אנשי שריון, רפואה, מודיעין וטייסים, הוברחו בעדיפות והשתלבו בחילות המתאימים.
אומדן המוברחים ממחנות קפריסין בדרכים שונות משתנה שכן לא נערך רישום מדויק, ומפקדי מחנות שונים מסרו הערכות שונות - כל אחד לתקופתו.
שייקה ברוט שהיה מפקד המחנות האחרון מטעם הפלמ"ח ונשלח אחרי קום המדינה מטעם המוסד עם יצחק קרלינסקי כדי להבריח מעפילים העריך בדיעבד שכאלף מעפילים הוברחו בתקופתו ויותר מאלפיים בכל תקופת המחנות.
אפרים גילן שהגיע מטעם ההגנה לפקד על מחנות 69 70 ושוחרר עם סגירת המחנות העריך בעדות מאוחרת כשלושת אלפים.
הערכות אלו תואמות לפער של כאלפיים וחמש מאות שמצא הקולונל הבריטי במועד סגירת המחנות בין כלל הנעצרים לכלל המשוחררים במכסות, והוסברה לו על ידי משה לאוב מנהל הג'וינט בכך ש"הם רצו יותר מכסות מזון".עדות תואמת לסיכום של מנחם אורן בספר הפלמ"ח מ 1953
על פי דו"ח "המיוחדת" מ-1949, אחרי סגירת המחנות, שהוכן בידי שייקה ברוט ויצחק קרלינסקי, בחמשת החודשים שבתקופת פיקודו של שייקה ברוט, שהגיע בהפוגה השנייה בסוף יולי 1948, הוברחו 883 איש – 407 ב-13 ההפלגות של ה"כריש".
45 כנוסעים סמויים שקיבלו תיעוד מזויף.
320 נתפסו ו-11 הוחזרו לפי הוראת המוסד לעלייה משהוכרז על חיסול המחנות.
אלפי מעפילים שהתאמנו בשורות המגינים השתלבו בצה"ל במלחמת העצמאות.
הילה ניסימוב (נולדה ב-4 ביולי 1983) הידועה בכינויה שורטי היא ראפרית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
נולדה בבת ים ובילדותה ובנעוריה נעה משפחתה בין ארצות הברית לישראל בעקבות עבודתו של אביה, שהיה קבלן.
ניסימוב, הידועה כ"שורטי", החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2000 כאשר השתתפה באלבום האוסף של מאד מאן "מיקרופון למקסימום", בשיר "מיקרופון למקסימום".
ב-2001 השתתפה באלבום השני, "מיקרופון למקסימום 2" בשירים "מי הדיווה" עם MC שירי ו"לא משנה" עם אמ.סי מני וסניקס.
בשנת 2002 הוציאה את הסינגל "תהיי לי לפנטזיה" ביחד עם אבי מסיקה.
הסינגל נכנס לאלבומו מ-2004, "מציאות מדומה".
היא התפרסמה לראשונה בשנת 2004, כשהשתתפה בפרויקט של אבי מסיקה "ילדים גדולים", בביצועים מחודשים ל"שכונת חיים" ולשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "פינוקיו" (יחד עם אבי מסיקה ומורן אהרוני), לו גם כתבה קטעי ראפ חדשים.
ב-2005 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "לאלף את הסוררת", ממנו התפרסם שיר הנושא, "לאלף את הסוררת".
באלבום, שכלל שירי היפ הופ וראפ לצד בלדות וקטעים אינסטרומנטליים, השתתפו בין השאר דניאל סלומון, שרי, מסיקה וקוואמי.
בשירי האלבום ביטאה ניסימוב את דעותיה על תעשיית המוזיקה הישראלית, וחשפה את נטיותיה המיניות כלסבית.
בשנת 2006 החלה להנחות, לצד גיא אריאלי, את תוכנית הנוער "מיי בלוג" במסגרת שידורי "רשת" של ערוץ 2. בהמשך אותה שנה הוציאה סינגל בשם "חצי רגל בחוץ, חצי רגל בפנים".
בתחילת 2007 הצטרפה לצוות כתבי ערוץ 24, והוציאה סינגל בשם "שופ שופ".
ב-30 במאי 2010 נדקרה מחוץ לפאב בתל אביב, ונפצעה באורח בינוני.
החקירה העלתה כי התוקפת דקרה את שורטי כנקמה על כך שהחלה לצאת עם בת זוגה לשעבר.
שורטי, שהייתה, כאמור, דמות בולטת בקהילה הלסבית, החלה בשלב מסוים לצאת עם גברים.
בשנת 2016 הוציאה קליפ, בהשתתפותו של אילן אוספליק, לשיר "צבעים".
ב-2019 השתתפה בתוכנית הריאליטי בישול "משחקי השף", כאשר הייתה בנבחרת של השף אסף גרניט, אך הודחה בהדחה השישית.
ב-2020 התחילה זוגיות עם שני גולדשטיין, לאחר כחצי שנה נפרדו.
במיתולוגיה היוונית, שורי השמש או הבקר של הליוס, הם עדרי הבקר של אל השמש הליוס, אשר רעו באי תרינקיה (Thrinacia), שסבורים כי הוא האי סיציליה.
לפי המיתוס, להליוס, אל השמש, היו שבעה עדרי בקר ושבעה עדרי כבשים, בכל עדר 50 ראשים.
על פי האודיסיאה, נשמרו העדרים בידי בנותיו של הליוס, למפטיה ופאתוסה.
אודיסאוס הוזהר מראש על ידי הנביא טֵיירֶסִיאַס, ועל ידי קירקה, שלא לבקר באי, אך מלחיו, בראשות אוּרילוֹכוֹס, דרשו ממנו לעגון שם ואיימו במרידה.
אודיסאוס הסכים בתנאי שיימנעו מגעת בשווריו וכבשיו של אל השמש.
הם נאלצו להישאר במשך חודש באי בשל הרוחות העזות שנשבו בים.
לאחר שאזלה צידתם, ובהיעדרו של אודיסאוס, שהתבודד כדי לשאת תפילה לאלים, שחטו המלחים מספר בני בקר מעדרו של הליוס, וצלו את בשרם.
למפטיה הודיעה לאביה על האירוע, והוא איים על האלים כי יחשיך את אור השמש.
זאוס הבטיח לו כי יתנקם באודיסאוס ואנשיו.
משחזר אודיסאוס למקום, היה זעמו גדול מנשוא, אך את הנעשה לא היה ניתן להשיב.
לאחר מספר ימים הפליגו הוא וצוותו לדרכם.
הוא שילח את ברקיו וניפץ את ספינתם לרסיסים.
הספינה טבעה ועימה כל המלחים, למעט אודיסאוס שניצל והמשיך במסעו.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק ה-14, המתרחש בבית חולים ליולדות, בשם זה.
שורטבאס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגה דרמה-קומית-רומנטית, שעלילתו מתרחשת במנהטן בתקופה שלאחר אסון התאומים.
את הסרט, שיצא בשנת 2006, כתב וביים ג'ון קמרון מיטשל.
זהו סרטו השני של מיטשל, אחרי "הדוויג והשארית העצבנית" (שגם אותו כתב וביים, ואף שיחק בו).
מרבית השחקנים בסרט הם אלמוניים יחסית, ובחלק מהסצנות מופיעים מתנדבים שאינם שחקנים מקצועיים.
פסקול הסרט מבוצע על ידי להקת האינדי רוק האמריקאית יו לה טנגו, שגם מופיעה בו.
הסרט עוסק במאזן היחסים החברתיים, המיניים, בקשרים אישיים וחברויות בחברה המודרנית.
על אף שהוא מציג יחסי מין הטרוסקסואליים, הומוסקסואליים ולסביים ואף אורגיות, הוא לא נחשב לסרט פורנוגרפי.
קמרון מיטשל אמר כי מטרתו הייתה "להציג סקס בצורה קולנועית חדשה".
העלילות המרכזיות עוקבות אחר יועצת זוגיות שאינה מסוגלת להגיע לאורגזמה, וזוג גברים המעוניינים לרענן את מערכת היחסים שלהם בצירוף צלע שלישית.
בנוסף, ישנן בסרט תתי-עלילות נוספות שכולן מצטלבות ב"שורטבאס", שהוא שילוב של סלון ומועדון לילה שנותן ביטוי למיניות הייחודית של כל אחד מאורחיו, ומהווה מקום מפגש למגוון האנשים בניו יורק.
ג'סטין בונד, המארח של "שורטבאס" מתאר אותו כך: "...האם שמעת על אוטובוס בית ספר הצהוב הגדול?
ובכן, זהו האוטובוס הקטן: סלון למאותגרים ולמוכשרים..." (זהו מקור השם Shortbus - אוטובוס קצר).
העלילה מתרחשת בניו יורק שלאחר אסון התאומים וסובבת סביב דמותה של סופיה, הנשואה לרוֹבּ – גבר מושך אך לא מבריק במיוחד.
סופיה עובדת כיועצת לענייני זוגיות ומטפלת-מינית, אשר למרבה האירוניה מעולם לא חוותה אורגזמה בעצמה, אף על פי שלכאורה חיי המין שלה תקינים.
לטיפול אצלה מגיעים זוג הומואים: ג'יימי, בחור אנרגטי ותזזיתי וכוכב תוכנית טלוויזיה בילדותו, וג'יימס המופנם, נער ליווי לשעבר.
ג'יימס העלה את הרעיון שהשניים יקיימו יחסי מין עם אנשים אחרים מחוץ לקשר במטרה לרענן את מערכת היחסים הרדומה שלהם, והם מגיעים להיוועץ בסופיה אודות הרעיון.
במהלך פגישת הייעוץ הראשונה האווירה נהיית מתוחה וסופיה סוטרת לג'יימי בלהט הדברים.
היא מתנצלת, ומתוודה בפניהם שהיא "פְּרֶה-אורגזמית".
השניים ממליצים לה להגיע למועדון-סלון-חברתי-סקסואלי-אומנותי שנמצא בברוקלין ונקרא "שורטבאס".
היא מגיעה, והמארח של המקום, אומן הדראג ג'סטין בונד, עורך לה היכרות עם המקום: מספר חדרים לפורומים שונים, אישיים ופומביים בעלי אופי שונה.
באחד החדרים מתקיימת שיחת נשים בלבד, באחר מוקרנים סרטים ניסיוניים, באחד מתקיימת אורגיה רבת משתתפים, ועוד.
סופיה, בחורה מעט נוירוטית בדרך-כלל, משתחררת אט אט ומתירה לעצמה לחוות חוויות חדשות, ואף יוצרת חברות קרובה עם מלכת בדס"מ ואמנית מופנמת המכנה עצמה "סוורין".
בהמשך, הבעיה של סופיה להגיע לאורגזמה יוצרת מתח ממשי בחיי הנישואין שלה, ולכן היא מביאה איתה ל"שורטבאס" את בעלה רוב.
במהלך חיפושיהם אחר צלע שלישית, ג'יימס וג'יימי פוגשים ב"שורטבאס" בחור צעיר, דוגמן לשעבר וזמר מתחיל בשם סת' שמוצא חן בעיניהם, והשלושה מפתחים מערכת יחסים מינית.
בד בבד מתגלה העובדה כי חייהם הפרטיים של השניים נצפים באדיקות על ידי מציצן בשם כיילב, אשר צופה מהבניין הסמוך בשלושה מבלים יחד ובהמשך מקיימים יחסי מין בשלישייה.
כיילב, בחור מתבודד ומופנם פוחד שכניסתו של סת' למערכת היחסים תגרום לפרידתם, ועקב כך הוא לא יוכל להמשיך ולממש עצמו דרך צפייה בהם.
לכן הוא מחליט להגיע ל"שורטבאס" בעצמו, שם הוא מתעמת עם סת'.
הקשר של סופיה וסוורין מתחזק והן נפגשות באופן קבוע בספא ומקיימות שיחות עמוקות על מיניות ויחסים בצורה סימביוטית: סוורין מסייעת לסופיה להשתחרר מהנוקשות המינית שלה, וסופיה מכוונת את סוורין לקבלת קשר אנושי אמיתי, כזה שלא היה לה זמן רב.
ערב אחד ב"שורטבאס" סוורין מתייעצת עם סופיה בנוגע לרעיון לזנוח את עבודתה בתחום הסקס כדי להיות אמנית, והשתיים נגררות לסיטואציה מינית לא מתוכננת, שגם ממנה יוצאת סופיה לא מסופקת.
במהלך הסרט אנו עדים לכך שג'יימס שוקד על עריכת סרט משלו המתעד את מערכת היחסים שלו עם ג'יימי, ומתברר שזהו בעצם סרט פרידה, וג'יימס המתוסכל מתכוון להתאבד.
הוא מנסה לשים קץ לחייו בטביעה בג'קוזי שבו הוא עובד כמציל, אך כיילב, שעוקב אחריו, מציל אותו ומזעיק עזרה.
כיילב ביישן מכדי להישאר עמו ועוזב, לא לפני שהוא כותב על פניו של ג'יימס חסר ההכרה את מספר הטלפון שלו.
כאשר ג'יימס מתעורר המום בבית החולים, הוא מתקשר לכיילב, ואף בורח אליו הביתה מבלי ליצור קשר עם ג'יימי או סת' הדואגים לו.
כיילב מתוודה בפניו כי הוא עוקב אחר חייו זה זמן רב.
השניים שוכבים, וג'יימס מרשה לכיילב לחדור אליו ולעצמו להיות פסיבי, דבר שהוא לא הרשה לאף אחד מעולם (בהמשך לעברו כנער ליווי).
בהמשך, הוא מציג עצמו בחלון לג'יימי, שמבין כי הוא חי.
רוב וסוורין מקיימים מפגש בתשלום ורוב מבקש ממנה שתכה אותו על מנת לענגו, דבר שלא הרשה לעצמו לבקש מסופיה.
סוורין מאבדת שליטה ומוצאת עצמה בעמדת חולשה בפעם הראשונה.
סופיה חולמת חלום בו היא עוברת דרך יער סבוך לחוף ים, בו היא מנסה להגיע לאורגזמה שוב.
כאשר היא נכשלת, היא צורחת – וברחבי ניו יורק כבים כל האורות, כאילו הדבר נגרם בגלל התסכול של כל הדמויות יחד.
הסרט מסתיים בשיר של ג'סטין בונד ב"שורטבאס" בזמן הפסקת החשמל, במהלכו סופיה מגיעה ומגלה את רוב וסוורין יחד.
ג'יימס וג'יימי מגיעים יחד עם סת' וכיילב.
השיר של ג'סטין מתחיל באווירה מלנכולית, אך עם כניסתה של תזמורת הוא נהייה יותר אופטימי ואנרגטי.
על רקע המוזיקה מוצאות הדמויות בסרט את שחיפשו: ג'יימי וג'יימס חוזרים זה לזה מחוזקים, סת' וכיילב מגלים זה את זה, סוורין נראית מאושרת לראשונה, וסופיה מצטרפת לזוג אנונימי שאותם בחנה בעבר והתפעלה מהנאתם המינית, והמין בשלישייה מביא אותה לראשונה לאורגזמה, שיחד איתה מסתיימת בגל גדול החשכה ששוררת בניו יורק.
בסרט מוצגות סצנות מין מפורשות - יחסי מין הטרוסקסואליים, הומוסקסואליים ולסביים ואף אורגיות, ולכן עלתה השאלה האם תוכן זה הופך את הסרט לסרט פורנוגרפי.
המבקר דניאל פאיקוב עוסק בשאלה זו ומציין:
למבקר הקולנוע אורי קליין עמדה ברורה בסוגיה זו:
דעה אחרת הייתה לחבר מועצת העיר תל אביב, הרב נתן אלנתן, שאמר בעקבות הקרנת הסרט בסינמטק תל אביב כי "מוסד שמקבל תקציבים מהעירייה אינו יכול לעסוק בפורנוגרפיה".
גם בתי קולנוע רבים בארצות הברית סירבו להקרין את הסרט עקב ריבוי סצנות המין בו.
שחקן תפקיד סוק-ין לי סופיה - מטפלת זוגית ויועצת מינית שמעולם לא חוותה אורגזמה, ומנסה בעזרת המבקרים ב"שורטבאס" לחקור את המיניות העצורה שלה ולהציל את נישואיה.
פול דוסון ג'יימס - נער ליווי לשעבר ומציל בג'קוזי בהווה, שחש חוסר שביעות רצון ממערכת היחסים שלו עם ג'יימי שאיתו הוא חי כבר כמה שנים פי-ג'יי דיבוי ג'יימי - בן זוגו של ג'יימס שמאוהב בו אך אינו קשוב לכאביו.
אדם מוחצן, שיטחי וחסר רגישות.
ג'יי ברנן סת' - דוגמן הומו צעיר שנקלע למערכת היחסים בין ג'יימס לג'יימי.
לינדי בימיש סוורין - מלכת סאדו-מאזו המציעה את שירותיה בתשלום אך כמהה לקשר אנושי אמיתי.
פיטר סטיקלס כיילב - מציצן שעוקב מחלון דירתו אחר הנעשה בדירתם של ג'יימס וג'יימי, ונהיה מעורב רגשית ביחסים ביניהם.
רפאל ברקר רוֹב - בעלה של סופיה, מתקשה לספק אותה מינית.
ג'סטין בונד ג'סטין בונד - מנחה האירועים והמארח של "שורטבאס".
לאחר הקרנת הבכורה בפסטיבל קאן הוקרן הסרט ביותר מ-25 מדינות נוספות.
בעקבות התנגדות של חרדים להקרנת הסרט בסינמטק תל אביב, הורתה המועצה לביקורת סרטים בישראל להקרין אותו אחרי השעה 22:00.
שורק 4 מתוצרת חברת מנועי בית שמש הוא מנוע טורבו סילון פשוט בקוטר נמוך.
המנוע הוא בעל פיר אחד, ציר אחד, מדחס צנטריפוגלי אחד והוא מונע על ידי טורבינה אחת.
הנעת המנוע היא פירוטכנית ואפשר להניע אותו בעזרת מתנע פירוטכני מיוחד.
המנוע כולל בקרת שליטה דיגיטלית מלאה (FADEC) ואלטרנטור מובנה במנוע מפיק חשמל בהספק של 1.5 קילו-וואט לשעה.
המנוע בעל עילוי של 5.6 קילוגרם\שנייה, שוקל 72 קילוגרם, באורך של 42.6 אינץ' ובקוטר מקסימלי של 13 אינץ'.
שורש (בסינית מפושטת: 部首, תרגום: "רכיבים ראשוניים"; בפין-יין: bùshǒu) או רדיקל הוא מונח המתאר את הסימניות הבסיסיות המרכיבות את הכתב הסיני.
כל עשרות-אלפי סימני הכתב הסיני מורכבים מצירופים שונים של מעל ל-200 סימניות יסוד (על פי תקן מילון קאנגשי הנפוץ ישנן 214), שהן עצמן סימניות פשוטות ובעלות משמעות.
בכל סימנייה מורכבת בכתב הסיני (המבטאת מורפמה שלמה) קיימת תמיד סימנית-בסיס אחת עיקרית, הנקראת אף היא "שורש", המשמשת כמגדיר (דטרמינטור) לסימנית כולה, אם מצד משמעותה ואם מצד הגייתה הפונטית.
לדוגמה: הסימנית zhú-烛 (שמשמעותה "נר") כוללת בתחילתה את סימנית-השורש Huǒ-火, המשמשת כמילה בפני עצמה, "אש".
במקרה זה השורש משמש כמרכיב עיקרי בסימנית מצד משמעותו (שכן הגיית שתי הסימניות שונה לחלוטין).
אך כפי שצוין, לעיתים שימושו של השורש הוא מצד משמעותו הפונטית.
כך למשל, במילה zì-字 (סימניה בכתב הסיני) משמש כשורש הסימן 子 (שמשמעותו בפני עצמו היא "ילד") אך ורק משום הגייתו הקרובה - zi.
סימניות שורש רבות נכתבות בצורה מקוצרת ושונה מצורתן כסימניות בפני עצמן.
למשל בסימניה 洗 ("לרחוץ") השורש הוא הסימן氵, המהווה צורה מקוצרת לסימניה 水 ("מים").
במילוני השפה הסינית והשפות המשתמשות בכתב הסיני (יפנית וקוריאנית) ממוינות המילים לפי מפתח השורשים.
השורשים עצמם ממוינים בדרך כלל לפי מספר הקווים מהם הם מורכבים, בסדר עולה.
המילון הסיני העתיק שְׁווֹוֶן גְ'יֵה-דְזְה (Shuōwén jiězì), מהמאה הראשונה לספירה, הגדיר 540 שורשים.
מאידך, ישנה טענה כי כל סימני הכתב הסיני מבוססים בעיקרם על כמאה איורים (שורשים), שלושים (שמבוססות על שלושים מהשורשים הנ"ל) ושלושים .
שורש היא חברה ישראלית שנוסדה בשנת 1989 המפתחת, מייצרת, משווקת ומוכרת ציוד טיולים, ומחנאות, אביזרי נסיעות וציוד צבאי.
מוצר הדגל של החברה הם סנדלי הטיולים.
החברה משווקת מחוץ לישראל תחת המותג Source.
בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון, הצטרף יוקי גיל למחקר בטכניון, מטעם משרד הביטחון לבחינת יסודית של נושא ציוד החיילים.
המשרד יזם מחקר מיוחד על תרמילים, יחד עם המחלקה להנדסה ביו-רפואית בטכניון, בראשות פרופ' גדעון ישי.
לאחר מכן הוא עבר לעבוד לצד ד"ר רוני בר, אשר המציא את השיטה לפיתוח מדרסים אישיים.
בשנת 1987, פתחו יוקי גיל ודניאל בנוזיליו חברה לציוד לטיולים.
המוצר הראשון היה תיק לכלי רחצה, ולאחר הצלחתו פתחו בני הזוג את המוצר כיסליק - חגורה לכסף מזומן המוסלקת מתחת לבגדי המטייל.
בני הזוג הוסיפו למוצרים ריבוע בד ריק.
על כל ריבוע הם כתבו בעט נובע "שרש" וכך קיבלה החברה שהקימו את שמה.
בסוף שנת 1995, עברו מפעלי החברה לטירת כרמל.
כיום מעסיקה החברה מעל ל-250 עובדים ב-7 מפעלים שונים.
סנדלי שורש הוא שם המותג של סדרת הסנדלים שמייצרת החברה אשר כוללת עשרות דגמים שונים לגברים, לנשים וילדים.
כל הדגמים מאופיינים ברצועות המצטלבות בצורת X וסוליה תלת שכבתית.