tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשחזר, סיפר בהרחבה את אשר למד.
רובין מתאר כי הצימאון שלו לידיעות בשאלת היהודים והרצון שלו למסור את הידיעות לאחרים, היו כאש בעצמותיו ולכן שכח את כל כללי הזהירות, מה גם שלא היה לו ניסיון בפעולות מחתרת.
בחקירתו סירב לשתף פעולה עם החוקרים ולמרות כל שיטות החקירה שהופעלו עליו, הוא לא נשבר, לא מסר שמות ולא אישר דבר.
כאשר גילה שהחוקרים מצאו פתק ובו נרשם בצופן מספר טלפון של עובד שגרירות ישראל, הוא בלע את הפתק.
על כך, הובל בכבלים חזרה והושם בצינוק.
יחד איתו נאסרו עוד שני אנשים, אחד שהיה אלוף הרפובליקה בהיאבקות והיה יהודי פשוט.
כשנסע זה לפולין נתנו בידיו יהודים שברחו ממינסק ספרים, חוברות ועיתונים מישראל ומצרפת ברוסית, ביידיש ובעברית.
בחקירה, אמר רובין, כי ניתן לאותו ספורטאי צרור עבורו וכי הלז אפילו לא הציץ לראות את תכולתו, הביאו ומסר לו את הצרור הסגור.
גם הספורטאי אמר כך, אף על פי שלא נדברו מראש.
עדות זו עזרה לאותו ספורטאי במשפט.
שותפו השני לאשמה של רובין היה רופא, שהיה בוגר ממנו בשנתיים, בנו של קומוניסט וותיק שהיה בעל ותק במחתרת.
הוא ידע הרבה על פעילותו של רובין, אך לא הכל.
אדם זה גילה התעניינות בשאלת היהודים.
רובין נתן לו פרסומים והרופא הפיץ אותם בין מכריו.
כשהוא נאסר הוא נשבר מיד והחל לדבר וסיפר את כל מה שידע וזכר ואף כתב מכתב הודאה וחרטה אל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
כששמע בחקירה על מעשים אחרים שלא ידע, הטיל את כל האשמה על רובין.
לעומתו, רובין קיבל על עצמו כל אשמה שהוכחה ואמר כי שידל אותו לעשות מעשים מסוימים, נתן בידיו פרסומים וכי כל האחריות למעשיו היא עליו.
הוא סבר כי לא מדובר בשאלתו האישית בלבד, אלא שרואים בהם את נציגי היהודים הציוניים.
כששמע על הדרך בה נהג, התבייש שאותו רופא הוא יהודי.
רופא זה היה היחיד שהעיד שרובין התכוון להתנקש בחיי ניקיטה חרושצ'וב וסיפר שביקש ממנו ציאניד כדי לשים את הרעל בקליע שנועד לחרושצ'וב ובשביל עצמו כדי לתפור את הכמוסה בדש המקטורן.
מלבד נתוני הבילוש לא הייתה בידי הק.ג.ב כל הוכחה להאשמה זו למעט עדותו של הרופא.
מוגות הלב של הרופא, מילאה את רובין זעם.
גם בחקירה וגם במחנה, הרגיש שאין רואים בו אדם ששמו רובין וזה הכל, אלא שהוא גם נציג של לאום מסוים שיחס האוכלוסייה אליו היה מגמתי.
בהמשך התברר כי החוקרים ניסו לנפח את עניינו, לכלול בו את שגרירות ישראל ולטעון כי הוא, רובין, כביכול קיבל הוראה משגרירות ישראל להתנקש בחרושצ'וב.
היה ברור כי הסעיף על ניסיון התנקשות בחרושצ'וב היה הסעיף העיקרי ועליו העונש היה עונש מוות.
הוא סירב לעו"ד שיגן עליו ואמר שיגן על עצמו, אך מינו לו עו"ד שהיה יושב ראש לשכת עורכי הדין בביילורוסיה.
החקירה נמשכה חמישה חודשים, במשך ארבעה מהם היה כלוא בתא ליחיד.
לאחר שנסתיימה החקירה, הוצג בפניו באופן רשמי, כתב האישום על בגידה במולדת, ניסיון לרצוח את חרושצ'וב, תעמולה אנטי סובייטית ותעמולה שכללה הפצת ספרות ציונית, קשר עם שגרירות ישראל וליבוי הליכי רוח לאומניים.
במשפט העידו כ-20 עדים, רק אלה שתמכו באישום.
אחדים הכחישו את עדותם הקודמת בטענה שהפחידו אותם וכי החזיקו אותם בחקירה 6–8 שעות רצופות.
התובע שם את הדגש על הכוונה להתנקש בחיי חרושצ'וב, אך בסיום נאומו הודיע שמכיוון שניסיון ההתנקשות לא הוצא לפועל והייתה כוונה בלבד – הכוונה תיכלל בסעיף 70 לקודאקס הפלילי של ביילורוסיה.
בסיכום נאומו, דרש לפסוק לרובין על היותו המארגן של הקבוצה הנפשעת, 5 שנות כליאה במחנות עבודה לתיקון המידות.
לרופא נפסקו שנתיים וסילוק מהמפלגה הקומוניסטית ולמתאגרף נפסקו 6 חודשים בלבד.
כשניתן לרובין לומר את דברו האחרון, הוא המשיך בהגנה על עמדותיו ודיבר על האנטישמיות הממלכתית בברית המועצות, על דיכוי החיים הלאומיים של היהודים, על ההטמעה הכפויה והצהיר כי מטרתו היא לצאת למולדתו, ישראל.
עד לנאומו זה, דיווח עורך דינו לקרובי המשפחה כי הוחלט לפסוק לו 3 שנים בלבד.
לאחר הנאום ולאחר התייעצות, פסק לו בית המשפט 6 שנות כליאה וזאת בשל התנהגותו החצופה במשפט ועמידתו על השקפותיו הנפשעות.
המאסר השני – התגבשות התנועה הציונית
בתקופת כליאתו השנייה, היו כעשירית הכלואים במחנות מורדוביה יהודים שנכלאו על "פשעים שונים".
ביניהם היו "רוויזיוניסטים", שעדיין האמינו שאפשר לשנות את מהות האנטישמיות בברית המועצות.
היו שכתבו על האנטישמיות והתקוממו נגדה ועל דיבה זו נפסקו להם 3–8 שנים, והיו יהודים שנכלאו על פעילות ציונית.
במחנה היו כל היהודים מאוחדים בנושא אחד – ישראל.
הם נפגשו בקביעות, החליפו ידיעות, כל אחד סיפר מה שקרא ושמע, בני הדור הוותיק סיפרו פרקים מתולדות עם ישראל, תרבותו ומסורתו.
היו ביניהם יודעי עברית שלימדו את השפה.
לא היו ספרי לימוד ולא מילונים והם חיברו בעצמם מילונים קטנים.
הם לקחו אלפונים רוסיים וכתבו את התרגום העברי מעל למילים הרוסיות, חיברו משפטים שימושיים וחגגו יחד את כל חגי ישראל.
הם היו מתכנסים באחד המחסנים לבגדי עבודה ואחד היהודים הקשישים היה קורא את התפילות והם קיימו את המצוות כפי שיכלו.
ביום הכיפורים כולם צמו, דתיים וחילונים כאחד.
קיום מצוות הדת היה עבורם הפגנת ייחוד לאומי.
ממטבעות כסף ישנים צרפו סמלי מגן דוד וענדו אותם על החזה.
כל זה התנהל תוך כדי עבודות כפייה קשות ומתישות והרעבה מתמדת.
כאשר נוצרו התנאים שעשויים היו לגרום לשחרורו המוקדם, כתבו בני המשפחה בקשה לכך.
מפקד היחידה שלו דיווח לו על כך ואמר שעליו לכתוב עליו חוות דעת.
מאוחר יותר הוא ניסה לצרפו ל"פעילות ציבורית".
כשרובין שמע על כך באספה, הוא קפץ כנשוך נחש ודרש בצורה נמרצת למחוק את שמו מ"רשימה שחורה זו" והודיע שלא ירשה להם לבצע דרכו עסקים מלוכלכים.
הוא נמחק מהרשימה ונאמר לו כי ישלם ביוקר על סירוב זה.
לאחר שבועיים, הגיעה התשובה של התובע הכללי ובה נאמר כי נבצר להפחית מעונשו בגלל התנהגותו הגרועה.
רובין מתאר כי במהלך כל המאסר, חשוב היה לו שלא יפגר בעבודה ולא יראה חולשה.
אם ניסר ביחד עם מישהו בול עץ, מעולם לא ביקש הפסקה עד שבן הזוג היה מבקש הפסקת עישון.
במיוחד היה לו קשה בזמן התקפי מיגרנה, מאחר שלא שחררו אותם מעבודת הפרך.
עד לשנה האחרונה למאסרו, היה מצבו הגופני טוב, הוא התחסן ולא חלה.
אולם לקראת סיום תקופת המאסר, התדרדרה בריאותו.
תרמו לכך מנות הרעב, העבודה קשה ומתח העצבים הקבוע.
במשך כל ימות האביב של 1964, עמד בתוך שלוליות של מי הפשרת שלגים והחל לסבול מכאבים חזקים ברגליים.
כתוצאה, סבל מלילות של נדודי שינה מרוב כאב והריפוי הפרימיטיבי הנקוט במחנה לא עזר לו והוא חיכה בקוצר רוח לשחרור.
אז אירעה תקרית נוספת, שבה לאומני רוסי החל להשתולל בזמן העבודה ולהשמיץ את ישראל והציונות.
רובין ניגש אליו לשאול אותו מה העניין ולמה הוא משתולל כך והוא הסתער עליו "אני יודע שאתה ציוני, אתם מתעללים בערבים!
אתם גרועים מפשיסטים!" וכיוצא בזה.
מאחר שלא היה טעם בוויכוח איתו, רובין נקט "דרך שכנוע" אחרת...
הוחזר למחנה ונפסקו לו עשרה ימי צינוק.
להחלטה צורפה הודעת המוכה שהותקף על ידי ציוני וכן תעודת רופא על שטפי דם, שן שבורה ועוד.
רובין זכה לכבד ולחנוך צינוק חדש, קר וטחוב אשר אורכו שני מטרים ורוחבו מטר וחצי.
כשיצא מהצינוק היה נראה כאילו עבר מחלה קשה וממושכת.
הלאומני הרוסי ביקש העברה מחשש נקמה וכשרובין יצא מהצינוק הוא כבר לא היה במחנה.
באותה תקופה, החלו לשחרר אסירים שכמעט סיימו את מעצרם אולם החתימו אותם על בקשת חנינה ובכך הודה הנאשם באשמתו ובצדקת דינו.
כשהציעו זאת לרובין, הוא כדרכו סירב ושוב נקלע לוויכוח עם איש הק.ג.ב.
שטען כי היהודים הם עם של נוכלים, ספסרים וגנבים.
רובין ענה לו שאם מסתכלים במחנה האסירים הפליליים הסמוך, כלואים בו רוצחים, אנשי כנופיות, אנסים ושודדים, ורובם רוסים, המסקנה היא שהעם הרוסי הוא כזה.
כשהשתחרר, נסע למינסק דרך מוסקבה.
הודות למחנות, היו לו ידידים רבים במוסקבה, בלנינגרד, בקייב בריגה ובערים אחרות.
עוד מהמחנה קיים קשרים עם אחרים שהשתחררו לפניו.
המעבר הקיצוני מחיי האסיר לחיים הרועשים של מוסקבה המם אותו.
החברים הוליכו אותו לחוגי מכריהם ולבילויים שונים וכעבור 4 ימים יצא למינסק.
במינסק שהה יום אחד ונסע לריגה שגם שם חיכו לו חברים.
בריגה הייתה אווירה יהודית, בני הנוער התאספו וערכו נשפים ששרו בהם שירים יהודיים ורקדו ריקודים יהודיים.
ביקרו בבית הכנסת, נסעו לגיא ההריגה של יהודי ריגה (טבח יער רומבולה) שבו הוצבו מצבות.
רובין הכיר בריגה פעילים יהודיים רבים, שתה בצמא את החדשות מישראל, אסף פרסומים יהודיים ויצא לתחנת הרכבת כשידידיו מלווים אותו.
בתחנת הרכבת, נוכח לדעת שלא רק ידידיו מלווים אותו, אלא גם הק.ג.ב.
הוא נפרד מידידיו ונכנס לקרון השביעי.
היה לו ברור שאם זכה לליווי של אנשי הק.ג.ב.
הוא יזכה לראות אותם מקבלים את פניו במינסק.
לפני שהגיע למינסק הוא עבר לקרון ה-13 כדי לעקוב אחר מעשיהם ואכן חיכו לו סוכנים ליד הקרון ה-7, החליטו שהוא נעלם וראוי לבדוק אם הוא הגיע הביתה או שנתקע בדרך.
שעה לאחר שרובין הגיע לביתו, הגיע אדם בלבוש אזרחי והציג את עצמו כעובד המשטרה.
הוא שאל את בני הבית עליו וכשרובין יצא אליו הוא התחיל למלמל משהו על סידור עבודה ועל רישום למגורים וברור היה שהוא רצה רק לבדוק אם הוא הגיע.
במשך חודשיים התדפק על דלתות של משרדים שונים ונדחה בנימוקים שונים, אף אחד לא רצה לקבל אותו לעבודה.
המנהלים רצו לבטח את עצמם מפני כל צרה ושלחו אותו לארגונים גבוהים יותר או אל הוועדים המרכזיים של המפלגה להביא משם הפניה למקום העבודה.
חודש לאחר שחרורו הגיעה אליו פתאום החלטת בית הדין העליון של ברית המועצות ובה נאמר שלאחר שנתברר משפטו מחדש והאשמות לא הוכחו, הוא זוכה ל ("רהביליטציה") וכל זכויותיו הוחזרו.
רובין התקבל לעבודה בבית החולים העירוני למשרת מורה בכיר להתעמלות רפואית ובו זמנית החל בפעילות להקניית הידע על היהדות ומדינת ישראל, במיוחד לצעירים.
הוא שאף לעורר בלב היהודים המתבוללים רגשי כבוד לאומיים, גאווה לאומית ולהכין אותם לשיבה אל המולדת ההיסטורית, לישראל.
הוא שוב החל באיסוף חומר ומידע על ישראל ונוצר חיל חלוץ, אנשים שהתמכרו כליל לעניין התחייה הלאומית.
הוא יצר חוג חדש של ידידים ומכרים אך הוא ידע שעוקבים אחריו, וכי אסור לו לסכן את הבחורים ששמם עוד לא הוכתם בעייני הק.ג.ב.
בשלב זה, הוא כבר רכש ניסיון בעסקי מחתרת וסיים בית ספר טוב של נחקר, נשפט ואסיר מחנה.
מסיבה זו, הוא לא יצר קשר עם קבוצות גדולות, ולא ערך היכרויות עם האנשים.
הוא השתדל שלא כל הקשורים בידידיו יכירו אותו.
הייתה לו קבוצת נאמנים מידידיו שקיבלו מידיו פרסומים ומידע, והם הפיצו אותם כל איש בחוגו.
לפני מסירת החומר הוא הדריך אותם כיצד לנהוג אם ייתפסו וסיפר על דרכי החקירה.
הוא יעץ להם לתדרך גם את ידידיהם לפני מתן כל חומר "טרף" בידיהם.
באחת הפעמים שנסע לריגה כאשר גילה שמתחילים לעצור שם אנשים לחקירה על קשריהם עמו, החליט לחזור מיד למינסק כדי להזהיר את הבחורים ולסלק מביתו כל חומר העשוי לשמש הוכחה כנגדו.
בשובו למינסק גילה כי מכר טוב שלו שקיבל מידיו חומר על מלחמת ששת הימים, נעצר.
מייד ביקש להזהיר את כל הבחורים שלו לסלק את הפרסומים מביתם, ושוב תדרך אותם ואת שאר ידידיו ומכריו כיצד לנהוג בחקירה, מאחר שהיה בטוח כי במוקדם או במאוחר ייחקרו, תוך שהוא נוקט בכל אמצעי הזהירות של פגישות חשאיות ולא לדבר מהטלפון שלו.
שוב, כמו בפעם הראשונה, לא היה מסוגל להשמיד את החומר הרב שהצטבר אצלו.
הוא העביר אותו במזוודות סגורות ונעולות לשמירה זמנית לאנשים שבטח בהם והוא תידרך אותם לומר אם ייחקרו, שהוא מסר להם מזוודות סגורות ונעולות, עם חפצי הערך המשפחתיים שלא רצה להשאיר בדירה השכורה בה חי.
לאחר מכן נסע למוסקבה להזהיר את הפעילים שם וכמו כן רצה להזהיר את אשתו של מכרו אשר נעצר, אך גילה כי רומתה ומסרה את כל המידע שהיה בידה לק.ג.ב, אך במזל לא היה לה מידע רב.
במשך תקופה ארוכה נחטפו כמעט כל ידידיו ומכריו מהרחוב על ידי הק.ג.ב ונחקרו.
כשהגיע סוף סוף תורו, הזמין אותו מנהל כח אדם בעבודתו ומסר לו הזמנה להופיע בק.ג.ב בו ביום.
כדי למנוע את מאסרו, נקט רובין בחקירה, בגישה של הכחשה אפילו אם לא הייתה הגיונית, כי ידע שלאו נשאר לאו.
הם חקרו אותו מבוקר עד ערב במשך 5 ימים, ובכל פעם היה יוצא תשוש מהחקירה.
לאחר 5 ימים הפגישו את רובין עם מכרו העצור ועשו עימות ביניהם.
רובין הבין שהוליכו את מכרו שולל, שרובין מסר את כל המידע לק.ג.ב.
ולכן מכרו נשבר וסיפר על כל הקשרים ביניהם ועל החומר שרובין מסר לו.
כדי שהמכר יבין שאין הדברים כך, רובין עבר על כללי החקירה וקפץ וענה שהכל שקר וכי שום דבר כזה לא נתתי לו מעולם.
למרות זאת, סיפר המכר בפרטי פרטים על הכל.
רובין המשיך וטען שהכל עלילה והוא אינו מבין מדוע המכר מעליל עליו וכי כל מה ששפך שם בדוי מראשיתו ועד סופו.
לחוקרים אמר הוא לא מבין מה עשו למכרו שהוא שיקר כך.
החוקר סירב להמשיך ולחקור את רובין והפסיק את החקירה מאחר שהוא עמד על הלאו העקשני שלו, דבר שבדיעבד הציל אותו, ועקב כך הוא גם לא נקרא להעיד במשפט של המכר שלו אשר נשפט לשנה וחצי מאסר במחנה עבודה בכפייה במשטר מחמיר.
לאחר גזר הדין, הודיעו לו מריגה שהשלטונות התחילו להתיר יציאה לישראל.
רובין מייד נסע לריגה וליווה כמה מידידיו שקיבלו היתר ליציאה וביקש שתישלח לו דרישה מהארץ.
תוך שלושה שבועות הגיעה דרישה זו, ואוביר (מחלקה במשרד הפנים) קיבלו בניגוד לעבר את הבקשה אך משכו את התשובה במשך חודש וחצי.
לבסוף, נקרא רובין לאוביר ומנהל האוביר הודיע לו "קיבלת רישיון לנסוע" והוסיף "מוטב שתסתלק לישראל שלך, משתרעיל כאן את תודעתם של צעירים סובייטים".
רובין מציין לגבי כך, שהם אחרו את המועד מאחר שתנועת התחייה הלאומית התחוללה ולא היה כח שיכול היה לבלום אותה.
בניגוד לפעילים אחרים, שקיבלו חודשיים להתארגן ליציאה, הוקצו לו 12 יום בלבד.
יום לפני נסיעתו, יצא רובין להיפרד מידידים ומכרים, ואף על פי כן, באו רבים מהם לתחנת הרכבת ללוות אותו.
רובין זכה להיות הראשון במינסק המקבל היתר יציאה לאחר מלחמת ששת הימים.
אף על פי שכל ידידיו ידעו שגם הק.ג.ב יהיה שם, כבר לא פחדו.
חברים נאמו, שרו משירי ארץ ישראל ורקדו עד שעות הלילה המאוחרות.
היה בידיהם רמקול והוא הופעל במלוא קולו, הכל בגלוי ללא הצנעת רגשותיהם.
מלבד יהודים באו גם ידידים רוסים ללוות אותו.
בפרידה מרובין הוא קיבל פתקים ורשימות עם כתובות מיהודים שקיוו לקבל דרישה לעליה.
כולם ביקשו שהארץ לא תשתוק ושייעשה הכל כדי לסייע להם בעלייתם.
הם הביעו את רצונם לשמוע את קול אחיהם, קול הסולידריות שאינו משתתק.
רובין ידע כי גם הוא לא אחת הרגיש את הבדידות, את הערירות ושזהו הרגש הקשה ביותר.
היה ברור לו כי כדי שיהיה ליהודי רוסיה כח וכדי שתהיה להם תקוה, הכרח הוא שיידעו כי הם לא לבדם, שיש להם אחים החושבים עליהם ושעושים את כל האפשר להצלתם.
אחרי שעבר רובין בדיקה וחיפוש מדוקדק על גופו ושל בגדיו, אחד מידידיו הצליח להיכנס לתחום של הנוסעים שכבר עברו את בדיקת המכס ומסר לו צרור עם סרטים מפותחים.
רובין ידע על סרטים אלה וידע שיש עליהם ציון סודי וחותמת של הוועד לביטחון המדינה – ק.ג.ב וידע שהחזקת צרור זה הייתה עלולה לעלות לו בעשר שנות מחנה.
רובין לא חשב על סכנת המאסר אלא על הסכנה להפסיד את הסיכוי היחיד בחייו להגיע למולדת, אך לא יכול היה לסרב.
הכל עבר בשלום והצרור הגיע ארצה ללא פגע.
ב-1 במאי 1969 הגיע רובין לישראל ונשלח והצטרף לקבוצת היוצאים מרוסיה במרכז הקליטה בכרמיאל.
חדורים באמונה שצריך לפעול בגלוי נגד מניעת העלייה מברית המועצות, כתבו רובין וחבריו יוסף חרול ויוסף שניידר מכתב לראש הממשלה גולדה מאיר והוזמנו לשיחה בלשכתה בתל אביב בה השתתפו גם קבוצה שהגיעה מגאורגיה, ועו"ד לידיה סלובינה עם בעלה.
בפגישה זו הם הסבירו את הצורך בפעולות דרסטיות ובהפגנות בעולם.
באותה תקופה שלטה התפיסה שצריך לשבת בשקט כי כאשר הייתה העלייה מרומניה כשהדבר התפרסם, צ'אושסקו הפסיק אותה.
אחרי פגישה זו, הם החליטו לפעול לבד.
2 אנשים נסעו באופן עצמאי לארצות הברית כדי לעורר דעת הקהל.
לאחר זאת, נתיב, שנקרא אז משרד החוץ, שלח נציגים מהקבוצה לארצות הברית לעורר את דעת הקהל בעולם.
ראשון יצא מטעם נתיב יוסף חרול, ולאחריו נשלח רובין.
עדיין באותה תקופה אסרו לפרסם את שמותיהם ואת העובדה שהם עזבו את ברית המועצות.
אחד העיתונאים שלא שמע את האיסור, פרסם את הפרטים לגבי רובין.
משלא הצליחו להניע את נתיב והממשלה לעשות פעולות משמעותיות, פתחו פעילי העלייה מברית המועצות בשביתת רעב ליד הכותל, וזאת בניגוד לדעת נתיב.
זו הייתה נקודת השבירה שבה התחילה התנועה של "שלח את עמי".
בנוסף, שימשו רובין, יוסף חרול, יוסף שניידר ואשר בלנק, כיועצים לעומדים בראש נתיב.
רובין, שחווה את תחושת הייאוש מחוסר התמיכה מבחוץ בעת מאסרו, ולא שכח את בקשת הפעילים - שהארץ לא תשתוק ושייעשה הכל כדי לסייע להם בעלייתם, חש כי השגת התמיכה העולמית ושבירת השתיקה, בוערת בעצמותיו.
רובין החל ללמד בארץ חינוך גופני, תחילה בבתי ספר ואחר כך גם באוניברסיטה.
מלבד חינוך גופני, גם הרבה לחנך את הדור הצעיר בארץ לגאווה לאומית והטיף להם ציונות.
רובין היה נחוש בדעתו שמה שחווה בשואה ובגולאגים של ברית המועצות לא יישכח ויהווה אבן דרך לדורות הבאים.
הוא כתב את זיכרונותיו, תחילה ברוסית ועל כך בשנת 1975 חלק את הפרס הראשון שקיבלו מידי הנשיא אפרים קציר בתחרות ארצית "דרכי לארץ ישראל".
ספרו זה, תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת ספרים "דביר" בשנת 1977 בשם "מגפיים חומים מגפיים אדומים - מגטו מינסק עד מחנות סיביר".
לאחר מותו, בשנת 2017 ספר זה שוכתב מחדש על ידי הסופרת גלילה רון פדר-עמית ועומד לצאת בהוצאת ספרי ניב.
בשנת 1989 רובין נשלח על ידי נתיב לברית המועצות ובמיוחד למינסק כדי לעודד את העלייה משם ואכן רבים מבני עירו עלו תוך השנתיים הבאות לארץ.
בשנת 2004 כתבה הסופרת גלילה רון פדר עמית בכרך 26 בסדרה מנהרת-הזמן את הספר "אסיר ציון - מסע לראשית שנות השישים בברית המועצות אל אסיר ציון אנטולי רובין".
רובין היה ממדליקי המשואה בטקס הדלקת שש המשואות בעצרת הממלכתית ליום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2012.
בשנת 1969, לאחר עלייתו, נולדה בתו אילונה בברית המועצות ומאוחר יותר שני נכדיו.
המשפחה מתגוררת באטלנטה שבארצות הברית.
בשנת 1972 נשא רובין את דר' קרני ז'בוטינסקי, בתו של ערי ז'בוטינסקי ונכדתו של זאב ז'בוטינסקי, פסיכיאטרית, לשעבר נציבת הקבילות לחוק ביטוח בריאות ממלכתי (1996 - 2006).
נולדו להם שני ילדים ושלושה נכדים.
רובין נפטר ב-16 בינואר 2017 ונקבר בבית העלמין שבקריית ענבים.
אנטולי רובין מגפים חומים מגפים אדומים, מגטו מינסק עד מחנות סיביר, תורגם מרוסית על ידי ניר ערד, הוצאת דביר, 1977.
אנטולי רובין ניצחון בלתי אפשרי, מהתופת של גטו מינסק לזוועות של מחנות סיביר, שוכתב על ידי גלילה רון פדר עמית, הוצאת ספרי ניב, 2019.
אנטולי רובין דף מחיי סבל ותלאות, מהתופת של גטו מינסק לזוועות של מחנות סיביר , הוצאת בית נלי, 2019.
אנאטולי בוריסוביץ' צ'ובאייס הוא איש עסקים ומדינאי יהודי רוסי-סובייטי, מנכ"ל חברת רוסננו , תאגיד ממלכתי לננוטכנולוגיה בשנים 2007–2020.
מאז נובמבר 1991, צ'ובאייס השתתף באופן פעיל מאוד בפוליטיקה ובמרקם החיים החברתי ברוסיה.
הוא היה יו"ר מועצת המנהלים של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה, חברת החשמל הממלכתית, וראש סגל הקרמלין, בתקופת הנשיא בוריס ילצין.
צ'ובאיס נחשב לאחד ממובילי ואדריכלי הרפורמות הכלכליות של ממשל ילצין, הליך ההפרטה בשנות ה-90, והיה ממובילי המהלך להפרטת שוק החשמל ברוסיה בשנות ה-2000, בעיקר בעשור הראשון למאה ה-21.
ב-23 במרץ 2022 פורסם כי בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה התפטר מתפקידו כנציגו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לקשרים עם ארגונים בינלאומיים, ועזב את גבולות רוסיה.
אנאטולי צ'ובאיס נולד לקולונל בגמלאות, בוריס מאטווייביץ' צ'ובאיס (נולד ב-15 בפברואר 1918-נפטר ב-9 באוקטובר 2000), ממשתתפי מלחמת העולם השנייה, שפרש מהצבא.
לאחר פרישתו, היה מרצה למרקסיזם-לניניזם, ועבד במכון למדעי הכרייה בלנינגרד.
אמו, ראיסה יפימובנה סגל (נולדה ב-15 בספטמבר 1918 ונפטרה ב-7 בספטמבר 2004), הייתה כלכלנית יהודייה ליטאית.
אחיו - איגור צ'ובאיס (נולד ב-26 באפריל 1947) הוא דוקטור לפילוסופיה, פרופסור בפקולטה לפילוסופיה חברתית של מדעי הרוח והחברה באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה במוסקבה.
פעילויותיו האקדמיות והפוליטיות בברית המועצות
בשנת 1977 סיים את לימודיו במכון להנדסה כלכלית ע"ש פלמירו טוליאטי בלנינגרד ובשנת 1983 סיים עבודת הדוקטורט שלו בפקולטה לכלכלה בנושא "מחקר ופיתוח שיטות תכנון וניהול טובים יותר בארגונים מקצועיים למדע וטכנולוגיה".
בשנת 2002 סיים את הפקולטה לפיתוח מקצועי לחינוך והוראה, מטעם המכון להנדסת חשמל במוסקבה בתחום "בעיות התפוקה המודרניות" וכתב עבודת סיכום "נקודות מבט לפיתוח משאבי אנרגיה של רוסיה".
בשנים 1977–1982 היה מהנדס, עוזר לפרופסור להנדסה במכון לכלכלה בלנינגרד, שם מאוחר יותר, בשנים 1982–1990 עבד כמרצה בכיר.
באמצע שנות ה-80 היה למנהיג של קבוצה לא פורמלית של בעלי השקפה דמוקרטית כלכלית בלנינגרד.
בשנת 1980 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ובשנת 1987 הוא עזר לייסד את המועדון בלנינגרד, "הפרסטרויקה".
בשנת 1990, מונה לסגן הראשון של הוועדה המבצעת של עיריית לנינגרד, והיה היועץ הכלכלי הראשי של ראש העיר, אנטולי סובצ'ק.
ב-15 בנובמבר 1991 התמנה ליו"ר הוועדה לניהול נכסי המדינה (Государственный комитет РСФСР по управлению имуществом) - בדרגת שר ממשלתי.
ב-1 ביוני 1992 מונה לסגן יו"ר הוועדה הרוסית למדיניות כלכלית ופיננסית.
עד מינויו של צ'ובאיס רכשה הוועדה מוניטין כגוף ליברלי בשוק נוקשה.
תחת הדרכתו כמנהיג תוכנית ההפרטה, צ'ובאיס פיתח ויישם את רעיון כלכלת השוק תוך הדרכה טכנית שלה והיה ממנסחי החוק "אודות הפרטת מפעלי המדינה העירוניים" שהתקבל ב-1991 ובהשתתפות ראש הממשלה ייגור גאיידר.
בשנת 1992 הוציא הנשיא בוריס ילצין צו נשיאותי "אודות האצת הפרטת מפעלי המדינה העירוניים", אשר הביאה ליצירת תוכנית הפרטה ממלכתית והרפורמה הכלכלית יצאה לדרך.
ב-31 ביולי 1992 ילצין פרסם צו נשיאותי מס' 141 שיצר את "המחלקה לסיוע טכני", שבו כלכלנים אמריקאים עבדו כיועצים.
בנובמבר 2004 בריאיון לעיתון "פייננשל טיימס" אמר צ'ובאיס כי ההפרטה ברוסיה נעשתה אך ורק למטרות של מאבק כוחות נגד "המנהיגים הקומוניסטים": "היינו צריכים להיפטר מהם, אבל לא היה לנו זמן בשביל זה.
החשבון לא היה בחודשים כי אם בימים".
צ'ובאיס אמר גם כי "הנכסים הרוסיים היקרים ביותר והחשובים שבהם הועברו לקבוצה של טייקונים, תמורת הלוואות ותמיכה כספית ופוליטית בילצין בבחירות של 1996".
לדברי צ'ובאיס, העברת השליטה לידי האוליגרכים הביאה למצב של העברת מפעלים עם מאות אלפי עובדים, העברה שנועדה למנוע את ניצחונה של מפלגת האופוזיציה הקומוניסטית בבחירות לנשיאות ב-1996: "אם לא היינו מבצעים הפרטה, הקומוניסטים היו מנצחים בבחירות בשנת 1996".
ברוסיה בשנים 1991–1997 הופרטו מעל ל-130,000 מפעלים באמצעות מערכת שוברי הלוואות למניות רבות של נכסים שבבעלות המדינה, אלא שעל השוברים הללו השתלטה קבוצה קטנה של אנשים ("האוליגרכים").
על ידי רכישת שוברים אלה והתעשרות בלתי מוגבלת.
תוכנית ההפרטה מנתה שבע מטרות עיקריות: היווצרות שכבה של בעלים פרטיים, שיפור יעילות הארגונים, רווחה לאוכלוסייה ופיתוח תשתיות חברתיות באמצעות הפרטה, קידום ייצוב המצב הפיננסי של המדינה, קידום התחרותיות תוך מניעת מונופול, משיכת השקעות זרות, יצירת תנאים להרחבת ההפרטה.
על פי דו"ח פנימי של הוועדה לניהול רכוש המדינה, ראש הוועדה ולדימיר פולוואנוב כתב כי מתוך השבעה רק המשטרה הראשונה הושגה כאשר השאר נרמסו; רוסיה הפכה רשמית לקפיטליזם, בעיקר תודות לשכבת בעלי מניות מבודדת, שבכל זאת השליטה מונופול, כאשר כל אוליגרך רכש מגזר כלכלי מסוים.
ורצון האוליגרכים לשלוט במגזר כלכלה שלם יצר עלויות יתר והוביל להרס של מכוני מחקר טכנולוגיים רבים והרחיב את ההאטה הכלכלית, אף שגדלו ההשקעות הזרות, לפרק זמן מוגבל.
חרף זאת, ב-9 בדצמבר 1994, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אישרה כי תוצאות ההפרטה הן משביעות רצון.
ככלל, האוכלוסייה הרוסית התייחסה באופן שלילי לתוצאות ההפרטה.
כפי שזה מוצג על ידי סקרים שונים, כ-90% מן הרוסים סברו כי ההפרטה בוצעה באופן לא הוגן וכי הון גדול בלתי חוקי נצבר בכמויות עתק.
בחודש יוני 1993, צ'ובאיס היה מעורב ביצירת גוש קדם הבחירות "בחירתה של רוסיה".
בדצמבר 1993 הוא נבחר לדומה הממלכתית באמצעות גוש "בחירתה של רוסיה".
בין 5 בנובמבר 1994 - ל-16 בינואר 1996 צ'ובאייס היה סגן ראשון ליו"ר הוועדה הרוסית למדיניות כלכלית ופיננסית.
בשנים 1995–1997 היה חבר המועצה הנשיאותית למדיניות החוץ.
מאפריל 1995 ועד לפברואר 1996 ניהל מספר מוסדות פיננסיים בינלאומיים.
בחודש ינואר 1996, ילצין פיטר את צ'ובאייס מתפקיד סגן ראש הממשלה לאחר התבוסה של המפלגה הפרו-ממשלתית "רוסיה - ביתנו" בבחירות לדומה השנייה.
ילצין אמר באותו זמן כי, "מדוע המפלגה קיבלה 10% מהקולות?
אם זה לא היה צ'ובאיס, הייתה מגיעה ל-20%!
בתוכנית סאטירה טלוויזיונית, החיקוי של ילצין נראה צועק "צ'ובאייס אשם" וביטוי זה הפך לשגור באותה עת.
ההשתתפות במערכת הבחירות של 1996
זמן קצר לאחר שפוטר צ'ובאיס מתפקיד סגן ראש הממשלה הוא היה לראש קמפיין הבחירות של ילצין.
בחודש פברואר 1996, הוא הקים את "הקרן למען חברה אזרחית", שבו החל לעבוד צוות המחקר של מטה הבחירות של בוריס ילצין.
בחודש יוני 1996, ייסד את קרן "המרכז להגנה על רכוש פרטי".
צ'ובאיס היה מעורב בפרשת זירוקס כאשר בלילה שבין 19 ו-20 ביוני 1996 חברי מטה הבחירות של בוריס ילצין, בראשות צ'ובאיס, ארקדי יבסטאפייב וסרגיי ליסובסקי נעצרו בעת שניסו לקחת מהבית הלבן קופסה ובה 538,000 דולר במזומן.
עם זאת, לאחר חקירה הם שוחררו, ואת יוזמי מעצרם (ראש שירות הביטחון הנשיאותי, אלכסנדר קורז'אקוב, מנהל ה-פס"ב מיכאיל ברסוקוב וסגן ראשון לראש הממשלה אולג סוסקובץ) פיטרו.
התיק נסגר, וזהותו של בעל התיבה לא נחשפה.
ב-15 ביולי 1996 צ'ובאייס מונה לראש המינהל הנשיאותי.
בשנת 1996 הפך ליועץ הנשיא מדרגה 1. ב-7 במרץ 1997 הוא מונה לסגן ראש הממשלה, ומ-17 במרץ באותה שנה היה לשר האוצר של הפדרציה הרוסית עד שהודח בנובמבר.
באפריל 1997 התמנה לנציג רוסיה בבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח (IBRD) (זרוע של הבנק העולמי).
בין מאי 1997 למאי 1998 היה חבר במועצת הביטחון של רוסיה.
ב-23 במרץ 1998, פוטר מתפקיד סגן ראש ממשלת רוסיה, לאחר שילצין פיטר את ממשלתו.
בין 17 ביוני ל-28 באוגוסט 1998 היה הנציג המיוחד של נשיא הפדרציה הרוסית ליחסים עם מוסדות פיננסיים בינלאומיים, למשא ומתן על הסדר חוב, בעקבות משבר הרובל.
מאפריל 1998 ועד יולי 2008 עמד בראש מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה, חברת החשמל הלאומית.
ב-4 באפריל 1998 בפגישה יוצאת דופן של בעלי המניות של החברה הוא נבחר ליו"ר הדירקטוריון.
ב-30 באפריל 1998 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
צ'ובאיס הכיש תוכנית לשמור על רשת חלוקת החשמל במדינה במצב של מונופול טבעי, אך לפצל את יכולת ייצור החשמל לכ-20 ספקיות עצמאיות ויותר שיתחרו ביניהם על השוק.
בדצמבר 2004 אישרה ממשלת רוסיה את התוכניות לפיצול החברה, לחברות הולכה והפצה.
מבקריו טענו, כי בעת שכיהן כיו"ר חברת החשמל הלאומית, ניסה לנצל את המדינה לצבירת הון ורכוש ולהציג עצמו כאוליגרך השולט בשוק האנרגיה.
ב-2008 החברה פוצלה למאות חברות חשמל אזוריות והוא מונה ליו"ר חברת רוס ננוטכנולוגיה.
במאי 2000 היה שותף להקמת מפלגת ברית כוחות הימין בראשות בוריס נמצוב, שנרצח ב-2015.
ב-17 במרץ 2005 ניצל מהתנקשות בחייו כאלמונים הפעילו מטען צד בפרבר של מוסקבה, ופתחו באש על מכוניתו.
במאי 2009 העומד למשפט איש המאפיה איוואן מירונוב שהואשם בניסיון הרצח.
ב-22 בספטמבר 2008 התמנה למנכ"ל התאגיד הרוסי לננוטכנולוגיה, רוסננו.
ביוני 2009 ביקר בישראל בכדי לדון על הקמת קרן השקעה משותפת בתחום הננו-טכנולוגיה של ישראל ורוסיה.
בדצמבר 2020 התפטר מראשות התאגיד.
בתפקידו האחרון שימש נציג רוסיה לקשרים עם ארגונים בינלאומיים, בעיקר בתחום משבר האקלים.
עד שב-23 במרץ 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה התפטר מתפקידו, ועזב את גבולות רוסיה.
ב-1 באוגוסט 2022 אושפז בבית חולים אירופי במצב קשה.
במאי 2023 דווח כי הגיע לישראל, בה הוא שוהה עם תעודת זהות זמנית מכוח חוק השבות, וכי אף ביקש להנפיק לעצמו תעודת זהות ישראלית קבועה בלשכת האוכלוסין בנוף הגליל.
הקים את המרכז ללימודי רוסיה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב אשר התחיל את פעילותו ב-16 באפריל 2024. המרכז ו"פרויקט צ'ובאיס" יעסקו בהיסטוריה של רוסיה וילמדו את העתיד שלה.
אנאטולי נשוי לאשתו השנייה, מריה דווידובנה וישנבסקי, מ-1990, וגם היא כלכלנית בהשכלתה.
מאשתו הראשונה יש לו בן - אלכסיי, ובת - אולגה.
באוקטובר 2020 דיווח כי התגלה חיובי לנגיף COVID-19 והתרה בכולם לשמור על הגבלות הקורונה ולעטות מסכות.
אנטולי נאומוביץ' ריבָּקוֹב (Анатолий Наумович Рыбаков; 14 בינואר 1911 - 23 באוקטובר 1998) היה סופר יהודי סובייטי.
בתחילת דרכו הספרותית כתב לילדים, אך בהמשך כתב בעיקר למבוגרים.
בעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב .
אנטולי ריבקוב נולד בעיר צ'רניגוב שבאוקראינה למהנדס נחום אהרונוב ודינה ריבקוב.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר עבד כסבל וכמוביל במפעל כימיקלים.
בשנת 1930 התקבל לאוניברסיטה להנדסת תחבורה.
בשנת 1933 נאסר ריבקוב על ידי נ.ק.ו.ד.
באשמת "חתירה תחת שלטון המדינה".
לאחר מאסר קצר הוא שוחרר, אך נאסר עליו לשהות בערים שממוקמים בהם אתרים אסטרטגיים.
ריבקוב כיתת את רגליו ברחבי רוסיה ועבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1938 החל לעבוד כמהנדס כבישים בעיר ריאזן.
בנובמבר 1941 גויס לצבא האדום, לחם במלחמת העולם השנייה כקצין תובלה.
על מעשי הגבורה במהלך המלחמה עוטר בשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה.
את המלחמה סיים בדרגת מאיור.
ריבקוב החל את הקריירה הספרותית שלו בשנת 1948 עם פרסום ספר ההרפתקאות לילדים ונוער "הפגיון" וכרך ההמשך שלו - "נשר הארד".
ההצלחה הייתה גדולה, והספר "הפגיון" אף זכה לעיבוד קולנועי בשנת 1954 עלי ידי אולפני לנפילם שנחשבו באותה העת מהאולפנים הגדולים בברית המועצות.
לנוער הקדיש ריבקוב גם את ספריו על קרוֹש, שזכו אף הם להצלחה והוסרטו אף הם, הפעם על ידי האולפנים על שם מ.
את הרומן הראשון שלו -"הנהגים", ריבקוב הקדיש למכריו, כשהבא אחריו -"יקטרינה ווֹרוניקה" זכה לתגובות נרגשות ואף הוסרט בשנת 1957.
החל משנת 1972 הוסרטה הטרילוגיה "הפגיון", "נשר הארד" וכרך ההמשך "הקליע", וזכתה להצלחה.
הספר "ילדי הארבט" שנכתב בסוף שנות השישים פורסם רק בשנת 1987, כיוון שכלולה בו ביקורת חריפה על המפלגה הקומוניסטית.
עם פרסומו זכה להצלחה מסחררת.
חצי מיליון עותקים נמכרו בתוך יומיים, והוא תורגם תוך זמן קצר לעשרים שפות, הספר הוסרט ב-2004.
"'הפגיון" - 1948, ספר ראשון בטרילוגיה.
מספר את הרפתקאותיהם של הילד מישה פוליאקוב ושני חבריו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, כשבתווך נכרכת פרשיית אוצר עתיק.
עוסק גם הוא באוצר גנוז, רק שהפעם הגיבורים נופשים במחנה קיץ.
"הרפתקאותיו של קרוֹש" - 1960, ראשון בטרילוגיה.
ספר נוער הכתוב בגוף ראשון — חייו של נער מתבגר בברית המועצות.
"החייל האלמוני" - 1970, שלישי בטרילוגיה "קרוֹש".
"הקליע" - 1975, הספר החותם את הטרילוגיה "הפגיון" גיבוריו מסיימים את התיכון ודרכיהם נפרדות.
ספר בלשי שבמרכזו פרשיית רצח.
"חול כבד" - 1978, ספר טראגי על קורות משפחה יהודית בתחילת המאה העשרים.
אחד הספרים הראשונים שיצאו בברית המועצות על נושאים יהודיים.
"ילדי הארבט" - 1987, ספר מבוגרים פילוסופי העוסק בהתמוטטות הערכים הקומוניסטיים לקראת נפילתה של ברית המועצות.
"35' ושנים אחרות" -, ספר ראשון בטרילוגיה "35' ושנים אחרות" (תורגם לעברית תחת השם "השלושים וחמש ושנים אחרות")
"אבק ופיח" - 1994, ספר שלישי בטרילוגיה "35' ושנים אחרות"
"רומן זכרונות" - 1997, אוטוביוגרפיה
"ילדי הארבט", זמורה ביתן, 1989
"השלושים וחמש ושנים אחרות", זמורה ביתן, 1992
אנטולי קונסטנטינוביץ' ליאדוב (ברוסית Анато́лий Константи́нович Ля́дов, 11 במאי 1855 - 28 באוגוסט 1914) היה מלחין רוסי.
ליאדוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת מוזיקאים.
אביו היה המנצח של תזמורת תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
הוא הכיר בכישרון של בנו והחל ללמדו מוזיקה באופן לא רשמי.
בשנת 1870 התקבל ליאדוב לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג והחל ללמוד כינור ופסנתר.
אחד ממוריו היה ניקולאי רימסקי-קורסקוב שנאלץ לסלק אותו מהקונסרבטוריון ב-1876 בגלל היעדרויות.
כעבור שנתיים הסכים לקבלו וליאדוב סיים את לימודיו.
ליאדוב לא נטר לו איבה וכאשר פוטר רימסקי קורסקוב לאחר שהשמיע דעות לא מקובלות על השלטון במהפכת 1905, היה בין המוזיקאים שהתפטרו לאות מחאה.
מעשה שהביא להחזרתו של רימסקי קורסקוב לקונסרבטוריון.
ליאדוב שימש כפרופסור לתזמור בקונסרבטוריון.
בין תלמידיו היו סרגיי פרוקופייב, מיכאל גנסין, ניקולי מיאסקובסקי, לזר סמינסקי ועוד.
בצד עבודתו כמורה ומנצח, ראה עצמו כממשיך קבוצת "החמישה".
הוא ליקט ועיבד שירי עם רוסיים והוציאם במספר קבצים.
יצירותיו של ליאדוב הן קצרות.
ברובן מיניאטורות לפסנתר - פרלודים, מזורקות, בגטלות, וריאציות, בלדות, אינטרמצי ועוד.
מהיצירות התזמרתיות של ליאדוב מנוגנות כיום:
באבה יאגה - תמונה מוזיקלית אופוס 56 המתארת את המכשפה העפה באוויר על מטאטא.
"האגם המכושף" - אגדה לתזמורה אופוס 62 המתארת אגם ובו נימפות המים.
"קיקימורה" - אגדה לתזמורת אופוס 63.
ב-1909 ביקש סרגיי דיאגילב מליאדוב לחבר מוזיקה לבלט ציפור האש.
ליאדוב התעכב במתן תשובה ודיאגילב מסר את התפקיד למלחין הצעיר וחסר הניסיון אז, איגור סטרווינסקי.
"תיבת הנגינה" אופוס 32 היא היצירה המפורסמת ביותר של ליאדוב.
היא חוברה במקור לפסנתר אך יש גם עיבודים לתזמורת.
פסנתרנים רבים נוהגים לנגן קטע זה כהדרן.
בשנות ה-50 שימש קטע זה כפתיחה לתוכנית הבוקר "השעון המוזיקלי" בקול ישראל.
אנטומיה של הצמח (plant anatomy) הוא ענף של מדע הבוטניקה, העוסק במבנה הפנימי של צמחים.
ענף מקביל הוא מורפולוגיה של הצמח, העוסק בצורה החיצונית של הצמח.
לאורך זמן לא הייתה הפרדה בין נושאים אלו, אולם מאז אמצע המאה ה-20, עם התפתחות המחקרים בנושא, אלה נחשבים לשני ענפי מדע שונים.
לקראת סוף המאה ה-16 אנטומיה של הצמח קיבלה תדמית של מדע מודרני תודות למרצ'לו מלפיגי.
הוא היה רופא ופיזיולוג איטלקי, וקידם את המחקר המבוסס על שימוש במיקרוסקופ גם בצמחים.
בשנת 1671 הוא פרסם ספר בשם Anatomia Plantarum, שהיווה את הצעד הראשון בקידום חקר האנטומיה של הצמח.
החוקר השני אשר תרם לענף מדעי זה היה רופא בריטי בשם .
ספרו הראשון בנושא התפרסם בשנת 1672 וספר שני, הנקרא "אנטומיה של הצמח", התפרסם בשנת 1682. הוא היה זה שזיהה תאי צמחים.
עיקר ההתקדמות באנטומיה של הצמח חלה במאה ה-19. בשנת 1884, בוטנאי גרמני בשם היה הראשון שאף מיין רקמות בצמח על פי תפקודם.
אנטומיה של רצח הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 בבימויו של אוטו פרמינגר.
תסריט הסרט נכתב על ידי ונדאל מאיס ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'ון ד.
בסרט משחקים ג'יימס סטיוארט, ג'ורג' סי.
סקוט, לי רמיק, בן גזארה, ארתור או'קונל, איב ארדן, קת'רין גרנט, ברוקס ווסט (בעלה של ארדן), אורסון בין ומוראי המילטון.
את השופט גילם ג'וזף ולץ', פרקליט אמיתי שהיה נוכח במשפטיו של ג'וזף מקארתי.
הסרט הציג כמה דיאלוגים בוטים יחסית לשנת 1959. ביחד עם הסרטים חמים וטעים של בילי ויילדר ופסיכו של אלפרד היצ'קוק הם קראו תיגר על "קוד הייז".
תפקיד השופט הוצע בהתחלה לספנסר טרייסי ולברל אייבס, אך לבסוף ניתן לג'וזף ולץ'.
ולץ' הסכים להשתתף בסרט רק לאחר שאוטו פרמינגר אפשר לאשתו של הראשון להשתתף כניצבת במהלך הסרט.
בסרט הופיעו דיוק אלינגטון (שהלחין את פסקול הסרט) והעיתונאי יירב כאפסינאט בהופעת קמע.
ג'יימס סטיוארט - פול ביגלר
לי רמיק - לורה מאניון
בן גזארה - פדריך מאניון
ארתור או'קונל - אמט מקרטני
איב ארדן - מיידה רותלנג'
קת'רין גרנט - מרי פילנאט
פרס המבקרים של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט)
פרס המבקרים של ניו יורק לתסריט הטוב ביותר (ונדאל מאיס)
פרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט)
פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר (דיוק אלינגטון)
פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר לסרט או תוכנית טלוויזיה (דיוק אלינגטון)
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ג'יימס סטיוארט)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ארתור או'קונל)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ורג' סי.
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (לואיס לואפייאר)
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (סאם לאביט)
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ונדאל מאיס)
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (אוטו פרמינגר)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (לי רמיק)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (ג'וזף ולץ')
הסרט היה מועמד לשלוש רשימות של מכון הסרטים האמריקאי; הסרטים הטובים ביותר, סרטי המתח הטובים ביותר והפסקולים הטובים ביותר.
בנוסף הסרט דורג ברשימת "מאה שנים...
עשרת הגדולים" במקום השביעי בקטגוריית סרטי דרמות משפטיות.
נכון לשנת 2012 הסרט זכה לדירוג של 100% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 36 ביקורות.
אנטולי ואסיליביץ' קוזנצוב 18 באוגוסט 1929, קייב - 13 ביוני 1979, לונדון) היה סופר סובייטי שתיאר את חוויותיו בקייב תחת שלטון גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה ואת הרצח בבאבי יאר בספרו: "באבי יאר" (Бабий яр.
הספר פורסם במקור ברוסית תחת צנזורה בשנת 1966. הוא תורגם לעברית על ידי שלמה אבן שושן ויצא לאור ב-1966 בהוצאת עם עובד.
ב-1971, לאחר עריקתו של קוזנצוב למערב, יצא תרגום מחודש של אבן שושן על פי כתב היד המקורי.
קוזנצוב נולד בקורניבקה, פרבר של קייב הסמוך לאתר באבי יאר, לאב ממוצא רוסי ולאם ממוצא אוקראיני.
בגיל 14 החל לתעד במחברתו את האירועים ואת העדויות ששמע אודות הרצח בבאבי יאר.
בבגרותו הוא התנסה בלימודים בתחום האמנות כגון: בלט, מוזיקה, ציור ומשחק ועסק בעבודות כפיים שונות כולל עבודה בפרויקטים לאומיים על נהר הדנייפר ובאירקוצק שבסיביר.
ב-1955 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והחל ללמוד ספרות במכון גורקי לספרות שבמוסקבה.
הוא סיים את לימודיו ב-1960, הצטרף לאיגוד הסופרים הסובייטי והחל לפרסם נובלות.
ספרו הראשון, "סוף האגדה" (או בתרגום העברי "המשכה של אגדה"), זכה להצלחה ואף תורגם לשפות זרות.
תוך זמן קצר הפך לאחד מהשמות המבטיחים בספרות הסובייטית ולאחד ממפתחי הסוגה של רומן תעודה.
היצירה "באבי יאר" התפרסמה במגזין הספרות הסובייטי "יונוסט" ב-1966 כשהיא מצונזרת.
אנטולי פפאנוב היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי.
הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1973), חתן פרס ברית המועצות (1987).
על פעילותו הציבורית פפאנוב קיבל מספר עיטורים כולל עיטור מהפכת אוקטובר (1981), עיטור הדגל האדום (1986) ועוד.
אנטולי פפאנוב נולד בעיר ויאזמה (מחוז סמולנסק) למשפחת קצין ושחקן תיאטרון חובב בשם דמיטרי פפאנוב.
אמו, בת לבית רוסקובסקי, הייתה ממוצא פולני.
בשנת 1930 המשפחה עברה למוסקבה.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד במפעל מתכת ובמקביל השתתף בחוג תיאטרון לחובבים.
בשנת 1937 פפאנוב לראשונה השתתף בסרט בו שיחק תפקיד קטן.
באוגוסט 1941 הוא גויס לצבא האדום, הוצב לשרת ביחידת תותחים נגד מטוסים.
השתתף בלחימה נגד הצבא הגרמני במזרח אוקראינה.
במרץ 1942 נפצע קשה ולאחר תקופת החלמה ארוכה שוחרר מהשירות הצבאי.
עם חזרתו למוסקבה, פפאנוב החל ללמוד משחק ב.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1946 וקיבל הזמנות להתקבל לכמה תיאטראות של מוסקבה.
פפאנוב העדיף לעבור לקלייפדה (אז בתחומי ברית המועצות) בו הוקם תיאטרון רוסי חדש ובו התקבלה גם אשתו הטרייה.
בשנת 1950 פפאנוב עבר לתיאטרון לסטירה במוסקבה ועבד בו עד סוף חייו.
בשמך כעשור הוא קיבל רק תפקידים קטנים ואף שקל לעזוב את התיאטרון, אך בסופו של דבר הדברים הסתדרו.
בסך הכול הוא גילם על במת התיאטרון מעל 40 תפקידים.
במקביל להופעות בתיאטרון פפאנוב הצטלם במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה ודיבב סרטים מצוירים.
פפאנוב זכה לפופולריות ככל ארצית לאחר שבשנת 1963 גילם אחד התפקידים הראשיים בסרט "חיים ומתים" (Живые и мёртвые) על פי ספרו של קונסטנטין סימונוב.
בשנת 1968 הוא הצטלם בסרט יד היהלום לצד אנדריי מירונוב.
החל משנת 1970 הוא היה מדבב של זאב בסדרת סרטים מצוירים "נו, פוגודי!".
בשנת 1987 הוא הצטלם בסרט "הקיץ הקר של שנת 1953" (Холодное лето пятьдесят третьего) עבורו זכה בפרס ברית המועצות.
פפאנוב נפטר בשנת 1987 מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פפאנוב היה פופולרי מאוד בשנות ה-70 וה-80 וביטויים מסרטיו נכללו בשפה המדוברת עד היום.
אנטולי וסילייביץ' פירסוב היה שחקן הוקי קרח סובייטי ששיחק בעמדות חלוץ מרכזי וצד שמאל.
פירסוב נחשב לאחד משחקניה הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות, איתה זכה 3 פעמים במדליית הזהב אולימפית.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה, קודם פירבוס בשנת 1954 לקבוצת הבוגרים של המועדון.
בשנת 1961 הוא עבר לצסק"א מוסקבה, והיה בין הכוכבים הגדולים של הקבוצה.
בשנת 1964 נכלל פירסוב לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח והיה שותף לזכייתה באליפות עולם.
הוא וקבצתו זכו באליפות ברציפות עד לשנת 1971. פירוסב היה ידוע בחבטותיו החזקות, ולעיתים נרשמו מקרים בהם שוערים נפגעו מהדיסקית אותה חבט למרות הציוד המגן.
בזירה הביתית זו הייתה תקופה של שליטה מלאה של מועדון צסק"א מוסקבה בהוקי הסובייטי.
בהתאם לכך, פירסוב זכה 9 פעמים באליפות ברית המועצות.
בתקופת השתתפותו בליגה הסובייטית הוא זכה 3 פעמים בתואר השחקן החשוב ביותר.
בשנת 1973 הפסיק פירסוב את השתתפותו בתחרויות והחל לאמן.
בשנים 1976–1977 אימן את נבחרת הנוער של ברית המועצות, ובשנים 1972–1977 אימן את קבוצת האם שלו.
בשנת 1987 עזב פירסוב את הספורט התחרותי והחל לאמן ילדים בלבד.
בשנת 2000 נפטרה אשתו של פירסוב והוא בילה ליד קברה מספר ימים.
פירסוב לא התאושש מהאירוע ונפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן.
אנטולי מושיק (נולד ב-11 באוגוסט 1981) הוא מרים משקולות ישראלי שנולד וגדל באוקראינה.
מושיק זכה בתואר אלוף אירופה בהרמת משקולות במשקל עד 85 ק"ג.
בשנת 2010 הוא עלה לארץ עם בת זוגו מרינה אוכמן, אלופת ישראל בהרמת משקולות.
ארבע שנים לאחר עלייתו לארץ קיבל מושיק תעודת זהות ישראלית, ומאז הוא משתתף בתחרויות כנציג מדינת ישראל.
לאחר שעלה לארץ זכה מושיק במדליית ארד באליפות אירופה 2011 בהנפה, אלא שזמן קצר לאחר מכן נאלץ להחזיר את המדליה לאחר שנתפס בשימוש בחומרים אסורים.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בתל אביב בשנת 2014 סיים מושיק במקום העשירי, כאשר התחרה בקטגוריית משקל של עד 85 ק"ג.
באליפות העולם ב-2014 סיים מושיק במקום ה-18.
שנה לאחר מכן (2015) חזר מושיק להתחרות באליפות אירופה שנערכה בטביליסי שבגאורגיה מול יריבים במשקל של עד 94 ק"ג והתקדם למקום התשיעי בקטגוריה זו.
אנטולי ליין היה שחמטאי סובייטי ויהודי-אמריקאי.
אנטולי ליין נולד בלנינגרד בברית המועצות למשפחה יהודית.
הוא התחיל להשתתף בתחרויות שחמט לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 הוא היה חבר נבחרת ברית המועצות, שניצחה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות.
בשנת 1968 הוענק לאנטולי ליין תואר רב-אמן.
הוא ניצח במספר תחרויות בינלאומיות (סרייבו 1968, סיינפואגוס 1972, ונובי סאד 1972 ו-1974)
בשנת 1976 עזב את ברית המועצות ועבר להתגורר בארצות הברית.
בספטמבר 1976 זכה במשותף עם לאוניד שמקוביץ' בתחרות ארצות הברית הפתוחה בפיירפאקס, וירג'יניה.
לאחר מכן הוא המשיך להתחרות עד לשנת 1986.
בשנת 1978 השתתף אנטולי ליין באולימפיאדת שחמט:
אנטולי וסילייביץ' פיליפצ'נקו היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשתי משימות במסגרת תוכנית סויוז.
אנטולי פיליפצ'נקו נולד בכפר במחוז וורונז' למשפחת איש צבא קבע.
בשנת 1942, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי טייס בבית הספר לטייסי קרב.
לאחר סיום הלימודים החל בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1963 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
הוא היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1969 אנטולי פיליפצ'נקו שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7 כמפקד צוות.
המטרה הייתה להתחבר לחללית אחרת, אך היא לא בוצעה בעקבות תקלות טכניות.
בשנת 1974 אנטולי פיליפצ'נקו שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 16 כמפקד צוות.
מטרת הטיסה היה לבחון התאמות שבוצעו בחללית לקראת טיסה אפולו-סויוז בהמשך.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל, אך לא השתתף בטיסה.
החל משנת 1978 פיליפצ'נקו כיהן בתפקידי ניהול במרכז להכנת הקוסמונאוטים.
בשנת 1981 הוענק לו פרס ברית המועצות.
עד לשנת 1988 פיליצ'נקו עבד במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר שנת 1988 הוא היה נציג של מפעל אוקראיני במוסקבה.
בשנת 1992 יצא פיליפצ'נקו לגמלאות.
פיליפצ'נקו נפטר ב-7 באוגוסט 2022 וקבור בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
אנטולי סמיונוביץ' לבצ'נקו הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
אנטולי לבצ'נקו נולד בעיירה קרסנוקוטסק באוקראינה הסובייטית.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים בבית הספר לטייסי קרב בצ'רניגוב ולאחר סיומו המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1970 הוא שוחרר מחיל האוויר, והחל לעבוד כטייס ניסוי במכון לחקר התעופה במוסקבה.
החל משנת 1977 הוא היה חבר בצוות ניסוי של מעבורת החלל בוראן.
בשנת 1980 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנים 1987 טס לבצ'נקו לחלל בחללית סויוז TM-4 לצד אלכסנדר אלכסנדרוב ומוחמד פארס.
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 3 בפיקוד ולדימיר טיטוב.
לאחר סיום תוכנית ניסויים הם חזרו לכדור הארץ.
בשנת 1988 אובחן גידול מוחי, והוא נפטר תוך זמן קצר.
אנטולי יאקובלביץ' סולוביוב הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
אנטולי סולוביוב נולד בריגה, לטביה הסובייטית למשפחה ממוצא רוסי.
לאחר סיום בית הספר, בשנת 1967 הוא התחיל לימודים באוניברסיטת לטביה.
הוא לא סיים את שנת הלימודים הראשונה, ועזב את הלימודים לטובת קורס טייס.
בהמשך הוא גויס לחיל האוויר הסובייטי והוצב ביחידת החיל.
בשנת 1976 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1988 שוגר לחלל בחללית סויוז TM-5 לצד ויקטור סביניך ואלכסנדר אלכסנדרוב מבולגריה.
הם חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז TM-4 לאחר סיום תוכנית ניסויים.
ב-1990 שוגר לחלל בחללית סויוז TM-9 כמפקד צוות לצד אלכסנדר בלנדין.
הם התחברו לתחנת החלל מיר ובכך החלה פעילות של משלחת מס' 6 לתחנת החלל.
אנטולי סולוביוב חזר לכדור הארץ כעבור 179 ימים.
ב-1993 שוגר לחלל בחללית סויוז TM-15 לצד סרגיי אוודייב ומישל טוניני מצרפת.
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 11 בפיקוד אלכסנדר ויקטורנקו.
לאחר ביצוע חפיפה משלחת מס' 12 בפיקוד סולוביוב וכללה סרגיי אוודייב החלה את פעילותה.
צוות חזר לכדור הארץ כעבור 188 ימים.
ב-1995 שוגר לחלל במשימה STS-71 לצד אסטרונאוטים אמריקאים.
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 18 בפיקוד ולדימיר דז'ורוב.
לאחר 5 ימים מעבורת החלל עזבה ו-משלחת מס' 19 בפיקוד סולוביוב החלה בפעילות סדירה.
אנטולי סולוביוב חזר לכדור הארץ כעבור 75 ימים בחללית סויוז TM-21.
ב-1997 שוגר שוב סולוביוב לחלל בחללית סויוז TM-24 לצד פאבל וינוגרדוב.
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 23 בפיקוד וסילי ציבלייב.
לאחר הליך של העברת אחריות על תחנת החלל משלחת מס' 24 בפיקוד אנטולי סולוביוב החלה את פעילותה הסדירה.
סולוביוב חזר לכדור הארץ כעבור 197 ימים.
בשנת 1999 עזב סולוביוב את תוכנית החלל הרוסית.
מאז הוא מכהן כנשיא קרן "למען מולדת".
התחומים "אנטומולוגיה רפואית", "אנטומולוגיה של בריאות הציבור", וכן "אנטומולוגיה וטרינרית", הם ענפים של התחום הרחב יותר, אנטומולוגיה.
הם מתמקדים בהגדרה, מחקר וסקר של חרקים ופרוקי רגליים מזיקים המשפיעים על תחלואה ובריאות הציבור.
אנטומולוגיה וטרינרית נכללת בקטגוריה זו, מכיוון שמחלות מסוימות שמקורן בבעלי חיים עלולות "לעבור בין מינים" ולהפוך לסיכון בריאותי לבני אדם.
אנטומולוגיה רפואית עוסקת גם במחקר מעשי ומחקר תאורתי של התנהגות, האקולוגיה והאפידמיולוגיה של וקטורים פרוקי-רגליים של מחלות, והיא מקיפה תחומים וגורמים רבים העוסקים בבריאות הציבור, לרבות גורמים מחוזיים וממשלתיים בכל מדינה (לשכות בריאות בישראל וגורמי בריאות מוניציפליים), כמו גם של בעלי עניין אחרים ציבוריים ופרטיים העוסקים בהגנה על בריאות הציבור.
אנטומולוגים רפואיים מועסקים גם על ידי חברות כימיקלים - כדי לסייע בפיתוח ובדיקת יעילותם של חומרי הדברה חדשים אשר יפחיתו ביעילות את אוכלוסיות החרקים מעבירי המחלות על ידי הדברה, ומאידך לא יסכנו יותר מדי את הסביבה, לרבות השמדה של חרקים מועילים, ובכך לסייע לקיימות ובהגנה על בריאות הציבור.
האנטומולוגיה הרפואית זכתה להתעניינות עצומה מאז 2005, בשל הופעתו מחדש של פשפש המיטה (Cimex lectularius), ובארץ התגברות הופעת הלישמניה, קדחת הנילוס המערבי, ועוד.
בארצות הברית, אנטומולוגים רפואיים מועסקים על ידי אוניברסיטאות פרטיות וציבוריות, תעשיות פרטיות, וסוכנויות ממשלתיות פדרליות, ממלכתיות ומקומיות, כולל שלוש הזרועות של צבא ארצות הברית - המעסיקות אנטומולוגים רפואיים על מנת להגן על הכוחות מפני מחלות זיהומיות המועברות על ידי פרוקי רגליים, בכל המדינות בהם משרתים כוחות אלה.
עובדתית מבחינה היסטורית, במהלך המלחמות השונות, מתו יותר אנשים בגלל מחלות המועברות על ידי חרקים, מאשר סך הכל מקרי המוות עקב הפציעות שאירעו במהלך הקרבות.
פעילות של אנטומולוגיה רפואית בישראל מתקיימת במסגרת המעבדה לאנטומולוגיה רפואית של משרד הבריאות וכן במשרד החקלאות, המשרד לאיכות הסביבה, המכון הווטרינרי ע" קמרון, ומרכז וולקני.
במסגרת המעבדות לבריאות הציבור של משרד הבריאות, במעבדה המרכזית לבריאות הציבור בירושלים, קיימת מעבדה לאנטומולוגיה רפואית.
המעבדה החלה לפעול עם קום המדינה.
משימתה העיקרית הייתה המשך המאבק לביעור הסופי, של מחלת המלריה שהחל בתחילת המאה ה-20, במסגרת הפעילות של מוסדות היישוב.
ביעור המלריה היה צעד הכרחי שאפשר את קיומו והתפתחותו של היישוב בארץ.
בשנות החמישים עסקה המעבדה גם בהדברת מגפת הטיפוס המוריני (Murine typhus).
החידק הגורם למחלה - "Rickettsia typhi", מועבר לאדם על ידי פרעוש החולדה, בדומה להעברת הדבר.
מתחילת שנות ה-60 אין יותר מקרי מלריה מקומיים, ורק מקרים נדירים מאוד של טיפוס מוריני.
הטיפוס המוריני לא נעלם ובעולם עדיין מוקדים של מחלת הדבר האיומה, המועברת על ידי פרעוש החולדה.
מקרי דבר האחרונים נרשמו בארץ בשנת - 1947. הסיכוי שהמחלות הללו יופיעו שוב, נמוך ביותר.
אבל במסגרת המחויבות של רשויות הבריאות, ממשיכה המעבדה במעקב קבוע, אחר מוקדי דגירת יתושי האנופלס מעבירי המלריה ומנטרת חולדות לקביעת רמת נגיעותן בפרעוש.
מיון, זיהוי והגדרה של מיני חרקים ופרוקי הרגלים בעלי חשיבות לבריאות הציבור, הגורמים נזק לאדם, ובכלל זה להעברת מחלות, פגיעה בגוף, בנוכחות מטרידה ופגיעה במזון וברכוש.
בחינת יעילותם של חומרי הדברה ישנים וחדשים וחקר מידת עמידות החרקים מפניהם.
המעבדה עוסקת גם בניטור, מיפוי ומעקב ארציים ופיתוח פרוטוקולים להדברה יעילה וידידותית לסביבה.
כמו כן נערכים במעבדה סקרים קבועים, לבדיקת שיטות הדברה, יעילות תכשירי הדברה ומצבי העמידות לתכשירי הדברה של אוכלוסיות יתושים, זבובי חול, זבובים, ותיקנים.
התוצאות מאפשרות הגדרה של מחד שיטות הדברה יעילות ויותר ומאידך ידידותיות יותר לסביבה.
איסוף והגדרה של זחלי היתושים, מאפשר מיפוי ומעקב אחרי מקורות הדגירה, שבהם יש לטפל למניעת הטרדת הציבור.
ניטור מקיף של אוכלוסיות היתושים הבוגרים, הגדרת המינים, מיפוי התפוצה ובדיקות לנגיעות האוכלוסיות בווירוס קדחת הנילוס המערבי (בדיקות שנערכות במעבדה המרכזית לנגיפים של משרד הבריאות).
נערך מעקב אחר קרצית המערות וקרצית הכלב.
תפוצת קרצית המערות, המעבירה את החידק הגורם לקדחת המערות ורמת נגיעותה בחידק נחקרים במעבדה.
תוצאות המחקר פורסמו והמעקב נמשך.
מעקב אחר עקיצות ומוקדי מחלה של קדחת הכתמים הים תיכונית (MSF) שהיא מחלה ריקציאלית המועברת על ידי קרצית הכלב.
מחקר רב היקף על מחלת הלישמניה העורית (שושנת יריחו) המועברת לאדם על ידי זבובי החול, הפלבוטומוס.
תפוצת זבובי החול התרחבה מאוד, נוספו מוקדי מחלה חדשים.
המחקר עוסק במספר היבטים, בעיקר במציאת השיטות והתכשירים היעילים, בהורדת רמת האוכלוסיות של זבובי החול ובעלי החיים (למשל שפני סלע הנחשבים כפונדקאים לטפיל הלישמניה), שיכולים להוביל לצמצום משמעותי במספר מקרי המחלה.
שירות וייעוץ מקצועי, לכל גורם המבקש לזהות ולהגדיר את החרקים ופרוקי רגל אחרים, המזיקים לאדם ולרכושו.
זיהוי והגדרה של החרקים ופרוקי רגל אחרים, המזיקים לאדם ולרכושו, לתת מענה, מידע ועצה לכל פונה.
לרבות לשכות הבריאות, תברואנים, מדבירים, הצבא מועצות, עיריות ובעיקר אזרחים מודאגים.
היבט חשוב של עבודת המעבדה הוא המעקב אחר מיני החרקים ופרוקי רגליים אחרים הבעיתיים לאדם, בהיותם וקטורים, מעבירי המחלות, או מטרידים או פוגעים ברכוש.
המעבדה עוסקת גם בבדיקות נגיעות של מוצרי מזון, לנגיעות בחרקים המזיקים למזון יבש.
המעבדה מטפלת גם בתלונות הציבור על מזון נגוע, במסגרת הפיקוח של שרות המזון במשרד הבריאות.
כמו כן, נאספו נתונים רבים על מזיקי רכוש אחרים, לעץ, בדים וחומרים אורגניים למיניהם.
הוגדרו מיני הטרמיטים המזיקים בבתים ומופו אזורי התפוצה.
ידע מצטבר רב נוצל למחקרים וסקרים שנערכו לאורך השנים ממשיכים לתרום לבריאות הציבור.
נערך מחקר על הביולוגיה של זבוב הבית הקטן, מטריד בעיתי באביב ותחילת הקיץ, באזורי שבהם מצויים לולים.
כמו כן זוהתה במעבדה חדירה של מינים מזיקים לארץ (כמו נמלי אש) או הופעתם המחודשת של מיני מזיקים מקומיים.
המעבדה מסייעת גם בסקרים הקשורים לאנטומולוגיה משפטית, נגיעות גופות בחרקים המאפשר במקרים רבים לקבוע את זמן מוות לא טבעי.
סקר העוסק בריממת, נגיעות רקמות בע"ח ברימות זבובים.
המעבדה משתפת פעולה עם המשרד לאיכות הסביבה, שירות המזון והאגף לאפידמיולוגיה, ועם עיריות ומועצות מקומיות, וגופים ציבוריים אחרים שקשורים לבריאות הציבור השולחים את הדגימות לזיהוי והגדרה.
טיפול בדגימות שדה, של חרקים ופרוקי רגליים מזיקים, הכולל זיהוי והגדרה על פי סימנים מורפולוגיים.
בירור רמות ההדבקה של וקטורים בפתוגנים מחוללי מחלות.
העדפות פונדקאים של וקטורים מעבירי מחלות.
יעילות של שיטות וחומרי הדברה במעבדה ובשדה.
נגיעות מזון בחרקים, מזיקי מחסן וחרקים אחרים במזון
גידול אוכלוסיות ייחוס (רפרנס), הרגישות לחומרי הדברה של חרקים מזיקים לאדם
אוסף מקוטלג של המזיקים החשובים לאדם ולמזון
בירור, תיעוד ושימור מידע, של הביולוגיה והתפוצה של המזיקים החשובים לאדם ולרכושו בישראל.
הגדרה לרמת מין, של פרוקי רגליים מעבירי מחלות, כגון: יתושים, פרעושים, קרציות וזבובי חול ולמזיקי מחסן ורכוש
הגדרה לרמת מין, סוג או משפחה של פרוקי רגליים אחרים.
הכנת אצוות של יתושים לבדיקות נגיעותם בנגיף קדחת מערב הנילוס, לפי מין, מקום ומועד איסוף
זיהוי מולקולרי של טפילי ליישמניה בזבובי חול, בשיתוף עם המעבדה המולקולרית.
זיהוי מולקולרי של מקור ארוחות דם, בשיתוף עם המעבדה המולקולרית
בדיקת עמידות לחומרי הדברה, באוכלוסיות שדה של יתושים
בדיקת היעילות הבסיסית והשיורית, של חומרי הדברה בפיתיון סוכרי
בדיקות לנוכחות חרקים בדגימות מזון
דגום אוכלוסיות זבובי חול בשדה
בירור הפיזור העונתי והמרחבי של זבובי חול והדבקות בלישמניה בעמק בית שאן.
סקר ארצי של זבובי חול לצורך פיתוח מודל תפוצה אקולוגי למינים בעלי חשיבות בהעברת מחלות
ניתוח ממצאי ארוחות הדם של זבובי החול והקשר לשיעורי ההדבקה בלישמניה.
חרקים בעלי השפעה על הבריאות
ישנם חרקים רבים (ופרוקי רגליים אחרים) המשפיעים על בריאות האדם.
פרוקי רגליים אלה כוללים זבובאים (Diptera), פשפשאים (Hemiptera), כינים (Phthiraptera), פרעושים (iphonaptera), ותריפסאים (Thysanoptera).
הם מסוגלים לגרום לטפילות בפונדקאי, לנשוך, לעקוץ, לגרום לתגובות אלרגיות וכן להביא מחלות נגרמות על ידי וקטורים בבני אדם.
מאידך, קיימים אלפי מיני פרוקי רגליים וחרקים הנחשבים כטובים ומועילים, לחקלאות, לצמחייה, לסביבה, ולקיימות כללית ולמאזן האקולוגי בטבע.
ולכן מן הראוי תמיד להבחין במהלך תהליכי הדברה שלא להשמיד גם אותם ובכך לגרום נזקים עצומים לחקלאות, לצמחייה, לקיימות ולסביבה, שכן לא ניתן תמיד לדעת מה ההשפעה המלאה שיש לחרקים ולפרוקי רגליים אחרים על הקיימות בטבע, על האדם ועל החי בטבע ועל הסביבה.
אנטומולוגים רפואיים ברחבי העולם נאבקים בשפעות ידועות של חרקים ופרוקי רגליים מזיקים על לשיפור מצב בריאות הציבור.
אחת הסכנות הידועות למשל היא הדברה, של אוכלוסיות דבורים וחרקים אחרים (חיפושיות, צרעות, זבובים, פרפרים וכו') הפעילים בהאבקת צמחים והשפעות גומלין חיוביות אחרות, שלא מתוך כוונה להשמדתם.
מזיקים אישיים כמו כינים, פרעושים, פשפשים, קרציות, קרדיות גרדת, עשויים להוות וקטורים לאורגניזמים פתוגניים.
הם מוצצי דם, כלומר הם ניזונים מדמו של הפונדקאי שלהם.
כמעט כל המזיקים האישיים יכולים להיות מועברים לפונדקאי שאינו נגוע במהלך חשיפה ממושכת לפונדקאי נגוע.
כינים, פרעושים, פשפשים וקרציות ידועים בשם הכללי כ"טפילים חיצוניים" (אקטופראזיטים - Ectoparasites).
אלה טפילים החיים על עורו של הפונדקאי שלהם.
קיים החשד, שפשפשי המיטה עשויים להיות גם וקטורים לנגיפי הפטיטיס B, ואולי סוגי מחלות אחרות המועברות בדם.
לא ניתן לסווג את קרדית הגרדת כאקטופרזיט.
הקרדית הגורמת לגרדת (סקאביאס), "סרקופטס סקאבי", הידועה גם "כקרדית הגירוד", היא מתחפרת בעור הפונדקאי והופכת אותו לאנדופראזיט (טפיל פנימי").
הפעילות של אקרית טפילית החיה בעור והתגובה האלרגית לטפיל הם מצב המכונה "גרדת".