tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על השפעת רדושקוביץ, עיירת הולדתו, על שירתו, כתב מרדכי רבינזון: "כישרונותיו הברוכים ינקו בלי ספק משורשים טבעיים של מראות התולדה והרקע החברתי, שבתוכם נולד וגדל מנעוריו.
מזגו השקט והעדין של מאנה וכל הווייתו התמה וההרמונית, המפליאה ברכותה המשלימה ובירקותה הרעננה, מוצאים להם פשר מסביר וגנטי בשלוות הדשאים והנחלים הזכים האופפת את רדושקוביץ, ובאופי המתון, הנוח והטוב, של אנשיה.
מכאן יושרו אורחו ומיזוגו השלם בלי ניגודים וקרעים.
משהו מן המתק, הרוך והיופי של הציץ והפרח, מבשם את יצירתו הנוחה והצלולה של מאנה".
מקור השראה חשוב הייתה למאנה השפה העברית.
כך כתב במאמרו "הגיוני לבי":
מי זה השביח שאון שרעפי?
מי צוה לים רועש הרגע ודום?
מי רתק בזיקים מרוצת עשתנותי לבל יתפרצו בהמולה נוראה?
את עדינה גברת השפות; את תשקיטי סערת לבי עת נפשי נוגה; את משיבה נפשי, עת אשתה מרורות; לך אקרב בחרדת קודש, אכרעה ואתנפלה על זרועותיך, כילד מתרפק על ידי אֵם רחמניה.
את תפחי נשמת הדת והדעת באף כל איש המבקש קרבתך; את תציתי זיקי רוחו אשר עו; את תעוררי רעיונות נשגבים ונעלים בלבב בני עלומים; את שקוי לעצמותי היבשות, ומרפא לרוחי הנכאה.
החידוש שבשירתו והפתוס של תקופתו
שירת מאנה היא שירת טבע לירית, מציירת מראות טבע בצורה אידילית, שואפת אלי שקט וטוהר, יופי והרמוניה, אושר ותמימות.
כתב יעקב פיכמן: "השירה העברית החדשה - זו שלאחר יל"ג, זו שלאחר ימי הזעף האחרונים של ההשכלה, הייתה שירת אמונה.
מימי מאנה, יעבץ, בוקי בן יגלי, ביקשה לשוב אל מאפו, נשאה עמה שקט-שדה, חפצה לשכוח, להתפייס".
צבי קרול כתב: "מאנה חרג מהמסגרת המצומצמת של המוטיבים הפיוטיים של יל"ג אל זרועות העולם והטבע.
עולם בהיר ושקוף, מלא אור וזוהר שאין בן מאומה מן המועקה בלב המשורר העברי המעונה בשאלתו הגורלית: 'למי אני עמל?" - צייר אמן היה וזיקתו אל השירה באה לו מן העין הרואה ומסתכלת במרחבי היקום ומבארות הלב הממולאים רגשות געגועים וכיסופים אל הנעלם והבלתי-מודע.
שירתו של מאנה היא השתוקקות אל הנצח.
כמיהה גלויה אל התולדה ומנעמיה".
בזמנו הופעתה של שירת מאנה הייתה תופעה פלאית, ואף-על-פי שנבדלה באינדיבידואליות שלה, בהיותה שירת יחיד, משירת חיבת ציון הלאומית של המשוררים העברים בני-דורו, בכל זאת החשיבו את מאנה, ולו הודות לשיריו "משאת נפשי" ו-"עם עולם", למשורר לאומי.
מאנה היה מהמשוררים הראשונים בעברית, שביקשו לא לשון מלאכותית, אלא לשון ניגונית חיה; ועבר בהדרגה ממשקל הברות למשקל טוני.
גלס אף הפריז וקבע: "לא היה לנו שיר מוזיקלי מכתבי הקודש עד מאנה, עד שבא מאנה והנהיג את המשקל הניקודי, ובעקבותיו הלכו המשוררים אחריו".
מאנה, על אף גילו הצעיר, הקדים רבים בבגרות-רוחו.
מיכ"ל קדם למאנה בחיבור שירת יחיד לירית.
שניהם היו מסכנים בחייהם ונפטרו בגיל צעיר, מוציאים לפועל מעט מכישרונם הגדול.
מיכ"ל היה פייטן אומלל, בעל אופי עז וסוער, אמן הדמות השלם, המקונן ומתקומם ושר כברבור גווע; שצליליו, הספוגים עומק הייאוש, הקסימו את הכל.
מאנה היה מתון ועניו, סולח ומוחל, כולו עין יפה המתרפקת באהבת רחמים על הבריאה, לא מוציא מפיו אף דיבור של קטרוג או של טרוניה כלפי מר גורלו.
שירתו, על צליליה הרכים המשתפכים האמתיים, בישרה את האביב של השירה העברית החדשה.
כתב יעקב פיכמן: "מיכ"ל היה כבר קצת רחוק לנו, קצת זר לנו.
היגון שלו היה כבד ביותר...
הוא היה אחינו הגדול אשר הערצנו יותר, אך לא אהבנוהו כאהבתנו את מאנה.
מיכ"ל היה הפייטן, מאנה היה החבר הטוב, המגלה לפנינו את כל לבו...
המאנים הם קודם כל אנשים, כישרונם נראה לנו לפעמים כאילו הוא טפל להם...
היופי הצנוע והנאמן של נשמתם מבהיק גם בשעה שכישרונם בוגד בהם, תמיד נשאר אצלם איזה דבר, העומד למעלה מכל כשרון - הלא היא האמת שבלב, החמימות הטובה של נשמה כואבת מתפללה ומאמינה...
רוב שיריו הם באמת שירי אביב, שירי אביב מוקדם, עת השמש תציץ עוד בחרדה והרוחות הרעות 'עוד תגהנה, עוד תסערנה סביב'".
אף על פי שמאנה חיבר יחסית מעט שירים, ואת יצירתו הגדולה, המחזה "תקוה לאובד", לא השלים; לשירתו, גם אם לכאורה כמעט לא הרגישו בה, הייתה השפעה גדולה.
הוא היה המשורר האהוב על טשרניחובסקי בילדותו, שירי הטבע של ביאליק חוברו בהשראתו, והשפעתו ניכרת על שירתו של יעקב פיכמן.
למעשה הדור הראשון שלאחר חיבת ציון נתחנך על שירת מיכ"ל, יל"ג, ומאנה.
כתב צבי קרול: "סמויה הייתה השפעתו על הדור החדש, העולה בשמי-ספרותנו, כמעט בלתי-מוחשית; אך בחשאי הכה גלים עזים, ובו תקועים שורשיהם של ביאליק, טשרניחובסקי, ושניאור".
הסביר שמואל צבי זצר: "סוד השפעתה הגדולה של שירתו הלירית של מאנה מונח באותה הבלתי-אמצעיות, שבה מתגלית רוחו של המשורר ביצרי-רוחו, באותו הטון הנפשי, שאנו שומעים בכל שורה ושורה משיריו הנוגים, באותו הרוח הכהה המרחף עליהם, באותה ההתרכזות העמוקה, ששירה זו מתרכזת בעולמו הפנימי של המשורר".
השיר "משאת נפשי" (יחד עם שירו "עם עולם" שנדפסו ב"כנסת ישראל" של שפ"ר) היה בזמנו אחד מהשירים המושרים ביותר בפי העם היהודי במזרח אירופה ובמושבות בא"י (במיוחד בחדרה).
ביאליק, בהיותו בישיבת וולוז'ין, היה מזמרו ברוב רגש ובכליון נפש, ובעקבותיו חיבר את שירו "אל הציפור".
ב-"ספר כנור ציון", ספר השירים הלאומיים ששוררו בערי א"י ומושבותיה, שנערך על-ידי אברהם משה לונץ ויצא לאור בשנת תרס"ג (1903), השיר "משאת נפשי" הוא השיר השני בספר (לאחר "התקוה" של נפתלי הרץ אימבר).
כעבור דור-שניים השיר של מאנה נשכח משהו.
סיפר צבי יעבץ בראיון: "השיר העברי הראשון שלי לא היה 'אל הציפור' (של ביאליק), אלא שיר של משורר שהיה אהוב על סבא שלי ('משאת נפשי' מאת מאנה)...
כשהגעתי ארצה הלכתי לרחוב מאנה.
אף ילד לא ידע מי זה מאנה, ואני גדלתי עליו".
לא עבר זמן רב, והשיר "משאת נפשי" נעשה שוב פופולרי.
לאה גולדברג, למשל, מצטטת בית ממנו ברומן פרי עטה והוא האור.
ב-1957 השיר הוקלט בעיבוד יחזקאל בראון על ידי הזמר רן אלירן, וב-1962 בעיבוד יהודה שרת על ידי מקהלת קול ישראל; הושמע על ידי שמעון בר במופע "אנו נהיה הראשונים" (1963) וכן בביצוע תזמורתי, שניהם בעיבודו של ד"ר חנן וינטרניץ.
הלחן היווה רקע פתיחה מוזיקלי לתוכניות "שרתי לך ארצי" בעריכתם של אליהו הכהן ודן אלמגור, ששודרו בטלוויזיה בשנות השבעים.
בשנת 1995 עיבד את השיר גיל אלדמע.
כן הולחנו והוקלטו שיריו "עם עולם", "ליל שימורים", ו-"צל צלמי".
להלן הלחן המוכר של "משאת נפשי":
האם יצירת מאנה מביעה תקווה או תוגה?
לדעת שמואל צבי זצר, רוח של עצב ויגון שפוכה על כל שיריו של מאנה, וגם בשירי-התקווה האקורדים הנוגים מרובים על האקורדים העליזים, והטון המלנכולי השקט הצנוע של שירתו, מעין אנחה חרישית, מביא את הקוראים להיכנס לעולמו של המשורר ולהשתתף בצערו.
לדעת חיים תורן, יש בשירתו של מאנה מהוד הזריחה ויעפתה, אלא שבשוליה של זריחה זו מסתתרת תוגתם של דמדומי השקיעה.
לדעת יעקב פיכמן, רק מזלו הרע ומחלתו גרמו לכך שעל שירתו נסוכה עצבת חרישית תמיד; יותר מדי היה גדול התום שבלבבו, יותר מדי היה נתון העולם בלבבו ישר, שיכיר בכל ניגודיו הגדולים, והוא היה מסוג המשוררים שלא נולדו כי אם לצלילי מתק ולתפילות.
לדעת אליעזר שטיינמן, השקפת עולם עליזה והרמונית נזדככה בלבו של מאנה, הבריאה - היכל היופי, והאמנות מפתח הקסמים של ההיכל הזה, הקב"ה טוב, העולם טוב, האדם הטוב, החיים גן-עדן, וגן-עדן זה מתנת כל אדם הוא.
התקווה והתוגה שביצירת מאנה הן מורשה מהשירה הרומנטית.
התוגה נובעת מבדידותו של המשורר - מפער בין עולמו הפנימי לבין המציאות.
בפרט, עוני וחולי ורפיון גופני, והיותו דר רוב ימי בחרותו רחוק מידידיו, היו מנת חלקו של מאנה בחייו הקצרים.
נסיבות תוגתו מתוארות בשירו "כעלות השחר":
המוצא של מאנה מהפגעים שמחצו את חושיו, קצצו את כנפיו, רמסו את נפשו התמה, וניבלו את טוהר לבו, היה התבודדות בטבע.
כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות":
שֵׁם הבדידות יפיץ אור על מחשכיו.
שם הבדידות יתאר לפניו תמונת תוגה ועצבת מעולפת ברעיונות רכים וענוגים, מלאה רגשות הנפש.
צא מאדם העיר, שם, בין שדרות אלונים תחת כפת נטישותיהם תשאף רוח חדש, השֶׁקט הנעים השורר בעצם תקפו, יטהר ויזכך שעפיך; רוח צח חרישית, הנושב בין חגוי הענפים יפיץ כל דמיוני תהו ובהו, האפל השאנן מצאלי עפאים ישא בכנפיו הגיון עמוק עם זכרונותיו הנעצבים והנעימים גם יחד.
קול דממה דקה מזרמת נחל זך, יפריע את הדומיה.
שם על שפת הנחל תרחף על תהום שעפים אין חקר.
שם גיא החזיון, רוח ממרום יערה עליך, וישביע בצחצחות נפשך.
ההמולה הנעימה ממשק עלים המתנועעים לרוח שיפוח, ישמע לאזניך כסוד שיח שרפי קודש.
המית גלי בדולח מתגלגלים לאט, כנטפי פנינים על ראי מלוטש, יערב, ינעם לך כהוד קול נפשות נקיות.
קול הזמיר, על ראש אמיר, יעורר בקרבך רגשות עדן, רגשות חן ויופי.
נפשך תתאבך, תּתּר ממקומה, תפרוש כנפיה.
התקווה היא תולדה של אמונה בחידוש מעשה בראשית.
כך כתב מיכ"ל בפירושו לשירו "שלמה וקהלת":
מהבחינה הזו מאנה ממשיך דרכו של מיכ"ל, אך בעוד אצל מיכ"ל אמונה עטורת תקווה (שלמה) וחכמה משכלת (קהלת) מנוגדות זו לזו, הרי שאמונה ודעת שוכנות בהרמוניה ובהשלמה בנפשו של מאנה.
אמנם במבט נכוח ומפוכח מאנה כותב לעיתים שירים נעצבים אלי הבל.
כך כתב בשיר "הכל הבל!":
אולם במיטב שירתו התקווה גוברת על התוגה.
כך כתב בשירו "משאת נפשי":
במחזהו "תקווה לאובד" אין התוגה אלא נחמה זמנית מפני תהפוכות תבל לאיש שעשקו ממנו את התקווה, אך סוף דבר הכל טוב והתקווה שבה לאוהבה ועמה אמונה ואושר.
במאמרו "הגיוני לבי" מאנה כתב דברים המלמדים על מקום התקווה בחייו וביצירתו:
תאורי הדברים של מאנה כלליים ומופשטים, ואינם עשירים בפרטים.
לדוגמה, בכותבו על שושנה, הוא לא כותב על שושנה מסוימת, אלא על מהות השושנה, רוח-חיים שבשושנה (והרי לדעת מאנה, רוח השיר והמליצה היא רוח החיים, או החיים בעצמם):
השגתו היא תולדה הן של השראה והן של קרבת-טבע בלתי-אמצעית שהייתה לו מימי ילדותו.
כתב שמואל צבי זצר: "שירי-הטבע של מאנה עושים עליך רושם חזק באי-אמצעיות שבהם, בהגעגועים החזקים שישמעו בהם, באותה ההתרפקות המרובה שהנם מחודדים בהם, באותה ההתפעלות שיש בה פשטות ותמימות במידה גדולה כל כך".
כתב אליעזר שטיינמן: "זה היה מין חוני המעגל שהקיץ מתרדמת הדורות.
וראה בבת-אחת עולם הדור-נאה, שנעלם כביכול מעיני דורות רבים אחוזי-שינה.
והריהו נותן קולו בשיר להקיץ נרדמים, להעביר גולים מעמק הרפאים אל חמדת נופים...
ההרים קוראים אלינו; העמקים רומזים לנו; הנחלים והמעיינות אומרים באזנינו שירה.
העולם כולו מלא שירה ורינה...
שום יהודי לא היטיב כמאנה עם העולם.
האופטימיות שלו הייתה ללא גבול, ללא תנאי, ללא רבב ואף ללא שום כוונת מכוון.
מעין ביטוי חי לנהורא מעליא, לשמחת הלב, לביטחון-אמת".
במאמר על חכמת השיר והמליצה מאנה כותב:
בכל זאת, למרות דבריו, אלמלא החידוש שבשירת מאנה, שיריו לא היו עושים כזה רושם על הדורות הבאים.
בלב רגש ובעיני-אמן פקוחות מאנה התבונן בטבע וראה שכולו אומר כבוד, הוד והדר; חן וחמדה, פלאות וצפונות.
במאמרו "חכמת הציור בכלל ובין בני עמנו בפרט" תיאר את מבטו האקספרסיבי (להלן מקצת מדבריו):
שיחו נובע מרגשות יופי ושגב, מרגשי קודש; לבבו חש אהבה.
כתב אליעזר שטיינמן: "לא זו בלבד שאין העולם נגלה לו משום צד בחינת גולם, אין הוא נראה לו משום בחינה גם בחזקת דומם, משל אין הוא עשוי רגבים אלא ארגמן.
לעולם אין אנו שומעים מפיו, אף הוא אינו שומע מפי ההוויה, קול בכוח, אלא קול ברוך, קול בהוד, קול ביקוד, קול בלהט הנפש - וכלל כולם קול דממה דקה...
מאנה הוא מין פרח המחונן בשכל רם; ציפור מהגה זמירות, אף הוגה דעות; אדם הצופה ומביט על עולמנו באספקלריה של מלאך.
הוא מדבר לכאורה בלשוננו: חיים, אהבה, ידידות.
אבל יש למלים אלו בשפתו פירוש משלו, פירוש זך ומזוקק".
שיריו, מאמריו, ובמיוחד מכתביו, הם מעין וידוי-נפש בו מאנה שופך את נפשו ללא כחל וללא שרק בשיח אוהב לפני ידידיו.
ואמנם לידידות, במובנה הנעלה והכללי ביותר, מקום מרכזי ביצירת מאנה.
בשיר "נסיעה אל אבותי" הוא כותב: "האח!
/ אל הורי, אל הורי אקרב לרגעים!
/ כל רגשי אהבה בי החליפו כח: / אל הורי, אל הורי הנכם נישאים!".
בשיר "אהבה ואחוה": "רק אתה אח יקר תרגיש שמחתי / רק אתה תתור כל חדרי ליבתי / כי לבבך כלבבי אהבה ידע / וכנפשי נפשך אהבה נמלאה".
בשיר "על הרי וילנא": "חושי נפשי למעונך בשאון קרת / וקחי קסת סופרים, עט גם גיליון!
/ שפכי רגשותיך, נפש נערכת / אל אוהביך שלחי מיטב הגיון".
בשיר על המנגן הזקן המסכן: "הוי, זקן נפלא, נא עמך אלכה!
/ אני אשיר שירי יוצאים מקרב / אתה תך בנבל בוקר וערב / כי אחים נחנו כמוני כמוך!".
כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות" על אהבה שאינה תלויה בדבר:
בעל לב רגש לא ימצא לו מנחם בישימון.
חיי הנפש הם האהבה, התשוקה והתקוה, הנמצאים רק בין בני האדם.
אשרי הגבר אשר מצא לו אוהב נאמן בדרכי החיים.
אוהבו ימתיק לו מרורות המקרים, הם ילכו שלובי זרוע ויגיעו למטרתם.
בנאומים נעימים יאמץ כוחותיו אשר אפסו מעצר רעה ויגון, ובמתק חכו יעורר בקרבו התשוקה לחיות, גם התקוה לקוות על ימים יוצרו...
האהבה בת אל חי, היא נשמת האדם בתבל; היא הציר אשר עליו יסב כל מפעליו ומעשיו, רגשותיו, מחשבותיו וכל כחות נפשו; היא תעודדהו עת עמודי גוו ירופפו, תאַמצהו, תחזקהו ללחום נגד פגעי הזמן לחתור להגיע למטרתו; היא תעיר בקרבו תקותו, תעיר מיתרי כנורו השבור, כנור נחמתו השבור לרסיסים מתגרת הזמן.
קול נעים יהמה באוזניו, שפך רגשות עדינות, רכות וענוגות; קול נחמד מתהלך ברוח הגיון ואזנו שומעת; קול משתפך מתוגה נעימה לצלצלי קול תרועה, קול הולך וחזק מדממה דקה לקול תרועת הידד!
נפש האדם תצא למרחב יה, דמי עורקיו ירוצו בחפזון, וכמקיץ מתרדמה עמוקה כן יראה אור.
הסביר אליעזר שטיינמן: "אין מאנה מתכוון לידידות באשר היא-היא, אלא באשר היא וגם הוא, באשר היא כל-בה.
היא לו משא נפש, שורש כל הגיגיו, שמן משחת הקודש לחיי העולם הזה...
כל פסוק בקולמוסו על הנושא הזה מצווה ואומר: הקורא, עמוד, הקשב, כאן סח אני לפניך על דבר העומד ברומו של עולם".
מאנה סיכם זאת נהדר בשירו "על תמונתי לידידי":
אם שירה סימן-היכר לנעורים ופרוזה חותם הבגרות, הרי שכשם ששירתו של מאנה מפליאה ברעננותה, כן הפרוזה שלו מפתיעה בטעם זקנים שבה.
ואם בשיריו, התוכן עיקר ויש פחות תשומת-לב לענייני צורה, הרי שהפרוזה שלו, המאחדת שירה צרופה עם ביקורת מעמיקה וחריפה, שלמה בתוכנה ובצורתה ובסגנונה.
קטעי פרוזה רבים של מאנה, בין במאמריו בין במכתביו, הם קטעי פיוט נפלאים, בהם הצליח להשתחרר מכבלי משקל וחרוז, ולפרוש כנפיים מעלה.
ממאמריו במיוחד ראויים לציון מאמרו "על חכמת השיר והמליצה", שלמרות היותו תרגום, רוחו וסגנונו של המשורר מפעמים בו; והמאמר "הגיון על הבדידות", פרק שירה מזהיר ומסה מחקרית חודרת, סיכום תמציתי של השקפתו.
מכתביו, בהם מאנה מעודד את נפשו ואת ידידיו, הם פרק שירה בפני עצמו.
מרדכי ישעיה צאנין (1 באפריל 1906 - 4 בפברואר 2009) היה בלשן וסופר יידיש, מילונאי ועיתונאי, ומנהיג תרבותי של היידיש בישראל.
מחבר המילון הגדול יידיש-עברית-יידיש, מייסדו ועורכו של העיתון "לעצטע נייעס".
נולד בשם מרדכי ישעיה צוקרמן לדוד וטובה מלכה בו' בניסן תרס"ו, 1906, בעיירה סוקולוב פודלסקי (Sokolow Podlaski) שבפולין.
בבית הוריו קיבל חינוך מאביו, שהיה אוטודידקט משכיל.
לאחר מכן למד ב"חדר" (אצל שלושה מלמדים) ובישיבה של הרב יצחק זליג מורגנשטרן, מסוקולוב.
בצד החינוך היהודי למד מספרי לימוד בשפה הפולנית.
בשנת 1921 עקרה המשפחה לוורשה וצאנין למד בגימנסיה פולנית.
מאוחר יותר, צאנין לא פסח על אף הרצאה בנושא ספרות באוניברסיטת ורשה, ו"בלע" את כל ספרי הספרות היפה שהיו בספרייה היחידה באזור היהודי של ורשה, ביידיש ובפולנית, בתרגום מגרמנית, מרוסית ומצרפתית.
העיתון הראשון בו כתב בוורשה היה הפאלקסצייטונג, שהיה עיתונה של מפלגת הבונד, איתה הזדהה צאנין באותה עת.
כפי שהסביר לימים, "העיתונים 'היינט' ו'דער מאמענט' היו בשבילי טרייף; הם היו ציוניים."
צאנין עבד בארגון המרכזי של בתי הספר האידים בוורשה (TSYSHO).
הסיפור הראשון שכתב פורסם בכתב העת ביידיש "אויפגאנג" בשנת 1928 בוורשה.
לפני מלחמת העולם השנייה החל לשרת בצבא הפולני.
עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939 גויס, אך הדיוויזיה שבה שירת לא הספיקה ללחום נגד הנאצים.
הוא שב לוורשה, עבר את הפצצות הגרמנים על ורשה והצליח לחלץ את הוריו ואחיותיו מפולין (הם הצליחו להגיע ארצה)
ולאחר חודשיים תחת שלטונם של הנאצים ברח לליטא ה"חופשית".
כאשר זו נכבשה על ידי הצבא האדום, המשיך בנדודיו ליפן, שבה עבר בין מרכזים היסטוריים ותרבותיים, ולשאנגחאי שבסין.
בדרכו לארץ ישראל שהה חצי שנה בהודו, כי המצרים לא הרשו ליהודים לעבור בארצם בדרך לארץ ישראל.
הודות לנחום אפנדי, רבה של מצרים, זכה להגיע לארץ ישראל בשנת 1941, בימים שהגנרל רומל עמד על גבול מצרים ומולו ניצב הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי.
בארץ ישראל השתקע בתל אביב, בה פעל עד מותו.
בתל אביב התפרנס מחנות לתיקים שפתח.
במקביל פרסם גם סיפורים ביידיש שפרסם בעיתונים.
לאחר תום המלחמה, בסוף שנת 1945 יצא צאנין לסיור בן שנה בפולין ובמהלכו שלח מאמרים ליומון היידי "פארווערטס" בניו יורק.
במאמריו דיווח על חורבנן של כמאה קהילות יהודיות בערים ועיירות בפולין.
את רשמי המסע פרסם לאחר מכן גם בספר "איבער שטיין און שטאק: א רייזע איבער הונדערט חרוב געווארענע קהילות אין פוילן" שיצא לאור ב-1952 (תורגם לעברית: "תל-עולם: מסע על פני 100 קהילות נחרבות").
מאז הקמת המדינה היה הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה.
ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש בשם "אילוסטרירטער וואכנבלאט" (ביידיש: "שבועון מאויר"), שיצא לאור עד אוקטובר 1949.
לאחר מכן ייסד, עם שני שותפים, את השבועון "לעצטע נייעס" (ביידיש: "חדשות אחרונות").
צאנין ביקש להפוך את השבועון ליומון אך לא קיבל לכך רישיון מן הרשויות, שניסו למנוע את הפצת השפה והתרבות היידית, "לשון הגולה".
לשם השוואה, יומונים בגרמנית, באנגלית, בהונגרית, בצרפתית ובערבית הורשו והופיעו בישראל.
כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נייעס" 3 פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר.
אחרי מאבק בן תשע שנים בשלטון, קיבל צאנין ב-1958, רישיון להפיכת השבועון ליומון.
בשיאו הופץ העיתון בימי שישי בכ-30.000 עותקים.
ב-1960 מכר את העיתון ל"חברה המאוחדת לפרסומים" שהייתה בשליטת מפא"י והשתלטה על מרבית העיתונות הלועזית בישראל.
צאנין המשיך לערוך את העיתון עד 1977. כעבור שנים, עם התמעטות קוראיו, הפך העיתון לשבועון, ובמתכונת זו הופיע עד לסגירתו ביולי 2006. בהיותו מייסדו ועורכו הראשי של "לעצטע נייעס", הפך את העיתון למוסד שדאג לקליטתם של מאות אלפי עולים חדשים והשתלבותם בארץ.
בגלל מגמת העיתון להדגיש את עליונותה של התרבות היהודית המזרח-אירופית, האשכנזית,
פנו חברי מפא"י יוצאי עדות המזרח בקיץ 1964 למוסדות מפא"י בדרישה להדיח את צאנין מעריכת "לעצטע נייעס".
הניסיון לא צלח וצאנין נותר חבר ב"ועדת העורכים" של העיתון.
ב-1968 יסד צאנין את השבועון "צאנינס אילוסטרירטע וועלט" (העולם המאויר של צאנין), וערך אותו במשך שבע שנים.
מרדכי צאנין חיבר ופרסם כארבעים כרכים ביידיש: סיפורים, רומנים, נובלות, ביקורות, ביוגרפיות ועוד.
שפר מזלו יחסית ליוצרי יידיש אחרים, וחמישה מספריו תורגמו ויצאו לאור בעברית.
בשנות פעילותו בתל אביב פרסם למעלה מעשרים ספרים בסגנונות ספרותיים שונים, בהם אפוס היסטורי בשישה כרכים, "ארטאפאנוס חוזר הביתה" אותה כתב במשך 20 שנים (בשנים 1966–1986).
את סיפור בריחתו מפולין לאחר הכיבוש הנאצי פרסם בספר "גרענעצן ביז צום הימל" (גבולות עד השמים), בשנת 1970.
הוא ערך והוציא לאור מילון שלם עברי-יידיש ויידיש-עברי, המשמש עד היום המילון הבסיסי לשפות אלו.
בנוסף ליצירתו הספרותית זכתה להערכה רבה פעילותו למען ההכרה בתרבות היידיש כחלק אינטגרלי של היצירה התרבותית הלאומית של עם ישראל ושל מדינת ישראל.
הוא נמנה עם פעילי בית שלום עליכם בתל אביב.
בזכותו שונה מעמד היידיש בישראל ואף הופקה מדליה רשמית לציון תרבות היידיש והעותק הראשון נמסר לו.
כן הונפק בול לציון היידיש ותרבותה.
מרדכי צאנין היה מיוזמי ומקימי של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל ושימשה בה כסגן יושב ראש.
במסגרת זו היה שותף להקמת בית לייוויק, ביתה של האגודה, שנחנך בשנת 1970 ובמשך השנים שמרדכי צאנין עמד בראש אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל, התנהלה בבית פעילות תרבותית מקיפה: ערבי קריאה וספרות, מופעי מוזיקה ותיאטרון, פעילות אשר ממנה נהנה ציבור רחב של תושבי העיר.
במשך כל שנותיו בישראל היה מקום מושבו של מרדכי צאנין בתל אביב, ותושבים רבים בעיר נהנו מפרי פועלו.
שמו של צאנין היה מוכר בארץ ובעולם כלוחם עיקש למען שפת היידיש ותרבותה, וכאחד מגדולי סופרי היידיש.
מרדכי צאנין נפטר בי"א בשבט תשס"ט 4 בפברואר 2009 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק ליד רעייתו דבורה דורה לבית אלטר (1909–1996).
הוא הותיר אחריו את בנו זאב ונכדים.
אחותו, פלה, נישאה לאדריכל יצחק בונה (בלקס).
ארטאפאנוס חוזר הביתה, סאגה בת 6 כרכים, תרגם ש.
גזר הדין, שורשים, תל אביב, 1987
דרכי הגורל היהודי, מסות, המנורה, תל אביב, 1967
מילון יידיש-עברית עברית-יידיש שלם, תל אביב, 1982
תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב, המנורה, 1962
הרב מרדכי פירון (כ"ז בכסלו ה'תרפ"ב, 28 בדצמבר 1921, וינה שבאוסטריה – כ"ח באייר ה'תשע"ד, 28 במאי 2014) היה הרב הצבאי הראשי השני של צה"ל ולאחר מכן רב בציריך במשך שלוש עשרה שנה.
פירון נולד בווינה שבאוסטריה, בן יחיד לואירנה ויעקב פיסק.
למד בתיכון באוסטריה ועלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בשנת ה'תרצ"ט (1938).
בגיל 16 התחיל ללמוד בבית הספר מקוה ישראל, אך עבר לישיבת כפר הרא"ה ומשם המשיך לישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
משם עבר לישיבת מרכז הרב בה למד במשך כעשור, שבמהלכו הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב משה חרל"פ והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל.
בהמשך עבר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב פירון לחם בשורות ההגנה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לצה"ל, שם מונה לתפקיד האחראי על הווי דת בגדנ"ע ובנח"ל.
הוא שימש בתפקיד ראש ענף הווי דת ברבנות הצבאית.
במקביל לשירותו הצבאי, כיהן כרב "בית הכנסת לצעירים" בבת ים ועמד בראש"חוג ללימוד תלמוד" בעיר.
בחודש פברואר 1971 הוענקה לו דרגת אלוף-משנה והוא מונה לסגנו של הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז קום המדינה שקצין ברבנות הצבאית נושא דרגת אל"ם, מלבד הרב הצבאי הראשי.
הרב פירון ערך את חופתו של חנוך לנגר, לאחר הכרעת הרב שלמה גורן בפסק דין האח והאחות בשנת 1972.
עם פרישתו מצה"ל של הרב גורן, ביוני 1971, מונה הרב פירון לרב הצבאי הראשי השני, בדרגת תת-אלוף.
בתקופתו כרב ראשי במלחמת יום הכיפורים, עסקה הרבנות הצבאית בצורה מקיפה בטיפול בחללים הרבים.
הרב פירון הקים בית דין להתרת עגונות המלחמה, בראשות הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, בו ישבו גם הרב פירון וסגנו, הרב גד נבון.
באפריל 1974 הועלה לדרגת אלוף.
בפברואר 1977 סיים את כהונתו כרב הראשי לצה"ל, ונמנה עם סגל ההוראה של המכללה לביטחון לאומי.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כרב בציריך במשך שלוש עשרה שנה.
ב־1987 שימש כיועץ לענייני התפוצות לשר החוץ שמעון פרס.
הרב פירון פרסם מאמרים מדעיים ותורניים רבים בשטח מדעי היהדות ב"מחניים", בביטאונים, עיתונים וקבצים.
היה אח בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
בשנת תשע"ג, 2013 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1946 נשא לאשה את אהובה בת משה ליב גרדי, ונולדו להם שלושה ילדים.
באייר תשפ"ג, מאי 2023, חנכה עיריית ירושלים כיכר על שם הרב פירון בשכונת בית וגן.
פרקי הגות ומחשבה - 1. ייחודו של עם ישראל, הוצאת מערכות, 1977. 2. ערכים ביהדות, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1980.
בנתיבי אגדות חז"ל - עיונים במשנתם של קדמונים, הוצאת דון, 1970.
בשערי האגדה - הליכות וערכים במדרשי חז"ל, הוצאת דון, 1974.
נתיבים בחכמת היהדות - פרקי מחשבה, מחקר וזיכרון, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2002.
מרדכי עליאש (אֶליאש) (כ"א בתמוז תרנ"ב, 16 ביולי 1892 - כ"ב באדר תש"י, 11 במרץ 1950) היה משפטן, איש ציבור ודיפלומט בימי היישוב וראשית מדינת ישראל.
כיהן כציר הראשון של מדינת ישראל בבריטניה.
עליאש נולד בעיר אומן שבאוקראינה בשנת 1892 לעקיבא ורחל.
אביו עלה לארץ ישראל והיה ממנהלי מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים.
מרדכי עליאש התחנך בישיבות ורכש את השכלתו המשפטית בבית ספר למשפטים בירוסלאבל ובאוניברסיטאות ברלין ואוקספורד.
הוא היה בעת ובעונה אחת איש המערב ואיש המסורת.
עלה לארץ ישראל בשנת 1919. עם עלייתו ועד לשנת 1920 שימש כמזכיר הכללי של ועד הצירים בראשותו של מנחם אוסישקין.
בנובמבר 1921 הגן יחד עם הארי סאקר על שלושת הנאשמים היהודים שהואשמו בזריקת פצצות על הערבים שתקפו את רחוב היהודים במהלך מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב.
מרדכי עליאש התגורר בירושלים והפך להיות מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
משרדו היה בבית מצפה במרכז העיר.
היה יושב ראש הסתדרות עורכי הדין (הגוף שקדם ללשכת עורכי הדין).
בין המתמחים שעבדו אצלו היו יצחק אולשן, לימים נשיא בית המשפט העליון שהצטרף בשנת 1927 למשרדו של עו"ד עליאש בירושלים, בנימין הלוי, גם הוא לימים שופט בית המשפט העליון והשופט שמעון אגרנט, לימים נשיא בית המשפט העליון.
ד"ר עליאש, שהיה שומר מסורת, היה ממייסדי בית הכנסת המרכזי ישורון בירושלים.
כציוני נלהב, הרבה עליאש להעניק שירות משפטי למוסדות היישוב, שימש כיועץ משפטי של הוועד הלאומי ופרקליטם של רבים מחבר ארגון "ההגנה".
עליאש שימש גם כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית.
פעל בשליחויות של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גוף שהיה משרד החוץ של המדינה שבדרך.
בשנת 1929 הופיע בשם כנסת ישראל בפני ועדת הכותל שהקימו הבריטים בעקבות מאורעות תרפ"ט, ולקראת סיום המנדט הבריטי הופיע בשנים 1945–1947 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
ביתו בירושלים היה בית-ועד לחברה הגבוהה והתארחו בו בצוותא פקידים בכירים של הממשל המנדטורי עם בני האריסטוקרטיה הערבית ומנהיגי היישוב.
בשנת 1949 נתמנה לציר ישראל הראשון בבריטניה.
הוא נפטר במרץ 1950, בעודו מכהן כציר ישראל בלונדון, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים, בהלוויה רבת משתתפים בנוכחות אישי ציבור רבים.
לאחר מלחמת ששת הימים הועתק קברו להר הזיתים, לצד קברי משפחתו.
הוא היה נשוי לפרידה (נפטרה בשנת 1938), ולשניים היו בן ובת.
אחיו הוא הבנקאי אלכסנדר עליאש, בעלי בנק עליאש (לימים בנק צפון אמריקה).
כפר מרדכי קרוי על שמו, וכן רחובות במרכז ירושלים, ברמת גן ובבאר שבע.
מרדכי עקיבא פרידמן (נולד ב-20 ביוני 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לתרבות היהודים בארצות האסלאם ולחקר הגניזה על שם יוסף וסיל מייזר וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חתן פרס ישראל בהיסטוריה של עם ישראל לשנת ה'תשע"ט (2019).
פרידמן נולד בפילדלפיה שבארצות הברית, סיים תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, ולמד בבית המדרש לרבנים באמריקה שבעיר ניו יורק, שם התמחה בתלמוד מפיו של הרב פרופסור שאול ליברמן, וקיבל תואר מוסמך למדעי היהדות והסמכה.
לאחר מכן עשה דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה תחת הדרכתו של פרופסור שלמה דב גויטיין, וסיים בשנת 1969. נושא הדוקטורט היה חקר הכתובות לפי מנהג ארץ ישראל מן הגניזה.
פרידמן כיהן כראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטת תל אביב, והיה עמית מחקר במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרווארד ובמכון מחקר אננברג שבפילדלפיה.
הוא חבר בוועד הפועל של עמותת 'מקיצי נרדמים'.
הוא זכה בפרס יצחק בן-צבי על ספרו Jewish Marriage in Palestine, פרס העיר חולון לחכמת ישראל על ספרו 'ריבוי נשים בישראל' ופרס גולדשטיין-גורן למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, על ספרו 'הרמב"ם, המשיח בתימן והשמד'.
פרידמן נשוי למרים למשפחת שור ולהם ארבעה ילדים, ארבעה עשר נכדים ושלושה נינים.
אחיו הגדול הוא חוקר התלמוד הפרופסור שמא יהודה פרידמן.
מוקד מחקרו של מרדכי עקיבא פרידמן הוא בחקר גניזת קהיר.
הוא עוסק בחומר הקשור להלכה ותולדות היהודים בארצות האסלאם מתוך כתבי הגניזה, מן התקופה שלאחר התלמוד ובעיקר מן המאה ה-11 עד המאה ה-13.
הספר התפרסם בשני כרכים ובו הוא מנתח שישים ושבע כתובות מן המאות ה-10 וה-11. פרידמן גילה מחדש את נוסח הכתובה לפי מנהג ארץ ישראל על פי קטעי הגניזה.
זהו נוסח שונה ממה שנועד מאז תקופת הגאונים על-פי שאר עדות ישראל, שהוא על פי מנהג בבל.
בקטעים הללו של הגניזה יש מנהג שונה העשוי על פי התלמוד הירושלמי ומנהגי ארץ ישראל.
הדבר בא לידי ביטוי בכמה עניינים:
לנוסח הכתובה אופי של חוזה הדדי בין החתן והכלה ולא רק שטר התחייבות חד צדדי של החתן כלפי הכלה, כפי שהיה נהוג על פי מנהג בבל.
בהרבה כתובות נכתבו 'תנאי בית-הדין' התלמודיים, לרבות תנאי שלם העוסק בזכויות האישה לדרוש גירושין מבעלה שלא בטובתו אם שנאה אותו, ובתנאי הזה הנישואים נקראים 'שותפות'.
בדורות ההם נכתבה הכתובה על פי הסכמה בין החתן והכלה ומשפחותיהם, וללא אחידות לגבי הנוסח.
בין הדברים המשתנים מכתובה לכתובה הייתה רשימת כל הנדוניה, מכיוון שהאישה הייתה מביאה את כל החפצים להם נזקקה ואלו נרשמו פריט אחר פריט וערכו.
הללו כללו בגדים וכלי מטבח.
בין התנאים הייתה התחייבות הבעל לפדות את אשתו אם נשבתה.
הדבר מבוסס על התנאי הידוע מן המשנה, אבל כאן היו פיתוחים ולשונות נוספים, כגון החיוב לפדות אותה מכספו של הבעל ולא מכספה של האישה וכן לקחת אותה בחזרה לאישה גם אחרי השבי, אף-על-פי שאולי נאנסה בשבי.
המדובר בהשלמה לספרו הקודם של פרידמן, והיא כוללת מהדורה של כתובה שנכתבה באנטינואופוליס, מצרים, בשנת 417 לספירת הנוצרים, הידועה בשם 'הכתובה מקלן'.
פרידמן הוציא אותה לאור ביחד עם מחברים נוספים, והיה אחראי לשיחזור ולפיענוח של חלק מן הכתובה ולביאור נוסח הטופס.
ריבוי נשים בישראל: מקורות חדשים מגניזת קהיר
של פרידמן עוסק בחקר הפוליגמיה בחברה היהודית בארצות האסלאם בימי הביניים על פי תעודות הגניזה.
קודם לכן היה מקובל לחשוב שאף על פי שהפוליגמיה הייתה מותרת במזרח, כיוון שלא חל שם חרם דרבנו גרשום, הלכה למעשה איש לא לקח יותר מאישה אחת, כלומר שהחברה הייתה מונוגאמית.
פרידמן גילה וההדיר עשרות תעודות שחושפות את המשפחה הפוליגאמית של היהודים בארצות האסלאם במאות ה-11 עד ה-13 בעיקר.
התעודות האלה כתובות כמעט כולן בערבית יהודית.
מחקר זה גילה שאומנם רוב החברה חיה בנישואים מונוגאמיים, אולם זה מה שמקובל ברוב החברות הפוליגאמיות ואדם לקח אישה שנייה או יותר כאשר הראשונה לא ילדה ילדים, או אם חי בשתי ערים או בנסיבות אחרות מיוחדות כמו ייבום שאחיו מת והיה צריך לשאת את אשת אחיו.
היו תנאים מיוחדים ששמרו על זכויות האישה במשפחה פוליגאמית, כמו דירה מיוחדת לכל אישה או זמן שווה עם הבעל.
בתוך זה התקיימו מסורות שונות והיה קיים הבדל בין ארץ ישראל לבבל.
ההלכה על פי התלמוד הבבלי וגאוני בבל הקנתה זכות מלאה לאיש לשאת כמה נשים שרצה, אם יכול היה לפרנס אותן.
אבל ההלכה הארצישראלית והמנהג על פיה היו שהאישה הראשונה הייתה זכאית לסרב לחיות במשפחה פוליגאמית ויכולה לדרוש שבעלה יגרש אותה, והוא היה חייב לשלם לה את מלוא כסף כתובתה.
ספר זה תיאר את המציאות החברתית הזו, מסורת ההלכה וזכויות הנשים בחברה הפוליגמיות היהודית המסורתית.
פרידמן הרבה לעסוק בחקר הגניזה גם בחקר הרמב"ם ובנו ר' אברהם.
בנושא זה הוא חקר ופרסם מחקרים רבים שבהם כתבי יד לא ידועים שכתב או חיבר הרמב"ם, לרבות שאלות ותשובות שכתב במו ידו, שלא היו ידועים מקודם ומכתבים מאת הרמב"ם.
פרידמן פרסם מחקר על הרמב"ם כראש היהודים במצרים, מחקר על הרמב"ם כמורה על פי רשימות שכתבו תלמידיו בשיעורים שלו שגילה פרידמן בגניזה.
פרידמן אף הרבה לחקור את רבינו אברהם בן הרמב"ם על פי תעודות הגניזה.
במחקר הזה עלתה תמונה של רבנו אברהם כרפורמטור, מתקן תקנות בענייני תפילה ודברים נוספים במצרים.
למשל רבינו אברהם תיקן נוסח תפילה אחיד לעדות השונות במצרים ולמעשה ביטל מנהגים ארצישראלים קדומים כמו קריאת התורה לפי המחזור התלת שנתי (בבבל היה מקובל לקרוא את התורה בשנה אחת).
בספר זה עוסק פרידמן בשלושה מוקדים הקשורים זה בזה:
האחד, הרמב"ם כאיש הלכה ומנהיג הציבור.
השלישי, השמד היינו, גזרות שנגזרו על היהודים להמיר את דתם מאונס או המרת הדת מרצון.
שלושה מוקדים אלו היו קשורים זה בזה שהרי כתוצאה מגזרות השמד גברה הציפייה לביאת המשיח והיו משיחי שקר ברבות הימים ואחד המפורסמים שבהם היה טוען למשיחות אלמוני בתימן.
מנהיגי יהודי תימן פנו לרמב"ם ושאלו אותו שאלה בענייני השמד שנגזר עליהם, כלומר, יהודים שחויבו למות או להמיר דתם.
לגבי משיח השקר בתימן היו ליהודים ספקות שמא הוא משיח אמת.
הרמב"ם הגיב לכך באיגרת תימן.
הוא הוכיח שלא ייתכן שאותו אדם משיח אמת, אבל כדי שלא יתייאשו היהודים שם גילה להם סוד משפחתי ולפיו הנבואה הייתה צריכה לחזור לעם ישראל בשנת 1215–1216, וזו תהיה אחד הסימנים לביאת המשיח.
פרידמן מצא בגניזה איגרות-שאלה ששלח חכם מבני תימן לר' אברהם בן הרמב"ם בשנת אתקכ"ז לשטרות (1215/6 לספירת הנוצרים), המתארות מחלוקת גדולה שנפלה בין יהודי תימן לרגל ציפייתם שבשנה ההיא תתממש ההבטחה שבבשורת הרמב"ם.
לפי מסורות ידועות נכפה על הרמב"ם לקבל את האסלאם כלפי חוץ בצעירותו בעת שהותו בספרד.
פרידמן ניתח מסורות אלו ולדעתו אין טעם לפסול אותן וייתכן שיש בהן אמת.
תחילת עבודתו של פרידמן על הפרויקט הייתה בשנת 1962, עת שימש עוזר הוראה לשלמה דב גויטיין.
גויטיין עצמו התחיל את מחקר הגניזה, לה הקדיש את מרבית חייו, באיסוף ופענוח תעודות בקשר ליהודים שעסקו בסחר בהודו.
בסיסם של יהודים אלה היה בארצות הים התיכון והם באו בעיקר מצפון אפריקה וממצרים, נסעו דרך תימן להודו ועסקו במסחר שהיה אחד מיסודות כלכלת ימי הביניים בארצות האסלאם ובאירופה.
הם ייבאו מהודו תבלינים וסחורות יקרות כמו פלפל, מתכות ובדים יקרים שהיו מצויים רק במזרח והיה להם ביקוש גדול בארצות האסלאם ובאירופה.
גם גדולי ישראל של אותה עת לא משכו ידם ממסחר ועסקו בסחר הודו.
כך למשל אחיו של הרמב"ם, דוד בן מימון, נסע להודו ומת כשטבעה ספינתו באוקיינוס ההודי.
על מסחר זה היה ידוע מאז ומתמיד, אבל תעודות שכתבו הסוחרים שרדו רק מתקופת המאה ה-15 בה עסקו הפורטוגזים במסחר ימי זה.
התמונה השתנתה כשגויטיין גילה יותר מ-400 תעודות מן הגניזה מסוף המאה ה-11, עד המחצית השנייה של המאה ה-12. רוב התעודות היו כתובות בערבית יהודית, אותן כתבו יהודים שנסעו מצפון אפריקה להודו ועסקו במסחר זה.
התעודות עוסקות גם בהם וגם בצאצאים שלהם.
גויטיין לא השלים מחקר זה, לאחר שהבין כי בטרם יפרסם את התעודות על סוחרי הודו נדרש תחילה תיאור מקיף על חיי היהודים בחברה המוסלמית בארצות הים התיכון.
לפיכך החליט לזנוח את מחקרו על סחר הודו ולעסוק בחקר חיי היהודים.
ממצאיו התפרסמו בששת כרכיו על חברה ים תיכונית A Mediteranean Society.
גויטיין שב וחזר לעסוק בנושא, אולם רק שנים רבות לאחר מותו, יצא לאור מחקרו על סחר הודו.
ממצאים אלה טופלו על ידי פרידמן, שהמשיך במחקר וערך והשלים אותו לקראת פרסומו.
בשנת 1973 פרסם גויטיין חלק מממצאיו בספרו האנגלי: Letters of Medieval Traders וכן במספר של מאמרים בכתבי עת מדעיים.
בכרכים בהם שותף פרידמן לכתיבה ולעריכה ניתן למצוא מסמכים ותעודות המגלים כיצד התנהל הסחר וכיצד חיו הסוחרים, בני משפחותיהם, הקשרים ביניהם ובין שאר בני הקהילות היהודיות, בעיקר באזור הים התיכון.
מרבית התעודות קשורות לשלושה סוחרים גדולים ובני משפחותיהם: הסוחר הראשון הוא יוסף לבדי, שמוצא משפחתו מלבדה בטריפולי, צפון אפריקה; השני הוא רבי מצ'מון הנגיד, נגיד היהודים בארץ תימן; והשלישי הוא אברהם אבן יג'ו מתוניסיה, אשר עשה כ-17 שנה בהודו, עסק ביבוא ויצוא והיה בעל בית מלאכה לכלי נחושת.
הוא קנה שפחה הודית ושחרר אותה, והיא הייתה ככל הנראה אשתו ואם ילדיו.
צאצאיו היו תלמידי חכמים, שעסקו גם הם בסחר הודו והתחתנו עם משפחות חשובות במצרים, ובין היתר עם משפחת הרמב"ם.
כמו כן מתוכננים לצאת לאור כרך על הסוחר אבו זכרי כהן סגלמאסי, איש סגלמאסה (ספר הודו ה'); כרך נוסף על סוחרים אחרים (ספר הודו ו'); וכן כרך הכולל תעודות בעלות עניין כללי לסחר הודו (ספר הודו ז').
מלבד מחקרים על החברה היהודית בארצות האסלאם, פרסם פרידמן מחקרים רבים בתולדות ההלכה על-פי תעודות הגניזה, לרבות ההלכה הארץ-ישראלית ושאלות ותשובות מן הגאונים והראשונים מוקד אחר במחקריו של פרידמן הוא ספרות חז"ל והספרות המדרשית.
המחקרים הללו נעשים על-פי ניתוח פילולוגי של המקורות ומתוך תשומת לב להתפתחות מושגים ומוסדות, אמונות ודעות וההשוואה לסביבה הלא-יהודית.
גם תחומים אחרים במדעי היהדות, כגון חקר המקרא, באים לידי ביטוי בכמה מאמרים.
ריבוי נשים בישראל ― מקורות חדשים מגניזת קהיר, ירושלים תשמ"ו (מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב תשמ"ו).
הרמב"ם המשיח בתימן והשמד, ירושלים תשס"ב (מכון בן צבי).
יוסף אללבדי סוחר הודו הגדול, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו א'), שלמה דב גויטיין ומרדכי עקיבא פרידמן, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד ועמליה רוזן, תשס"ט–2009.
מצ'מון נגיד ארץ תימן וסחר הודו, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו ב') שלמה דב גויטיין ומרדכי עקיבא פרידמן, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד ועמליה רוזן, תש"ע–2010.
אברהם בן יגו סוחר ויצרן בהודו, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו ג'), שלמה דב גויטיין ומרדכי עקיבא פרידמן, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד ועמליה רוזן, תש"ע–2010.
חלפון ויהודה הלוי – לקורותיהם של סוחר משכיל ומשורר דגול, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו ד', חלק א') מרדכי עקיבא פרידמן, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד משה ועמליה רוזן, תשע"ג–2013.
חלפון הסוחר המשכיל והנוסע הגדול, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו ד', חלק ב'), שלמה דב גויטיין ומרדכי עקיבא פרידמן בסיועו של אמיר אשור, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד משה ועמליה רוזן, תשע"ג–2013.
מ"ע פרידמן, תעודה א ― חקרי גניזת קהיר.
מ"ע פרידמן, א' טל וג' ברין, תעודה ג – מחקרים בספרות התלמוד, לשון חז"ל ופרשנות המקרא, תל אביב תשמ"ג.
מ"ע פרידמן ומשה גיל, תעודה ד – מחקרים במדעי היהדות תשמ"ו.
מ"ע פרידמן, מ' גיל וי' הופמן, תעודה ז – מחקרים במדעי היהדות, תשנ"א.
מ"ע פרידמן, תעודה י – מחקרים במדעי היהדות, תשנ"ו.
מ"ב לרנר ומ"ע פרידמן, תעודה יא – מחקרים במדרשי האגדה, תשנ"ו.
מ"ע פרידמן, תעודה יג – אישות בהלכה ובמחשבת ישראל, תשנ"ז.
יהושע בלאו, חגי בן-שמאי, מ"ע פרידמן וי' קרמר, תעודה יד – מפגשים בתרבות הערבית-היהודית של ימי הביניים, תשנ"ח.
ע' פליישר, מ"ע פרידמן וי' קרמר, משאת משה – מחקרים בתרבות ישראל וערב מוגשים למשה גיל, ירושלים תשנ"ח.
מ"ע פרידמן, תעודה טו – חקר הגניזה לאחר מאה שנה, תשנ"ט.
מ"ע פרידמן, תרבות היהודים בארצות האסלאם וחקר הגניזה – מחקרי הקתדרה ע"ש יוסף וסיל מייזר, א – ד"י לסקר, הקראוּת וחקר היהדות, תל אביב תש"ס.
מ"ע פרידמן, תרבות היהודים בארצות האסלאם וחקר הגניזה – מחקרי הקתדרה ע"ש יוסף וסיל מייזר, ב – שרה סטרומזה, סעדיה גאון הוגה יהודי בחברה ים-תיכונית, תל אביב תשס"ב.
מ"ע פרידמן, תרבות היהודים בארצות האסלאם וחקר הגניזה – מחקרי הקתדרה ע"ש יוסף וסיל מייזר, ג – י' ברודי, פירקוי בן באבוי ותולדות הפולמוס הפנים-יהודי, תל אביב תשס"ג.
מ"ע פרידמן, תרבות היהודים בארצות האסלאם וחקר הגניזה – מחקרי הקתדרה ע"ש יוסף וסיל מייזר, ד – י' טובי, השירה, הספרות הערבית-היהודית והגניזה, תל אביב תשס"ו.
ד' גולינקין, מ' בנוביץ, מ"ע פרידמן, מ' שמלצר וד' שפרבר, תורה לשמה – מחקרים במדעי היהדות לכבוד פרופסור שמא יהודה פרידמן, ירושלים תשס"ח.
מרדכי פרימן (2 במאי 1932, כ"ו בניסן תרצ"ב - 26 באפריל 2018, י"א באייר ה'תשע"ח) היה מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה.
מרדכי פרימן נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם משה מרדכי פרידמן, לשמואל יצחק וחיה אסתר פרידמן.
פרימן היה צאצא של ר' משה יפה, שעלה לארץ ישראל והתיישב בחברון בסוף המאה ה-18, בהוראת האדמו"ר הזקן של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא.
משה יפה היה שד"ר של קהילות החסידים בארץ, ועסק גם בחיפוש אחר צאצאי עשרת השבטים, בין היתר בהודו.
פרימן היה דור שביעי לילידי ארץ ישראל, ודור שלישי בירושלים.
בילדותו עברה משפחתו מהעיר העתיקה לשכונת בית ישראל.
למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ולאחר מכן למד לימודי חינוך ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנות ה-50 היה קריין, מגיש ועורך תוכניות רדיו רבות בקול ישראל, ועברת את שם משפחתו מפרידמן לפְּרימַן.
במסגרת תערוכת העשור שנערכה בבנייני האומה בירושלים כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל, בשנת 1958, הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה.
מדי יום בשעה 11 היה האולם מתמלא בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה.
על הבמה ערכו פרימן, יצחק שמעוני, חגי פינסקר וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור חי בהשתתפות הקהל.
במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, להקת הנח"ל ואריק איינשטיין.
פרימן קנה את פרסומו מהופעתו בשידור זה והפך לאחד משדרני הרדיו הפופולריים באותה עת.
במרוצת השנים ערך פרימן והגיש תוכניות רבות בקול ישראל, והתרכז בתוכניות דת ומסורת.
החל מאוקטובר 1963 הגיש בקול ישראל את חידון הידע "טובים השניים", שאותו ערך יחד עם דרורה בן אב"י.
כמו כן השתתף בטלוויזיה הלימודית.
משנת 1982 עד שנת 2000 ניהל את המחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית.
במסגרת זו הגיש בתחילת שנות ה-80 חידון טלוויזיוני בשם "מה הקשר", בו התמודדו מתחרים על זיהוי מושגים הקשורים במסורת ישראל.
בחידון זה הופיעו בפינה קבועה טוביה צפיר ודובי גל שגילמו דמויות בשם "הנץ וגנץ".
הופעתם של הבדרנים, והעובדה כי החידון שודר בערוץ הראשון ששידר אז ללא מתחרים, הקנתה לחידון, ולפרימן עצמו, פופולריות רבה.
עם פרישתו מרשות השידור החל בהוראת רדיו במכללת ליפשיץ לחינוך, שהיא הגלגול הנוכחי של בית המדרש למורים שבו למד בצעירותו, וניהל את אולפן הרדיו של המכללה המשדר במסגרת התוכניות החינוכיות של קול ישראל, וכן היה אחראי להפקת המגזינים אשר שודרו בטלוויזיה הקהילתית.
פרימן היה מוכר כקריין אשר הקריא בכל לילה את פסוקו של יום בערוץ הראשון.
כמו כן, הנחה ערבי חזנות.
פרימן זכה בפרס יקיר ירושלים לשנת 2008, על האדרת התרבות והמורשת היהודית והעברתן לדורות הבאים בעבודתו במערכת החינוך, ברדיו ובטלוויזיה.
נפטר בגיל 86 בירושלים ונטמן בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות.
לפרימן ולרעייתו רחל (לבית ולדמן) נולדו שתי בנות ובן.
בנו, הרב מאיר פרימן, הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים.
נכדתו תמר קיי היא קולנוענית ואחת מיוצרות הסדרה "מתיר עגונות".
נכדו יונתן קיי שירת ככתב וכעורך חדשות בגלי צה"ל.
הרב מרדכי פוגלמן (17 בספטמבר 1898 – 6 בספטמבר 1984; ראש השנה תרנ"ט – ט' באלול תשמ"ד) היה רבה של קטוביץ ולאחר מכן, של קריית מוצקין.
נולד ב-1898 בפרמישלאן למשפחה המתייחסת אל הרמ"א, השל"ה והב"ח.
במקביל ללימודיו ב"חדר" למד מקצועות כלליים, על מנת להכין את עצמו לבית ספר תיכון.
למד במספר ישיבות במזרח גליציה: בבז'ז'ני אצל דודו הרב שלום מרדכי שבדרון ובטרנוב, סטניסלבוב ולובלין.
בהיותו תלמיד ישיבה פרסם מאמרים בכתבי-עת עבריים בתחום הדעת הכללית ובנושאים היסטוריים-תלמודיים.
את ה"סמיכה" לכהונת רב קיבל מרבי דוד מנחם מאניש באב"ד - אב"ד טרנופול, רבי דוד הלוי איש הורוביץ - אב"ד סטניסלב; רבי מאיר אריק, ומראש ישיבת חכמי לובלין הרב מאיר שפירא (שהיה בן דודה של אשתו).
המשיך ללמוד לימודים כלליים בווינה ובשווייצריה, שבה קיבל ב-1918 את תעודת הבגרות.
למד באוניברסיטה של ברן וציריך: היסטוריה, פילוסופיה ושפות קלאסיות.
בציריך ערך הרב פוגלמן ירחון עברי – "הירדן", שבו פרסם עבודות מחקר בנושאים ספרותיים, היסטוריים ותלמודיים.
קיבל תואר ד"ר בפירנצה ב-1924, על יסוד עבודה בנושא "ארגון הקהילות היהודיות בארץ ישראל במאות הראשונות של הספירה החדשה".
לאחר מכן שימש הרב ד"ר פוגלמן כמרצה לתלמוד ולפוסקים בסמינר לרבנים בפירנצה, במשך שנתיים עד 1926. פרסם מאמרים בכתבי-עת מדעיים כמו "Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums" בברסלאו ו"הצופה לחוכמת ישראל" בבודפשט.
במחקריו היה הרב פוגלמן הראשון שבדק באופן אנליטי את משמעות התפקיד "מפטיר כנסיות" - עוזר ופרשן במוסדות החינוך היהודיים בארץ ישראל בתקופת התנאים.
עם שובו לפולין ב-1926 מונה הרב ד"ר פוגלמן לתפקיד מנהל הסמינר למורים של "מזרחי" בווילנה.
כעבור שנה הגיע לוורשה ושם לימד תלמוד ומדרש בסמינר הממלכתי למורי דת-משה.
הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב שהוא אחד הרבנים היחידים שהכיר שכוחם יפה גם במדעים
הרב פוגלמן נישא לבלה, אחות הרב משה חיים לאו, נכדתו של הרב שמואל יצחק שור.
ב-1928 הוזמן הרב ד"ר פוגלמן לכהונת רב הקהילה היהודית בקטוביץ, תפקיד שמילא עם הרב קלמן חמיידס עד 1939. עם התמנותו לרב של קטוביץ, שלח הרב מאיר שפירא, תעודה בגרמנית, ובה כתב בין השאר שהרב פוגלמן "קולע בתשובותיו החדות תמיד אל השערה".
כרבה של קטוביץ ניהל פעילות תרבותית-חינוכית בין יהודי העיר וסביבתה, ובמיוחד בקרב הנוער היהודי בשלזיה.
באופן רשמי, באישור שלטונות החינוך הפולניים בקטוביץ, הורה גם דת משה לתלמידים היהודיים, שלמדו בבתי הספר התיכוניים-ממלכתיים והעירונים.
הרב היה אחד הכותבים הראשיים בדו-שבועון, שהוציאה הקהילה היהודית בקטוביץ, ובו הופיעו מאמרים במדעי היהדות ובנושאים אקטואליים, שנועדו לציבור היהודי הרחב.
הרב ד"ר פוגלמן פרש גם את חסותו ודאג לפיתוחו של גן–הילדים היהודי הראשון בעיר, שנוסד ביוזמת רעייתו, בלה פוגלמן.
גן-ילדים זה היה נתון (כמו יתר מוסדות חינוך יהודיים) תחת פיקוחה של הקהילה היהודית בקטוביץ.
נוסף לכך הוסיף הרב להיות פעיל בשדה הספרות התלמודית, ופרסם מאמרים ועבודות מחקר בכתבי-עת כמו: "הצופה לחכמת ישראל" בבודפשט; "קול תורה" בירושלים ואחרים.
הוא פרסם בין היתר עבודת-מחקר נרחבת, שנושאה - "מינוי דיין הגון".
בשנים האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה היה הרב פוגלמן שקוע בעבודת מחקר מקיפה בהלכה, שכותרתה הייתה: "חידושים ובירורים לתלמוד הבבלי"; כמו כן כתב חיבור בנושא "פסקי-דין של הגאונים".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, יצא הרב פוגלמן לבדו לעיר קרקוב בתקווה למצוא מקום בטוח מהתפרצות פעולות האיבה של גייסות היטלר.
אולם כעבור מספר ימים נכבשה גם קרקוב על ידי הצבא הגרמני, והרב חזר לקטוביץ ויחד עם משפחתו נסע ללבוב, ומשם הגיע לקולומיה.
בספטמבר 1939, בעשרת ימי תשובה, כשבועיים לאחר פרוץ המלחמה, הבריח את הגבול עם משפחתו לרומניה, תחילה לצ'רנוביץ, אחר-כך בוקרשט, ולאחר תלאות של מספר חודשים לקונסטנצה.
בהיותו בקונסטנצה, נשלח לרב פוגלמן סרטיפיקט בסיוע רבה הראשי של ארץ ישראל דאז - הרב יצחק אייזיק הרצוג.
הרב פוגלמן ומשפחתו (אשתו בלה ובתם הקטנה לאה-נעמי) הגיעו לארץ ישראל בראש חודש שבט ת"ש (1940) והתגוררו מספר חודשים בתל אביב.
בתמוז ת"ש קיבל משרה של רב הקהילה בקריית מוצקין.
ביישוב זה פיתח הרב פעילות חינוכית-דתית ענפה (מלבד מילוי תפקידים שמחייבים כרב עיר).
הוא ייסד את המועצה הדתית בקרית-מוצקין והיה פעיל במפלגת "המזרחי".
ביוזמתו נוסד בית ספר דתי, והוא היה פטרון נאמן למוסד חינוכי זה.
כן היה מהדוחפים להקמת אולפנת סגולה בקריית מוצקין.
רעייתו, בשיתוף עם ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל, הקימה גן-ילדים דתי.
בעת ההקמה עבר הרב מבית לבית כדי לשכנע הורים לשלוח את ילדם לגן הדתי.
בשנות ה-40 היה הרב פוגלמן פעיל באיחוד רבני פולין והשתתף בחגיגות של חגים לאומיים פולניים.
בשנים 1945-1946, לאחר פטירת הרב משה אביגדור עמיאל, היה בין המתמודדים על כהונת הרב של תל אביב.
הוא שב והתמודד על התפקיד בשנת 1968, אך הסיר את מועמדותו מספר ימים לפני הבחירות.
בשנת 1954 הביא לחקיקת חוק האוסר מכירת חזיר בקרית מוצקין.
בתחילת שנת 1959 הצליח למנוע פעילות תחבורה ציבורית בשבת בקריית מוצקין שהתקיימה בניגוד לסטטוס קוו.
ראה בהקמת מדינת ישראל את התקיימות חזון הנביאים, ולכן פסק שיש לברך עליה ביום העצמאות וביום ירושלים.
בעת כהונתו כרבה של קריית מוצקין, הוצע לו לשמש כחבר הכנסת מטעם המפד"ל, אך הוא לא רצה בכך.
כיהן בתפקיד רבה של קריית-מוצקין במשך כ-44 שנה, ובט' באלול תשמ"ד (6 בספטמבר 1984) נפטר בשיבה טובה.
ממלא מקומו ברבנות קריית מוצקין הוא הרב דוד מאיר דרוקמן.
על שמו רחוב וכיכר בקריית מוצקין.
ב-1945, לאחר המלחמה, הגיעו לבית משפחת פוגלמן אחייני אשתו, האחים ניצולי השואה ישראל (לולק) לאו ונפתלי לאו-לביא מפיוטרקוב טריבונלסקי בפולין.
הילדים גדלו בבית המשפחה עד נישואיהם.
אשתו, בלה פוגלמן, נפטרה בחודש אב תשל"ה (אוגוסט 1975).
בתם היחידה היא פרופסור לאה-נעמי פוגלמן-גולדפלד, בעלת תואר ד"ר במחשבת היהדות מאוניברסיטת קיימברידג'.
ארכיונו האישי הופקד על ידי בתו בספרייה הלאומית בשנת 2018.
ספרו בית מרדכי, שאלות ותשובות בארבעה חלקי שולחן ערוך ומחקרים בהלכה, יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"א.
הספר יצא שם שוב בשנת תשס"ט בתוספת פרשת מרדכי, חידושים על הש"ס.
בהקדמתו הקצרה לספר "בית מרדכי" סיפר הרב פוגלמן על אובדן כתביו, שנכתבו בפולין ועסקו במסכתות הבבלי והירושלמי, ברמב"ם ובשאלות ותשובות.
הם נשלחו לאביו שהיה גר בסאקאל לשם שמירה.
אביו והכתבים אבדו במהומה הגדולה והממושכת שפגעה ביהודים בפולין ובשאר ארצות אירופה.
בבואו לארץ הוא פרסם מאמרים ב"סיני", מוסד הרב קוק ובעיתון "הצופה".
מאמריו וחידושיו קובצו בספר בית מרדכי והם כולם מפרי הארץ.
כמו כן פרסם מאמרים באיטליה בכתב העת ISRAEL באיטלקית.
החלק הראשון כולל מהדורה מצולמת של ספר השו"ת -בית מרדכי" שהופיע בשנת תשל"ה ואזל עד מהרה מן השוק.
החלק השני, "פרשת מרדכי", כולל חידושי תורה, ביאורים והערות על מסכתות הש"ס מעיזבונו של הרב, הופיע לראשונה ביוזמתה של בתו.
והן "פרשת מרדכי" הם בבחינת תורת ארץ ישראל, שכן מאמרים ומחקרים שכתב בפולין אבדו בעת שהצליח להימלט לארץ ישראל.
לספר "פרשת מרדכי", שנערך על ידי הרב שלמה רקובסקי, הקדים דברים הרב ישראל מאיר לאו.
במבוא לספר כותב אהרון גפן-על דמותו של הרב.
זו הייתה דרכו לבחון עניין מצדדים אחדים.
כחמש מאות מאמרים של הרב פוגלמן פורסמו במקומות שונים במשך השנים.
מוסד הרב קוק פרסם בשנת תשל"א את ספרו "בית מרדכי", ובו שאלות שנשאל ותשובותיו ואחדים ממחקריו.
הספר זכה בשנת תשל"ז בפרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
ספריית הרב ד"ר מרדכי פוגלמן הועברה כמות שהיא על ידי בתו לאולם שבבית הכנסת 'אהבת אחים' בשכונת בבלי בתל אביב.
הספרייה מוקדשת לזכר ששת המליונים שנרצחו בשואה.
באולם הספרייה נקבע לוח שיש, בו נחרטו שמות בני המשפחה שנספו בשואה.
עם הספרייה הועברו שולחן עבודתו של הרב ד"ר פוגלמן ורהיטי חדר עבודתו.
רעייתו בלה סיפרה, שהוא היה דורש בקאטוביץ בפולנית.
שיעור ידיעתו את השפות ועומקה שונה מן הסתם לפי המקום ולפי הצורך.
ואולם הצירוף של ידיעת השפות, אף אם בשיעור משתנה, נותן רקע רחב להבנת מושגים שונים ולקריאה אוריינית של כתבים יהיו מימי הביניים או מן התקופה העתיקה, ואף מאלה שמתחברים בימינו.
הרב מרדכי בן ישועה עטייה, (כ' בחשוון ה'תרנ"ו, 7 בנובמבר 1895 - י"ד בתמוז ה'תשל"ח, 18 ביולי 1978) היה תלמיד חכם, מקובל ואיש ציבור.
בפעילותו ובחיבוריו נתן משמעות תאולוגית למאורעות תקופתו, השואה והקמת מדינת ישראל.
עמד בראש הקהילה החלאבית במקסיקו סיטי.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) הקים את ישיבת המקובלים החיים והשלום בירושלים.
נולד בחלב ועלה עם הוריו לירושלים.
ימי ילדותו בירושלים עברו עליו בעוני ובדלות.
בימי מלחמת העולם הראשונה ברח חזרה לחלב, שם נישא לאלגרה (שמחה) בשנת ה'תר"ף (1920).
בשנת תרפ"ב (1922) היגר למקסיקו סיטי והחל להנהיג את הקהילה הגדולה של יוצאי חלב במקום.
תחת הנהגתו נקבעו שיעורי תורה והוקמו מוסדות חסד ותלמודי תורה.
היה מהיוזמים והדוחפים להקמת בית הכנסת "רודפי צדק" ומקווה הטהרה.
כרב וכמקובל דיבר רבות על המצווה החשובה של יישוב ארץ ישראל.
כאשר חש בעצמו כי השהות במקסיקו מפריעה לחינוך ילדיו החליט לחזור לארץ ישראל.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) הגיע לירושלים עם אשתו ותשעת ילדיו.
בעקבות הפרעות שפרצו באותה השנה, התקשה במציאת פרנסה והחל לשמש כשד"ר למוסדות החסד בירושלים, תפקיד אותו מילא עד שנת ה'תשי"ג (1953).
גם אחר כך המשיך לנסוע מעת לעת למקסיקו.
במלחמת העצמאות שהה בארץ, וחיזק את רוחם של תושבי ירושלים בדרשות ותפילות.
באותם ימים הוא הדפיס אלפי עותקים של פרק ל"ד בישעיהו, המתחיל בפסוק "קרבו גויים לשמוע.." ועוסק בנקמת ה' העתידה לבוא על הגויים.
באותה שנה הוציא חוברת בשם "מחשבות שלום", הכוללת ליקוטים מדברי חז"ל: וכי .
בשנים הבאות הוסיף להוציא חוברות ברוח זו, בהן "ארצות החיים", "מחסה עוז", "לך לך", ו"סוד השבועה".
בחיבוריו כתב כי הלאומיות וחיבת הארץ יסודם בתורת ישראל.
הוא הטיף לעליה לארץ ישראל וטען כי אין להשתמט מחובה זו בתואנה של שלוש השבועות.
בספרו "סוד השבועה" הביא את דברי חז"ל: "אמר רבי אלעזר אמר להם הקב"ה לישראל אם אתם מקיימין את השבועה מוטב ואם לאו אני מתיר את בשרכם כצבאות וכאילות השדה" (כתובות קי"א, א).
לדבריו, דווקא הישארותם של היהודים בגולה גרמה לכך שתתקיים אזהרתו של ר' אלעזר.
הוא חזר והדגיש את החובה הגדולה להכיר בניסים שקרו בזמן הקמת המדינה, לשמוח בהם ולהודות עליהם.
השפיע על הרבי מצאנז, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם לעלות לארץ.
נפטר בי"ד בתמוז ה'תשל"ח (19 ביולי 1978) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבה לחוזרים בתשובה בשם "עטרת מרדכי".
בשנת ה'תשכ"ז (1967), לאחר שלמד אצל הרב מרדכי שרעבי בישיבת "נהר שלום" ייסד בירושלים את ישיבת "החיים והשלום" ללימוד תורת הקבלה.
לאחר פטירתו כיהנו בראשות הישיבה בנו הרב אליהו עטייה, עד לפטירתו בשנת תשע"ט, ולאחר מכן נכדו הרב מרדכי עטייה.
ישיבת החיים והשלום בראשותו הוציאה לאור בשעתו את המהדורות הנפוצות ביותר של כתבי האר"י.
הרב מרדכי עטיה - נכדו.
היה נשוי לנישא לאלגרה (שמחה) ולהם תשעה ילדים.
הרב אליהו - (נפטר ה'תשע"ט).
הרב מרדכי עטייה - ראש ישיבת החיים והשלום.
הרב רפאל עטייה - בעל הוצאת ספרים עטרת.
הדרה - אשת הרב שמעון כהן - עומד בראש מוסדות בית מוריה של הציונות הדתית בבאר שבע.
אסתר - אשת הרב ישראל הס, רב, מרצה ומחבר ספרים בנושאי אמונה.
עליזה - אשתו של שמעון ברמץ, מלוחמי האצ"ל והלח"י.
עדה אשתו של ד"ר אברהם פוקס.
שמחת עולם, מקסיקו הבירה ה'תשי"א
ארצות החיים, מקסיקו סיטי, ה'תשי"ב
נכדו, הרב רפאל עטיה, הוציא מהדורות חדשות לחלק מכתביו.
בהקדמה למהדורת ה'תשע"ד של הספר סוד השבועה הוא מספר שכשסבו נתן את הספר לרב צבי יהודה קוק, הרב צבי יהודה רקד מרוב שמחה.
מרדכי (מורדי) פרידמן (כ' באדר ב' תרצ"ח, 23 במרץ 1938 – כ"ז באייר תשכ"ז, 6 ביוני 1967) היה קצין בצה"ל, שזכה בצל"ש הרמטכ"ל ובעיטור הגבורה על פועלו במלחמת ששת הימים, בקרב על ירושלים.
אביו, דֹּב, היה דור שישי בארץ, ממשפחה חסידית וחלוצית ממקימי ענף-היין, שהקימה את "יקב פרידמן".
אמו, צפורה, הייתה נכדה למשפחת מקוב, מחלוצי רחובות.
הוא התחנך בבית הספר היסודי הדתי "יבנה", בהמשך בבית הספר הריאלי בחיפה ומשם עבר לפנימיית בית הספר התיכון בפרדס חנה, שם הכיר את רעייתו לעתיד, בת מושב גן השומרון.
באוגוסט 1957 התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת הצנחנים.
היה חניך מצטיין בקורס מ"כים, נשלח לקורס קצינים והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן.
לאחר שחרורו החל ללמוד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה ולפרנסתו ולמימון לימודיו עבד בחופשות כמפעיל טרקטור בסדום.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמהנדס תכנון ומהנדס תעשייה.
במשך כל תקופת לימודיו ועבודתו שירת באופן קבוע כצנחן במילואים.
פרידמן השאיר אחריו אישה - תרצה, בת - עינת ובן - אהרן.
בתו עינת נישאה לנעם איזנמן, שנרצח בפיגוע בקו 26 בירושלים, ב-21 באוגוסט 1995.
למלחמת ששת הימים יצא פרידמן כסגן מפקד פלוגה א' בגדוד 28 של חטיבה 55 שלחמה בירושלים.
חטיבה 55 תוכננה והתאמנה לצנוח באל עריש ולהשתתף בקרבות בצפון סיני והמתינה להמראה בבסיס תל נוף.
נוכח הצלחות חיל האוויר ואוגדת טל בקרבות בסיני ובעקבות הפגזות הלגיון הירדני בירושלים, הוחלט ב-5 ביוני בשעה 14:30 להעביר את החטיבה לירושלים.
לקראת הערב הגיעו החיילים לשכונת בית הכרם ולמרות החוסר בהכנה כלשהי ובמידע מודיעיני נקבעה שעת ה-ש' להפעלתם ל-02:00 אור ליום 6 ביוני.
לוחמי גדוד 28 היו הוותיקים והמנוסים בחטיבה ולחמו בה כבר מימי פעולות התגמול, לכן משימת הגדוד, בפיקודו של יוסי פרדקין, בשלב ההבקעה הייתה לשמש כעתודה חטיבתית ולאחריה לחדור דרך פרצה שיצר גדוד 71 מהחטיבה, להתקדם דרך רחוב צלאח א-דין ולהשתלט על מוזיאון רוקפלר והצומת החולשת על שער האריות.
בשלב ההיערכות של הגדוד נורו עליו פצצות מרגמה, שגרמו לנפגעים, לכן החליט המג"ד שלא להשתהות ולצאת מיד לביצוע המשימה.
בשעה 06:30 הייתה פלוגה א' מוכנה להמשך תנועה לכיוון שער הורדוס ומוזיאון רוקפלר, אך איש לא ידע שהם מתקדמים בדרך שכם ולא ברחוב צלאח א-דין כמתוכנן.
דרך שכם הייתה הדרך הסמוכה ביותר לקו הגבול עם ירושלים המערבית, הישראלית, ולכן היו בה עמדות רבות של חיילי הלגיון הירדני.
על הרחוב נורתה אש מכיוון חומות העיר העתיקה מדרום, לכן התקדם הכוח בצמוד לקירות משני עברי הכביש.
פרידמן, כשאיתו חוליית מאג, התקדם מצד שמאל, צמוד לחומת מנזר סנט אטיין, ומימין, לאורך קירות הבתים, התקדמו , עופר פדה ויגאל ניר.
רגב, שהיה חברו של פרידמן מזה שנים, היה סמל מחלקה, אך שימש בשלב זה כמפקד מחלקה, לאחר שהמ"מ נפגע כבר קודם לכן.
ליד עיקול בחומת המנזר, מול הסמטה, נפתחה אש על שתי החוליות, על החוליה הימנית מכיוון המנזר שבצד שמאל ועל החוליה השמאלית מתוך רחוב הכלדיים, שכונה מאוחר יותר "סמטת המוות", שבצד ימין, שם נהרג גם .
נשלחה חוליה לטהר את חצר המנזר, אך היריות עדיין נמשכו.
עופר פדה ירה אל הבית שמעבר לסמטה, אך נגמרה לו התחמושת.