tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוסק בנבואה על ארבה שיגיע לארץ ישראל, ובנבואות על אחרית הימים.
עמוס: חי בממלכת ישראל וכמו הושע בתקופת ירבעם בן יואש מלך ישראל.
הספר עוסק בתוכחה ובפורענות, בעיקר על ממלכת ישראל, אך בשונה מהושע מזכיר גם ממלכות שונות ובהן ממלכת יהודה.
עובדיה: בחז"ל ישנה מחלוקת אם היה מישראל או שהיה גר אדומי.
עוסק בנבואת פורענות על אדום.
זהו הספר הקצר ביותר מבין תרי־עשר ובתנ"ך בכלל (פרק אחד בלבד).
יונה בן אמיתי: סיפורו של יונה בן אמיתי, על פי המדרש תלמידו של אלישע.
היחיד מספרי תרי עשר המובא כסיפור, ולא כנבואה.
מיכה המורשתי: ניבא בימי יותם, אחז וחזקיהו, נבואות על ישראל ויהודה.
נחום האלקושי: ניבא כמה עשרות שנים לפני חורבן בית ראשון נבואת פורענות על העיר נינוה.
נבואה קצרה על חורבן ממלכת בבל, לאור חוסר הצדק שבהצלחתם נגד ממלכת ישראל או יהודה.
הלשון היא עברית קדומה הדומה לזה שבספר איוב ולשפה הכנענית לבנונית.
צפניה בן כושי: ניבא בימי יאשיהו.
נבואת חורבן ערי פלשת וממלכות מואב ועמון, תקומת ישראל ויהודה בירושלים, ועל אחרית הימים בה יכירו העמים כולם בה'.
חגי: מנבא על שבי ציון ששבו מן הגלות בבבל, ומעודד אותם לבנות את המקדש השני למרות הקשיים הכלכליים שפקדו אותם בארץ.
זכריה בן ברכיה: מנבא אף הוא בסמוך לסיום בניית המקדש השני, ומבטיח כי עם סיומו יחזור השפע הכלכלי לארץ, ושבי ציון יזכו בברכת ה'.
מלאכי: ביקורת בימי הבית השני על הכהנים ופועלם הרע, והבטחת טובה באחרית הימים למעטים משארית ישראל המושארים חיים לשם ההכרה בו.
תרי"ג מצוות הן, על פי המסורת היהודית, 613 המצוות הכתובות בתורה (בגימטריה 613 = תרי"ג).
הן מתחלקות לשתי קבוצות: רמ"ח (248) מצוות עשה ושס"ה (365) מצוות לא תעשה.
בספרי המקרא אין התייחסות למניין המצוות.
בתלמוד נאמר לראשונה שקיימות 613 מצוות, אולם לא ניתן פירוט שלהן.
הגאונים היו הראשונים שעסקו במניית תרי"ג המצוות לפרטיהן, ובעקבותיהם עסקו בכך גם הראשונים, אולם אין רשימה אחת מוסכמת של 613 המצוות.
בין הספרים הידועים העוסקים במניין המצוות: הלכות גדולות, ספר המצוות ומשנה תורה של הרמב"ם, השגות הרמב"ן לספר המצוות של הרמב"ם, ספר מצוות גדול, וספר החינוך.
לרעיון של תרי"ג מצוות אין מקור בדברי התנאים, והוא מופיע לראשונה בדרשתו של האמורא רבי שמלאי:
החל מתקופת הגאונים קיימות בידינו רשימות שונות של תרי"ג המצוות.
הרשימה הראשונה נמצאת בהקדמה לספר הלכות גדולות (בה"ג), שנכתב בידי ר' שמעון קיירא.
מניינים רבים של המצוות נכתבו בצורה פיוטית.
הפיוטים על מניין המצוות מכונים "אזהרות".
וחלקם נכתבו על ידי אישים מפורסמים כמו רס"ג, רבי שלמה אבן גבירול.
כותבי רשימות אלה נקראים בספרות התורנים "מוני המצוות".
מוני המצוות קבעו כללים לפיהם יש לספור את הציווים המופיעים במקרא כדי להגיע למניין של תרי"ג: לעיתים מצווה אחת כוללת כמה חלקים ופרטים, לעיתים כמה פרטים שונים בקטגוריה מסוימת נספרים כמצוות נפרדות, ויש ציוויים אשר אינם נכללים במניין תרי"ג על אף שנאמרו במקרא.
בין מוני המצוות לא הייתה הסכמה לגבי כללים אלה, ולכן אין רשימה אחת מוסכמת של 613 המצוות.
בקביעת הכללים דנו בשאלות כגון:
פרשיות – לדוגמה, האם בגדי כהונה הם מצווה אחת או מספר מצוות?
קרבנות – האם יש למנות את סוגי הקרבנות או את מעשי ההקרבה?
מצוות שנאמרו לשעתן – כמו מצוות הקשורות למשכן או למן, האם הן נכללות במניין המצוות?
מצוות דרבנן – האם הן במניין המצוות?
מבחינתם של שומרי מצוות, קיימות כמה סיבות לצורך בידיעת מניין המצוות:
קיימים דינים מעשיים התלויים במניין המצוות.
לדוגמה: עונש מלקות, למי שעבר על איסור תורה, וצריך לדעת על כמה אזהרות עבר כדי לקבוע בכמה מלקות הוא חייב.
יש בזה מצוות לימוד תורה.
ברבדי הדרש, הרמז והסוד שבתורה מייחסים חשיבות ומדייקים במספרים 613 ו-620 (613 בתוספת 7 מצוות שתיקנו חכמים) ונאמרו בהם דרשות, רמזים וסודות.
דוגמאות:בתורת הקבלה, נאמר שהספירה הראשונה מעשר הספירות היא כתר ובגימטריה 620, רומזת למניין תרי"ג מצוות דאורייתא בצירוף שבע מצוות בני נח (620=7+613).
לפי דעה זו, שבע מצוות בני נח נמנות בתוך תרי"ג המצוות.
רבי אברהם אבן עזרא בספרו "יסוד מורא וסוד תורה" (השער השני) מתייחס לבלבול הקיים בתקופתו בעניין מניין המצוות, וכותב כך:
ראיתי כמה חכמים סופרים שש מאות ושלש עשרה מצוות על דרכים רבים; יש מהם שספר בשול גדי פעם אחת, ויש שספרו בשלש מצוות, כנגד שנכתב בתורה שלש פעמים, וחכמינו דרשום (=הסבר לכפילות), ורבות ככה.
ויש מי שיספור הפרטים והכללים.
ויש שסופרים פעם הפרטים לבדם ופעם הכללים לבדם.
ויש שסופרים מצווה אחת שבאה בשתי לשונות והטעם (=הכוונה) אחד."
הוא ממשיך בהעלאת הבעייתיות העקרונית, לדעתו, במניית המצוות:
"ועל דרך מחקר האמת, אין קץ למספר המצוות, כאשר אמר המשורר (): 'לכל תכלה ראיתי קץ, רחבה מצוותך מאוד'.
ואם נספור רק הכללים והעיקרים ומצווה שהיא עומדת לעד, אין המצוות עשירית משש מאות ושלוש עשרה".
כלומר דברי רבי שמלאי בעיניו הם דברי אגדה, שיש להם משמעות מסוימת, אך אינם מדויקים "על דרך מחקר האמת".
גם הרלב"ג סבור שהמספר לא מדויק, אולם לדעתו, המספר קרוב למספר המדויק:
היות באלו המספרים שזכר ר' שמלאי קצת קירוב (=מספר לא מדויק), לא חשש בו ר' שמלאי בזה הדרש...
וזה, כי כמו שיוציאו בדרש פסוק אחד מכוונתו, להוציא ממנו מוסר טוב...
כן הקל מעט זה החכם בזה המספר, להוציא ממנו אלו המוּסרים הנפלאים שיצאו מאלו המספרים, כאילו כל אבר ואבר מאברי האדם יאמר: עשה בי מצווה, וכל יום ויום מימות השנה השמשית אומר: אל תעבור בי עבירה".
ובהיות העניין כן, הוא מבואר שאם היה מספר המצוות מסכים לזה המספר בקירוב – די בו להוציא ממנו זה המוסר, ולא יצטרך להסכים לו בלי פחת ובלי יתר".
הרשב"ץ, שבתחילת ספרו "זוהר הרקיע" כותב: "דבר מוסכם הוא בכל ישראל שמניין המצוות הוא תרי"ג, ולא נמצא בזה מחלוקת כלל", מעלה
"ושמא מה שהוסכם שמניין המצוות הם תרי"ג – שס"ה ורמ"ח, הוא לפי דעת ר' שמלאי, וכפי מה שפירש הוא המצוות, ואנחנו לא נסמוך עליו בפירושו בעניין פסק הלכה, אבל נסמוך על סוגיית התלמוד.
ומה שהזכירו בכל מקום זה המניין, הוא לפי שלא מצינו חכם אחר מנאם – תפסנו מנינו.
ואף אם יחסר או יעדף המניין הוא הולך סביבו, והוא כאומרם בהרבה מקומות: הוי פורתא, ובפורתא לא דק (במעט לא דייק)."
במהלך ההיסטוריה הרבנית נעשו מספר ניסיונות לכתוב ספר שימנה את תרי"ג המצוות.
הניסיון הראשון הידוע לנו הוא מניין המצוות שבפתיחת ספר הלכות גדולות שנתחבר בתקופת הגאונים.
אחד הדברים המייחדים מניין זה הוא שבה"ג מונה גם מצוות דרבנן במניין המצוות.
מניין זה נעשה מאוד פופולרי בתפוצות ישראל במאות השנים שלאחריו, במיוחד בספרד.
בהקדמתו לספר המצוות מתאר הרמב"ם את נסיבות כתיבת ספר המצוות.
בעבודתו על כתיבת ספרו "משנה תורה", הוא התכוון להכין רשימה של כל המצוות, ולכותבה בפתיחת הספר, כדי לוודא שהוא לא שוכח לכתוב על אף מצווה.
אולם, הוא היה בדעה שאין שיטתיות במניינים הקיימים בתקופתו, שהתבססו על בה"ג.
לדעתו ניתן למנות את המצוות, אלא שבתפיסה המקובלת בזמנו קיימות טעויות חמורות, ולכן הוא כותב שכאשר הוא התכוון להתחיל לכתוב את הרשימה של המצוות:
"תקפני צער שכבר נצטערתי בו זה שנים, והוא: שמניין המצוות כבר דימו בו עניינים שלא אוכל לתאר עצם זכותם (בתרגום אבן תיבון: גודל גנותם)...
הרמב"ם התקיף קשות את מניינו של בה"ג ותפוצתו הרבה: "וכן כל פעם ששמעתי את ה"אזהרות" רבות המספר שנתחברו אצלנו בארץ ספרד, נהפכו צירי עלי מחמת מה שראיתי מפרסום הדבר והתפשטותו.
ואף על פי שאין להאשימם, כי מחבריהם פייטנים, לא רבנים, ואת הראוי להם מצד אמנותם, היינו: מתק הדיבור ויפי החריזה, כבר עשו בשלמות – אבל בתוכן השיר נמשכו אחר בעל הלכות גדולות וזולתו מן הרבנים האחרונים".
הייחודיות של מניינו של הרמב"ם היא בכך שבפתיחת הספר הוא ניסח את ה"שורשים", כלומר העקרונות המתודולוגיים שהנחו אותו בקביעת רשימת המצוות.
בכך הוא בין מוני המצוות היחידים שהסבירו בפרטות מדוע מנו מצווה זו ולא אחרת.
ברבות השנים הפך המניין של הרמב"ם למניין המצוות הנפוץ ומספר ספרים שנכתבו מאוחר יותר מבוססים על המניין של הרמב"ם, כמו ספר החינוך.
הראב"ד שכתב השגות למשנה תורה של הרמב"ם, כתב מספר השגות גם על 'מניין המצוות הקצר' שנכתב בעברית בתחילת ספר משנה תורה.
בעקבות הביקורת הנוקבת של הרמב"ם על מניין הגאונים, ובראשם בה"ג, קם הרמב"ן לגונן על הבה"ג, ובלשונו: "ללמד זכות על הראשונים, ולפרש דברי הגאונים", וכתב ספר "השגות", על ספר המצוות של הרמב"ם.
אמנם, בסיום ההקדמה שלו הוא כותב: "עם חשקי וחפצי להיות לראשונים תלמיד, לקיים דבריהם ולהעמיד...
לא אהיה להם חמור נושא ספרים תמיד, אבחר דרכם, ואדע ערכם, אך כאשר לא יכילו רעיוני, אדון לפניהם בקרקע, אשפוט למראה עיני".
וכך הוא אכן עושה, הוא מתאמץ לפרש את דעת הבה"ג, אך לא תמיד מסכים איתו.
בסופן של דבר מתוך השגות הרמב"ן עולה מניין חדש של מצוות, שאינו זהה למניינו של בה"ג וגם לא לזה של הרמב"ם.
ר' דניאל הבבלי, תלמידו של ר' שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד, כתב השגות על "משנה תורה" ועל "ספר המצוות", ושלחן לר' אברהם בנו של הרמב"ם, שהשיב על השגותיו, ונדפסו בספר "ברכת אברהם".
בשלב מסוים, התהפכו היוצרות, ונכתבה ספרות שלמה של פירושים שמטרתם ליישב את מניין הרמב"ם מהשגות הרמב"ן.
הראשון שכתב ספר ליישב את הרמב"ם הוא רבי יצחק די ליאון בעל ה"מגילת אסתר".
אמנם בשונה מהרמב"ן, הוא טוען שמכיוון שחילוקי הדעות של הרמב"ם והרמב"ן בספר המצוות נסובים אודות הנחות יסוד בלימוד התלמוד, הוא החליט לרדת לשורש הדברים ולראות מי צודק, ומצא שבכל המקרים הרמב"ם צדק.
אחריו נכתבו ספרים נוספים ליישב את דעת הרמב"ם, כמו 'לב שמח' של הרב אברהם אליגירי, ו'קנאת סופרים' של הרב חנניה קזיס.
נכתבו גם ספרי מצוות נוספים כמו ספר מצוות גדול שנכתב על ידי רבי משה מקוצי, ספר מצוות קטן בידי רבי יצחק מקורביל, ספר חרדים בידי רבי אלעזר אזכרי ועוד.
בתקופת האחרונים נכתבו חיבורים המשווים בין ספרי המצוות השונים, כמו "דרך מצוותיך" של הרב יהודה רוזאניס המשווה בין מנייני הרמב"ם, הרמב"ן והסמ"ג ומסביר את יסודות מחלוקתם.
ספר החינוך, ההולך בעקבות מניין הרמב"ם, סדר את המצוות השונות לפי סדר הופעתם בתורה, והוסיף לכל מצווה ביאורים מחשבתיים והלכתיים.
הפיוט הקדום ביותר הידוע לנו בסוג זה הוא "אתה הנחלת" המופיע כיום בנוסח אשכנז, שנתחבר בתחילת תקופת הגאונים בבבל, וקדם אפילו למניינו של בה"ג.
פיוט זה אינו משעבד את עצמו דווקא למניין תרי"ג ומונה את המצוות בצורה חופשית.
רס"ג מתח ביקורת על "אתה הנחלת" בשל חסרונן של מצוות רבות, כתב כמה פיוטי אזהרות משלו שיוכלו להחליף את "אתה הנחלת" הקדום.
בפיוטים אלו רס"ג כבר מתבסס על מניינו של בה"ג לתרי"ג המצוות.
גם פייטנים רבים אחריו שכתבו אזהרות התבססו על מניין בה"ג, והידוע שבהם הוא רבי שלמה אבן גבירול.
כאמור, הרמב"ם שדעתו לא הייתה נוחה ממניין בה"ג, התנגד לאמירת אזהרות אלה, אך לא מתח ביקורת על הפייטנים בטענה שהם "פייטנים, לא רבנים", ולפיכך מניין המצוות אינו תחום התמחותם.
בניגוד לשיטת הרמב"ם, רבים ראו בפיוטי האזהרות חיבור בעל משקל הלכתי.
למשל, הרשב"ץ כתב פירוש בשם "זוהר הרקיע" על האזהרות של אבן גבירול, ובו הוא מתמודד עם טענות הרמב"ם והרמב"ן, ומנסה אף להסיק מן הפיוט מהי דעתו של אבן גבירול במחלוקת.
הרב ירוחם פישל פערלא כתב חיבור ארוך על אחד מפיוטי האזהרות של רס"ג, בו הוא דן בדעת רס"ג בשאלות שונות הקשורות במצוות, על סמך מילים בודדות בהן רס"ג השתמש בפיוטו.
גם אצל השומרונים מצויה התפיסה לפיה יש תרי"ג מצוות.
המקור הידוע הקדום ביותר המזכיר זאת הוא יוסף אבן סלאמה אלעסכרי מהמאה ה-11, בספרו "המספיק" בדיון על מצוות המעשר:
מדבריו עולה שהוא סבור שיש למנות גם מצוות שהיו לשעה, כגון הקמת האבנים בהר עיבל (דברים כז,ד).
הפייטן השומרוני אהרן בן מניר (המאה ה-13) חיבר פיוט "שירת המצוות" שבו הוא מונה את תרי"ג המצוות - רמ"ח מצוות עשה ושס"ה מצוות לא תעשה.
למעשה הפיוט הזה אינו אלא פרפראזה פיוטית למניין המצוות של הרמב"ם, והיא אף ערוכה לפי סדר המצוות בספר המצוות לרמב"ם.
אברהים אלקבאצי (המאה ה-15) מביא בחיבורו "הליכות הלב בידיעת האל" רשימה של תרי"ג מצוות לפי סדר התורה, גם היא מחולקת לרמ"ח מצוות עשה ושס"ה מצוות לא תעשה.
למניינו הוא הקדים תשעה כללים, המקבילים במידה רבה לשורשים של הרמב"ם.
כך לדוגמה בכלל הראשון הוא כותב שאין למנות מצוות "שנשלמו ואינן חלות עוד" (מקביל לשורש השלישי של הרמב"ם).
בחיבור שומרוני אנונימי מהמאה ה-15 מופיע קישור בין מצוות הציצית לתרי"ג מצוות, ורמז למספר בגימטריה באופן דומה לדברי ר' שמלאי:
תֶּרַח הוא דמות מקראית, אביו של אברהם אבינו.
הופעתו העיקרית במקרא היא בספר בראשית.
על פי מדרשים, תרח נולד בשנת א'תתע"ח לבריאת העולם (1883 לפנה"ס) ומת בשנת ב'פ"ג (1678 לפנה"ס), בגיל 205 בחרן.
אברהם אבינו נולד לאביו, תרח, כשהוא בן 68. לפי אחד מהמדרשים, שרה, אשת אברהם, היא בתו של תרח מאישה אחרת.
לפי מדרש אחר, היא נכדתו.
על פי ספר בראשית תרח הוא בנו של נחור, ולאחר הגיעו לגיל שבעים נולדו שלושת בניו: אברם (שלאחר מכן נקרא אברהם), הרן ונחור.
תרח חי באור כשדים, ומאוחר יותר נדד לחרן.
לפי המקרא יצא תרח לכנען בליווית אברם, שרי כלתו, אשת אברם, ולוט נכדו, בנו של הרן שמת לפני תרח.
המסע לארץ כנען הופסק עם הגיעם לחרן, שם מת תרח בגיל מאתים וחמש.
סיבת יציאתו של תרח למסע אינה נמסרת בתנ"ך, אך יש המפרשים שהיא נעוצה בעימות של אברהם ונמרוד מלך הכשדים, שבגינו נאלצו בני המשפחה לעזוב את ארצם.
לפי מדרש אחר תרח רצה לצאת מחרן בגלל ויכוחו המתמיד של אברהם עם הכשדים, דבר שגרם לשנאה עזה כלפי אברהם וכל הקרובים לו.
על פי יוסף בן מתתיהו מות הרן גרם לתרח לשנוא את ארץ כשדים ולעזבה.
בנאומו של יהושע בן נון במעמד הברית בשכם (), הוא מזכיר את תרח בתור אביו הקדמון של עם ישראל, שהיה עובד אלילים: "בְּעֵבֶר הַנָּהָר יָשְׁבוּ אֲבוֹתֵיכֶם מֵעוֹלָם תֶּרַח אֲבִי אַבְרָהָם וַאֲבִי נָחוֹר וַיַּעַבְדוּ אֱלֹהִים אֲחֵרִים".
הקוראן, בסורה 6, מציין כי שמו של אביו של אברהם הוא אאזר.
בתעודות אשוריות מתקופת שלמנאסר השלישי (המאה השמינית לפנה"ס), אוזכרה עיר בשם Til-Sha-Turahi, שתוארה כעיר ארמית, ככל הנראה באזור נהר בליח, מזרחית לחרן.
יש הסוברים, כי שם העיר הוא אפונים לתרח.
תרזינה (בפורטוגזית: Teresina) היא בירת מדינת פיאאוי הברזילאית והעיר הגדולה ביותר במדינה זו.
זוהי עיר הבירה היחידה, במחוז הצפוני-מזרחי של ברזיל (Nordeste), שאינה נמצאת על שפת הים.
החלק המרכזי של העיר נחצה על ידי הנהרות פרנאיבה ופוטי, כתוצאה מכך, העיר מכונה לפעמים "המסופוטמיה של המחוז הצפוני-מזרחי".
החלק הצפוני של העיר, שני הנהרות מתאחדים וזורמים יחדיו לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
במקום ישנו פארק סביבתי שבו מתמזגים שני הנהרות, ובמה במה ממנה ניתן לצפות על הנהרות מטווח קרוב.
מעבר לנהר פרנאיבה, אחרי תרזינה, שוכנת עיר קטנה יותר - טימון, ורחוק יותר, נמצא הגבול עם מדינת מרניאו.
תרזינה היא בית למעל 752,000 תושבים, המאוכלסים בשטח של 1,680 קמ"ר.
באזורים העירוניים שלה מתגוררים כ-996,000 תושבים.
האזור הסובב אותה מכונה "Chapada do Corisco" ("מישורי הברקים"): העיר עצמה מדורגת שלישית בעולם בהסתברות להתרחשות ברק.
שם העיר המקורי היה "Vila Nova do Poti", על שם נהר הפוטי הזורם בה, ולאחר מכן שונה לתרזינה לזכרה של הקיסרית תרזה כריסטינה, אשתו של פדרו השני, קיסר ברזיל.
העיר משמשת כבירת המדינה מאז 1852, כאשר היא נוסדה על ידי מושל המחוז, ז'וסה סאראיבה, והעבירה את המטה המנהלי של המחוז פיאאוי מן העיר אואראס.
תרזינה הייתה העיר המתוכננת הראשונה בברזיל (לפני הבירה המתוכננת הנודעת ברזיליה, שנוסדה ב-1960, ואף לפני בלו הוריזונטי, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, שנוסדה ב-1897); נאמר שהעיצוב של העיר מזכיר לוח שחמט.
היא ידועה כ"עיר הירוקה" בגלל המספר העצום של עצי המנגו שמרפדים את רחובותיה.
מלאכה מקומית מפורסמת היא הקרמיקה.
בעיר ישנה מצבת זיכרון המציגה את "Cabeça de Cuia" האגדי, דמות מהפולקלור המקומי.
עקב מיקומה בסמוך לקו המשווה, גבוהות הטמפרטורות בתרזינה והן נעות בין 26 ל-40 מעלות צלזיוס לאורך השנה.
הטמפרטורות הנמוכות ביותר הן בחמשת החודשים הראשונים של השנה.
התקופה החמה ביותר של השנה מתרחשת בין אוקטובר לדצמבר.
הלחות גבוהה כל השנה, בשיעור נמוך יחסית של 40% וגבוה של כ-90%, אך הלחות הגבוהה ביותר (80% - 90%) היא בין מרץ ליוני.
בהנדסת תוכנה ובהנדסת מערכות, תרחיש שימוש היא טכניקה לאיסוף וניתוח הדרישות הפונקציונליות של מערכות ושל מערכות-של-מערכות.
תרחיש שימוש מורכב מרצף אירועים אחד או יותר, המתאר כיצד המערכת מתקשרת עם משתמשים (הקרויים "שחקנים") כדי להשיג יעד עסקי או פונקציה מסוימת.
השחקנים בתרחיש שימוש יכולים להיות משתמשי קצה או מערכות אחרות.
בפיתוח תוכנה זריז, מקובל לכנות את רצפי האירועים בתרחיש "סיפורים".
לרוב, תרחישי שימוש נכתבים בשפה פשוטה המובנת למשתמש הקצה או למומחה היישום, ולא בניב טכני.
במקרים רבים תרחיש השימוש נכתב במשותף על ידי מנתחי המערכת ומשתמשי-קצה.
נהוג לכתוב את התרחיש כמסמך ברור וקל להבנה בעיצוב פשוט, אף שבשנים האחרונות גובר השימוש בכלים ייעודיים המסייעים בכתיבת התרחישים.
בהנדסת מערכות, תרחישי שימוש משמשים לתיאור כללי יותר של הדרישות, ולרוב מתארים משימות או יעדים של בעלי עניין.
לעיתים הדרישות המפורטות נאספות בתרשימי דרישות של SysML או באמצעים דומים.
מקורם של תרחישי השימוש בעבודתו החלוצית של איוואר יאקובסון, שבשנת 1986 הגדיר לראשונה את טכניקת המידול החזותי לתיאור תרחישי שימוש.
בהמשך, הרחיב יאקובסון רעיונות אלה כחלק מעבודתו על שפת המידול המאוחדת (UML) ו-RUP.
עם השנים תרמו רבים נוספים לשיפור הטכניקות של יאקובסון, ובפרט קוּרט ביטנר, אליסטר קוֹבֶּרן וגונאר אוברגארד.
מתחילת שנות ה-90 ואילך, הפכו תרחישי השימוש לאחת הטכניקות המקובלות ביותר לאיסוף דרישות פונקציונליות בענף הנדסת התוכנה.
השימוש בתרחישים אלה נפוץ במיוחד בקרב העוסקים בפיתוח מונחה עצמים אך אינו מוגבל לתחום זה, שכן תרחישי שימוש אינם מונחי-עצמים במהותם.
בדיסציפלינת הנדסת התוכנה אין תבנית תקנית לתיעוד תרחישי שימוש מפורטים, ולמעשה מקובלות בענף מספר תבניות מתחרות.
עם זאת, נכון לסוף המאה העשרים יש בענף הסכמה באשר לסעיפים העיקריים שיש לכלול בתרחיש שימוש.
נוסף על כך, מקובל שיש לבחור בתבנית המתאימה לסוג הפרויקט, ולאכוף את השימוש בה באותו הפרויקט.
בתבניות שונות יש לעיתים סעיפים נוספים כגון שחקנים, חריגים, המלצות וכדומה.
ייתכנו גם סעיפים הקשורים לתעשייה מסוימת.
שם תרחיש השימוש הוא המזהה הייחודי של התרחיש במקבץ.
על השם להיכתב בצורה של פועל-שם-עצם (לדוגמה, משוך כסף, העבר מסר) ולתאר יעד שניתן להשלים אותו (לדוגמה, רשום משתמש עדיף על רישום משתמשים).
שם קצר בן שתיים עד שלוש מילים הוא המיטבי.
שמות ארוכים יותר כדאי לקצר, ולרוב ניתן לעשות זאת בקלות.
השימוש בשמות הנגזרים מיעדיו של השחקן הראשי בתרחיש מסייע להבטיח שהתרחיש יישאר מונחה-משתמש.
סעיף זה משמש להצגת תמצית התרחיש.
בשלבים מוקדמים של הפיתוח, אפשר לרוב להסתפק בסעיף זה.
התקציר מספק תיאור קצר וזריז של התרחיש, ונועד לחסוך לקורא את הצורך לקרוא את התוכן המלא של תרחיש השימוש.
כפי ששמו רומז, על התקציר להיות קצר ותמציתי, ולפרט הן את היעד העיקרי של התרחיש והן את השחקן הראשי בו.
סעיף זה משמש להצהרה על תנאים החייבים להיות נכונים כשמשתמש מתחיל את תרחיש השימוש.
עם זאת, תנאי ההתחלה אינם בהכרח האירועים המזניקים את תרחיש השימוש.
אם אחד או יותר מתנאי התחלה אינו מתמלא, התנהגותו של התרחיש נחשבת כלא מוגדרת.
סעיף זה מתאר את האירועים או תנאי ההתחלה הגורמים להפעלת תרחיש השימוש.
אירועים אלה עשויים להיות חיצוניים, תלויי-זמן או פנימיים.
סעיף זה נדרש כמינימום בכל תרחיש שימוש והוא משמש לתיאור הרצף העיקרי או הטיפוסי של האירועים בתרחיש השימוש.
לרוב, רצף זה מתואר כרשימה ממוספרת של צעדים.
המשתמש מזין את שם המשתמש והסיסמה שלו.
המערכת בודקת את המידע שהוזן ומכניסה את המשתמש למערכת.
תרחיש שימוש יכול להכיל גם מסלולים משניים או רצפי אירועים חלופיים למסלול העיקרי.
בסעיף זה מקובל גם לתאר חריגות ולתאר את מהלך העניינים כאשר דברים אינם מסתדרים כהלכה.
זיהוי ושם התרחיש - דוגמה 1, משוך כסף.
זיהוי האיטרציה - מסלול עיקרי יפותח כחלק ממהדורה 1 של התוכנה.
תקציר - תרחיש שימוש זה מאפשר ללקוח הבנק המצויד באמצעי זיהוי למשוך כסף מכספומט.
יש לפחות סכום מינימלי בקופת המכונה.
1. המשתמש מזדהה למערכת באמצעות אמצעי הזיהוי.
2. המערכת מציגה תפריט אפשרויות מותאם-אישית.
3. המשתמש בוחר "משיכת מזומן" מהתפריט ומזין את הסכום שברצונו למשוך.
4. המערכת רושמת את הפעולה.
5. המערכת סופרת את הסכום באופן ממוכן.
הסכום המבוקש גדול יותר מסך הכסף בקופה.
1. המערכת מודיעה למשתמש ומבטלת את הפעולה.
2. המערכת מציגה את התפריט הראשי.
תרי ותרי הוא שמה של דילמה הלכתית, כאשר זוג עדים אחד מעיד בעניין מסוים ובא זוג עדים נוסף ומעיד עדות העומדת בסתירה לעדותם של הראשונים.
בתלמוד ובראשונים הובאו כמה אפשרויות כיצד להכריע מצב זה.
במסכת יבמות מוצגות שתי אפשרויות: האחת היא ש"תרי ותרי ספיקא דאורייתא", כלומר הדבר נחשב לספק מהתורה, ולא ניתן להכריע את הספק על ידי דין חזקה.
אפשרות אחרת היא ש"תרי ותרי ספיקא דרבנן", כלומר מהתורה במקום כזה יש לפסוק כדין החזקה האומר שיש להניח שהמצב הקודם לא השתנה כל עוד לא הוכח אחרת, אלא שחכמים החמירו ועשו זאת כספק, ויש לנהוג לחומרא כשתי קבוצות העדים.
לעדים נתנה התורה את התוקף הראייתי החזק ביותר, וקבעה ש"עַל פִּי שְׁנֵי עֵדִים אוֹ עַל פִּי שְׁלֹשָׁה עֵדִים יָקוּם דָּבָר".
אך בתלמוד התעוררה שאלה מה הדין במצב בו שני זוגות עדים טוענים בבית הדין טענות סותרות?
התוספות פוסקים כי ספק של תרי ותרי הוא ספק מדרבנן אך הם קבעו באיסורים שיש להחמיר מספק ובדינים משפטיים, בהם חומרא לזה היא קולא לזה, לא החמירו חז"ל, וכיוון שמהתורה יש להעמיד את הדבר על חזקתו הראשונה, יש להשיב את הממון לבעליו הראשונים.
הרשב"א, לעומתם, ועמו רבים מהראשונים, פוסקים שמדובר בספק מהתורה והוא תקף גם בספק משפטי.
האחרונים העלו פרושים אפשריים למחלוקת זו.
על פי פרשנות אחרת המחלוקת היא לא בשאלת תוקף עדותם של העדים אלא בדין החזקה: האם דין החזקה ממשיך להתקיים גם כאשר כנגדו עומדים שני עדים המעידים בבירור שהמצב השתנה או שמא העדות מקעקעת את דין החזקה והוא מתבטל.
על פי פרשנות זו למחלוקת, גם עדותם של העדים החולקים לא יכולה להחזיר את דין החזקה שכן כוחה של החזקה מתקיים רק כאשר היא מתקיימת באופן רציף, אך אם היא החזקה התבטלה, שוב אי אפשר להעמיד את הדבר על חזקתו.
הרי"ף פוסק כתרי ותרי ספיקא דאורייתא, והריטב"א פוסק שתרי ותרי ספיקא דרבנן.
מוחזק בתרי ותרי ספיקא דאורייתא
האחרונים הסתפקו מה תהיה ההלכה, לפי הדעה האומרת שתרי ותרי הם ספיקא דאורייתא, כלומר הדבר נחשב לספק גמור, האם לא ניתן להעמיד על חזקה דמעיקרא, אך ניתן להעמיד על המוחזק התופס למעשה בממון במציאות העכשווית, או לא.
הגישה הרווחת היא שדווקא דין חזקה דמעיקרא לא יכול להכריע בספק המבוסס על תרי ותרי, שכן: א.
חזקה היא הכרעה מסוימת האומרת ש"אין להסתפק" כל עוד לא הוכח אחרת, אך בנידון כזה בו ישנם שני עדים לא ניתן לומר "אל תסתפק".
אם כי יש אומרים שבשונה מ"חזקה", ל"מיגו" אין כח הכרעה במקום כזה, שכן הכלל "מיגו במקום עדים לא אמרינן", מבטל לחלוטין את כח המיגו מול עדים.
שתי כיתי עדים המכחישות זו את זו
חכמי הגמרא נחלקו, באופן שברור שאחת משתי קבוצות העדים משקרות, האם ניתן לקבל את עדותם מכח החזקת כשרות האומרת שאין לפסול אדם מספק.
במסכת בבא בתרא יש שתי מחלוקות שונות: האחת היא לאותה עדות עצמה בה הם הכחישו את עצמם, והשנייה היא כשרותם לעדות אחרת.
גם לפי הדעה האומרת שהם כשרים להעיד בעדות אחרת כאשר כל אחת מהקבוצות מעידה בנפרד, יש אומרים שבאותה עדות עצמה אין לנו לקבל את שתי העדויות, שכן בעדות מסוימת זו ברור שאחת משתי הקבוצות משקרת, וכיון שכן אין לבית הדין לקבל את עדותם מספק.
צירוף בירור נוסף לאחת משתי קבוצות העדים
הראשונים דנים האם כאשר יצרפו בירור של מיגו לאחת משתי כיתות העדים, יועיל המיגו להכריע את הנידון.
תוספות במסכת בבא בתרא מסיק שהמיגו אינו יכול להיות חזק יותר מעדים אך תוספות במסכת בבא קמא כותב שניתן להכריע את המחלוקת במיגו של אחת משתי הכיתות.
תרזה רייט הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית שהופיעה ב-28 סרטים בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. בשנת 1942 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כקרול בלדון בסרט "גברת מיניבר", באותה שנה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לתפקידה בסרט "גאוות היאנקים" בו שיחקה לצד גרי קופר.
כמו כן שיחקה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "צל של ספק" (1943) ובסרטו של ויליאם ויילר "שנות חיינו היפות ביותר" (1946).
מסוף שנות החמישים ואילך הופיעה בסרטי וסדרות טלוויזיה עליהם זכתה בשלוש מועמדויות לפרס אמי.
כמו כן הופיעה בתיאטרון על במות ברודוויי.
נולדה בהארלם, ניו יורק וגדלה בניו ג'רזי.
סמואל גולדווין גילה אותה בשעה ששיחקה בברודוויי במחזה "Life With Father" ושיבץ אותה בתפקיד אלכסנדרה, בתה של בטי דייוויס בסרט "השועלים הקטנים" ("The Little Foxes", 1941) על תפקיד בכורה זה זכתה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא הייתה מועמדת לפרסי אוסקר לתפקידיה בשני סרטיה הבאים, לתפקיד הראשי ב"גאוות היאנקים" ולתפקיד המשנה ב"גברת מיניבר", בו זכתה.
היא השחקנית היחידה שזכתה במועמדויות לאוסקר על שלושת הסרטים הראשונים בהם שיחקה.
בשנת 1946 הופיעה בשני תפקידים שזכו להערכה, שרלוט ניוטון ב"צל של ספק" של היצ'קוק ופגי סטיבנסון ב"שנות חיינו היפות ביותר" של ויליאם ויילר.
ב-1947 כיכבה במערבון העגמומי "רדוף" עם רוברט מיצ'ם לפי תסריט של בעלה הראשון, ניבן בוש.
בשנת 1950 שיחקה בסרטו של פרד זינמן "הגברים", לצד מרלון ברנדו בתפקיד הבכורה שלו.
עד סוף שנות החמישים הופיעה בעוד עשרה סרטים, אך בהצלחה פחותה.
ב-1957 הופיעה בסרט "הסוף המאושר" בבימויו של ריצ'רד ברוקס וב-1958 בסרט "השנים הסוערות" לצדה של סנדרה די.
הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בסרט מוריד הגשם (1997).
ב-1957 הופיעה בסרט הטלוויזיה "The Miracle Worker" ("עושה הנפלאות") במסגרת סדרת "Playhouse 90" של CBS, עליו זכתה במועמדות לפרס אמי.
ב-1960 זכתה במועמדות נוספת לפרס על הופעתה בסרט "סיפורה של מרגרט ברק-וייט" ("The Margaret Bourke-White Story", שעסק בחייה של הצלמת מרגרט ברק-וייט).
בפברואר 1960 קיבלה שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, אחד עבור כוכבות בקולנוע והשני עבור כוכבות בטלוויזיה.
בין הופעותיה בטלוויזיה הופיעה בפרקים מתוך "אלפרד היצ'קוק מגיש" ו"בוננזה".
הופעתה האחרונה על במת התיאטרון הייתה בינואר 1992 במחזה "על זמן שאול".
רייט נפטרה מהתקף לב בבית החולים של אוניברסיטת ייל בניו הייבן בגיל 86.
1959–1978, למחזאי רוברט וודרוף אנדרסון (Robert Woodruff Anderson; 1917–2009)
תֶרזֶה שְנאבֶּל ; 14 בספטמבר 1876 – 30 בינואר 1959) הייתה זמרת קונטראלטו גרמנייה, שנודעה בעיקר בפרשנויותיה ללידר.
אשתו של הפסנתרן ארתור שנאבל.
תרזה בהר נולדה בשטוטגרט שבגרמניה, בתם של לינה וקרל בהר, מעצב פנים.
בשנת 1881 עקרה המשפחה למיינץ.
אחיה, המנצח והכנר הרמן בהר, דאג לה לשיעורי מוזיקה בפרנקפורט הסמוכה, אצל יוליוס שטוקהאוזן; היא למדה אצל שטוקהאוזן בשנים 1893–1895 ואחר המשיכה ללמוד בקלן אצל פרנץ וילנר.
בהר עברה לברלין בשנת 1898 ללמוד אצל אטלקה גרסטלר.
ב-1900 נשכר הפסנתרן ארתור שנאבל, שעוד לא עשה לו שם בימים ההם, ללוות את בהר, שכבר הייתה לה קריירה בינלאומית מצליחה, בסיור קונצרטים במזרח פרוסיה.
השניים נישאו בשנת 1905. הם הרבו להופיע יחד, והייתה זו תהילתה של בהר כזמרת לידר - ועמידתה על כך שיהיה זה בעלה שילווה אותה - שהסבו את תשומת לב הקהל אל כישרונו של שנאבל כפסנתרן.
דירת שנים-עשר החדרים של הזוג שאנבל בוילנדשטראסה ברובע שרלוטנבורג הייתה עד מהרה לבית-ועד לחוגי המוזיקה של ברלין.
בהר אף לימדה פיתוח קול בביתם.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזבו בהר ושנאבל את ברלין, כיוון ששנאבל חזה בבהירות רבה את הרעות הפוליטיות הצפויות לבוא.
במשך השנים הבאות, עשו את עונות הקיץ בטרמצו שעל אגם קומו ואת עונות החורף בלונדון.
חודשי הקיץ בטרמצו, בשנים האלה, גם היוו הזדמנות לבהר, שנאבל ובנם קרל אולריך שנאבל ללמד בקורסי קיץ.
המשפחה היגרה בשנת 1939 לניו יורק, שם המשיכה בהר ללמד.
בהר שבה לאירופה בפעם הראשונה בשנת 1946, אחרי המלחמה.
מכאן ואילך עשתה את עונות הקיץ בשווייץ ובאיטליה.
אחרי מות שנאבל ב-1951, חזרה להתגורר בטרמצו בקביעות, ושם נשארה עד מותה בלוגאנו ב-30 בינואר 1959. מסמכיה של תרזה בהר שמורים בארכיון המוזיקה של האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
לתרזה בהר ולארתור שנאבל היו שני בנים, הפסנתרן קרל אולריך שנאבל (1909–2001) והשחקן סטיבן שנאבל (1912–1999).
בתו של קארל אולריך שנאבל, אן שנאבל מוטייה, מנהלת את קרן שנאבל למוזיקה עם בעלה, פרנסואה מוטייה.
תרז שנאבל נקברה ליד בעלה בקברו בבית הקברות של שווייץ, בירת הקנטון ההומוני.
בנם קרל אולריך, אשתו הלן, לבית פוגל (1911–1974), פסנתרן מארצות הברית, ונינה של תרז קלוד אלן מוטייה (1972–2002), שהיה גם פסנתרן, מצאו את מקום מנוחתם האחרון ב- גם קבר.
בהר החלה את קריירת השירה שלה כסטודנטית של יולוס שטוקהאוזן בפרנקפורט, והשתלמה במוזיקה אצל פרנץ וילנר בקלן.
ב-1898, בגיל 22, עברה לברלין ללמוד אצל אטלקה גרסטלר.
הופעתה הראשונה, הנסיונית, הייתה בשנת 1897 ואחריה באה הופעה שנייה ב-21 בינואר 1899 באקדמיה לשירה של ברלין, בליווי תלמיד של ליסט, אלפרד רייזנאואר.
הופעה זו, שבה ביצעה מוזיקה של שוברט וברהמס, זכתה לתגובות אוהדות מאוד: ה"אלגמיינה מוזיקלישה צייטונג" הצהיר, כי "כוהנת אמיתית של האמנות הנה קמה ועלתה שוב".
בשנים הבאות שרה לידר בלונדון, פריז, סנקט פטרבורג, מוסקבה, בודפשט, בריסל ועוד.
בשנת 1903 הייתה בהר שותפה לייסוד "הרביעייה הקולית ברלין, (Berliner Vokalquartett) עם זמרת הסופרן ז'אנט גרומבאכר-דה יונג, הטנור לודוויג הס והבס ארתור ואן אוויק.
הרביעייה נודעה בביצועים עם תזמורת של יצירות כגון משיח של הנדל והסימפוניה התשיעית של בטהובן.
מבקר המוזיקה וילהלם קינצל כתב על ההרכב:
רק תלונה אחת הייתה לו לקינצל: "מה צר שהרביעייה המצוינת הזאת איננה מבצעת שירים בארבעה קולות א'קפלה, כגון מדריגלים ומוטטים עתיקים.
אלה היו מגוונים במידת מה - ולו בזכות הצליל לבדו - את התוכנית."
פגישתם הראשונה של בהר ושנאבל בשנת 1900 הייתה גם ראשיתו של שיתוף-פעולה מוזיקלי לאורך כל חייהם.
השניים נודעו בפרשנויותיהם ללידר של שוברט, שומאן וברהמס.
הקונצרטים שלהם תוארו כמפגינים את "הטעם המשובח, המעודן ביותר"; בהם, כתב מבקר המוזיקה וילהלם קלפלד, "משולב רצון אמיתי עם היכולת המושלמת ביותר.
ערבים אלה של שוברט, שומאן וברהמס הגישו לכל המאזינים שעות של חדווה צרופה, מרוכזת של צליל."
בחורף 1909–1910, ביצעו בהר ושנאבל את מחזור השירים מסע החורף.
הם חזרו על מעלל זה בשנת המאה למות שוברט, 1928, בקונצרטים שהמבקר אלפרד איינשטיין תיאר כ"מיזוג הנשגב ביותר האפשרי של כוחות פרשנות המוצאים ביטוי ברגש עמוק וכן."
הצמד לא הסתפק בביצוע יצירות של גדולי המלחינים הגרמנים, אלא הוסיף להן שירים של שנאבל עצמו לקול ופסנתר, שרבים מהם הוקדשו לאשתו.
אחרי הולדת בניה, צמצמה בהר את תדירות הופעותיה לפני קהל, וכאשר הופיעה, היה זה כמעט תמיד בליווי בעלה ובהמשך בנה, קרל אולריך שנאבל.
בהר לימדה לאורך כל חייה.
בין תלמידיה היו טילדה דורייה, אווה לסמן, הילדה אלגר, גרטרוד הינדמיט, סבין קלטר, לוטה לאונרד, פיטר פירס ואחרים.
שמה של בהר נודע ברבים הודות לקולה העשיר ו"החוש האינסטינקטיבי שלה לפיסוק ודגש".
וילהלם קינצל כתב שהיא "נהגה בקול המצו-סופרן [כך במקור] הרך והמאוזן להפליא שלה בעידון אמנותי".
קולה נתן לריכרד שטראוס השראה לחיבור השיר "Traum durch die Dämmerung" ("חלום אל תוך הדמדומים") (1895) למענה.
בהר נודעה בעיקר כזמרת לידר, אבל זכתה לתהילה גם כסולנית עם תזמורת; בראשית הקריירה שלה הופיעה עם המנצחים ארתור ניקיש, פליקס ויינגרטנר וריכרד שטראוס.
הסופר וידיד המשפחה הבריטי אדוארד קרנקשו כתב, "אין אנשים רבים שיש להם שמץ מושג על המוזיקליות המופלאה של תרזה בהר שנאבל [...] או על החוב שבעלה חב לה.
היא הייתה מבוגרת ממנו בשנים אחדות, והייתה זו היא שכפתה אותו, אחרי ימיו כילד פלא, על הקהל הגרמני, כשעמדה על כך שילווה אותה בהופעותיה.
היא הצטיינה בדקות רגש ובהבחנה מוזיקלית שאינה טועה, יותר מכל אדם שהכרתי מעודי, ואלה באו לביטוי בשירתה גם כשלא נותר לה עוד קול."
ההקלטה היחידה של בהר משיא הקריירה שלה היא הקלטה אקוסטית פרטית משנת 1904:
קיימות עוד כמה הקלטות משנות ה-30 של המאה ה-20; הקלטות אלה נעשו הרבה אחרי שיא הקריירה של בהר:
הזוג שנאבל - מורשת מוזיקלית, הקלטות היסטוריות אבודות שלא התפרסמו, מוצרט, שומאן, שוברט, קארל פיליפ עמנואל באך, יוהאן סבסטיאן באך, מנדלסון, פאראדיזי, (תקליטור: תקליטי טאונהול THCD 74A-B)
שוברט ושנאבל - הקלטה היסטורית, כרך IV.
(ניו יורק: תקליטי ערבסק, 1987)
בקרבות אוויר, תרחיש רדיפת-זנב , שלעיתים מכונה גם תרחיש גזרה אחורית, הוא תרחיש בו טיל אוויר אוויר או מטוס סילון
רודף אחרי מטוס אחר, בעוד מטוס המטרה הזה נע באופן יחסי בדיוק החוצה מהתוקף.
בתרחיש כזה השימוש בתותחים או בטילים עם ביות תת-אדום הוא קל בהרבה בגלל התנועה הזוויתית המינימלית של המטרה ביחס לתוקף (בתרחיש רדיפת-זנב אידיאלי היא למעשה אפס) והעובדה שנחיר פליטת הסילון החם של המנוע מצביע ישירות אל התוקף, מה שהופך את משימת העקיבה של ראש הביות של הטיל לקלה בהרבה.
לטילים יש בדרך כלל סיכוי גבוה יותר לפגוע במטרה בתרחיש רדיפת-זנב בגלל ההפחתה הדרסטית בקצב הסגירה.
אם הטיל נע במהירות 2.5 מאך ומטוס המטרה במהירות 1 מאך, קצב הסגירה המינימלי של 1.5 מאך פירושו שהטיל יהיה מסוגל להגיב בקלות יותר לתמרוני חמיקה שמטוס המטרה עשוי לבצע, בהשוואה למשל לתרחיש ירי חזיתי.
החסרון הטבעי של תרחישים אלו הוא, שכל טיל או מטח תותחים שנורים אל המטרה חייבים להיות מסוגלים לסגור עליה בעוד היא מתרחקת במהירות רבה.
התרחקות זאת מפחיתה באופן משמעותי את הטווח האפקטיבי של סוגי התחמושת הללו.
לטילים רבים יש בדרך כלל טווח אפקטיבי בתרחישי זנב שהוא מסדר גודל של שליש או רבע מזה שבתרחיש ירי חזיתי (head-on engagement).
בנוסף, במקרה של מטוס הרודף אחרי מטוס אחר, המטוס התוקף בדרך כלל יהיה צריך להשתמש במבער אחורי ולרדוף אחרי המטרה כשהיא צוללת מטה, ולצרוך כמויות גדולות של דלק בתהליך.
תרזה סובייסקה (בפולנית: Teresa Kunegunda Sobieska; ) הייתה בתו של יאן השלישי סובייסקי, מלך פולין, ואשתו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה.
תרזה נולדה ב-4 במרץ 1676 בווילאנוב, ליאן השלישי סובייסקי, מלך פולין ולמריה קז'ימייז'ה, בתם של אנרי אלבר דה לה גראנז' ארקייה ופרנסואז דה לה שאטר.
ב-12 בינואר 1694 התחתנה תרזה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה עשרה ילדים.
לאחר תבוסת בעלה בקרב בלנהיים שימשה תרזה כעוצרת הנסיכות, אולם לאחר שמצאה מכתבי אהבה של הרוזנת מארקו, פילגשו של מקס עמנואל, עזבה את מינכן ונסעה לראות את אמה בוונציה.
הצבא לא הרשה לה לחזור, ובעקבות כך בילתה עשר שנים בגלות, וחזרה רק בשנת 1715.
בשנת 1726 מת בעלה מקסימיליאן עמנואל, ובנם קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה, עלה לשלטון במקומו.
ב-12 בינואר 1694 התחתנה תרזה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה 10 ילדים:
תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג הייתה אשתו של גאורג, דוכס לויכטנברג.
תרזה נולדה ב-30 במרץ 1852 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
תרזה ואחיה גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה.
ב-12 במאי 1879 התחתנה תרזה עם גאורג, דוכס לויכטנברג, ממנו נולד לה בן אחד:
בארוחת הצהריים השתתפו תרזה ובעלה, כמו גם הקיסר והקיסרית ועוד דמויות רוסיות וגרמניות חשובות.
שנתיים לאחר מכן, ב-19 באפריל 1883, מתה תרזה במפתיע בסנקט פטרבורג, ולאחר מותה התחתן בעלה עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו.
תרזה פודרובנה רייס הייתה פסלת וציירת יהודיה אוסטרית, ילידת רוסיה, חברת הזצסיון הווינאי.
תרזה רייס נולדה ברוסיה למשפחה יהודית.
למדה בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
היא גורשה מכיוון שהפגינה חוסר כבוד כלפי פרופסור באחד משיעוריה.
במסקווה תרזה רייס התחתנה, איבדה ילד והתגרשה עוד כשהייתה נערה.
היא עברה לווינה בגיל 21, שם יצרה את "המכשפה", פסל של אישה עירומה שקוצצת את ציפורני הרגליים שלה, ב"בית האמנים" בווינה.
פסל זה משך את תשומת ליבו של הקייזר פרנץ יוזף הראשון, והיא עד מהרה זכתה לפרסום בכל רחבי וינה.
בתערוכה הזאת השתתף גם גוסטב קלימט, חבר פעיל בתנועת הזצסיון הווינאי, שביקש ממנה להציג יחד איתם.
היא פנתה אל אדמונד הלמר שיהיה המנטור שלה.
בהתחלה הוא סירב ואמר כי "אין טעם ללמד נשים מאחר שהן ממילא יתחתנו".
הלמר בסופו של דבר התרצה ועזר לה להציג את עבודותיה ולקבל עבודות.
בשנת 1900 הציגה רייס בתערוכה העולמית בפריז וביריד העולמי בשנת 1911 בטורינו בהזמנת רוסיה ואוסטריה.
הנסיך אלויס מליכטנשטיין הציע לה להשתמש בסוויטת חדרים לצד גלריית התמונות שלו כסטודיו.
בעבודה באבן, שיש, טיח וברונזה, רייס ייצרה עבודות פרטיות וציבוריות במהלך הקריירה שלה.
כמה מפסלי העירום הידועים הם Sleepwaker (לפני 1894), לוציפר (1897), ומוות (1898).
היא הפיקה פסלים ופסלי חזה לחללים ציבוריים.
היא אולי ידועה בעיקר בצילום ויצירת פסל חזה של מארק טוויין בתקופת שהותו בווינה.
לדברי מבקר האמנות קרל קראוס, "התערוכות שלה זכו לפרסום רב מדי".
רייס פרסמה את זיכרונותיה "שפת האבן" בשנת 1928.
בשנת 1938 היא פונתה מהגלריה וממרחבי הסטודיו שלה בגלל מדיניות הנאצית.
היא המשיכה לעבוד בווינה עד 1942 ואז היגרה ללוגאנו, שווייץ.
תרזה פרקרובה (דוברסקה) (בפולנית: Teresa Prekerowa, z d.
Dobrska; 30 בדצמבר 1921 – 19 במאי 1998) הייתה היסטוריונית פולנייה.
כתבה מאמר על ארגון ז'גוטה.
הוכרה כחסידת אומות עולם על הצלת יהודים בתקופת השואה.
תרזה נולדה בכפר הפולני זאפוסטה שממזרח לשיינו, למשפחה מקומית בעלת קרקעות וגדלה בסביבה כפרית.
בזמן מלחמת העולם השנייה, שהתה עם משפחתה בוורשה הכבושה.
ב-1940 פגשה תרזה את אלינה וולמן.
שתיהן הפכו לחברות קרובות מאוד.
לאחר שמשפחת וולמן עברה לגטו ורשה, תרזה הבריחה מזון לגטו עבורם.
בשלב מוקדם יחסית, היא שכנעה את אלינה לברוח לצד הארי של העיר וארגנה לה עבודה ומקום מגורים.
בתחילת האקציה הגדולה תרזה סייעה להבריח את משפחתה של אלינה מהגטו.
בספטמבר 1941, תרזה מצאה ילדה יהודייה עזובה בוכה על מפתן ביתה.
היא אספה אותה וטיפלה בה בבית הוריה.
היא דאגה ללבושה ולימדה אותה להתנהג כמו פולנייה והביאה אותה למנזר.
במהלך המלחמה תרזה נישאה ועברה לגור מחוץ לורשה, שם הסתירה יהודי בשם יאן זילינסקי מינואר עד אוגוסט 1943.
לאחר המלחמה החלה תרזה לעבוד בהוצאת ספרים מדעית (Wydawnictwo Naukowe PWN).
בשנות ה-70 עברה לעבוד בהוצאת הספרים הלאומית של פולין (State Publishing Institute PI) והתמחתה בספרות קומוניסטית, היסטוריה ופילוסופיה.
ב-1973 השלימה את לימודיה באוניברסיטת ורשה, וכתבה את התזה שלה על ארגון ז'גוטה, בהנחיית ולדיסלב ברטושבסקי, שסיפק חומר עזר לכתיבה.
היא חקרה אודות הצלת יהודים על ידי פולנים במהלך השואה, ופרסמה את תוצאות מחקריה בין השאר בספר שהוצא לאור על ידי יד ושם (לקריאה נוספת).
תרזה הוכרה כחסידת אומות העולם ב-4 במרץ 1985 על ידי יד ושם.
היא ביקרה בישראל ב-2 באוקטובר 1985 והשתתפה בטקס נטיעת עץ והענקת מדליה.
ב-1995 זכתה בפרס מטעם ארגון הסופרים הבינלאומי על כתביה.
תרזה ריבק היא מחזאית, סופרת, תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע אמריקאית.
עבודותיה מוצגות על במות ברודוויי, אוף ברודוויי, וכן בטלוויזיה ובקולנוע.
ריבק נולדה ב-19 בפברואר 1958 בקנווד, אוהיו שבארצות הברית.
היא למדה לתואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם שבאינדיאנה ולאחר מכן המשיכה ולמדה שלושה תארים באוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס: תואר שני באנגלית, תואר בכתיבת מחזות ודוקטורט במלודרמה ויקטוריאנית.
במהלך כתיבת עבודת הדוקטורט, ריבק התאהבה בז'אנר המלודרמה שהיא משלבת בחלק מעבודותיה בתיאטרון ושואפת להראות שמלודרמה אינה הגזמה וניתן להשתמש בה גם במחזות ריאליסטים.
בנוסף לכתיבה, ריבק היא פרופסור באוניברסיטת יוסטון, בה היא מלמדת כתיבת מחזות.
ריבק מתגוררת בשכונת פארק סלופ בברוקלין, ניו יורק ביחד עם בן זוגה, ג'ס לין, ושני ילדיהם, קופר וקליאו.
את הספר "Three Girls and their Brother" הקדישה ריבק לשני ילדיה.
בזכות ארבעה ממחזותיה שעלו על במות ברודוויי: "Dead Accounts" (2012) ,"Maurititus" (2007)," seminar" (2011), " Bernhardt/hamlet" (2018), ריבק נחשבת לאישה המחזאית בעלת הכי הרבה מחזות מופקים בברודוויי.
בין עבודותיה המוכרות כתסריטאית בטלוויזיה ובקולנוע ניתן למצוא את "NYPD Blue", "Trouble", הסדרה "Smash", והסרט "The 335 " שעתיד לצאת לאקרנים בשנת 2022.
בנוסף לכתיבה בתיאטרון, טלוויזיה, קולנוע וספרות, ריבק היא גם מפיקת תיאטרון וטלוויזיה ופרופסור לכתיבת מחזות באוניברסיטה של יוסטון.
ריבק היא זוכת פרס ויליאם אינג' לכותבי מחזות לשנת 2003, פרס פן/ לורה פל לתיאטרון לשנת 2010 פרס לילי לנשים בתיאטרון, פרס אדגר ופרס אלכס לשנת 2009. המחזה Omnium Gatherum שכתבה ריבק ביחד עם אלכסנדרה גרסטן וסילרוס היה מועמד לפרס פוליצר לדרמה בשנת 2003.
תרזה שטיינמץ (בהולנדית: Thérèse Steinmetz; נולדה ב-17 במאי 1933) היא זמרת הולנדית.
שטיינמץ נולדה באמסטרדם, אביה היה זמר אופרה ואמה הייתה רקדנית ופסנתרנית, היא למדה בקונסרבטוריון בעיר.
ב-1963 שיחקה בסרט המתח "De vergeten medeminnaa" ובנוסף שיחקה גם במספר סרטי טלוויזיה.
באירוויזיון 1967 היא ייצגה את הולנד עם השיר "Ring-dinge-ding".
היא הגיעה למקום הארבעה עשר ביחד עם אוסטריה.
שני השירים קיבלו שתי נקודות.
ב-1970 זכתה בפסטיבל איל הזהב ברומניה, דבר שהוביל לפרסומה במדינה, היא ביקרה שם מספר פעמים וביצעה שם רבות מוזיקת פולק.
היא הייתה נשואה פעמיים ומבעלה השני התאלמנה.
היא התגוררה בקאן שבצרפת שם עסקה בציור וניהלה גלריית אמנות.
תרזה פו לין צ'אן הייתה מורה וסופרת מסינגפור שנודעה כ"הלן קלר של דרום-מזרח אסיה" בהיותה חרשת ועיוורת.
תרזה פו לין צ'אן נולדה בסינגפור למשפחה נוצרית.
לאחר שלקתה בדלקת קרום המוח היא איבדה את השמיעה בגיל 12 ואת הראייה בגיל 14.
ג'ון וילסון, מנהל מרכז עיוורים, פגש בביקורו בסינגפור את תרזה בילדותה, שסיפרה לו על רצונה להתקדם בחיים.
בהמלצתו, היא התקבלה לבית הספר לעיוורים במסצ'וסטס וסיימה אותו בהצלחה.
בשנת 1961 היא נפגשה עם הלן קלר ובכך הגשימה את חלומה.
לאחר 13 שנים בארצות הברית בשנת 1973 היא חזרה לסינגפור, והחלה לטפל בהוריה שהזדקנו.
במקביל היא עבדה כמורה בבית הספר לעיוורים, עד לשנת 1990
בשנת 2005 צולם סרט "Be with Me" על חייה.
היא נכללה כחלק של צוות תסריטאים של הסרט, כי בין, היתר, הסרט מבוסס על הרשומים שלה.
פו נפטרה בשנת 2016. בשנת 2017 היא נכללה ב"עולם התהילה של נשות סינגפור" .
תרזה אן קופי היא פוליטיקאית בריטית שכיהנה כשרה לענייני הסביבה בקבינט של רישי סונאק.
קודם לכן כיהנה כסגנית ראש ממשלת בריטניה ושרת הבריאות בקבינט של ליז טראס.
קופי היא חברת פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית ומייצגת בבית התחתון של הפרלמנט את מחוז הבחירה סאפוק קוסטאל מאז 2010.
עם כניסתה של טראס לדאונינג 10, היא מינתה את קופי לשרת הבריאות ולסגנית ראש הממשלה - האישה הראשונה אי פעם בתפקיד.
קופי נולדה ב-18 בנובמבר 1971 בבילינג במחוז לנקשייר.
היא גדלה בליברפול ושם סיימה לימודי תיכון.
לאחר מכן למדה בסומרוויל קולג' באוקספורד וב-1998 סיימה את לימודי הדוקטורט בכימיה ביוניברסיטי קולג' לונדון.
לאחר סיום לימודיה עבדה קופי בחברת מרס בתפקידים שונים, ביניהם מנהלת הכספים של חטיבת המשקאות של החברה.
לאחר מכן עבדה כמנהלת כספים בחטיבת הנכסים של ה-BBC.
קופי התמודדה מטעם המפלגה השמרנית במחוז הבחירה של רקסהאם בבחירות הכלליות של 2005 אך לא נבחרה לאחר שהגיעה רק למקום השלישי עם 6,079 קולות (20% מהקולות).
בבחירות לפרלמנט האירופי ביוני 2004, התמודדה קופי מטעם דרום מזרח אנגליה.
המפלגה השמרנית זכתה ב-4 מושבים עם 35.2% מהקולות, אך קופי הייתה ממוקמת במקום השביעי ולא נבחרה.
בבחירות הבאות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-2009, התגוררה קופי באנדובר שבמחוז המפשייר, התמודדה שוב מטעם דרום מזרח אנגליה, והפעם הייתה במקום החמישי כשהמפלגה השמרנית גרפה 34.79% מהקולות וזכתה שוב ב-4 מושבים.
ב-6 בפברואר 2010 נבחרה כמועמדת השמרני מטעם מחוז סאפוק קוסטל, ועברה להתגורר בווסטלטון.
דייוויד מילר, סגן יו"ר הליברל-דמוקרטים המקומיים, העלה ספקות בנוגע למעמד מגוריה שם, וטען כי כתובת המגורים שלה היא בית נופש.
בבעלותה דירה ובעלות חלקית בית, שניהם בהמפשייר, והיא מתגוררת בשכירות בווסטלטון.
בבחירות הכלליות של 2010, קיבלה קופי 25,475 קולות (46.4%) ונבחרה להיות האישה הראשונה המייצגת את סאפוק קוסטל בפרלמנט
קופי הייתה חברה בוועדת התרבות, המדיה והספורט של הפרלמנו מיולי 2010 עד אוקטובר 2012, ואז מונתה לעוזרת של שר העסקים והאנרגיה מייקל פאלון.
ביולי 2014 מונתה לעוזרת למצליף הסיעתי.
ב-2013 היא הצביעה נגד נישואים חד-מיניים, והצהירה: "אני אצביע נגד הצעת החוק כי נקודת המבט שלי על מה הם נישואין שונה מזו של כמה חברים אחרים...
עבורי עדיין מדובר במשפחה, הבסיס של החברה".
היא הצביעה פעם נוספת נגד נישואים חד מיניים גם ב-2019 כשהפרלמנט דן בסוגיה גם לגבי לגבי צפון אירלנד.
ב-11 במאי 2015 מונתה קופי לתפקיד סגנית יו"ר בית הנבחרים.
קופי ספגה ב-2011 ביקורת מצד תושבי סאפוק גם על תמיכתה בהצעת הממשלה למכור קרקעות יער בבעלות ציבורית, הצעה שהממשלה החליטה שלא לקדם בסופו של דבר.
באוקטובר 2016, היא ספגה ביקורת מצד מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית דאז, טים פארון, כי זכתה לאירוח בשווי 890 פאונד מחברת ההימורים "לדברוקס" לאחר שתמכה בתעשיית ההימורים בפרלמנט בדיוני ועדת התרבות, המדיה והספורט.
בינואר 2016 הייתה קופי אחת מ-72 חברי הפרלמנט השמרנים שהצביעו כנגד הצעת חוק של מפלגת הלייבור לחייב בעלי בתים פרטיים להשכרה בסטנדרט אחיד למבנים ה"מתאימים למגורי אדם".
עמדת הממשלה השמרנית הייתה כי בתים אכן צריכים לעמוד בסטנדרט כזה, אך לא באמצעות חוק שיחייב זאת במפורש.
ביולי 2016, הצטרפה קופי למשרד להגנת הסביבה בתפקיד זוטר בממשלתה של תרזה מיי.
מעמדה שודרג לדרגת "שר מדינה" כאשר בוריס ג'ונסון נכנס למשרד ראש הממשלה ביולי 2019.
בעקבות התפטרותה של אמבר ראד בספטמבר 2019, הצטרפה קופי לקבינט כשרת העבודה, והמשיכה בתפקיד גם לאחר סבב המינויים שעשה ג'ונסון בפברואר 2020.
בדצמבר 2021 הואשמו אנשי הסגל של קופי בהפרת הנחיות סגר הקורונה.
דובר משרדה הכחיש את ההאשמות.
כמה שבועות לאחר מכן פרסמה קופי בחשבון הטוויטר שלה הודעת תמיכה בראש הממשלה בפרשת המסיבות.
קופי המשיכה להגן על ג'ונסון גם ביולי 2022, כאשר הואשם בהתעלמות מההטרדות המיניות לכאורה של חבר הפרלמנט כריס פינצ'ר בעת שמינה אותה למצליף הסיעתי.
לדבריה של קופי ג'ונסון "לא היה מודע" להאשמות "ספציפיות" הקשורות לפינצ'ר, והיא אף טענה כי לדעתה חשה שג'ונסון התמודד עם הנושא כראוי.
מאוחר יותר דובר מטעם ג'ונסון הודה כי ראש הממשלה אכן היה מודע להאשמות הקשורות לפינצ'ר.
קופי ניהלה את הקמפיין של ליז טראס בשלבים המוקדמים של הבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית שנערכו בקרב חברי הפרלמנט השמרנים ב-2022, והייתה חלק מצוות הקמפיין גם בשלב הסופי של הצבעת חברי המפלגה.
כסגנית ראש הממשלה ושרת הבריאות
טראס מינתה את קופי לסגנית ראש הממשלה ושרת הבריאות בממשלתה החדשה ב-6 בספטמבר 2022 ובכך הפכה קופי לאישה הראשונה בתפקיד סגנית ראש הממשלה.
קופי אינה מתראיינת על חייה הפרטיים.
היא משתייכת לכנסייה הקתולית ואינה נשואה.
אחותה, קלייר, מועסקת כעוזרת פרלמנטרית בלשכתה של קופי מאז 2015.
קופי היא אוהדת של קבוצת הכדורגל של ליברפול, ותחביביה כוללים גם גינון, קריוקי ומוזיקה.
תרחיש ייחוס לרעידת אדמה הוא כלי תכנון לקביעת תגובות החירום המתאימות, ובניית מערכות באזורים החשופים לסכנת רעידת אדמה הרסנית.
התרחיש משתמש ביסודות של מחקרי סיכונים סייסמיים, ובדרך כלל מציב רעידת אדמה מוגדרת על העתק פעיל ספציפי שנמצא בקרבת אזור עתיר אוכלוסייה.
התרחיש מניח מיקום וגודל אפשרי לרעידת אדמה אפשרית באזור.
אחת הדרכים המקובלות בעולם המערבי ליצירת בסיס לתכנון מערכתי להתמודדות עם תוצאות רעידת אדמה (להלן רע"א – לרבות בלשון רבים), היא הכנת תרחישים לתוצאות הצפויות מרעידות אדמה שקיימת הסתברות מסוימת להתרחשותן.
על התרחישים להתבסס על ידע מדעי והנדסי רב-תחומי.
תרחיש המבוסס על ידע כזה, יכול וצריך לשמש את גורמי הרשות המבצעת ברמות השונות, להכנת תוכניות להתמודדות עם תוצאות רע"א צפויה, ולתרגול הכוחות שאמורים להתמודד עם תוצאות אלה.
הנוהל המקובל במדינות המערב הוא בחירה במספר קטן של תרחישים לרעידות אדמה צפויות בכל מדינה (למעט במדינות מערב ארצות הברית), ולתרחישים אלה מכַוְונים את התכנון ברמות השונות ואת אמון הכוחות.
במערב ארצות הברית קיימים תרחישים מהסוג הזה לכמעט כל שבר פעיל במדינות קליפורניה אורגון ו-וושינגטון.
למשל, במדינת קליפורניה קיימים בסך הכל יותר מ-200 תרחישים עבור יותר מ-200 העתקים פעילים.
דוגמה מפורטת ניתן לראות בתרחיש לרעידת אדמה הצפויה להתרחש באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
התרחיש מפרט את מספר מבני המגורים שייפגעו, והיקף האוכלוסייה שתזדקק לאמצעי דיור חליפיים זמניים וכיוצא בזה.
זאת על סמך מה שידוע מרעידת אדמה דומה שהתרחשה בעבר.
"רעידת אדמה דומה" - משמעותה רעידת אדמה בעלת אותה מגניטודה שהתרחשה בעבר ועל אותו מישור העתק, וקיים מיפוי איזוסייסמי וידע על התפרושת המרחבית של העוצמות הסייסמיות.
גם בישראל קיים תרחיש ייחוס לאומי, אם כי מתבסס על עקרונות אחרים, ומהווה (רק) מסגרת להיערכות.
הרעידה שמקובל להכין לה תרחיש היא רעידת האדמה שההסתברות להתרחשותה לפחות פעם אחת ב־50 שנה היא 10%.
דהיינו, רעידת אדמה שזמן המחזור הוודאי שלה הוא 475 שנה.
מגניטודת הרעידה הזו משתנה מאזור לאזור בהתאם לרמה הסייסמית של כל אזור.
בישראל הייתה בסך הכול רעידת אדמה אחת כזו מאז תחילת המאה ה־20, וקשה להכין תרחיש מתאים שיענה על הדרישות לגבי כל אזור ואזור בארץ.
הרציונל שעומד מאחורי השיטה להכנת תרחיש על בסיס מה שידוע שהתרחש ברעידת אדמה דומה בעבר הוא: שמדובר ברעידת אדמה בעלת אותה מגניטודה ואותו מוקד או מישור העתק, וקרום כדור הארץ הוא אותו קרום, אזי, אותה כמות של אנרגיה שהשתחררה מאותו מקום בעומק הקרום, תביא לתפרושת מרחבית דומה של תאוצות הקרקע.
תֶרֶזָה סַפּוֹנָאנגֶ'לוֹ (באיטלקית: Teresa Saponangelo; נולדה ב-22 באוקטובר 1973) היא שחקנית איטלקייה.
ספונאנג'לו נולדה ב-22 באוקטובר 1973 בטאראנטו שבאיטליה, לפועל ועקרת בית.
אביה נפטר כשהייתה בת שנתיים, ובשנת 1976 עברה לנאפולי עם אמה ואחיה.
לאחר שהשתתפה במספר קבוצות תיאטרון ערכה ספונאנג'לו את הופעת הבכורה הרשמית שלה על הבמה בסרט "Ce penza mammà" של ג'אקומו ריזו.
לאחר שלא התקבלה לבתי הספר למשחק של תיאטרון פיקולו ו-Accademia Nazionale, למדה ספונאנג'לו בבית הספר לדרמה פלמי ברג'ו די קלבריה.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1994, בסרט Il Verificatore מאת סטפנו אינצרטי.
לאחר מכן, הופיעה בסרטים בבימוי האחים טביאני, סרג'יו רוביני, פאולו וירז'י וסילביו סולדיני, ובתיאטרון בהצגות של הבמאים טוני סרווילו, אנטוניו קפואנו, מריו מרטון ועוד.
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של נסטרו ד'ארג'נטו בזכות הופעתה בסרט "בהתחלה היו תחתונים" של אנה נגרי; באותה שנה היא זכתה בפרס אובו על הופעתה כדורינה במחזה הבימתי טרטופו.
התריסריון בגוף האדם מהווה את תחילתו של המעי הדק, ואורכו כ-25 סנטימטר, שהם רוחבן של תריסר אצבעות לערך, ומכאן שמו.
התריסריון אחראי במידה רבה לפירוק המזון במעי הדק, באמצעות אנזימים.
העמילן שלא התפרק בפה ובקיבה ממשיך להתפרק בתריסריון בעזרת אנזימים שמופרשים מהלבלב.
כך גם פפטונים, שהם מקטעי חלבונים שהתפרקו בקיבה באמצעות אנזימים שפעילים בסביבה חומצית, ממשיכים להתעכל בתריסריון באמצעות אנזימים שפעילים בסביבה בסיסית.
גם השומנים מתפרקים ומתעכלים בתריסריון, וכך גם כל הפולימרים, כצבעי מאכל ושאר תוספי מזון, שלא התפרקו בקיבה או בפה.
לתריסריון מגיעים חומרים מהלבלב, מהכבד ומכיס המרה העוזרים בפירוק הכימי של החלבונים, הפחמימות והשומנים שבמזון.
בתריסריון נספגים מים ומינרלים לדם.
המינרלים אינם עוברים כל שינוי במערכת העיכול (חומרים אי-אורגניים).
החומצה המלחית המופרשת מהקיבה נסתרת בתריסריון באמצעות נתרן מימן פחמתי (NaHCO3) המופרש אף הוא מהלבלב.
אל התריסריון מופרשים מיצי מרה.
למולקולת מיץ המרה ישנן יכולות דטרגנטיות, והן יוצרות תחליב עם השומן שבמזון.
מיצי מרה גורמים לחלוקת השומן שבמזון לטיפות מיקרוסקופיות ששטח פניהן גדול, ובכך מאפשרות פעולה יעילה של אנזימים מפרקי שומנים (המומסים במים) על מולקולות השומן (שאינן מתמוססות היטב במים עקב תכונותיהן ההידרופוביות).
בנוסף לתכונותיו הדטרגנטיות, מיץ המרה הוא בסיסי, ולכן מסייע אף הוא בסתירת החומציות הרבה שבקיבה, לפני המעבר למעי.
התריסריון הוא החלק הראשון של המעי הדק, ואורכו בין 25 ל-30 סנטימטרים.
צורתו כצורת פרסה או האות C, והוא מחולק לארבעה חלקים:
1. החלק הראשון (בלטינית pars superior, "החלק העליון") הוא בגובה החוליה המותנית הראשונה (L1) ומשתרע בצורה אופקית מ"שוער הקיבה" (pylorus) ועד הכפיפה הראשונה (Flexura duodeni superior).
מאחר שחלק זה הוא תוך-צפקי, כלומר מחובר לפדר הקטן (lesser omentum) שמכסה את הקיבה, הוא יכול לנוע ביתר חופשיות ביחס לשאר חלקי המעי הדק, ובכך להתאים את מהלכו למצב המילוי של הקיבה.
פני השטח הקדמיים והאחוריים של החלק הראשון נמצאים בסמיכות לחלק התחתון של הכבד (lobus quadratus) ולכיס המרה.
המונח הרדיוגרפי "פקעית התריסריון" (duodenal bulb) מתייחס לחלק הפרוקסימלי של התריסריון, הקרוב ביותר לשוער הקיבה.
לחלק העליון של התריסריון מחובר הליגמנט ההפאטו-דואודנלי (hepatoduodenal ligament), היוצר את השוליים הימניים של הפדר הקטן, ומכיל טריאדה חשובה: וריד שער הכבד, עורק הכבד המיוחד ו"צינור המרה המשותף".
2. החלק השני (בלטינית pars descendens – "החלק היורד") משתרע מהכפיפה הראשונה עד לכפיפה השנייה של התריסריון (Flexura duodeni inferior) שבגובה החוליה המותנית השלישית (L3).
בחלקו העליון הצידי הוא מונח על שער הכליה הימנית, ובמרכזו הוא מחובר ברקמת חיבור לכל אורכו לראש הלבלב.
צינור המרה המשותף עובר מתחת לחלק הראשון של התריסריון, ומשם אל תוך ראש הלבלב, ולאחר איחוד עם צינור הלבלב הראשי על שם וירסונג הם נכנסים באמצע החלק השני של התריסריון ל"פטמה הראשית של התריסריון על שם פאטר" (Major duodenal papilla of Vater).
3. החלק השלישי (בלטינית pars inferior – "החלק התחתון") מתחיל בכפיפה השנייה, ונמשך בצורה כמעט אופקית ולעיתים בכיוון מעט מעלה, עד הגיעו לגבול השמאלי של אבי העורקים שם הוא משנה כיוונו ומתעקל כלפי מעלה אל החלק האחרון של התריסריון.
4. החלק הרביעי (בלטינית pars ascendens – "החלק העולה") הוא המשך החלק השלישי, העולה משמאל לאבי העורקים עד הגיעו לגבול הלבלב.
חלק זה מתחבר אל המעי הריק ומקובע למקומו בצידו האחורי על ידי השריר התומך של התריסריון, המכונה גם "הליגמנט על שם טרייץ" (ligament of Treitz).
טריודותירונין (T3= Triiodothyronine) הוא הורמון המופרש מבלוטת התריס יחד עם ההורמון תירוקסין (T4), ויחד שניהם משתתפים בוויסות קצב חילוף החומרים בגוף ובעירור מערכת העצבים הסימפתטית.
צורה זו של הורמון בלוטת התריס היא הצורה הפעילה יותר לעומת תירוקסין, משום שלהורמון זה אפיניות גבוהה יותר לאתרי המטרה התוך-תאיים.
כמו כן, תירוקסין המופרש מבלוטת התריס הופך בתוך התאים לתריודוטירונין.
הוא התגלה בשנת 1952 על ידי צוות בהשתתפות ג'ק גרוס.
טריודוטירונין נוצר בשני מסלולים מקבילים.
האחד מתחיל בחלל הזקיק של בלוטת התריס מצימוד של מונויודוטירוזין ודיודוטירוזין על גבי החלבון תירוגלובולין.
כאשר תירוגלובולין נכנס חלל הזקיק חזרה אל תא הזקיק, מפורק ממנו תריודוטירונין בליזוזום.
תריודוטירונין הוא מולקולה הידרופובית ויציאתה לזרם הדם אינה מתווכת.
בזרם הדם נקשר תריודוטירונין לחלבונים הקושרים הורמוני בלוטת התריס כגלובולין קושר תירוקסין וכטרנסתירטין.
בנוסף הוא נקשר גם לאלבומין.
ישנו גם שיעור קטן של הורמונים אשר חופשי בדם, וזה אותו שיעור שבסופו של דבר משקף פעילות ביולוגית, משום שהוא זה שיכול להיכנס לתאים.
לתאים ההורמון נכנס דרך נשא של הורמוני תריס.
המסלול השני הוא בתוך תאי המטרה של הורמון בלוטת התריס, שם תירוקסין, אשר עבר את המסלול שפורט לעיל עבור תריודוטירונין, עובר דה-יודינציה על ידי אנזים דה-יודינאז לטריודותירונין.
בתא המטרה טריודותירונין חודר לגרעין התא ושם משפיע על רמת השעתוק של גנים שונים, בין אם בהגברה או בעיכוב.
לטריודוטירונין אפיניות גבוהה יותר מתירוקסין לקולטנים, והוא ההורמון הפעיל יותר ביולוגית.
הדבר גם מאפשר בקרה נוספת על רמת ההורמון, שכן רוב הורמון התריס המופרש מהבלוטה הוא בצורת תירוקסין.
תריודוטירונין מגביר בתא את הייצור של ATPase ובכך את הניצול של ATP במטבוליזם.
הדבר משחרר אנרגיה, שחלקה משתחררת בתור חום, ולכן הורמון זה מעלה חום גוף.
פירוק ה-ATP דורש פיצוי בצורת צריכת חמצן מוגברת.
העלייה בחום הגוף גוררת עלייה בזרימת הדם ההיקפית, דופק מואץ והזעה במטרה להיפטר מעודף החום.