tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום מוסכם בקרב החוקרים כי היסטוריה כתובה איננה האלמנט היחידי בחקר ההיסטוריה, כך שתחום המחקר כולל עתה גם היסטוריה שבעל פה, מסורות שבעל פה, וכן אלמנטים מתחומי האנתרופולוגיה, הארכאולוגיה, הבלשנות ועוד.
מכאן שגם אם כיום מרבית החוקרים מסכימים כי קיימת היסטוריה אפריקאית קדם-קולוניאלית, טענותיו של טרבור-רופר היו בעלות השפעה כבירה על התפתחות המחקר האפריקניסטי בתקופה הפוסט-קולוניאלית בפרט ועל חקר ההיסטוריה בכלל.
בשנת 1983 פרסם השבועון הגרמני "שטרן" קטעים מכתבי יד שנטען כי הם קטעים מיומניו של היטלר שנכתבו בכתב ידו בין השנים 1932 ל-1945. היומנים הועמדו לבדיקה אצל מספר מומחים להיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ובהם טרבור-רופר.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-25 באפריל 1983 הכריזו המומחים כי אכן אלו הם יומניו של היטלר.
טרבור-רופר אמר: "אני משוכנע שהמסמכים הם אותנטיים, שההיסטוריה של מיקומם מאז 1945 היא אמיתית, ושהדעה המקובלת לגבי הרגלי הכתיבה של היטלר, אישיותו, ואפילו אולי מספר אירועים פומביים, כתוצאה מכך תצטרך להיבחן מחדש".
תוך זמן קצר נתגלה שהיומנים הם זיוף מגושם.
הדבר עורר סערה בתקשורת העולמית.
שניים מעורכי ה"שטרן" התפטרו והעיתונאי גרהרד היידמן, שטען כי גילה את היומנים, והזייפן קוייאו, נעצרו באשמת זיוף, נשפטו ונשלחו לתקופות מאסר.
מעמדו האישי והאקדמאי של טרבור-רופר נפגע קשות מן הפרשה ואף הוטל ספק בטוהר מידותיו, משום שבאותה עת הוא היה דירקטור בחברה שהוציאה לאור את עיתוני הטיימס, אשר העיתון סאנדיי טיימס שבהוצאתה שילם סכום כסף נכבד על הזכות לפרסם את היומנים בבריטניה.
טרבור-רופר פרש לגמלאות בשנת 1985. לאחר פרישתו פרסם מספר ספרים; על תקופת הרנסאנס, על הכנסיות הקתולית והאנגליקנית ועל תקופת הרפורמציה.
בנושאי היטלר וגרמניה הנאצית לא עסק יותר.
טרבור רופר נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 בגיל 89 שנים.
בתרגום עברי: ימיו האחרונים של היטלר.
בתרגום עברי: הוראות המלחמה של היטלר.
יו מייקל ג'קמן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרלי, זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גראמי ושני פרסי טוני, אשר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2013 על תפקידו בתור ז'אן ולז'אן בסרט "עלובי החיים".
בתור שחקן, זמר ורקדן ג'קמן זכה לתהילה בתיאטרון בזכות הופעותיו במחזמר "The boy from Oz" בברודוויי וכן ב"אוקלהומה!" בווסט אנד באנגליה, בסרטים "ואן הלסינג", "יוקרה", "אוסטרליה", "מסע בזיכרון", וכן בשל הופעתו כוולברין בסדרת סרטי אקס-מן.
כמו כן בזכות הופעתו בתור פי.
ברנום בסרט "האמן הגדול מכולם".
בנובמבר 2008 זכה ג'קמן בתואר הגבר הסקסי ביותר של המגזין "פיפל".
הוא נבחר כשגריר רצון טוב של סיאול, קוריאה הדרומית, ב-10 באפריל 2009. ב-22 באפריל 2009 עבר טקס טביעת רגל ויד באולם התיאטרון הסיני.
ג'קמן נולד בסידני שבאוסטרליה למשפחה נוצרית אדוקה.
והוא הצעיר מבין חמישה אחים ואחיות.
כשג'קמן היה בן 8 אמו עזבה את המשפחה וחזרה לאנגליה, ואביו גידל אותו ואת אחיו ואחיותיו בגפו.
ג'קמן למד באוניברסיטה לטכנולוגיה של סידני וסיים את לימודיו בשנת 1991 עם תואר ראשון בתקשורת.
אחרי האוניברסיטה הוא לקח קורס הנקרא "המסע" שנמשך שנה במרכז למשחק בסידני.
לאחר שסיים את הקורס הוצע לו תפקיד נחשק באופרת הסבון הפופולרית "שכנים", אך הוא דחה את ההצעה מאחר שהעדיף ללמוד באקדמיה לאמנויות הבמה בפרת', שם סיים את לימודיו בשנת 1994.
תחילת הקריירה של ג'קמן בתיאטרון הייתה בתפקיד גסטון ב"היפה והחיה", מחזמר מקומי במלבורן, ולאחר מכן במחזמר "Sunset Boulevard" מאת הבמאי טרבור נאן, שם שיחק את ג'ו גיליס.
תפקידיו הקולנועיים הראשונים היו בסרטים האוסטרליים Erskineville Kings ו-Paperback Hero, ואילו תפקידיו הטלוויזיוניים היו במיני-סדרה "קורלי", שבה פגש את אשתו לעתיד דבורה-לי פורנס , וכן בסדרות "האיש מסנואי ריבר", "הליפקס" ו-Blue Heelers.
הפריצה הגדולה של ג'קמן מחוץ לגבולות אוסטרליה הייתה בשנת 1998 במחזמר אוקלהומה!
בווסט אנד באנגליה, שם שיחק את קרלי.
המחזמר זכה לתשבחות והיה הצלחה מסחרית ולאחר מכן אף הוסרט.
ג'קמן היה מועמד לפרס אוליבייה היוקרתי על תפקידו.
תפקידיו הקולנועיים לא איחרו לבוא.
בשנת 2000 לוהק בתפקיד וולברין בסרט "אקס-מן".
למעשה ג'קמן לא היה הבחירה המקורית לתפקיד, שכן המפיקים ליהקו תחילה את השחקן הסקוטי דאגרי סקוט.
אך סקוט היה מחויב לצילומי "משימה בלתי אפשרית 2" שהתארכו מעבר למתוכנן.
דמותו האייקונית של וולברין התבררה כנכונה עבור ג'קמן, אשר נבחר לגלם שוב את התפקיד בסרטים הבאים עד לשנת 2024.
בשנת 2001 כיכב ג'קמן בסרט "קייט וליאופולד" לצד מג ראיין בתפקיד דוכס מהמאה ה-19 שנוסע בזמן למאה ה-21. על תפקידו בסרט ג'קמן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בהמשך כיכב ג'קמן בסרטים "שם קוד: דג חרב" לצד ג'ון טרבולטה והאלי בארי, בסרט "מישהו כמוך" לצד אשלי ג'אד, וכן ב"ואן הלסינג".
באותה שנה אירח פרק של סאטרדיי נייט לייב.
בין השנים 2002–2006 שב ג'קמן לבימות התיאטרון.
הוא הופיע בתפקיד מוזיקלי כבילי ביגלו במחזמר קרוסל בקרנגי הול.
בשנת 2004 זכה ג'קמן בפרס טוני הראשון שלו, לאחר השתתפותו במחזמר The Boy from Oz, על הזמר והפזמונאי האוסטרלי פיטר אלן.
ג'קמן אף הנחה את טקס פרסי הטוני שלוש שנים ברציפות מ-2003 עד 2005.
בשנת 2006 כיכב ג'קמן בארבעה סרטים: סרט המדע בדיוני של דארן ארונופסקי "המעיין", בסרט התקופתי "יוקרה", בבימויו של כריסטופר נולאן ולצד שחקנים ככריסטיאן בייל, מייקל קיין, דייוויד בואי וסקרלט ג'והנסון, בסרט סקופ של וודי אלן, שוב לצד ג'והנסון ובסרט גיבור העל אקס-מן 3: המפלט האחרון.
כמו כן דיבב את דמויותיהם של העכבר רודי והפינגווין ממפיס בסרטי האנימציה "חיים בזרם" ו"תזיזו ת'רגליים", בהתאמה.
כמו כן באותה שנה, הוא הופיע בסדרת המתיחות "פאנק'ד" שאותה מגיש אשטון קוצ'ר, כאשר גרמו לו להאמין ששרף את ביתו של חברו הבמאי ברט רטנר.
בשנת 2008 הפיק ג'קמן את הסרט "הונאה", שבו כיכב בתפקיד עורך דין, ובסרט "אוסטרליה" שבו כיכב לצד ניקול קידמן.
סרט זה הוא הסרט האוסטרלי השני הרווחי ביותר באוסטרליה.
בשנת 2009 הנחה ג'קמן את טקס פרס אוסקר שנערך ב-22 בפברואר ובנוסף יזכה לכוכב משלו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בפסח 2010 ביקר בישראל ובבסיס חיל האוויר בסיס רמת דוד.
בינואר 2013 זכה ג'קמן בפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתפקיד ז'אן ולז'אן בדרמה המוזיקלית "עלובי החיים", ובנוסף היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "לוגאן - וולברין", סרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס המבוסס על זיכיון הקומיקס "וולברין: לוגאן הזקן", העשירי בסדרת סרטי אקס-מן והשלישי והאחרון בטרילוגיית וולברין, אחרי אקס-מן המקור: וולברין (מ-2009), ווולברין (מ-2013).
בסרט הוא משחק לצד פטריק סטיוארט וריצ'רד אי.
למרות שבשנת 2020 ג'קמן הצהיר שהוא אינו מעוניין לחזור לגלם את דמותו של וולברין, בשנת 2024 חזר לגלם את הדמות בסרט "דדפול & וולברין".
החל מ-24 בינואר 2025, ג'קמן קיים סדרת מופעים של 12 הופעות באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק.
המופעים ימשיכו בסופי שבוע נבחרים באפריל, מאי, יוני, יולי, ואוגוסט.
המופע כולל רפרטואר משירי קריירת התיאטרון והקולנוע של ג'קמן, כמו מ-"The Boy From Oz," "האמן הגדול מכולם," ו"איש המוזיקה".
בספטמבר 2025 ג'קמן ינחה את פסטיבל Global Citizen לשנת 2025 לצד אדם למברט, ביל ניי, ליזה קושי ודנאי גורירה.
באוקטובר 2024 פורסם כי ג'קמן יככב בסרט המוזיקלי "Song Sung Blue", בבימויו של קרייג ברואר.
הסרט יספר על זוג נשוי שמקים להקת מחווה לשירים של ניל דיימונד.
הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של מייק וקלייר סרדינה, מוזיקאים ממילווקי שהפכו לאייקונים מקומיים תחת שם הבמה "Lightning & Thunder".
ג'קמן התחתן עם השחקנית והבמאית האוסטרלית דבורה-לי פורנס , שאותה פגש במהלך הצילומים לסדרה "קורלי" בשנת 1996. לאחר שפורנס עברה שתי הפלות טבעיות בניסיונות להרות בעזרת הפריה חוץ-גופית החליטו השניים לאמץ.
בני הזוג הקימו את חברת ההפקות Seed Productions, שפורקה בשנת 2010 על ידי ג'קמן.
ג'קמן עצמו עיצב לפורנס טבעת אירוסין, ובטבעות הנישואים שלהם חרוטה הקדשה בסנסקריט "Om paramar mainamar" - "אנחנו מקדישים את אהבתנו למקור גדול יותר".
ג'קמן הוא חובב ספורט מושבע.
בתיכון הוא שיחק רוגבי, קריקט, קפיצה לגובה, שחייה, כמו גם כדורסל ושיט קיאקים.
כמו כן הוא מנגן בפסנתר ועושה יוגה כל יום.
ג'קמן נמנה כחבר בבית ספר לפילוסופיה מעשית מאז שנת 1992.
ג'קמן תומך בתוכנית מיקרו אשראי - הקצאה של הלוואה קטנה מאוד ליזמים ובעלי עסקים עניים במדינות לא מפותחות.
הוא תומך של מוחמד יונוס, מחלוצי תוכנית מיקרו אשראי וזוכה פרס נובל לשלום לשנת 2006. נוסף על כך, הוא תרם את קולו לאחרונה לפרויקט העוני הגלובלי, ולסרט התעודי The Burning Season.
ג'קמן תומך גם בארגון הצדקה "אמנות האליסיום", בארגון הטלוויזיה המסחרית של מילווקי, והוא ואשתו הם פטרונים של המוסד לתרומת מח עצם באוסטרליה.
1997 - פרס וראייטי לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Sunset Boulevard
1998 - פרס מו לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Sunset Boulevard
2004 - פרס Drama Desk לשחקן המצטיין ביותר במחזמר עבור Boy from Oz
2004 - פרס התיאטרון העולמי לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Boy from Oz
2004 - פרס הקהל בברודוויי עבור Boy from Oz
2004 - פרס Drama League להופעה המובחרת ביותר במחזמר עבור Boy from Oz
2004 - פרס Outer Critics Circle לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Boy from Oz
2004 - פרס TDF-פרד אסתר לרקדן הטוב ביותר בתיאטרון עבור Boy from Oz
2004 - פרס בחירת קהל התיאטרון לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Boy from oz
2004 - פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור Boy from Oz
2025 - פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור "דדפול & וולברין"
1997 - פרס מו לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור "היפה והחיה"
1998 - פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור "אוקלהומה!"
מועמד פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי
מועמד גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר2013סרט 43דייוויסאסיריםקלר דוברוולבריןג'יימס ג'ימי "לוגאן" האולט/וולברין2014אקס-מן: העתיד שהיהלילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקברעצמו2015צ'אפיוינסנט מוראני וארל וזאת שעומדת למותעצמופןשחור הזקן2016אדי הנשרברונסון פיריאקס-מן: אפוקליפסהג'יימס ג'ימי "לוגאן" האולט/וולברין2017לוגאןהאמן הגדול מכולםפי.
ברנוםמועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
היא תוכנית טלוויזיה אמריקאית המשודרת בערוץ ניקלודאון האמריקאי, בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
ובערוץ לולי ובערוצים נוספים ברחבי העולם.
התוכנית מתאפיינת בשימוש בצבעים עזים, מוזיקה עכשווית וגישה קלילה.
בזכות אופייה הוויזואלי זוכה התוכנית לאהדה בקרב בני נוער ומבוגרים.
יוצרי הסדרה הם כריסטיאן ג'ייקוב וסקוט שולץ.
הדמו פיילוט של הסדרה עלה ב-2004 (שרק הופיעו הסדרה הדמויות מונו, ברובי ופלקס).
הפיילוט הרגיל עלה ב-2006 והסדרה עצמה עלתה לשידור ב-20 באוגוסט 2007 ושנה לאחר מכן שודרה עונה השנייה.
ב-2008 זכתה הסדרה בפרס אמי לסדרות המשודרות בשעות היום בקטגוריית עיצוב תלבושות.
השם "גאבה גאבה" לקוח משורה בשיר של להקת הראמונס.
מנחה התוכנית היא דמות בשם DJ לאנס רוק, אותה מגלם לאנס רוברטסון, ולצדו מופיעות חמש בובות בצורות שונות: מונו, ציקלופ אדום, פופה, פרח ורוד, ברובי, מפלצת ירוקה, טודי, חתולת דרקון כחולה, פלקס, רובוט צהוב וידען ודמות נוספת שלא חיה בארץ גאבה ששמו הוא גובל, שהוא רוח רפאים שבוכה כל הזמן.
כל הפרקים מסדרים במבנה קבוע.
כל פרק מתחיל במנחה לאנס רוק במקור דיי ג'יי בן הולך לארץ גאבה עם בומבוקס ובתוכו הדמויות ואז שיר הפתיחה מתנגן.
אחריו מתחילים הילדים מתחילים להגיד את שם הפרק לדוגמה "כיף" או "ישנים" או "פחד" או "יום הולדת" או "להקה" או "אומנות" הפרק כולל ב-4 סצנות שבהם הדמיות מדברות ושרות ואחרי הראשון יש שיר אנימציה שמתאר את נושא הפרק ואז עוד אחד ואז שיר בבומבוקס.
DJ לאנס רוק (DJ lance rock) (ג'ינו קמבוס) – מנחה התוכנית אותו משחק לאנס רוברטסון.
מכונה בגרסה העברית די ג'יי בן.
מונו (Muno) (אורי אומנותי) – ציקלופ אדום.
פופה (Foofa) (עונות 1–2: אפרת גוש/עונות 3–4: שירה קניספל) – פרח ורוד.
ברובי (Brobee) (אלי לולאי) – מפלצת ירוקה.
טודי (Toodee) (שירלי לילו) – חתולת דרקון כחולה.
פלקס (Plex) (עונות 1–2: גלעד ויטל/עונות 3–4: דן קיזלר) – רובוט צהוב וידען.
גובל (Gooble) (TBA) – רוח רפאים לבן שתמיד בוכה וחי במקום המכונה "ארץ גובל", ארץ שלא קיימת בארץ גאבה.
רובוטית העל הצעירה (Super Martian Robot Girl) (מאי יעקובסון) – גיבורת-על ירוקה וורודה שמופיעה בקטע הכותרת שלה מהעונה הראשונה.
היא חזרה כאורחת בעונה השלישית.
שי הצייר (Mark the Painter) (TBA) – דמות שגולמה על-ידי מארק מאת'רסבו (חבר בלהקה דיבו) שמצייר תמונות בקטע שלו "תמונות הקסם של שי" שהופכות לחיים.
ביז (Biz) (TBA) – דמות שגולמה על-ידי הראפר והDJ האמריקאי ביז מארקי שעושה ביטבוקסינג בקטע שלו "קצב ביז להיום".
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק באנגלית שם הפרק בעברית תאריך שידור מקורי 411Schoolבית ספר19 בספטמבר 2010422Adventureהרפתקה7 בפברואר 2011433Natureטבע8 בפברואר 2011444Doctorרופא10 במרץ 2010455Flyingעפים4 באוגוסט 2010466Superheroגיבור-על11 במרץ 2010477Circusקרקס8 במרץ 2010488Fairytaleאגדה5 בנובמבר 2010499Clubhouseמועדון חברים6 באוגוסט 20105010Treasureאוצר20 בספטמבר 20115111Petsחיות מחמד8 באוגוסט 20105212Babyתינוק7 במאי 20105313Bugsחרקים9 במרץ 2010
יו מייקל הוראס דנסי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
דנסי נולד בסטוק-און-טרנט, אנגליה בנם של שרה, מוציאה לאור, ושל ג'ונתן דנסי, פילוסוף בריטי ידוע, ופרופסור באוניברסיטת רדינג ובאוניברסיטת טקסס באוסטין.
לדנסי אח בשם ג'ק ואחות בשם קייט.
הוא בוגר החוג לדרמה מקולג' סנט פיטרס', אחד הקולג'ים המנהליים של אוניברסיטת אוקספורד.
בגיל 18 הוא שיחק בהפקה של אוניברסיטת ווינצ'סטר למחזה "הלילה השנים עשר", שהוצג בנוסף לאוניברסיטה גם בתיאטרון מינאק שבקורנוול.
בראשית דרכו הופיע דנסי על המסך בתפקידי משנה בסדרות הטלוויזיה "משפט ועונש", "דנג'רפילד", בסדרה חדשה המספרת על הרפתקאותיו של רובין הוד, וב"קוואנה QC".
דנסי דובר צרפתית באופן שוטף, ושיחק צרפתי שמוקסם מאבירים בסדרה "Relic Hunter".
ב-2001 התפרסם לראשונה בדרמת המלחמה "בלאק הוק דאון", בסרט גילם דנסי את סמל קורט שמידט המנותק מהכיתה שלו במהלך קרב מוגדישו.
ב-2002 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרה של הערוץ BBC, "דניאל דרונדה".
הסדרה היא עיבוד לרומן של ג'ורג' אליוט, המבוסס על איש צעיר הלומד מה הם החיים, אהבה ובסופו של דבר, מי הוא באמת.
דנסי גילם גם את התפקיד הראשי בסדרה של הולמרק "דייוויד קופרפילד" על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס.
בנוסף, דגמן דנסי לברברי משנת 2004, ובשלושה קמפיינים של החברה דגמן לצידה של קייט מוס.
באותה שנה שיחק בסרטים: "המלך ארתור" ו"הקסם של אלה".
ביוני 2006, קיבל דנסי מועמדות לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה, עבור תפקידו במיני-סדרה "אליזבת הראשונה" בכיכובה של הלן מירן.
ב-2007 כיכב דנסי בתפקיד ראשי במחזה של ברודוויי, בתור קפטן דניס סטנוף במופע "Journey's End" (תיאטרון בלאסקו).
ב-2008 הופיע בסרט הדרמה "חסד אכזרי", וב-2009 הופיע בסרט "וידויים של שופהוליק", כמו כן גם בסרט הדרמה הרומנטית "אדם" בו כיכב בתור איש צעיר עם תסמונת אספרגר.
בשנת 2011 גילם את לי בסדרת הטלוויזיה "מזל סרטן" ברשת שואוטיים.
בנובמבר של שנה זו, החל לשחק במחזה של ברודוויי "ונוס בפרווה" מאת המחזאי דייוויד אייבס; דנסי אשר החליף את השחקן וס בנטלי בהפקה המקורית שעלתה באוף ברודוויי, גילם את הדמות של התסריטאי והבמאי תומאס נובצ'אק.
בשנת 2013 עלתה סדרת הטלוויזיה "חניבעל", בה שיחק דנסי את וויל גרהם.
בשנת 2019, שיחק בסרט "לייט נייט" לצידן של אמה תומפסון ומינדי קלינג, ובשנת 2020, הצטרף לקאסט עונה השמינית של הסדרה "הומלנד".
בשנת 2022 הצטרף כדמות ראשית לעונה ה-21 בסדרת הדרמה המשפטית "חוק וסדר" ברשת NBC, בדמותו של ניית'ן פרייס, עוזר התובע המחוזי.
בשנת 2009 נישא לשחקנית קלייר דיינס, אותה פגש במהלך הצילומים לסרט "לפנות ערב" בשנת 2007. חתונתם נערכה בטקס פרטי בצרפת.
ב-17 בדצמבר 2012 נולד בנם הראשון, סיירוס מייקל כריסטופר דנסי, וב-27 באוגוסט 2018, נולד בנם השני, רואן.
המשפחה מתגוררת בשכונת ווסט וילג' בניו יורק.
גם מפיק2020הומלנדג'ון זייבל6 פרקים2020–2021הטובות לקרבכיילב גארלין4 פרקים2021The Abominable Snow Babyאלברטדיבוב; ספיישל קצר של ערוץ 42022שאגה (אנ')הבלש בובי ברונסוןפרק: "The Woman Who Solved Her Own Murder"2022–הווהחוק וסדרנולן פרייסתפקיד ראשי (עונות 24-21); 55 פרקים2025הספיידרמן הידידותי מהשכונהאוטו אוקטביוס / ד"ר אוקטופוסדיבוב; 10 פרקים
יו טוד ניילור גייטסקל היה פוליטיקאי בריטי, איש מפלגת הלייבור הבריטית, ששימש במספר תפקידים בקבינט הבריטי, ובין היתר היה שר האוצר של בריטניה בין השנים 1950–1951. גייטסקל שימש כמנהיג מפלגתו, וכראש האופוזיציה בבריטניה, בין שנת 1955 לשנת 1963 בה מת באופן פתאומי.
גייטסקל נולד בלונדון, בן לעובד מדינה בכיר בממשל הבריטי בלונדון, מהמעמד הבינוני העליון.
גייטסקל חונך בבית הספר הפרטי "וינצ'סטר קולג'", ולאחר מכן למד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בניו קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד.
בתקופה זו למד כלכלה מפיו של ג'ורג' דאגלס הווארד קול, ונמשך אל הסוציאליזם לו הטיף קול.
בשנת 1926 היה עד, כסטודנט, לשביתה הכללית, ואירועיה חיזקו את הכרתו הסוציאליסטית.
עם סיום חוק לימודיו יצא לאזור המכרות בנוטינגהאמשייר, והרצה שם על כלכלה בלימודי ערב למבוגרים.
לאחר מכן, במהלך שנות ה-30 הרצה ביוניברסיטי קולג' לונדון, ועמד שם בראש המחלקה לכלכלה פוליטית.
כן עבד בבירקבק, אוניברסיטת לונדון, מוסד המעניק השכלה למבוגרים מועסקים הרוצים ללמוד בשעות הערב.
בשנת 1934 שהה לתקופה קצרה בווינה ונתקל בדיכוי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, ותנועת הפועלים האוסטרית על ידי משטרו של אנגלברט דולפוס.
האירוע הותיר עליו רושם רב, ועיצב אותו כמתנגד חריף לשמרנות, אך גם מסתייג מהאורתודוקסיה המרקסיסטית של רבים מהסוציאל-דמוקרטים האירופים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד גייטסקל כעובד מדינה במשרד ללוחמה כלכלית, משרד שהוקם בתקופת המלחמה, ולא שרד לאחריה.
בבחירות הכלליות של שנת 1945 התמודד גייטסקל לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור במחוז לידס דרום, שהיה מחוז עוני שמצביעיו היו מבני מעמד הפועלים.
הנהגת המפלגה היססה אם לאשר את התמודדות במחוז זה בגלל היותו מרקע של מעמד בינוני גבוה, אך לבסוף ההתמודדות אושרה וגייטסקל זכה במושב בפרלמנט והלייבור זכה לניצחון היסטורי, ומנהיגו קלמנט אטלי היה לראש ממשלת בריטניה.
עלייתו של גייטסקל בשורות המפלגה הייתה מהירה, והוא נחשב לנאמן של ראשי המפלגה ובן טיפוחיו של שר האוצר, ואחד האנשים החזקים במפלגה, יו דאלטון.
בשנת 1946 מונה גייטסקל לסגן שר הדלק, ובאוקטובר 1947 מונה לשר הדלק והאנרגיה.
בתפקידו זה התנגד לדרישות השכר של כורי הפחם ותבע מהם להגביר את התפוקה כדי לספק את דרישות האנרגיה של הממלכה.
הגברת היעילות של כריית הפחם בתקופת כהונתו נזקפה לזכותו.
בעת הרכבת הממשלה החדשה בעקבות הבחירות לפרלמנט בתחילת 1950, מונה גייטסקל לשר הכלכלה.
באוקטובר 1950 פרש שר האוצר סטפורד קריפס בשל בריאות לקויה, וגייטסקל תפס את מקומו.
בתקופה זו היה הנושא העיקרי הנטל התקציבי שהוטל על המדינה בשל ההשתתפות במלחמת קוריאה.
היה ברור שהשתתפות זו יש לממן מתקציבי המשרדים השונים.
אך הייתה זו גם התקופה בה נבנה המסד למדינת הרווחה הבריטית, לה היה הלייבור מחויב אידאולוגית, מדינה שכללה תשלום גמלאות ביטוח לאומי, ושירותי בריאות בחינם.
גייטסקל נאלץ להציג בתקציב 1951 תשלום על ידי האזרח של מספר תרופות במרשם.
הצגת התקציב הביאה לקרע בשורות הממשלה.
שר הבריאות אניירין בוואן, שהיה מקים שירותי הבריאות הממלכתיים, והיה מחויב לפעולתם, פרש מהממשלה לאחר הצגת התקציב.
השרים הרולד וילסון וג'ון פרימן הצטרפו אליו במחאה.
בבחירות של 1951 איבד הלייבור את השלטון.
גייטסקל הוחלף בתפקיד שר האוצר על ידי ראב בטלר, השמרן, שהמשיך במידה רבה את מדיניותו של גייטסקל.
עם נפילת ממשלת הלייבור, נראה היה כי הלייבור מחולק לאגף ימני בראשות גייטסקל ואגף שמאלי בראשות בוואן.
השניים התמודדו, ב-1954 על תפקיד גזבר המפלגה, תפקיד ששימש כמקפצה לראשות המפלגה, וגייטסקל ניצח וזכה בתפקיד.
לאחר פרישתו של אטלי מתפקיד מנהיג המפלגה בדצמבר 1955, התמודדו על מקומו גייטסקל, בוואן והרברט מוריסון.
גייטסקל זכה בתפקיד, ברוב של כשישים אחוזים מן הקולות, וב-14 בדצמבר 1955 היה לראש הלייבור וראש האופוזיציה.
תקופתו של גייטסקל כמנהיג המפלגה נחשבת לתקופה קשה במפלגת הלייבור, וניתן לייחס את קשיי המפלגה לשגשוג שלאחר המלחמה, שהובל במידה רבה על ידי השמרנים.
המפלגה הייתה מחולקת לשתי סיעות ברורות "בוואניסטים" ו"גייטסקליסטים".
המחלוקת בין הצדדים נסבה בעיקר על נושא פירוק הנשק הגרעיני, בו תמכו הבוואניסטים, ולו התנגדו הגייטסקליסטים.
מנושא זה נגזרו עמדות מנוגדות בנושאים שונים כגון מעורבותה של בריטניה בנאט"ו והיחס לברית המועצות ולארצות הברית.
בתחילה היו חילוקי הדעות ברמה שאיפשרה שיתוף פעולה.
גייטסקל מינה את בוואן לממשלת הצללים שהקים, כשר הצללים לענייני המושבות, ולאחר מכן כשר הצללים לענייני החוץ.
בתקופת מלחמת סיני היה זה בוואן שניסח את עמדת המפלגה כלפי פעולותיו של ראש הממשלה אנתוני אידן, אך היה זה גייטסקל שהוביל כלפי חוץ את ההתנגדות לפעולותיו של אידן, ונאומיו בעניין זה נחשבים לשיא של הקריירה שלו כמנהיג אופוזיציה.
ב-1956 שב בוואן והתמודד על תפקיד גזבר המפלגה, אל מול המועמד הגייטסקליסטי ג'ורג' בראון, וניצח.
באופן אירוני נאלץ בוואן לפרוש מהנהגת ה"בוואניסטים" לאחר שבנאום פומבי בוועידת הלייבור, ב-1957 הביע התנגדות לפירוק הנשק הגרעיני.
גייטסקל היה מועמד הלייבור לראשות הממשלה בבחירות בשנת 1959. הוא נחשב למועמד המוביל בשל חוסר הפופולריות של פעולות השמרנים בעניין משבר סואץ.
אך מסע תעמולה מבריק של הרולד מקמילן, המועמד השמרני, שהעלה חששות מכך שגייטסקל יעלה את המיסים על מנת לממש את מדיניותו להעלות את שיעור הקצבאות, והשתמש בסיסמה "החיים יפים עם השמרנים, אל תתנו ללייבור להרוס אותם", הביא לתבוסה נוספת של המפלגה.
גייטסקל, שהתחייב בפומבי לפני הבחירות שלא להעלות את המיסים, האשים את האגף השמאלי, הבוואניסטי, של המפלגה, בתבוסה.
גייטסקל יצא למסע פומבי להתאים את מצע המפלגה לרוח הזמן, ובמיוחד יצא כנגד סעיף 4 לאמנת המפלגה, שקרא להלאמה של התעשייה.
הבוואניסטים הצליחו להותיר את הסעיף.
במאבקים דומים הצליחו הבוואניסטים לחייב את המפלגה לפירוק הנשק הגרעיני ב-1960 ואילו הגייטסקליסטים הפכו החלטה זו ב-1961. הפיצול במפלגה הביא רבים לערער על מנהיגותו של גייטסקל, אך בבחירות פנימיות בשנת 1960 ושוב בשנת 1961 שמר גייטסקל על תפקידו, וניצח את המתמודדים כנגדו הרולד וילסון ואנתוני גרינווד.
תומכיו של גייטסקל בראשית שנות השישים, יצרו קבוצת לחץ שנקראה "הסוציאליזם הדמוקרטי".
בקבוצה זו היו צעירים כביל רודג'רס, דיק טאוורן, אנתוני קרוסלנד, דאגלס ג'יי ורוי ג'נקינס.
רבים מהם היו שותפים לאחר מכן, בתחילת שנות ה-80 למהלך פרישה ממפלגת הלייבור, שיצר את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתמזגה לאחר מכן למפלגה הליברל דמוקרטית.
גייטסקל עצמו ניכר כמה מתומכיו אלו כאשר הוביל את ההתנגדות במפלגתו לצירופה של בריטניה אל השוק האירופי המשותף.
בנאום בוועידת המפלגה באוקטובר 1962 טען גייטסקל כי השתתפותה של בריטניה בשוק המשותף תסיים את עצמאותה של בריטניה.
גייטסקל מת במפתיע בינואר 1963, בגיל 56, לאחר התלקחות פתאומית של מחלת הזאבת, מחלה אוטואימונית רב מערכתית.
לאחר מותו היה הרולד וילסון למנהיג המפלגה.
הפתאומיות של מותו הובילה לשמועות כי המדובר במעשה מכוון.
תאוריית הקשר הנפוצה ביותר טענה כי ה-ק.ג.ב.
רצה להבטיח את קידומו של וילסון, שלפי תאוריה זו היה בעצמו סוכן ק.ג.ב.
ב-1987 נטענה טענה זו בספרו של פיטר רייט, "לוכד המרגלים".
רייט, בעברו סוכן MI5, הביא בספר את גרסתו של העריק הסובייטי אנטולי גוליצין.
גוליצין היה דמות שנויה במחלוקת, שהעלה טענות סנסציוניות, כגון הטענה שהפיצול הסיני-סובייטי היה הונאה שנועדה להטעות את המערב.
טענותיו באשר לווילסון נבדקו פעמים רבות, ומעולם לא הוכחו.
בשנת 1937 נישא לאנה דורה קרדיטור, הבת הבכירה במשפחה יהודית דתית ציונית, שנתפסה לסוציאליזם ועזבה את הדת.
גייטסקל השתלב במשפחת אשתו, הכיר בה מנהגים יהודיים ולמד יידיש.
אנה גייטסקל הייתה אף היא פעילה במפלגת הלייבור, והמשיכה בכך גם שנים לאחר מותו, אולם בניגוד לבעלה התרחקה מכל קשר עם ישראל.
גייטסקל נחשב לאדם צנוע השונא כבוד והדר.
גם בבהיותו שר האוצר התגורר בדירה צנועה, בהמפסטד.
גם בהיותו שר היה נוסע לעבודה בתחבורה ציבורית וכשקנה מכונית, הייתה זאת מכונית קטנה וזולה.
על ביתו דווח שהו "מרוהט בפשטות רבה ומתנהל בחסכנות ובתבונה".
בשל כך שגייטסקל מעולם לא שימש כראש ממשלה, ובשל כך שרבים סבורים כי התאים לתפקיד, הותיר גייטסקל אחריו מורשת של הערכה הן במפלגתו והן מחוצה לה.
הוא נחשב ל"ראש הממשלה הטוב ביותר שלא כיהן בתפקיד".
עמידתו אל מול אנתוני אידן בתקופת משבר סואץ משמשת כיום דוגמה, כאשר טוני בן השווה אותה להתנהגותו של טוני בלייר שהצטרף לארצות הברית במלחמת עיראק.
מרגרט תאצ'ר השוותה את בלייר לגייטסקל במובן אחר, שכאשר קיבל בלייר את מנהיגות מפלגתו טענה כי הוא מנהיג הלייבור המסוכן ביותר מאז יו גייטסקל.
אדוארד יו ג'ון ניל דלטון, הברון דלטון היה פוליטיקאי בריטי, ממפלגת הלייבור הבריטית.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת דלטון כ"שר ללוחמה כלכלית" בקבינט המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל והיה אחראי להקמת מנהלת המבצעים המיוחדים.
לאחר המלחמה מונה לשר האוצר של בריטניה בממשלתו של קלמנט אטלי אך נאלץ לפרוש בשל שערורייה פוליטית.
אביו, ג'ון ניל דלטון היה הכומר האישי של המלכה ויקטוריה ומורו האישי של ג'ורג' החמישי.
דלטון חונך בבית הספר הפרטי היוקרתי סאמר פילדס סקול בסאמרטאון, פרבר של העיר אוקספורד, ולאחר מכן בבית הספר הפרטי איטון קולג'.
לאחר מכן החל בלימודים בקינגס' קולג' השייך לאוניברסיטת קיימברידג', שם בלט בדעותיו הסוציאליסטיות וכונה על ידי חבריו "קומראד יו".
את לימודיו הגבוהים המשיך בבית הספר לכלכלה של לונדון ובמידל טמפל.
במלחמת העולם הראשונה נקרא בתחילה לשירות בחיל האספקה המלכותי, אך לאחר מכן הועבר לשרת בחיל התותחנים.
הוא שירת כקצין בדרגת לויטננט (מקביל לדרגת סגן בצה"ל) בחזית הצרפתית ולאחר מכן בחזית האיטלקית, שם זכה בעיטור האיטלקי "Medaglia di Bronzo al Valor Militare", בהכרה על "הבוז שהפגין כלפי הסכנה" במהלך הנסיגה מקפורטו.
לאחר מכן כתב זכרונות משירותו הצבאי בשם "עם תותחים בריטים באיטליה".
לאחר המלחמה שב לבית הספר לכלכלה של לונדון ולאחר מכן לאוניברסיטת לונדון כמרצה, והשלים דוקטורט בכלכלה לאחר שהגן על תזה שעסקה בעקרונות של מימון ציבורי, בשנת 1920.
בין 1922 ל-1924 ניסה דלטון להיבחר מטעם מפלגת הלייבור לפרלמנט, אך לשווא.
ב-1924 נבחר מטעם מחוז הבחירה פקהאם בדרום לונדון.
באותה תקופה אחיזתו של הלייבור במחוז פקהאם הייתה חלשה, ודלטון נבחר ברוב של מאות קולות ספורים.
לבחירות בשנת 1929 התכונן לרוץ במחוז בישוף אוקלנד, בדרהאם שבצפון-מזרח אנגליה, אך מותו של חבר הפרלמנט המכהן מספר שבועות לפני הבחירות סיבך תוכנית זו.
נערכו במחוז בחירות משנה, ואם היה בכוונתו לרוץ לבחירות אלו היה עליו להתפטר מחברותו בפרלמנט מטעם מחוז פקהאם.
מפלגת הלייבור נזקקה, אם כן, לאדם שיהיה מוכן לרוץ לבחירות, לכהן שבועות ספורים בפרלמנט, ולאחר מכן להסכים לכך שדלטון יתמודד במחוז מטעם המפלגה.
אדם זה נמצא בדמות אשתו, רות דלטון, שנבחרה בבחירות המשנה, וכיהנה במשך 92 יום כחברת הפרלמנט, ובכך הייתה לאישה שכיהנה את הזמן הקצר ביותר כחברת הפרלמנט הבריטי.
עם ניצחון הלייבור בשנת 1929, ולאחר שניצח בבחירות בבישוף אוקלנד, מונה דלטון לשר זוטר במשרד החוץ בממשלת הלייבור השנייה שבראשות רמזי מקדונלד.
עם תבוסתו הקשה של הלייבור בשנת 1931 איבד דלטון, כבכירים רבים אחרים במפלגה, את כסאו, אך הוא שב ונבחר בשנת 1935. בשנים אלו היה פעיל לצד אישים כארנסט בווין בהטיית הקו המפלגתי כנגד מדיניות ה"פיוס" של ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.
עם הצטרפות הלייבור לקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1940 צורף גם דלטון לממשלה, ומונה ל"שר ללוחמה כלכלית".
במסגרת זו הוטל עליו להקים את מנהלת המבצעים המיוחדים.
לאחר מכן מונה לחבר בוועדה המבצעת של "מינהלת הלוחמה הפוליטית" גוף חשאי שהיה אחראי על התעמולה המופנית כלפי האויב.
בימי המשבר במאי 1940, לאחר הנסיגה מדנקרק כאשר עמד צ'רצ'יל בלחץ מצד לורד הליפקס, ואישים אחרים, לפתוח במשא ומתן עם היטלר היה דלטון בין אלו שהשמיעו את קולם כנגד המשא ומתן, ועמדו לצד צ'רצ'יל בשעת קבלת ההחלטה.
בשנת 1942 מונה לנשיא לשכת המסחר, תפקיד מיניסטריאלי כלכלי, השני בחשיבותו בבריטניה.
בתקופה זו שימש יו גייטסקל, מנהיג הלייבור לעתיד, כמזכירו האישי.
לאחר ניצחון הלייבור בשנת 1945 מונה על ידי ראש הממשלה קלמנט אטלי לשר האוצר של בריטניה.
רבים ציפו כי ימונה לשר החוץ, אך לתפקיד זה מונה ארנסט בווין.
בתקופה זו היה דלטון מעורב במשא ומתן שניהל ג'ון מיינרד קיינס על הלוואה גדולה שניתנה לבריטניה על ידי ארצות הברית שהותנתה בתנאים, שאחד מהם היה הפיכת הלירה שטרלינג לניתנת להמרה לדולר באופן מלא.
כאשר יושם התנאי, ביולי 1947 גרם הדבר למשבר, וההמרה הופסקה לאחר חמישה שבועות בלבד.
תנאים נוספים היו שיעור ריבית גבוה, והסכמת בריטניה להיכלל בהסכם ברטון וודס.
ההלוואה העיקה מאוד על מאזן התשלומים השלילי, והכלכלה עמדה תחת נטל כבד, הן של מימון תוכניות מדינת הרווחה שיישמה הממשלה שחייבו הלאמה נרחבת ומימון ציבורי נרחב, והן של מימון הנוכחות הצבאית של בריטניה בכל רחבי האימפריה הבריטית השוקעת.
בתנאים אלו נאלץ דלטון להמשיך את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה, למשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה.
המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא, והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כך שהמדינה תוכל לצאת מהמשבר.
הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות והפנייתו לייצוא.
בין הצעדים שנקט דלטון בולטת הלאמתו של הבנק של אנגליה בשנת 1946.
באווירת המשבר של שנת 1947 בה נוסף לכל הצרות שבהן מצאה עצמה הממשלה גם חורף קשה שהביא להפסקת העבודה במכרות, זממו הרברט מוריסון וסטפורד קריפס להחליף את אטלי בארנסט בווין.
בווין סירב, אך אטלי נאלץ לקדם את קריפס.
כאשר הלך דלטון בדרכו אל הפרלמנט, בסתיו 1947, על מנת לנאום את נאום התקציב, העיר הערת אגב לעיתונאי שפגש בדרכו, וסיפר לו על שינויים פיסקליים מתוכננים.
העיתונאי הספיק לפרסם את הידיעה בעיתוני הערב בטרם נשא דלטון את נאומו, ובעוד הבורסה פועלת.
השערורייה שפרצה הובילה להתפטרותו של דלטון, ולהחלפתו בסטפורד קריפס.
העניין נבדק בשנת 1948 על ידי "ועדת לינסקי", ועדת חקירה ממשלתית שדנה בשחיתות במפלגת הלייבור.
ב-1948 שב דלטון אל הממשלה בתפקיד "צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", תפקיד המקביל למשרת שר בלי תיק.
עדיין היה רב השפעה, אך לא נחשב עוד לדמות מובילה במפלגה.
לאחר ניצחון הלייבור בבחירות 1950 קיבל את משרת שר הממשל המקומי והתכנון.
לאחר תבוסת הלייבור בבחירות 1951 פרש מן החיים הפוליטיים.
בשנת 1960 קיבל תואר אציל לימי חייו וכונה "ברון דלטון מפורסט ופריטון במחוז דרהאם".
מכתביו האישיים ויומניו נשמרים בספריית בית הספר לכלכלה של לונדון.
דלטון נחשב לידיד המפעל הציוני וידיד מדינת ישראל.
ב-1944 חיבר מסמך הנוגע למדיניות החוץ של הלייבור לאחר המלחמה, במסמך הביע את העמדה כי יש להקים מדינה יהודית, לאפשר עלייה יהודית חופשית, ולעודד את הגירת הערבים ממנה במספר זהה למספר היהודים הנכנסים.
רבים ציפו כי יפעל למלא מדיניות זו לאחר המלחמה, אך דלטון היה עסוק רובו ככולו בענייני הכלכלה, ואת מדיניות החוץ של בריטניה בשנים חשובות אלו הוביל בווין, שנחשב לעוין כלפי הציונות.
הוא היה ידידו האישי של משה שרת אותו לימד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1952 ביקר בישראל ביחד עם ריצ'רד קרוסמן.
בשנת 1920 הרחיב דלטון את עבודתו של מקס לורנץ במדידת אי שוויון בהכנסות, והציע מערך מורחב של טכניקות ומערכת של עקרונות בעזרתם ניתן להבין שינויים בתפוצת ההכנסה, ובכך להעניק בסיס תאורטי טוב יותר להבנת היחסים בין הכנסות.
בעקבות הערה של הכלכלן הבריטי ארתור ססיל פיגו הציע דלטון תנאי כי העברה של הכנסה מאדם עשיר יותר לאדם עני יותר תחשב כיוצרת שוויון גדול יותר, כל עוד היא לא גורמת להפיכת הדירוג של השניים, ולכך שזה שהיה עני בתחילה יהיה עשיר יותר מזה שהיה עשיר בתחילה.
עיקרון זה נודע כ"עקרון דלטון-פיגו".
דלטון גם הציע הצעה תאורטית של יחסים פונקצונליים חיוביים בין הכנסה ורווחה כלכלית, ואמר כי רווחה כלכלית גדלה באופן אקספוננטיאלי יורד ביחס לגודל ההכנסה, דבר שהוביל למסקנה כי רווחה כלכלית מקסימלית אפשרית רק כאשר כל ההכנסות הן שוות.
יו ג'ונסון הוא סופר בריטי ומומחה ליין, וכן מבקר יין.
הוא נחשב סופר היין שספריו הם הנמכרים ביותר בעולם.
הוא אביר מסדר האימפריה הבריטית.
ג'ונסון היה לחבר האגודה ליין ולאוכל באוניברסיטת קיימברידג', כשלמד לתואר ראשון בקינגס' קולג' בשנות החמישים של המאה ה-20. בתארו כיצד נכנס לעולם טעימות היין הוא נזכר:
ג'ונסון כותב אודות יין מאז 1960, ולאחר שסיים את לימודיו הועסק ככותב קבוע עבור פרסומי קונדה נאסט, ומהר מאוד החל לעבוד עם כתבי עת כמו ווג ו-House & Garden.
הוא פרסם מספר ספרים, החל בספרו "Wine" ב-1966, בתקופה בה היה בעל הטור לנושא יין של הסאנדיי טיימס.
ספרו "The World Atlas of Wine", שראה אור לראשונה ב-1971, ונחשב לניסיון הרציני הראשון למפות את אזורי היין בעולם, תואר על ידי המנהל הנוכחי של ה- INAO כ"אירוע גדול בספרות היין".
במהלך השנים היה ג'ונסון מנהלו של שאטו לאטור, מייסד-שותף ושותף של חברת הרויאל טוקאי קומפאני, וב-1986 ייסד את "Hugh Johnson Collection Ltd" שמשווקת כוסות יין ואביזרים נוספים הקשורים בו.
ג'ונסון הוא גם הורטיקולטוריסט ולו עניין מיוחד בעצים.
מאז 2004 משמש ג'ונסון כיועץ המערכת של כתב העת "The World of Fine Wine".
מגזין הדקאנטר בחר בג'ונסון כ"איש השנה" ב-1995, וב-2007 הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית.
ג'ונסון ידוע כאחד מהמתנגדים הקולניים ביותר בעולם היין למתן ציונים מספריים ליין.
באוטוביוגרפיה שלו," A Life Uncorked", הביע ג'ונסון צער על השפעתו של מבקר היין רוברט פארקר על עולם היין, שלדעתו הניע את עולם היין באזורים רבים לסגנון אחיד.
ג'ונסון הצהיר ב-2005, "הגמוניה מלכותית שורה על וושינגטון ודיקטטור הטעם יושב בבולטימור." (רוברט פארקר מתגורר במונקטון, עיר קטנה בבולטימור, מרילנד.)
יו קולין הופר היה מוזיקאי, מלחין ובסיסט בריטי.
הופר היה מהמוזיקאים הבולטים בסצנת הקנטרברי והיה חבר בלהקות Wilde Flowers, סופט מאשין ובלהקות רבות אחרות.
הופר החל את הקריירה שלו בשנת 1963 כאשר ניגן עם דייוויד אלן ורוברט ואייט בהרכב שנקרא The Daevid Allen Trio.
בשנת 1964 ייסד ביחד עם אחיו, בריאן הופר, רוברט וויאט, קווין איירס וריצ'רד סינקלייר את להקת The Wilde Flowers, ועל אף שהלהקה לא הוציאה אלבום מעולם, היא נחשבת למייסדת זרם הקנטרברי, ואשר ממנה נולדו להקות סופט מאשין וקרוואן.
בתחילה, תפקידו של הופר בלהקה היה מנהל הלהקה, למרות שהשתתף בהלחנת חלקים מהאלבום הראשון The Soft Machine, ואף ניגן בבס בשיר אחד.
בשנת 1969 הוא צורף כחבר ללהקה באלבומה השני, Volume Two, והשתתף ביחד עם וויאט ומייק רטלדג' בהקלטות אלבום הסולו הראשון של סיד בארט, The Madcap Laughs.
הופר המשיך כבסיסט וכמלחין בלהקה עד לשנת 1973, במהלך תקופתו בלהקה התפתחה הלהקה מסגנון של פופ פסיכדלי לסגנון של פיוז'ן ג'אז אינסטרומנטלי.
בשנת 1972, מעט לפני עזיבתו את הלהקה, הקליט הופר את אלבום הסולו הראשון שלו אשר נקרא 1984 (על שם ספרו של ג'ורג' אורוול), אשר היה אלבום ללא שאיפות מסחריות בו הוא השתמש בטכניקות של לולאות מוזיקליות בסרט מגנטי.
לאחר עזיבתו את סופט מאשין, ועד לסוף שנות השבעים עבד הופר עם אמנים רבים כסטומו ימשטה היפני, קרלה בליי, להקת גילגמש ועוד.
בשנות השמונים לקח הופר הפסקה מנגינה ויצירה, אך חזר כעבור כשנתיים.
באמצע שנות השמונים ניגן עם חבורה של מוזיקאים הולנדים בהרכב אשר נקרא Hopper Goes Dutch, אך לאחר הצטרפותו של הגיטריסט הצרפתי פטריס מאייר שונה שמו של ההרכב ל-the Hugh Hopper Franglo-Dutch Band.
במקביל לכל זאת, לא זנח הופר את קריירת הסולו שלו, והמשיך להקליט אלבומים במהלך כל אותה התקופה.
הופר אובחן כחולה במחלת הלוקמיה ביוני 2008, והחל לקבל טיפולי כימותרפיה.
לאור מצבו הבריאותי, ביטל הופר את סבב ההופעות המתוכנן שלו.
הוא נישא לשותפתו לחיים, כריסטין, ב-5 ביוני 2009, וכעבור יומיים, ב-7 ביוני 2009 נפטר.
מרשל חיל האוויר המלכותי יו מונטגיו טרנצ'רד, הויקונט הראשון טרנצ'רד , GCB OM GCVO DSO, היה קצין בריטי שהיה מהתורמים העיקריים בהקמת חיל האוויר המלכותי.
הוא תואר כ"אבי חיל האוויר המלכותי".
יו טרנצ'רד נולד למשפחה בעלת מורשת צבאית, אם כי צנועה, מצד שני הוריו.
בעת היותו ילד עקרה משפחתו לבית אחוזה, ולפיכך, ילדותו עברה עליו בחיק הטבע.
לצורך לימודיו, הזמינו הוריו מורה פרטי, אשר לא הצליח ביותר בחינוכו, והשכלתו נשארה לקויה-משהו, יחסית למעמד אליו הגיע, גם בהמשך.
במהלך השנים המעצבות של חייו, נאבק טרנצ'רד אקדמית, נכשל בבחינות רבות, והצליח להשיג רק את הרמה המינימלית על מנת להתקבל לשירות בצבא הבריטי.
כקצין חיל רגלים צעיר טרנצ'רד שירת בהודו, ובפרוץ מלחמת הבורים השנייה הוא התנדב לשירות בדרום אפריקה.
במהלך המלחמה בבורים נפצע טרנצ'רד אנושות, איבד ריאה, שותק חלקית וחזר לבריטניה.
בעצת רופאיו נסע טרנצ'רד לשווייץ כדי להחלים ומתוך שעמום עסק בבובסלי.
לאחר התרסקות קשה, מצא טרנצ'רד כי השיתוק שלו נעלם וכי הוא יכול ללכת ללא עזרה.
בעקבות התאוששות נוספת, חזר טרנצ'רד לשירות פעיל בדרום אפריקה.
לאחר תום מלחמת הבורים, שירת טרנצ'רד בניגריה שם הוא היה מעורב במאמצים להביא את פנים הארץ תחת שלטון בריטי ולדכא את האלימות הבין-שבטית.
בזמן שהותו במערב אפריקה, פיקד טרנצ'רד על הרגימנט הדרום ניגרי במשך מספר שנים.
בשנת 1912, למד טרנצ'רד לטוס ולאחר מכן מונה כסגן מפקד בית הספר המרכזי לטיסה של גיס התעופה המלכותי (RFC).
הוא שירת בתפקידים בכירים בגיס במלחמת העולם הראשונה, בפרט כמפקד הגיס בצרפת בשנים 1915 - 1917. בשנת 1918, הוא שימש לזמן קצר כראש המטה של חיל האוויר (מפקד חיל האוויר המלכותי), הראשון ששירת בתפקיד זה, לפני שלקח את הפיקוד על חיל האוויר העצמאי בצרפת.
לקראת סוף המלחמה, נותר ללא תפקיד.
בינואר 1919 טרנצ'רד, אשר לא נשא תפקיד כלשהו בחיל האוויר באותה העת, נשלח לדכא מרידה של חיילים בסאות'המפטון.
החיילים, אשר קיבלו ידיעה מוטעית כי עומדים לשחררם, קיבלו פקודה להפליג לצרפת.
טרנצ'רד הצליח לדכא את המרידה בלא נפגעים ובלא אלימות.
ב-1919, לבקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, חזר טרנצ'רד לשרת כראש המטה האווירי ובילה את העשור הבא של חייו בהבטחת עתידו של חיל האוויר המלכותי.
בשנות השלושים של המאה העשרים היה טרנצ'רד מפכ"ל משטרת המטרופולין של לונדון.
בשנות חייו האחרונות הוא היה אחד ממגניו של חיל האוויר המלכותי, והוא מוכר כיום כאחד התומכים הראשונים בהפצצות האסטרטגיות.
יו הולנד היה משורר ונוסע בריטי.
נולד בצפון ויילס ולמד בבית הספר ווסטמינסטר בלונדון ובטריניטי קולג' בקיימברידג'.
עם סיום תואר שני בלימודים קלאסיים ב-1597 המיר דתו לנצרות קתולית ונסע לרומא, שם דיבר בגנות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
לאחר מכן המשיך לארץ ישראל וביקר בירושלים, שם היה לאביר כנסיית הקבר.
מארץ ישראל המשיך לקונסטנטינופול, שם ננזף על ידי שגריר בריטניה על דבריו בגנות המלכה.
כאשר שב לאנגליה המשיך ללמוד באוקספורד ולאחר מכן המשיך ללונדון, שם היה חבר בקבוצת אינטלקטואלים (Mermaid Tavern) שכללה את בן ג'ונסון, ג'ון דאן וכותבים נוספים בהם אולי גם ויליאם שייקספיר.
הולנד כתב שירה, הקובץ הידוע ביותר של שיריו הוא Cypress Garland משנת 1625 והתקבל אצל המלך ג'יימס הראשון.
סונטה שלו בשבח שיקספיר (שכותרתה: "Upon the lines and life of the famous scenick poet, master William Shakespeare", על שורותיו וחייו של המשורר המפורסם, מאסטר ויליאם שייקספיר), נדפסה בראש מהדורת הפוליו הראשונה.
נקבר במנזר וסטמינסטר ב-28 ביולי 1633.
הערות שירה לספרו של בן ג'ונסון Sejanus (1605)
הערות שירה לספרו של אדמונד בולטון Elements of Armory (1610)
יוּ חְוָוה (בסינית פשוטה: 余华; בסינית מסורתית: 余华; נולד ב-3 באפריל 1960 האנגג'ואו בג'ג'יאנג) הוא סופר סיני.
חְוָוה עבד כרופא שיניים במשך חמש שנים, ולאחר מכן, בשנת 1983, פנה לכתיבה ספרותית.
הוא גדל במהלך מהפכת התרבות בסין, ורבים מהסיפורים והרומנים שלו עוסקים בתקופה זו.
אחד המאפיינים הייחודיים של עבודתו היא חיבתו לתיאורים מפורטים של מעשי אלימות ברוטלית.
יו כתב ארבעה רומנים, שישה אוספי סיפורים קצרים ושלושה אוספים של מסות.
ספרו הידוע ביותר הוא "קורותיו של שו`סאן גוּאן, סוחר דם" (תורגם מסינית לעברית בידי דן דאור, עם עובד, 2007).
רומן זה תורגם לשפות רבות, ויצא כסרט קולנוע בשנת 2013.
יו דאודינג היה ראש פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי הבריטי ("RAF Fighter Command") בעת מלחמת העולם השנייה ובקרב על בריטניה.
הוא נחשב כמי שמילא תפקיד מכריע בהגנה על הממלכה המאוחדת ובסיכול תוכניתו של היטלר לפלוש אליה.
יו טראנס טרמנהיר דאודינג נולד בסקוטלנד בשנת 1882, בן למנהל בית ספר ונכד לגנרל.
בצעירותו למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' ומשנת 1900 שירת בחיל התותחנים הבריטי בציילון, גיברלטר והונג קונג.
החל משנת 1904 שירת במשך שש שנים ביחידת תותחנים הררית בהודו.
כששב לבריטניה למד בשנת 1912 במכללה צבאית לשירותי מטה.
בה בעת השתתף בקורס טיס ובשנת 1913 קיבל רישיון טיסה.
לאחר סיום הקורס הצטרף לגיס התעופה המלכותי (Royal Flying Corps) שאך זה נוסד, שהפך במרוצת הזמן לחיל האוויר המלכותי.
במלחמת העולם הראשונה היה דאודינג מפקד להק.
בתפקידו התעמת עם מפקד החיל בצרפת, הגנרל יו טרנצ'רד, בשל דרישתו של דאודינג למתן יותר שעות מנוחה לטייסים המותשים מהקרבות.
כתוצאה מכך הוחזר דאודינג לבריטניה.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל אך לא השתתף יותר בלחימה ומילא תפקידי מטה, הדרכה, פיתוח ומחקר שונים.
בשנת 1929 הועלה לדרגת תת מרשל אוויר.
נשלח על ידי משרד המושבות הבריטי לארץ ישראל לאחר שוך מאורעות תרפ"ט, כדי לארגן את כוחות הצבא הבריטי בארץ בעקבות לקחי המאורעות.
הוא הגיע לארץ ב-12 בספטמבר 1929. על פי הצעתו חולקה הארץ לשלושה אזורים צבאיים: אזור הצפון, שכלל את הגליל, חיפה ועמק יזרעאל; אזור המרכז, שכלל את יפו ושכם ואזור הדרום, שכלל את ירושלים, חברון ובאר שבע.
לאחר שהייה של ימים אחדים בארץ שב לבריטניה.
ב-28 בדצמבר 1929 נתמנה לאחראי על תחום התעופה הקרבית במיניסטריון התעופה הבריטי ובשנת 1933 הועלה לדרגת מרשל אוויר והוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האמבט ב-3 ביוני 1933. בשנת 1935 נתמנה לאחראי על תחום המחקר והפיתוח במיניסטריון התעופה.
ב-14 ביולי 1936 הועמד בראשו של פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי ובשנת 1937 זכה לתואר של יועץ המלך לענייני תעופה.
דאודינג קודם לדרגת מרשל אוויר ראשי ב-1 בינואר 1937 והוכתר לאביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי ב-23 בינואר 1937.
בתפקידים אלה, שמילא בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, מילא דאודינג תפקיד מכריע בביסוס כשירותו ועוצמתו של חיל האוויר המלכותי.
הוא האמין בחשיבות המחקר והפיתוח ונאבק כדי להשיג להם מימון מספיק.
לדעתו חלפו ימיו של המטוס הדו-כנפי והוא דרבן לפיתוח מטוס הספיטפייר.
בשנתיים שקדמו לפרוץ המלחמה היה דאודינג משוכנע שמלחמה עם גרמניה הנאצית היא אפשרות ממשית וכי גרמניה לא מסתירה כלל את גידולו ופיתוחו של חיל האוויר שלה, הלופטוואפה.
ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, הפגינה גרמניה את יכולתו של חיל האוויר שלה להרוס עיר בלתי מוגנת, בהפצצת גרניקה.
דאודינג האמין שבריטניה צריכה להיות במעמד של עוצמה כדי להגן על עצמה מפני מטוסי ההפצצה של גרמניה, והמשיך לדחוף לייצורם של הספיטפייר וההוריקן, מטוסי היירוט המהירים והחד-כנפיים, ולפיתוח הרדאר שיתן התראה נאותה מפני התקפה אווירית.
דאודינג פיתח מערכת יירוט חדשה, שכונתה מערכת דאודינג (The Dowding System) שהתבססה על שילוב הרדאר עם תצפיתנים, תקשורת מאובטחת ומערך נ"מ.
הוא הגה תוכנית אסטרטגית שבמרכזה עמדה מערכת זו.
הוא הבין שאם תפרוץ מלחמה יהיה חיל האוויר המלכותי בעמדת מיעוט מול הלופטוואפה ויעמוד בסכנת שחיקה מבלי יכולת להתמודד מול שיעור אבדות גבוה.
מערכת היירוט שפיתח אפשרה להזניק כוחות של טייסות בודדות למקומות הנכונים כדי לא להיגרר לקרבות אוויר ענקיים, דבר שיאפשר לחסוך בכוחות וכן להימנע מחשיפת מלוא כוחו של חיל האוויר המלכותי בפני האויב.
תוכניתו הייתה לנצח את האויב על ידי "עקיצות יתוש", קרב התשה מר שיגרום לאויב אבדות בלתי נסבלות לטווח הארוך, תוך שמירה על כוחותיו של חיל האוויר המלכותי.
דאודינג, שהיה בן חמישים ושבע בשנת 1939, עמד לפרוש ביוני אותה שנה מן השירות הפעיל, אך עקב המתיחות הבינלאומית התבקש להישאר בחיל האוויר עד לחודש מרץ 1940. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התבקש להמשיך בתפקידו עד לחודש אוקטובר 1940.
לקראת הקרב על צרפת, שהתחולל בחודשים מאי ויוני 1940, מילא חיל האוויר המלכותי את שורות טייסות הקרב בכל מטוס שהיה בהישג יד, ללא התחשבות בתכונות ובביצועים שלו.
בזמן הקרב על צרפת התברר כי גישה זו אינה נכונה, שכן למרות מספרם הרב, לא הצליחו מרבית המטוסים הצרפתיים והבריטיים הנחותים, להשפיע ולעכב ולו במעט את ההתקדמות המהירה של הצבא הגרמני.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, שאך זה נכנס לתפקידו, היה מחויב להגנת צרפת והתכוון לשלוח עוד עשר טייסות הוריקן, בנוסף לאלה שהוצבו שם לפני המערכה או הוזנקו בשלביה הראשונים.
דאודינג, כראש פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי והאיש האחראי על ההגנה האווירית של בריטניה, התנגד לרעיון.
דאודינג ביקש לנאום בפני הקבינט ובפגישה, שהתקיימה בצהרי 15 במאי 1940, הציג תרשים המתאר את האבדות של טייסות ההוריקן מאז החל הקרב על צרפת, ותיאר את האסון שעלול לקרות אם אבדות אלה ימשיכו לעלות באותו הקצב.
כשהחל הקרב על בריטניה ב-1 ביולי 1940, שהיה המערכה הצבאית הראשונה בהיסטוריה שהתחוללה בצורה בלעדית בזירה האווירית, נמצא דאודינג בעמדה הקריטית של ראש פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי.
תחת פיקודו התנהלה התנגדותו של חיל האוויר לתקיפות הלופטוואפה.
מלבד חשיבותה להגנת בריטניה של "מערכת דאודינג", שפיתח לפני המלחמה, הייתה תרומתו רבה בצבירת עתודות של מטוסי קרב וצוותי אוויר לשם מילוי מקומם של מטוסים שיופלו וטייסים שיפגעו.
הוא לא השתמש במשך המלחמה ביותר ממחצית כוחו של פיקוד מטוסי הקרב במטוסים וכוח אדם.
מפקדיו ביקרו אותו על כי אינו נוהג בתקיפות, וכי אינו משגר את מטוסיו לפגוש במטוסי האויב לפני הגיעם למרחב האווירי של בריטניה, אך הוא דחה גישה זאת כמסוכנת מדי ועלולה להגדיל את מספרם של הטייסים העלולים להיהרג.
במהלך הקרב על בריטניה תקפו מפציצי הלופטוואפה בגלים את שדות התעופה בדרום ובמרכז אנגליה וגרמו לנזקים כבדים לחיל האוויר המלכותי.
בהמשך החלו לתקוף מרכזי תעשייה וערים מרכזיות.
תקיפות הערים שגרמו לאבדות רבות בקרב האוכלוסייה האזרחית ולהרס רב קיבלו את הכינוי "הבליץ".
בספטמבר 1940 הורה מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, להפציץ את לונדון, בירת בריטניה.
ב"בליץ" נהרגו כ-40 אלף איש ורבעים שלמים נהרסו.
ללופטוואפה לא היו מספיק מטוסי-קרב לליווי המפציצים.
בכך הם אפשרו למטוסי הספיטפייר וההוריקן שבפיקודו של יו דאודינג ליירט מספר רב של מפציצים.
גם "מערכת דאודינג", שיו דאודינג פיתח לפני המלחמה והתבססה על שילוב הרדאר עם תצפיתנים, תקשורת ומערך נ"מ, איפשרה לגלות את כיווני הטיסה של מפציצי הלופטוואפה וליירטם לפני הגיעם למטרותיהם.
מעל לכל היה המורל הגבוה שגילו טייסי הקרב של חיל האוויר המלכותי בפיקודו ובהשראתו של דאודינג, שהתייחס לטייסי הקרב שבפיקודו במסירות והם ראו אותו כמי שדואג להם בכל לבו.
הוא נהג לכנותם "הנערים הלוחמים היקרים" (dear fighter boys) או "האפרוחים" (chicks) שלו.
אחד מהם היה בנו דרק ששירת כטייס באחת הטייסות.
ריבוי אבדות הגרמנים במטוסי הפצצה ובצוותי אוויר אילץ את היטלר באמצע אוקטובר 1940 להורות ללופטוואפה לחדול מהפצצה מסיבית של בריטניה ולנטוש את המבצע שתכנן לפלישה יבשתית לאדמת בריטניה, "מבצע ארי-הים".
בשל ההכנה הקפדנית מראש של הגנת בריטניה ובשל הניהול הזהיר של המשאבים שברשותו בעת הקרב נחשב יו דאודינג כאבי הניצחון בקרב על בריטניה, אלא שההערכה הראויה לכך לא שררה בזמנו, והתפתחה רק לאחר זמן.
ניצחון זה היה מפלתה הראשונה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
לאחר שנואש מכוונתו לפלוש לבריטניה נשא היטלר את עיניו לכיון ברית המועצות והחל לקדם את ביצוע מבצע ברברוסה לכיבוש ברית המועצות.
למרות הניצחון בקרב על בריטניה, המשיכו מפקדיו לחלוק על הטקטיקה הזהירה שנהג בה בניהול הקרב ובחודש נובמבר 1941 עודדו את דאודינג, שהיה אז כבר בן 59, לפרוש מתפקידו כראש פיקוד מטוסי הקרב והוא נשלח לארצות הברית בשליחות המיניסטריון לתעשייה האווירית, אלא שהתאמתו לתפקיד זה לא הייתה גדולה.
ביולי 1942 פרש דאודינג מחיל האוויר המלכותי ויצא לגמלאות.
שנה לאחר מכן הוענק לו התואר ברון.
יו דאודינג נפטר בשנת 1970 והוא בן 88 שנים.
יו דאודינג היה אדם נחוש והחלטי שידע להתעמת עם עמיתיו ומפקדיו ועל כן זכה בפיהם לכינוי "Stuffy" - "הנפוח".
בניגוד ליריבו הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, שהיה אדם ראוותני ומוחצן, היה דאודינג אדם צנוע.
הוא תואר כמי שהתייחס לתפקידו כמפקד פיקוד מטוסי הקרב ממש בקנאות ובקפדנות רבה.
אומץ לבו בא לידי ביטוי לא רק באופן בו ניהל את הקרב על בריטניה אלא גם בקו התקיף שנקט בזמן הקרב על צרפת כשהפעיל את השפעתו על ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל שלא לבזבז את משאבי טייסות הקרב בגיחות מעל צרפת שהיו לדעתו חסרות תועלת.
הוא עשה זאת בניגוד לעמדתם של קצינים בכירים בחיל האוויר המלכותי, ובזאת העמיד דאודינג בסכנה גם את עתידו ומעמדו.
כאדם פרטי היו לדאודינג מספר תחומי עניין.
בצעירותו עסק בסקי ואף זכה באליפות באחת התחרויות.
הוא היה אדם דתי והאמין בספיריטואליזם ובקיומן של פיות.
לאחר המלחמה היו דאודינג ואשתו השנייה, אותה נשא לאישה בשנת 1951, פעילים בהתנגדות לשימוש בבעלי חיים כשפני ניסיון ובשנת 1974 "האגודה הלאומית נגד נתיחה" בבריטניה (National Anti-Vivisection Society) הקימה קרן מחקר על שמו.
דאודינג היה צמחוני והתנגד להריגת בעלי חיים לצורך אספקת מזון לבני אדם.
ככזה ניסה בשנת 1949 לקבל החלטה בבית הלורדים על איסור השחיטה הכשרה.
בשל אמונותיו אלו תואר הקרב על בריטניה, שנוהל על ידי גרינג מהצד הגרמני ודאודינג מהצד הבריטי, כ"הקרב בין הנרקומן לספיריטואליסט".
בדיעבד זכה דאודינג לימים להוקרה רבה ונחשב כמי שהציל את העולם החופשי בקרב על בריטניה, אך בסיומו נעזב על נפשו והודח מתפקידו.
יו אלויסיוס דראם היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על הארמיות השנייה והראשונה.
דראם נולד בפורט בריידי שבמדינת מישיגן, ארצות הברית, ב-19 בספטמבר 1879. אביו ג'ון דראם (1864-1898) היה קפטן בצבא ארצות הברית.
דראם תכנן בתחילה להפוך לכומר ישועי, ונרשם לבוסטון קולג'.
בשנת 1898 נהרג אביו במלחמת ארצות הברית–ספרד.
במסגרת חוק מיוחד, הוצעו דרגות של לוטננט משנה לכל בני הקצינים שהפגינו גבורה עילאית במהלך המלחמה.
ב-9 בספטמבר קיבל דראם את ההצעה והתגייס לצבא.
ב-1889 הוא לחם במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים במסגרת רגימנט הרגלים ה-12, ולאחר מכן במסגרת רגימנט הרגלים ה-25. על חלקו בקרב ביאן קיבל את כוכב הכסף.
לפני חזרתו לארצות הברית שימש כעוזרו של הגנרל פרנק בלדווין.
בין 1911–1912 למד במכללות מתקדמות לקצינים.
בין 1915–1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג.
פרשינג עצמו התרשם מאוד מדראם במהלך המבצע.
ב-15 במאי 1917 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-5 באוגוסט של אותה שנה לדרגת לוטננט קולונל.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1918, פרשינג, אשר היה מפקד חיל המשלוח של ארצות הברית לחזית המערבית, הציב את דראם במטה הארמייה הראשונה שתחת פיקודו.
ב-30 ביולי של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש מטה הארמייה הראשונה.
הוא זכה לשבחים על חלקו בהכנת הארמייה לקרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון, ועוטר במדליית השירות המצוין.
ב-1927 הוא שימש לתקופה קצרה כמפקד הדיוויזיה ה-1, לאחר מכן הועבר לפקד על הקורפוס ה-2, ובספטמבר של אותה שנה הוחזר לפקד על הדיוויזיה ה-1. ב-29 בינואר 1930 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים).
ב-1939 פרש הרמטכ"ל מאלין קרייג, ודראם התמודד על התפקיד, אולם הפסיד לג'ורג' מרשל.
ב-5 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, היה דראם מפקד הארמייה הראשונה.
הוא פיקד על הארמייה במהלך משחקי המלחמה שכונו "תמרוני קרוליינה", ואשר נועדו לבחון את מוכנותו של צבא ארצות הברית לקראת המלחמה.
במהלך התמרונים הוא הפך למושא ללעג וקלס, כאשר כבר ביומם הראשון "נפל בשבי" בידי דיוויזיית השריון ה-2 בפיקודו של פטון.
השופטים קבעו שהנסיבות בהן נתפס לא היו חלק מהלחימה בפועל, כך שהוא הורשה לחזור למטה שלו ולהמשיך להשתתף בתמרונים.
עם זאת, האירוע גרם לחוסר אימון בו מצד מפקדי הצבא.
במקביל, הוא פיקד על הפיקוד המזרחי.
במהלך המלחמה לא ניתנו לו תפקידים משמעותיים, פרט להצעה לתפקיד לא מבטיח בסין.
מפרישתו עד 1945 הוא פיקד על משמר ניו יורק - כוח המגן הרשמי של מדינת ניו יורק.
הוא נפטר בניו יורק ב-3 באוקטובר 1951 בגיל 72. הוא קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פיטר יו דניס הוא קומיקאי, שחקן, חקיין ומדבב אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהיותו חבר בצמד פונט ודניס יחד עם הקומיקאי סטיב פונט, ובגילום דמותו של פיט ברוקמן, האבא בסיטקום "לא ממש סיטקום" (Outnumbered) של ערוץ BBC One.
מאז 2005 משתתף דניס בפאנל של התוכנית הסאטירית "Mock the Week" של ערוץ BBC Two.
מאז אוקטובר 2014 הוא מככב בסיטקום "Not Going Out" בתפקיד טובי.
דניס נולד בקטרינג שבמחוז נורת'האמפטונשייר, הצעיר במשפחת בת שני בנים.
הוא בנם של דורותי מ.
(הינלס), מורה בבית ספר, וג'ון ד.
אחיו שגם שמו הוא ג'ון, הוא שגריר בריטניה באנגולה.
דניס גדל במיל היל שבצפון לונדון, כי זמן קצר אחרי שנולד מונה אביו לכומר הקהילה במיל היל.
בהמשך מונה האב לבישוף של קנרסבורו ואחר כך בסיינט אדמונדסברי ואיפסוויץ'.
בתקופת לימודיו שיחק רוגבי יחד עם ויל סלף.
לאחר מכן למד דניס גאוגרפיה בסיינט ג'ונס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא הצטרף למועדון הדרמה "פוטלייטס" שם הכיר את פונט ואת ניק הנקוק, שהיה נשיא המועדון.
השלושה שיתפו פעולה בפרויקטים אחדים ובמופע הרביו השנתי.
אחר שסיים את התואר בהצטיינות, עבד דניס במשך שש שנים במחלקת השיווק של חברת יוניליוור.
באותה עת בסופי שבוע הופיע יחד עם פונט במופעים קומיים באולמות כגון "The Comedy Store".
הצמד היו חלק מתוכנית המערכונים "The Mary Whitehouse Experience" ששודרה ברדיו 1 של ה-BBC.
דניס השתמש בשמו האמצעי, יו, כשם הבמה שלו מכיוון שבאיגוד השחקנים (Equity) היה כבר רשום פיטר דניס.
כאשר ה-BBC הזמינו את התוכנית עבור ערוץ הטלוויזיה BBC Two, יצא דניס לשנת שבתון כי החזרות נערכו במשך השבוע, ולבסוף עבר לעסוק בתחום הקומדיה במשרה מלאה.
דניס עשה חיקויים בתוכנית "Spitting Image" והופיע יחד עם פונט בשתי תוכניות קומיות שהנחה ג'ספר קארוט ב-BBC.
עוד הופיע דניס כמתמודד בתוכנית הפאנל "Have I Got News for You", בה התחרה פעם נגד חברו ללימודים סלף.
קריירת הרדיו של פונט ודניס כוללת למעלה מעשור של הופעות בתוכניות שונות בהן "פונט ודניס", "It's Been a Bad Week", הסיטקום "The Party Line" והתוכנית הקומית סאטירית "The Now Show".
בתוכנית "The Now Show" משתתפים בנוסף לדניס גם פונט, מיץ' בן, לורה שווין, ג'ון הולמס ומרקוס בריגסטוק.
הוא חבר של הקומיקאי כריס מוריס והשתתף בתפקידי קמע בתוכנית "Brass Eye".
בדצמבר 2009 הצטרף דניס לאוז קלארק בהנחיית תוכנית ספיישל חג המולד "Oz and Hugh Drink to Christmas" ששודרה בערוץ BBC Two.
בדצמבר 2010 הופיעו השניים בסדרה בת ארבעה חלקים בשם "Oz and Hugh Raise the Bar" בה הם מתמודדים בתחרות ליצירת בר המציע מזון ומשקאות בריטיים בלבד.
דניס כיכב במספר קומדיות מצבים בהן הסיטקום "הגיבור שלי" שבו גילם דמות של רופא בשם פירס קריספין.
בין השנים 2007 ל-2014 כיכב בסיטקום המאולתר בחלקו בשם "Outnumbered" ("לא ממש סיטקום") על אודות חיי משפחה עם ילדים, והיה מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית הקומדיה על הופעתו בספיישל חג המולד של 2009. ברדיו 4 השתתף דניס בסיטקום "Revolting People" מאת אנדי המילטון, שכתב גם את "Outnumbered".
בנוסף לעבודתו הקבועה בטלוויזיה, משתתף דניס כפאנליסט בתוכנית "Mock the Week" והופיע בכל פרק מראשיתה.
כמו כן הוא היה מנחה אורח בתוכנית "Have I Got News for You".
ב-2011 הנחה דניס סדרה קומית של אלתורים בשם "Fast and Loose".
החל מ-16 בפברואר 2012 הגישו דניס וג'וליה ברדבורי תוכנית דוקומנטרית בת ארבעה חלקים בשם "The Great British Countryside".
באוקטובר ב-2014 החל דניס להופיע בסיטקום "Not Going Out" בתפקיד טובי.