tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ף ניקולס נפטר מסרטן ריאות ב־28 בינואר 2017, בגיל 68, כשהוא מוקף בבני משפחתו.
הגיטריסט טוני איומי, חברו הקרוב מלהקת בלאק סאבת', ספד לו ואמר:
"ג'ף היה חבר אמיתי שתמך בי לאורך כמעט ארבעים שנה.
אני אתגעגע אליו מאוד, והוא יישאר בלבי עד שנתראה שוב".
אלבומי אולפן עם בלאק סאבאת'
+ אלבומי אולפן של בלאק סאבת' – מיקומים במצעדים והסמכות (1980–1995)
+ אלבומי הופעה של בלאק סאבת' – מיקומים במצעדים והסמכות מכירה
+ אלבומי וידאו של בלאק סאבת' – מיקומים במצעדים והסמכות מכירה
1יצא לאור: 1991חברת תקליטים: Sanctuaryפורמט: VHS, LaserDisc, DVD 1 — — — — — ארצות הברית: פלטינהקנדה: זהבאוסטרליה: זהב 1992 The Black Sabbath Story, Vol.
ג'ף פייר הוא שחקן אמריקאי, הידוע מתפקידיו בסדרות "חסרי בושה" ו"ווקר".
בשנת 2016 הוא הופיע בסרט "כלבי מלחמה" בכיכובם של ג'ונה היל ומיילס טלר.
הוא הופיע בתפקיד חוזר בסדרה "חסרי בושה" בשנת 2016. בין השנים 2017 ל-2018 הוא גילם את ג'ף מקארדל בסדרה "", בשנת 2018 הוא גילם את הנסיך נווין בסדרה "עד עצם היום הזה" של ABC לצד מקיה קוקס בתפקיד הנסיכה טיאנה.
בשנת 2020 הוא הופיע בסדרה "הטירון".
בשנת 2019 שיחק בסרט האמריקאי-ישראלי "ג'ארהד 4: חוק השבות", הסרט הרביעי בסדרת "ג'ארהד".
החל משנת 2021, גילם פייר את טריי בארנט, טקסס ריינג'ר בסדרה "ווקר".
בשנת 2025 פורסם שפייר יצטרף לסרט "הנאשם" בכיכובם של כריס פראט ורבקה פרגוסון.
הוא גם קיבל תפקיד קבוע בסדרה "נמסיס" של נטפליקס לצד סופינה בראון וסדריק ג'ו.
לפייר בת בשם פיניקס שנולדה ב-2016.
שנה סרט תפקיד הערות 2010Eyes to See סרט קצר 2012Hollow Tags קירק 2014Mill Street טיריק 2015Happily Ever After דרקRun טייריסMy Brothers Keeper צ'אק 2016 כלבי מלחמה חייל בחדר הכסף 2019 ג'ארהד: חוק השבות סמל ג'ונסון 2026 הנאשם פטריק בורק
ג'פרי הווארד ארצ'ר, ברון ארצ'ר מווסטון-סופר-מר הוא סופר ששימש כחבר בית הנבחרים הבריטי (1969–1974), וכיהן כסגן יו"ר המפלגה השמרנית (1985–1986).
ריצה עונש מאסר בגין שבועת שקר.
בלבול רב שורר בכל הנוגע לפרטי חייו של ארצ'ר; יש ראיות לכך, שארצ'ר עשה שימוש במידע דו-משמעי או בדה פרטים במקרים רבים - למשל, פעם טען בראיון טלוויזיה, שאביו היה משנה למלך ברוניי.
לא זו בלבד שאין זה נכון, אלא שבברוניי לא היה מעולם משנה למלך.
ארצ'ר נולד בבית החולים ליולדות בלונדון ורוב ילדותו עברה עליו בעיר החוף וסטון-סופר-מר, נורת' סומרסט, אנגליה.
הוא למד בבית הספר ולינגטון בסומרסט (ולא כפי שאהב לרמוז, לטענת כמה אנשים, בקולג' ולינגטון בברקשייר, היוקרתי יותר).
אחרי שסיים את בית הספר, עבד במספר מקומות, כולל הכשרה צבאית והוראה.
הוא טען גם שעבר הכשרה במשטרה, אך עיתונאים מסוימים הפריכו טענה זו..
התקבל ללימודים בקולג' ברייסנוז באוקספורד, לשנה של לימודי תעודה בחינוך, אף כי בסופו של דבר נשאר שם למשך שלוש שנים.
הוא איננו בוגר של אוניברסיטת אוקספורד, על אף טענתו בראיונות מאוחרים.
בשנות לימודיו באוקספורד נחל הצלחה בינונית באתלטיקה, בתחרויות ריצה למרחקים קצרים וריצת משוכות.
כמו כן עשה לו שם בגיוס כספים למפעל הצדקה אוקספאם, שלא היה ידוע אז ברבים.
בעיקר התפרסם בהצלחתו להשיג את תמיכת הביטלס במסע לגיוס כספים.
בתקופה זו פגש את אשתו, מרי, סטודנטית מבריקה, שרבים סבורים כי הייתה לה יד ברומנים המצליחים ביותר שלו.
אחרי שעזב את האוניברסיטה, המשיך בגיוס כספים לצדקה, ללא הצלחה.
אז גם החל בקריירה בפוליטיקה, כשכיהן כחבר במועצת העיר של לונדון רבתי.
בגיל 29 נבחר בבחירות הביניים מטעם מפלגת השמרנים לייצג בפרלמנט מחוז בחירה לאות' בלינקולנשייר.
בתקופת כהונתו גדל מספר הבוחרים באזור הבחירה שלו, הודות לגילו הצעיר ומרצו הרב.
ארצ'ר היה בקצה השמאלי של מפלגת השמרנים ויצא חוצץ נגד חלק ממדיניות המפלגה.
הוא עודד מתן רישיונות טלוויזיה ללא תשלום לקשישים וכניסה חינם למוזיאונים.
כן התנגד לעונש מוות, שראה כמעשה מגונה וברברי.
בשנת 1974 שקע ארצ'ר בחובות כבדים, אחרי שנפל קורבן להונאת השקעה, שהייתה קשורה ב"אקוואבלאסט", חברה קנדית.
כשעמד לפני פשיטת רגל, ויתר על מקומו כחבר פרלמנט בבחירות הכלליות של אוקטובר 1974 ופנה לכתיבה.
ספרו הראשון, Not a Penny More, Not a Penny Less (דין פרוטה) נחל הצלחה, ובסופו של דבר הצליח להימנע מפשיטת רגל.
"קין והבל" התגלה כספרו הנמכר ביותר, שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
על פי ספר זה נוצרה מיני-סדרה בטלוויזיה.
ארצ'ר רכש את בית הכומר הישן בגראנטצ'סטר, בית שנקשר בשמו של המשורר רופרט ברוק.
בשנת 1976 נתפס ארצ'ר בגנבת מעילים בחנות בטורונטו, קנדה, אם כי לא הוגשה תביעה נגדו.
אחרי שהכחיש במשך שנים רבות את קיומה של תקרית זאת, מודה עכשיו ארצ'ר באמיתותה.
הקריירה הפוליטית של ארצ'ר שבה לחיים לאחר שכתיבתו הנחילה לו פרסום.
ארצ'ר נאלץ לפרוש מן המירוץ כשהתגלה, שהוא עומד לפני אישום בשבועת שקר .
לאורך הקריירה שלו, כל השנים הבאות, נחקר על ידי העיתונאי מייקל קריק, שרכש פרסום-מה כביוגרף הלא-רשמי של ארצ'ר ואל-הנקמות שלו.
בשנת 1987 הגיש ארצ'ר תביעת דיבה נגד ה"דיילי סטאר", כשהעיתון טען שהיו לו יחסי מין עם פרוצה אירית, מוניקה קוכלאן.
הוא זכה במשפט וקיבל 500,000 ליש"ט נזיקין, אבל פסק הדין לא שכנע את כולם.
בדיחות דעת רבה גרם גם תיאורו של השופט קולפילד את הגברת ארצ'ר: "המשוללת היא חן?
הלא ינעם ריחה?" השתמע מכך שלארצ'ר לא היה שום צורך בפרוצה כשיש לו אישה מקסימה כל כך.
כמה שנים אחר כך טענו שניים: חבר של ארצ'ר (שלווה ממנו סכום כסף נכבד וסירב להחזיר), ועוזרו האישי לשעבר (שארצ'ר קיים אותו למחצה בתמיכתו), שהוא בדה אליבי במקרה ההוא.
נראה שהם היו מודאגים ממועמדותו של ארצ'ר למשרת ראש עיריית לונדון והטילו ספק בהתאמתו למשרה.
המזכיר האישי ניהל, כמתברר, יומן חשאי של תנועותיו של ארצ'ר.
על טענה זו התבססה התביעה נגד ארצ'ר, אך המזכיר העלה עוד טענה מפתיעה, לפיה היה ארצ'ר מעורב ברצח מגישת הטלוויזיה הבריטית, ג'ין דנדו, אשר, כפי שנרמז בהצהרות מודלפות, נהרגה כנראה בשוגג על ידי מתנקש שארצ'ר שכר כדי לרצוח עד מפתח במשפט שבועת השקר.
דברים אלה נראים אומנם כהאשמה שלא תיאמן, אבל יש לזכור כעובדה שבכרך הראשון של "יומני הכלא" שלו, ארצ'ר מספר על אסיר שמציע לטפל במזכיר לשעבר של ארצ'ר.
ארצ'ר נשפט על שבועת שקר וסילוף מהלכי משפט בדצמבר 2000. ימים אחדים לפני פתיחת המשפט, החל ארצ'ר להופיע בתפקיד הראשי במחזה משפטי (שאותו גם כתב) בשם "הנאשם".
המחזה הועלה בתיאטרון רויאל היימרקט בלונדון והוא עוסק במשפטו של רוצח לכאורה, מתחילה ועד סיום.
אף כי עלילתו שאולה לכאורה, ברובה, מסרט משנות ה-50', "עד התביעה" (המבוסס על ספר מאת אגתה כריסטי), היה במחזה חידוש, שהתבטא במתן תפקיד חבר המושבעים במשפט לקהל הצופים.
מדי ערב התבקשו צופי ההצגה להכריע בהצבעתם אם האדם, שאותו גילם ארצ'ר בהצגה, חף מפשע או אשם.
ארצ'ר התייצב למשפטו האמיתי בשעות היום ועמד למשפט בדיוני בתיאטרון בשעות הערב.
ב-19 ביולי 2001 נמצא לורד ארצ'ר אשם ונשפט למאסר בן ארבע שנים.
אירועים אלה עוררו ספק ציבורי ניכר באשר לצדקת פסק הדין במשפט הדיבה.
ההיבט האירוני ביותר של משפטו היה שהאליבי שהמציא לא היה לתאריך הנכון.
בראשית תקופת מאסרו הושם ארצ'ר בכלא פתוח, משם יצא לעבוד בתיאטרון רויאל בלינקולן, אנגליה, והורשה לצאת מדי פעם לביקורים בביתו.
דיווחים בתקשורת, שהמשיכה לגלות בו עניין, אמרו שהוא ניצל לרעה את זכותו זו כשיצא לארוחות צהריים עם ידידים, ובספטמבר 2002 העבירו אותו לכלא לינקולן.
באוקטובר 2002 דווח שארצ'ר הציע להחזיר ל"דיילי סטאר" את סך 500,000 הלירות שקיבל כדמי נזיקין, יחד עם הוצאות המשפט בסדר גודל של מיליון לירות שטרלינג.
ביולי 2003 שוחרר ארצ'ר על תנאי, לאחר שנשא מחצית מעונשו.
בספטמבר 2003 הכריזה הממשלה על רפורמות שימנעו מעבריינים שהורשעו לשרת בבית הלורדים; תומכים טענו שהתארים לא נשללו מלורדים רבים, בעלי הרשעות חמורות פי כמה, כמו ידידו של הרולד וילסון, לורד קאגאן.
הרפורמות הללו לא מומשו לפי שעה.
לעיתים קרובות לוקח ארצ'ר את דמויותיו מן המעמדות העליונים באנגליה והוא מרבה לדון במניירות וברגישויות, שמקורן ברובד זה של החברה.
רוב יצירותיו ממוקמות בארצות הברית, אם כי דמויותיו נוטות להשתמש בתחביר בריטי.
גיבורים רבים סובלים מבעיות פוריות (As the Crow Flies), או מאבדים את ילדם היחיד (First Among Equals, Sons of Fortune), ליצירת רושם דרמטי.
יצירותיו ה"לא-אפיות" ("עניין של כבוד", סיפור מרדף, ו- Shall We Tell the President?, מותחן בלשי) מתרחשות בדרך כלל במסגרת זמן קצרה בהרבה ומספר הדמויות בהן קטן יותר.
ברבים מספריו של ארצ'ר, קיימת דמות משנה בעלת זהות יהודית המתוארת כדמות חיובית.
בספר "קין והבל", לאורך חלק גדול מהספר הגיבור "קיין" נעזר בעורך דין יהודי בשם כהן (תחילה אב ולאחר מותו בנו).
בספר "כמעוף העורב" מר סלומון היהודי מסייע רבות לגיבור הספר צ'רלי.
בסדרת "סדרת דברי ימי קליפטון", יהודיה ניצולת שואה מתוארת כקורבן של אחד הנבלים הנבלים הראשיים בסדרה.
בספרי המשך מתואר נער יהודי כאחד מחבריו הטובים של הגיבור "סבסטיאן" - תוך גינוי לאנטישמיות שהנער חווה.
בריאיון לאילת נגב אמר ארצר:
באותו ריאיון הביע ארצ'ר את תמיכה בנישואי תערובת, והסתייג מיהודים מסורתיים שנרתעים מהם.
דין פרוטה (1976), הוצאת זמורה ביתן, 1990, עברית: עמנואל לוטם
קין והבל (1979), הוצאת זמורה ביתן, 1983, עברית: אופירה רהט
הבת הסוררת (1982), הוצאת זמורה ביתן, תשמ"ה 1985, עברית: מיכאל אביב
ראשון בין שווים (1984), הוצאת זמורה ביתן, 1988, עברית: עופרה עופר
עניין של כבוד (1986) הוצאת זמורה ביתן, 1988, עברית: חניתה רוזנבליט
עוקצו של סיפור (1988) הוצאת זמורה ביתן, 1991, עברית: עמנואל לוטם
כמעוף העורב (1991), הוצאת זמורה ביתן, 1992, עברית: דפנה לוי
כבוד בין גנבים (1993), הוצאת מודן, 1994, עברית: עדי גינזבורג-הירש
המעצמה השביעית (1996), הוצאת מודן, 1997, עברית: עדי גינזבורג-הירש
הדיבר האחד עשר (1998), הוצאת מודן, 1998, עברית: עדי גינזבורג-הירש
בני מזל (2002), הוצאת מודן, 2002, עברית: עדי גינזבורג-הירש
אסיר מלידה (2008), הוצאת מודן, 2008, עברית: בלהה רוזנפלד
שבילי התהילה (2009), הוצאת מודן, 2010, עברית: בועז וייס
עץ או פלי (2018), הוצאת מודן, 2019, עברית: כנרת היגינס-דוידי
ימים יגידו (2011), הוצאת מודן, 2012, עברית: כנרת היגינס-דוידי
חטאי האב (2012), הוצאת מודן, 2013, עברית: כנרת היגינס-דוידי
סוד שמור (2013), הוצאת מודן, 2013, עברית: כנרת היגינס-דוידי
הזהר במשאלותיך (2014), הוצאת מודן, 2014, עברית: כנרת היגינס-דוידי
חזק מחרב (2015), הוצאת מודן, 2015, עברית: כנרת היגינס-דוידי
בבוא השעה (2016), הוצאת מודן, 2016, עברית: כנרת היגינס-דוידי
זה היה אדם (2016), הוצאת מודן, 2017, עברית: כנרת היגינס-דוידי
רק המעז (2019), הוצאת מודן, 2020, עברית: כנרת היגינס-דוידי
חבוי לעין כל (2020), הוצאת מודן, 2021, עברית: כנרת היגינס-דוידי
על גופתי המתה (2021), הוצאת מודן, 2023, עברית: כנרת היגינס-דוידי
שער הבוגדים (2023), הוצאת מודן, 2024, עברית: אינגה מיכאלי.
ג'פרי ליונל דאהמר , הידוע גם כ"הקניבל ממילווקי", או "המפלצת ממילווקי", היה רוצח סדרתי, עבריין מין וקניבל אמריקאי שרצח 17 גברים בין השנים 1978–1991. ב-15 בפברואר 1992 הורשע ב-15 מעשי רצח שנעשו בוויסקונסין, ונידון לחמישה עשר מאסרי עולם.
לאחר מכן נידון למאסר עולם נוסף על רצח נוסף שביצע באוהיו.
ב-28 בנובמבר 1994 הוכה למוות על ידי אסיר בשם כריסטופר סקרבר בבית הסוהר.
דאהמר נולד בעיר מילווקי שבויסקונסין, והיה בנם הראשון של ג'ויס אנט וליונל הרברט דאהמר.
אימו ג'ויס הייתה מכורה לכדורי הרגעה.
אביו למד לתואר בכימיה ולימודיו גרמו לו להיעדר מהבית.
כאשר היה בבית נאלץ לטפל בג'ויס, שסבלה מדיכאון ובילתה זמן רב במיטה.
דאהמר עצמו תיאר את חיי המשפחה כבעלי "מתח קיצוני", בגלל הוויכוחים העקביים בין הוריו.
דאהמר תואר כילד ביישן ושקט.
מגיל צעיר גילה דאהמר התעניינות בבעלי חיים, וחבריו מתקופת בית הספר העידו כי נהג לאסוף חרקים, שפיריות ופרפרים וללכוד אותם בתוך צנצנות.
בנוסף נהג לאסוף עם חברים פגרי בעלי חיים מצידי דרכים, ולאחר מכן לבתר אותם.
לדברי חבר אחד, דאהמר היה מאחסן את החלקים בצנצנות במחסן הכלים של המשפחה.
משפחת דאהמר עברה לדוילסטאון, אוהיו באוקטובר 1966, בזמן שג'ויס הייתה בהיריון עם בנה השני.
כאשר ילדה את התינוק בחר לו דאהמר את השם דויד.
באותה שנה קיבל ליונל את תוארו מהאוניברסיטה והחל לעבוד ככימאי בעיר אקרון.
בשנת 1968 עברה המשפחה שוב לאמברט, אוהיו.
בשנת הלימודים הראשונה שלו בבית הספר התיכון תואר דאהמר כמתבודד אך עם מספר חברים.
הוא נהג לשתות אלכוהול באופן קבוע בבית הספר, אך עם זאת תואר על ידי צוות המורים כמנומס ואינטליגנטי.
הוא השיג רק ציונים ממוצעים, והמורים יחסו זאת לאדישותו ומופנמותו.
בזמן שהחל להתבגר מינית, גילה דאהמר על עצמו שהוא הומוסקסואל.
הוא לא גילה להוריו את נטיותיו המיניות, אך היה במערכת יחסים קצרה עם נער אחר.
על פי הודאתו, בשנים אלו (סביב אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20) הוא החל לפנטז על שליטה מינית, וכאשר היה בן 16 דאהמר הגה פנטזיה על חטיפת אצן שראה כנראה זה מכבר, ולאחר מכן להשתמש בו מינית כאשר הוא מחוסר הכרה.
דאהמר לקח מחבט בייסבול, התחבא בשיחים וניסה לארוב לאצן.
אותו אצן לא עבר במסלול באותו יום, ודאהמר לא ניסה ליישם את התוכנית שוב.
לאחר מכן העיד שזה היה הניסיון הראשון שלו לתקוף אדם אחר.
אף על פי שהיה מתבודד, בכל זאת היה דאהמר נערץ על ידי חלק מהתלמידים האחרים בשל מעשי הקונדס שהיה ידוע בהם.
תעלולים אלו כונו "לעשות דאהמר", ונעשו בחלקם כדי לשעשע את חבריו לכיתה וחלק כנראה כדי למשוך תשומת לב.
בשנת 1977 צנחו ציוניו עקב צריכת אלכוהול ואדישות ללימודים.
הוריו שכרו עבורו מורה פרטי, אך הצלחתו הייתה חלקית בלבד.
באותה שנה החלו הוריו להשתתף בפגישות ייעוץ כדי לפתור את המחלוקות ביניהם.
הייעוץ לא הצליח, והוריו החליטו להתגרש.
אמנם בהתחלה בידידות, אך שניהם החלו לריב לעיתים קרובות, ובתחילת 1978 עזב אביו את הבית.
במאי 1978 סיים דאהמר את לימודיו בתיכון.
כמה שבועות לפני כן, אחד המורים הבחין בו יושב קרוב למגרש החניה של בית הספר ושותה פחיות בירה.
כאשר המורה איים לדווח על כך דאהמר אמר לו שהוא חווה "הרבה בעיות" בבית.
זמן קצר לאחר מכן, אמו של דאהמר זכתה במשמורת על בנה הצעיר, ועברה לגור עם בני משפחתה.
דאהמר, שהיה כבר בן 18, נחשב חוקית למבוגר, ולכן לא נכלל בשיקולי המשמורת של בית המשפט.
דאהמר ביצע את הרצח הראשון שלו בקיץ 1978, בגיל 18, שלושה שבועות בלבד אחרי שסיים את לימודיו.
באותו זמן הוא חי לבד בבית המשפחה.
עקב גירושי הוריו, אביו של דאהמר חי באופן זמני במוטל סמוך, ואמו עברה יחד עם אחיו לגור אצל קרובי משפחה.
בתאריך 18 ביוני, דאהמר אסף טרמפיסט בן 18 בשם סטיבן מארק היקס.
דאהמר פיתה אותו בהצעה שישתו יחד אלכוהול בביתו.
סטיבן הסכים, והם הלכו לבית המשפחה.
לפי דאהמר, אחרי כמה שעות של שתייה והאזנה למוזיקה, היקס אמר שהוא רצה לעזוב ודאהמר לא רצה שיעזוב.
דאהמר התחיל לחבוט בו עם משקולת.
היקס נפל מחוסר הכרה, ודאהמר חנק אותו למוות.
לאחר מכן הפשיט את היקס מבגדיו ואונן מעל לגופה.
למחרת דאהמר לקח את הגופה למרתף, שם ביתר אותה.
לאחר מכן קבר אותה בחצר האחורית שלו.
שישה שבועות אחרי הרצח, אביו חזר לבית וגילה כי דאהמר חי לבדו.
באוגוסט דאהמר נרשם ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת אוהיו, אך נשר אחרי שלושה חודשים בלבד.
בינואר 1979, על פי הצעתו של אביו, דאהמר התגייס לצבא ארצות הברית, שם הוכשר כפרמדיק והוצב בגרמניה, שם שירת כחובש צבאי.
על פי דיווחים, דאהמר בשנתו הראשונה בצבא היה חייל ממוצע.
למרות זאת, ביצועיו התדרדרו עקב צריכת אלכוהול, והוא שוחרר מהצבא בשנת 1981. ב-24 במרץ, דאהמר נשלח לדרום קרוליינה, עם כרטיס טיסה לכל מקום בארץ.
לאחר מכן הוא סיפר למשטרה כי הרגיש שאינו מסוגל להתמודד עם אביו, אז העדיף לנסוע למיאמי ביץ', פלורידה, מכיוון שהיה "עייף מהקור".
בפלורידה מצא דאהמר עבודה בחנות כריכים, ושכר חדר במוטל סמוך.
כמעט כל ההוצאות שלו היו על אלכוהול, ואחרי כמה חודשים הוא פונה מהמוטל.
בספטמבר 1981 הוא התקשר לאביו וביקש ממנו לחזור לאוהיו.
עם שובו לאוהיו, עבר דאהמר לגור עם אביו ואמו החורגת.
הוא התחיל לחפש עבודה, אך המשיך לשתות בכבדות.
כשבועיים לאחר חזרתו נעצר בגלל התנהגות פרועה בציבור, בגינה נקנס בסכום של שישים דולר, ונגזר עליו עונש מאסר על תנאי למשך עשרה ימים.
אביו של דאהמר ניסה לגמול אותו מאלכוהול ללא הצלחה.
בדצמבר 1981 אביו ואמו החורגת שלחו אותו להתגורר עם סבתו במערב אליס.
הם קיוו שהמעבר יגרום לדאהמר לנהוג באופן אחראי, למצוא עבודה ולהימנע מאלכוהול.
בתחילה חי דאהמר עם סבתו באופן הרמוני, ומצא עבודה בתחילת 1982 כלוקח דם.
הוא החזיק בעבודה זאת כעשרה חודשים לפני שפוטר.
לאחר מכן נשאר מובטל יותר משנתיים, שבמהלכן חי מכסף שסבתו נתנה לו.
בתאריך 7 באוגוסט 1982 נעצר דאהמר על חשיפה מגונה מול קהל של 25 נשים וילדים.
הוא הורשע ונקנס בסכום של 50 דולר בתוספת הוצאות בית משפט.
בינואר 1985 דאהמר התקבל לעבודה במפעל שוקולד.
זמן קצר לאחר הקבלה לעבודה בעת שהיה בספרייה ציבורית, נער אחר זרק לעברו פתק ובו הציע לו מין אוראלי.
אף על פי שדאהמר לא הגיב להצעה זו, האירוע עורר במוחו את פנטזיות השליטה והדומיננטיות שפיתח כנער, והוא החל לבלות בברים, חנויות ספרים ובתי מרחץ לקהילה הגאה במילווקי.
רוב קורבנותיו של דאהמר היו צעירים הומוסקסואלים ממוצא אפרו אמריקאי או אסייתי.
בניגוד למרבית האנסים הסדרתיים וכן הרוצחים הסדרתיים, דאהמר לא התעלל בקורבנותיו בעודם בחיים, אלא היה נקרופיל: הוא נתן להם סם מרדים, קדח בגולגולתם, שפך חומצה למוחם, התעלל בגופותיהם וקיים איתן יחסי מין.
בעת מעצרו נמצאו בביתו גופות מרקיבות בתוך חביות מלאות חומצה, מספר ראשים במקרר, וכן תוכניות לבניית מזבח עשוי מנרות ומגולגולות אדם שנמצאו בארונו.
הועלו מיד האשמות באשר לעיסוקו בנקרופיליה ובקניבליזם, ודאהמר אף הודה באכילת שרירי הזרוע של הקורבן השמיני שלו, ארנסט מילר, שגם את השלד שלו שמר, בציינו שבשר אדם לדעתו "טעמו כטעם בשר".
יתר על כן, דאהמר ניקב חורים בראשיהם של קורבנותיו ושפך לתוכם כימיקלים שונים, כאשר רוב קורבנותיו ב"ניסויים" אלו מתו תוך דקות ספורות.
באחד המקרים, לאחר שניקב את החור בגולגולת של אחד מקורבנותיו הוא שפך לתוכו חומצת מלח, דבר שאמור היה, לשיטתו, לגרום לקורבן להפוך לזומבי מת-חי, מעין דרך לגרום לו להישאר איתו לעולמים.
רבים הזדעזעו כשהתברר שאחד ממעשי הרצח בוצע לאחר שמשטרת מילווקי החזירה לחזקתו של דאהמר את אחד מקורבנותיו שהצליח להימלט משביו, נער צעיר בן מהגרים מלאוס בשם קונראק סינתסומפון.
הנער נמצא בידי המשטרה בשעות הבוקר המוקדמות של יום 27 במאי 1991, כשהוא עירום, מבולבל ומדמם בראשו, אך עדיין בחיים.
לאחר שהוביל את השוטרים לביתו של דאהמר, הצליח זה לשכנעם שהנער בן ה-14 הוא מאהבו בן ה-19, וכי מדובר בלא יותר ממריבת אוהבים.
מאוחר יותר, בשעות הלילה, רצח דאהמר את הנער, קיפד את ראשו ושמר את גולגולתו למזכרת.
במהלך קיץ 1991 רצח דאהמר ארבעה בני אדם בקצב של קורבן לשבוע: מאט טרנר נרצח ביום ה-30 ביוני, ג'רמיה ויינברגר נרצח ביום ה-7 ביולי, אוליבר לייסי נרצח ביום ה-15 ביולי, ולבסוף, ג'וזף בריידהולט נרצח ביום ה-19 ביולי, שלושה ימים בטרם נעצר דאהמר.
ביום ה-22 ביולי 1991, הצליח טרייסי אדוארדס להימלט מביתו של דאהמר כשהאזיקים שבהם כבל אותו דאהמר עדיין מחוברים לפרק ידו, ונאסף על ידי ניידת סיור משטרתית.
הוא הוביל את השוטרים לדירתו של דאהמר, שם נמצאו שרידיהם של 11 קורבנות.
השוטרים מצאו במקרר של דאהמר צילומים של הקורבנות (בטרם מותם, במהלך גסיסתם ואחרי מותם) ואת גולגולותיהם של הקורבנות.
במהלך מעצרו והחיפוש בביתו, נאבק דאהמר בשוטרים.
לאחר שהואשם ב-15 מקרי רצח, כפר דאהמר באישומים בטענת אי-שפיות.
ביום 17 בפברואר 1992 דחה בית המשפט את טענתו וגזר עליו 15 תקופות עוקבות של מאסר עולם, שמשמען 936 שנות מאסר (במדינת ויסקונסין לא קיים עונש מוות).
ב-3 ביולי 1994, אסיר ששהה יחד איתו, אוסבלדו דורותי, ניסה לחתוך את גרונו של דאהמר עם סכין גילוח שהייתה בתוך מברשת שיניים, כאשר דאהמר ישב בקפלת הכלא לאחר סיום טקס הכנסייה השבועי.
דאהמר ספג פצעים שטחיים ולא נפצע קשה באירוע, אך על פי משפחתו, לאחר האירוע הוא סיפר להם כי הוא היה מזמן מוכן למות וכי הוא מקבל על עצמו כל עונש ממנו יסבול בכלא.
דאהמר ריצה את עונשו בבית הסוהר "קולומביה" שבעיר פורטג' במדינת ויסקונסין.
ב-28 בנובמבר 1994, שותפו לכלא, כריסטופר סקרבר, אפרו-אמריקאי שהורשע ברצח כפול, הכה למוות אותו ואסיר נוסף בשם ג'סי אנדרסון, כשהוא משתמש במוט משקולות שנטל מחדר הכושר של בית הכלא.
שלושתם עסקו באותה שעה בניקיון חדר השירותים באגף הסוהרים אשר בבית הכלא.
סקרבר טען שהוא "בנו של אלוהים" וביצע את הוראתו של "אביו" שציווה עליו להרוג את דאהמר ואת האסיר השני במהלך עבודות הניקיון.
עם זאת, יש המאמינים שסקרבר ביצע את הרצח מתוך נקמה על מניע גזעני, מאחר שרוב קורבנותיו של דאהמר היו שחורים, ואנדרסון, לאחר שרצח את אשתו, האשים במעשה הרצח שני גברים שחורים.
בעקבות אירוע זה חל איסור על הקמת חדרי כושר בבתי כלא בדרגת בטיחות מרבית.
אף על פי שאביו של דאהמר הסכים לסייע לרשויות להכיר וללמוד את המקרה המיוחד של בנו, הוא סירב לבקשתן לעשות שימוש במוחו של בנו לצורכי מדע, מטעמים דתיים.
בשנת 1994 הוא הוציא לאור ספר בשם "סיפורו של אב", בו תיאר את מה שראה ככישלונו להגיע לבנו, לרבות השפעת מעשיו הנפשעים של דאהמר על משפחתו.
לאחר מותו ולאחר סיומם של ההליכים המשפטיים שנגעו לחקר המוח שלו, גופתו נשרפה והאפר חולק לשניים: לאימו ג'ויס, ולאביו ליונל, שהתחתן בשנית עם אישה בשם שרי.
לאחר מעצרו של דאהמר, הרסו את בניין הדירות "אוקספורד" שבשכונת העוני במילווקי, ואף על פי שהועלו תוכניות להפוך את המקום לגן זיכרון, המגרש עומד כיום שומם לחלוטין ומוקף בגדר תיל גבוהה.
עד היום מתמודדות משפחות הקורבנות עם יגונן, אך לאחר שליונל דאהמר הוציא לאור את ספרו "סיפורו של אב", רבים מבני המשפחות הללו גילו כלפיו אמפתיה.
הוא תרם חלק מהרווחים ממכירת ספרו לקורבנות ולבני משפחותיהם, ובשאר הרווחים עשה שימוש לכיסוי ההוצאות המשפטיות שמקורן בתביעות מיעוט שהוגשו נגדו, בהן הואשם ברשלנות על היותו אב חסר אחריות.
הוא פרש מעבודתו ככימאי אנליטי, וגר בעיר מדינה שבמדינת אוהיו.
אמו של ג'פרי, ג'ויס, מתה ממחלת הסרטן מספר שנים לאחר המשפט.
הסרט "ג'פרי דאהמר - החיים הסודיים" יצא לאקרנים בשנת 1993 בכיכובו של קארל קרו שגילם את דמותו של דאהמר.
בשנת 2002 הופק סרט ביוגרפי נוסף אודותיו בשם "דאהמר" בכיכובו של ג'רמי רנר, והוא הוצג בהופעת בכורה בעיר מגוריו של דאהמר.
הסרט, שהציג את דאהמר באור אנושי ואף אוהד למדי, הביא בתגובה למחאה מצד משפחות הקורבנות, והוא הועבר מיד לגרסת וידאו.
דאהמר היה גם אחת מההשראות לדמותו של הנבל בסרט "קופיקאט", שכן בדומה לדאהמר, גם הוא ביקר בפאבים של הומוסקסואלים וסימם את משקאותיהם של קורבנותיו, וגם הוא ערף את ראשו של אחד מקורבנותיו בסכין מנתחים.
בסרט המדע הבדיוני "איש ההרס", הפושע המבוקש סיימון פיניקס (וסלי סנייפס) מזכיר את שמו של דאהמר ברשימת האסירים שהוא מתכנן לשחרר ואומר: "ג'פרי דאהמר, אני אוהב את הבחור הזה".
בסצנת המטאל להקות נוהגות לעסוק בשיריהן ברוצחים סדרתיים, שבין השאר נכלל בהם דאהמר.
הלהקה האמריקנית Macabre הוציאה אלבום שעסק בג'פרי דאהמר שגם נקרא על שמו: "דאהמר", וישנה סברה הטוענת שגם השירים "Arc Arsenal" מאת At the Drive-In והשיר "213" (מספר הדירה בה שהה בעת שביצע את רוב מעשי הרצח) מאת Slayer עוסקים בו.
בנוסף, מוכר השיר "דאהמר מת" מאת ויולנט פמס.
בין השנים 2000-1995 פעלה בקנדה להקת הגריינדקור דאהמר, שנקראה על שם הרוצח והנושא העיקרי של שיריה היה רוצחים סדרתיים כדוגמת דאהמר.
דמותו של דאהמר שולבה בפרק בעונה העשירית של סדרת האנימציה "סאות' פארק" בשנת 2006. בפרק, הנקרא "גיהנום עלי אדמות 2006", נשלח דאהמר מטעם השטן יחד עם שני רוצחים ידועים לשמצה נוספים (טד בנדי וג'ון ויין גייסי) להשיג עוגה בצורת מכונית פרארי בגודל טבעי עבור מסיבת ליל כל הקדושים.
משימתם משתבשת, והשלושה מתקוטטים ביניהם מספר פעמים באופן רצחני, תוך פרודיה על קומדיית הסלפסטיק המפורסמת של "שלושת המוקיונים" ("The Three Stooges").
בשיר "Cannibal" של קשה נאמר: "אעשה כמו ג'פרי דאהמר".
דאהמר מוזכר גם בשיר "Dark Horse" של קייטי פרי בו נאמר: "היא אוכלת את הלב שלך, כמו ג'פרי דאהמר".
בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אימא", טד מוסבי מעלה את תאוריית דובלר–דאהמר, שטוענת שהאופן בו מחווה רומנטית גדולה נתפשת תלוי בשאלה האם הצד המקבל נמשך לצד היוזם; אם כן, אז המחווה תיחשב רומנטית (דובלר), אחרת אותה מחווה תיראה כשיגעון של רוצח־סדרתי (דאהמר).
"דאהמר" מתייחס לג'פרי דאהמר, בעוד "דובלר" מתייחס ללויד דובלר, הדמות הראשית בסרט הקומדיה הרומנטית "אמרי לי כן" מ־1989, שבסצנה המרכזית עמד מחוץ לביתה של אהובתו עם מכשיר רדיו טייפ נייד גדול ("בום־בוקס").
קורותיו של דאהמר מפורטות גם בסרט התעודה מ-2001, "Serial Killers: The Real Life Hannibal Lecters" ובסרט העלילתי משנת 2017 "חברי דאהמר", המספר על חייו של דאהמר בבית הספר ועל האירועים שהובילו לביצוע הרצח הראשון שלו.
כמו כן הוזכר לרגע בסדרת האימה-מדע בדיוני "גרים" (עונה 2 פרק 11) כיצור הדמיוני "ווינדיגו", שבין השאר אחד ממאפייניו הוא קניבליזם שכביכול מסביר את התנהגותו של ג'פרי דאהמר.
בספטמבר 2022 עלתה ברשת נטפליקס סדרת דרמה-מתח בשם "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר", המיני-סדרה נוצרה על ידי ראיין מרפי ואיאן ברנן.
מספר שבועות לאחר מכן יצאה בנטפליקס סדרה דוקומנטרית אודות דאהמר בשם "שיחות עם רוצח: הקלטות של ג'פרי דאהמר".
אישיותו של דאהמר היוותה מושא מחקר נרחב לחוקרים מתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה משום שלצד מעשי הזוועות שביצע, גילה יכולות אמפתיה, לא הציג קווי אופי רבים המאפיינים רוצחים סדרתיים כמו נרקיסיזם פתולוגי, סאדיזם מיני, ולא אובחן באופן מלא עם פסיכופתיה או עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
לפי הצוות הפסיכיאטרי שאיבחן אותו, דאהמר היה ידידותי, שיתף פעולה באופן מלא, והפגין רמת אינטליגנציה גבוהה.
דאהמר אובחן עם הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות סכיזוטיפלית ופסיכוזה, לצד פאראפיליות של נקרופיליה וקניבליזם, אך נמצא כשיר לעמוד לדין.
בנוסף, הוא גם הפגין סימפטומים חלקיים של הפרעת אישיות סכיזואידית, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית ותסמונת אספרגר, אך לא מספיק בשביל אבחנה מלאה.
בנוסף להכל, דאהמר אובחן עם נטייה אובדנית, דיכאון קליני ושימוש לרעה באלכוהול, דבר אשר הוביל להדחה שלו מהצבא בשנת 1981. בזמן מעצרו תוצאת ה-GAF שלו הייתה 12, ושנה אחת לפני מעצרו הייתה 35.
דאהמר קיבל ניקוד של 22 נקודות ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, ניקוד אשר לא מתאים לרף האבחון המסורתי של 30 נקודות לפסיכופתיה.
ג'פאן איירליינס (ביפנית: 株式会社日本航空, באנגלית: Japan Airlines Corporation או בקיצור JAL) היא חברת התעופה הלאומית של יפן.
שבסיסה נמצא בנמלי התעופה של טוקיו ואוסקה.
בשנת 2019 זכתה במקום הראשון בתואר 'מחלקת התיירים הטובה ביותר'.
בשנת 1951 החליטה ממשלת יפן להקים חברת תעופה כדי לעזור לחדש את כלכלת יפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר כמה חודשים נחכרו מחברת נורת'ווסט 3 מטוסי מרטין 2-0-2 על צוותיהם והחברה החלה לטוס בקווים פנימיים ביפן.
בשנת 1954 החלה החברה לקיים טיסות בינלאומיות בין טוקיו לסן פרנסיסקו עם שתי עצירות בדרך.
עד היום נקראת טיסה זאת בין טוקיו לסן פרנסיסקו טיסה 001.
בשנת 1960 קיבלה החברה את מטוסה הסילוני הראשון, דאגלס DC-8.
בשנת 2002 התאחדה החברה עם חברת ג'פאן אייר סיסטם ולחברה קראו ג'פאן איירליינס סיסטם.
בשנת 2004 הושלם מהלך האיחוד וג'פאן אייר ליינס הפכה לג'פאן איירליינס אינטרנשיונל וג'פאן אייר סיסטם הפכה לג'פאן איירליינס דומסטיק (מקומי).
בשנת 2006 נרשמה החברה לברית חברות התעופה Oneworld, והיא נכנסה באופן רשמי באפריל 2007.
צי המטוסים של החברה נכון לנואר 2021:
ב-9 בפברואר 1982 התרסק מטוס של החברה במהלך הגישה לנחיתה בנמל התעופה טוקיו האנדה, בהתרסקות נהרגו 24 מנוסעי המטוס.
המטוס בטיסה זו מדגם דאגלס DC-8-61 היה בדרכו מנמל התעופה של פוקואוקה אל נמל התעופה טוקיו האנדה.
ב-2 בינואר 2024 התרסק מטוס של החברה בזמן נחיתה בנמל התעופה הבינלאומי בטוקיו לאחר שככה"נ התנגש במטוס של משמר החופים.
על המטוס היו כ-384 נוסעים.
379 חולצו בשלום, 5 נוסעים מוגדרים כנעדרים
ג'ף רסקין (9 במרץ 1943 - 26 בפברואר 2005) היה מומחה יהודי-אמריקאי לאינטראקציה בין בני אדם למחשב.
רסקין מוכר בהיותו מייסד פרויקט מקינטוש עבור חברת אפל בשנות ה-70 המאוחרות.
רסקין נולד בעיר ניו יורק בניו יורק, ארצות הברית.
הוא קיבל תארים ראשונים במתמטיקה ובפילוסופיה מאוניברסיטת סטוני ברוק.
ב-1967 קיבל רסקין תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת פנסילבניה.
תוכנת המחשב הראשונה שלו, תוכנת מוזיקה, הייתה חלק מהמחקר שלו בלימודי התואר השני.
מאוחר יותר למד רסקין בתוכנית לימודים לתארים מתקדמים במוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אך הפסיק את לימודיו כדי ללמד שם אמנות, צילום ומדעי המחשב, כמרצה בכיר משנת 1970 ועד 1974. לעיתים היה כותב בכתבי-עת בנושא מחשבים, כדוגמת Dr.
רסקין פגש לראשונה את סטיב ג'ובס וסטיב ווזניאק (מייסדי חברת אפל) בהצגת הבכורה של המחשב האישי Apple II ב"יריד המחשבים של החוף המערבי" שהתקיים אז בפעם הראשונה.
ג'ובס שכר את שירותיו כדי שיכתוב את מדריך השימוש ל-Apple II BASIC Programming.
בינואר 1978 הצטרף רסקין לאפל כמנהל הפרסום, והיה העובד ה-31 של החברה.
לאחר זמן מה הוא המשיך בתור מנהל פרסומים וסיקור מוצרים חדשים, ובנוסף עבד על תהליך האריזה.
מתוך אחריותו לתיעוד ובחינה, היה רסקין בעל השפעה רבה בתכנון המוקדם של הפרויקטים.
מכיוון ש-Apple II הציג תווים רק במסך של 80 עמודות, המחלקה שלו השתמשה ב-Polymorphic Systems 8813 (מכונה מבוססת אינטל המריצה CP/M), לכתיבת מסמכים; מה שזירז את פיתוח כרטיסי התצוגה של 80 עמודות והתאמת עורך טקסט ל-Apple II.
הניסיון שלו כבוחן Applesoft BASIC נתן לו את ההשראה לעיצוב מוצר מתחרה, Notzo BASIC אשר אף פעם לא יושם.
כאשר ווזניאק פיתח את כונן הדיסקים הראשון ל-Apple II, רסקין חידש את הקשרים שלו עם אוניברסיטת קליפורניה ועודד אותם להמיר את מערכת ההפעלה UCSD Pascal System (הכוללת גרסה של שפת התכנות פסקל) ל-Apple II, אשר אפל לאחר מכן השיקה כ-Apple Pascal.
במשך מספר שנים, עורך הטקסט של Apple Pascal עבד על Apple II ו-Apple III.
בשנת 1982 התחתן רסקין עם לינדה ס.
נולדו להם 3 ילדים יחד - אזה, אביבה ואיניא.
בדצמבר 2004 אובחן רסקין ונמצא חולה בסרטן הלבלב, הוא נפטר ב-26 בפברואר 2005 בפסיפיקה, קליפורניה בגיל 62.
ג'ונס הוא מועמד פרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על הופעתו בתפקיד הקיסר יוזף השני בסרט "אמדאוס".
ג'ונס נולד בעיר בפאלו שבניו יורק.
אמו רות' דחפה אותו מגיל קטן להיכנס לתחום המשחק.
אביו, דאגלאס בנט ג'ונס, נפטר בילדותו של ג'ונס.
הוא למד ב"אוניברסיטת לורנס" שבויסקונסין ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
ג'ונס התפרסם לראשונה בדרמה המוזיקלית זוכת 8 פרסי האוסקר של מילוש פורמן "אמדאוס".
ג'ונס היה מועמד על תפקידו בסרט כקיסר יוזף השני לפרס גלובוס הזהב.
ב-1986 שיחק בקומדיות "שמתי ברז למורה" בתור אדוארד רוני, מנהל בית הספר של הנער פריס ביולר (מתיו ברודריק) ו"הווארד - גיבור מגזע אחר".
ב-1988 הופיע בקומדיה של טים ברטון "ביטלג'וס" בתור הקבלן האכזרי צ'ארלס דיט'ץ.
ב-1989 הופיע ג'ונס בדרמה השנייה שלו עבור מילוש פורמן, "ולמונט" בתפקיד גרסו המאהב המסתורי של האלמנה העשירה מרטואייל (אנט בנינג).
ב-1990 שיחק בעיבוד הקולנועי לספר "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד סקיפ טיילר, מדריך באקדמיית הצי.
ב-1993 שיחק בסרטו המוערך בקריירה של טים ברטון "אד ווד", בסרט גילם את שדר הטלוויזיה המופרע ג'רון קריסוול קינג המשתתף בסרטיו של אד ווד (ג'וני דפ).
ב-1996 הופיע בדרמה "ציד המכשפות".
ב-1997 שיחק בתפקיד הפרקליט אדי ברזון במותחן האימה "מלכודת לפרקליט".
ב-1999 השתתף בהפקתם התקופתית של טים ברטון ופרנסיס פורד קופולה "סליפי הולו" בתור הכומר סטינווייק ובסרט הערפדים "רעב מורף".
ג'ונס התפרסם בקולנוע לאחרונה ב-2001 בקומדיות "ד"ר דוליטל 2", "קיץ אחד של סוטול" ו"שוברות הלבבות" וב-2007 בקומדיה "מי נושא הכלים שלך?".
מחוץ לקולנוע התפרסם בסדרה "דדווד" בתפקיד א.
וו מריק, עורך העיתון של מחנה דדווד.
לג'ונס יש בן אחד, השחקן ג'וליאן קואטס.
בשנת 2001 נעצר ג'ונס לאחר שסחר ומכר לילדים סיגריות, הוא הורשע, קיבל קנס של 5,000 דולרים וחויב ב-100 שעות עבודה עבור הקהילה.
ב-2003 נעצר בשנית בגין שידול נער בן 14 לצרוך תמונות פורנוגרפיות.
הוא הורשע בעבריינות מין וקיבל חמש שנות מאסר על תנאי.
ב-2010 נעצר בפעם השלישית שוב בגין עבירות מין, לאחר שהורשע קיבל שלוש שנות מאסר על תנאי וחויב ב-250 שעות עבודה עבור הקהילה.
ג'פרי דין מורגן הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בזכות הופעותיו בסרטים "השומרים", "המפסידנים" ובסדרות "על טבעי", "המתים המהלכים" ו"האנטומיה של גריי".
מורגן נולד לסנדי תומאס וריצ'רד דין מורגן בסיאטל, וושינגטון.
שיחק כדורסל בתיכון ובאוניברסיטה ואף שקל קריירה מקצוענית, עד לפציעת ברך שאילצה אותו לפרוש.
התגלה לראשונה כשחקן אורח בסדרת הדרמה המשפטית "ג'אג".
הופעת הבכורה הייתה ב-"Uncaged", סרט קצר משנת 1991. המשיך ככשחקן ראשי בסדרת הדרמה "האזור הבוער" ובקומדיית האימה "מת וארוחת בוקר".
התפרסם לראשונה בשנת 2005 בסדרת המתח "על טבעי" בתור ג'ון וינצ'סטר, אביהם של גיבורי הסדרה סאם ודין וינצ'סטר.
ב-2006 הצטרף אל העונה השנייה של סדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" לתפקיד דני דוקט, ארוסה הגוסס של המתמחה לרפואה איזי סטיבנס (קתרין הייגל) שנפטר משבץ, במהלך הסדרה הוא חוזר כהזיות בחייה של סטיבנס.
חיזק את מעמדו כשחקן קולנוע כאשר השתתף בדרמה הקומית "נ.ב.
אני אוהב אותך", בתור הזמר האירי ויליאם גלאגר ושיחק בתפקיד הראשי הראשון שלו לצדם של אומה תורמן וקולין פירת' בסרט הקומדיה "בעל מזדמן".
ב-2009 התפרסם בסרט גיבורי העל "השומרים" בתפקיד "הקומיקאי" אדוארד בלאק ובדרמה הקומית-מוזיקלית של אנג לי "לקחת את וודסטוק".
ב-2010 שיחק בקומדיית האקשן "המפסידנים" בתור פרנקלין קליי, מפקד יחידת העילית המיוחדת של צבא ארצות הברית ובמותחן "שנגחאי".
החל משנת 2016, הוא התפרסם בזכות תפקידו בתור ניגן, הנבל הראשי בעונות השישית, השביעית והשמינית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
באותה שנה שיחק בסרט המתח המקסיקני-צרפתי "נטושים", לצד גאל גרסיה ברנאל.
בספטמבר 2024, פורסם כי מורגן ינחה את סדרת התחרות החדשה של NBC, "Destination X".
מורגן ישמש גם כמפיק בכיר בסדרה, וזוהי הפעם הראשונה שבה הוא מנחה סדרה ללא תסריט.
החל לנהל בשנת 2006 מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקנית מרי-לואיז פרקר איתה שיחק בסדרה "העשב של השכן", הזוג הודיע על אירוסים בתחילת 2008, אך נפרד חודשים ספורים לאחר מכן.
למורגן בן ממערכת יחסיו עם השחקנית שרי רוז.
בשנת 2009 החל לצאת עם השחקנית הילרי ברטון.
בשנת 2010 נולד לזוג בן, בשנת 2018 נולדה לזוג בת, באוקטובר 2019 הזוג נישא.
שנהסרטתפקידהערות 2004 שש: הסימן מתפרץטום ניומן מת וארוחת בוקרהשריף 2005 לרדוף רוחותהבלש קול דייוויס2006Jam דייל2007 נ.ב.
שנהסדרהתפקידהערות1995אקסטרים2000ווקר 2001 אנג'ל1995–2002 ג'אג1995–1997 האזור הבוער 2005 העשב של השכן 2005–2007 על טבעי 2006–2009 האנטומיה של גריידני דוקאט 2012 מג'יק סיטי 2014–2015 אקסטנט2015The Secret Life of Marilyn Monroeג'ו דימאג'יוסרט טלוויזיה של Lifetime 2016 האישה הטובה 2016–2022 המתים המהלכיםניגן2022פנתרותלה-סאלהתפקיד ראשי; 8 פרקים2023–הווההמתים המהלכים: עיר המתיםניגןתפקיד ראשי; 6 פרקיםDestination X
ג'פרי דונובן הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אמריקאי.
מוכר בזכות תפקידו הראשי כמייקל וסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק" ובזכות הופעותיו בסרטים "ההחלפה", "ג'יי.
אדגר", "פרויקט המכשפה מבלייר 2" ו"סליפרס".
דונובן נולד בעיר אמסבארי שבמסצ'וסטס וגדל עם אמו היחידנית ושני אחיו.
למד ב"אוניברסיטת ברידג'ווטר" לפני שעבר לאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, שאותה סיים עם תואר ראשון בתיאטרון.
לאחר מכן נסע לניו יורק כדי ללמוד תואר שני ב"בית הספר לאומנויות טיש" שבחסותה של " אוניברסיטת ניו יורק".
בשנת 1995, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Throwing Down", והתארח בפרק בסדרה "חוק וסדר".
ב-1996, הוא התפרסם בדרמה של בארי לוינסון "סליפרס" בתפקיד הסוהר המתעלל הנרי אדיסון.
בין השנים 1997–1998, הופיע בשלושה פרקים בסדרת הדרמה המצליחה "המתחזה".
ב-1999, התארח בשני פרקים בסיטקום "ספין סיטי".
בשנת 2000 כיכב דונובן בתפקיד ראשי בסרט האימה "פרויקט המכשפה מבלייר 2" בתור ג'פרי פטרסון, המדריך של הסטודנטים לקולנוע, ושיחק בסרט "פתיון".
בשנת 2004 שיחק בתפקיד ראשי לצידה של ורה פרמיגה בסדרת הדרמה שהפיק כוכב הקולנוע ברוס ויליס "לגעת ברוע".
ב-2005 הופיע בתפקיד קטן בקומדיה "היצ'" והתארח בשני פרקים בסדרה "CSI: מיאמי".
ב-2006 שיחק לצידה של כוכבת הקולנוע אשלי ג'אד בסרטה הראשון של השחקנית ג'ואי לורן אדמס "השכם בבוקר".
בשנת 2007 התפרסם בתפקיד המרגל מייקל וסטון בסדרת דרמת הפעולה "סוכן מחוק", דונובן שיחק בתפקיד במשך שבע עונותיה והיה שותף בפועל להפקה של 30 פרקים.
באותה שנה הצטרף לעונה השישית של סדרת הפשע "ג'ורדן" בתפקיד הפרקליט ויליאם אייברס.
ב-2008 שיחק בסרטו של קלינט איסטווד "ההחלפה" בתפקיד קפטן ג'יי.
ג'יי גונס, המפקד במחלקה לטיפול בקטינים של משטרת לוס אנג'לס.
ב-2011 נבחר פעם נוספת על ידי איסטווד להופיע בסרטו "ג'יי.
אדגר" לצידם של לאונרדו דיקפריו ונעמי ווטס בתפקיד הפוליטיקאי רוברט קנדי.
באותה שנה, גם ביים והפיק את סרטו הראשון "סוכן מחוק: נפילתו של סאם אקס" בכיכובו של ברוס קמפבל.
בשנת 2015, דונובן שיחק בסדרה "פארגו", ובסרט "סיקאריו".
בין השנים 2016–2017, שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "עין הרע.
בשנת 2019, שיחק בסרטים "לוסי בשמיים" ו"משפטו של טד בנדי" בכיכובו של זאק אפרון ודובב את דמותו של סטיב בסרט ההנפשה "וונדר וומן: השושלת ממשיכה".
בשנת 2020, שיחק סוכן FBI בסרט "גנב עם כבוד" בכיכובו של ליאם ניסן.
ב-2021, שיחק בסרט "שומר טינה" והתארח בפרק בסדרה "בלתי מנוצח".
בנוסף, הוא מתאמן גם באמנויות הלחימה אייקידו וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
בשנת 2009 הוא נעצר בעוון נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
באוגוסט 2010 התארס דונובן עם הדוגמנית מישל וודס.
הם התחתנו ב-25 באוגוסט 2012. בתם קלייר נולדה בדצמבר אותה שנה.
+שנהסרטתפקידהערות1995Throwing Downפיט גאלי1996סליפרסהנרי אדיסון1997חופשה מטורפת בווגאסעובד בבית מלוןCatherine's Groveתומאס מייסון2000פתיוןחוליוספר של צללים: המכשפה מבלייר 2ג'פרי פטרסון2002תכלית החייםרוברט ג'נינגס2003Final Draftפסקל2004Sam & Joeאריק2005היצ'ואנס מנסון2006השכם בבוקרקאל פרסללהאמין ביקליי דריסקול2008Hindsightפולההחלפהקפטן ג'יי.ג'יי ג'ונס2011ג'יי אדגררוברט פ.
קנדי2015סיקאריוסטיב פורסינגהכחדהג'ק2016LBJג'ון פיצג'רלד קנדי2017בוטלס2018סיקאריו: הנקמהסטיב פורסינג2019משפטו של טד בנדיג'ון אוק'ונלנבליםג'ורג'לוסי בשמייםג'ים האנטוונדר וומן: קווי דםסטיב טרבורדיבוב2020גנב עם כבודהסוכן שון מאיירסתן לו ללכתביל ווי-בוי2021שומר טינהג'קסוןNational Championsמייק טיטוס2022אהבה ראשונהגרג אולברייטנקודת שבירה (אנ')מייג'ור רידיקR.I.P.D.
Monk and the Astronaut"2007ג'ורדןוויליאם אייברס5 פרקים2013–2007סוכן מחוקמייקל וסטוןתפקיד ראשי; 7 עונות
גם במאי הפרקים: "Made Man","Mixed Message","Forget Me Not"2011סוכן מחוק: נפילתו של סאם אקססרט טלוויזיה של USA Network
גם במאי ומפיק בפועל2015פארגודוד גרהארדט7 פרקים2016–2017עין הרעצ'ארלי האברפורדתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2021בלתי מנוצחמשין האדדיבוב; פרק: "That Actually Hurt"2022–הווהחוק וסדרהבלש פרנק קוסגרובתפקיד ראשי (החל מעונה 21)2022חוק וסדר: פשע מאורגןפרק: "Gimme Shelter - Part One"
ג'פאן ריילוויז גרופ, ידועה יותר בשם JR (ביפנית: JRグループ) היא קבוצה של שבע חברות שהשתלטו על כל נכסיה של חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1 באפריל 1987.
ג'פאן ריילוויז שוכנת בליבה של מערכת הרכבות של יפן, והיא מפעילה חלק גדול מקווי הרכבות הבין-עירוניים והעירוניים במדינה.
את הקבוצה מרכיבות שבע חברות המספקות שירותי רכבות, ועוד שתיים נוספות שלא מספקות שירותים.
החברות המפעילות מתחלקות לשש חברות של רכבות נוסעים, וחברה אחת העוסקת בשינוע.
בניגוד לקבוצות אחרות, החברות המרכיבות את ג'פאן ריילוויז פועלות באופן עצמאי, ואין לקבוצה משרד מרכזי אחד או חברת החזקות המכתיבה מדיניות עסקית.
שש החברות הנותנות שירותי רכבות נוסעים מתחלקות ביניהן על פי אזורי המדינה, אם כי לעיתים חורגות רכבות אחדות, בעיקר בקווים ארוכים, מתחומי פעילותן.
חברת רכבות המשא של יפן, מפעילה את כל מערך רכבות המשא במדינה.
בנוסף, שתי החברות שאינן מספקות שירותי רכבות הן המכון למחקר טכני של רכבות ומערכות מידע לרכבות.
לכל אחת מהחברות בקבוצה יש קבוצה משלה באזור פעילותה, המקלה על ניהול הרכבות באזור.
ג'פאן ריילוויז מחזיקה ברשת מסילות הרכבת של יפן, אותה ירשה מחברת הרכבות הלאומית.
נוסעים רשאים לעבור בין רכבות של חברות שונות מהקבוצה, ללא צורך ברכישת כרטיס נוסף.
ממשלת יפן הפריטה את חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1987. אף על פי שפירוק החברה החל באופן מיידי, ההפרטה לא הייתה מיידית.
תחילה המשיכה הממשלה להחזיק בחברות הבת, ותהליך ההפרטה החל רק בראשית שנות ה-90. עד שנת 2006 עמדו כל מניות חברות הרכבות המזרחית, המערבית והמרכזית למכירה בבורסה לניירות ערך בטוקיו.
לעומת זאת, חברות הרכבות של הוקאידו, של שיקוקו ושל קיושו, וכמו כן חברת רכבות המשא עודן בבעלותן של גופים ממשלתיים.
הפרטת חברת הרכבות הלאומית באה בעקבות סדרת כשלים ניהוליים, הפסדים כספיים ומקרי הונאה.
בראשית שנות ה-80 ירד מספר הנוסעים ועסקי השינוע, ועליית מחירי הכרטיסים הביאו להפסדים נוספים.
מה שנותר מחברת הרכבות הלאומית לאחר פירוקה ב-1987 הייתה חברה שנקראה "תאגיד הפרעון של חברת הרכבות הלאומית." מטרתו היחידה של תאגיד זה היה להפטר מנכסי החברה ומחובותיה, שלא עברו על ממשיכי דרכה, ולבצע פעולות נוספות הקשורות בפירוק החברה.
החברות החדשות נכנסו לתחרות, קיצצו במספר עובדיהן וערכו שינויים.
תחילה התקבלו תגובות חיוביות מצד הציבור היפני, ומספר הנוסעים ברכבות ג'פאן ריילוויז גרופ הגיע ב-1987 ל-204.7 קילומטרים-נוסעים, עליה של 3.2% מ-1986. עלתה הדרישה לתחבורת רכבות, אם כי היא עדיין נותרה 28% מכלל תחבורת הנוסעים, וכ-5% משינוע משא ב-1990.
לשש החברות הייתה רשת מסילות רכבת באורך 18,800 קילומטרים בסוף שנות ה-80. מתוך אלה, כרבע היו מסילות כפולות, או מספר רב של מסילות צמודות, והשאר קווים בודדים.
ב-1988 פעלו 51% מקטרי שש החברות באמצעות מנוע דיזל, והשאר על מנוע חשמלי.
בבעלות חברת רכבות המשא של יפן כל הקטרים שלה, קרונות המשא והתחנות, אך היא שוכרת את השימוש בפסים משש החברות האחרות.
תאגיד נכסי השינקנסן מחכיר את מסילות השינקנסן, באורך כולל של 2,100 קילומטרים, לחברות הרכבות בהונשו.
ב-1991 שינה התאגיד את שמו ל"הקרן לפיתוח רכבות." עוד 3,400 קילומטרים נוספים של מסילות רכבת נמצאים בבעלות חברות רכבות פרטיות אחרות וחברות המגזר השלישי.
ג'פרי פ באוורס היה התובע באחד המשפטים הראשונים בנושא אפליה על רקע איידס.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת בראון, שם למד מדעי המדינה.
הוא עבד במפעל וכן ככתב הטלוויזיה החדשות לפני שנרשם לבית הספר קרדוזו למשפטים בניו יורק בסתיו 1979.
במהלך שהותו בבית הספר למשפטים, עבד במשרה חלקית, בתחילה כמגיה במשרד עורכי דין ובהמשך כחוקר וכותב במשרד פיליפס משרד עורכי דין חדש בניו יורק.
לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף לפיליפס, כעורך דין.
בחודש אוגוסט 1984, הצטרף באוורס למשרד עורכי הדין הבינלאומי בייקר אנד מקנזי.
באוורס ניצל לצורך תפקידו את השליטה שלו בשפות איטלקית, גרמנית, צרפתית, הולנדית וספרדית.
בשנה שלאחר מכן, החל באוורס לחוש כאבי ראש ולראות כתמים צהובים על גופו.
הוא אובחן כחולה בדלקת קרום המוח וסרקומת קפוסי.
באפריל 1986, אובחן כחולה איידס.
במאי 1986 שותפים במשרד עורכי הדין נתנו על באוורס חוות דעת משביעת רצון.
חודשיים לאחר מכן, בחודש יולי, הצביעו לפטר אותו, מבלי להמתין לסיום הליכים נורמליים, כולל התייעצות עם הממונה עליו או חוות דעת מרשימה של לקוחותיו.
הממונים עליו התנגדו להחלטה, ורצו לעכב את ביצועה.
עם זאת, בחודש אוקטובר, 12 מתוך 15 שותפים שוב הצביעו לפטר אותו.
הוא עזב את החברה ב-5 בדצמבר 1986.
התביעה נגד בייקר אנד מקנזי
באוורס לאחר מכן הגיש תלונה במדינת ניו יורק בדבר זכויות האדם בטענה לאפליה.
ב-14 ביולי 1987, נערכו הדיונים הראשונים בתיק, בפני השופט עמוס קרנגי.
נציג החברה טען כי באוורס פוטר בגלל בעיות ביצועים, בעוד התביעה טענה שהוא פוטר מעבודתו בשל פצעי העור שהחלו להופיע על גופו ופניו.
באוורס מת בספטמבר, בגיל 33, חודשיים בלבד לאחר שהדיונים החלו מסיבוכי מחלת האיידס.
בן זוגו מת שנה לאחר מכן, גם מאיידס.
39 ימי דיונים התקיימו שנפרשו על פני שנתיים.
לקח יותר מ-6 שנים למקרה להיפתר, כאשר בדצמבר 1993 נפסק כי המשרד ישלם 500,000 $ פיצויים.
בייקר אנד מקנזי ערערו, לאחר מכן נסוגו מן הערעור.
בשנת 1995 לאחר משא ומתן חסוי בו הגיעו להסדר עם משפחתו של באוורס, כשכל הידוע מן ההסכם הוא ש"ההסכם אוסר על הצדדים אי פעם לדון במקרה או בתנאי ההסכם".
בשנת 1993 יצא הסרט פילדלפיה המספר את סיפורו של אנדרו בקט, עורך דין שפוטר בעקבות הידבקות באיידס, הסיפור נכתב בהשראת סיפורו של באוורס.
ג'פרי דייוויד אולמן הוא מדען מחשב ופרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
הספרים שכתב על מהדרים, מבני נתונים, בסיסי נתונים וחישוביות נחשבים לנכסי צאן ברזל בתחומם.
חתן פרס טיורינג לשנת 2020.
אולמן קיבל תואר ראשון (Bachelor of Science) במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת קולומביה ב-1963, והשלים דוקטורט (Ph.D) בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרינסטון ב-1966. הוא עבד שנים מספר במעבדות בל.
מ-1969 ועד 1979 שימש כפרופסור בפרינסטון.
החל מ-1979 הוא מחזיק במשרת פרופסור בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1995 התקבל כחבר לACM, ובשנת 2000 זכה בפרס קנות'.
ב-2010 זכה (יחד עם ג'ון הופקרופט) במדליית ג'ון פון נוימן של ה-IEEE, על "הנחת היסודות לתורת האוטומטים והשפות, וכן על תרומות רבות לתאוריות במדעי המחשב".
מחקריו עוסקים לרוב בבסיסי נתונים וניהולם, בכריית מידע ובחינוך באמצעות תשתיות מידע (Information infrastructure).
הוא היה ממייסדי תחום חקר מבני הנתונים, ויועץ דוקטורט לדור שלם של תלמידים שהפכו לאחר מכן לתאורטיקנים מובילים בפני עצמם (בין השאר, ייעץ למייסד גוגל סרגיי ברין, ושירת בצוות הייעוץ הטכני של החברה).
כיום הוא יו"ר חברת Gradiance, המספקת כלים ליצירת וניהול משימות בסביבה לימודית.
הוא היה בין מפתחי מודל אבטחה HRU.
ג'פרי צ'ארלס אלכסנדר הוא סוציולוג אמריקאי, המוכר הן בשל פיתוחו של תאוריית הנאו-פונקציונליזם והן בשל עבודתו בתחום הסוציולוגיה התרבותית.
בשנת 1969 קיבל אלכסנדר תואר בוגר מאוניברסיטת הרווארד ובשנת 1978 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס משנת 1974 ועד 2001, אז עבר לאוניברסיטת ייל שבקונטיקט.
באוניברסיטת ייל הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ליליאן שבנסון סיידן ומכהן כאחד ממנהלי המרכז לסוציולוגיה תרבותית.
אלכסנדר חיבר עשרה ספרים וערך עשרים ושניים (חלקם בשיתוף עם הוגים אחרים).
בסוציולוגיה, המונח ניאופונקציונליזם מתייחס להחייאתה ועדכונה של הגותו של הסוציולוג טלקוט פרסונס על ידי ג'פרי אלכסנדר והוגים אחרים.
לדידו של אלכסנדר, לניאופונקציונליזם חמישה מאפיינים מרכזיים:
הניסיון ליצור סוג חדש של פונקציונליזם שהוא רב ממדי ומנתח את המערכת החברתית הן ברמת המיקרו והן ברמת המאקרו.
הרצון להטות את הפונקציונליזם לכיוון הסוציולוגיה הביקורתית ולדחות את האופטימיות של פרסונס לגבי המודרנה.
התמיכה בדמוקרטיה כמערכת הפונקציונלית ביותר עבור חברות מודרניות.
הכללת תפיסות של קונפליקט בניתוח הפונקציונליסטי (אשר באופן מסורתי לא עסק בקונפליקט חברתי).
הדגש על חוסר-ודאות בקרב שחקנים חברתיים ועל חופש היצירתיות המיוחס להם.
בעוד שפארסונס ראה את הפעולות כמושגים אנליטיים, אלכסנדר הגדיר פעולה כתנועתם של אנשים חיים, נושמים, וקונקרטיים, בעודם מפלסים את דרכם דרך חלל וזמן.
בנוסף, הוא טען שכל פעולה מכילה מימד של רצון חופשי, ובכך הוא למעשה פתח את הפונקציונליזם לעיסוק בנושאים אשר לרוב העסיקו חוקרים מגישות אחרות, כגון גישת האינטראקציה הסימבולית.
החל משנות השמונים המאוחרות, עבודתו של אלכסנדר החלה לנטות לכיוון הסוציולוגיה התרבותית.
היבט מרכזי של מפנה תרבותי זה היא מעבר מעיסוק בכתביו של פרסונס ובפונקציונליזם מבני לכיוון קריאה מחודשת של עבודותיו המאוחרות של אחד מאבות הסוציולוגיה, אמיל דורקהיים, בהן החל דורקהיים לחקור מערכות תרבותיות.
עבודתו של דורקהיים בנושא הצורות הראשוניות של הדת הייתה בעלת חשיבות מכרעת עבור הגותו של אלכסנדר, משום שבעבודה זו מנתח דורקהיים את הדרכים שבהן ייצוגים קולקטיביים (סמלים, טקסים, וכיוצא בזה) מתפתחים ופועלים ואת תפקידיהם של ריטואלים בשמירה על הלכידות החברתית וייצוגם של ערכים ונורמות לקהילה.
אלכסנדר מתמקד בטענתו של דורקהיים כי תהליכים דתיים אשר נצפים בחברות שבטיות ממשיכים להתרחש—אם כי בדרכים אחרות—בחברות מודרניות.
גם אם חברות מודרניות מאמינות שהן רציונליות וחילוניות, אלכסנדר טוען כי החיים האזרחיים בתוכן רוויים בייצוגים קולקטיביים, בקשרים רגשיים חזקים ובנראטיבים אשר—בדיוק כמו בחברות השבטיות—"מספרים" לחברה מה היא מאמינה שהיא ואילו ערכים היא מקדשת.
אלכסנדר מבחין בין הסוציולוגיה של התרבות (או סוציולוגיית התרבות) לסוציולוגיה תרבותית.
הסוציולוגיה של התרבות מתייחסת לתרבות כאל המשתנה התלוי—כלומר, כאל תוצר של גורמים שאינם תרבותיים, כגון הכלכלה, פוליטיקה אינטרסנטית, וכדומה—בעוד שסוציולוגיה תרבותית רואה בתרבות כבעלת אוטונומיה מסוימת ומתמקדת יותר במשמעויותיהם של תהליכים חברתיים עבור חברות ושחקנים.
במילים אחרות, הסוציולוגיה התרבותית ע"פ אלכסנדר מניחה שרעיונות ותהליכים סמליים יכולים להשפיע באופן בלתי תלוי על מוסדות חברתיים, על הכלכלה, על הפוליטיקה, ועל התרבות עצמה.
בכך אלכסנדר מבחין את הסוציולוגיה התרבותית מהסוציולוגיה של פייר בורדיה, אשר גם היא עוסקת בתרבות אך מזווית אחרת.
בעוד שהסוציולוגיה של בורדיה נוטה לראות בתהליכים תרבותיים כמשוקעים במאבקי כוחות ובסופו של דבר באי שוויון, הרי שאלכסנדר מניח שאי שוויון אינו בעל השפעה דטרמיניסטית על התרבות.
את תוכנית המחקר שנבעה ממפנה תרבותי זה בחשיבתו מכנה אלכסנדר "התוכנית החזקה".
ל"תוכנית החזקה" מספר תחומי עניין:
למרות שעיסוקו הישיר של אלכסנדר בטראומה הגיע לשיאו בשנות האלפיים עם ספר מאמרים שלו ושל חוקרים אחרים כגון רון איירמן, ברנהרד גיזן, ניל סמלסר ופיוטר שטומפקה, שני מאמרים שפרסם קודם לכן מדגימים את הגותו בנושא.
במאמר הראשון, אלכסנדר מראה שהשואה לא נתפסה מיד בחברה האמריקאית כהתגלמותו של הרוע האולטימטיבי, כפי שהיא נתפסת היום.
באופן הנוגד את האינטואיציה, כאשר החדשות מאירופה החלו להגיע לתקשורת האמריקאית, הציבור תפס את מחנות ההשמדה כחלק משאר תחלואי המלחמה, ולא נתן להם מעמד יוצא דופן.
רק לאחר תהליך ארוך של מתן משמעות ומיסודה על ידי קבוצות של אקטיביסטים (יהודיים ואחרים) בארצות הברית, הפכה השואה לסמל הבלתי מעורער לרוע האוניברסלי.
בכך היא למעשה הפכה למטאפורה אשר בה משתמשים שחקנים שונים על מנת לשוות למאורעות אחרים משמעות הרת גורל, כדוגמת מלחמת האזרחים בקונגו, אשר אליה התייחסו גורמים שונים כאל "שואה".
יוצאת הדופן היא ישראל, אשר בה נתקל השימוש בזיכרון השואה על מנת לעורר סימפתיה עבור נפגעי אסון ברחבי העולם בהתנגדות ציבורית עזה.
במאמר השני, אלכסנדר מראה שמשבר ווטרגייט, בחודשים הראשונים לאחר שהתרחש, לא נתפס על ידי הציבור האמריקאי כמשבר הרה גורל אלא כתקרית שולית.
כמו השואה, גם כאן התקרית עברה תהליך של מתן משמעות נראטיבית, על מנת שתיתפס כמאיימת על ערכיה היסודיים ביותר של החברה האמריקאית.
המשותף לשני המחקרים הוא הטענה שאפילו אירועים הנחשבים כיום לטראומות עמוקות עבור החברה האזרחית הם לא טראומטיים מיסודם אלא מובנים כטראומטיים לאחר שעברו תהליך ארוך של מישמוע תרבותי.
באופן כללי יותר, אלכסנדר מבחין בין טראומה במובן הפסיכולוגי לטראומה תרבותית.
תאוריות פסיכולוגיות של הטראומה מניחות שאירועים מסוימים הם טראומטיים כשלעצמם עבור אותם יחידים שחווים אותם.
מנגד, תאוריה של טראומה תרבותית לא יכולה להניח שאירוע כלשהו יהפוך מטבע הדברים לטראומה עבור הקבוצה שחווה אותו.
ע"פ אלכסנדר, טראומה תרבותית מתרחשת כאשר "חברי הקבוצה מרגישים שהם חוו אירוע מחריד אשר השאיר סימנים בלתי מחיקים על גבי תודעתם המשותפת, ובכך הותיר חותם על זכרונם לנצח ושינה את זהותם העתידית באופן יסודי ובלתי הפיך".
כלומר, בהסבר סוציולוגי של טראומה הדגש הוא על הדרך שבה הקבוצה מרגישה שזהותה שונתה על ידי האירוע שחוותה, ועל המשמעות שהיא מעניקה לחווייתה זו.
באמצע שנות האלפיים פנה אלכסנדר לדרכים שבהן שחקנים מבצעים "פרפורמנס" חברתי או תרבותי (social performance).
המונח פרפורמנס הוא בעל כפל משמעות בלועזית: מצד אחד ניתן לתרגמו כ"מופע" ומצד שני כ"ביצוע", ובספרות הסוציולוגית והאנתרופולוגית שתי המשמעויות תקפות גם יחד.
על פי הגדרתו של אלכסנדר, פרפורמנס חברתי הוא "התהליך החברתי שבו שחקנים, ביחד או לחוד, מציגים עבור אחרים את המשמעות שמצבם החברתי נושאת עבורם".
על פי אלכסנדר, שחקנים חברתיים מנסים תמידית לגרום לשחקנים אחרים להבין ולהאמין למשמעות שאותה הם מנסים לשדר, ומסיבה זו הם מנסים להציג את עצמם כאותנטיים ככל האפשר.
על מנת לעשות זאת, הם פועלים כמו מפיק תיאטרון: הם בוחרים בקודים התרבותיים המתאימים, באמצעי הייצוג הראויים, באביזרים ובתפאורה אשר לדעתם יגרמו ל"פרפורמנס" שלהם להיות אמין ככל האפשר.
אלכסנדר טוען שבחברות שבטיות האלמנטים השונים המרכיבים פרפורמנס חברתי היו קשורים יחדיו היטב, והופעלו בעיקר בריטואלים קולקטיביים שבהם השבט כולו השתתף.
בחברות מודרניות, אלמנטים אלו הותרו אחד מהשני ולכן שחקנים המנסים להפיק פרפורמנס משכנע צריכים לבחור מתוך מבחר רחב של דרכי פעולה.
בחירה נכונה תפיק פרפורמנס משכנע אשר יביא עמו הזדהות של הצופים עם השחקן החברתי.
אם השחקן לא היטיב לבחור בדרכי פעולה וקודים משכנעים, הרי שהוא ייתפס כבלתי אותנטי והפרפורמנס יכשל.
בשנים האחרונות, אלכסנדר פנה להיבטים החומריים של התרבות, וספציפית להיבטיה האסתטיים.
כפי שאלכסנדר מגדיר זאת, תודעה איקונית מתרחשת "כאשר חומר אסתטי מייצג ערך חברתי.
מגע עם חומר אסתטי זה, דרך חוש הראיה, הריח, המישוש, או הטעם, מפיק חוויה חושנית המשדרת משמעות...".
בניגוד לסוציולוגים של התרבות הרואים באלמנטים הוויזואליים או החומריים של התרבות כסוג של התדרדרות או כזב, הרי שאלכסנדר שואב מאמיל דורקהיים את הרעיון של ייצוגים קולקטיביים וטוען שהדרכים שבהן תרבויות פועלות בהטמעת ערכים קשורות לצורות חומריות.
מחקרים אשר יישמו והרחיבו את גישתו של אלכסנדר בחנו, לדוגמה, את הדרכים שבהן ארכיטקטורה הופכת לרוויית משמעות תרבותית ורגשית עבור החברה הסובבת אותה.
מחקר אחר הרחיב את הרעיון של תודעה איקונית לעולם הידוענים, ובחן את הדרכים שבהן ידוענים מצד אחד מציגים מראה אסתטי המושך תשומת לב ומצד שני מייצגים אוסף משמעויות חברתיות עמוקות אשר מהדהדות בקרב קהל מעריציהם.
בעקבות המהפכה המצרית, אלכסנדר ערך מחקר של אותם שבועות הרי גורל מנקודת מבט סוציולוגית תרבותית, ויישם חלק מהתאוריות שלו על מנת להבין את הדרכים שבהן הביקורות שהושמעו על ידי מפגינים, עיתונאים, בלוגרים, ודמויות ציבוריות אחרות שכנעו בסופו של דבר את הצבא המצרי לפנות נגד המשטר.
המפתח להבנת המהפכה, טוען אלכסנדר, הוא במבנה הניגודים הסמליים שבו שחקנים אלו השתמשו על מנת לייצג את משטר מובארק.
דרך ניגודים אלו הצליחו המפגינים לצייר את המשטר כמושחת ומיושן, וכך הפיקו "פרפורמנס" מוצלח, על פיו המשטר פוגעני ויש להחליפו.
למרות שעבודותיו תורגמו לשפות רבות, עד כה הן לא תורגמו לעברית.
ג'פרי מארק גולדברג (; נולד ב-22 בספטמבר 1965) הוא עיתונאי, פרשן וסופר יהודי-אמריקאי.
כותב בעיתון בענייני חוץ, ומתמחה בעיקר בענייני המזרח התיכון ואפריקה.
גולדברג נולד בברוקלין, ניו יורק, כבנם של אלן ודניאל גולדברג.
הוא גדל במלברן, עיירה קטנה במחוז נסאו שבניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן קטע את לימודיו כדי לעבור לישראל, בה שירת בצה"ל כמדריך כלואים במשטרה הצבאית.
בזמן שהותו בישראל החל לכתוב מאמרים עבור ה"ג'רוזלם פוסט".
מאוחר יותר שב לארצות הברית והחל את הקריירה העיתונאית בעיתון ה"וושינגטון פוסט" ככתב לענייני משטרה ובכתיבה במגזין של "הניו יורק טיימס".
בשנת 2000 הצטרף לצוות העיתון "ניו יורקר".
שניים ממאמריו שפרסם בעיתון, "הטרור הגדול" בשנת 2002 ו"במפלגתו של האל" בשנת 2003, זכו לפרסי עיתונות מובילים בארצות הברית.
ב-2010 כתב את המאמר "הניצודים", על הזוג מארק ודליה אוונס, שנטו לקחת את החוק לידיהם במאמץ לעצור ציידים פילים בפארק הלאומי צפון לואנגווה בזמביה.
בשנת 2007 הצטרף לעיתון "אטלנטיק".
הוא כותב גם לסירוגין במגזין "סלייט".
באוקטובר 2014 פרסם מאמר באתר של ה"אטלנטיק" שעורר סערה, בו הוא תיאר שפל חסר תקדים ביחסים בין וושינגטון לירושלים.
לטענתו אמר לו בכיר בממשל כי "העניין עם ביבי הוא, שהוא צ'יקן-שיט".