tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה הושפע גם מסגנונו של חברו לסטודיו קוניאנו (Kuniano) שהתמחה בציור סיני קלאסי ועודד את קוניושי לפתח סגנון עצמאי מחוץ למסגרת הנוקשה שהכתיבה אסכולת אוטוגאווה.
בגיל 17 קיבל את שמו המקצועי - קוניושי, והוכר כאומן עצמאי בתוך אסכולת אוטוגאווה.
בתחילת הקריירה לא נבדל קוניושי מציירים אחרים שהשתייכו לאסכולת אוטגאווה ולא בלט במיוחד.
הוא אייר ספרים והרבה לצייר וליצור הדפסים של סצנות תיאטרון ידועות.
במשך הזמן ביסס את מעמדו האמנותי והכלכלי והחל לצייר טריפטיכונים שעסקו בדמויות הרואיות מן הפולקלור היפני, כגון "מארבו של קידומארו" (Kidomaru in Ambush), "ראיקו ועכביש האדמה" (Raiko and the Earth-Spider), "רוח הרפאים של יושיהירה במפלי נונוביקי" (The Ghost of Yoshihira at the Nunobiki Waterfall) ועוד.
בתקופה זו פרסם תמונות של גיבורים יפנים ללא כותרת והלך ופיתח בהדרגה את סגנונו הנועז והחדשני.
פריצת הדרך של קוניושי הייתה בשנת 1827, כאשר פרסם את התמונות הראשונות בסדרה שנקראה "גדת המים" (יפנית: סויקודן - Suikoden), ותיארה את מאה ושמונה גיבורי הרומן הסיני בן תקופת מינג "גדת המים", אשר תרגומו ליפנית על ידי הסופר טקיזאווה באקין (Bakin Takizawa) זכה להצלחה.
הדמויות המתוארות בציורים אלה הן של גיבורי הרומן - שודדים אדירי ממדים הנאבקים באויב.
לבושם המרהיב, כלי הנשק המיוחדים שלהם וגופם המקועקע מכף רגל ועד ראש העניקו לתמונות את החדשנות שהפכה אותו לאמן פופולרי ובולט בזמנו.
הצבעים שבהם השתמש, כמו גם הנופים והרקע שבתמונות, מעידים על ההשפעה האירופית שהחלה לחלחל ליצירתו של קוניושי.
בעקבות הצלחתה של סדרת התמונות, יצר קוניושי סדרת תמונות נוספת שנקראה "גדת המים של ארצנו" - הונצ'ו סויקודן (Honcho Suikoden), "מאה ושמונה גיבורים יפנים" אשר צוירו באותו סגנון עז.
ההצלחה ביססה את מעמדו של קוניושי כאומן מהשורה הראשונה והובילה לכך שמרבית יצירתו החל מ-1830 נשתמרה.
בתקופה זו יצר תמונות בכל הנושאים שצוירו באוקיו-אה (Ukiyo-e) וזכה להכרה אמנותית ולהצלחה כלכלית.
תמונותיו כוללות הן פורטרטים בודדים והן טריפטיכונים, ומתארות נושאים הקשורים בסצנות מעולם התיאטרון, נשים יפות, נופים, העולם הימי, מיטטה-אה, תמונות של גיבורים, תמונות אימה של רוחות רפאים ודמויות דמוניות וגם חתולים.
תמונות הגיבורים שלו זכו להצלחה רבה על הרקע הפוליטי הבלתי יציב של תקופתו, בין השאר משום שבחר להציג את דמויות השודדים האנטי-ממסדיות כגיבורים נערצים, ובשל העובדה שבחר לצייר אותם כשהם מקועקעים, מנהג שהיה רווח בקרב בני המעמדות הנמוכים ולא בקרב בני הסמוראים - השליטים של התקופה.
הדוגמאות של הקעקועים של דמויותיו השפיעו רבות על עיצובו של סגנון הקעקועים היפני, הפופולרי עד היום.
באמצעות תמונותיו הביע טענה חברתית ופוליטית חתרנית וטען שהגיבורים האמיתיים בחברה היפנית הם בני המעמד העירוני שאליו השתייך ולא בני המעמד הסמוראי – דבר שניתן לראות בציורי הגיבורים המקועקעים שאינם סמוראים.
הביקורת נעשתה במרומז מאחר שבמשטר השוגונט הייתה הביקורת הפוליטית אסורה, וכל התמונות והספרים שהוצאו לאור נמצאו תחת צנזורה.
עם זאת, קוניושי נענש ונקנס על ידי הצנזורה במסגרת "הרפורמות של טמפו" (Tempo Reforms) בקיץ 1843, על כך שהביע ביקורת פוליטית בציורו הנודע "מינאמוטו יורימיצו ועכביש האדמה" (Minamoto Yorimitsu and the Earth Spider).
בכמה מן הסדרות שיתף פעולה ויצר ביחד עם הירושיגה וקוניסאדה, כמו בסדרות התמונות העוסקות בגנג'י ובאנתולוגיית אוגורה (Ogura hyakunin isshu) של "מאה שירים מאת מאה משוררים" המכילות סצנות הלקוחות מעולם הספרות והתיאטרון.
התמונות נמכרו לקהל הרחב בתקופה שבה נאסרו הצגות בתיאטרון הקבוקי ושימשו כתחליף לחובבי התיאטרון.
שיתוף הפעולה בין שלושת האמנים ממחיש את שיתוף הפעולה הרחב שהתקיים בתקופת אדו בין אמנים ובתי הוצאה לאור שפעלו בתחום האוקיו-אה וביקשו לספק את הביקוש המסחרי הרב של הציבור.
אחד הנושאים בהם עסק קוניושי בתמונותיו היה חתולים.
הוא השתמש בהם כדמויות מואנשות המתארות אנשים בשיגרה, בסצנות גבורה ובהפקות תיאטרון.
הוא תיאר חתולים בזמן שהם ישנים, משחקים, מתנקים, מתרפסים בפני בעליהם ועושים את צורכיהם.
קוניושי אף הכניס דמות של חתול לכל אחד מחמשת הדיוקנים העצמיים שצייר.
בעשור האחרון לחייו שמר קוניושי על מעמדו הרם בעולם האוקיו-אה, אך יצר פחות וחידש פחות מבחינה אמנותית.
הוא יצר עבודות אמנותיות עבור מקדשים והמשיך לצייר סדרות של תמונות וטריפטיכונים, ביניהם "היסטוריה פופולרית של שלוש הממלכות" (Popular history of the Three Kingdoms) המבוססת על נושאים מתוך רומן היסטורי נודע המתאר את המלחמות הגדולות שהתרחשו בסין בתקופה של נפילת שושלת האן במאה השלישית לספירה.
שני תלמידיו הבולטים של קוניושי הם יושיטורה (Yoshitora), שפעל בעיקר בשנים 1850- 1880; ויושיקאזו (Yoshikazu), שפעל בעיקר בין 1850- 1870. אלו התקרבו אליו יותר מכולם בסגנונם ובמיומנותם.
גם בתו הבכורה אצ'ו (Acho) למדה אצלו והגיעה לרמה אמנותית גבוהה; על התמונות שיצרה חתמה בשם יושיטוריג'ו (Yoshitorijo).
מועדון כדורגל אוטבידברג (שוודית: Åtvidabergs FF) הוא מועדון כדורגל מהעיר אוטבידברג שבשוודיה.
המועדון משחק בליגת העל השוודית.
המועדון זכה בשתי אליפויות ובשני גביעים.
המועדון נוסד בשנת 1907 ועד עונת 1967 שיחק בליגות הנמוכות בשוודיה.
בשנת 1946 העפיל לראשונה לגמר הגביע השוודי והפסיד לקבוצת מאלמה.
בסוף עונת 1967 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה בשוודיה ועלה בפעם הראשונה לליגת העל השוודית.
המועדון שיחק בליגת העל השוודית 9 עונות ברציפות מעונת 1968 ועד עונת 1976. תקופה זו נחשבת לתקופה הטובה ביותר למועדון שבה זכה בשתי אליפויות ובשני גביעים.
המועדון שיחק במפעלים האירופאיים לראשונה בעונת 1970/1971 במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע לאחר זכייתו הראשונה בגביע השוודי.
המועדון הפסיד בסיבוב המוקדמות לקבוצת פרטיזן טירנה מאלבניה והודח מהטורניר.
בעונת 1971/1972 שיחק בגביע אירופה למחזיקות גביע לאחר זכייתו השנייה בגביע השוודי.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת זגלבי סוסנוביץ מפולין.
בשמינית הגמר ניצח את קבוצת צ'לסי מאנגליה.
ברבע הגמר הפסיד לקבוצת דינמו ברלין ממזרח גרמניה והודח מהטורניר.
בעונת 1971 סיים במקום השני בליגה ושיחק לראשונה בגביע אופ"א בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת קלאב ברוז' מבלגיה והודח מהטורניר.
לאחר זכייתו של המועדון באליפות הראשונה בעונת 1972, שיחק בגביע אירופה לאלופות בעונת 1973/1974. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת באיירן מינכן ממערב גרמניה והודח מהטורניר.
בעונת 1975/1974 שיחק בגביע אירופה לאלופות לאחר זכייתו השנייה באליפות.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אוניברסיטטה קראיובה מרומניה.
בשמינית הגמר ניצח את קבוצת ה.י.ק.
ברבע הגמר הפסיד לקבוצת ברצלונה מספרד והודח מהטורניר.
בסוף עונת 1976 ירד לליגה השנייה ואחרי עונה אחת חזר לליגת העל השוודית.
המועדון שיחק בליגת העל השוודית 5 עונות ברציפות מעונת 1978 ועד עונת 1982 שבסופה ירד לליגה השנייה.
בעונת 1978/1979 העפיל לגמר הגביע השוודי והפסיד לקבוצת גטבורג.
המועדון שיחק בליגה השנייה ובליגות נמוכות יותר עד עונת 2009 .
בעונת 2005 העפיל לגמר הגביע השוודי והפסיד ליורגודן.
בעקבות הגעת המועדון לגמר הגביע השוודי, המועדון שיחק בגביע אופ"א בעונת 2006/2007. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת אצלה אטלברוק מלוקסמבורג.
בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת בראן מנורווגיה.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת גראסהופרס ציריך משווייץ והודח מהטורניר.
בסוף עונת 2009 עלה לליגת העל השוודית.
המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל השוודית, ירד לליגה השנייה ואחרי עונה אחת חזר לליגת העל בסוף עונת 2011. המועדון משחק ברציפות בליגת העל השוודית מעונת 2012.
אוטאביו רינוצ'יני (באיטלקית: Ottavio Rinuccini 20 בינואר 1562 – 28 במרץ 1621) היה משורר, איש חצר ולבריתן אופרה בשלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
עבודתו עם יאקופו פרי ביצירת האופרה הראשונה, "דפנה", בשנת 1597, עשתה אותו ללבריתן האופרה הראשון.
רינוצ'יני נמנה עם אנשי הקמראטה הפלורנטינית, שפעלה בפירנצה בתקופת הרנסאנס.
רינוצ'יני היה בן למשפחת פלורנטינית ותיקה, בעלת מעמד בחוגי התרבות והדיפלומטיה מאז המאה ה-13. הכשרתו הכינה אותו למלא תפקיד בחיי החצר הפלורנטינית, שבשבילה החל לכתוב שירה כבר ב-1579 ("נשף המסכות של האמזונות").
סופר החצר בסטיאנו די רוסי כינה אותו "מבין אנין טעם" במוזיקה וג.
דוני גרס, שמונטוורדי הסתמך עליו במידה רבה בכתיבת המוזיקה ללברית שלו ל"אריאנה".
רינוצ'יני היה חבר באקדמיה פלורנטינה וב-1586 הצטרף גם לאקדמיה אלטראטי, שחבריה גילו עניין מיוחד בתאוריה דרמטית ובמוזיקה.
הכינוי שבחר לעצמו במוסד זה היה "איל סונאקיוזו" ("המנומנם").
אף כי אין ראיה לקשר שלו רינוצ'יני לקאמרטה של ג'ובאני דה בארדי, אך באדרי, כמוהו כהומניסטים מוזיקליים אחרים בני זמנו, למשל ג'ירולאמו מאי ויאקופו קורזי, היה חבר באקדמיה דלי אלטראטי ועבד יחד עם רינוצ'יני על האינטרמדי של 1589 לכלולות הדוכס הגדול פרדיננדו הראשון, אף כי התרומה העיקרית הייתה של רינוצ'יני.
האינטרמדיו השלישי, שנושאו הוא מלחמתו של אפולו בדרקון, שימש את רינוצ'יני בהמשך כבסיס לתמונת הפתיחה של לברית האופרה הראשונה שלו, "דפנה".
בשנות ה-90' של המאה ה-16 היה רינוצ'יני בקשר עם קורזי, ששיתף פעולה עם יאקופו פרי בכתיבת המוזיקה לאופרה "דפנה" בסגנון הרצ'יטאטיב החדש.
"דפנה" הייתה הדרמה הראשונה שהושרה כולה "כדרך הקדמונים".
רינוצ'יני הושפע בכתיבת הסוגה החדשה של לברית לאופרה מגדולי המשוררים הליריים של זמנו, אך המשיך מעבר להם ופיתח סגנון חריזה ייחודי ועקבי, שבהתאמתו למוזיקה נועד לחקות הטעמות דיבור ושילב בין החרוז הלבן הטיפוסי לטרגדיה לבין המשקלים האחידים והחריזה הסגורה של צורות ליריות מסורתיות.
באימוץ העלילות של אובידיוס ובאמצעות הפרולוג והסוף הטוב של "אאורידיצ'ה", יצר רינוצ'יני קישור בין צורת האמנות החדשה והסוגה הטראגי-קומית כדרך לזיכוך שבמלנכוליה, בניגוד לרחמים והפחד בדרמה העתיקה.
גם בלברית הבאה שלו, "אריאנה" (1608, למוזיקה של מונטוורדי) שהוגדרה טרגדיה, הולך רינוצ'יני בעקבות אובידיוס וחותם את הטקסט בסיום דאוס אקס מאכינה, המעלה את אריאנה לגן העדן.
השפעת מסעותיו בצרפת בשנים 1600 עד 1604 כאחד מאנשי חצרה של מריה דה מדיצ'י והתוודעותו אל הבלט באופרה הצרפתית באה לביטוי ב"באלו דלה אינגראטה", שכתב עם מונטוורדי בשנת 1608. בשנותיו האחרונות דעכה פעילותו כלבריתן, אולי בהשפעת המעבר ההדרגתי של הפעילות האופראית מפירנצה ומנטואה אל רומא.
רינוצ'יני מת בפירנצה בשנת 1621.
לברית לאופרה "דפנה" של יאקופו פרי, שביצוע הבכורה שלה היה בראשית 1598.
הפסטורלה "אאורידיצ'ה", ששימשה כלברית לאופרה של פרי, "אאורידיצ'ה" ולאופרה באותו שם של ג'וליו קאצ'יני.
לברית ל"ל'אריאנה" של קלאודיו מונטוורדי, ביצוע בכורה ב-1608.
לברית ל"Il ballo delle ingrate" של מוניטוורדי, ביצוע בכורה ב-1608.
פיליפו בונאפינו כתב מוזיקה לכמה משיריו בספר מדריגלים מ-1623.
אוט-ננדה הוא כפר באלפים הפניניים המשויך לרשות המקומית ננדה הממוקמת בקנטון ואלה בשווייץ.
אוט-ננדה הוא הכפר המרכזי והגדול ביותר ברשות המקומית ננדה, הממוקם על רכס האלפים הפניניים בגובה שבין 1300-1500 מטר וצופה על עמק הרון מעל העיר סיון ועל רכס האלפים הברניים.
ההתיישבות במקום היא ותיקה ומוזכרת כבר בשנת 984. עד המאה ה-19 התבססה כלכלת האזור בעיקר על חקלאות, במאה ה-19 נמצאו באזור עקבות של זהב והמקום עבר בהלה לזהב שהגדילה את ההתיישבות באזור, כיום המחצב היחיד שקיים באזור הם מינרלים המופקים בכפר אפרוז (Aproz).
לאחר מלחמת העולם השנייה עם שגשוגה של התיירות בשווייץ החליט הכפר להשקיע בפיתוח התיירות ובנה את הרכבל הראשון באזור, מה שגרם להתפתחותו המהירה כאשר עוד ועוד בתי מלון ובקתות כפריות נבנו סביב האזור, ושטחים שלמים שהיו מיוערים הפכו מיושבים.
בהמשך נבנה אתר התיירות סיבייה (Siviez) שבתחילה נקרא בשם ננדה הגדולה (Super-Nendaz) וכיום היא עיירה נפרדת המשויכת גם היא לרשות המקומית ננדה.
כיום כלכלתו העיקרית של הכפר היא תיירות, ואתר התיירות שלו הכולל גם את הכפרים סיבייה, וזונה, תיאון וורבייה הוא אחד מהגדולים והיפים באזור, אך מחלוקות פנימיות בין התושבים מונעות את המשך התפתחותו של האתר.
הכביש הראשי העולה לכפר הוא מהעיר סיון, כביש נוסף עולה מהעיירה אפרוז (Aproz) ודרך הכפר פה (Fey) אך הוא כביש צר יותר.
ישנו קו אוטובוס מהעיר סיון ועד לתחנת הרכבל בכפר.
משם יוצא אוטובוס גם לעיירה סיבייה.
בכפר ישנה מעלית גונדולה העולה לפסגת טרקואה (Tracouet) שם ישנם מתקני משחקים לילדים וכן אגם טרקואה (lac de Tracouet).
כן ניתן לרדת רגלית מפסגת ההר לכפר במספר מסלולי הליכה ואופניים.
בכפר ישנם עשרות ק"מ של מסלולי הליכה וחלקם מתאימים אף למשפחות עם עגלות.
בתחנת הרכבל ישנם שירותי בייביסיטר וכן אוטובוס היוצא לעיירה הסמוכה סיבייה שם ישנם מס' רכבלים העולים לפסגות הסמוכות ולפסגת המון-פור המתנשאת לגובה של 3,329 מטר.
אוטאריטוס היה מנהיג גאלי ממנהיגי מרד השכירים בקרתגו.
נשבה ונצלב לאחר קרב המשור.
לא ידוע דבר אודות חייו המוקדמים של אוטאריטוס פוליביוס מכנה אותו "אוטאריטוס מנהיג הגאלים",
אותו זמן השלימו מאתוס וספנדיוס את כיבוש אוטיקה והיפקארה.
והחלו לצור על קרתגו עצמה, חמלקרת יחד עם מצביא נוסף בשם חניבעל, החלו לנתק את דרכי האספקה שלהם, ואילצו את ספנדיוס זארזאס ואוטאריטוס יחד עם 50,000 איש לסגת מהמצור.
ספנדיוס השתדל להימנע מקרבות במישור פתוח, מכיוון שחשש מהפילים של חמלקרת.
על כן נכנס עם חייליו למצר שפוליביוס מכנה "משור", על שום צורתו המשוננת.
חמלקרת דאג מראש לחסום את דרכי היציאה, וגרם לשכירים רעב חמור שהכריח אותם לבסוף להיכנע.
ספנדיוס הגיע להסכם עם חמלקרת, לפיו הקרתגים יוכלו להרוג אותו, את זארזאס, את אוטאריטוס, ועוד שבעה מפקדים לפי בחירתו.
אולם השכירים שלא ידעו על ההסכם חשבו שרימו אותם, ומיהרו לאחוז בנשק.
חמלקרת הקיף אותם בפילים ופרשים, והרג בהם 40,000. ביניהם אוטאריטוס, וזארזאס.
ספנדיוס נלקח בשבי, ונצלב מאוחר יותר במהלך קרב תוניס.
אוטאריטוס הוא אחת הדמויות ברומן ההיסטורי של גוסטב פלובר, "שלמבו".
אוטאנס (המאה ה-6 לפנה"ס) היה אציל פרסי חשוב שיזם את הקשר נגד גאומתה.
אוטאנס היה בנו של פארנאספס אציל פרסי מהשושלת האחמנית.
הייתה לו אחות בשם קסנדני שנישאה לכורש, וילדה לו את כנבוזי השני, שנישא לפידימי, בתו של אוטאנס.
לפני שיצא כנבוזי למצרים מינה את אחיו ברדיה כעוצר.
אולם חשש שברדיה מתכוון למרוד בו ולכן רצח אותו בחשאי.
אולם דבר הרצח נודע אך למעטים.
ניצל זאת אמגוש בשם גאומתה שהיה דומה דמיון מפליא לברדיה המת, כדי להתחזות לו.
כאשר כנבוזי שמע על כך הוא התאבד, וגאומתה הפך למלך החדש.
הוא לקח את נשותיו של המלך הקודם ביניהם את פידימי והסתגר בארמונו.
מה שהיה חשוד בעיני אוטאנס.
הוא שאל את פידימי האם זה ברדיה האמיתי.
פידימי ענתה שאינה יודעת כיוון שמעולם לא ראתה את ברדיה.
על כן ביקש ממנה אוטאנס למשש את אוזניו של בעלה שכן לגאומתה הייתה חסרה אוזן.
פידימי הסתכנה והצליחה לגלות שאכן חסרה לבעלה אוזן.
היא ספרה זאת לאביה שהחל לתכנן את הקשר.
אוטאנס צרף אליו עוד שישה אצילים פרסיים רבי השפעה, גובריאס, הידרנס, מגבזוס, אספתינס, אינטפרנס, ודריווש.
פרצו ביניהם חילוקי דעות, אוטאנס סבר שיש לשקול היטב את צעדיהם בטרם יפעלו.
בעוד גובריאס ודריווש תמכו בהתנקשות בהקדם האפשרי.
בסופו של דבר נכנע אוטאנס והשבעה החלו להתקדם לכיוון הארמון.
בדרך נודע להם על התאבדותו של פריכסספס, אחד מקציניו של כנבוזי שגאומתה ניסה לשכנע אותו לתמוך בו.
הם פרשו זאת כסימן טוב ונכנסו לארמון.
השומרים שהכירו אותם נתנו להם להיכנס הם הגיעו במהירות אל חדרו של גאומתה לאחר שהרגו את השומרים.
חמישה מהם נאבקו באחיו של גאומתה, בעוד גובריאס ודריווש דלקו אחרי גאומתה.
לאחר מכן ערפו את ראשיהם של האמגושים.
ובעזרת תושבי העיר טבחו באמגושים עד הערב.
מאז נהגו הפרסים לחגוג את חג הרג האמגושים, במהלך החג נאסר על האמגושים לצאת מבתיהם ואמגוש שהפר את ההוראה נרצח.
לאחר חמישה ימים פרצו ביניהם חילוקי דעות בקשר לשיטת המשטר שיש לנקוט כעת.
אוטאנס תמך בדמוקרטיה מלאה לאזרחים, מגבזוס תמך באוליגרכיה מצומצמת, בעוד דריווש רצה להחזיר את המונרכיה.
הצעתו של דריווש התקבלה לבסוף והוא הפך למלך.
אולם אוטאנס התנה עמו תנאי שלא הוא ולא בני משפחתו יהיו מחויבים להישמע להוראות המלך.
דריווש מינה אותו בשנת 517 לפנה"ס לסטרפ של לידיה, עד שהוחלף בשנת 513 לפנה"ס בידי ארטפרנס.
אוּטָגָאוָוה טוֹיוֹקוּני (ביפנית: 歌川豐國; 1769 – 24 בפברואר 1825) אמן הדפסי עץ ומאייר ספרים יפני, מאמני האוקיו-אה החשובים והמשפיעים בתקופת אדו, נודע בעיקר בשל איורים של שחקני קבוקי ונשים יפות (ביג'ינגה), השתייך לאסכולת אוטגאווה של אומני הדפסי העץ.
לעיתים קרובות מצוין שמו כטויקוני 1 כדי להבדיל אותו מתלמידיו שכונו טויקוני 2 וטויוקוני 3.
טויקוני היה בנו של יצרן בובות ששלח אותו ללמוד בסטודיו של אוטגאווה טויוהארו מייסד אסכולת אוטגאווה.
טויוקוני היה בין האמנים הבולטים בתחום.
בתחילת דרכו התרכז בציורי ביג'ינגה ובהמשך החל לצייר שחקני קבוקי וסצנות מתיאטרון הקבוקי.
בשנת 1794 פרסם סדרת פורטרטים של שחקני קבוקי שנקראה "תמונות של שחקנים על הבמה" (Yakusha Buta no sugata-e) וסגנונו החדש החל להתפתח.
בעקבות כך הגיעה ההצלחה, שחקני הקבוקי היו אייקוני תרבות באותה התקופה והדפסי עץ שעסקו בנושא היו מבוקשים.
אסכולת אוטאגוואה צמחה והתפתחה וטויקוני ותלמידים נוספים סיפקו את הביקוש הגובר להדפסי הקבוקי.
לאחר מותו של טויהארו ב-1814 הפך למוביל התנועה.
הסדרה "תמונות של שחקנים על הבמה" (Yakusha Buta no sugata-e) מנתה עשרות הדפסים של שחקני תיאטרון הקבוקי, השחקנים הופיעו כגבוהים במיוחד, מבטם דרמטי והם מתוארים בצבעים הרמוניים בעוד הרקע אפור.
יכולותיו של טויוקוני להעביר סצנה דרמטית באו לידי ביטוי ביתר שאת באיורו בו הוא מראה את השחקן מצומוטו קוג'ירו מגלם את מוקואמון המאוים על ידי רוח המגולמת על ידי אונואה מאצוסוקה (Actors Onoe Matsusuke I as the Ghost of Iohata and Matsumoto Kojiro as Mokuemon).
הרוח בצד השמאלי של התמונה מוצגת כדמות גבוהה המתכתבת עם הקווים האנכיים מימין, באמצע על האדמה מצויר מוקומון בקווים מעוגלים, גופו ופניו מביעים את האימה שבה הוא שרוי.
אוטה ת'ירה האגן הייתה שחקנית ומורה למשחק אמריקאית.
היא הייתה הראשונה שגילמה את מרתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מאת אדוארד אלבי, שהועלה בברודוויי בשנת 1962.
מאחר שהאגן נכללה ברשימה השחורה של הוליווד, בין היתר בגלל הקשר שלה עם פול רובסון, התמעטו ההזדמנויות שלה להופיע בקולנוע, ולכן התמקדה בקריירה בתיאטרון בניו יורק.
בהמשך הייתה האגן מורה למשחק בעלת השפעה רבה באולפן הרברט ברגהוף בניו יורק.
היא חיברה ספרי לימוד למשחק שהיו לרבי מכר, "Respect for Acting" יחד עם האסקל פרנקל, ואת "A Challenge for the Actor".
תרומתה המשמעותית ביותר לתחום לימודי התיאטרון היו סדרת "תרגילי אובייקטים" שנבנו לפי שיטותיהם של קונסטנטין סטניסלבסקי ויבגני וכטנגוב.
ב-1981 נבחרה האגן להיכל התהילה של התיאטרון האמריקני.
היא זכתה פעמיים בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה, וזכתה בפרס טוני מיוחד על מפעל חיים ב-1999.
האגן נולדה בגטינגן שבגרמניה לת'ירה א.
(שם נעורים ליסנר) ואוסקר פרנק לאונרד האגן.
ב-1924 היגרה המשפחה לארצות הברית כשאביה קיבל משרה באוניברסיטת קורנל.
היא הופיעה בהפקות של בית הספר התיכון של אוניברסיטת ויסקונסין, ובהפקות הקיץ של "Wisconsin Players".
ב-1936 למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
אחרי שלמדה סמסטר אחד באוניברסיטת ויסקונסין, שם היה אביה ראש המחלקה להיסטוריה, היא עברה ב-1937 לגור בניו יורק.
הופעתה המקצועית הראשונה הייתה ב-1937 בדניס שבמסצ'וסטס בתפקיד אופליה לצדה של אווה לה גליאן שגילמה את המלט.
בראשית הקריירה שלה לוהקה האגן לתפקיד אופליה על ידי השחקנית אווה לה גליאן.
היא המשיכה להופיע בתפקיד נינה בהפקה בברודוויי של המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בהשתתפות אלפרד לאנט ולין פונטיין משנת 1938. היא הייתה אז רק בת 18, ולניסיון זה הייתה השפעה עצומה על חייה.
מבקר הניו יורק טיימס, ברוק אטקינסון, כינה את הופעתה בדמות נינה "grace and aspiration incarnate".
ב-1951 שיחקה האגן במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו בברודוויי.
היא גילמה את דזדמונה במחזה השייקספירי "אותלו" בסיבוב הופעות ובברודוויי לצדם של פול רובסון בתפקיד אותלו וחוזה פרר, שהיה אז בעלה, ששיחק בדמות יאגו.
היא שיחקה בתפקיד בלאנש דובואה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" בסיבוב הופעות לאומי בבימויו של הרולד קלורמן ולא של איליה קאזאן שביים את ההפקה בברודוויי.
היה לה ניסיון בעבודה עם קלורמן ב-1947. בספרה "Respect for Acting" היא ייחסה את תגליותיה עם קלורמן כקרש קפיצה לעבודתה העתידית עם בעלה הרברט ברגהוף.
היא גילמה את דמותה של בלאנש לצדם של לפחות ארבעה שחקנים שונים בדמות סטנלי קובלסקי בהם אנתוני קווין ומרלון ברנדו.
ב-1951 זכתה האגן בפעם הראשונה בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ג'ורג'י, האישה המקריבה את עצמה, במחזה "The Country Girl" מאת קליפורד אודטס.
ב-1963 זכתה שוב בפרס טוני על משחקה בתפקיד מרתה בהפקה המקורית של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי.
ב-1981 נבחרה כחברה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקני, וב-1999 הוענק לה פרס טוני מיוחד על מפעל חיים.
האגן ראתה את התקופה בין 1938 ל-1947 כשנות מעבר בקריירה שלה, בהן איבדה את דרכה ואת האהבה למשחק עד שלבסוף חזרה והתחילה בחיים אמיתיים בתיאטרון.
על אף שהופיעה בסרטים אחדים, הקריירה הקולנועית והטלוויזיונית שלה הייתה מוגבלת בשל היותה ברשימה השחורה של הוליווד.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1972.
האגן הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בשעות היום בקטגוריית שחקנית המשנה מצטיינת בסדרת דרמה על משחקה באופרת הסבון "One Life to Live".
היא לימדה ב-HB Studio בית הספר למשחק בניו יורק החל משנת 1947. עשר שנים אחר כך ב-25 בינואר 1957 התחתנה עם מייסד בית הספר, הרברט ברגהוף.
בהמשך חזרה האגן להופיע בתיאטרון, וזכתה לשבחים על הופעותיה בתפקידים ראשיים במחזה "Mrs.
אחרי מותו של ברגהוף ב-1990 הפכה ליושבת ראש בית הספר.
האגן הייתה מורה למשחק בעלת השפעה ולימדה בין השאר את מתיו ברודריק, כריסטין לאטי, אמנדה פיט, ג'ייסון רוברדס, סיגורני ויבר, קייטי פינרן, לייזה מינלי, וופי גולדברג, ג'ק למון, צ'ארלס נלסון ריילי, מאנו טופו, דבי אלן, הרשל סאבאג', ג'ורג' סיגל, ג'ון סטיוארט ואל פצ'ינו.
היא הייתה מורה לפיתוח קול של ג'ודי גרלנד, ולימדה אותה לדבר במבטא גרמני עבור הופעתה בסרט "משפטי נירנברג".
על משחקה בסרט זה הייתה גרלנד מועמדת לפרס אוסקר.
בספריה היא מעודדת משחק ריאליסטי (בניגוד למשחק "פורמליסטי") של הזדהות השחקן עם הדמות.
בספר "Respect for Acting" נתנה האגן קרדיט לבמאי הרולד קלורמן ששינה את השקפתה על משחק.
הספר "Respect for Acting" משמש כספר לימוד בשיעורי משחק בקולג'ים רבים.
ב-1976 כתבה האגן ספר בישול בשם "Love for Cooking".
ב-2002 הנשיא ג'ורג' ווקר בוש העניק להאגן את המדליה הלאומית לאמנויות בטקס שנערך בבית הלבן.
ב-2001 הסכימה האגן להצטלם כשהיא מעבירה כיתות אמן בניו יורק, לוס אנג'לס, טורונטו ושיקגו.
השיעורים שצולמו על ידי קארן לודוויק ופני דופונט יצאו לאור בווידאו בשם "Uta Hagen's Acting Class", שמשמש ללימוד בשיעורי משחק רבים.
אוטה האגן הייתה נשואה לשחקן חוזה פרר מ-1938 עד 1948. לבני הזוג נולדה בת אחת לטישה (ילידת 15 באוקטובר 1940).
חלק מהסיבה לגירושיהם היה הרומן שהיה להאגן עם פול רובסון שכיכב לצדה במחזה "אותלו".
ב-25 בינואר 1957 התחתנה האגן עם הרברט ברגהוף , לו הייתה נשואה עד למותו ב-1990.
האגן נפטרה ב-14 בינואר 2004 במנהטן.
1951 - פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה עבור "The Country Girl"
1963 - פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה עבור "מי מפחד מווירג'יניה וולף?"
1999 - פרס טוני מיוחד על מפעל חיים
1999 - חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
2002 - המדליה הלאומית לאמנויות
אוט טאנק (באסטונית: Ott Tänak, נולד ב-15 באוקטובר 1987) הוא נהג מרוצי ראלי אסטוני המתחרה באליפות העולם בראלי עבור קבוצת יונדאי מוטורספורט.
טאנק החל את קריירת המרוצים באליפות אסטוניה בראלי וזכה בתואר בשנים 2008 ו-2009. בראלי פורטוגל של עונת 2009 ערך את הבכורה באליפות העולם בראלי וסיים במקום ה-20. באותה השנה נכלל בתוכנית "Pirelli Star Driver", דבר שהקנה לו זכות להשתתפות בשישה מרוצים בעונת 2010 של אליפות העולם.
בראלי פינלנד וראלי בריטניה רשם ניצחונות בקטגוריית ה-PWRC ובראלי צרפת סיים במקום השני בקטגוריה.
בעונת 2011 התחרה בשבעה מרוצים כשהוא נוהג בפורד פיאסטה S2000 בקבוצת MM MotoSport.
בראלי מקסיקו, המרוץ הראשון בו השתתף בעונה, סיים במקום השלישי בקטגוריית ה-SWRC ובמקום העשירי בדירוג הכללי וצבר נקודת אליפות ראשונה.
בראלי איטליה סיים במקום השביעי הכללי ורשם ניצחון ראשון בקטגוריה.
את היום הראשון של ראלי יוון סיים כמוביל, אך התהפכות בסטייג' הפותח של היום השני אילצה אותו לפרוש.
צמד ניצחונות בגרמניה וצרפת הציבו אותו במקום השני בקטגוריה לקראת מרוץ סיום העונה, בפער של 6 נקודות מיוהו האנינן המוביל.
בסטייג' הפותח של ראלי ספרד פגע בסלע.
בשל הפגיעה נאלץ להתחיל מחדש את המרוץ, אך איבד את הסיכוי לזכות באליפות.
במרוץ סיום העונה התחרה עבור קבוצת אם ספורט, בה חתם לקראת עונת 2012, עונתו המלאה הראשונה באליפות.
ההישג הטוב בעונה הושג בראלי איטליה אותו סיים במקום השלישי.
את העונה סיים במקום השמיני בדירוג הכולל.
בעונת 2013 עזב את קבוצת אם ספורט ונותר ללא קבוצה באליפות העולם.
במהלך השנה התחרה באליפות אסטוניה, אותה סיים במקום השני.
לקראת עונת 2014 עבר להתחרות עבור קבוצת DMACK בקטגוריית WRC2 והתחרה בשני מרוצים בקטגוריה הבכירה עבור אם ספורט.
לאחר שנה בקטגוריה המשנית שב להתחרות בקבוצת אם ספורט כמחליפו של מיקו הירבונן.
במהלך העונה הצליח לשחזר את הישגו הטוב ביותר, כשסיים שלישי בראלי פולין.
לקראת עונת 2016 שב לקבוצת DMACK.
בראלי פולין היה קרוב להשיג ניצחון ראשון, אך טעות בסטייג' הלפני אחרון איפשרה לאנדריאס מיקלסן לנצח את המרוץ בעוד טאנק מסיים שני.
בהמשך העונה סיים במקום השני גם בראלי בריטניה.
עונת 2017 היוותה עונת פריצה.
טאנק שב לקבוצת אם ספורט לצידו של סבסטיאן אוז'ייה.
את העונה פתח עם מקום שלישי במונקו ומקום שני בשוודיה והוסיף פודיום שלישי בארגנטינה.
בראלי איטליה השיג ניצחון ראשון בקריירה ובראלי גרמניה הוסיף את השני.
את העונה סיים במקום השלישי אחרי אוז'ייה ותיירי נויביל.
מעברי הקבוצות המשיכו גם לקראת עונת 2018 בה חתם בקבוצת טויוטה.
אוטאקאר שווצ'יק (בצ'כית: Otakar Ševčík; 22 במרץ 1852 – 18 בינואר 1934) היה כנר ומורה צ'כי לכינור.
הוא נודע בזמנו כסולן, כנגן בהרכבים קאמריים ותזמורתיים ובמיוחד בשיטת הלימוד שלו לכינור ובספריו בתחום זה.
אוטאקאר שווצ'יק נולד בהוראז'דיוביצה, באזור פלזן שבבוהמיה, אז באימפריה האוסטרית.
את שיעורי הכינור הראשונים הוא קיבל מאביו.
מאוחר יותר היה תלמידו של אנטונין בנביץ בקונסרבטוריון של פראג (1870-1866).
התחיל את הקריירה שלו כקונצרטמייסטר של המוצרטאום בזלצבורג, שבו לימד.
אחרי שנת 1873 היה קונרטמייסטר של "התיאטרון הזמני" בפראג ושל אנסמבל האופרה הקומית שבתיארטון הרינג בווינה.
פעל בהמשך באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, במסגרת האגודה הרוסית למוזיקה.
ניגן שם בהרכבים שונים, לצד המלחין האוקראיני מיקולה ליסנקו ואחרים.
בשנים 1874–1875 לימד כפרופסור במכללה למוזיקה בחארקוב ואחר כך בשנים 1875–1892 במכללה למוזיקה של אותה האגודה בקייב.
בשנת 1892 חזר למולדתו והתמנה לראש המחלקה לכינור בקונסרבטוריון של פראג, תפקיד שמילא עד שנת 1906. אחר כך לימד שיעורים פרטיים בעיר שבו התגורר, פיסק.
בשנים 1909–1918 כיהן כראש החוג לכינור באקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה.
עזב בשנת 1918 כשהפך לאזרח של צ'כוסלובקיה החדשה.
הוא חזר ללמד בקונסרבטוריון של פראג עד שנת 1921. נסע לאחר מכן לבריטניה ולארצות הברית, בהן המשיך ללמד שיעורי כינור, בין השאר, בלונדון, בשיקגו, בבוסטון ובניו יורק.
שווצ'יק נפטר בשנת 1934 בעיר פיסק, בצ'כוסלובקיה.
עם תלמידיו נמנו קונסטנטין וואוט, יאן קובליק, רודולף קוליש, ואצלב טאליך, אריקה מוריני, מרי הול, סילווסטרה רבואלטאס, ויקטור קולאר, ירוסלב קוציאן, אפרם צימבליסט, האחים אמנואל וסטניסלב אונדז'יצ'ק ואחרים.
ה"אטיודים" ו"שיטות הלימוד" שלו לכינור מהווים עד היום חומר לימוד חשוב ללומדים לנגן בכלי הזה.
לימודי יסוד לכינור הידועים כ"שווצ'יר הקטן'" - כוללים 149 תרגילים למערכת חצאי הטון
Schule der Violintechnik (לימודי טכניקת הכינור) (1883) - המיקום הראשון; - המיקום השני עד השביעי.; Variationen וריאציות לכינור אופוס 3 ;Trillervorstudien (תרגילי הכנה לטריל) אופוס 7 - Lagenwechsel (העתקת מיקום) אופוס 8;Doppelgriff Vorstudien (תרגילי הכנה בעצירה כפולה) - אופוס 9
אוטגארד (בנורדית עתיקה: Útgarðar; מילולית: "האזורים החיצוניים" או "שטחי הספר") היא אזור המתואר במיתולוגיה הנורדית, שהיה חלק מיוטונהיים - עולם ענקי הכפור.
האתר מוזכר בסיפור המפגש בין ת'ור ולוקי עם אוטגארד-לוקי הענק.
הסיפור מתאר את התחרויות שנערכו בין השלושה במתחם אוטגארד.
סיפור זה שונה מהמתואר בגסטה דנורום (בה נכתב שאוגטארד-לוקי כלוא במערה טחובה).
במקום אחר במיתולוגיה הנורדית אוטגארד הוא אחד משלושת העולמות המחוברים ליגדראסיל, והוא העולם של הכוחות החיצוניים לעולם (בניגוד לעולם בני האדם - מידגארד, ולעולם האלים - אסגארד).
אוטאמן או אטאמן (באוקראינית: Ота́ман, ברוסית: aтаман במובן של "אבא", "סבא", "זקן השבט")
היה תואר של מפקדי קוזאקים והיידמקים בשטחי אוקראינה של ימינו.
במקור, אצל הקוזאקים האוקראינים ציין התואר אוטאמן מפקדים זוטרים יותר, ומנהיגים של תושבי הערבות.
אולם באימפריה הרוסית אחרי חלוקת פולין, מימי קיסרית רוסיה יקטרינה הגדולה נהיה תואר זה לשם הרשמי של המפקדים העליונים של חילות הקוזאקים ושל הקוזאקים הרוסים.
לפעמים נהוג אצל הקוזאקים לכנותו "באטקה-אוטאמן" - "אבא-אוטאמן".
מקור המלים "אוטאמן" ו"הטמאן" ששימשו את הקוזקים, הנם שנויים במחלוקת.
מקובל לשער כי השם "אוטאמן" הוא ממקור טורקי, מורכב מהמילה "אטא" = "אב" ומהסיומת "מאן" או "מן" (המציינת קבוצה או קולקטיב) במובן של "אבי הפרשים".
השם "אטאמן" קיים בטורקית ובטטרית וכן ברוסית.
ברוסית הקדומה הייתה קיימת התפקיד "ואטאמאן" ватамманъ ששמו כנראה ממקור גרמאני - והיה נהוג אצל נוצרים בחצי האי קרים.
באיחוד הפולני-ליטאי היה בשימוש התואר הצבאי "הטמאן" (hetman) הדומה מבחינה צלילית ל"אוטאמן" ושמקורו ככל הנראה שונה - במילה הגרמנית "האופטמן" (Hauptmann) "אדם העומד בראש"-כלומר "קפטן".
בתקופות מסוימות במאות 17–18 אומץ תואר זה גם על ידי מנהיגי הקוזקים האוקראינים כנראה בהשפעה פולנית.
תואר זה ציין את המפקד הראשי של הקוזאקים תחת השלטון הפולני-ליטאי.
עד לתחילת המאה ה-17 השתמשו בתערובת בשני התארים - "אוטאמן" ו"הטמן".
מדינת הקוזאקים שהוקמה באמצע המאה ה-17 על ידי ההטמאן בוגדן חמלניצקי נקראה "ההטמאנות הקוזאקית".
בנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה בגרסה "האטמאן" (hatman) הפכה המילה לאחד התארים או התפקידים (דרגטורי) של האצולה הבכירה (הבויארים)
לראשונה נקראו "אוטאמנים" מנהיגים מקומיים אוקראינים בימי השלטון הטטרי בפודוליה (פודיליה) במאה ה-14.
אחר כך "אוטאמן" נקראו המנהיגים הנבחרים של ה"צבא הזפורוז'י" - הארגון הצבאי של הקוזאקים האוקראינים במאות 16–18 - או של חלקים ממנו.
תחילה התארגנה הנהגת הקוזאקים מסיץ' ב"מעגל" ("קרוג").
אריק לאסוטה פון שטבלאו (1616-1550), שליחו של הקיסר רודולף השני ביקר בקיץ של שנת 1594 בבזוולוק וקרא את אגרות הקיסר בפני "מעגל" קוזאקים שבראשות בוהדן מיקושינסקי שנשא את תואר "אטאמן".
בהמשך את מקום ה"קרוג" לקחה מועצת הקוזאקים (ראדה).
מושבה היה תחילה בסיץ', אחר כך בפריאסלאב ואחר כך בילה צרקווה.
האוטמאנים נבחרו על ידי אותה "מועצת הצבא" או "מועצת זקני הצבא" או התמנו בזמן מסעות צבאיים.
האוטאמנים הממונים, במיוחד בימי השלטון הרוסי, נקראו "נאקאזני אוטאמן" ("אוטאמן בפועל- наказний отаман)
בסיץ' הזפורוז'י המפקד העליון של הצבא נקרא "קוש אוטאמן" או "קושובי אוטאמן" (кошовий отаман), בעוד שמפקדי הגדודים (מפקדי "קוּרין") נקראו "קוריני אוטאמן" (курінний отаман)
בהטמאנות הקוזאקית נקראו אוטאמנים גם מפקדי יחידות תותחנים, יחידות מתנדבים (גדודים ופלוגות) או של פרשים שכירי חרב - "ז'ולדק", שהיו ממוצא לא קוזאקי (טטרים וכו').
כמו כן, היו גם תפקידים מנהליים-צבאיים של אוטאמאנים, למשל ראשי ערים - הורודובי אוטאמן (городовий отаман), גם עם משמעות צבאית של "סגן".
בראש כפר עמד "סילסקי אוטאמן".
מאוחר יותר שימושים מנהליים של התואר אומצו גם על ידי הקוזאקים ה"רוסים" בקובאן
בהטמאנות הקוזאקית היו ידועים גם מפקדי פלוגות (סוטניה) שכונו "סוטֶני אוטאמן"
ויסקובי אוטאמן - (військовий отаман) - אוטאמן של הצבא הזפורוז'י
פוחידני אוטאמן (похідний отаман) - אוטאמן של מערכה
קוש אוטאמן (кошовий отаман) - מפקד עליון של הצבא הזפורוז'י
קוריני אוטאמן (курінний отаман) - מפקד גדוד (מפקד של קורין)
סוטני אוטאמן (сотенний отаман) - מפקד זוטר של פלוגה (סוטניה) עם אחראיות מנהלית
הורודובי אוטאמן (городовий oтаман) - ראש עיר
ה"סוטני אוטאמן" ו"הורודובי אוטאמן" היו סגנים של סוטניק, המפקד הבכיר של הפלוגה.
תארים צבאיים אלה הונהגו בעת ההטמאנות הקוזאקית במאה ה-17.
יחד איתם הונהגו גם התארים של "ייסאול" ("שליש") ושל "חורוג'י" ("נושא דגל") שעזרו גם כן לסוטניק בעניינים מנהליים.
סילסקי אוטאמן (сільський отаман) ראש כפר, תפקיד מנהלי במאות ה-17–18
אוקרוז'ני אוטאמן (окружний отаман) - מנהיג מחוז
סטאניצ'קני אוטאמן (станичний отаман) - מנהיג של סטאניציה - יישוב כפרי קטן
חוטירסקי אוטאמן (хутірський отаман) - מנהיג של "חוטיר" - יישוב כפרי קטן מאוד
פומסטני אוטאמן - מעמד ביניים של לוחמים קוזקים בשירות המדינה בחילות המצב בגבול הדרומי של האימפריה הרוסית במאה ה-17- בין "בויארקסקיה דטי" לקוזקים מן השורה
אטאמנים בשטחי רוסיה במאות ה-18-20
במאות 17–18 אצל הקוזאקים המיושבים בשטחי רוסיה - "הקוזאקים הרוסים" - ה"אטאמנים" (כך ברוסית войсковой атаман - אטאמן של הצבא) נבחרו באופן סדיר על ידי מועצות של הקבוצות הקוזאקיות השונות.
הם היו אחראים על יישום החלטות האספות של הקוזאקים ולא היה להם מעמד של שליטים.
בשנת 1718 ביטל פיוטר הגדול את סמכותם של מוסדות הקוזאקים הרוסים לבחור בעצמם את האטאמנים שלהם.
האוטאמן האחרון שנבחר בשנת 1708 על ידי הקוזאקים של הדון ושבחירתו אושרה בזמנו על ידי הצאר, היה פיוטר רומאזאנוב.
אחרי 1718 למשך מאתיים שנה לקוזאקים היו אטאמנים ממונים (наказной атаман) שהתמנו בסנקט-פטרבורג
בראש כל אחת מ-11 הקהילות של קוזאקים ברוסיה (דון, אוראל, טרק, קובאן, אורנבורג, אסטרחן, סיביר, טרנסבאיקליה, אמור, סמירצ'נסק, אוסורי) עמד אטאמן.
אחרי מהפכת פברואר 1917 התכנסו הקוזאקים של הדון בראשות האוטאמן הזמני ייבגני וולושינוב ובחרו לעצמם את האוטאמן אלקסיי קאלדין.
גם קהילות הקוזאקים האחרות ברוסיה בחרו שוב בעצמן אטאמנים משלהם, וציינו בכך את האוטונומיה שלהם לעומת ממשלת המעבר בפטרוגרד.
אוטאמנים היו קצינים בדרגת מייג'ור בלגיון הרובאים של הסיץ' האוקראיני בצבא האוסטרו-הונגרי בשנים 1914–1918
סימני הדרגאות היו ביחידה זו זהים לאלו שבשאר הצבא האוסטרו-הונגרי.
מעמד דומה היה לאוטאמן גם בצבא הגליציאני האוקראיני בימי הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בשנים 1918–1919.
גם מפקדיהם של יחידות מורדים וקבוצות גרילה אוקראיניות בימי המאבק הלאומי האוקראיני בשנים 1917–1921 נקראו תכופות "אוטאמאנים".
האוטאמאנים הקוזאקים מילאו תפקיד חשוב במלחמת האזרחים בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר.
הכוחות בפיקודם התגייסו לרוב לצד הצבאות הלבנים.
חלקם שמרו על אוטונומיה ואחדים, כדוגמת האוטמאן ניקיפור הריהוריאיב או דנילו טרפילו המכונה "זלני" ארגנו פרעות נגד יהודים באוקראינה.
אטאמנים אחרים כמו בוריס אננקוב (בראש יחידות קוזאקים מסיביר), גריגורי סמיונוב (מטרנסביאליה) ואיוואן קלמיקוב (מאוסורי) הצטיינו במעשים אכזריים בסיביר
"שיר הפרטיזנים (הבולשביקים) של המזרח הרחוק" מזכיר את תבוסת האטאמנים ה"לבנים" באותו אזור בשנת 1920:
("מארש הפרטיזנים של המזרח הרחוק") (По долинам и по взгорьям": Марш дальневосточных партизан"), לחן:מלחין לא ידוע מילים: פיוטר פרפיונוב)
רשימת האוטאמנים האוקראינים הראשיים במאות 16–18
"אוטאמנים" כונו המפקדים העליונים של חילות קוזאקיים שונים בימי מלחמת האזרחים ברוסיה
כשהשיגה אוקראינה לרגע את עצמאותה בשנת 1918 היה לתואר "אוטאמאן" משמעויות שונות.
בצבא הסיץ' האוקראיני ובצבא האוקראיני בגליציה משמעותו היה של "מייג'ור" (רב-סרן).
ברפובליקה העממית האוקראינית (1919-1917) - ה"אוטאמן הראשי" (הולובני אוטאמן головний отаман) פיקד על חיל או אוגדה או על כמה חילות ומשמעות דרגתו הייתה של "גנרל".
סגנו נקרא "אוטאמן בפועל" - "נאקאזאני אוטאמן".
בשנים 1918–1925 (כולל בשנותיו בגלות) נקרא אוטאמן ראשי המפקד העליון של צבא הרפובליקה העממית האוקראינית, סימון פטליורה.
בראש היחידות הקרביות בחזית הוא מינה "אוטאמנים ממונים".
הגנרלים אולכסנדר אוסצקי ואולכסנדר הרקוב כיהנו כאוטאמנים בפועל.
בשנת 1920 הוחלפה רשמית דרגת האוטאמן ב"גנרל".
קבוצות פרטיזנים ויחידות שפעלו בימי המלחמה האוקראינית-סובייטית בשנים 1917–1921 נקראו גם אוטמאנים ושלטונם השרירותי או לפעמים אנארכי ידוע בשם "אוטאמנשצ'ינה".
השלטון הסובייטי ביטל את התואר אוטאמן.
הוא קם לתחייה כתואר כבוד בקהילות הקוזאקים שהתארגנו מחדש בשנות ה-1990 אחרי התפרקות ברית המועצות.
נשיא רוסיה בוריס ילצין הוציא צו שבו נתן הכרה חוזרת ל"קוזאקים" כ"קבוצות אתניות-תרבותיות".
בפדרציה הרוסית כיום מוכרות 11 קהילות - חילות של קוזאקים.
האוטאמנים שלהם מתמנים על ידי נשיא הפדרציה הרוסית.
ולדימיר גרומוב, למשל, כיהן 17 שנה כאטאמן של הקוזאקים של קובאן.
הקוזאקים נחשבים לנוצרים אורתודוקסים מאמינים ולבני ברית נאמנים למשטר של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
הם לקחו על עצמם תפקידים של שיטור וצבאיים, למשל בעת סכסוכים צבאיים באזורי הספר של רוסיה.
כמה מהם השתתפו בפעולות דיכוי של הפגנות אופוזיציה.
אוט לפלנד (באסטונית: Ott Lepland; נולד ב-17 במאי 1987) הוא זמר אסטוני.
לפלנד נולד בטאלין ומילדותו החל לשיר, בשנים 1995 ו-1996 הוציא ארבעה אלבומים עם שירי ילדים, הוא למד בבית ספר למוזיקה בטאלין ובנוסף למד שנים רבות נגינה בפסנתר.
ב-2009 השתתף בתוכנית "Eesti otsib superstaari", הגרסה האסטונית של אמריקן איידול שם העפיל למקום הראשון.
הוא גילם את טרוי בולטון במחזמר היי סקול מיוזיקל בתיאטרון המוזיקלי לנוער של אסטוניה, ב-2010 יצא אלבומו שנקרא על שמו.
ב-2012 השתתף ב-Eesti Laul, קדם האירוויזיון האסטוני, וזכה במקום הראשון עם השיר "Kuula" (הקשב); השיר סיים במקום השישי בגמר אירוויזיון 2012.
אוטאץ' (ברומנית: Otaci; לשעבר אטאקי, ברוסית: Атаки או Отачь, במולדובנית Ataki, ביידיש נכתב אטיק ונהגה אוֹטק) היא עיר על הגדה הדרומית-מערבית של נהר הדניסטר, המהווה את הגבול הצפון-מזרחי של מולדובה.
בצדו השני של הדניסטר שוכנת העיר האוקראינית מוהיליב-פודילסקי.
הערים מחוברות בגשר מעל הנהר.
העיר נמצאת במחוז אוקניצה (Ocniţa).
בדומה ליישובים אחרים באזור בסרביה, החליפה אוטאץ' מספר רב של ידיים במרוצת המאה העשרים.
אופייה היהודי אבד כתוצאה משואת יהודי רומניה.
עדות ראשונה לקיומו של היישוב קיימת מהמאה ה-15. היישוב היה חלק מבסרביה ונמסר על ידי האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית במסגרת הסכם בוקרשט, בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית בתחילת המאה ה-19, אם כי האזור היה שייך לנסיכות מולדובה (מדינת חסות של העות'מאנים).
העיירה שגשגה במרוצת המאה ה-19 בזכות מיקומה כנקודת מעבר לאוקראינה וממנה.
מ-1873 עד 1917 הייתה אטאקי חלק ממחוז סורוקה באימפריה הרוסית.
בתקופה זו הייתה אטאקי שטעטל עני שרוב תושביו יהודים.
פתיחת קו הרכבת לנובוסליצה בשנת 1893 פגעה אנושות במגזר העסקי של אטאקי, בעוד שגירוש היהודים מן הכפרים הסובבים אותה הביא לגידול חד באוכלוסייה היהודית בעיירה המרוששת.
בעלי האמצעים מבין תושבי העיירה היגרו לארצות הברית.
ברעב ההמוני של שנת 1900 הושיט ועד ההצלה היהודי של סנט פטרבורג סיוע ל-109 משפחות מאטאקי, אך משפחות רבות יותר נותרו בחוסר כל.
בראשית המאה העשרים מנתה אוכלוסיית העיירה כאלף משפחות, בהן 832 משפחות יהודיות.
בין השנים 1917–1918 הייתה אטאקי חלק מהרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית.
באפריל 1918, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, סופחה אטאקי לרומניה.
בשנת 1940 צעד הצבא האדום לתוך בסרביה וסיפח אותה לברית המועצות, לאחר שנתן לצבא הרומני שהות של 24 שעות לסגת מהאזור, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
בשנת 1941 נכבש האזור על ידי הוורמאכט במסגרת מבצע ברברוסה והוחזר לידי הרומנים בעלי-בריתם.
בשנת 1944 כבש הצבא האדום את האזור שנית.
משנת 1991, עם עצמאות מולדובה, השתייכה אוטאץ' אל המדינה החדשה, ובשנת 1994 הוענק לאוטאץ' מעמד עיר (oraş).
אטאקי נמתחה על גדת הדנייסטר ונתחמה מדרום-מזרח בהר.
הרחוב המרכזי בעיירה, שנקרא המיידון (ביידיש: דער מאידאן), הוליך אל תחנת הרכבת של אטאקי.
לאורך המיידון הוקמו מבני הציבור המרכזיים של העיירה - בית העירייה, הדואר, הבנק, הכנסייה, תחנת המשטרה ומשמר הגבול ולצידם בית הספר הממלכתי לבנות, הספרייה העברית וגן הילדים העברי.
מאחורי הכנסייה השתרע בית העלמין הנוצרי ומאחוריו כרמים.
בקצה העיירה, על גדת הדנייסטר מעברם הצפוני של פסי הרכבת, נמתח רחוב המאהלה (די מאלה) שהוליך לבית החרושת לשמן של משפחת חלפין ולבית הקברות בוולשינץ.
רוב יהודי אטאקי התרכזו בלב העיירה ואילו הגויים גרו בשוליה - על ההר וברחוב המאהלה.
במקביל למיידון, לכיוון הדנייסטר, נמתח רחוב השוק ובהמשך לו רחוב בתי הכנסיות (שול גאס), בהם התקיים השוק בימי חמישי.
העיירה שירתה את תושבי הכפרים הסמוכים לה, בעיקר חקלאים לא יהודים.
השוק התקיים בימי חמישי ברחוב השוק וברחוב בתי הכנסיות (שול גאס) הסמוכה לו.
מחוץ לעיירה היה יריד לבהמות עבודה ומאכל - סוסים, חזירים ופרות - ואילו עופות נמכרו בתוך העיירה.
האיכרים היו מוכרים את תוצרתם בשוק ומכלים את כספם בבתי המרזח ואצל בעלי המלאכה היהודיים.
בקרבת כיכר השוק שכנו בתי המלאכה של בוני העגלות, שהיו מקציעים את חלקי העגלה ברחוב בעזרת סכינים בעלות שתי ידיות.
בעיירה פעלו בתי חרושת לשמן, בית חרושת לעורות וטחנת קמח.
כמו כן פעלו בה שני בנקים:
בנק בסרביה - עבור הסוחרים.
בנק "ליי און שפאר קאסע" (מלווה וחיסכון) - נוסד בשנת 1907, סייע במתן הלוואות לסוחרים ולחנוונים.
באטאקי פעלו שלושה בתי ספר ממלכתיים: בית ספר מעורב, בית ספר לבנים ובית ספר לבנות.
הלימודים בבתי הספר הללו התנהלו בימים ב'-שבת, לפי תוכנית הלימודים הרומנית.
כמו כן הוקמה בעיר שלוחה של רשת החינוך תרבות, שכללה גן ילדים עברי, בית ספר עברי וספרייה עברית.
בבניין זה, הסמוך לנהר הדנייסטר ומשקיף על העיר מוגילוב-פודולסק שמעברו השני, התקיימה בשעות אחר הצהריים פעילות של תנועות הנוער.
הבניין נשק לתחנת המשטרה ומשמר הגבול הרומני, ותלמידיו היו מבריחים לפליטים היהודיים שנתפסו ונעצרו בה מזון כשר וספרים.
משפחות אדוקות יותר שלחו את ילדיהן לתלמוד תורה על רחוב קיזנער.
מלבדו פעלו לפחות חמישה חיידרים - תלמודי תורה פרטיים לילדים רכים בשנים.
במחצית הראשונה של המאה העשרים קמו באטאקי שלוחות של מספר תנועות נוער ציוניות וסוציאליסטיות:
מכבי - עסקה בפעילות ספורטיבית.
נסגרה לאחר שאחד החניכים שבר את ידו.
מחסן הקרשים שבמרכז העיירה, על הגדה המערבית של שפך פלג הריצ'קה אל הדנייסטר, שימש כאולם הצגות.
באולם הועלו הצגות חובבים ("לוביטיליס") מקרב תושבי העיירה וכן הופעות מזדמנות של להקות שהגיעו מחוץ לעיר.
בחנוכה ובפורים קיימו נשפי ריקודים בבית התרבות, אליהן הזמינו תזמורת מן העיירה ידינץ.
הקדש הקהילה, בתי כנסיות ובתי מדרש
בתקופת רוסיה הצארית הונהג מס ("טאקסע") לצורכי מוסדות הקהילה.
המס נגבה מכל המביאים עוף לשחיטה ושימש לתשלום משכורות ארבעת השוחטים, לתמיכה בעניים, למימון תלמוד תורה ולמפעלי צדקה שונים.
ההקדש שימש מקום לינה לעניים במהלך ימות השנה, וכמאפיית מצות לקראת הפסח.
שבעה בתי כנסיות ושישה בתי מדרש (קלוֹיזים) נמנו באטאקי:
כינויו, "קאזאצ'ע קלוז", נבע מנסיבות הקמתו בשלהי המאה ה-18. במהלך הגירוש לטרנסניסטריה רוכזו יהודים בבית הכנסת, והזהירו את הבאים אחריהם מפני הבאות בכתובות של דם ופחם על קירות בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול בעיר העתיקה.
בית הכנסת של חיים חזן
בית הכנסת הישן ברחוב אונטער בעיר העתיקה.
בית הכנסת בריצ'נסקי בעיר העתיקה.
בית הכנסת של החייטים ברחוב קיזנער.
בית המדרש ברחוב בתי הכנסיות (די שול גאס).
עד הקמת ברית המועצות התבססה כלכלת אטאקי על הסחורות שהועברו אל העיר מוגילב-פודולסק, מעברו האחר של הדנייסטר.
סגירת הגבול והעוינות הגלויה בין אוקראינה הסובייטית לבין רומניה הלאומנית הקשו על יהודי אטאקי וסביבתהּ, שלרבים מהם היו קרובי משפחה בעיר שבגדה הנגדית.
פעם בשנה, בעת התשליך, התקבצו היהודים משני עברי הדנייסטר וזעקו זה אל זה, תוך שהם עושים עצמם מתפללים.
עם מחזור תפילה ביד ותחת השגחת הזקיפים היו צועקים בקולי קולות אל קרוביהם בגדה הנגדית ומציגים את נשותיהם וילדיהם.
באותם ימים הוגלו יהודים רבים מאוקראינה לסיביר והיעדרם ממעמד התשליך עורר חרדה ודכדוך.
היהודים חיכו ליום התשליך בציפייה דרוכה ושבו ממנו עצובים, תשושים ומודאגים.
באחד במאי הוטל עוצר על אטאקי, בעוד בעיר שממול התנהלה תהלוכה חגיגית מלווה בתזמורות ושירה, שצעדה בחוצות העיר ולאורך הדנייסטר.
באטאקי הופצו עיתונים בארבע שפות:
ברומנית: "אדברול" (האמת), "דימניצא" (השחר)
ביידיש: "אונזער צייט" בעריכת שלמה רוזנטל.
גירוש יהודים דרך אטאקי בתקופת השואה
באוקטובר 1941 החל גירוש יהודי צ'רנוביץ מרומניה, וכן גירוש כל היהודים שנותרו בחיים בבוקובינה הצפונית מעבר לדנייסטר, לאחר רצח עשרות אלפים מהם החל מיוני 1941. אלפי יהודים גורשו לטרנסניסטריה דרך אטאקי.
עם חציית הנהר ליד אטאקי, מתו רבים מהיהודים המגורשים בטביעה, במכות או בירי.
רוב המגורשים נשלחו למחנות בצפון בסרביה: מחנות סקורן, אדינץ ומרקולשט.
רבים מהמגורשים נספו במחנות אלה.
ביוני 1942 גורשו כ-4,000 מבין כ-20,000 היהודים שנותרו בצ'רנוביץ, דרך אטאקי.
אוטה אבה (ביפנית: 阿部詩; נולדה ב-14 ביולי 2000) היא ג'ודוקא יפנית המתחרה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג, האלופה האולימפית מטוקיו 2020 וארבע פעמים אלופת עולם מהשנים 2018, 2019, 2022 ו-2023.
אבה נולדה בשנת 2000 בעיר קובה שביפן.
בגיל חמש החלה אבה להתאמן בג'ודו.
אף שהתאמנה בילדותה גם בשחייה, היא בחרה מאוחר יותר להתמקד בג'ודו.
אחיה, היפומי אבה, הוא גם ג'ודוקא מצליח.
בדצמבר 2016, בגיל 16 בלבד, זכתה אבה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באליפות העולם לנוער 2017 אשר נערכה בזאגרב, זכתה אבה במדליית הזהב לאחר שניצחה בגמר את בת-ארצה שישימה מדיאה היפנית.
באליפות העולם 2018, שנערכה בבאקו, זכתה אבה במדליית הזהב.
בגיל 18 בלבד, היא הפכה לשלישית הצעירה ביותר, שזוכה בתואר העולמי.
היא החלה בסיבוב השני, בו ניצחה באיפון את קרולינה פינקובסקה הפולנייה.
בשמינית הגמר היא ניצחה את פביאן קושר השווייצרית, וברבע הגמר גברה באיפון על ג'סיקה פריירה הברזילאית דקה ו-20 שניות מפתיחת הקרב, לאחר תרגיל ריתוק בשם קוזורה-קסה-גטאמה.
בחצי הגמר ניצחה באיפון תוך 23 שניות את אמנדין בושאר הצרפתייה, לאחר תרגיל בשם אודה-גראמי.
בגמר, התמודדה אבה מול בת-ארצה איי שישימה היפנית, ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד, נכנס הקרב לזמן ניקוד זהב, במהלכו ניצחה אבה באיפון לאחר תרגיל אוצ'י-מטה מוצלח.
באליפות העולם 2019, שנערכה בטוקיו, זכתה אבה בתואר העולמי בפעם השנייה ברציפות.
היא החלה בסיבוב השני, בו ניצחה את לריסה פימנטה הברזילאית.
בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את דיורה קלדיורובה האוזבקית, וברבע הגמר ניצחה בווזארי את צ'לסי ג'יילס הבריטית לאחר תרגיל אוצ'י-גרי.
בחצי הגמר ניצחה באיפון את מאילינדה קלמנדי הקוסוברית שלוש דקות ו-15 שניות אל תוך זמן ניקוד זהב, לאחר תרגיל ריתוק בשם יוקו-שיהו-גטאמה.
בגמר, התמודדה אבה מול נטליה קוזיוטינה הרוסייה, וניצחה באיפון תוך 29 שניות לאחר תרגיל סודה-צוריקומי-גושי מוצלח, שהטיל את יריבתה בעוצמה על גבה.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה אבה בתואר האולימפי בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
היא החלה את דרכה בסיבוב השני בו ניצחה באיפון את לריסה פימנטה הברזילאית.
ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את צ'לסי ג'יילס הבריטית ובחצי הגמר גברה בווזארי על אודט ג'יופרידה האיטלקייה לאחר יותר משלוש דקות בתוך זמן ניקוד זהב.
בגמר אבה התמודדה מול אמנדין בושאר הצרפתייה ובחלוף ארבע דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לתוך זמן ניקוד זהב.
לאחר כשמונה וחצי דקות של קרב, הצליחה אבה לרתק את יריבתה למזרן במשך 20 שניות, וניצחה באיפון.
באותו היום, ניצח גם אחיה היפומי, בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג.
שני האחים הפכו לאלופים אולימפיים מאחר שאחיה זכה גם הוא.
בנוסף למדליה בתחרות האישית, אבה זכתה גם במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם 2022, שנערכה בטשקנט, זכתה אבה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות.
לאחר שעברה יריבות מסרביה ודרום קוריאה בשלבים המוקדמים, ניצחה ברבע הגמר את גפן פרימו מישראל בשני ווזארי, בחצי הגמר גברה על אדמין בושארד הצרפתייה אחרי שהצליחה להשיג ווזארי אחרי 8 שניות, ו-ווזארי נוסף בניקוד זהב אחרי שבושארד השוותה זמנית.
בגמר ניצחה את צ'לסי ג'יילס הבריטית בווזארי.
באליפות העולם 2023, שנערכה בדוחה, זכתה אבה פעם נוספת במדליית זהב.
לאחר שעברה יריבות מקרואטיה ושווייץ בשלבים המוקדמים, ניצחה ברבע הגמר את אדמין בושארד באיפון שמונה שניות לפני תום הזמן.
בחצי הגמר גברה על דיסטריה קרסניקי מקוסובו עם שני ווזארי.
בגמר ניצחה את דיורה קליידורובה מאוזבקיסטן באיפון.
באולימפיאדת פריז 2024 הפסידה אבה לדיורה קליידורובה מאוזבקיסטן כבר בשמינית הגמר והודחה מהתחרות.
היה זה הפסדה הראשון מזה כ-5 שנים.
לאחר ההפסד פרצה בבכי והתמוטטה בזרועות מאמנה לצד תשואות הקהל.
בתחרות הקבוצתית, זכתה אבה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן.
אוטביו אדמילסון דה סילבה מונטירו (בפורטוגזית: Otávio Edmilson da Silva Monteiro; נולד ב-9 בפברואר 1995), הידוע בכינויו אוטביו (בפורטוגזית: Otávio או Otavinho) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקשר או הקיצוני בא-נסר ובנבחרת פורטוגל.
אוטאביו, שנולד וגדל בברזיל, ייצג את נבחרות ברזיל עד גיל 20, אך מאוחר יותר העדיף לייצג את נבחרת פורטוגל.
אוטביו החל את הקריירה באינטרנסיונל לאחר שהצטרף לאקדמיה של מועדון פורטו אלגרה בגיל 15. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית רק שנתיים לאחר מכן, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בתיקו 0–0 מול סנטוס ב-15 ביולי.
שער הליגה הראשון שלו הגיע ב-8 ביוני 2013 בתיקו 2–2 מול קרוזיירו.
ב-1 בספטמבר 2014 עבר אוטביו לפורטו כשחקן חופשי לאחר שאינטרנסיונל ויתרה על זכויותיו, וחתם על חוזה לחמש שנים.
הוא שובץ בתחילה לקבוצת המילואים שהתחרתה בליגה הפורטוגלית השנייה.
בינואר 2015 הושאל לויטוריה דה גימארייש.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-8 בפברואר בהפסד 0–1 לבלננסש.
עסקת השאלתו של אוטביו הוארכה למשך כל עונת 2015/2016.
במהלך עונת 2019/2020 הופיע אוטביו ב-48 משחקים וכבש שני שערים, ועזר לקבוצה לזכות בדאבל.
ב-22 באוגוסט 2023 חתם אוטביו בא-נסר הסעודית.
זמן קצר לאחר שערך את הופעת הבכורה שלו באינטרנסיונל, זומן אוטביו לנבחרת ברזיל עד גיל 20. הוא הופיע בה 4 פעמים וכבש שער אחד.
במרץ 2021 קיבל אוטביו אזרחות פורטוגלית.
ב-26 באוגוסט באותה שנה, הוא זומן לנבחרת פורטוגל למשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד אירלנד ואזרבייג'ן ומשחק ידידות נגד קטר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו וגם כבש שער ראשון בניצחון 3–1 על קטר.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2024, אולם בהמשך נגרע מהסגל בשל פציעה והוחלף על-ידי מתאוס נונס.
"אוּחְתִּי" (בעברית: "אחותי") הוא שיר שהלחין וביצע בערבית מרוקאית הזמר והיוצר הישראלי שמעון בוסקילה.
בוסקילה כתב את המילים במשותף עם אברהם פרץ (גוסטו).
השיר יצא לאור ב־14 באוגוסט 2022 כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
בוסקילה כתב את השיר כמחווה לאחותו, לאחר שהתפייס איתה לאחר נתק של כ־25 שנים בין השניים.
בוסקילה נולד באופקים והתייתם מאימו כשהיה בן שמונה וחצי.
האב ובנו עברו להתגורר בנתיבות.
כ־15 שנים לאחר מותה של אשתו הכיר האב אישה, ונולדה להם בת, ענת.
לאחר כמה שנים התגרשו האב ואימהּ של ענת, ולאחר זמן עברו השתיים להתגורר באשקלון.
מאז לא התראו בוסקילה ואחותו.
עם מותו של אביהם, יצר בוסקילה קשר עם האחות.
בוסקילה טען שהתברר לו שאימהּ של אחותו לא אפשרה לה להגיע להלוויה ולשבעה.
האחות מצידה סיפרה שהתגעגעה לאחיה כל השנים: .
היא ניסתה ליצור קשר איתו כמה פעמים במשך השנים.
לטענתו גם הוא רצה במשך תקופה מסוימת ליצור איתה קשר, אך לא התאפשר לו.
בשנים האחרונות הוא חש חרטה על כך שלא שמרו על קשר, ושלא גדל לצד אחותו, עד שלבסוף כתב את השיר, שקורא לה לחזור אליו.
השיר זכה להשמעות רדיו רבות, ובשיאו הגיע למקום החמישי במצעד ההשמעות הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב: .
על הווידאו קליפ כתב: .
מקור: פרטי הווידאו קליפ ביוטיוב.
שמעון בוסקילה – זמרה, גיטרה אקוסטית, גיטרה קלאסית
נועם בורג – גיטרה אקוסטית, גיטרה קלאסית, גיטרה חשמלית
פטריק סבג – נגינה ותכנותים, עיבוד
עמית הראל – פסנתר, עיבוד
אורי דוידסון – גיטרה פרטלס בס
פתיח בצרפתית – מאור זפרן
עוזר הפקה – עודד דיסטלמן
אוטאקאר ריטר (בצ'כית: Otakar Rytíř; 26 ביוני 1913 – 6 במאי 1979) היה גנרל ארמייה צ'כוסלובקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין 1958–1968.
ריטר נולד בוויסוקה מיטו ב-26 ביוני 1913. ב-1932 הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג, אולם עזב את הלימודים לאחר שלושה סמסטרים.
ב-1935 הוא התגייס לצבא צ'כוסלובקיה והוכשר כקצין ארטילריה.
באוגוסט 1937 הוא מונה למפקד סוללת תותחנים.
בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, הוא עזב את הארץ ונמלט לפולין, שם חבר ליחידות מהצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
לאחר נפילת פולין הוא נמלט לברית המועצות, ונכלא במחנה מעצר של הנ.ק.ו.ד.
בעקבות מבצע ברברוסה, החלו הסובייטים להקים יחידות צ'כוסלובקיות שיסייעו בלחימה נגד הגרמנים.
ריטר התגייס לצבא הצ'כוסלובקי הגולה, ועד סוף המלחמה השתתף בקרבות רבים וטיפס בסולם הדרגות.
עם סיום המלחמה הוא היה מאיור וראש מטה רגימנט תותחי שדה של הקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון.
עם סיום המלחמה, ריטר חזר לצ'כוסלובקיה והתגייס מחדש לצבא הצ'כוסלובקי.
ב-1 באפריל 1946 הוא נשלח למוסקבה לצורך השלמת הכשרתו הצבאית.
ב-30 באפריל 1947 הוא החל ללמד באקדמיה הצבאית בפראג.
ב-15 במאי 1949 הוא מונה לסגן מפקד הבריגדה ה-13. ב-1 באוקטובר 1950 הוא מונה למפקד הבריגדה.
ב-15 באוקטובר הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-3. ב-15 ביולי 1951 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-1. ובינואר 1952 הוא הועבר לשמש כסגן מפקד המחוז.
ב-27 באפריל 1953 הוא מונה למפקד המחוז.
ב-4 ביוני 1956 הוא מונה לסגן שר ההגנה.
ב-28 ביולי 1958 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-1 במאי 1966 הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
ב-19 באפריל 1968 הוא פרש מהצבא והפך לחוקר עצמאי במכון להיסטוריה צבאית בפראג.
ב-25 ביולי 1969, בעקבות פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה (האביב של פראג), הוא מונה למתאם בין ממשלת צ'כוסלובקיה לכוחות הזרים השוהים בארץ.
הוא נפטר באוסטרבה ב-6 במאי 1979.
אוטגאווה טויהארו (ביפנית: 歌川 豊春) היה אמן יפני בז'אנר האוקיו-אה, הידוע כמייסד אסכולת אוטגאווה ובזכות ציורי האוקי-אה שלו ששילבו פרספקטיבה בסגנון מערבי כדי ליצור תחושת עומק.
טויוהארו נולד בטויואוקה שבמחוז טאג'ימה, ולמד אמנות בקיוטו, ולאחר מכן באדו (טוקיו של ימינו), שם החל משנת 1768 החל לייצר עיצובים להדפסי עץ.
עד מהרה התפרסם טויוהארו בזכות ה"תמונות הצפות" שלו של נופים ואתרים מפורסמים, כמו גם בזכות העתקים של הדפסי פרספקטיבה מערביים וסיניים.
למרות שעבודותיו לא היו ההדפסים הפרספקטיביים הראשונים באוקיו-אה, הן היו הראשונות שהופיעו כנישיקי-אה בצבע מלא, והן מפגינות שליטה גדולה בהרבה בטכניקות פרספקטיבה בהשוואה לעבודות קודמיו.
טויוהארו היה הראשון שהפך את הנוף לנושא באמנות האוקיו-אה, ולא רק כרקע לדמויות ואירועים.
אסכולת אוטגאווה התפתחה ושלטה באוקיו-אה במאה ה-19, עם אמנים כמו קיטגאווה אוטאמרו, הירושיגה ואוטגאווה קוניושי.
המילה Toyo () בשם טויוהארו () מקורו בשם הפרטי טויופוסה () של מורו טורייאמה סקין.
מקורות מסוימים טוענים שהוא גם למד אצל אישיקאווה טויונובו ונישימורה שיגנאגה.
המסורת גורסת כי השם אוטגאווה נגזר מאודאגאווה-צ'ו, שם התגורר טויוהארו במחוז שיבא באדו.
טויוהארו השתמש לעיתים קרובות בשם Tajimaya Shōjirō (), וגם בשמות האישיים מאסאקי () ושינמון ().
עבודותיו של טויוהארו החלו להופיע בסביבות שנת 1768. עבודותיו המוקדמות ביותר כוללות הדפסי עץ בסגנון מעודן ועדין של יפהפיות ושחקניות.
עד מהרה הוא החל לייצר הדפסי פרספקטיבה בסגנון אוקי-אה אותם יישם טויוהארו באמצעות נקודת מגוז בשיטה המערבית כדי ליצור תחושת עומק ריאליסטית.
רובם היו של אתרים מפורסמים, כולל תיאטראות, מקדשים ובתי תה.