tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תהליך זה יצר פער של מספר חודשים בין פרסום המקור ופרסום התרגום והגביר את מכירת המהדורות האנגליות במדינות בהן אנגלית אינה השפה המדוברת.
כך למשל, הפכה המהדורה האנגלית של הספר החמישי לספר הראשון באנגלית שעמד בראש רשימת רבי המכר בצרפת.
באיטליה, הפעילו מעריצי פוטר את "מבצע נוצה", בו הציפו את המוציא לאור ("Salani") בנוצות (בדומה לינשופים של הוגוורטס) בדרישה להאיץ את תהליך התרגום של הספר השביעי בסדרה לאיטלקית.
במדינות רבות, גרם העיכוב ליציאתם של תרגומים לא חוקיים או מזויפים.
כל ספרי הארי פוטר שראו אור בעברית, הופיעו בסדרת פרוזה של ספרי עליית הגג וידיעות ספרים ובתרגומה של גילי בר-הלל.
בשונה מ"תרגומים פיראטיים" שאמנם אינם מורשים אך הם תרגום לספר המקורי, הופיעו לספר גם "תרגומים מזויפים", ספרי פאנפיקשן או פסטיש שמתחזים לתרגומים לספרים אמיתיים בסדרה.
המפורסם ביותר בספרים המזויפים היה "הארי פוטר ובאו זולונג" (哈利波特与豹走龙), שיצא בסין ב-2002, לפני שיצא הספר החמישי בסדרה.
הספר בוסס ברובו על "ההוביט", ספרו של ג'.
טולקין, כאשר שמות הדמויות שונו לאלה של רולינג.
בין הספרים המזויפים האחרים נמנים גם "הארי פוטר ובובת החרסינה" (哈利・波特与瓷娃娃), "הארי פוטר והצב המוזהב" וכן "הארי פוטר ואגרטל הבדולח".
באוגוסט 2007, פרסם הניו יורק טיימס כתבה לפיה הוצאת ספרה החדש של רולינג, "הארי פוטר ואוצרות המוות", הובילה ל"גל חיקויים סיניים מוזרים במיוחד".
בכתבה הופיעו מספר תקצירים וקטעים מתוך הספרים.
בין השאר הופיעו בכתבה "הארי פוטר והתלמידים הסיניים שהגיעו אל בית הספר הוגוורטס לכישוף וקוסמות מעבר לים", "הארי פוטר והפנינה דוחת המים", "הארי פוטר והמשפך הענק", "הארי פוטר והעימות הסופי" ועוד.
אנשיה של רולינג מפעילים לחץ משפטי על המוציאים לאור, על מנת שלא יפרו את זכויותיה, ועושים צעדים כדי למנוע את הפצת הספרים המזויפים.
כך למשל הופסק ייצור הספר "הארי פוטר בכלכותה" (בבנגלית: হ্যারি পটার ইন ক্যালকাটা), ב-2003.
"תרגום" מאנגלית בריטית לאנגלית אמריקנית
ההבדלים בין הגרסאות הבריטיות והאנגליות של הספרים מכונים לעיתים "תרגום" – מאנגלית בריטית לאנגלית אמריקנית.
הדוגמה הבולטת ביותר להבדלים אלה היא כותרת הספר הראשון בסדרה, הארי פוטר ואבן החכמים: בבריטניה, שם פורסם הספר במקור, שמו היה "Harry Potter and the Philosopher's Stone" (תרגום מילולי: "הארי פוטר ואבן הפילוסוף") בעוד בארצות הברית הוא כונה "Harry Potter and the Sorcerer's Stone" (תרגום מילולי:"הארי פוטר ואבן המכשף").
לרוב, השינויים לקסיקליים בלבד ומתאימים בין הניבים השונים – מונעים מהקורא האמריקני להיתקל במונחים בריטיים לא מוכרים.
שינויים כאלה מקובלים בכל תרגום מאנגלית בריטית לאמריקנית (ולהפך), אך בסדרת הארי פוטר זכה המהלך לביקורת מקוראים שחשו שהאנגלית הבריטית מוסיפה טעם אחר לסדרה.
קושי אחד בתרגום היה הצורך לתרגם מילים שהסופרת עצמה המציאה – מילים מיוחדות, שמות קסמים, קוסמים, מקומות, חפצים ויצורים.
חלק מהמילים שהמציאה נשאבו מלטינית, חלקן ממיתולוגיות של עמים שונים וחלקן הן שעשועי לשון בשפה האנגלית.
המתרגמים ניסו להבין את הרעיונות ואת שורשי המילים שמאחורי המילה החדשה, ולתרגם את המילה תוך שימור המשמעות.
דוגמה למונח שמכיל משמעות באנגלית אך איבד אותו עם התרגום לעברית הוא "סמטת נוקטורן" (שם הסמטה נשמע באנגלית כמו nocturnal: חשוך, אפל).
לעומת זאת, בתרגום המונח "Pensieve" לעברית המתרגמת מצאה הלחם מתאים בעברית: "הגיגית" היא הלחם של המילים הגיג וגיגית.
בטורקית תורגם המונח כ-"Düşünseli" (הלחם של Düşünmek, לחשוב, לדמיין, ו-sel, זרם מים), בגרמנית כ-"Denkarium" (הלחם של denken, לחשוב, ואקווריום), בשוודית כ-"Minnessåll" (מסננת הזיכרון) ובנורווגית כ-"Tanketanken" (מְכָל מחשבות).
דוגמה למונח בו נעשה שימוש במשחק מילים בתרגום, תחת משחק מילים בשפת המקור הוא knut שהוא המטבע של הקוסמים, באנגלית נקרא nut שזה אגוז.
בעברית, המתרגמת השתמשה במילה אגוז, אך השמיטה, בדומה לאנגלית, את האות הראשונה.
מה שיצר את המילה המומצאת, גוז.
בסדרה מופיעים שירים רבים בחרוזים, שהוכיחו את עצמם כקשים לתרגום.
החידה שהספינקס הציגה להארי בספר הרביעי, למשל, הייתה בעייתית: היא הורכבה משיר – כל מילה בו הצטרפה למילה הבאה כדי ליצור את המילה "spider" (עכביש) כתשובה.
בתרגום למנדרינית, המילים האנגליות המקוריות פשוט תועתקו בסוגריים.
בשפות אחרות, כמו בעברית, הוחלפו המילים כדי ליצור את הגרסה המקומית ל"עכביש".
ביטוי בעייתי נוסף היה "The Mirror of Erised" (הראי של ינפתא) ששמו נגזר מהיפוך המילה האחרונה במשפט "I show not your face but your heart's desire".
השם בעברית נגזר מהמשפט "לא את פניך אראה כי אם את משאלת לבך".
למתרגמים היו אפשרויות שונות בתרגום: לתעתק את השם ולוותר על המשמעות שיש לו באנגלית (הוגוורטס, למשל, לא תורגם ל"יבלות החזיר"), להחליף אותו בשם מהשפה המקומית (נאמר: במקום הארי – אריה), או להשתמש במילים מקומיות כדי להעביר את הכוונה בשם המקורי.
בגרסה העברית, למשל, שונה השם בטהילדה (שם ממקור יווני-גרמני שפירושו אישה לוחמת ומכיל את המילה "עטלף" באנגלית, ומסתיים במילה "הילדה" שקשורה במיתולוגיה הסקנדינבית ומשמעותה "קרב") ל"בתחולדה" שם עם צליל דומה, שמכיל משמעות דומה (חולדה במקום עטלף, שני יצורים שקשורים בכישוף).
שם נוסף שעבר שינוי קל הוא ניוט סקמנדר ששונה לניוט סלמנדרה.
ניוט הוא קיצור לשם ניוטון אך נשמע כמו המילה האנגלית לטריטון וסקמנדר היא עיירת נופש מפורסמת, אף על פי כן, כקוסם המקושר לחיות קסומות, הוחלט לשמור על קישור דומה לחיות שמיתוסים נקשרו בשמן.
שמו האמיתי של הלורד וולדמורט הוא במקור "טום מארבולו רידל", אנגרמה של המשפט "I am Lord Voldemort".
תכונה מיוחדת זו אילצה את הכותבים לשנות את השם המקורי של הקוסם.
בחלק מהמקרים הכותבים הצליחו לשנות רק חלק אחד בשם: שמו האמצעי של וולדמורט שונה לואנדרולו (עברית), מארבולדו (טורקית), וורלוסט (גרמנית), נארבולו (רוסית), סורבולו (ספרדית), מארבולוסו (סלובקית) ואורבולוסון באיטלקית.
בשפות אחרות שונה שמו לגמרי כדי לשמר את האנגרמה.
בצרפתית השתנה שמו ל"טום אלביס ג'דוסור" (Tom Elvis Jedusor נשמע דומה ל־Jeu du sort, "משחק הגורל") – אנגרמה של "Je suis Voldemort".
בנורווגית שמו הוא אנגרמה של "וולדמורט הדגול" – טום דרדולו ונסטר.
באיסלנדית שמו הוא טרבור (מארבולו) דלגום כאשר שמו האמצעי לא משמש באנגרמה.
בפינית שמו הוא "טום לומן ואלדרו", בהולנדית שמו "מארטן אסמודום ויליג'ן", בשוודית "טום גאס מארבולו דולדר" ובהונגרית "טום רוול דנם".
בתרגום הערבי התעלם המתרגם מהסוגיה ופשוט תרגם "אני לורד וולדמורט" (أنا لورد فولدمورت).
השינויים שנערכו בשמו יצרו לעיתים בעיות בהמשך הסדרה.
קושי נוסף היה בתעתוק ומגדור שמות שאינם נפוצים בשפה האנגלית.
במקרה של התרגום העברי, הטעות הבולטת ביותר הייתה במגדור שמו של בלייז זאביני (השם הפרטי, Blaise, הוא ממקור צרפתי): בספר הראשון הוא תואר כתלמידה ולא כתלמיד, אך בספר השישי "תוקנה" דמותו למגדר הנכון (זכר).
הבדלי תעתוק נוספים, שבלטו בעיקר בתרגום הספר הראשון לעומת יתר הספרים, הם תעתוק שמה הפרטי של פנסי פרקינסון כ"פאנזי", או תעתוק שמה הפרטי של פרוואטי פאטיל (שם ממקור הודי שמתייחס לאלה ההינדואית פרוואטי, אשתו של שיווה) כ"פארבאטי".
בתרגומים השונים נעשו התאמות לתרבות המקומית.
לדוגמה, בפרק הראשון של הסדרה מצוין בגרסה הבריטית כי אלבוס דמבלדור אוכל ממתק הקרוי שרבט לימון.
היות שבישראל אין ממתק זה נפוץ כמו בבריטניה, בגרסה העברית דמבלדור אוכל קרמבו.
עקב שינוי זה, גם סיסמת הפתיחה למשרדו של דמבלדור היא קרמבו, ולא שרבט לימון.
הסביבה היומיומית בה מתרחשים האירועים היא בריטית מוצהרת: הווי פנימיות המוכר יותר בבריטניה ופחות בישראל, לדוגמה.
גם רובאוס האגריד יצר קשיים בתרגום: הוא מדבר בניב אנגלי מערבי.
המתרגמים היו צריכים להעביר את השוני בצורת הדיבור שלו, המבטא, והסלנג בו השתמש, באמצעות הקבלה לשפתם.
בתרגום העברי השפה של האגריד מאופיינת במשלב לשוני נמוך, כגון השימוש בכינוי הקניין הפרוד במשפט "זה לא מוצא חן בעיניים שלי" במקום בכינוי הקניין החבור במשפט "זה לא מוצא חן בעיני".
בחירה זו הביאה לשינוי משמעותי בתפיסת דמותו של האגריד כאדם טיפש במידה מסוימת אף על פי שהמבטא המקורי לא מכיל קונוטציות דומות.
בחירה דומה נעשתה בתרגום הדיאלוגים של גמדוני הבית להם נוספו הגייה ילדותית, ושיבושי מילים כגון 'אדונילי' (אדוני + לי) וכו' שלא קיימים כלל בגרסת המקור ואשר הוספתם משנה באופן משמעותי את האופן שבו הקוראים תופסים את הגזע.
דוגמה נוספת להתגברות על פערים תרבותיים היא הצורך לשנות ביטויים או הפניות לנצרות בתרגום לעברית, כיוון שהקוראים אינם בקיאים במונחים אלו.
לדוגמה, שינוי פרודיה על שיר חג המולד "God Rest Ye Merry Gentlemen" לפרודיה על שיר החנוכה "מי ימלל":
בתרגומים לערבית, שכוונו כלפי קהל יעד שהוא ברובו מוסלמי, הוסרו כל האזכורים למאכלים ומשקאות האסורים באסלאם, כמו מאכלי חזיר (שהוחלפו בתרגום למאכלי ביצים) או משקאות אלכוהוליים (שהוחלפו במים).
כמו כן, הוסרו כל האזכורים לקרבה אינטימית בין דמויות דוגמת חיבוקים או נשיקות.
בניגוד לכך, התרגום העברי הותיר את האזכורים למאכלים לא כשרים כפי שהם.
קושי נוסף היה בתרגום מונחים המבוססים על מילים נפוצות באנגלית בריטית, אך לא קיימת עבורם מקבילה בשפות אחרות.
כך לדוגמה, המונח "Snitch" ("סניץ'" הזהב ממשחקי הקווידיץ', ש"חוטפים" אותו על מנת לזכות במשחק - על בסיס המילה האנגלית שפירושה "לחטוף/לפלח") תורגם ביידיש ל"פֿלאַטערל" – פרפר, סמל נפוץ בפולקלור היידי.
על אותו משקל, המונח "Snatchers" שתורגם בעברית ל"חטפנים" ומתאר קבוצות של קוסמים שבמהלך שלטונו של וולדמורט בספר השביעי היו אמונים על תפיסתם והסגרתם של בני-מוגלגים לרשויות תמורת פרס כספי, תורגם בפולנית ל־"Szmalcownik" ("שמאלצובניק"), מונח ששימש ככינוי גנאי לפולנים ששיתפו פעולה עם הנאצים והסגירו יהודים תמורת כסף בתקופת השואה.
שמו של הספר השביעי בסדרה, Harry Potter and the Deathly Hallows, הערים קשיים על אלו שביקשו לתרגמו לשפות שונות בהן למילה "Hallows" לא קיימת מקבילה.
טרם יציאת התרגום העברי, היו נפוצים בתקשורת ובאתרי המעריצים שמות לא-רשמיים כמו "הארי פוטר ורוחות המוות", "הארי פוטר והקדושים הממיתים" ועוד.
רולינג סיפקה פתרון בכך שהציעה שם אלטרנטיבי עבור המתרגמים – "Harry Potter and the Relics of Death".
השם האלטרנטיבי סיפק בסיס למתרגמים רבים שבחרו לדבוק בהצעה זו, בין היתר לתרגום העברי שתרגם את השם אחד לאחד – "הארי פוטר ואוצרות המוות".
התרגום לאיטלקית חרג במעט מן ההצעה, ונקרא "Harry Potter e i doni della morte" ("הארי פוטר ומתנות המוות"), כיוון שהפירוש באיטלקית למילה "Relics" מתייחס בעיקר למונח הלטיני Reliquiae – שרידי הקדושים הנוצריים.
קושי נוסף בתרגום "הארי פוטר" היה רצף העלילה בסדרה: כאשר החל התרגום לעברית, טרם הסתיימה כתיבתה של סדרת הספרים ולא ניתן היה לדעת מה תהיינה ההשפעות של דמויות וכלים בעתיד.
גילי בר-הלל ציינה בבלוג שלה כי היא נאלצה להתמודד עם מושגים פרי המצאתה של הסופרת (כמו thestral, ת'סטראל) ומושגים שנלקחו ממיתולוגיות זרות לקורא העברי (כמו kappa , מפלץ-מים מהמיתולוגיה היפנית) שמשמעותם לא הייתה ברורה דיה.
לפעמים, גילו מעריצי הסדרה האדוקים רמזים לתעלומות שבסיפור באמצעות בחינת התרגומים לשפות אחרות.
בסוף הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, לדוגמה, התגלו למעריצים ראשי התיבות של דמות לא מוכרת, "ר.א.ב".
יכלו לשמש מספר דמויות משניות בספרים – אבל הגרסאות האחרות של ראשי התיבות בשפות הזרות חשפו את זהותה האמיתית של הדמות המסתורית: בגרסה ההולנדית של הספר תורגמו ראשי התיבות ל-R.A.Z.
(בהולנדית הוחלף השם "Black" ("שחור") ב"זווארץ"); בנורווגית הן הפכו ל-R.A.S.
("סבארט"); ובפינית הן היו בכלל R.A.M.
כך גילו המעריצים את זהותו של גנב הקמע עוד לפני שהתגלה, בספר השביעי, שאכן מדובר ברוגולוס בלק, אחיו של סיריוס בלק.
התרגומים של ספרי המקרא לשפה הלטינית החלו להיות מחוברים לכל המאוחר במאה השנייה לספירה – ומפעל תרגומי זה נמשך ברצף למעשה עד היום הזה.
תרגומים מקראיים אלו כוללים תרגום של ספרי הברית הישנהעברית, הברית החדשה וכן ספרים חיצוניים.
נהוג לחלק את תרגומי הביבליה הלטינית לאלו שקדמו להירונימוס, המכונים 'וטוס לטינה' (Vetus Latina); ולאלו שהירונימוס ערך, המכונים וולגטה (Vulgata).
בנוסף לתרגומים אלו, יצאו לאור בעת החדשה תרגומים ללטינית - ללא זיקה ישירה לוולגאטה.
הוולגטה היא תרגום המיוחס להירונימוס, אשר נערך בסוף המאה הרביעית.
הברית הישנה חוברה בידו על יסוד מצע עברי וארמי; ואילו הברית החדשה, על פי מצע יווני.
מהמאה השמינית השימוש בה הפך לכמעט בלעדי והתקדש.
למרות תרומתה האדירה לנצרות, והעובדה שהיא התחבבה על המאמינים הנוצרים, הוולגאטה ספגה לא מעט ביקורת כבר מזמן חיבורה.
על כן, נעשו ניסיונות לתקנה ואף להקים לה תרגומים מתחרים – וזאת ללא הצלחה.
בעקבות הרפורמציה, היא הוכרה כנוסחה הסמכותי של כתבי הקודש של הכנסייה הקתולית, בידי ועידת הכנסייה בעיר טרנטו (1546).
לאחר עמל רב, נוסח אחד אושרר עם ההוצאה לאור של הביבליה הסיקסטו-קלמנטינית ב-1592. החל מ-1979 הנאו-וולגאטה ממלאה את מקומה של הוולגאטה; ואין היא מיוחסת יותר להירונימוס.
"וטוס לטינה" ("התרגום הלטיני הקדום"), או בקיצור: VL, היא כינוי המציין טקסטים בלטינית, בהם המקרא מצוטט.
טקסטים אלו היו בשימוש בעיקר בקרב קהילות נוצריות החל מהמאה השנייה.
בין היתר, קורפוס זה מכיל תרגומים.
בדומה ליצירת החולין הלטינית, יצירה זו צמחה על רקע השחיקה ההדרגתית במעמדה ההגמוני של תרבות יוון ברחבי הקיסרות הרומית המערבית.
במקביל לתהליך תרבותי זה, חלה עלייה בקרנה של השפה הלטינית; ובאופן הדרגתי, זאת תפסה את מקומה של היוונית והפכה לשפה הדומיננטית של האימפריה הרומית – ראשית בצפון אפריקה, ולאחר מכן באירופה.
בגלל מקומה הנכבד של כנסיית אפריקה בקרב אבות הכנסייה הלטינית, הרי חלק גדול מהוטוס לטינה חובר באפריקה – וכנראה במידה פחותה יותר בצפון איטליה וגם בשאר אירופה (גליה, ספרד, אנגליה וגרמניה).
הוטוס לטינה ספגה הרבה ביקורת, אף על פי שהמדובר בכתבים המקודשים של הכנסייה הלטינית בראשיתה.
אודות חילופי הגרסות של הוטוס לטינה אמר אוגוסטינוס, שרבים הם מספור (Doctrina Christiana 2:11).
עם זאת, ציטוטיו של קיפריאנוס בן המאה השלישית, מצביעים על שימוש בגרסה אחת של ביבליה לטינית, בעלת מספר מוגבל של וריאנטים.
הירונימוס התייחס אל מתרגמי הוטוס לטינה, כאל מחוסרי כישרון (המבוא לתרגומיו לאיוב ולמשלי) – ובעקבות כך, ערך תרגום מחודש למקרא.
תרגומים לטיניים לכתבי הקודש שקדמו לנצרות
ראשוני התרגומים ללטינית חוברו כנראה בידי יהודים, עוד במאה הראשונה, כשנדדו בקיסרות הרומית, בעקבות הגלייתם מיהודה עם חרבן בית המקדש השני (בשנת 70).
כיוון שתרגומים יהודיים אלו נערכו במקביל לתרגומים נוצריים, בפועל קשה להבחין בינם לבין שאר הוטוס לטינה.
בשונה משאר תרגומי הוטוס לטינה, אלו הם תרגומים של התנ"ך ואולי של ספרים חיצוניים יהודיים – ולא תרגומים של הברית החדשה.
עם כל ההסתייגויות המתבקשות, תרגומים אלו הם חלק מהוטוס לטינה ואולי התשתית שעליה היא נבנתה – לאחר שהתרגומים הראשונים עברו עריכה ותיקונים, על פי החידושים שהופיעו בנצרות, במאות הראשונות לספירה.
עדויות ממשיות בודדות לקשרם ליהודים דווקא, נמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא, שבהן חרותים פסוקים מקראיים על קברים.
תרגומים אלו מתאפיינים בסטייה ממסורת התרגום הנוצרית, ובדרכיה בתרגום תאולוגי של המקרא.
הנוכחות היהודית ניכרת במילוליות התרגומים התואמת את מסורת התרגום למקרא היהודי, בשקיעי המדרש, במטבעות לשון יהודיים – ובעיקר בתרגומי שאילה מהעברית (הבראיזמים), ובתרגומים ברוח ההלכה היהודית והפרשנות היהודית למקרא.
היא גם ניכרת בסטיות ניכרות מנוסח תרגום השבעים, אשר בעיקר עליו מושתתים תרגומי הוטוס לטינה.
לא מן הנמנע, שהמתרגמים השתמשו במצע העברי או בתרגומים לארמית וליוונית אחרים הקיימים, בצד השימוש בתרגום השבעים.
הסברה היא שתרגומי הוטוס לטינה נקראו בבתי כנסיות, על פי מסורות שגיבשו חז"ל, למשל בנוגע לתרגומים הארמיים.
עיקר קורפוס הוטוס לטינה (VL)
עיקר הוטוס לטינה נערכה בידי נוצרים; והמאפיין אותה הוא שאלו הם טקסטים, שלרוב קדמו בזמן לתרגום הוולגטה על ידי הירונימוס.
על פי רוב, הם מבוססים על תרגום השבעים, בנוסח הקרוב לכתב יד ותיקנוס (כתב יד B).
לפיכך נהוג להתייחס למקצתם – כמו גם לוולגאטה – כעדי נוסח לתרגום השבעים.
חיבורים אלו יצאו לאור עד למאה הרביעית, ובדרך כלל לכל המאוחר עד המאה השמינית; שאז קרל הגדול הוציא לאור ביבליה המושתתת על תרגומיו של הירונימוס (Codex Amiatinus).
הם מכילים ציטוטים מהמקרא; ועל פי רוב, המדובר בקטעים מטקסטים; שחוברו בידי אבות הכנסייה הלטיניים או שהם תרגומים של כתבי אבות כנסייה יווניים.
מלבד ריבוי נוסחי הביבליה בוטוס לטינה, הרי טקסטים לא מועטים ממנה כתובים בלטינית עממית ('sermo humilis'), שזאת הייתה השפה השגורה בפי הנוצרים הראשונים, ושהכנסייה דאז אימצה כשפתה.
אמנם לפיכך מקובל לחשוב שמשלבה של הוטוס לטינה תמיד נמוך, אבל בפועל גם כי חסר בשפתה את הברק של הלטינית הקלאסית, הרי משתקפת בה סקלה די רחבה של משלבים של השפה הלטינית כנסייתית.
מכל מקום, בהיותה תוצר של הנצרות הלטינית ומאושיותיה בעת ובעונה אחת – הוטוס לטינה היא אפוא מקור מידע רב ערך לא רק עבור אנשי דת, כי אם גם בעבור היסטוריונים ובלשנים.
אשר לתרגומים שבוטוס לטינה, הרי החוקרים חלוקים בשאלה אם מקורם באב טיפוס אחד קדום, או שמא הם התפתחו מתרגומים שונים.
בכל מקרה הוטוס לטינה היא התשתית שבה הירונימוס יצר את הוולגאטה.
יתר על כן, הוולגטה כוללת ספרים שהועתקו מהוטוס לטינה כפי שהם שעברו עריכה - למשל, ספר תהילים (Psalterium) וחלק ניכר מספרי הברית החדשה; אשר נמצאים בשימוש עד עצם היום הזה.
זהות ראשוני המחברים הנוצריים של התרגום ללטינית אינה ידועה; אך נראה שהם תרגמו מעכשיו לעכשיו קטעים מהמקרא, ולא עמדה לנגד עיניהם ביבליה ערוכה היטב.
ביניהם נמנים טרטוליאנוס מקרתגו, שנחשב למייסד הספרות הלטינית הנוצרית – אף כי הוא כתב גם ביוונית.
אמנם הוא מביא ציטוטים ארוכים מהמקרא, אבל אלו נעדרי עקיבות וקשה להצביע על פיהם על מצע מקראי בעל סמכות.
מי שבדבריו מצטייר נוסח פחות או יותר אחיד של ביבליה לטינית הוא קיפריאן מקרתגו ((Cyprian– אשר למעשה הוא זה שנתן תנופה רצינית לספרות הלטינית הנוצרית.
לאחריו באו הילריוס מפואטייה, אמברוזיוס, אוגוסטינוס והירונימוס, אשר המשיכו לצקת את יסודות הספרות הלטינית הנוצרית.
אבל להוציא את הירונימוס, יוצרים אלו עדיין הציגו תלות גדולה כלפי כתבים היווניים; וכמו כן התמקדו בפרשנות - ולא בתרגום.
אשר לאוגוסטינוס, הרי אמנם הוא עסק בביקורת הטקסט המקראי – ואף הטיח ביקורת קשה על הוטוס לטינה.
אבל משום שהביבליה נודעה לו בגיל מתקדם, הוא התבונן בשלל גרסותיה, כמרחיבות את היריעה הפרשנית; וכמאירות על המקומות שבהן רוח הקודש בחרה לעמעם את מסרה התאולוגי.
בכל אופן, לאוגוסטינוס היה חלק פעיל במניעת התפשטותם של תרגומי הירונימוס – והוא אף הצביע על האיטלה – כלומר על הוטוס לטינה, שחוברה באיטליה – כתרגומה המוסמך של הכנסייה.
אף על פי שאין בנמצא תרגום אחד שלם של הביבליה שקדם לוולגאטה, מהמאה ה-18 החל הכומר הצרפתי פול סבטייה (Sabatier) במלאכת הליקוט והשחזור של כתבי הוטוס לטינה, וכיום היא נערכת על ידי ה-Vetus Latina Institut Beuron שבגרמניה ועל ידי ה-VL Hispana שבספרד.
מוסדות אלו מוציאים לאור מהדורה ביקורתית של מעין ביבליה המבוססת על קטעים מתוך הוטוס לטינה.
הוולגאטה היא הביבליה הלטינית, שהייתה נוסח המקרא הנהוג בכנסייה הקתולית, מהמאה השמינית ועד למאה ה-20. הביבליה הסיקסטו-קלמנטינית )The Sixto-Clementine )Vulgate, הנהוגה מאז המאה ה-16 מיוחסת להירונימוס.
אב כנסייה זה תרגם מחדש או ערך תרגומים מתוך הוטוס לטינה, על פי מצעם המקורי – העברי, הארמי או היווני.
מרבית ספרי התנ"ך תורגמו ישירות מהעברית, מתוך נוסח המקורב לנוסח המסורה.
מתוך הוטוס לטינה, ביבליה זו כוללת את א' וב', וקטעים מתוך דניאל ואסתר.
למעשה כל הספרים החיצוניים מלבד טוביה ויהודית, הועתקו כמות שהם מהוטוס לטינה לוולגאטה.
כמו כן, הירונימוס ערך – על פי בקשת האפיפיור – את התרגומים הקיימים לספרי הברית החדשה, וכן את ספר תהילים, המוכר בשם הלטיני Psalterium Romanum.
ואולם הפסלטריון שנכלל בסופו של דבר בביבליה הסיקסטו-קלמנטינית הוא Psalterium Gallicanum, שנערך על פי תרגום השבעים.
בנוסף לתרגומים אלו של תהלים, הירונימוס ערך תרגום על פי המקור העברי: versio iuxta Hebraeos.
מפעלו המקראי של הירונימוס החל על פי בקשת האפיפיור דמסוס – וזאת לאור מצבה של הוטוס לטינה: כלומר ריבוי נוסחיה ואי דיוקיה וכן משלבה הנמוך.
הירונימוס התבקש לערוך את התרגומים הקיימים מלטינית ליוונית, לבשורות הברית החדשה ולספר תהילים, מתוך 'הוטוס-לטינה'.
על דעת עצמו ומכוח טענה להיותו בעל השראה נבואית – הירונימוס השלים משימה זו, בתרגומה מחדש של הברית הישנה, על פי מקור עברי.
למרות סגולותיו הספרותיות והתאולוגיות של תרגום זה, הרי שמאות בשנים הכנסייה מיאנה להוקירו.
הסיבה היא שלא מקובל היה, שלא להסתמך על תרגום השבעים, על שום ההתבססות של הברית החדשה עליו.
אבל במקביל לתרגומיו לברית הישנה, הירונימוס ערך פירוש של כל ספרי המקרא וכן את תרגומיהם הקיימים של הברית החדשה.
סטייתו מתלם מצוות האפיפיור, נבעה מגילוי פערים הבלתי ניתנים לגישור לכאורה, בין הברית הישנה לברית החדשה – ואף בציטוטיה של זו בזאת.
עובדה זו הקשתה על הוויכוחים עם יהודים ועם מתייהדים, אשר הואשמו בזיוף המקראות.
מבלי לשלול טענה זו, הירונימוס העלה את הסברה, כי נפל מום בתרגומם של השבעים; אשר הוא ראה בהם מתרגמים ותו-לא – ולא נביאים, כסברת הכנסייה.
לפיכך, במפעלו המקראי הוא ביקש לשוב ל-'אמת העברית' ('veritas hebraica') –כטומנת בחובה את 'האמת הנוצרית' (פירוש הירונימוס לצפניה ג-18 ולמתי ב-23).
הירונימוס ראה בתרגומו - צעד המתקן את 'המוטעה' בטקסט העברי ובתרגומיו, על פי רוח הנצרות.
מעניין כי את המלאכה הזאת, הוא ביצע תוך נטילת עובדות היסטוריות, כאבן הבוחן של טקסט הברית הישנה המשוחזר.
קווים מאפיינים במתודולוגיה התרגומית של הוולגאטה לברית הישנה
בהנחה שהביבליה הסיקסטו-קלמנטינית היא אספקלריה טובה של תרגומו של הירונימוס – הרי מצעה העברי קרוב לזה של נוסח המסורה, ולא זהה לו.
עם זאת, אין עקיבות במתודולוגיה התרגומית, ואין הירונימוס מגלה נאמנות אף לתיאוריה התרגומית שלו, שהוא מציג באיגרתו לפמאכיוס (איגרת 57).
בפועל יש והוא מתרגם מילולית, ויש והוא מתרגם באמצעות פרפרזות, אף בזמן שהוא טוען שהוא תרגם מילולית את הספר (פרולוגוס לספר אסתר).
מעבר לחוסר העקיבות התרגומית בכל ספר בפני עצמו; הרי ניכר כי בעוד שתרגומיו לתהילים ולנביאים הם מילוליים, תרגומיו ליהושוע, שופטים, רות ואסתר הם תרגומים חופשיים למדי.
לא מן הנמנע שככל שהוא צבר ניסיון, כן הוא נקט בתרגום חופשי.
ניכר בביבליה הסיקסטו-קלמנטינה כי שלא כמו תרגום אונקלוס למשל, ביטויי ההגשמה של האל תורגמו מילולית, באופן שיטתי.
כמו כן, השורשים 'ישע' ו-'משח' תורגמו בווריאציות של 'Christus' (מל' א' יב:5) ו-'Iesu' (חב' ג-18).
מתברר כי מילים אלו, בעלות משמעות קונוטטיבית רבה, תורגמו שלא על פי מקבילותיהן הלטיניות הטבעיות; שבהן נעשה שימוש אפילו ב-'וטוס לטינה'.
מרביתן, מקורן בתרגום השבעים, שמילותיו התגלגלו כמות-שהן לברית החדשה – ורכשו שם קונוטציה כריסטולוגית.
בנוסף לכך, מילים כגון 'עדה' תורגמו עקבית במילה 'synagoga' (במדבר טז:2) – בהקשר שלילי, מבחינת עם ישראל.
ועוד, הירונימוס ניצל את דו-המשמעות, שעשויה להיווצר בגלל אי-ניקודו של הטקסט המקראי במקור - למטרות כריסטולוגיות.
לבסוף, ניכרת מגמה לשכתב – באופן מגמתי ובתחכום – פסוקים הדנים במצוות, כדוגמת המילה (בר' יז 10–14).
אם לא די בהטיה הקוגניטיבית הבאה לידי ביטוי הן בתרגומיו והן בפירושיו, הרי הירונימוס לא ידע עברית ברמה סבירה.
בכל זאת, הקדמותיו של הירונימוס לתרגומיו לברית הישנה, למלכים ולדברי הימים מאפשרות הצצה לעבר שולחן המתרגם שלו.
מהן מתקבל הרושם כי מעשית הוא ביצע עריכה של הווטוס לטינה – קרי של תרגום השבעים, שהוא מצעה – על פי שאר תרגומי ההקספלה.
על בסיס מבואו לפירושו לקהלת, ניתן להניח כי תרגומי ההקספלה (Hexapla), שימשו בעבורו כמעין מילון, שסמכותם המקצועית נבעה מיהדות מחבריהם.
מכל מקום, ניכר הרושם כי הירונימוס השתדל ליצור תרגום מילולי כמה שיותר.
מפירושיו של הירונימוס לברית הישנה עולה כי, הוא בפועל מעמת את המתרגמים היהודים האחד עם השני – ונראה כי הוא מתרגם ומפרש את הכתוב, על פי התרגום שעשוי לקרב מרבית את הטקסט לרוח הנצרות.
אמנם הירונימוס הצהיר אפוא על נאמנותו ל-'אמת העברית', אבל מהאמור לעיל מסתבר, כי הירונימוס התעניין בעיקר ב-'אמת הנוצרית', המסתתרת כביכול מאחורי הברית הישנה.
מסתמן כי הוא ראה בשלל התרגומים שעמדו בפניו - חומר גלם, אשר על יסוד רכיבים מתוכם, ניתן לצקת משמעות נוצרית לטקסט העברי.
לאור המתודולוגיה שלו, מתברר כי תרגומו לא התיימר להיות מהימן יותר למקור מקודמיו.
אף בדבריו קיים רמז כי הוא שאף להיות נאמן למקור, כל עוד הוא התיישב עם מצוות הכנסייה – קרי שבין-היתר, תשמר הזיקה שבין הברית הישנה לברית החדשה.
בצד מטרתו התאולוגית, לא מן הנמנע שבגישתו החדשה של הירונימוס כלפי התרגום לברית הישנה, הייתה קיימת שאיפה להציג את הכנסייה הלטינית – כיורשתה הבלעדית של עם-ישראל ושל הקיסרות הרומית, וכממשיכת דרכה של הכנסייה היוונית.
הוולגאטה בימי הביניים ובעת החדשה
כאמור הירונימוס ערך את תרגומיו במאה הרביעית.
ואולם תהליך התקבלותה של הוולגאטה ארך כאלף שנה.
רק במאה הי"ב הוענק לביבליה זו את שמה – וולגאטה – בידי רוג'ר בייקון, עקב התפשטות השימוש בה.
אבל עד למאה השמינית, המשיכה לשלוט בכיפה - הוטוס לטינה.
מתקופה זו מוכרים שני כתבי ידי: Codex Fuldensis בן המאה החמישית, אשר הוא טקסט חלקי של הביבליה, ומכיל בעיקר את הברית החדשה.
חשוב יותר הוא Codex Amiatinus בן המאה השמינית, אשר חרף טעויותיו מוכר כקודקס העתיק המשמעותי ביותר של הוולגאטה.
גם לאחר שהביבליה ההירונימיאנית דחקה את רגליה של הוטוס לטינה, במאה השמינית; הרי בעיצומם של ימי הביניים, הטעויות שבוולגאטה והשיבושים, שנפלו בה אגב העתקותיה במשך הדורות עוררו ביקורת חריפה עליה; יצרו צורך בפתיחת סדנאות לתיקון הביבליה, אשר פעלו ללא לאות לאורך כל ימי הביניים.
בימי הביניים המוקדמים, טיפוסי היה שהטקסט המתרגם יהיה מלווה בפירושים, הכתובים בין השורות ובשולי הדף – ה-גלוסה אורדינריה.
לקראת המאה הי"ג הלך והתייצב נוסח הוולגאטה, ויצאו לאור ביבליות פריס; שבהן ניכרת עריכה מוקפדת יותר, מבחינת התוכן, הצורה והסגנון.
עותק אחד משלל ביבליות אלו יצא בדפוס והיה לביבליה של יוהאן גוטנברג.
בסופו של דבר, אין ספק כי הוולגאטה תרמה תרומה מכרעת להתפתחותה של הכנסייה הקתולית; ואיפשרה שזאת תקבל מעמד הגמוני בעולם.
כמו כן, על בסיסה תורגם המקרא לכל שפות העולם המערבי; ותרבותו של זה מצאה אופקים בכל העולם, עם זאת, רק אתגריה של הרפורמציה הפרוטסטנטית– אשר איימה על מורשתה המקראית של הכנסייה הקתולית – הניעו את ועידת טרנטו (1545-1563) להכיר לראשונה ביבליה לטינית, המיוחסת להירונימוס כ-'Textus Auctoritate Plenus'.
אמנם נחקק בתודעה, שוולגאטה היא תרגומה הקנוני של הכנסייה הקתולית.
אבל לא כן הוא, ועידת טרנטה רק הכירה –כי הוולגאטה 'כשרה תאולוגית לשימוש בליטורגיקה הנוצרית'; משום עמידתה במבחן 'האותנטיות', בעקבות שימושה הנפוץ בכנסייה במשך מאות בשנים; וכן עקב 'היעדר הטעויות במישור האמוני או המוסרי'
בימינו ידועות שתי מהדורות מדעיות המציגות נוסח מדוקדק ומוגה של הוולגטה, האחת, מהדורה גדולה ומפורטת שעדיין לא הושלמה, הנערכת החל משנת 1926 על ידי חוקרים בנדיקטינים מרומא, והשנייה היא מהדורה בת שני חלקים שיצאה לאור בשנת 1969 על ידי Deutsche Bibelgesellschaft (החברה הגרמנית למקרא) שבשטוטגרט.
תרגומים ללטינית שחוברו בעת החדשה
רוחות הרנסאנס וגילויין מחדש של שפות המקרא הניב שפע של ביבליות, שהתיימרו להציג חלופה לוולגאטה.
בין אלו, ראויות לאזכור הביבליות הבאות:
– בספרות ההשפעה של הכנסייה הקתולית, יצאה לאור 'הפוליגלוטה' מאלקלה דה הנרס (Alcalá de Henares) (1522) המכילה, מלבד הוולגאטה והטקסטים העבריים והיווניים, גם תרגום ללטינית של הטקסט היווני ושל תרגום אונקלוס.
מלבד תרגום זה, Pagnino הוציא לאור ב Lyon את Nova Translatio (1527), שזהו תרגום מילולי ביתר, שבו ניכרת השפעה יהודית-רבנית.
תרגום זה עבר עריכה לא מדויקת בידי Arias Montano; וגרסה זו צורפה לפוליגלוטה של אנטורפן (1572).
אף על פי ש-Cajetan לא ממש שלט בעברית וביוונית, גם הוא הוציא לאור תרגום משלו.
ב-1650, Thomas Malvenda מליון הוציא תיקון של הוולגאטה; ובכדי להיות צמוד לטקסט העברי, הוא המציא מילים בלטינית.
כמו קודמיהם, אף Jean de la Haye (פריס, 1660) וכן Houbigant (פריס, 1754) ניסו להוציא תחת ידם תרגומים לברית הישנה, שלא זכו לאהדה.
– מבין התרגומים לברית הישנה שיצאו לאור בעת החדשה, ראויים לציון התרגומים הפרוטסטנטים הבאים: תרגומו של Munster (בזל, 1546) הוא מילולי וחובר בעזרת יהודים.
(1547) Leon de Juda, Bibliander & Cholin הוציאו תרגום מטעמה של סיעתו של אולריך צווינגלי (Ulrich Zwingli).
Castalion (בזל, 1551) הוציא תרגום אלגנטי אך לא מדויק די צרכו.
Tremelius & Junius (פרנקפורט על המיין, 1579) הוציאו לאור תרגום שלעיתים הוא חופשי ולא מדויק דיו.
מלבד תרגומים אלו, ראויים לציון אלו של משפחת Osiander (גרמניה, 1550) אשר ערך את הוולגאטה על פי נוסח המסורה; זה של Estienne (ז'נבה, 1557) והפוליגלוטה של ולטון (לונדון, 1657).
בשנת 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז על הנאו-וולגאטה (Nova Vulgata Bibliorum Sacrorum Editio,; abr.
NV), ככתביה המקודשים הרשמיים (Scripturarum thesaurus) של הכנסייה הקתולית.
על השיקולים שהנחו את עורכי הנווה-וולגאטה ניתן להתרשם מעיון בגילויי הדעת הכס הקדוש 'Divino Aflante Spiritu' (פיוס הי"ב, 1943); 'Dei Verbum' ו-'Sacrosactum Concilium' (פאולוס השישי, 1963-1965) וכן Liturgiam autenticam' ' (הכס הקדוש, 2001).
הנובה-וולגאטה למעשה מחליפה את הוולגאטה, בכל דבר ועניין.
היא גולת הכותרת של תהליך בן כחמישים שנה, אשר במהלכן נעשה ניסיון לשחזר את תרגומיו של הירונימוס, במנזר בנדיקטיני 'הירונימוס הקדוש' שברומא.
הגהה ספציפית זו הגיעה לסיומה ב-1984 בכל הנוגע לברית החדשה וב-1995 בכל הנוגע לברית הישנה.
משהתקוות ממנה לא התגשמו, ובעקבות ועידת ותיקן השנייה (1962) ב-Sacrosanctum Concilium - הוזמנה מהדורה חדשה של מקראות הכנסייה הקתולית.
נקבע אז שעל הביבליה הלטינית 'החדשה' לשקף את המחקר המקראי העדכני, ולהיות עריכה בלטינית הכנסייתית בסגנון משובח יותר.
לאחר שהפסלטריון פורסם ב-1969, יצאו לאור הברית החדשה ושאר הספרים, כעבור עשור.
במהדורה השנייה, שיצאה לאור בשנת 1986 הוסף לטקסט מבוא לקורא, וכן מוסף המכיל מסמכים היסטוריים.
עקרונית טקסט המוצא הנוכחי של מרבית הברית הישנה בנאו-וולגאטה, מתבסס על עבודתם של כמרי מנזר הירונימוס הקדוש.
לעומת זאת, זה של הברית החדשה מתבסס על הוולגאטה של שטוטגרט ואוקספורד – שבה הוכנסו אלא תיקונים קלים, בדרך כלל סגנוניים.
טקסטים אלו עברו הגהה על פי מהדורות ביקורתיות מודרניות של הטקסטים בעברית, ארמית ויוונית; ועל פי מסורת הכנסייה.
כמו כן, הטקסטים שמקורם בהירונימוס עברו תיקון, בקטעים השגויים או הלא-ברורים.
בניגוד לקודמתה, זאת ביבליה הכתובה בלטינית קלאסית, והיא ערוכה על פי מהדורות ביקורתיות של הטקסטים העברי והיווני.
למרות מעמדה הרשמי של הנאו-וולגאטה בכנסייה הקתולית, במסמך בשם Liturgiam authenticam, שהתפרסם ב-2001, נקבע שבידי מתרגמי הביבליה, היא תהיה אלא כ-'כלי שרת' לשוני ותאולוגי – ונקבע ששומה עליהם לתרגם את הביבליה על פי שפות המקור.
מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הפרוטסטנטי טוענים כי קיימות בה סטיות תדירות ממסורת כתבי היד, המיוחסים להירונימוס – במיוחד בכל האמור לגבי הברית החדשה.
מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הקתולי טוענים כי היא חסרת בסיס מבחינת כתבי היד; וכי היא שוברת מסורת פולחן ארוכת שנים.
כנו כן, קיימות תלונות מצד המאמינים, על כך שלא תמיד הם מכירים בנווה וולגאטה, את הנוסח שהם מכירים בעל פה.
תרגומי המקרא לערבית החלו להיכתב, בעיקר למן המאה השביעית.
אולם חיבור סוגה זו תפס תאוצה החל מהמאה העשירית, שאז התפרסם תרגומו של הרב סעדיה גאון לחומשים ולמספר ספרים נוספים – "התפסיר" .
בעקבות התפשטות האסלאם, החלו להופיע תרגומים לערבית, אשר התאפיינו במגוונם שמקשה על סיווגם.
הסיבה לכך היא שאלו חוברו בידי בני עממים ודתות שונים, שחיו בכפיפה אחת בעולם המוסלמי רחב הידיים.
כמו כן, לא זאת בלבד שאלו תרגמו את המקרא משפות שונות – לרבות עברית, יוונית, סורית ועוד; כי אם, לתרגומים לערבית ספרותית התווספו תרגומים לדיאלקטים ערביים הרבים, שמתקיימים במקומות ובתקופות שונות.
מגמה זו למעשה נמשכת עד היום, ומוסיפה עניין לחקר התרגום הערבי למקרא.
עדויות לקיום תרגומים לערבית לפני התפסיר לרב סעדיה גאון
מסתבר כי בעידן הקדם איסלאמי ('הג'אהליה'), יהודי ערב השתמשו בכתבי הקודש בעברית, ותרגמו אותם על פה לערבית – כנהוג בקרב היהודים דוברי היוונית והארמית שבזמנם.
הוא גם טוען שחנין אבן איסחאק (המאה ה-9) תרגם את תרגום השבעים לערבית.
אבל מתרגומים שעליהם מספר מסעודי לא שרד מאומה.
למעשה אין בידינו ידיעות מהימנות על תרגומים רציניים מהעברית לפני רס"ג, בן המאה ה-10.
עדות מוחשית ראשונה לתרגום מקורה ב-אִבְּן קֻתַיְבָּה (חי בשלהי המאה ה-9), אשר מצטט בתחילת ספרו "אל-מעאריף" קטעים מספר בראשית בתרגום ערבי.
תרגום של תהלים עז נמצא במסגד האומיי בדמשק והוא כנראה מסוף המאה ה-9. אשר לתרגומים לברית החדשה, הרי במנזר סנטה קתרינה שבסיני נמצאו שני כתבי יד.
Sinai Arabic Codex 151) חובר בדמשק בשנת 867, והוא תרגום של מעשי השליחים ושל האיגרות על פי מצע ארמי.
הוא מכיל מלבד התרגום גם פירוש.
כתב היד השני (Codex Arabicus) הוא פלימפססט שחובר בשנת 900.
התפסיר הוא תרגום חלקי של תנ"ך המסורה; אשר חובר בידי רב סעדיה גאון, במאה ה-10. חיבור זה שהוא גולת הכותרת של תרגומי המקרא העתיקים לערבית.
הוא כולל תרגום מלא של התורה, וכן של ספר ישעיהו, תהילים, משלי, ספר איוב, חמש המגילות, וספר דניאל.
בניגוד למקובל בקרב המחברים היהודים – שכתבו ערבית בכתיב עברי – סעדיה גאון כתב את חיבורו בכתיב ערבי.
תרגום זה מתאפיין במשלבו הערבי הגבוהה ובפרשנות שהוא טומן בחובו.
בדומה לתרגום אונקלוס, הוא סוטה מהתרגום המילולי, כשבמקור יש משום הגשמת האל.
כמו כן, הוא הוסיף והרחיב ואף שינה את סדר הכתוב לפי הצורך.
את שמות המקומות שבמקרא הוא נטה לעבד לשמות המקומות כפי שנקראו באותה העת.
רס"ג השתדל לשמר בערבית את הגזרון (אתימולוגיה) העברי ולא תמיד תרגם לערבית מילים עבריות מסוימות.
התפסיר התקדש בקרב היהודים, עובד והועתק בגרסאות רבות והודפס עם הופעת הדפוס.
בכתבי היד התימניים (התאג') הוא צורף לנוסח המקרא לצד תרגום אונקלוס.
כמו כן, נשתמרו כתבי יד רבים בהם פירושו מתועתק בכתיב עברי בדיאלקטים המגוונים הקיימים לערבית היהודית.
על פי המבוא של רס"ג, וכן על פי השימוש בכתיב הערבי, המטרה שעמדה לנגד עיניו הייתה לקרֵב את המקרא אף ללא-יהודים.
לפיכך התרגום זכה לתפוצה רבה, גם בקרב הקראים, השומרונים והמוסלמים.
הוא אף אומץ בשינויים קלים אצל נוצרים קופטיים.
במרוצת הדורות נוצרו עיבודים שונים של תרגומו ללשון הערבית המדוברת של אותה העת.
כמו כן, יצאו לאור תרגומים מרובים להפטרות ולחמש המגילות.
אשר לשאר התרגומים היהודיים למקרא – כבר בשלב מוקדם ניסו הקראים להשתחרר מהשפעתם של התרגומים הרבנים הקיימים.
תרגום מלא למקרא מיוחס לפרשן הקראי יפת בן עלי, והוא מתאפיין במילוליות יתר.
בנוסף אליו יצאו לאור במאות העשירית והאחת-עשרה תרגום לתורה מידי יוסף אבו יעקב בן נוח הבוצרי, דוד בן בועז אבו סעיד ואבו אלפרג' הארון.
גם השומרונים הוציאו תרגום על פי נוסחם - כנראה בידי אבו אלחסן אלצורי, ותרגום זה עבר עיבוד בידי אבו סעיד.
בצפון אפריקה יצא תרגום לתורה בידי תומאס ארפניוס (1622).
כמו כן יצאה לאור פרפרזה של עשרת הדיברות, אשר נדפסו במחזורים מוגרביים.
תרגומים מעין אלו יצאו לאור בכל רחבי העולם המוסלמי; ולרוב מתאפיינים בשימוש בכתיב ואו בתחביר עברי.
במאה ה-20, הרב יוסף קאפח ליקט מן התרגום לתורה את המילים שיש בתרגומן הערבי על ידי רס"ג משום חידוש מסוים, ותרגמן בחזרה לעברית.
תרגומים נוצריים למקרא עד למאה ה-19
התרגומים הנוצריים העתיקים לביבליה הם מרובים אך טרם יצאו לאור בדפוס.
התרגומים לברית הישנה על פי רוב מושתתים על תרגום השבעים, על הפשיטתא, על התרגום הקופטי או על התפסיר.
תרגום של הסירו-הקספלה נערך בידי אל-חארת' אבו סינאן במאה ה-10. בנוסף לתרגומים אלו יצאו לאור ב-889 תרגומים לתהלים מידי המוזערבי חאפֿס אבּן אַלבַּר .
בספרד המוסלמית התקיים מפעל תרגומים גדול בהיקפו; שהוציא תחת ידיו תרגומים לקטעי מקרא בידי מוסלמים ונוצרים כאחד.
האוונגליון תורגם בידי יסחאק איבן בלאסק מקורודבה (946).
לפני גירוש הערבים מספרד הנוצרית, ככל הנראה הביבליה תורגמה במלואה בידי נוצרים – וזאת בכדי לעודד המרת מוסלמים.
אבל ביבליות עתיקות אלו לא הותירו רושם רב במחקר.
במאה ה-17 נעשו על ידי כתות נוצריות ניסיונות להעמיד קודקסים של תרגומים לביבליה כולה, וזאת בידי מספר מתרגמים ועל בסיס ביבליות ממקורות שונים.
ניסיונות אלו הניבו שלושה קודקסים חשובים: זה שנערך בידי מלקים (כ"י לנינגרד 226), תרגום קתולי (כ"י ואתיקן ar.468) וכן תרגום קופטי.
הביבליה הערבית ראתה אור בדפוס לראשונה בפוליגלוטה של פריס (1629), ובעקבותיה הופיעה הפוליגלוטה הלונדונית (1657).
את התרגום לערבית ערך המרוני ג'יבריל אל-צהיוני אל-הדאני.
מצעו של התרגום אינו אחיד והוא מתבסס גם על תרגומים יהודיים.
התרגום לנביאים נעשה בידי אל-עלם מהמאה ה-10, והוא מושתת על תרגום השבעים האלככסנדריני, אך נקי מיסודות הקספלריים.
פת'יון אבן איוב (המאה ה-9) תרגם את שלושת הנביאים הגדולים על סמך הפשיטתא ותרגום השבעים.
בשנת 1671 התפרסמה עוד ביבליה ערבית.
תרגום קתולי זה נערך ברומא בידי סרגיוס ריסי, הארכיבישוף של דמשק ובידי נזיר דומיניקני בשם וכן בידי הנזיר הקפוצ'יני הצרפתי .
רוויזיה שלה יצאה לאור בדפוס בידי הדומיניקנים של מוסול.
תרגומים נוצריים למקרא מהמאה ה-19
במאה ה-19 נפתח עידן חדש בתרגומי הביבליה לערבית, ביוזמת ה-Society for Promoting Christian Knowledge ובעקבות התפתחות האוריינטליזם במערב.
בסופו של דבר המזרחן הבריטי סמואל לי והבלשן אחמד פארס א-שדיאק הוציאו תחת ידם ב-1857 תרגום שנחשב לאחד מהתרגומים המעולים של הביבליה לערבית.
תרגום הביבליה הנפוץ ביותר והמקובל על הכנסיות הפרוטסטנטיות, האורתודוקסיות והקופטיות הוא מהדורה של American Bible Society.
כתגובה אליו, התרגום הקתולי הנפוץ ביותר הוא שנערך בידי אוגוסטין רודה (Rodet) ובעזרת איברהים אל-יאזג'י.
התרגום, שהוא פרי יוזמתה של החברה המקראית האמריקאית , חובר בביירות שבלבנון והוא מבוסס על המצע העברי והיווני, ששימש את תרגום המלך ג'יימס, ומתאפיין בדיוק ובהקפדה לשונית, אך שומר על צביון עממי.
תרגום זה נערך בידי המיסיונרים הפרוטסטנטים עלי סמית וקורנליוס ואן-דייק בעזרתם של בוטרוס אל-בוסתאני, ננאסיף אל-יאזג'י ויוסוף אל-אסיר וראה אור בשנים 1860–1865. תרגום זה התיישן בשל התמורות שחלו בכתיב הערבי ובאוצר המילים ומשום שנעשה בו שימוש בתרגומי שאילה מהסורית.
בסוף המאה ה-20 התחדש מפעל תרגומי המקרא לערבית, בעקבות יוזמה של המו"ל שהחלה בביירות, לאור תובנה שהביבליה אינה מובנת לגמרי לקהל קוראיה.
ג'ורג' חוסני יחד עם סעיד באז וסמואל שאהיד חיברו ביבליה המתחרה עם זאת של עלי סמית וקורנליוס ואן-דייק, ומחקה את ה- הפופולרית.
במקביל לביבליה זו חוברה גם Today's Arabic Version, שהיא תרגום בערבית מודרנית השואף להציג מקבילה דינמית לטקסט המקור, הדומה במתכונתו ל-New International Version.
תרגום נוסף הוא ביבליה מלאה שיצאה לאור בערבית מדוברת בשנת 2000 ומכונה "אל-כתאב אל-שריף" ("המקרא האציל").
ב-2004 יצאה ביבליה מטעם ארגון עדי יהוה.
בשני העשורים האחרונים קיימת יוזמה ליצור סדרה של ספרי ביבליה מתומצתים ומוערים, שהיא פרי עמלם של נוצרים ומוסלמים הפועלים בצוותא.
תרגיל צבאי או משחק מלחמה (נקרא בעברית בעבר "תמרון צבאי") הוא דימוי של מצב או סדרת מצבים במתווה המדמה מציאות צבאית ומבצעית קיימת או משוערת.
תרגילים נערכים על מנת לאמן ולהעריך את תפקודן של מסגרות צבאיות, גייסות או מפקדות והפקת לקחים בנוגע לתכנון, פיקוד ושליטה, השלמת וביצוע משימות בזמן ובאיכות הנדרשת.
תרגילים צבאיים מתוכננים ומנוהלים על ידי גוף ייעודי או על ידי מפקדו של הגוף המתרגל.
לפני תרגיל נערך תיק תרגיל המכיל את פרטי התכנון והמשאבים הנדרשים ובסיומו נערך תחקיר לשם הסקת מסקנות והפקת לקחים.
תרגילים צבאיים יכולים להיערך כחלק משגרת אימונים, לקראת קליטת מערכת נשק חדשה או תורת לחימה חדשה ולקראת מבצע צבאי.
תא"ל מוטי ברוך וסא"ל אלי מיכלסון כותבים כי "משחק מלחמה הוא מקום מפגש ייחודי המשמש לליבון עמדות ותפיסות בנושאים ובגישות מבצעיות המצויים בתפר שבין המטכ"ל לבין הפיקודים והזרועות" התרגילים נחלקים לסוגים שונים לפי אופי הגוף המתורגל ושיטת התרגול.
תרגיל ללא ביום אויב השואף להפעלת כל החימוש האורגני של המסגרת המתורגלת במתווה דומה ככל האפשר לקרב, תוך שילוב גורמי תמרון, סיוע אש, סיוע לוגיסטי והנדסי.
בשל ההיקף הנרחב של המערכות המופעלות ורמת הסיכון בשימוש באש חיה, נעשה ניסיון לצמצם ככל האפשר את גודל המסגרת המתאמנת.
התרגיל נועד לאימון הפרט בתנאי אמת של רעש, ערפל קרב, לחץ נפשי, ודרישה לדיוק המאפיינים שדה קרב ולשם הקניית מיומנות תפקוד, פיקוד ושליטה בתנאי אש חיה, הפעלת טקטיקה של תנועה ושימוש באש, טכניקה של הפעלת מערכות נשק ואמצעי לחימה והטמעת מודעות לבטיחות באימונים.
לפני תרגיל אש (בסלנג: תרגיל "רטוב") מבוצע לרוב תרגיל במתווה זהה ללא אש חיה (תרגיל "יבש", או "יבש לפני רטוב").
התרגיל נערך בשטח אימון ייעודי הנקרא שטח אש.
תרגיל ללא אש יכול להתקיים בכל מסגרת מן הפרט ועד לגייסות.
התרגיל מדמה פעילות צבאית, למעט שימוש באש חיה.
ניתן לקיים את התרגיל כצד אחד או עם ביום אויב באמצעים שונים.
בתרגיל דו-צדדי (דו"צ) "נלחמות" זו בזו שתי מסגרות מתורגלות שלכל אחת מהן יעדים ושיטות פעולה נפרדות.
גם בתרגילים ללא אש נעשה בדרך כלל מאמץ לשוות לאירועים אופי אמיתי ככל הניתן על ידי שינויים מפתיעים בפקודות וביעדים, ירי פצצות תאורה, השמעת קולות ירי ופיצוץ, הנחיית "פצועים" להשמיע זעקות כאב ואיפורם בדם תיאטרלי.
תרגיל טקטי ללא גייסות (תטל"ג)
"משחק מלחמה" בהשתתפות מפקדי יחידות וקציניהם ללא חיילים בשטח האימון.
התרגיל התקיים בעבר תוך שימוש באמצעי קשר וטלפונים (לכן נקרא גם "תרגיל טלפונים") וכיום תוך שימוש במערכות שו"ב (שליטה ובקרה).
תרגיל בהיקף גדול יכול לכלול ביוּם מספר אויבים, התנהלות מול גורמים אזרחיים (פיקוד העורף, משטרה וכוחות הצלה), התנהלות מול כוחות זרים שאינם אויב (צבאות ידידותיים, או"ם, הצלב האדום, אמצעי תקשורת וכדומה) ועוד.
במסגרת התרגיל מדומה תנועת כוחות וכוחות אויב על גבי מפות ומתורגלת עבודת מטה, קבלת החלטות ומחוזקים קשרי עבודה בין-אישיים בין המפקדים.
דומה לתטל"ג אלא שכולל תנועת כוחות מוגבלים בשטח האימון.
כך שכלים בודדים מייצגים מסגרות שלמות (למשל ג'יפ מייצג פלוגת טנקים).
גורמי הפיקוד והסיוע הקרבי והמנהלתי מתורגלים במלואם ומתורגלת בעיקר הפעלת מערכות פיקוד ושליטה.
תרגיל שלדי לתרגול שרשרת הפיקוד והנהלים בשדה קרב משולב לצורך להפעלת מאמץ האש באופן מסונכרן.
מערכות נשק, אם הן מופעלות, מיוצגות בדרך כלל על ידי ירי תת-קליבר (קליע בקוטר קטן מקוטר אמצעי הירייה המשמש לתרגול ויוצר נזק מופחת).
התרגיל נועד לפתח את עבודת הצוות בנוהל קרב ובתגובה על מצבים משתנים.
התרגיל נועד לתרגול המפקד בניהול מבצעי של סיוג לוגיסטי: ניהול ופיקוד על שרשראות הספקה, חימוש, תובלה, רפואה ושלישות בדגש גיוס מילואים וטיפול בנפגעים וחללים.
תרגיל לשוטרים מתחילים היא סדרת סרטי קומדיה אמריקאים שזכו להצלחה רבה.
הסרט הראשון נפתח בהצהרתה של ראש העיר כי על האקדמיה של המשטרה לקבל לשורותיה את כל המועמדים ללא כל הבדלים, דבר הגורם להצטרפותם של חבורת לא-יוצלחים לשורות האקדמיה, אולם האמביציה שלהם להוכיח את עצמם עוזרת להם להתקדם בהנהגתו של קארי מהוני (סטיב גוטנברג) שלמעשה אולץ להצטרף לאקדמיה.
מס' שם הסרט שנה במאי כותבים הפקה 1 תרגיל לשוטרים מתחילים 1984 יו וילסון ניל ישראל, פט פרופט, יו וילסון פול מסלנסקי 2 משימה לשוטרים מתחילים 1985 ג'רי פאריס ברי בלושטיין, דייוויד שפילד פול מסלנסקי, ג'ון גודווין, לאונרד קרול
3 תרגיל לשוטרים מתחילים 3 1986 ג'רי פאריס ג'ין קוואנטנו פול מסלנסקי, דונלד לי ווסט
תרגיל בהתעוררות הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי שלומי שבן, שיצא בשנת 2014.
האלבום הזה יצא כשבע שנים לאחר אלבומו השני של שבן, "עיר", וחמש שנים לאחר צאת "מגדל הפזמון", אלבום שבו ביצע שבן גרסאות כיסוי בפסנתר.
את השירים באלבום כתב והלחין שבן, והעיבודים נעשו בשיתוף עם להקת הקולקטיב שגם מנגנת באלבום ומופיעה עמו ברבות מהופעותיו.
את האלבום הפיקו מוזיקלית אסף תלמודי (שהפיק גם את אלבומיו הקודמים של שבן) ותמיר מוסקט.
בנוסף מתארחות באלבום הזמרות נינט טייב, קרן אן וחוה אלברשטיין שגם מבצעת איתו את שיר הנושא של האלבום.
עטיפת האלבום צולמה בפארק המים אטרקציה הנטוש בקליה.
להוצאתו של האלבום קדמו הסינגל "לילה אחרון בלונדון", ולאחריו יצא גם הסינגל "תרגיל בהתעוררות", אותו שר שבן בדואט עם חוה אלברשטיין.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בתוך חודשים ספורים מזמן צאתו.
בספטמבר 2014 הגיע שיר הנושא של האלבום לראש המצעד השנתי של רשת ג' לשנת תשע"ד.
כמו באלבומיו הקודמים של שבן, גם באלבום זה עוסקים רוב השירים בחוויותיו האישיות.
השיר "לילה אחרון בלונדון", לדוגמה, מתבסס על תקופת לימודי המוזיקה של שבן בלונדון; בשירים אחרים חיזק שבן עצמו את הקשר בין יצירתו לבין חייו האישיים, כאשר בקליפ לשיר "איקאה" כיכבה כפילה של אשתו, השחקנית יובל שרף, ואילו בקליפ לשיר "שמש עלי אדמות" הופיעו שרף ושבן עצמם במצלמת וידאו ביתית.
לתשומת לב מיוחדת זכה שיר הנושא של האלבום, הן בשל שיתוף הפעולה של שבן עם זמרת נחשבת כאלברשטיין, והן בשל תוכן השיר המבוצע כדואט בין אלברשטיין לשבן.
מתוך מילות השיר עולים מושגים הקשורים במלחמה ואף באפוקליפסה (בדומה לשיר "האזרח האחד" מאלבומו הקודם של שבן, "עיר") שהעלו מגוון רחב של פרשנויות בנוגע לנושא השיר ולכוונתו.
בין השאר הושווה השיר לשיר "גשם כבד עומד ליפול" של בוב דילן, לכתיבתו של חנוך לוין ואף נטען שחזה למעשה את מבצע צוק איתן בעזה שהתרחש מספר חודשים לאחר צאתו.
שבן עצמו נמנע מלפרש את השיר, אך בקליפ שיצא כשנה לאחר צאת השיר כלל הבמאי אדם ביזנסקי תיעודים היסטוריים של מדינת ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים ובכלל זה מצעדים צבאיים וחגיגות לאומיות.
התייחסות לנושאים פוליטיים ניכרת בשירים נוספים באלבום, כדוגמת השיר "דיוטי פרי", שנכתב בעקבות רעיון של ברטולט ברכט ומסתיים בחייל שנהרג בחברון, ובעיקר בשיר "תמונה משפחתית עם רוה"מ", המביע ביקורת כלפי בנימין נתניהו, ראש הממשלה בעת צאת האלבום.
שבן אף הופיע עם שיר זה בתוכנית "ארץ נהדרת" בליל הבחירות לכנסת העשרים, לאחר היבחרו בפעם הרביעית של נתניהו לראש ממשלה, לצד מריאנו אידלמן כנתניהו ועלמה זק כשרה נתניהו.
הפזמון שימש למעשה כתגובת תוכנית הסאטירה לתוצאות הבחירות.
שלומי שבן - שירה, פסנתר
עידן רבינוביץ' - פסנתר, רודס, פרפיסה, מקלדות, מלודיקה, שירה
רועי ריק - בנג'ו, גיטרה, מפוחית, שירה
רועי רבינוביץ' - קלרינט בס, חליל צד, מקלדות, גלוקנשפיל
יוסי מזרחי - גיטרות, בס, סמפלר, וואנזיני
דניאל שהם - גיטרות, יוקולילי, עוד, סמפלר, סינטי, שירה
אסף תלמודי - קלידים, הפקה מוזיקלית
תמיר מוסקט - תופים ("היופי שלך מכאיב לכולם"), הפקה מוזיקלית
סניה קרויטור - כינור ("היופי שלך מכאיב לכולם")
חוה אלברשטיין - שירה ("תרגיל בהתעוררות")
נינט טייב - שירה ("מלכה לב שבור"), קולות ("איקאה")
קרן אן - קולות ("הקסם נגמר")
תרגום ניק (או תרגום ראש), פותח ב-1977 על ידי ריגבי ופול ברג, הוא טכניקת תיוג בביולוגיה מולקולרית בה DNA פולימראז 1 משמש להחלפת כמה נוקלאוטידים ברצף DNA, באנלוגים מתויגים, ויוצר רצף DNA מתוייג שיכול לשמש כבדיקה בפלואורסצנט באתר הכלאה של טכניקת ספיגה.
זה יכול גם לשמש לתיוג-רדיו.
התהליך הזה נקרא תרגום ניק כיוון שה-DNA שיעובד מטופל ב-DNase (-אנזים שמקטלז הידרוליזה של DNA לאוליגונוקלאוטידים ומולקולות קטנות יותר) כדי ליצור גדילי "ניק" בודדים.
זה מלווה בהחלפה באתרי ניק על ידי DNA פולימראז 1, שמאריך את קצה 3' הידרוקסיל, מסיר נוקלאוטידים בפעילות 3'-5' אקסונוקלאז, מחליף אותם ב-dNTP (נוקלאוטיד טריפוספאט עם דאוקסיריבוז).
כדי לתייג באופן רדיואקטיבי קטע DNA לשימוש כבדיקה בתהליך הספיגה, אחד הנוקלאוטידים המשולבים המסופקים בתגובה רדיו-מתוייג בעמדת פוספאט אלפא.
באופן דומה, פלואורופור יכול להיות מחובר במקום תיוג-פלואורסצנטי, או אנטיגן לזיהוי חיסוני.
כאשר DNA פולימראז 1 בסופו של דבר מתנתק מה-DNA, הוא משאיר עוד ניק בשלד הפוספאט.
הניק "תרגם" מרחק-מה, כתלות בפרוססיביות של הפולימראז.
הניק יכול להיאטם על ידי DNA ליגאז, או קבוצת ההידרוקסיל 3' שלו יכולה לשרת כתבנית לפעילות DNA פולימראז עתידית.
תערובות אנזים קנייניות זמינות באופן מסחרי לביצוע כל השלבים בתהליך בהדגרה בודדת.
תרגום ניק יכול לגרום לשבירת DNA דו-גדילית, אם DNA פולימראז 1 נתקל בעוד ניק בגדיל הנגדי, וכתוצאה מכך יש שני קטעים קצרים יותר.
זה לא משפיע על הביצועים של הבדיקה המתויגת בהיברידיזציה באתר.
"תרגיל לשוטרים מתחילים" (Police Academy) הוא סרט קומדיה משנת 1984 בבימויו של יו וילסון, ובכיכובם של סטיב גוטנברג, קים קטרל וג'.
הסרט הכניס 146 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם, וניפק שישה סרטי המשך בסדרת "תרגיל לשוטרים מתחילים", סדרת הנפשה בשם "בית ספר לשוטרים" וסדרת לייב אקשן המציגה צוות חדש של צוערים.
בשל מחסור בשוטרים, ראש העיר החדשה הכריזה על מדיניות שמחייבת את המשטרה לקבל כל מי שמעוניין להתגייס למשטרה, ובכך לבטל את דרישות הכושר הגופני, המצב הבריאותי ורמת ההשכלה.
לא כולם במשטרה מרוצים מהשינויים החדשים.
קארי מאהוני (סטיב גוטנברג) הוא בחור קל דעת, שמסתבך עם החוק שוב ושוב, כל פעם שהוא נתקל בהתנהגות שחצנית כלפיו.
מאהוני מחויב להצטרף למשטרה, כדי להימנע ממאסר - הצעה של קפטן ריד שדואג למאהוני בשל היכרותו עם אביו, שגם הוא היה שוטר.
מאהוני מסכים להצעה בחוסר רצון, ומחליט שהוא יגרום לכך שיזרקו אותו מבית הספר לשוטרים, כפתרון.
מנגד, מפקד המשטרה, הנרי הרסט (ג'ורג' ר.
רוברטסון), שכעס על מדיניות ראש העיר, מחליט "לעודד" את צוערי המשטרה לפרוש במקום להדיח אותם.
סגן תדאוש האריס ( ג'.
ביילי) אשר מכשיר את הצוערים, מסכים עם התוכנית של מפקד המשטרה, ומאמלל את חייהם של הצוערים עד כדי פרישה מההכשרה.
מנגד המפקח לאסארד (ג'ורג' גיינס) הוא היחיד שלא מסכים עם המזימה של האריס והרסט.
הוא רוצה לתת לצוערים החדשים הזדמנות.
נרמז על האריס שהוא רוצה את התפקיד של לאסארד כמפקד בית הספר לשוטרים.
האריס מבקש את עזרתם של שני צוערים אשר מתאימים לתוכניותיו, קופלנד (סקוט תומסון) ובלנקס, שילשינו לו על הצוערים האחרים.
האריס ממנה אותם למפקדי המחלקה,
כדי לגרום לפרישת הצוערים האחרים.
מאהוני מנסה תחבולות רבות, כדי שיזרקו אותו,
אבל לבסוף הוא מחליט להישאר, לאחר שהתאהב בצוערת אחרת, קארן תומפסון (קים קטרל).
בזמן שהייתו בבית הספר לשוטרים, הוא מתחבר עם צוערים אחרים, כאשר לכל אחד מהם מאפיין בולט וייחודי:
לארוול ג'ונס (מייקל וינסלו) – מכונת תופים אנושית ושאר אפקטים קוליים.
הם הכירו בתא המעצר, לפני הגיעם לבית הספר לשוטרים.
מאהוני ביקש מקפטן ריד לאפשר לג'ונס להצטרף אליו לבית הספר לשוטרים.
ג'ורג' מרטיןׁ (אנדרו רובין) – חביב הנשים
יוג'ין טאקלברי (דייוויד גראף) – מכור לאדרנלין ומשוגע על רובים ואקדחים, איש ביטחון לשעבר ויוצא צבא.
לזלי ברברה (דונובן סקוט) – איש פחדן בעל עודף משקל;
מוזס הייטאואר (באבה סמית') – איש גדול, גבוה מאוד וחזק במיוחד.
לבקשתו של סגן האריס, בלנקס וקופלנד מנסים לגלות איפה המסיבה שמאהוני מארגן בחופשת סוף השבוע, אמורה להתקיים, כדי לאתר ההתנהגות לא ראויה של הצוערים במסיבה.
מאהוני חושש שהם ילחצו על הצוער ברברה לגלות איפה המסיבה, ולכן הוא מטעה אותם שהמסיבה תתקיים במועדון הגייז "בלו אוייסטר" (הצדפה הכחולה), שם הם מאולצים לרקוד עם גברים לאורך כל הלילה.
בלילה, הצוער מרטין מנסה להתגנב למגורי הבנות בשביל קצת כיף, כהרגלו, אך נתפס על ידי הסמלת קאלהאן.
היא זורקת אותו על ספסל, מזנקת עליו, והם מתעלסים.
בלילה הבא, אחרי תרגיל בשימוש בקול סמכותי, מרטין מתוודה בפני מאהוני שהתאהב בסמלת קאלהאן, ושלראשונה עשה סקס רק עם אישה אחת בו זמנית.
בנוסף הוא מגלה שהוא כבר דור רביעי באמריקה, ואת המבטא הלטיני הוא מזייף רק כדי להשיג בחורות.
מאהוני עוזר לצוער הייטאואר להתכונן למבחן נהיגה מכריע.
הם הולכים לתרגל נהיגה בלילה שלפני המבחן, עם המכונית של קופלנד אותה הם גונבים.
לאחר שהם מתנגשים ברכב ונוסעים במהירות מופרזת, המשטרה מתחילה לרדוף אחריהם.
הייטאואר מצליח להתחמק, ותוך כדי משפר מאוד את מיומנויות הנהיגה שלו.
אחרי שהוא עובר את מבחן הנהיגה, הייטאואר אסיר תודה למאהוני.
לרוע המזל, מיד אחר כך, כאשר קופלנד מעליב את הצוערת לאוורן הוקס (מריון רמזי) באמירה גזענית, אחרי שדרסה את כפות רגליו תוך מבחן הנהיגה שלה, הייטאואר מרגיש פגוע מהאמירה, ומרים והופך את ניידת המשטרה שבה יושב קופלנד, אף על פי שהאריס והוקס מפצירים בו להפסיק.
כתוצאה מכך האריס מעיף את הייטאואר מבית הספר לשוטרים, לתדהמתם הרבה של מאהוני וצוערים רבים נוספים.
זמן קצר אחר כך, מאהוני וברברה אוכלים צהריים בקפיטריה, ומדברים על סילוקו של הייטאואר.
למאהוני כבר נמאס מבית הספר לשוטרים, אבל הוא מסרב לפרוש.
בלאנקס וקופלנד מנסים לגרום למאהוני להיכנס איתם לעימות פיזי, כדי לתת להאריס סיבה לסלק אותו, אבל מאהוני מתנגד.
לברברה נמאס מהיחס כלפי מאהוני, והוא בא לעזרתו.
הוא מפתיע את כולם, כשהוא נותן את המכה הראשונה בתגרה לקופלנד, באמצעות מגש אוכל.
אחרי שהוא רואה את קופלנד מתעלף, בלאנקס ספוג העלבון, מכה את ברברה בחזרה על שסיכל את תוכניתם, ובכך מערב את מאהוני בתגרה.
אחרי התגרה, סגן האריס שואל מי התחיל את התגרה, ומאהוני לוקח את האשמה, כדי להגן על ברברה.
בכך מקבל האריס אור ירוק לסלק את הצוער השנוא עליו ביותר.
לפני שמאהוני עוזב את שטח בית הספר לשוטרים, נודע על מהומות שפורצות במרכז העיר הסמוכה, שמתחילות בלי כוונת זדון, על ידי הצוער פאקלר, שכל מי שבסביבה שלו נקלע לתאונות.
מאהוני מחליט להצטרף לצוערים האחרים שנשלחים לדכא את המהומות.
מצב החירום המשטרתי, מכניס את הצוערים לראשונה לפעילות מבצעית, הם נשלחים בטעות ללב המהומות.
זאת בניגוד לתוכנית להגיע לאזור המקיף את מקום המהומות (עקב טעותו של לאסארד בקריאת הוראות הנסיעה).
במהלך המהומות, אחד מהפורעים מצליח לגנוב שני אקדחים משטרתיים השייכים לצוערים בלאנקס וקופלנד.
השניים בורחים ומתחבאים מפני הפורעים, אך לאימתם מגיעים שוב ל"'בלו אויסטר".
ברברה מצליח להתחמק מהפורעים, אבל מוצא את עצמו מול אותם בריונים שהציקו לו, כשעבד בדוכן לפיתוח תמונות.
ברברה חושד שהם גונבים רהיטים.
הוא מכה אותם בעזרת שיטות ההגנה העצמית, שלמד בבית הספר לשוטרים.
הוא מורה להם להחזיר את הרהיטים ולעזוב, רק כדי לגלות שבעצם הם העבירו את הרהיטים שלהם.
המתפרע שכבר גנב את האקדחים המשטרתיים, חוטף כעת את האריס בחסות המהומה, ומחזיק אותו כבן ערובה על גג בניין סמוך.
מאהוני מנסה לבוא לעזרה, אבל נלקח גם הוא כבן ערובה.
ממש לפני שהשובה שלהם הורג אותם, הייטאואר מופיע לפתע על הגג.
הוא גורם לחוטף לחשוב שגם הוא עבריין, ודורש שיהרוג את האריס.
לפני שהחוטף יורה, הייטאואר מכה אותו עד אובדן הכרה, והוא נופל על המדרגות.
כשהוא מתעורר ומתכוון להרוג את הייטאואר, הצוערת הוקס עוצרת אותו במהירות, בעודה נכנסת מהדלת האחורית של הבניין.
בזכות תושייתם ומעשה הגבורה שלהם נגד הפורע החמוש מהוני והייטאואר מתקבלים בחזרה לקורס ומסיימים אותו עם מדליית הצטיינות על תפקודם במהומות.
תרגום יונתן בן עוזיאל הוא תרגום של ספרי הנביאים בתנ"ך, לשפה הארמית.
התרגום כתוב בנוסח ארמית גלילית, ועל כן מעיד על מקום חיבורו – ארץ ישראל.
אומנם, כנראה שהתרגום המשיך לעבור עריכה ועיבוד בבבל ובעקבות כך נכנסו אליו מילים וביטויים בארמית בבלית.
בשונה מתרגום אונקלוס, תרגום יונתן מרחיב מעט את התרגום והסגנון ומשלב לעיתים דברי אגדה (אם כי לא בצורה מורחבת כדוגמת תרגום התורה המיוחס ליונתן), אך גם הוא כאונקלוס מרחיק את ביטויי ההגשמה.
התרגום לנביאים ראשונים הוא יותר מילולי, ואילו בספרי נביאים אחרונים הוא נושא פן מדרשי.
תרגומי מגילת אסתר לארמית הם שני תרגומים הקרויים תרגום ראשון ותרגום שני, וכוללים בנוסף לתרגום המילולי גם חומר מדרשי ואגדי רב.
מוצא שני התרגומים הוא ככל הנראה ארץ־ישראלי.
משערים ש'תרגום ראשון' התחבר בין המאה ה־6 למאה ה־8, ו'תרגום שני' בסוף המאה ה־7 או בתחילת המאה ה־8. זמן חיבורם מאוחר לתרגום יונתן, שלא תרגם את המגילות, ומוקדם לרב האי גאון (המאה ה־10) שהעיד על קיומם של לפחות שני תרגומים לאסתר.
שני התרגומים כוללים בנוסף לתרגום גוף הטקסט העברי גם תוספות אגדיות, אך אלו המופיעות בתרגום השני ארוכות ומפורטות הרבה יותר (חלקן מופיעות גם במדרש אבא גוריון), עד כדי הפיכתו למדרש או מקרא משוכתב ולא לתרגום.