tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממדיו היו כה גדולים, עד שהיה מגמד כל מבנה אחר בברלין, כולל אלה שבציר הצפוני-דרומי של המתחם גרמאניה עצמו.
האוקולוס של מבנה הכיפה, אשר תוכנן בקוטר של 46 מטר, היה מכיל בתוכו את כל הרוטונדה של הפנתאון של אדריאנוס ואת כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
כיפתו של אולם העם הייתה אמורה לעלות מפודיום גרניט מסיבי בגודל של 315 על 315 מטר וגובה של 74 מטר, ולצמוח לגובה כולל של 290 מטר.
קוטר הכיפה תוכנן להיות כ-250 מטר, גודל חריג במיוחד, אשר הטריד את שפר, מכיוון שקוטר הכיפה של תחנת הרכבת החדשה שגיזלר תכנן בקצה המזרחי של מינכן, היה אמור להיות ב-15 מטר גדול יותר מקוטר הכיפה של שפר באולם העם.
שלוש שורות מושבים קונצנטריות, מקיפות רחבה עגולה בקוטר 140 מטר, בשונה מן הפנתאון, אך מקומות הישיבה דומים לאולם הקונגרסים בנירנברג שלודוויג רולף תכנן, אשר עוצב על פי הקולוסיאום.
לעומת זאת תכונות אחרות של פנים אולם העם, אכן בבירור מיוחסות לפנתאון של אדריאנוס: התאים המרובעים (coffered) בכיפה, אזור העמודים הרציף, מלבד נישת הענק בצד הצפוני.
האזור השני בפנתאון, המורכב מחלונות עיוורים עם פילסטרים, מיוצג בבניין של שפר על ידי האזור העליון מעל העמודים, אשר מלווה במלבנים שקועים ורדודים.
הכיפה העצומה מונחת על אזור זה.
בניין עם כיפה כה גדולה היה לפי שפר הוא בעל דימוי של מקדש, כפי שצוין על ידי שפר, שהניח כי הבניין נועד במיוחד עבור הפולחן הציבורי של היטלר, יורשיו והרייך הגרמני.
כלומר, זה היה אמור להיות סוג של מקדש ארמון מהסוג שאוגוסטוס בנה על גבעת הפאלאטיום, שם היה ביתו הצנוע קשור למקדש אפולו.
כיכר אדולף היטלר (הכיכר הגדולה)
בכניסה הדרומית להיכל העם ובקצה "שדרות הפאר" הייתה אמור לקום כיכר רחבת ידיים בשטח של 350,000 מ"ר בשם "כיכר אדולף היטלר".
מסביב לכיכר היו אמורים לקום מלבד היכל העם גם בניין הרייכסטאג החדש, משכן חדש ומשופר ללשכת קנצלר הרייך ומפקדת הפיקוד העליון של הוורמאכט.
כמו כן, תוכננה הריסתו של הקרולאופר ובמקומו היה צפוי להיבנות "ארמון הפיהרר".
לאחר ביקורו המוצלח באיטליה, שקל היטלר לשנות את שם הכיכר ל"כיכר בניטו מוסוליני" ואף להקים אנדרטה לזכרו.
היטלר תכנן להפוך את בניין הרייכסטאג למבנה רב-תכליתי שישמש את חברי המפלגה הנאצית וחברי הרייכסטאג לצרכים חברתיים.
הנאצים רצו להסב את חדרי הישיבות והמשרדם לחדרי קריאה ובילוי ולהקים באולם המליאה ספרייה גדולה.
במקום בניין הרייכסטאג הישן, תכנן היטלר הקמה של בניין רייכסטאג חדש שיכלול מקומות ל-1,200 חברי פרלמנט.
עם זאת, היטלר לא תכנן להחזיר לרייכסטאג את הכוח שנלקח ממנה לאחר חוק ההסמכה והיה מדובר בפרויקט לשם הנראות והנוחות בלבד.
שפר תחילה הציע להיטלר להרוס את הבניין הישן ולצמצם את מספר המקומות לחברי הרייכסטאג בבניין החדש אך היטלר סירב להצעתו.
שדרות הפאר הן שדרה שהיו אמורות להיות השדרה המרכזית של ברלין וחלק מציר צפון-דרום.
בית הנתיבות היה אמור להכיל תערוכת נשק ושלל.
בקצה הדרומי של שדרות הפאר, היה אמור לקום שער ניצחון המבוסס על שער הניצחון בפריז אך גדול ממנו בהרבה (פי 2 למעשה) כך שיהיה בגובה של כ-100 מטרים, על קירותיו תוכנן לחרוט את שמותיהם של 1,800,000 ההרוגים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת מבצע ברברוסה החליט היטלר בחלק שבין בית הנתיבות לשער הניצחון יוצבו כ-30 תותחים כבדים.
לצורך בדיקת היתכנות של חוזק הקרקע בשטח שעליו תוכנן להיבנות שער הניצחון עצום הממדים נבנה מבנה ההכבדה, היה צורך כי המבנה ישקע בפחות מ-6 ס"מ כהוכחה לעמידות הקרקע החולית המאפיינת את ברלין, בפני משקל המבנים המתוכננים בבירה החדשה.
בפועל, שקע המבנה ב-18 ס"מ.
מאחורי שער הניצחון היה אמור לקום מרכז שעשועים ומסחר בכיכר שהייתה צפויה להצטלב עם רחוב פוטסדאם.
בתוכניות של שפר לאזור כיכר פוטסדאם לה לא תוכננו שינויים גדולים בסביבה המיידית של הכיכר, אף שתחנות הרכבת בכיכר ואנהלטר היו נסגרות, זאת כיוון שציר צפון-דרום שתוכנן בעיר היה קוטע את מסילות הגישה לתחנות.
כל הקרוניות החשמליות המגיעות לעיר היו מנותבות לשתי תחנות ענק חדשות על מסילת הטבעת (Ringbahn) מצפון ומדרום למרכז העיר.
על פי תוכניתו של שפר האתר בו עמדה תחנת אנהלטר תוכנן להפוך לבריכת שחייה ציבורית.
לא ידוע מה תוכנן לאתר שבו עמדה תחנת פוטסדאם.
ציר צפון-דרום בברלין תוכנן לעבור ממערב לכיכר פוטסדאם ולהיות ציר תנועה ברוחב של 100 מטר ובאורך חמישה קילומטר, לאורכו תוכננו מבני ענק של הממשלה הנאצית.
ציר זה היה מוחה את חציו המזרחי של רובע המיליונרים.
נתיבים תת-קרקעיים של הרכבת התחתית והרכבת הפרברית תוכננו כמעט לכל אורכו של ציר הציר.
תוכנן להקים את ההיכל בכיכר העגולה שמחברת בין רחוב פוטסדאם לבין שדרות הפאר.
בצידו המזרחי תכנן שפאר להקים מרכז ספורט ימי ובניין לאקדמיה הצבאית.
הסיבה לבחירתם של הנאצים להקים אגם מלאכותי דווקא בחלק כה מרכזי של העיר הייתה שאזור היה ביצתי מדי לניצול שטחו לצורכי בנייה.
ממערב לאגם, היה צפויים לקום בית העירייה של ברלין, המטה החדש של משטרת ברלין ומפקדת הקריגסמרינה.
מצפון ל תכננו הנאצים להקים רובע אוניברסיטאי חדש וזאת כדי לתת מענה לסטודנטים והמרצים שנאלצו ללמוד במבנים הרעועים של אוניברסיטת פרידריך-וילהלם, בנוסף לכף תוכנן להקים קמפוס חדש לאוניברסיטה הטכנית של ברלין.
מצפון לקמפוס החדש תוכננו בית חולים, מעבדות רפואיות ומרכז מחקר רפואיים.
בשכונת גרונוולד תכננו הנאצים להקים מרכז בילוי ונופש שיכלול את משרדי שירות היערות של הרייך, מרכז צייד, שבילים, מסעדות, מתקני ספורט ועוד.
באזור הנאצים גם תכננו להקים מכון לחיל האוויר ומכון לטופוגרפיה צבאית, מכון אגרונומיה ולשכה לשירות הפטנטים של הרייך.
נמל התעופה ברלין-טמפלהוף היה צפוי להיסגר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ועל חורבותיו תכננו הנאצים להקים פארק שעשועים בסגנון גני טיבולי הדנים.
במקומו, ישרתו את ברלין ארבעה נמלי תעופה (בצפון העיר, בדרומה, במזרחה ובמערבה) שיבנו מעבר לטבעת האוטובאן של ברלין.
כחלק ממבצע ארי הים תכנן היטלר להעביר את עמוד נלסון מלונדון לברלין
בירת שורשים היא משקה מוגז ומומתק אשר במקור טעמו העיקרי הגיע מצמח ממשפחת העריים (או מקליפת עץ העריים).
בירת השורשים הפופולרית באמריקה הצפונית מגיעה בשתי גרסאות: אלכוהולית, ולא אלכוהולית (המכונה "סודה" או לעיתים "פופ").
בירת השורשים ההיסטורית הייתה דומה לבירה שתהליך יצורה הפיק משקה עם אחוזי אלכוהול נמוכים ביותר.
למרות ששורשים משמשים כבסיס למשקאות רבים, בעולם ישנם שמות רבים בשימוש.
משקה זה ניכר בהבדלו מבירה שחורה המורכבת משעורה ולתת.
ישנם מאות מרכיבים למותגים שונים של בירת שורשים בארצות הברית ואין תקן אחיד למתכון.
חומר טעם מלאכותי של הצמח ממשפחת העריים שהוא המרכיב העיקרי בבירת שורשים מתחרה עם טעמים רבים אחרים.
חומרי טעם אחרים הם וניל, קליפת עץ דובדבן, שורש אניס, שורש קיסוס, אגוז מוסקט, אכינצאה, קינמון, תלתן ודבש.
למרות שעל פי רוב המותגים נטולי קפאין, ישנם יוצאים מן הכלל.
בירת שורשים מתוצרת ביתית מכינים בדרך כלל מתמצית, למרות שלפעמים מכינים אותה מעשבים ושורשים.
גם לבירת שורשים האלכוהולית וגם ללא אלכוהולית יש קצף סמיך במזיגה שלעיתים מוסמך על ידי הוספת תמצית מניהוט מצוי.
בירשטונאס (בליטאית: Birštono savivaldybė, ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז קובנה.
מחוז-משנה בירשטונאס הוא אחד ממחוזות-המשנה הקטנים ביותר במדינה, ושטחו הכולל עומד על 124 קמ"ר בלבד, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-4,000 תושבים.
העיירה הגדולה ביותר במחוז המשנה היא בירשטונאס, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
בירצ'ה (בפולנית: Bircza) הוא כפר במחוז פשמישל שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון ליישוב, שהיה בבעלות אצולה, הוא מן המאה ה-15. במאה ה-19 התפתח היישוב, ונודע בשל ירידי הסוסים שהתקיימו בו ובשל תעשיית הבדים המקומית.
עד שנת 1876 שכנו בכפר שלטונות המחוז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש הכפר פעמיים בידי הרוסים, ומספר בתים בו הועלו באש.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מהמאה ה-16. במאה ה-19 התפתח היישוב היהודי בכפר, והגיע לכמחצית מכלל תושבי המקום.
תחילה הייתה כפופה הקהילה בכפר לקהילת דוברומיל, אך במחצית השנייה של המאה ה-19 נעשתה לעצמאית.
רוב יהודי הכפר נמנו על חסידות דינוב, ומיעוטם על חסידות סדיגורה.
בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו הקוזקים ביהודי המקום, תוך ביצוע מעשי שוד, אונס ורצח.
בין מלחמות העולם עזבו את הכפר רבים מיהודיו.
בשנות העשרים ושלושים גברה הפעילות הציונית ביישוב, ופעלו בו תנועות הנוער בית"ר, הנוער הציוני, השומר הצעיר ואחווה.
בנוסף פעל בכפר בית ספר עברי של רשת החינוך תרבות.
בשנים אלו נמנו ביישוב כ-1,040 יהודים, מתוך כ-1,930 תושבים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלל הכפר בשטח השליטה הסובייטי, וביוני 1941 נכבש בידי הגרמנים, אשר הפקידו את השליטה במקום בידי המשטרה האוקראינית, אשר רצחה תוך זמן קצר 16 מנכבדי הקהילה.
עד מהרה הוטלו על היהודים בכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט עם מגן דוד על הזרוע וביצוע עבודות כפייה, וכן נשדד רכוש יהודי.
כמו כן, הוקם ביישוב יודנרט, אשר הצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר, חפצי ערך ופרוות.
ביולי 1942 נערכה ביישוב אקציה בידי אנשי משטרה גרמנים ואוקראינים, במהלכה רוכזו יהודי הכפר בכיכר השוק, תוך שימוש באלימות רבה, ואולצו לכרוע ברך במקום משך מספר שעות.
הוקם גטו בעיירה וכל הכפרים הסמוכים רוקנו מתושביהם היהודים.
רוב יהודי בירצ'ה נרצחה בשתי פעולות, אחת ב-"גבעה הסלעית (Kamienna Górka)" ועוד כ-800 יהודים ב-1942 בגבעת וויירזיסקו (Górze Wierzysko).
לאחר מכן, הוצעדו את שאר יהודי היישוב כ-30 ק"מ עד לגטו פשמישל, ממנו הועברו מאוחר יותר למחנה ההשמדה בֶּלְזֶ'ץ עם יתר יושביו.
משפחה פולנית אחת (מיכל וקטז'ינה גירולה) מהכפר הסמוך לודז'ינקה גורנה (Łodzinka Górna) הסתירה שבעה יהודים באסם שלהם, אך לאחר שתושבים מקומים גילו את זה, רצחו הגרמנים את המבוגרים ושכנם ואת שלושת היהודית הנותרים ב-01 בינואר 1944. הקרבתם הוכרה ע"י יד ושם והוענק להם תואר חסידי אומות העולם.
צלב הוקם על "הגבעה הסלעית" וב-2018, לאחר מאמץ של בני נוער בבירצ'ה, הוקם גם שלט במקום הרצח השני (והגדול יותר) בגבעת וויירזיסקו.
לאחר המלחמה, פעל מספר עשורים בארץ איגוד יוצאי בירצ'ה והסביבה.
ב-2021, נותר רק ניצול אחד מבירצ'ה בעולם, המתגורר בהרצליה, שהוא גם היהודי האחרון שנולד בבירצ'ה עוד בחיים.
בירקיר ביארנסון (באיסלנדית: Birkir Bjarnason, נהגה ביארטנסון; נולד ב-27 במאי 1988) הוא כדורגלן עבר איסלנדי.
ביארנסון התחיל את הקריירה שלו במועדון כדורגל מקומי באיסלנד ובקיץ עבר לוויקינג הנורווגית.
באותה עונה הוא הבקיע את השער הראשון שלו בקריירה במשחק בליגה נגד האמקאם.
מאותו משחק הפך לבורג מרכזי בקבוצה.
בעונת הושאל לבודה/גלימט למשך עונה אחת בה הפך לשחקן משמעותי בקבוצה שסיימה במקום הרביעי.
הופעותיו המרשימות משכו את תשומת לבם של אנשי רג'ינה אך בסופו של דבר, ביארנסון חזר לווייקינג.
ב-12 בינואר 2012 חתם ל-5 שנים בסטנדרד לייז' הבלגית.
בתום העונה הושאל לפסקארה האיטלקית עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו.
ב-1 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפסקארה בהפסד 0–3 לטורינו.
ב-2 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו באיטליה בהפסד 1–5 לנאפולי.
בתום העונה רכשה פסקארה את כרטיס השחקן שלו תמורת 900 אלף אירו, אך ביארנסון לא היה מעוניין להמשיך במועדון מפני שירד לסרייה ב'.
בסופו של דבר, את עונת התחיל בפסקארה וב-2 בספטמבר חתם בסמפדוריה תמורת 1.2 מיליון אירו.
בסמפדוריה לא הציחל להשתלב ושיחק רק 14 משחקי ליגה.
ב-20 ביוני 2014 חזר ביארנסון לפסקארה ואף מונה לקפטן הקבוצה.
ביארנסון היה מהשחקנים המובילים של המועדון באותה עונה עם 12 שערים ב-38 משחקים.
בסוף העונה סיימה פסקארה במקום השביעי שהוביל לפלייאוף העלייה לסרייה א', אך פסקארה הפסידה בגמר לבולוניה 1909.
למרות המאמצים של המועדון להשאיר את השחקן בתום העונה, ב-9 ביולי 2015 הוא חתם בפ.צ.
ב-25 בינואר 2017 חתם באסטון וילה מהצ'מפיונשיפ.
ב-17 באוקטובר 2019 חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית.
ב-18 בינואר 2020 חזר לאיטליה וחתם בברשה.
ב-13 באוגוסט 2021 חתם באדנה דמירספור.
בצעירותו, ביארנסון שיחק בנבחרות הצעירות של איסלנד.
ב-29 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 נגד .
ב-27 במאי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 ל.
במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 הפך ביארנסון לשחקן מוביל בנבחרת ואף כבש 3 שערים.
הוא גם היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה.
הבירסה הייתה מצודה מוקפת חומה ששכנה מעל הנמל בקרתחדשת.
הבירסה שימשה בעת העתיקה כמרכז התרבותי והחברתי של קרתחדשת.
לפי ורגיליוס מקורו של השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" שמשמעה בקר או רפת.
השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית.
הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שמה האמיתי של הגבעה יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר".
לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר:
סופה של הבירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתחדשת הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום:
ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידיו של המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית
תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח של 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת "הקדוש", מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידיו של המלך המנוח הועברו לצרפת.
בסוף המאה ה־19 הוקמה במקום קתדרלה בסגנון נאו־ביזנטי שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף – "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis).
החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו.
חפירות נוספות התקיימו ב־1880 וכן החל מ־1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה־20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים.
בירקיר מאוּר סייוורסון (באיסלנדית: Birkir Már Sævarsson, נולד ב-11 בנובמבר 1984) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בוואלור האיסלנדית ובנבחרת איסלנד כמגן.
סייוורסון החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת וואלור ב-2003. לאחר חמש שנים בקבוצה, בהן זכה במספר תארים, עבר סאוורסון לקבוצת בראן מנורווגיה.
לאחר שש עונות בבראן, חתם בדצמבר 2014, בקבוצת האמרבי.
על אף שבמקור תופקד כמגן ימני, במהלך הקריירה הקבוצתית שלו סיגל לעצמו יכולות תפקוד גם כמגן שמאלי וגם כבלם.
סייוורסון ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת איסלנד ב-2007. הוא נמנה עם סגל נבחרתו לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
בירשטונאס (; ביידיש: בירשטאן) היא עיירת נופש, ספא וטיפולי מים אחרים, המרכז המנהלי של מחוז המשנה בירשטונאס במחוז קובנה שבמרכז ליטא.
העיר ממוקמת 40 קילומטרים דרומית לקובנה, ו- 90 ק"מ מערבית לוילנה, על הגדה הימנית של הניימן.
העיר מתאפיינת במעיינות המינרליים וביערות שסביבה, כבר בימי הביניים היה במקום ארמון קיט וציד של נסיכי ליטא.
באמצע המאה ה-19 פיתחו בעלי האחוזות באזור את העיר כמקום מרפא.
גרו בבירשטונאס יהודים בודדים ובמשך כמה שנים במפנה המאה ה-19 נאסרה ישיבת יהודים במקום.
בירת חג המולד היא בירה עונתית שמיוצרת במיוחד לצריכה בתקופת חג המולד.
הסגנון נפוץ בעיקר בקרב מבשלות בירה בלגיות.
בירות חג המולד הן בירות כבדות, המיוצרות בדרך כלל על בסיס בירות בלגיות חזקות (Strong Belgian Ales), והן במרבית המקרים מכילות מגוון מרכיבים כגון קינמון, קליפת תפוז, ציפורן ועוד שלל רכיבים, אשר מופיעים גם ביין מתובל.
האופי הכבד והאלכוהולי של הבירה הולם את תקופת חג המולד הקרה, בכך שהבירה מייצרת תחושת חמימות כתוצאה מאחוז האלכוהול הגבוה שבה.
בשנת 1926, השיקה Brouwerij Artois את בירת 'סטלה' כבירה לחג המולד, על שם כוכב חג המולד, (פירושה המילה 'סטלה' בלטינית הוא כוכב).
הוא נמכר לראשונה בעונת החורף, ובסופו של דבר היא נמכרה כל השנה, כאשר היצוא לשוק האירופי הרחב החל משנת 1930. הייצור הופסק לתקופה בה הפסיקה Brouwerij Artois את פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בירות חג המולד של מותג הבירה הדני, טובורג ה-"JULEBRYG" משווקת במהדורה מוגבלת למשך 10 שבועות בלבד בכל שנה.
הבירה המיוחדת הושקה לראשונה בנובמבר 1981, ומאז מושקת בכל שנה ביום השישי הראשון של נובמבר, שזכה לכינוי J-Day, במסגרת יום ההשקה החגיגי של הבירה מתלבשים עובדי המבשלה בדנמרק בחליפות של מביא המתנות הנוצרי "סנטה קלאוס" והיו מבלים את מרבית שעות היום במשאיות וכרכרות בירה ברחבי הערים המרכזיות בדנמרק.
בירת חג המולד של טובורג ה-"JULEBRYG"
בירקה (שוודית Birka) הוא אתר ארכאולוגי השוכן באי ביירקה (Björkö) שבימת מאלרן במרכז שוודיה, כ-30 ק"מ ממערב לסטוקהולם.
קו החוף בתקופה הוויקינגית היה גבוה בכחמישה מטרים מקו החוף הנוכחי, וימת מלארן הייתה מפרץ של הים הבלטי.
לכן האי ביירקה שכן במקום אידיאלי למסחר.
בירקה אשר נוסדה במאה ה-8, הייתה מרכז מלאכה וסחר ראשון במעלה בתקופה הוויקינגית, וסחרה עם כל חלקי אירופה והמזרח.
בירקה נחשבת ליישוב העירוני הראשון בשוודיה, ובשיאה מנתה כ-700 תושבים.
העיר שגשגה עד המחצית השנייה של המאה ה-10 ואז ירדה מחשיבותה בד בבד עם ייסודה של סיגטונה אשר נטלה את תפקידה.
בשנת 1993 הכריז אונסק"ו על בירקה כאתר מורשת עולמית.
מועד ייסודה של בירקה אינו ידוע במדויק.
הממצא הארכאולוגי מצביע על התפר שבין תקופת ונדל (550-790) והתקופה הוויקינגית, דהיינו אמצע המאה ה-8. ניתן לתארך את דברי ימי היישוב לשני שלבים עיקריים - הראשון ממועד הקמתה ועד סוף המאה ה-9, עת יחסי המסחר שלה היו רק עם מערב אירופה.
התקופה השנייה מסוף המאה ה-9 ועד נטישת העיר כמאה שנים לאחר מכן, מתאפיינת במסחר עם שטחי רוסיה של ימינו וחלקו המזרחי של העולם המוסלמי.
בתקופה זו העיר גדלה והגיעה לשיא פריחתה.
המוצרים שבירקה ייצאה כללו בעיקר ברזל מברגסלאגן שממערב לה, פרווה מבעלי חיים שניצודו על ידי תושבי היישוב או שנלקחו בכוח מהסאמים, קרני אייל הצפון, שנהבי ניבתן, ענבר, דבש ונוצות אדרית.
בנוסף, סחר עבדים נהג עם שוקי המזרח.
הייבוא כלל חרס, זכוכית, מטבעות - במיוחד מכסף, מוצרי יוקרה דוגמת משי, רקמה ביזנטית ועוד.
חלק גדול מהידע אודות תולדות בירקה מגיע משני חיבורים - "חיי אנסקאר" (Vita Anskarii) מאת רימברט מהשנים 869–876, ו"מעשי הבישוף מהמבורג" (Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum) מאת אדם מברמן.
אנסקאר היה נזיר פרנקי שנשלח בשנת 829 על ידי לואי החסיד לבירקה כדי לנצר את תושביה.
הוא התקבל בידי המלך ביורן השני אשר התיר לו לפעול ביישוב.
המלך לא התנצר אך אנסקאר הצליח לנצר את הרגייר (Hergeir), מושל העיר.
אנסקאר נותר שנה וחצי בבירקה ואז שב להמבורג והיה לבישוף.
אנסקאר שב לבירקה בשנים 852–853 ולאחר משא ומתן ממושך עם המלך אולוף הראשון הותר לו להקים כנסייה ביישוב.
מעט מאוד ידוע על השליחות הנוצרית בשוודיה לאחר מותו של אנסקאר בשנת 865, אך אדם מברמן מזכיר בספרו ארכיבישוף בשם אוני אשר מת בשנת 936 בעת שליחות בבירקה.
שני החיבורים מספקים מידע גם על הופגורדן השוכנת על האי אַדֱּלְ (Adelsö) הסמוך, שבו התגורר המלך.
לא ברור אם מלכי הופגורדן היו מלכי שוודיה כולה או מלכים מקומיים, ונראה שלפחות באופסלה מלך מלך נוסף.
למלך הייתה סמכות מסוימת בבירקה, אולם ליישוב הייתה מועצה ומושל משל עצמו.
החוק בבירקה נקרא חוק בּיֶירְקֱּה או בִּיָירְקִּי (Björkö ו-Bjarkey בהתאמה) והצטיין בכך שקבע שוויון בין כל בני האדם, ללא קשר למקום מוצאם, דבר חריג באותה עת.
חוק זה שימש בסיס לחוקים דומים של ערי מסחר אחרות בימי הביניים, וכן של חוקים מאוחרים יותר אשר הגדירו את מעמדן של ערים.
בירקה ירדה מגדולתה בבת אחת בשנת 970 לערך, אף שהיישוב המשיך והתקיים אל תוך המאה ה-11. אדם מברמן כתב כי בשנת 1060 לערך האתר היה נטוש לחלוטין.
הסיבה המדויקת לשקיעתה של בירקה אינה ידועה וסביר שמדובר במספר גורמים שחברו להם יחדיו.
עם אלה נמנים נסיגת קו החוף שהביאה לסגירת נתיבי שיט; הירידה בסחר עם מזרח אירופה בעקבות התקפות סוויאטוסלב, נסיך קייב באגן הוולגה, העתקת תפקידה של העיר לסיגטונה כ-35 ק"מ מצפון לעיר, ובנוסף שרידי חורבן מראים שבירקה הותקפה בסוף המאה ה-10.
ליבו של האתר הארכאולוגי מכונה "האדמה השחורה" (Svarta Jorden) ובו התגוררו תושבי היישוב בתקופה הוויקינגית.
הכינוי "האדמה השחורה" מייצג שכבה ארכאולוגית עשירה בממצא אורגאני שצבעו כהה, ואשר מבהיר כי האתר יושב במשך זמן רב.
גובהה של שכבה זו הוא עד שני מטרים, ושטחה כ-7 הקטאר.
היא תחומה במערב בקו החוף ובמזרח בחומה מבוצרת.
עם זאת, בחלק מהתקופה היה היישוב גדול יותר והשתרע מעבר לחומה לכיוון צפון-מזרח, כך שכיסה שטח של 13 הקטאר.
חלק משטח היישוב נפגע מאוחר יותר בשל עיבוד חקלאי.
היישוב נחלק לחלקות שנתחמו ברחובות ובתעלות.
בכל חלקה היו בית אחד או שניים וכן מבנים נספחים ששימשו כבתי מלאכה או כחנויות.
המבנים נבנו מבוץ וקורות עץ (half-timbered) ונשאו גגות מעץ או כבול.
הריכוז הגבוה של זרחן בקרקע וערך ההגבה הגבוה שלה, סייעו לשימור מתכות, ובאדמה השחורה נמצא מספר גדול של חפצי ברונזה וברזל וכן מטבעות, במיוחד ממקור מוסלמי, דבר המאשר את חשיבות המסחר עם המזרח.
עוד נמצאו חפצי זכוכית, חרס, עצמות ואפילו בד.
ממערב ליישוב משתרע מפרץ קטן ורדוד אשר שימש ככל הנראה כמעגן, ונוסף לו שני מפרצים בצפונו של האי משמרים את הסיומת "האמן" (Hamn) שמשמעותה בשוודית היא נמל - קוגהאמן (Kugghamn) וקושהאמן (Korshamn).
ייתכן והיה נמל נוסף בסוֹלוִיקסגרופן (Salviksgropen) בצפון-מזרח האי.
במעגן הסמוך ליישוב התגלה רציף עשוי מלבני אבן באורך של כ-10 מטרים וברוחב של 3 מטרים וכן עמודי עגינה מעץ.
מבנים דומים התגלו מאוחר יותר גם בשני הנמלים שבחופו הצפוני של האי.
בצידו המזרחי של היישוב שכנה חומה באורך של 700 מטרים, אשר הגיעה עד לגבעת המצודה בדרום.
רק חלקה הצפוני של החומה באורך של 400 מטר השתמר והיתר נהרס, ככל הנראה בגלל עיבוד חקלאי.
החומה הייתה עשויה משני קירות אבן מקבילים שביניהם חלל אשר מולא באדמה ובכבול.
הקמת החומה נעשתה במספר שלבים אך לכל המוקדם בשנת 900, ובשל מטבע שנמצא בבסיס החומה ניתן לתארך חלק ממנה לשנת 925. חלקים מהחומה הוקמו מעל קברים אשר שולבו בה.
כדי להגן על היישוב מן הים, חומה עשויה עץ המשיכה מערבה אל תוך המפרץ, ובה נקבעו שערים צפים.
חלק מעמודי העץ של החומה עדיין נראים במפרץ.
בצידה הדרומי של העיר שכנה גבעה מבוצרת (Borgen) שהייתה אופיינית לתקופת הברונזה באירופה.
כ-500 גבעות מבוצרות דומות התגלו באזור ימת מלארן לבדו.
אולם בתקופה הוויקינגית גבעות מבוצרות כאלו הפכו נדירות, דבר שמאפשר להתייחס אל בירקה כשלב מעבר בין תקופת הברזל הגרמאנית למצודות המבוצרות של ימי הביניים.
מבנה המצודה היה מסיבי וגם כיום הוא מתבלט באתר.
הוא התאפיין בחומה חצי עגולה נושאת שינות מעץ, באורך של 350 מטרים, גובה של 2–3 מטרים ועובי של 7–8 מטרים.
גם חומה זו הייתה עשויה משני קירות אבן מקבילים, והתווך מולא בחומר.
בצידה המערבי של הגבעה לא הוקמה חומה, שכן בצד זה שכן מצוק שיורד אל הימה ואשר סיפק הגנה מספקת.
נראה כי המצודה הוקמה במקביל להקמת היישוב, אולם בשני שלבים - חומה ראשונה עלתה באש בתחילת המאה ה-9 ואילו החומה המאוחרת, המסיבית יותר, ספגה מספר שריפות בסוף המאה ה-10. החומה הוקמה מעל מספר קברים, ובמיוחד קבר גדול מאמצע המאה ה-8 בו נקברו אדם רם מעלה וסוסו.
בשל סמיכות הזמנים להקמת היישוב, ייתכן שאדם זה השתייך למשפחה שהקימה את בירקה.
באי ביירקה שוכנים לפחות 2,500 קברים באזורים שונים.
באזור הגדול ביותר (האמלאנדן - Hamlanden), השוכן צפונית-מזרחית לאדמה השחורה, מרוכזים 1,600 קברים, דבר ההופך אותו לאחד מבתי הקברות החשובים ביותר שהשתמרו מהתקופה בסקנדינביה.
בנוסף נמצאו ריכוזים גדולים של קברים מדרום ומצפון למצודה.
רק 1,600 מהקברים נחקרו ובחלקם יותר מאדם אחד, כך שקשה לאמוד את מספרם המדויק של האנשים אשר נקברו באי.
שיטת הקבורה האופיינית ביותר לתקופה הוויקינגית הייתה שריפת גוויות והטמנת האפר מתחת לרוגם, ולעיתים נדירות יותר מתחת למבנה אבן.
עם זאת בבירקה התגלו שלדים שלמים רבים, דבר המרמז על חדירת הנצרות ליישוב, או על קבורת זרים בהתאם למנהגם.
בנוסף התגלו 111 אולמות קבורה שבהם הונחו ארונות עץ שבהם גופה וחפצים שונים, ולעיתים הוקם רוגם גדול מעל לקבר.
קברים אלה שברבים מהם התגלו בני זוג, שייכים לאנשים רמי מעלה או לעשירים, והמספר המשמעותי של קברים מסוג זה מעיד על השפעה זרה.
לעיתים נקברו גם סוסים בקברים אלה, והחפצים שהונחו בהם כוללים כלי נשק, תכשיטים, בגדי משי ומוצרי יוקרה נוספים.
באחד מאולמות הקבורה התגלה בשנת 2017 שלד של אישה, דבר המעיד על קיומן של נשים לוחמות בעלות מעמד גבוה בחברה הוויקינגית.
בתחילה חשבו החוקרים כי מדובר בגבר בשל כלי הנשק שנמצאו בקבר, אולם לאחר מכן הוכח כי מדובר באישה.
ביש בש (Bish Bash) היא להקת רוק אלטרנטיבי ישראלית.
חברי הלהקה הם מירב צור, אלמוג בן הרוש ורונן ברטן.
חברי ביש בש הכירו בלהקת השובבים, בה ניגנו עד לפירוקה ב-2017. לאחר מכן השלושה המשיכו לנגן יחד, וב-2018 הקימו את להקת ביש בש.
במרץ 2018, הוציאה הלהקה אלבום הראשון הנושא את שם הלהקה.
ב-2019 הוציאו חברי ההרכב סינגל בשם "Loop", בהפקה מוזיקלית של הילי בוימל.
וב-2020 הוציאו מיני-אלבום ובו שירים מהופעה חיה שקיימו בבית הטורקי בבאר שבע.
ב-2020 בוטל מסע הופעות של הלהקה בגרמניה, בעקבות מגפת הקורונה.
במאי 2021 יצא האלבום השני של ההרכב בשם "Beauty queen".
בירקה היילום היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם עד גיל 20 (קאלי 2022) בריצת 1500 מטר.
אלופת העולם עד גיל 20 בריצת 1500 מטר
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה באוגוסט בקאלי שבקולומביה זכתה היילום במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אליפות חדש של 4:04.27 דקות.
בתחרות שנערכה באוסלו שבנורווגיה ב-15 ביוני קבעה היילום שיא עולם עד גיל 20 בריצת מייל, בתוצאה של 4:17.13 דקות.
בירסה מונדה (בהינדי: बिरसा मुंडा ; 15 בנובמבר 1875 – 9 ביוני 1900) היה לוחם חירות הודי ומנהיג שבטי בולט בג'הרקאנד.
הוריו, שהשתייכו ל, היו נוודים ועברו מכפר לכפר במהלך ילדותו.
מונדה למד בסאגה תחת ג'איפל נאג, ובהמשך הומר לנצרות על מנת להצטרף לבית ספר מיסיונרי גרמני, אך עזב אותו לאחר שנוכח שהבריטים מעוניינים להמיר שבטים באמצעות חינוך.
לאחר שעזב את הלימודים, הקים תנועה דתית בשם בריסאיט, שעד מהרה התחרתה במאמצי ההמרה המיסיונרים.
התנועה הייתה זרם וישנואי שקרא למונותאיזם, ונתנה דגש לצניעות, טוהר והתנגד לשחיטטת פרות.
מונדה הכריז על עצמו כנביא ומשיח שבא להשיב את עמו לממלכתם הקודמת.
הוא הכריז על תחילת עידן "מונדה ראג'" (שלטון מונדה)
ב־1984 הצטרף מונדה לתנועת הסראדר שקראה לאדמה וזכויות עבור בני השבטים.
התקיפות שהוביל מונדה על הבריטים הובילו להכרזה של פרס בן 500 רופי על ראשו.
הוא נעצר על ידי הבריטים ושחרר בינואר 1898. לאחר שחרור שב לגייס תמיכה נגד הבריטים, ולאחר שגייס צבא קטן, יצא למתקפה נוספת על הבריטים ב־1899.
ב־3 במרץ 1900 נתפס מונדה על ידי הבריטים לא רחוק מ, לאחר שהפתיעו את צבא הגרילה שלו במהלך שנתו.
הוא נפטר בכלא בראנצ'י ב־9 ביוני 1900.
תנועת המרד שלו התפרקה בעקבות תפיסתו, אך דמותו הפכה לדמות מוערצת בג'הרקאנד.
כשמדינת ג'הרקאנד הופרדה מביהר ב־2000, נעשה הדבר ב־15 בנובמבר, יום הולדתו של בירסה.
נהר בירס הוא נהר שאורכו 73 קילומטר הנמצא בשווייץ.
מוצאו הוא בהרי היורה והוא אחד מיובל (נהר)י נהר הריין אליו הוא נשפך בין בזל ל.
זהו הנהר החשוב ביותר בהרי היורה השווצריים.
נהר בירס נובע במעיין ליד מעבר ההרים בגובה 765 מטר מעל פני הים, מעט דרומית-מערבית ל.
כבר מתחילתו הוא נהר ממש, כשכמות המים הגדולה שלו היא תוצר של מערכת נהרות תת-קרקעית מורחבת.
אגן הניקוז של בירס משתרע על פני 922 קמ"ר.
נהר בירס עובר לאורך מסלולו בעמקים רחבים, ובגיאיות צרות.
ליד דלמונט, הוא מתחבר לנהרות סורן ושולטה.
בהמשך הוא עוזב את החלק דובר הצרפתית של שווייץ, נכנס לקנטון בזל-לנדשאפט שם נשפך אליו נהר ה משמאל.
סמוך לעיר הוא יוצר מפל, שבו תחנת כוח המספקת חשמל לעיר לאופן, וסביבו נבנתה העיר.
בקניון אנגננשטיין, בסמוך ל הנהר מגיע הנהר לעמק "", שהוא חלקו העליון של , המשתרע לאורך של מעל 300 קילומטרים צפונה עד לאזור פרנקפורט דמיין.
נהר בירס מהווה גם את הגבול בין הערים בזל ובירספלדן.
וכ-73 קילומטר לאחריהן, הוא נשפך ל , ב.
במישור שבין לדורנאך, נהר בירס עשיר בסרטני מים מתוקים.
שפך נהר בירס כמעט ולא היה מיושב עד המאה ה-18. ומעט יישובים כפריים היו לאורך הנהר.
והכפר היושב מימין לנהר בירס השתייך לכפר מוטנז.
לאחר הקמתו של הקנטון בזל-לנדשאפט, לאחר ההתקוממות של 1833, בירספלדן הפכה לעיירת גבול, ובית המכס האזורי, וכך התפתחה במקום העיר.
החלקים התחתונים של נהר בירס מהווים את הגבול בין הקנטונים בזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
החל משנת 1997 נערכה תוכנית להתחדשות הנהר, בעקבות סכנת הכחדה למינים שונים הגדלים בנהר, ובתי גידול טבעיים שנהרסו.
אזורים רבים של הנהר חודשו, וסכרים בהם לא פחות משמונה תחנות כוח הידרואלקטריות קטנות, לאורך נהר בירס בדטח קנטון בזל-לנדשאפט, חודשו, ונבנו בהם מעקפים וסולמות לאפשר לדגים לעלות במעלה הנהר.
בשנת 2004 כלל השיקום החלפת תעלות בטון לנהר טבעי יותר, ואף נצפו בעלי חיים כמו הבונים שחזרו לחיות לאורך הנהר.
אך הודות לפרויקטים רבים של שיקום, צמחייה ובעלי חיים מגוונים משגשגים החל משנת 2023.
קניון מוטייר הוכרז כאזור מוגן בעל חשיבות לאומית.
הקניון יצר מפער מים באורך שבעה קילומטרים בהרי היורה השווייצריים.
216 מעברים חוצים את הנהר לכל אורכו: 116 גשרים של כבישים ושבילי עפר, 54 גשרים להולכי רגל, 24 גשרי רכבת, ו־22 מעברים אחרים.
בירץ' אוונס ביי הבן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אינדיאנה, שכיהן כסנאטור מטעם מדינתו בין השנים 1963 ל־1981. כחבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר ביי לראשונה לתפקיד ציבורי ב־1954, כשהצטרף לבית הנבחרים של אינדיאנה, וב־1958 נבחר ליו"ר הבית – הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
בשנת 1962 התמודד לסנאט של ארצות הברית וניצח בפער קטן את הסנאטור הרפובליקני המכהן, הומר קייפהארט.
ביי היה מחברו של סעיף טייטל IX (Title IX) לחוק ההשכלה הגבוהה של 1965, האוסר אפליה על בסיס מין במוסדות אקדמיים המקבלים מימון פדרלי.
הוא היה גם מחבר החוק לרפורמה במערכת המשפט לנוער, ושותף לכתיבת חוק ביי–דול, המטפל בזכויות קניין רוחני על פיתוחים שמומנו בכספי ממשל פדרלי.
הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו־1968, בעד חוק זכויות ההצבעה של 1965 ובעד מינוי השופט ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
ביי הוביל את ההתנגדות בסנאט למועמדויותיהם של קלמנט היינסוורת' וג'.
הרולד קרסוול, שני מועמדים שמינה הנשיא ריצ'רד ניקסון לבית המשפט העליון ונדחו.
הוא שקל להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב־1972, אך ויתר לאחר שאשתו חלתה בסרטן.
בבחירות המקדימות של 1976 התמודד אך פרש לאחר הישגים נמוכים בסבבים הראשונים.
ביי נבחר מחדש לסנאט ב־1968 וב־1974, אך הפסיד את מושבו ב־1980 לדן קווייל, שהפך בהמשך לסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לאחר שפרש מהסנאט המשיך לפעול בתחומים משפטיים וציבוריים.
בנו, אוון ביי, כיהן כמושל אינדיאנה ה־46 וכסנאטור בין השנים 1999–2011, בתפקיד שאביו החזיק בעבר.
בירץ' ביי נולד ב-22 בינואר 1928 בעיר טרה הוט שבאינדיאנה, בנם של לאה וורד (לבית הולינגסוורת'), מורה, ושל בירץ' ביי האב, מאמן ומנהל ספורט באוניברסיטה.
מוצאו המשפחתי כלל שורשים גרמניים, אנגליים, סקוטים ואירים-סקוטים.
ביי בילה את חודשי הקיץ בחוות סבו וסבתו בעיירה שירקיוויל שבאינדיאנה, שם התגורר מאוחר יותר.
בזמן לימודיו בתיכון ניו גושן (במחוז פייט), השתתף בתחרויות נאומים, שיחק בייסבול וכדורסל, ואף זכה באליפות אינדיאנה לנוער בגידול עגבניות מטעם ארגון 4-H.
בין השנים 1946–1948 שירת ביי בחיל המשטרה הצבאית של צבא ארצות הברית בגרמניה הכבושה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הצטיין בספורט, השתתף בתחרויות אגרוף במסגרת ליגת "גולדן גלאבס" במכללה, ואף נבחן פעמיים לקבוצות בליגת הבייסבול הבכירה (MLB).
ביי השלים את לימודיו בבית הספר לחקלאות של אוניברסיטת פרדו בשנת 1951, באוגוסט 1952 נישא למרוולה הרן, ולמד במשך שנתיים באוניברסיטת המדינה של אינדיאנה שבטרה הוט, במקביל לניהול חוות המשפחה.
הקריירה הפוליטית והבחירות לסנאט של 1962
הקריירה הפוליטית של ביי החלה בגיל 26, כאשר נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה בשנת 1954. הוא כיהן בו שמונה שנים – שתיים מתוכן כיושב ראש הבית וארבע שנים כמנהיג סיעת הדמוקרטים.
באותה תקופה היה ביי הצעיר ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה שכיהן כיושב ראש הבית.
במקביל לכהונתו בבית הנבחרים למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, השלים תואר במשפטים בשנת 1960, והוסמך לעריכת דין ב־1961.
בגיל 34 נבחר ביי לסנאט של ארצות הברית בבחירות האמצע של 1962, לאחר שהביס את הסנאטור הרפובליקני הוותיק הומר קייפהארט, שכיהן 18 שנה.
קייפהארט היה מהבולטים שהתריעו מפני איום הטילים הגרעיניים הסובייטיים בקובה, והתחזק בעקבות משבר הטילים של אוקטובר אותה שנה.
נחיתותו של ביי הודגשה אף בסרט "שלושה עשר ימים" (2000), שבו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מנופף בעיתון ושואל יועץ: "ראית את הכתבה הארורה של קייפהארט?" והיועץ משיב: "ביי הולך להפסיד".
אולם ניצחונו של ביי הוסבר במסע בחירות נמרץ שבו נשא כ־300 נאומים בין חג העבודה ליום הבחירות, ובג'ינגל קליט שעזר לבוחרים לבטא נכון את שמו:
לאורך יותר מארבעה עשורים – בכל תקופת כהונתו הציבורית – המשיך ביי לנהל באופן אישי את חוות המשפחה, שגידלה תירס וסויה.
כאשר נכנס לתפקידו כסנאטור חדש, מונה ביי לחבר בוועדת המשפט ובוועדת העבודות הציבוריות.
עבודתו בוועדת העבודות הציבוריות סייעה לתושבי אינדיאנה, אך עיקר השפעתו נבעה מתפקידו בוועדות המשנה של ועדת המשפט.
בשנת 1963 נפטר יושב ראש ועדת המשנה לענייני חוקה, הסנאטור אסטס קיפובר, וביי הציע להמשיך את פעילות הוועדה על חשבון תקציב משרדו, ובכך הפך ליו"ר ועדת המשנה לתיקונים חוקתיים – פחות משנה לאחר כניסתו לתפקיד.
במסגרת זו היה המחבר הראשי של שני תיקונים מרכזיים לחוקה.
נושא סדר הירושה של הנשיאות (התיקון ה־25)
בעקבות בעיות הבריאות של הנשיא דווייט אייזנהאואר בשנות ה־50, נבחנה שאלת ההוראות הבלתי ברורות בחוקה לגבי מצב שבו הנשיא אינו כשיר למלא את תפקידו.
לאחר רצח הנשיא קנדי בשנת 1963, הנושא הפך דחוף במיוחד.
ביי הציע תיקון לחוקה בדצמבר 1963, אשר עבר ב־1965 בשיתוף עם חבר הקונגרס עמנואל סלר, ואושרר בשנת 1967 כתיקון ה־25 לחוקה.
התיקון קבע את נוהל העברת הסמכויות במקרה של מוות, התפטרות או חוסר כשירות של הנשיא, וכן את הדרך למנות סגן נשיא חדש במקרה של משרה פנויה.
התיקון הופעל מאז שש פעמים, הבולטת שבהן – כאשר ג'רלד פורד הפך לנשיא בעקבות התפטרותו של ריצ'רד ניקסון.
ביי גם פרסם את הספר One Heartbeat Away ("פעימה אחת מהנשיאות") שבו תיאר את תהליך חקיקת התיקון.
בהקדמה שכתב הנשיא לינדון ג'ונסון נאמר כי זהו "השינוי המשמעותי הראשון בהוראות הירושה הנשיאותית מאז אישור החוקה".
הורדת גיל ההצבעה ל־18 (התיקון ה־26)
כבר בשנות ה־50 ניסה ביי, כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה, להוריד את גיל ההצבעה ל־18, אך ללא הצלחה.
מאוחר יותר, בסנאט, הוא נאבק להכניס את השינוי לחוק זכויות ההצבעה.
לאחר שבית המשפט העליון קבע ב־1971 שהחוק חל רק על בחירות פדרליות, יזם ביי תיקון חוקתי שאושרר במהירות – התיקון ה־26 לחוקה – שהעניק זכות הצבעה מגיל 18 לכל הבחירות בארצות הברית.
ביי נחשב מאז לאדם היחיד מאז האבות המייסדים שחיבר יותר מתיקון אחד לחוקת ארצות הברית.
ב־19 ביוני 1964 התרסק מטוס קטן שבו טסו ביי, אשתו, הסנאטור טד קנדי ועוזר חקיקה ליד ספרינגפילד, מסצ'וסטס.
הטיסה נועדה להביאם לכנס המפלגה הדמוקרטית המקומית.
הטייס ועוזרו נהרגו, קנדי נפצע קשה ושבר את גבו, וביי הצליח להצילו מההריסות.
הוא ואשתו נפצעו אך הצליחו להגיע לכביש ולקרוא לעזרה.
באיי הוביל את גרסתו החדשה של *תיקון השוויון בזכויות* – שנועד להבטיח שוויון מלא בין גברים לנשים בחוקה – לאחר שכמה ניסיונות קודמים כשלו.
גרסתו התקבלה בסנאט ובבית הנבחרים בשנת 1972 ונשלחה לאישור המדינות.
על אף תמיכה רחבה בתחילה, כמה מדינות משכו את אישורן, ולמרות הארכת המועד עד 1982 – התיקון לא הושלם.
באיי האשים את פעילת הימין פיליס שלאפלי שהפיצה "שקרים בוטים" נגד החוק, למשל שטענה שנשים יאבדו את זכויותיהן החוקתיות אם יאושר.
מחבר סעיף טייטל IX ("Title IX")
באיי היה גם מחבר ומחוקק הסעיף המפורסם בחוק ההשכלה הגבוהה שנקרא Title IX, שנועד להבטיח שוויון הזדמנויות לנשים במוסדות חינוך ובספורט.
הסעיף, שנכנס לתוקף ב־1972, נחשב לפריצת דרך אדירה והעניק לנשים זכויות שוות במימון ובפעילות ספורטיבית.
ביי נודע מאז כ"אבי טייטל IX".
התנגדות למינויים לבית המשפט העליון
ביי עמד בראש ההתנגדות בסנאט לשני מינויים שהציע הנשיא ריצ'רד ניקסון – קלמנט היינסוורת' וג'.
הארולד קארסוול – שניהם נדחו בעקבות מאמציו.
הוא חשף ניגודי עניינים ושקרים בעדויותיהם, ובכך סיכל את מינויים.
מאוחר יותר, שמו נכלל ב"רשימת האויבים" של ניקסון.
באיי הוביל בשנות ה־60 וה־70 יוזמה לביטול שיטת האלקטורים בבחירת הנשיא ולהחלפתה בהצבעה ישירה של כלל הבוחרים.
הצעתו עברה בבית הנבחרים אך נכשלה בסנאט בשל פיליבסטר.
גם ב־1977 ניסה לקדם את הרפורמה ללא הצלחה.
בשנים מאוחרות יותר הצטרף ליוזמת National Popular Vote – ניסיון להשיג את אותה מטרה באמצעות הסכמות בין המדינות.
כיו"ר ועדת המשנה לעבריינות נוער, היה ביי מחבר ראשי של חוק מניעת עבריינות נוער (1974), שהנהיג הפרדה בין קטינים לבגירים במתקני כליאה, הקים את המשרד הפדרלי לעבריינות נוער, והיווה בסיס לרפורמות בתחום עד היום.
ביי תכנן להתמודד כבר ב־1972 אך דחה זאת עקב מחלת אשתו.
ב־1975 הכריז על מועמדותו לנשיאות בבחירות 1976. אף שהיה מועמד ליברלי בולט וזכה לתמיכה מסוימת באיווה ובניו המפשייר, התמיכה בו לא המריאה, והוא פרש מהמירוץ במרץ 1976.
בשנת 1980 חבר ביי לסנאטור בוב דול כדי לטפל בשאלה מי רשאי לרשום פטנט על המצאות שממומנות בכסף ממשלתי.
החוק שאושר באותה שנה מאפשר לאוניברסיטאות ולגופים ללא מטרות רווח לשמור על זכויות הפטנט על מחקריהם – מהלך שזכה לשבחים עצומים.
מגזין האקונומיסט תיאר את החוק כ"אחד מחוקי החקיקה המבריקים ביותר של מחצית המאה האחרונה".
לפי הערכות, יישום החוק יצר כ־3.8 מיליון מקומות עבודה והוסיף טריליון דולר לתוצר התעשייתי בארצות הברית.
ביי נבחר מחדש לסנאט ב־1968 וב־1974, אך הפסיד בבחירות של 1980 לדן קווייל, לימים סגן הנשיא.
הפסדו זה סימן את סיום דרכו הפוליטית הפדרלית.
לאחר תבוסתו בבחירות לסנאט בשנת 1980, חזר בירץ' ביי לאינדיאנה וייסד את משרד עורכי הדין Bayh, Tabbert and Capehart, עם סניפים באינדיאנפוליס ובוושינגטון הבירה.
בהמשך שנות ה־80 החל להקדיש יותר זמן לוושינגטון ועזב את המשרד.
שם עבד עם מספר משרדים, ביניהם המוכר Venable LLP.
ביה שימש גם כחבר דירקטוריון בכמה חברות עסקיות.
בשנת 1981 הצטרף ביי לעורכי הדין וחברי הקונגרס לשעבר , דון אדוארדס, , פטסי מינק ו, בהגשת amicus curiae (חוות דעת של צד שלישי) לבית המשפט העליון בתיק North Haven Board of Education v.
המסמך תמך בהחלטת הערכאה הנמוכה שלפיה סעיף 9 (Title IX) אוסר אפליה תעסוקתית במוסדות חינוך שממומנים על ידי הממשל הפדרלי.
ב־19 באוגוסט 2004, הגיש ביי חוות דעת נוספת בתיק Jackson v.
Birmingham Board of Education, שגם עסק בפרשנות סעיף 9. הפעם הוא ביקש להפוך את החלטת הערכאה הנמוכה – ובית המשפט העליון אכן קיבל את עמדתו, וקבע כי סעיף 9 מאפשר לאדם להגיש תביעה אם נענש על כך שדיווח על אפליה מינית.
ב־23 בדצמבר 2010, הגיש ביי חוות דעת נוספת בתיק Stanford v.
Roche, שבו נדרש בית המשפט להחליט האם חוק ביי–דול קובע שזכויות על פטנטים שמקורם במחקר במימון ממשלתי עוברות אוטומטית לחוזה הפדרלי המבצע.
ביי טען כי "לא ניתן לשלול מחוזה פדרלי את זכויותיו על המצאה לפי חוק ביי–דול באמצעות הסכם נפרד של הממציא".
בית המשפט דחה את טענתו, וקבע כי החוק אינו מעניק אוטומטית זכויות קניין לחוזים הפדרליים.
ביה המשיך לפעול למען שינוי שיטת הבחירות לנשיאות כך שתתבסס על הבחירה העממית הארצית – National Popular Vote.
הוא שוחח עם מחוקקים במדינות שונות בנוגע להסכם בין־מדינתי שבו מדינות מתחייבות להעניק את האלקטורים שלהם למועמד שיזכה ברוב הקולות הארצי.
ביי שימש כחבר בוועדה המייעצת של הארגון הלא־ממשלתי National Popular Vote, Inc.
בנוסף, כיהן ביי כחבר בוועדת המלגות הבינלאומית על שם ג'.
ויליאם פולברייט, כיו"ר משותף של הוועדה הלאומית לחקר כשירות נשיאותית ולתיקון ה־25 של אוניברסיטת וירג'יניה, וכיו"ר המייסד של המכון הלאומי למאבק בדעות קדומות ואלימות.
בשנת 2003 נקרא על שמו בית המשפט הפדרלי ובית הדואר ההיסטורי של אינדיאנפוליס – Birch Bayh Federal Building and United States Courthouse.
ב־2009 קראה אוניברסיטת המדינה של אינדיאנה למכללת החינוך שלה על שם משפחת ביי.
בירץ' היה הדור הרביעי במשפחה שלמד שם – לאחר סבתו, אביו ואמו – וגם אשתו המנוחה, מרבלה ביי, הייתה בוגרת המוסד.
אשתו הראשונה של ביי הייתה מרבלה ביי, ילידת העיר אניד שבאוקלהומה.
בנם, אוון ביי, נולד ב־26 בדצמבר 1955. מרבלה נפטרה מסרטן השד ב־24 באפריל 1979. בשנת 1981 נישא בשנית לקתרין ("קיטי") האלפין, ובנם כריסטופר נולד ב־22 ביולי 1982.
בירץ' וקיטי ביי התגוררו באיסטון שבמרילנד.
הוא היה עמית במרכז סי.
סטאר לחקר החוויה האמריקאית במכללת וושינגטון שבעיר צ'סטרטאון, מרילנד.
ביי נפטר מדלקת ריאות ב־14 במרץ 2019, בעיר איסטון, בגיל 91. הוא היה הסנאטור האחרון שעדיין חי מבין אלו שכיהנו בתקופת נשיאותו של ג'ון קנדי.
בישול הוא שם כללי לפעולות עיבוד מזון על ידי חום ממקור חיצוני.
במרבית המאכלים, הבישול גורם לריכוך של המזון, וכך הוא קל יותר ללעיסה, בליעה ועיכול.
הבישול משנה את טעמו, מרקמו, מראהו וערכיו התזונתיים של המזון.
אופני הכנה של מזון בעזרת חום הם: הרתחה, אפייה, צלייה, טיגון, עישון, אידוי וקלייה.
החימום, הכרוך בתהליך הבישול, מרכך מזון על ידי הפיכת הקולגן לג'לטין.
רב סוכרים כעמילן עשויים להתפרק לשרשראות קצרות יותר וסוכרים עוברים תהליך קרמליזציה.
בנוסף לכך, החימום יכול לחטא את המזון מחיידקים המתרבים בטמפרטורות שבין 4 ל-70 מעלות צלזיוס.
חימום מזון בטמפרטורות של מעל 140 מעלות צלזיוס מייצר את תגובת מייאר, המפיקה מגוון של ריחות וטעמים.
בישול המזון נועד ליצור טעם חדש על פי בחירת האדם המבשל אותו.
כדי להרבות ביצירת טעמים חדשים, נהוג לערבב ולבשל יחדיו חומרי גלם שונים, כגון ירקות עם בשר, חלב עם סוכר, בצק עם ממרחים שונים ועוד.
לעיתים נהוג בישול מקדים כאשר רוצים ליהנות לאחר מכן מהיתרונות של בישול קצר (הקפצה או טיגון עמוק למשל), אבל חומר הגלם דורש בישול ארוך יחסית או שצבעו עלול להיפגע ולהיראות דהוי.
החוקר טוען שבישול המזון אחראי להתפתחות האדם כפי שאנו מכירים אותו היום.
לפי מחקריו, הבישול מקצר את הזמן הדרוש לעיכול, וכך נותר לאדם הקדמון זמן פנוי, אותו הקדיש לניסיונות לצוד חיות גדולות, למרות שניסיונות אלו לא תמיד הניבו הצלחות.
ציד החיות הגדולות, כאשר צלח, סיפק בשר, שלעיסתו ועיכולו קלים יותר, לעומת מזון צמחי.
בתהליך אבולוציוני, כתוצאה מהמעבר אל תפריט בשרי, השיניים הפכו קטנות וחדות יותר.
גם המעיים התקצרו ולפעילותן נדרשה כמות פחותה של אנרגיה.
הבשר אף סיפק אנרגיה רבה יותר, אשר איפשרה בהתפתחות מח גדול יותר.
גם בישראל נמצאו הוכחות קדומות לבישול מזון.
חפירות בגשר בנות יעקב חשפו הוכחות שבחברת אדם קדמון, אשר התקיימה שם, בושלו דגי ענק לפני 750,000 שנים.
הבישול הוא מרכיב אתני חשוב בתרבויות העמים השונים, שכן הוא אחד הסממנים הבולטים להבדלים בין קבוצות עמים.
הבדלים אלו ניכרים במרכיביו של התבשיל, טכניקות הבישול שנעשות בו, ובתבלינים המקומיים שמוכנסים אליו.
במסורת הסינית, לדוגמה, מושרש החיתוך של המזון הנא לפיסות קטנות.
זו פעולה מקדימה המאפשרת את סיום בישול המזון על ידי טיגונו המהיר (הקפצה).שיטה זו התפתחה בתקופות ארוכות של מחסור בחומרי בעירה.
במסורת ההודית, אף שהיא עשירה מאוד בטכניקות בישול שונות, אופייני הבישול בשמן ובעיקר בגהי.
סממנים של תרבות גבוהה, כמו זו הקשורה למעמד האצולה באירופה, היו מלווים בכיבוש היצר.
גם לאחר שהתבשיל היה מוכן, הייתה חובה להמתין עד שיוגש לשולחן וכל הסועדים האחרים קיבלו את מנתם, כשלבי ביניים עד למצב שבו הסועד היה רשאי להשתמש בכלי האכילה שלו.
גם המעבר מקערות משותפות לצלחות אישיות אפיין את המעבר לתרבות אכילה גבוהה.
יחד עם התפתחות תרבות האוכל, במאה ה-16, התפתח יצור אומנותי של כלי אוכל עשויים קרמיקה, במקום קערות עשויות עץ, אשר רווחו עד אז.
במשפחות עשירות עשה שימוש במערכות כלי שולחן אשר נשאו את סמל האצולה של המשפחה.
בתרבותם של עמים שונים קיימים איסורים הקשורים למזון.
הדוגמאות הידועות ביותר הן איסור אכילת בשר פרה בהינדואיזם, איסור אכילת חזיר אצל המוסלמים ואיסור על אכילת מאכלים לא כשרים אצל יהודים שומרי מצוות.
כהמשך למנהגי אכילה בצוותא בתרבויות שונות, הופיעו המסעדות ובעקבותיהן מוסדות שונים החלו לפרסם הערכות של השגי המסעדות.
אחד המפורסמים במדרגי המסעדות הוא מדריך מישלן, אשר היה הראשון ביוזמה זו.
בינתיים קמו לו מתחרים, כדוגמת רשימת סן פלגרינו, הידועה יותר כרשימת 50 המסעדות הטובות בעולם, אשר נוסדה בשנת 2002
מטבחי העולם נבדלים זה מזה, אך בהחלט מושפעים זה מזה.
מאכלים רבים נדדו ממדינה למדינה בנתיבי השיט והמסחר ובכל מקום קיבלו גרסה מקומית המשתמשת בחומרים מקומיים.
תופעה זו יצרה מגוון מאכלים קרובים אך שונים ששיקפו את הדומה והשונה בכל מטבח על פני כדור הארץ.
בישול ירוק הוא בישול של ירקות ירוקים במי מלח רותחים לזמן קצר (מחצי דקה עד 5 דקות תלוי בחומר הגלם) על מנת להכין אותו להמשך הבישול תוך שמירה על צבעו הירוק שלא ידהה.
לפעמים הבישול הירוק הוא הבישול היחיד שהירק עובר.
למשל, בהכנת סלטים כמו סלט ניסואז בו משתמשים בתרמילי שעועית ירוקה שנחלטו בצורה זו.
כמו כן, ככל שהמים חמים יותר משך הריכוך יהיה קצר יותר ופחות יפגע בוויטמינים שבירק.
המלחת המים נועדה להדגיש את טעם הירק.
יש להעביר את הירק למי קרח על מנת לעצור את הבישול.
ישנם הטוענים שהסידן שבמים פוגע בצבע הירוק ולכן ממליצים להשתמש במים מזוקקים.
בישול לבן הוא שיטת הכנת מזון שבה מטילים את חומר הבישול לתוך מים רותחים למשך זמן קצר ומדוד, ואז מוציאים אותו ומטילים לתוך מי-קרח או תחת מים זורמים.
תהליך זה, המכונה Blanchiment במטבח הצרפתי או Blanching באנגלית, מחמם את המזון במהירות ואז מקרר אותו מיד.
התהליך גורם למזון, בדרך כלל פירות וירקות להתקשות ומדגיש את הטעמים הטבעיים, ובדרך כלל משמש כשלב בישול מקדים להקפאה.
בישול לבן שימושי גם כטכניקה לשחרור קליפת הפרי כצעד מקדים לקילופו, כמו למשל עבור עגבניות, שזיפים ואפרסקים.
הוא גם מדגיש את צבעם של ירקות, בעיקר ירקות ירוקים .
בישול לבן באדים משמש גם כדי לנטרל בקטריות ואנזימים שנמצאים במזון כמו בוטנים למשל, כדי להאריך את חיי המדף שלהם.
בִּישׁוֹף או הֶגְמוֹן היא אחת הדרגות הגבוהות בהיררכיה של הכנסייה הנוצרית.
זו הדרגה הגבוהה ביותר בהיררכיה הדתית והדרגות שמעליה הן אדמיניסטרטיביות או דרגות יוקרה.
הבישוף העומד בראש מחוז כנסייתי (דיוקסיה), הוא האחראי על כל פעולות הדת ועל הקהילה הנוצרית כולה בעיר המחוז ובסביבותיה.
הבישוף הוא זה שמסמיך כמרים במחוז עליו הוא אחראי.
הכנסייה שבה מקיים הבישוף את טקסי הדת נקראת קתדרלה.
המלה המודרנית "בישוף" נגזרת מצורתה הגרמנית של המילה היוונית "אפיסקופוס".
משרת הבישוף החלה להתפתח בכנסייה הנוצרית לקראת סוף המאה הראשונה.
בכתביהם של האבות האפוסטוליים, ובפרט אצל איגנטיוס מאנטיוכיה, החל תפקיד המשגיח (אפיסקופי) או הרועה הרוחני לקבל מעמד חשוב יותר.
איגנטיוס כותב באיגרת השישית אל האֵפֵסים שלו כי הבישוף הוא שלוחו של האל, ועל-כן יש לכבדו כפי שמכבדים את האל.
באיגרת ה-13 אל המגנסים הוא דורש כפיפות וציות מוחלטים לבישוף.
באיגרת השלישית אל הטרלסים הוא קובע את המבנה הרצוי לקהילה נוצרית: בראש הקהילה צריך לעמוד בישוף, תחתיו הפרסביטרים כ"סנהדרין של האל ואספת השליחים", ולבסוף הדיאקונים, הניצבים תחת הפרסביטרים.
בתקופה זו (איגנטיוס פעל בסוף המאה הראשונה ומת לפני שנת 107), כבר נוצר מבנה היררכי ברור לכנסייה.
בראש כל מרכז כנסייתי היה אמור לעמוד בישוף, שסמכותו נבעה מהאל עצמו והיה חייב בציות רק לאל.
אפילו הקיסר או מושלי הפרובינקיות היו חייבים בציות ובכפיפות לבישוף; תחת הבישוף ניצבה מועצה של פרסביטרים, שתפקידם היה מובחן וכפוף; ותחתיהם הדיאקונים.
עם הזמן, כאשר המשיכה הכנסייה להתרחב, מונו בישופים לערים החשובות, אך המרכזים הכנסייתיים באזורים שמסביב לכל עיר גדולה פעלו בראשות פרסביטרים ודיאקונים מאותה העיר.
כך, הפך הבישוף בהדרגה ממנהיג של כנסייה בודדת למנהיג של קבוצת כנסיות בשטח גאוגרפי מסוים.
המבנה המנהלי של האימפריה הרומית הפך לדפוס ארגון הכנסייה במהלך המאה הרביעית, במיוחד אחרי צו מילאנו.
השטח שבשליטת הבישוף, הדיוקסיה, הפך לחלק ממבנה האימפריה תחת הקיסר דיוקלטיאנוס.
מאוחר יותר, עם התפוררות האימפריה, מילאה הכנסייה באופן הולך וגובר גם תפקידים של מנהל אזרחי, כפי שאפשר להתרשם מכהונתם של האפיפיור לאו הראשון במאה החמישית וגרגוריוס הראשון במאה השישית, שהיו אנשי מדינה ומנהלנים בנוסף לתפקידם כרועים רוחניים.
הבישוף הפך בתקופה זו במערב לנסיך-בישוף, שליט דתי ואזרחי כאחד.
הבישופים הפכו במקביל גם לבעלי אדמות גדולים, הן בגלל חוקי מעשר והן בגלל תרומות רכוש של אנשים שהצטרפו לכנסייה.
בחלק המזרחי של האימפריה, שיטת הלטיפונדיות שהוענקו לבישופות הייתה נפוצה הרבה פחות.
השליטה האזרחית לא התמוטטה במזרח כפי שאירע במערב, ולכן הנטייה לצבירת כוח חילוני על-ידי הבישופים הייתה חלשה בהרבה.
הבישוף החשוב מבין הבישופים הנסיכים היה האפיפיור, ששלט כמונרך במדינת האפיפיור בזכות תוארו כבישוף רומא.
טענתו לשלטון בנחלה זו התבססה על מה שכונתה מתת קונסטנטינוס (שברבות הימים התבררה כזיוף).
בפועל, הושלטה סמכותו על השטחים במרכז איטליה בעקבות התפוררות שלטון האימפריה הביזנטית בשטחים אלו.
מדינת האפיפיור בוטלה לבסוף באופן רשמי, כאשר המלך ויטוריו אמנואלה השני השתלט על רומא בשנת 1870 וכפה את איחודה מחדש של איטליה.
מאוחר יותר, הגיע האפיפיור פיוס האחד עשר להסכם עם ממשלתו הפשיסטית של בניטו מוסוליני והפך לשליט העצמאי של מדינת הוותיקן בתמורה לוויתור על כל טענה למדינת האפיפיור.
הוא הוכר כשליט עצמאי במסגרת ההסכמים הלטרניים ומצב זה נמשך עד היום.
בישופים כיהנו לאורך השנים הן בתפקידים רשמיים והן בתפקידים רשמיים-למחצה, בנוסף על כהונותיהם הדתיות.
הארכיבישופים של מיינץ, טריר וקלן שימשו אלקטורים לתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הם שימשו גם יועצים ראשיים עבור גרמניה, איטליה ודוכסות בורגונדיה.
תפקיד זה של יועצים היה מקובל מאוד במלכויות ימי–הביניים.
הלורד היועץ של אנגליה, למשל, היה כמעט תמיד בישוף, עד לסילוקו של החשמן תומאס וולזי מהתפקיד על ידי הנרי השמיני במאה השש עשרה.
מצב דומה שרר גם בפולין, כאשר רק בישוף מילא את תפקיד הקנצלרז' (Kanclerz) עד המאה השש עשרה.
בצרפת בתקופה שלפני המהפכה הצרפתית, היוו נציגי הכמורה ובמיוחד בישופים וראשי מנזרים את המעמד הראשון (premier état) באספת המעמדות, עד שתפקידם בוטל בזמן המהפכה.
תפקידו המסורתי של הבישוף בכנסייה הקתולית הוא לשמש רועה האחראי לדיוקסיה (מכונה גם היפרכיה, כס או בישופות).
הדיוקסיות שונות מאוד בגודלן ובהיקף אוכלוסייתן.
ישנן דיוקסיות שהוקמו בימיה הראשונים של הנצרות, במיוחד באזור הים התיכון, שהן קטנות יחסית.
אחרות, כמו בדרום אמריקה או המזרח הרחוק הן גדולות ומאוכלסות הרבה יותר.
לעיתים, ישנו גם מבנה מרובד יותר של בישופות.
ארכיבישוף: ארכיבישוף הוא בישוף ארכידיוקסיה.
לרוב מדובר בדיוקסיה יוקרתית בעלת מיקום מרכזי או חשיבות רבה בהיסטוריה הכנסייתית.
התואר הוא כיבוד ואינו נושא עמו סמכות נוספת, אם כי רוב הארכיבישופים הם גם בישופים מטרופוליטנים.
בישוף מטרופוליטני: ארכיבישוף האחראי על קבוצת דיוקסיות או פרובינציה אקלסטית ומחזיק בסמכות פיקוח מסוימת על דיוקסיות אחרות.
לעיתים בישוף מטרופוליטני עומד בראש אוטוכפליה, "סואי יוריס" או כנסייה אוטונומית.
בישוף סופרגני : בישוף סופרגני הוא בישוף הכפוף לבישוף אחר.
בכנסייה הקתולית המונח מתייחס לכל הבישופים שאינם בישופים מטרופוליטנים (בישופי דיוקסיה ובישוף עזר).
בכנסייה האנגליקנית מתייחס המונח לבישוף שהוא עוזר במשרה מלאה לבישוף דיוקסיה, או מי שמקבל אחריות לחלק מדיוקסיה של בישוף מסוים.
כורפיסקופוס (χωρεπισκοπος או chorepiscopus): בכנסיות המזרחיות הוא סגנו של האפיסקופוס ותחום אחריותו הוא הקהילות הכפריות והכנסיות הכפריות שבתחום שלטונו של הבישוף, כלומר אחריות על כל אלו שאינם תושבי העיר.
בישוף טיטולרי : בישוף טיטולרי הוא בישוף שאין לו דיוקסיה ועומד בראש כס טיטולרי, לרוב עיר עתיקה שבה הייתה בעבר בישופות, אך מסיבה כלשהי אין בה כזו היום.
בישופים טיטולריים משרתים לעיתים קרובות כיורשים מיועדים או בישופי עזר.
בכנסייה האורתודוקסית, הבישופים של הדיוקסיות המודרניות מקבלים לעיתים קרובות גם כס טיטולרי לצד המשרה המודרנית שלהם.
לדוגמה: ארכיבישוף טיאטאירה ובריטניה הגדולה.
בישוף עזר: בישוף עזר הוא עוזר במשרה מלאה לבישוף דיוקסיה (מקביל לבישוף סופרגני בכנסייה האנגליקנית).
בישופי העזר הם כמעט תמיד גם בישופים טיטולריים.
בישוף יורש: בישוף יורש הוא בישוף שניתנה לו הזכות האוטומטית לרשת את בישוף הדיוקסיה המכהן.
המינוי של יורש נתפש לעיתים קרובות כאמצעי להבטיח המשכיות בראשות הכנסייה.
עוזר בישוף לשם כבוד: תואר הניתן לבישופים שפרשו, המקבלים היתר לפעול כרועים אפיסקופליים תחת פיקוחה של הדיוקסיה.
פרימט: בישוף של הכנסייה הוותיקה ביותר במדינה מסוימת.
לעיתים, כהונה זו מעניקה סמכות על פני בישופים מטרופוליטנים, אבל לרוב היא משרה לשם כבוד בלבד.
בכנסייה המזרחית המשרה המקבילה לפרימט היא אקסארכון ואילו בכנסייה האנגליקנית משמש התואר "בישוף נשיא".
פרילאט: כל נושא משרה כנסייתית מבישוף ומעלה ושיש לו סמכויות שיפוט כנסייתיות.
קרדינל (חשמן): קרדינל בדת הקתולית הוא בדרך כלל פרימט, פטריארך או בישוף טיטולרי בכנסייה הקתולית.
פטריארך: פטריארך הוא אדם העומד בראש סואי יוריס או אוטוכפליה עתיקה מסוימת.
חלק מהכנסיות הללו מכנות את מנהיגיהן "קתוליקוס".
הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של אלכסנדריה מכונה "אפיפיור".
לרוב הפטריארכים בכנסייה הקתולית תחום שלטון, אך בכנסייה הלטינית התואר הוא לשם כבוד.
הבישופים מוסמכים לתפקידם על-ידי בישופים.
נדרשים שניים או שלושה בישופים, בהתאם לכנסייה, כדי להפוך את ההסמכה לתקפה וחוקית.
לבד מההסמכה, ישנן שיטות אחרות בכנסיות שונות לבחירת מועמדים להסמכה כבישופים.
בכנסייה הקתולית המודרנית אספת הבישופים מפקחת על בחירת בישופים חדשים באישור האפיפיור.
ברוב הכנסיות המזרחיות אורתודוקסיות ישנה מידה של השפעה רשמית ורשמית למחצה של כמרים ומכהנים בקודש על בחירת הבישופים.
הבישוף, בתורו, הוא זה המוסמך להסמיך לכהונה את הכמרים והדיאקונים.
במקרים מסוימים, נדרשת ברכתו לצורך ניהול טקסים מסוימים על-ידי הכמרים.
בקתדרלה של הדיוקסיה נשמר עבורו כיסא מיוחד לשימושו הבלעדי, המכונה קתדרה או כס הבישוף.
במקרים אחרים, הכיסא אינו מוצב תמידית, אלא מובא למקום רק כאשר הבישוף מבקר בקהילה.
הבישופים ממונים ברצף, בזה אחר זה, ובכנסייה הקתולית, האנגליקנית והאורתודוקסית נטען כי ישנו רצף של כהונה של בישופים מוסמכים מאז ימי השליחים, המכונה ירושה אפוסטולית.
בין המאה ה-4 למאה ה-9, משרות בישופות באירופה המערבית ובעיקר בגאליה עברו בירושה במשפחות גאלו-רומיות.
לרוב היה הדוד מוריש את התפקיד לאחד מבני אחת מאחיותיו.
כך שמרו משפחות האריסטוקרטיה על יוקרה דתית ועל האפשרות שהבישוף יזכה במעמד של קדוש ויעלה את יוקרת המשפחה.
בולה שהוציא האפיפיור לאו השלושה עשר בשנת 1896 קובעת, כי רצף הירושה האפוסטולית בכנסייה האנגליקנית אינו תקף, משום שזו שינתה את טקסי ההסמכה.
למרות זאת, הכנסייה הקתולית מכירה לעיתים בהסמכות שלא בוצעו באישורה או תוך שינוי כללי ההסמכה, אצל בישופים קתולים שחרגו מן הכנסייה או קבוצות הקשורות בהם, כל עוד ההסמכה מבוצעת בהתאם לשאר הכללים.
תופעה זו מכונה "אפיסקופי וגנטס".
הכרה דומה קיימת גם בתקפות ההסמכה של בעלי התפקידים בכנסיות האורתודוקסיות.
בכנסייה האנגליקנית היום, החלה גם הסמכת נשים לכהונה כבישופים, כשהראשונה שהוסמכה היא ברברה קלמנטין הריס, בשנת 1989.
בישול שדה הוא יישום של שיטות בישול שונות בחיק הטבע, ללא היעזרות במבנים.
הבישול בשדה נבדל מהבישול בבית בכך שהוא לא מתבסס על מטבח ולא עושה שימוש בשטח בישול ייעודי.
מכיוון שאנשים רבים במגוון סיטואציות נמצאים מחוץ לבית, במידה והם רוצים לבשל מזון ולא רק להסתפק במזונות שנאכלים כמות שהם, הם עושים שימוש בשיטות בישול המותאמות לשטח בו הם נמצאים.
בתרבויות עתיקות היכולת להבעיר אש בתוך מבנים בלי שיגרם נזק הייתה מוגבלת ולכן רוב הבישול היה נעשה בחוץ.
עם התפתחות כלים כגון תנור ביתי, כירה, פתילייה, קמין וכדומה נעשה נוח ויעיל יותר לבשל בתוך הבית.