tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ממצאי החפירות, מעריכים כי בקטע שנחפר עמדו כמאה כוורות.
כל הטורים של כוורות מופרדים במעברים שרוחבם בין 1.2 מטר לבין 2 מטר.
בטור המרכזי, פתחים עם מכסים שפנו לכיוון מזרח ומכסים בטור המזרחי פנו למערב.
כך היה ניתן לגשת מאותו מעבר לפתחי הכוורות בשני טורים בשעת רדיית הדבש.
בכל טור היו לפחות שלוש קומות של כוורות.
כל כוורת בנויה כגליל, עשוי טין בלתי צרוף, שנעשה מחרסית וקש מיובש.
אורך של כל אחת מכוורות הוא כשמונים ס"מ, קוטרה כארבעים ס"מ ועובי דפנותיה כארבע ס"מ.
נפח של כוורת אחת היה כחמשים וששה ליטר.
בקצה האחד של הגליל דופן ובה פתח זעיר של כשלושה-ארבעה ס"מ שמאפשר כניסה של דבורים אל הכוורת ויציאה ממנה.
הקצה השני פתוח והיה ניתן לסגור אותו במכסה מטין, גם בלתי צרוף כמו הכוורות עצמם, עם ידית זיז במרכז.
ארבעה מכסים נמצאו גם בשטח C.
משקל של מכוורת אחת ריקה הוא כ-20 ק"ג ודפנותיה נוטות להישבר מכיוון שהן עשויות מטין לא צרוף.
מכך ניתן להגיד שהכוורות היו קבועות ולא היה ניתן להוציא אותם לשטח מחוץ ליישוב.
המתחם הכיל שלושה טורים של הכוורות כשבכל טור היו לפחות שלוש קומות.
בטור המזרחי בקומה התחתונה, שחזרו 20 כוורות וכך בכל טור היה קרוב לששים כוורות.
לפי הניתוחים של מומחים, ניתן להגיד שכל מכוורת גלילית מתל רחוב הייתה יכולה להניב משלושה עד חמישה ק"ג דבש בשנה ומ-0.5 עד 0.7 ק"ג דונג גם בשנה אחת.
מהנתונים האלה אפשר להסיק שאם בתל רחוב בשלושה טורים היו מאה ושמונים כוורות אז בשנה התושבים היו יוצרים מ-300 עד 500 ק"ג דבש וכ-70-50 ק"ג דונג.
הכמויות האלה היו מעבר לצריכה פרטית של יצרנים.
בהנחה הזאת ניתן להגיד שלמכוורת היה ערך כלכלי בעיר בתקופת הברזל.
ככל הנראה, מי שיכול היה להחליט על הקמת כוורות בשטח עירוני שתוכננו לייצור דבש במידה תעשייתית הוא השלטון המרכזי-ממלכתי, מקומי-עירוני או משפחה רבת השפעה.
בתקופת הברזל שימוש בדבש היה רחב מאוד.
מצריים כתבו בטקסטים שדבש היה הממתיק העיקרי והם גם השתמשו בו בטקסים פולחניים.
עוד בתקופות המקראיות ידעו להשתמש בדבש לטיפולים רפואיים שונים, למשל:
משיחת דבש על פצעים - בשל העובדה שדבש מכיל מספר תכונות אנטיבקטריאליות, הוא מנקה פצעים ומקדם ריפוי מהיר של פצעים
מחלות שונות של דרכי נשימה - מוסיפים דבש לאינהלציה
מחלות של מערכת העיכול - שימוש בדבש עוזר לתהליכי העיכול
מחלות של מערכת העצבים - משמש כחומר מרדים ומרגיע.בקוסמטיקה משתמשים בדבש למישחות לשיער ולניקוי ולחות העור.
בתקופת הברזל השתמשו בו למטרות שונות, כגון:
בקוסמטיקה - בדונג יש תכונות ריכוך שמאפשרות לייצר קרם לחות לעור
ברפואה - כבסיס לתרופות, בשילוב עם צמחים שימשו לטיפול בפצעים, מחלות עור, מחלות דרכי נשימה
בתעשייה - לבניית ספינות, ליציקות בשיטת "השעווה האבודה", חומר דבק לצבע, יצירת נרות
פולחן - יצרו צלמיות ובמצרים השתמשו בדונג בחגיגות לכבוד אמון-רע
שימור - בתקופות המקראיות השתמשו בדבש כחומר משמר לפירות ולבשר, משום שדבש ודונג הם חומרים שאינם מתקלקלים.
לאורך כל התקופות השתמשו בדבש ובתוצרים של דבורים, אך לא תמיד היה זה בממדים תעשייתיים-מסחריים כפי שנתגלה בתל רחוב בארץ ישראל.
אחרי תקופת הברזל, לא נמצאו יותר כוורות בגדלים כאלה בארץ ישראל, אך ישנן כמה הקבלות עם הדורות האחרונים.
כך כוורות גליליות דומות לכוורות המסורתיות ברחבי אגן הים התיכון והמזרח התיכון: מצרים, קפריסין, ירדן, אזור המפרץ הפרסי ואזרבייג'ן.
בארץ ישראל יש כמה מקומות שיש בהם כוורות מסוג גליל: משפחת חלבי, מכפר נחף שבגליל, מגדלת דבורים בחצר הבית בכוורות מטין דומות מאוד לאלו שמצאו בתל רחוב.
בנוסף, במוזיאון בקיבוץ יפעת מוצגות כוורות גליל מהכפר הדרוזי ג'ת בגליל המערבי.
כוורת טין גלילית ניתן לראות גם בתצוגה של כלי המכוורת העתיקים שבמרכז המבקרים דבורת התבור כמו גם מעשנה מחרס.
תעשיית השקרים הוא ספר עיון מאת העיתונאי והמשפטן בן-דרור ימיני שבוחן את הסכסוך הישראלי-ערבי ובפרט את הסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט מחקרית.
הספר נכתב בעת שימיני שהה בשנת שבתון בארצות הברית ופורסם בשנת 2014. הספר עוסק בהפרכת שקרים בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי באמצעות הפנייה למספר רב של מחקרים וניתוחים סטטיסטיים.
לטענת הספר שקרים אלה כנגד ישראלים, בוטים ומרובים עד כדי דמוניזציה, מתדלקים את האנטישמיות החדשה ומלבד לפגוע ביהודים ובמדינת ישראל פוגעים גם בערבים עצמם, שסובלים מהטרור האסלאמי הרצחני.
בחיבורו זה של בן-דרור ימיני הוא מתאר שורה של טענות שלדבריו מופיעות בתקשורת בישראל ובאוניברסיטאות בישראל ובעולם על אודות הסכסוך הישראלי-ערבי, ומנסה להראות שהן שקריות על ידי בדיקת נתונים סטטיסטיים והבאת סימוכין ממקורות מידע שונים.
מסקנתו של ימיני היא כי טענות אלה אינן פוגעות רק במדינת ישראל, אלא גם בתהליך השלום ובפלסטינים.
ימיני תוקף בספרו בעיקר את עיתון "הארץ", את הפרופסור אילן פפה, ואת העיתונאי גדעון לוי, וטוען כי עיקר הדמוניזציה של מדינת ישראל מקורה בכתביהם של אלה המלווים בשקרים ובעיוות האמת.
תעשיית הסייבר בישראל, המהווה חלק חשוב מתעשיית התוכנה בישראל, כוללת קשת רחבה של חברות העוסקת בפיתוח ובשיווק של תוכנה המשמשת להגנה מפני לוחמת סייבר ופשעי סייבר.
הענף כולל חברות הפועלות בו תקופה ממושכת כחברות עצמאיות, יחד עם חברות הזנק שנמכרו לחברות זרות וממשיכות לפעול בישראל כמרכזי פיתוח של החברות הרוכשות.
בישראל מתקיימת, בחשאי וגם בגלוי, גם פעילות של פיתוח כלים התקפיים ללוחמת סייבר.
שורשיה של תעשיית הסייבר בישראל בסוף שנות ה-80, עם הקמתן של חברות אחדות שעסקו בפיתוח תוכנת אנטי וירוס ובאבטחת מידע.
אחת מחברות אלה, BRM, נוסדה על ידי ניר ברקת, אלי ברקת, יובל רכבי ועמרי מן.
עם השנים הפכה BRM לבית גידול עבור עסקים אחרים בתחום והשקיעה בחברות כ"בקווב" (BackWeb) וצ'ק פוינט, בה הושקעו 400 אלף דולר.
ב-2014 נרכשו שמונה חברות ישראליות, תמורת סכום כולל של כ-700 מיליון דולר, וברבעון הראשון של 2015 נרכשו שש חברות תמורת סכום כולל של כ-300 מיליון דולר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו גם החברות הבולטות בתעשייה ביטחונית בישראל בפעילות נרחבת בתחום זה - התעשייה האווירית, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, אלביט מערכות (באמצעות חברת הבת "סייברביט", שמרכזת את הפעילות של אלביט מערכות בתחומי מודיעין הסייבר והגנת הסייבר) והתעשייה הצבאית.
להערכת מכון היצוא, בשנת 2014 עסקו בתחום כ-250 חברות ישראליות וכ-25 חברות רב-לאומיות שלהן סניפים בישראל.
היקף היצוא שלהן לארצות הברית הגיע לכ-2.5 מיליארד דולר, וכלל היצוא של מערכות ושירותים בתחום זה מישראל הסתכם בכ-3 מיליארד דולר.
כוח האדם העיקרי לתעשייה מגיע מהאוניברסיטאות ומהמכללות (בעיקר מהחוגים למתמטיקה, מדעי המחשב והנדסת תוכנה) ומהיחידות הטכנולוגיות של צה"ל (ממר"ם, יחידה 8200, מצו"ב ועוד).
חברות בולטות בתחום הגנת סייבר
חברות ישראליות פועלות בשוק העולמי ומציעות הגנה משלל איומי סייבר.
צ'ק פוינט: נוסדה בשנת 1993 על ידי שלמה קרמר, מריוס נכט וגיל שויד.
עוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע ואבטחת רשתות ומחשבים, וידועה בעיקר בפיתוח תוכנות חומת אש ו־VPN.
רדוור: נוסדה בשנת 1996 על ידי יהודה זיסאפל ובנו רועי זיסאפל.
עוסקת בפיתוח חומרה ותוכנה להגנה מפני מתקפות סייבר, ובהן התקפת מניעת שירות (DDoS).
סייברארק: נוסדה בשנת 1999 על ידי אהוד מוקדי ואלון (ניסים) כהן.
עוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, ובכלל זה תוכנה להעברה מאובטחת של קבצים.
אימפרבה: נוסדה בשנת 2002 על ידי שלמה קרמר, עמיחי שולמן ו.
עוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע.
סנטינל וואן: נוסדה בשנת 2013 על ידי תומר ויינגרטן ואלמוג כהן.
עוסקת בתוכנה לאבטחת תחנות קצה.
טרנסמיט סקיוריטי: הוקמה ביולי 2013 ועוסקת בזיהוי ביומטרי של משתמשי מחשב ואמצעי מחשוב ניידים.
Snyk: הוקמה ב-2015 על ידי יוצאי יחידה 8200, ומספקת כלים לאיתור חולשות אבטחה ברכיבי קוד פתוח, ולפיתוח יישומים מאובטחים.
קלארוטי: הוקמה במאי 2015 ועוסקת בהגנת סייבר למתקני תעשייה.
ארמיס סקיוריטי: נוסדה בנובמבר 2015 ועוסקת באבטחת האינטרנט של הדברים.
אורקה סקיוריטי שנוסדה ב-2019 ו-Wiz שנוסדה ב-2020 עוסקות בתוכנה לאבטחה של מחשוב ענן.
פנטרה אבטחת מידע: נוסדה בנובמבר 2015 ועוסקת בבדיקת חדירות אוטומטיות.
אקזיטים בולטים בתחום הגנת הסייבר:
חברת "סאיוטה" (Cyota), שהוקמה בשנת 1999 על ידי נפתלי בנט (לימים ראש ממשלת ישראל) ואחרים, נמכרה בשנת 2005 לחברת RSA תמורת 145 מיליון דולר.
חברת "פרוד סיינסס" (Fraud Sciences), שנוסדה על ידי שבט שקד וסער וילף, נמכרה בשנת 2008 לחברת Paypal תמורת 169 מיליון דולר.
חברת "טראסטיר" (Trusteer), שהוקמה בשנת 2006 על ידי שלמה קרמר ו, נמכרה בשנת 2013 לחברת IBM, תמורת כ-800 מיליון דולר.
חברת "אאוראטו" (Aorato) שנוסדה בשנת 2011 על ידי האחים עידן ואוהד פלוטניק ומיכאל דולינסקי, נמכרה בשנת 2014 לחברת מיקרוסופט תמורת 200 מיליון דולר.
נמכרה בסוף 2018 לקרן תמורת 2.1 מיליארד דולר.
פעילות בולטת בתחום הסייבר ההתקפי
בשנת 2005 התפרסמה פרשת הסוס הטרויאני, שבה הופעלה רוגלה בשם "TargetEye" למעקב אחר פעילות במחשבים של חברות אחדות ואנשים פרטיים.
מפתחי התוכנה ואחדים מלקוחותיהם נעצרו והורשעו.
חברה בולטת בתחום הסייבר ההתקפי היא קבוצת אן.
טכנולוגיות, שבשליטת קרן פרנסיסקו פרטנרס, העוסקת בפיתוח תוכנה ללוחמת סייבר ולריגול דיגיטלי, ומוכרת את מוצריה בעיקר לממשלות, באישור משרד הביטחון.
מוצרה העיקרי היא רוגלה בשם פגסוס.
חברה בולטת נוספת בתחום זה היא קנדירו.
ב-3 בנובמבר 2021 הכניסה ארצות הברית את שתי החברות הללו לרשימת הגופים שפועלים בניגוד לאינטרס הלאומי של ארצות הברית.
חברות נוספות בתחום הסייבר ההתקפי:
סלברייט, המתמקדת בעיקר בפיתוח תוכנה וחומרה לשליפה, שיתוף וניתוח נתונים ממכשירים סלולריים, תיעודן של שיחות טלפון, ובנוסף רשתות חברתיות, מחשבים ומקורות מידע המצויים בענן.
ורינט מערכות עסקה בפיתוח מערכות מודיעין לשוק הביטחוני, ובפברואר 2021 פוצלה פעילות זו לחברה חדשה בשם קוגנייט (Cognyte).
פאראגון, חברה שהוקמה בידי אהוד שניאורסון עם פרופיל ציבורי גבוה בשל מעורבותו בחברה של אהוד ברק.
החברה מפעילה את הרוגלה גרפיט, המסוגלת לפרוץ ליישומים מוצפנים כגון וואטסאפ, טלגרם ועוד.
באמצעי התקשורת נמתחה ביקורת על שמוצרי סייבר התקפי מיוצאים מישראל גם למדינות העושות בהם שימוש לא ראוי, כגון מעקב אחר עיתונאים וראשי אופוזיציה.
בדצמבר 2020 פורסם כי מוצרים של חברת NSO שימשו לפריצות מתוחכמות לטלפונים ניידים, ובנובמבר 2021 הודיע משרד המסחר האמריקאי על הוספתה של חברת NSO לאחת מן הרשימות השחורות של המשרד.
פעולות אלה, ותקריות נוספות של חברות ישראליות בתחום הסייבר, גרמו לכך שגורמים רבים בעולם החלו להסתכל בחשדנות הולכת וגוברת כלפי מוצרי סייבר התקפי ישראליים.
בדצמבר 2022 הודיעה קרן העושר של נורווגיה על הפסקת ההשקעה בחברת קוגנייט, משום שחלק מלקוחות החברה מואשמות בהפרה חמורה של זכויות אדם.
תעשיית הרכב ביפן היא אחת מתעשיות הרכב הגדולות בעולם.
מאז שנות ה-60 נחשבת יפן לאחת משלוש יצרניות הרכב הגדולות בעולם.
בשנים האחרונות, עם התפתחות התעשייה בסין, נאבקת יפן על המקום השלישי עם גרמניה.
בשנת 2014 ייצרה תעשיית הרכב ביפן כ-9.77 מיליון רכבים, המהווים 10.8% מכלי הרכב שיוצרו בעולם באותה שנה.
כיום, מספקת התעשייה עבודה ליותר מ-800,000 עובדים המועסקים ביצרניות הרכב עצמן ולכ-4.7 מיליון עובדים המועסקים בתחומים משלימים הקשורים לעולם הרכב.
סה"כ העובדים בתעשייה מהווים כ-8.7% מכלל כוח העבודה ביפן.
יצרני הרכב הראשונים החלו לפעול ביפן בשלהי העשור השני של המאה העשרים.
החברות תכננו וייצרו דגמים של משאיות (שוק הרכבים הפרטיים ביפן היה קטן מאוד באותה תקופה) וייצור מכוניות פרטיות עבור מותגים אירופאיים.
כך, לדוגמה, ייצרה מיצובישי את המודל A המבוססת על פיאט טיפו.
בשנות ה-70 הייתה התעשייה ביפן החלוצה בייצור כלי רכב באמצעות רובוטים.
יפן היא ביתם של מספר גדול של חברות המייצרות רכבים, אופנועים, טרקטורונים ומנועים.
בין היצרנים היפניים הבולטים ניתן למנות את טויוטה, הונדה, דייהטסו, ניסאן, סוזוקי, מאזדה, מיצובישי, סובארו, קוואסקי, ימאהה ואיסוזו.
בשנת 1904 בנה טוראו ימאהה (Torao Yamaha) את הרכב הראשון שיוצר ביפן – אוטובוס המונע בקיטור.
ב-1907 בנה קומנסוקו אוצ'יאמה (Komanosuke Uchiyama) את הטאקורי (Takuri), הרכב הראשון עם מנוע בנזין שיוצר כולו ביפן.
ב-1910 קאניסו אוטמוביל (Kunisue Automobile Works) החלה בייצור דגם הקאניסו ושנה לאחר מכן החלה בייצור דגם הטוקיו.
קוואשינשה מוטורקאר (Kwaishinsha Motorcar) החלה לפעול בשנת 1911 ושנה לאחר מכן הציגה את הדגם DAT.
בשנת 1926 התאחדה החברה עם קוואשינשה לחברה משותפת (החברה החדשה תהפוך בהמשך הדרך לניסאן מוטורס).
בשנת 1936 החלה חברה לייצור טקסטיל בשם טויוטה לייצר מכוניות.
מכוניות שיוצרו ביפן לפני מלחמת העולם השנייה התבססו בעיקר על דגמים של יצרנים אירופאיים ואמריקאיים.
מיצובישי מודל A, שנוצרה בשנת 1917 התבססה על ה פיאט A3-3 (הרכב נחשב לרכב הראשון שיוצר בייצור המוני ביפן עם 22 יחידות שיוצרו).
בשנות ה-30' דגמי ניסאן התבססו על האוסטין 7 ודגם הטויוטה AA על הקרייזלר איירפלו (Airflow).
Ohta בנתה דגמים על בסיס דגמי הפורד, צ'יודה (Chiyoda) התבססה על פונטיאק וסומידה (Sumida) על לה-סייל, מבית ג'נרל מוטורס.
חברת פורד-יפן נוסדה בשנת 1925 והמפעל נבנה בעיר יוקוהמה.
ג'נרל מוטורס הקימה מפעל באוסקה בשנת 1927 וגם קרייזלר הקימה ביפן מפעל שייצר את דגמיה.
בין השנים 1925-1936, שלוש החברות האמריקאיות ייצרו 208,967 רכבים ביפן, לעומת 12,127 מכוניות בלבד שיוצרו על ידי יצרנים מקומיים.
בשנת 1936 העביר הממשל היפני חוק שמטרתו לחזק את התעשייה המקומית ולצמצם את התחרות מצד החברות הזרות.
באופן אירוני, ההחלטה גרמה לפורד לעצור את תהליך הבנייה של המפעל החדש שתכננה פורד להקים ביוקוהמה.
מפעל שאמור היה לשרת את החברה לייצור מכוניות שישווקו בכל אסיה ויהפכו את יפן ליצואנית גדולה.
בשנת 1939 הוכרחו החברות הזרות לצאת מיפן.
בסוף שנות ה-30' עברה תעשיית ייצור הרכבים הפרטיים הסבה לייצור משאיות וזאת בעקבות צרכים צבאיים שנוצרו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בעשור הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה ייצור הרכבים ביפן היה מוגבל מאוד.
עד שנת 1966 מרבית הייצור התמקד בייצור משאיות.
גם עיצוב המכוניות המשיך להתבסס על חיקוי של דגמים אירופאים ואמריקאים.
בשנות ה-50 גם ייצוא הרכבים היה מוגבל מאוד – רק 3.1% מסך הרכבים שיוצרו במהלך העשור יוצאו מחוץ למדינה.
שנות ה-60 – צמיחת הקטגוריה המשפחתית
בתחילת שנות ה-60 התפתחה קטגוריה חדשה של רכבים שזכתה לכינוי "רכבי קיי" (Kei cars) – רכבים קטנים למגוון שימושים: רכבי נוסעים, מיקרוואנים וטנדרים.
קטנועים ואופנועים נשארו דומיננטיים עם מכירות של 1.47 מיליון יחידות בשנת 1960 לעומת 36,000 רכבי קיי.
כלי הרכב הונעו באמצעות מנועים קטנים (פחות מ-360 סמ"ק) על מנת להימנע מתשלום מס ולהוזיל את מחיר הרכב.
קטגוריה זאת אפשרה לאדם הממוצע ביפן לרכוש רכב, דבר שהגדיל את המכירות בצורה דרמטית ונתן דחיפה לתעשייה.
הדגם הראשון, שמסמן את תחילתה של התקופה, היה הסובארו 360 שהוצג לראשונה ב-1958. דגמים נוספים שנמכרו היטב היו סוזוקי פרונטה (Fronte), מיצובישי מיניקה (Minica), מאזדה קרול (Carol), והונדה N360.
רכבי הקיי היו מאוד מינימליים וקטנים עבור שימוש משפחתי.
הקטגוריה הפופולרית בשנות ה-60 ביפן הייתה של רכבים חסכוניים בעלי מנועים של 700-800 סמ"ק.
רכבים בולטים בקטגוריה היו טויוטה פאבליקה, מיצובישי קולט ומאזדה פאמיליה.
לקראת סוף העשור הוחלפו רכבים אלו ברכבים בעלי מנועי ליטר.
ניסאן הובילה את התהליך עם הצגת דגם הסאני בשנת 1966. חברת טויוטה הגיבה למהלך על ידי הגדלת נפח המנוע בדגם הקורולה ל-1.1 ליטר, דבר שהודגש רבות בפרסום הרכב.
קטגוריית הרכבים המשפחתיים הלכה ותפסה נפח הולך וגדל מכלל הייצור.
על פי תקנות המס שנקבעו בשנת 1950 בעלי רכבים ביפן נאלצו לשלם מס שנתי, שנקבע בהתאם למידות הרכב וגודל המנוע שלו.
גובה המס היה שיקול מרכזי בהחלטה של הצרכנים על רכישת הרכב, דבר שהשפיע על האופן בו תכננו החברות את הרכבים.
שנות ה-70 – צמיחה וייצוא
ייצוא רכבים פרטיים רשם עלייה של 200% במהלך שנות השישים, בהשוואה לעשור שקדם לו והם היוו כ-17% מסך ייצור הרכבים ביפן.
רכבים יפניים צברו פופולריות גם בקרב רוכשים בריטיים בתחילת שנות ה-70' עם ההצלחה הגדולה של רכבי ניסאן שנמכרו תחת המותג דאטסון (Datsun).
הרכבים צברו מוניטין בשל אמינותם ועלות אחזקה נמוכה.
שנות ה-90 – שוק היוקרה
בשנת 1986 השיקה הונדה את המותג אקורה בארצות הברית.
בשנת 1989 השיקה חברת טויוטה את המותג לקסוס .
באותה שנה עשתה ניסאן מהלך דומה כשהשיקה את אינפיניטי.
מהלכים אלו ביקשו לשנות את תדמיתן של מכוניות יפניות, כמכוניות משפחתיות זולות ולאפשר להן להתחרות גם בשוק רכבי היוקרה האמריקאי שנשלט באותו זמן בעיקר בידי מרצדס, ב.מ.וו ואאודי הגרמניות.
במהלך שנות ה-90 חל גידול מתמיד בקצב המכירות של היצרנים השונים.
בשנת 1999 הפכה לקסוס לרכב היוקרה הנמכר ביותר בארצות הברית (תואר בו החזיקה במשך 11 שנים ברציפות) וגם ציינה את מכירת הרכב המיליון.
באותה שנה נמכרו בארצות הברית למעלה מ-400 אלף רכבי יוקרה מתוצרת יפן.
שנות ה-2000 – הובלה עולמית
בתחילת שנות ה-2000 הייתה יפן היצרנית השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, אך הפער הלך והצטמצם עד שבשנת 2006 הפכה לראשונה ליצרנית הרכב הגדולה בעולם.
בשנת 2008 הפכה טויוטה להיות החברה היצרנית הגדולה בעולם לאחר שהדיחה את ג'נרל מוטורס האמריקאית.
השליטה היפנית נמשכה רק 3 שנים ובשנת 2009 איבדה את ההובלה לטובת תעשיית הרכב המתפתחת של סין.
רעידת האדמה והצונאמי שפגעו במדינה במרץ 2011 פגעו קשות בתעשיית הרכב המקומית ובסיום אותה שנה איבדה יפן את המקום השני לטובת ארצות הברית.
התעשייה אמנם התאוששה בקצב מהיר יחסית, אך כיום היא עדיין השלישית בגודלה בעולם.
תעשיית הנייר מורכבת מחברות שמשתמשות בעץ כחומר גלם ומייצרות עיסת נייר, נייר, קרטון ומוצרים מבוססי-תאית אחרים.
התעשייה נשלטת בעיקר על ידי צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), מדינות מצפון אירופה (פינלנד, שוודיה וצפון-מערב רוסיה) ומדינות ממזרח אסיה (כמו סין, יפן, קוריאה הדרומית ומזרח סיביר).
חלק משמעותי מהתעשייה נמצא גם באזור אוסטרליה ובברזיל.
ארצות הברית הייתה המדינה המובילה בייצור נייר עד שסין לקחה את הבכורה ב-2009.
ארגונים לשמירה על הסביבה מבקרים את תעשיית הנייר על בירוא יערות מופרז ועל הרס של יערות ראשוניים.
כיום ישנה מגמה בתעשיית הנייר להתפשט למדינות כמו רוסיה, סין ואינדונזיה שבהם השכר נמוך וישנו פיקוח סביבתי מוגבל.
לפי ארגון גרינפיס, חקלאים במרכז אמריקה כורתים באופן לא חוקי שטחים של יערות טבעיים למרעה בקר ולגידולים חקלאיים, ללא כל ענישה, והחברות שקונות מהם את העץ תורמות לבירוא יערות מאסיבי של יערות הגשם.
לפי ניתוח סטטיסטי משנת 2011, המדינות המובילות בעולם בייצור נייר וקרטון, לא כולל עיסת נייר, הן:
תעשיית המזון היא התעשייה המספקת את רוב המזון הנצרך על ידי אוכלוסיית העולם.
תעשייה זו כוללת את כל השלבים החל בחקלאות וכלה בצריכת המזון.
תעשיית המזון מייצרת גם מזון לבעלי החיים בשירותו של האדם – חיות משק ומחמד.
תעשיית המזון כוללת את התחומים הבאים:
חקלאות: יבול, בעלי חיים ופירות ים.
ייצור: מכונות ומבנים לחקלאות, אגרוטק, זרעים וכדומה.
עיבוד מזון: הכנת מוצרים טריים לשוק, וייצור של מצרכי מזון מוכנים.
שיווק: קידום מכירות של מוצרים גנריים (לדוגמה, מועצת החלב) או מוצרים חדשים, פרסום, קמפיינים שיווקיים, אריזות, יחסי ציבור, ועוד.
סיטונאות והפצה: לוגיסטיקה, שינוע מוצרי מזון ואחסנתם.
שירותי מזון: הסעדה, מסעדות וכדומה.
קמעונאות: מרכולים, מכולות, שוקי איכרים, שווקים ציבוריים וקמעונאות אחרים.
אסדרה: גורמים העוסקים בחוקים ותקנות מקומיים, או בין-לאומיים, הנוגעים לייצור ומכירת מזון, כולל בדיקת איכות המזון, בטיחות מזון, ותעשיית שתדלנות סביב תחום המזון.
השכלה: גורמים אקדמיים, או שעוסקים בייעוץ או הכשרה מקצועית.
שירותים פיננסיים: אשראי וביטוח לגורמים בתעשייה.
החקלאות היא העיסוק הנפוץ בעולם – 42% מכוח העבודה בעולם עוסק בו, אם כי נתון זה כולל גם את אלו שחלק מתעשיית המזון וגם את אלו שאינם.
למרות זאת, התוצר החקלאי מהווה רק 5% מהתוצר העולמי הגולמי (התוצרים הלאומים הגולמיים).
בתעשיית המזון דומיננטית במיוחד החקלאות התעשייתית מהווה את רובה המכריע של החקלאות בעולם המערבי, והולכת ומתפשטת במהרה גם בשאר העולם.
חקלאות זו עושה שימוש בשטחי אדמה נרחבים ובהיקפים גדולים של בעלי חיים, תוך שימוש נרחב בתשומות חקלאיות כגון: מים, חשמל, דלק, דשן, חומרי הדברה ובמיכון ברמה טכנולוגית גבוהה.
החקלאות האינטנסיבית כרוכה בהשקעות נרחבות, בתעשיות נלוות המספקות לצרכן את המוצר המוגמר ובשיווק.
עיבוד מזון הוא שם כולל למערך של שיטות וטכניקות להפיכת מרכיבים גולמיים למזון הראוי למאכל אדם או חיה ונוח לשיווק.
תחום עיבוד מזון מתחלק לשלושה תתי-תחומי עיקריים: מזון המיוצר בייצור המוני, למשל לשיווק במרכולים ; ייצור על פי ביקוש – למשל במסעדות המכינות מאכלים ממזון גולמי בעת הזמנת הלקוח ; מזון המיוצר בהזמנה אישית (לדוגמה, עוגת חתונה).
הפצה זהו מערך נרחב המחבר חלקים שונים יחד של התעשייה יחד.
הפצה בסיטונאות זהו מערך הפצה לנקודות מכירה.
המערך מחליף את המודלים המסורתיים של שווקים סיטונאים בהם הצרכן קונה ישירות מהחקלאי, ונפוץ במיוחד האזורים שעברו עיור משמעותי.
עם התגברות תופעת העיור בעולם, במהלך המאה ה-20, המרכול (סופרמרקט) הפך לאלמנט הקמעונאי המגדיר של תעשיית המזון.
עשרות אלפי מוצרים נאספים במקום אחד, באספקה רציפה, לאורך כל השנה.
בעולם המתועש והאורבני, המרכולים מספקים לצרכנים את חומרי הגלם ומצרכים משלימים, ותעשיית שירותי המזון, דוגמת מסעדות, מאפיות ובתי קפה, מציעה אוכל מוכן.
ייצור מזון מודרני מסתייע בטכנולוגיות מתוחכמות בתחומים רבים.
התפתחויות בתחום האגרוטק ביטלו בחלק מהענפים את הצורך בכוח האדם הרב כבעבר.
ביוטכנולוגיה מביאה עמה שינויים מהירים בנושאים כמו השבחת צמחים.
טכנולוגיית מזון הוא תחום מתפתח שהעוסק בהטמעת תהליכים טכנולוגים בתעשיית המזון לשיפור המזון והגדלת תוצרתו.
טכנולוגיית המזון פועלת לכל אורך שרשרת האספקה של תעשיית המזון, החל משיפור יעילות גידולים חקלאיים, פיתוח שיטות לשמירה על טריות המזון, הגברת בטיחות מזון ומשקאות ועוד.
קיימים מגוון רחב של עסקי מזון ובהם: מסעדה, בית מלון, בית קפה, מטבח מוסדי, חדר אוכל, מאפייה, קונדיטוריה, מאכלי רחוב, מזון מהיר, משאית אוכל, גלידרייה.
תעשיית הפלסטיק בישראל מבוססת על ייצור ויצוא של חומרי פלסטיק מסורתיים.
ענף הפלסטיק בישראל כולל בתוכו כ-500 יצרנים, ומועסקים בו 23,700 עובדים.
התפוקה הממוצעת לעובד נעה סביב מאתיים אלף דולר.
מוצרי הפלסטיק העיקריים ליצוא הם: יריעות, לוחות וצנרת עבור ענפי הבנייה, התשתיות, והחקלאות, חלקים של ציוד רפואי, אריזות גמישות חכמות וחלקי רכב ותעופה.
תחומי הייצור של תעשיית הפלסטיק בישראל הם:
חקלאות - ייצור של יריעות לחיפוי חממות ומאגרי מים, וכן טפטפות ומסננים להשקיה.
תשתיות ובנייה - ייצור גגות לתחנות רכבת וקניונים, יריעות לייצוב קרקע, וצנרת המשמשת להובלת מים.
אריזה - ייצור חומרי אריזה גמישים כמו שקיות למזון, וכן אריזות קשיחות כבקבוקים.
בית - ריהוט גן, מחסנים ומוצרי פלסטיק רבים לבית כמו מטאטא ופח אשפה.
תעשייה - ייצור אביזרים וחלקי נשק קל, מכלים מפלסטיק ומעקות לתעשייה.
רפואה - ייצור ציוד רפואי מתכלה.
רכב - ייצור חלקים לענף הרכב.
תעופה - ייצור חלקי פנים וחוץ של כלי טיס.
תערובות - הכנת תערובות של חומרי פלסטיק ליצרני פלסטיק אחרים.
למעלה מחמישים אחוז ממפעלי הענף עוסקים ביצוא - בין אם יצוא ישיר ובין אם יצוא עקיף.
כעשרים וחמישה מפעלים פועלים מחוץ לישראל בצורה עצמאית, במתכונות של חברות רב-לאומיות, ומחזיקים אתרי ייצור, מרכזי שיווק ומשרדי לקוחות במגוון רחב של ארצות.
לצד המפעלים היצרניים בענף הפלסטיקה בישראל פועלות כשלוש מאות חברות אשר עוסקות במתן שירותים לענף, משווקות את מוצריו או מייבאות עבורו מכונות, ציוד וחומרים.
מרבית היצוא של מוצרי פלסטיק מישראל, כ-60% מיועד לאירופה.
שאר היצוא הוא למדינות צפון אמריקה, כ־20%, למדינות אמריקה הלטינית כ־13%, וכ-7% לאסיה, אפריקה ואוקיאניה.
ייצוא של מוצרי פלסטיק מישראל (2014)
מרבית מפעלי הפלסטיק בישראל ממוקמים בפריפריה כשחלק נכבד מהן נמצא בקיבוצים.
על-פי נתוני משרד הכלכלה והתעשייה, בישראל פועלים כ-12 יצואנים גדולים וענקים של מוצרי פלסטיק (הגדרה לפי צריכת פלסטיק):
אליאנס חברה לצמיגים (חדרה) - ייצור ושיווק צמיגים ואבובים
גניגר מפעלי פלסטיקה - ייצור ושיווק יריעות פוליאתילן לחקלאות ולתעשייה
כתר פלסטיק (כרמיאל) - ייצור ריהוט פלסטיק לבית ולגן
נטפים (חצרים) - ייצורי מוצרי פלסטיק לענף החקלאות
סטארפלסט תעשיות (אלון תבור) - ייצור מוצרי צריכה ביתיים
פלזית 2001 (גזית) - ייצור לוחות פלסטיים
פלסאון (מעגן מיכאל) - ייצור מוצרים טכניים מפלסטיק
פלסטופיל (הזורע) - ייצור יריעות פלסטיק גמישות לאריזת מזון מצונן, ולמוצרים אחרים
פלרם ישראל (רמת יוחנן) - יצור ושיווק לוחות פלסטיק שטוחים וגלים
תוסף קומפאונדס - ייצור תוספים לתעשיית הפלסטיק.
תמה (משמר העמק) - ייצור מוצרי פלסטיק לענף החקלאות
רוב היצרנים המקומיים של מוצרי הפלסטיק מייצרים בטכנולוגיה של הזרקה או בטכנולוגיה של שיחול, ורק מיעוט קטן שלהם מייצר בטכנולוגיות אחרות.
תעשיית הפלסטיק הישראלית צורכת בשנה כמיליון טון של חומר גלם פלסטי, כ-30% ממנו מגיע מייצור מקומי (כרמל אולפינים הספק המרכזי), וכ-70% מיבוא.
בין החומרים הנצרכים עבור ענף הפלסטיק בישראל, בולטים החומרים פוליאתילן (כ-37% משקלי מסך כל חומרי הגלם) ופוליפרופילן (כ-19% משקלי).
יתרונה היחסי של תעשיית הפלסטיק בישראל
מהירות תגובה לשינויים, הבאה לידי ביטוי בתכנון מהיר של תבניות וייצור מהיר, בתוך יממה, של אבות טיפוס למוצרי פלסטיק מוזרקים בעזרת מדפסות תלת מימד.
הנדסת תהליך טובה, המקנה שליטה טובה באיכות המוצר שעובר הזרקה או שיחול.
הנדסת התהליך כוללת מינון מדויק של חומרי גלם, מיומנות בהפעלת המכונות, תבניות מדויקות, ותחזוקת תבניות.
התמחות בשוק החקלאות או בשוק הביטחוני, אשר בהם לישראל יש יתרון יחסי, ומעמד בינלאומי מבוסס.
התמחות ביישומים ובפלחי שוק צרים של לקוחות מרחבי העולם עד השגה של מעמד מרכזי או מעמד של חלוץ מוביל בתוך השוק המסוים.
נטילת סיכונים לצורך פעילות במספר שוקי יצוא בו זמנית.
הגדלה מתמדת במשקלם של חומרים מיוחדים בהרכבו של המוצר הסופי.
רכישה של ציוד חדיש המוצג בתערוכות ברחבי העולם.
הוספה של מוצר נוסף למוצר הפלסטי, כדי לקבל ערך מוסף מצרפי בשיעור גבוה יותר מאשר הערך המוסף שמתקבל משיווק של המוצר הפלסטי בלבד.
עיצוב מוצר באופן בו יחידה אחת נכנסת לרעותה, ולכן הוזלה של ההובלה במכולה בעת יצוא לעולם.
ענף הפלסטיק בהשוואה לתעשיות מסורתיות אחרות
תעשיית הפלסטיק הישראלית היא אחת מ-7 התעשיות המסורתיות בישראל, שבהן: מזון, טקסטיל, עץ, נייר, כימיקלים, ומתכת.
ענף הפלסטיק מהווה כ-9% מהפדיון הכללי של קבוצה זו, והוא מעסיק כ-13% מכלל העובדים בקבוצה זו.
בשנת 2012, ענף הפלסטיק ייצא סחורות בשווי של כ-1.8 מיליארד דולר, שהם כשליש משווי היצוא הכולל של כל התעשיות המסורתיות בישראל.
התמורה הממוצעת לעובד בתעשיית הפלסטיק היא השלישית בגובהה לאחר תעשיית הנייר (שני) והכימיקלים (ראשון).
"איגוד יצרני הפלסטיקה והגומי בישראל", מאגד כ-120 מפעלים מהתעשייה הקיבוצית והפרטית.
האיגוד מהווה כתובת עיקרית בכל הנוגע לענף הפלסטיקה והגומי בישראל.
שירותי האיגוד (מתוך אתר הארגון):
ייצוג הענף מול המוסדות הממשלתיים.
סיוע בפתרון בעיות מול ספקים.
ארגון ביתנים בתערוכות בארץ בינלאומיות.
ארגון תערוכה בינלאומית בישראל - פלסטו ישפאק.
שיתוף פעולה עם ארגונים מקבילים בעולם.
טיפול בנושאים הקשורים למכס על חומרי גלם, תקינה, שיתופי פעולה עסקיים ויחסי ציבור.
מתן שירותי מידע בנושאים: שיווק, מחקרי שוק, טכנולוגיות מקצועיות, ציוד וחומרי גלם.
גוף נוסף, הוא "מרכז הפלסטיקה והגומי לישראל", הוא מכון מחקר עצמאי העוסק במחקר ופיתוח יישומי והמתמחה במתן שירותים בתחום הפולימרים הגומי והפלסטיקה לתעשיות שונות.
המרכז הוקם ביוזמתו של "איגוד יצרני הפלסטיקה והגומי בישראל", והוא מבוסס על איחוד של שלושה גופים: המכון הישראלי לפלסטיקה, האיגוד למחקר הגומי, והמרכז ללימודי הפלסטיקה והגומי.
המרכז מעניק שירותי מחקר ופיתוח, שירותי מעבדה וייעוץ טכני והנדסי לתעשיות מוצרי הצריכה, חומרים והתקנים רפואיים, המכשור הרפואי, המכשור האלקטרוני, האלקטרואופטיקה, התעופה, הדפוס הדיגיטלי, הכימיה, המזון והתרופות.
תעשיית הקולנוע בניגריה (מוכרת גם בשם נוליווד) מורכבת מסרטים המופקים בניגריה.
תחילתה בסוף המאה ה-19 לתוך התקופה הקולוניאלית במאה ה-20, וההיסטוריה והתפתחותה של התעשייה מסווגות לארבע תקופות עיקריות אשר השפיעו עליה: התקופה הקולוניאלית, תור הזהב, עידן סרטי הווידאו והקולנוע הניגרי החדש.
ענף הסרטים הגיע לניגריה לראשונה בשנים המאוחרות של המאה ה-19, בצורת הצפייה הנפוצה בימים אלו, מכשירי קינטוסקופ.
תור הזהב של תעשיית הסרטים בניגריה החל בסוף שנות ה-50. בהלת הנפט בין השנים 1973–1978 תרמה מאוד לתאוצת תרבות הקולנוע בניגריה, כמו גם העלייה בכוח הקנייה בניגריה שהביאה מגוון רחב של אזרחים בעלי הכנסה פנויה להוציא כסף על צפייה בסרטים בקולנוע, לצד צפייה בטלוויזיה בבתים.
הסרטים של תעשיית הקולנוע הניגרית החלו להשתלט על מסכי הקולנוע ברחבי יבשת אפריקה, ואף התרחבו לאיים הקריביים ולאזורים נוספים, השפיעו רבות מבחינה תרבותית ושחקני קולנוע ניגרים הפכו מפורסמים ביותר ברחבי היבשת.
נכון לשנת 2013, הקולנוע הניגרי מדורג במקום השלישי כתעשיית הקולנוע הרווחית בעולם, על בסיס שוויה, הכנסותיה ורווחיה.
ההיסטוריה של הקולנוע בניגריה מסופרת דרך ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע עצמה, בעיקר בסוף המאה ה-19, עם השימוש במכשירי הקינטוסקופ (ראינוע), אשר הוחלפו במהרה בתחילת המאה ה-20 בתקנים משופרים.
סט הסרטים הראשון אשר הוצג בבתי הקולנוע בניגריה כלל סרטים מערביים, כאשר הסרט הראשון הוקרן בהיכל הזיכרון גלובר בלאגוס החל מה- 12 ועד 22 באוגוסט 1903. באותה שנה, הזמין הרברט מקולי (Herbert Macaulay) לניגריה את חברת בלבואה הספרדית על מנת לארגן סיור בתערוכה של סרטים אילמים בניגריה.
אף על פי שחברת בלבואה סגרה בהמשך את תערוכתה בלאגוס, הצלחת התערוכה הביאה לכך שסוחר אירופאי בשם סטנלי ג'ונס התחיל להציג סרטים בהיכל הזיכרון גלובר החל מנובמבר 1903. הדבר הביא גל של מציגי סרטים אירופאים לניגריה.
התקופה הקולוניאלית (סוף המאה ה-19 עד שנות ה-60 המוקדמות)
בניגריה שלט משטר קולוניאלי בריטי בין השנים 1886–1957. המשטר הקולוניאלי הביא עמו לניגריה, ובייחוד לדרום ולמערב המדינה, את המודרניזציה והמערביות.
תעשיית הקולנוע בתקופה הקולוניאלית בניגריה החלה לצמוח החל משנת 1900 ועד שנת 1950, כאשר הפקות הסרטים והפצתם נשלטו על ידי הממשל הקולוניאלי הבריטי.
קולנוענים בקולוניות החלו להפיק סרטים עבור קהל יעד מקומי בתוך ניגריה מאז 1920, והציגו בעיקר בבתי קולנוע ניידים.
נכון לשנת 1921, היו ארבעה אולמות אשר הציגו סרטים פעמיים בשבוע ב-Lagos Mainland, ואולם קולנוע אחד ב-Ebute Metta וב- Oshodi.
בשלב זה, הפך הקולנוע לפופולרי מאוד בלאגוס, עם קהל של המוני צעירים ומבוגרים כאחד, אשר לרוב חיכו מחוץ לדלתות של אולמות הקולנוע.
הדת גם כן סייעה להתרחבות תרבות הקולנוע משום שהנוצרים המיסיונריים השתמשו בקולנוע עבור תעמולה דתית.
סרט הקולנוע הראשון שנוצר בניגריה היה "צרות" (Palaver), שהופק על ידי ג'פרי בארקאס (Geoffrey Barkas) בשנת 1926, והיה גם הסרט הראשון בו הופיעו שחקנים ניגרים בתפקידי דיבור.
הסרט צולם בקרב אנשי הסורא (Sura) והאנגאס (Angas) של אותם הימים בצפון ניגריה, ועוסק ביריבות שבין קצין המחוז הבריטי לבין כורה פחם, אשר מובילה למלחמה.
כמו כן, בתקופה זו יצאו מספר סרטים בניגריה, כאשר אחד הבולטים הוא הסרט Sanders of the River של זולטאן קורדה (Zoltán Korda), שיצא ב-1935, בכיכובו של השחקן הניגרי אורלנדו מרטינס (Orlando Martins).
מרטינס השתתף בכמה סרטים בולטים אחרים, כולל "הגבר ממרוקו" (1945), "הגבר משני העולמות" (1946) וכן הלאה, מה שביסס אותו כאחד השחקנים המוכרים והמובילים בניגריה בזמנו.
בעוד שהקולנוע הפך למאפיין משותף של החיים החברתיים בעיר לאגוס, סוף שנות ה – 30 של המאה ה-20 ועד שנות ה – 40 סימנו את תחילתה של תקופת הקמת בתי הקולנוע המסחריים הגדולים, עם הקמה של סניפים במקומות אסטרטגיים ברחבי המדינה.
אחת החברות החלוצות בתחום הפעלת בתי קולנוע בלאגוס הייתה West African Pictures Company בבעלותו של ס.
Khalil), חבר הקהילה הסורית בלאגוס.
הוא הקים את קולנוע "רקס" (Rex) ב-Ebute Metta, את קולנוע "רגאל" (Regal) ואת קולנוע "רויאל" (Royal).
רשתות קולנוע פופולריות נוספות כוללות את: קפיטול סינמה (Capitol Cinema), קזינו סינמה (Casino Cinema), קינגס סינמה (Kings Cinema), סנטרל סינמה (Central Cinema), רילאטו סינמה (Rialto Cinema), קורונה סינמה (Corona Cinema), אודאון סינמה (Odeon Cinema), "קולנוע בית הדרכים" (Road House Cinema), קולנוע גלובר הול (Glover Hall) ועוד.
בשנת 1937, הממשלה הקולוניאלית הקימה את מועצת הצנזורה על מנת לטפל בנושאים הקשורים להקמה ולתפעול בתי הקולנוע במושבה.
הסרטים הניגרים אשר נכתבו והוצגו בבתי הקולנוע בתקופה זו התגמדו למול ההפקות ודרכי ההפצה שהיו תחת שליטת הממשל הבריטי.
הבידור באמצעות ראינוע הגיע כתוצאה מסיבובי קבוצות תיאטרון של אנשי היורובה, אשר התרחשו בין השנים 1930–1940: שתי קבוצות בלטו במיוחד, והן אגבג'יג'ו (Agbegijo) ואלארינג'ו (Alarinjo), אשר הציגו שחקני תיאטרון כגון דורו לפידו (Duro Ladipo), אישולה אוגונמולה (Ishola Ogunmola), לרה פאימו (Lere Paimo), אוין אדג'ובי (Oyin Adejobi) ועוד.
בשנת 1949 ועד 1950, המצב השתנה מעט, ויותר תוכן ניגרי הוצג בבתי הקולנוע עם כוונה מובהקת לעשות "אפריקניזציה" להפקת הסרטים.
בנוסף, הוקם איגוד הסרטים הניגרי, במטרה לבזר את תעשיית הפקות הסרטים הקולוניאלית.
יחידת הקולנוע הקולוניאלית הציגה במשך כל העשור סרטי בריאות וחינוך לקהל המקומי באמצעות רכבי הקולנוע הניידים שלה.
בנוסף, הפיקה יומני חדשות וסרטי תעודה קצרים שתיארו חגיגות והישגים קולוניאליים, הן לקהל המקומי והן לקהל מחוץ לניגריה.
תור הזהב (שנות ה-50 המאוחרות ועד סוף שנות ה-80)
לאחר ההכרזה על עצמאותה של ניגריה בשנת 1960, עסקי הקולנוע התרחבו במהירות והוקמו בתי קולנוע רבים.
אולם, באותם הזמנים הגיע לניגריה גל גדול של סרטים אמריקאים, הודים, סינים ויפנים; פוסטרים של סרטים מאותן מדינות נתלו בכל רחבי אולמות הקולנוע ושחקנים מאותן תעשיות קולנוע הפכו פופולריים מאוד בניגריה.
לקראת סוף שנות ה-60 ולתוך שנות ה-70, גדל בהדרגה מספר ההפקות הניגריות בבתי הקולנוע, בייחוד הפקות אשר הגיעו ממערב ניגריה, בזכות אנשי תיאטרון לשעבר כגון הוברט אוגונדה (Hubert Ogunde), אולה באלוגון (Ola Balogun), מוזה אלאייה (Moses Olaiya) ורבים נוספים, אשר עברו אל המסך הגדול.
ניגריה מאז ומעולם הייתה רוויה בתרבויות ובקבוצות אתניות שונות, להן גם פרקטיקות דתיות, פוליטיות ולשוניות שונות.
האנגלית שהוטמעה על ידי הבריטים בניגריה היא זו שאפשרה וממשיכה לאפשר לניגריה להתפתח לכיוון המערב.
בשנת 1972, לאחר מלחמת ביאפרה והניסיונות לנקות את המדינה מגורמים המאיימים על אחידותה, ומתוך דאגה בנוגע לזרם התרבות הזרה לתוך ניגריה, ראש המדינה, יעקובו גואון (Yakubu Gowon), הוציא צו אשר דרש את העברת הבעלות של סך כולל של 300 אולמות קולנוע במדינה מידי בעליהם הזרים לניגרים.
כמו כן, בתקופה זו יותר ויותר ניגרים לקחו תפקידים פעילים בהקמת בתי קולנוע בזכות מדיניות זו.
העברת הבעלות תרמה גם כן להופעתם של מחזאים ניגרים, תסריטאים ומפיקי סרטים.
יצירות ספרות ותיאטרון פופולריות הותאמו לראינוע.
בהלת הנפט בין השנים 1973–1978 תרמה מאוד לצמיחתה הספונטנית של תרבות הקולנוע בניגריה.
נוכחותן של ההשקעות הזרות בענף הקולנוע הובילו להקמת מספר מתחמי קולנוע.
בשנת 1976, הוקם בלאגוס התיאטרון הלאומי איגאנמו (Iganmu) ובו 5000 מקומות ישיבה.
התיאטרון התאגד עם שני בתי קולנוע שלכל אחד מהם קיבולת לכ־700 איש.
בימים אלו, עסקי הקולנוע הפכו למעסיק משמעותי בניגריה וכן תרמו רבות להלך הרוח החברתי, כאשר ניגרים רבים ביקרו בקולנוע למטרות הנאה, מנוחה ובידור.
כוח הקנייה בניגריה גדל באופן משמעותי, בין היתר בשל התבוסה שנחל חבל הביאפרה על ידי ניגריה, בו השתלטה האחרונה על מקורות נפט רבים, ולאזרחים הייתה הכנסה פנויה אותה השקיעו בבילוי בבתי הקולנוע או בצפייה בסרטים בטלוויזיה הביתית.
שידורי הטלוויזיה בניגריה החלו בשנות ה-60 וקיבלו תמיכה ממשלתית רבה בשנים הראשונות.
באמצע שנות ה-80 לכל מדינה הייתה תחנת שידור משלה.
החוק הגביל תכנים זרים בטלוויזיה, לכן מפיקים בלאגוס החלו לשדר הפקות מקומיות פופולריות.
רבים מהסרטים אשר הוצגו בטלוויזיה הופצו בווידאו.
בסוף שנות ה-80, תרבות הקולנוע נקלעה לתקופה של דעיכה משמעותית, ורוב מפיקי הסרטים הניגרים עברו לעסוק בהפקות טלוויזיוניות.
הדעיכה ההדרגתית של תור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית יוחסה למספר גורמים, כולל הפחתת הערך של הנאירה, אי תמיכה במימון ובשיווק, מחסור באולפני קולנוע ובציוד, שינויים מבניים בממשלה וכמו כן חוסר ניסיון מקצועי.
הירידה הדרסטית של תרבות הקולנוע בניגרי הביאה לרכישת חלק מבתי הקולנוע הקיימים על ידי גופים דתיים, אשר הפכו אותם לכנסיות.
בתחילת 1990, מספר מועט של בתי קולנוע המשיכו לפעול, וכמעט כולם התמוטטו לפני שנת 1999.
עידן סרטי הווידאו הביתיים (סוף שנות ה-80 ועד אמצע שנת 2010)
תחילת דרכו של שוק סרטי הווידאו בניגריה הייתה בשנות ה-80, כאשר תחום ההפקות הטלוויזיוניות החל לפרוח.
הסרט מפגש מרושע (Evil Encounter) של ג'ימי אודומוסו (Jimi Odumosu's), שיצא ב-1980, סרט אימה אשר הופץ ישירות לטלוויזיה, היה ההפקה הראשונה שהצביעה על כך שייצור סרטים המכוונים ישירות להפצה בווידאו הוא עסק משתלם.
הסרט קיבל קידום ופרסום משמעותי בטרם הקרנתו על מסך הטלוויזיה, וכתוצאה מכך בבוקר למחרת הרחובות היו מוצפים בעותקי וידאו של השידור המוקלט.
עוד נמסר כי הסרט הפך מבוקש ביותר בשוק אלאבה (Alaba Market), שוק האלקטרוניקה של לאגוס, שלימים הפך למרכז של ההפצות הפיראטיות בניגריה.
מאז הסרט מפגש מרושע, המנהג לרכוש הקלטות של סרטים טלוויזיוניים הפך נפוץ ביותר בניגריה.
שיטה זו אומצה על ידי מפיקים ומפיצים בשוק אלאבה, על מנת להמציא מחדש את תעשיית הקולנוע לאחר שתרבות הקולנוע בניגריה עמדה בפני דעיכה משמעותית.
סרט הווידאו הראשון שהופק בניגריה היה Soso Meji בשנת 1988, שהופק על ידי אדה אג'יבואייה (Ade Ajiboye).
הסרט הוקרן גם במגוון אולמות קולנוע אשר היו זמינים באותה עת.
בהמשך לכך, הפיק אלאדה ארומירה (Alade Aromire) את סרט הווידאו Ekun בשנת 1989, אשר הוקרן בתיאטרון הלאומי.
עם זאת, התאוצה הרבה אשר נצפתה בענף סרטי הווידאו מיוחסת לסרט Living in Bondage, של קנת נבו (Kenneth Nnebue) אשר יצא בשנת 1992. נבו היה סוכן מכירות של מוצרי אלקטרוניקה עם תשוקה לקולנוע.
היות שתחום הפקת סרטים בפילם היה עניין יקר בניגריה, רכש נבו קלטות וידאו ריקות בטאיוואן וכן מצלמת וידאו פשוטה.
הוא כתב את התסריט והעבודה על הסרט עצמו נמשכה כחודש ימים, בתקציב של 12 אלף דולר.
תוך זמן קצר נמכרו יותר ממיליון עותקים של הסרט.
אף על פי שסרטו נחשב לסרט הווידאו המסחרי הראשון, מספר היסטוריונים טענו כי תעשיית סרטי הווידאו כבר הרקיעה שחקים עוד בטרם יצא.
בשנת 2004, לפחות ארבעה או חמישה סרטים הופקו מדי יום בניגריה.
הסרטים הניגרים שלטו במסכי הטלוויזיה ברחבי יבשת אפריקה.
שחקני הסרטים הפכו מוכרים בכל רחבי היבשת, והסרטים השפיעו רבות מבחינה תרבותית במדינות רבות באפריקה, החל מצורת הלבוש ועד לשימוש נפוץ בסלנג הניגרי.
התופעה מקושרת לעובדה כי הסרטים הניגרים סיפרו סיפורים המאפשרים הזדהות, העוסקים בהיסטוריה ובתרבות המשותפת, מה שגרם לכך שסרטים זרים "צברו אבק" על מדפי חנויות סרטי הווידאו, אף על פי שהיו זולים יותר מהסרטים הניגרים.
על פי קואופרטיב יצרני הסרטים של ניגריה, לכל סרט בניגריה היה פוטנציאל לקהל של 15 מיליון איש בניגריה ו-5 מיליון מחוצה לה.
בתוך זמן קצר, התעשייה הפכה ליצרנית הסרטים השלישית בגודלה בעולם.
עם זאת, הדבר לא השתווה לתעשיות הקולנוע המסחריות האחרות בעולם; שווי התעשייה היה רק כ – 250 מיליון דולר, שכן רוב ההפקות נעשו בזול.
תעשיית הקולנוע הפכה למעסיק עיקרי במדינה.
נכון לשנת 2007, עם מספר כולל של 6841 חברות הפקה רשומות והערכה של כ-500,000 חברות לא-רשומות, ההכנסות המוערכות ממכירה והשכרה של סרטים בלאגוס לבדה היו כ-804 מיליון נאירה (כ־2.5 מיליון דולר) בשבוע, מה שהסתכם לכ-33.5 מיליארד מיליארד (106 מיליון דולר) בשנה.
סך המכירות וההכנסות הכולל של תעשיית הקולנוע בניגריה נאמד בכ־522 מיליארד נאירה (1.6 מיליארד דולר) לשנה, כאשר שווי התכנים המשודרים נאמד על כ-250 מיליארד נאירה (כ-796 מיליון דולר).
שיאו של עידן הווידאו התרחש בסביבות שנת 2008, בה הפכה התעשייה ליצרנית הסרטים השנייה בגודלה, שהוציאה כ-200 סרטי וידאו מדי חודש.
עם זאת, בשלב זה, החלה תעשיית הקולנוע הניגרית לקבל תדמית של תעשייה "חסרת חזון", עקב התפישה שהתעשייה שמה דגש על כמות ולא על איכות, כניסת אנשים לתחום אשר לא ידעו דבר על תעשיית הסרטים ותפיסת התאוצה של הפיראטיות בתחום.
ההתמודדות עם האיום של הפיראטיות, בין בעיות נוספות אחרות, הפכה לאגוז קשה לפיצוח, וכתוצאה מכך רוב המשקיעים של "קרטל אלאבה", אשר שלטו בכמעט 90 אחוז מתעשיית הווידאו, החלו לתעל את כספם למיזמים אחרים.
דעיכת עידן הווידאו הביתי יוחסה למספר גורמים, ביניהם סירוב הממשלה לספק תמיכה ומימון עקב העדפות אחרות להשקעה, היעדר תשתיות ליצירת סרטים והעלייה בעלויות הייצור בניגריה.
קולנוע ניגרי חדש (אמצע שנות ה-2000 ועד היום)
בתקופה זו התעורר הקולנוע הניגרי; תקופה בה התרחש מהפך משמעותי בשיטת ייצור הסרט – מפורמט הווידאו בחזרה להקרנה על המסך הגדול, אשר היוותה את הצלחת הסרטים שהופקו בתור הזהב של תעשיית הקולנוע הניגרית.
בשנים הראשונות של שנות ה-2000, החלה ניגריה לחוות מחדש את צמיחת הקולנוע, אשר הונגש תחילה עבור המעמד הבינוני והגבוה המדינה.
קבוצת "סילברבירד" (Silverbird) הייתה הראשונה שהשיקה סדרת בתי קולנוע מודרניים ברחבי הערים הגדולות בניגריה, בעיקר באזורים ובמחוזות אמידים.
סילברבירד השיקה את רשתות הקולנוע שלה בשנת 2004, כאשר הראשונה הייתה "סילברבירד גלריה" (Silverbird Galleria) באי ויקטוריה, לאגוס.
"סילברבירד גלריה" הוא קניון גדול, עם בית קולנוע יוקרתי וחנויות רבות.
הדבר נותן סיבות רבות לבקר, ומאפשר פעילות חברתית מגוונת ולא צפייה בסרט קולנוע בלבד.
מגמה זו מהווה הסבר נוסף באשר לדעיכת תרבות הקולנוע בניגריה בשנות ה-80, אשר סביר להניח שהתרחשה כתוצאה מהמראה הלא-אופנתי של רוב בתי הקולנוע בתור הזהב, אשר סיפקו חוויית צפייה גרידא.
עם הקמת רשת בתי הקולנוע של "סילברבירד", הוקרנו סרטים ניגרים באיכות ייצור גבוהה, אשר ביססו עצמם כמנוגדים להפקות הסרטים הירודות.
הסרט הראשון אשר הוקרן בגל החדש של הקולנוע היה Irapada בשפת היורובה, שהופק על ידי קונלה אפולאיאן (Kunle Afolayan) ויצא בשנת 2006. הסרט הוקרן ב"סילברבירד גלריה" בלאגוס.
הניסוי של סילברבירד הוכיח עצמו כמוצלח מאוד, וכתוצאה מכך השיקה הקבוצה כמה סניפי קולנוע נוספים בלאגוס ובערים נוספות ברחבי ניגריה.
תוך זמן קצר, החלו להופיע מתחרים בענף, כגון רשת בתי הקולנוע Genesis Deluxe ו- Ozone.
בשנת 2010, נכנסה לתמונה רשת הקולנוע FilmHouse, מה שהפך את ענף הקולנוע לזמין מאוד ברחבי המדינה, בייחוד מחוץ לשכונות האמידות, וכך מתבססת תעשיית הקולנוע הניגרית כעממית, אשר פונה לקהל הרחב, ולא רק לקבוצות אליטיסטיות.
ממשלת ניגריה החלה לתת מענקים לתעשיית הקולנוע על מנת לתמוך בסרטים ניגרים בעלי תוכן באיכות גבוהה.
בשנת 2006 הושק "פרויקט נוליווד" על ידי הממשלה הניגרית, בשיתוף עם אקו-בנק (Eco-Bank).
הפרויקט סיפק 100 מיליון נאירה (כ-318 אלף דולר) עבור יצרני הסרטים הניגרים לשם הפקת סרטים באיכות גבוהה.
בשנת 2010, ממשלת הנשיא גודלאק ג'ונתן השיקה קרן סיוע בשם "תעשיית היצירה והבידור", על סך של 30 מיליון נאירה (כ-95.5 אלף דולר), אשר מומנה על ידי בנק התעשייה בשיתוף עם הבנק הניגרי לייבוא וייצוא.
מענק זה, אף על פי שכונה "הספין אוף של פרויקט נוליווד", הוקדש לכל המגזר הניגרי שעסק בתחומי יצירה, אמנות ובידור.
החזון של נותני המענק עבור תעשיית הקולנוע היה לסייע ליוצרי הסרטים הניגרים בהכשרות, במימון וכן ביצירת תשתית מספקת הדרושה לתעשייה.
בשנת 2013, ניתן מענק נוסף על סך של 3 מיליארד נאירה (כ-9.5 מיליון דולר) אך ורק לנוליווד, ובאופן ספציפי לייצור סרטים באיכות גבוהה, ועל מנת לתת חסות ליוצרי סרטים עבור הכשרה פורמלית בבתי ספר לקולנוע.
כמו כן, בשנת 2015, בנק התעשייה השיק תוכנית נוספת בשם "NollyFund", לצורך מתן תמיכה כספית בתעשיית הקולנוע בצורה של הלוואות למפיקי סרטים.
סרט המותחן הפופולרי, הפסלון (The Figurine), שיצא בשנת 2009 נחשב לסרט ששינה את חוקי המשחק, אשר הגביר את תשומת הלב התקשורתית כלפי מהפכת "הקולנוע הניגרי החדש".
הסרט זכה לביקורות משבחות ולהצלחה מסחרית בניגריה, וכמו כן הוקרן בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
בשנת 2010, זכה הסרט Ijé של צ'ינזה אניאנה (Chineze Anyaene) לדירוג הגבוה ביותר בקרב הסרטים הניגרים, ועקף את הסרט הפסלון.
השיא נשמר במשך ארבע שנים, עד שנכבש בשנת 2014 על ידי הסרט "חצי שמש צהובה" (Half of a Yellow Sun) שיצא בשנת 2013, המספר את סיפורה של מלחמת האזרחים בניגריה, אשר החלה בשנת 1967 והסתיימה בשנת 1970.
עד סוף שנת 2013, תעשיית הקולנוע הניגרית דיווחה על הכנסות שוברות שיאים על סך 1.72 מיליארד נאירה (כ-5.4 מיליארד דולר).
נכון לשנת 2014, שווי התעשייה היה 853.9 מיליארד נאירה (כ־2.7 מיליארד דולר), מה שהפך את תעשיית הקולנוע הניגרית לשלישית בשוויה הכלכלי, אחרי ארצות הברית והודו.
תעשיית הקולנוע הניגרית תרמה כ־1.4% לכלכלת ניגריה: זה יוחס לצמיחה במספר סרטי האיכות ולשיטות ההפצה הרשמיות.
כיום מחזיקה ניגריה בתואר הכלכלה הגדולה ביותר באפריקה, הישג שהגיעה אליו באופן חלקי הודות לתעשיית הקולנוע המשגשגת שלה.
בניגוד לעידן סרטי הווידאו הביתיים, סרטי הגל החדש ידועים באיכותם המשופרת, עם תקציבים גדולים יותר באופן משמעותי, עם ממוצע השקעה של בין 40 מיליון נאירה (כ־127 אלף דולר) לבין 120 מיליון נאירה (כ־382 אלף דולר).
תקופת הייצור של סרטים מסוג זה אורכת חודשים ואף שנים, בשונה מאוד מהפקת סרטי הווידאו אשר בדרך כלל צולמו תוך ימים או שבועות ספורים.
עם העלייה באיכות הסרטים, רבים מהניגרים פנו מחדש לצפייה בסרטי קולנוע.
בתי הקולנוע בניגריה מציגים מבחר סרטים ניגרים לצד סרטים הוליוודים וסרטים ממדינות אחרות.
בשנת 2016 כמעט 30% מהכרטיסים נקנו לסרטים ניגרים, המוצגים לצד סרטים הוליוודיים וסרטים ממדינות אחרות.
בשנת 2016 רשמה נוליווד את השנה הטובה ביותר בקופותיה אי פעם, עם מספר שיא של 50 סרטים מקומיים שהוקרנו בבתי הקולנוע במדינה, והכנסותיהם הגיעו לסכום של מיליארד נאירה (יותר מ-3 מיליון דולר).
שיפורים בולטים נוספים ב"נוליווד החדשה" כללו: הופעות מעודנות יותר של שחקנים, רמת משחק שונה מהמלודרמה שאפיינה את עידן הווידאו, יותר היגיון וכמו כן סיפורים טובים ואיכותיים יותר.
כך מיצבה את עצמה מחדש התעשייה, תחת הכינוי "נוליווד החדשה", אשר לעומת "נוליווד הישנה" שמה דגש על העלאת תקציבים להפקת סרטים באיכות גבוהה שיוצגו על המסך הגדול, עם השאיפה לייצא אותם גם לפסטיבלי סרטים בינלאומיים.
הנושאים בסרטים הללו מאופיינים בדרך כלל בנושאים קוסמופוליטיים משום שהרוב המכריע של יצרני הסרטים מורכב מצעירים.
עם זאת, ולמרות כלל השיפורים, מערכת זכויות יוצרים עדיין מהווה אתגר משמעותי גם עבור הקולנוע הניגרי החדש.
נוליווד הוא כינוי המתייחס לתעשיית הקולנוע בניגריה.
מקור המונח בשנות ה-2000 המוקדמות, ייתכן בכתבה מ"הניו יורק טיימס".
לא קיימת הגדרה ברורה או מוסכמת למונח, והפרשנות נתונה למספר מחלוקות.
מקור המונח "נוליווד" אינו ברור; ג'ונתן היינס (Jonathan Haynes) ייחס את השימוש הראשון במונח לכתבה משנת 2002 שפורסמה בעיתון "הניו יורק טיימס", על ידי מאט סטינגלאס (Matt Steinglass), אשר השתמש במונח על מנת לתאר את הקולנוע הניגרי.
המונח משמש את כלי התקשורת לתיאור תעשיית הקולנוע הניגרית, כאשר ההסבר האטימולוגי הרווח הוא שמדובר בהלחם בסיסים של המילים "ניגריה" ו"הוליווד", תעשיית הסרטים האמריקנית.
ההגדרות של אילו סרטים נחשבים לסרטי "נוליווד" היו מאז ומתמיד נושא לוויכוח.
אלכס איינגו (Alex Eyengho) הגדיר את נוליווד כ"מכלול הפעילויות המתרחשות בתעשיית הקולנוע הניגרית, בין אם הן באנגלית, בשפת היורובה (Yoruba), ההאוסה (Hausa) או כל אחת מבין יותר מ-300 השפות הניגריות".
הוא הוסיף כי "המסלול ההיסטורי של נוליווד החל בתקופת קבלת העצמאות של ניגריה, עם הופעת במות התיאטרון והקולנוע".
במרוצת השנים, המונח "נוליווד" יוחס גם לתעשיות קולנוע שותפות אחרות, כגון תעשיית הקולנוע הגאנאית באנגלית, אשר סרטיה בדרך כלל מופקים בשותפות עם ניגריה או מופצים על ידי חברות ניגריות.
כמו כן, שימש המונח לסרטים שהופקו בסביבתה של ניגריה, סרטים אשר נחשבו מזוהים עם ניגריה או שכוונו לקהל הניגרי.
לא קיימת הגדרה ברורה לתנאים בהם צריך לעמוד סרט על מנת להיות מוגדר תחת הכותרת "נוליווד".
משקיעים מסוימים הביעו אי-הסכמה למונח, תוך ציון העובדה כי הוא נטבע על ידי זרים, והחשיבו אותו לתוצר של האימפריאליזם.
כמו כן, נטען כי המונח הוא חיקוי של שמות תעשיות קולנוע אחרות (הוליווד, תעשיית הסרטים האמריקאית, ובוליווד, תעשיית הסרטים ההודית) ולא מזוהה בפני עצמו כייחודי ומקורי לאפריקה.
הפקת סרטים בניגריה מחולקת בעיקר לאזורים, ומוגדרת על ידי גבולות אתניים ודתיים.
לפיכך, ישנן תעשיות סרטים מוגדרות, כאשר כל אחת מבקשת להציג סוגיות ונושאים ייחודיים לאזור ולמוצא האתני אותו היא מייצגת.
האוכלוסייה בניגריה רוויה בזהויות אתניות ותעשיית הקולנוע הצליחה לאחד ביניהן היות שרוב הסרטים הניגריים הם בשפה האנגלית, שמהווה מכנה משותף עבור יוצרי הסרטים ממרבית התעשיות האזוריות.
הקולנוע בשפת ההאוסה, המוכר בכינוי "קניווד" (Kannywood), מהווה תת-תעשייה של נוליווד, ועיקר פעילותו בעיר קאנו.
תעשיית קולנוע זו, הגדולה ביותר בצפון ניגריה, התפתחה באיטיות מאז ראשיתה בשנות ה-60. בשנת 1990 חל שינוי דרמטי בקולנוע הצפון-ניגרי, אשר כיוון למשוך קהל רחב יותר מההאוסה שגילה עניין רב בסרטי בוליווד ההודיים, על פני הסרטים הניגריים.
תעשיית הקניווד, שהיוותה אינטגרציה קולנועית לתרבות ההאוסה ולתרבות ההודית, הלכה והתפתחה וצברה פופולריות.
הסרט "הציור" (The Draw) משנת 1990 נחשב לסרט המצליח הראשון של תעשיית הקניווד.
המונח "קניווד" נולד בכתבה במגזין "טאוראווה" (Tauraruwa Magazine) בשנת 1999 ובמהרה הפך למזוהה עם התעשייה.
עד שנת 2012, למעלה מ-2,000 חברות סרטים נרשמו תחת "איגוד יוצרי הסרטים של מדינת קאנו".
פרסי קניווד, הקיימים משנת 2014, מוענקים בטקס שנתי מטעם גילדת שחקני קניווד, עבור הישגים בקולנוע ובטלוויזיה של קניווד.
נוליווד - 20 שנות מחלוקת
בשנת 2012, הוכרז כי נוליווד תחגוג 20 שנים להיווסדותה.
בשנה זו צוין גם כן יום השנה ה-20 ליציאתו של סרט הווידאו המוצלח Living in Bondage, אשר היווה את הסמל לעידן השגשוג של תעשיית סרטי הווידאו.
יום השנה בסופו של דבר נחגג ביוני 2013.
מאוחר יותר התגלה כי האירוע לא הוסכם פה אחד על ידי התעשייה.
האירוע אורגן על ידי איגוד הסרטים והמפיקים, ארגון המורכב ממפיקים של סרטי וידאו.
מאז ההכרזה על "חגיגות ה-20 לנוליווד" בשנת 2012 ועד לחגיגה עצמה בשנת 2013, האירוע הצית מחלוקות בקרב משקיעים רבים.
הרוב המכריע האמין כי התעשייה מבוגרת בהרבה מ-20 שנים.
כיוון שהמונח "נוליווד" נתפס כמתאר את כלל תעשיית הקולנוע בניגריה, נטען כי לא ניתן להשתמש בסרט Living in Bondage בחגיגות הקולנוע הניגרי, משום שסרט למעשה לא היה סרט הקולנוע הניגרי הראשון וכמו כן גם לא היה סרט הווידאו ה"מצליח" הראשון.
החגיגה השנויה במחלוקת הביאה עמה גם דיווחים כי חלק אחר של הענף, "איגוד התיאטרון והאומנויות של ניגריה", מתכנן לשנות את שם התעשייה למונח אחר אשר יכלול את כלל ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע הניגרית, משום שהמונח נוליווד נראה כיוצר דיכוטומיה מבחינה אתנית.
בין השנים 2006–2007, הקולנוען הניגרי פרנק ראג'אה ארסה (Frank Rajah Arase) חתם על חוזה עם חברת הפקות מגאנה, Venus Films, אשר כלל סיוע להצגת שחקנים גנאים בתוך המיינסטרים הנוליוודי.
שיתוף פעולה זה הוביל בסופו של יום לרחבת הפופולריות של שחקנים גנאים מסוימים, כגון ואן ויקר (Van Vicker), ג'קי אפפייה (Jackie Appiah) ועוד, לצד הקולגות הניגרים שלהם.
יתרה מזאת, במרוצת השנים, בשל העלויות הגבוהות של הפקת הסרטים בניגריה, נאלצו יוצרי סרטים ניגרים להפיק את סרטיהם מחוץ ללאגוס על מנת לקצץ בעלויות, בדומה לתהליך אשר התרחש בארצות הברית, כאשר יצא הקולנוע בהוליווד מלוס אנג'לס לערים כמו טורונטו ואלבקרקי, בתהליך אשר מכונה "Runaway production".
כתוצאה מכך, מפיקי סרטים אחרים החלו לצלם סרטים בערים כגון אקרה שבגאנה, וכך יכלו להשקיע את החסכונות בציוד טוב יותר על מנת לנסות לבסס את סרטיהם כאיכותיים מספיק להקרנה על המסך הגדול.
בשנת 2013, העיתון בידור ניגרי היום (Nigerian Entertainment Today) חשף כי שחקנים גאנאים היוו 60 אחוזים מנתח השוק הכולל בשנה.
סקר אשר נערך על ידי העיתון הראה כי מתוך 184 סרטים אשר הופיעו באתר Nollytuned.com בין אפריל לאוגוסט 2013, שיחקו שחקנים גאנאים בתפקידים ראשיים בלפחות 93 מהם.
עוד נמסר כי ישנן דרישות גבוהות לסרטים בהשתתפות שחקנים גאנאים ברשתות הווידאו.
באותה השנה זכו שחקנים גאנאים רבים במגוון פרסים בטקסי פרסי הקולנוע של נוליווד.
סם אנאנוגה (Sam Onanuga), תסריטאי ניגרי, מאשים את המגמה בכך ששחקנים ניגרים רבים הביעו חוסר רצון להשתתף בסרטי ווידאו.
עם הופעת הקולנוע הניגרי החדש, שחקנים ניגרים העדיפו לקחת תפקידים על המסך הגדול על מנת להגדיל את הפופולריות שלהם ולמנף את קורות חייהם, וסירבו לקחת חלק בתעשיית הווידאו.
כתוצאה מכך, שחקנים גאנאים ניצלו את המצב והפכו לבולטים מאוד בענף סרטי הווידאו הניגרים, שאמנם היה בדעיכה אך עם זאת נשאר פופולרי.
התפתחות זו עוררה תשומת לב תקשורתית; החששות היו בעיקר סביב הסוגיה שהגאנאים משתלטים על משרות המיועדות לניגרים, אף על פי שמשקיעים מסוימים ציינו כי התעשייה מספיק גדולה עבור כולם ואף תורמת ל"הוספת צבע לנוליווד ולתחרות בריאה".
שיתוף הפעולה בין ניגריה לגאנה, שהחל באמצע שנות ה-2000, הוביל לתחייתה של תעשיית הקולנוע של גאנה.
עם זאת, הפקות גאנאיות רבות מוגנות בזכויות יוצרים של נוליווד ומופצות על ידי משווקים ניגרים בשל השליטה הניגרית החזקה בשוק זה.
יוצרי סרטים ניגרים בדרך כלל כוללים שחקנים גאנאים בסרטים ניגרים, דבר אשר חיזק מאוד את הפופולריות של השחקנים הללו לצד הפופולריות מרקיעת השחקים של עמיתיהם הניגרים.
שחקנים ניגרים כיכבו גם בכמה הפקות גאנאיות, על מנת למשוך יותר קהל לצפייה בסרטים.
ואן ויקר (Van Vicker), שחקן גאנאי מוכר, כיכב בסרטים ניגרים רבים.
כתוצאה משיתופי הפעולה הללו, צופים מערביים נוטים להתבלבל בין סרטים גאנאים לבין סרטים ניגרים וסופרים את המכירות שלהם כאחד.
עם זאת, מדובר בשני ענפים עצמאיים אשר לעיתים מכונים בשם "נוליווד".
על פי דו"ח של אונסק"ו משנת 2009, נוליווד הניגרית, עקפה בכמות את הוליווד האמריקאית - ואף תפסה את המקום השני בעולם (אחרי בוליווד מהודו) מבחינת מספר הסרטים המופקים מדי שנה.
העלייה באיכות הפקות הסרטים של נוליווד מתבטאת בעובדה כי תעשיית הקולנוע הניגרית מושכת את עיניהם של צופים ושל בכירים בתעשיית הקולנוע מחוץ למדינה ומחוץ ליבשת.
ענף הקולנוע בניגריה הפך לתופעה תרבותית באפריקה ונחשב למרכיב מרכזי בהשפעתה של ניגריה על תחומי אמנות, תרבות ודת ברחבי היבשת.
הפקות נוליווד החלו לחלוש על אזורים נוספים רבים כגון קמרון, האיים הקריביים, טנזניה וכאמור על גאנה.
סרטי DVD מופצים ברחבי היבשת על מנת לספק בידור לאנשים ממאות התרבויות המגוונות באפריקה.
העיסוק בכישופים ובוודו, לצד סיפורים עממיים, היסטוריה וקלאסיקות, משפיעים רבות מבחינה תרבותית על היבשת כולה.
על פי העיתונאי הטנזני סונגה ווה סונגה, הסרטים הניגרים פופולריים מאוד במדינתו: "מבחינה תרבותית הם מרגשים הרבה אנשים", ציין, וסיפר כי רבים במדינתו מדברים במבטא ניגרי בשל השפעתה של נוליווד.
לתעשיית הקולנוע הניגרית ישנו קהל רחב בקהילות האפריקניות באירופה, במיוחד בבריטניה, בה נמכרים סרטי וידאו ו-DVD לאורך השנים.
יוצרי סרטים אפריקנים מרחיבים בשנים האחרונות של צילומי הסרטים לארצות הברית.
בשנת 2013, שחקני קולנוע ומפיקים החלו לצלם סרטים בארצות הברית, בתת-תעשייה שנקראת "נוליווד USA".
בשנת 2016 הוקדשה תוכנית מיוחד ללאגוס ולקולנוע הניגרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בה הוקרנו מבחר סרטים נוליוודיים בפני קהל בינלאומי.
הסרטים שהוקרנו שייכים לז'אנר החדש והאיכותי שבזכותו הצליחה נוליווד לבסס עצמה כמעצמה, וכך הוצגו פנייה החדשות של התעשייה בפני הקהל הבינלאומי.
גם חברות כמו נטפליקס ורוקו טי-וי חתמו בשנים האחרונות על חוזי הפצה עם נוליווד, מה שמאפשר חשיפה רחבה של תעשיית הקולנוע הניגרית המשגשגת.
איגוד השחקנים הניגרי (AGN): איגוד אשר מסדיר ומייצג את ענייני שחקני הקולנוע בניגריה ומחוצה לה.