tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיני קורבן עולה ויורד: קורבן אותו מביא הנשבע לשקר שבועת העדות, והעובר על טומאת מקדש וקודשיו ועל שבועת ביטוי.
קורבן זה מיוחד בכך שסוג הקורבן משתנה בהתאם למצבו הכלכלי של האדם.
פרשה זו מחולקת לשתי פרשיות משנה:
קורבן עולה ויורד הבא מן הכבשים או העזים והבא מן העופות,
קורבן עולה ויורד הבא – מנחה.
קורבן זה מכונה במקרא 'אשם'.
דיני קורבן אשם: קורבן שבא על חטאים מסוימים.
השבת בה קוראים את פרשת ויקרא יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים:
שנת השג – ו' באדר ב'
שנת החא – ח' באדר ב'
שנת גכז ושנת בשז – ט' באדר ב'
שנת בחה ושנת זשה – י"א באדר ב'
שנת זחג – י"ג באדר ב'
שנת הכז – א' בניסן
שנת גכה ושנת בשה – ג' בניסן
שנת בחג ושנת זשג – ה' בניסן
שנת זחא ושנת השא – ז' בניסן
ברוב השנים הפשוטות, מפטירים בספר ישעיהו, מ עד (האיטלקים והתימנים מסיימים ב, ובנוסח רומניא סיימו ב), שם נוזף ישעיהו בעם על שלא הקריבו את הקורבנות:
בשנים פשוטות מסוג הכז (18% מהשנים) קוראים את פרשת ויקרא בשבת ראש חודש ניסן, ואז קוראים איתה את פרשת החודש ומפטירים בהפטרה של פרשת החודש ופסוק ראשון ואחרון של הפטרת שבת ראש חודש ("השמים כסאי").
בשנים מעוברות מסוג השג ויקרא נקראת עם הפטרתה הרגילה.
בשאר השנים המעוברות (30% מכלל השנים), ויקרא נקראת בשבת זכור ומפטירים בה את הפטרת פרשת זכור.
פרשת חֻקַּת היא פרשת השבוע השישית בספר במדבר.
לפי החלוקה לפרקים, היא פותחת בתחילת ומסתיימת ב.
מפרשה זו מתחילה התורה לפרט את קורות בני ישראל במשך ארבעים שנות שהותם במדבר סיני, בשנת הארבעים ליציאת מצרים.
זאת בניגוד לפרשות הקודמות בספר, שתיארו את האירועים שבשנה השנית לצאתם ממצרים.
הפרשה נפתחת בסוגיה הלכתית ארוכה בעניין מצוות פרה אדומה והלכות טומאת מת.
לאחר מכן מתחילה הפרשה לתאר את קורות בני ישראל במדבר סיני בשנת הארבעים ליציאת מצרים:
פרשת מי מריבה: מרים הנביאה מתה, והעם מתלונן על מחסור במים.
ה' מצווה את משה רבנו לדבר אל הסלע כדי שיוציא מים.
משה, בכעסו על בני ישראל, מכה את הסלע ומוציא מים.
ה' קובע שמשה ואהרון חטאו בפרשה זו, ולכן לא ייכנסו לארץ ישראל: "יען לא האמנתם בי להקדישני לעיני בני ישראל - לכן לא תביאו את הקהל הזה אל הארץ אשר נתתי להם" ().
משה מבקש ממלך אדום לעבור דרך ארצו; מלך אדום מסרב ועם ישראל עוקף את ארץ אדום.
מות אהרון הכהן; אלעזר בנו יורש את תפקיד הכהן הגדול.
"הכנעני מלך ערד" נלחם בישראל; ישראל מנצחים ומחרימים את הערים שכבשו.
פרשת נחש הנחושת: נפשו של העם קצרה מטורח הדרך והם מתלוננים על מחסור במים ועל מאכלם המורכב ממן.
ה' שולח "את הנחשים השרפים" המכישים את העם ו"שורפים" אותם בארס שיניהם.
כדי להתגבר על הנחשים מצווה ה' את משה לעשות שרף ולהשים אֹתו על נס; "והיה כל הנשוך וראה אתו וחי" ().
משה עושה "נחש נחושת" ומשים אותו על הנס; "והיה אם נשך הנחש את איש, והביט אל נחש הנחושת וחי" ().
העם ממשיך במסע ומגיע לגבול ארץ מואב, ושר שם את שירת הבאר.
כהקדמה לכיבוש סיחון על ידי עם ישראל, מתואר כיבוש מואב בידי סיחון קודם לכן.
עם ישראל נלחם בסיחון מלך האמורי ובעוג מלך הבשן ומנצח אותם.
בפרשת חקת יש 87 פסוקים, אשר מאוגדים ב-6 פרשיות פתוחות ועוד 4 סתומות.
הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת חקת יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - ל' בסיוון
שנת החא - ב' בתמוז
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - ז' בתמוז
שנת השא ושנת זחא - ט' בתמוז
שנת הכז - י' בתמוז
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל ג' בתמוז, בחוץ לארץ י' בתמוז
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - בארץ ישראל ה' בתמוז, בחוץ לארץ י"ב בתמוז (יחד עם פרשת בלק)
בחוץ לארץ, בשנים שבהן יום טוב שני של שבועות חל בשבת קוראים את פרשת חוקת יחד עם פרשת בלק העוקבת.
לפי מנהג תימן המקורי, שמקורו מהגאונים, במקום לחבר את מטות ומסעי (ברוב השנים), מחלקים את פרשת חוקת לשניים ומחברים את חציה הראשון (עד פרק כ', פסוק כ"א) לפרשת קרח, ואת חציה השני, "פרשת ויסעו מקדש" (משם ואילך), לפרשת בלק..
כיום מעטים מבני יהדות תימן משמרים מנהג זה בארץ ישראל, אך נפוץ יותר ברוב קהילות התימנים בארץ ישראל לחבר חוקת ובלק, ויש נוהגים לחבר מטות ומסעי, כשאר הקהילות.
ההפטרה היא ב (התימנים מסיימים ב, בנוסח רומניא סיימו ב, ובק"ק פוזנא סיימו ב).
בהפטרה מתואר סיפורו של יפתח הגלעדי ומלחמתו בבני עמון.
לפני המלחמה נותן יפתח סקירה היסטורית, הכוללת גם את המלחמה נגד סיחון ועוג המתוארת בפרשה.
בשנים מסוג השג פרשת חקת נקראת בראש חודש תמוז היוצא בשבת וביום ראשון ועל כן נהוג לקרוא את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה של פרשת חקת (ובנוסח רומניא הפטירו כבכל שבת ראש חדש ב עד ).
בחו"ל, כשקוראים חקת ובלק ביחד, נוהגים היום להפטיר בשל בלק, אבל בעבר היו קהילות שנהגו להפטיר בשל חוקת משום שמוזכר בלק בהפטרה זו ().
ישנו מנהג להתענות תענית צדיקים ביום ששי ערב שבת פרשת חקת, לזכר שרפת התלמוד בפריז שהתרחשה ביום זה בשנת ה'ב' או ה'ד'.
התענית לא נקבעה לפי התאריך בחודש, אלא לפי היום בשבוע, בשל שאלת חלום שנערכה ולפיה המאורע רמוז בפרשת השבוע, שפתיחתה מתורגמת בתרגום אונקלוס .
פָּרָשַׁת וָאֶתְחַנַּן היא פרשת השבוע השנייה בספר דברים.
בפרשה זו ממשיך משה לדבר מול עם ישראל לפני מותו.
בתחילה מספר משה כיצד התחנן בלי הצלחה לאלוהים שייתן לו להיכנס לארץ ישראל.
משה מפציר בעם שישמרו את התורה ובזכות כך יזכו בארץ.
משה מזכיר לעם שאלוהים התגלה לפניהם ביציאת מצרים ובמעמד הר סיני ולכן יש להישמר מיצירת פסלים ומעבודה זרה.
בפרשה נכתבו בשנית עשרת הדיברות וכן נכתבה התחלת קריאת שמע.
את פרשת ואתחנן קוראים לעולם בשבת שאחרי תשעה באב, ועל שם ההפטרה שלה נקראת שבת זו "שבת נחמו".
בפרשה מסיים משה את הנאום הראשון שנשא לפני מותו (הנאום ההיסטורי) ופותח בנאום השני (נאום המצוות).
האיסור על משה להיכנס לארץ ישראל והעברת ההנהגה ליהושע
אזהרה על שמירת המצוות והזכרת מעמד הר סיני
משה מזהיר את העם שאם לא ישמרו את המצוות יתחייבו גלות
אזכור ראשון של מושג התשובה
חתימת הנאום ההיסטורי - הנסים שעשה אלוהים לישראל ומשמעותם הדתית
בין סיום הנאום הראשון ותחילת הנאום השני מסופר כיצד הבדיל משה שלוש ערי מקלט בעבר הירדן המזרחי.
בנאום השני - נאום המצוות:
פרשת שמע ישראל - יסודות האמונה וזכירתם
אזהרה על השמדת עבודת האלילים בארץ ישראל.
בפרשת ואתחנן יש 122 פסוקים, אשר מאוגדים ב-5 פרשיות פתוחות ועוד 16 סתומות.
הפרשה מכילה 3 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת ואתחנן היא תמיד השבת שלאחר תשעה באב.
היא יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - י"א באב
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - י"ג באב
שנת החא, שנת השא ושנת זחא - ט"ו באב
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - ט"ז באב
ההפטרה המקורית של פרשת ואתחנן, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("ואתפלל אל ה'") עד .
בהפטרה נזכרת תפילתו של ירמיהו על ירושלים לאחר קניית שדה חנמאל בן שלום, ותגובת ה' בנבואת נחמה.
היא נבחרה כהפטרה כנראה בגלל הקרבה בין פתיחתה, "ואתפלל אל ה'", לפתיחת הפרשה ב"ואתחנן אל ה'".
אולם, בכל הקהילות החל בתקופת הראשונים התקבל מנהג לקרוא בשבתות לאחר תשעה באב סדרה של הפטרות העוסקות בנבואות נחמה ונקראות שבע דנחמתא.
לכן, מכיוון שאת פרשת ואתחנן קוראים תמיד בשבת שאחרי תשעה באב, בפרשת ואתחנן אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה הראשונה משבע דנחמתא: , מ עד .
על שם פתיחתה, "נחמו נחמו עמי יאמר אלהיכם", נקראת ההפטרה הפטרת "נחמו", והשבת ידועה אף היא בשם "שבת נחמו".
פָּרָשַׁת וַיֵּלֶךְ היא פרשת השבוע התשיעית בספר דברים.
פרשת וילך היא הקצרה שבפרשות השבוע במספר הפסוקים, ויש בה שלושים פסוקים בלבד.
למעשה, למרות שמקובל היום למנות את פרשת ניצבים ואת פרשת וילך כשתי פרשות שונות, האמת היא שפרשת וילך היא איננה פרשה בפני עצמה, אלא היא חלק מפרשת ניצבים ובשנים שיש צורך היא מפוצלת מפרשת נצבים, כדי שסיום קריאת התורה יהיה בשמחת תורה ולא לפני כן.
בשנים שבהן אין שבת בין יום הכיפורים לסוכות, קוראים את פרשת וילך ביחד עם פרשת נצבים בשבת שלפני ראש השנה.
בשאר השנים קוראים אותה בשבת שבין ראש השנה ליום הכיפורים, היא שבת שובה.
מסיבה זו, בשנים מסוג הכז, השא, זחא והחא, לא קוראים כלל את פרשת וילך בשבת, לא בתחילתן ולא בסופן, וכנגדן בשנים מסוג גכה, בשה, בחג ובחה קוראים אותה פעמיים, בשבת הראשונה של השנה ובשבת האחרונה של השנה.
כחלק מרצף הפרשיות ניצבים-וילך-האזינו-וזאת הברכה, החותמות את ספר דברים ואת התורה כולה, מתמקדת פרשת וילך בהעברת הנהגת העם ממשה רבנו ליהושע בן נון.
בתחילה מודיע משה לעם שיהושע יחליף אותו ומעודד את העם לקראת האתגרים העומדים לפניהם בכיבוש ארץ ישראל.
אחר כך קורא משה ליהושע ומעודד גם אותו בברכת "חזק ואמץ".
מכאן פונה משה לעסוק בכתיבת התורה ובשמירתה.
הוא כותב את התורה (הפרשנים חלוקים בשאלה אילו חלקים ממנה) ומוסר אותה למשמרת לכוהנים.
הוא מצווה את העם לערוך פעם בשבע שנים מעמד הקהל, שבו יתכנסו האנשים, הנשים והטף ויקראו את התורה.
אלוהים קורא למשה וליהושע לאוהל מועד.
שם הוא מודיע למשה את העתיד לקרות לאחר מותו: העם יחטא ובעקבות כך יבואו עליו צרות.
כדי להכין את העם לכך נמסרת להם שירת האזינו.
משה מכנס שוב את כל העם וקורא באוזניהם את השירה, שתוכנה יפורט בפרשה הבאה, פרשת האזינו.
בפרשת וילך יש 30 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 1 סתומה.
הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
למעשה, פרשת וילך היא איננה פרשה בפני עצמה, אלא שבשנים שיש צורך היא מפוצלת מפרשת נצבים.
בניגוד לשאר הפרשות המתחברות שבהן הפרשות הן בעיקרון מחולקות וכאשר יש צורך מחברים.
ניתן להוכיח שזאת גם שיטת הרמב"ם מדברי ה שאינו מתייחס להפטרה של פרשת וילך.
עניין זה נוגע הלכתית כאשר רוצה הקורא בתורה לעצור בתחילת פרשת וילך הוא יכול, למרות ששאר הפרשות אסור לעצור כדי לחבר את שתי הפרשות, כאן שתי הפרשות הן כבר מחוברות מעיקר.
השבת בה קוראים את פרשת וילך יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים.
בשנים גכה, בשה, בחה וזשה - כ"ג באלול
בשנים בחג, זשג, זחג והשג - כ"ה באלול
בשנים גכה וגכז - ה' בתשרי
בשנים בחג, בשה, בחה ובשז - ו' בתשרי
עקב קריאתה בסוף השנה או בתחילתה, ישנן שנים בהם הפרשה נקראת פעם אחת, ישנן שנים בהם היא נקראת פעמיים וישנן שנים שלא קוראים את הפרשה כלל.
בשנים גכה,בחג, בשה ובחה הפרשה נקראת פעמיים, פעם אחת בתחילת השנה ופעם אחת בסופה.
לעומתם, בשנים הכז, השא, זחא והחא לא קוראים את הפרשה כלל.
לפרשת וילך אין למעשה הפטרה משל עצמה.
אם קוראים אותה ביחד עם פרשת ניצבים מפטירים בהפטרה של פרשת ניצבים, ואם קוראים אותה בפני עצמה היא חלה בשבת שובה ואז קוראים את הפטרת "שובה ישראל".
לפי מנהג אחד המוזכר בקונטרס פוזנא, מפטירים "דרשו" בשבת שובה.
בנוסח איטליה, נוהגים להפטיר עד ("דרשו ה' בהמצאו") בשבת נצבים-וילך (שכשהן מחוברות, תמיד נקראות בשבת קודם ראש השנה), ואילו בוילך לבד (שתמיד נקראת בשבת שבין ראש השנה ויום כיפור) מפטירים "שובה ישראל".
פָּרָשַׁת וְזֹאת הַבְּרָכָה (גם פרשת ברכה) היא פרשת השבוע האחת-עשרה והאחרונה בספר דברים והאחרונה בתורה כולה.
בקריאת פרשת וזאת הברכה מסיימים את קריאת התורה של ספר דברים ושל התורה כולה, ורבים נוהגים להכריז בסיום הקריאה "חזק וברוך" או "חזק חזק ונתחזק".
פרשת וזאת הברכה היא הפרשה הקצרה ביותר במניין המילים והאותיות.
בניגוד לכל שאר פרשות השבוע, שקוראים אותן בשבתות, את פרשת וזאת הברכה קוראים בחג שמחת תורה, שנקבע לציון סיום מחזור קריאת התורה על פי מנהג הקריאה הבבלי, שבו מסיימים את התורה כולה בכל שנה.
העולה האחרון לקריאת הפרשה נקרא "חתן תורה", ומיד אחריו קוראים לעולה נוסף, המתחיל לקרוא את פרשת בראשית, והוא נקרא "חתן בראשית".
חלקה הראשון של הפרשה (פרק ל"ג) מתאר את הברכות, שברך משה את שבטי ישראל לפני מותו.
אחרי מבוא כללי מברך משה כל אחד מהשבטים, פרט לשבט שמעון.
רוב הברכות עוסקות בתיאור אופי השבט או אופי נחלתו.
חלקה השני של הפרשה (פרק ל"ד) מתאר כיצד עלה משה להר נבו, צפה על כל ארץ ישראל, מת ונקבר.
בני ישראל מתאבלים על משה ומקבלים עליהם את הנהגת יהושע בן נון.
התורה מסתיימת בתיאור גדולתו של משה וייחודו משאר הנביאים.
נחלקו תנאים במעמד הפסוקים האחרונים בתורה, המתארים את מיתת משה עצמה ומה שאחריה.
לפי רבי יהודה פסוקים אלו לא נכתבו על ידי משה, שכבר מת בזמן כתיבתם, אלא על ידי יהושע בן נון.
רבי שמעון חולק ואומר שלא ייתכן שחלק מהתורה נכתב שלא בידי משה, אלא משה כתבם בדמע מפי ה', על אף שבפועל הם עדיין לא התקיימו בפועל.
בפרשת וזאת הברכה יש 41 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 8 סתומות.
הגמרא קובעת: "ליו"ט האחרון קורין: כל הבכור מצות וחוקים ובכור ומפטירין: "ויהי ככלות שלמה" (), למחר קורין: "וזאת הברכה" ומפטירין: "ויעמד שלמה" ()."
עם זאת, מובא בסדר רב עמרם גאון ש"יש שמפטירין בראשית יהושע: "ויהי אחרי מות משה עבד ה'" עד: "רק חזק ואמץ"", פרשה המתארת את מה שהתרחש מיד אחרי מות משה.
במשך ימי הביניים, היו קהילות שנהגו בשני המנהגים, והיום נוהגים כולם להפטיר ביהושע.
פרשת וַיִּשְׁלַח היא הפרשה השמינית בספר בראשית.
לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף .
הפרשה עוסקת בקורותיהם של יעקב ומשפחתו בדרכם מחרן לבית הוריו בחברון.
הפרשה מתארת באריכות את פגישת יעקב עם אחיו עשו וקורותיו בשכם עד לאונס דינה בתו, הולדת בנימין ופטירת אשתו האהובה רחל.
בסוף המסע יעקב מגיע לאביו בחברון (אמו מתה כשהיה בדרכו).
בסוף הפרשה מתוארת משפחתו של עשו אחיו.
שם הפרשה לקוח מהפסוק הראשון של הפרשה: .
הפרשה משתרעת על תקופה של כ-23 שנים – ממועד המפגש עם עשו בעת שובו של יעקב מחרן, עד לזמן פטירתו של יצחק.
לדברי רש"י, מכירתו של יוסף המתוארת בפרשה הבאה (וישב), מתרחשת למעשה 12 שנים לפני מותו של יצחק, המוזכר בפרשה הנוכחית ().
את פרשת וישלח קוראים בין התאריכים י"ג בכסלו–י"ט בכסלו.
על יסוד פסוקים י"א-י"ב מפרק ל"ב בפרשה, הלחין הזמר והיוצר יונתן רזאל את השיר "קטונתי".
ניתן לחלק את הפרשה לפי הנושאים הבאים:
הרקע למפגש בין יעקב לעשו הוא כעסו של עשו על יעקב בעקבות קבלת ברכות יצחק במרמה על ידי יעקב, שהביא לבריחתו של יעקב לחרן.
יעקב בוחר ליזום מפגש בינו לבין עשו והוא שולח אליו מלאכים להודיע שהוא שב מחרן.
אלו מודיעים לו שעשו יצא בדרכו אליו עם ארבע מאות איש.
יעקב ירא מאד מהמפגש הקרב ונערך אליו.
רש"י מגדיר את ההכנות של יעקב למפגש עם עשו כך: "התקין עצמו לשלשה דברים: לדורון, לתפילה, ולמלחמה".
הדורון והתפילה מפורשים בכתוב, וההכנה למלחמה נלמדת מהמילים "וְהָיָ֛ה הַמַּחֲנֶ֥ה הַנִּשְׁאָ֖ר לִפְלֵיטָֽה".
יעקב מכין מנחה לעשו ושולח אותה עם עבדיו לפניו, ועובר עם מחנהו את היבוק.
לאחר מעבר היבוק, יעקב נאבק עם איש (מלאך לפי הרבה מהפירושים) ומנצחו, אך נפגע בגיד הנשה.
בעקבות כך נאסרה על בני ישראל מאוחר יותר אכילת גיד הנשה.
לאחר המאבק מברך המלאך את יעקב בשינוי שמו:
ויעקב קורא את שם המקום פניאל.
לאחר ההכנות יעקב נפגש עם עשו.
במפגשם מגלה עשו סימני אחווה ליעקב, מחבק ומנשק אותו ושניהם בוכים.
לאחר הפצרותיו של יעקב עשו מקבל את מנחתו ומזמינו לבקרו במקום מגוריו – ארץ הר שעיר.
יעקב מסרב ועשו פונה לדרכו.
לאחר המפגש יושב יעקב זמן מה בסוכות, שם הוא בונה לעצמו בית ועושה סוכות למקנה שלו.
לאחר מכן מתיישב באזור שכם, שם הוא קונה שדה מבניו של חמור, המנהיג של שכם.
דינה בת יעקב, יוצאת לראות בבנות הארץ, נחטפת ונאנסת על ידי שכם, בנו של חמור החיוי המתואר במקרא כ'נשיא הארץ':
יעקב שומע על המעשה ומחריש, וכשבני יעקב שומעים עליו הם מגיבים בעצב ובכעס רב.
לאחר המעשה באים חמור ושכם בנו ומבקשים את הסכמתם לנישואי שכם עם דינה.
בני יעקב מתנים במרמה את הסכמתם במילה של כל תושבי העיר, דבר שמתקבל על תושבי העיר.
ביום השלישי לאחר מילת אנשי העיר יוצאים שמעון ולוי בני יעקב לעיר, הורגים את כל תושביה, מחלצים את דינה מבית שכם, ובוזזים את העיר.
יעקב מותח ביקורת חריפה על מעשה זה של שמעון ולוי, וטוען שבעקבותיו אנשי הארץ עלולים להיאסף ולהרוג אותו ואת משפחתו.
בניו עונים לו: "הכזונה יעשה את אחותנו".
הרמב"ן מציג את השאלה המרכזית בשם רבים: "ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי" ().
הרמב"ם ב"הלכות מלכים" שבספר שופטים כתב על חובותיהם של בני נח: "(הם) חייבין להושיב דיינין ושופטים בכל פלך ופלך לדון בשש מצוות אלו (מצוות בני נח), ולהזהיר את העם; ובן נוח שעבר על אחת משבע מצוות אלו, ייהרג בסיף" (ט', י"ג).
והוא מצדיק את מעשי שמעון ולוי באומרו: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה שהרי שכם גזל, והם ראו, וידעו, ולא דנוהו" (י"ט).
הרמב"ן חולק על הרמב"ם, וסובר שבני נח אינם מתחייבים מיתה על הדינים, ובכל מקרה "אין הדבר מסור ליעקב ובניו לעשות בהם הדין".
לדעתו בני יעקב סברו שמותר להם להרוג את אנשי מספר שכם שהיו רשעים.
יעקב אמר להם שהם "עשו חמס לאנשי העיר", בגלל שהם הפרו את ההסכם שלהם שנעשה במעמדו, ואולי אנשי שכם היו שבים אל ה' "והרגו אותם חינם, כי לא הרעו להם כלל".
המהר"ל - סבור כי "מותרים ליקח נקמתם מהם".
נכון כי במלחמות בין עם לעם, יש לפנות תחילה בדרכי שלום, אבל לא כאשר קדם לכך "מעשה נבלה".
אור החיים מפרש כי בני העיר התנגדו למות נשיאם ולכן "הרגום מדין רודף".
בנוסף, הם סייעו בגזל דינה ועל גזל בני נח חייבים מיתה.
הרבי מליובאוויטש מבאר, שטענתו של יעקב כנגדם הייתה, שהיה עליהם להיוועץ בו, מצד מצוות כיבוד אב, וכן שלא הביאו בחשבון את החשש שמעשה כזה עלול לעורר את רוגזם של "יושבי הארץ", ועקב כך "ונאספו עלי והכוני"; אולם עצם המעשה נבע ממניעים קדושים והיה מוצדק לאור דברי הרמב"ם הנ"ל.
הנסיעה לבית אל ולידת בנימין
יעקב עובר לבית אל – אלוהים מצווה על יעקב לעלות לבית אל, ולקיים את נדרו שנדר בעת יציאתו לחרן, בתחילת פרשת ויצא.
מסע זה משכם לבית אל נעשה בצל החשש מנקמת תושבי הארץ על הריגת תושבי שכם, חשש שלא מתגשם לבסוף.
"ויסעו, ויהי חיתת אלוהים על הערים אשר סביבותיהם, ולא רדפו אחרי בני יעקב" ().
בבית אל מברך אלוהים את יעקב בצאצאים רבים ובירושת ארץ ישראל.
בנוסף מתואר מות דבורה מינקת רבקה.
פטירת רחל – רחל מתה בעת לידת בנימין, ונקברת בדרך, בסמוך לעיר בית לחם.
מות יצחק – יצחק מת זקן ושׂבע ימים, ונקבר על ידי עשו ויעקב בניו.
למעשה, לפי החשבון המקובל במדרשי חז"ל מת יצחק לאחר מכירת יוסף, כך שמיתת יצחק אינה נמצאת בזמנה הכרונולוגי המתאים בספר בראשית.
לקראת סוף הפרשה מובאים תולדות עשו וצאצאיו הרחוקים:
תולדות עשו – תיאור מפורט של בני עשו ונכדיו.
תולדות שעיר החורי – תיאור מפורט של תולדות שעיר החורי.
שמונת מלכי אדום – רשימה של שמונה מלכים שמלכו בארץ אדום.
חז"ל מדגישים את גילוי העריות המופיעים בתולדות בני עשו ומציגים דוגמאות לכך.
מדרשי חז"ל העוסקים בפרשה וכן בהפטרה עוסקים בעם האדומי, וניתן להבחין כי ברקע הדברים מכוונים כלפי יוון, רומא והנצרות.
במדרש רבה כתוב שבשעה שהלך רבי יהודה הנשיא אל המלכות הנוכרית שמשלה אז בארץ (מלכות רומי), היה מעיין בפרשת וישלח.
כוונת המדרש שרבי יהודה עיין בהתנהגותו של יעקב קודם פגישתו עם עשו, כדי ללמוד מכך כיצד עליו לנהוג בפגישה עם המושלים הנוכרים שבימיו.
פגישות חכמי יבנה ברומא היו ההמחשה לכך.
על פי ספר החינוך, בפרשה ישנה מצווה אחת:
+המצוותמקורהמצווה נוהגת בזמן הזההמחויביםשלא לאכול את גיד הנשהעַל כֵּן לֹא יֹאכְלוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶת גִּיד הַנָּשֶׁהכןכולם
השבת שבה קוראים את פרשת וישלח יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"ג בכסלו
שנת הכז ושנת החא – י"ד בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – ט"ז בכסלו
שנת בחג ושנת בחה – י"ז בכסלו
שנת זשג ושנת זשה – י"ח בכסלו
שנת זחא ושנת זחג – י"ט בכסלו
המנהג הנפוץ כיום הוא לקרוא את נבואת עובדיה בשלמותה.
ההפטרה עוסקת בנבואת חורבן של עובדיה על אדום.
הפסוקים מזכירים פעמים רבות את שמו של עשו כאבי העם האדומי, ואת היחס בין עשו ליעקב.
לצד חורבנה של אדום, מתוארת תקומתו של בית יעקב:
חלק מהאשכנזים נוהגים לקרוא בספר הושע את הפטרת "ועמי תלואים" ( – ), שנקראה בידי הספרדים בפרשת ויצא.
לדעת החיי אדם יש להמשיך עד "ומושיע אין בלתי" ().
בהפטרה מנבא הושע נבואת תוכחה לישראל, ובמהלכה מזכיר את קורותיו של יעקב המסופרות בפרשה, ביניהן המאבק על המלאך ("וישר אל מלאך ויוכל").
בעבר מנהג זה היה המנהג הרווח במזרח אירופה, אך ככל הנראה הוא נוצר בשל טעות דפוס.
פרשת וַיֵּשֶׁב היא פרשת השבוע התשיעית בספר בראשית.
לפי החלוקה המקובלת לפרקים, פרשת זו נפתחת בתחילת ומסתיימת בסופו של .
הפרשה כוללת 4 פרקים שלמים.
בפרשה מסופר על מכירת יוסף וקורותיו בבית פוטיפר ועל אירועים נוספים מחיי בני יעקב.
מתחילים להשתלשל האירועים אשר יביאו לירידת יעקב ובניו למצרים, ובשלב מאוחר יותר לשעבודו של עם ישראל שם.
עם זאת, כל אחד מן הפרקים בפרשה מהווה סיפור עצמאי שבו דמויות שונות והוא מתרחש במקום גאוגרפי אחר.
את פרשת וישב קוראים בדרך כלל בשבת שלפני חנוכה.
בשנים שבהן יש בחנוכה שתי שבתות, קוראים את פרשת וישב בשבת הראשונה.
בשנים שבהן נר ראשון של חנוכה חל ביום שישי, קוראים את הפרשה ביום שני של חנוכה.
בסיפור זה מתוארת השנאה ההולכת ומתרקמת מהאחים כלפי יוסף.
ברקע שנאה זו עומדים כמה מרכיבים - העדפתו של יעקב את יוסף וכתונת הפסים שנתן לו, הוצאת דיבת האחים רעה על ידי יוסף, וחלומותיו של יוסף המבטאים את תפיסתו כעליון על פני יתר אחיו.
שנאה זו מובילה, בסופו של דבר, לכך שכאשר האחים רואים את יוסף מתקרב אליהם בשליחותו של אביהם, הם זוממים להורגו.
ראובן משכנע אותם שלא להורגו בידיהם ובמקום זאת להשליכו לבור, מתוך כוונה להצילו מאוחר יותר.
האחים משליכים את יוסף לבור סמוך ונפנים לאכול לחם.
הם רואים שיירת ישמעאלים בדרכם מצרימה ומחליטים, בעצתו של יהודה, למכור להם את יוסף.
האחים מכתימים את כותנתו של יוסף בדם ומביאים אותה ליעקב, והוא מזהה אותה וסבור כי יוסף נטרף על ידי חיה רעה.
יעקב מתאבל על יוסף וממאן להתנחם.
יוסף נמכר כעבד לפוטיפר, סריס פרעה, שר הטבחים.
סיפורו של יוסף נקטע כדי לעסוק בקורותיו של יהודה.
יהודה נישא לבת איש כנעני בשם שוע, היא יולדת לו שלשה בנים ולאחר מכן מתה.
בנו הבכור, ער, נישא לאישה בשם תמר, ואחר כך מת.
בנו השני של יהודה, אונן, נושא את תמר אך מוציא זרע לבטלה מתוך כוונה להימנע מקיום מצוות הייבום, ובעקבות כך גם הוא מת:
יהודה חושש לתת את בנו האחרון, שלה, לתמר מחשש שגם הוא ימות, ומנמק זאת בהיותו צעיר מכדי להינשא.
תמר נאלצת לחזור לבית אביה ולהמתין ימים רבים בלי יכולת להינשא לאיש.
כאשר נודע לתמר על בואו של יהודה לתמנה היא ממתינה לו בדרך הראשית, בתחפושת של זונה.
יהודה, שאינו מזהה אותה, שוכב איתה ומפקיד בידיה כערבון את סימני ההיכר שלו - חותמו, פתילו ומטהו.
כאשר הוא מבקש לשלם לה, כבר לא ניתן למוצאה ויהודה מוותר על הערבון שהפקיד.
לאחר שנודע ליהודה שתמר בהריון, הוא מצווה לשורפה.
כאשר מוציאים אותה לשרפה, שולחת תמר את סימני ההיכר של יהודה וקוראת לו להכיר של מי הם.
יהודה מזהה את רכושו ובוחר להודות בטעותו במילים "צדקה ממני" ולבטל את הוצאתה להורג.
ליהודה ותמר נולדו תאומים, פרץ וזרח.
מצאצאיו של פרץ ייוולד לימים דוד המלך.
פרשנים רבים עסקו בשאלת ההקשר בין סיפור יהודה ותמר לבין פרשת וישב.
יוסף נמכר לסריס פרעה, פוטיפר.
הוא מוצא חן בעיני אדוניו ומופקד על הבית.
ברכת ה' שורה בבית פוטיפר בזכותו של יוסף, המזכיר את שמו של ה' בכל דרכיו.
אשת פוטיפר מבקשת לפתות את יוסף שישכב עמה, אך הוא מסרב פעם אחר פעם.
באחד הימים, כאשר שניהם מצויים לבדם, אשת פוטיפר מפצירה בו שוב ואף אוחזת בבגדו.
יוסף נמלט ומניח את בגדו בידי אשת פוטיפר.
אשת פוטיפר רוקמת האשמה נגד יוסף וטוענת כי הוא ניסה לאונסה.
פוטיפר כועס ומשליך את יוסף לבית הסוהר של אסירי המלך.
חינו של יוסף ממשיך להיות ניכר גם בעיני שר בית הסוהר, הוא ממנה את יוסף לאחראי על האסירים והוא מצליח מאד בתפקידו.
בבית הסוהר פוגש יוסף שני שרים שהודחו על ידי פרעה - שר המשקים ושר האופים.
כאשר הוא מבחין בוקר אחד בכך שהם זועפים, הם מספרים לו כי שניהם חלמו חלום ואינם יודעים כיצד לפותרו.
הם מספרים ליוסף את החלום ויוסף מציע פתרון, לפיו שר המשקים יוצא בעוד שלושה ימים מכלאו וישוב למעמדו ואילו שר האופים ייתלה בעוד שלושה ימים.
יוסף מבקש משר המשקים שיזכיר את עניינו לפני פרעה לכשיצא מבית הסוהר.
שני הפתרונות מתקיימים כדברי יוסף - שר האופים נתלה ושר המשקים שב לתפקידו, אולם איננו מקיים את בקשת יוסף, ושוכח אותו.
השבת בה קוראים את פרשת וישב יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - כ' בכסלו
שנת הכז ושנת החא - כ"א בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - כ"ג בכסלו
שנת בחג ושנת בחה - כ"ד בכסלו
שנת זשג ושנת זשה - כ"ה בכסלו
שנת זחא ושנת זחג - כ"ו בכסלו
מפטירים בספר עמוס שבתרי עשר, מ עד .
הפסוק הפותח את ההפטרה רומז לפי המפרשים למכירת יוסף:
הפטרה זאת נקראת בכ-71.4% מהשנים.
אולם בשנים המתחילות בשבת, פרשת וישב נקראת ביום הראשון או השני של חנוכה ומפטירים בהפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת וַיַּקְהֵל היא פרשת השבוע העשירית בספר שמות.
על פי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
הפרשה עוסקת בעיקרה בעניינים הנוגעים להקמת המשכן.
משה מוסר לבני ישראל את הציוויים על הקמת המשכן שפורטו בפרשות תרומה, תצוה וכי תשא.
הציוויים באים לכלל ביצוע בפרשה זו ובפרשת פקודי שאחריה.
את פרשת ויקהל קוראים בין התאריכים כ"ב באדר-כ"ט באדר (בשנה מעוברת באדר א').
ברוב השנים הפשוטות, קוראים את פרשת ויקהל ביחד עם פרשת פקודי, לרוב יחד עם פרשת החודש ובשנים מסוג הכז יחד עם פרשת פרה.
בשנים פשוטות מסוג השא קוראים את פרשת ויקהל לבדה, ביחד עם פרשת פרה.
בשנים מעוברות קוראים את פרשת ויקהל לבדה, בשנים מסוג החא והשג בלי אחת מארבע הפרשיות ובשאר השנים המעוברות ביחד עם פרשת שקלים.
השבת בה קוראים את פרשת ויקהל יכולה לחול בעשרה תאריכים שונים.
שנת הכז - כ"ג באדר
שנת גכה ושנת בשה - כ"ה באדר
שנת בחג ושנת זשג - כ"ז באדר
שנת זחא - כ"ט באדר
שנת השא - כ"ב באדר
שנת השג - כ"ב באדר א'
שנת החא - כ"ד באדר א'
שנת גכז ושנת בשז - כ"ה באדר א'
שנת בחה ושנת זשה - כ"ז באדר א'
שנת זחג - כ"ט באדר א'
הקהלת בני ישראל בידי משה
הפרשה נפתחת בהקהלת כל עדת בני ישראל בידי משה.
בתחילה משה מוסר לבני ישראל את ציווי ה' על איסור עשיית מלאכה בשבת, ובפרט על איסור הבערת אש בשבת.
חז"ל למדו מהסמיכות של ציווי השבת לציווי המשכן שמלאכות שבת נגזרות מהמלאכות שנעשו בהקמת המשכן.
לאחר מכן מוסר משה את הציווי על תרומת חומרי הגלם השונים שנדרשים לעשיית המשכן, ואת הציווי על התגייסות בני ישראל למלאכת יצירת המשכן.
במסגרת הציווי משה מונה בקצרה את מרכיבי המשכן וכליו: מבנה המשכן על חלקיו השונים, הארון הכפורת והפרוכת, השלחן, המנורה, מזבח הקטורת ומסך פתח המשכן, מזבח העולה והכיור, החצר על חלקיה השונים, ובגדי השרד של אהרון ובניו הכהנים.
איסוף החמרים למשכן ומינוי האומנים
בני ישראל יוצאים, אוספים את החומרים הנדרשים למלאכת המשכן.
הנשים טוות יריעות עיזים והנשיאים מביאים את אבני השהם, אבני המילואים, שמן הזית וחומרי הבשמים לקטורת ולשמן המשחה.
לאחר מכן מציג משה לבני ישראל את מינוי בצלאל בן אורי, אהליאב בן אחיסמך ו"כל איש חכם לב" לעבודה במלאכות העדינות הדורשות כישרון מיוחד.
עיקר הפרשה מוקדש לתיאור בניית המשכן וכליו, בסדר זה:
סדר הדברים שונה מסדר הציוויים בפרשת תרומה ודומה לציווי הקצר בתחילת הפרשה.
פרשני המקרא הציעו הסברים שונים לעניין זה.
פרטי יצירת המשכן וכליו זהים כמעט לחלוטין לפרטי הציווי עליהם המופיע בפרשות תרומה, תצוה וכי תשא, ופרשני המקרא דנים בשאלה מדוע התורה חוזרת פעמיים על התיאור המפורט.
הפטרת פרשת ויקהל היא בספר מלכים, בתיאור בניין בית המקדש הראשון.
למנהג הספרדים והאיטליאנים מפטירים ב, והתימנים מסיימים ב.
במנהג האשכנזים מפטירים בהמשך אותו פרק, ב.
אולם, ברוב מוחלט של השנים פרשת ויקהל חלה באחת משבתות ארבע הפרשיות ואין מפטירים בה את הפטרתה הרגילה.
בכל השנים הפשוטות היא חלה בשבת פרה (בשנות השא והכז) או בשבת החודש (בשאר השנים הפשוטות).
ברוב השנים המעוברות היא חלה בשבת שקלים.
רק בשנים מעוברות מקביעות השג והחא (כ-10% מהשנים) פרשת ויקהל אינה חלה באף אחת מארבע הפרשיות, ואז מפטירים בה את ההפטרה הרגילה.
פָּרָשַׁת וַיִּגַּשׁ היא פרשת השבוע האחת-עשרה בספר בראשית.
הפרשה ממשיכה לתאר את אירועי יוסף ואחיו.
בפרשה יוסף מתגלה לאחיו לאחר נאום יהודה בו האחרון מציע את עצמו לעבד במקום אחיו בנימין.
בעקבות כך יעקב אביו יורד למצרים עם כל משפחתו.
בסוף הפרשה מתוארת באריכות מכירת הלחם למצרים בשנות הרעב.
בפרשה מוטיבים מן הטבע והחקלאות, בעיקר בהקשר של קיום, רעב ושפע.
את פרשת ויגש קוראים בין התאריכים ד' בטבת-י"א בטבת.
הפרשה הקודמת הסתיימה בדרישתו של יוסף לקחת את בנימין לעבד, אחרי שהואשם בגנבת גביע הכסף של יוסף.
יהודה הציע שהאחים כולם יישארו במצרים כעבדיו של יוסף, אך יוסף מסרב וקובע ששאר האחים יחזרו לארץ כנען ורק בנימין יישאר עבד.
יהודה ניגש ליוסף ופורש בפניו בנאום ארוך את השתלשלות העניינים מנקודת מבטו.
הוא מתאר את התעניינותו החריגה של יוסף בבני משפחת האחים שנשארו בכנען ("היש לכם אב או אח") ואת התעקשותו על הבאת בנימין, למרות אזהרת האחים כי בנימין לא יכול לעזוב את יעקב.
כן הוא מתאר את מערכת היחסים המיוחדת בין יעקב ובנימין ("ונפשו קשורה בנפשו") את מצבו הנפשי הרעוע של יעקב מאז היעלמות יוסף, ואת התנגדותו לכך שבנימין ירד למצרים.
יהודה מדגיש כי הוא ערב לשלומו של בנימין בפני יעקב, ומבקש להישאר במקום בנימין כעבדו של יוסף.
יוסף איננו מצליח יותר להסתיר את זהותו מהאחים.
הוא ובנימין בוכים זה על צוארי זה, ואז הוא מנשק את אחיו ובוכה עליהם.
הוא שולח את האחים, עם עגלות ומזון רב על פי ציווי פרעה, חזרה לכנען, מתוך כוונה שהמשפחה כולה עם יעקב תבוא אל יוסף למצרים.
יעקב מתקשה בתחילה להאמין כי יוסף עודנו חי.
לאחר שהאחים מספרים לו את דברי יוסף והוא רואה את העגלות ששלח יוסף, הוא מקבל בהתרגשות גדולה את הבשורה ויוצא לדרך למצרים.
בדרך, הוא עוצר בבאר שבע ומעלה קורבנות.
שם מתגלה אליו אלוהים בלילה, ומחזק את ידו בירידה למצרים.
יצחק לעומתו, הצטווה להישאר בארץ כנען ().
אלוהים מבטיח ליעקב כי זרעו יהיה לגוי גדול במצרים ובסופו של דבר יעלו חזרה לארץ ישראל.
לאחר מכן מובאת בתורה רשימה של צאצאי יעקב שירדו למצרים.
התורה מונה 70 'יוצאי ירך יעקב' היורדים מצרימה, נשים וגברים, מלבד נשי בני יעקב, יוסף ושני בניו (שהיו כבר במצרים), והוא עצמו.
משפחת יעקב מגיעה למצרים ויוסף יוצא לקראת המשפחה במרכבתו.
כשיעקב ויוסף נפגשים, יוסף נופל ובוכה על צוארו של יעקב.
יוסף מנחה את אחיו לומר לפרעה שהם רועי צאן, כדי שישכן אותם באזור נפרד במצרים.
בני יעקב נפגשים עם פרעה ואחריהם בא גם יעקב עצמו ומברך את פרעה.
יוסף משכן את אחיו בארץ גושן ומספק להם מזון במהלך שנות הרעב.
במקביל להתרחשות בין יוסף למשפחתו, מנהל יוסף את הכלכלה המצרית כולה בזמן הרעב.
המצרים הרעבים ללחם נותנים ליוסף את כספם בתמורה לאוכל.
כשהכסף אוזל הם נותנים לו את מקניהם, ולבסוף הם נותנים את אדמותיהם וגם את עצמם לעבדים לפרעה בתמורה לאוכל.
לאחר הלאמת הרכוש, יוסף קובע מערכת של מיסים, שבה פרעה מחזיק בכל הנכסים, מספק לעם זרעים לעבודת האדמה והעם מחזיר לו חמישית מן היבול.
יוסף מחריג את הכהנים מהלאמת הקרקעות, שכן הם מקבלים לחם על פי חק מפרעה.
השבת בה קוראים את פרשת ויגש יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - ד' בטבת
שנת הכז - ה' בטבת
שנת החא - ו' בטבת
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - ז' בטבת
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה - ט' בטבת
שנת זחא ושנת זחג - י"א בטבת
יחזקאל מנבא על איחוד ממלכת יהודה וממלכת ישראל, המיוחסת אצלו ליוסף:
פָּרָשַׁת וָאֵרָא היא פרשת השבוע השנייה בספר שמות.
מסופר בה על התגלות האל למשה והבטחת הגאולה, על שושלת משה ואהרן, ועל שבע המכות הראשונות מתוך עשר מכות מצרים: דם, צפרדע, כינים, ערוב, דבר, שחין, ברד.
את פרשת וארא קוראים בין התאריכים כ"ה בטבת – ג' בשבט.
בתקופת הגאונים נהגה בבבל חלוקה שונה של הפרשיות, ולפיה הסתיימה פרשת וארא לפני מכת ברד (ב), ואילו מכת ברד הייתה חלק מן הפרשה הבאה.
אלוהים מבטיח לקחת את ישראל לעם
אלוהים פונה שוב למשה ואומר לו שהוא צריך להוציא את בני ישראל ממצרים מכיוון שהשבועה לאבות שייתן את ארץ כנען לצאצאיהם טרם קוימה.
הוא מטיל עליו להבטיח לבני ישראל שהם עומדים להיגאל ממצרים כדי להפוך לעמו ולבוא אל הארץ המובטחת.
ההבטחה כוללת את ארבע לשונות הגאולה.
בני ישראל אינם מקשיבים אל משה משתי סיבות: "מקוצר רוח ומעבודה קשה".
ה' מורה למשה ללכת שוב אל פרעה, ולומר לו שישלח את ישראל ממצרים.
משה מקשה מקל וחומר: "הן בני ישראל לא שמעו אלי, ואיך ישמעני פרעה?" והוא מוסיף להקשות על כך: הרי אני "ערל שפתים"?!
ה' חוזר על הציווי פעם נוספת אך הפעם הוא מצווה על משה ועל אהרון ביחד – לדבר עם בני ישראל ועם פרעה על יציאת בני ישראל ממצרים.
שושלת היוחסין של משה ואהרון
בשלב זה מביאה התורה תיאור מפורט של שושלת משפחת משה ואהרן.
התיאור מתחיל בראובן ובניו, שמעון ובניו, ולאחר מכן שושלת לוי, בניו גרשון קהת ומררי, ובניהם.
בשושלת לוי, התורה מפרטת גם את נכדיו של קהת, בהם אהרן ומשה, בניו של עמרם.
התורה מפרטת את גם את נישואיו של אהרון לאלישבע בת עמינדב, את הולדת בניו ונכדו פינחס, וכן את בני קורח.
בניגוד לכך התורה לא מתייחסת לנישואי משה ולהולדת בניו, שתוארו כבר בפרשת שמות.
המופתים במטות משה ואהרון מול מטות החרטומים
ה' נותן למשה ואהרן אותות ומופתים כדי לשכנע את פרעה ואת בני ישראל בשליחותם, אך מסביר כי פרעה יקשה את ליבו מתוך כוונה אלוהית להרבות אותות ומופתים בארץ מצרים ולהוציא "אֶת עַמִּי בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם בִּשְׁפָטִים גְּדֹלִים".
משה ואהרן מבצעים את השליחות ועל פי הוראת ה' מבצעים מופת לעיני פרעה ועבדיו לשם אימות שליחותם.
אהרן משליך את מטהו לפני פרעה והופכו לתנין.
חרטומי מצרים מראים גם הם את כוחם והופכים את מטותיהם לתנינים.
אהרן מוכיח את עליונות מטהו בכך שהוא בולע את מטותיהם של החרטומים.
פרעה אינו מתרגש וממאן לשלח את העם.
המשך הפרשה מספרת את סיפורן של שבע מתוך עשר המכות, והן:
מכת דם: אהרון מכה במטהו את היאור, "ויהפכו כל המים אשר ביאור לדם".
דגי היאור מתים, מי היאור מתמלאים סירחון, והמצרים אינם יכולים לשתות ממימיו.
מכת צפרדע: אהרן מכה שוב במטהו על מימי מצרים, "ותכס הצפרדע את ארץ מצרים".
הצפרדעים עולות ובאות בביתם, בחדר משכבם בתוך מעיהם, ואף בתנורים ובבצקים.
פרעה מפציר במשה ואהרן לביטול המכה ומתחייב לשלח את בני ישראל ממצרים.
המכה מסתיימת, והוא ממשיך להקשות את ליבו, וחוזר בו מהתחייבותו.
מכת כינים: אהרן מכה את עפר הארץ והכינים פושטות על ארץ מצרים באדם ובבהמה.
החרטומים מנסים אף הם את כוחם בהולדת כינים, ומשאינם מצליחים הם מכריזים: "אצבע אלוהים היא".
מכת ערוב: תערובת של חיות שבאו והשחיתו את ארץ מצרים, פרט לארץ גושן בה ישבו בני ישראל.
פרעה מציע למשה שבתמורה להסרת הערוב הוא יתיר לישראל לעבוד את אלוהיהם בתוך ארץ מצרים.
משה מסרב להצעה בטענה שהבהמות שישראל יקריבו הם אלוהיהם של המצרים והמצרים עלולים לפגוע בהם בשל כך.
פרעה נאלץ להסכים לשלחם, אך לאחר שמשה מתפלל עבורו והערוב סר פרעה שוב מפר את הבטחתו.
מכת דבר: מגפת דבר מתפשטת בבקרם ובצאנם של המצרים שהיו בשדה, "וימת כל מקנה מצרים, וממקנה בני ישראל לא מת אחד".
מכת שחין: משה ואהרן לוקחים מלוא חופניהם "פיח כבשן", משליכים השמימה והפיח הופך לשחין אבעבועות באדם ובבהמה.
בפעם הזאת החרטומים אינם יכולים אפילו לעמוד לפני משה בשל השחין שפגע בם.
מכת ברד: ה' ממטיר ברד כבד מאוד, ואש מתלקחת בתוכו, "אשר לא היה כמוהו במצרים מיום היווסדה".
כל האדם והבהמה ששהו מחוץ לביתם מתו, עשב השדה הוכה ועץ השדה נשבר.
לבקשת פרעה מתפלל משה להפסקת הברד, ופרעה עומד כרגיל במריו ואינו משלח את ישראל מארצו.
השבת בה קוראים את פרשת וארא יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – כ"ה בטבת
שנת הכז – כ"ו בטבת
שנת החא – כ"ז בטבת
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – כ"ח בטבת
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – א' בשבט
שנת זחא ושנת זחג – ג' בשבט
מפטירים בנבואתו של יחזקאל על פרעה ומצרים: "הנני עליך פרעה מלך מצרים, התנים (=התנין) הגדול הרובץ בתוך יאוריו".
ההפטרה היא בספר יחזקאל, מ (למנהג יהדות תימן מתחילים , ולמנהג ק"ק פוזנא התחילו ) עד .
בכ-30% מהשנים, בשנים מסוג בחג, זשג, בחה וזשה, נקראת פרשת וארא בשבת ראש חודש שבט וקוראים את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה, ובנוסח רומניא, הפטירו כבכל שבת ראש חודש ב עד .
פרשת חשבון הדולרים היא פרשה שבמסגרתה נחשפה עבירה על הוראות הפיקוח על מטבע בידי ראש הממשלה יצחק רבין ואשתו, לאה רבין, שהובילה לפרישתו של רבין מהמועמדות לראשות הממשלה מטעם המערך השני בשנת 1977.
בעשורים הראשונים לקיום מדינת ישראל היו יתרות מטבע חוץ של המדינה מצומצמות, ולכן הוטלו הגבלות חמורות על החזקת מטבע חוץ בידי תושבי ישראל.
בשנות השבעים נאסר כחוק על תושב ישראל להחזיק ללא היתר מיוחד חשבון בנק במדינה זרה או מטבע חוץ בשווי של יותר מ-450 דולרים.
הגבלה זו לא חלה על אזרחי ישראל המתגוררים בחו"ל.
בשנים 1968–1973 כיהן יצחק רבין כשגריר ישראל בארצות הברית, ובתוקף תפקידו בני הזוג רבין החזיקו כדין חשבון בנק בארצות הברית.
נוסף לשכרו כשגריר, ששולם בדולרים, נתן רבין הרצאות בתשלום.
עם חזרתם לישראל היה על בני הזוג רבין לקבל אישור להחזקת החשבון, או לסגור את חשבון הבנק בארצות הברית, אך הם לא עשו זאת.
ביוני 1974 מונה יצחק רבין לראש ממשלת ישראל.
הפרשה החלה כאשר פרסם העיתונאי דן מרגלית בעיתון "הארץ", ב-15 במרץ 1977, שלאה רבין, רעייתו של ראש הממשלה יצחק רבין, מחזיקה חשבון דולרים בבנק "National Bank" שבארצות הברית, בניגוד להוראות הפיקוח על מטבע זר.
קיומו של החשבון הודלף על ידי יורם סתר, קצין הביטחון של שגרירות ישראל בוושינגטון, לאחר שבביקור בבנק סיפרה אחת הפקידות שהיא זכתה לביקור של לאה רבין, אשת ראש הממשלה.
למעשה היו שני חשבונות שנפתחו כחוק בעת שיצחק רבין כיהן כשגריר ישראל בארצות הברית, ונשאו את שם שני בני הזוג.
הממונה ("סרוגייט" בלשון הבנק) עליו היה פרופ' דוד נחמנסון, דודה של לאה שהתגורר בניו יורק, שאף נהג להשמיד את מסמכי החשבון שנשלחו אליו מהבנק.
בתחילה, בהתאם להצהרה של לאה רבין שבחשבון היו רק כ-2,000 דולר, הוחלט שלא להעביר את הפרשה להליכים משפטיים אלא למפקח על מטבע חוץ.
ועדת הכופר החליטה על הטלת קנס מנהלי, גם לאחר שנודע שמן החשבון נמשכו בשלוש השנים שקדמו לפרסום, כאשר נחשף, כעשרים אלף דולר.
ועדת הכופר הביאה תקדימים שבהם הוטל כופר גם במקרים שבהם דובר על סכום גבוה משמעותית מ-5,000 דולר, כאשר בעלי החשבון היו חולים במחלה קשה וכדומה.
היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, סבר שאין במקרה של רבין דמיון למקרים האמורים ושלכן הטלת כופר במקרה זה תפגע בשוויון מפני החוק.
לימים אמר ברק שבתגובה להצעת שר האוצר, יהושע רבינוביץ, להטיל כופר כדי למנוע את העמדתו של יצחק רבין לדין, אמר ברק שהוא עצמו יעתור לבג"ץ נגד מהלך כזה.
ברק החליט להעמיד לדין את לאה רבין בלבד, ולפטור את חלקו של יצחק בכופר.
לימים נימק ברק את החלטתו: "יצאתי מתוך הנחה שרבין נענש עונש כבד על כך שנאלץ לפרוש מתפקידו.
לא היה מקום להענישו פעם נוספת".
בתקשורת נטען שברק העמיד את ההתפטרות כדרישה לאי העמדה לדין של יצחק רבין, אולם ברק הכחיש זאת.
היו שביקרו את החלטתו של ברק ואמרו שהיה עליו לקחת בחשבון את הפגיעה הציבורית ברבין, ושהקנס שהוסכם עליו היה גבוה מהקנס הצפוי בבית המשפט.
ארווין שמרון אמר שברק טעה בכך שהתייחס למקרה כאל מקרה רגיל, ולא התחשב בהשפלה שעברו יצחק ולאה רבין.
מאידך, היו שראו בהחלטה צעד בלתי נמנע בגלל האווירה הציבורית, וכמהלך שיאפשר לרבין לשוב בעתיד לקדמת הזירה הפוליטית.
רבין הדגיש לאורך הפרשה כי הוא שותף מלא בחשבון, ובעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הודיע על פרישה ממועמדות לראשות הממשלה.
הביוגרף יוסי גולדשטיין, כתב שככל הנראה רבין העריך שהפרשה תסב נזק למפלגת המערך, ורבין העריך שקולות רבים יעברו ממפלגתו לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), מגמה שהתבטאה בסקרים שהתפרסמו בכלי התקשורת.
במובן זה, כותב גולדשטיין, עזרה הפרשה לרבין לגרום לכך שהכישלון בבחירות יירשם על שם יריבו פרס, ולא על שמו, ולדעתו רבין התכוון לכך.
ב-11 באפריל הוטל על יצחק רבין כופר בסך 15 אלף לירות.
במשפט הוטל על לאה רבין קנס בסך 250 אלף לירות (שהם כ-363,000 ש"ח בהתאמה לעליית מדד המחירים לצרכן עד מאי 2019).
השופט דב לוין קבע אז כי "הכספים במטבע זר הוחזקו על ידי הנאשמת ונעשה על-ידה שימוש בהם במשך ארבע שנים רצופות ובמגוון של דרכים, שכל אחת מהן היא פסולה כשלעצמה".
רבין שילמה את הקנס במאי 1977 בעזרת הלוואה מבן דוד שלה ומידיד המשפחה, נורמן ברנסטין.
באותה עת עמד רבין בראש ממשלת מעבר, לאחר שהתפטר בדצמבר 1976 עקב משבר קואליציוני.
בעקבות ההתפטרות הוקדמו הבחירות לכנסת התשיעית ל-17 במאי 1977. בהתמודדות הפנימית במרכז מפלגת העבודה שהתקיימה בפברואר ניצח רבין את שר הביטחון שמעון פרס ברוב קטן, ונבחר למועמד המערך לראשות הממשלה.
רבין חשד כי שמעון פרס הוא זה שהביא לפרסום, בשל היריבות ביניהם.
בעקבות הפרשה הודיע רבין בשידור טלוויזיה ב־7 באפריל 1977, כי הוא יתפטר מראשות הממשלה ברגע שיאפשר לו זאת החוק, ויפרוש מהנהגת המערך.
מאחר שכראש ממשלת מעבר לא היה יכול רבין להתפטר, הוא יצא לחופשה מתפקידו כראש הממשלה ואת התפקיד מילא בפועל פרס.
בבחירות הפנה הציבור עורף למערך, והעניק את הניצחון לליכוד בראשות מנחם בגין.
בנובמבר 1980 פרסם השבועון הצרפתי ל'אקספרס שרבין קיבל את הכספים לתשלום החוב מידי הקבלן בצלאל מזרחי.
העיתון המשיך וציין שידיעה על כך הגיעה למחנה של שמעון פרס, ומהווה עבורו נשק סודי בהתמודדות על ראשות מפלגת העבודה.
מזרחי ורבין הכחישו את הידיעה.
רבין הגיש תביעת דיבה נגד ל'אקספרס על הפרסום.
הצדדים הגיעו לפשרה: רבין הסיר את התביעה, ל'אקספרס הודה כי הפרסום היה שקרי ושילם את הוצאות המשפט.
את הכסף שקיבל מהעיתון תרם רבין לארגון נכי צה"ל.
פרשת חילמי שושא היא פרשת מותו של חילמי שישא (1986 – 27 באוקטובר 1996), ילד פלסטיני בן 11 מחוסאן, אשר נהרג בידי נחום קורמן, רכז הביטחון של הדר בית"ר.
קורמן סיפר כי ראה קבוצת נערים פלסטינים משליכה אבנים לעבר כלי רכב ישראלים, והוא בתגובה רדף אחריהם ותפס את שושא.
עדים פלסטינים שהיו במקום טענו שקורמן הכה את שושא, בעט בו, הפיל אותו לאדמה, והכה בראשו באקדח.
הפרשה משכה תשומת לב תקשורתית רבה.
בשונה מהסיקור הרגיל בתקשורת הישראלית של מותם של ילדים פלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, במקרה זה פורסמו תמונתו ושמו של ההרוג.
נחום קורמן הועמד לדין באשמת הריגה.
בית המשפט המחוזי זיכה אותו בשנת 1999, תוך דחיית עדותו של פרופ' יהודה היס, שלפיה שושא מת כתוצאה מבעיטה בצווארו, וקבלת טענות מומחים רפואיים מטעם ההגנה, לפיה ייתכן שהחבלה שגרמה לשטף הדם נגרמה עקב מום מולד, וייתכן שפעולות ההחייאה של קורמן או עצמים שהיו בשטח גרמו לחבלות אחרות.
הפרקליטות ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, שביטל ב-12 בנובמבר 2000 את הזיכוי והרשיע את קורמן בהריגה.
השופטות דליה דורנר, דורית ביניש ואילה פרוקצ'יה קבעו כי הגרסה שמסר קורמן אינה מתקבלת על הדעת, אך ציינו שההריגה בוצעה בקלות דעת, ללא כוונה או רצון להביא למותו של שושא, והתחשבו בכך שקורמן ביצע החייאה בשושא.
הדיון הוחזר לבית המשפט המחוזי לקביעת גזר הדין, ובעסקת טיעון, שאישרה השופטת רות אור, נקבע כי קורמן ירצה שישה חודשי עבודות שירות, ויוטלו עליו 15 חודשי מאסר על תנאי.
בעקבות פסק הדין הראשון של בית המשפט המחוזי, שזיכה את קורמן, האגודה לזכויות האזרח מתחה ביקורת על תקופת מעצרו הממושכת של קורמן עד לתום ההליכים המשפטיים (כ-9 חודשים).
פרופ' אליאב שוחטמן מתח ביקורת על הרשעתו של קורמן בידי בית המשפט העליון אשר הפך את החלטת בית המשפט המחוזי, וטען כי "פרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושא, מעוררת חששות כבדים, שמא הורשע כאן אדם על לא עוול בכפו".
ב-1997 פרסמו אריאלה אזולאי וחיים דעואל לוסקי חוברת בנושא: "חילמי שושא מגש הכסף".
סרט הסטודנטים התיעודי משנת 2006, "חילמי שושא מת מעצמו" של הבמאית עידית אברהמי, עוסק בפרשה.
פרשת וילמה מונטסי היא פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות ה-50.
בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אישה צעירה שזוהתה כווילמה מונטסי (Wilma Montesi), דוגמנית בת 21 (ילידת 1932), בת למשפחה מן המעמד הבינוני שאביה היה נגר.
מונטסי נעדרה מבית הוריה שברומא מאז ה-9 באפריל.
בראשונה סבורה הייתה המשטרה כי הצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשהתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש כגון חצאית, גרביים ונעלים, החלה המשטרה לחקור את המקרה כרצח.
התברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון חוף שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים ואנשי החברה הגבוהה.
באי המועדון היו שחקניות מתחילות שמחפשות תפקיד, פוליטיקאים מושחתים ואנשי משפחות האצולה של המלוכה האיטלקית לשעבר ואפילו בכירים בוותיקן ובהם רופאו האישי של האפיפיור.
החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים, וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון והופקרה למותה.
המקרה הפך לסנסציה ועיתוני איטליה עסקו בה ובספקולציות השונות שעוררה ברעבתנות.
אורחי המועדון מכרו את סיפוריהם לצהובונים, וחשפו עצמם למצלמות העיתונאים כדי להפיק מן הפרשה פרסום לעצמם.
המקרה הפך אף לעניין חדשותי בינלאומי ועיתוני העולם עסקו בו בהרחבה.
השערורייה הפכה לשערורייה פוליטית והובילה להתפטרותו של שר החוץ האיטלקי, אביו של החשוד העיקרי.
במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה כעדת הגנה כוכבת הסרטים האיטלקית אלידה ואלי ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי, ששוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום.
עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, התקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות.
המשפט הסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים.
היחסים בין אנשי החברה הגבוהה של רומא, שהיו רודפי תענוגות, בלי להתחשב במחיר האנושי, באו לידי ביטוי בסרט הקולנוע "לה דולצ'ה ויטה" (באיטלקית: "החיים המתוקים") של פדריקו פליני משנת 1960.
פרשת השרופים (בספרדית: Caso quemados) הוא השם בו נודע מקרה בו שרפו חיילים צ'יליאנים שני צעירים בבוקרו של ה-2 ביולי 1986 בסנטיאגו דה צ'ילה והשערוריה הפוליטית שהתחוללה בעקבותיו.
באותה התקופה, ימי שלטונה של החונטה הצבאית תחת הנהגתו של הגנרל אוגוסטו פינושה זה 13 שנה מאז הפיכת 11 בספטמבר 1973, חוותה צ'ילה אי יציבות פוליטית והפרת זכויות אדם מצד המדינה.
תומכי האופוזיציה לדיקטטורה התכוננו למחאה שתוכננה לימים 2 - 3 ביולי 1986 במסגרתה נבנו מספר מחסומי רחוב בחלקים שונים של סנטיאגו.
בבוקרו של יום 2 ביולי, בשעה 8 בבוקר, הקימה קבוצה קטנה של פעילים מחסום רחוב בשכונת לוס נוגאלס (Los Nogales) שברובע התחנה המרכזית (Estación Central).
הקבוצה הייתה מצוידת בחמישה צמיגים ישנים, מספר בקבוקי מולוטוב ובמכל דלק.
הקבוצה אותרה בידי פטרול של חיילי צבא שעסקו בפינוי מחסומים באזור שדרת הגנרל ולסקס (General Velásquez).
לפי גרסת חיילי הפטרול נשברו בשגגה כמה מבקבוקי המולוטב שנשאו רוחאס וקינטאנה בעת המעצר ואלו הביאו להצתתם הבלתי מכוונת של השניים.
לפי גרסתה של קינטאנה, ששרדה את ההצתה, הכו חיילי הפטרול את שני העצורים באורח קשה ולאחר שהספיגו אותם בדלק - הציתו אותם והעלו אותם באש.
ידוע בוודאות כי לאחר המעשה, בעוד רוחאס וקינטאנה שרופים ומחוסרי הכרה, עטפו אותם חברי הפטרול בשמיכות, העמיסו אותם על רכב צבאי והשליכו אותם להמתין למותם בתעלת השקיה באזור מבודד המרוחק כ-20 קילומטרים מחוץ לעיר.
השניים נמצאו בידי מספר חקלאים, שהודיעו על כך למשטרה, אשר העבירה אותם לבית חולים.
מצבו של רוחאס היה אנוש.
הוא סבל מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-90% מגופו, מצלעות ומלסת שבורה וריאתו התמוטטה.
הוא שרד ארבעה ימים נוספים ונפטר ב-6 ביולי 1986. קינטאנה סבלה מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-62% מגופה ומשיניים שבורות ולאחר שהתנדנדה בין חיים ומוות מספר שבועות נשארה בחיים.
לאחר טיפולים ארוכים בצ'ילה ובקנדה עדיין סובלת קינטאנה מצלקות המעוותות את חזותה החיצונית.
מיד לאחר המקרה ריצה מפקד הפטרול, פרננדס, 180 ימים בכלא, אולם שנה לאחר מכן קודם לדרגת קפטן.
בשנת 1991 הורשע פרננדס בידי בית דין צבאי ברשלנות על כך שלא הגיש סיוע רפואי לרוחאס, אולם זיכה אותו מכל אחריות לשריפתה של קינטאנה.
בית הדין הוסיף וגזר על פרננדס 300 ימי מעצר, אולם ביצוע פסק דין זה הושעה.
בשנת 1993 שפט בית המשפט העליון של צ'ילה את פרננדס ל-600 ימי מעצר בכלא על אחריותו בשריפתו של רוחאס ומותו ועל שריפתה של קינטאנה.
מתוך אלו קיזז בית המשפט את 180 הימים אותם כבר ריצה פרננדס.
באוקטובר 2000 הורה בית המשפט לממשלה לפצות את קינטאנה בסכום של 251.7 מיליון פסו צ'יליאני (שהם כחצי מיליון דולר אמריקני) על הנזק שנגרם לה.
פרשת וגנר (מגרמנית: Der Fall Wagner) הוא ספר פילוסופיה גרמני מאת פרידריך ניטשה, אשר פורסם לראשונה בשנת 1888. בספר ביקר ניטשה את המוזיקאי ריכרד וגנר והסביר כי בשל התקרבותו של ואגנר לפולקיזם ולאנטישמיות, הוא מכריז גט כריתות על המלחין (שנפטר כמה שנים קודם לכן).
לדבריו של ניטשה, המוזיקה של וגנר הפסיקה להיות בעלת "השפעה פילוסופית", ובאופן אירוני מושווה לזו של ז'ורז' ביזה (שנחשבת לגרועה בעיני רבים) אמנם, ניטשה מתייחס לפרשת וגנר רק כתסמין של "מחלה כללית" הפושה לדבריו ברחבי אירופה, הלא היא מחלת הניהיליזם.
הדעה המוצגת בספר מנוגדת בתכלית להערצה הראשונית של ניטשה אל וגנר.
בחלקו השני של הולדת הטרגדיה, הוא משבח את וגנר כמי שהצליח לייצר מוזיקה הפורצת את גבולות ההבנה האנליטית חסרת הרגש למוזיקה.
התרחקותו של ניטשה מוגנר באה לידי ביטוי עוד לפני פרסום פרשת וגנר ובאחת היצירות האחרונות בחייו, "ניטשה נגד וגנר", הוא חוזר לעסוק בפרשה ומנסה להוכיח מתוך כתביו, כי עמדתו העקרונית לגבי מוזיקה נשארה עקבית ורק היחס הראשוני לוגנר היה מוטעה.
ח'אלד מוחמד סעיד הוא צעיר מצרי שמת אחרי שנעצר באזור סידי ג'אבר שבאלכסנדריה על ידי משטרת מצרים.
נסיבות מותו שנויות במחלוקת, אך הדעה הציבורית הייתה כי הוא הוכה ונהרג על ידי כוחות הביטחון המצריים.
תמונות של גופתו המרוטשת הופצו ברחבי הרשת, בין היתר בקבוצת פייסבוק בולטת אשר נקראה "כולנו ח'אלד סעיד".
כמו כן הובלטה הידיעה על מותו בעידודו של ואאיל רונים, מנהל גוגל במצרים .
פרסומים אלו חוללו זעם רב ותרמו לאי שביעות הרצון של אזרחי מצרים בשבועות שקדמו להפיכה במצרים.
באוקטובר 2011 הואשמו שני שוטרים מצריים בהכאתו ובהריגתו, ונגזרו עליהם שבע שנות מאסר.
על פי העדויות המקובלות, ב-6 ביוני 2010 ישב סעיד בקומה השנייה של חנות אינטרנט קפה בסידי ג'אבר שבאלכסנדריה, עת שני בלשים נכנסו לחנות ועצרו אותו.
עדי ראייה רבים העידו כי סעיד הוכה למוות על ידי המשטרה, ולפי דיווחים אף הטיחו בו חפצים כשהובל אל מכונית המשטרה.
בעל בית הקפה העיד כי סעיד הוכה למוות בפתח הבניין שממול בית הקפה חנותו, לאחר שהבלשים לקחו אותו אל מחוץ לבית הקפה לאחר בקשת הבעלים בכך.
בראיון לעיתון מפלגת מפלגת האופוזיציה אל ע'ד, תיאר בעל בית הקפה את האירוע כך: "הם גררו אותו לבניין הסמוך וחבטו את ראשו בדלת ברזל, במדרגות והקירות של הבניין ...
שני רופאים שהיו שם ניסו לשווא להחיותו, אבל המשטרה המשיכה להכותו ...
הם המשיכו להכות אותו גם כשכבר מת".
תיאור זה אושר על ידי הארגון המצרי לזכויות אדם.
המשטרה מצידה טענה כי סעיד נחנק בניסיון לבלוע מנת חשיש, טענה הנתמכת על ידי שני דו"חות נתיחה שנעשו על ידי רשויות משפטיות.
המשטרה ציינה עוד כי סעיד החזיק נשק שאינו חוקי וכי הוא התנגד למעצר.
פרשת ויהי בנסוע הארון היא הפרשה הקצרה ביותר בתורה ובה שני פסוקים, ושמונים וחמש אותיות בלבד.
היא אחת מהפרשיות שב, ומתארת את מסע ארון ברית ה' יחד עם בני ישראל בעת הנדודים במדבר.
פרשה זו מלבד היותה הקצרה ביותר מבין פרשיות התורה, התייחדה (יחד עם שמונה פסוקים מתהלים) בכך שמשני צידיה מופיעה כמין אות נו"ן הפוכה.
כאמור פרשה זו נתייחדה בכך שבראשה וסופה נכתבה האות נו"ן הפוכה, ופרושים שונים ניסו להסביר את הדבר.
התלמוד הבבלי מציין בין היתר כי סימון זה מרמז על פסוק שמופיע שלא במקומו:ואכן, בתרגום השבעים היווני שתורגם מנוסח עברי השונה מנוסח המסורה, מופיעים הפסוקים הרלוונטיים מבמדבר י' לפי הסדר הבא: ל"ג, [ל"ה-ל"ו], ל"ד.
התייחסות נוספת לסימון זה מופיעה במסכת סופרים, חיבור ארץ ישראלי שחובר אולי בתקופת הגאונים, במאות 7–8 לספירה:
בספר הזוהר נאמר שהאות נ מבטאת את ספירת המלכות (השכינה), ובעת נסיעת הארון, הייתה ספירת המלכות מתעלה.
אולם, ראש האות נכתבת הפוכה כדי להורות שהשכינה הפכה פניה כלפי עם ישראל, כדי שלא יתנתק הקשר בין השראת השכינה לעם ישראל.
במשנה במסכת ידיים יש דיון על כמות האותיות שצריכות להיות בטקסט כדי שיהיה לו חשיבות של מגילה, לעניין גזירת חז"ל שמטמאת את הידיים, וכך מופיע שם:
כלומר: מאחר שישנה פרשה בתורה שמכילה 85 אותיות, (פרשת ויהי בנסוע הארון), ניתן ללמוד שכן הדין בכל טקסט שיש בו לפחות מספר אותיות זה - יש בו חשיבות של מגילה לעניין טומאת ידיים.
בברייתא נפסק שספר תורה שהיו כתובים בו פרשיות רבות אך בלה ורובן נמחקו, או שמתחילה כבר כתבו בו רק פרשיות מעטות, אם יש בו שמונים וחמש אותיות שהיא מניין פרשת "ויהי בנסוע הארון", הפרשה הקצרה בתורה, מצילין את הספר ואם לא - לא.
אם כי, חכמי התלמוד ובראשם רב הונא בר חלוב הבהירו כי אין כלל זה אמור לספר שבו כתוב אחד משמותיו של הקב"ה שאינן נמחקים (כדוגמת השם המפורש למשל) שמצילים אותו בכל מקרה.
נחלקו רב הונא ורב חסדא אם צריך ששמונים וחמש אותיות אלו שקיימות בו יהיו מקובצות במקום אחד או אפילו אם הן מפוזרות.
לפי רב הונא ניתן לצרף רק מילים שלמות שנשארו ולא אותיות, אך רב חסדא סובר שגם לאותיות מפוזרות שנותרו מספר תורה שבלה יש קדושת ספר תורה כדי להצילן מפני דליקה.
פרשת וינשל הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1979 בבימויו של אברהם הפנר שגם כתב את התסריט.
זה סרטו השלישי הארוך של הפנר ובמרכזו עומדת עיתונאית שיוצאת לחקור פרשת רצח של יהודי אנגלי אשר ביתו בחיפה היווה מקום מפגש לאינטלקטואלים, אמנים ופוליטיקאים בשנות השלושים של המאה הקודמת.
הפרשה דומה מאוד לפרשת רצח ארלוזורוב שגם היא לא פוענחה עד היום ועודנה סלע מחלוקת בין שמאל לימין.
אברהם הפנר היה מועמד לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו ב-1979.
זהו הסרט הישראלי היחיד לו כתבה נעמי שמר את הפסקול.
אילנה לוין (טל נתיב), היא עיתונאית כבת 30 בעיתון דבר.
חיי הנישואים שלה עם אלכס (עודד קוטלר) נמצאים במשבר בעיקר בגלל חוסר יכולתה להרות.
אילנה נוסעת לחיפה שם מאושפז אביה, ברוך ויגוצקי, (דב פייגין) בבית החולים רמב"ם.
מתלווה אליה חברתה הטובה ג'ודי (אתי זבקו) שהיא צלמת עיתונות.
לחדר האשפוז מכניסים אדם מבוגר וברוך אומר לבתו כי זה עו"ד יחיאל זכאי (שמעון פינקל) שהיה אדם חשוב מאוד במפא"י וייצג בפרשת רצח ארתור וינשל את אירמה, בת זוגו של וינשל.
זכאי מתחיל לספר לאילנה פרטים על הפרשה אבל הוא נפטר לפני שהסתיימה החקירה שלה.
חוש הסקרנות העיתונאית מתעורר באילנה והיא מחליטה לחקור את הפרשה אולי תגיע לפתרון כמו בספרים של אגתה כריסטי.
עורך דבר השבוע מאני (אהד זמורה) מסתייג בתחילה מכך אבל לבסוף מאשר לה לבצע את התחקיר.
בליל סילבסטר, 1936 נרצח לורד ארתור וינשל, יהודי אנגלי עשיר שגר בווילה על הכרמל.
אילנה וג'ודי מתחילים לחטט בפרשה הזאת שמעורבים בה אנשי מפא"י, הציונות רוויזיוניסטית והפ.ק.פ.
טלי וג'ודי מבקרות בווילה העזובה ונפגשות עם אירמה (טובה פירון) שהייתה בת זוגו הצעירה של וינשל המבוגר.
היא זיהתה בזמנו את זוסקינד הרוויזיוניסט (שמואל מורבסקי) כמי שראתה אותו בורח עם אקדח, אך הוא זוכה.
אילנה מגלה שלוינשל היה קשר טוב עם צעיר בשם מוניה כוגן שמתברר שנשלח בשעתו מרוסיה לפקח על חברי הפ.ק.פ.
מוניה נקרא לחזור לרוסיה לאחר הרצח ושם חוסל.
כן מגלה אילנה שלוינשל ואירמה הייתה בת שנמסרה לאימוץ בגבעת ברנר אך נפטרה בגיל צעיר.
ידידיה כוגן אחיו של מוניה, מוסר לאילנה תמונות של אחיו (למעשה אלה תמונות של השחקן אברהם בן-יוסף).
לבסוף מתפרסמת הכתבה בדבר השבוע ורופאה בשם דלוז'ינסקי(דבורה קסטלנץ) מתקשרת לעיתון ורוצה למסור עדות על ימיו האחרונים של וינשל בבית החולים.
היא מספרת שמוניה שאל אותו בצרפתית:מדוע?
דבר שמעלה אצל אילנה השערה שהמדובר בהתאבדות.
עם גמר תחקיר מקבלת אילנה בשמחה תשובה בדיקה חיובית להריון וממהרת להודיע זאת לאלכס.
רוסטוק הייתה אוניית משא, שנבנתה ב-1973 במספנת Heztun Rostock, אז בגרמניה המזרחית, עבור ברית המועצות.
אחרי התפרקות ברית המועצות האונייה שטה תחת דגל אוקראיני.
האונייה, שאורכה היה 117 מטר ומשקלה 5,657 טונות, הפליגה ב-2 בספטמבר 1991 עם מטען של 5,000 טונות מוטות פלדה, מהנמל האוקראיני רני לכיוון תוניסיה, דרך תעלת סולינה.