tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי מסכתות על ממשל מדיני הוא חיבור פילוסופי-פוליטי מאת ההוגה האנגלי ג'ון לוק, שפורסם בעילום שם ב-1689. החיבור מורכב משני חלקים (מסכתות).
במסכת הראשונה לוק מבקש להפריך את הטיעון שהציג רוברט פילמר בספרו "פטריארכה".
לוק מבקר במסכת זו את טיעוניו של פילמר לגבי הלגיטימיות של מלוכה אבסולוטית, את רעיון זכותם האלוהית של מלכים ואת הגישה שקיימת המשכיות בין שלטון האב במשפחה לבין שלטון מדיני העובר בירושה.
במסכת השנייה מציג לוק את גישתו לגבי מקור הממשל המדיני, תכליתו של שלטון לגיטימי וגבולות סמכותו.
לוק מביע בשתי המסכתות מספר רעיונות חשובים בהיסטוריה של המחשבה המדינית המערבית.
בין השאר, הוא כותב על הזכויות והחירויות הטבעיות של הפרט, חשיבות הזכות לקניין פרטי, חשיבות ההסכמה הראשונית כבסיס לחברה מדינית, חשיבות האמון כבסיס לממשל, שלטון הרוב, הבחנה והפרדה בין רשויות ממשל, עליונותה של הרשות המחוקקת וזכות המרד כנגד שלטון רודני.
שתי המסכתות נחשבות בעיני רבים לטקסט מכונן בהיסטוריה של המחשבה הליברלית.
שתי המסכתות הודפסו באמסטרדם בדצמבר 1689, זמן קצר לאחר המהפכה המהוללת.
תאריך ההדפסה ופתח הדבר, שבו לוק מביע תמיכה בשלטון של ויליאם השלישי ומרי השנייה, הביאו דורות של פרשנים למסקנה שהחיבור נכתב כהצדקה למהפכה.
עם זאת, חוקרים כגון פיטר לאסלט, ג'ון דאן וריצ'רד אשקרפט הראו שלוק כתב את מרבית הטקסט כעשור לפני המהפכה, במהלך השנים 1679–1681.
בראשית דרכו, בעת שלמד ועבד באוקספורד, החזיק לוק בעמדות שמרניות יותר מאלה שהביע בשתי המסכתות.
כך למשל, ב"שני חיבורים על הממשל" (Two Tracts of Government) מ-1660, כתב לוק בזכותו של ממשל אבסולוטי ונגד סובלנות דתית.
אחת הסיבות לשינוי בעמדותיו הייתה, ככל הנראה, הצטרפותו לבית של אנתוני אשלי קופר (שבעת הכרותו עם לוק כונה "לורד אשלי" ולאחר מכן "רוזן שפטסברי הראשון"), שהתנגד לממשל אבסולוטי ותמך בסובלונות כלפי זרמים נוצריים לא קונפורמיסטיים.
שפטסברי היה המנהיג הבולט ביותר של האופוזיציה הפרלמנטרית לשלטון של צ'ארלס השני, והוא התנגד ליורש העצר, ג'יימס, הדוכס מיורק.
שפטסברי האמין שג'יימס ינסה להפוך את אנגליה לממלכה אבסולוטית ושקיים קשר בין כוונתו זו לבין דתו הקתולית.
ההתנגדות של שפטסברי ליורש העצר הקתולי הדהדה התנגדות רחבה יותר באנגליה, שהתבטאה בין השאר בשמועות על המזימה האפיפיורית.
במאי 1679 עמד שפטסברי מאחורי הצעת חוק לאסור על ג'יימס לרשת את הכתר.
צ'ארלס השני חשש שהחוק יזכה לתמיכה ופיזר את הפרלמנט.
זו הייתה תחילתו משבר פוליטי חריף, שכונה "משבר ההחרגה" או "פולמוס השלילה" (The Exclusion Crisis) והיה הרקע המיידי לכתיבת שתי המסכתות.
במהלך המשבר החלו להתהוות בפרלמנט האנגלי מחנות יריבים שסייעו להתפתחות המערכת המפלגתית במדינה.
אלה שתמכו בחוק של שפטסברי היו היסוד להתפתחות המפלגה הוויגית, ומתנגדיהם, שכונו Abhorrers (מביעי שאט הנפש), היו היסוד למפלגה הטורית.
על רקע זה התעורר העניין בספר פטריארכה של רוברט פילמר, שנכתב ב-1631 ויצא לאור מחדש ב-1680. השמרנים עשו שימוש נרחב בטיעונים של פילמר על מנת להצדיק מלוכה אבסולוטית ואת זכותו של ג'יימס לרשת את הכתר.
תומכיו של שפטסברי ואישים אחרים באופוזיציה – בהם לוק והפילוסוף אלג'רנון סידני – פרסמו ביקורות נגד הטיעונים הללו.
אם כן, המסכת הראשונה שבה, על פי הכותרת המשנית של שתי המסכתות, "העקרונות הכוזבים ויסודות מחשבתו של סר רוברט פילמר ותומכיו מזוהים ונשללים", מהווה נקיטת צד במאבק פוליטי שהתרחש באנגליה.
המסכת השנייה ממשיכה את הביקורת על ממשל אבסולוטי ומצדיקה מרד בממשל רודני, כגון ממשל שבו הרשות המבצעת משתמשת בפררוגטיבה שלה כדי למנוע את התכנסות הפרלמנט.
הצעת החוק של שפטסברי לא צלחה בסופו של דבר את תהליך החקיקה.
היא עוררה גל של התנגדות כלפי מחנהו, וייתכן שזו הסיבה שלוק נמנע מלהפיץ את הטקסט מייד לאחר שהשלים אותו.
שפטסברי הואשם ב-1681 בבגידה, אך שוחרר על ידי חבר מושבעים גדול.
ב-1682 השמרנים יכלו להפוך את חברי המושבעים למעוז שלהם.
שפטסברי, שחשש שיואשם שוב, גלה להולנד, שם נפטר ב-1683. כישלון ניסיון ההתנקשות בצ'ארלס ובג'יימס במסגרת מזימת בית ריי ב-1683 הפך את המתנגדים לשלטונם למבודדים עוד יותר.
אלג'רנון סידני הואשם בקשירת קשר נגד המלוכה והוצא להורג.
על רקע זה לוק ברח להולנד, שם ערך והשלים את המסכתות.
הוא חזר מהולנד בשנת 1689, לאחר המהפכה המהוללת.
באותה שנה הודפסו שתי המסכתות.
הנחת המוצא של לוק היא שכל בני האדם הם יצירתו של אלוהים, ולכן הם כולם שייכים לאלוהים כקניינו וכמשרתיו.
מתוך אמונה זו הוא ביקש לגזור את ערך החירות של בני האדם ואת השוויון בין אדם לאדם.
מבחינה לוגית מסקנה זו היא בעייתית, אם ניתן להראות שאלוהים לא יצר את בני האדם כשווים, אלא העניק למעטים את הזכות לשלוט באחרים.
טיעון נגדי מעין זה היה רווח במאה ה-17 והוא שימש בסיס להצדקה של שלטון אבסולוטי שבו המלך נתפס כבחירה של האל או כיורש חוקי של זכות לשלטון שהאל העניק לקודמיו.
עבור לוק, הנציג המובהק של טיעון זה היה סר רוברט פילמר, מחבר הספר "פטריארכה".
לפיכך, המסכת הראשונה מוקדשת כולה להפרכת התאולוגיה הפוליטית של פילמר ורעיון השלטון הפטריארכלי כזכות אלוהית.
המסכת כתובה בשפה עוקצנית ופולמוסית שאינה מותירה מקום לספק לגבי הבוז שלוק חש כלפי פילמר, שבעת כתיבת המסכת כבר לא היה בחיים.
פילמר השלים את כתיבת פטריארכה בשנת 1631, כחמישים שנה לפני שלוק החל לכתוב את המסכתות.
אולם, הספר נאסר לפרסום והוא ראה אור זמן רב לאחר מותו ב-1680, בקונטקסט של משבר ההחרגה.
בהקשר זה, הטיעונים של פילמר פורשו כטענה נגד זכותו של הפרלמנט לאסור על יורש העצר הקתולי ג'יימס לרשת את הכתר, ותומכי טענה זו עשו בהם שימוש נרחב.
מנגד, המצדדים בזכות הפרלמנט למנוע מג'יימס את המלוכה פרסמו ביקורות נוקבות על פטריארכה, ביניהן המסכת הראשונה של לוק.
ב"פטריארכה", פילמר, כפי שלוק הבין אותו, טען שהבסיס לקיומו של ממשל הוא שלטון האב במשפחה.
אדם הראשון היה גם המלך הראשון, והוא קיבל את המלוכה מאלוהים, שנתן לו את הזכות האבסולוטית לרדות באחרים.
הזכות למלוכה עברה מאב לבן, הגיעה לנוח, ומשם לבניו.
זהו המקור לכל ממשל, וכפי שמתואר במשפט המלך, זכותם של המלכים לעשות כל דבר על פי רצונם והם אינם כפופים לחוק.
חובת הציות של הנתינים היא צו אלוהי המקביל לציווי כיבוד האב בעשרת הדברות.
כל מלכי העמים כיום הם אבות של עמים, או שהם יורשיהם של אבות כאלו, או שהם גזלו בכוח את הזכות למלוכה מאבות כאלה.
בכל המקרים האלה המלוכה היא חוקית, ומכאן שיש שני בסיסים להצדקה של מלוכה – מלוכה מזכות ירושה ומלוכה מזכות התפיסה בכוח.
לוק מבקש לסתור את הטיעון הזה מכול וכול.
כמו פילמר, הוא חשב שהמילים בספרי הקודש מבטאות אמת, שיכולה להוות בסיס לדיון פוליטי והיסטורי.
הוא דגל בפרשנות מילולית של התנ"ך והדגיש ש"הנחות מוקדמות, המבוססת על דעות חסרות בסיס, לא נותנות לנו את הסמכות להבין את כתבי הקודש באופן המנוגד למשמעות הישירה והפשוטה של המילים".
עם זאת, לוק האמין גם שהמשמעות של הטקסט המקראי שעליו התבסס פילמר – בעיקר ספר בראשית – היא לכל הפחות מעורפלת בכל הקשור לשלטון מדיני, ושבמקומות שבהם המילים המקראיות כפשוטן לא מספיקות כדי לבסס את עקרונות הלגיטימציה של הממשל המדיני, יש להסתמך על התבונה.
מתוך גישה זו, לוק תוקף במסכת הראשונה את הטיעון של פילמר.
הוא מספק פרשנות מנוגדת של הטקסט המקראי ומצביע על כשלים לוגיים בטיעון המלוכני-אבסולוטי.
כך למשל, האדם הראשון לא קיבל זכות לשלטון אבסולוטי על בני אדם אחרים, אלא זכות לרדות בבעלי החיים בלבד.
לא ניתנה זכות לשלטון אבסולוטי מתוקף אקט הבריאה, לא מתוקף זכות שהוענקה על ידי האל, לא מתוקף עונש השעבוד של חוה, ולא מתוקף האבהות.
לגבי חוה, לוק טוען שאלוהים לא ציווה על אדם לשלוט בה, אלא רק צפה את העתיד כי חולשתן של הנשים תביא לשליטת הגברים בהן.
לוק מודה כי על פי עשרת הדיברות ילדים מצווים לכבד את אביהם, אך מציין כביקורת על פילמר שהילדים מחויבים לכבד את האם כפי שהם מחויבים לכבד את האב.
מכאן, על פי לוק, מצוות כיבוד אב ואם אינה יכולה להוות בסיס לשלטון אבסולוטי של האב.
על פי לוק, זכות ההורים לשלוט בילדיהם ניתנת להם רק כל עוד הילדים צעירים מכדי לשלוט בעצמם.
זו אינה זכות אבסולוטית, אלא זכות למשמורת.
הטענה בזכות השלטון האבסולוטי מופרכת לא רק כיוון שהצדקתה על בסיס כתבי הקודש כושלת, אלא גם מפני שהיא מובילה לאבסורד ואינה רציונלית.
הנחת המוצא של לוק היא שהיחסים בין נתינים לשליט האבסולוטי הם כמו היחסים בין עבד חסר זכויות וחירות למעביד.
הדרישה שבני אדם יקבלו את המוסד הזה כלגיטימי כמוה כדרישה שיתכחשו לנטיות הטבעיות שאלוהים נטע בהם.
זוהי טענה כה קיצונית שמי שמגיע אליה חייב להתייחס אליה כאל אבסורד ולבחון מחדש את הנחות המוצא שלו.
עוד הוא טוען כי גם אם הייתה הזכות הזו עוברת בירושה, לא הייתה לגיטימציה לקחת אותה בכוח, ולכן על מנת לדרוש ציות צריכים המלכים כיום להראות כי הם קיבלו ירושה זו מהאדם הראשון, דבר שאינו אפשרי.
נקודת הסיום של המסכת הראשונה היא נקודת הפתיחה של המסכת השנייה: היות שטענותיו של פילמר בדבר מקור הזכות של המלכים לשלוט ובדבר האופן בו מותר למלכים לשלוט הופרכו כולן, יש כעת להבין מחדש את מקור ומהות הכוח המדיני ואת המגבלות על השימוש בכוח זה.
לוק קובע בפתחו של פרק ב' של המסכת השנייה, שהבנת הממשל המדיני לאשורו דורשת התייחסות למצב הטבעי של בני האדם:
התיאור של מצב הטבע משמש את לוק כדי להראות כיצד ממשל לגיטימי יכול להיווצר באופן טבעי ומתוך הסכמה, ולא כפי שפילמר טען כתוצאה מאי-שוויון ראשוני או זכות האב.
חלק מהפרשנים של לוק מדגישים את הא-היסטוריות של מצב הטבע כמהותי לטיעון של לוק.
לוק עצמו התגונן מפני הטענה שזהו מצב היפותטי לחלוטין ומביא דוגמאות לבני אדם שנמצאים במצב הטבע, כגון שליטים בני זמנו שנמצאים במצב הטבע זה מול זה, והילידים באמריקה, שנמצאים במצב הטבע זה מול זה וביחס למתיישבים מאירופה.
על בסיס טיעון זה חלק מפרשניו של לוק טוענים כי מצב הטבע, עבור לוק, אינו תרגיל מחשבתי היפותטי אלא עובדה היסטורית.
לוק מדגיש שמצב הטבע מאופיין בחירות מושלמת (perfect freedom), אך לא בהפקרות או פריקת כל עול (license).
גם בהיעדר שלטון מדיני בני האדם כפופים לחוק הטבע שמחייב את כולם ושניתן להכירו באמצעות התבונה.
כל אדם שמשתמש בתבונה מבין שאף אחד לא מחויב לפגוע בחיים, בבריאות, בחירות או ברכוש של אדם אחר.
האדם אומנם מחויב תמיד לפעול לשימורו העצמי, אך כאשר השימור העצמי אינו בקונפליקט עם שימורם של אחרים, הוא מחויב מוסרית לפעול גם לשימור שאר המין האנושי וחל עליו איסור לפגוע באדם אחר.
אלה הן חובות שכל אדם חייב מתוקף חוק הטבע וכלפי אלוהים, שכל בני האדם והעולם כולו הם קניינו.
המקרים היחידים שבהם מותר לאדם לפגוע בחירותו, רכושו, או גופו של אדם אחר הם כאשר האחר מסכן את שימורו העצמי, או במצב שבו נדרשת עשיית צדק עם אחר שפעל בניגוד לחוק הטבע.
כך, מהחובה לשימור עצמי והחובה לשימור המין האנושי לוק גוזר גם חובה להעניש את מי שעובר על חוק הטבע.
חובה זו, שדרושה לשם הוצאתו לפועל של חוק הטבע, חלה על כל אחד, בין אם העבירה נעשתה נגדו או נגד כל אדם אחר.
מחובות אלה נגזרות גם זכויות טבעיות לכל אדם לשמר את עצמו ואת המין האנושי ולשפוט, להעניש ולדרוש פיצויים ממי שפועל בניגוד לחוק הטבע.
השוויון במצב הטבעי הוא שוויון בחובות ובזכויות אלה.
זהו שוויון פוליטי שנובע מכך שלאף אדם אין זכות יתר שניתנה לו מאלוהים או מהטבע למשול על אחרים.
זהו לא שוויון במאפיינים פיזיים, שוויון בכישורים או יכולות או בקניין, אף שהזכות לקניין שהאדם זקוק לו למען שימורו העצמי ושימורם של אחרים, היא גם כן זכות טבעית.
הזכות לשפוט, להעניש ולדרוש פיצויים במצב הטבע נתונה לכל אחד, אך היא לא זכות להעניש באופן שרירותי.
לוק קובע שהעונש המתאים, לפי חוק הטבע, הוא מידתי ביחס לחומרת העבירה.
היכולת לשפוט ולהעניש במצב הטבע קשורה להנחות היסוד של לוק, שבני האדם במצב הטבע הם רציונליים ושהם יכולים לראות את עצמם כחברים בקהילה של בני אנוש.
בני האדם במצב הטבע מסוגלים לזהות את עצמם ואת האחרים כבעלי חובות וזכויות וכאחראים כלפי הקהילה האנושית, גם בהיעדר ממשל מדיני.
כאשר תנאים אלה מתקיימים, מצב הטבע אינו מצב של מלחמת כול בכול, כפי שטענו תומאס הובס ופילוסופים מלוכנים אחרים, אלא מצב של שלום, רצון טוב, עזרה הדדית ושימור.
אף על פי שמצב הטבע אינו רע בהכרח, הוא כולל אי-נוחויות שעשויות להוליד את מצב המלחמה, שהוא מצב של איבה, רוע, אלימות והרס הדדי.
אי הנוחות מתעוררת, ראשית, כיוון שגם בהינתן חוק הטבע אין ערובה לכך שכולם יפעלו על פיו.
בני אדם עלולים לחטוא לחובתם כלפי אחרים, לגנוב, להשתמש באלימות, להרוג או לשעבד.
בכל מקרה מעין זה האדם שעובר על חוק הטבע מכריז על מצב מלחמה ביחס לאחרים.
שנית, במצב הטבע אין "כוח סמכות עלי אדמות, שאפשר לפנות אליו על מנת ישפוט משפט-צדק" ועל כן "רק אני לבדי יכול לשפוט על כך לפי מצפוני".
במצב הטבע אין ערובה לכך שבני אדם ששופטים במקרים הנוגעים לעצמם ישפטו באופן מידתי והוגן המקובל על אחרים.
יוצא מכך שבנסיבות מסוימות מצב הטבע יכול להפוך למצב של מלחמה.
אפשרות זו מובילה בני אדם רציונליים לרצות לכונן קהיליה וממשל מדיני.
על בסיס הטיעון על מצב המלחמה, חלק מהפרשנים של לוק – הבולט שבהם הוא לאו שטראוס – הגיעו למסקנה שלוק אומנם מתחיל מתיאור מצב הטבע כמצב אופטימי, אך מסיים בתפיסה של מצב הטבע כמצב של מלחמת כול בכול, בדומה להובס.
פרשנים אחרים הדגישו את החשיבות הפוליטית של ההבחנה שלוק עורך במפורש בין מצב הטבע למצב המלחמה.
ראשית, אין הכרח שמצב הטבע יהיה מצב מלחמה.
טיעון זה חשוב ללוק כיוון שאם המצב הטבעי לא מוביל בהכרח למצב של מלחמה, בני אדם רציונליים עשויים תחת תנאים מסוימים לרצות למרוד בממשל המדיני גם במחיר של חזרה למצב הטבע.
שנית, מצב המלחמה, לפי לוק, מתקיים בכל מקום שבו אדם מנסה, או אומר שינסה, להשתמש בכוח נגד אדם אחר ללא זכות או סמכות.
נובע מכך שגם שלטון (לדוגמה שלטון עריץ שמשעבד את עמו) יכול להיחשב כמצוי במצב מלחמה עם נתיניו או עם הפרלמנט.
לוק פותח את הפרק הרביעי במסכת השנייה, על העבדות, בהבחנה בין החופש של אדם במצב הטבע לבין החופש של אדם בחברה.
במצב הטבע חופש מושלם הוא החופש לעשות כל דבר שמותר על פי חוק הטבע.
זהו גם חופש מהמרוּת של כל סמכות ארצית.
במצב המדיני להיות בן חורין משמעו לא להיות כפוף לכוחו של מחוקק כלשהו מלבד זה שכונן בהסכמה ולא להיות כפוף למרות כלשהי מלבד זו שהמחוקק התקין.
בשני המקרים, בניגוד לעמדתו של פילמר כפי שלוק מבין אותה, חופש אינו הפקרות או היות אדם חופשי מכוחו של כל חוק חיצוני לו, אלא חופש במסגרת החוק הלגיטימי.
עבדות, על פי לוק, היא מצב שבו אדם נתון לכוח שרירותי.
לוק מדגיש שעבדות היא לעולם לא לגיטימית.
העבד מאבד את היכולת לפעול למען שימורו העצמי, שהיא זכות וחובה שמוקנית לו על פי חוק הטבע.
אדם גם לא יכול להסכים לשעבד את עצמו, גם לא באמצעות חוזה.
כפי שבהיותו הקניין של אלוהים אדם לא יכול למסור את חייו, כך הוא אינו יכול לשעבד את עצמו, פעולה ששקולה למסירת החיים לאדם אחר.
אם אדם משעבד אדם אחר, פעולתו אינה לגיטימית והוא שם עצמו במצב מלחמה עם האדם המשועבד.
הטיעון נגד עבדות סותר את הטענה של אריסטו שיש בני אדם שהם עבדים מטבעם, וכן את הטענה של מספר הוגים פוריטנים ושל תומאס הובס, שאדם יכול לשעבד את עצמו באמצעות חוזה.
להוגים המסתמכים על כתבי הקודש כדי להצדיק עבדות, לוק משיב ש"אמנם בקרב בני ישראל, וגם בקרב אומות אחרות, מוצאים אנו שבני אדם מכרו את עצמם; אולם ברור שבני-אדם מכרו עצמם לעבודת פרך בלבד, לא לעבדות".
מענה זה מעלה את האפשרות שלוק שלל עבדות, ככל שההגדרה של עבדות כוללת את הזכות לקחת את החיים של העבד, להטיל בו מום, או מרות שאינה מוגבלת בזמן; אך לא שלל צורות מתונות יותר של עבדות, כגון מכירת אדם לעבודת פרך.
לוק מותיר פתח לעבדות לגיטימית במקרה אחד: שעבודם של אנשים שהובסו במסגרת מלחמה צודקת .
לאדם או קבוצה שהותקפו באופן לא צודק על ידי צד אחר מותר לשעבד את תוקפיהם, כיוון שהתוקפים העמידו עצמם במצב מלחמה עם המותקפים ואיבדו את זכותם לחיים.
שעבוד במקרה זה כמוהו כדחייה של הוצאת התוקפים להורג.
ההיתר לשעבד קיים רק עבור המותקפים ורק בהתייחס לאלה שלקחו חלק פעיל בתקיפתם.
גם במקרה זה לא ניתן לשעבד את מי שלא לקח חלק פעיל במלחמה לא צודקת, כגון נשים וילדים, העבדות לא יכולה לעבור בירושה ואסור גם לנכס רכוש או קרקע שיכולים לעבור לחפים מפשע בירושה.
בניגוד לעמדה הנחרצת שלוק מביע במסכת השנייה נגד עבדות, הוא סייע לנסח סעיפים בחוקה היסודית הראשונה של פרובינציית קרוליינה, שבהם ניתנת לגיטימציה לעבדות של שחורים באמריקה.
סעיף 110 לחוקה קובע כי "לכל אדם חופשי בקרוליינה יהיו כוח וסמכות אבסולוטיים על עבדיו השחורים, תהיה דעתו או דתו אשר תהיה".
פרק 5 במסכת השנייה, על הקניין, נחשב לאחד הטקסטים הפוליטיים החשובים והמשפיעים בעת המודרנית.
ברקע לטיעון של לוק היה ויכוח בין שתי תאוריות מקובלות.
לפי התאוריה הראשונה, שבה תמך פילמר, מקורו של הרכוש הפרטי הוא בזכות אלוהית שניתנה לאדם הראשון על העולם וזכותם של מלכים ואבות, שניתנה להם מכוח הירושה.
לוק דחה את התאוריה הזו, אך הוא דחה גם את התאוריה הנגדית שאותה פילמר ביקר.
לפי התאוריה הנגדית, שפיתחו הוגים כגון סמואל פון פופנדורף והוגו גרוטיוס, אלוהים העניק את העולם כולו כרכוש משותף של כל בני האדם, ומקור הקניין הפרטי הוא בהסכמה ראשונית לגבי אופן חלוקתו.
כנגד פילמר, לוק אימץ את ההנחה שאלוהים נתן את העולם במצבו הטבעי לכל האנשים במשותף; כנגד פופנדורף הוא טען שקניין פרטי יכול להתקיים במצב הטבע ושהוא קודם להסכמה בין בני אדם ולא מצריך בהכרח הסכמה כזו.
התוצאה היא תאוריה שלפיה מקור הזכויות על קניין פרטי הוא במצב הטבע וקודם הן לזכותם של שליטים והן לזכויות שמוקנות מכורח הסכמה.
תאוריה זו איפשרה ללוק לטעון ששלטון לגיטימי חייב להכיר בזכויות הקניין וכן להצדיק ניכוס של קניין פרטי בעולם החדש, שחלקים ממנו לוק ראה כמצויים עדיין במצב הטבע.
נקודת המוצא של לוק היא בשתי הנחות יסוד לגבי המצב הטבעי.
ההנחה הראשונה, כאמור, היא שאלוהים נתן את העולם לכל בני האדם במשותף וזאת כדי שישתמשו בו לנוחיותם ולצורך שימור עצמם בעזרת תבונתם:
ההנחה השנייה היא שקיים מושג קניין ראשוני, והוא הקניין של אדם ביחס לעצמו (his person).
מושג קניין רחב זה, המכונה לעיתים שייכות-עצמית או קניין-עצמי (self-ownership), כולל את הבעלות של האדם על גופו, חירותו, וחייו וכן את קניין האדם ביחס לעבודה שהוא עושה באמצעות גופו.
מתוך נקודת מוצא זו, לוק מסיק שכאשר אדם משקיע את עבודתו במשאב שנמצא במצב טבעי, כלומר בחזקת כולם, הוא מערב בו את עבודתו שהיא קניינו הפרטי.
באופן זה הוא מפקיע את המשאב מהחזקה המשותפת והופך אותו לקניינו הפרטי, וזאת ללא צורך בהסכמה של שאר בני האדם:
לוק קובע מספר תנאים ללגיטימיות של ניכוס דברים מרשות הכלל והפיכתם לקניין פרטי, אך המשמעות של התנאים שהוא קובע לא מוסכמת על כלל פרשניו.
התנאי הראשון שלוק מציג הוא שהזכות להפקיע קניין פרטי באופן אקסקלוסיבי קיימת "על כל פנים כאשר כמות מספקת, באיכות לא פחות טובה, נותרה במשותף בשביל אחרים".
מקפירסון המוטיבציה המרכזית של לוק היא להצדיק קניין פרטי ברוח "האינדיבידואל הרכושני", ולכן הוא מבקש להתגבר על התנאי הזה ועל כל מגבלה אחרת לקניין פרטי.
קרל מרקס הביע טענה דומה כשכתב שהתאוריה של לוק היא "הביטוי הקלאסי לרעיונות של החברה הבורגנית לגבי זכותם כנגד החברה הפאודלית" ושהפילוסופיה שלו "שימשה אחריו כבסיס לכל הרעיונות האנגלים לגבי כלכלה פוליטית".
לוק, לפי מקפירסון, מתגבר על התנאי שהציב באמצעות הטיעון שניכוס קרקעות מגדיל את הפריון וכך מיטיב עם כולם.
לפי ג'יימס טולי הפרשנות של מקפירסון אינה נכונה, ולוק משתמש בטיעון של הגדלת הפיריון כדי להראות שקניין פרטי על קרקעות יביא לכך שבני אדם יזדקקו לפחות קרקעות כדי לענות על צורכיהם.
מקפירסון טוען גם שלוק מצדיק רכישת קרקעות כהון.
לפי טולי, טיעון זה עומד בסתירה לדברים שלוק כתב במפורש.
ברגע שהתנאי שלכולם יישאר כמות מספקת ובאיכות לא פחות טובה אינו עומד, אין יותר הצדקה להפקעת קרקעות כקניין פרטי.
ג'רמי וולדרון מציע עמדה שלישית.
הוא מתמקד בביטוי "על כל פנים כאשר" (at least where) וטוען שלוק כלל לא התכוון להציג את היכולת להשאיר לאחרים כמות מספקת ובאיכות טובה כתנאי הכרחי, אלא כתנאי מספיק בלבד.
הוא טוען גם שעבור לוק תנאי מעין זה הוא מיותר, כיוון שחוק הטבע, שמחייב כל אדם לדאוג לשימור אחרים כשהוא יכול לדאוג לשימור עצמו, מהווה מגבלה חמורה יותר על הקניין הפרטי.
התנאי השני של לוק מציב גבול לכמות הקניין הפרטי שאדם יכול לנכס.
הזכות לקניין פרטי היא ל"כל כמות שיכול היחיד להשתמש בה לתועלת חייו בטרם יתקלקל הדבר".
לפי מקפירסון לוק מבקש להתגבר גם על תנאי זה, והוא עושה זאת באמצעות טיעון לגבי תפקידו של המטבע וההסכמה להשתמש בו כאמצעי לסחר חליפין.
היות שמטבעות מתכת לא מתקלקלים, הם מאפשרים לבני אדם לצבור קניין מבלי שיתקלקל.
לפי טולי, לוק אכן מודה שהמצאת המטבע מאפשרת לבני אדם לאגור קניין מעבר ליכולתם, אך הוא לא מתאר התפתחות זו כחיובית, אלא מבקר אותה כגישה חמדנית שלא עולה בקנה אחד עם חוק הטבע.
מקפירסון הציע תנאי שלישי, שלדבריו עשוי להשתמע מתאוריית הקניין של לוק, אך לוק עצמו סותר ולא טורח להפריך.
תנאי זה הוא שניתן לנכס כקניין פרטי רק מה שהאדם עצמו שינה באמצעות "עבודת גופו ועמל כפיו", ולא מה ששונה באמצעות עבודה של אדם אחר, כגון משרתו.
לוק כותב בפירוש שהדברים שנוצרו באמצעות משרתים שייכים לבעליהם.
לפי מקפירסון, לוק מקבל למעשה את הטענה שעבודת הכפיים והגוף יכולה להיות מנוכרת מבעליה, והוא מייחס למצב הטבע את התנאים שקיימים בחברה שיש בה עבודה בשכר.
לפי טולי היחס שלוק מניח בין אדון למשרת הוא יחס בין שני אנשים חופשיים (בניגוד לעבדות), שפועלים מכוח הרצון שלהם ולא מצורך נואש או בעקבות הפעלת כוח, ומסכימים על חוזה שבמסגרתו המוצר או השירות, ולא העבודה, נמכרים.
פרק 6 במסכת השנייה מוקדש ליחסים בין הורים לילדים.
לוק חוזר על טענתו נגד פילמר, שאין זכות טבעית של האב על ילדיו.
הוא מודה שהשוויון בין כל בני האדם לא תקף לגבי ילדים, כיוון שהם לא נולדים עם היכולת להשתמש בתבונתם ולהבין את חוק הטבע או את חוקי המדינה, אך המשמורת של ההורים על הילדים היא זמנית ופגה כאשר הילדים מגיעים לגיל שבו הם יכולים להשתמש בתבונתם.
רק במהלך המשמורת הזו הורים – גם האב וגם האם – יכולים לדרוש מהילדים לציית.
רק במקרים מסוימים, כגון זה של "משוגעים ורפי שכל" (Lunaticks and Ideots), שלטון ההורים יכול להימשך לכל החיים.
היחסים בין ההורים לילדים לא מבוססים על זכויות וחובות טבעיות, אלא על צרכים של הילד ועל הרגש הטבעי של ההורים כלפי הילדים.
מתוך רגש זה נולדת מחויבות (duty) של ההורים, שכוללת לא רק את הדאגה לצרכים הפיזיים של הילדים אלא גם את המחויבות לספק להם חינוך ומשמעת.
הילדים מצידם חייבים לכבד את הוריהם, כפי שכתוב בתורה.
החובה של הילדים לא נעלמת כאשר הילד מגיע לבגרות, אך אין משמעותה חובת ציות.
עם זאת, לוק קובע שההורים לא מחויבים להוריש את רכושם לילדים והם (בדרך כלל האב) יכולים להוריש על פי רצונם ומתוך התחשבות במידה שבה הם זכו לכבוד ולציות מהילדים.
הזכות להוריש יכולה להוביל בדרך זו לדרישה אפקטיבית לציות, אך הילד לא מחויב לציית.
לוק אומר שהחברה הראשונה שהתקיימה בין בני אדם היא זו שבין איש ואישה ושמתוכה צמחה החברה שנקראת משפחה.
החברה שבני זוג מקימים (conjugal society) מבוססת על הסכמה רצונית.
התכלית הראשונית של חברה זו היא רבייה, שהאמצעי לה הוא הזכות על הגוף של השותף לחוזה הנישואים.
זכות כזו, שניתנת בהסכמה, היא התנאי לקיום יחסי מין.
תכלית ראשונית זו מובילה לתכליות נוספות, כגון תמיכה הדדית, שותפות אינטרסים, חיבה ודאגה לילדים.
תכלית נוספת היא ההמשכיות של המין האנושי.
לרוב, שותפות בין זכר לנקבה אצל בני אדם נמשכת זמן רב יותר מאצל חיות אחרות, אך לוק קובע שהיות שהברית בין בני הזוג מבוססת על הסכמה, אין סיבה לחייב שהיא תימשך לכל החיים.
באשר לשאלת הסמכות שמתעוררת במשפחה כאשר יש רצונות חלוקים בין גבר לאישה, לוק טוען ש"באופן טבעי" השלטון (rule) הוא מנת חלקו של הגבר, כיוון שהוא חזק וכשיר יותר מהאישה.
הכוח של הגבר נוגע לענייני קניין ואינטרסים ולא על חייה או גופה של האישה.
טענה זו הביאה לביקורת של הוגות פמיניסטיות בנוגע למושג ההסכמה ולאופן שבו יחסי כוחות יכולים להיות חלק מהסכמה חוזית.
הידועה שבביקורות אלה היא זו של קרול פייטמן בספרה "האמנה המינית" (The Sexual Contract).
לוק קובע שמקור הממשל המדיני הוא בהסכמה ראשונית בין בני אדם שהיו נתונים במצב הטבע וביקשו לפתור את אי-הנוחות הקיימת במצב זה על ידי הסכם לכינון גוף מדיני.
אי הנוחות במצב הטבע נובעת, כאמור, מכך שלא כולם מכבדים את חוקי ההגינות והצדק, ולכולם יש את הסמכות להוציא לפועל את חוק הטבע ולשפוט אחרים.
התכלית הראשונה במעלה של הממשל המדיני היא, אם כן, להבטיח את הקניין של בני האדם במובנו הרחב – חיים, חירות ורכוש – באמצעות חוק, משפט וכוח אכיפה מוסכמים, על מנת שיוכלו לחיות יחד בבטחה, בשלום ובנוחות.
ההסכמה הרצונית שעומדת בבסיסו של הממשל המדיני, והתכלית שלשמה היא נעשית, מבחינות את החברה האזרחית (civil society) או הפוליטית (political society) משאר החברות המוכרות לבני אדם, כגון המשפחה והשבט.
הטענה שהסכמה כזו היא הבסיס לכינון המדינה היא הטענה שהופכת את התאוריה של לוק לחלק ממסורת האמנה החברתית בפילוסופיה הפוליטית המערבית.
הנרטיב שלוק מציג לגבי אופן ייסודו של הממשל המדיני כולל שני שלבים: בשלב הראשון בני אדם חופשיים שמעוניינים לצאת ממצב הטבע מסכימים לכונן עדה .
במסגרת הסכמה זו, הצדדים מוותרים לחלוטין על זכותם להעניש זה את זה ומוסרים אותה לעדה.
לוק אומר שהצדדים מוותרים גם באופן חלקי על הכוח לעשות כל שעולה בדעתם למען שימורם העצמי ושימור המין האנושי.
הם מוותרים על כוח זה ומוסרים אותו לעדה אך רק במידה הנדרשת על מנת שהעדה תוכל להוציא לפועל את חוק הטבע.
בשלב השני מסכימה העדה, על פי החלטת הרוב, על האופן בו יכוננו המסגרת החוקתית והרשויות שנדרשות לצורך חקיקה, אכיפה וביצוע של החוקים, וקידום טובת הכלל.
מושג מפתח בשלב השני הוא מושג ה"אמון".
הממשל של הקהיליה, שנוצר על ידי העדה, לא דומה לחוזה מכירה, אלא לנאמנות.
הממשלה פועלת מכוח האמון שהעדה נתנה בה, והיא עשויה לאבד את סמכותה אם היא מועלת באמון שניתן בה.
לוק מסביר שהחלטה על פי רוב קולות בשלב השני היא הכרחית מבחינה פרגמטית, שכן בהינתן עדה עם פרטים בעלי אינטרסים, דעות וצרכים שונים, אם תידרש החלטה בתמימות דעים העדה לא תוכל לקבל החלטה כלשהי, התכלית שלשמה הוקם הגוף הפוליטי לא תתממש, והוא לא יהיה בר קיימא.
פרשנים של לוק דנו בשאלה האם העיקרון שדרושה הסכמה סותר את הרעיון שהחלטה ברוב קולות מחייבת את כולם.
לשיטת לוק, לא קיימת סתירה, שכן בשלב הראשון, כאשר מתגבשת העדה, כולם נותנים את הסכמתם לקבל את החלטות הרוב.
ביקורות מאוחרות יותר התמקדו בשאלת אפשרותה של עריצות הרוב כמכשול בפני החירות של פרטים וקבוצות.
לוק מבהיר שהתמיכה בשלטון הרוב בשלב זה של כינון הממשל המדיני, אין משמעותה תמיכה במשטר דמוקרטי.
דמוקרטיה, לשיטתו, היא קהילה מדינית שבה הכוח לחוקק חוקים נתון בידי הרוב; אך האספה הראשונית, שמכוננת את הגוף הפוליטי, יכולה באופן לגיטימי גם להפקיד את הכוח הזה בידיהם של מספר אנשים מצומצם (אוליגרכיה) או בידיו של אדם אדם אחד (מלוכה).
הסייג לאפשרות השלישית הוא שמשטר לגיטימי לעולם לא יכול להיות משטר מלוכני אבסולוטי, שבו המונרך ניצב מעל החוק.
המידה שבה לוק עצמו תמך במשטר דמוקרטי היא נושא שנתון למחלוקת בין הפרשנים של לוק.
לוק מבחין בין הסכמה מפורשת לבין הסכמה שבשתיקה.
ההסכמה הראשונית היא תמיד מפורשת, אך לוק מכיר בכך שקיים קושי מעשי בדרישה שכל נתין, בכל דור, יביע הסכמה מפורשת.
תשובתו לקושי היא ש"כל מי שברשותו נמצא...
חלק כלשהו מנחלותיו של איזה ממשל, נותן בזה את הסכמתו שבשתיקה, וכל זמן שיהנה מהשימוש זה, חייב הוא במשמעת לחוקיו של אותו ממשל".
מי שהסכמתו ניתנה כהסכמה שבשתיקה יכול למשוך את הסכמתו ולהקים חברה פוליטית חדשה במקום אחר, בתנאי שיסכים לוותר על ההטבות וההגנה שהחברה הקיימת מספקת לו; מי שהסכים במפורש לא יכול לפרוש ממנה ומחויב לה תמיד.
עם זאת, הסכמה במפורש של אדם לא מחייבת את צאצאיו, אלא רק הסכמתם המפורשת או הסכמתם שבשתיקה.
הטיעון של לוק על תקפותה של הסכמה שבשתיקה היה יעד לביקורת של פרשנים רבים, ביניהם דייוויד יום.
לוק משתמש במונח האנגלי commonwealth ("קהיליה" בתרגום יוסף אור, או "מדינה" בתרגום אהרן אמיר ללווייתן של הובס) כדי לתאר את הגוף הפוליטי שנוצר כתוצאה מההסכמה הראשונית.
הוא מציין שכוונתו היא לאותה צורת התארגנות שבלטינית מכונה Civitas, ושהמילה מתייחסת רק להתארגנות פוליטית עצמאית, ולא להתארגנויות שכפופות להתארגנות אחרת כגון עיר או גילדה.
העצמאות היא, אם כן, בהגדרה מאפיין של ההתארגנות המדינית.
המשטר של הקהיליה יכול ללבוש צורות שונות, בהתאם להחלטת הרוב בשלב השני של כינון הקהיליה, כגון מלוכה שאינה אבסולוטית, אוליגרכיה, דמוקרטיה, או משטר מעורב.
היות שהחוקה של הקהיליה מעוצבת על פי החלטת הרוב, לוק לא מפרט רבות על ההסדרים החוקתיים בקהיליה לגיטימית.
עם זאת, רעיון חשוב שהוא מפתח הוא עיקרון הפרדת הרשויות.
רשות מחוקקת: מוגדרת על ידי לוק ככוח עליון ומקודש בקהיליה.
תפקיד הרשות המחוקקת הוא לחוקק חוקים ובסמכותה להורות כיצד הכוח של הקהילה יופעל לצורך שימורה ולמען טובת הכלל וטובת הפרטים.
לוק מדגיש את העליונות של הרשות הזו ואת היותה ביטוי להסכמה.
בעוד שלוק לא פוסל את האפשרות של משטר מלוכני לגיטימי, הוא קובע גם שבקהיליות מוסדרות היטב הרשות המחוקקת היא אספה או פרלמנט של אנשים שונים.
הפרלמנט, כנהוג בימיו של לוק, אינו אספה קבועה, אלא אספה שמתכנסת בזמנים נתונים, או לפי הצורך.
הרשות המחוקקת היא עליונה, אך היא כפופה ככל בני האנוש לחוק הטבע ומוגבלת לתכלית שלשמה כוננה הקהיליה.
בהתאם, לוק קובע ארבעה סייגים לכוחה: (א) החקיקה לא יכולה להיות שרירותית, או לחול באופן שונה על אנשים שונים.
זוהי חקיקה כללית שכולם, עשירים ועניים והמחוקק עצמו, כפופים לה באופן שווה.
בנוסף, המחוקק מחויב ומוגבל לתכלית שלשמה כונן, שהיא שימור החיים, החירות והרכוש של הפרטים וטובת הכלל; (ב) החוקים חייבים להיות קבועים – כלומר, לא צווים שמשתנים תדיר – בהירים, ומוכרזים בציבור; (ג) החוקים לא יכולים לפגוע ברכוש של אדם ללא הסכמתו.
גם הטלה של מיסים כפופה להסכמת הפרט, שניתנת באמצעות הסכמת הרוב או באמצעות נציגים; (ד) המחוקק לא יכול להעביר את סמכות החקיקה לגוף אחר, כגון קהיליה אחרת או כנסייה.
רשות מבצעת: רשות שתפקידה להוציא את החוק לפועל ולאכוף אותו.
לוק כולל בתוך רשות זו גם בתי משפט עצמאיים, שהם חלק מהמערכת של אכיפת החוק.
הסיבה המרכזית לכך שהחקיקה והביצוע נתונים לרוב בידיים שונות היא שהמחוקק לא יושב דרך קבע ואילו ההוצאה לפועל של החוק צריכה להיעשות באופן שוטף.
לוק כותב גם שאם שתי הרשויות נתונות באותן ידיים, העומדים בראשן עשויים לנצל את כוחם לרעה.
לרשות המבצעת גם הזכות להשתמש בשיקול דעת כדי לפעול במקרים לא צפויים, כגון מצבי חירום, למען טובת הכלל, גם באופן שלא בסמכותה על פי החוק.
לוק מכנה את הסמכות המיוחדת הזו פררוגטיבה (The Prerogative).
לרשות המבצעת גם הסמכות לכנס את הרשות המחוקקת, על פי הזמנים שקבועים בחוקה או על פי שיקול דעתו אם אין בחוקה זמנים כאלה.
סמכויות מיוחדות אלה, שגם כיום הן חלק מהפררוגטיבה של המלוכה בבריטניה , היא נושא חשוב עבור לוק, כיוון שצ'ארלס השני השתמש בה במהלך משבר ההחרגה כדי להשעות ולפזר את הפרלמנט.
לפי לוק, סמכות מיוחדת זו לא מפחיתה מהעליונות של הרשות המחוקקת, כיוון שהיא ניתנת לרשות המבצעת כנאמן לטובת הקהיליה והכלל.
השימוש בפררוגטיבה שלא על מנת להוציא לפועל את החוק ועל מנת לשמר את הקהיליה, אלא מתוך אינטרס או על מנת למנוע מהמחוקקים מלבצע את עבודתם, כמוה כהכרזת מלחמה על העם, שיכול באופן לגיטימי להשתמש בכוח על מנת לכנס את הפרלמנט.
רשות פדרטיבית: רשות העוסקת בענייני חוץ, כולל הזכות לעשות שלום ומלחמה, לכונן בריתות עם כוחות זרים, ולשלוט בסחר החוץ.
רשות זו נפרדת מהרשות המבצעת מבחינת תכליתה ומקור הלגיטימציה שלה: היא כפופה לחוק הטבע ולא לחוק שקבעה הרשות המחוקקת, שכן הקהיליה נמצאת במצב הטבע ביחס לקהיליות אחרות.
הרשות הפדרטיבית לא נפרדת מהרשות המבצעת מבחינת הגוף שמחזיק אותה.
כלומר, אותם אנשים שעומדים בראש הרשות המבצעת עומדים בראש הרשות הפדרטיבית.
עם זאת, הרעיון של הפרדת רשויות החל להתפתח לפני כתביו של לוק, וקיימים הבדלים בין הגישה של לוק לרשויות במדינה לבין הגישה המאוחרת יותר.
בניגוד למונטסקייה, לוק לא מתאר בפרק י"ב של המסכת השנייה את הרשות השופטת כרשות עצמאית, אלא כחלק מהרשות המבצעת.
חלק מפרשניו של לוק סבורים שהרעיון של הפרדת הרשות השופטת מהרשות המבצעת קיים באופן מעשי בפרק ט' של המסכת השנייה, שם לוק כותב שמשפט על פי החוק צריך להיעשות על ידי שופטים ישרים וחסרי פניות.
בנוסף, ההפרדה בין הרשויות עבור לוק לא נובעת בראש ובראשונה מהצורך המעשי באיזונים ובלמים (אם כי אחד השיקולים לטובת הפרדה בין רשות מחוקקת לרשות מבצעת היא הגבלת היכולת להפעיל כוח שרירותי), אלא מהבחנה מהותית בין רשויות שכוחן והחוק שהן כפופות לו נובעים ממקורות שונים.
לכן, הרשות הפדרטיבית שפועלת על פי חוק הטבע נפרדת מהרשות המבצעת שפועלת על פי חוק המדינה, אף על פי שראוי שאותם אנשים יחזיקו בשתי הרשויות.
כיבוש, משטר עריץ וזכות המרד
כפי שמשפט הטבע במצב הקדם-מדיני מאפשר לאדם להעניש את מי שפעל בניגוד לחוק הטבע, כך לקהיליה, שנמצאת במצב הטבע ביחס לקהילות אחרות, מותר להעניש בני קהילה אחרת שפעלו בניגוד לחוק הטבע: .
חוק הטבע מגדיר את ההבחנה בין מלחמה צודקת כנגד עם זר ומלחמה לא צודקת; ולמי שלוחם במלחמה לא צודקת אין כל זכות לגיטימית להעניש או לדרוש ציות מקורבנותיו.
עם שנכבש במלחמה לא צודקת יכול תמיד להתנגד לשלטון שנכפה עליו.
השאלה המורכבת יותר עבור לוק היא לגבי הזכויות של כובשים שניצחו במלחמה צודקת.
תומאס הובס והוגים אחרים טענו שממשל שהוקם בדרך של כיבוש הוא ממשל לגיטימי, והסכמה שניתנה לממשל מתוך פחד, או כתוצאה מאיום בשימוש בכוח, תקפה ככל הסכמה אחרת.
לוק, מנגד, פוסל את הטיעון שכיבוש מוליד הסכמה מדינית.
הזכות של הכובשים להעניש היא מצומצמת ומוגבלת אך ורק לענישה של אלו שלקחו חלק פעיל במלחמה נגדם.
ענישה זו, כגון לקיחת החיילים מהצד הלא-צודק בשבי או הפיכתם לעבדים, אינה ביטוי להסכמה, אלא לעריצות לגיטימית שאינה אלא המשך מצב המלחמה בדרכים אחרות.
נשים, ילדים וגברים שלא לחמו אינם נושאים באחריות על המלחמה ואין זכות לגיטימית להענישם.
בנוסף, לכובש אין זכות לגיטימית על רכוש ועל אדמות של הנכבש.
גם ניכוס אדמות של אלו שלקחו חלק פעיל במלחמה אינו לגיטימי, שכן אין זכות להעניש את יורשיהם שלא נלחמו.
לוק פוסל גם את האפשרות של סיפוח תמידי של אדמות כפיצוי על נזק שנגרם לצד הצודק.
כפי שכיבוש לא מוליד הסכמה ומותיר בידי הנכבשים את הזכות להתנגד, כך הפיכה, או תפיסת השלטון בכוח (usurpation), לא מולידה הסכמה, וזאת גם אם היא מותירה את צורת המשטר על כנה.
ההגדרה של תפיסת שלטון בכוח היא כל לקיחה של כוח פוליטי בניגוד לחוקים של הקהיליה.
לוק כותב שתפיסת שלטון בכוח כמוה ככיבוש מבפנים, ובניגוד למלחמה שיכולה להיות צודקת, כיבוש מבפנים לעולם אינו צודק.
למי שתפס את השלטון בכוח אין זכות לדרוש ציות, ולעדה מותרת הזכות להתנגד לו, כפי שמותרת הזכות להתנגד לשודד, כל עוד לא הושגה הסכמה רצונית.
את המקרים הפרטיים שבהם ניתן להתנגד למשטר כובש או ממשל שנתפס בכוח, לוק מרחיב להגדרה רחבה יותר של משטרים רודניים שיש לעם זכות להתקומם כנגדם.
חלק מהפרשנים של לוק מחשיבים את הטיעון הזה, שמופיע בפרקים האחרונים של המסכת, לטיעון המרכזי של המסכת כולה.
הטיעון שיצירת הממשל בהסכמה היא דו-שלבית מניח את התשתית להתייחסות אל העדה כאל ישות שקודמת לצורת הממשל, שהזכות לכונן משטר חדש יכולה לחזור אליה בתנאים מסוימים.
אף על פי שהטיעון לגבי הפרדת רשויות מגדיר את הרשות המחוקקת כעליונה ומותיר בידי הרשות המבצעת את הפררוגטיבה להשתמש בשיקול דעת מחוץ לחוק, לוק מדגיש בפרק י"ג שהכוח העליון לשנות או לבטל את הרשויות האלה נותר בידי העם.
הדגש של לוק הוא שהכוח הפוליטי ניתן לרשויות כהבעת אמון ביכולתן לממש את התכליות שלשמן הוקמה הקהיליה.
חלק מהפרשנים של לוק רואים ברעיון זה גרסה מוקדמת של מושג ריבונות העם כהצדקה להתנגדות עממית לשלטון שסרח.
לוק מספק הגדרה תמציתית לרודנות: "במקום שבו החוק מסתיים, מתחילה הרודנות".
שתי הגדרות נוספות מבארות את כוונתו.
לפי הראשונה, רודנות היא מצב שבו הכלל שמנחה את השליט אינו החוק, אלא הרצון הפרטי שלו; והצווים והפעולות שלו לא מוכוונים לשימור הקניין של העם (במובן הרחב של המילה קניין), אלא לסיפוק האמביציה, החמדנות והתאוות הפרטיות שלו.
לפי ההגדרה השנייה רודנות היא שימוש בכוח פוליטי ללא זכות, או השימוש בכוח ללא סמכות.
יחד, ההגדרות מתייחסות לשני תחומים שמגבילים ומגדירים את הסמכות הלגיטימית של השלטון – תכלית הממשל המדיני על פי חוק הטבע והחוקים הפוזיטיביים שהקהיליה התקינה באמצעות הרשות המחוקקת.
בהתאם, הוא מפרט לגבי ארבעה מקרים שבהם מופיעה הרודנות: (א) כאשר הממשל מסרב או לא מצליח לפעול לפי חוק הטבע; (ב) כאשר הממשלה לא פועלת למען טובת הכלל או הטוב הציבורי; (ג) כאשר הממשלה מאבדת את האמון שניתן בה.
לדוגמה, אם היא מוסרת את סמכותה לכוח זר או אם מתבצעת הפיכה; (ד) כאשר הממשלה לא פועלת על פי החוק שקבעה הרשות המחוקקת.
בכל אחד מהמקרים האלה קיימת הזכות למרד, אף שליתר דיוק הממשלה היא זו שצריכה להיחשב למורדת.
הדוגמאות הספציפיות שלוק מספק למקרים שבהם שליט השחית את השלטון והכפיף אותו לרצונו הפרטי נועדו להזכיר לקורא את הפעולות של צ'ארלס השני וג'יימס השני.
לדוגמה, הוא מזכיר את השעיית הפרלמנט, יצירת חוקים חדשים ושרירותיים ללא סמכות המחוקקים, שחיתות ומתן שוחד למחוקקים.
לוק מבחין בין מצב שבו יחידים סבורים שהשליט מתנהג כלפיהם ברודנות לבין מצב שבו העם כולו, או חלק גדול ממנו, סבור שהשלטון הוא רודני.
במקרה של יחידים, לא סביר שהרודן יענש, אף שליחיד קיימת הזכות להגנה עצמית.
המצב המסוכן ביותר לשלטון הוא במקרה השני, שבו סביר יותר שהעם או חלק גדול ממנו יפזרו את השלטון.
על הממשל המדיני: המסכת השנייה, מאנגלית: יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1948
המסכת הראשונה על הממשל המדיני, מאנגלית: שונמית ליפשיץ, הוצאת רסלינג, 2008
שתים-עשרה המשימות של אסטריקס הוא סרט הנפשה מסורתית צרפתי-בלגי, מסוגת קומדיה והרפתקאות לכל המשפחה, המבוסס על הקומיקס "אסטריקס" מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו, סרט זה אינו מבוסס על חוברות הקומיקס של אסטריקס והוא סיפור בפני עצמו.
ליוליוס קיסר נשבר סופית מהכפר הגאלי הקטן שמעז להפר את האיזון באימפריה הרומית.
השמועה אומרת שהגאלים הם למעשה אלים (בשל כוחות הפלא שהם מפגינים), וקיסר מציב 12 משימות שעליהם למלא רק כדי להוכיח שהם בני אנוש שאפשר להביסם, ומינה את קאיוס טיטליוס בתור הבוחן שלהם.
ראש הכפר מחליט למנות את אסטריקס החכם ואת חברו הגדול אובליקס למשימה הקשה שתלבין את פניו של השליט הכעוס.
במשימה הראשונה אסטריקס הביס את אסבסטוס, אלוף המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, כשהביס אותו בתחרות ריצה.
במשימה השנייה אובליקס הביס את ורסס הפרסי כאשר השליך את הכידון יותר רחוק ממנו.
במשימה השלישית אסטריקס הביס את סילינדריק הגרמני בתחרות ג'ודו, באמצעות לסדר את יריבו.
במשימה הרביעית נאלצו שניהם לחצות את הנהר בסירה אשר שייך לסירנות יפהפיות, אשר חיות באי שנקרא "אי התענוגות", אולם אובליקס כעס כי לא היו חזירי בר באי כדי לצוד ולאכול ושניהם עזבו את האי ועברו את המשימה.
במשימה החמישית הם הצליחו לשרוד את אייריס המצרי כך שאסטריקס סידר אותו וגרם לו להפנט את עצמו.
במשימה השישית אובליקס גמר את כל הארוחות במסעדה של השף הבלגי מאניקנפיקס וגרם לו לסגור את המסעדה.
במשימה התשיעית הם עברו גשר בלתי נראה מעל נחל תנינים, תוך שהם הביסו את התנינים.
במשימה העשירית הם עלו על ההר שבו גר הזקן החכם ואסטריקס ענה בהצלחה על החידה שלו.
במשימה האחד-עשר אסטריקס ואובליקס ישנו במקום עם רוחות רפאים, והצליחו לעבור לאחר שאסטריקס כעס על רוח רומאי ואמר לו לשתוק בגלל שהפריע לו לישון.
אסטריקס ואובליקס מצאו את עצמם ברומא יחד עם חבריהם הגאלים, למבחן האחרון שם הם נלחמו בזירה מול גלדיאטורים וחיות פרא והביסו אותם כך שהם הפכו את הזירה לקרקס מודרני.
לאחר שהצליחו בכל המשימות יוליוס קיסר הודה בתבוסתו, הסכים שהגאלים הם אלים, הכתיר אותם להיות שליטי האימפריה הרומית, ופרש לחיות חיים שקטים בכפר קטן יחד עם קלאופטרה, קאיוס טיטלוס פרש מעבודתו ועבר לאי התענוגות.
בעוד שאנשי הכפר הגאלי חגגו את ניצחונם, אובליקס שאל אם הם באמת שליטי רומא ואסטריקס ענה: "זה סרט מצויר, וכל דבר אפשרי", אובליקס אז שיגר את עצמו ואת בשר חזיר הבר שלו אל אי התענוגות, ונהנה.
רוג'ר קארל - אסטריקס, קאיוס טידיוס, סנטור רומאי
ג'ורג' אטלס - הרמס, רוח רפאים רומאי
ג'רארד הרננדז - האיש הזקן בהרים
הנרי וירלוג'וקס - אשפיקס, אייריס
ג'ין פאראדס - יוליוס קיסר
מישלין דקס - קלאופטרה, מלכת אי התענוגות
שתילים היא עמותה ישראלית המטפלת בנוער בסיכון ועם צרכים מיוחדים במגזר החרדי.
העמותה מפעילה כ-13 מסגרות המטפלת ביותר מ-1,000 ילדים ובני נוער.
מנכ"ל העמותה הוא ישראל רייסנר.
מטה העמותה ממוקם בשכונת תל גיבורים שבבני ברק.
פנימיית המתיבתא שבזכרון יעקב - הוקמה על ידי הרב שלום מאיר יונגרמן.
פנימיית "בית שתילים" בפתח תקווה- הוקמה בשנת 2010 ומיועדת לבנות בגיל 8–18 שהוצאו מבתיהן תחת פיקוח של משרד הרווחה.
גני תקשורת בירושלים ובגבעת זאב המטפלים ב-100 ילדים בגילאי 3–6 שאובחנו עם לקות שפה ועיכוב התפתחותי קל.
ארגון מסוגלים אשר הוקם בשיתוף פעולה עם איש התקשורת אבי מימרן.
שתינו הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2019 בבימויו של פיליפו מנגטי.
הסרט היה מועמדה של צרפת ברשימת 15 הסרטים המועמדים לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-93.
נינה דורן () ומדלן "מדו" ג'ירר () הן שתי נשים בגמלאות המתגוררות בשכנות בבניין דירות בצרפת, דלת מול דלת.
השתיים הן מאהבות בסתר, שלמעשה חיות במשותף בדירתה של מדו ומתכננות למכור את דירותיהן ולעבור לגור יחדיו ברומא, העיר בה נפגשו לראשונה לפני עשרות שנים.
משפחתה של מדו אינה מודעת לאהבתה לנינה, ומדו מתקשה לצאת מהארון בפני בתה אן () ובנה פרדריק (ג'רום וראנפריין), שנוטר טינה לאמו על כך שהייתה נשואה במשך 20 שנה לאביו, עד שמת, למרות שלא אהבה אותו.
כאשר מדו לוקה בשבץ מוחי ומאבדת את יכולת הדיבור, אן שוכרת את שירותיה של מוריאל (מיוריאל בנזרף), אחות סיעודית, שנכנסת לגור בדירתה של מדו.
נינה משדלת את מיוריאל להסכים לברית סודית ביניהן: נינה תדאג למדו, בעוד מיוריאל תקבל תשלום על עבודה שלא תעשה, ללא ידיעת משפחתה של מדו.
אולם בטרם הברית יוצאת לפועל, מדו בורחת מהבית ונמצאת מאוחר יותר לבדה בפארק.
כתוצאה מכך מיוריאל מפוטרת מעבודתה, אך דורשת מנינה את הכסף עליו סיכמו.
נינה מסרבת ומיוריאל מאיימת לנקום בה.
אן עוברת לגור בדירתה של מדו על מנת לטפל בה, ומוצאת תצלום ישן של נינה ומדו שצולם ברומא.
אן מגלה את האמת על מערכת היחסים של נינה ומדו, ומנסה להוציא את נינה מחייהן, ללא הצלחה.
בלית ברירה, אן מכניסה את מדו לבית אבות סיעודי, שם מצבה של מדו מתדרדר בצורה מהירה.
יום אחד, מדו מתקשרת אל נינה, שמצליחה לאתר אותה ולהגיע אל בית האבות.
נינה מוציאה את מדו לטיול בחצר, ומנצלת את ההזדמנות על מנת לברוח איתה.
נינה חוזרת לדירתה, על מנת לקחת בגדים וכסף ולברוח עם מדו לאיטליה, אולם כאשר הן מגיעות לדירה הן מגלות שהיא נפרצה וכספה של נינה נעלם.
אן מגיע אל הדירה, דופקת בדלת ומבקשת סליחה, בעוד שתי הנשים מחבקות זו את זו בשמחה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות נינה דורן מדלן "מדו" ג'ירר אן בתה של מדו ג'רום וראנפריין פרדריק בנה של מדו מיוריאל בנזרף מיוריאל אחות סיעודית אוגוסטין ריינס ת'יאו
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג של 98% המבוסס על 87 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי "סרט הביכורים יוצא הדופן של הבמאי-תסריטאי פיליפו מנגטי מספר סיפור אהבה מורכב תוך תצוגת משחק מרשימה מצד שלוש השחקניות הראשיות".
על פי האתר Metacritic, שדגם 20 מבקרים וחישבו ציון ממוצע משוקלל של 82 מתוך 100, הסרט זכה פה אחד לשבחים.
"שתיים בלילה בהופעה (Live)" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת הישראלית עדי אולמנסקי.
את האלבום הוציאה לאור ב-10 במאי 2022 חברת התקליטים Digistage לפלטפורמות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
שתילי אריה היא עמותה רשומה הפועלת לקידום ידע מקצועי וחינוכי.
העמותה פועלת באמצעות כמה שלוחות: המרכז הפדגוגי "שתילי אריה" לגיל הרך, "פסגות" - מרכז הכשרה מקצועי, "פסגות דעת" - מרחב השתלמויות לעובדי הוראה, ומערך החוגים המפעיל פעילויות בצהרונים ובקייטנות בתוכנית ניצנים.
העמותה הוקמה בשנת 1986 (תשמ"ו) תחת השם "שתילים" כמרפ"ד לגיל הרך.
מרפ"ד שתילי אריה - מרכז פדגוגי לגיל הרך
מרפ"ד "שתילי אריה" עוסק בפיתוח, הפקה והפצה של עזרי הוראה לגיל הרך בחינוך הרגיל ובחינוך המיוחד, הוא פתוח לקהל הרחב ומשמש סטודנטים ועובדי הוראה לגיל הרך.
המרפ"ד הוקם - כאמור - בשנת תשמ"ו (1986) על ידי הרב יהודה אריה גולדקנופף.
בהמשך השנים ניהל את המקום בנו יצחק גולדקנופף.
במקביל, אסתר קליין שימשה כמנהלת פדגוגית של המקום.
במסגרת הפעילות, המרפ"ד מפיק חומרי הוראה במגוון תחומי הדעת: תוכניות חינוכיות, תוכניות לימודים בדיסציפלינות שונות, משחקים דידקטיים, ספרי קריאה לילדים, עזרי המחשה, מרכזי למידה, ערכות לעיצוב סביבת הלמידה, ועוד, המותאמים לתוכניות הלימודים העדכניות כמו גם לצורכי עובדי ההוראה והילדים בשטח.
הפקת כלל החומרים הללו נעשית באמצעות צוות פדגוגי לצד כותבי תוכן, מעצבים גרפיים, מאיירים, צלמים ועוד.
כלל החומרים מקוטלגים בספריית תוכן על פי נושאים וגילאים, והם זמינים לרכישה או ניתנים להדפסה באופן מיידי באמצעות מחלקת הדפוס הדיגיטלי הפועלת במקום ותוך הכוונה של הצוות המקצועי.
לצד חומרי ההוראה, קיימים במקום ספריית עיון הכוללת ספרות מקצועית בתחומי ההוראה לגיל הרך, מאגר מולטימדיה של מאות אלפי תמונות לצד סרטים ושירים מקוריים ומחלקת חומרי הוראה ייעודיים לתלמודי תורה.
המרפ"ד מקיים שיתופי פעולה עם רשויות עירוניות, רשתות גני ילדים בחינוך הרגיל והמיוחד, מעונות, משפחתונים ומכונים להכשרת צוותי הוראה.
כמו כן, מבקרים בו אישי ציבור, שרי ממשלה ובכירים בעולם החינוך.
פסגות - מרכז הכשרה אקסטרה מקצועית
"פסגות" הוא מערך הכשרה מקצועית לנשים ובוגרות תיכון מהמגזר החרדי אשר הוקם בשנת 2022. למרכז סניפים בירושלים, ביתר ובית שמש, והוא כולל מגוון של קורסים בתחומים שונים, כמו: ניהול, חשבונאות, היי-טק ועיצוב.
הקורסים המוצעים מותאמים לעולם התעסוקה העדכני, ולצד הלמידה המקצועית מיושמת בהם גישת can do להעצמה רגשית-מנטלית.
כמו כן, המרכז מפעיל מודל השמה באמצעות שיתופי פעולה וקשרי מעסיקים.
לבוגרות ניתנות תעודות מטעם משרד הרווחה והביטחון החברתי, משרד החינוך וגופים פורמליים נוספים.
פסגות דעת - מרחב השתלמויות לעובדות הוראה
מרכז פסגות מפעיל בתוכו את "פסגות דעת" - אגף פיתוח מקצועי לעובדות הוראה הפועל בשיתוף פעולה עם עמותות "בית יעקב" ו"פתחיה" משדות החינוך בגיל הרך והחינוך המיוחד.
ב"פסגות דעת" מועברים קורסים המוכרים על ידי משרד החינוך לצבירת שעות פיתוח מקצועי - גמולים.
הקורסים מציעים השתלמות במגוון תחומי דעת המשיקים להוראה.
כך למשל: פיתוח חוסן, הוראת פרשת השבוע, קידום תפקודים ניהוליים, פיתוח חשיבה, גינון טיפולי, בובנאות, וחינוך גופני.
שתיאל סמיונוביץ' אברמוב (ברוסית Шетие́ль Семёнович Абра́мов; 11 בנובמבר 1918 – 14 במאי 2004) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרב פוזנן.
נולד בעיר דרבנט, במשפחה של יהודי ההרים.
למד בבית ספר תיכון בעיר מחצ'קלה.
בהמשך למד גאולוגיה בעיר גרוזני.
בימים הראשונים של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות - עזב את הלימודים והתנדב לצבא האדום.
בדצמבר 1941 סיים קורס קצינים מזורז
במאי 1942 מונה למפקד מחלקה ביחידת חיל רגלים שלחמה במסגרת החזית הדרום-מערבית.
בסוף מאי נפצע קשה באחד הקרבות ופונה לבית חולים בעיר נובוצ'רקסק.
לאחר שהחלים מפציעתו נשלח לסטלינגרד, שם לחם כמפקד מחלקת סיור.
בנובמבר 1942 נפצע קשה ופונה לבית חולים בעיר קאזאן.
החלים מפצעיו בפברואר 1943 ומונה למפקד פלוגה בדיביזיית חי"ר מס' 82. השתתף בקרבות לשחרור דונבאס, שחרור אודסה.
בספטמבר 1944 הועברה יחידתו אל החזית הבלארוסית הראשונה.
אברמוב נטל חלק בצליחת נהר הויסלה, בקרבות לשחרור ורשה ושחרור לודז'.
ב־19 בפברואר 1945 גדוד בפיקודו של שתיאל אברמוב היה הראשון שפרץ לתוך מבצר פוזנן, כבש את עמדות השליטה ואפשר השתלטות מהירה של כוחות הצבא האדום על המבצר.
על מעשה זה, ב-31 במאי 1945 הוענק לו אות גיבור ברית המועצות.
בהמשך השתתף אברמוב בכיבוש ברלין.
את המלחמה סיים בדרגת מיור (רב-סרן).
לאחר המלחמה רצה אברמוב להמשיך בשירות קבע ואף החל ללמוד באקדמיה צבאית במוסקבה.
אך בתחילת 1946 נפצע קשה בתאונה במהלך תרגיל צבאי ונאלץ להשתחרר מן השירות.
הוא חזר לעיר גרוזני והמשיך בלימודי גאולוגיה.
בשנת 1949 סיים תואר שני ונשאר כחוקר במוסד האקדמי, בו למד.
בהמשך סיים לימודי דוקטורט, היה מרצה ודיקן הפקולטה.
בשנת 1993 עבר עם אשתו למוסקבה, שם התגוררו ילדיו.
על בית, בו גדל בעיר דרבנט ועל בית הספר, בו למד במחצ'קלה, הוצבו לוחות לזכרו.
שתים הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה בשנת 2021 על ידי הסופרות הישראליות ד"ר מירי רוזובסקי ואורנה לנדאו.
בשנת 2024 פרשה לנדאו מההוצאה ובמקומה נכנסה ד"ר מוריה דיין-קודיש כעורכת ראשית.
ההוצאה מוקדשת לספרות מקור ושמה לעצמה למטרה להיות מוסד תרבות המעורב בקהילה.
שתים דוגלת בהוצאת ספרים בתחום הפרוזה, העיון, השירה והילדים.
לצד הוצאת ספרי הפרוזה והעיון, הרחיבה ההוצאה את פעילותה בשנת 2024 וכיום פועלות בה סדרת "שוקת" לשירה בעריכת לי ממן, סדרת ילדים בעריכת אורית גידלי, סדרת מתח בעריכת מעין רוגל וסדרת פנטזיה/מדע בדיוני בעריכת קרן לנדסמן.
ההוצאה מקיימת הרצאות ופעילויות לקהל הרחב מתוך רצון לחזק ולהדק את הקשר שבין הספרות והקהילה.
כחלק מהמעורבות בקהילה ההוצאה יזמה ותמכה במספר פרויקטים, בין השאר בספר "אם נהיה" מאת עטר מאור, תושבת בארי, ובספר "קו ארוך מחוק" המאגד מסות שנכתבו על ידי כותבים שונים בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
ההוצאה מקיימת ריטריטים, סדנאות כתיבה וקבוצות קריאה.
טסקה – אילנה רודשבסקי (2022), זוכה פרס ספיר לספרות ביכורים לשנת 2023
עד שהגשם יחזור – סלעית שחף פולג (2021), פרס משרד התרבות על הוצאת ספרי ביכורים, תשפ"ב
שבר ענף ירוק – בלה שגיא (2021), פרס משרד התרבות על הוצאת ספרי ביכורים, תשפ"ב
עד יום הימים – שרית סרדס (2022), פרס משרד התרבות על הוצאת ספרי ביכורים, תשפ"ג
עוזב, הולך – עדו חפץ, (2022), פרס משרד התרבות על הוצאת ספרי ביכורים, תשפ"ג
סופי לעת עתה – שרון גרינברג ליאור (2024), פרס משרד התרבות על הוצאת ספרי ביכורים, תשפ"ה
רווח של חמש – טלי כהן צדק (2024), פרס משכנות שאננים לשנת תשפ"ד
שתי נשים עם נר (Two Women with a Candle), הידוע גם בשם אישה זקנה וילד עם נרות (Old Woman and Boy with Candles), הוא ציור שמן מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, המתוארך לשנים 1616–1617. היצירה שמורה במוזיאון מאוריצהאוס שבהאג.
הציור מבוצע בסגנון קיארוסקורו, המאופיין בניגוד דרמטי בין אור וצל, בהשפעת יצירותיו של קאראווג'ו, שאת עבודותיו הכיר רובנס בעת שהותו באיטליה בין השנים 1600–1608.
הציור "שתי נשים עם נר" נוצר ככל הנראה בסביבות 1616–1617, תקופה שבה פטר פאול רובנס שב לארצו לאחר שהות ממושכת באיטליה.
במהלך שהותו שם נחשף ליצירותיו של מיכלאנג'לו מריזי דה קראוואג'ו, והשפעתו ניכרת בבחירה בקומפוזיציה צפופה, ריאליזם מודגש ושימוש דרמטי באור וצל.
הציור נחשב לאחת היצירות הקרוואג'יסטיות המוקדמות ביותר בציור הפלמי.
רובנס לא ייעד את הציור למכירה, אלא שמר אותו ברשותו, ככל הנראה ככלי עזר פדגוגי עבור תלמידי הסדנה שלו.
לאחר מותו של האמן בשנת 1640, נרשם הציור בפריט מס' 125 של רשימת האוסף שהותיר אחריו, תחת התיאור בצרפתית: "Vne pourtrait d'vne vieille auec vn garçon à la nuit" (דיוקן של אישה זקנה עם נער בלילה), מה שמזהה אותו כמעט בוודאות עם היצירה הנדונה.
אופייה של הלוח עליו צוירה העבודה, שילוב לא שגרתי של פסים מעץ מסוגים וגדלים שונים, מרמז על כך שהציור לא הוכן להזמנה רשמית, אלא כתרגיל אישי.
ביצירה נראית אישה זקנה אוחזת גזיר נר בוער ומגינה על הלהבה באמצעות ידה השמאלית.
מאחוריה מופיעה דמות צעירה שמנסה להדליק את הנר שלה מתוך הלהבה של הזקנה.
הדמות הצעירה מזוהה לעיתים כילד ולעיתים כאישה.
אור הנר מטיל זוהר אדמדם על פניהם של שתי הדמויות ועל חלק מבגדיהן, בעוד שאר הציור שרוי בחושך.
רובנס צייר בתחילה את ידה של האישה במרחק גדול יותר מהנר, אך שינה את מיקומה כדי ליצור קומפוזיציה חזקה ודחוסה.
עקבות של היד המקורית עדיין נראות מתחת לשכבת הצבע.
הציור עושה שימוש מעודן בניגוד בין אור וצל, ויוצר אווירה אינטימית ומסתורית שמדגישה את המבט החולמני של הזקנה ואת פעולת ההעברה הסמלית של האור בין הדורות.
ביצירה זו רובנס אינו מסתפק בהצגת סצנה לילית ריאליסטית, אלא יוצר רובד סמלי עמוק הנוגע למעגל החיים, להעברת ידע וניסיון, ולזמניות הנעורים.
הדמות המבוגרת, שמביטה קדימה במבט נעדר מיקוד, נתפסת כמי ששקועה בזיכרונות אהבה אבודה או בנעורים שחלפו.
הדמות הצעירה שמדליקה את נרה מהלהבה של הזקנה מסמלת את הדור הבא: העברת הלהבה, תרתי משמע, כמעשה של הענקת חיים, אור ואהבה.
משמעות זו מתחדדת באמצעות ציטוט של רובנס עצמו מיצירתו של אובידיוס "אמנות האהבה", שבו נכתב:
("מיהו שיאסור לקחת אור מאור אחר – גם אם יילקח אלף פעמים, אין בכך הפסד").
הציטוט מעודד את הקוראים ליהנות מהחיים והאהבה כל עוד ניתן, בטרם יחלפו הימים.
לאור זה, ניתן לפרש את הציור כמסר על חשיבותם של אהבה, חוכמה בין-דורית והכרת הזמן החולף – נושאים שמעסיקים את רובנס גם ביצירות אחרות שלו מתקופה זו.
שתי נשים בחלון הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו, שנוצר בסביבות השנים 1655–1660. היצירה שמורה באוסף ויידנר של הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, ומוצגת לציבור דרך קבע.
הציור מתאר שתי נשים צעירות המביטות אל הצופה מבעד לפתח של חלון מלבני.
מאחוריהן משתרע חלל פנימי אפל לחלוטין, ללא פרטים נוספים, כך שמסגרת החלון והתריס הם האלמנטים האדריכליים היחידים הנראים לעין.
מסגרת החלון מצוירת במקביל לצדי הבד ולשוליו התחתונים, ויוצרת אשליה של חלון ממשי הפתוח אל חלל הצופה.
בצד הימני של הקומפוזיציה נשענת אישה צעירה על אדן החלון.
זרועה השמאלית מונחת על האדן, ידה הימנית כפופה וסנטרה נשען על אגרופה.
היא מביטה החוצה בעיניים כהות, תחת גבות כהות, ושערה החום־ערמוני מבריק ומעוטר בסרט אדום.
היא לובשת שמלה לבנה קלה בעלת מחשוף רחב המעוטר בגוון כהה, ושרווליה הרחבים מופשלים עד המרפקים.
הבעת פניה רגועה ושובבה, וחיוך גלוי ניכר על שפתיה.
משמאל מופיעה אישה שנייה, מעט מבוגרת יותר, המציצה מאחורי תריס פתוח למחצה.
גופה פונה אל הצופה, ראשה מוטה קלות, והיא מביטה החוצה בעיניים כהות.
שערה מכוסה בצעיף בהיר, שאותו היא מחזיקה בידה הימנית כדי לכסות את חלקה התחתון של פניה.
פיה נסתר, אך קמטי עיניה מרמזים על חיוך או צחוק.
ידה השמאלית אוחזת בתריס הפתוח.
גם היא לובשת חולצה לבנה ששרווליה מופשלים וחצאית בגוון ורדרד.
מוריו נחשב לצייר הפופולרי ביותר בסביליה במחצית השנייה של המאה ה-17. אף שהוא מוכר בעיקר בזכות ציוריו הדתיים, הוא יצר גם מספר משמעותי של ציורי ז'אנר המתארים דמויות מחיי היומיום.
שתי נשים בחלון היא דוגמה בולטת לסוג זה של יצירה, המאופיינת בקסם עדין, קלילות ותחושת קרבה אנושית.
הדמויות מתוארות בגודל כמעט טבעי ובמודלינג משכנע, והמסגור שלהן בתוך חלון מצויר יוצר אפקט של טרומפ-לויל.
פתרון זה נגזר ממסורת תור הזהב של הציור ההולנדי, שהתמחתה ביצירות שנועדו להטעות את העין ולשחק בגבול שבין מרחב הציור לבין מרחב הצופה.
הקומפוזיציה מעוצבת כחלל של חלון ממשי, תוך שימוש באמצעים אשלייתיים המדגישים את הטשטוש בין המרחב הציורי לבין מרחב הצופה.
שתי נערות צעירות מגיחות מן האפלה אל האור, והציור נתפס כאחת היצירות הידועות והחידתיות ביותר ביצירתו של מוריו, בשל המשחק בין מציאות, מבט וייצוג חזותי.
בהקשר זה נקשר הציור לפתגם ספרדי נפוץ: „la mujer ventanera, uva de la calle" – אישה בחלון היא כענב הרחוב.
פתגם זה יוצר זיקה בין הופעת נשים בחלון לבין זמינותן במרחב הציבורי, והוביל להשערה כי הדמויות עשויות לייצג זונות, אף שאין בציור עצמו הוכחה חד־משמעית לכך.
הציור נשא בעבר את השם Las Gallegas („הנשים הגליסיאניות"), שם שעורר השערות בדבר זיקה לזנות, מאחר שחבל גליסיה בצפון־מערב ספרד נודע בתקופה זו בהקשר זה.
עם זאת, בציור לא מופיעים סמלים מובהקים של זנות, והבעת פניה של האישה הצעירה מתוארת כרעננה ותמימה יותר מאשר מנוסה או מתוחכמת.
האישה המבוגרת זוהתה לעיתים כ־duenna – מלווה, אומנת או מטפלת – המסתירה את צחוקה מאחורי צעיפה, בהתאם לנוהגי התקופה.
היעדר רמזים ברורים באשר למה שמצוי מחוץ לחלון מותיר את הציור פתוח לפרשנויות שונות בנוגע למושא מבטן של הדמויות ולסיבת חיוכן.
הציור נחשב לאחת מיצירות הז'אנר הידועות ביותר של מוריו.