tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריס מזהה את המונח "אתאיזם" כלא-נחוץ בערך כמו מונחים אחרים שהיו יכולים להתקיים כדי לתאר אדם כלא-גזען, או כלא-מאמין בזאוס.
עמדה איגנוסטית כתלויה בהצגה מסוימת של אלוהים
דריינג' מדגיש שכאשר הפרט שואל "האם אלוהים קיים", זה אמור להיעשות כלפי אלוהים ספציפי (ומוגדר מינימלית), הן מצידו, והן מצד המאזינים לו.
אפשר לגזור מכך שהדיונים על אודות האלוהות הם עצמם בעייתיים משום חוסר העקביות של הצדדים הדנים, בנושא טעון זה.
למרות שהפילוסופיה האיגנוסטית נתפסת כעצמאית, אנשים שמגדירים עצמם כבעלי השקפה אחרת יכולים לאמץ טענות איגנוסטיות מסוימות או וריאציות שלהן.
איגל איי לאנו צ'רי הוא מוזיקאי שוודי.
צ'רי נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של אמן הג'אז דון צ'רי ומעצבת הטקסטיל מוניקה "מוקי" צ'רי.
הוא אחיה למחצה של הזמרת ננה צ'רי מצד אמו ואחיה החורג של הזמרת טיטיו.
שמו ניתן לו בעת לידתו, כאשר התבונן באימו לראשונה בעין אחת פקוחה.
כאשר היו ילדים, איגל איי וננה בילו זמן רב בדרכים עם אביהם.
בגיל 12, צ'רי נשלח לבית ספר בניו יורק, שם עבד כשחקן ומתופף בלהקות שונות.
ב-1988 הופיע כמתבגר בסרט ההמשך לסרט ארתור.
ב-1993 כיכב בסדרת פעולה שלא ארכה זמן רב, "החוף הדרומי".
ב-1995, אביו נפטר, ושנה לאחר מכן, חזר צ'רי לסטוקהולם ובחר להתמקד בתחום המוזיקה במקום קריירת המשחק שעד כה הייתה חלק הארי בחייו המקצועיים.
הוא החל בכתיבתו והקלטתו של אלבום הפתיחה שלו, Desireless, על גיטרה אקוסטית.
האלבום נחל הצלחה מסחרית עולמית בשנים 1998 ו-1999. האלבום הגיע לפלטינה בארצות הברית ומכר כארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
צ'רי כתב במשותף את השיר "Wishing It Was" עם סנטנה לאלבומו המפורסם, "Supernatural", וכמו כן כתב לפסקולי סרטים כמו "ואת אמא שלך גם" ו"בילי אליוט".
ב-27 בנובמבר 2012 הופיע כאורח מוזיקלי במופע קולה של רומניה.
איגנטובקה (באוקראינית: Гнатівка; בפולנית: Ignatowka) הוא כפר קטן במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בסמוך לעיירה מלינוב שבין הערים לוצק ודובנו.
הכפר הוקם בשנת 1928 בצמוד למושבה יהודית וותיקה לוז'ישט כאשר השטח היה בשליטת פולין.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב האזור סופח לברית המועצות.
הנהר איגל הוא יובל של נהר הקולורדו הזורם כולו במחוז איגל במרכז מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית.
בחלקו העליון הנהר זורם דרך היער הלאומי וייט ריוור (White River National Forest).
אורכו 97.4 ק"מ, שטח אגן הניקוז שלו 2,450 קמ"ר וספיקתו הממוצעת 16.3 מ"ק לשנייה, אם כי בשנים שחונות יורדת הספיקה בשלהי הקיץ ל-5.7 מ"ק לשנייה, ובשנים ברוכות היא מגיעה באביב עד 200 מ"ק לשנייה.
מקור הנהר בקו פרשת המים של אמריקה בהתמזגות היובלים המזרחי (East Fork Eagle River) והדרומי (South Fork Eagle River).
בתחילה הוא זורם בכיוון צפון-מערב דרך הרי הרוקי.
הוא עובר ביישובים רד קליף (Red Cliff) ומינטרן (Minturn).
כביש 24 עובר בקטע זה במקביל אליו.
בוולקוט (Wolcott) הנהר פונה מערבה.
בנקודה זו נשפך אליו הנחל גור (Gore Creek) מהמזרח.
מכאן מקבילים לנהר כביש 6 וכביש בין-מדינתי 70. הוא עובר ביישוב איגל-וייל (Eagle-Vail), ובעיירות הקטנות אוון (Avon), איגל (Eagle) וג'יפסיום (Gypsum), ונשפך לקולורדו מדרום בעיירה דוטסרו (Dotsero).
מנקודה זו ניתן, בשנים מסוימת, לשוט במעלה הנהר עד איגל-וייל בסירות קטנות.
סמוך לעיירה הנטושה גילמן (Gilman), בקרבת העיירה מינטרן, פעל בין שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד 1984 מכרה איגל שבו כרו זהב, כסף ובעיקר אבץ.
מים שזרמו מהמכרה כללו רמות גבוהות של ארסן, קדמיום, נחושת, עופרת ואבץ וזיהמו את הקרקע ואת מימיו של הנהר איגל, והיוו סיכון למי השתייה של מינטרן.
הטיפול בשאריות הרעילות של המכרה הוטל על הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, ואנשיה הצליחו לעצור את זיהום הנהר.
איגן ארליי ברנל גומס (בספרדית: Egan Arley Bernal Gómez; נולד ב-13 בינואר 1997) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני מקצועי בקבוצת אינאוס.
הוא מנצח הטור דה פראנס 2019 - המנצח הראשון של מרוץ זה מאמריקה הלטינית ומנצח הג'ירו ד'איטליה ב-2021.
והחל להתחרות תחילה באופני הרים, הישגו הבולט היה הזכייה במדליית כסף באליפות העולם לג'וניור בקרוס קאנטרי.
ברנל הצטרף לקבוצה האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל, אנדרוני ג'יאקטולי .
הוא ניצח את דירוג הצעירים במרוץ סטימאנה אינטרנאזיונאל קופי אה בארטאלי וגם בג'ירו דל טרנטינו (כיום הטור של האלפים).
הוא ניצח את הטור של ביחור ברומניה.
וסיים רביעי כללי בטור של סלובניה.
בטור ד'לאווניר, הנחשב ל"טור דה פראנס" של הרוכבים הצעירים, סיים במקום ה-4 הכללי.
בשנת 2017 שמה של קבוצתו שונה לאנדרוני סידרמק - בוטקיה.
הוא פתח את העונה במירוץ הוואלטה סאן חואן בארגנטינה, וסיים במקום ה-9 הכללי.
במירוץ הטירנו - אדריאטיקו, סיים 2 בדירוג הצעירים.
וסיים 3 בסטימאנה אינטרנאזיונאל קופי אה בארטאלי ו-9 בטור אוף דה אלפס.
הוא ניצח את הדירוג הכללי בטור דה סאבויי מונט בלאנק ובטור סיביו.
ברנאל ניצח את המרוץ הכי נחשב לרוכבים צעירים, טור דה ל'אווניר כשהוא מראה דומיננטיות לאורך כל המרוץ ברנאל סיים במקום ה-13 במונומנט האיטלקי ג'ירו די לומברדיה.
אחרי עונה מוצלחת ותוצאות מרשימות של ברנל, ב-2018 הוא חתם בקבוצת סקיי (כיום קבוצת אינאוס).
את העונה הוא פתח עם מקום 6 בדירוג הכללי ומקום 1 בדירוג הצעירים בטור דאון אנדר.
וניצח את אליפות קולומביה בנגד השעון.
וניצח את הדירוג הכללי, דירוג המטפסים ודירוג הצעירים ב.
הוא ניצח את דירוג הצעירים וסיים 2 כללי בטור רומנדי.
אבל אחד מהישגיו הבולטים באותה שנה היה ניצחונו בהטור של קליפורניה.
בטור דה פראנס (שגם היה הגראנד טור הראשון בו השתתף), סיים במקום ה-15 הכללי ובמקום ה-2 בדירוג הצעירים.
הוא שימש פועל של גריינט תומאס ושל כריסטופר פרום, הראשון גם ניצח את המרוץ והשני סיים שלישי.
2019: הניצחון בטור דה פראנס
ב-2019 ברנל ניצח את המרוץ הצרפתי פריז - ניס לאחר שהקדים את נאירו קינטנה ומיכל קוויאטקובסקי.
בטור דה סוויס, ניצח את המרוץ לאחר שהגיע בזמן של 27:43:10, 19 שניות טוב יותר מזמנו של רוהאן דניס, שהגיע שני.
ובהמשך השנה השיג את ההישג הגדול ביותר בקריירה שלו עד כה, הניצחון בטור דה פראנס.
בעקבות היעדרותו של כריסטופר פרום הרוכב המוביל של קבוצת אינאוס שגם ניצח בטור בשנת 2013, ו-2015-2017 לא השתתף בטור בשל פציעה.
האסטרטגיה של קבוצת אינאוס הייתה לשלוח את ברנל ואת גריינט תומאס (מנצח הטור ב-2018) ביחד כמובילים, וככל שהטור יימשך, הקבוצה תעבוד עבור מי שיהיה ממוקם טוב יותר.
ברוב הטור הוביל ז'וליאן אלאפיליפ בדירוג הכללי והחזיק בחולצה הצהובה כשתומאס וברנל שומרים על פער זמנים קטן ממנו.
אך בקטע ה-19 בטור, תקף ברנל על מעבר איסראן בעוד שז'וליאן אלאפיליפ נחלש.
לנקודת הפסגה הגיע ברנל ראשון והקדים את אלאפיליפ.
המשך הקטע בוטל באותו יום בשל תנאי מזג אוויר קשים, סיומו נקבע למעבר איסראן, ובכך תפס ברנל את ההובלה במרוץ.
הוא שמר על החולצה הצהובה גם בקטע 20 שאף הוא קוצר בשל מזג האוויר ואף הגדיל את פער מאלאפיליפ בשלוש דקות נוספות.
בקטע האחרון בשאנז אליזה סיים ברנל את המרוץ כמנצח, כשאת הקטע מנצח קיילב יואן.
ואז היה לרוכב היחיד עד כה שהיה גם הצעיר ביותר מבין המשתתפים שמסיים את הטור וגם מנצח בו.
ברנל גם ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר.
ברנל המשיך בכושר הגבוה גם לאחר הטור, הוא התחרה בסדרת מרוצים באיטליה וסיים שני בג'ירו דלה טוסקנה, תשיעי בג'ירו דל'אמיליה ושישי במילאנו–טורינו.
הוא ניצח את מרוץ גראן פיימונטה שהתקיים יומיים לפני מונומנט ג'ירו די לומברדיה, בו סיים שלישי.
16 שניות אחרי המנצח באוקה מולמה, ברנל למעשה הפסיד לאלחנדרו ולוורדה במאוץ אל המקום השני.
ב-2020, פתח את העונה ב וסיים רביעי.
לאחר תום פגרת הקורונה ערך את הכנותיו על הגנת תוארו כאלוף הטור דה פראנס בצרפת, הוא ניצח את הלה רוט ד'אוקסיטניה, לאחר ניצחון בקטע השלישי והמכריע במרוץ, מקדים את ב-19 שניות את אלכסנדר ולאסוב וב-23 שניות את בן קבוצתו פאוול סיבאקוב.
לאחר מכן סיים שני לפרימוש רוגליץ' בטור ד'לאן, אך בטור דה פראנס, מרוץ המטרה, נטש ברנל את המרוץ לפני תחילת קטע 17. בשבוע הראשון של הטור היה ברנל מעורב בקרבות הדירוג הכללי, אך בשבוע השני והשלישי החל לאבד זמן בהדרגה, בקטעים 13 ו-15 ההרריים, ויצא מתמונת הדירוג הכללי.
לבסוף פרש כאמור בשל פציעות גב, איתן אמר ברנל שהוא מתמודד מאז ומתמיד.
את עונת 2021 פתח ברנל במרוצי האטואל דה בסאז' ובטור דה לה פרובאנס בצרפת.
במרוץ השני הגיע ברנאל שלישי כללי, 19 שניות מבן קבוצתו איוואן סוסה שניצח במרוץ.
לאחר מכן הוא עבר להתחרות באיטליה כחלק מההכנות שלו לג'ירו ד'איטליה, בו הוא עתיד לערוך הופעת בכורה.
הוא סיים שני במרוץ החד יומי טרופאו לאיגווייה, 39 שניות מבאוקה מולמה (טרק-סגפרדו) המנצח, ושלישי בסטראדה ביאנקה, 20 שניות מהמנצח מת'יו ואן דר פול (אלפסין–פניקס) ו-15 שניות מאלוף העולם ז'וליאן אלאפיליפ (דקונינק קוויק-סטפ).
בטירנו - אדריאטיקו הגיע ברנל רביעי כללי, כ-4:13 דקות מטאדיי פוגאצ'אר (יו.
ברנל החליט שלא להתחרות בעוד מרוצי הכנה לקראת הג'ירו, בניגוד ליריביו לדירוג הכללי שהתחרו במרוצי הכנה כמו הטור של האלפים ואחרים, במקום זאת הוא התאמן במחנה גובה בקולומביה וכך יצא שהשלים כמעט חודשיים ללא מרוצים, שהסתיימו עם תחילת הג'ירו.
בקטע ה-6 של המרוץ, שהיה הקטע ההררי הראשון בג'ירו, ברנאל סיים שני לג'ינו מיידר (בחריין–ויקטוריוס) שניצח מתוך קבוצת הבריחה.
לאחר קטע זה, דורג ברנל במקום ה-3 הכללי, 14 שניות מאטילה ואלטר (Groupama–FDJ) שהוביל את המרוץ.
בקטע ה-9, השיג ברנאל את הניצחון הראשון שלו בקריירה בקטע בגרנד טור.
זה קרה כאשר חלף על פני שני הרוכבים שהיו בהובלת המרוץ מקבוצת הבריחה מאות מטרים מסיום הקטע, בעליית הגראבל בקאמפו פליצ'ה.
זה הספיק עבור ברנל גם להפוך למוביל הכללי החדש של המרוץ, על חשבון ואלטר, וללבוש את החולצה הוורודה.
בקטע ה-11 הגדיל ברנל את פערו בפסגה, הקטע אומנם הלך למאורו שמידט (קובקה–אסוס) מקבוצת הבריחה בעוד ברנל סיים במקום ה-11, אך ברנל הצליח לפתוח פערים משאר מתחריו לדירוג הכללי, הבולטים מביניהם היו רמקו אוונפול (דקונינק קוויק–סטפ), ז'ואאו אלמיידה (דקונינק קוויק–סטפ) וג'וליו צ'יקונה (טרק–סגפרדו).
קטע 11 היה קטע עם קטעי עפר רבים, ששחזר את מרוץ סטראדה ביאנקה בו ברנל התחרה בשלב מוקדם יותר בעונה, מה שנתן לו יתרון על יריביו.
ברנל המשיך את הדומיננטיות שלו בשבוע השני של הג'ירו, בקטע ה-14 הוא שוב הגדיל את פערו ממתחריו לדירוג הכללי לאחר שסיים רביעי ללורנצו פורטונאטו שניצח מתוך קבוצת הבריחה, ובקטע ה-16 השיג ברנל ניצחון ראשון בחולצה הוורודה.
הקטע היה אמור להיות "קטע המלכה" של הג'ירו, אך קוצר משמעותית בשל תנאי מזג אוויר.
במהלך הקטע, ברנל השאיר את כל מתחריו מאחור במהלך העלייה ל"פאסו ג'יאו" והמשיך כל הדרך עד לניצחון שני בקטע בג'ירו, וראשון בחולצה הוורודה.
קטע 16 גם היה האחרון בשבוע השני של המרוץ, וברנל נכנס לשבוע השלישי כשהוא מוביל ב-2:34 דקות על דמיאנו קרוסו (בחריין–ויקטוריוס) ו-3:40 דקות על יו קארת'י (EF Pro Cycling).
בקטע ה-17, שפתח את השבוע השלישי, ברנל הראה חולשה ראשונה ליריביו בדירוג הכללי, כאשר הפסיד יותר מ-50 שניות לסיימון ייטס (קבוצת בייקאקסצ'יינג') שעלה למקום השלישי הכלחי, ולמעלה מדקה לז'ואאו אלמיידה, אך המשיך להוביל על שניהם בפער של יותר מ-3 דקות ועל קארוסו במקום השני בפער של יותר מ-2 דקות.
בקטע ה-19, ייטס ואלמיידה שוב הרוויחו זמן על ברנל, בעוד ייטס ניצח את הקטע בפער של 28 שניות מברנל במקום, כשאלמיידה שסיים שני חצה את קו הסיום כ-17 שניות לפני ברנאל.
בקטע ה-21, שהיה קטע נגד השעון שסיים את הג'ירו, ברנל סיים במקום ה-24 וכ-1:53 דקות מבן קבוצתו פיליפו גאנה, שניצח את הקטע.
ברנל סיים את הג'ירו במקום הראשון, 1:29 דקות מקרוסו ו-4:15 מייטס שסיימו גם הם על הפודיום.
עם ניצחונו בג'ירו, הוא הפך לקולומביאני השני לנצח במרוץ, אחרי נאירו קינטנה ב-2014. הוא גם השלים ניצחון שני ברציפות עבור אינאוס גרנדיירס, שניצחה ב-2020 עם טאו גייגן הארט.
המטרה הבאה בעונה של ברנל הייתה הוואלטה אספניה, לשם כך הוא התחרה בקלאסיקה סן סבסטיאן ובוואלטה אה בורגוס, בתור מרוצי הכנה.
בעוד שבסן סבסטיאן סיים במקום ה-16, בבורגוס התרסק ברנל בקטע הראשון ואיבד סיכוי להילחם על הדירוג הכללי עקב הזמן הרב שאיבד.
בקטע ה-5 והאחרון סיים רביעי וסיים את המרוץ במקום ה-38 הכללי.
ברנל פתח את הוואלטה אספניה עם מקום 46 בקטע הפרולוג, בקטע ה-3, שהיה הראשון להסתיים בפסגה של עלייה (ה"פיקון בלנקו"), ברנל סיים במקום ה-11 ועלה למקום השישי הכללי כשהוא מוביל את קטגוריית הרוכב הצעיר.
בשאר המרוץ שלט יריבו הבכיר של ברנל ומנצח המרוץ בשנתיים האחרונות, פרימוש רוגליץ', כשברנל התקשה להוריד פערים ממנו והראה חולשה גם לעומת רוכבי דירוג כללי אחרים, כמו אנריק מאס וג'ק הייג.
בקטע ה-17 יצא ברנל להתקפה, כשנותרו 60 ק"מ לסיום המרוץ, בעוד רוגליץ' המשיך עד לניצחון בקטע, ברנל סיים שביעי לאחר שלא יכל להמשיך בקצב של רוגליץ' ונתפס על ידי שאר רוכבי הדירוג הכללי.
בקטע ה-18 עלה ברנל למקום החמישי הכללי על חשבון גיום מרטן, אך איבד אותו ואת ההובלה בקטגוריית הרוכב הצעיר לג'ינו מיידר.
ברנל סיים את הוואלטה במקום ה-6, 13:27 דקות מפרימוש רוגליץ', ו-1:54 דקות ממיידר.
איגיפאן (יוונית עתיקה: Αἰγίπαν; בתרגום חופשי: פאן-עז) היה על פי מספר גרסאות אל נבדל מפאן, בעוד שאחרות רואות בו דמות זהה לפאן.
ככל הנראה סיפורו הומצא במלואו בתקופה מאוחרת יחסית.
לפי היגינוס, הוא היה בנו של זאוס (יש מקורות שמספרים כי הוא בנו של אפולו) ואגה (נקראת גם בואטיס או אייקס), והועבר לכוכבים.
אחרים טוענים כי איגיפאן הוא אביו של פאן, וקובעים שהוא ובנו הם חצי עיזים וחצי דגים, מעין עזי-ים.
באמנות היוונית, איגיפאן מתואר לעיתים קרובות כעז ים, היצור המיתי המיוצג על ידי קבוצת הכוכבים גדי.
כאשר זאוס בתחרותו עם טיפון נשלל מגידי ידיו ורגליו, הרמס ואיגיפאן החזירו לו אותם בסתר והתאימו אותם במקומות המתאימים להם, לאחר שגנבו אותם מהמערה הקוריקיאנית שבה נשמרו על ידי דלפינה.
כאשר נלקחו מזאוס גידי ידיו ורגליו במהלך תחרות עם הטיטאנים, הרמס ואיגיפאן שחזרו אותם בסתר והתאימו אותם במקומות המתאימים.
סופרים מאוחרים יותר כמו פליניוס הזקן השתמשו במונחים "איגיפאניים", כדי לתאר גזע של פראי פרא דמויי סאטירים שנאמר כי הם מתגוררים בלוב.
תיאור זה נמשך בספרי החיות מימי הביניים שבהם נעשה שימוש לפעמים במונחים איגיפאניים וסאטירים כדי לתאר יצורים דמויי קוף או חיות.
אלה נחשבים לתיאורים פנטסטיים של בבונים או קופים.
התייחסות לאיגיפאניים כמין מופיעה גם ב-The Fall of the House of Usher של אדגר אלן פו.
אִיגְנָאץ רִיטֶר פוֹן רוּדְהַארְט היה סופר, מלומד ועובד ציבורי מממלכת בוואריה שכיהן כראש ממשלת יוון לתקופה קצרה ב-1837 בחסות אותון, מלך יוון.
רודהארט היה יליד וייסמאין, פרנקוניה עילית שבצפון נסיכות הבוחר מבוואריה, האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה בבמברג למד משפטים באוניברסיטת מינכן והשלים שם דוקטורט.
רודהארט היה לפרופסור למשפטים בוירצבורג, והוא עבר בשנת 1817 לבאייר.
מאוחר יותר עבר למינכן לשירות המנהלי והממשלתי של ממלכת בוואריה.
רודהארט הפך לחבר מועצה במינהל הפיסקאלי הכללי החדש שנוצר וגם מונה בשנת 1819 לתפקיד המנהל הראשון של הלשכה הסטטיסטית החדשה, כיועץ לשרים במשרד האוצר הבווארי.
בשנת 1823, עקב התבטאויותיו הליברליות המתמשכות פעם אחר פעם, רודהארט הועבר לפעילות ממשלתית משנית בבָּיְירוֹיְת לאחר לחצו של קנצלר האימפריה האוסטרית, קלמנס ונצל פון מטרניך, על הממשלה הבווארית.
בשנת 1826 עבר לתפקיד יועץ משני למשרד האוצר ברגנסבורג.
ב-1825 התמודד לראשונה לבחירות מטעם נציבות מחוזית.
הוא נבחר ללשכת הנבחרים, אשר לה השתייך גם בשנים 1827–1828, 1831 ו-1834 כדובר עבור התושב הבווארי המתון.
דעותיו הליברליות של רודהארט הובילו אותו מספר פעמים למאבקים מול יריבים פוליטיים בעוד הוא ניסה לקדם מונרכיה חוקתית בבוואריה.
בשנת 1832 לודוויג הראשון, מלך בוואריה מינה אותו לנשיא האזורי של הדנובה התחתונה.
בהמלצת הפוליטיקאי מקסימיליאן-עמנואל פרהר לרחנפלד בתחילת פברואר 1837 מונה רודהארט לראש ממשלת יוון ושר החוץ היווני לאותון, מלך יוון שהיה בן למלוכה הבווארית (בית ויטלסבאך).
לתפקידים אלו מונה רודהארט במקום יוזף לודוויג פון ארמנספרג והיה חלק מהמנהל הבווארי ששלט באותה העת בממלכת יוון.
באפריל 1837 היה רודהארט אחראי על הקמת אוניברסיטת אותון באתונה.
בשל מחלתו הקשה התקבלה התפטרותו ב-8 בדצמבר 1837; בדרכו חזרה לבוואריה נפטר בטריאסטה.
איגנטיוס , היה הפטריארך של קונסטנטינופול מ-4 ביולי 847 עד 23 באוקטובר 858, ומ-23 בנובמבר 867 עד מותו ב-23 באוקטובר 877. הוא נחשב לקדוש גם על ידי הכנסייה הקתולית וגם על ידי הכנסייה האורתודוקסית ויום חג לכבודו נקבע ב-23 באוקטובר.
איגנטיוס, או ניקטאס בשמו המקורי, היה בנו של הקיסר מיכאל הראשון ופרוקופיה , ונכדו של ניקפורוס הראשון מצד אמו.
שמו שונה לאיגנטיוס בגיל 14. הוא סורס בכפייה בתקופת ילדותו על ידי הקיסר לאו הארמני ונכלא במנזר, ולכן נמנע ממנו לשמש כקיסר בהמשך חייו מכיוון שהקיסר לא יכל להיות סריס.
הוא הקים שלושה מנזרים על אי הנסיכים בסמוך לקונסטנטינופול.
בהמשך הוא התקדם להיות אב מנזר וגם הוסמך לכמורה על ידי באסיל, הבישופ של האי פארוס.
הקיסרית תאודורה מינתה אותו בשנת 847 לפטריארך של קונסטנטינופול, בעצם הארכיבישוף של העיר שאחראי על ענייני הדת.
הפטריארך של קונסטנטינופול נחשב לתפקיד הבכיר ביותר בנצרות האורתודוקסית.
תיאודורה מינתה את איגנטיוס בשל התנגדותו לאיקונוקלאזם.
באותה תקופה חל משבר של ממש באימפריה, בעקבות נורמות דתיות שנכנסו לשימוש רחב בקרב הציבור ונאסרו על ידי הקיסרים.
הקיסר לאון החמישי עוד בשנת 815 אסר על השימוש באיקונות כחלק מהפולחן הדתי, ותיאודורה שהתנגדה לשימוש באיקונות בחרה באיגנטיוס לתפקיד הפטריארך.
איגנטיוס, שהיה מבקר חריף של בכיר השרים ברדס, אחיה של תיאודורה ומקורבו של הקיסר מיכאל השני, הודח מתפקידו בתור הפטריארך של קונסטנטינופול בשנת 858 לאחר שברדס והקיסר מיכאל נטלו את ההנהגה מידי תיאודורה ונעלו אותה ואת בנותיה במנזר.
איגנטיוס הודח בעקבות סירובו לקחת חלק במזימה של ברדס והקיסר מיכאל לשלוח את תיאודורה למנזר נשים.
סירובו לקחת חלק במזימתם, ביחד עם הגינוי הפומבי שאיגנטיוס הוציא כלפי ברדס על כך שבגד באשתו עם אשתו של בנו, גרם לכך שברדס שכנע את הקיסר מיכאל להדיח את איגנטיוס ולשלוח אותו לאי טרבינטוס.
לאחר שמחליפו של איגנטיוס, פוטיוס, התנהג בצורה שערורייתית וביטל את חלק ממהלכיו של איגנטיוס, תומכיו של איגנטיוס פנו לאפיפיור ניקולאס הראשון בבקשה שיתערב.
האפיפיור היסס אך לבסוף הוציא הודעת גינוי נגד פוטיוס וקבע שאיגנטיוס הוא הפטריארך הלגיטימי של קונסטנטינופול.
בשנת 867 הקיסר באסיל הראשון ממקדוניה עלה אל כס השלטון לאחר שרצח את קודמו הקיסר מיכאל השני, ועל מנת ליצור ברית עם האפיפיור אדריאנוס השני, מחליפו בתפקיד של ניקולאס הראשון ועם לואי השני מלך איטליה, הוא הדיח את פוטיוס והחזיר את איגנטיוס למשרת הפטריארך של קונסטנטינופול.
לאחר מכן איגנטיוס שירת בתור פטריארך במשך עשור בשקט יחסי.
הוא נפטר ב-23 באוקטובר 877 ונקבר כנסיית הקדוש מיכאל בקונסטנטינופול.
איגל היא עיר במערב ארצות הברית במחוז עדה, איידהו, 16 קילומטרים צפונית מערבית למרכז העיר בויסי.
במפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 30,346 תושבים.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 76.15 קילומטרים רבועים, מתוכם 1.24 הוא מים והיתר יבשתי.
אזור זה חווה קיץ חם ויבש, וחורפים קרירים ויבשים בממוצע של 25 סנטימטרים של שלג, עם טמפרטורות גבוהות בקיץ של מעל 30 מעלות צלזיוס בממוצע וטמפרטורות נמוכות בחורף בממוצע של 8 מעלות צלזיוס.
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, לאיגל יש "Csb" במפות האקלים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 381 איש לקילומטר רבוע והיו 11,964 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 149 יחידות דיור לקילומטר רבוע ההרכב הגזעי של העיר היה 91.1% לבנים, 0.4% אפרו אמריקאים, 0.5% ילידים אמריקאים, 1.8% אסייתים, 0.2% תושבי האי הפסיפי, 1.8% מגזעים אחרים ו-4.9% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 7.6%.
מתוך 10,610 משקי הבית באיגל לשליש מתוכם היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 68.9% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ל-19.5% הייתה בעלת בית אישה ללא בעל נוכח, ל-8.5% מהמשקים ביישוב היה בעל בית גבר ללא אישה ו-19.8% היו לא משפחות.
13.8% ממשקי הבית היו אדם אחד ו-8.8% היו לפחות אדם מבוגר אחד בן 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.65 נפשות לבית וגודל המשפחה הממוצע היה 3.04 נפשות.
הגיל החציוני היה 41.6 שנים.
ההרכב המגדרי של העיר היה 48.2% גברים ו-51.8% נשים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 266 איש לקילומטר רבוע והיו 7,570 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 262 יחידות דיור לקילומטר רבוע ההרכב הגזעי של העיר אז היה 94.4% לבנים, 0.3% אפרו אמריקאים, 0.5% ילידים אמריקאים, 1.6% אסייתים, 0.1% תושבי האי הפסיפי, 1.0% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 4.7%.
מתוך 7,069 משקי הבית ל-41.5% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 67.9% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ל-7.9% הייתה בעלת בית אישה ללא בעל נוכחות, ל-3.2% היה בעל בית גבר ללא אישה ו-21.0% היו לא משפחות.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.82 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.20.
איגנאטי (אידל) גרנאט היה מו"ל יהודי רוסי, מייסד (יחד עם אחיו הבכור אלכסנדר) הוצאת הספרים "גרנאט", פרופסור מן המניין באוניברסיטת מוסקבה.
נולד במוגילב ב-31 ביולי לפי הלוח היוליאני (12 באוגוסט) 1863 במשפחתו של הסוחר אודסה נאום (נחים) בן קיבוב גרנאט.
סיים את לימודיו בגימנסיית פולטבה (1883) ופקולטה למשפטים של אוניברסיטת מוסקבה (1887) עם תואר מועמד לדוקטורט (היום היה מקביל לתואר דוקטור למשפטים).
הושאר בהמלצת אלכסנדר צ'ופרוב בחוג לכלכלה פוליטית לקראת פרופסורה.
ב-1892, יחד עם אחיו אלכסנדר, ייסד במוסקבה את הוצאת הספרים הפרטית "שותפות האחים א' ו-אי.
גרנאט ושות' ", אשר רכשה את הזכויות על "מילון אנציקלופדי לשולחן", שפורסם מאז 1891 על ידי "שותפות של א.
בשנת 1910 החל לפרסם את "המילון האנציקלופדי גרנאט", תוך שימוש באנציקלופדיה בריטניקה כמודל (33 כרכים ממנו פורסמו עד סוף אוקטובר 1917 אז התרחשה מהפכת אוקטובר).
הוא הזמין מספר רב של פרופסורים מאוניברסיטת מוסקבה כעורכים למערכת.
פרסומים נוספים של אגודת האחים א.
ב-1917 הפכה השותפות לחברת המניות "המכון הביוגרפי הרוסי של האחים א' ואי.
גרנאט", שב-1939 התמזגה עם המכון "האנציקלופדיה הסובייטית".
בנוסף לפעילות ההוצאה לאור, עסק איגנטי גרנאט בעבודה מחקרית ופדגוגית.
הוא מחברם של מספר ספרים בעלי אופי פוליטי כלכלי ומשפטי - למשל, "שאלת העבודה ורפורמת הקרקע" (1906, תחת השם הבדוי אי.
גריי) ו"על שאלת נישול האיכרים באנגליה " (1908), עליה גם הגן כעבודת המוסמך שלו באותה השנה.
היה פרופסור במחלקה למדיניות כלכלית של הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת מוסקבה (1921 - 1925); לימד את הקורס "מדיניות כלכלית".
נפטר במוסקבה ב-29 בדצמבר 1941 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פי צוואתו הועברה ספרייתו האישית לאוניברסיטת מוסקבה ואז התגלו בה מכתבים מאת ולדימיר לנין לעורכי המילון האנציקלופדי.
אחיין (בן של אחות) - כלכלן, מהפכן ודמות כלכלית יורי לרין.
האחיין דרך סבא - הארכאולוג והאתנוגרף מיכאיל רבינוביץ' (1916 - 2000), חתן פרס המדינה של הפדרציה הרוסית (1993).
איגיל הוא יישוב וקומונה כפרית במזרח מחוז מרקש-אספי במרכז מרוקו.
ב־8 בספטמבר 2023 אירעה במרוקו רעידת אדמה בעוצמה של 6.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ומוקד הרעידה היה בשטח של איגיל.
הרעידה גרמה ליותר מ־2,900 הרוגים ועוד מעל ל־5,600 פצועים.
המקום נפגע קשות כתוצאה מהרעידה.
היישוב ממוקם במורדות הרי האטלס, כ־40 קילומטרים מדרום־מזרח למרקש.
איגל רוק אנטרטיינמנט היא חברת הפקה והפצה בין-לאומית של סרטי מוזיקה ותכנות.
היא מפעילה שתי חברות תקליטים (איגל רקורדס וארמורי רקורדס), חברת הפקות בשירות מלא (איגל רוק הפקות) וחברת בת לפרסום מוזיקה (איגל-איי מיוזיק).
איגל רוק אנטרטיינמנט נוסדה באפריל 1997 בידי טרי שאנד, ג'וף קמפין וג'וליאן פול, שלושה עמיתים לשעבר בקאסל תקשורת, עם קשר ישיר לברטלסמן מיוזיק גרופ.
מאוחר יותר היא נרכשה על ידי אדל רקורדס ובשנת 2001 נמכרה כולה לחברת ההשקעות הבריטית HgCapital תמורת 34 מיליון ליש"ט.
בשנת 2007 נרכשו מניות מיעוט מחדש על ידי אדל AG.
חטיבת איגל ויז'ן הוקמה בשנת 2000. המטה של איגל רוק אנטרטיינמנט נמצא בלונדון עם משרדים בניו יורק ומשרדים שותפים ברחבי העולם.
באפריל 2014, איגל רוק אנטרטיינמנט נרכשה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ.
הרכישה של יוניברסל באה בעקבות הרכישה של רוב EMI.
טרי שאנד המשיך להוביל את החברה כיו"ר ומנכ"ל מהמטה שלה בלונדון.
בשנת 2020, יוניברסל הקימה את אולפני מרקורי שקלטו את איגל רוק אנטרטיינמנט.
החברה זכתה בפרס גראמי על הסרט התיעודי When You're Strange ב-2010.
איגל רקורדס היא חברת תקליטים בריטית, חטיבה של איגל רוק אנטרטיינמנט ובעצמה חברת בת של יוניברסל מיוזיק גרופ.
בממלכה המאוחדת מנהלת חברת התקליטים היא לינדזי בראון, לשעבר מנהלת ואן היילן, בעוד שבארצות הברית עומד בראשה מייק קרדן.
להלן חלק מהאמנים החתומים או שהיו חתומים בחברת התקליטים:
איגנטיוס מאנטיוכיה היה בישוף העיר אנטיוכיה, מאבות הכנסייה הראשונים ודמות מרכזית בנצרות הקדומה.
איגנטיוס הוצא להורג תחת הקיסר טראיאנוס, ונחשב כמרטיר ולקדוש.
האגרות שחיבר בעת מסעו הקצר לרומי כאסיר, הפכו למסמכים קאנוניים במסורת הכנסייה, והן מקור חשוב לתולדותיה בראשיתה.
כמעט שום דבר אודות חיי איגנטיוס, למעט השבועות האחרונים לחייו, איננו ידוע בוודאות.
המסורת טוענת כי היה הבישוף השלישי למניין לכהן בקרב הנוצרים בעירו אנטיוכיה, מונה בשנת 69, וכי הוא ועמיתו פוליקרפוס היו תלמידיו של יוחנן השליח.
בתאריך כלשהו בין השנים 107 ל-112, נאסר איגנטיוס בעת רדיפות הנוצרים תחת טראיאנוס והוטל עליו עונש מוות.
הוא נסע לרומי תחת משמר סרדיוטות, ועבר דרך פילדלפיה, סמירנה ואלכסנדריה טרואס; משם הפליג לנאפוליס, אחריה לפיליפי ולבסוף לרומי.
במהלך המסע פגש במבקרים ושליחים נוצרים רבים שבאו לחלות את פניו, וחיבר מספר גדול של אגרות לכנסיות אחרות ולחברו פוליקרפוס.
ישנה הסכמה רחבה כי שבעה מן המכתבים שיוחסו לו במאות הבאות אכן חוברו על ידיו.
שבעה אחרים ביוונית, ועוד ארבעה בלטינית, נכתבו על ידי סופרים מאוחרים בשמו, ונהנו לעיתים מפופולריות רבה.
שבע האגרות הנחשבות למקוריות ממוענות לכנסיות הנוצריות באפסוס, מגנסיה, טראליס, רומי, פילדלפיה וסמירנה, ולידידו פוליקרפוס.
שבע האגרות הן מקור חשוב ביותר לתולדות הנוצרות במאה השנייה.
איגנטיוס חוזר בהן על נושאים שונים, שהוא הראשון להעלות רבים מהם בתיעוד הקיים.
בין היתר, הוא תקף את "אלו הטוענים שהאדון ישו לא עטה בשר ורק נראה כסובל", כלומר הדוקטים, וכינה אותם אתאיסטים.
בה במידה גינה את המתייהדים, נוצרים שהטיפו לשמירת מנהגים יהודיים, והסביר ש"לא הנצרות מאמינה ביהדות, אלא היהדות מאמינה בנצרות" ואי-אפשר להיות נוצרי ויהודי בה בעת וכי מדובר ב"שני מחנות" נבדלים.
הוא הנגיד במפורש בין שמירת שבת לציון "יום האדון" הוא יום ראשון.
הוא תיאר היררכיה כנסייתית מסודרת המורכבת מנושאי המשרות בישוף, זקנים (פרסביטרים) ודיאקונים.
הבישוף, בעיני איגנטיוס, נושא סמכות עליונה ואסור לקהל לחלוק עליו או להתנגד לו.
הוא ייחס חשיבות רבה לאגרות פאולוס אך לא התייחס לנרטיבים המופיעים בספרי הבשורה, וראה את תחיית ישו כעניין מרכזי, המסמל את ישועת האדם.
מבחינה כריסטולוגית תיאר את ישו כמי שהוא בשר ורוח, אדם ואלוה, צרופים כאחד, עדות מוקדמת לניסוחים המורכבים יותר של המאות הבאות.
כמו כן הוא כנראה הראשון לתאר במפורש את האוכריסטיה הכוללת לחם ויין, וראה אותה כמשרה את נוכחות ישו על המשתתפים (אנשי כנסייה אף ניסו לראות בכך הכרה קדומה בטרנסובסטנציאציה, אם כי איגנטיוס כנראה לא החזיק בדעה כה משוכללת).
הנושא החשוב ביותר העולה בטקסטים הוא תשוקתו של הבישוף למות מות קדושים, ותפישה נאצלת ומאדירה של מוות כזה כביטוי עליון לאמונה הנוצרית.
איגנטיוס ייחל לכך ש"חיות הטרף לא יותירו ממני שריד" ועוד כיוצא בזה.
אגרות איגנטיוס צוטטו לרוב על ידי אבות הכנסייה עוד במאה השנייה.
כבר בסביבות 150 הטקסט מוזכר ב"מות הקדושים של פוליקרפוס", ולאחריו על ידי מליטון מסרדיס, לוקיאנוס מסאמוסאטה ואירנאיוס.
הן הפכו כמעט מיד לטקסט קאנוני.
איגניקה היא תנועה השואפת "להשביח" את המין האנושי על סמך פילוסופיה ביולוגית-חברתית העוסקת בחקר השפעת התורשה על מאפיינים מנטליים והתנהגותיים.
מצדדי האידאולוגיה האיגנית השתמשו בה כהצדקה לגזענות, אנטישמיות, יכולתנות וסוגי אפליה נוספים.
המילה איגניקה נגזרת מהלחם בסיסים של השורשים מיוונית עתיקה eû (טוב, הולם) ו-genḗs (לבוא לעולם/לגדול).
התנועה הייתה פופולרית במיוחד בארצות הברית ובמערב אירופה בראשית המאה ה-20 וצמחה במקביל להתפתחות הגנטיקה המנדליאנית.
היא נודעה לשמצה בשל ניסיונה לחלק את החברה לאזרחים בעלי תורשה "טובה" ו"נורמטיבית" למול בעלי תורשה "פגומה", ובשל תוכניות העיקור שהובילה במטרה לרסן את התרבותם של האחרונים.
היא השפיעה רבות על גרמניה הנאצית בפיתוח תורת הגזע ובעיקר ביישום תוכנית T4 – אותנסיה.
הפופולריות של התנועה צנחה בעקבות מלחמת העולם השנייה ותורתה הפכה למוקצית מחמת מיאוס בקרב רוב הקהילה המדעית.
המונח איגניקה, כפי שנטבע על ידי סר פרנסיס גלטון ב-1883, מתייחס לחקר כל הגורמים המשפיעים על עיצובו של גזע (ובזאת, גם בני אדם) והבנתם, בשאיפה להביא להשבחתו.
הגדרה זו כללית למדי וניתן לכלול בה הרבה ממושאיהן של הגנטיקה והרפואה המודרניות.
בראשית המאה ה-20 ראתה הקהילה המדעית את האיגניקה כפן היישומי של חקר הגנטיקה.
אולם, מסיומה של מלחמת העולם השנייה, המושג העלה אסוציאציה שלילית, בעיקר בשל חלקם של מוסדות האיגניקה בהפעלת תוכניות עיקור ובקידום חלק מרעיונות הגזע הנאציים.
בעשורים האחרונים עולות קריאות, הן מצד מדענים והן מצד היסטוריונים, לעקור מהמונח את ההקשר המוסרי השלילי שדבק בו, ולשוב ולראות בו את משמעותו המקורית והרחבה.
זאת בטענה שהתיאור ההיסטורי של האיגניקה כמדע-כוזב ותו לא – מתעלם מהזיקה ההדוקה שהתקיימה בעבר בין האיגניקה לביולוגיה.
עם זאת, השימוש במונח נעשה לרוב בהקשרים שליליים, בהתייחסות למדע מפוברק או כדי לרמוז על הסכנות שבחציית גבולות האתיקה המדעיים.
אנגליה של ראשית המאה ה-19 חוותה פריחה תעשייתית מהירה, שהובילה להיווצרותן של שכבות אוכלוסייה חדשות.
אחד הדימויים שרווחו באותה תקופה בקרב אינטלקטואלים לתיאור הקשר בין המעמדות שחילקו את החברה הוויקטוריאנית היה של "שתי מדינות": אחת של ההמון העני והנבער, ממנו נובעים הפשיעה והריקבון המוסרי, והשנייה של המיעוט המשכיל, האליטה התרבותית והאינטלקטואלית שריכוזה במעמד הביניים.
הכומר והוגה הדעות הפוליטי תומאס מלתוס הציג בכתביו את הסכנה בגידול דמוגרפי של שכבות האוכלוסייה העניות.
הוא טען שבכל חברה מתנהל מאבק בין-אזרחי על משאביה המוגבלים של המדינה, ושגידול מופרז בילודה של המעמדות הנמוכים יביא לכיליונם הזריז של אותם משאבים ולהיחלשות החברה כולה.
ב–1859 פרסם צ'ארלס דרווין, שבעצמו הושפע עמוקות ממלתוס, את ספרו "מוצא המינים", שבו העלה רעיונות בדבר ברירה טבעית, ותחרות בין מינים על מנת לשרוד.
בהמשך, התקבלה הגנטיקה המנדליאנית, והגיעו תגליותיו של אוגוסט וייסמן, שסבר שאין לשינויים סביבתיים השפעה על התורשה.
כל אלה הקנו תשתית רעיונית ומושגית חדשה להגות החברתית, שהחלה כעת לנסות למצוא קשרים בין פערי המעמדות והתנהגות מוסרית לבין מנגנוני התורשה והאבולוציה.
המדען, הסטטיסטיקאי והוגה הדעות פרנסיס גלטון, דודנו של דרווין, ראה ב"מוצא המינים" וברעיון "הברירה הטבעית" ראשיתו של מדע שיבחן את התפתחותם של סוגי אדם שונים בתוך חברה נתונה כתוצאה מהבדלים תורשתיים.
גלטון, שהיה אחד מאבות הקרימינולוגיה, בילה זמן רב בתחקור ובהתבוננות באסירים.
הוא סבר שניתן לבודד קווי דמיון פיזיים ומנטליים בין האסירים המעידים על רפיון שכלי ומוסרי מולד.
קווי הדמיון הללו, טען, נובעים ממוצאם של האסירים מקרב המעמדות הנמוכים.
הוא גם בחן את מאפייניהם של מי שראה כ"אנשים גדולים" והתחקה אחר אילנות היוחסין שלהם.
על כך כתב, בין היתר, בספרו "הכישרון האנושי" (Human Genius).
גלטון האמין שרצוי להוסיף ולחקור את השפעתה של תורשה על משתנים כגון כשירות מוחית, תועלת חברתית והתנהגות מוסרית כדי לזהות באופן חד-משמעי את מקורן התורשתי של תכונות לא רצויות ולמנוע את התפשטותן.
כך, האמין, ניתן יהיה להגדיל את אחוז בני האדם החרוצים והמבריקים בחברה על חשבון אלו המהווים עליה נטל, ולמעשה לכוון את האבולוציה האנושית.
הוא הלין רבות על כך שבני אדם מקפידים על השבחת גזעיהן של בהמות וחיות מחמד אך "מפקירים" את גזעם שלהם.
לשאיפה להפעיל ביקורת על התרבות הגזע קרא איגניקה.
להגדרתו: "איגניקה היא המדע העוסק בכל ההשפעות (ולוּ הזוטרות ביותר) אשר משפרות את איכויותיו המולדות של גזע מסוים, וכמו כן באלו המשפרות את התפתחותו אל עבר תועלת מרבית."
את האיגניקה חילק גלטון לשני פנים: "איגניקה חיובית", או "מבנית", ו"איגניקה שלילית".
האיגניקה חיובית משמעה קידום צמיחתן והתרבותן של אוכלוסיות "מוצלחות", למשל על ידי תמיכה כלכלית, עידוד ילודה ואולי אף שיבוט, בעוד שהשלילית משמעה מניעת התרבותן של אוכלוסיות "בעייתיות", על ידי הגבלת ילודה, הגבלות כלכליות, בידוד, עיקור ואף המתת חסד.
רעיונותיו של גלטון אומצו על ידי רבים מתוך מעמד הביניים האנגלי.
מחקרים דמוגרפיים הזינו את השיח החברתי והדגישו את התרבותם המסוכנת והלא מבוקרת של ה"עניים" לעומת שיעור הילודה האיטי של ה"כשירים".
הכותב ויליאם גרג ביטא את תחושת מעמד הביניים כי "הורות צריכה להיות זכותה הבלעדית של האליטה בלאום נתון." גם דרווין, שהתנגד להתערבות ממשלתית בניהול ילודה, הביע דאגות מדרדור החברה על ידי התרבות העניים בספרו "האבולוציה של האדם".
בראשית המאה ה-20 הופיעו מוקדים ממוסדים לחקר האיגניקה וליישומה.
הראשונים הוקמו בגרמניה ב-1904, וכמה שנים לאחר מכן הוקמו סניפים מוסדרים גם באנגליה.
אך ההתארגנות הענפה ביותר הייתה בארצות הברית.
אמריקאים ממעמד הביניים הזדהו עם החששות של האנגלים בני זמנם מפני התפשטות אוכלוסיות חלשות.
גל ההגירה לארצות הברית בתחילת המאה העשרים, בעיקר מדרום ומזרח אירופה, הגביר את דאגתם.
הגל הגיע לשיאים עם תחילת מלחמת העולם הראשונה וסיומה.
אינטלקטואלים אמריקאים באותן שנים חששו שההגירה תביא לשינוי דמוגרפי שיָפר את אופייה האנגלו-סקסי-פרוטסטנטי של אמריקה.
ברוח זו הוקם המשרד לרישום איגני (Eugenics Records Office) במדינת ניו יורק.
בשנים הראשונות לפעולתו המשרד היה מורכב ממספר מועט של חברים, אך אלה היו אנשים רמי מעלה והשפעה – משפטנים, רופאים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים.
עיקר פעולתו של המשרד היה איסוף מידע על אזרחים ויצירת ארכיון רישום נרחב למידע "איכותני" על משפחות רבות (בעיקר של מהגרים חדשים) במדינת ניו יורק.
המשרד גם הפעיל קמפיינים ליצירת מודעות לצורך ב"אחריות גזעית" (הימנעות מנישואי תערובת, למשל) על ידי כרזות, תשדירי שירות והפגנות.
בנוסף, המשרד ארגן לפרקים ירידים ותחרויות נושאות פרסים לציון המשפחות "הכשירות ביותר".
תחת ניהולו של הביולוג צ'ארלס דבנפורט , השיג המשרד מימון מאילי הון כדוגמת ג'ון ד.
רוקפלר וג'ון הארווי קלוג (ממציא הקורנפלקס, יחד עם אחיו, ויל קית' קלוג ).
עוד לפני התבססות האיגניקה היו האינטלקטואלים האמריקאים נכונים לראות בפער בין מעמדות כזירת קרב טבעית.
הכלכלן ויליאם גרהאם סמנר, בן המאה ה-19, טען שבין אדם לאדם מתנהל בכל עת מאבק הישרדותי ושעל החברה לעודד את ניצחונו של המוצלח יותר (החרוצים והמועילים) בהתאם לחוקי הברירה הטבעית.
את נחשלי החברה, המוצלחים פחות, היה מקובל לראות כבעלי פגם מולד שהופך אותם מוּעדים להתנהגות נפשעת ועלובה מוסרית – פגם זה כונה "רפיון שכלי" (בצרפת כונה הפגם "דביליות").
עם שחר המאה ה-20 אימצו מרבית הביולוגים האמריקאים את עקרונות וייסמן ומנדל באשר לתהליך התורשה – כלומר, שתכונות מוּרָשות הן קבועות ואינן נתונות להשפעות סביבתיות (וייסמן), וכי הן מועברות על ידי יחידות תורשה שנקראות גנים, שמתאפיינים ברצסיביות או דומיננטיות, וקובעים את ההסתברות להופעתן של תכונות (מנדל).
עקרונות אלה סיפקו תמיכה לעמדתם של הוגי דעות רבים, שעליונות או נחיתות מוסרית אינן תולדה של חינוך טוב או גרוע או של השפעות סביבתיות, אלא נגזרות תורשתיות בלבד.
גם ביולוגים שדחו את תורת ההורשה של מנדל ואימצו במקומה תורת הורשה מעורבבת נטו לתמוך באיגניקה, והתנועה האיגנית בכללותה אימצה גישה פרגמטית כלפי תורות ההורשה המדעיות המתחרות, והסכימה לאמץ כל אחת שתשרת את מטרותיה.
בהתאם לכך, פירשו רוב הגנטיקאים המנדליאנים האמריקאים תופעות של "ריפיון שכלי" כביטוי הנצפה (פנוטיפ) של יחידה גנטית (אלל) רצסיבית.
המסקנה שלהם מכך הייתה שכדי למנוע מתופעות ה"רפיון השכלי" להתפשט, אין די בשיפורים במערכת החינוך, ואף אין זה מספיק לעודד את האזרחים "הבריאים" של החברה להתרבות – יש גם למנוע הִתרבות של כל אלה שנמצאים בסיכון ל"רפיון שכלי".
הפתרון המתבקש היה, אפוא, עיקור שיטתי.
אחד המחקרים שתרמו במיוחד להעצמת החשש מהתרבות "רפי השכל" היה זה של הפסיכולוג הנרי ה.
גודארד היה אחראי המחקר ב"בית הספר להכשרת נערים ונערות רפי שכל" בויינלנד, ניו ג'רזי.
הוא שאף לקבוע מדד לאינטליגנציה שיגדיר את הגבול בין אדם כשיר ללא-כשיר.
בעיקר עניינו אותו אותם "רפי שכל" שהתנהגותם דמתה מאוד לשל אדם רגיל, אך עם זאת היו נגועים, לשיטתו, ב"גן הפגום".
לאלו קרא "מורונים" (מהמילה היוונית לטיפש).
גודארד התמקד בעיקר במטופלת אחת, דבורה, שהוכשרה במסגרת המוסד להפגין כישורים רבים וכלל לא הראתה סימנים של "רפיון שכלי".
בעזרת מזכירתו, הוא התחקה אחר משפחתה של דבורה והתרשם, לאחר תחקיר שטחי ברובו, שמדובר בשושלת ארוכה של רפי שכל עם היסטוריה של אלימות, שכרות ועוני.
הוא ראה בכך הוכחה שהפגם הוא תורשתי.
את מסקנותיו פרסם בספרו "משפחת קאליקק" (הוא נתן למשפחה שם בדוי המורכב מצירוף מילים יווניות שמשמעותו "יופי רע").
הספר הכה גלים בחוגי האיגניקה, ואף מעבר להם.
הסכנה העיקרית שהציג הספר הייתה שהקושי בזיהוי מורונים צפוי לגרום להתרבותם המופרזת, במיוחד אם התנהגותם לעיתים "דומה להחריד" לזו של בני אדם כשירים.
חמור מכך, אם הגן המורוני אכן רצסיבי, ייתכן שגם אנשים כשירים לחלוטין נושאים אותו, ומהווים איום על כשירות החברה.
הפתרון היה לנבור ביסודיות בעברן של אוכלוסיות המהוות סיכון, במטרה לאתר רמזים תורשתיים להתנהגות לא כשירה.
שיטתו של גודארד ל"עבודת שדה" ואיסוף נתונים על מנת ליצור מגילות יוחסין הפכו לכלי מפתח של המשרד לרישום איגני, עבודה שהולמת בעיקר נשים, סבר גודארד.
למרות הדחיפות בה הדגיש את חומרת סכנת התפשטותו של הגן המורוני, גודארד חש שהחברה המודרנית אינה בשלה כדי להכיר בצורך בעיקור, ולכן עודד את בידודם של המורונים במוסדות סגורים.
ב-1928 מיתן גודארד את דעותיו וטען ש"רק חלק קטן מבני האדם הם רפי שכל באמת", כלומר, כאלה שאינם יכולים להסתגל ולהועיל לחיים בחברה.
"דומני שעברתי אל מחנה האויב", כתב.
עד שנות ה-20 של המאה ה-20, הפתרון המקובל ביותר באיגניקה האמריקאית למניעת התרבות לא רצויה היה "בידוד מיני".
בתחילה הופעלה השיטה בעיקר במסגרת מוסדות לטיפול בפגועי נפש, אך עם הזמן הוקמו קומונות אליהן נשלחו אזרחים לא כשירים ו"רפי שכל" ונשמרו שם בהפרדה מינית.
עם התפתחות ניתוח העיקור, שאיפשר סירוס ללא השחתת איברי המין, עלתה האפשרות לטפל בבעיה באמצעות עיקור.
בדרך זו, ניתן למנוע מהבלתי-כשירים להתרבות מבלי לשאת בעלות הכלכלית של בידודם או שמירתם תחת פיקוח.
ד"ר הארי שארפ היה הראשון שאימץ את השיטה ואף עיקר 500 ממטופליו הגברים במסגרת עבודתו במוסד השיקומי של מדינת אינדיאנה בין השנים 1899 ל-1907, לפני שתהליך העיקור בכלל הפך חוקי במדינה.
ב-1907, בעזרתו של שארפ, העיקור עוגן בחוק באינדיאנה, ומדינות נוספות קיבלו עידוד להפוך את העיקור לחוקי.
עם זאת, איגניקאים רבים הפגינו סקפטיות בנוגע להליך.
צ'ארלס דבנפורט חש כי זהו פתרון בעייתי, בעיקר בהינתן המורכבות בסיווג הראויים לעיקור – הוא התייחס בחשדנות להגדרה הגורפת של "רפי שכל" וטען שהיא "חברתית ולא ביולוגית".
עם זאת, דבנפורט היה אמון על יצירת "ספרוני תכונות" שנועדו לעזור לתחקירניות של המשרד לרישום איגני לזהות מאפיינים של "רפי שכל" בעת פעולות שדה.
ואכן, ראשי האיגניקה התווכחו לא מעט בינם לבין עצמם בנושא מיון המועמדים לעיקור.
ככל שגברה ההגירה לארצות הברית גבר גם העניין לאפיין אוכלוסיות מסוכנות על פי גזע ומוצא בנוסף להיסטוריה משפחתית של הפרעות נפש, אך גם באשר לכך לא התקיים קונצנזוס.
"באק נגד בל" ושיאה של מדיניות העיקור
חרף הצלחתו הראשונית של שארפ לעודד חקיקה המתירה עיקור במסגרת טיפול ב"רפי שכל", ההליך נתקל בהתנגדות בטענה שהוא אינו חוקתי.
התפנית המרכזית אירעה בעקבות משפט "באק נגד בל".
עד 1927, בין היתר בשל גל ההגירה המסיבי שהגיע בסוף מלחמת העולם הראשונה, התחזקו השדולות האיגניות בארצות הברית: ב-1924 הועבר בהשפעת לפלין חוק המגביל את ההגירה; השיח הציבורי החל להתעסק בשאלות של "היגיינה גזעית" (Racial hygiene) ואופייה של החברה האמריקאית.
בניסיון לאפשר את יישומן של תוכניות העיקור ללא התנגדויות, לפלין השקיע מאמצים, בעזרת ייעוץ משפטי נרחב, בפיתוח חוקי עיקור כפויים.
אחת המדינות הראשונות שאימצו את חוקיו הייתה וירג'יניה ב-1924.
ב-1927 נערה תושבת וירג'יניה בשם קארי באק, שהייתה מועמדת לעיקור, עתרה לביהמ"ש העליון בטענה שלמדינה אין זכות חוקתית לכפות עליה את ההליך.
באק נאנסה בגיל צעיר והרתה.
בשל כך, ובשל היסטוריה של מחלות נפש ו"התנהגות לא מוסרית" שאפיינה את אימה, נשלחה באק למוסד סגור בתור "רפת שכל".
באק התעקשה שהיא אינה "רפת שכל", אולם עורך דינה התנהל בחיפזון וברשלנות לאורך המשפט.
בדיעבד התברר שעבודתו למעשה מומנה על ידי מוסדות האיגניקה, שביימו את המשפט כולו כדי לעגן חוקתית את הליך העיקור.
בית הדין פסל את טענתה של באק ברוב של 8 – 1 שופטי עליון.
בסיכום דעת הרוב, שנודעה לימים לשמצה, אמר השופט אוליבר ונדל הולמס הבן את הדברים הבאים:
פסק הדין אכן הפך את העיקור למקובל בארצות הברית והאיגניקה הגיעה לתור הזהב שלה.
עד 1928 האיגניקה נתמכה וקודמה על ידי כ-90% מספרי הלימוד לביולוגיה בארצות הברית.
בעקבות המשבר הכלכלי, שבצילו אחזקתם של מוסדות בידוד ל"רפי שכל" הפכה לנטל כלכלי כבד, הגיעה מדיניות העיקור הכפוי לשיא, והיא אומצה על ידי שלושים ממדינות ארצות הברית.
משם החלה להתפשט במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 לקנדה, לפינלנד, לנורווגיה, לשוודיה, לאסטוניה ולאיסלנד.
גרמניה קיימה מדיניות עיקור עוד לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
הרמן מוקרמן (Muckermann, 1877–1962) היה כומר ישועי קתולי לשעבר, שהיה אחראי על המחלקה לאיגניקה במכון לאנתרופולוגיה בברלין.
כשעלו הנאצים לשלטון ב-1933, החליפו אותו מכיוון שהיה מתון מדי לטעמם.
בפרויקט העיקור הנאצי שהחל ב-1933 עוקרו כ-375,000 איש.
תחת אדולף היטלר אימצה גרמניה את רעיונות האיגניקה כבסיס לאיגניקה נאצית ורבים מדיני העיקור האמריקאיים כתשתית חוקית לתוכנית האותנסיה הנאצית וכן לתוכניות הטיהור וההשמדה המאוחרים יותר.
עד למלחמת העולם השנייה, התנגדות ממשית למוסדות האיגניקה הייתה מוגבלת למדי.
המחאה המרכזית הגיעה מצידה של הכנסייה הקתולית, אשר בחלה בכל ניסיון להתערב ברבייה טבעית.
התנגדות נוספת נשמעה מצד חלק מחסידי הקפיטליזם אשר התעקשו שהצלחה מקורה בהירתמות, חריצות ועבודה קשה, ולא בתורשה.
כך גם קבוצות שמאל רדיקליות לא הסכימו לתת קדימות לתורשה על פני חברה בעיצוב אופיו של האדם, מתוך אמונה כי בני האדם נולדו שווים.
בזירה המדעית היו מעטים שהביעו מחאה.
אחד הגנטיקאים הבודדים שהפגין התנגדות נחרצת לאיגניקה היה ליונל פנרוז.
מעבר לביקורת שהביע בדבר חוסר התועלת שבתוכניות עיקור על מנת למזער תופעות גנטיות לא רצויות, פנרוז טען שחברה תקינה מצופה להפגין נכונות לדאוג לאלו מאזרחיה שאינם מסוגלים לדאוג לעצמם.
אך גם מבין תומכי האיגניקה היו שהתנגדו לחלק מביטוייה.
ג'ון הלדיין, ביולוג והוגה דעות עם השפעות איגניות, התנגד לתוכניות העיקור באומרו: "באשר למוגבלויות שכליות, מרגע שאתה מתיר לבצע עיקור זה נהיה קשה למדי לקבוע מתי הזמן לעצור."
בעקבות זוועות מלחמת העולם השנייה והשואה, שבה נרצחו בני אדם בשל נחיתותם הגזעית לכאורה, ובמקביל לעליית תנועות פמיניסטיות וכן תנועות לזכויות הפרט, הפך הרעיון של התערבות ממשלתית בתכנון המשפחה למבוזה.
הערכים האיגניים עמדו כעת בסתירה לערכים החדשים של החברות המערביות ומוסדות האיגניקה הפכו מוקצים.
בין אמצע ועד סוף המאה העשרים נתפשה האיגניקה על ידי רוב ההיסטוריונים במדע ככתם שחור ומביך בהיסטוריה המערבית, ובעיקר האמריקאית.
על כן, ארגוני האיגניקה מתוארים באופן שכיח כתאים הזויים של מדע שקרי, שולי ורווי גזענות.
תפקידם המרכזי של אלה בהתפתחות הגנטיקה וחלקם האינטגרלי בסדר היום של ראשית המאה ה-20 נשמטו מלא מעט מתיאורי התקופה.
למרות הפסקת מדיניות העיקורים ההמונית בארצות הברית ובשאר מדינות המערב לאחר מלחמת העולם השנייה, בכמה ממדינות ארצות הברית התבצעו עיקורים, גם אם לעיתים נדירות, עד לתחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
חלק ממשרדי התנועה האיגנית הפכו ללשכות ל"ייעוץ גנטי" שאליהן יכולים לבוא זוגות מרצונם, ובחלק ממדינות ארצות הברית זוגות המעוניינים להתחתן עדיין נדרשים לקבל ייעוץ כזה כדי לקבל היתר נישואין.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלו מוסדות איגניקה ב–30 ארצות.
המוסדות נבדלו זה מזה משמעותית באופיים, מטרותיהם ואופן פעולתם.
בצרפת ובברזיל, לא התבצע שום עיקור ונאסר לערב מונחים גזעיים בדיון האיגני.
עיקר פעולתם של מוסדות אלו היה בחינוך ל"הורות מתוכננת" ובקידום השיח על פיתוח פוטנציאל המין האנושי.
בברית המועצות ראו מדענים מסוימים את האיגניקה ככלי להנדסת חברה קומוניסטית אמיתית.
הגנטיקאי המרקסיסטי אלכסנדר סרברובסקי טען, ספק בהומור ספק בביטחון, שבאמצעות האיגניקה ניתן יהיה לפתח חברה שתוכל להשלים תוכנית חומש במחצית הזמן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 לבשה האיגניקה בברית המועצות צורה של השבחת הגזע על ידי רבייה ולא רצח.
הביולוגיה של טרופים ליסנקו אימצה את העקרונות שיוחסו לז'אן-בטיסט דה למארק בדבר הורשת תכונות נרכשות.
לטענת הביולוגיה הסובייטית, כפי שמעמד הפועלים עבר דרדור וניוון עקב תנאי חייו, כך יכולה המהפכה לשפר את מצבו הפיזי התורשתי.
אלכסנדר סרברובסקי, מעמיתיו של הביולוג ניקולאי קולצוב, שהיה ממייסדי האיגניקה הסובייטית, אמר: "בהזרעה מלאכותית יכולים להיות עד אלף ילדים ליצרן [זרע] מוכשר ורב ערך...
בתנאים אלה, הברירה הטבעית תעשה צעד ענק קדימה." במאי 1936 הציע הגנטיקאי הרמן מולר לסטלין תוכנית דומה לתוכנית הלבנסבורן – זיווג בני הגזע העליון במטרה להוליד צאצאים מובחרים – תוכנית בה החל היינריך הימלר בגרמניה הנאצית, חמישה חודשים לפניו.
מולר היה ממארגניו של הכנס הבינלאומי השביעי במוסקבה על גנטיקה.
הכנס נועד להתקיים בשנת 1937 אך בוטל והתקיים ב-1939 באדינבורו.
בשוודיה העבירה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מספר חוקים שאיפשרו עיקור של חולי נפש.
אף על פי שהחוקים התירו עיקור ב"התנדבות" בלבד, מעדויות עולה שהופעל לחץ על אזרחים לקבל את הטיפול.
במסגרת החוק עוקרו בארבעת העשורים שבין 1934 ל-1974 כ-60 אלף אזרחים, מה ששם את שוודיה כמדינה האירופית עם תוכנית העיקור הנרחבת ביותר, אחרי גרמניה הנאצית.
בסינגפור נתנה הממשלה, החל ב-1984, זיכויי מס מוגדלים ועדיפות בהרשמת הילדים לבתי הספר, לנשים בוגרות אוניברסיטה שילדו שלושה או ארבעה ילדים.
זאת בניגוד למדיניות "שניים זה מספיק" שעדיין הייתה נהוגה אז, במטרה לצמצם את הילודה, וכללה מענק כספי בסך 10,000 דולר סינגפורי לנשים פחות משכילות שהסכימו להסתפק בילד אחד או שניים.
ההטבות וההעדפות לנשים משכילות ולילדיהן עוררו מחלוקת, וכבר ב-1985 הן בוטלו בחלקן, וחלקן תוקנו ונארזו מחדש באופן שיפיג את החששות.
בארץ ישראל המנדטורית זכתה האיגניקה לתמיכה בקרב דמויות מפתח בממסד הרפואי היהודי המתהווה.
אחד האיגנים הבולטים של תקופת המנדט היה הד"ר יוסף מאיר, שכיהן במשך שלושה עשורים כראש קופת חולים כללית ועל שמו קרוי כיום בית החולים מאיר בכפר סבא.
רעיונות כמו סירוס של חולי נפש, עידוד הילודה במשפחות "הנמנות עם האינטליגנציה" והגבלתה "במשפחות העניות יוצאות המזרח", כמו גם מניעת "התהוותם של חיים חסרי תועלת" היו שכיחים למדי.
אלו לא יושמו בישראל בכפייה, אך עודדו באופן מובהק על ידי הממסד הרפואי.
המוסד העיקרי לקידום רעיונות אלו היה "תחנות העצה".
המגמה הייתה לשכנע את מי שלא ראויים ללדת שאל להם לעשות זאת, ולא לכפות זאת עליהם.
בשני העשורים האחרונים החלו לתהות בקרב חוגים אקדמיים האם מלחמת העולם השנייה גררה התנגדות יתר לאיגניקה.
אכן, בתחומים רבים החלו לצוץ מחדש שאלות עם זיקה ישירה למחשבה האיגנית.
בכל הנוגע לניהול ופיקוח חברתי (נושאים כגון פיקוח ילודה לאור פיצוץ אוכלוסין, תכנון משפחתי וכו') קמות לתחייה שאלות אתיות שהעסיקו את חוקרי האיגניקה בראשית המאה ה-20. למעשה, יש הרואים בחופש שמקנה הרפואה המודרנית, למשל להפיל עובר שנתגלה בעל מוגבלות, כסוג של "איגניקה חדשה".
עם התקדמות מדע הגנטיקה, ובעיקר עם השלמת פרויקט מיפוי הגנום האנושי, מתפתחת היכולת להתאים יותר ויותר בין תכונות אופי וסממני התנהגות לבין הקוד התורשתי של אדם נתון.
יכולת זו מעלה דילמות כגון: האם מוסרי להפלות אדם בהתאם לפוטנציאל הגנטי שלו?
שאלות שכאלה נחשבו עד לאחרונה לתהיות סרק הנובעות ממדע מסולף ונגוע בגזענות.
כיום ישנם לא מעט מדענים, חוקרי חברה והיסטוריונים המבקשים לנער מעל האיגניקה את עברה כדי לאפשר דיון ענייני בשאלות שהיא מציבה בנוגע לקיומה ושיפורה של חברה אנושית.
כך, הסופר והפרופסור לשעבר, ג'ון גלאד, קורא בספרו "האבולוציה האנושית הבאה" להרחיב את העיסוק המודע בהשבחת המין האנושי באופן התואם את ערכי המאה ה-21. סרט משנת 1997, "מה קרה בגטקה?", עוסק בשאלות האתיות סביב תכנון גנטי מוגזם.
איגנץ בּוּבִּיס היה ממנהיגי יהדות גרמניה בתקופה שלאחר השואה ופוליטיקאי יהודי-גרמני מטעם מפלגת ה-FDP; כיהן כיושב ראש, ולאחר מכן כנשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, בין השנים 1992 ל-1999. בתפקיד זה הפעיל בין השאר קמפיין ציבורי נגד האנטישמיות בגרמניה.
בנוסף, כיהן כנשיא הקונגרס היהודי האירופי.
מתוקף היותו ידוע ומשפיע הן בעיר פרנקפורט שבה חי את רוב חייו הבוגרים והן בגרמניה כולה, לקח חלק בשיח הציבורי ובמספר דיונים כלל-לאומיים בגרמניה.
בוביס נולד ב-12 בינואר 1927 כילד השביעי לאביו יהושע יוזף לבית בוביס ולאימו חנה לבית ברונשפיגל.
ילדותו עברה עליו בעיר הגרמנית ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין).
בשנת 1935, בהיותו בן 8, עברה משפחתו לעיר דמבלין (Dęblin) שבפולין, ולאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים בפברואר 1941 עבר להתגורר עם אביו בגטו העיר; אמו מתה לפני כן מסרטן.
כעבור זמן מה, בשנת 1944, נשלח בוביס מהגטו אל מחנה עבודה בעיר הפולנית צ'נסטוחובה, ואילו אביו נשלח בשנת 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצח שם; במהלך השואה נרצחו גם אחיו ואחותו של בוביס.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945, עבר להתגורר בדרזדן (אז בגרמניה המזרחית) והפך לאיש עסקים.
מאוחר יותר, עקב רדיפה מצד המשטרה החשאית, שהאשימה אותו בסחר בקפה בשוק השחור, עקר למערב גרמניה.
הוא ביסס עצמו בתעשיית המתכות היקרות המערב-גרמנית ובשנת 1956 עבר להתגורר בפרנקפורט, שם עבד במקרקעין וצבר הון רב (בעיקר במהלך שנות החמישים), ונשאר בה עד יום מותו.
בהיותו יהודי העוסק במקרקעין ונדל"ן, משך אליו ביקורת מהשמאל הפוליטי ומארגוני סטודנטים ופולשים לדירות בסוף שנות השישים ובמשך שנות השבעים.
כאחד ממנהיגי קהילת היהודים בגרמניה, תפס בוביס אט אט נוכחות בחיים הציבוריים ובשיח האינטלקטואלי בגרמניה שאחרי העידן הנאצי.
בשנת 1994 פרסם השבועון הגרמני "Die Woche" (בתרגום מילולי: "השבוע") כי בוביס שוקל לרוץ לנשיאות גרמניה מטעם מפלגת הימין הליברלית Freie Demokratische Partei (FDP; המפלגה החופשית-דמוקרטית) בה היה חבר, אף לבסוף החליט בוביס לא להתמודד באומרו כי גרמניה לא בשלה עדיין לראש מדינה יהודי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו היה בוביס חבר במפלגת הימין הליברלית FDP.
איגנץ בוביס היה פעיל בפוליטיקה של פרנקפורט בפרט ובמדינת הסה בכלל; בשנת 1997 הוא נכנס מטעם המפלגה החופשית-דמוקרטית למועצת העיר של פרנקפורט.
בוביס היה חבר גם במועצה המנהלת של הרדיו של הסה במהלך שנות השמונים והתשעים.
במסגרת תפקידו כנשיא הארגון המרכזי של יהודי גרמניה עסק בין השאר במלחמה באנטישמיות ובחיזוק הקשרים הפנימיים בין הקהילות היהודיות דוברות הגרמנית וביניהן לבין קהילות יהודיות אחרות.
בשנת 1992 הוענק לו אות צלב הכבוד מדרגה ראשונה (Bundesverdienstkreuz 1. Klasse), אות ההוקרה הגרמני הפדרלי, ובשנת 1996 קיבל את אות ה-Große Verdienstkreuz.
בשנת 1999 העניקה לו העיר דרמשטט את פרס ריקארדה הוך.
ב-19 באוקטובר 1998 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי האירופי.
בשנת 1998, זמן לא ארוך לפני מותו, נקלע לסכסוך עם המחזאי הגרמני מרטין ואלזר כשזה קיבל פרס מטעם אגודת-סופרים גרמנית; במהלך הטקס הערה פוגענית של ואלזר בנוגע לזיכרון השואה הרגיזה את בוביס, והוא יצא את האולם, אם כי התפייס עם ואלזר זמן מה לאחר מכן.
מספר שבועות לפני מותו, כשהוא היה כבר חולה קשות, הצהיר בוביס כי יהודים לעולם לא יוכלו לחיות בחופשיות בגרמניה.
בעקבות השחתת קברו של קודמו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, היינץ גלינסקי, בברלין, הצהיר כי ברצונו להיקבר במדינת ישראל.
איגנץ בוביס נפטר ב-13 באוגוסט 1999 והובא לקבורה בישראל לפי צוואתו.
הידיעה על מותו דווחה בהרחבה בכלי התקשורת בגרמניה, ובהלווייתו השתתפו נשיא גרמניה ושר הפנים הגרמני.
בין השאר, שמו של "גשר המיין העליון" בפרנקפורט שונה ל"גשר איגנץ בוביס" בעקבות מותו, וכן נוסד "פרס התקשורת על שם איגנץ בוביס" (Ignatz-Bubis-Preis für Verständigung) שמוענק החל משנת 2001. פאול שפיגל החליף אותו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בוביס היה נשוי, ולזוג הייתה בת אחת.
איגנץ ואגהלטר היה מלחין ומנצח יהודי-פולני-גרמני.
ואגהלטר נולד למשפחה יהודית דלת-אמצעים בוורשה ונסע לברלין בגיל 17, שם החל את לימודיו אצל פיליפ שארוונקה.
הנער עורר את עניינו של יוזף יואכים, כנר גדול וידיד קרוב של יוהנס ברהמס.
בעזרת יואכים התקבל ואגהלטר לאקדמיה לאמנות של ברלין, שם למד קומפוזיציה וניצוח בהדרכת פרידריך גרנסהיים.
המוזיקה הקאמרית המוקדמת של ואגהלטר גילתה דמיון מלודי מובהק, העתיד לאפיין גם את יצירותיו הבאות.
רביעיית מיתרים מוקדמת, ברה מז'ור, אופוס 3, זכתה לשבחי יואכים.
הסונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5, קיבלה את פרס מנדלסון היוקרתי בשנת 1902, כשהמלחין היה בן 21 בסך הכל.
ואגהלטר התמנה ב-1907 למנצח האופרה הקומית בברלין, שם צבר לו מוניטין.
בהמשך באה תקופת כהונה קצרה בתיאטרון העירוני באסן (1911-1912).
מינויו של ואגהלטר למנצח ראשי בדויטשאופרהאוס ביסס את מעמדו בשורה הראשונה של המוזיקה הגרמנית.
בית האופרה החדש נחנך בניהולו של ואגהלטר ב-7 בנובמבר 1912 בהצגת "פידליו" של בטהובן.
ואגהלטר עודד את ביצוע יצירותיו של פוצ'יני, שהאופרות שלו לא זכו עד אז באהדת הקהל הגרמני.
הביצוע הראשון בגרמניה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני התקיים בניצוחו של ואגהלטר במרץ 1913 בדויטשה אופר ברלין.
הצלחתה הגדולה הבטיחה מקום של כבוד לאופרות של פוצ'יני ברפרטואר של בתי האופרה הגרמניים.
ואגהלטר עזב את הדויטשה אופר ב-1923. הוא נסע לארצות הברית, שם שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדינת ניו יורק, בעונת 1924-1925. הקשר העמוק שלו לחיי התרבות של ברלין הניע אותו לדחות את ההצעה להישאר בתזמורת האמריקאית ולחזור לגרמניה.
הוא חיבר אופרטות אחדות והיה פעיל כמנצח אורח.
ואגהלטר התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של ריגה, לטביה לעונת 1931-1932. זמן קצר אחרי שובו לברלין, עלו הנאצים לשלטון.
ב-1934 יצא ואגהלטר לגלות, תחילה לצ'כוסלובקיה ואחר לאוסטריה, שם חיבר את האופרה האחרונה שלו, "אחשוורוש ואסתר".
שבועות אחדים אחרי כניסת הנאצים לאוסטריה, נמלטו ואגהלטר ואשתו לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגיעו לניו יורק, הקים ואגהלטר תזמורת קלאסית של נגנים אפרו-אמריקאים, שלא האריכה ימים.
אבל ההזדמנויות לניצוח שהוצעו לו היו מוגבלות, והוא מת באלמוניות יחסית בניו יורק, ב-7 באפריל 1949, בגיל 68.
ואגהלטר היה אמנם אחד מרבים בקרב המוזיקאים עתירי הכישרון, גרמנים ויוצאי מרכז אירופה, שחייהם והקריירות שלהם נופצו עקב השואה, אך האלמוניות הממושכת שאליה שקע, לעומת סדר הגודל של חשיבותו ומעמדו עד 1933, יוצאת דופן לפי כל קנה מידה.
את גורלו של ואגהלטר אפשר אולי להסביר, במידה רבה, במהפך הקיצוני שחל באסתטיקה המוזיקלית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ואגהלטר לא ערך ניסויים באטונאליות ומחויבותו למלודיות הציבה אותו הרחק ממחוזות האוואנגרד המוזיקלי.
אבל חקירה ביקורתית מאוחרת יותר של האטונאליות ובמקביל לה, התחדשות העניין במלחינים, שיצרו בניב מלודי, מעודדות בחינה מחודשת של ואגהלטר.
רביעיית מיתרים ברה מז'ור, אופוס 3
סונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5
רפסודיה לכינור ותזמורת, אופוס 9
קונצ'רטו לכינור ותזמורת, אופוס 15
אופרות: "דרכו של השטן", "מנדראגולה", "נוער" ו"סאטאניאל"
אופרטות: "האורח המאוחר", "לשמוע את הלנה", "ברבל", "לורד טומי", "מלחמת הנשים"
האוטוביוגרפיה של ואגהלטר, Aus dem Ghetto in die Freiheit יצאה לאור בצ'כוסלובקיה ב-1936