tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוענק בשנת 1995 לנחמיה יעקב, מפקד ימ"ס איו"ש שמילא מקום ביחידה לאחר נפילתו של מקים היחידה רפ"ק אלי אברם, על שהביא ללכידת מבוקשים ומחבלים רבים ותרם תרומה בלתי רגילה להשגת יעדי המשטרה.
- מאת אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי הוענק לימ"ס איו"ש בשנת 2003 על פעילות יוצאת דופן בלחימה בטרור.
- מאת מפקד אוגדת איו"ש גדי איזנקוט הוענק לימ"ס איו"ש בשנת 2004 על פעילות יוצאת דופן בלחימה בטרור.
- מאת אלוף פיקוד הדרום דן הראל הוענק לימ"ס עזה בתאריך 12.12.05 על פעילותם בגזרה.
- מאת מפקד אוגדת איו"ש יאיר גולן הוענק לימ"ס איו"ש בתאריך ספטמבר 2007 על שהראתה תעוזה, אומץ, דבקות במשימה וקור רוח.
של משטרת ישראל ליעקב ברמן מימ"ס איו"ש.
של צה"ל ליעקב ברמן מימ"ס איו"ש.
עיטור המופת של משטרת ישראל לקובי שבתאי מימ"ס רצועת עזה.
אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל, נובמבר 2021.
– מאת אלוף פיקוד המרכז, 6.11.2022, הוענק לימ"ס איו"ש על לחימתה במבצע שובר גלים.
צל"ש מפכ"ל משטרת ישראל הוענק לימ"ס איו"ש ב-7 בנובמבר 2022.
ימאהה (Yamaha; ביפנית: ヤマハ株式会社) היא חברה יפנית המייצרת מגוון רחב של מוצרים בתחום המוזיקה, בעיקר כלי נגינה ומכשירים אלקטרוניים, ובתחום הטכנולוגיה והתחבורה הממונעת.
החברה הוקמה ב־1897 על ידי טוראקוסו ימאהה.
בשנותיה הראשונות התמחתה ימאהה בעיקר בייצור פסנתרים והגיעה להכרה כלל עולמית.
ימאהה התחילה את דרכה בעיר הממאצו שבמערב יפן.
החברה התרחבה לתחומים רבים נוספים, בהם ייצור מנועי ים, ציוד אודיו, רובוטיקה ורפואה.
ימאהה היא יצרנית כלי הנגינה הגדולה בעולם.
סמל החברה, הכולל שלושה קולנים מוצלבים, מסמל את שורשיה המוזיקליים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נכנסה החברה לתחום התחבורה הממונעת והקימה את חברת הבת "ימאהה מוטור", שהתפתחה לתאגיד עצמאי מצליח.
ימאהה פעילה גם בתחומי החינוך המוזיקלי, ומפעילה בתי ספר למוזיקה בכ-40 מדינות.
החברה משקיעה בפיתוח טכנולוגיות חדשניות, כמו בינה מלאכותית לניתוח מוזיקלי וממשק אדם-מכונה.
האופנוע הראשון שייצרה, ימאהה YA-1 , זכה להצלחה רבה בתחרויות מרוצים ביפן, והניח את היסודות לצמיחה מואצת של חטיבת הרכב.
החברה ידועה בשילוב בין ביצועים גבוהים לעיצוב מוקפד, ומובילה גם בתחומים כמו פיתוח מנועים יעילים וטכנולוגיות בקרה מתקדמות.
החיבור ההיסטורי בין המוזיקה לתחבורה בא לידי ביטוי גם היום – רבים ממעצבי האופנועים של ימאהה הם בעלי רקע מוזיקלי, והחברה מדגישה את ערך ה"הרמוניה" בעיצובים שלה.
ימאהה מייצרת פסנתרים, פסנתרים אלקטרוניים, סינתיסייזרים, אורגנים חשמליים, כלי נשיפה, מערכות תופים, כלי הקשה, מחוללי צליל, גיטרות, מעבדי צליל, מגברים, רמקולים ומערכות שמע וקולנוע ביתי.
במסגרת החברה הבת ימאהה מוטור מיוצרים אופנועים, אופנועי ים, טרקטורונים וגנרטורים חשמליים.
תחת שם המותג MBK מייצרת ימאהה אופנועים לשוק האירופאי.
בשנת 2003 ימאהה רכשה את הבעלות על סטיינברג: חברת תוכנה המפתחת את ה-DAW הפופולרי והמוערך קיובייס.
בשנת 2013 הציגה החברה לראשונה רכב בעל ארבעה גלגלים – מכונית מיקרו מדגם מוטיב אי.
ימ"מ יחידת פריצה הוא סרט פעולה משנת 2003, המבוסס על סדרת טלוויזיה באותו שם ששודרה באמצע שנות ה־70. את הסרט ביים קלארק ג'ונסון ומככבים בו סמואל ל.
ג'קסון, קולין פארל, אל אל קול ג'יי ומישל רודריגז בתפקידים הראשיים.
ג'ים סטריט ויחידתו (ה־SWAT, יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור) מוזעקים לבנק שבו קבוצת שודדים לקחו בני ערובה.
לאחר שנכנסו בחשאי לתוך הבנק, שותפו ליחידה של סטריט, בריאן גמבל, מפר פקודות ישירות ויורה באחד מבני הערובה מתוך ניסיון לירות בשודדים.
עקב כך, בריאן וג'ים מורדים בדרגה.
דרכיהם נפרדות כתוצאה מסכסוך, לאחר שהיו חברים כבר שנים רבות.
בשעה שגמבל פורש מהיחידה, סטריט מועבר לתפקיד מחסנאי נשק.
סטריט נקרא חזרה לשורות היחידה לאחר שסמל שני דן "הונדו" הרלסון מארגן מחדש את הצוות.
במקביל משטרת לוס אנג'לס עוצרת רוצח מבוקש בשם אלכס מונטל, שרצח את אביו ודודו עבור שליטה בעסקיהם המפוקפקים.
כאשר השוטרים מובילים אותו לתוך תחנת המשטרה, מונטל צועק בפני כלי התקשורת שמי שיוציא אותו מידי המשטרה יקבל 100 מיליון דולר.
משימתו של הימ"מ היא להוביל את מונטל לבית הכלא.
במהלך הנסיעה להובלת האסירים, חוליית פושעים תוקפת את האוטובוס בניסיון לשחרר את מונטל.
מאוחר יותר מתברר שבראש הפושעים עומד גמבל, שהחליט לחצות לצד שכנגד.
הוא והחוליה שלו מחלצים את מונטל מידי יחידת הימ"מ ומובילים אותו דרך תחנת רכבת תחתית לתוך מטוס שחטפו בניסיון להבריח את מונטל מהארץ.
לאחר שכמעט והצליחו, ימ"מ יחידת הפריצה עוצרים בכוח את המטוס ומתפתחים חילופי ירי.
בסוף הסרט מתעמת ג'ים סטריט מול חברו לשעבר בריאן גמבל, והיחידה מצליחה להעביר את מונטל לבית הכלא.
ג'קסון – סמל שני דן "הונדו" הרלסון, יוצא סיירת חיל הנחתים שלחם בוייטנאם
קולין פארל – השוטר ג'ים סטריט, יוצא הקומנדו הימי
מישל רודריגז – השוטרת כריס סאנצ'ז
אל אל קול ג'יי – השוטר דיקון "דיק" קיי
ג'וש צ'ארלס – השוטר טי.
ג'רמי רנר – השוטר בריאן גמבל
בריאן ואן הולט – השוטר מייקל בוקסר
אוליבייה מרטינז – אלכס מונטל
קת'י – השוטר גרג ולסקז
לארי פוינדקסטר – קפטן תומאס פולר
ימאהה מוטור (Yamaha Motor Co., Ltd) היא חברה יפנית ליצור אופנועים, מוצרים ימיים, גנרטורים חשמליים ועוד.
החברה הוקמה ב-1955 לאחר שגניצ'י קוואקאמי שהיה בנו של יושב ראש תאגיד ימאהה התבקש להפריד את פעילות הייצור בתחום המנועים מייצור כלי הנגינה.
שתי החברות הפכו מאז לישויות נפרדות, אך הלוגו של יצרנית האופנועים נותר זהה לזה של חברת האם וכך נשמר הקשר לעולם המוזיקה עקב שלושת הקולנים המופיעים בו.
ימאהה היא יצרנית האופנועים השנייה בגודלה בעולם, אחרי הונדה, היפנית גם כן.
במרכז היפני מתוכננים ומיוצרים מדי שנה עשרות דגמי אופנועים המיועדים למכירה בשוקי בעולם.
בנוסף, מתוכננים ולעיתים אף מיוצרים דגמים ייחודיים בשווקים בעלי נפח מכירות גדול כדוגמת ארצות הברית, מזרח אסיה ואף איטליה.
כיום מייצרת ימאהה מגוון מוצרים רחב, אך לפי נתוני שנת 2006 רוב המכירות היו עדיין בתחום האופנועים (כ-55 אחוז), כשאחריו ממוקם התחום הימי (18 אחוז) ותחום המנועים (בעיקר גנרטורים, כ-17 אחוז).
שאר המכירות הן בתחומים תעשייתיים אחרים כדוגמת מסוקים קלים בלתי מאוישים.
הכוונה לייצר מוצרים המבוססים על מנועים החלה עוד לאחר מלחמת העולם השנייה כשקוואקאמי חיפש שימושים לציוד המכני שנותר בימאהה ונועד לייצור מדחפים בזמן המלחמה.
סדרת בדיקות ותכנון שארכו שנים הובילו להחלטה לייצר את ה-YA-1, אופנוע עם מנוע 125 סמ"ק, חד צילינדרי מסוג שתי פעימות.
זה היה אופנוע בעל דמיון רב לאופנוע אחר בשם RT125 של היצרן הגרמני DKW.
עד מהרה החל תהליך פיתוח עצמאי ותוך שנתיים יוצר ה-YD-1 עם מנוע דו צילינדרי, דו פעימתי, בנפח 250 סמ"ק.
ב-1960 החלה החברה בייצור סירות מנוע ומנועים לשימושים אחרים ובכך יסדה את העיסוק בתחומים המרכזיים שמלווים אותה מאז.
כבר מתחילת דרכה השתתפה ימאהה במרוצי אופנועים וב-1962 היא זכתה באליפות יפן הראשונה בקטגוריות 250 ו-350 סמ"ק.
שנה לאחר מכן היא ניסתה את כוחה באופן סדיר ברמה העולמית במרוצי הגרנד פרי וב-1964 זכתה לראשונה באליפות עולמית בקטגוריית ה-250, עם הרוכב הבריטי פיל ריד שזכה עבורה בעוד ארבע אליפויות עולם בשנות ה-60 של המאה ה-20.
אופנועי המרוץ והאופנועים הסדרתיים שימאהה ייצרה בשנים אלו התבססו כולם על מנועי שתי פעימות.
בניגוד להונדה שהתמחתה באותן שנים באופנועי ארבע פעימות, התמחתה ימאהה בשתי פעימות ואף הכריזה ב-1964 על מנוע שתי פעימות שצויד לראשונה (באופנועים) במערכת אוטומטית לערבול השמן והדלק.
עד אז היה מקובל לערבב את השמן והדלק לפני מילוי מכל הדלק.
ב-1970, לאור דרישה גוברת מארצות הברית, השוק הגדול ביותר של ימאהה, היא ייצרה את דגם ה-XS1. היה זה לראשונה אופנוע עם מנוע ארבע פעימות ובנפח גדול משמעותית של 650 סמ"ק, בהשוואה למקסימום 350 סמ"ק עד אז.
הכניסה לתחום מנועי ארבע פעימות הסתברה בדיעבד כמאוחרת מדי ובמשך כל שנות ה-70 לא הצליחה ימאהה להדביק את הפער מהונדה בתחום האופנועים בעלי המנועים הגדולים.
בין השנים 1970–1967 ייצרה יצרנית הרכב היפנית טויוטה בשותפות עם "ימאהה מוטור" את מכונית הספורט בסגנון גראן טוריסמו "טויוטה 2000GT"
בשנת 1973 זכתה ימאהה באליפות העולם במוטוקרוס.
כמה שנים לפני כן, היא הציגה את אופנוע ה-DT1 250 סמ"ק, שכלל מאפיינים רבים של אופנועי שטח העתידים לבוא.
בכך הציבה ימאהה את עצמה כמובילת מגמה בתחום אופנועי השטח.
ב-1976 היא הציגה את אבי האופנועים הדו שימושיים לשטח ולכביש, ה-XT500 שהיווה מודל לאופנועים מסוגו אפילו עשרות שנים אחר כך.
באופן מפתיע החליטה ימאהה, לראשונה אצלה, לצייד את ה-XT במנוע חד צילינדרי בנפח 500 סמ"ק, ארבע פעימות.
בעבר היה טיפוס מנוע כזה נפוץ מאוד באופנועי כביש, אך כשימאהה בחרה בו, יצרנים אחרים כבר נטשו אותו.
ימאהה החליטה שאופי המנוע מתאים לאופנוע דו שימושי ובדיעבד הוכח שצדקה כשבהמשך נוצרה קטגוריה רחבה של אופנועים המחקים מאפיינים אלו.
ב-1975 השיגה ימאהה את פסגת שאיפותיהם של כל מחלקות המרוץ של היצרנים היפנים.
היא הפכה ליצרן הלא-אירופי הראשון שזכה בקטגוריה הבכירה של מרוצי הגרנד פרי.
למרות שבשנות ה-60 כבר זכו יצרנים יפנים באליפויות עולמיות, הם עשו זאת תמיד בקטגוריות הקטנות, ובכך תרמו לתפיסה שרווחה בקרב ציבור הרוכבים שאופנועים בעלי נפח מנוע גדול הם מומחיות של יצרנים אירופיים בלבד.
תפיסה זו חדלה מלהתקיים עת זכה ג'אקומו אגוסטיני בתואר ה-500 האחרון שלו עם ימאהה.
אליפות זו שברה רצף אליפויות של 15 שנה בהן זכתה היצרנית האיטלקית אם וי אגוסטה.
ב-1976 הוצג ה-XS750, אופנוע הכביש הראשון של ימאהה שהצליח להתמודד עם המתחרים בקבוצת אופנועי ארבע הפעימות הגדולים.
ימאהה בחרה לבדל את עצמה בעזרת תצורה נדירה יחסית של שלושה צילינדרים בשורה ועדיין הצליחה לספק ביצועי מנוע שהשתוו למתחרים בעלי מנועי ארבעה הצילינדרים.
הדגם שנחל הצלחה במכירות, צירף את ימאהה לחזית היצרניות בתחום.
ב-1977 הקימה ימאהה חברת בת אמריקאית לשיווק, תכנון וייצור.
באותה שנה הורידה ימאהה את האופנוע ה-10 מיליון שלה מפס הייצור.
ימאהה השיגה זאת תוך 22 שנה, אך הגיעה לייצור של 20 מיליון יחידות תוך חמש שנים נוספות.
באותה שנה גם הוצגה עבור השוק האמריקאי גרסת XS650 עם מאפיינים בסגנון קאסטום.
המנוע היה עדיין דו צילינדרי בטור, אך תוך כמה שנים הוציאה ימאהה את ה-XV750 עם מנוע בתצורת V בזווית של 75 מעלות.
הוא יועד להתחרות באופן ישיר בדגמי הרלי דייווידסון ונחל הצלחה שבמידה רבה הייתה אחראית למשבר שפקד את היצרן האמריקני באותה התקופה.
ב-1979 השיגה ימאהה ניצחון במרוץ הראלי פריז-דקר הראשון.
ה-XT500 שהשתתף שם ניצח גם בשנה שלאחר מכן והגדיל את הפופולריות של הקטגוריה ברחבי העולם.
בסוף שנות ה-70 התחיל גם תור הזהב של ימאהה במרוצי הגרנד פרי.
בין 1978 ל-1992 השיגה ימאהה תשע אליפויות עולם בקטגוריה הבכירה - שלוש של קני רוברטס, שלוש של אדי לאוסון ושלוש של וויין רייני.
בתחילת שנות ה-80 כבר שלטו אופנועי ארבע פעימות בשוק אופנועי הכביש הסדרתיים, וזאת בניגוד לאופנועי המרוץ שעדיין התבססו על מנועי שתי פעימות.
ימאהה, שעדיין הייתה מומחית לשתי פעימות החליטה להמשיך ולקדם אופנועי כביש מסוג זה, והוציאה את דגמי RD250LC ו-RD350LC, שהיו בעלי מנוע שתי פעימות דו צילינדרי עם הספקים של עד 40 כוח סוס.
בתוספת למשקל קל של כ-140 קילוגרם, היוו אופנועים אלו חלופה ספורטיבית לאופנועים הגדולים.
בעקבות ההצלחה היחסית הגדילה ימאהה לעשות ואף הציגה רפליקות של אופנועי מרוץ ובראשם ה-RD500LC מ-1984 שהיה חיקוי קרוב למדי לאופנוע ה-YZR500 של ימאהה בגרנד פרי.
עם תצורת מנוע של V4, היה זה האופנוע הקרוב ביותר בתכונותיו לאופנוע מרוץ שייצר יצרן כלשהו.
מיעוט המכירות של הדגם, שהיה מאוד לא נוח לרכיבה ולמעשה מסוכן בכביש הציבורי, הפכו אותו לאופנוע הכביש הדו פעימתי המשמעותי האחרון שימאהה תכננה.
ב-1985 הציגה ימאהה את V-Max, אופנוע קאסטום עם מנוע V4 בנפח 1200 סמ"ק וכ-145 כוח סוס.
השילוב המפתיע של קאסטום עם אחד מהספקי המנוע החזקים עד אז, קנה לו קהל אוהדים נאמן והאופנוע יוצר במשך יותר משני עשורים ללא שינוי.
כמו כן, ה-V-Max היה אחראי במידה רבה להיווצרות קטגוריה חדשה המכונה "פאוור קרוזרס".
באותה שנה הציגה ימאהה גם את FZ750 שהיה אופנוע הכביש הספורטיבי הראשון שלה עם מנוע ארבע פעימות.
המנוע שהיה בתצורת ארבעה צילינדרים בשורה כלל חידוש טכנולוגי של חמישה שסתומים לצילינדר ומרכיבים נוספים שכונה על ידי ימאהה "ג'נסיס".
לצערה של ימאהה, סבל ה-FZ מתזמון הצגה גרוע כיוון שבאותה שנה הוצג גם סוזוקי GSX-R750 שהפך לאחד האופנועים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה של האופנועים המודרניים.
עדיין, באופנוע זה הוצגו רבים מהמאפיינים של סדרות ה-FZR וה-YZF שהוצגו בשני העשורים העוקבים.
במהלך השנים ניסתה ימאהה מספר פעמים להשתלב גם בתחום המכוניות.
היא לא ייצרה מכוניות אלא הסתפקה בייצור מנועים עבור יצרני מכוניות שונים, ביניהם פורד וטויוטה.
הקשר עם טויוטה נמשך מאז שנות ה-60 ומדי מספר שנים יצאו לשוק דגמי טויוטה, ספורטיביים בדרך כלל, שבהם הותקן מנוע של ימאהה.
הקשר המתמשך עם טויוטה אף הוביל לבעלות חלקית של טויוטה בימאהה בשנת 2000.
מעבר לפיתוח המנוע בשלמותו, סיפקה ימאהה מפעם לפעם גם ידע בתחום כוונון הביצועים של מנועים ספורטיביים לחברות מכוניות שונות.
ב-1989 היא החליטה להיכנס לראשונה לפורמולה 1 בתור יצרן מנועים.
היא הצטרפה מדי שנה לקבוצה אחרת, וב-1992 היא אף הייתה שותפה לפיתוח חלקי מכונית נוספים ביחד גם קבוצת ג'ורדן, אך חוסר ההצלחה הוביל לסיום הפעילות בפורמולה 1 תוך מספר שנים.
ב-1990 הציגה ימאהה את האופנוע היפני הראשון בעל מערכת ABS, ה-FJ1200A (אופנוע ב.מ.וו שכלל ABS הוצג שנתיים לפני כן).
ב-1992 הוצג GTS1000 שהיה אופנוע תיור ספורטיבי עתיר טכנולוגיות חדישות.
מבנה השילדה הייחודי בתצורת U והמתלה הקדמי שבו הופרד ההיגוי מהשיכוך נתנו לאופנוע נופך עתידני, אך אי הצלחתו של הדגם הבהירה שהטכנולוגיות טרם הבשילו לשימוש באופנוע סדרתי ומקומן נותר באופנועי תצוגה.
מאז לא חזרה ימאהה לשווק אופנועים בעלי מתלה קדמי שאיננו טלסקופי.
לאחר מספר שנים בהן אופנועי הספורט של ימאהה לא בלטו לטובה בהשוואה למתחרים, הציגה החברה דגם ספורטיבי ששינה מגמה בתחומו.
בדומה ל-CBR900RR של הונדה מ-1992, גם ימאהה הציגה דגם ספורטיבי בעל משקל קל מהמתחרים, אך בניגוד ל-CBR היה זה גם אופנוע בעל הספק גבוה.
ה-YZF-R1 שיצא ב-1998 שקל 177 קילוגרם, סיפק 150 כוח סוס וניחן במידות קומפקטיות שאפיינו אופנועים מקבוצות נפח קטנות יותר.
המידות הקטנות ויחס ההספק למשקל שטרם נראה באופנוע סדרתי הושגו בין השאר הודות לסידור ייחודי של תיבת ההילוכים יחסית לבלוק המנוע.
באותה שנה הוצגו גם דגמי שטח שחוללו מהפכה בתחומם.
ה-YZ400F וה-WR400F היו דגמי מוטוקרוס ואנדורו מקצועיים בעלי מנוע ארבע פעימות.
דווקא ימאהה שהוכיחה בעבר עליונות במנועי שתי פעימות הייתה זו שסיימה את דרכם גם בתחום השטח המקצועי שעד אז היה מבוסס על מנועי שתי פעימות.
כיוון שמבחינת ביצועי מנוע היו מנועי שתי פעימות יעילים יותר יחסית לנפח נתון, נדרש שינוי תקנוני כדי לקדם את מנועי ארבע פעימות, ואכן החל מאותה שנה הורשו מנועי 400 סמ"ק של ארבע פעימות להשתתף בקטגוריית ה-250 סמ"ק של אליפות המוטוקרוס העולמית.
בשנת 2000 הוצג הקטנוע TMAX500 שכלל לראשונה מנוע קטנוע דו צילינדרי אוטומטי בנפח 500 סמ"ק שאינו מוצב על גבי זרוע הגלגל האחורי.
רוב הקטנועים הציבו את המנוע על גבי הזרוע האחורית תוך פגיעה בהתנהגות הקטנוע, בעוד שהסידור של TMAX היקנה לו התנהגות כביש ברמה המוכרת מאופנועי כביש.
גם כמה שנים אחרי, ה-TMAX עדיין נחשב לקטנוע בעל התנהגות הכביש הטובה ביותר.
מאז זכייתה של ימאהה באליפות הגרנד פרי של 1992, היא חוותה 12 שנים של אכזבות בסדרה.
עם פתיחת עונת 2004 כבר התבססה הקטגוריה הבכירה של הגרנד פרי, MotoGP, על מנועי ארבע פעימות וימאהה עם ה-YZR-M1 עדיין נחלה אכזבות.
כדי לנסות ולשנות את המצב, היא גייסה את ולנטינו רוסי, אלוף העולם בשלוש העונות הקודמות, והצליחה כנגד כל הסיכויים עם אופנוע נחות בביצועיו לזכות בתואר האליפות.
ההצלחה נמשכה גם בעונת 2005, 2008 ו-2009. בעונת 2010 זכתה החברה שוב באליפות, אך הפעם עם חורחה לורנסו הספרדי.
מכוניות קונספט של חברת "ימאהה מוטור"
מחוז אוטונומי ימאלו-ננץ הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי של אורל וטריטוריאלית משתייך למחוז טיומן.
המחוז הוקם ב-10 בדצמבר 1930, ובשנת 1992 הפך לסובייקט פדרלי של רוסיה.
נכון לינואר 2024 באזור התגוררו 515,960 תושבים.
המחוז נמצא בחלקו הצפוני של מישור סיביר המערבי.
מעל ל-50% משטח המחוז נמצא מעבר לקו הקוטב הצפוני.
במחוז תנאים אקלימיים קשים במיוחד.
בחורף, הטמפרטורה יורדת עד ל-59 מעלות מתחת לאפס.
בקיץ ייתכנו גלי חום עד ל-30 מעלות.
במסמכים של רפובליקת נובגורוד מסוף המאה ה-14 קיים אזכור על יישוב אובדורה באזור.
בשנת 1595 קוזקים הקימו מבצר אובדורסקי (כיום סלחרד).
לאחר הקמת גוברניות האזור נכלל בגוברניית טובולסק.
בשנת 1930 הוקם אוקרוג אוטונומי כחלק של מחוז אוראל.
בשנת 1944 הוא נכלל במחוז טיומן החדש.
בשנת 1992 מעמדו שודרג לסובייקט בפדרציה הרוסית כחלק של מחוז טיומן.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז אוטונומי ימאלו-ננץ" שכוללת 22 חברים.
בספטמבר 2018 לתפקיד נבחר דמיטרי ארטיוחוב.
בשנת 2023 הוא נבח לכהונה השנייה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-7 ראיונים ו-6 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בערים מתגוררת כ-83.5% מאוכלוסיית המחוז.
בשנת 1970 באזור התגוררו 80 אלף תושבים בלבד.
עם גילוי שדות נפט וגז טבעי החל פיתוח האזור תוך הגדלה משמעותית של האוכלוסייה והקמת ערים חדשות.
בירת המחוז היא סלחרד, בה מתגוררים כ-50 אלף תושבים.
הרים הגדולות הוקמו בעקבות פיתוח הפקת נפט וגז טבעי והם נובי אורנגוי (107 אלף) ונויאברסק (101 אלף).
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוסים מהווים כ-50% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-3.6%, הטטרים כ-3.7%, ועמי הצפון (ננצי (סמויאדים), חנטי, קומי) כ-9%.
לעומת שנת 1959, אחוז עמי הצפון באוכלוסיית המחוז ירד מכ-30% לכ-9%, וזאת למרות שאוכלוסייתם כמעט הוכפלה.
זאת עקב נהירה של אנשים ממרכז רוסיה בעקבות פיתוח שדות נפט וגז באזור והקמת ערים חדשות.
בשטח המחוז מתגוררים דוברי ננצית יערות - שפה בסכנת הכחדה שמספר הדוברים בה כ-1000 איש.
כלכלת האזור מתבססת על הפקת נפט וגז טבעי והעברתו למרכזי הצריכה באירופה.
כ-50% של גז טבעי הרוסי מופקים במחוז.
לאחרונה החל להתפתח פרויקט ימאל גט"ן שכולל נמל לגז נוזלי.
בשטח המחוז ממוקם מוסד בו מוחזקים פושעים שעונש מוות עבורם הומר למאסר עולם.
במוסד מוחזקים כ-450 פושעים לרבות דמיטרי וורוננקו.
עוד בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין החלה הקמת מסילת ברזל שתקשר את האזור עם חלקים אחרים של ברית המועצות.
הבניה בוצע על ידי אסירי גולאג.
גם כיום באזור קיימות רק מסילות ברזל אזוריות.
פיתוח שדות נפט וגז טבעי חייב פיתוח רשת כבישים שהוקמו באזור.
לאבטחת קשר אמין באזור הפקת גז בחצי האי יאמל הוקם נמל תעופה בין-לאומי.
דרך נמל תעופה בעיר נובי אורנגוי עוברים מעל למיליון נוסעים.
ימהרנה קריסטוס (נקרא אברהם על יד המסיונר הפורטוגזי פרנסיסקו אלואראס) היה קיסר אתיופיה ובן שושלת זאגווה.
ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שהוא היה בנו של הקיסר גארמה סאיום.
ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שקיסר זה היה הנוצרי האדוק ביותר מבין קיסרי אתיופיה והתעקש שאתיופיה תנהג לפי הקנונים של שליחי ישו.
הקיסר ימהרנה קריסטוס בנה כנסיות החצובות בסלע, שנקראות על שמו ונמצאות כ-6 קילומטרים צפונית-מזרחית מלליבלה.
פרנסיסקו אלואראס מתאר תיאור מפורט של הכנסיות בספרו פרסטר ג'ון של איי הודו המערבית מהמאה ה-16. ההיסטוריון טאדסה טמרת מייחס את בניית הכנסייה למשלחת אתיופית שהגיע לח'ליף צלאח א-דין ב-1173 והביאה משם מתנות רבות וזהב.
בספר גאדלה ימהרנה קריסטוס נכתב שאת הזהב לכנסייה המשלחת לקחה את דלתו של הח'ליף.
החוקר פאול ב' האנז מספק רשימה מלאה של הכנסיות החצובות בסלע שבנה קיסר זה.
אחת הכנסיות נקראת על שמו (ይምርሃነ ክርስቶስ).
פרנסיסקו אלואראס מזכיר בספרו שקיסר זה החל את מנהג הכליאה של קרובי משפחה הטוענים לכתר באמבה גאשאן.
ימאי שיטור הוא שוטר מוסמך במשטרת ישראל בעל תעודה.
אדם בעל רקע וידע בתחום הימאות שנבחר לשרת ביחידת השיטור הימי בתפקיד ימאי שיטור.
הבחירה נעשית בתאום מקצועי של המדור הימי במטה הראשי תחת פיקוד מטה משטרת ישראל.
תפקיד ימאי שיטור מקביל לתפקיד שוטר על פי משמעותו בפקודת המשטרה, אך בים.
ימאי שיטור הוא בעל הסמכה נוספת הקשורה בימאות, נוהל וחוק השיט בכלי שיט קטנים.
תפקידו, שיטור לשמירת הסדר צבורי והחוק הפלילי בים על ידי פיקוח ואכיפת חוקי מדינת ישראל החלים על רישוי ושימוש מותר בכלי שיט קטנים כמו אופנועי ים, סירות גומי, סירות, סירות מנוע, מפרשיות.
שניים עד שלושה ימאי שיטור מאיישים כלי שיט של יחידת השיטור הימי.
קיימות 6 תחנות שיטור ימי בישראל: באילת, באגם כנרת, בעכו, חיפה, תל אביב ובאשקלון.
כלי השיט של יחידת השיטור:
ספינות עם שני מנועים המיועדות לשהות ארוכה בים.
ספינות בעלות מנוע המיועדות לשיט בקרבת החוף.
סירות גומי (בקיץ נעזרים באופנועי ים).
הימ"ג (יחידת משמר הגבול) הן יחידות מג"ב המיומנות ללוחמה בטרור ובבילוש.
שילוב של שני אלה, נתן להם את הכלים לפעול בכל מגזר עם דגש על המגזר הערבי והבדואי.
יחידות אלה פעלו בין השנים 1998–2011. היחידות היו כפופות למרחבי מג"ב ופעלו בשיתוף פעולה עם מחוזות המשטרה השונים.
ייחודן של יחידות אלה היה בזמינותן הגבוהה לכל תרחיש פח"עי או פלילי ברמת סיכון גבוהה לציבור, במקצועיותן וביכולתן להתמודד עם תרחישים קיצוניים, לקחת נושא לטיפולן ולהתמקד בו.
הימ"גים הוקמו במהלך שנת 1998 ולאורך השנים התעצבה כל יחידה באופן שונה על פי מאפייני הפשיעה בתחום המחוז בו היא פועלת.
המשרתים ביחידות הימ"ג היו לוחמים שעברו בנוסף להכשרת הלוחם הרגילה במג"ב, יום גיבוש לקבלה לקורס, שבו היו צריכים לעמוד במבחנים רבים כגון מבחנים פיזיים, חברתיים, קבוצתיים, כושר, קואורדינציה, לוחמה, פיקוד ועוד.
לאחר הגיוס מתחיל קורס הלוחמה בטרור בן 8 שבועות וכן קורס בילוש בבית הספר לשוטרים ולאחר מכן הכשרה מבצעית בבסכ"מ.
היחידות חולקו לפי יעודן, יחידות ימ"ר כפרי אשר אין קשר בין פעילותם לפעילות הימ"גים העירוניים שעיסוקן היה בעיקר לוחמה בתופעת הפשיעה במגזר הכפרי דוגמת גנבות בקר, טרקטורים, וציוד חקלאי אחר וכן תופעות פשיעה באזורים עם מאפיין התיישבותי (לדוגמה מושב הסובל מגנבות רכב או התפרצויות לבתים).
הימ"גים העירוניים לעמת זאת עסקו בעיקר בתופעות פשיעה אלימות במיוחד (סחר בסמים, גנבות רכב, החזקת וסחר באמל"ח וכדומה) המצריכות מיומנות וכישורי לוחמה גבוהים או ריכוז מאמץ בתחום מסוים.
בנוסף לזה הלוחמים בשגרתם היו משובצים בפעילויות המצריכות ידע וניסיון בלוט"ר והפס"ד, לדוגמה- כוח פריצה בשט"פ עם הימ"מ להר הבית בשעת תפילות ובימים בהם רמת הסיכון להפרות סדר ופיגועים גבוה.
הלוחמים היו כח מענה ראשוני בגזרתם לאירועי פח"ע והיו מוכנים בכל רגע לתת מענה ראשוני בגזרתם או במקומות בהם פעלו לאירועים מסוג זה.
פעילויות עם השב"כ כגון מעצרים של פעילי טרור וחיפושי אמל"ח ברמת סיכון גבוהה היו שיגרתם של יחידות ימ"ג כגון יחידת רותם בדרום.
בשנת 2011 החליט מפקד מג"ב, ניצב יורם הלוי, במסגרת 'תפיסת ההפעלה' - שינוי ארגוני גדול שערך במג"ב, לסגור את יחידות הימ"ג העירוניות ולשלב אותן כפלגות בסוג יחידות חדש שהוקם, יחידות שחר 101.
מג"ב צפון - יחידת "אלון" ויחידת "ארז".
מג"ב מרכז - יחידת "צבר", יחידת "ברק" ויחידת "אלמוג".
מג"ב ירושלים - יחידת "לביא", יחידת "כפיר" ויחידות "מעיין".
מג"ב דרום - יחידת "רותם" ויחידת "דקל".
ימבול (בבולגרית: Ямбол), עיר בדרום מזרחה של בולגריה, בירת מחוז ימבול הממוקמת 262 ק"מ מהבירה סופיה, 92 ק"מ מבורגס ו-185 ק"מ מרוסה.
ימבול ממוקמת על שתי גדותיו של הנהר טונדז'ה ומרוחקת 77 קילומטרים בקו אווירי מהים השחור.
עדויות להתיישבות אנושית באזור מתוארכות לתקופת האבן החדשה.
ימבול ממוקמת על שרידיו של יישוב מתקופת פיליפוס השני מלך מוקדון.
בהמשך נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית.
ב-293, תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס נבנה במקום יישוב בשם דיוספוליס.
ב-583 הוחרבה העיר על ידי שבטי האווארים ובהמשך הוקמה מחדש ויושבה על ידי שבטי סלאבים שהגרו לאזור בראשית המאה ה-7. עדות כתובה ליישוב במקום מצויה גם בתעודות ביזנטיות מ-המאה ה-6 בהן מכונה העיר ימפוליס.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה היה האזור זירת עימותים מול האימפריה הביזנטית והבולגרים הקימו חומה באורך 130 קילומטרים כדי להגן על הממלכה מהצבא הביזנטי החזק ושרידיה מצוים עדיין באזור העיר.
ב-1373 לאחר מצור ממושך שהטיל הסולטאן מוראט הראשון, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים הגלו רבים מתושביה הנוצרים והיהודים של העיר וישבו תחתם טטרים וטורקים.
שמה של העיר שונה לימבולו וממנו נגזר שמה המודרני של העיר.
בעידן הרפורמות של הסולטאנים אבדילאזיז ועבדול חמיד השני נבנו באזור מסילות רכבת כחלק מדרכי המסחר לעיר הנמל בורגס ולעיר אדירנה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על יד צבא האימפריה הרוסית ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכללה ימבול בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 אוחד המחוז ובכלל זה העיר ימבול עם נסיכות בולגריה ובראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-15,000 נפשות.
בימבול שורר אקלים ממוזג יבשתי.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.2oc בינואר ועד 23.2oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 541 מילימטרים ונמוכה מהממוצע הארצי העומד על 650 מילימטרים.
בשלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 מצויה הייתה אוכלוסיית ימבול במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה) ובמגמת הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה למערב אירופה.
התאוששות מסוימת בכלכלה הבולגרית מחד והמשבר הכלכלי באירופה מאידך, הביא לשינוי במאזן ההגירה ובין 2004 - 2010 גדלה אוכלוסיית העיר ב-2.5%.
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מתעשייה.
בימבול מפעלי מזון, טקסטיל, עיבוד טבק ומכונות חקלאיות.
בשטח הרשות המקומית ישנה חקלאות מפותחת ומגדלים חיטה, שעורה, שיפון וחמניות להפקת שמן.
בראשית המאה ה-21 הייתה ימבול לעיר הראשונה בבולגריה אשר בתי תושביה חוברו לתשתית גז טבעי.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל הנקראת "טונדז'ה ימבול", שמתמודדת בליגת העל הבולגרית בכדורסל ואף זכתה בתארים בעבר.
בעיר ימפוליס התגוררה קהילה יהודית רומניוטית, אשר הוגלתה לאנטוליה לאחר הכיבוש העות'מאני.
באיסטנבול התקיים בית כנסת ובו קהל מתפללים שנקרא קהל יאמבולו אשר שימש את יהודי העיר שהוגלו והפכו לעובדי כפייה, וכונו בטורקית עות'מאנית סוּרְגוּן.
בהמשך התירו העות'מאנים ליהודים לחזור ולהתיישב בעיר ובני הקהילה היו ברובם סוחרים זעירים בתחום המזון והסדקית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נמלטו יהודי העיר ימבול מחמת הקרבות ורדיפות החיילים הרוסים ומצאו מקלט זמני בעיר קירקלארלי.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ימבול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-1,000 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה 1,600 נפשות שהיוו כ-10% מתושבי העיר.
ב-1881 נפתח בעיר בית ספר יסודי יהודי ובו למדו 117 תלמידים.
בהמשך כלל בית הספר גם חטיבת ביניים ("טרום גמנסיה").
ב-1896 נחנך בית הכנסת בימבול אשר שכן על שרידי בית כנסת קדום.
מנתוני מערכת החינוך עולה כי ב-1920 למדו 96 תלמידים במערכת החינוך היהודית בעיר, ב-1924 למדו 86 תלמידים וב-1925 ירד מספרם ל-65, כאשר הממשלה הבולגרית מימנה 6% מתקציבה.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 חלה ירידה הדרגתית נוספת בכמות התלמידים, אשר חפפה למגמת ההגירה השלילית של בני הקהילה היהודית בעיר מחד ולעלייה בשיעור ההתבוללות מאידך.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת ימבול בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ראשי הקהילה שלמה סידי, חיים ודוד קריספין.
באפריל 1926 התקיימו בחירות לוועדי הקהילות בבולגריה ובימבול ניגשה לבחירות רק רשימה אחת, ציונית מאוחדת ללא מתנגדים.
בבחירות שנערכו ב-1932 זכתה רשימת סוציאליסטים וקומוניסטים ברוב דחוק על פני הרשימה הציונית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,193 נפשות, בהמשך הוחל עליהם החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה.
לאחר המלחמה נמנו בימבול כ-1,000 יהודים ומבין ראשיה של הקהילה טרום העלייה ניתן למנות את ד"ר בכור קרישפין, ברוך אברהם אשכנזי, יעקב ולוי ביז'רנו.
בימבול נולדו הסופר והעיתונאי מרדכי אבישי, המשפטן ברוך ברכה, הארכיונאי וההיסטוריון משה מוסק והבמאי ניסים מוסק.
לאחר גל העלייה למדינת ישראל בין 1948–1950 נותרו בעיר 333 יהודים ובראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה 90 נפשות.
מחוז (אובלסט) ימבול (בבולגרית: област Ямбол) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, השוכן בדרום מזרח בולגריה, שטחו מהווה 3.1% משטח המדינה ועיר בירתו היא ימבול.
ראשית התיישבות אנושית פזורה במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
התיישבות מאורגנת החלה במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
בהמשך נכבש האזור על ידי פיליפוס השני מלך מוקדון ובראשית המאה ה-1 לפנה"ס על ידי צבא הרפובליקה הרומית.
עם הפיצול באימפריה הרומית עבר המחוז לחזקת האימפריה הביזנטית ובשלהי המאה ה-6 הוחרבו יישוביו בפשיטות של אווארים.
במהלך המאה ה-7 עבר לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה ובהמשך נשלט גם על ידי האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1363 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובמשך 500 שנות שלטונה קיבל את צביונה ובכלל זה מבני ציבור שנבנו באדריכלות עות'מאנית כגון מסגדים ושווקים מקורים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחרר המחוז על ידי צבא האימפריה הרוסית, אך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נותר בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-6 בספטמבר 1885 הכריז באופן חד צדדי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, על איחודו של האזור עם נסיכות בולגריה.
עיקר התוצר המקומי הגולמי במחוז מגיע מחקלאות ומתעשייה הכוללת מפעלי מזון, טקסטיל ומכונות חקלאיות.
בראשית המאה ה-21 הוחל בשיתוף עם חברות מיפן, אוסטריה וספרד בבניית מפעל לאביזרי רכב, תחנת כוח סולארית ומפעל למיחזור פלסטיק.
באזור מתבצעת גם כריית ליגניט.
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה) ובין 2004 – 2009 קטנה אוכלוסיית המחוז בשיעור שנתי ממוצע של 6.5%.
במחוז שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכיוון הים השחור.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10oc וערכי הקיצון נעים מ-1oc בינואר ועד 23oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 540 ל-700 מילימטרים.
ימאגוצ'י (ביפנית: 山口市, מילולית "מעבר הרים") היא בירת מחוז ימאגוצ'י השוכנת בקצה המערבי של האי הונשו ביפן.
העיר שוכנת בין גבעות ובמרכזה עובר הנחל איצ'ינוסקה (一の坂川) שעל גדותיו נטועים עצי דובדבן רבים הפורחים באביב.
תולדות העיר קשורים למשפחת אוצ'י (大内) משפחת אצילים שהגיעה במקור מקוריאה שעלתה לגדולה בתקופת אשיקאגה (1336–1573) וצברה עושר מהמסחר עם קוריאה ועם סין של שושלת מינג.
אוצ'י הירויו, השליט ה-24 של המשפחה השתלט על כל השטחים המהווים כיום את מחוז ימאגוצ'י.
הוא בנה את העיר ימאגוצ'י כחיקוי של עיר הבירה קיוטו, כולל המקדשים העיקריים, והעיר קיבלה את הכינוי "קיוטו של המערב" והיא שגשגה.
ב-1551 התיישב בעיר המיסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר ושהה בה כשנה לאחר שקיבל רשות מהשליט אוצ'י יושיטאקה (大内 義隆) להטיף לבני המקום במטרה להמיר את דתם לנצרות קתולית והוא הצליח לנצר כ-500 יפנים.
קהילה זו סבלה רבות אחר-כך בתקופת שוגונות טוקוגאווה, כשהנצרות נאסרה ביפן.
בימיו של יושיטקה החלה הידרדרות של שלטון משפחת אוצ'י ויורשו אוצ'י יושינגה (大内 義長) נאלץ להתאבד לאחר שהפסיד בקרב, ובכך בא הסוף לשושלת, והעיר איבדה את חשיבותה.
ימאגוצ'י של ימינו החלה באפריל 1889 כשארבעים יישובים התמזגו על מנת ליצור את העיירה ימאגוצ'י.
לעיירה סופחו במהלך השנים יישובים רבים.
באפריל 1929 הפך העיירה לעיר (דור ראשון) עם סיפוח הכפר יושיקי.
באפריל 1944 סופחו אליה בבת אחת יישובים רבים והיא הפכה לעיר החדשה של ימאגוצ'י (דור שני).
באוקטובר 2005 התמזגה ימאגוצ'י עם נפת יושיקי (שפורקה בשל המיזוג) ועם העיירה טוקוג'י על מנת ליצור את העיר ימאגוצ'י (דור שלישי).
ב-2010 סופחה העיירה אטו לימאגוצ'י.
לעיר אפשר להגיע בדרך האוויר והיבשה.
כ-35 קילומטרים דרומית מערבית ממרכז ימאגוצ'י פועל נמל התעופה "נמל ימאגוצ'י-אוֹבֶּה" (), קוד יאט"א UBJ.
מנמל התעופה יוצאות טיסות בעיקר לטוקיו.
אל העיר אפשר להגיע ברכבת הקליע, השינקנסן בקו סניו שינקנסן עוצר בתחנת שין ימאגוצ'י (新山口) שממנה מוביל קו רכבת אחרת לתחנה הרכבת המרכזית של ימאגוצ'י.
האקלים בימאגוצ'י הוא אקלים ממוזג ימי, המאופיין בחורפים קרים, יבשים יחסית, אביבים חמימים גשומים, קיציים חמים גשומים וסתווים נוחים גשומים.
בעיר פועלות שתי אוניברסיטאות: קמפוס יושידה (הקמפוס הראשי, שני הקמפוסים האחרים נמצאים בעיר אובה) של אוניברסיטת ימאגוצ'י (山口大学) שהתחילה כבית ספר ב-1815 והפכה לאוניברסיטה ב-1949, והאוניברסיטה המחוזית של ימאגוצ'י (山口県立大学; נוסדה 1996).
המוסד המרכזי הפועל בתחום התרבות הוא המרכז לאמנות ומדיה של ימאגוצ'י (山口情報芸術センター) המכונה YCAM, ראשי תיבות של שמו באנגלית (Yamaguchi Center for Arts and Media).
מכלול מבנים שנפתח ב-2003 וכולל אולמות שבהם יש מופעי תיאטרון וריקוד, תערוכות אומנות, הקרנות סרטים, סדנאות והרצאות.
פגודת רוּריקוֹ-ג'י (瑠璃光寺) – פגודה בת חמש קומות השוכנת בתוך פארק קוזאן-קואן (香山公園).
כל הקומות שוות בגודלן בניגוד לפגודות אחרות ביפן שבהן בדרך כלל כל קומה קטנה מהקומה שמתחתיה.
גובהה של הפגודה 31.2 מטרים, והיא נבנתה ב-1442 לכבודו של אוצ'י יושירו, השליט ה-25 ממשפחת אוצ'י ששלטה בימאגוצ'י, ומוכרת כאחת מ-3 הפגודות הנאות ביותר ביפן.
הפגודה בנויה מעץ ברוש יפני לצד בריכה, ולידה מוזיאון קון המציג דגמי פגדות מרחבי יפן.
הכנסייה לזכר פרנסיסקו חאווייר (ザビエル記念聖堂) – הכנסייה הוקמה במקור ב-1952 לציון ארבע מאות שנים להגעת המיסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר לימאגוצ'י.
חאווייר שהה בעיר כשנה לאחר שקיבל רשות מהדאימיו להטיף לבני המקום במטרה להמיר את דתם לנצרות קתולית והוא הצליח לנצר כ-500 יפנים.
הכנסייה המקורית נשרפה בספטמבר 1991 ונבנתה מחדש ב-1998. המבנה המודרני הלבן דמוי פירמידה מעוטר בשני מגדלים בגובה 53 מטרים המעוטרים בפסלי מתכת ועל אחד מהם תשעה פעמונים.
בכנסייה יש מוזיאון קטן המוקדש לחאווייר (סביירו בפי היפנים).
מקדש ג'ואי-ג'י וגני ססהו – מקדש ג'ואי-ג'י (常栄寺) הוא המקדש השני בחשיבותו לאחר רוּריקוֹ-ג'י, והוא ידוע בעיקר בגלל גני ססהו (雪舟庭).
מסהירו אוצ'י השליט ה-29 של משפחת אוצ'י ביקש מססהו טויו (雪舟 等楊; 1420–1506), נזיר זן בודהיסטי וצייר יפני המקובל כאחד הציירים הגדולים של תקופת אשיקאגה לתכנן את הגן צפונית למקדש.
ססהו השתמש בעיקר באלמנטים של סלעים, מים וטחב על מנת ליצור גן זן המשקף את ציורי הנוף שססהו נהג לצייר.
מרחצאות יודה (湯田温泉) – מכלול מרחצאות יפניים (אונסן) דרומית למרכז העיר.
מעיינות חמים שבהם טמפרטורת המים היא C° 64. על פי האגדה ראה נזיר בודהיסטי לפני 800 שנים שועל לבן מרפא את רגלו במי המעיין, ולכן השועל הלבן הוא סמל המקום.
מוזיאון האומנות המחוזי (山口県立美術館) – תערוכות צילום ואוספים בנושאי מדע, הנדסה, טבע, גאוגרפיה, אסטרונומיה וספרות.
אוסף של תמונות וחפצים הקשורים לרסטורציה של מייג'י.
מוזיאון המחוז – אוספים של חפצי אומנות הקשורים למחוז או של אמנים שנולדו במחוז.
פסטיבל מנורות הכוכב (山口七夕ちょうちん祭り) – נערך כל שנה בימים 6 ו-7 באוגוסט.
התושבים מדליקים עם רדת החשכה מעל ל-100,000 מנורות נייר אדומות במשך שעתיים (עד שהנר במנורה כבה), זכר למנורות הגדולות שבני משפחת אוצ'י הדליקו לכבוד אבותיהם הקדמוניים.
פסטיבל גיון-מסטורי הפסטיבל הגדול ביותר בימאגוצ'י.
הוא מתבסס על פסטיבל גיון-מסטורי בקיוטו וכמוהו נערך במקדש יסקה-ג'ינג'ה בימאגוצ'י שהוא סניף של המקדש באותו שם בקיוטו.
הפסטיבל נערך כל שנה מזה כ-600 שנים בין ה-20 ל-27 ביולי, ומתחיל בריקוד האנפה הקדושה (סגימאי שינג'י).
פסטיבל המעיינות החמים של יודה – הפסטיבל חוגג את גילוי המעיינות ונערך בסוף השבוע האחרון של חודש אפריל.
במסגרתו נערכת ביום תהלוכת מקדשים ניידים ובלילה צועדים ילדים בתחפושות לבנות ובמסכות שועל כשהם נושאים לפידים.
לימאגוצ'י ברית ערים תאומות עם
ימאהה VMAX (עד 2008 כונה V-Max) הוא דגם של אופנוע שיוצר על ידי חברת ימאהה היפנית בין השנים 1985—2007.
ה-V-Max נחשף על ידי ימאהה באוקטובר 1984. מנועו התבסס על מנועו של דגם ה-"Venture Royal" שתוכנן במקור לאופנוע תיור והיה בנפח של 1,200 סמ"ק מסוג ארבע פעימות.
במהלך התכנון הציבו לעצמם המהנדסים מטרה ליצור אופנוע עתיר כוח, תוך התבססות על מנועו הקיים של ה-Venture.
בתחילה הם ניסו טכניקות שונות שכללו שימוש במגדש טורבו ומגדש על, אך כל הניסיונות הובילו ליצירת אופנוע בעל ממדים גדולים מעבר לרצוי.
במסגרת החיפוש אחר פתרון יצירתי שישפר את הספק ה-Venture שעמד על כ-80 כוח סוסהגו המהנדסים את ה-V-Boost.
המנוע שהוצג בסופו של דבר הפיק 145 כוחות סוס.
השילוב של אופנוע קסטום עתיר כוח היה חדשני ומהפכני לאותה תקופה וכך היה ה-V-Max אחראי במידה רבה להיווצרות קטגוריה חדשה שכונתה "Power Cruisers".
ה-V-Max הציג חדשנות בנושאים רבים.
ביצועי מנועו היו ייחודיים בקבוצתו ואף בלטו בכלל דגמי האופנועים.
עיצובו החריג לאותה תקופה, ומערכות נוספות שפותחו במיוחד בשבילו כגון V-Boost השלימו את אופיו החדשני.
V-Boost היא מערכת הפותחת שסתומי "פרפר", בתוך סעפת היניקה בין צילינדרים 1 ו-2 ובין 3 ו-4 החל מ-5,750 סל"ד.
שסתומים אלו נפתחים בהדרגה בהתאם לעליית הסל"ד עד לפתיחה מרבית ב-8,000 סל"ד.
המערכת עובדת באמצעות קופסה שחורה קטנה שקוראת את סל"ד המנוע.
מידע זה נשלח למנוע סרוו ייעודי של המערכת המחובר לשסתומים.
ברגע שמנוע ה"סרוו" מקבל אות, מתבצעת פתיחת שסתומי הפרפר.
מערכת V-Boost מוסיפה כעשרה אחוזים להספק המרבי בסל"ד גבוה.
סוג מנוע - 4V, ארבע פעימות
מספר שסתומים לצילינדר - 4
מערכת דלק - ארבעה מאיידים
שליטה על מערכת דלק - DOHC
שיטת קירור - נוזל, מים
שיטת הינע - גל הינע
מתלה קדמי - טלסקופים 40 מ"מ, בתוספת לחץ אוויר
מתלה אחורי - 140 מ"מ, שני בולמי קפיץ
בלמים קדמיים - שני דיסקים
סוג בלם אחורי - דיסק
קוטר דיסק אחורי -282 מ"מ
תכולת מכל דלק - 15.4 ליטר, מעבר לרזרבי ב-3.4 ליטר
מהירות בקמ"ש – לכל הילוך
1985 - הדגם הראשון ששווק, תחילה היה ללא DOT באגזוזים.
בשנה זו זהו הדגם היחיד שסמל ה VMAX היה מוטבע על גבי הצדדיות – ללא הסמל התלת־ממדי המוכר מהדגמים המאוחרים לו.
באותן שנים מידת הצמיג האחורי (15" 150/90) הייתה המידה הגדולה ביותר של צמיג שהורכב לאופנוע בייצור סדרתי.
1986 - בוצע שינוי באגזוזים בהתאם לדרישות התקינה.
באותו זמן בוצע אף שינוי ב - VBoost עליה בקוטר הצינורות, מ 30 מ"מ ל 32 מ"מ וזאת כמובן במטרה לנסות לפצות את ההבדל או "הפסד" של כוח סוס מתוך "תיקון" של מערכת הפליטה בהתאם לתקנים.
בשנה זו יצאה גם גרסה אירופאית אשר שווקה ללא מערכת ה V-BOOST.
ההספק של המנוע היה כ 104 כוחות סוס.
1987 – בוצעו שינויים עיצוביים כגון שינוי הג'אנטים הקדמיים והאחוריים לעיצוב חדשני ועדכני יותר – בשלב זה עדיין בצבע אלומיניום בלבד.
כמו כן כונסי האוויר – נצבעו בשחור.
1990 - התקנת הצתה אלקטרונית יחד עם כמה שינויים צנועים הקשורים בחיווט בסלילים (מספר המגנטים) ובגלגל תנופה ובמתנע.
1991 - שינויים בעיקר בדגם האירופאי.
בעקבות תקינה הקשורה ברעש בוצעו מספר "קיצוצים" בביצועי המנוע – ובוצעה ירידה ל 95.2 כוחות סוס.
כמו כן שינויים באורך השסתומים תרמו לשינוי במומנט מ 10.9 קג"מ ל 10.3 קג"מ.
1993 - בשנה זו בוצעו מספר עדכונים חשובים בעיקר בבלימה ובמזלג הקדמי.
רוחב המזלג עלה מ 40 מ"מ לגודל הנוכחי של 43 מ"מ.
צינורות המזלג החדשים כבר לא היו מצוידים "אוויר משותף".
(צינור אוויר אשר משווה את הלחץ בין שני המוטות.) שני הדיסקים הקדמיים הוגדלו מ 282 מ"מ ל 298 מ"מ וחורי אוורור נוספו להם.
כמו כן בוצע גם שינוי לקליפרים הקדמיים.
1996 - נוסף מנעול קסדה לאזור מסגרת השמאלי האחורי, בלוק המנוע החדש תוכנן לכל עניין מערכת השמן, כמו כן פילטר השמן השתנה לפילטר הסטנדרטי המוכר כיום.
מבחינת הצביעה: הג'אנטים נצבעו בשחור, מערכת האגזוזים נצבעה בשחור, והכונסי אוויר והצדדיות נצבעו בצביעה של שחור ואלומיניום יחדיו.
1998 – שינויים עיצוביים בלבד, חזרה לאגזוזים מניקל
1999 - החזרה של הג'אנטים לצבע אלומיניום.
יתר האופנוע נצבע בצביעה דמוי קרבון / סיבי פחם
2001 - נוספה הגנה למחזירי השמן במזלג הקדמי
2003 - שונה הסגנון העיצובי במד החום, מד הטורים והספידומטר, כמו כן ה "קו אדום" הורד מ 9500 סל"ד ל 9000 סל"ד.
בנוסף, בשנה זו שוחררה גרסה בה הצבעים השחורים שנצבע בהם המנוע היו בגוון "מאט" ולא מבריק כפי שבוצע עד היום.
2005 - יום השנה העשרים של Vmax, לא הביאה לשינויים משמעותיים מלבד מה שהוזכר קודם לכן.
2007 - שנת היצור האחרונה של הדגם, השינוי היה בעיקר בצביעה שכלל צבע שחור עם אפליקציה של אדום מסולסל על כיסוי תיבת האוויר.
לאורך השנים היו מספר רב של גרסאות: למשל בארצות הברית הותאמה גרסה לתקינה של קליפורניה בה נדרשה מערכת EPA המבקרת אדי מכל הדלק ובקרת הפליטות.
למשל לשוק היפני שוחררה גרסה שלא כללה את ה V BOOST, כללה מערכת פלטה עם מגבלות ודיאפרגמה מוגבלת, ללא ספק הגרסה ה"המקוצצת" ביותר שהופצה
כיום אופנוע ה Vmax הוא שם נרדף לקלאסיקה, לכוח, לכבוד.
השילוב של אופנוע קאסטום, מנוע עתיר כוח, ותאוצה מדהימה.
תצורה זו יצרה פוטנציאל עצום לשינויים והתאמה אישית של האופנוע על ידי משתמשים רבים.
חלק הסבו את ה VMAX לאופנוע ספורט של ממש כולל שדרוג מסיבי של מערכת המתלים והמנוע
חלק בחרו להסבו אופנוע קאסטום עתיר תוספות וניקלים
חלק האחר בחרו להעצים את הבשורה שהעביר המשורר מלכתחילה ובחרו לחזק את האלמנטים הקשורים ל "power crusher" או ה streetfighters"".
כך או כך, כיום ניתן למצוא מגוון עצום של הסבות ושדרוגים ברחבי העולם, כל אלו ובתוספת העובדה שמעל לשני עשורים האופנוע נחשב ל "שם דבר" – מוכיחים עד כמה החדשנות והבשורה הייתה חשובה וכמה היא השפיעה על עולם האופנועים בפרט והמוטוריקה בכלל.
ימאמוטו גונבאה (ביפנית: 山本 權兵衛; 26 בנובמבר 1852 – 8 בדצמבר 1933), הידוע גם בשם גונוהיואה, היה אדמירל בצי הקיסרי היפני וראש הממשלה ה-16 של יפן.
ימאמוטו נולד בקגושימה, האן סצומה (כיום מחוז קגושימה), בן למשפחת סמוראים משבט שימאזו.
כנער צעיר השתתף ימאמוטו בהפגזת קגושימה ומאוחר יותר הצטרף לכוחות סצומה במלחמת בושין שהסתיימה בהדחת שוגונות טוקוגאווה.
לאחר הצלחת רסטורציית מייג'י, למד ימאמוטו בטוקיו, והצטרף למחזור השני של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1870. לאחר שסיים את לימודיו ב-1874, הוא יצא להפלגת חניכים לאירופה ולדרום אמריקה על סיפונה של ספינת הצי הגרמני הקיסרי.
הוא כתב ספר הדרכה בנושא תותחנות ימית, שהפך לתקן בצי הקיסרי, וב-1885 התמנה למפקד הסיירת "נאניווה," במסעה ליפן ממספנת אלסוויק שבאנגליה.
ב-1887 התמנה לעוזרו של שר הימייה קביאמה סוקנורי, וליווה אותו למסעו בארצות הברית ובאירופה.
כמפקד הסיירת "טקאו," נפגש ימאמוטו בחשאי עם גנרל הצ'ינג יואן שיקאי בסיאול ב-1890. לאחר מכן מונה למפקד הסיירת טקצ'יהו.
ימאמוטו הפך למנהיג הצי החל ב-1893, עת התחיל לעבוד תחת שר הימייה סאיגו צוגומיצ'י.
הוא ערך רפורמות, פעל לחיסול היחס המיוחד שקיבלו בני נחלתו סצומה, פעל למניעת ניצול הדרגה למטרות רווחיות בצי, וניסה להשוות את מעמד הצי לזה של הצבא.
הוא גם תמך באסטרטגיה ימית אגרסיבית במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה.
בזכות פועלו התקדם ימאמוטו בסולם הדרגות במהירות יחסית: הוא התמנה לאדמירל משנה ב-1895 ולתת-אדמירל ושר הימייה ב-1898. ב-1902 הוא אף קיבל את התואר דאנשאקו (ברון), במסגרת מערכת האצולה היפנית.
את דרגת האדמירל קיבל ב-1904.
ימאמוטו הוכיח את מנהיגותו במלחמת רוסיה–יפן, כשמינה את היהאצ'ירו טוגו למפקד הצי היפני המשולב, ולאחר מכן הקריא את דיווחיו מהשטח בפני הדיאט של יפן.
ב-1907 קיבל ימאמוטו את התואר "האקושאקו" (רוזן).
ימאמוטו התמנה לראש ממשלת יפן ב-1913. במהלך כהונתו הראשונה הוא ביטל את החוק שקבע שחובה על שר הצבא ושר הימייה להיות קצינים פעילים, ובכך המשיך לטפח את הדימוי שלו של ליברל ותומך בדמוקרטיה.
עם זאת, ממשלתו הייתה נגועה בשחיתות, והוא נאלץ להתפטר, ביחד עם כל ממשלתו, אף על פי שלא הייתה הוכחה שקשרה אותו לפרשה כלשהי.
ימאמוטו נקרא לשוב להיות ראש הממשלה ב-1923, לאחר משבר רעידת האדמה שנגרם בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו.
פעולותיו לשיקום העיר טוקיו, שספגה את מרבית הנזק ברעידת האדמה, זכו לתשבחות.
במקביל, הוא אף ניסה להרחיב את זכות הבחירה, אך ממשלתו נאלצה להתפטר בשנית בינואר 1924, לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בחיי יורש העצר הירוהיטו ב-27 בדצמבר 1923.
לאחר מכן פרש ימאמוטו מהחיים הפוליטיים.
הוא נפטר ב-1933, ונקבר בטוקיו.
זמן קצר לאחר מותו ב-1933, העניק לו הקיסר את ענק מסדר החרצית, העיטור הגבוה ביותר במערכת העיטורים היפנית.
בנוסף קיבל ימאמוטו את העיטורים הבאים:
מסדר דיית הזהב בדרגה ראשונה, 1906.
מסדר החרצית, סרט גדול, 1928.
אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, 1907.
מחוז ימאגוצ'י (ביפנית: 山口県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל צ'וגוקו באי הונשו.
בירת המחוז היא העיר ימאגוצ'י, השוכנת בלב המחוז.
עם זאת, העיר הגדולה ביותר במחוז היא שימונוסקי.
מחוז ימאגוצ'י נוצר מאיחוד הפרובינציות סואו ונאגטו.
עם עליית מעמד הסמוראים במהלך תקופת הייאן ותקופת קמקורה, צברו שבט אואוצ'י מסואו ושבט קוטו מנאגטו כוח רב.
בתקופת אשיקאגה כבש ראש שבט אואוצ'י, אואוצ'י הירויו, את הפרובינציה השכנה ואיחד אותה עם הפרובינציה שלו.
השבט המשיך לצבור כוח והון, באמצעות יבוא מוצרי תרבות מקוריאה ומסין של שושלת מינג.
לאחר מספר חילופי שלטון בנחלה, השתלט שבט מורי על כל חבל צ'וגוקו, ושלט בו לאורך תקופת סנגוקו.
בקרב סקיגהארה, שנערך ב-1600, ניצח טוקוגאווה איאיאסו את שבט מורי, שנאלץ לוותר על צ'וגוקו, אך זכה לשמור על נחלות סואו ונאגטו, והקים טירה בעיר האגי.
לאחר פתיחת יפן למערב על ידי קומודור מת'יו פרי, לקחו סמוראים מנאגטו (שנקראה גם צ'ושו) חלק פעיל בהדחת שוגונות טוקוגאווה ובכינון ממשלה חדשה בחסות הקיסר.
מחוז ימאגוצ'י נוסד ב-1872, ארבע שנים לאחר רסטורציית מייג'י.
בזכות נמלי המחוז, השוכנים לחופו של הים הפנימי סטו, הפך המחוז בתקופת טאישו למרכז תעשייתי לבניית ספינות, לייצור כימיקלים ומכונות ולעיבוד מתכות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפך ימאגוצ'י למחוז המתועש ביותר ביפן.
היעד התיירותי המועדף בימאגוצ'י הוא העיר שימונוסקי.
מוקד תיירותי נוסף הוא גשר קינטאי - גשר עץ בעל חמש קשתות - בעיירה איוואקוני.
גדות נהר הנישיקי, שמעליו עובר הגשר, נחשבים למקומות הטובים ביותר ביפן לצפייה בפריחת הסאקורה.
ימאנז'ה (Iemanjá) היא אלת הים והגלים בדת הקנדומבלה ובדתות אפרו-ברזילאיות נוספות ומקורה בדתות הפולחן שבמערב אפריקה שם הימאנז'ה היא אלת המים המתוקים.
דמותה של ימאנז'ה צמחה בדת היורובה במערב אפריקה בעיקר בניגריה, ובאנגולה.
על פי היורובה, לימאנז'ה אין תפקיד מרכזי כל כך והיא אחראית על מי הנהרות והנחלים ועל המים המתוקים, והיא מתוארת כאישה עירומה בעלת כובע עץ בצורת קערה שנמצאת בהריון תמידי.
בברזיל ימאנז'ה היא אלת הים והגלים וגם יצורי המים.
האלה מתוארת כאישה יפה, מלאת עצמה ומסתורין, ולכן מלבד זה שהיא אלה חזקה היא גם אישה יפה ומאמיניה מתייחסים אליה כאל אלה, כאם וגם כמאהבת.
בתרבות המלחים והדייגים בברזיל טביעה של מלחים נחשבת כמנוחת עולמים יחד עם אלת הים.
ימאנז'ה היא אשתו של אושלה והיא אם האלים ובנה הוא אל המלחמה אוגום על פי המיתולוגיה האפרו-ברזילאית.
הימאנז'ה מופיעה בהתגלמותן של דמויות שונות - לעיתים כאישה זקנה וחכמה, לעיתים כאישה בעלת רגל צולעת ולפעמים כאישה יפה רוקמת מזימות המחזיקה את חרבו על בנה.
דמותה הייתה שולית באפריקה, אך התפילות שהביאו השחורים ששרדו את המסע באוניות לברזיל לעבדות שיבחו את אלת הים והיא נהפכה לאם בני הילידים האפרו-ברזילאים.
חודש פברואר הוא חודש שבו נערכים טקסים דתיים שונים לכבוד ימאנז'ה גם בכנסית בונפים שבסלבדור ואחר כך על החופים ברחבי צפון מזרח ברזיל יוצאות סירות המשליכות מנחות אל הים, במנחות דברים סימבולים המבטאים את הבקשה כשכל חלק מביעה משהו וכולל פרחים, נרות, קמעות, מאכלים, נוצות, ביצים ועוד.
הגלים מסמלים את שערה של האלה ואם המתנה חוזרת אל החוף זה סימן שימאנז'ה דחתה את המתנה ושעתידה להיות שנה לא טובה.
בריו דה ז'יינרו נערך פולחן אומבנדה דומה לכבוד ימאנז'ה והוא נחגג כחלק מחגיגות הסילבסטר בו נערך פולחן דומה.
מלבד הטקסים והאמונה הדתית, דמותם של האלים השונים, בייחוד של ימאנז'ה חדרו עמוק מאוד לתרבות הברזילאית, ז'ורז'י אמאדו הוא הסופר הבולט ביותר, שנהג לחבר בספריו רומנים ואמירות שונות יחד עם טקסי פולחן הקנדומבלה והביא תיאורים שונים של דמותה ימאנז'ה בייחוד ב"דונה פלור ושני בעליה".
בספרו "ים המוות", סיפר אמאדו על תרבות המלחים והדייגים בחופים ואמונתם בימאנז'ה.
סירדנה, היא סגנון מוזיקה שמדבר על מלחים ותרבות יורדי הים עם כוחות האלים במיוחד של ימאנז'ה, גם דוריבאל קאיימי כתב שירים שמתעסקים בכך, מלבד כל האלה ישנם מזמורים רבים קיימים בעת ביצוע טקסים המיועדים לימאנז'ה, כמו גם כלי נגינה ייחודים.
ימאהה מוטיב אי (Yamaha MOTIV.e) היא מכונית קונספט המוגדרת כמכונית מיקרו מתוצרת החברה היפנית ימאהה מוטור.
היא הוצגה לראשונה בשנת 2013 בתערוכת המכוניות בטוקיו.
מוטיב אי היא מכונית חשמלית בעלת מידות קטנות במיוחד המיועדת לשמש כרכב עירוני ולהתחרות בדגמי הסמארט של מרצדס והטוויזי של רנו.
הרכב פותח בסיועו של גורדון מארי אשר פיתח בעבר את דגם ה-F1 של חברת מקלארן.
מוטיב אי היא מכונית דו מושבית בעלת מרכב סגור בן שלוש דלתות (תצורת האצ'בק) העשוי פלסטיק, ומסייע להשגת המשקל הנמוך של כלי הרכב.
המרכב כולל חיפוי חלונות היקפי בצורת בועה, כאשר השימשה הקדמית משולבת בגג ובכך מאפשרת מבט פנורמי וללא הפרעות לנוסעים.
הנעת הרכב מתבצעת באמצעות אספקת כוח ממצברי יוני ליתיום.
למרות גודלה הזעיר, מצוידת המכונית בכל מכלולי הבטיחות המודרניים כגון מערכת למניעת נעילת גלגלים, מערכת בקרת משיכה, מערכת בקרת יציבות, כריות אוויר, אזורי קריסה קדמי ואחורי, ותא בטיחות להגנה מפני פגיעות צד.
הספק מרבי 33.5 כ"ס, ובמהירות שיוט 20 כ"ס
מומנט מרבי 91.3 קג"מ, ובנסיעת שיוט 67 קג"מ
זמן טעינה שלוש שעות, או שעה באמצעות שקע לטעינה מהירה
מהירות מרבית מעל 105 קמ"ש
זינוק ממצב עמידה ל-100 קמ"ש, פחות מ-15 שניות
טווח נסיעה בין טעינות המצבר 160 ק"מ
ימאהה OX99-11 היא מכונית קונספט, מוגדרת כמכונית-על בתצורת ספורט, אשר יוצרה על ידי חברת ימאהה מוטור היפנית, בשנת 1993.
דגם ה-"ימאהה OX99-11" הייתה המכונית הראשונה שחברת "ימאהה מוטור" בנתה (חלק לא מבוטל מפעילות החברה מתמקד בייצור אופנועים).
הדגם בעל "דלת חופה" בודדת.
תצורת דלת הדגם: מבנה וזווית פתיחת הדלת קרויה (באנגלית) "Vehicle canopy".
מהדגם יוצרו 3 אבות טיפוס.
מחירו של דגם ה-"ימאהה OX99-11" בשנת 1993, נקבע על כ-800,000 דולר, אבל בגלל משבר פיננסי ביפן, ועיכובים בהתקדמות הפרויקט, פרויקט ייצור מסחרי של ה-"ימאהה OX99-11" בוטל.
ימאהה Sports Ride Concept היא מכונית קונספט ספורט דו מושבית, שהוצגה בשנת 2015 על ידי חברת ימאהה מוטור היפנית.
דגם ה-"ימאהה Sports Ride Concept" תוכנן משנת 2013, אבל פיתוחו נמשך עד שנת 2015, ובשנה זו הוצג הדגם לראשונה בתערוכת המכוניות ה-43 של טוקיו.
גוף הרכב היה עשוי מסיבי פחם.
תרגום לעברית של שם הדגם "Sports Ride" הוא "רכיבת ספורט" ומקשר את המכונית למסורת האופנועים שבייצור החברה.
ימאל גט"ן הוא פרויקט להפקה, הנזלה ואספקה של גז טבעי בחצי האי ימאל, בצפון סיביר שברוסיה.
במסגרת הפרויקט מתוכננת הקמת מפעל עבור ייצור גז טבעי נוזלי (גט"ן) בעל קיבולת של כ 16.5 - מיליון טון בשנה, בהתאם לשדה הגז בחצי האי ימאל, כאשר עתודות הגז מוערכות ב-926 מיליארד מ"ק, וכן מתוכנן נמל לטעינת מוצרים למכלית גז טבעי נוזלי.
ההשקעות בפרויקט נאמדות ב -27 מיליארד דולר.
ימאל הוא שמה של סדרת לווייני תקשורת של חברת גזפרום מערכות חלל שמתפעלת אותם והם נמצאים בבעלותה.
הלוויינים הראשונים בסדרה פותחו ונבנו על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
זו סדרת הלוויינים השנייה שמופעלת על ידי רוסיה לצד לווייני האקספרס שמופעלים על ידי החברה הרוסית לתקשורת לוויינים שבבעלות סוכנות התקשורת הפדרלית של המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה.
לאור סנקציות שהוטלו על תעשיית החלל הרוסית בעקבות מלחמת רוסיה-אוקראינה לא ברור מי יהיה יצרן הציוד ואיך יעמוד ביעד.
לוויין מרכב חברות שותפות שנת שיגור מתוכננת שיגור משגר מסלול שיגור מוצלח משקל, ק"ג סטטוס הערות ימאל 101 אנרגיה USP Space Systems/Loral לא הוכרז 1999-09-06 Proton-K/Blok-DM-2M מסלול גאוסטציונרי 1360 ק"ג נכשל בהפרדה שוגר יחד עם "ימאל 102".
ימאל 102 אנרגיה USP Space Systems/Loral לא הוכרז 1999-09-06 Blok-DM-2M מסלול גאוסטציונרי 1360 ק"ג הוצא משירות ב-9 באוגוסט 2010 שוגר עם "ימאל 101".
ימאהה YZF-R6 (ביפנית: ワイゼットエフ アールシックス, באנגלית: Yamaha YZF-R6) הוא אופנוע ספורט מתוצרת חברת ימאהה היפנית אשר יוצר משנת 1999. עד שנת 2021.
מנוע 4 צילינדרים בטור, 16 שסתומים, מחזור ארבע פעימות, מנוע קירור מים.
ימאהה YZF-R1 הוא אופנוע ספורט מתוצרת חברת ימאהה היפנית אשר מיוצר משנת 1998.
מנוע 4 צילינדרים בטור, מחזור ארבע פעימות, מנוע קירור מים
בלמים: קדמי: בלם דיסק כפול 310 מ"מ / אחורי: בלם דיסק 220 מ"מ
"ימאהה YZF-R6" מופעל כאופנוע משטרתי במשטרת דובאי בנוסף לדגם ימאהה VMAX.
ימבה הוא יישוב באזור הנהר המזרחי של אוסטרליה הדרומית.
זהו המקום האחרון באוסטרליה הדרומית על הכביש המהיר לפני המעבר לחוף ויקטוריה.
זהו האתר של מחסום קבוע לבדיקת זבובי פירות, ופרסומת גדולה בצורת קשת של צמיג רכב המשתרע על הכביש.
בימבה הייתה בעבר תחנה של קו הרכבת בארמרה.
במסע מערבה, ימבה היא המקום הראשון באוסטרליה הדרומית על הכביש המהיר סטורט, והיא בדרך כלל עצירה חובה במחסום אבטחת הביולוגיה של זבובי הפירות מכיוון שאסור להעביר זבובי פירות לאוסטרליה הדרומית כדי לשמר את המדינה ללא זבוב פירות.
המחסום פעל מאז 1957, אז הוא הוקם במהירות בתגובה להתפרצות זבובי הפירות במילדורה.
האיום העיקרי במסלול זה הוא זבוב הפירות בקווינסלנד.
ימואל (נקרא גם נמואל) הוא דמות מקראית, בנו הבכור של שמעון ונכדם של יעקב ושל לאה.
לימואל היו חמישה אחים: ימין, אהד, יכין, צחר ושאול.
למשפחתו של ימואל קראו משפחת הנמואלי על שם שמו "נמואל".
בפירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י' מוזכר כי מקור השם הוא כי ה' מל אותו.
יש חוקרים הסוברים שהשם ימואל מורה על אלוהות הים, כמו השם האוגריתי ים-אל.
יש חוקרים הסוברים שהשם המינאי מואל מגיע מהשם ימואל, אך לא ידוע מה פירוש השם הזה.
"יַמָה" הוא שיר מסוגת מוזיקה חסידית ופופ שהוציא בני פרידמן ב-2022. מאוחר יותר באותה השנה יצא גם בקליפ בהפקה של "עולם ומלואו" בו נראה פרידמן רץ לאורכה ולרחבה של ארץ ישראל, על הרים, בעמקים ובגאיות, ביבשה ובים כשעם שלם מצטרף לריצתו ברחבי הארץ.
השיר נכתב והולחן על ידי אלי קליין והופק על ידי אלי קליין ואיצי ברי.
נכון ל-2024 זכה ליותר מ-5 מיליון צפיות באתר יוטיוב, והוא אחד השירים המצליחים ביותר של בני אי פעם.
השיר גם זכה בשיר השנה, במקום הראשון במצעד השנה של קול חי מיוזיק, ובמקום השני (מתוך 30) במצעד של רדיו "קול פליי".
מילות השיר, "ימה, קדמה, צפונה ונגבה" הם שמות הכיוונים "מערב, מזרח, צפון ודרום" (בהתאמה) לפי השפה המקראית, ומבטאים את כל כיווניה של ארץ ישראל.
פרידמן הסביר בראיון על מהות השיר: "בשיר ימה אנחנו רואים את אהבה שיש להקב"ה לעם ישראל, הקב"ה נתן לנו במתנה את הארץ.
כולם מכירים את הרש"י הראשון בתורה, שכולל שאלה ותשובה שהם יסוד חיותינו בארץ ישראל: 'למה פתח את התורה בברית… בשמיים והארץ…' רק כדי שנדע שכל העולם שייך לו.
וכשנתן את הארץ לעם ישראל אז הזכות בידו, וכן הוא עשה, נתן את הארץ האהובה עליו – לנו!
ולכן, כל סנטימטר בארץ ישראל שייך לעם ישראל שקיבלה במתנה".
עץ הימבולנה (Syzygium cumini), הידוע בכינויו שזיף מלאבר, שזיף ג'אווה, שזיף שחור, ג'אמון, ג'מן, ג'מבול או ג'מבולן, הוא עץ טרופי ירוק עד ממשפחת ההדסיים והוא אהוב בשל פירותיו, עצי העץ וערכי הנוי שלו.
מוצאו בתת-היבשת ההודית ודרום מזרח אסיה.
הוא יכול להגיע לגבהים של עד 30 מטר (100 רגל) ויכול לחיות יותר מ-100 שנים.
כצמח הגדל במהירות, הוא נחשב למין פולש באזורים רבים בעולם.
עץ הימבולנה גדל בעיקר באזורים הכוללים של איי האוקיינוס השקט וההודי, אוסטרליה, הונג קונג וסינגפור.
העץ הובא לפלורידה והוא גדל בדרך כלל באזורים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם.
פירותיו נאכלים גם על ידי ציפורים מקומיות שונות ויונקים קטנים, כגון תנים, עטלפי פרי.
עלי העץ נחשבים בעלי ערך תזונתי גבוה ומשמשים לפי הרפואה המסורתית להכנת תמציות כמזון בריאות, החל משיפור העיכול, תמיכה בבריאות הלב ועד לניהול סוכרת וחיזוק המערכת החיסונית.
העלווה הצפופה שלו מספקת צל והוא גדל אך ורק בשל ערכו הנוי.
בבסיס העץ, הקליפה מחוספסת ואפורה כהה, והופכת לאפורה בהירה וחלקה יותר בחלק העליון.
העץ עמיד במים לאחר ייבוש בתנור.
מסיבה זו, הוא משמש כקורות לאדני רכבת ולהתקנת מנועים בבארות.
לעיתים הוא משמש לייצור רהיטים זולים ובתי מגורים בכפר, אם כי הוא יחסית קשה לנגרות.