tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיזמו של קובריק רק עורר את המחלוקת, וסיסמת הפרסום של הסרט ליגלגה על עניין הנושא הכבד: "איך הם העזו לעשות סרט על "לוליטה"?" במקור ביקש קובריק מנבוקוב לכתוב את הגרסה הקולנועית לספרו.
בתחילה הסופר יצר תסריט בן 400 עמודים, שצומצם מאוחר יותר ל-200 עמודים.
התסריט הסופי נכתב על ידי קובריק, ונבוקוב העריך כי רק 20% מעבודתו עשתה את דרכה אל הסרט.
לפני ההפקה, קובריק הבין שכדי שהסרט יקבל אישור "קוד הייז" להפקה, על התסריט להמעיט בהתגרותו של הספר, תוך כדי טיפול ברכות בנושא.
קובריק ניסה להפוך חלק מהרכיבים למתקבלים על הדעת על ידי השמטת כל החומרים הנוגעים למשיכתו של הומברט לנערות צעירות באופן קבוע, ועל ידי הבטחת העובדה שלוליטה תראה כמו נערה.
קובריק ושותפו בהפקה, ג'יימס האריס, החליטו להעלות את גילה של לוליטה מ-12 ל-14. בנוסף לכך, ליהק קובריק לתפקיד את סו ליון (נולדה בשנת 1946) שהייתה בת 16 ונראתה מבוגרת לגילה.
כל תוכן מיני גלוי היה צריך להיות עדין, ורוב המעשים המיניים בין לוליטה והומברט רק מרומזים בסרט.
קובריק טען מאוחר יותר שאילו ידע מראש על קשיחות הצנזור, הוא לא היה עושה את הסרט.
"לוליטה" היה הפעם הראשונה מתוך שתיים בהם עבד קובריק עם השחקן הקומיקאי פיטר סלרס, הפעם השנייה הייתה בעשיית "דוקטור סטריינג'לאב" (1964).
ב"לוליטה", סלרס משחק את קלייר קווילטי, גבר מבוגר אחר (לא-ידוע להומברט) שקשור בלוליטה, המשמש באופן דרמטי כראי להומברט.
בספר, קווילטי נמצא מחוץ לסצנות ברוב הסיפור, אך קובריק החליט להביאו אל החזית, דבר שהביא להארכת תפקידו (על אף שזה הסתכם בשלושים דקות של זמן מסך).
קובריק הרחיב את אפשרויותיו הדרמטיות בכך שנתן לקווילטי להעמיד פנים שהוא כמה דמויות בסרט, וכך השתמש בכישרונו המיוחד של סלרס בזיוף מבטאים.
התגובות לסרט היו מעורבות: רבים היללו אותו בזכות הנושא הנועז, בעוד אחרים היו מופתעים מהעדר הסצנות האינטימיות בין לוליטה והומברט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, וסו ליון, שגילמה את לוליטה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה ביותר.
מבקר הסרטים ג'ין יאנגבלאד מחזיק את הדעה שמבחינה סגנונית, הסרט "לוליטה" הוא נקודת מעבר בסרטיו של קובריק, "מסמן את נקודת המפנה מקולנוע נטורליסטי...אל הסוריאליזם של סרטיו המאוחרים.".
סרטו הבא של קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב או: איך למדתי להפסיק לדאוג ולאהוב את הפצצה" (1964), נעשה סרט פולחן ועתה הוא נחשב קלאסיקה.
רוג'ר איברט כתב שזהו הסרט הסאטירי הטוב ביותר שנעשה אי פעם.
התסריט, המבוסס על הרומן "Red Alert", מאת הטייס לשעבר בחיל האוויר המלכותי פיטר ג'ורג' (כותב בשם העט פיטר בראיינט), נכתב בשיתוף פעולה בין קובריק לג'ורג', עם מספר תרומות של הסאטיריקן האמריקאי טרי סאות'רן.
"Red Alert" הוא סיפור מתרה על מלחמה אטומית מקרית.
עם זאת, קובריק מצא את התנאים המובילים למלחמה האטומית כה אבסורדיים שהסיפור הפך לקומדיה שחורה.
לאחר שעבר הגהה מחדש, קובריק גייס את סאות'רן ללטש את התסריט הסופי.
העלילה מתמקדת במתקפה אטומית אמריקאית על ברית המועצות, הנפתחת על ידי גנרל עריק מחיל האוויר האמריקני ג'ק ד.
ריפר (סטרלינג היידן; שם הדמות הוא התייחסות לג'ק המרטש, Jack The Ripper באנגלית) ללא אישור מהממונים עליו.
כאשר ריפר נותן את הפקודה שלו, כל המפציצים נמצאים בנקודת האל-חזור, אשר לפניה אסור להם לטעון את ראשי הנפץ, ולאחריה הם יכולים להמשיך ללא הוראות ישירות.
ברגע שעברו נקודה זו, המטוסים יחזרו רק בקבלת קוד הביטול שנקבע מראש.
הסרט מנווט בין שלוש זירות: בסיס חיל האוויר של ריפר, שם קפטן מחיל האוויר המלכותי ליונל מנדרייק (סלרס) מנסה למנוע את מזימתו של הגנרל המטורף; חדר המלחמה של הפנטגון, שם נשיא ארצות הברית (סלרס) וגנרל חיל האוויר האמריקני באק טארגידסון (ג'ורג' סי.
סקוט) מנסים לפתח עם הסובייטים אסטרטגיה שתמנע ממפציצי ה-B-52 של ריפר להטיל פצצות גרעיניות על רוסיה; ומפציץ ה-B-52 של מייג'ור קונג (סלים פיקנס), שם הוא וצוותו (אשר לא יודעים שהפקודות כוזבות) מנסים בעקשנות להשלים את משימתם.
מתברר במהרה שהמפציצים עלולים להגיע לרוסיה, כיוון שרק ריפר יודע את קוד הביטול.
בנקודה זו, דמותו של דוקטור סטריינג'לאב (תפקידו השלישי של סלרס) מוצגת.
תוכניותיו, בסגנון נאצי, להבטחת שרידתם של המשובחים במין האנושי לאחר השואה הגרעינית הצפויה, הם נקודת השיא של הקומדיה השחורה בסרט.
פיטר סלרס, שמילא תפקיד רב-חשיבות ב"לוליטה", נשכר כדי לשחק ארבעה תפקידים ב"דוקטור סטריינג'לאב".
בסופו של דבר הוא שיחק שלושה, זאת בעקבות פציעה ברגל וקשייו בשליטה במבטא הטקסני של טייס המפציץ מייג'ור "קינג" קונג.
צופים רבים של "דוקטור סטריינג'לאב" לא הבינו בתחילה שקובריק ליהק את סלרס לשלושה תפקידים, כולם בהופעה שונה ועם מבטא שונה.
קובריק קרא בהמשך לסלרס "מדהים", אך התאכזב מהעובדה שהאנרגיה השגעונית שלו שרדה לעיתים רחוקות מעבר לשניים או שלושה טייקים.
כדי להתגבר על בעיה זו, קובריק הריץ שתי מצלמות בו-זמנית ונתן לסלרס לאלתר.
הסרט חזה את הרגשות האנטי-מלחמתיים שנפוצו רק כמה שנים לאחר שיצא לאור.
הוא היה מאוד ביקורתי כלפי מדיניות המלחמה של ארצות הברית, שנחשבה לפרה קדושה באותו זמן.
"סטריינג'לאב" היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר (בהם לבמאי הטוב ביותר ולסרט הטוב ביותר).
נקבע שהסרט יצולם בשיטת הסינרמה.
קובריק כתב את התסריט יחד עם סופר המדע הבדיוני ארתור סי.
הם הרחיבו את סיפורו הקצר של קלארק "The Sentinel" (בתרגום חופשי: הזקיף).
"2001" מתחיל בעידן שלפני היות האדם, לפני 4 מיליון שנים, במפגש בין קבוצת קופים לבין מונולית שחור ומסתורי, שכפי הנראה מעורר אצלם את היכולת להשתמש בעצם ככלי וכנשק.
תגלית חדשה זו מאפשרת להם לתבוע בור מים מקבוצה אחרת של קופים, שלה אין יכולת להשתמש בכלים.
קוף מנצח זורק את העצם שלו אל על, ובנקודה זו הסרט מבצע מעבר מפורסם אל לוויין נשק שחג בחלל.
באותו זמן, קבוצת אמריקנים בבסיס הירח שלהם חופרים ומגלים מונולית דומה.
הוכחה גאולוגית מגלה שהוא נשתל במתכוון לפני ארבעה מיליון שנים.
כאשר השמש עולה מעל למונולית, הוא שולח אות רדיו לצדק.
שמונה חודשים מאוחר יותר, ארצות הברית שולחת קבוצת אסטרונאוטים על החללית דיסקאברי 1 למשימה בכוכב צדק.
מטרת המשימה היא לחקור את שידור המונולית אך היא מוסתרת מהצוות.
במהלך הטיסה, מחשב החללית "האל 9000" נפגם אך בהיותו בעל אינטליגנציה מלאכותית עצמאית המחשב מתנגד לניתוקו, בטענה ששליטתו על המשימה היא גורם מכריע.
המחשב מחסל את תמיכת החיים לרוב הצוות לפני שהנציג האחרון על החללית מצליח לכבותו.
האסטרונאוט השורד, דייוויד באומן (קיר דולי), טס ברכב חלל קטן ומגלה מונולית נוסף במסלול סביב צדק.
בעקבות כך, הוא נשאב במהירות גבוהה דרך שער בחלל ורואה בדרכו תופעות אסטרונומיות יוצאות דופן.
מסעו הבין-כוכבי מסתכם בהפיכתו לישות מסתורית חדשה הדומה לעובר הסגור בתוך כדור אור, הבוהה בכדור הארץ מהחלל.
תקציב הפקתו של הסרט, בסך 10 מיליון דולר, הייתה סכום עצום באותו הזמן.
האפקטיים החזותיים החדשניים נעשו תחת פיקוח ישיר של קובריק.
בין השאר הוא השתמש באופן נרחב בצילום מט (שיטה שמאפשרת שילוב של מספר צילומים) כדי לצלם את טיסות החלל, שיטה שעזרה גם לג'ורג' לוקאס תשע שנים מאוחר יותר ב-1977, כאשר יצר את מלחמת הכוכבים.
קובריק אף ערך שימוש חדשני בשיטת הצילום "Slit-Scan", המאפשרת ליצור זרם פסיכדלי של צבעים, לצורך צילום המסע הבין-כוכבי שעובר באומן.
בסרט הופיעו טכנולוגיות וכלים חדשניים שהעניקו השראה לחברות ייצור ולמהנדסים.
בזמן יציאתו לאקרנים, קלארק אף טען שבעתיד ייבנו חלליות על בסיס אלה ב-"2001".
בנוסף, ניסה הסרט לספק הצצה אותנטית לדרך שבה ייראה מסע אמיתי בחלל, עם שקט מוחלט בריק החלל והצגה ריאליסטית של חוסר משקל.
הסרט מפורסם בשימושו במוזיקה קלאסית במקום פסקול מקורי.
"כה אמר זרתוסטרא" של ריכרד שטראוס וואלס "הדנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס נקשרו בתודעת הצופים אופן בלתי נפרד עם הסרט, בייחוד הראשונה, שלא הייתה ידועה לציבור הרחב לפני הסרט.
קובריק השתמש גם במוזיקה מאת המלחין האוונגרדי העכשווי, ג'רג' ליגטי, זאת על אף שחלק מהיצירות שונו ללא הסכמת ליגטי.
הופעתם של "אטמוספירות", "לוקס אטרנה" ו"רקויאם" בפסקול של "2001" הייתה החשיפה המסחרית הרחבה הראשונה של עבודותיו של ליגטי לקהל הרחב.
שימוש זה של מוזיקה תוכניתית לא תוכנן מראש.
קובריק מינה בתחילה את המלחין אלכס נורת' שיכתוב פסקול מקורי באורך מלא לסרט, אך בינתיים הרכיב פסקול זמני בזמן העריכה.
"נקשרתי כל כך לפסקול הזמני שהחלטתי בסוף לוותר לגמרי על מוזיקה מקורית שתיכתב במיוחד לסרט", אמר.
תגובתם הראשונית של מבקרי הקולנוע ל"אודיסאה בחלל 2001" הייתה עוינת במיוחד.
תקפו את חוסר הדיאלוגים בסרט, את קצבו האיטי ועלילתו המופשטת והבלתי מובנת.
אבל דעת הקהל בקרב הצעירים – בייחוד קהל תרבות הנגד של שנות ה-60, שאהב את סצנת המסע הבין-כוכבי בסרט, הנראה כמסע פסיכדלי אל הגבולות האינסופיים של היקום – סייעה להפיכת הסרט ללהיט ענק במשך השנים.
למרות מועמדויות רבות בתחום הבימוי, הכתיבה, וההפקה, פרס האוסקר היחיד שקובריק אי פעם זכה בו, היה עבור הפיקוח על האפקטים המיוחדים ב"2001: אודיסיאה בחלל".
רבים מחוקרי הקולנוע בימינו מחשיבים את "אודיסאה בחלל 2001" כסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה אי פעם, והוא מופיע באופן קבוע בין עשרת המקומות הראשונים בדירוגים של הסרטים הטובים.
באופן אמנותי, "2001" היה שינוי ביחס לסרטיו הקודמים של קובריק.
הוא כולל רק 45 דקות של דיאלוגים לכל אורך שעתיים ועשרים הדקות.
הדיאלוג היומיומי והשגרתי למדי, תופס מקום משני לצד התמונות והמוזיקה.
הדיאלוג הזכור ביותר בסרט מתרחש בין מחשב החללית "האל" לבין האסטרונאוט דייוויד באומן.
מספר צופים טענו כי קובריק מצייר עתיד בו החברה האנושית מנותקת, וחייה בסביבה סטרילית המונעת על ידי מכונות.
הסיום המבלבל והמעורפל של הסרט ממשיך לרתק צופים ומבקרים עד היום.
לאחר סרט זה, קובריק מעולם לא התנסה בקיצוניות רבה כל כך באפקטים מיוחדים או בצורות עלילה; עם זאת, סרטיו הבאים יישמרו על סוג מסוים של אי-בהירות.
הפרשנויות ל"2001: אודיסיאה בחלל" הן רבות ומגוונות.
על אף שיצא לאקרנים בשנת 1968, הוא עדיין מעורר ויכוחים בימינו.
כאשר מבקר הסרטים ג'וזף גלמיס שאל את קובריק על משמעות הסרט, קובריק השיב:
"2001: אודיסיאה בחלל" הוא בין סרטיו המשפיעים והמפורסמים ביותר של קובריק.
סטיבן ספילברג כינה אותו "המפץ הגדול של דורו", בהשפעתו על ההתמקדות תשומת הלב במרוץ לחלל.
הוא בישר את התפוצצות שוק הסרטים בסוגת המדע הבדיוני שהתרחשה ב-1977 עם יציאתם של "מלחמת הכוכבים" ו"מפגשים מהסוג השלישי" לאקרנים.
אחרי "2001", ניסה קובריק להתחיל הפקה של סרט על חייו של נפוליאון בונפרטה.
אך לאחר שנכשל בהשגת מימון, הוא פנה לחיפוש אחר הפקה שאותה יוכל לסיים מהר בתקציב מוגבל.
לבסוף התפשר קובריק על "תפוז מכני" (1971).
הפרשנות שלו לרומן של אנתוני ברג'ס הוא התחקות אפלה ומזעזעת אחר אלימות בחברה האנושית.
הסרט הופץ בתחילה בארצות הברית עם דירוג צפייה X, האוסר על צפייה מתחת לגיל 17, ועורר מהומה ניכרת.
הסיפור מתרחש בגרסה עתידנית של בריטניה, מדינה רודנית השרויה בכאוס.
הדמות המרכזית הוא נער בריון בשם אלכס דה לארג' (מלקולם מקדואל), שיחד עם חבריו הוא מענה, מכה, גונב, ואונס, כל זאת בעליזות ובלי ייסורי מצפון וחרטות.
הכאתה ורציחתה של אישה מבוגרת על ידו, שולחת אותו לכלא בסופו של דבר.
אלכס עובר טיפול סלידה ניסיוני, בשם שיטת לודוביקו, שמרסן את נטיותיו האלימות, אף על פי שהוא מאבד את חופש הבחירה המוסרי שלו.
בהדגמה פומבית של הצלחת השיטה, אלכס מטופל באכזריות אך אינו משיב מלחמה; הטיפול הפך אותו לתת-אנושי.
הוא הותנה נגד מוזיקה קלאסית, אהבתו שהייתה תכונתו האנושית היחידה, וכנראה כל דחפו המיני נעלם.
בהמשך אנו רואים רמזים שהקידום של הטיפול הונע בגלל סיבות פוליטיות.
לאחר ששוחרר, הוא נמצא על ידי חבריו לשעבר שבגדו בו ועתה הם שוטרים והם מכים אותו ללא רחמים.
לאחר מכן הוא מגיע לביתו של הוגה דעות פוליטי שבז "לעידן המודרני" ושמבין בתחילה את מצוקתו של אלכס, עד אשר הוא מזהה את אלכס כאיש הצעיר אשר אנס באכזריות את אשתו ושיתק אותו מספר שנים לפני כן.
משלב זה אלכס נעשה פיון במשחק פוליטי.
החברה בסרט נתפסת לעיתים כקומוניסטית (כפי שהוצג על ידי מייקל סימנט בריאיון עם קובריק, אף שהוא לא חש כך) בעקבות הקשרים לתרבות הרוסית.
הנוער בסרט משלב באנגלית מילים ברוסית (שיכול להיות מיוחס לברג'ס, הסופר).
יש מספר הוכחות שרומזות שהחברה היא סוציאליסטית, או אולי חברה העוברת מסוציאליזם שמאלני כושל, אל עבר חברה ימנית, או אף פשיסטית.
ברומן של ברג'ס מתוארים רחובות שבהם יש ציורים של אנשים עובדים בדומה לסגנון האמנות הסוציאליסטי הרוסי, ובסרט, יש ציור קיר סוציאליסטי עם גסויות מקושקשות עליו.
כמו כן, מגוריו של אלכס צולמו במבנה מקורי של מפלגת הלייבור הבריטית אשר יצא מכלל שימוש (כפי שמקדואל מעיר בפרשנויות בהוצאת ה-DVD), והכתובת "בניין דירות עירוני 18A, אגף צפון" מרמזת על שיכון בסגנון סוציאליסטי.
מאוחר יותר בסרט, כאשר הממשלה הימנית החדשה עולה לשלטון, האווירה בהחלט יותר סמכותית מאשר הרוח האנרכיסטית של ההתחלה.
תגובתו של קובריק לשאלתו של סימנט נשארה מעורפלת בנוגע לאיזה בדיוק סוג חברה זו.
הוא האמין שהסרט מציג השוואות בין הקיצונים הימניים והשמאליים בספקטרום הפוליטי, ו"שתמיד יש הבדל מזערי בין שמאל קיצוני לימין קיצוני".
קובריק הצהיר כי "השר, בגילומו של אנתוני שארפ, הוא בבירור דמות של הימין.
הוגה הדעות, פטריק מגי, הוא משוגע של השמאל...הם שונים רק באמונתם.
קשה להבחין בהבדלים בין כוונתם ומטרתם."
קובריק צילם את הסרט במהירות רבה וכמעט כל אתרי הצילום נמצאים בתוך לונדון או בקרבתה.
למרות הטבע הפחות טכנולוגי של הסרט לעומת "2001: אודיסיאה בחלל", הפגין קובריק את כישרונו ביצירת חידושים והמצאות; בסצנה אחת זרק מצלמה ישנה מגג של בניין כדי להשיג את האפקט שרצה.
ליצירת הפסקול, שכר קובריק את המוזיקאי האלקטרוני וולטר קרלוס, שאחרי הסרט שינה את מינו והפך לוונדי קרלוס.
הסרט כולל עיבודים של קרלוס ליצירות קלאסיות מפורסמות (כגון הסימפוניה התשיעית של בטהובן), עבור סינתיסייזר אנלוגי מסוג "Moog".
דמותו של אלכס דה לארג' מתאפיינת באהבה לאלימות לבטהובן ולמוזיקה קלאסית בכלל.
טיפול ה"לודוביקו" – שמבוסס על שטיפת-מוח כוחנית – מפתח אצלו התניה כנגד מוזיקה קלאסית.
לכן, היה זה אך טבעי לקובריק להמשיך את המסורת, שהתחילה ב"2001: אודיסיאה בחלל", ולתת גם בסרט זה מקום מרכזי בפסקול למוזיקה הקלאסית.
אף על פי כן, בסרט זה, מוזיקה קלאסית מלווה סצנות של מהומות אלימות ומיניות כפייתית לעומת טיסות חלל חינניות ונוכחות חייזרים מסתורית.
סצנת אלימות בהילוך-איטי בסרט, היא כוריאוגרפיה לפתיחה של האופרה "העורב הלקחן" מאת רוסיני.
ברג'ס, בהקדמה לעיבוד הבימתי שלו לספרו, אמר שבסופו של דבר, מוזיקה קלאסית היא מה שגאלה את אלכס.
הסרט עורר ויכוחים ומחלוקות קיצוניות עקב התיאור הבוטה של אלימות ואונס המבוצעים על ידי כנופיית נערים.
הוא יצא לאקרנים באותה שנה בה יצאו "כלבי הקש" של סם פקינפה ו"הארי המזוהם" של דון סיגל, ושלושת הסרטים הציתו ויכוח פראי בתקשורת לגבי ההשפעה החברתית של אלימות בקולנוע.
המחלוקת החריפה כאשר בוצעו מספר פשעים בהשראת הסרטים, חלקם אף בוצעו כאשר העבריינים עטו על פניהם מסכות הזהות לאלה המוצגות ב"תפוז מכני".
קוראים בריטיים של הרומן ציינו שקובריק השמיט את הפרק האחרון (אשר הושמט גם מהגרסה האמריקנית של הספר), שבו אלכס מוצא ישועה וחוזר לשפיות הדעת.
לאחר שקיבל מכתבים עם איומים על חייו בעקבות המחלוקת, ביצע קובריק צעד יוצא דופן והביא להסרת הסרט מהאקרנים בבריטניה.
הסרט לא היה זמין בבריטניה עד אשר יצא לאור מחדש בשנת 2000, שנה לאחר מותו של קובריק, אף על פי שניתן היה לראותו ברחבי אירופה.
קולנוע "סקאלה" בלונדון הציג את הסרט בשנות ה-90 המוקדמות, ולאחר התעקשותו של קובריק, הקולנוע נתבע ונסגר, תוך שהוא שולל מלונדון את אחד מבתי הקולנוע העצמאיים היחידים שלה.
בשנת 1973, הוציא קובריק לאור מחדש את "תפוז מכני" לבתי הקולנוע בארצות הברית לאחר מספר עריכות, כדי שהוא יוכל לקבל דירוג צפייה R (מתחת לגיל 17 עם ליווי מבוגר).
דבר זה אפשר לעיתונים רבים יותר לפרסם אותו, כיוון שבשנת 1972 עיתונים רבים הפסיקו לפרסם סרטים המדורגים X בגלל הקשר של דירוג זה עם סרטים פורנוגרפיים.
באמצע שנות ה-90, יצא לאור בבריטניה סרט דוקומנטרי, בשם "הפרי האסור", על אודות המחלוקות שנגעו בצנזורה במדינה.
קובריק לא יכול למנוע ממפיקי הסרט לכלול קטעים מ"תפוז מכני" בסרטם.
סרטו הבא של קובריק, שיצא לאקרנים בשנת 1975, היה עיבוד קולנועי לספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי משנת 1844, "מזלו של בארי לינדון", הידוע גם בשם "בארי לינדון".
זהו רומן פיקרסקי על הרפתקאותיו ועל ביש מזלו של מהמר אירי מהמאה ה-18 אשר מנסה לטפס בסולם החברתי.
לאחר ששירת בצבא הפרוסי, לינדון מקדם את עצמו אט-אט אל תוך החברה האנגלית הגבוהה, ובסופו של דבר נושא לאישה את הרוזנת מלינדון.
עולם האצולה מתברר כגן עדן ריקני, משעמם ונרקב.
לינדון אינו מצליח לשמור על מעמדו החדש, ולאחר סדרת מקרים הוא נופל בחזרה לנקודת ההתחלה שלו.
מבקרים כגון פאולין קייל, שהיו ביקורתיים כלפי עבודותיו הקודמות של קובריק, מצאו את "בארי לינדון" כסרט קר, איטי, וחסר-חיים.
קצבו ומשכו השקולים–יותר משלוש שעות–דחו הרבה מבקרים וצופים אמריקניים.
הטיים מגזין פרסם כתבת שער על הסרט, וקובריק היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
הסרט כולו היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה, יותר מכל סרט אחר של קובריק.
אף על פי כן, הסרט לא הצליח היטב בקופות בארצות הברית, אך הוא משך קהל ברחבי אירופה, ובייחוד בצרפת.
כמו רוב סרטיו של קובריק, המוניטין של "בארי לינדון" גדל עם השנים, במיוחד בקרב יוצרי סרטים אחרים.
הבמאי מרטין סקורסזה ציין אותו כסרט האהוב עליו מכל יצירתו של קובריק.
סטיבן ספילברג הילל את ה"טכניקה המושלמת" שלו, על אף שכאשר היה צעיר, הוא התפרסם בתארו אותו, "כמו ללכת דרך הפראדו עם ארוחת צהריים."
כמו בסרטיו האחרים, צילומיו של קובריק ותאורתו היו חדשניים במיוחד.
זכורה במיוחד שיטת צילומו בסצנות הפנים, בהן הוא השתמש במצלמות עם עדשות מהירות שפותחו במקור עבור נאס"א.
דבר זה אפשר לסצנות רבות להיות מוארות אך ורק באור נרות, וגרם להם להראות דו-ממדיות ופזורות באור, בדומה לציורים מהמאה ה-18.
כמו לשני קודמיו, לסרט זה אין פסקול מקורי.
שירים איריים מסורתיים שולבו עם יצירות קלאסיות, כגון קונצ'רטו לצ'לו של אנטוניו ויוואלדי, קונצ'רטו כפול של יוהאן סבסטיאן באך, סרבנד של גאורג פרידריך הנדל, וכמה מיצירותיו של פרנץ שוברט.
המוזיקה עובדה ונוצחה על ידי לאונרד רוזנמן, והוא זכה על עבודתו זו בפרס האוסקר.
קצב העבודה של קובריק הואט משמעותית לאחר "בארי לינדון", והוא לא יצר סרט חדש במשך חמש שנים.
"הניצוץ", שיצא לאור בשנת 1980, היה עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת סטיבן קינג, יוצר ספרי האימה רבי-המכר.
בסרט כיכב ג'ק ניקולסון כג'ק טוראנס, סופר כושל המקבל עבודה זמנית כמשגיח מלון "אוברלוק", מקום נופש יוקרתי בעומק הרי הקולורדו, בתקופת אי-פעילותו.
העבודה דורשת ממנו להעביר את החורף במלון המבודד יחד עם אשתו וונדי (שלי דובל), ובנם הצעיר דני, שניחן בסוג של יכולת טלפתית–"הניצוץ", ממנה נגזר שם הסרט.
כאשר החורף מתעצם, בידוד המשפחה מעמיק, והרוחות והשדים מהעבר האפל של מלון "אוברלוק" מתעוררים.
המלון מציג לדני חזיונות מזעזעים יותר ויותר.
בינתיים, ג'ק אט-אט מאבד את שפיותו על ידי הסביבה הרדופה, עד אשר הוא הופך לבסוף לרוצח פסיכוטי.
הסרט צולם כולו בבמות אקוסטיות בלונדון, למעט חלק מהצילומים החיצוניים, שנעשו בקולורדו, מונטנה ואורגון.
כדי להעביר את התחושה קלאוסטרופובית המדכאת של המלון הרדוף, קובריק עשה שימוש נרחב במצלמת ה-Steadicam החדשנית באותה תקופה, שאפשרה תנועות מצלמה חלקות בחללים סגורים.
"הניצוץ", יותר מכל שאר סרטיו, חיזק את שמו של קובריק כפרפקציוניסט מושבע.
הוא דרש מאות טייקים בסצנות מסוימות (בהפקת הסרט צולמו בקירוב כ-400,000 מטרים של סרט צילום).
תהליך זה היה קשה במיוחד לשחקנית שלי דובל, שהייתה רגילה לדרך הבימוי המהירה יותר והמאולתרת של רוברט אלטמן.
על אף שהוכח כהצלחה מסחרית, בתחילה, הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות.
סטיבן קינג אף סלד מהסרט, וקרא לקובריק "אדם שחושב יותר מדי ומרגיש מעט מדי." כמו רוב סרטיו של קובריק, הביקורות המאוחרות אהדו את הסרט הרבה יותר.
בקרב חובבי סרטי אימה, "הניצוץ" הוא סרט פולחן, והוא מופיע רבות ברשימות סרטי האימה הטובים ביותר לצד "פסיכו" (1960), "מגרש השדים" (1973), ועוד סרטי אימה קלאסיים.
חלק מתמונותיו, כגון נהר הדם הנשפך מתוך המעלית העתיקה, הם מבין התמונות הידועות ביותר מבין כל סרטיו של קובריק.
ההצלחה המסחרית של "הניצוץ" חידשה את אמונתם של האחים וורנר ביכולתו של קובריק ליצור סרטים משביעי-דעת אומנותית ורווחיים, זאת לאחר הכישלון המסחרי של "בארי לינדון" בארצות הברית.
שבע שנים מאוחר יותר, קובריק עשה את סרטו הבא, "מטאל ג'אקט" (1987), עיבוד קולנועי לספרו של גוסטב האספורד על מלחמת וייטנאם בשם "The Short-Timers", בכיכוב מת'יו מודין כג'וקר, אדם בולדווין כ"Animal Mother", רונלד לי ארמי כסמל הארטילריה הארטמן, ווינסנט ד'אונופריו כטוראי לאונרד "גומר פייל" לורנס.
קובריק אמר למבקר הסרטים סטיבן הול שמשיכתו לספרו של האספורד הייתה מפני שהוא היה "לא נגד מלחמה ולא בעד מלחמה", ו"לא החזיק בדעות מוסריות או פוליטיות", ועסק בעיקר ב"איך שהדברים נמצאים."
הסרט מתחיל בבסיס הגיוס של חיל הנחתים האמריקני בפאריס איילנד, קרוליינה הדרומית, שם מדריך האימונים הוותיק סמל הארטילריה הארטמן מעביר את מגויסיו ללא רחמים דרך אימונים בסיסיים, כדי להפוך אותם מ"רימות" חסרות תועלת למכונות הריגה נמרצות וממושמעות.
טוראי לורנס, מגויס איטי-תנועה בעל משקל עודף שהארטמן מדביק לו את הכינוי "גומר פייל" (כינוי בעגה למתגייס שמפשל ללא הפסקה), לא מצליח להתמודד עם תוכנית האימונים ואט-אט נשבר תחת הלחץ.
בליל הסיום, הוא חוטף התמוטטות פסיכוטית ורוצח את הארטמן ולאחר מכן מתאבד.
בהתאם לסגנונו הטיפוסי של קובריק, חציו השני של הסרט קופץ באופן מפתיע לווייטנאם, בעקבו אחר ג'וקר לאחר שקודם לדרגת סמל.
ככתב עבור עיתון צבא ארצות הברית, כוכבים ופסים, ג'וקר מוצב בין העורף לחזית, ומשתמש בשכל ובסרקזם כדי לנתק את עצמו משפיכות הדמים שמתנהלת סביבו.
בנוסף להיותו נחת במלחמה, הוא גם עיתונאי ולכן חייב לציית לכללי המוסר של מקצועו.
הסרט עוקב אחר התקדמותה של פלוגת חיל רגלים אל ובתוך העיר הואה, שהושמדה על ידי מתקפת טט.
הסרט מגיע לשיאו בקרב בין פלוגתו של ג'וקר לבין צלף המסתתר בהריסות, שמתגלה להיות בחורה צעירה.
היא כמעט הורגת את ג'וקר עד אשר שותפו הכתב יורה בה ופוצע אותה קשות.
ולאחר מכן ג'וקר הורג אותה כדי לשים קץ לייסוריה.
צילום סרט על מלחמת וייטנאם באנגליה היה אתגר רציני לקובריק ולצוות ההפקה שלו.
חלק נכבד מהצילומים נעשו באזור הדוקלנדס בלונדון, באתר הצילום של העיר ההרוסה שעוצב על ידי מעצב ההפקה אנטון פירסט.
כתוצאה מכך, הסרט מאוד שונה חזותית מסרטים אחרים העוסקים במלחמת וייטנאם כגון "פלאטון" (1986) ו"אפוקליפסה עכשיו" (1979), שרובם צולמו במעמקי הג'ונגל במזרח הרחוק.
במקום ג'ונגל טרופי, החצי השני של הסרט נפתח בעיר מלאה בהריסות בניינים, ומפיץ אור על היבט הלוחמה העירונית במלחמה שלרוב מצטיירת (ולכן נתפסת) כמלחמה ביערות.
מבקרים ופרשנים טענו שזה תרם לעגמומיות והרצינות שבסרט, והוסיף לסרט אווירה קודרת וקרה.
בזמן עשיית הסרט, נעזר קובריק בר.
לי ארמי, מדריך אימונים אמיתי לשעבר בצבא ארצות הברית, ששיחק בסרט ועבד גם כיועץ טכני.
"מטאל ג'אקט" זכה לביקורות מעורבות כאשר יצא לאור אך מצא לעצמו קהל אוהדים גדול יחסית, זאת לצד העובדה שהסרטים "פלאטון" של אוליבר סטון ו"המקצוע: לוחם" של קלינט איסטווד שיצאו באותה שנה, האפילו עליו.
כמו כל סרטיו של קובריק, המעמד שלו גדל לאין שיעור מאז שיצא לאקרנים.
סרטו האחרון של קובריק היה "עיניים עצומות לרווחה", בכיכוב זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן טום קרוז וניקול קידמן שגילמו זוג אמיד ממנהטן.
ליהוקם של קרוז וקידמן כזוג נשוי בסרט, גרם להפצת השמועות (הנכונות) כי הסרט יכיל עלילה טעונה מינית.
עד אז, הארפורד האמין שנשים הן יותר נאמנות מגברים באופן טבעי.
תגלית חדשה זו יוצרת אצלו ייאוש וספקות, והוא מתחיל לשוטט ברחובות ניו יורק, נוהג בעיוורון במסעו.
לאחר שחדר לטקס של כת מינית מאיימת ומסתורית, דוקטור הארפורד חושב פעמיים לפני חיפוש נקמה מינית באשתו.
כאשר הוא חוזר לביתו, אשתו מתוודה בפניו כי היה לה חלום בו קיימה יחסי מין עם מספר גברים בו-זמנית.
לאחר הרפתקתו המסוכנת, דוקטור הארפורד נותר חסר עילה מוסרית כנגדה והשניים מתחילים לתקן את מערכת היחסים שלהם.
הסרט היה בשלבי הפקה במשך יותר משנתיים, ושניים מחברי צוות השחקנים הראשיים, הארווי קייטל וג'ניפר ג'ייסון לי, הוחלפו במהלך הצילומים.
על אף שהוא ממוקם בניו יורק, הסרט צולם ברובו בבמות אקוסטיות בלונדון.
צילומי מנהטן עצמה היו צילומים מזדמנים שנעשו על ידי צוות משני.
בגלל החשאיות של קובריק לגבי הסרט, שמועות בלתי מדויקות לגבי העלילה והתוכן התפשטו.
התוכן המיני בסרט עורר ספקולציות רבות במיוחד, מספר עיתונאים כתבו שהוא צפוי להיות "הסרט המיני ביותר שנעשה אי פעם." הליהוק של זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן, טום קרוז וניקול קידמן, כבעל ואישה בסרט העצימו את גוזמאות העיתונאים.
"עיניים עצומות לרווחה", כמו "לוליטה" ו"תפוז מכני" לפניו, ניצב בפני צנזורה עם יציאתו לאור.
בארצות הברית ובקנדה, צלליות דיגיטליות מוקמו כדי להסתיר חלקים בסצנות של יחסי מין, על מנת שהסרט יוכל לקבל דירוג צפייה R (צפייה מתחת לגיל 17 עם ליווי מבוגר).
באירופה ובשאר העולם, הסרט יצא לאור ללא עריכה ובצורתו המקורית.
הוצאת ה-DVD שיצא לאור בשנת 2007 הפכה את הסרט לזמין לקהל בצפון אמריקה, לראשונה בגרסה הלא ערוכה של הסרט.
מיזמים שלא התממשו או שהושלמו על ידי אחרים
בשנת 1956, כאשר אולפני MGM דחו את בקשתם של האריס וקובריק לצלם את "שבילי התהילה", הם הזמינו אותו לחפש בין שאר הנכסים שלהם.
האריס וקובריק גילו את רומנו של שטפן צווייג, "הסוד הבוער", שבו רוזן צעיר מנסה לפתות אישה יהודייה צעירה בכך שהוא מתיידד עם בנה בן ה-12, שנהיה מודע למצב במהרה.
קובריק היה נלהב במיוחד מרומן זה ואף שכר את הסופר קאלדר ווילינגהם שייצור ממנו תסריט, אך הגבלות קוד הייז הפכו את הפרויקט לבלתי אפשרי.
קובריק התעניין גם ביצירת עיבוד קולנועי לספרו של ווילינגהם, "ילד טבעי", אך הבין במהרה כי לא יוכל לבצע זאת בגלל קוד הייז.
בשנת 1956, המפיק פרנק רוזנברג קנה את הזכויות לרומנו של צ'ארלס נידר, "המוות האמיתי של הנדרי ג'ונס" עבור 40,000 דולר.
שנתיים מאוחר יותר, חברת ההפקות העצמאית של מרלון ברנדו קנתה ממנו את הזכויות לרומן בנוסף לתסריט מעובד ראשוני, שנכתב על ידי סם פקינפה, עבור 150,000 דולר.
בעת זו כבר פורסם שברנדו עשוי לביים את הסרט.
מאוחר יותר באותה שנה, פורסם שקובריק יביים את "Gun's Up", שמו הזמני של הסרט.
זמן קצר לאחר הודעה זו, שונה שם הסרט ל-"One-Eyed Jacks" והוכרז על "בחירתם פה אחד של ברנדו, רוזנברג וקובריק" בפינה פליסר כשחקנית הראשית.
בנובמבר 1958, קובריק התפטר ממשרתו כבמאי הסרט, והצהיר כי הוא חש כבוד עצום למרלון ברנדו כאחד מ"האמנים הראשונים במעלה בעולם כולו" אך מכיוון שהשיג את הזכויות עבור "לוליטה" של נבוקוב, והוא רוצה להתחיל מיד בעבודות ההפקה לאור ההזדמנות הזאת, החליט להתפטר.
לאחר ההצלחה של "2001: אודיסיאה בחלל", קובריק תכנן ליצור סרט ביוגרפי על נפוליאון בונפרטה.
הוא ערך מחקר, קרא ספרים אודות הקיסר הצרפתי, וכתב תסריט ראשוני (שזמין לעיון באינטרנט).
בעזרת מספר מסייעים, הוא יצר בדייקנות קטלוג כרטיסים של המקומות והמעשים של המעגל הפנימי של נפוליאון בשנות פעילותו.
קובריק סייר באתרים, ותכנן לצלם חלק נכבד מהסיפור באותם מקומות בהם חי נפוליאון.
במכתב עבור המקורות הכספיים שלו, קובריק אמר להם שהוא לא בטוח מה יהיה בסרטו על נפוליאון, אך שהוא צופה ליצור את "הסרט הטוב ביותר אי פעם."
בסופו של דבר, המיזם בוטל בעקבות מחירם הגבוה של אתרי הצילום, יציאתו של הסרט מלחמה ושלום (1968) של סרגיי בונדארצ'וק על בסיס ספרו של לב טולסטוי, וכישלונו של הסרט ווטרלו שגם הוא היה מבוסס על סיפורו של נפוליאון.
הרבה ממחקרו ההיסטורי של קובריק ישפיע על סרטו "בארי לינדון" (1975), שמוקם בסוף המאה ה-18, ממש לפני מלחמות נפוליאון.
גיסו של קובריק, יאן הארלן, הצהיר שהשחקן האנגלי דייוויד המינגס היה הבחירה המועדפת שלו לגילום נפוליאון.
אפשרויות אחרות היו אוסקר ורנר וג'ק ניקולסון.
לאחר שנים של הפקה מוקדמת, הסרט נדחף הצידה שוב ושוב לטובת מיזמים יותר כלכליים.
בשנת 1987, קובריק הודיע שהוא לא ויתר על הסרט, ציין שהוא קרא יותר מ-500 ספרים על הדמות ההיסטורית ושהוא משוכנע שעוד לא הופיע סרט ראוי בנושא.
בתחילת 1976, סטנלי קובריק רצה לעשות סרט על השואה, וניסה לשכנע את יצחק בשביס-זינגר לכתוב תסריט מקורי בנושא.
קובריק חיפש אחר "מבנה דרמטי שדוחס את המידע הרחב והמורכב אל תוך סיפורו של אדם יחיד שמייצג את תמצית הגיהנום מעשה ידי אדם הזה." בשביס-זינגר סירב, באומרו, "אני לא יודע דבר על השואה."
בשנות ה-90 המוקדמות, קובריק כמעט נכנס להפקתו של סרט המבוסס על הרומן של לואיס בגלי, "Wartime Lies", סיפורם של ילד ודודתו במחבואם בזמן השואה.
טיוטת התסריט הראשונה, בשם "מסמכים אריים", נכתבה על ידי קובריק בעצמו.
עוזר התסריטאי בסרט "מטאל ג'אקט", מייקל הר, דיווח כי קובריק שקל ללהק את ג'וליה רוברטס או את אומה תורמן לתפקיד הדודה.
בסופו של דבר, ג'ואנה טר סטיג' נבחרה לתפקיד הדודה, וג'וסף מזלו לתפקיד הילד הקטן, וקובריק אף ביקר בעיירה הצ'כית ברנו כדי לבדוק אותה כאתר הצילום של ורשה במלחמה.
קובריק בחר שלא לעשות את הסרט לאחר שראה את סרט השואה של סטיבן ספילברג, "רשימת שינדלר" (1993).
בנוסף, לדברי אשתו של קובריק, כריסטיאן, הנושא עצמו נהיה מדכא ומסובך מדי בשביל הבמאי.
קובריק הסיק שסרט מדויק על השואה הוא מעבר ליכולת הקולנוע, ונטש את המיזם בשנת 1995.
במקום זאת, הפנה חזרה את תשומת לבו אל "אינטליגנציה מלאכותית".
במשך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, קובריק שיתף פעולה יחד עם בריאן אולדיס להרחבת סיפורו הקצר של האחרון, "Super-Toys Last All Summer Long" (בתרגום חופשי: צעצועי-העל שרדו לכל אורך הקיץ), לסרט בשלוש מערכות, בעזרתם של שרה מייטלנד ואיאן ווטסון, תחת שמות זמניים שונים, כגון "פינוקיו" או "אינטליגנציה מלאכותית".
זה הוא סיפור אגדות עתידני על רובוט הדומה ומתנהג כילד, הנמכר כתחליף זמני למשפחה שילדם שרוי בתרדמת עקב מחלה קשה.
סיפור זה עוקב אחר מאמציו של הרובוט להפוך לילד אמיתי, בסגנון דומה לסיפור "פינוקיו".
קובריק ניהל דיונים טלפוניים רבים עם סטיבן ספילברג בקשר לסרט, ולדברי ספילברג, בשלב מסוים הוא הצהיר שהנושא קרוב יותר לליבו של ספילברג מאשר לליבו שלו.
בשנת 1999, בעקבות מותו של קובריק, ספילברג אסף את הטיוטות השונות והרישומים שנותרו על ידי קובריק וכותביו, חיבר תסריט חדש, וביחד עם מה שנשאר מיחידת ההפקה של קובריק, יצר את הסרט "אינטליגנציה מלאכותית", בכיכובם של היילי ג'ואל אוסמנט, ג'וד לאו, פרנסס או'קונור, וויליאם הרט.
הסרט יצא לאור ביוני 2001.
הסרט מכיל בתחילתו קרדיט לקובריק תחת תפקיד המפיק, והקדשה קצרה בסופו "לסטנלי קובריק".
בסרט ישנם מספר מוטיבים חוזרים של קובריק, כגון מספר כל יודע, נושאים של אנושיות וחוסר אנושיות, ונקודת מבט עוקצנית על הפסיכואנליזה.
בנוסף, הפסקול של ג'ון ויליאמס מכיל הרבה הרמזים ליצירות שנשמעו בסרטיו של קובריק.
בנובמבר 2006, פיליפ הובס, חתנו של קובריק, הכריז שהוא יוביל יצירת עיבוד קולנועי לתסריט "Lunatic at Large" (בתרגום חופשי: מטורף בלארג'), אשר הוזמן על ידי קובריק מסופר הספרות האפלה ג'ים תומפסון בשנות ה-50, אך אבד ולא נמצא עד מותו של קובריק.
מיזם זה נמצא כרגע בשלבי פיתוח ומתוכנן לראות אור ב-2012.
קובריק היה מרותק לעבודותיו של יוצר הסרטים הנאצי פייט הרלן, שהיה דודהּ של אשתו, ושקל ליצור סרט על מעגלו הפנימי של יוזף גבלס.
על אף שקובריק עבד על כך למשך מספר שנים, המיזם לא התפתח ליותר מתוואי גס של סיפור.
בנוסף, קובריק רצה ליצור סרט המבוסס על הרומן "המטוטלת של פוקו" מאת אומברטו אקו, אך אקו סירב בגלל אי שביעות רצונו מהסרטת ספרו הקודם "שם הוורד" ואי רצונו של קובריק לאפשר לו לכתוב את התסריט בעצמו.
לאחר שקובריק נפטר, אקו הודה כי התחרט על החלטתו.
לפני שעבר לעבוד על "2001: אודיסיאה בחלל", טרי סאות'רן הציע לקובריק ליצור סרט פורנוגרפי עטור-תקציב בשם "סרט כחול", כדי להמציא מחדש סוגה זו.
קובריק החליט שלא להענות להצעה זו, באמונה שהוא חסר את המזג עבור קולנוע פורנוגרפי, וכי סבר שלא יוכל לחדש מספיק על מנת לרומם את המוניטין שלו.
באותו זמן, סאות'רן החל לעבוד על רומן בשם "סרט כחול" שיצא לאור בשנת 1970, המספר על יוצר סרטים רב חשיבות בשם בוריס אדריאן, המנסה ליצור סרט כזה (הספר הוקדש לקובריק).
טולקין מכר את זכויות הצילום לספרו "שר הטבעות" ליונייטד ארטיסטס בשנת 1969, הביטלס שקלו ליצור סרט על בסיסו, ופנו לקובריק שיביים אותו, אך קובריק ענה לג'ון לנון שהוא חושב שלא ניתן לצלם סרט על פי הספר עקב גודלו העצום.
קובריק השתעשע גם ברעיון של עיבוד הספר "הבושם" של פטריק זיסקינד, ספר שהוא נהנה ממנו מאוד, אך דבר לא יצא מזה.
הספר עובד לסרט מאוחר יותר, על ידי טום טיקוור.
לסרטיו של קובריק ישנם מספר סימנים מסחריים אופייניים.
כולם, מלבד שני סרטיו הראשונים באורך מלא ומ-"2001: אודיסיאה בחלל", מבוססים על ספרים קיימים ("2001" מבוסס על הסיפור הקצר "The Sentinel" שעובד יותר מאוחר לספר), והוא נעזר לעיתים קרובות בכותבים לכתיבת תסריטיו (בדרך כלל בסופרים, אך עיתונאי במקרה של "מטאל ג'אקט"), למרות ניסיונם המועט בתסריטאות.
ברבים מסרטיו היה מספר שהוביל את הסיפור והוסיף הערות לאורך הסרט, במקרים מסוימים מילה במילה מהרומן.
עם או בלי מספר, כל סרטיו מכילים קטעים המציגים את נקודות המבט של הדמויות.
סיום סרטים עם כתובית "הסוף" יצא מהאופנה לטובת כתוביות הקרדיטים הארוכות, אך קובריק הוסיף לשים אותה בסוף סרטיו, זמן רב לאחר שכל תעשיית הקולנוע הפסיקה עם מנהג זה.
מצד שני, קובריק נהג לעיתים קרובות להוסיף כתוביות קרדיט בתחילת הסרט, זמן רב לפני שהדבר נפוץ בתעשייה.
כתוביות הקרדיט הן תמיד בסגנון מצגת שקופיות.
הסרט היחיד בו מופיעות הכתוביות הנגללות, הוא "הניצוץ".
קובריק השקיע תשומת לב רבה בהוצאת הסרטים שלו במדינות אחרות.
לא רק שהוא שמר על שליטה מוחלטת בבחירת צוות הדיבוב, לפעמים אף צולמו חומרים חלופיים במיוחד להוצאות הבין-לאומיות.
כך לדוגמה, ב"הניצוץ", הטקסט במכונת הכתיבה צולם מחדש עבור מדינות אחרות, וב"עיניים עצומות לרווחה", כותרות העיתונים והפתקאות צולמו מחדש לשפות שונות.
מאז מותו של קובריק, נאסר על הפקת דיבובים חדשים בכל הסרטים שהיה בעל הזכויות עליהם; במדינות בהן לא אושרה הפקת דיבוב, כתוביות הן התרגום המותר היחיד.
קובריק גם פיקח מקרוב על תרגום תסריטיו לשפות שונות.
החל מ-"2001: אודיסיאה בחלל", כל סרטיו למעט "מטאל ג'אקט" השתמשו בעיקר במוזיקה קלאסית שהוקלטה מראש, בשני מקרים בעיבוד אלקטרוני של וונדי קארלוס.
הוא השתמש לעיתים גם במוזיקת פופ שמחה בדרך אירונית בסצנות המציגות הרס וחורבן, במיוחד בכתוביות הסיום או בסצנת הסיום של הסרט.
בביקורתו על "מטאל ג'אקט", רוג'ר איברט שם לב כי ברבים מסרטיו של קובריק יש תצלום תקריב של פני דמות ברגע החשיפה שלה, שבו ראשה של הדמות מופנה כלפי מטה בעוד עיניה מופנות כלפי מעלה.
קובריק השתמש גם רבות בצילומים בזווית רחבה, בצילומים עוקבים (tracking shot), בצילומי תקריב, ובצילומים בין קירות מקבילים ארוכים וגבוהים.
ברבים מסרטיו של קובריק יש התייחסות לסרטיו הקודמים.
הדוגמאות הידועות ביותר לעניין זה הם הופעת תקליט הפסקול של "2001: אודיסיאה בחלל" בחנות התקליטים ב"תפוז מכני", ובדיחתו של קווילטי על "ספרטקוס" ב"לוליטה".
פחות ברורה היא ההתייחסות לצייר בשם לודוביקו ב"בארי לינדון", לודוביקו הוא שם טיפול ההתניה ב"תפוז מכני".
בכל סרטיו של קובריק יש סצנות בתוך, או ממש מחוץ לבתי שימוש.
ב"2001: אודיסיאה בחלל" ישנן שתי דוגמאות מפורסמות לכך.
בצורה מוזרה, הסצנה הזכורה ביותר בנוגע לדבר זה בסרט, היא הסצנה שבה דוקטור פלויד מתוסכל מהוראות השימוש הארוכות בשירותים בחללית, ולא הסצנה המסיימת בה חוקר דייוויד באומן את השירותים בחדרו השמימי לאחר המסע הבין-כוכבי שלו.
על אף ש"דוקטור סטריינג'לאב" מפעיל מכשיר הנקרא "CRM-114", וב"תפוז מכני" יש תרופה בשם הדומה "סרום 114", הטענות המרובות והחוזרות שהמספר 114 מופיע בסרטים אחרים של קובריק הן מפוקפקות.
"CRM-114" מופיע לראשונה ברומן "Red Alert", שעליו מבוסס "דוקטור סטריינג'לאב", בניגוד לטענות שראשי התיבות מופיעות גם בסרטו המוקדם של קובריק, "ההרג".
אף על פי כן, במקרה יוצא דופן של השפעת במאי על התרבות הפופולרית דרך אגדה אורבנית מוגזמת, ישנם מספר מקרים של הופעת סימנו המסחרי של קובריק.
מערכת סינון דואר זבל, להקת רוק מתקדם, מגבר קול בסרט "בחזרה לעתיד", קוד קטלוג בסדרת הטלוויזיה "גיבורים", ונשק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כולם בשם "CRM-114", בנוסף לסרט קצר בשם "סרום 114".
בראיונות, נמנע קובריק מלדבר על ענייניו הפרטיים, ורק לעיתים נדירות דיבר בפומבי.
תדמיתו הפומבית בתקשורת נעה בין גאון מתבודד למטורף מגלומני, הסוגר את עצמו בפני העולם.
מאז מותו דחו חבריו ומשפחתו של קובריק שני סטריאוטיפים אלה.
הבמאי השאיר אחריו משפחה חזקה ומעגל של חברים קרובים, ורבים מהאנשים שעבדו איתו דיברו עליו בצורה חיובית.
באופן כללי, טבעו המתבודד המפורסם של קובריק הוא מיתוס, ונראה שנבע מסלידתו מטיסות.
על אף שהחזיק פעם רישיון טיסה, סבל קובריק מפחד טיסה וסירב לקחת חופשות הכרוכות בטיסה.
כתוצאה מכך עזב רק מספר פעמים את אנגליה בכל 40 שנותיו שם.
בנוסף לכך, התרחק קובריק ממערכת הוליווד וממכונת הפרסום שלה, ולכן זכה לכיסוי תקשורתי אישי מועט.
קובריק קנה את אחוזת "Childwickbury" בהרטפורדשייר שבאנגליה, ושם שילב את חייו הפרטיים ואת עבודתו.
הוא רכש ציוד עריכה קולנועית מקצועי, והחזיק במספר מצלמות, שבהן השתמש לעיתים בסרטיו.
לעיתים קרובות נכנסו ויצאו ילדים וחיות בית מחדרו כאשר עבד על תסריט או נפגש עם שחקן.
מראהו לא היה ידוע בשנותיו המאוחרות, עד כדי כך שבריטי בשם אלן קונוואי התחזה אליו בהצלחה, ואף נפגש עם מספר שחקנים מפורסמים ונכנס למסעדות מפוארות.
קונוואי הוא הנושא לסרט "משחק אותה קובריק" (2005), שנכתב על ידי עוזרו של קובריק אנתוני פריווין, ובוים על ידי בריאן קוק, עוזר הבמאי בסרטיו של קובריק במשך 25 שנים.
קובריק שמר על קשר הדוק עם בני משפחתו ועם שותפיו העסקיים, בעיקר באמצעות הטלפון.
הוא טלפן לשותפיו בכל שעות היום והלילה לשיחות שנמשכו מדקות ספורות ועד שעות רבות.
לאחר מותו, דיברו רבים ממעריציו וממכריו על שיחות טלפון אלו בחיבה רבה ובנוסטלגיה, בייחוד מייקל הר וסטיבן ספילברג.
בזיכרונותיו כתב הר שעשרות אנשים טענו כי דיברו עם קובריק ביום מותו, והר כתב, "אני מאמין לכל אחד מהם." לעיתים קרובות אירח קובריק אנשים בביתו, שחקנים, חברים, במאי קולנוע, כותבים ואינטלקטואלים.
פרט שלא נודע בתקופת חייו הוא כי קובריק אהב בעלי חיים.
הוא גידל כלבים וחתולים רבים, והפגין חיבה רבה כלפיהם.
הוא גידל כלבים בכל שלב בחייו, ואלמנתו של קובריק, כריסטיאן, כתבה בגרסת הספר שלה ל"סטנלי קובריק: חיים בתמונות", כי קובריק נהג להביא איתו את חתוליו לאולפני צילום וחדרי עריכה, כדי להיות יותר זמן איתם.
מת'יו מודין, ששיחק בסרט "מטאל ג'אקט", זכר כי קובריק היה עצוב במיוחד כאשר משפחת ארנבים נהרגה בתאונה בצילום הסרט.
קובריק היה כל כך לא מרוכז לאחר מכן שהחליט לבטל את הצילומים לאותו יום.
פיליפ קפלן, אחד מעורכי הדין של קובריק ומחבריו, סיפר כי קובריק ביטל פעם פגישה ברגע האחרון, בה היה אמור לשבת לדיון איתו ועם עורך דין נוסף שטס ללונדון במיוחד מארצות הברית, כיוון שנשאר ער כל הלילה עם חתול גוסס ולא היה במצב שאפשר לו להשתתף בפגישה.
לקובריק היה מוניטין של חוסר רגישות וחוצפה כלפי האנשים שעבדו איתו.
חלק משותפיו התלוננו על אישיותו הקרה ועל חוסר האהדה לרגשות הזולת.
על אף שבזמן צילומי הסרט "תפוז מכני" נעשה קובריק חבר קרוב של כוכב הסרט מלקולם מקדואל, הוא סיים במפתיע את ידידותם מעט לאחר השלמת הסרט.
מקדואל נפגע מכך קשות, והקרע בין השניים נותר עד מותו של קובריק.
סקוט, אשר נודע כי העריץ את קובריק כאחד האנשים היחידים אשר תמיד ניצחו אותו בשחמט, התמרמר בפומבי על שימושו של קובריק במשחקו המאוד מוגזם באחת מהסצנות בסרט "דוקטור סטריינג'לאב", לאחר שהובטח לו על ידי קובריק שסצנה זו היא רק טיוטה ושלא תופיע בסרט.
צוות עובדיו ושכיריו של קובריק הצהירו כי הוא היה ידוע לשמצה בכך שלא נהג להחמיא לאף אחד, ורק לעיתים נדירות הפגין הערכה כלפי שותפיו לעבודה מהחשש שיהפכו שבעי רצון ושאננים.
קובריק החמיא להם על עבודתם רק לאחר שהסרטים הושלמו, אלא אם הרגיש שעבודתם היא "גאונית".
השחקנים היחידים שזכו לתואר "גאונים" על ידי קובריק היו פיטר סלרס ("לוליטה", "דוקטור סטריינג'לאב"), ג'יימס מייסון ("לוליטה"), ומלקולם מקדואל ("תפוז מכני").
סוגיה לעצמה הייתה עניין מתן/חלוקת הקרדיטים בסרטיו, לרבות התעקשותו "לגזול" לעצמו קרדיטים, בעיקר מתסריטאיו, אחדים מהם סופרים בעלי מוניטין ואיכות מוכחת.
סופר המותחנים ג'ים תומפסון אף תבע אותו – וזכה, על גזילת קרדיט בסרט "נתיבי התהילה", וקיימות גם עדויות של סופרים נוספים (דוגמת קאלדר וינינגהאם) שחוו על בשרם דחיקה ואפילו השמטה.
(גם מוזיקאים/מלחינים לא ניצלו מגורל זה – כמו שניים ממלחיני "נשיקת רוצח" ועוד).
מייקל הר, בזיכרונותיו על ידידותו עם קובריק, התלונן כי קובריק היה קמצן באופן קיצוני ומאוד חמדן בנושא כסף.
הוא הצהיר שקובריק היה "אדם איום לעשות איתו עסקים", ושהבמאי היה מאוכזב עמוקות עד יום מותו שג'ק ניקולסון הרוויח יותר כסף ממנו בהפקת "הניצוץ".
קירק דאגלס העיר רבות על אי רצונו של קובריק להתפשר, האגו שיוצא מכלל השליטה שלו, וההחלטיות חסרת הרחמים שלו לעשות סרט בדרך העבודה הייחודית לו במקום בעבודת צוות.
אף על פי כן, הודה דאגלס שחלק גדול מסלידתו מקובריק נוצר בגלל דעתו השלילית של הבמאי על הסרט "ספרטקוס".
רבים מאלו שעבדו עם קובריק דיברו בצורה חיובית על קובריק לאחר מותו, כולל השותפים והחברים ג'ק ניקולסון, דיאן ג'ונסון, טום קרוז, ג'ו טרקל, קון פדרסון, קארל סולומון, ראיין אוניל, אנתוני פריווין, אנדרו בירקין, איאן ווטסון, ג'ון מיליוס, ג'וסלין פוק, סידני פולאק, רונלד לי ארמי, ואחרים.
זכרונו של מייקל הר, וספרו של מת'יו מודין "יומן פול מטאל ג'אקט", הציגו גרסה הרבה יותר נחמדה, שפויה וחמה של קובריק מאשר הראיה הרווחת שהציגה אותו כאדם קר, תובעני ולא-אישי.
בסדרה של ראיונות הנמצאת בהוצאת ה-DVD של "עיניים עצומות לרווחה", נזכר טום קרוז הדומע בקובריק בחיבה רבה; ניקול קידמן חולקת איתו את רגשותיו.
כאשר נשאלה שלי וינטרס, מה היא חושבת עליו, ענתה: "מתנה".
שלי דובאל, שגילמה את וונדי ב"הניצוץ", הייתה במערכת יחסים רעועה עם הבמאי, אך אמרה בהביטה לאחור כי זו הייתה חוויה גדולה שהפכה אותה לחכמה יותר–על אף שהיא לא רוצה לחזור עליה שוב.
מלקולם מקדואל הודה בדיעבד כי חלק מהצהרותיו על קובריק היו "לא הוגנות" והיו כ"זעקות" לקובריק לשוב ולהתחבר איתו.
משפחתו הקרובה של קובריק הרגישה שהתפיסה הרווחת שלו כמיזנתרופ מוזר ומתבודד הייתה סטריאוטיפ מוגזם.
בזכרונותיו על קובריק, כתב מייקל הר, חברו ושותפו לכתיבת התסריט של "מטאל ג'אקט":
הר נזכר שקובריק היה לפעמים דומה להומניסט ליברלי מהמאה ה-19, בכך שמצא את הגדרתו של אירווינג קריסטול לניאוקוניסט – כ"ליברלי הנשדד על ידי המציאות" – מצחיקה, בכך שחשד כמעט בכל הרשויות, ובכך שהאמין בדרוויניזם חברתי.
הר כתב בהמשך שקובריק החזיק ברובים ולא חשב שמלחמה היא דבר רע לחלוטין.
על אף שמספר אנשים אמרו כי קובריק סלד מארצות הברית, מייקל הר אמר שהיא הייתה הנושא היחיד עליו דיבר, ושהוא שקל לעיתים קרובות לחזור לגור שם.
הר כתב כי קובריק קיבל קלטות VHS מחברים מארצות הברית של משחקי פוטבול, "סיינפלד", "משפחת סימפסון", ותוכניות טלוויזיה אחרות שלא היה יכול להשיג בבריטניה.
קובריק אמר לסיסקל שהוא לא היה אנטי-אמריקאי וחשב שארצות הברית היא מדינה טובה, אף על פי שחשב שרונלד רייגן היה נשיא גרוע.
בריאיון, הוא חזה בנוסף קריסה כלכלית בין-לאומית, בכך שטען שרוב הבנקים הגדולים בארצות הברית מחזיקים איגרות חוב זרות ומפוקפקות כערבויות, והלוואות עצומות למדינות העולם השלישי יוחסו כנכסים בעלי ערך.
קובריק השווה זאת לסיפור האגדות מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, "בגדי המלך החדשים", וחש אפילו בזמן המלחמה הקרה, כי קריסה כלכלית בין-לאומית הייתה יותר מדאיגה וקרובה להתרחש מאשר מלחמת השמדה גרעינית.
עד כמה שידוע על דעותיו של קובריק בנושאי קצבאות סעד ומיסוי, על פי חברו איאן ווטסון, קובריק אמר על מפלגת הלייבור הבריטית של לפני שנת 1997, ש"אם הלייבור יצליחו להיכנס [לשלטון], אעזוב את המדינה." ווטסון טען כי קובריק התנגד באופן קיצוני למיסוי יתר על העשירים ולקצבאות סעד באופן כללי.
לדעת פאולין קייל, עבודתו המוקדמת של קובריק היא יותר סוציאל ליברלית מאשר עבודתו המאוחרת.
הסרטים המוקדמים שלו מכילים רעיונות ליברליים, והסאטירה על הממשלה והצבא ב"דוקטור סטריינג'לאב" נראית כמושפעת מנקודת מבט פוליטית ליברלית.
באותה מידה, מנתח הסרטים גלן פרוסק חושב שסרטו המוקדם של קובריק, "שבילי התהילה", משקף ראיית עולם המושפעת מז'אן-ז'אק רוסו, בה אדם עם אהדה אנושית טבעית הנהרסת על ידי החברה המחבלת; סרטיו המאוחרים של קובריק נוטשים את תפיסה זו.
עבודותיו הבוגרות יותר של קובריק הן יותר פסמיסטיות וחשדניות כלפי ה"טוב-לב" הפנימי של בני האדם, הן גם ביקורתיות כלפי עמדות המאמינות בדבר זה.
לדוגמה, ב"תפוז מכני", המשטרה היא גסה ואלימה באותה מידה כמו הכנופיה, וקובריק מציג גם את הוגה הדעות החתרן מר אלכסנדר וגם את שר הפנים הרודן כמניפולטיביים וזדוניים.
קובריק צוטט בנוגע ל"תפוז מכני":
כאשר כתב "הניו יורק טיימס" פרד מ.
הצ'ינגר פרסם כתבת דעה בה טען כי "תפוז מכני" הוא פשיסטי, קובריק הגיב:
קובריק ציטט רבות מספריו של רוברט ארדרי ושל ארתור קסטלר, המפורסם בכתיבת "הרוח במכונה".
שני הסופרים–קסטלר דרך פסיכולוגיה וארדרי דרך אנתרופולוגיה–חיפשו אחר הסיבה ליכולת האדם לגרום למוות ולחורבן, ושניהם, כמו קובריק, היו חשדניים כלפי האמונה הליברלית בטוב-לב המולד באדם.
ארדרי וקובריק שניהם ייחסו זאת לרוסו, אשר, לדברי ארדרי, "הוליד את הרעיון הרומנטי המופרך".
בראיונו עבור ה"ניו יורק טיימס", קובריק הצהיר כי תפיסתו את האדם הייתה קרובה יותר לזאת של הנצרות מאשר לתפיסה של ההומניזם או של התאולוגיה היהודית, באומרו, "אני מתכוון, זו בסופו של דבר תאולוגיה נוצרית, תפיסה זו של האדם."
ככל הנראה, קובריק האמין שחירות היא דבר שעדיין ראוי לרדוף אחריו, אפילו אם האנושות היא ביזיונית בסופו של עניין, ושרוע בחלקו של הפרט–על אף שהוא לא רצוי–עדיין עדיף בהשוואה לרוע של החברה הטוטליטרית.
קובריק אמר בריאיון עם ג'ין סיסקל:
סטנלי קובריק היה ממוצא יהודי, אך משפחתו לא הייתה דתייה.
שמו האמיתי של אביו היה יעקב, והוא שונה לז'אק או ג'ק כדי להיטמע בחברה האמריקנית.
פעמים רבות נאמר על קובריק שהוא אתאיסט, אך הוא לא אישר זאת אף פעם.
בראיונו של קובריק עם קרייג מקגרגור, הוא אמר:
כאשר נשאל על ידי אריק נורדרן לעיתון "פלייבוי" אם "2001: אודיסיאה בחלל" הוא סרט דתי, פירט קובריק:
בשנת 1999 – ארבעה ימים לאחר הקרנת הגרסה הסופית של "עיניים עצומות לרווחה" למשפחתו, לצוות השחקנים הראשיים ולמנהלי האחים וורנר – נפטר קובריק מהתקף לב בשנתו.
הוא נקבר לצד העץ האהוב עליו באחוזתו שבהרטפורדשייר, אנגליה.
סטנלי אלן מק'קריסטל הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
מק'קריסטל שימש בין השאר בתפקידים כעוזרו של יושב ראש המטות המשולבים, מפקד הכוחות המיוחדים המשולבים (JSOC) ושימש בתפקידו האחרון כמפקד כוחות ארצות הברית וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
במהלך הקריירה הצבאית שלו זכה מק'קריסטל להצלחות לצד ביקורות.
תחת פיקודו הצליחו הכוחות המיוחדים (JSOC) להרוג את אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה בעיראק.
מנגד, נמתחה עליו ביקורת במספר מקרים, ובראשם בעקבות התבטאות ביקורתית פומבית שמתח על סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בריאיון לכתב העת רולינג סטון.
מק'קריסטל נאלץ לבסוף להתפטר מתפקידו, כשנה לאחר שמונה, ולבסוף פרש מחיי הצבא.
מק'קריסטל זכה למדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, מדליית השירות המצוין, עיטור כוכב הארד, עיטור אות לגיון ההצטיינות.
מק'קרסיטל החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1972 עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1976, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט, התנדב מק'קריסטל לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית.
בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקה ברגימנט הרגלים ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג.
ב-1978 התקבל לאקדמיה הצבאית ללוחמה מיוחדת על שם קנדי בפורט בראג והחל במסלול אימון בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ולאחריהם מונה למפקד פלגת כוחות מיוחדים.
ב-1980 חזר למסלולי ההכשרה - הפעם כקצין חי"ר מתקדם באקדמיה הצבאית בפורט בנינג.
לאחר תפקידים שונים, בהם קצין מודיעין בקוריאה הדרומית בעבור כוחות האו"ם באזור, התקבל מק'קריסטל לריינג'רס ושימש ביחידה בתפקידים שונים החל ב-1985. ב-1989 יצא ללימודי פיקוד ומטה במכללת הצי ברוד איילנד.
לאחר לימודיו שימש כקצין פעולות מבצעים מיוחדים בפיקוד הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, לרבות בתקופת מלחמת המפרץ.
ב-2003, עם תחילת המלחמה, מונה מק'קרסיטל למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים אשר פעלו בעיראק כנגד כוחותיו של סאדאם חוסיין וארגוני טרור כגון הטליבאן ואל-קאעידה.
תחת פיקודו היחידה הובילה פעולות מיוחדות רבות ובהן לכידתו של סדאם חוסיין לאחר הפלישה, ובהן התנקשות בחיי מנהיג אל-קאעידה במדינה, אבו מוסעב א-זרקאווי.
לצד הצלחות מק'קריסטל ספג גם ביקורת בעקבות כהונתו כמפקד היחידה.
שמו עלה בפרשת מותו של כוכב הפוטבול האמריקאי שהתגייס לצבא ארצות הברית, פט טילמן, אשר נהרג מאש ידידותית.
מק'קריסטל חתם על מסמך שציין כי טילמן נהרג מידי אש אויב, אך ציין לאחר מכן כי היו לו ספקות בנושא.
במקרה אחר הועלו טענות כנגד פקודיו בגין הפעלת כוח בלתי סביר בחקירת שבויים.
לאחר 3 שנים כמפקד JSOC עבר מק'קריסטל לתפקידי מטה בכירים אחרים, בהם עוזרו של יושב ראש המטות המשולבים.
ב-2008 החל ברק אובמה את כהונתו כנשיא ארצות הברית.
אובמה נבחר, בין השאר, על בסיס הבטחות להביא לשינוי במלחמה המתמשכת מימי קודמו באפגניסטן ובעיראק.
ב-2009 הורה אובמה להחליף את מפקד כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה באפגניסטן, הגנרל דייוויד מק'קירנן, ולמנות תחתיו את מק'קריסטל.
מק'קריסטל, עתה גנרל, הוביל את כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה באזור במספר מבצעים, מהגדולים ביותר במלחמה מאז תחילתה, ובראשם מבצע מכת החרב.
על אף שעוד לפני שנכנס לתפקיד כוחות ארצות הברית באפגניסטן קיבלו תגבורת משמעותית, המשיך מק'קריסטל להביע בפומבי דרישות לתגבורות נוספות והחווה לעיתים דעות בנושאים מדיניים-ביטחוניים הנוגעים למשרד הביטחון ולאפגניסטן.
אלו התקבלו לא אחת בביקורת קשה מצד גורמי ממשל.
הסאגה הוגדשה ביוני 2010, כאשר בריאיון לכתב העת רולינג סטון מק'קריסטל מתח ביקורת נוקבת על הנשיא אובמה וסגנו ג'ו ביידן.
סטנלי נורמן כהן הוא גנטיקאי יהודי אמריקאי מחלוצי ההנדסה הגנטית.
את תואר הדוקטור שלו קיבל בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1960. אחרי הכשרה במוסדות שונים, לרבות המכונים הלאומיים לבריאות, הצטרף לסגל של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968.
שם החל לחקור את התחום של פלסמידים בחיידקים.
הוא רצה להבין כיצד גנים של פלסמידים יכולים להפוך חיידקים עמידים בפני אנטיביוטיקה.
בשנת 1972, מחקריו של כהן, יחד עם אלו של פול ברג והרברט בוייר, הובילו לפיתוח שיטות לשעתוק גנים.
תגלית זו סימנה את לידתה של ההנדסה הגנטית וזיכתה את כהן במדליה הלאומית למדע בשנת 1988. היום, כהן הוא פרופסור לגנטיקה ורפואה באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא עובד על מגוון של בעיות מדעיות, כולל צמיחת תאים ופיתוח.
סטנלי כהן, פול ברג והרברט בוייר ביצעו את מה שעתיד היה להיות אחד מהניסויים הראשונים בתחום של הנדסה גנטית, בניסוי בשנת 1973. הם הדגימו כי הגן RNA ריבוזומלי צפרדעי יכול להיות מועבר לתוך תאים חיידקים ומפורש על ידם.
ראשית הם בנו פלסמיד, אשר יהיה וקטור ונקרא בשם pSC101. פלסמיד זה מכיל מקום יחיד עבור אנזים ההגבלה EcoRI לבין הגן לעמידות טטרציקלין.
אנזים ההגבלה EcoRI שימש לחיתוך הדנ"א הצפרדעי למקטעים קטנים.
לאחר מכן, מקטעי דנ"א הצפרדע שולבו עם הפלסמיד, אשר גם הודבק עם EcoRI.
קצוות דביקים של קטעי DNA הסתדרו מעצמם והתחברו ביחד באמצעות DNA ליגאז.
פלסמידים הועברו אז אל זן של Escherichia coli וציפו מדיום גידול המכיל טטרציקלין.
התאים שהתאגדו עם הפלסמיד הנושא את הגן טטרציקלין גדלו ועיצבו מושבה של חיידקים.
כמה ממושבות אלו כללו תאים נשאו את הגן RNA ריבוזומלי.
המדענים בחנו את מושבות שיצרו לאחר צמיחה כדי לבדוק נוכחות של דנ"א ריבוזומלי צפרדעי.
1980 - פרס אלברט לסקר לחקר רפואי בסיסי.
1988 - המדליה הלאומית למדעים מהנשיא רייגן.
1989 - המדליה הלאומית לטכנולוגיה.
2004 - פרס המרכז הרפואי אולבני (משותף עם הרברט בוייר).
2004 - פרס שאו במדעי החיים והרפואה.
סטנקה סטויצ'בה (בבולגרית: Станка Стойчева; נולדה בפנגיורישטה, ממלכת בולגריה – 1964, טרגובישטה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא חסידת אומות העולם בשל הצלתן של לאה ומדי פרחי בבולגריה שתחת הכיבוש הנאצי.
סטנקה סטויצ'בה הייתה מיילדת תושבת העיר טרגובישטה אשר בבולגריה.
ב-1943, לאחר גירוש יהודי סופיה לערי השדה, הגיעה לאה פרחי ההרה לטרגובישטה ומצאה בה מסתור.
בהתאם לתקנות החוק להגנת האומה, אסור היה ליהודים לשנות את מקום מגוריהם ובכך עברה לאה פרחי על החוק.
למרות זאת, סטנקה סטויצ'בה הסתירה אותה בביתה.
במהלך ההריון חשה לאה ברע וסטויצ'בה נאלצה ליילד אותה בביתה באמצעים הפשוטים שברשותה.
גם לאחר הולדת התינוקת, המשיכה סטויצ'בה להסתיר את לאה ומדי פרחי בביתה.
ב-2005 הוכרה סטויצ'בה כחסידת אומות העולם.
בטקס שנערך ביד ושם קיבלה את אות חסידי אומות העולם נכדתה, כאשר בקהל נכחה מדי הלל, התינוקת אותה הצילה סטויצ'בה.
סטנלי סקיוז היה מתמטיקאי דרום-אפריקני.
הוריו של סקיוז, הנרי ואמילי היו מקורנוול, אנגליה.
הם היגרו לרפובליקה הדרום-אפריקאית בשנת 1894. סקיוז נולד בעיירה הקטנה גרמיסטון ליד יוהנסבורג, שם אביו עבד במכרות הזהב של ויטווטרסראנד.
כאשר היה בן שישה שבועות, עברו הוריו להתגורר בקייפטאון, שם אביו נפטר מסיליקוזיס.
סקיוז היה לבן יחיד לאימו שעבדה כמורה.
סקיוז השתתף בשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה וחזר לביתו בשנת 1918.
סקיוז קיבל תואר מהנדס אזרחי מאוניברסיטת קייפטאון אך התעניינותו במתמטיקה וכישוריו זיכו אותו במלגת המלכה ויקטוריה ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1925 סיים את התואר הראשון שלו, ואת התואר השני בשנת 1929. את מספר סקיוז הוא גילה בשנת 1932 אך פרסם מאמר אודותיו רק ב־1933 וב־1955.
בקיימברידג', היה סקיוז תלמידו של ג'ון אדנזור ליטלווד.
סקיוז היה חבר בנבחרת החתירה ביחד עם המתמטיקאי אלן טיורינג.
את תואר הדוקטורט שלו הוא קיבל בשנת 1938 על התזה: "(On the difference π(x) − Li(x"
בשנת 1953 זכה סקיוז במדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה.
ממשפט המספרים הראשוניים עולה שהאינטגרל הלוגריתמי ההפוך הוא קירוב טוב למאוד ל- – מספר הראשוניים שקטנים מ-x.
קרל פרידריך גאוס וברנהרד רימן, שניים מן המתמטיקאים הבולטים ביותר במאה ה-19, שיערו שלכל x גדול מספיק מתקיים .
השערה זו נראתה סבירה והתקיימה לכל מקרה שניתן היה לחשב באופן מעשי.
אולם למרבה ההפתעה ב-1914 הוכיח ג'ון אדנזור ליטלווד שהאי-שוויון מתהפך אינסוף פעמים.
ליטלווד לא ידע לומר מתי האי-שוויון מתהפך לראשונה.
סקיוז, שהיה תלמידו של ליטלווד התפרסם ב-1933 בזכות מציאת חסם מלעיל לנקודה שבה האי-שוויון מתהפך.
סקיוז הוכיח, שבהנחת השערת רימן, האי-שוויון חייב להתהפך לפני המספר (e הוא בסיס הלוגריתם הטבעי).
מספר זה ידוע כמספר סקיוז והוא גדול לאין שיעור מכל מספר הנתפס בדמיון.
במשך שנים נודע המספר כמספר הגדול ביותר בעל שימוש של ממש במתמטיקה (אולם מאז צצו במתמטיקה מספרים גדולים ממנו בהרבה, כגון מספר גרהאם).
סקיוז זיקק את החסם מתוך ההוכחה של ליטלווד.
בשיטתו נעשה שימוש כדי להפיק חסמים קונקרטיים נוספים מתוך הוכחות קיום אחרות.
ב-1955 מצא סקיוז חסם אחר, ללא הצורך להניח את השערת רימן.
מתמטיקאים אחרים שיפרו את תוצאתו של סקיוז ומצאו חסמים קטנים יותר ממספר סקיוז.
סטנלת קליימן (שם מדעי: Stenella clymene) הוא מין של דולפין מהסוג סטנלה החי במרכז האוקיינוס האטלנטי.
מין זה התגלה בשנת 1846 ונחשב לתת-מין של סטנלה ארוכת-חרטום ובהמשך לתת-מין של סטנלה מפוספסת, עד שהפך עצמאי בניתוחי DNA התגלה זה הוא תוצר של כלאיים בין סטנלה ארוכת-חרטום וסטנלה מפוספסת אשר קרו לפני כ-5000 שנה מאז סטנלת קליימן נהייתה עצמאי בעקבות הפוריות של בני הכלאיים והתפתחה עצמאי.
אורכה של הסטנלה הוא 2.2 מטרים בממוצע ומשקלה 75-80 קילוגרמים.
הם בעלי חרטום מוארך ביחס לשאר הדולפינים ובעלי אזור לבן בשליש התחתון שלהם, אפור בהיר בשליש האמצעי שלהם וכן לאורך החרטום ולצד העין הקטנה ושליש אפור כהה מלמעלה.
תפוצת הסטנלה בטבע הוא באוקיינוס האטלנטי הרחק מהחופים.
הם חיים באזורים הטרופיים והממוזגים מניו ג'רזי עד ריו דה ז'ניירו במערב התפוצה וממרוקו עד אנגולה במזרח התפוצה.