tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פועלם במלחמה עוטרו מלר בעיטור המופת וגולדפרב בעיטור העוז.
לאחר המלחמה היה מלר ממובילי תנועת המחאה וממייסדי תנועת "תמורה - ארץ ישראל שלנו".
הוא חזר לשירות הקבע ופיקד על חטיבת הראל.
משה מני (16 באוגוסט 1928 – 21 באוקטובר 2015) היה רופא, אורולוג, ופרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כנשיא אוניברסיטת תל אביב, נשיא המכללה האקדמית אשקלון, ולפרקים יו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות וועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
מני נולד בחברון לשמחה וישראל מני, למשפחה בת ארבעה ילדים.
סבא רבא שלו היה רבי אליהו מני, מגדולי רבני עיראק ורבה הראשי של חברון.
לאחר פרעות תרפ"ט נמלטה משפחתו מחברון, הוא למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ובשנת 1941 עבר ללמוד בפנימייה בבית הספר אנגלי פרוטסטנטי בירושלים.
מני סיים לימודי רפואה באוניברסיטת ז'נבה ב-1952. ב-1969 סיים תואר שלישי בפיזיולוגיה של הכליה באוניברסיטת טאפטס בבוסטון.
ב-1976 מונה למנהל המחלקה האורולוגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר וב-1983 מונה למנהל האגף הכירורגיה בתל השומר.
היה מהראשונים בישראל שביצעו כריתה רדיקלית של שלפוחית השתן ושחזור.
במהלך הקריירה שלו כרופא טיפל בחשאי במנהיגים של מדינות ערב ואיראן ובמשפחותיהם.
בין מטופליו פהד, מלך ערב הסעודית, מוחמד רזא שאה פהלווי, ג'עפר נומיירי ועדנאן חשוגי.
מני סייע, בין היתר, לסלול את הדרך למבצע משה במסגרתו הועלו לישראל כ-15 אלף יהודי אתיופיה.
בשנים 1983 עד 1991 כיהן כנשיא אוניברסיטת תל אביב.
בתפקידו הבא כיהן סגן מנהל מכבי שירותי בריאות והוביל את רכישת בית חולים אסותא ב-1994 על ידי הקופה.
כיהן כיו"ר מגן דוד אדום.
היה ממקימי המרכז הבינתחומי הרצליה וכיהן מאז כחבר דירקטוריון המוסד.
מינואר 2002 עד יולי 2012 כיהן כנשיאה הראשון של המכללה האקדמית אשקלון וכיו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
ב-1987 מונה לדירקטור בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות, שימש יו"ר ועדת המחקר והפיתוח וכיהן כסגן יו"ר הדירקטוריון בשנים 2010–2014. כמו כן שימש דירקטור בחברת רוזטה ג'נומיקס, באלביט הדמיה, יו"ר דירקטוריון חברת ריל אימיג'ינג ויו"ר חברת בי קונטקט תקשורת.
היה חבר הוועדה האקדמית המייעצת של אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך.
ב-2009 זכה בפרס "מגן שר הבריאות" על מפעל חיים לעוסקים במקצועות הבריאות.
היה נשוי לאמירה מני, פרופסור לאימונולוגיה.
התגורר בגבעתיים, נפטר ב-2015 ונטמן לבקשתו בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
במשרדי הנהלת בית החולים שיבא היה מונח מכתבו של ראש הממשלה מנחם בגין שכתב: "אבקש לאשר לפרופ' מני היעדרות כפי רצונו בלי לשאול ובלי לתעד את תנועותיו".
לימים התברר שמני כאורולוג בולט היה רופאם האישי של מנהיגים רבים ובולטים במדינות ערב.
בניין בית הספר למדעי הבריאות של מכללת אשקלון נקרא על שמו.
משה (מוישה) מנחמי (30 בינואר 1936 - 23 ביוני 2014) היה ממובילי התעופה האזרחית בישראל.
בין הישגיו: הקמת חברת התעופה ישראייר, ייסוד מועדון הדאייה במגידו, הקמת בית הספר לנהיגה "הוד", והחייאת המנחת הנמצא מחוץ לעפולה הנקרא "מנחת מגידו" וניהולו עד יומו האחרון (כיום נקרא המנחת "מנחת מגידו מנחמי", על שמו).
משה (מוישה) מנחמי נולד לאהובה מליקובסקי מנחמי וצבי מנחמי בשנת 1936 (ב-ו' בשבט התרצ"ו).
מנחמי נולד בעפולה והתגורר בה כל חייו, עד לפטירתו.
את שירותו הצבאי עשה בגדנ"ע אוויר.
בזמן שירותו רישיון טיס אזרחי.
בגיל 17 זכה באליפות הארץ בהטסת טיסני מנוע חופשיים ואף הצליח, ביחד עם ברוך גינדין, לשכנע את מפקד חייל האוויר אז, הרצל בודינגר, להחזיר את הדאייה לגדנ"ע אוויר.
משה מנחמי נשא לאישה את אורה (שפייזמן) מנחמי בשנת 1962.
בשנת 1989 ייסד חברת תעופה בשם "כנפי העמק", עם השנים הכניס את הורן את ליבוביץ' כשותפים לחברה.
לאחר הזכייה במכרז להפעלת קו טיסות ממגידו לאילת, בשנת 1996, שם החברה שונה רשמית ל"ישראייר" ועם הזמן היא הייתה לחברת התעופה השלישית בישראל.
מנחמי עזב את החברה משום שלא היו לו כספים להשקעה בחברה ולכן מכר את חלקו בחברה לאלכס אכטמן.
מנחת מגידו הוקם על ידי הבריטים וכלל שני מסלולים נטושים ומגדל ועד לשנת 1965 עמד המנחת נטוש.
מנחמי הצליח להשיג אישור להעברת מיקום מועדון הדאייה מבסיס חייל האוויר ברמת דוד למנחת מגידו.
משה וד"ר דוד גור הנקרא גם "דדי" היו הראשונים לחזור להשתמש במנחת.
כיום (נכון לשנת 2016) משמש המנחת לפעילות ענפה של מועדון הדאייה, לפעילות חברת מגידו תעופה וכן לפעילות גופים נוספים.
רבי משה הלוי מפשוורסק (מכונה גם משה סופר סת"ם מפשוורסק; ה'ת"פ – י"ב בטבת ה'תקס"ו) מצדיקי החסידות בדור השלישי בתנועת החסידות, סופר סת"ם ומחבר ספר "אור פני משה".
רבי משה נולד בערך בשנת ה'ת"פ לרבי יצחק הלוי ואסתר.
בצעירותו עבד כמנהל בית חרושת לייצור יין שרף.
נסע למגיד ממעזריטש ויש אומרים שהיה נוסע גם לרבי אלימלך מליז'נסק אך אין לזה מקור ברור.
חיבב ביותר את ספרי רבי משה אלשיך וכמעט בכל קטע מספרו מזכיר את פירוש האלשיך, החוזה מלובלין כותב בהסכמתו לספרו: "ומנעוריו היה לו מדריגה שהגאון המנוח מוהר"ר משה אלשיך ז"ל היה מתגלה אליו"
היה מפורסם בקדושתו וצדקותו, הליכותיו היו בהצנע לכת, והסתיר את ידיעתו בתורה, ואף לא התיר לפרסם את ספרו 'אור פני משה' כל עוד הוא חי.
היה סופר סת"ם והרבה מגדולי החסידות בדורו רכשו אצלו תפילין בשבילם.
ביניהם נמנו רבי אלימלך מליז'נסק, רבי ברוך ממז'יבוז', רבי מרדכי מנשכיז, החוזה מלובלין, רבי דוד מללוב, רבי אורי מסטרליסק, ורבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
נפטר בי"ב בטבת ה'תקס"ו בפשוורסק ושם נטמן.
לאחר פטירתו הדפיס חתנו רבי ישראל דוב (בשנת ה'תק"ע) את ספרו "אור פני משה".
משה מעוז (נולד ב-19 במרץ 1935) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ומנהל המכון למחקר ע"ש הארי טרומן למען קידום השלום שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
מעוז הוא מומחה בעל שם עולמי לעולם הערבי ולמזרח התיכון, יועץ לענייני ערבים לראשי ממשלה ולשר הביטחון.
בנוסף, פרסם מעוז 20 ספרים ו-56 מאמרים בתחום המזרח התיכון.
בגיל 12 הצטרף לאצ"ל, השתתף באימוני שדה והדביק כרוזים בתל אביב.
שירת באצ"ל עד קום המדינה.
בשנת 1952 סיים את לימודיו בתיכון והתגייס לצה"ל שם שירת ביחידה קרבית.
את לימודיו לתואר ראשון סיים בשנת 1958 באוניברסיטה העברית במגמת היסטוריה של המזרח התיכון, שפה וספרות ערבית.
הוא החל לעבוד כעוזר ליועץ ראש הממשלה בן-גוריון לענייני הערבים בארץ בשנת 1960 ולאחר כשנה ב-1961, המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים, בנוסף, למד גם טורקית וצרפתית.
בשנת 1966 השלים תואר Ph.D בקולג' סנט אנתוני, אוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, בהיסטוריה של המזרח התיכון, והחל משנת 1968 שימש מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל, החל משנת 1971, כיהן כיושב ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 סיים את תפקידו במכון ללימודי אסיה ואפריקה והחל לנהל את המכון למחקר על שם הארי טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית.
הוא המשיך בתפקידו עד שנת 1978, כשבמקביל, משנת 1977 ועד 1979, ייעץ לוועדת חוץ וביטחון בכנסת.
ב-1978 שירת בשירות מיוחד בצבא בדרגת אלוף-משנה עד שנת 1980. בשנים אלו שימש כיועץ לענייני ערבים לשר הביטחון דאז עזר ויצמן.
בין השנים 1983–1986 שימש מעוז יושב ראש החוג ללימודי אסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל היה חבר בוועדות המייעצות על יחסי ערבים-ישראלים לראש הממשלה שמעון פרס.
בשנת 1992 חזר מעוז לנהל את המכון למחקר על שם הארי טרומן למען קידום השלום, באוניברסיטה העברית ובמקביל היה חבר בוועדות המייעצות על יחסי ערבים ישראלים לראש הממשלה יצחק רבין.
באמצע שנות התשעים הקים את העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים.
בשנת 1998 כיהן כיושב ראש המרכז לחקר החברה הערבית בישראל ובשנת 2003 החל לכהן כיושב ראש עמית בדיאלוג היהודי-איסלמי בפורום של נשיא המדינה.
מעוז הוא אב לשתי בנות - פרופסור יפעת מעוז וד"ר דריה מעוז.
1970–1971 – עמית אורח בוולפסון, קולג' סט' אנטוני, אוקספורד, אנגליה
1978–1979 – עמית, המכון ללימודים מתקדמים, אוניברסיטה עברית ירושלים
1980 – חוקר אורח, מרכז וודרו וילסון, וושינגטון הבירה
1976 – פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
1976 ו-1981 – פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון, וושינגטון הבירה
1982 – עמית, הולנד המכון ללימודים מתקדמים, ווסנאר, הולנד
1986–1987 עמית ללימודי המזרח התיכון, מכון ברוקינגס, וושינגטון הבירה
1987 – אורח מלומד, מרכז לעניינים בינלאומיים, אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג'
1995–1999 חבר בקבוצת עבודה משותפת על יחסי ישראל-פלסטינים, אוניברסיטת הרווארד
1996 – מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב
1997 – המכון הנורווגי ליחסים בינלאומיים
2000 – פרופסור אורח, אוניברסיטת קולגייט
2003–2004 – עמית בכיר, ארצות הברית המכון לשלום, וושינגטון הבירה
2003 – חוקר אורח, מכון המזרח התיכון, וושינגטון הבירה
2004 – מכון ג'יימס בייקר, אוניברסיטת רייס
2004–2005 – עמית בכיר, ארצות הברית המכון לשלום, וושינגטון
2007 – חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד
2008 – עמית בכיר, מכון טרומן, האוניברסיטה עברית ירושלים
פרס לנדאו, מפעל הפיס, ישראל, 1987
פרס צ`ציק לחקר ביטחון ישראל מטעם המרכז ומחקרים אסטרטגיים על-שם יפה באוניברסיטת תל אביב 1996
השלב הבא, הוצאת עם הספר, 1965
סוריה החדשה, הוצאת רשפים, 1974
המזרח התיכון לאחר מלחמת יום הכיפורים, הוצאת מרכז ההסברה, 1975
המנהיגות הפלסטינית בגדה המערבית, הוצאת רשפים, 1985
אסד הספינקס של דמשק, הוצאת דביר, 1988
סוריה וביטחון ישראל, הוצאת מערכות, 1991
ישראל סוריה סוף הסכסוך, הוצאת מעריב, 1996
התנועה הלאומית הפלסטינית מעימות להשלמה, הוצאת מערכות, 1997
הגולן בין מלחמה ושלום, הוצאת מעריב, 1999
אל הערביות ובחזרה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2008
נולד בסטוקהולם שבשוודיה לבילא ולרב בנימין זאב יעקבזון, רבן של סטוקהולם וקופנהגן.
בצעירותו למד בישיבה באנגליה ולאחר מכן נכנס ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל.
בעת הקמת ישיבת באר יעקב נקרא על ידי מייסד הישיבה הרב שלמה וולבה שהיה ידידו של אביו משוודיה לכהן כר"מ בישיבה.
בראשות הישיבה עמד הרב משה שמואל שפירא שכיהן במקביל כרב המושבה.
בשנת ה'תשי"ט התפטר הרב שפירא מכהונת הרבנות בהוראת הרב מבריסק, ומינה את הרב יעקבזון לכהן כרב המקום, לצד הרב הספרדי יאיר חפוטא.
לאחר מינויו הקים הרב יעקבזון יחד עם רעייתו סמינר בית יעקב לבנות שיועד בעיקר להכשיר בנות מעדות המזרח לכהן כמורות בבית יעקב, בהקמת המוסד סייע לו אביו הרב בנימין זאב יעקבזון שנסע לארצות הברית לאיסוף כספים עבור הסמינר.
בשנת 1963 נקלע הסמינר לסערה בעקבות טביעת תשע תלמידות מהסמינר בחוף שרתון.
מדריכות הסמינר נעצרו ושוחררו רק לאחר התערבותו של הרב יעקבזון.
הרב יעקבזון נפטר בשנת תש"ס (2000) ונקבר בבית העלמין בבאר יעקב.
במקומו מונה לרבה של באר יעקב בנו הבכור הרב אברהם יעקבזון.
הרב יעקבזון היה נשוי לגיצה טובה לבית פולק (נפטרה בב' בסיוון ה'תשע"ד) והיה אב לתשעה.
בנו הרב אברהם יעקבזון רבה של באר יעקב.
בנו הרב יעקב יעקבזון ר"מ בישיבת דברי אמת במודיעין עילית.
בנו הנוסף הרב זאב מראשי ישיבת עטרת שלמה במודיעין עילית.
בנו צבי יעקבזון - עיתונאי ומזכיר סיעת ש"ס בכנסת.
בנו הרב אהרן יעקבזון - חתנו של ירחמיאל בויאר מנהל הסמינר בבאר יעקב יחד עם חמיו ומשיב בישיבת בית מתתיהו.
בנו שלמה יעקבזון - מנהל עמותת מת"ן מפעל תורני לנוער לסיוע לילדים במימון פנימייה.
אחיינו (בן אחות אשתו) הוא יחיאל יעקבסון.
משה מלמד (1921–1987) היה צייר ואומן קליגרפיה ישראלי.
מלמד עלה לישראל בשנת 1941 מהונגריה ובתחילת דרכו בישראל התגורר בקיבוץ ניצנים.
עם הקמת מדינת ישראל, כתושב קיבוץ ניצנים עליו השתלטו כוחות מצריים, הוא נשבה על ידיהם יחד עם עוד עשרות תושבים נוספים.
במהלך שביו הוא נפצע והובהל על ידי הצבא המצרי לבית חולים מקומי על אדמת מצרים.
באותו בית חולים אושפז גם המלך המצרי פארוק הראשון.
המלך דרש שמלמד יצייר פורטרט שלו עוד במהלך אשפוזו.
בתחילת שנת 1949 שוחרר מלמד ועמו עוד עשרות של שבויים ושבויות, מרביתם בני ובנות קיבוץ ניצנים.
במהלך השנים עבר מלמד להתגורר בעיר נתניה.
נפטר בשנת 1987 בגיל 66, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בעיר .
מאז היה מלמד בן 4 הוא אובחן כילד פלא בתחום הציור.
התפתחותו כצייר בוגר התאפיינה במרחב גדול של יצירות ונושאים ובכללם: ציורי דיוקנאות של פוליטיקאים, מצביאים ומוזיקאים.
ציורי הקמת המדינה והאפיון שלהם בנוף הישראלי, ציורי קהילות חרדיות, רבנים ועוד.
כמו כן, מעת לעת היה מאייר עבור מערכות עיתונים בישראל.
חומרי הציור בהם השתמש היו מגוונים ובכללם: צבעי שמן, אקריליק, פסטל וצבעי מים.
חייו של מלמד התאפיינו בהסתגרות שהקשתה לעקוב אחר יצירתו ופועלו.
הוא נפטר בגיל 67 בנתניה.
לאחר לכתו התגלה בביתו אוצר של מאות יצירות אמנות שיצר, אותן ביצע על סוגי חומרים שונים וזמינים, כגון: דפים, בריסטולים, קרטונים, לוחות מתכת וקנבס.
משה מנוחין (12 בנובמבר 1893 – 4 בפברואר 1982) היה סופר ומורה יהודי אמריקאי.
דעותיו האנטי ציוניות היוו נושא לפולמוס במשך שנים רבות.
אביהם של הכנר יהודי מנוחין, הפסנתרנית חפציבה מנוחין והפסנתרנית, הציירת והמשוררת ילטה מנוחין.
מנוחין נולד בהומל למשפחה דתית.
הוא נין של רבי ישראל נח שניאורסון אדמו"ר מניז'ין.
אביו היה יצחק אייזיק, והוא נפטר בעת שמנוחין היה ילד, הוא גדל אצל סבו יהודה לייב מנוחין, מראשי כולל חב"ד.
אביו חורגו היה ישראל אשר ליבּוֹ, מחסידי חב"ד בירושלים.
כאשר עברה המשפחה לארץ ישראל, משה נשלח לחדר בירושלים.
אחר כך היה מהמחזור הראשון בגימנסיה הרצליה.
מנוחין התחתן עם מרותה (במקור מרים) בת חיים נחום שור, שוחט בנווה צדק.
בשנת 1915 מנוחין הגיע לארצות הברית כדי להשלים את ההשכלה הגבוהה.
למד באוניברסיטת ניו יורק, שם הוא למד מתמטיקה, מדע המדינה והוראה.
בסוף 1919 הוא ואשתו התאזרחו בארצות הברית.
אחר כך עבר לקליפורניה, שם עבד כמורה לעברית.
מנוחין היה אביו של הכנר הנודע יהודי מנוחין והפסנתרניות חפציבה מנוחין וילטה מנוחין.
דעותיו היו אנטי ציוניות, אשר היוו נושא לפולמוס במשך שנים רבות.
בשנת 1951 כתב משה שרת למנוחין מכתב גלוי בעיתונות, בו ניסה לשנות את דעותיו של מנוחין.
משה מנדלסון היה משורר, סופר, צייר ומתרגם יהודי-גרמני.
נולד בהמבורג בשם משה פרנקפורטר, בן הרב מנחם מנדל פרנקפורטר וצפורה (לבית לוין); מאוחר יותר שינה את שמו על שם הפילוסוף משה מנדלסון.
אחיו היה רפאל אריה הירש, אביו של רש"ר הירש.
פרטים אוטוביוגרפיים רבים אודותיו מפוזרים בספרו "פני תבל".
למד אצל אביו, וגם אצל דודו (אחי אביו) הרב יהודה ליב פרנקפורטר לבית שפירא (רל"ש; אלטונא 1743–1836), מחבר הפירוש לתורה "הרכסים לבקעה" ורבי יצחק ברנייס.
בהשפעתו של נפתלי הרץ וייזל נמשך לתנועת ההשכלה.
פרסם ספרים אחדים, וכן פרסם בכתבי עת של אנשי תנועת ההשכלה היהודית, בהם "ספר ידידיה" בעריכת ירמיהו היינמן, "המאסף" בעריכת שלום הכהן, "Allgemeine Zeitung des Judentums" בעריכת לודוויג פיליפסון ו"אוריינט" בעריכת יוליוס פירסט.
עיקר יצירתו של מנדלסון חובר בבגרותו בשנת תקס"ז ובזקנותו, ונאסף לספר מוסר ההשכל "פני תבל", אוסף שיריו ומליצותיו ומוסריו, הערוך במתכונת מחברות עמנואל אך תוך שמירה על צחות הלשון ותוכן ראוי.
הספר כולל חמישים וחמש מחברות העוסקות במוסר, פירושים למקרא, דברי הערכה על רבנים ומשוררים, התייחסות למאורעות התקופה, ביקורת וסאטירה, ושירים רבים בהם שלושה אפוסים: תרגום בעיבוד חופשי של "מות הבל" מאת גסנר, "תולדות אברהם", ו"תולדות יוסף".
השירה של מנדלסון דידקטית ומפוארת, מיוסדת על בקיאות במקרא ובלשון הקודש, ממשיכה את דרכם של נפתלי הרץ וייזל ושלום הכהן, אך בהיקף שירי רחב יותר ובסגנון פשוט יותר.
כשספרו יצא לאור לאחר מיתתו, נותרו אך מעט קהל קוראים עברי בגרמניה.
בשל כך זכה למעט תהודה ונשכח, על אף היקף יצירתו.
תרגם לעברית את ספרו של יואכים היינריך קאמפה, Die Entdeckung von Amerika, שנקרא בעברית "מציאת הארץ החדשה" ויצא לאור באלטונה ב-1807 בהסכמת הרב צבי הירש בושקא.
כתב שיר לכבוד מינוי של חכם יצחק בֶּרְנַיְיס לרב בהמבורג.
ספרו "בקשת הלמדין" יצא לאור בעילום שם בשנת 1829.
פרסם שתי מסות: "עוון הדורש הישן" ו"עוון הדורש החדש", שבהן מתח ביקורת על הדרשנים.
חיבורו "Die Synagoge zu Hamburg, Wie Sie War und Wie Sie Sein Soll" ("בית הכנסת של המבורג, כפי שהיה ואיך שהוא צריך להיות") יצא לאור בקופנהגן ב-1842.
הספר "פני תבל", אמסטרדם, תרל"ב
משה ממרוד (נולד ב-7 בספטמבר 1952) הוא איש עסקים ישראלי המחזיק בשליטה בחברה הציבורית תדיראן גרופ אשר עוסקת בייבוא, ייצור ושיווק מערכות מיזוג אוויר.
ממרוד נולד בבאר שבע כבן בכור לשמחה שעלתה מעיראק ולסמי שעלה מסוריה.
אימו, עסקה לפרנסתה בתפירה, ולאביו הייתה חנות בגדים.
השניים הכירו לראשונה במהלך פגישה בחנות.
באוקטובר 1973 רגע לפני שחרורו מהצבא, השתתף במלחמת יום הכיפורים.
באפריל 1989 הקים עם שותפים נוספים את חברת "טופ-ליין, החברה הישראלית ליבוא ולשיווק מוצרי חשמל בע"מ".
במאי 1991 מניות החברה הונפקו בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית.
במאי 1992 החל ממרוד לכהן כמנכ"ל בחברת טופליין, תפקיד שבו הוא מחזיק גם כיום.
בשנת 1997 החברה התמזגה עם חברת קריסטל, וקיבלה את שמה החדש "קריסטל מוצרי צריכה"
בשנת 2010 החברה שינתה את שמה ל"תדיראן הולדינגס בע"מ", ובאותה השנה היא הפסיקה את פעילות הייצוא לחו"ל.
בשנת 2005, רכש ממרוד את אחזקות אלקו ב"קריסטל מוצרי צריכה" תמורת כ-7.3 מיליון יורו.
בעקבות העסקה החזיק ממרוד בכ-74.2% מהון מניות החברה.
בשנת 2017 הוא מכר כ-4% ממניות החברה תמורת 33 מיליון ש"ח.
נכון לנובמבר 2022 הוא מחזיק בכ-64.41% ממניות החברה, יתרת המניות מוחזקות על ידי הציבור (30.24%), המוסדיים (5.27%) ובעלי עניין נוספים (פחות מ-0.1%).
במאי 2021 שינתה "תדיראן הולדינגס" את שמה ל"תדיראן גרופ".
ממרוד נשוי לדליה, ולהם בן אחד וארבע בנות.
שתיים מבנותיהם, מורן ונופר מכהנות בתפקידים בכירים בקבוצת תדיראן.
משה מלמד (1921 – 24 באוגוסט 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל תל אביב בשנות ה-40, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה בשנים הללו.
מלמד נולד ב בשנת 1921, ואביו שהיה ציוני החליט לעלות לישראל המנדטורית יחד עם משפחתו, בתחילה לזכרון יעקב, לאחר מכן לחיפה ולבסוף הגיעה המשפחה לתל אביב, לבית ברחוב הירקון שם למעשה גר מלמד עד ליום מותו.
מלמד התחיל לשחק כדורגל כנער במחלקת הנוער של מכבי תל אביב שנקראה "מכבי מולדת", בגיל 16 עבר מלמד לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב שם שיחק כחלוץ.
ב-14 במאי 1938 ערך מלמד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, ומשם השתלב בה והחל לשחק באופן קבוע, ואיתה זכה ב-2 אליפויות ליגה, ו-2 גביעי מדינה.
מעט לפני פרישתו שותף מלמד גם בנבחרת ישראל ורשם 2 הופעות בשנת 1950 במשחקים ידידותיים נגד נבחרת טורקיה.
מלמד שיחק במשך 13 עונות בקבוצה לאחר מכן בשנת 1950, תלה את הנעליים ופרש מכדורגל פעיל.
מלמד נישא למרים, ולהם שני בנים, קובי ורועי.
לאחר פרישתו מכדורגל עבד מלמד למחיתו בחברת סולל בונה כמפעיל מחפר.
הרב משה מנחם מנדל שפיבק (בכתיב יידי: שפיוואק, ובעברית נכתב גם: ספיבק; תר"מ, 1880 – תש"ג, 1944) היה רבן של מספר עיירות בפולין (פודזמצה-חנטשין, דז'יאלושיצה, קראסנוברוד, יענדזיעווא וזארמבי), ומי שפרסם לראשונה את רעיון הדף היומי.
נולד בשנת תר"מ (1880) בעיירה שעניצע הקרובה לוורשה, לאביו אליעזר ולאמו חנה לאה.
אביו היה בנו של רבי יעקב מאיר מוורשה שהתפרסם בדורו בצדקות ובפרישות ובימי זקנותו היו פונים אליו בפתקאות לברכה.
משפחתו הייתה משפחה ידועה בחסידות קוצק ובחסידות גור.
אשתו שבע רחל הייתה בתו של הרב ישכר דוב פרידמן מצ'יז'ב (שנקרא בפי החסידים: בעריש צ'יז'עווער) שהיה מחשובי חסידי השפת אמת מגור ולאחר מותו הכתיר את בנו האמרי אמת כממלא מקומו.
אביו של רבי בעריש היה גיסו של רבי יצחק מוורקא.
הוסמך להוראה על ידי הרב יחיאל מאיר הלוי עפשטיין אב"ד נובהרדוק ומחבר ספר ערוך השולחן, הרב יצחק פייגנבוים אב"ד וורשה, הרב פתחיה הארנבלאס מוורשה ועוד רבים מגדולי דורו.
בשנת תרס"ח (1908) מונה לרב בעיר צ'יז'בה שליד אוסטרולנקה.
בשנת תרע"א (1911) הכתירו אותו האחים ליפא והעניך קמינר (בני הרב יהודה קמינר חותנו של השפת אמת) בעצת אחיינם האמרי אמת לרבה של העיירה פאדזאמצע שליד חענצין.
בתפקיד זה החזיק עד מלחמת העולם הראשונה שאז כבשו הפולנים את העיירה מידי הרוסים.
לאחר מכן, כיהן במשך מספר שנים כרב בדאלעשיץ.
מאוחר יותר התמנה לרב בקראסניבראד הסמוכה ללובלין, ומשם עבר לקהילת יענדזיעווא.
לאחר פטירת רבה של העיירה זאראמב שליד ביאליסטוק נקרא על ידי יהודי המקום למלאות את מקומו.
הוא ישב על כיסא הרבנות במקום עד השואה, שאז רצחו הנאצים את יהודי זאראמב וצ'יז'עוו הסמוכה לה ביום אחד.
הוא התחבא במשך תקופה נוספת, עד שנתפס ונשלח לאושוויץ שבה נרצח.
בחודש אב תרפ"א פרסם הרב משה מנחם שפיוואק בביטאון "צעירי אגודת ישראל" דגלנו את רעיון הדף היומי תחת הכותרת "הצעה נכבדה", אך הוא לא זכה לחשיפה ציבורית נרחבת עד להכרזתו של הרב מאיר שפירא מלובלין בכנסייה הגדולה כשנתיים לאחר מכן, בחודש אלול תרפ"ג.
בתוך המכתב הוא כותב כך:
הרב שפיבק היה נשוי לשבע רחל, ונולדו להם שמונה ילדים:
יוכבד זיסיל, אשת הרב שמואל ליפמן מביאליסטוק (להם נולדו שני ילדים)
אשתו ושבעה מילדיו נספו אף הם בשואה.
בנו ישראל אריה שהתגורר בתל אביב-יפו הוא היחיד שניצל, ולאחר השואה פעל להנצחת אביו ומשפחתו, ואף סייע להוציא לאור מחדש את ספרו של אביו "מטה משה" (מהדורת ירושלים, תש"מ).
בשנת תרע"ז התאלמנה אחותו זיסל גיטל מבעלה יהושע אליעזר רוזנברג.
הרב משה מנחם ואחיו הגדול הרב נפתלי (אב"ד ווישיגראד שבפולין) גידלו את אחיינם היתום יהודה אריה רוזנברג.
בנו דוב בעריש רוזנברג הוציא לאור מחדש את ספרו של דוד אביו "מטה משה".
לספריו ניתנו הסכמות של גדולי הדור באותה תקופה שהפליגו בשבחו, בהם רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק בעל האור שמח, רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין בעל הערוך השולחן, רבי איצל'ה מפוניבז', רבי מאיר אריק, רבי אברהם מנדל שטיינברג, רבי יעקב שור, רבי משה נחום ירושלמסקי ועוד.
מטה משה על חומשים - בראשית, שמות, ויקרא.
נדפס לראשונה בוורשה בשנת תרצ"ה (1935) כחלק ראשון מחיבור גדול על התנ"ך שהיה תחת ידו.
שו"ת מטה משה על שולחן ערוך חלק אורח חיים.
נדפס לראשונה בוורשה בערך בשנת תרצ"ה, ומכיל חלק קטן מחיבורו על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
חידושי תורה שפרסם בכתבי עת תורניים שונים בפולין ובארץ ישראל.
בשנת תש"ם (1980) בן אחותו ובנו הדפיסו מחדש את ספרו "מטה משה", ובו ריכזו את כל החיבורים הנזכרים.
חלק מחיבורו הגהות מנחם על התלמוד, הודפס במהדורת "ש"ס המסביר" על מסכת ברכות, בהוצאת הרב יוסף שאפאטשניק (לונדון, תרפ"ג).
היה בין רבני פולין שחתמו על "קול קורא" המעודד את היהודים החרדים להצטרף להסתדרות הארצית של "אגודת ישראל".
רבי משה בן רבי מנחם היה רב ומקובל שחי בפראג במאות השבע עשרה והשמונה עשרה;
מתלמידיו של רבי דוד אופנהיים.
ויקהל משה - הקדמות ומפתח על חכמת הקבלה וביאור על קצת מאמרים מספר הזוהר, עם שני פירושים: מסוה משה ותיקוני הפרצופים, דסאו, ה'תנ"ט; זולקבה, ה'תק"א-ה'תקל"ה);
זרע קודש - תיקוני תשובה (ובסופו סיפור של רוח שנכנסה לנער והוציאוה בניקולסבורג פיורדא ה'תנ"ו, ובהשמטת הסיפור, 1712].
סיפור זה נדפס באמסטרדם, בשנת 1696, ביידיש).
מהדורה נוספת של זרע קודש עם בת מלך לרבי שמעון בן דוד אביוב, נדפסה בוונציה בשנת ה'תע"ב.
רבי משה מצוריך (ציריך, Zürich שבשוויץ) היה רב אשכנזי שחי במאה ה-14. פעל בסביבות 1360. חיבורו הידוע הוא ההגהות לסמ"ק המכונות "סמ"ק צוריך".
נולד לפני 1340 לאביו, מנחם, ולאימו, מינה, למשפחה שהיגרה לציריך מגרמניה.
אביו לא מוזכר בתעודות מארכיון ציריך, וכנראה נפטר לפני 1347. התעודה הראשונה הנוגעת לאימו היא מ־1329, ולפחות משנה זו המשפחה גרה בציריך.
"ר' משה המורה היהודי" נזכר בתעודות מארכיון בעיר ציריך בתור משלם מיסים ובעל בית ברחוב Brunngasse משנת 1347 (אף על פי שנהגו לפטור ממס תלמידי חכמים, ר' משה שילם את המס בעצמו משום שהיה במצב כלכלי טוב).
נראה שמדובר בר' משה בעל הסמ"ק מצוריך.
הבית היה בבעלותו ובבעלות אימו, מינה, ואחיו, גומפרכט (מרדכי).
בשנת 1350 נזכר הבית כשייך לר' משה מברן, ולכן נראה שר' משה חי בעיר ציריך עד פרעות המוות השחור שהתרחשו בעיר ב־1349 , נמלט בתקופת הפרעות לעיר ברן ושב לציריך לאחריהן.
בבית נמצאו בשנת 1996 ציורי קיר מפוארים בליווי כתובות בעברית.
הוא נשא לאישה את הולדה (או חולדה) בת פידל.
הוצע שהוא חתנו של מהרי"ל, אבי אשתו הראשונה, ר' משה נוימרק.
הוצע שר' משה למד באיוורא, ומשם קיבל את תורותיהם של ר' משה מאיוורא, שהוא מרבה להביאו, ושל ר' משה מלונדריש, שהיה בעל קשרים עם ר' משה מאיוורא.
ר' משה נודע בזכות ספרו "סמ"ק צוריך", שהוא הגהותיו של הסמ"ק.
בחיבורו הוא מביא מחיבורי קודמיו האשכנזים (בעיקר מתלמידי מהר"ם מרוטנבורג - המרדכי והתשב"ץ).
ר' משה מוסיף גם את דעותיו לציטוטים הנרחבים שהוא מביא.
הוא מביא את פסק ההלכה של ר' משה מקוצי, בעל הסמ"ג, בהשמטת השקלא וטריא המובאת בסמ"ג.
החיבור נודע אצל ממשיכיו האשכנזים, בעיקר מהרי"ל ומהר"י קולון, שאף הכריע שאף על פי שר' משה בעיקר אסף חומרים מקודמיו, עצם האיסוף מעיד על דעותיו בסוגיה הנידונה.
המהדורה היחידה עד כה של הספר היא מהדורתו של יצחק יעקב הר-שושנים (רוזנברג) שנדפסה ב־1975. המהדורה נדפסה רק ע"פ כת"י אחד, הנמצא במוזיאון הבריטי, אף על פי שידועים מספר כתבי יד נוספים (הקדום ביניהם מ־1380).
במהדורה לא מצוינים ההבדלים בן הגהות ר' משה לבין הגהות רבנו פרץ, אף על פי שקל לזהותן, משום שמעתיק כתה"י חתם את כל הגהותיו של רבנו פרץ ב"לס"ק" ("לשון ספר קטן").
הרב משה מלכה (1937 – 2012) היה רב, ומייסד הישיבה הספרדית הראשונה בעיר בני ברק - ישיבת אהל משה.
הרב משה מלכא נולד במרוקו בכ"ו כסלו תרצ"ח, לאביו רבי ניסים ולאימו מרת עישה.
בגיל 17 עלה עם הוריו לארץ, והתגוררו בבית שאן.
בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטיה, ולימים שימש משגיח רוחני עוד בהיותו בחור.
לאחר מכן החל ללמוד בישיבת קול תורה אצל הרב שלמה זלמן אויערבך, וכן שמע שיעורים מהרב גדליה אייזמן.
בשנת תשכ"ב, בגיל 24, נישא לחנה כהן (נפטרה בד' אלול תשע"ג), אחותו של הרב יוסף כהן יושב ראש ארגון חסדי נעמי.
לאחר נישואיו למד בכולל וולוז'ין בבני ברק, ואחר כך הקים את ישיבת אהל משה.
הרב מלכה נהג לבקר לעתים תכופות את הבבא סאלי, והיה עמו בקשרי ידידות.
גבירים ממקסיקו ששבאו לבקש ברכה מהבבא סאלי, לעתים נשלחו על ידו לרבי משה לבקש ממנו ברכה ועצה.
בחודש ניסן תשע"ב, כארבעה חודשים לפני פטירתו התגלתה מחלת הסרטן בגופו, והוא נפטר בי"א אב תשע"ב.
בשנת תשכ"ג, הקים רבי משה את ישיבת 'אהל משה' בבני ברק.
בראשית ימיה שכנה הישיבה בגבעת רוקח סמוך לישיבת סלבודקה.
המצב הכספי של הישיבה היה קשה מאוד, ורבי משה מלכא ביקש את עזרתו של רבי רפאל ברוך טולידאנו, שמונה לנשיא הישיבה, והחל למסור שיחות מוסר בישיבה.
בשנה האחרונה לחייו הקדיש רבי רפאל ברוך, זמן רב למען הישיבה, ונהג להסתובב בבתי נדיבים כדי לגייס אמצעים לקיום הישיבה ולבניית משכנה הקבוע ברחוב בן יעקב.
בשנת תשע"ט, התקיימה חנוכת הבית לתוספת מבנה חדש בצמוד לישיבה.
בעבר, מספר תלמידי הישיבה הגיע ל-700. כיום, יש במבנה הישיבה ישיבה קטנה המונה כ-100 תלמידים, וכולל של כ-50 אברכים.
רבי יעקב ישראל קנייבסקי כינה אותו "יחיד בדורו".
רבי יהודה צדקה אמר עליו שהוא "גדול הדור באמונה וביטחון".
הרב אליהו מלכה, ראש כולל "עמלה של תורה" בעיר בני ברק.
הרב שמעון מלכה, ראש כולל סנהדריה ירושלים.
בנו, הרב יוסף חיים מלכה, ראש כולל "יקירי טבריה".
בנו, הרב ישראל מאיר מלכה, מנהל רשת התת"ים אהל משה בבני ברק וחניכי הישיבות "אמרי בינה".
בנו, הרב אברהם ישעיהו מלכה, ראש ישיבת "קניני התורה" בבני ברק, וממלא מקום אביו בראשות ישיבת "אהל משה".
בתו, נישאה לרב שמעון ועקנין, ר"מ בישיבת אהל משה.
בת נוספת נישאה לרב רפאל אביטן, ראש ישיבת "נר ישראל" בעיר אלעד.
הרב שמעון גבאי (תש"ט - תשע"ב), רב וראש ישיבה בעיר נתניה
רבי שלום לחייאני, שהיה משמשו.
משה מרזוק (20 בדצמבר 1926 – 31 בינואר 1955) היה רופא יליד מצרים ממוצא קראי, אחד מ"נידוני קהיר", שעמדו לדין במצרים בעקבות "העסק הביש".
משה (ליאטו) מרזוק נולד בקהיר בן למשפחה קראית, משפחתו החזיקה בנתינות צרפתית.
בצעירותו נמנה עם פעילי התנועה הציונית והיה ספורטאי פעיל ב"מכבי" קהיר.
למד רפואה במצרים וסיים את לימודיו בשנת 1951. התמחה בכירורגיה ובהרדמה, בבית החולים היהודי בקהיר.
מרזוק התעניין מאוד בדת היהודית, מקורותיה ושורשיה.
הוא השתתף באופן קבוע בביטאון "אלכלים" של היהודים הקראים במצרים, ועל מאמריו חתם בשמו העברי "משה מרזוק".
מאמריו בירחון זה העידו על שכנועו העמוק באמונתו.
מרזוק היה חבר בחוליה מקומית של יהודים מצרים, שהוכשרה בישראל לפעולות ריגול.
בהוראתו של ראש אמ"ן, בנימין גיבלי, הטמינו אנשי החוליה פצצות בבתי קולנוע, במשרד דואר ובמרכזי מידע של ארצות הברית בקהיר ובאלכסנדריה, מתוך כוונה שפעולות אלה ייתפסו כפעולות של רשת טרור מצרית, ויערערו את יחסיה של מצרים עם ארצות הברית ובריטניה.
מרזוק ויתר חברי החוליה נתפסו בשנת 1954. הוא נידון למוות (יחד עם שמואל עזר) בקהיר באשמת בגידה וריגול לטובת מדינת ישראל.
פעולת החוליה, שהסתבכה וגרמה מבוכה לממשלת ישראל, כונתה, לאחר מעשה, "העסק הביש".
לאחר היתפסו פנתה אמו של מרזוק לגמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בבקשת חנינה מתוקף היותה המינקת שלו, אולם נאצר סירב לבקשתה.
משפטו של מרזוק החל ב-11 בדצמבר 1954 בבית הדין לפשעים חמורים ונמשך שבועיים.
הוא הוצא להורג בח' בשבט תשט"ו, 31 בינואר 1955 בכלא המרכזי בקהיר.
לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף בצה"ל.
ב-24 באפריל 1977 הועברו עצמותיו לישראל והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
על שמו ועל שם שמואל עזר שהוצא יחד איתו להורג קרויים רחוב מרזוק ועזר ביפו, בלוד בקריית אונו ובאשדוד.
רחוב מרזוק ורחוב שמואל עזר בקריית אתא וכן רחובות נוספים הקרויים "קדושי קהיר".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של מרזוק שדיוקנו מופיע עליו.
משה נדיר (בכתיב יידי: משה נאַדיר; באנגלית: Moyshe Nadir) הוא שם העט של יצחק רייז (1885–1943), שהיה סופר יידיש, ומתרגם, הומוריסטן וסאטיריקן יהודי אמריקאי ממוצא גליציאני.
נדיר נולד בנרייב שבגליציה, ובשנת 1898, בגיל 13, היגר עם משפחתו לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
בשנת 1902 החל לפרסם את שיריו הראשונים ביידיש, והפך עם הזמן לאחד ההומוריסטנים - סטיריקנים הגדולים של תרבות היידיש באמריקה.
כתב פיליטונים מבריקים בעיתונות הקומוניסטית היהודית בניו יורק והיה בעל עמדות אנטי-ציוניות חריפות.
הלעיג והגחיך את הציונות וביזה בכתיבתו את המפעל הציוני ואת התיישבות בארץ ישראל.
בכתיבתו ההומוריסטית - סאטירית השתמש בכמה שמות עט, ובהם: יצחק בן מאיר, רינאלדו, משה רייז ויצחק נדיר.
עזב את המפלגה הקומוניסטית לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובארבע שנותיו האחרונות מיתן את עמדותיו והתקרב לזרם המרכזי של ציבור קוראי היידיש באמריקה.
תרגם ליידיש מהספרות האירופית והאמריקנית.
פרסם למעלה משלושים כרכים ביידיש, הומורסקות, פיליטונים, שיריםסיפורים ודברי פולמוס וסאטירה.
לעברית תורגמו רק שני ספרונים קטנים מיצירתו.
עין אחת צוחקת: שישה-עשר ציורים קטנים; מיידיש: אברהם לוינסון, תל אביב: ידיעות אחרונות (ספרון, מס' 19), 1946.
פרנסות יהודיות, תל אביב: ידיעות אחרונות (ספרון, מס' 76), תש"ח.
וכן סיפורים בודדים משלו בתוך לקט סיפורים מספרות יידיש; בתרגום אברהם לוינסון ובעריכת ק"א ברתיני, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח.
הרב משה מרדכי אפשטיין (7 במרץ 1866, כ' באדר ה'תרכ"ו – 28 בנובמבר 1933, י' בכסלו ה'תרצ"ד) היה ראש ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ובחברון, חבר מועצת גדולי התורה וממקימי העיר חדרה.
נולד בבאקשט (סמוך לווילנה) לבילא חנה ולרב צבי חיים אפשטיין, רב המקום.
למד בבית אביו ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין ונחשב בה לעילוי.
לאחר שנפטר שרגא פייבל פרנק, הגביר מאלקסוט, ביקשה אלמנתו גולדה למלא את צוואתו ולהשיא את בנותיהן לתלמידי חכמים מובהקים.
היא נסעה לישיבת וולוז'ין כדי למצוא שידוך לבתה הראשונה.
ראש הישיבה הרב נפתלי צבי יהודה ברלין התלבט בין הרב משה מרדכי אפשטיין ובין הרב איסר זלמן מלצר.
היא הזמינה את גיסה - בעל אחותה - הרב זבולון בריט, רבה של העיר פלונגיאן, לבחון את שניהם, אך גם הוא התקשה להכריע.
כאשר נסעו היא, גיסה ושני התלמידים לרב יצחק אלחנן ספקטור בקובנה, התקשה גם הוא לבחור בין שניהם.
לבסוף הוא שאל אם יש לה בבית בת נוספת הצריכה להינשא, ואכן בשנת תרנ"ב (1892) נישאה הבת חיה מנוחה לרב משה מרדכי אפשטיין, והבת בילא הינדא נישאה לרב איסר זלמן מלצר.
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה חיים שבחדרה, וכן נקרא על שם ספרו "לבוש מרדכי" רחוב בשכונת גאולה ירושלים, סמוך למבנה הישן של ישיבת חברון.
עוד בתקופת לימודיו בוולוז'ין, היה בקשר עם הראי"ה קוק שלמד שם.
הוא הושפע מתפיסת הגר"א והנצי"ב שיש לקומם את א"י באופן מעשי ולכן היה פעיל באגודת סתר ציונית בשם "נס ציונה".
מטרת חברי האגודה, שכולם היו בחורי ישיבה, הייתה לעלות לארץ ישראל.
מזכיר האגודה היה פסח פרידלנד.
גם הבחור הרב איסר זלמן מלצר, לימים גיסו של הרב אפשטיין, היה חבר באגודה.
לאחר נישואיו חבר הרב אפשטיין לשלוש אגודות סתרים נוספות - בהן אחת מאלקסוט ואחת מריגה.
הוא היה חבר במשלחת של חמישה מטעם אגודות אלה שיצאו לקנות אדמות בארץ ישראל.
בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין קנו את אדמות חדרה, לאחר שחנקין התחייב בכתב שידאג לייבושן של כל הביצות בסביבה.
הרב אפשטיין חזר לליטא ורק בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם תלמידי ישיבתו.
בשנת תרנ"ד מינהו הרב נתן צבי פינקל, לימים מחותנו, לעמוד בראש הישיבה שייסד - ישיבת סלבודקה, יחד עם גיסו - הרב מלצר.
מאוחר יותר עבר הרב מלצר כדי לעמוד בראשות ישיבת סלוצק.
לצד אמירת השיעורים היה אחראי על הניהול הכספי וגיוס התרומות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נדד עם ישיבתו למינסק ולקרמנצ'וג ובשנת 1919 שב לסלבודקה.
בעת המחלוקות על שיטת המוסר שניטשו בישיבה עמד לימינו של הרב פינקל.
במקביל שימש גם כרב הפרבר הקובנאי סלבודקה.
בסוף שנת 1924 הוחלט להעלות את תלמידי הישיבה לארץ ישראל.
חברון נבחרה בשל היותה מקום מרוחק מפוליטיקה ומחלוציות חקלאית.
בנוסף, אנשי היישוב הישן השמרנים בירושלים לא רצו בקרבתם ישיבה שתלמידיה בעלי הופעה מודרנית.
הישיבה נקראת עד היום ישיבת חברון.
הרב אפשטיין שהה אז בארצות הברית במסע התרמה למען הישיבות, עם הרב קוק והרב שפירא מקובנה.
מאוחר יותר הוא עלה לחברון, ושהה בה כשנה.
אחר כך חזר לסלבודקה לנהל שם את ענייני הישיבה, ושוב חזר לחברון.
בפרעות תרפ"ט נרצחו 24 מתלמידי הישיבה, בהם אחיינו אהרן דוד אפשטיין מארצות הברית שהיה כבן 15. הרב אפשטיין, משפחתו וכל מי שהסתתר בביתו ניצל.
הטבח בחברון שבר אותו נפשית, והוא חדל כמעט מלתפקד.
ההנהגה נמסרה לחתנו הרב יחזקאל סרנא שהקים מחדש את הישיבה בירושלים, בשכונת גאולה.
נפטר בי' בכסלו תרצ"ד ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו צורפו להנהגת הישיבה שני חתנים נוספים: הרבנים חברוני וכהן.
את חידושיו פרסם בספרי "לבוש מרדכי" על הש"ס.
תשובות ששלח לשואלים נדפסו על ידי משפחתו בספר שו"ת לבוש מרדכי.
על ספריו חתם בשם 'עפשטיין', ומאוחר יותר בארץ ישראל הוחלפה האות ע' בא' - 'אפשטיין'.
בנו היחיד - חיים שרגא פייבל - החליף את האות ט' באות ת' - 'אפשתיין', כדי ליצור בידול מן השם 'אפשטיין' שהמחזיקים בו היו בדרך כלל לויים.
אחיו הגדול, הרב אליהו דוד אפשטיין, היה חתנו של רבי מרדכי מאושמינא.
אחותו קריינה הייתה נשואה לרב נפתלי מנחם הוטנר.
בתם צביה נישאה לרב מאיר חדש, לימים המשגיח של ישיבת חברון.כאמור היה חתנו של רבי שרגא פייבל פרנק וגיסו של רבי איסר זלמן מלצר.
בתו פייגא, אשת הרב משה סקרוטה, תלמידו ונאמן ביתו של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, ר"מ בישיבת כנסת ישראל.
נרצחו עם ילדיהם בעת חיסול גטו קובנא.
בתם מרים ברכאן ניצלה, בנה הוא מוטי ברכאן.
בתו שרה זלאטה, אשת הרב משה פינקל - בנו של הסבא מסלבודקה, ר"מ בישיבה בסלבודקה ובחברון.
בתו פעשא מרים, אשת הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון כנסת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה.
בתו לאה, אשת הרב יוסף זוסמנוביץ, רב בסלובודקה ורבה של וילקומיר.
בתו רחל, אשת הרב משה חברוני, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה.
בתו צילה, אשת הרב אהרן כהן ראש ישיבת חברון.
בנו חיים שרגא פייבל, היה אחראי על רכישת ספרים עבור אוצר הספרים של ישיבת חברון ובהמשך שימש כמזכיר הישיבה.
בנו הרב שמשון אפשתיין (חתנו של הרב דב כ"ץ) כיהן כרב בית-הכנסת 'מגדל' בשכונת בית וגן בירושלים.
בתו רמה נישאה לרב משה פינקל (בנו של הרב חיים זאב פינקל).
מאות מבוגרי ישיבתו היו לרבנים.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
משה אברמוביץ' נוֹבוֹמֶיְיסקי היה איש עסקים ומהנדס מכרות.
ב-1929 הקים את חברת אשלג ארץ-ישראלית, וניהל אותה כל שנות קיומה עד הלאמתה ב-1952 והקמתם של מפעלי ים המלח בע"מ.
נובומייסקי נולד בשנת 1873 בבָּרגוּזין שבמזרח סיביר (ליד ימת באיקל) למשפחה יהודית של גולים פוליטיים שעסקו בכריית זהב.
את לימודיו התיכוניים עשה באירקוטסק וסיים לימודי הנדסת מכרות באוניברסיטת קניגסברג בשנת 1897. היה בין חלוצי תעשיית המכרות בסיביר, ועסק שם בכרייה ובחקר אוצרות הטבע.
היה יושב ראש המועצה של יהודי סיביר.
בשנת 1905 נפגש עם פרופסור אוטו ורבורג שהראה לו דין וחשבון מדעי של הגאולוג הגרמני מקס בלאנקנהורן על אוצרות ים המלח, וכך נודע לו על ההרכב המיוחד של מי ים המלח.
בשנת 1906 ניהל משא ומתן עם ההנהלה הציונית, וייסד עם פרופ' אוטו ורבורג את חברת "סינדיקט א"י לתעשיות", שבין מטרותיה היה לחקור את האפשרויות להפקת מלחים תעשייתיים מים-המלח.
ב-1908 בא בדברים עם הד"ר ארתור רופין, שעמד בראש "המשרד הארצישראלי", כדי ללמוד מפיו על תנאי ארץ ישראל ועל סיכוי הזיכיון על ים-המלח.
בשנת 1909 הביעה הממשלה הטורקית את נכונותה לאשר זיכיון על ניצול הירדן והמינרלים בים המלח ובסביבתו.
בשנת 1911 הגיע לראשונה לארץ ישראל, ערך סקירה של חופי ים המלח, השווה בין הרכב המים של ים המלח להרכב המים של אגמים בסיביר, והגיע למסקנה שיש כדאיות כלכלית בים.
נובומייסקי חזר עם ממצאיו למעבדתו בסיביר.
בשנת 1920 עלה נובומייסקי לארץ ישראל, ולאחר שנה העלה את משפחתו, ורכש משק בגדרה עבור בני משפחתו.
הקמת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות"
בשנת 1922 רכש נובומייסקי מערבי נוצרי בשם איברהים חסבון את עסקי ההובלה שלו, זכויות שיט בים המלח, זיכיון כריית מלח בהר סדום ושטח אדמה קטן ועליו מספר צריפים נטושים ליד נמל כרך לחופו הצפוני של ים המלח, לשם כך לווה נובומייסקי כסף מהברון רוטשילד.
בשנת 1924 הקים את חברת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות", גוף משפטי שיעודו קבלת הזיכיונות לחקר מחצבי האזור והפקתם.
נובומייסקי הביא מודדים לים המלח וערך סקרים עם הגאולוג של ממשלת המנדט הבריטי, ג'ורג' סטנפילד בלייק (George Stanfield Blake).
בשנת 1925 העניק הנציב העליון אישור לנובומייסקי להמשיך בניסוייו וב-4 באפריל 1925 שלח נובומייסקי את משה לנגוצקי, שהיה פועל ראשי במשקו בגדרה, לחופו הצפוני של ים המלח, שם ערך לנגוצקי לבדו, במשך שנתיים וחצי, תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג.
לאחר מכן הוציאו הבריטים מכרז לשם קבלת זיכיון לניצול מחצבי ים המלח.
במכרז התמודדו קבוצות שונות, וכן קבוצה של נובומייסקי שכללה גם מהנדס סקוטי בדרגת מייג'ר בשם תומאס גרגורי טאלוק (Thomas Gregorie Tulloch), שביקש כבר בשנת 1918 רישיון לניצול אוצרות ים המלח.
בשנת 1927 אישר הנציב העליון, הרברט פלומר, את בקשתם של נובומייסקי וטאלוק ובאותה שנה הצטרף נח מריסיס למשה לנגוצקי והיה לעובד השני בפיתוח המקום.
אולם, עד לאישור הסופי של הזיכיון, שניתן ב-1 בינואר 1930, לתקופה של 75 שנה, היה על נובומייסקי לעבור מסכת תלאות של ויכוחים בפרלמנט הבריטי, מתן הוכחות למקורות ההון וכן הסכמה למינוי יושב ראש בריטי לחברה.
"חברת האשלג הארץ-ישראלית", שהוקמה על ידי נובומייסקי ב-1929, פעלה בארבעה אתרים: דירקטוריון ושיווק - לונדון; הנהלה ומחקר - ירושלים; אתר ייצור עיקרי - צפון ים המלח; מרכז הפקה מתפתח - דרום ים המלח.
ממשלת המנדט לא אפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה.
עוד בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום.
ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שהצריכו הקצאת שטח נרחב.
השטח שעמד לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היה מצומצם יחסית, ואילו בדרום התקיים המרחב הנדרש.
אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים הרבה יותר בדרום, בשל הניתוק ממקום יישוב למעט קשר ימי עם האתר הצפוני, שנוסף על החום הרב.
רמת רחל התקשרה עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום.
הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתיישבים מרעננה, יוצאי המחנות העולים.
אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתיישבות וזו פונתה.
לעומת זאת, בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939 הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה.
את האישור להקמתה של התיישבות זו, הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח.
בשנת 1946 הקים נובומייסקי את חברת "דשנים וחומרים כימיים" במפרץ חיפה, במטרה לנצל את האשלג המופק מים המלח על ידי "חברת האשלג הארץ-ישראלית" לייצור דשנים.
כמו כן, מאז תחילת מלחמת העצמאות, ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות, על מנת לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה.
הוא הסביר לירדנים כי אי-שמירת מפעלי האשלג תגרום נזק חמור הן לירדן והן לבריטים.
הוא טס פעמיים לעמאן ולבסוף ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח שמירת המפעלים.
עם תוצאות אלה יצא ב-14 במאי לתל אביב, כדי לדווח זאת לבן-גוריון.
בן-גוריון לא התפנה אליו בשל ההכנות להכרזת המדינה ובאותה עת נפגע נובומייסקי בתאונת דרכים, בגללה לא יכול היה להשתתף בסיכום המגעים עם הירדנים.
ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם, שמסר את מפעלי חברת האשלג, באתר הצפוני ובאתר הדרומי, בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית.
בשל אשפוזו לאחר התאונה, לא היה נובמייסקי במקום ולא יכול היה לנסות ולנצל את קשריו בירדן להצלת המפעל.
ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני בצי של 17 כלי שיט קטנים מכמה מאות אנשים (עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח) אל אתר החברה בסדום.
רק ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש (לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים).
המפעל, שחובל לפני נטישתו, וכן קיבוץ בית הערבה, נהרסו כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה שתפקידה היה לבדוק את פעולת חברת האשלג ולהגיש המלצות לגבי פעולת הממשלה בעניינה.
מצד אחד, החברה מילאה תפקידים לאומיים וחלוציים בפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל.
אולם, מצד שני, הייתה החברה קשורה בבריטניה ובדירקטוריון שישב בלונדון.
אגב כך, נפגע נובומייסקי, שהיה בן 75 באותה שנה.
החברה החדשה פעלה מבלי לנצל את כל הניסיון שנרכש ותפקודה התערער, עד למינויו של מרדכי מקלף למנכ"ל החברה, שהביא את החברה למסלול של התפתחות.
בשנת 1957 העניק הטכניון לנובומייסקי תואר כבוד של דוקטור למדעים טכניים.
בשנת 1961 נפטר נובומייסקי בגיל 87, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת רמת שרת בירושלים, שכונה בה מונצחים מנהיגים ציוניים חשובים בשמות רחובות.
משה נובומייסקי לא היה חלק מהממסד הציוני ולכן הושכח על ידי האבות המייסדים.
משך שנים רבות לא הונצח חלוץ התעשייה בארץ ישראל באופן שתואם את תרומתו הייחודית והעצומה.
בשנת 1974 הוקמה שכונת רמת שרת בירושלים ובה הונצח ברחוב על שמו.
בשנת 2021 תוקן חלקית המצב כשנפתח מרכז המבקרים ע"ש משה נובומייסקי במחנה העובדים הישן בסדום.
"תוצרת האשלג העולמית וים-המלח", שנתון פלניוס לכלכלה של א"י, תל אביב, 1936.
משה מרוז הוא עורך דין פלילי מוביל, עומד בראש משרד עורכי דין בתחום הפלילי.
נולד בישראל לד"ר פנחס רוזנבליט.
הוא התמחה במשרדו של עורך-דין חיים קאזיס.
לאחר שקיבל את רישיון עריכת הדין שימש כסניגור בפרשות נודעות ומתוקשרות בתחום הפלילי.
בין השאר ייצג בבתי המשפט את שלמה נור שהורשע באונס "מיס עולם" לינור אברג'יל, האחים אלפרון, פרשת רומן זדורוב, רצח עו"ד ענת פלינר, רצח אנטולי קרפ, רצח אסף שטיירמן ועוד.
במשרדו שותפים גם ילדיו שירה, עופרי, ניר וידין.
היה מפקדה של ספינת המעפילים יגור.
משה מרק נולד במוסקבה (1904).
הוא התמנה לתפקיד על ידי שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב'.
בחודש יולי 1946 יצאה הספינה ממרסיי שבצרפת לכיוון ארץ ישראל ועליה כ־750 מעפילים, רובם ככולם ניצולי מחנות ההשמדה.
לא רחוק מחופי הארץ נעצרה הספינה על ידי הבריטים ואנשיה הוגלו לאחר מאבק לקפריסין.
משה מרק הוברח מהמחנה על ידי אנשי ההגנה והגיע עם עוד אחדים בסירה קטנה לחופי נהריה.
דגם של הספינה "יגור" הובא ב-2006 לארץ והוצב בעתלית.
בשנים 1954–1955 היה נספח בשגרירות ישראל במוסקבה ועסק ביצירת ושמירת קשר עם היהודים שם.
עקב פעילות זו, נדרש על ידי השלטונות הסובייטיים לעזוב את מוסקבה באיום שיוכרז "אישיות לא רצויה".
משה מרק היה ממייסדי ענף המדגה בארץ, הקים את חוות הניסיונות לגידול דגים על יד גנוסר והדריך דורות של מגדלי דגים.
מרק נפטר ב-1998 בקבוצת כנרת ונקבר בבית הקברות כנרת.
הרב משה מרדכי פרבשטין (נולד בכ"ג בתשרי ה'תש"ד, 22 באוקטובר 1943) הוא ראש ישיבת חברון בירושלים, חבר נשיאות ועד הישיבות וראש בית המדרש לרבנים בברלין.
נולד בירושלים לרב אברהם פרבשטין, ולחנה, בתו של רבי יחזקאל סרנא, שניהם ראשי ישיבת חברון.
בנעוריו למד בישיבת תפארת צבי, הישיבה הקטנה הליטאית הראשונה בירושלים ברוח ישיבת סלבודקה, ולאחר מכן בישיבת חברון.
בשנותיו בישיבה היה קרוב מאוד לסבו רבי יחזקאל סרנא, ראש הישיבה, ואף למד עמו בחברותא.
בשנת תשכ"ה (1965) נשא לאשה את אסתר, בתו של ר' לייבל היינה, נינת האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור.
לאחר נישואיו למד בכולל הסמוך לישיבת חברון.
במשך הזמן למד שולחן ערוך הלכה למעשה, זכה לסמיכה מרבי חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר, ומרבי משה חברוני, ראש ישיבת חברון, ולתעודת כושר לדיינות.
במקביל שימש ככותב ערכים באנציקלופדיה תלמודית וכעורך-מבקר של מהדורת משנה תורה לרמב"ם בהוצאת שבתי פרנקל.
שירת בצה"ל כרב צבאי במילואים.
בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ליווה יחידות שריון קרביות שבהן שירתו תלמידי ישיבות הסדר.
במסגרת תפקידו היווה כתובת לשאלות הלכתיות, בעיקר בהלכות שבת.
בשנת תשל"ח (1978) התמנה למגיד שיעור בישיבת עטרת ישראל, בראשות הרב ברוך מרדכי אזרחי, שם שימש בתפקיד כשתים עשרה שנה יחד עם הרב ישראל מאיר וייס, הרב אליעזר סילבר והרב דוד כהן.
במקביל שימש כראש כולל במסגרות שונות שבהן התווה תוכנית מקיפה ללימודי דיינות.
בין השנים תשמ"ב-תשנ"א (1981–1992) היה ראש מכון בני דוד ביישוב פסגות, המזוהה עם הציבור הדתי לאומי.
בשנים תשנ"ג-תשס"ד (1993–2004) שימש כראש המחלקה להכשרת דיינים במוסדות אמרי דוד בירושלים.
רבים מתלמידיו בכוללים אלו משמשים ברבנות ובדיינות.
מאז שנת תשס"א (2001) הוא משמש כראש הכולל לדיינות במכון הרי פישל בירושלים.
בשנת תש"נ (1990) התמנה לדיין בבית הדין הרבני בנתניה, ולאחר מכן לאב"ד.
בתקופה זו התרחשה העלייה הגדולה מרוסיה, עם פתיחת מסך הברזל.
חלק מעיסוקו בבית הדין היה בשאלות הנוגעות לאישור יהדות של העולים ולבירור ייחוסם.
הקונטרס בדיני יוחסין שהוציא באותה תקופה מבטא את גישתו ההלכתית, והיווה בשעתו מקור משמעותי לדיינים ופוסקים שעסקו בנושא.
בשנת תשנ"ו (1996) עם פטירת אביו התמנה לראש ישיבת חברון, לצד הרב דוד כהן והרב שלמה כץ.
בישיבה הוא מוסר שיעור כללי, ושיעוריו מודפסים על ידי תלמידיו מדי שנה בחוברת "שיעורי מורנו ראש הישיבה".
בנוסף מקיים קבוצות לימוד ("חבורות") לתלמידי הישיבה בספרות תורנית הלכתית, כגון ספרי קצות החושן, נתיבות המשפט ועוד.
במקביל לתפקידיו כראש ישיבה וכראש כולל התמנה בשנת תשפ"א (2021) לנשיא עמית של בית המדרש לרבנים בברלין והחליף את הרב חנוך הכהן ארנטרוי, עם פטירתו.
הרב פרבשטין נודע כמומחה בתחומי רפואה והלכה, ובייחוד בהיבטים ההלכתיים של בריאות הנפש.
ספרו הראשון, משפטי הדעת (תשנ"ה, 1995), מהווה עיון מקיף בגדרי הדעת ובהלכות שוטה, והוא הניח את היסודות למחקריו בתחום זה.
בהמשך פרסם שורה של מאמרים ומחקרים שעסקו בסוגיות פסיקה מגוונות.
בשנת תשע"ו (2016) יצא לאור ספרו עין הדעת, שבו רוכזו מאמריו המרכזיים מכל תחומי עיונו, והוא נחשב המשך ישיר למשפטי הדעת תוך הרחבת היריעה לנושאים הלכתיים נוספים.
מעבר לעיסוקו בתחום ההלכה והרפואה, הרב פרבשטין נחשב מומחה גם לחושן משפט.
הוא מהווה כתובת מרכזית לשיטות הלימוד ולגיבוש תוכניות הלימוד בתחום זה.
בביתו מתקיים אחת לשבועיים שיעור קבוע לקבוצת דיינים פעילה.
הרב פרבשטין עוסק בהרבצת תורה ובאופן כללי נמנע מלעסוק בפעילות ציבורית, בשנת תשע"ד (2014) התמנה כחבר ועד הישיבות, בשנת תשע"ד (2014) הוביל מאבק נגד זיכוי גט לאשה שבעלה הוגדר כ"צמח" על ידי בית הדין בצפת.
רעייתו היא חוקרת השואה הרבנית אסתר פרבשטין.
בנו הרב יעקב הוא חתנו של הרב דוד יצחק מן; דיין בבית דין צדק בני ברק, ואב בית דין בבית הדין "נתיבות חיים".
מחתניו, הרב צבי מרדכי פלדהיים, דיין בבית הדין של המועצה הדתית ירושלים ומחבר הספר "דברי התנאים", הרב יוסף אלפנט, מראשי ישיבת מיר בירושלים, והרב דוד שרייבר, ר"מ בישיבה הגדולה עטרת שלמה בראשון לציון.
קונטרס בענייני יוחסין, הוצאת מוסדות אמרי דוד, תש"נ
משפטי הדעת: עיונים וברורי הלכה בגדרי הדעת ובהלכות שוטה, הוצאת מכון שער המשפט, תשנ"ה
עין הדעת: חידושי תורה, ברורי הלכה, פסקי דין, הוצאת מוסד הרב קוק, תשע"ו
משה נגבי (8 באוגוסט 1949 – 27 בינואר 2018) היה משפטן, עיתונאי, מרצה בתחומי המשפט והתקשורת, פרשן משפטי ומגיש תוכנית הרדיו "דין ודברים".
נגבי היה פרופסור חבר במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
כפרשן משפטי עסק בעיקר בעניינים אקטואליים.
הרבה לעסוק בהגנה על זכויות אדם, חופש העיתונות, שמירת החוק והדמוקרטיה ובנושאי טוהר המידות של אנשי ציבור.
נולד בישראל לעליזה ולזאב נגבי (לשעבר קצנלסון), משפטן ושופט בבית הדין לעבודה.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים ובשנת 1976 קיבל תואר שני במשפטים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד בפרקליטות המדינה, והתמחה אצל השופט מישאל חשין, ששימש אז המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
שירת בצה"ל מ-1971 עד 1974, תחילה כתובע בפרקליטות הצבאית, ובהמשך הועבר לחיל חינוך.
דן מרגלית כתב שההעברה נעשתה לאחר שהנגבי נחשד בהעלמת הודאה של נאשם פלסטיני בכך שהטמין מוקש.
במהלך לימודיו ב-1969 התקבל לעבודה כעורך חדשות בקול ישראל, ועבד ברשות השידור עד לסגירתה ב-2017. ב-1981 החל לערוך ולהגיש בקול ישראל את התוכנית "דין ודברים", העוסקת בענייני משפט וזכויות אדם.
בהמשך עברה התוכנית לשידור ב"כאן" - תאגיד השידור הציבורי.
ברב-שיח מטעם תנועת "יש גבול" שנערך ב-1990 בנושא הסרבנות אמר נגבי: "אם יחילו את הריבונות בלי לתת זכויות הצבעה [לערבים]...
יכול להיות מצב שבו אומר: לא שווה לקיים את החברה הזאת, ואז מלחמת אחים לא תפחיד אותי..."
ב-1997 היה עמית מחקר במרכז שורנסטיין לתקשורת ומדיניות ציבורית, באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
במשך שמונה שנים כתב טור בשם "חוק וסדר" בעיתון "מעריב".
באפריל 2001 פוטר מהעיתון על רקע סירובו לכתוב פרשנות ביקורתית על מהלכי הפרקליטות בעניין זיכויו של אביגדור קהלני, שהיה ספיח לפרשת נמרודי, כדרישת עורכיו.
פיטוריו עוררו סערה ציבורית וגרמו להתבטאויות חריפות של עיתונאים ואנשי ציבור נגד פיטוריו.
על רקע זה, הוזהר נגבי על ידי בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, על כך שבפרשנותו על עסקת טיעון בפרשת נמרודי בטלוויזיה העמיד עצמו בניגוד עניינים, עקב פיטוריו על ידי עופר נמרודי.
נגבי שימש הפרשן המשפטי של קול ישראל ושל הערוץ הראשון עד לסגירתם, וכתב מאמרי דעה בעיתונים "גלובס" ו"הארץ".
בשנת 1996 מונה למרצה בכיר במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובסוף 2013 קודם לדרגת פרופסור חבר.
לימד בחוגים למדע המדינה ותקשורת באוניברסיטת תל אביב וביחידה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1999–2000 לימד בבית הספר לתקשורת של מכללת ספיר.
משנת 2001 עד שנת 2007 לימד בבית הספר לתקשורת של המכללה האקדמית נתניה.
הוא הרצה במכללה לפיקוד ומטה של משטרת ישראל, במכללה לביטחון לאומי, ובמדרשה לקצינים בכירים של צה"ל.
בעבר כיהן בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
החל מפתיחת תאגיד השידור הישראלי בשנת 2017 ועד מותו הגיש את התוכנית "דין ודברים" בכאן ב.
משה נגבי היה נשוי לד"ר עירית נגבי, מרצה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובחוג לקרימינולוגיה במכללת אשקלון, ולהם שלושה ילדים.
נגבי הלך לעולמו ב-27 בינואר 2018 לאחר מאבק בסרטן.
נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
כבלים של צדק: בג"ץ מול הממשל הישראלי בשטחים, 1981.
נמר של נייר: המאבק על חופש העיתונות בישראל, ספרית פועלים, 1985.
מעל לחוק: משבר שלטון החוק בישראל, עם עובד, 1987.
חופש העיתונות בישראל: ערכים בראי המשפט, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1995.
כסדום היינו: במדרון ממדינת חוק לרפובליקת בננות, הוצאת כתר, 2004.
חופש העיתונאי וחופש העיתונות בישראל: דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2011.
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, מטעם האגודה לזכויות האזרח (1984)
מגן תנועת אמיתי על תרומתו לשלטון החוק (1992)
אות אביר איכות השלטון, מטעם התנועה לאיכות השלטון (1996)
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1998), על "קידום שלטון החוק, ערכי הדמוקרטיה ושמירה על זכויות האדם".
משה מרון (במקור: סגל; 22 במרץ 1926 – 6 באוקטובר 2023) היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש ציבור ישראלי, סגן ראש עיריית רמת גן במשך שנים רבות וחבר הכנסת מטעם סיעת הליברלים ברשימת הליכוד בכנסת התשיעית.
כיהן כיו"ר הכנסת בפועל ושימש סגן יו"ר איגוד ה־Junior Chamber International , לאחר שנבחר בכנס העולמי בפריז.
מרון נולד כמקס לודוויג סגל בקניגסברג שבגרמניה (כיום קלינינגרד ברוסיה).
בשנת 1934 עזב עם אמו לריגה, שם למד בבית ספר יהודי ובשנת 1935 עברו לברלין.
בפברואר 1936 עלה לארץ ישראל עם אמו וסבתו (הוריו היו גרושים).
אביו וקרובים נוספים נספו בשואה.
סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 16.
למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך לעריכת דין ב-1948. עם הקמת צה"ל גויס לשירות הפרקליטות הצבאית של חיל האוויר ושירת בה כשנה.
שם הכיר את רעייתו, אהובה, ששירתה במטה חיל האוויר ברחוב הירקון.
בשנת 1961 הצטרף למפלגה הליברלית.
בתחילת 1967 נכנס למועצת העיר רמת גן כנציג המפלגה הליברלית, בעקבות מותו של שלום זיסמן מרשימת גח"ל.
מרון כיהן כיו"ר הוועדה לשיפור פני העיר וארגן מבצעי פרסים לעידוד אדיבות עובדי העירייה ושיפור חזות החנויות בעיר.
כן ארגן קורסי מינהל ואדיבות לעובדי העירייה.
בשנים 1969–1977 כיהן כממלא מקום ראש העירייה ואף כיהן כראש עיר בפועל בעת שהותו של ראש העיר ישראל פלד בארצות הברית.
לאחר שנכנס לכנסת התפטר מכהונתו כסגן ראש העיר באוגוסט 1977. לאחר סיום כהונתו בכנסת חזר לכהן כסגן ראש עיריית רמת גן משנת 1981. במלחמת המפרץ נפגע ביתו מטיל סקאד.
בספטמבר 1970 השתתף בכינוס של הוועד הציבורי למניעת הנסיגה שפעל נגד תוכנית רוג'רס.
בשנת 1977 נבחר מטעם הליכוד לכנסת התשיעית וכיהן בה כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכנסת.
כאשר יצחק שמיר נתמנה לשר החוץ, כיהן מרון כיו"ר הכנסת בפועל עד מינויו של יצחק ברמן ליושב ראש קבוע.
בשנת 1979 היה שותף לדרישה של חברי הכנסת מהליברלים להתפטרותו של שמחה ארליך לאור כישלונו במשרד האוצר, ואף להתפטרות כלל שרי הליברלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית נדחק אחורה למקום ה-55 ברשימת הליכוד ולקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה הוצב במקום ה-47 ולא שב לכנסת.
לאחר פיזור הכנסת התשיעית חזר לעסוק בעריכת דין, והמשיך בפעילות במפלגה הליברלית וכסגן ראש עיריית רמת גן.
בתחילת 1987 נמנה עם המחנה של אברהם שריר, גדעון פת ומשה ניסים מול המחנה של יצחק מודעי.
בשנת 1987 מונה על ידי שר התיירות אברהם שריר ליושב ראש ועדה ההשגה לדירוג בתי מלון.
ב-2003 פרש מהחיים הפוליטיים ומאז שימש יו"ר יד-לבנים ונשיא קרן רמת-גן לחינוך ותרבות.
מרון אף פרסם אוטוביוגרפיה בשם "מזל ואושר".
משה מרון נפטר ב-6 באוקטובר 2023, בגיל 97. הותיר אחריו בן, בת ונכדים.
בשנת 1982 זכה בעיטור צלב הכבוד בגרמניה המערבית
בשנת 1991 זכה בעיטור "אות הזהב הגדול" (Grosses Goldenes Ehrenzeichen) מאוסטריה
בשנת 2006 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן
בשנת 2013 נקרא על שמו בית האזרח ברמת גן
הרב משה מרגלית (בין ת"ע לת"ף, 1710/1720 - י"ב בטבת ה'תקמ"א, 9 בינואר 1781) היה מחבר הפירוש "פני משה" ו"מראה פנים" לתלמוד הירושלמי.
נולד בקיידאן שבליטא לאביו הרב שמעון מרגלית, ובלמדו שם לימד את הגאון מווילנה ששהה בילדותו כשלושה חודשים בעיר.
בהמשך נתמנה לרבה של קיידאן.