tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי הביניים הייתה בארביל קהילה חשובה, ואף המשורר יהודה אלחריזי ביקר בה בשנת 1215. הכיבוש המונגולי (1258) לא פגע בקהילה היהודית בארביל, מפני שהעיר נכנעה ללא התנגדות.
במאה ה-17 היו בקהילה היהודית במקום כמאתיים משפחות והן היו נתונות לרדיפות מצד המוסלמים.
בשנת 1847 היו בארביל כמאה משפחות של יהודים, ויהודי היה צראף באשי (גזבר) של השלטונות.
לפני מלחמת העולם השנייה (1939) היו במחוז ארביל כולו כ- 1,900 יהודים.
בשנת 1920 נערך מפקד רשמי ראשון ובמחוז ארביל נמנו 4,800 יהודים.
ד"ר ארתור רופין מסר, שבאותה השנה היו בארביל עצמה 1,500 יהודים.
במפקד 1947 נמנו בעיר ארביל 1,601 יהודים.
יהודי ארביל היו ברובם סוחרים ובעלי מלאכה כגון צבעים, בנאים, סנדלרים וסבלים.
היה להם שוק משלהם בשם "הארת תעג'יל".
ארביל, בהיותה עיר מחוז, שימשה מרכז גם ליהודי הכפרים שבסביבה: ראוונדוז, מח'מור, ראניה, כויסנג'ק ואל-זיבאר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הירבו יהודים להגר לארביל מכפרי הסביבה.
עד למלחמת העולם הראשונה היו בעיר שני בתי כנסת ובכל אחד מהם התקיים כנראה "חדר" שנקרא "מדרש", שבו למדו ילדי הקהילה עד שמלאו להם שמונה שנים.
יהודים אמידים שרצו להקנות לילדיהם חינוך כללי שלחו אותם ל"כותאב" - ה"חדר" המוסלמי.
עם הקמת בית הספר של חברת "כל ישראל חברים" ("אליאנס") במוסול נשלחו אליו ילדים מארביל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה (1918) למדו ילדים יהודים בבתי הספר הממשלתיים.
בשנת 1921 חזר לארביל חכם מאיר, שהתגורר שנים רבות בכרכוך, ויזם הקמת "חדר מתוקן" שבו ילמדו גם עברית וגם חשבון.
ב-1922 הסכימה הממשלה לפתוח בית ספר יהודי בבניין שהקהילה העמידה לרשותו.
בית הספר נקרא בשם "ארביל השני", המנהל וחלק מהמורים לא היו יהודים.
מאז 1930 איבד בית הספר את צביונו היהודי ומספר התלמידים היהודים היה קטן ממספר המוסלמים.
בנות לא זכו כמעט לחינוך בקהילה.
רק ב-1936 נשלחו שתי בנות לבית- ספר ממשלתי.
הפעילות הציונית בארביל הייתה שונה באופייה מבמקומות אחרים.
בראשה עמד צאלח נוריאל, שכיהן כראש הקהילה משנת 1920. מאותה השנה הוא טיפל בהתרמת בני הקהילה למען הקק"ל.
ב-1935 עמד נוריאל להשתתף כציר בקונגרס הציוני, אך השלטונות מנעו את יציאתו.
בארביל הוקם סניף של "אגודת צעירי בני יהודה".
הפעילות כללה הרצאות בעברית והפצת ספרות עברית וחומר אחר על ארץ-ישראל.
בשנת 1948 החלה פעילות ציונית אקטיבית ב"מדרש".
מדריכי המחתרת החלוצית ביקרו במקום מדי פעם בפעם.
הפעילות התקיימה עד לעלייה ההמונית לישראל ב-1951. לאחר שנה זו לא נותרו עוד יהודים בארביל לאחר שכל בניה עלו לישראל.
בארביל הייתה ישיבה, שהעניקה הסמכה לרבנות ושלחה רבים מבוגריה לכהן כרבנים בכפרי הסביבה.
הרב אברהם אלכורדי היה רב ואב בית דין של העיר ארביל.
לאחר פטירתו התמנה לתפקיד הרב יצחק נח אשר בשנת 1907 (ה'תרס"ז) הוסמך על ידי הרב אברהם אלכורדי אשר היה מורו ורבו.
לאחר עזיבתו של הרב יצחק נח, רבה הראשי ואב בית דין הרבני של ארביל היה יצחק ברזאני, יליד צפייה.
אחיו היה אברהם ברזני שהפך לראש הקהילה בישראל.
מסוף המאה ה-19 עד שנות ה-20 של המאה ה-20 התחילה עליית יהודים לארץ ישראל, אך רוב היהודים עלו בשנים 1950–1951 במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
לבני הקהילה היה בית כנסת בשכונת הבוכרים שבירושלים בשם "בית כנסת הארבלים".
רב בית הכנסת בהקמתו היה אברהם ברזני, יליד ארביל.
בית הכנסת הוקם בשנות ה-30 על ידי בני הקהילה, על קרקע בבעלות יעקב זבורוף, בשנת 2007 מכרו יורשיו את הקרקע ליזם פרטי, בשנת 2020 לאחר שעירורם של המתפללים נדחה על ידי בית המשפט העליון המתפללים פונו ובית הכנסת נסגר והועבר לרשות היזם.
קהילת המודיעין הספרדית (בספרדית: Comunidad de Inteligencia Española) היא קבוצה של ארגוני ביון התלויים בממשלת ספרד אשר ביססו את עצמם כקהילת מודיעין באמצעות חוק 11/2002. ניתן לחלק את קהילת המודיעין לשלושה ענפים:
מודיעין חוץ: מבוצע על ידי מרכז המודיעין הלאומי יחד עם סוכנויותיה הכפופות לה
מודיעין פנים: מסופק בעיקר על ידי מרכז המודיעין ללוחמה בטרור ופשע מאורגן וסוכנויות קטנות אחרות.
המודיעין הצבאי: נוצר על ידי מרכז המודיעין של הכוחות המזוינים הספרדית לבין סוכנויות הביון של כל אגף בכוחות המזוינים.
לכל הסוכנויות הללו, יש להוסיף את סוכנויות המודיעין מחילות המשטרה השונים של ספרד.
קהילת המודיעין מדווחת ישירות לראש ממשלת ספרד ולקבינט שלו.
קהילת הפחם והפלדה האירופית (בראשי תיבות: ECSC) הייתה ארגון שמטרתו הייתה לאחד את תעשיית הפחם והפלדה האירופי תחת ארגון בינלאומי בין ממשלתי של אינטגרציה אזורית, שעתיד להפוך לגוף על לאומי.
הוגה הרעיון היה רובר שומאן, בהשראת מסמך שהגיש לידיו ז'אן מונה בשנת 1950. שומאן, בהשראת מונה, ביקש ליצור סולידריות בין המדינות על ידי ארגון משאבים אלו, לאחר מלחמת העולם השנייה.
קהילת הפחם והפלדה כוננה באמנת פריז בשנת 1951 ונכנסה לתוקף 23 ביולי 1952. האמנה נחתמה על ידי צרפת, מערב גרמניה, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
הקהילה מנתה מוסדות שונים אשר ישבו בלוקסמבורג.
בשנת 2002 אמנת פריז הגיעה לסופה וקהילת הפחם והפלדה התייתרה לאור השינויים הטכנולוגיים והתעשייתיים ועלייתו של האיחוד האירופי.
הקהילה ביקשה לשקם את הכלכלות של המדינות החברות בה, לחזק שוק משותף וסחר חוץ, לכונן קהילה חזקה ורחבה.
בנוסף, היא הייתה אחת מהגורמים המשפיעים על החזרת גרמניה המערבית לחברה ולחיזוק כלכלות שהיו במערב אירופה.
האינטגרציה האירופית הייתה תהליך ארוך שנעשה על ידי משא ומתן, אמנות והסכמים בין מדינות.
ניתן להצביע על כך שקיומה של מלחמת העולם השנייה הייתה אחת מן הגורמים המרכזיים שהניעו את האינטגרציה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה האווירה ששררה באירופה הייתה אווירה של שבר וכישלון, אך התחושות האלו לא הספיקו בשביל להוציא צעדים בפועל למען האינטגרציה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תחושות השבר הקשות שהיו הפכו לתובנות, לקבלת הגורמים שגרמו להרס ביבשת ולרצון לפעול בנושא.
כך התחילו תנועות, מנהיגים ומפלגות להזכיר ולהעלות את הרעיון לאינטגרציה האירופית.
קהילת הפחם והפלדה הייתה דריסת הרגל הראשונה באינטגרציה האירופית.
אחת ממטרותיה הייתה הצלחה כלכלית למדינות החברות שלה, הצלחה כלכלית שבסופו של דבר תחזיר את הלגיטימיות שאבדה למדינות במרוץ השנים.
מטרה נוספות בהקמת קהילת הפחם והפלדה הייתה הבאת תמריץ למדינות לשתף פעולה ביניהן לאחר משבר ביחסים, משום שלאחר המלחמה היה פיצול ביבשת; בין המזרח והמערב.
ההבנה הייתה שאם יהיה תחום מסוים שבהן המדינות יצטרכו לקבל החלטות משותפות ולהיות תלויות אחת בשנייה, היריבויות יופסקו ותהיה הצלחה בשיקום היחסים.
לכן, ההצעה הייתה להתמקד בתחום הפחם והפלדה שכן זה תחום שלמדינות יש עניין בו, יש את הציוד המתאים, חוסר בתלות בגורמים חיצוניים ורצון לשקם את עצמן בעזרת משאבים אלו.
הצהרת שומאן הייתה תוכנית לשיתוף פעולה כלכלי אירופי אשר הוצגה במסיבת עיתונאים ב-9 במאי 1950 בפריז, על ידי רובר שומאן.
ההצהרה כללה מספר צעדים שנועדו ליצור מיזוג אינטרסים וסולידריות בקרב מדינות מסוימות ובנוסף לכך, שיתוף פעולה אשר יתרחב עם הזמן לעוד תחומים.
חלק מהצעדים היו ניהול משאבי הפחם, פלדה, הברזל והמתכת של צרפת, גרמניה ועוד מדינות שיבקשו להצטרף על ידי הרשות הבין לאומית.
דבר זה היה ביקש להביא לתוצאה של אספקה שוטפת של המשאבים לקהילת המדינות, מודרניזציה ותנאי עבודה מטיבים יותר.
הצהרה זו היוותה אבן דרך ראשונה ליצירה של עידן בו נוסדים מוסדות על לאומיים בעלי יכולות התערבות ותכנון נרחבות אשר ייצרו תשתית מסוימת להקמת פדרציה שתשמור על השלום באירופה שלאחר שתי מלחמות עולם.
הצהרת שומאן הובילה לחתימה על אמנת פריז, בשנת 1951. אמנת פריז נכנסה לתוקף ב-23 ביולי 1952 ונמשכה חמישים שנה.
האמנה הקימה בפועל את קהילת הפחם והפלדה האירופית בתקופה בה הוצעה קהילת הפחם והפלדה, המדינות האירופיות פחדו מהמחסור של המשאבים ביבשת ופחדו כי גרמניה תנצל זאת ותשפיע לרעה על הכלכלה שלהן.
ז'אן מונה חשב על האמנה והגה אותה מתוך ההבנה שהקהילה תוכל לחתור למגע בין לאומי, להקים מגזר שלם ובכך לפצות על המחסור של המשאבים.
התוכן של אמנת פריז, והמסמך שניסח ז'אן מונה שהיה הכוח המניע מאחורי האמנה, ביטאו דעות חלוקות בין המדינות השונות.
המדינות קיימו משא ומתן ארוך שנמשך מ-20 ביוני 1950 עד אפריל 1951. חילוקי הדעות לגבי אמנת פריז נגעו בהרכבי המוסדות אך הבעיה העמוקה יותר הייתה קשורה בכך שהתעשיינים של צרפת ומערב גרמניה סלדו מהרעיון של ארגון על לאומי הקשור בפחם ובפלדה.
במהלך המשא ומתן על הקמת הקהילה, המדינות לא הביעו רצון להקים מגזר משותף, אלא הביעו עניין במשאבים שיעזרו להן לבנות עצמן מחדש.
כל מדינה משכה את המשא ומתן לכיוון שלה ולצרכיה; יצרנים צרפתים ביקשו גישה למשאבי גרמניה, חברות בלגיות, איטלקיות והולנדיות ביקשו זמן הסתגלות בשביל לבנות את התעשיות שלהן מחדש, וההולנדים דרשו להקים מועצת שרים שתפקח על הרשות העליונה של הקהילה.
לבסוף הקמת קהילת הפחם והפלדה התממשה למרות ההתנגדויות שעלו בגלל האינטרסים השונים של התעשיינים.
זאת משום שהייתה תמיכה פוליטית מארצות הברית, צרפת, ומערב גרמניה.
בסוף המשא ומתן שש מדינות חתמו על האמנה, והן - בלגיה, צרפת, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, איטליה, לוקסמבורג והולנד.
האמנה כוללת הקדמה וסעיפים חשובים שמכסים את המשימות ואת המטרות של קהילת הפחם והפלדה, קווים מנחים בנוגע לכלכלה ולחברה, סידורים הקשורים למוסדות ועוד הוראות כלליות.
האמנה קבעה שקהילת הפחם והפלדה תימשך 50 שנה, ובהמשך ניתן לראות כיצד הקהילה סיפקה פלטפורמה ארגונית ליוזמות על-לאומיות דומות, כמו הקהילה הכלכלית האירופית, שנוצרה בשנת 1958. למעשה, אמנת פריז קבעה את האופי העל לאומי של קהילת הפחם והפלדה, בעלת האחריות לניהול שוק משותף למגזרי הפחם והפלדה.
היא ייסדה את היחסים החדשים בין צרפת למערב גרמניה לאחר המלחמה וקבעה את התשתיות למערכת טרנס אטלנטית חדשה.
מוסדות קהילת הפחם והפלדה היו הרשות העליונה שלצידה היה הייתה את הוועדה המייעצת, האספה המשותפת, מועצת השרים המיוחדת ובית המשפט לצדק.
הרשות העליונה: הרשות הורכבה מתשעה נציגים.
שמונת הנציגים הראשונים ברשות מונו על ידי ממשלות המדינות החברות בהסכמה משותפת מתוך אזרחיהן.
הנציג התשיעי נבחר על ידי הנציגים כאשר הוא קיבל לפחות 5 קולות.
נציגים אלו נשבעו להיות נאמנים לחבר המדינות, ולא כל אחד למדינה שלו.
הנציגים לא היו רשאים לעסוק בעיסוקים אחרים או להיות בעלי אינטרסים אישיים.
כל אלו הבטיחו את האופי העל לאומי של הרשות העליונה.
תפקידה היה להבטיח שהמטרות של האמנה מושגות והיה עליה לוודא ששוק הפחם והפלדה המשותף מתפקד כראוי ושהקהילה כולה מתנהגת בהתאם לאמנה.
האספה המשותפת: האספה כללה 78 נציגים מתוך המדינות החברות, חלקם נבחרו על ידי בחירות כלליות וחלקם נבחרו על ידי פרלמנטים לאומיים.
תפקיד האספה היה לפקח על הנעשה כפי שהוקנה לה באמנה.
הוועדה המייעצת: הוועדה המייעצת כללה בין 30–50 חברים והם התחלקו באופן שווה לעובדים, יצרנים, צרכנים וסוחרים ממגזר הפחם והפלדה שמונו לשנתיים.
הוועדה המייעצת הייתה בנויה מאספה, לשכב ונשיא.
הרשות העליונה הייתה מתייעצת עם הוועדה מתי שראתה את הצורך, אך היו גם מקרים מסוימים לפי האמנה שהיא הייתה חייבת להתייעץ עמה.
בנוסף לכך הרשות העליונה הייתה מדווחת לוועדה על התוכניות והמטרות שלה.
מועצת השרים המיוחדת: מועצת השרים הורכבה מנציגי המדינות החברות, כל מדינה בחרה נציג מטעמה.
כל שלושה חודשים נציג אחר היה נשיא המועצה, לפי סבב אלפביתי של המדינות.
אחריות המועצה הייתה להתאים את פעולת הרשות העליונה לממשלות שהיו אמונות על המדיניות הכלכלית של מדינותיהן.
מועצת השרים גם נתנה חוות דעת בהחלטות שרשות העליונה ביצעה.
בית המשפט לצדק: בית המשפט כלל שבעה שופטים למשך שמונה שנים.
המינוי היה בהסכמה משותפת על ידי המדינות החברות מאנשים מקצועיים שהיה בכישוריהם לבחור אנשים לתפקיד זה.
בית המשפט נעזר בנוסף לכך בשני עורכי דין כלליים.
תפקיד בית המשפט היה לדאוג על שמירת החוק בפרשנויותיו, ביישום האמנה ותקנותיה.
בנוסף למוסדות, אמנת פריז קבעה מסגרת של כללים כדי שהשוק יתחזק ויבנה אופי תחרותי.
שקיפות במחירים - אפליית מחירים נאסרה וחברות חויבו לפרסם את המחירים שהן מציעות
השקעות – לרשות העליונה הייתה אפשרו לעזור במימון או לאסור השקעות.
זה נקבע בשביל למנוע מצד של סבסודים לא חוקיים בתעשייה.
קרטלים - הקרטלים היו אסורים והרשות העליונה היה מפקח ומאשר שהמיזוגים שנעשו בתעשייה, נעשו במטרה להגביר את היעילות של השוק ולא למען מטרות אחרות.
ביטול הסבסוד - היו אישורים חריגים במקרים מסוימים, כל עוד הם צומצמו בהדרגה.
מדיניות העבודה - הוראות ברורות על מדיניות העבודה שנועדו ליצור שקיפות והוגנות.
תחבורה - תעריפי הובלה שווים על כל חברות הפלדה, שפורסמו לכולם, ללא הבדלי לאום.
יחסי חוץ – הרשות העליונה בעלת יכולת לקיים משא ומתן ויחסים דיפלומטיים הקשורים בפחם ובפלדה עם מדינות זרות, תחת השגחה ופיקוח של מועצת השרים.
משבר - כאשר יש מצב של "משבר גלוי" הרשות העליונה תהיה אחראי לקבוע מכסות.
בשנותיה הראשונות של קהילת הפחם והפלדה, הציפיות ממנה היו גבוהות.
העולם הזדקק לכלכלות חדשות אחרי המלחמה, היה ביקוש למשאבי הפחם והפלדה משום שמשאבים אלו עזרו לצרכים של העולם המפותח.
כמו כן הייתה ציפייה סמלית; מדינות אשר מתחברות לקהילה בין לאומית המבוססת על משאבים מייצגות כוח ועוצמה.
הביקוש לפלדה גדל בשני העשורים הראשונים של הקהילה.
העולם חווה בניה מחודשת לאחר המלחמה ולכן לפלדה היה משקל חשוב בכלכלה הבין לאומית.
ייצור הפלדה עלה בצורה משמעותית ושיתוף פעולה בין מדינות או חברות העלו זאת גם כן.
בנוסף היו קהילות כלכליות קטנות בתוך קהילת הפחם הצליחו להרוויח משיתוף הפעולה בתחום ולהקים חברות גדולות.
שש המדינות החברות היוו ביחד 16% מהייצור העולמי של פחם, ו-20% של ייצור פלדה.
כמו כן, סחר החוץ, ייצוא וייבוא לעולם זכה להצלחה רבה לאחר שהיה שפל בתחום אחרי המלחמה.
המדינות החברות עברו תהליך של הדרגה: עם השפל של הסחר הן סמכו על עצמן, לאחר מכן התחילו לסחור ביניהן, ועם הזמן החלו לפתוח את מדיניות הסחר לשאר העולם.
בנוסף, קהילת הפחם והפלדה חיזקה והראתה את היתרונות הקיימים במיזוג בין לאומי כלכלי, גרמה לכך שיש מעמד חדש המכיל תעשיינים ואנשי עסקים שהפכו להיות כוח מניע דומיננטי בתהליך המיזוג.
וכן, אחד ממוסדות הקהילה, בית המשפט, יצר בסיס משפטי לקידום העתידי של המיזוג האירופי.
במקביל לכל אלו הקהילה סבלה גם מחוסר לכידות בין חבריה ואף את עזיבתם של פקידים מתפקידם בקהילה למען ועדות של סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית.
בסוף המלחמה היה מחסור בפחם באירופה, אך בסוף שנות החמישים מצב זה השתנה משום היה ייצור עודף של פחם.
בין 1950–1970 צריכת הפחם ירדה והוחלפה בשימוש של פחמנים.
בנוסף, בגלל הפחתה של העלויות של ההובלה הטראנס אטלנטי, נוצר מצב בו יותר משתלם וזול להשתמש בפחם אמריקאי ולכן המכירות של הפחם האירופי ירדו באופן משמעותי.
כל אלו יצרו מצב של משבר במגזר הפחם שגרם להשלכות רבות.
חלק מן ההשלכות היו פיטורים, סגירת מכרות וכורים שנאלצו לחפש הכשרה חדשה.
משבר זה השפיע עמוקות על שש המדינות החברות, מה שגרם לרשות העליונה להיות זהירה במיוחד בצעדיה וזה השפיע על יחסיה עם מדינות צד שלישי.
הרשות העליונה התמודדה עם משבר זה בכך שביקשה להכריז עליו כמשבר גלוי, ובכך האמנה אפשרה לה לעשות מגבלות על ייבוא ממדינות צד שלישי, לקבוע מכסות ייצור וצעדים נוספים על מנת לייצב את המצב.
בשביל לנקוט בצעדים הללו הראשות העליונה הייתה צריכה את האישור של מועצת השרים.
לאחר משא ומתן, בשל חוסר הסכמה של הממשלות השונות בביצוע פעולות, כאשר כל ממשלה הייתה עם דעה שונה ומשכה לכיוון שלה, מועצת השרים סירבה לאפשר את ההכרזה על המשבר הגלוי ואת השינויים שהרשות העליונה הציעה.
בשל הסירוב של מועצת השרים, הרשות העליונה לא הצליחה לנקוט בצעד משותף עבור המדינות חברות והיא נתנה רק מספר המלצות לצעדים בנושא המשבר.
בעקבות ערעור הממשלות של המדינות החברות על צעדי הרשות העליונה וסירובם של מועצת השרים בנקיטת פעולות שהוצעו על ידי הרשות, תפקידה ויעילותה של הראשות העליונה הוטלה בספק.
ב-23 ביולי בשנת 2002 האמנה שהקימה את קהילת הפחם והפלדה הגיעה לסופה.
ההיסטוריה עברה רבות מאז חתימת האמנה אך עדיין פג תוקפה מהווה נקודת ציון להיסטוריה של אירופה.
אמנת קהילת הפחם והפלדה ייצגה את הניסיון הראשון ליצור קהילה גדולה והיוותה תשתית ומודל להקמת ארגונים על לאומיים.
לפי החוק הבין לאומי, המדינות החברות המייסדות יכלו לקבל החלטה ולהאריך את משך זמן האמנה, אך ההחלטה שהתקבלה הייתה להגיע לקיצה.
למרות שהאמנה הגיעה לסיומה, היא לא נכחדה לגמרי ועדיין ניתן לראות חלקים ממנה בקהילות אירופאיות שונות.
בתחילת שנות ה-90, כאשר תאריך התפוגה של האמנה התקרב, הייתה חשיבה על התמודדות ופתרון למצב זה.
הפתרון שהוצע לסיום האמנה היה מעבר הדרגתי של פעילויות מגזרי הפחם לקהילה האירופית (EC).
בהסכם ניס בשנת 2001 נקבע שכל הנכסים והמשאבים של קהילת הפלדה והפחם יועברו לקהילה האירופית בתאריך הסיום שלה.
נקבע כי הנציבות תטפל בנכסים האלו באופן נפרד, ושכל ההכנסות מהנכסים האלו יוקדשו למחקר על קהילת הפחם והפלדה.
נשיאי הרשות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה האירופית, 1952-1967
הקהילה היהודית בארטה נחשבת כקהילה היהודית הרומניוטית העתיקה והקהילה הקדומה ביותר ביוון ובמחוז אפירוס, למרות שמבחינה רשמית הוכרה רק בשנת 1920. היום אין יהודים בארטה, הקהילה פורקה בשנת 1959.
העיירה העתיקה הוקמה בשנת 625 לפני הספירה, ובשנת 1204, בתקופה הצלבנית, ניתן לה השם ארטה.
יש לשער שגם במאות ה-14 וה-15 התגוררו משפחות יהודיות בארטה והן קיימו קשרים עם הקהילות ביואנינה שבצפון ולפאנטו שבדרום.
ארטה נכבשה בשנת 1449 על ידי העות'מנים, אך אין מידע רב על ראשית הכיבוש, פרט לכך שקיימת עדות על גירושם של יהודים לאיסטנבול.
לא ידוע מספר המגורשים, ניתן להניח שהיו כ-120 גולים לאיסטנבול.
בנוסף, גם אין מידע על מספר הנשארים בעיר שהיו אוטוכטונים-רומניוטים.
המסמך היחיד שקיים הוא רשימת ואקפים (הקדשים) מקושטא מהשנים 1540 ו-1545, ושתשלום הג'יזיה של היהודים ניתן לוואקפים.
גידול האוכלוסייה היהודית בעיר תרם לבניית מספר בתי כנסת על ידי הקהילות השונות שהגיעו לפי מקומות מוצאם: קורפו, סיציליה, קלבריה ועוד.
אחד מבתי הכנסת היה בית הכנסת פוליזיה (Pulieza), שהוקם על ידי היהודים הפליטים שהגיעו מפוליה ומקלבריה.
בית כנסת זה התווסף לבית הכנסת גרקה (Greca) שהוקם במקום במאה ה-13.
בעיירה פעלו ארבעה קהלים עיקריים, שהגדול ביותר היה "קהל התושבים" המכונה "גריגוש" או "קורפו".
הקהילות האחרות היו: קהל סיציליה, קהל קאלבריה וקהל פוליה.
הפליטים שהגיעו מספרד נטמעו בין הקהילות השונות.
מנהגיהם ותרבותם של הפליטים מהמקומות השונים היו כמנהג מקום מושבם הקודם, ולא פעם היו ביניהם עימותים ומחלוקות.
המיסים הועברו במרוכז לשלטון העות'מני והקשרים החברתיים בין היהודים לשכניהם המוסלמים והיוונים היו נדירים והצטמצמו רק לכדי קשרים כלכליים.
שאר התושבים היהודים שנשארו בארטה, התארגנו לקהילה אחת, התפללו בנוסח הספרדים ודיברו יוונית מעורבת במילים איטלקיות וספרדיות.
המצב הביטחוני שלהם היה רע מאוד והם היו שרויים בשפל רוחני ובשפל כלכלי בשל העומס הכלכלי הכבד שהטיל עליהם הסולטן.
למרות מצבם הקשה, הם הקפידו לשלוח כספים לחיזוקו ולקיומו של היישוב היהודי בארץ ישראל בעזרת השד"רים שהגיעו אליהם.
במאה ה-18 המשיכו השד"רים להגיע.
אחד מהם נרצח - ר' שמשון גומץ פאטו.
אנשי "חברת גמילות חסדים" מארטה יצאו לאסוף את גופתו ואת שני מלוויו, והביאו אותם לקבורה בעיר.
בנוסף, ידוע כי מספר של יהודים יחידים מארטה עלו לארץ ישראל בתקופה הזו.
במאה ה-19 (1881) הועבר השלטון באזור לידי היוונים, שפת הדיבור של היהודים הייתה ספרדית-יהודית, וחברי הקהילה דברו בה עד לשואה.
בתקופה זו הוקמה "חברת תלמוד תורה מעירנו זאת ארטא יצ"ו" ששמה לה למטרה לעודד את החינוך במקום, אך קיבלה אליה גם חברים מהיישובים הסמוכים.
בשנת 1880 פרסמה החברה את תקנותיה בשלוש שפות: עברית, איטלקית ויוונית.
נשיא האגודה היה יוליס בסו (ביסו), סגנו - יעקב מאיוני והגזבר היה מ"ד יוחנס.
אגודות אחרות שקמו באותה העת היו "חברת צדקה" ו"הכנסת אחים".
השד"רים שהגיעו מארץ ישראל המשיכו להגיע לארטה גם במאה ה-19 בדרכם לקורפו ולאיטליה, התערבו בענייני הקהילה וחיזקו את הסכמותיה ותקנותיה על ידי פסקיהם.
לאחר פנייתו של נשיא הקהילה יעקב גניס והמזכיר ויקטור אלעזר, קיבלה הקהילה בשנת 1920 הכרה רשמית מממשלת יוון.
יהודי ארטה התגוררו בשלוש שכונות: שכונת טסימנטה, שכונת אוחטוס, שהיה בה בית ספר, ושכונת רולוי שהיו בה שני בתי כנסת - בית הכנסת הישן ובית הכנסת החדש שהיה בו גם מקווה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה היה לקהילה הספרדית במקום בית ספר עממי יהודי.
בשנים אלה התחילה להתפתח בעיר התנועה הציונית.
העיר הייתה תחת שלטון הכיבוש האיטלקי, והיחסים בין הקהילה היהודית לשלטון היו טובים.
האוכלוסייה היוונית בעיר ניסתה להקל עליהם והחיים נמשכו כרגיל קרוב לשלוש שנים, למרות שחויבו לענוד את הטלאי הצהוב ולהקפיד על שעות העוצר.
הגרמנים דרשו וקיבלו את השמות וכתובות היהודים מבית העירייה.
לפי הרשימה שהייתה בידיהם נעצרו רוב היהודים – 352 איש.
הגרמנים ריכזו אותם בבית הקולנוע "אורפיאוס" יחד עם יהודים שגורשו מהעיירה פרבזה.
משם, ב-2 באפריל 1944, הועברו כולם למחנה המעבר היידאר (Haidar) ליד אתונה, ולאחר מספר ימים נשלחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אחד האנשים שתמך ביהודים בתקופה קשה זו ושמר איתם על קשרים טובים, היה הבישוף ספירידון גינאקאס (Spyridon Ginakas).
כאשר נכנסו הגרמנים לארטה, פנה אליהם בבקשה להקל על היהודים, אך הם דחו את בקשתו.
בעקבות הדחייה יעץ לחברי הקהילה היהודית לברוח לכפרים הסמוכים ולהתחבא, אך רק מעטים נענו וברחו.
אחד מיורשיו, איגנטיוס השלישי (Ignatios III), העיד כי ספירידון הגן על היהודים, הוא הזדהה עם הפְּגִיעוּת שלהם ועשה כל שביכולתו כדי שלא ייפגעו.
ב-22 במרץ 1946, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, ביקר בארטה קנרי קונסטנדינס (Kanari Konstandines) אשר הכין דוח עבור הוועד המרכזי של קהילות יוון.
בדוח נכתב כי קיים הרס עצום במקום: בתי הכנסת הרוסים (על קיר בית הכנסת הפולייזי הוא הבחין בכתובת מ-12 מרץ 1882), בית הקברות היהודי הרוס, החנויות והבתים לא הוחזרו לבעליהם, אין חיים קהילתיים, מוסדות הדת, המנהל והחינוך היו הרוסים, ולא היו רבנים ומורים.
למרות המצב הקשה של היהודים שחזרו לעיר, נעשו מאמצים עד שנת 1948 לארגן מחדש את הקהילה.
נשיא הקהילה רפאל יקואל, ברוך אברהם ברוך שהיה שמש ומורה ושאר חברי הקהילה ניסו להביא מישהו מקורפו שימלא תפקידי מנהל שונים, אך גם זה לא צלח.
מצב זה הביא להגירתם של רוב חברי הקהילה לישראל, לארצות הברית ולאתונה.
בשנת 1958 נשארו בארטה כ-20 יהודים, ובשנת 1959 לא נותרו יהודים בארטה – הקהילה פורקה על פי צו ממשלתי שפורסם בביטאון הממשלה ב-10 באוגוסט 1959. בית הכנסת ובית הקברות הוסבו לשימושים אחרים בעיירה.
לדברי תאוקריס ואדיבוליס (Theocharis Vadivoulis), לכל בית בעיירה יש את הסיפור שלו.
אם זה משפחת מיזן, או משפחה אחרת בעיר שגרה ברובע היהודי או ברחוב סקאופה (Skoufa).
במאה ה-16 עסקו יהודים רבים בגידול גפנים, בתעשיית הגבינה, באומנויות שונות, במסחר מקומי ובין-לאומי, בעסקי תיווך והלוואות בריבית.
שיירות של סוחרים היו יוצאות באופן קבוע לשווקים במושקולור ובטוג'יל, הם סחרו עם ונציה ואנקונה בבגדים, משי ועורות.
רוב התושבים היהודים היו בני מעמד הביניים או השכבה הנמוכה.
המשפחות האמידות, שנשאו בעול המיסים, היו קלעי, פליצר, חלק ומראטו.
במאה ה-20, עסקו היהודים במקום בעיקר ברוכלות ובמסחר, אך בשל התחרות הכלכלית עם התושבים היוונים, היגרו רבים מהם לארצות הברית.
במשך שנות קיומה של הקהילה היהודית במקום, גדלה הקהילה עם הגירה של פליטים שהגיעו אליה ממקומות אחרים, או שהצטמצמה בשל מגפות, גירושים, מלחמות, עד שלבסוף לא נותרו יהודים בעיר.
לשיא פריחתה הגיעה במאה ה-16.
בשנת 1173, בעת ביקורו של בנימין מטודלה, היו בעיר 100 משפחות.
במאה ה-16 נמנו בארטה בסביבות 1,500–1,800 נפשות; בשנת 1869 נאמדה האוכלוסייה היהודית ב-1,000-800, שהתגוררו במקום תחת השלטון היווני; לפי מפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1939, התגוררו בארטה כ-500 נפשות, אולם בשנת 1940 בעת הגירושים הגיע מספרם ל-384 נפשות.
כ-50 איש שרדו בארטה לאחר המלחמה.
שו"ת שכתבו חכמי ארטה בתקופת האימפריה העות'מאנית, וכן מספר ש"ות שכתבו חכמי איטליה, מאפשרים לשפוך אור על הקהילה היהודית במקום.
הקהילה מוזכרת במיוחד בשל השו"ת של רבני סלוניקי שעסקו בבירורים הלכתיים הנוגעים בענייני עגונות, אישות וסכסוכי "יחידים" של הקהילות הנפרדות שהיו מצויות בעיר.
הקשרים בין הרבנים היו טובים והייתה ביניהם ובין רבנים אחרים התכתבות ערה בענייני הלכה.
עיקר ההתכתבות הייתה עם רבני קהילת סלוניקי, אך גם עם רבני קהילת יואנינה וקהילות אחרות.
בין רבני ארטה החשובים במאה ה-16 ניתן למנות את: ר' בנימין ב"ר מתתיה, ר' שמואל קלעי, ר' שלמה ב"ר ברוך, ר' שלמה ב"ר שמואל הספרדי, ר' כלב ב"ר יוחנן - רומאניוטי, ר' בנימין ב"ר שמריהו (פאפו) - רומאניוטי, ר' אברהם עובדיה הספרדי, ר' שלום ירושלמי ואחרים.
אחד האישים החשובים במאה ה-19 היה הוקה יצחק אפנדי, מתמטיקאי מפורסם שהתאסלם.
הוא שימש כמתרגם של הצי העות'מני והדיוואן הקיסרי, וכן מילא תפקידים דיפלומטיים חשובים משנת 1806 ואילך.
רבים מאנשי הקהילה היהודית בארטה הצטרפו למחתרת היוונית בפיקודו של נפוליאון זארוואס (Napoleon Zervas') מהליגה הרפובליקנית הלאומית היוונית (EDES - National Republican Greek League).
בית הכנסת קהילת קודש תושבים, הקדום ביותר מהמאה ה-11.
בית הכנסת גרקה (Greca), הוקם במאה ה-13. בשנת 1941 הופצצה העיר, ובין ההריסות היה גם בית כנסת זה, שהכיל את הספרייה החשובה במקום מהמאה ה-16 של בנימין זאב בן מתתיאס (היה שופט בית הדין של ארטה).
הריסות בית הכנסת נותרו עד שנות ה-50, ואז הוקם במקום פארק.
בית הכנסת פוליזיה (Pulieza), הוקם על ידי פליטים מפוליה ומקלבריה.
לאחר המלחמה חולק שטח בית הכנסת לשלושה ונותר רק קיר בית הכנסת עם מזרקה, הנמצא בשטח פרטי.
בשנת תל"ט (1679), היה בית כנסת שנקרא "ק"ק קלוריסו" (קלבריה).
בית הקברות היהודי שכן על גבעת פרנטי (Peranthi hill).
הדרך אליו הייתה קשה ונאלצו לשאת את הנפטרים על הידיים.
הייתה בו חלקה שהייתה מיועדת לקבורת רבנים, והגדר סביבו נבנתה מכספי העזבון של יצחק סוסי.
בדוח שכתב קנרי קונסטנדינס (Kanari Konstandines), הוא ציין כי בית הקברות היהודי נהרס לחלוטין, לא נשארה מצבה אחת שלמה, הקברים היו הרוסים ורק שרידיהם היו סימן לכך שהיה במקום בית קברות יהודי.
מול חומות המבצר הוקמה בשנת 2000 אנדרטה לזכר הנספים ולזכר הקהילה שנכחדה.
בחודש אפריל 2017 הושחתה האנדרטה בצבע, מספר ימים לאחר שהקהילה ערכה טקס לזכר הקהילה היהודית שהתקיימה בארטה לפני המלחמה.
מעט מאוד מבתי היהודים שרדו ברובע היהודי לאחר המלחמה, בין הבתים שנותרו על תילם, נותרו מזרקה וקיר בית הכנסת פוליזיה, הנמצאים משמאל לבית משפחת חציס, באזור נבנו בניינים חדשים.
בין המשפחות שגרו בעיר היו: משפחת מיזן, משפחת נסים מיוניס, משפחת בסוס וטלניה סבס, משפחת מוסיס, משפחת איסי וסלומון חציס.
שמות משפחה נוספים שהיו אופייניים ליהודי ארטה: בדולה, בילי, ברוך, ברזילי, ברכה, גאבי, גריגו, דוילי, זפרנא, מראטו, פאפו, פילוסוף, פרישקו, צורי, קטלאנו, קליו, רוסו (רושו), רומנו, מצא, דה מילי, נביא, סוסי.
המסורת המוזיקלית של יהודי ארטה
ברשות הקהילה נמצאו כתבי יד של פיוטים כתובים יוונית או יוונית ושפות אחרות באותיות עבריות.
בנוסף, הייתה לחברי הקהילה מסורת שבה חגגו את החגים באופן ייחודי, למשל מסורת פורימית מיוחדת, עם שירים מסורתיים על תולדות אסתר.
ייחודה של יהדות יוון מתבטא בכתובות הרומניוטיות, אשר שרדו בקהילות ארטה, יואנינה וקהילות אחרות.
המיוחד בכתובות הללו, שהן עשירות במוטיבים עם צבעים חזקים של פריחה וצמיחה, הבאים להביע את שמחת החתונה.
הן עשירות בפסוקי ברכה נבחרים ובאלמנטים של שמירה על בני הזוג והטקסט בהן הוא מיוחד.
הטקסט בכתובות הללו נכתב בהתאם למסורת הרומניוטית אשר שימרה את האלמנטים הקדומים והייחודיים בנוסח הכתובה ובמנהגי החתונה.
קהילת יהודי אאודטסהורן באאודטסהורן, הייתה אחד מהמרכזים ההיסטוריים היהודיים בדרום אפריקה.
הקהילה היהודית פרחה באזור בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בית הכנסת בעיירה הוקם בשנת 1886. בשיאה מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה 600 משפחות (בשנת 1914).
העיירה זכתה לכינוי "ירושלים הקטנה" או "ירושלים בדרום אפריקה".
כלכלת העיירה נשענת בעיקר על ענף חקלאות היענים ועל התיירות.
הפריחה הכלכלית ממנה נהנתה העיירה במאה ה-19 משכה אליה אוכלוסיית מהגרים יהודים גדולה של כ-100 משפחות (רובן משפחות ליטאיות שנמלטו מהפוגרומים הצאריים).
בהגיעם לאזור בערך בשנת 1880, כ-30 שנה לאחר הקמת העיירה, שלטו הסוחרים היהודים בשיטות גידול היענים.
בין המומחים המוכרים בתעשייה היו האחים רוז, ו-מקס הזקן, שהגיע מליטא ב-1890, וכונה "מלך נוצות היען".
בתחילה נערכו טקסים דתיים בבתים פרטיים ובאולם שוק הנוצות של מועצת העיר.
עד שנת 1886, כשמספר היהודים היה כ-250, הוחלט, בעידודו של הרב אורנשטיין מקייפטאון, לבנות בית כנסת.
ב-1904 נפתח בעיר בית הספר העברי הראשון בדרום אפריקה.
האוכלוסייה היהודית גדלה עם צמיחתה של תעשיית היענים, לשיאה ב-1914 עם 600 משפחות.
קהילת יהודי בוגדאן (כיום באוקראינה) התקיימה החל מאמצע המאה ה-19 ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה התאפיינה בכך שרובם הגדול של היהודים התפרנסו בכבוד.
רוב היהודים היו חסידי ויז'ניץ-קוסוב.
השלטון באזור השתנה מספר פעמים לאורך שנות קיום הקהילה ובהתאם השתנו גם השפה המדוברת ושם הכפר.
בוגדאן התפתח להיות כפר מחוות שהתקיימו באזור במאה ה-18. הכפר שוכן לאורך אחד מיובלי נהר הטיסה והוא אחד הכפרים המפוזרים מבחינה גאוגרפית באזור ושטחו הוא 486 קמ"ר.
במפקד האוכלוסין של 1830 לא נרשם אף יהודי בכפר ובמפקד בשנת 1880 נמנו 123 יהודים, ההנחה היא שהם התיישבו בבוגדאן תוך עשור אחד.
חלק מהיהודים הגיעו מאזור גליציה.
החיים הקהילתיים היהודיים בבוגדאן החלו להתארגן בשנות השבעים של המאה ה-19.
עשרות שנים לא היה קיים בית כנסת או בית מדרש מרכזי לכלל תושבי בוגדאן ותרם לכך מבנהו הגאוגרפי המפוזר של הכפר.
היהודים התפללו במניינים בבתים פרטיים שהיו מפוזרים במרחק זה מזה.
בעשורים הראשונים גם לא היה בית קברות יהודי והנפטרים הובלו לקבורה בעיירות סמוכות, קרעטשניף ויאסין, כנראה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הסתיימה בניית בית כנסת מרכזי במרכז הכפר.
בבית העלמין היהודי שנבנה על גבעה הצופה אל הכפר ללא ציון דרך, נותרו היום כ-20 מצבות והמקום אינו מתוחזק.
בשנת 1921 תחת השלטון של צ'כוסלובקיה היה מספר היהודים 275 מתוך אוכלוסייה של 2,060 תושבים.
רוב היהודים היו חקלאים ומגדלי בקר.
היהודים היו מאוד פעילים בחיי הקהילה הכללית ובהגנה עליה והיו בהם כאלה שנבחרו למועצה העירונית ואחד מהם אף שימש כסגן ראש המועצה.
הנוער היה פעיל בתנועות הנוער בני עקיבא, החלוץ והעובד.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה שכלה הקהילה היהודית בבוגדאן שניים מתושביה.
יוסף שכטר וועלוול שטרייטר חזרו מן המלחמה והתחילו לסחור בבקר שהובילו לפולין, נרצחו על ידי אוקראינים, שניים מהחבורה משולם שטרייטר ויהודה האבר נותרו כדי לספר.
בשנות ה-20 וה-30 הוקמו תנועות נוער ציוניות, בני עקיבא והחלוץ.
בין מייסדי הקבוצה הציונית היה הערש שכטר והמנהיג הרוחני היה שלמה קריינדלר המורה לעברית, שהרצה על נושאים ציוניים ותרבותיים.
הוקמה גם קבוצת העובד שנועדה למבוגרים ולבעלי משפחות.
את קבוצת העובד ואת תנועת החלוץ ארגן שלמה ליפסקי שנשלח מקיבוץ תל יוסף מטעם המוסד לעלייה ב' שגם דאג לתת לחלק מהם אישורי עליה לכניסה לארץ ישראל.
לא כל היהודים סומנו כיהודים כי המכובדים שבהם סומנו כמקומיים, כך שמספר היהודים כנראה היה מעט גבוה יותר.
ענפי התעסוקה העיקריים של התושבים לרבות היהודים היו ענף העץ כריתה, עיבוד והשטה במבני רפסודות על נהר הטיסה לאזור הונגריה.
ענף החקלאות שכלל גידול פרות לחליבה, לתוצרת חלב, לבשר ולעבודות אדמה.
גידול צאן לתעשיית גבינות ופרוות.
תיירות, בזכות הנוף המרהיב של הרים גבוהים בגובה מעל אלפיים מטר.
ענף המסחר כלל חנויות ובתי מרזח.
בקהילת יהודי בוגדאן היו אישים מרכזיים שהיו אחראים על סדר היום בקהילה היהודית:
בשנת 1927 בחרה הקהילה את הרב היחיד בתולדות הקהילה, הרב שלמה שפיצר, בנו של הרב משה שפיצר ראש אב בית הדין במונקץ'.
השוחט הראשון שעליו ידוע היה ברוך וועג, החתום על ספר כולם אהובים, סיגט תרס"ו 1916. לאחריו היה השוחט ר' חיים שטיינבוק ששימש גם כמורה.
השוחט האחרון היה ר' נחום פרל, חסיד ויז'ניץ מתלמידי ר' מנחם מנדל האגר מווישווה, שהיה גם בעל סמיכות להוראת איסור והיתר.
כחמישים שנה עמד בראש הקהילה ר' שמואל רוזנטל, תלמיד חכם וחסיד קאסוב-ויז'ניץ, כמרבית תושבי בוגדאן.
הוא היה בעל קרקעות, סוחר עצים ובעל מלון לתיירים.
ר' שמואל סנדל, חסיד אטיניה ובעל קורא של האדמו"ר.
עורך הדין ד"ר מרדכי מארק רוזנטל.
המורה לעברית שלמה קריינדלר שלימד בבית הספר העברי הראשון בחוסט.
במועצת הכפר היו חברים ר' שמואל רוזנטל, אהרון שטרייטר, זליג טנדלר ויידל טנדלר ייצוגם של היהודים במועצה והשפעתם הייתה גבוהה מיחסם באוכלוסייה.
עד ספטמבר 1938 היו היחסים בין היהודים לבין הרותנים והסיצים המקומיים יחסי שכנות תקינים.
ב-8 באוקטובר 1938 הוכרזה קרפטורוס כשטח אוטונומי רותני עדיין תחת ריבונות צ'כית.
עם השלטון הקצר של הרותנים בין אוקטובר 1938 למרץ 1939 התערער מצב הביטחון של יהודי בוגדאן.
כדי לקדם את האיומים, התארגנה בבוגדאן הגנה עצמית אנטי סיצ'ית.
היוזם והמארגן היה אהרון רוזנטל רודני ששיתף בהגנה העצמית גם את ההונגרים והרותנים בני המקום שהתנגדו לפעולות הסיצ'ים והציפסרים, אך הפעילים המרכזיים בה היו יהודים.
חברי קבוצת ההגנה מנו כ-200 איש שברשותם היו כלי נשק ואף מכונת ירייה, הם השתלטו על תחנת הז'נדרמריה המקומית ותפסו עמדות בכל הכפר וכך הצליחו להגן על התושבים.
באמצע מרץ 1939 באה לקיצה האוטונומיה הרותנית כאשר האזור נכבש על ידי הונגריה שהשלימה את ההשתלטות על כלל חבל הקרפטים ובנוסף גם על חלקיה הצפוניים של רומניה-טרנסילבניה.
על פי ההסכמות של בוררות וינה הראשונה מ-2 בנובמבר 1938, השתלטה הונגריה על אזור הקרפטים, כולל בוגדאן ואז התפרקה ההגנה האזרחית ונשקה נמסר להונגרים.
ההונגרים הטילו גזרות כלכליות על היהודים, ניטלו מהם רישיונות המסחר והמלאכה ורבים מהם נותרו ללא אמצעי פרנסה.
בשנת 1941 מנתה הקהילה היהודית בבוגדאן 329 תושבים ולרובם הייתה אזרחות הונגרית, מי שלא יכול היה להוכיח את אזרחותו ההונגרית בשניים או שלושת הדורות הקודמים, היה צפוי לגרוש אל ארץ מוצאו, על ידי הממשל ההונגרי.
בסוף 1941 הובאו לכפר שתי משאיות מלאות יהודים מן הכפר פליאן קבלצקי, אליהם צרפו את משפחת הסנדלר אליהו מאליק ואת הנערה אלה שטרייטר מבוגדאן ושלחו אותם לקמניץ-פודולסקי.
בפולין, הם נמסרו לכוחות האיינזצגרופן, נרצחו ביריות ונקברו בקברי אחים שם.
תחילה היה מספרם של תושבי בוגדאן בקבוצה שהייתה מיועדת לגרוש גדול יותר אך התערבות והשתדלות פעילי הקהילה הצליחו להפחית את מספר המגורשים, כמצוין.
בשנת 1940 הוקם בבוגדאן ועד הצלה מקומי שעם חבריו של נמנו צבי שטיינמץ, משה מנשפריינד, ישראל האבר, הירש שכטר, לייב קמינר, ואהרון רוזנטל.
אנשי ועד ההצלה פעלו במחתרת וסייעו לפליטים יהודים שהגיעו אליהם מפולין לאחר שההשמדה כבר החלה שם.
הם הסתירו את היהודים הפולנים, ציידו אותם בתעודות, במידע על דרכי מילוט ובצידה לדרך ושלחו אותם לבודפשט אל אנשי המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה, שחלקם היו ילידי בוגדאן והסביבה.
בשנת 1940 הוקם בסמוך לבוגדאן מחנה לעבודות כפייה שאליו נשלחו יהודים מגיל 18 עד גיל 45 מכל אזור הכיבוש ההונגרי, שלא גויסו לצבא בגלל יהדותם.
הם הועסקו על ידי ההונגרים בעבודות ביצורים וסלילת דרכים בהרים הגבוהים סביב, וביערות העד שבאזור, אך הבסיס שלהם היה בבוגדאן שם התקבלו בזרועות פתוחות על ידי יהודי הכפר.
לאחר מרץ 1942 נשלחו חלק מצעירי הכפר לפלוגות עבודה בחזית המזרחית של אוקראינה ככוחות תומכים בשורות הארמייה ההונגרית השנייה.
הם הועבדו בהובלת ציוד צבאי ותחמושת ובפינוי שדות מוקשים וסבלו יחס משפיל, התעללויות ורציחות מכוונות.
בינואר 1943 לאחר קרב סטלינגרד, הוכרעה הארמייה השנייה ואלפי היהודים ששירתו בפלוגות העבודה, נמלטו או נפלו בשבי הצבא האדום ונשלחו למחנות שבויים בהרי אורל ברוסיה.
בשבי הרוסי הם סבלו מטיפוס, מרעב ומקור בתנאים בלתי אנושיים.
לאחר ההכרה של ממשלת רוסיה בממשלה הגולה של צ'כוסלובקיה, זו הסכימה להקמת יחידות צבאיות צ'כוסלובקיות בתחומה.
בעקבות כך הוקמה בריגדה צ'כוסלובקית בפיקודו של לודביק סבובודה אליה הצטרפו מספר מבני בוגדאן ששוחררו מהשבי הרוסי לצורך כך.
כבר בשנת 1939 שלושה מבני בוגדאן, דוד בן יצחק הלמן, והאחים זלמן וישראל שטוייבר בני שמואל, ברחו לרוסיה והצטרפו לצבא האדום שם נפלו בקרב על סטלינגרד.
בשנת 1943 כמה מבני בוגדאן שנלקחו לעבודות כפיה ונפלו בשבי הרוסים, הצטרפו ללגיון הצ'כוסלובקי שהקים הגנרל לודביק סבובודה ולחמו לצד הצבא האדום.
הם לחמו בקרבות המרים לשחרור קייב ודרך מעברי ההוברלה, בקרבות שחרור מעברי הדוקלה Dukla שנערכו באוקטובר 1944 בצפון מזרח הקרפטים בגבול פולין, חלקם אף זכו להשתתף במצעד הניצחון על גרמניה בפראג.
באסרו חג של פסח תש"ד, 16 באפריל 1944, רוכזו כל יהודי בוגדאן בבית הספר המקומי שם עונו והושפלו עד שגילו היכן הסתירו את רכושם.
למחרת הועברו לגטו מאטסלקה בתנאי צפיפות קשים.
ב-20 במאי 1944 גורשו למחנה ההשמדה באושוויץ כל הנשים הילדים והזקנים שנותרו בכפר, לאחר שהצעירים שולחו לפלוגות עבודה במחנות הכפייה.
כל היהודים שנשלחו להשמדה כולל הרב והשוחט, ניספו בשואה.
בני בוגדאן שנותרו בחיים היו אלה שהצטרפו ללגיון הצ'כי או אלה שהיו בשליחות המחתרת החלוצית בהונגריה או אלה שהצליחו לעלות לארץ ישראל לפני ההשמדה.
לאחר שחרור האזור ב-1944 בידי הסובייטים, חזר הכפר להיות לחלק מצ'כוסלובקיה אך הוענק לברית המועצות בידי ממשלתו של קלמנט גוטוולד כחלק מהרפובליקה הסובייטית האוקראינית ביוני 1945.
היום מונה אוכלוסיית הכפר 3,155 תושבים.
לא נותר אף יהודי בבוגדאן מאז השואה.
בבית מרמרוש בתל אביב יש הנצחה גם לנספי קהילת בוגדאן.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימו בו אזכרות שנתיות ליהודי הקהילה וקהילות שכנות.
בבקעת הקהילות באתר יד ושם יש הנצחה לנספי בוגדאן.
אזכרה שנתית מתקיימת לכל קהילות קרפטורוסיה באתר הקהילה ביער בן שמן על ידי הארגון העולמי של יהודים יוצאי זאקרפטיה - טרנסקרפטיה.
בשנת 2023 נחנכה בשכונת כרמי גת בקריית גת כיכר להנצחת יהדות זאקרפטיה.
דר' מארק רודני - בשנות השישים נשיא בית המשפט העליון בפראג, צ'כיה.
אברהם הלמן - המושל לעניינים אזרחיים בבאר שבע וממקימי העיר.
קהילת יהודי באוסקה (בלטבית Bauskas ebreji) התקיימה בעיירה באוסקה, לטביה, מסוף המאה ה-17 ועד ספטמבר 1941. במהלך המאה ה-19 היא הייתה אחת הקהילות האתניות העיקריות בעיירה והשתתפה בצמיחתה ובפיתוחה.
בעיירה חיו ופעלו שנים מחלוצי הציונות הדתית, הרב מרדכי אליאשברג והרב אברהם יצחק קוק, הראי"ה.
יהודים הגיעו לאזור באוסקה כבר במאה ה-17. הם התיישבו בדוכסות קורלנד וסמיגליה.
תחילה הם התיישבו בקורלנד לאחר שהגיעו מגרמניה והיו שונים מיהודי ליטא.
הם נקראו קורלנדים, הם דברו גרמנית והיו מושפעים מהתרבות המערבית.
התיישבותם בצמוד לעיירה התאפשרה אחרי סיפוח דוכסות קורלאנד לרוסיה בשנת 1796, אחרי החלוקה השלישית של פולין.
תחילה הוגבלו היהודים לגור בפרבר סולובודה מעבר לנהר וכדי להיכנס לעיירה נזקקו לאישורים מיוחדים.
רוב יהודי ליטא, שהגיעו לעיירה היו שומרי מצוות ומסורת, אדוקים ושמרנים ביהדותם.
הם בנו בית כנסת מעץ והקימו בית קברות במקום מושבם בסמוך לעיירה.
בשנת 1820 הורשו היהודים להתיישב ולגור בתוך באוסקה.
במשך שנים רבות הם היוו את קבוצת התושבים הגדולה ביותר בעיירה.
כי שכניהם הגרמנים הבלטים והלטבים, היו ברובם חקלאים, שלא מיהרו לעבור לערים.
כשהותר ליהודים לגור בעיירה הם החלו לארגן את מוסדות הקהילה היהודית.
באוסקה הייתה עיירה שוק תוססת והסוחרים היהודים הפכו למתווכים בין האיכרים הלטבים לתושבי העיירות הגדולות יותר.
בתמורה רכשו החקלאים מהיהודים סחורות תעשייתיות ומלאכת יד.
ב-1840 עברו 82 משפחות יהודיות (692 נפשות) לפלך חרסון שבדרום אוקראינה כדי להיות חקלאים.
בשנת 1844 יהודי באוסקה בנו בית כנסת חדש מאבן באחת מהפינות של כיכר העיירה.
בנוסף בנו בית מדרש גדול, תלמוד תורה ועוד.
מוסדות הצדקה שהוקמו באותה תקופה היו "גמילות חסדים", "ביקור חולים", "צדקה גדולה", מלביש ערומים", ו"פועלי צדק".
בשנת 1850 מנתה הקהילה היהודית 2,266 נפש.
הירידה במספר היהודים נבעה מהגירה למקומות אחרים וממגפת הכולרה שפרצה באזור.
ב-1856 הקימו חסידי חסידות חבד (ליובאוויטש) את קהילתם בבאוסקה ובנו בית כנסת משלהם.
ב-1881 חיו בבאוסקה 3,631 יהודים, שהיוו כ-60% מאוכלוסיית העיירה.
רבים הגיעו באופן בלתי חוקי מליטא, מאוחר יותר האוכלוסייה היהודית בעיירה פחתה לאחר שחלקם הוטרדו או שגורשו.
בסוף המאה ה-19 החלה הפעילות הציונית בעיירה.
הוקמה אגודת "ציון" של הרב אליאשברג.
הנוער הציוני פעל במסגרת "פרחי ציון".
הוקמה בקהילה ספרייה, שנכללו בה ספרים ציוניים.
בעקבות הפרעות ביהודי רוסיה בשנים 1903–1905 התארגנו צעירי הקהילה היהודית להגנה עצמית.
המסגר ישראל פרידמן שנאשם בייצור נשק עבור צעירי הקהילה נתפס והוצא להורג על ידי השלטונות.
בין שתי מלחמות העולם רבים מבני הקהילה היהודית עלו לארץ ישראל.
בראשית המאה ה-20 נוסדה בעיירה האגודה הספרותית מוזיקלית "זמיר".
תחילה למדו ילדי הקהילה היהודית, בשני "חדרים", בבית ספר "תלמוד תורה" ולימודי חול למדו בבית ספר רוסי.
בשנת 1920 פעל במקום בית ספר יסודי יהודי ששפות ההוראה בו היו יידיש ועברית.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915 רשויות הצבא הרוסי הורו לכל היהודים לעזוב את מחוז קורלנד.
היהודים נחשבו כגורמים בלתי אמינים.
אמנם לא כולם צייתו, אבל רוב היהודים עזבו ועברו לעומק רוסיה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה חיו בעיירה רק 600 יהודים.
הם בחרו ועד קהילה וחידשו את החיים הציבוריים היהודיים במקום.
זמן קצר לאחר סיום הכיבוש הצבאי הגרמני וסיום מלחמת העצמאות של לטביה, התחדשו החיים היהודיים בעיירה.
בשנת 1924 חברת "ביקור חולים" נרשמה כחוק במוסדות העירייה.
קבוצת הכדורגל הכח ריגה השתתפה באופן פעיל בתחרויות מקומיות.
במקביל עקרו יהודים רבים לבירה ריגה (השוכנת במרחק 60 קילומרים מבאוסקה) ואחרים היגרו לארץ ישראל ולדרום אפריקה.
רבים מבני הקהילה עסקו במסחר, בעיקר בפשתן.
חלקם עסקו במלכת יד, ברוכלות והיו גם בעלי עגלות.
אחוז המובטלים ונזקקי הסעד בקהילה היהודית היה גבוה, ומאידך גם היו בעלי בתים ובעלי מקצועות חופשיים כגון רופאים ורופאי שיניים.
בשנת 1921 נוסד בעיירה בנק קואופרטיבי יהודי בעזרת הג'וינט.
במהלך הקמת הרפובליקה הלטבית איכר מקומי רכש את אדמות בית הקברות היהודי הישן ואת בית הכנסת העתיק העשוי מעץ.
הוא שהשתמש במקום לרעיית בקר ותכנן להרוס את מבנה העץ הישן כדי ולהשתמש במרכיביו כעצי הסקה.
יהודי העיירה דרשו שזכויותיהם על בית הקברות ישוחזרו אך תיק המשפט נמשך שנים רבות עד שבשנת 1935 הפסידו במשפט.
בשיטפון תרפ"ח (1928) נהרס חלקית בית הכנסת של חסידי חב"ד, שהיה על גדת הנהר ממלה ( Nemunėlis-Mēmele ) והם החלו להשתמש בבית הכנסת המרכזי עם יתר יהודי העיירה.
באותן שנים הסוחרים היהודים והתעשיינים הקטנים שבו לפעילות מלאה.
המנסרה ומפעל החשמל הגדולים ביותר באזור, היו שייכים לתעשיין דוד הופשוביץ.
לאחר הכיבוש הסובייטי של לטביה ב-1940 נסגרו כל הארגונים והאגודות היהודיים ורכושם הולאם.
באותה תקופה נסגרו גם אגודת נשים יהודיות, אגודה התומכת בביקור חולים וחברה קדישא.
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם באוגוסט 1939 בין גרמניה הנאצית לברית המועצות סופחה לטביה בקיץ 1940 לברית המועצות.
עסקי היהודים הולאמו ומוסדות הקהילה פורקו.
10 משפחות יהודיות, בעלות רכוש, הוגלו למחנות ברוסיה.
תוך שנתיים מיום חתימתו הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הופר על ידי גרמניה הנאצית, כשב-22 ביוני 1941 החלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות במבצע ברברוסה.
הכוחות נאצים כבשו את באוסקה ב-26 ביוני 1941. רוב יהודי המקום וכמה פליטים מליטא נלכדו בעיירה.
יהודים נורו בפומבי כבר בימי הכיבוש הראשונים.
ב-2 ביולי נורו חמישה יהודים, חמישה קומוניסטים ועשרה חיילי הצבא האדום ליד גשר הנהר Mēmele .
ב-1 ביולי הוטל עוצר על כל התושבים, אך היהודים נצטוו להישאר בביתיהם ולא לצאת מהם בין השעות 6 בערב ועד 7 בבוקר, בשונה מיתר האוכלוסייה.
ב-5 ביולי, יהודים בגילאים שבין 18 ועד 50 חויבו להירשם ברשויות הגרמניות, למסור את מכשירי הקשר שלהם והוקם גטו יהודי קטן.
באמצע יולי 1941 סורסו במרפאה העירונית 56 יהודים, ביניהם כמה נערים.
פעולה זו אורגנה על ידי הרופא המקומי, ראש המשטרה ומפקד יחידות הצבא הגרמני שהיו ממוקמות בעיירה.
ב-3 באוגוסט הוצאו להורג 50 יהודים ביער.
תוך שבוע החל מ-9 באוגוסט 1941 נורו 153 יהודים נוספים ביער Vecsaule הסמוך.
מרבית יהודי העיר נרצחו ב-30 בספטמבר.
הם רוכזו בחצר בית ומשם הובלו ליער כקודמיהם.
באקציה (פעולת חיסול) זו נרצחו כ-800 יהודים ביניהם נכללו גם יהודי הסביבה.
בתום הרצח ההמוני תלו הנאצים במבואות העיירה שלט שבו נכתב Judenfrei ("חופשייה מיהודים").
ב-30 ביולי 1944 שחררו הסובייטים את באוסקה.
במקום ניצלו רק שני יהודים.
באתר הרצח הוקמה מצבה לזכר החללים.
היסטוריונים מעריכים כי ביערות הסמוכים הגרמנים ועוזריהם הלטבים מהקומנדו ארייס ירו למוות בכ- 500–700 מיהודי באוסקה ו-150–200 יהודים מהכפרים הסמוכים.
ב-18 באוגוסט 1941 הייתה מודעה בעיתון המקומי, לפיה החפצים ש"הושארו מאחור" על ידי יהודים יימכרו במכירה פומבית.
מרדכי בן אברהם רבינר, היה רב העיירה בין השנים 1800–1830. נולד ב-1758 ליד באוסקה.
הרב רבינר יסד שושלת רבנים שבמשך 150 שנה העמידה רבנים מלומדים וסופרים שעמדו בראש קהילות שונות.
אהרן בר אלחנן ישראלזון, היה רב העיירה בין השנים 1830–1832. תלמידו של חיים מוולוז'ין.
לאחר שסיים את תפקידו בבאוסקה עבר לריגה, שם נפטר ב-1851.
יעקב בנדטמן, היה רב העיירה בין השנים 1833–1861. בא ממשפחה של רבנים ליטאים.
רבי מרדכי אליאשברג, היה רב העיירה בין השנים 1861–1889. למד בישיבת וולוז'ין.
פעל להחיאת התודעה הלאומית בקרב היהודים.
יחזקאל בן הלל ליפשיז, היה רב העיירה בין השנים 1889–1895. נולד בעיר ראסייניאי, ליטא.
לאחר שכיהן באוסקה הוא כיהן כרב בפלוצק ובקאליש .
המכונה גם הראי"ה (ראשי תיבות של שמו) היה רב העיירה בין השנים 1895–1904. בהמשך עלה לארץ ישראל והיה הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל המנדטורית.
משה שלמה שטול, היה רב העיירה משנת 1924 וככל הנראה עד 1941.
מיקום בית הכנסת, היה ברחוב Rīgas 35 נכון ל-2024. הבניין נהרס במהלך מלחמת העולם שנייה.
במיקום שבו היה בית הכנסת נמצאת האנדרטה היהודית באוסקה.
המשחטה וחנות הבשר הכשרה, נמצאו ברחוב Rīgas street 37. במקום שבו נמצאים הבניינים המשופצים העשויים מלבנים.
בית הכנסת של תנועת החסידות לשעבר, היה ממוקם ברחוב כלנא 2.
הישיבה ובית הרבנים לשעבר, היו ממוקמים ברחוב כלנא 20.
המקווה לשעבר, היה ממוקם ברחוב אופס 3.
בית הדפוס לשעבר של נחמן ינקלוביץ', היה ברחוב Rūpniecības 5. העיתון של באוסקה הראשון הודפס במקום על ידי יענקלוביץ' בין השנים 1893–1915.
קהילת יהודי אוראן הייתה קהילה יהודית בעיר הנמל אוראן שבצפון מערב אלג'יר.
תיעוד ראשון להקמת קהילה יהודית באוראן הוא משנת 1391.
הקהילה הוקמה על ידי המהגרים היהודים שנמלטו מהרדיפות בספרד.
בשלהי המאה ה-15 התפתחה האוכלוסייה היהודית באוראן, עם הגעתם של יהודי ספרד המגורשים בשנת 1492.
בשנת 1509 נכבשה אוראן על ידי ספרד והיהודים בעיר וסביבתה גורשו למעט מספר משפחות.
למרות השליטה הספרדית התפתחה בעיר קהילה יהודית קטנה אך בעלת השפעה.
אוראן והנמל הסמוך מרס אל כביר היו מהמקומות הבודדים במאה וחמישים השנים הבאות שבהן התקיימו חיים משותפים של מוסלמים נוצרים ויהודים.
תיעוד משנת 1530 מציין כ-125 יהודים מאוראן שנהנו מהגנת מלך ספרד ו-72 יהודים נוספים מן האזור, שהיו בעלי מעמד משפטי פחות זכויות.
היהודים התגוררו ברובע נפרד ובו בית כנסת.
יהודי העיר שמרו על קשרים עם קהילות יהודיות אחרות בצפון אפריקה וסביב אגן הים התיכון.
בראש הקהילה עמדו אישים ורבנים מפורסמים בניהם יעקב ששפורטש.
קהילת יהודי אבאדאן התפתחה במקביל להתפתחות תעשיית הנפט באי אבאדאן, שתחילתה בשנת 1910. היא קיבלה חיזוק מיוחד מקבוצת העובדים שנשלחה לבתי הזיקוק על ידי חברת סולל בונה ושהתה באזור בין השנים 1942 - 1945.
העיר אבאדאן נמצאת על האי אבאדאן, בפינה הדרום-מערבית של איראן על הגדה הימנית של הנהר שט אל-ערב המהווה גבול בין איראן לעיראק.
דרכי הסחר בין סין והודו לאזורים בשליטת האימפריה העות'מאנית, הולנד, פורטוגל ואנגליה עברו בין היתר גם דרך נמל אבאדאן.
מניחים כי תחילתה של הקהילה היהודית באבאדאן בסוחרים ובאנשי עסקים יהודים, שהיו מעורבים בסחר זה והקימו באבאדן את עסקיהם.
הרב מנשה סלמאן שהרבני שימש כרב הקהילה היהודית באבאדן בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
התפתחותה של אבאדאן כעיר מודרנית החלה בשנת 1910 עם גילוי מרבצי הנפט והקמת בתי הזיקוק של חברת הנפט האנגלו-פרסית בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם השנייה, עובדי בתי הזיקוק היוו רבע מכלל האוכלוסייה בעיר.
אבאדאן משכה מספר גדול יחסית של יהודים מכמה ערים באיראן, בעיקר מאספהאן, בושהר, שיראז וכרמאנשאה ואף מעיראק.
על פי פרסומים שהופיעו באותה תקופה בירחון היהודי "העולם היהודי" (בפרסית: جهان یهود) הקהילה היהודית באבאדאן מנתה בשנת 1943 כ-800 נפש בכ-200 משפחות.
בסתיו 1942 הגיעו לאיראן חיילי צבא אנדרס, צבא פולני שלחם לצד צבא ברית המועצות, בדרכם לחזית הים התיכון.
בצבא אנדרס היו באותה השנה כ-15% חיילים יהודים אליהם נספחו במרוצת הזמן אלפי פליטים יהודים-פולנים וביניהם יתומים רבים.
חיילים יהודים שערקו באבאדאן הוברחו לארץ ישראל דרך עיראק על ידי פעילי המוסד לעלייה ב' בסיוע סולל בונה, נהגי אגד וחיילים ארץ ישראליים שלחמו בצבא הבריטי.
בית הכנסת הניצב באזור הבזאר, משמש עדות לקיומה של קהילה יהודית מבוססת שהתגוררה ברובע זה באבאדאן.
בית הכנסת ובית הקברות של הקהילה, נמצאים במצב של הזנחה קשה והרס כבד.
בשנת 1979, לאחר המהפכה האסלאמית, החלו יהודים לעזוב את העיר.
בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה היהודית באבאדאן פחות מ-20 נפשות.
חברת סולל בונה הארץ ישראלית זכתה בשנת 1942 במכרז לאספקת עובדים מקצועיים לתפעול בתי הזיקוק.
במסגרת מכרז זה נשלחה לאבאדאן קבוצה של 450 איש.
בין 450 העובדים המקצועיים שנשלחו על ידי סולל בונה לבתי הזיקוק באבאדאן היו גם שליחי עלייה שתפקידם ליצור קשר עם היהודים המקומיים, ללמוד את עורך החייהם ולהכינם לעלייה לארץ.
השליחים פעלו באזור עד שנת 1945 ויצרו קשר גם עם הקהילות היהודיות בבגדאד, טהראן, מוסול, ח'ורמשהר ובצרה.
חברת "סולל בונה" סיפקה כיסוי חוקי לשליחי המוסד לעלייה ב'.
עובדי "סולל בונה" היו גורמים מסייעים לפעילות הציונית בשלביה הראשונים.
בנסיעותיהם התכופות העבירו דואר בין השליחים ובין המוסד לעלייה ב' וחומר עבור התנועה: ספרים, עיתונים וכיוצא בזה.
דב אדיב נשאר בטהראן בסיום מלחמת העולם השנייה והמשיך לסייע למחתרת הציונית.
היוזמה להקמת בתי ספר עבריים באבדאן ובאהוואז לא יצאה לפועל בגלל בעיות תקציב וחוסר במורים, למרות שהקהילות המקומיות הביעו עניין רב בהקמתם.
בין השנים 1942 - 1947 הוקמו באיראן חמישה עשר סניפים של תנועת החלוץ בהם פעלו 2,000 בני נוער.
בשנת 1942, סייעו פעילי תנועת החלוץ, בשיתוף עם הקהילה היהודית בטהראן, בהקמה ובארגון של בתי היתומים עבור ילדי טהראן ששהו באיראן בתקופה שלפני העברתם לארץ ישראל.
ניתן לומר כי היסודות להקמת תנועת הנוער החלוצית ולפעילות הציונית באיראן שלאחר רזא שאה הונחו באבדאן ובח'וראמשהר.
קהילת יהודי אתונה היא קהילה יהודית עתיקה באתונה, כיום בירת יוון.
הקהילה בת כ-2300 שנה וראשיתה במאה החמישית לפני הספירה, לאחר חורבן בית ראשון.
הקהילה היהודית ביוון היא הקהילה העתיקה ביותר באירופה.
כיום מונה הקהילה 3,500 יהודים.
הרב גבריאל נגרין הוא הרב הראשי של יוון, המתגורר באתונה.
הוא נבחר לתפקיד בשנת 2014 לאחר מות הרב הוותיק של אתונה, יעקב אראר.
לפי ההערכות היהודים הראשונים הגיעו לאתונה כבר בין המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
כנראה לאחר חורבן בית ראשון, בתקופת גלות בבל.
יוון לא הייתה מקום מועדף על ידי יהודים בתקופה זו בגלל אורח החיים הפגני.
על פי ספר המקבים, שנכתב במאה ה-2 לפנה"ס, התקיימו קהילות יהודיות באזורים שונים ביוון, בהם אטיקה (ובמיוחד אתונה).
עדות כתובה ראשונה להימצאות יהודים באתונה ניתן למצוא בכתבי ההיסטוריון סטראבון, אשר מציין את המצאות היהודים שם סמוך לשנת 85 לפני הספירה.
אגריפס הראשון, באיגרתו לגאיוס קליגולה, מזכיר את אטיקה כאחד האזורים שבהם חיו יהודים.
במאה הראשונה לספירה, בספר מעשי השליחים, מאשר השליח פאולוס את שיהודים גרו בערים יווניות רבות.
פאולוס ביקר בבית כנסת באתונה ופגש שם לא רק יהודים אלא גם מספר גויים שכיבדו את הדת היהודית.
מבנה עתיק באגורה של העיר, לא רחוק מהאקרופוליס נחשב כבית הכנסת העתיק.
החל מהתקופה הביזנטית, נקראו היהודים תושבי יוון בשם רומניוטים.
הם שילבו מסורות יווניות ויהודיות, דיברו ניב יווני ייחודי שנקרא יווניטיקה והתפללו ביוונית.
מסורות אלו השתמרו בקרבם עד היום.
סגנון הקריאה שלהם בתורה הושפע רבות מהמוזיקה ביזנטית.
במהלך ימי הביניים, רוב היהודים חיו בצפון יוון, בעיקר בעיר סלוניקי.
אתונה נכבשה על ידי השלטון העות`מאני בשנת 1456. מהמט השני נתן לתושבי העיר את הזכות למנוע מיהודים להתיישב בה.
בה בעת אפשר ליהודי ספרד המגורשים ב-1492 למצוא ביוון מקלט.
בשנת 1705 דיווח נוסע צרפתי כי פגש באתונה כ-15–20 משפחות יהודיות.
הקהילה היהודית של אתונה הייתה בין הקהילות שנחרבו במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1829).
מהמאה ה-19, בתקופת שלטונו של אותון, מלך יוון והכרזת אתונה כבירת יוון העצמאית (1834) החלה לשגשג מחדש הקהילה היהודית באתונה.
היהודי בוהור ישורון, שמשפחתו ממגורשי ספרד, היגר מסמירנה לאתונה ב-1863 ופתח את חנות העתיקות הראשונה באזור.
שמו (Yussuroum) הפך לשם נרדף לחנויות ולשוקי עתיקות ביוון כולה.בשנת 1878 מנתה הקהילה היהודית של אתונה 60 נפשות.
נהירה של משפחות יהודיות אשכנזיות מארצות צפון אירופה העשירה את הקהילה, ביניהן הייתה גם משפחת רוטשילד.
בשנת 1887 כבר מנתה הקהילה 250 נפשות.
היהודים באתונה גרו בעיקר באזורים טיסיו ופטרלונה.
שכונות אלו לא היו גטאות, אלא כללו גם בתים נוצריים רבים.
רוב היהודים עסקו במסחר והחזיקו חנויות באזור מונסטיראקי.
היהודים שחיו בעיר בתקופה הזו התפללו בבתי תפילה ארעיים לא רשמיים, הידוע בהם היה בבית משפחת ישורון בצומת הרחובות ארמו וקאריסקאקי, בית תפילה נוסף היה ברחוב איביס.
הקהילה היהודית באתונה הוכרה רשמית על ידי יוון בשנת 1889. ב-1904 החליטו יהודי יוון יוצאי יואנינה, ששמרו על המנהג הרומניוטי העתיק, להקים להם בית כנסת לפי מנהגם ובנו את בית הכנסת עץ חיים כדי לשרת את הקהילה.
עם שיפור המצב הכלכלי לאחר מלחמות הבלקן (1912–1913), החלו להגיע לאתונה יהודים ספרדים מיוון (בעיקר מסלוניקי) ומאסיה הקטנה.
ההגירה היהודית לאתונה גברה לאחר השריפה הגדולה בסלוניקי בשנת 1917, ורבים מהם התיישבו באתונה.
הקהילה מנתה כשלושת אלפים נפש בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובית הכנסת השני של העיר, בית הכנסת בית שלום, נבנה בשנת 1935.
על פי סקר שנערך בנובמבר 1941, ביוון חיו באותה שנה 78,750 יהודים.
רוב מוחלט, 55,000 חיו בסלוניקי.
באתונה ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-3,000 נפשות.
ב-27 באפריל 1941, עם כניסת הנאצים לאתונה, הם דרשו מבני בריתם האיטלקים את השליטה הבלעדית על ענייני היהודים.
ב-1 בספטמבר 1941 מינו האיטלקים את הרב הראשי אליהו ברזילי לראש הקהילה, ונקטו צעדים מסוימים להגנה על היהודים הנרדפים.
עם זאת, הלחץ מצד הנאצים גבר.
השלטונות האיטלקיים הגבירו את מעורבותם, אך גם היוונים פעלו במקביל, ניתנו הוראות להנפיק תעודות זהות מזויפות ליהודים על ידי משטרת העיר והמשטרה הצבאית, בראשות מפקד המשטרה אנגלוס אוורט.
גם הכנסייה האורתודוקסית נקטה עמדה פעילה בעד היהודים, בהובלת הארכיבישוף של אתונה ויוון כולה, דמסקינוס.
המשטרה היוונית וארגוני המחתרת יחד עם הכנסייה האורתודוקסית היוונית שאפו לעזור ליהודים להימלט ולהסתתר.
בזכותם, ובייחוד בזכות הארכיבישוף של אתונה, הצליחו יהודים לברוח ליעדים שונים באסיה הקטנה ולארץ ישראל.
גבורתו של הרב הראשי אליהו ברזילי, בסיוע ראשי העיר והמשטרה – ביניהם מפקד המשטרה אנגלוס אוורט – הצליחה להציל רבים מיהודי העיר.
אוורט הוכתר כחסיד אותו העולם על פועלו.
מחנה הריכוז חיידרי היה מחנה ריכוז גרמני אשר פעל ביוון בין ה-2 בספטמבר 1943 עד ה-20 בספטמבר 1944 ושכן בתוך בסיס צבאי שהוקם עוד בשנת 1936 בעיירה חיידרי הסמוכה לעיר אתונה.
ביום שישי, 23 במרץ 1944. הגסטפו ערך מצור פתאומי על בית הכנסת של אתונה ועצר את כל הנוכחים (שהגיעו לרכוש מצות לפסח) – כ-350 איש, רובם גברים.
באותו זמן פשטו משאיות גרמניות על בתי יהודים ואספו נשים וילדים, שהובלו גם הם לבית הכנסת.
מאוחר יותר הובלו במשאיות למחנה חיידרי, שם הוחזקו יחד עם יהודים נוספים שכבר נלכדו.
במהלך שהותם שם סבלו מהכאות, השפלות והתעללויות.
ביום ראשון, 2 באפריל 1944 הועברו האסירים היהודים, כולל נתינים זרים, לתחנת הרכבת רוּף.
הם הועלו לרכבת שהורכבה מ-30 קרונות, שיצאה בשעה 13:00 לעבר פולין, תוך איסוף עצורים נוספים בתחנות בדרך.