tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כקצין בדרגה זמנית של מייג'ור שפיקד על סוללה משל עצמו, הוא העניק סיוע ארטילרי בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, ועל כך הוענק לו ציון לשבח ב־8 בנובמבר 1945.
מאוחר יותר ציין הית' כי אף שהוא מעולם לא הרג איש בעצמו, הוא חווה את ההרס שגרם הירי של יחידתו כאשר התקדמו הכוחות הבריטיים.
בספטמבר 1945 הוא פיקד על כיתת יורים שהוציאה להורג חייל פולני שהורשע באונס וברצח.
ב־24 בינואר 1946 הוענק לו התואר חבר במסדר האימפריה הבריטית – החטיבה הצבאית.
באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר משירות וב־1 במאי 1947 קודם לדרגת קבע של לוטננט קולונל.
ב־1 בספטמבר 1951 הצטרף הית' לפלוגת הכבוד של הארטילריה (Honourable Artillery Company) כקצין בדרגת לוטננט קולונל, יחידה שבה המשיך להיות פעיל במשך שנות החמישים וקודם למפקד הגדוד השני.
עד היום מוצג דיוקן של הית', לבוש בחליפת מדים מלאה, בחדר ההסבה של הפלוגה.
באפריל 1971, כראש הממשלה, ענד הית' את דרגות הקצונה שלו כאשר סקר כוחות צבא.
עוד לפני המלחמה זכה הית' במלגת לימודים באכסניית המשפט גרייז אין והחל בהכנות לקריירה משפטית, אך תחת זאת, לאחר המלחמה הוא פנה לעבודה בשירות הציבורי.
הוא החל בעבודה במשרד האווירייה האזרחית.
קודם לכן הוא התאכזב מכך שלא הוצב במשרד האוצר, אך דחה הצעה למשרה במשרד החוץ, מחשש שמשרה כזאת תמנע ממנו כניסה לפוליטיקה.
הית' הצטרף לצוות בראשותה של אליסון מונרו שמשימתו הייתה להכין תוכנית להסבתם של רבים מבסיסי חיל האוויר המלכותי שהיו פעילים במשך המלחמה לנמלי תעופה אזרחיים.
שנים לאחר מכן ייחסה מונרו לעבודתו זו של הית' את התלהבותו הגלויה ממיזם בנייתו של נמל תעופה בחולות מפלין שעל הגדה הצפונית של שפך נהר התמזה (בסופו של דבר ביטלה את המיזם ממשלת הלייבור שהוקמה אחרי כהונתו כראש הממשלה).
להפתעת רבים מעמיתיו לעבודה, פנה הית' לפוליטיקה, ובנובמבר 1947 הוא התפטר מעבודתו כדי להתמודד על מושב בפרלמנט.
את נאום הבכורה שלו בבית הנבחרים נשא הית' ב־26 ביוני 1950, ובו פנה לממשלת הלייבור כדי שתשתתף בתוכנית שומאן.
כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי הוא העניק תמיכה נלהבת בנאומיו למועמדת הצעירה ממחוז הבחירה השכן של דרטפורד, מרגרט רוברטס, לימים מרגרט תאצ'ר.
בפברואר 1951 מינה וינסטון צ'רצ'יל את הית' לתפקיד מצליף האופוזיציה.
בתפקיד זה הוא שימש גם לאחר ניצחונם של השמרנים בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה.
הית' קודם לתפקיד סגן מצליף סיעת הממשלה בפרלמנט, ובדצמבר 1955 מינה אותו ראש הממשלה, אנתוני אידן, למצליף הראשי.
בזכות המוסכמה שהמצליפים אינם נושאים נאומים בפרלמנט, עלה בידו של הית' להתחמק מהסתבכות במחלוקת על משבר סואץ.
עם הכרזת ההתפטרות של אידן, הגיש הית' דוח על חווֹת דעתם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בכל הנוגע ליורשו האפשרי של ראש הממשלה.
בדוח זה זכה הרולד מקמילן להעדפה, וכך הובטחה לו בחירתו כראש הממשלה בינואר 1957. מאוחר יותר, לאחר הניצחון בבחירות 1959, מינה מקמילן את הית' לתפקיד שר העבודה וחבר הקבינט.
כמצליף הראשי נכח הית' בישיבות הקבינט, אך רשמית הוא לא היה חבר בו.
ב־1960 מינה מקמילן את הית' לתפקיד הלורד שומר החותם, שבו נשא באחריות למשא ומתן על ניסיונה הראשון של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף.
במגעים הקדחתניים היו כרוכים הסכמים מפורטים בדבר הסחר החקלאי של בריטניה עם מדינות חבר העמים הבריטי, כמו ניו זילנד.
ואולם בסופו של דבר הטיל נשיא צרפת, שארל דה גול, וטו על הצטרפותה של בריטניה לארגון במסיבת עיתונאים שקיים בינואר 1963. הית', שהיה תומך נלהב בחברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, התאכזב מרות.
רק עשור לאחר מכן, כשכיהן כראש הממשלה, עלה בידו של הית' להגשים את שאיפתו זו.
לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות 1964, שינה דאגלס־יום את הכללים לבחירת מנהיג המפלגה בתהליך הצבעה חדש של כל חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואז התפטר מתפקידו.
בשנה שלאחר מכן, ניצח הית', שכיהן אז כשר האוצר בממשלת הצללים וזכה לפרסום ניכר כאשר הוביל את המאבק נגד חוק התקציב של ממשלת הלייבור.
בבחירות למנהיגות המפלגה זכה הית' באופן מפתיע ב־150 קולות מול 133 הקולות של רג'ינלד מאודלינג ו־15 הקולות של אינוק פאוול .
הית' היה למנהיג המפלגה השמרנית הצעיר ביותר בהיסטוריה שלה, והמשיך לכהן בתפקידו זה גם לאחר תבוסתה בבחירות 1966.
באפריל 1968 נשא אינוק פאוול את נאומו השנוי במחלוקת "נהרות של דם" (Rivers of Blood), שבו הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה לבריטניה.
זמן קצר לאחר מכן טלפן הית' למרגרט תאצ'ר כדי ליידע אותה שהוא מתכוון להדיח את פאוול מממשלת הצללים.
לימים היא זכרה שהיא "חשבה באמת שהיה עדיף להרגיע את המצב בעת ההיא מאשר להחמיר את המשבר".
למחרת פיטר הית' את פאוול מממשלת הצללים.
כמה מאנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית מחו נגד הפיטורים.
על פי הית', הוא מעולם לא החליף שוב מילה אחת עם פאוול.
עם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, נוסח מסמך מדיניות חדש של המפלגה השמרנית שכלל כלכלת שוק חופשי כפתרון לבעיות האבטלה והאינפלציה של בריטניה.
הית' הצהיר שמסמך זה רק אישר מחדש מדיניות שלמעשה התפתחה מאז שהוא נבחר להיות מנהיג המפלגה.
ראש הממשלה מטעם הלייבור, הרולד וילסון סבר שהמסמך הוא מתכון לכישלון של השמרנים בבחירות ופקפק בישימות שלו.
בבחירות זכתה המפלגה השמרנית ב־330 מושבים בבית הנבחרים מול 287 המושבים של הלייבור.
בקבינט החדש שהוקם כיהנו מרגרט תאצ'ר כשרת החינוך והמדע, ויליאם וייטלו כמנהיג סיעת הממשלה בבית הנבחרים וראש הממשלה לשעבר אלק דאגלס־יום כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
בשנתו הראשונה של הית' כראש הממשלה הועלו התשלומים על ארוחות בבתי הספר, על משקפיים, על טיפולי שיניים ועל תרופות.
הזכאות לתשלום דמי מחלה על חשבון המדינה שונתה כך שהיא שולמה רק לאחר שלושה ימי מחלה.
בעקבות קיצוצים בתקציב החינוך שמה תאצ'ר קץ לנוהג שלפיו ילדים בני שמונה עד 11 קיבלו כוס חלב, וזאת לאחר שילדים בגילים אחרים הפסיקו לקבל אותה בתקופת כהונתו של וילסון כראש הממשלה.
העיתונות הצהובה הדביקה לה את הכינוי "חוטפת החלב" (Milk Snatcher) – ביקורת שווילסון לא ספג.
על אף צעדים אלו, עודדה ממשלת הית' גידול משמעותי בהוצאות הרווחה, ותאצ'ר ביטלה מדיניות שהוביל שר האוצר איאן מקלאוד קודם לכן: סגירתה של האוניברסיטה הפתוחה, שאותה ייסדה ממשלת הלייבור זמן קצר קודם לכן.
בחוק הביטוח הלאומי שנחקק ב־1970 שולמו פנסיות לקשישים שלא נכללו בתשלומי הפנסיות לפני 1948, ולפיכך גם לא נכללו בתוכנית הפנסיה הכוללת שהונהגה באותה שנה.
כ־100,000 איש הושפעו משינוי זה, מחציתם בעקבות קבלת הטבה משלימה (supplementary benefit) במסגרת תוכנית הביטוח הלאומי.
החוק גם כלל שיפורים בקצבאות לאלמנות באמצעות הנהגת מדרג לתשלום 30 שילינג לשבוע לנשים שהתאלמנו בגיל 40 ועד לתשלום קצבה מלאה לנשים על סך 5 ליש"ט בגיל 50.
סיוע ניכר ניתן לבניית גני ילדים והוחל בביצוע מיזם ארוך טווח לבניית בתי ספר.
קרן משפחות (Family Fund) הוקמה כדי להעניק סיוע למשפחות עם ילדים עם בעיות מולדות.
ובנוסף הונהגו הטבות חדשות לטובת מאות אלפי נכי מלחמה ונכי תאונות עבודה.
לאנשים שזקוקים לסיוע ביתי שולמה קצבת סיעוד, בנוסף לקצבת אובדן כושר עבודה לחולים לטווח ארוך ולמשפחות שלהן שולמה קצבה כזאת, הוגדלה גם קצבת הילדים.
הקצבאות לאלמנות הונהגו לנשים בגילאי 40 ו־50, הונהגו סובסידיות לפינוי שכונות עוני ושולמו קצבאות למימון שכר דירה.
באפריל 1971 ניתנה לראשונה הזכות לחינוך לילדים עם תסמונת דאון.
חוק חינוך חובה הורחב עד גיל 16, והונהג תשלום השלמת הכנסה למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
משפחות שזכו להטבה זו קיבלו גם פטור מתשלום תרופות וילדים למשפחות אלו היו זכאים לארוחות חינם בבתי הספר.
קצבאות זקנה מיוחדות שולמו לאנשים מעל גיל 80. על פי חוק הביטוח הלאומי שנחקק ב־1973 הונהגה לראשונה בבריטניה הצמדה למדד של הקצבאות כדי לשמור על ערכן.
המפלגה הלאומית הסקוטית והפלייד קמרי (המפלגה הוולשית) צמחו ככוחות פוליטיים.
תהליך המעבר של הלירה שטרלינג לשיטה העשרונית, שהחל עוד בתקופת ממשלת הליבור, הושלם שמונה חודשים לאחר בחירתו של הית' לראש הממשלה.
בפברואר 1971 הקים הית' את הצוות המרכזי לסקירת המדיניות (Central Policy Review Staff).
חוק הממשל המקומי שנחקק ב־1972 שינה את גבולותיהם של מחוזות בריטניה ויצר "מחוזות מטרופוליטניים" סביב לערים הגדולות, שינוי שעורר כעס ציבורי משמעותי.
הית' לא חילק את אנגליה לאזורים, ותחת זאת בחר להשהות את הדוח של הוועדה המלכותית על החוקה.
בסופו של דבר הוקמו עשרה אזורי ממשלה באנגליה בידי ממשלתו של ג'ון מייג'ור ב־1994.
תקופת כהונתו של הית' הייתה קשה כמו אלו של כל ראשי הממשלות בבריטניה של שנות השבעים.
הממשלה ספגה מכה בראשית ימיה עם מותו של שר האוצר מקלאוד ב־20 ביולי 1970, והוא הוחלף באנתוני ברבר.
הית' תכנן שינויים במדיניות הכלכלית, ובהם מעבר ממיסוי ישיר למיסוי עקיף, אך אלו לא יושמו ברובם.
מסמך המדיניות שנוסח עם הקמת הממשלה נזנח ברובו עם העלייה המשמעותית של האבטלה ב־1972. בינואר אותה שנה הגיע מספר המובטלים למיליון, שיעור האבטלה הגבוה ביותר מזה כמה עשורים.
על רקע התנגדותו לאבטלה ממניעים מוסריים, עודד הית' תפנית במדיניות הכלכלית שהאיצה את מה שנודע כ"שגשוג של ברבר" (Barber boom).
היה זה תהליך דו־שלבי שכלל את התקציבים של 1972 ושל 1973, בהם הוזרמו 2.5 מיליארד לירות שטרלינג אל השוק באמצעות הגדלת הפנסיות, הקצבאות והפחתות המס.
בראשית 1974, כתוצאה מאסטרטגיה הכלכלה הקיינסיאנית, ירד שיעור האבטלה אל מתחת ל־550,000 איש.
השגשוג הכלכלי לא נמשך זמן רב וממשלת הית' הטילה כמה קיצוצים שגרמו לזניחת המטרות המדיניות הכלכלית כמו הרחבתם של גני הילדים.
הית' ניסה לצמצם את כוחם של האיגודים המקצועיים, שעד אז עלה בידם לבלום את הניסיונות לכרסם בכוחם.
חוק יחסי העבודה שחוקק ב־1971 כלל את הקמתו של בית משפט מיוחד בראשותו של הלורד דונלדסון, שעונשי המאסר שהוטלו על ידו על עובדי נמל שובתים היו מכה ליחסי הציבור עד כי ממשלת תאצ'ר בשנות השמונים לא חזרה על משגה זה.
ניסיונותיו של הית' להתעמת עם האיגודים המקצועיים גרמו למהומה פוליטית שהתחוללה בעקבות שיעורי האינפלציה והאבטלה הגבוהים.
אמינותה של הממשלה נפגעה בעיקר בגלל שתי שביתות כורים שהתנהלו בשנים 1972 ו־1974, שהמאוחרת בהן הובילה למעבר של רוב המדינה לשבוע עבודה של שלושה ימים בניסיון לחסוך באנרגיה.
האיגוד הארצי של עובדי המכרות השיג את מטרתו, אך המחסור באנרגיה ושבירת הקונצנזוס הלאומי תרמו בסופו של דבר לנפילתה של הממשלה.
כאמור, ממשלת הית' חוותה שנתיים של עלייה תלולה בשיעורי האבטלה, שאותם הצליחה להוריד בהמשך.
בדיווחים אחרים מאותה תקופה נטען ששיעור האבטלה היה אף גבוה מזה, והגדיל לעשות הטיימס, שטען כי מספר המובטלים במרץ אותה שנה הגיע לכמעט שלושה מיליון איש.
עם כניסתו לתפקיד ביוני 1970 ניסה הית' לשים קץ למדיניותו של וילסון לסיים את הנוכחות הצבאית הבריטית ממזרח לתעלת סואץ.
בינואר 1972, עם הגיעו לארמון אגמונט בבריסל כדי לחתום על הסכם ההצטרפות של בריטניה לקהילה האירופית, התיזה מפגינה דיו על הית'.
הית' הכניס את בריטניה אל הקהילה האירופית עם חקיקתו של חוק הקהילה האירופית ב־1972. הוא תמך בפומבי בהפצצות האמריקאיות על האנוי והייפונג באפריל 1972.
באוקטובר 1973 הטיל הית' אמברגו על אספקת נשק למדינות שלקחו חלק במלחמת יום הכיפורים, שבעיקר השפיע על ישראל שלא יכלה לקבל חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון שלה.
הית' סירב לאפשר איסוף מודיעין בידי האמריקאים מהבסיסים הבריטיים בקפריסין.
הוא גם סירב לאפשר לאמריקאים להשתמש בבסיסים אלו כבסיסי הספקה.
הית' נתן העדפה לקיום הקשרים עם הרפובליקה העממית של סין כאשר ביקר את מאו דזה־דונג בבייג'ינג ב־1974 וב־1975. הוא נותר אורח רצוי בסין בביקוריו התכופים שם לאחר מכן, והמשיך לקיים יחסים קרובים עם יורשו של מאו, דנג שיאופינג.
הית' שמר על יחסים טובים גם עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועם אישים במפלגת הבעת' בעיראק.
הית' כיהן כראש הממשלה בתקופה רוויית הדמים של הסכסוך בצפון אירלנד.
ביום ראשון העקוב מדם של 1972 נורו 14 איש למוות בידי חיילים בריטים בזמן צעדה נגד מעצרים בעיר דרי.
בראשית 1971 שלח הית' את איש ה־SIS פרנק סטיל לנהל שיחות עם אנשי הצבא האירי הרפובליקני ולבדוק אפשרות למשא ומתן (סטיל גם ניהל שיחות חשאיות עם ג'ומו קניאטה עוד לפני הפינוי הבריטי מקניה).
ביולי 1972 התיר הית' למזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, ויליאם וייטלו, לקיים שיחות בלתי רשמיות בלונדון עם משלחת של הצבא האירי הרפובליקני בראשותו של שון מק'סטייפין.
לאחר כישלון שיחות אלו, דחפה ממשלת הית' להסדר שלום עם המפלגות הפוליטיות הדמוקרטיות.
הסכם סנינגדייל משנת 1973, שהתווה הסדר חלוקת סמכויות, נדחה בתקיפות מצד יוניוניסטים רבים ומצד המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, שנציגיה בבית הנבחרים הבריטי ניתקו עצמם ממרותה של המפלגה השמרנית.
בסופו של דבר נפלה ההצעה בעקבות השביתה הכללית של עובדי אלסטר ב־1974, כאשר הית' כבר לא היה ראש הממשלה.
הית' היווה מטרה של הצבא האירי הרפובליקני בשל הנהגת המעצרים ההמוניים בצפון אירלנד.
בדצמבר 1974 השליכה כנופיית רחוב בלקום פצצה למרפסת בקומה הראשונה של ביתו של הית' ברחוב וילטון בבלגרביה.
הית' ניהל קונצרט של מזמורי חג המולד בברודסטיירס, והגיע לביתו עשר דקות לאחר הפיצוץ.
איש לא נפגע בפיגוע, אך ציור נוף פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל, שניתן כמתנה להית', ניזוק.
בינואר 2003 העיד הית' בוועדת סביל, שחקרה את אירועי יום ראשון העקוב מדם, והצהיר שהוא מעולם לא אישר נקיטת פעולות הרג בלתי חוקיות בצפון אירלנד.
הית' ניסה להרחיב את בסיס התמיכה בממשלתו על ידי עריכת בחירות שהתקיימו ב־28 בפברואר 1974 תחת הסיסמה "מי שולט בבריטניה?" (?Who governs Britain).
תוצאות הבחירות לא היו חד־משמעיות, ושום מפלגה לא השיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים.
השמרנים גרפו את רוב קולות המצביעים, אך בהשוואה אליהם היו למפלגת הלייבור מעט יותר מושבים בפרלמנט.
הית' החל לנהל משא ומתן עם ג'רמי ת'ורפ, מנהיג המפלגה הליברלית, אך כאשר דיונים אלו נחלו כישלון הוא הגיש ב־3 במרץ את התפטרותו.
ממשלתו הוחלפה בממשלת המיעוט בראשותו של וילסון, שבסופו של דבר השיגה רוב בבחירות נוספות שנערכו באוקטובר אותה שנה.
הית' נתפס כאחראי לכישלונה של המפלגה השמרנית בעיני רבים מחברי הפרלמנט שלה, פעיליה ורבים מעורכי העיתונים.
אישיותו הייתה קרירה ומרוחקת, ומטרידה אף בעיני ידידיו.
הפרשן הפוליטי אלן וטקינס העיר ב־1991 ש"חוסר אדיבותו, סרבולו, חוסר יכולתו לנהל שיחת חולין או שיחה כלשהי ונימוסיו הרעים" היו בין הגורמים שהובילו לאובדן תמיכתם של יושבי הספסלים האחוריים מהמפלגה השמרנית בו במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה ב־1975.
הוא היה נחוש בדעתו להמשיך ולכהן כמנהיג המפלגה גם לאחר המפלה בבחירות אוקטובר 1974, ובתחילה נראה שבאמצעות נאמנותם של חבריו לספסלים הקדמיים יעלה הדבר בידו.
בשבועות שלאחר הבחירות הופעל על הית' לחץ עצום לוותר על בדיקה מחדש של הנהלים ועל הקמת ועדה שתציע שינויים וללכת לבחירה מחדש.
לא היה מתמודד ברור מולו, לאחר שאינוק פאוול עזב את המפלגה ולאחר שקית' ג'וזף פרש מהמרוץ לאחר שהושמעו הצהרות שנויות במחלוקת על כך שיש לעודד את המעמדות העובדים להשתמש יותר באמצעי מניעה.
ידידתו הקרובה של ג'וזף ובעלת בריתו, מרגרט תאצ'ר, נכנסה להתמודדות לצד יו פרייזר.
בסיועו של איירי ניב, שניהל מערכה בקרב יושבי הספסלים האחוריים – שקודם לכן התנגדו לבחירתו של ויליאם וייטלו, מתוך נאמנות להית' – היא נותרה בסופו של דבר המתמודדת הרצינית היחידה.
ב־4 בפברואר 1975 הביסה תאצ'ר את הית' בסיבוב הראשון עם 130 קולות בעדה מול 119 שהצביעו בעד הית' ומול 16 קולות עבור פרייזר.
תוצאה זו לא הייתה מספקת כדי לתת לתאצ'ר את הרוב של 15% כדי לנצח במרוץ הראשון, אך הית' התפטר לאחר מכן ולא ניגש לסיבוב השני.
המועמד העדיף עליו, ויליאם וייטלו, הפסיד לתאצ'ר בסיבוב השני שנערך שבוע לאחר מכן, כשתאצ'ר גרפה 146 קולות, וייטלו 79, האו 19, פריור 19 ופייתון 11. ההצבעה גרמה לקיטוב באגף הימני של המפלגה, נוסף לקיטוב על רקע אזור מוצא, ניסיון והשכלה של חברי הפרלמנט.
הית' ווייטלו היו דמויות חזקות באגף השמאלי של המפלגה.
תאצ'ר הבטיחה להית' תפקיד בממשלת הצללים ותכננה להציע לו כל תיק שבו יחפוץ.
יועציו הסכימו שעליו להמתין לפחות שישה חודשים, אך הוא סירב.
הוא מעולם לא נעתר להפצרות, וסירובו כונה "השתיקה הרועמת המדהימה" (the incredible sulk).
זמן קצר לאחר בחירתה כמנהיגת המפלגה ביקרה תאצ'ר את הית' בביתו, והיה עליה להישאר לשתות כוס קפה עם עוזרו הפרלמנטרי, טים קיטסון, כדי שלא יעלה על דעתם של העיתונאים שהמתינו בחוץ כמה קצר היה הביקור.
הית' טען שהוא פשוט דחה את בקשתה לעצה כיצד להתמודד עם העיתונות.
מנגד טענה תאצ'ר שהיא הציעה לו לקבל כל תפקיד בממשלת הצללים שירצה, וביקשה ממנו להוביל את המערכה של המפלגה לקראת משאל העם על חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, אך נדחתה בגסות רוח.
במשך שנים רבות מתח הית' ביקורת על הקו הרעיוני החדש של המפלגה השמרנית.
בעת תבוסתו עדיין היה פופולרי בקרב חברי המפלגה מהשורה, ובוועידת המפלגה של 1975 זכה למחיאות כפיים.
היה לו חלק מרכזי במערכה לקראת משאל העם על חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, והוא נותר פעיל בבמה הבין־לאומית.
כך, הוא היה חבר בוועדת החקירה בראשותו של וילי ברנדט בנושאי פיתוח, במיוחד בכל הנוגע למיזמים הקשורים ליחסים בין מדינות צפוניות ודרומיות על פני כדור הארץ.
יחסיו עם תאצ'ר נותרו קרירים, ובשנים 1979–1980 הוא דחה את הצעותיה לשמש שגריר בריטניה בארצות הברית והמזכיר הכללי של נאט"ו.
הוא המשיך להיות דמות מרכזית באגף המרכזי של המפלגה השמרנית.
בוועידת המפלגה של 1981 הוא מתח בגלוי ביקורת על מדיניותה הכלכלית של הממשלה – קרי: המוניטריזם ושיעור האינפלציה, שעלה מ־13% ב־1979 ל־18% ב־1980, וירד ל־4% ב־1983. זאת, נוסף לשיעור האבטלה, שנסק מ־1% באמצע שנות החמישים ל־14% בספטמבר 1982.
ב־1990 טס הית' לבגדאד כדי לנסות לנהל משא ומתן על שחרורם של נוסעי מטוס ואזרחים בריטים נוספים שנלקחו כבני ערובה כאשר פלש סדאם חוסיין לכווית.
לאחר אירועי "יום רביעי השחור" (השעיית הלירה שטרלינג ממנגנון שער החליפין האירופי) הצהיר הית' בבית הנבחרים שעל הממשלה להקים קרן רזרבות כדי להתמודד עם ספסרי מטבע.
בשנות השישים חי הית' במכלול הבניינים אולבני שליד רובע פיקדילי.
לאחר הסיום הבלתי צפוי של כהונתו כראש הממשלה, סירב הזוג הצרפתי שהתגורר שם לדרישתו לפנות את הבית כדי שהוא יוכל לחזור ולהתגורר שם ("כל כך הרבה בשביל האחדות האירופית!" כתב הית' מאוחר יותר בזכרונותיו).
במשך ארבעה חודשים התגורר הית' בדירתו של חבר הפרלמנט ממפלגתו, טים קיטסון.
קיטסון סירב להצעתו של הית' לקבל שכר דירה, אך לימים הוא נזכר בהזדמנות כאשר שעון היד שלו התקלקל והית' הציע לו לקחת את אחד משעוני היד שהיו באוסף הגדול שלו שהוענק לו כמתנה באחת מנסיעותיו.
ביולי 1974 אפשר להית' הדוכס מווסטמינסטר, שהיה אחד מבעלי הקרקעות הראשיים בלונדון ותומך נלהב בחברותה של בריטניה בשוק האירופי, לשכור נכס שלו ברחוב וילטון בבלגרביה תמורת שכר דירה שנתי של 1,250 ליש"ט (כמעט 10,000 ליש"ט בערכי 2014) – עשירית ממחיר השוק.
הבית כלל שלוש קומות ומרתף לעובדת משק הבית שלו.
הית' המשיך להתגורר בבית עד שלעת זקנתו לא אפשר לו מצב בריאותו לעלות במדרגות.
בפברואר 1985 רכש הית' בית כפרי בעיר סולסברי שבמחוז וילטשייר, ושם התגורר עד למותו עשרים שנים לאחר מכן.
ב־1987 הוא היה מועמד בבחירות לתפקיד נשיא אוניברסיטת אוקספורד, אך הפסיד לרוי ג'נקינס עקב התפצלות הקולות במפלגה השמרנית עם הלורד בלייק.
הית' המשיך לשבת על הספסלים האחוריים של המפלגה השמרנית בבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה הלונדוני של אולד בקסלי וסידקפ, והחל משנת 1992 הוא היה זקן חברי הבית וראש הממשלה לשעבר המבוגר ביותר.
ב־23 באפריל 1992 הוענק להית' תואר אביר מסדר הבירית.
בבחירות הכלליות של 2001 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
הית' וטוני בן היו שני חברי הפרלמנט המכהנים האחרונים שנבחרו בתקופת מלכותו של ג'ורג' השישי, כשמבין השניים היה הית' היחידי שכיהן ברציפות (כהונתו של בן הופסקה לזמן קצר בשנים 1983–1984).
בן פרש גם הוא בבחירות 2001.
באופן חסר תקדים, הוצב בפרלמנט פסל דיוקן של הית' עוד בחייו.
הייתה זו אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות של הית', שכן בשנה שלאחר מכן החל מצב בריאותו להידרדר עד מותו שלוש שנים לאחר מכן.
באוגוסט 2003, כשהיה בן 87, לקה הית' בתסחיף ריאתי כאשר שהה בחופשה בזלצבורג שבאוסטריה.
הוא מעולם לא התאושש לחלוטין, ועקב בריאותו המידרדרת וקשיי הניידות שלו הופיע בציבור מספר פעמים מועט בשנתיים האחרונות לחייו.
הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב־30 בנובמבר 2004, בטקס הסרת הלוט מעל מערך של שערים על שמו של וינסטון צ'רצ'יל בקתדרלת סנט פול.
בהתבטאותו הפומבית האחרונה נדרש לג'יימס קלהאן, שמת ב־26 במרץ 2005, באומרו, "ג'יימס קלהאן היה דמות ותיקה בחיים הפוליטיים של הארץ הזאת במהלך הקריירה הארוכה והמגוונת שלו.
כאשר ישב באופוזיציה הוא מעולם לא היסס לייצג בנחישות את עניינה של מפלגתו.
כאשר הוא כיהן כראש הממשלה הוא נקט גישה מתונה הן כלפי תומכיו הן כלפי מתנגדיו.
אף על פי שהוא עזב את בית הנבחרים ב־1987, הוא המשיך לעקוב אחר העולם הפוליטי ותמיד היה עונג לפגוש אותו.
איבדנו דמות מרכזית בנוף הפוליטי שלנו".
אדוארד הית' מת מדלקת ריאות בערבו של 17 ביולי 2005, והוא בן 89. גופתו נשרפה ב־25 ביולי בטקס שבו נכחו 1,500 איש.
למוחרת מותו שידר ערוץ הפרלמנט של ה־BBC את הסיקור התקשורתי של בחירות 1970. טקס ההלוויה שלו נערך במנזר וסטמינסטר ב־8 בנובמבר, ובו נכחו אלפי אנשים.
שלושה ימים לאחר מכן נטמן אפרו בקתדרלת סולסברי.
כמחווה להית' אמר ראש הממשלה, טוני בלייר: "הוא היה אדם עם הרבה יושרה ואמונות שבהן הוא החזיק בנחישות ומעולם לא פקפק בהן".
בינואר 2006 פורסם שהית' הוריש את ביתו הכפרי בסולסברי ואת תכולתו, שערכם מוערך ב־5 מיליון ליש"ט, לקרן צדקה לשימור ביתו כמוזיאון לתולדות הקריירה שלו.
הבית פתוח לציבור ונערכים בו סיורים מודרכים בחודשים מרץ עד אוקטובר.
מוצג בו אוסף גדול של חפציו האישיים של הית' לצד ספרייתו האישית, אוספי תצלומים וציורים פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל.
בצוואתו הוריש הית', שלא היו לו יורשים, 20,000 ליש"ט לאלמנת אחיו ו־2,500 ליש"ט למנהלת משק הבית שלו.
הית' היה שייט יאכטות נלהב.
את היאכטה הראשונה שלו, " Morning Cloud", הוא רכש ב־1969 ובאותה שנה הוא ניצח במרוץ היאכטות סידני־הובארט.
הוא היה הקפטן של נבחרת בריטניה שזכתה ב־1971 ב"גביע האדמירל" (Admiral's Cup), בעודו מכהן כראש הממשלה, וכן עמד בראש הנבחרת כאשר התמודדה ב"מרוץ פסטנט" (Fastnet race) ב־1979. הוא היה חבר במועדון השיט של ברודסטיירס, שבו למד לשוט בסירות מפרש לשני אנשי צוות לפני שעבר בהצלחה לסירות גדולות יותר.
הית' גילה עניין רב במוזיקה קלאסית כפסנתרן, כנגן עוגב וכמנצח.
בתחום זה הוא התפרסם על הכנסתו של פסנתר סטיינווי גדול למעונו ברחוב דאונינג 10, שנקנה ב־450 ליש"ט, כספי פרס קרלמן שהוענק לו על מאמציו להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ב־1963. את הפסנתר הוא בחר בעצת ידידתו, הפסנתרנית מורה לימפני.
הוא ניגן בקונצרטי מזמורי חג המולד בכל שנה מנערותו ועד זקנתו.
בצעירותו ניגן הית' לעיתים בעוגב בתפילות שהתקיימו בכנסיית השילוש הקדוש ברומפטון שבלונדון.
הית' ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון בקונצרט הגאלה ברויאל פסטיבל הול בנובמבר 1971, כשזו ביצעה את הפתיחה ליצירתו של אדוארד אלגר "קוקיין".
הוא גם ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועל התזמורת הקאמרית האנגלית, וכן על תזמורות בגרמניה ובארצות הברית.
הית' היה אוהד של קבוצת הכדורגל ברנלי.
זמן קצר לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה הוא חנך ב־1974 את היציע על שם נשיא המועדון בוב לורד באצטדיון הביתי, טרף מור, שבנייתו עלתה 450,000 ליש"ט.
בין השאר הוא הוציא לאור את ספרו "שיט, מוזיקה ומסעות".
הוא גם ליקט אוסף של מזמורים בשם "חדוות חג המולד" (The Joy of Christmas) שפורסם ב־1978 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר כלל לחנים ומילים למגוון רחב של מזמורי חג מולד, וכל אחד מהם לווה ביצירת אמנות דתית ובהקדמה קצרה פרי עטו של הית'.
האוטוביוגרפיה של הית', "מהלך חיי" (The Course of My Life), יצאה לאור ב־1998. בידיעה על מותו שפורסמה בדיילי טלגרף נכתב שבכתיבת ספר זה "היו מעורבים עשרות חוקרים וכותבים במשך שנים רבות".
הית' מעולם לא נשא אישה.
הוא היה אמור להתחתן עם חברת ילדותו, קיי ראבן, שעל פי המסופר איבדה את סבלנותה ובסופו של דבר נישאה לקצין חיל האוויר המלכותי שהכירה בחופשה ב־1950. בפסקה בת ארבעה משפטים בספר זיכרונותיו טען הית' שהוא היה טרוד מדי בביסוס הקריירה שלו לאחר המלחמה.
בריאיון טלוויזיוני עם מייקל קוקרל ב־1998 אמר שהוא שמר את תמונתה של ראבן בדירתו במשך שנים רבות.
בשל העניין הרב שגילה הית' במוזיקה הוא התיידד עם מוזיקאיות רבות, כמו הפסנתרנית מורה לימפני.
כאשר כיהן כראש הממשלה, פנה אל לימפני חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית טפטון במיש ואמר: "מורה, טד חייב להתחתן, האם תינשאי לו?" היא השיבה שהייתה מסכימה אילולא הייתה מאוהבת במישהו אחר.
מאוחר יותר ציינה שהמחווה האינטימית ביותר שהוא עשה כלפיה הייתה הנחת זרועו סביב כתפיה.
העיתונאי ברנרד לוין כתב באובזרבר שבריטניה הייתה צריכה להמתין עד לעלייתה של החברה המתירנית כדי לקבל ראש ממשלה בתול.
על פי אחד הביוגרפים של הית', פיליפ זיגלר, כשהשתתף הית' בסעודות בשלב מאוחר בחייו הוא היה "שוקע בשתיקה קודרת או מתעלם במכוון מהאישה שישבה לצידו ומשוחח עם הגבר הקרוב אליו".
אחרים טענו בזמנו שהית' פשוט לא היה איש שיחה באירועים חברתיים.
ג'ון קמפבל, שב־1993 פרסם ביוגרפיה של הית', הקדיש ארבעה עמודים בספרו לדיון על נטייתו המינית.
בעוד הוא מודה שהית' נתפס לעיתים בציבוריות כגיי, בעיקר בשל העובדה ש"כיום[...] אמירה כזאת מקובלת על כל רווק", הוא לא מצא שום עדות מבוססת לכך, למעט שמועות חסרות ביסוס.
הערה זו נגעה לאזכור של "מקרה מטריד" בראשית מלחמת העולם השנייה בביוגרפיה שפרסם אנדרו רות' ב־1972. קמפבל הגיע בסופו של דבר למסקנה שההיבט המשמעותי ביותר במיניותו של הית' היה ההדחקה המוחלטת שלו אותה.
בריאן קולמן, שהיה חבר אספת לונדון מטעם המפלגה השמרנית, טען ב־2007 שהית', כדי שלא לגרום נזק לקריירה שלו, חדל לקיים יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים בשנות החמישים.
קולמן אמר שהיה ידוע לכול במפלגה השמרנית כי הית' קיבל אזהרה חמורה מהמשטרה כאשר עבר בדיקות רקע לקראת מינויו כחבר במועצה המלכותית.
הביוגרף של הית', פיליפ זיגלר, כתב ב־2010 שקולמן היה מסוגל לספק מידע מועט, אם בכלל, שיתמוך באמירתו זו.
זיגלר ציין גם ששום גבר לא טען כי קיים יחסי מין עם הית' ואין שום עדות לנטייתו ההומוסקסואלית כביכול באף מסמך, ושאלו שהכירוהו היטב עמדו על כך שלא הייתה לו נטייה כזאת.
הוא החזיק באמונה שהית' היה א־מיני.
לורד ארמסטרונג מאילמינסטר, שהיה ידידו הקרוב של הית' ושימש מזכירו האישי, ציין שהוא מאמין כי הית' היה א־מיני.
לדבריו, "מעולם לא היה אפילו רמז למיניות ביחסיו עם גברים, נשים או ילדים".
ידידה אחרת של הית' ואשת סודו, שרה מוריסון, לשעבר סגנית מנהיג המפלגה השמרנית, סיפרה שהית' אמר לה בפירוש שהוא א־מיני.
צ'ארלס מור, בביוגרפיה הרשמית של מרגרט תאצ'ר, אמר שחבר הפרלמנט ביל דידס האמין כי תאצ'ר "הייתה משוכנעת" שהית' היה גיי, ואילו מור עצמו האמין שאמירתה של תאצ'ר בריאיון שהעניקה ב־1974 על כך שהית' לא הקים משפחה הייתה רמז מכוון לנטייתו המינית, שנועדה לפגוע באמינותו.
באוגוסט 2015 נפתחה חקירה מטעם כמה יחידות במשטרת בריטניה בנוגע לחשדות להתעללות מינית בילדים מצידו של הית'.
השאלה הייתה אם היחידה חקרה כראוי את הטענות שהועלו בשנות התשעים.
באותו חודש הכחישה פורד את הטענה שהיה ברשותה מידע כזה או שבו השתמשה כאמור.
עורך הדין שייצג אותה באותה תקופה פרסם הצהרה: "מרשתי לשעבר ביקשה ממני להבהיר שבשום שלב היא לא הצהירה שטד הית' היה לקוח שלה ושבשום שלב היא לא איימה לחשוף אותו כלקוח שלה אם החקירה כנגדה תימשך".
נציג התביעה בפרשה זו אישר שמכתב בנדון שנשלח למערכת הטיימס לא זכה להתייחסות בשל העובדה ששלושה עדי תביעה סירבו להעיד – לא בשל חשדות כלפי הית'.
במאי 2016 דיווח הטיימס שהוועדה לחקירת תלונות נגד המשטרה החליטה כי טענותיו של קצין המשטרה הבכיר לשעבר היו חסרות ביסוס.
עם פתיחת החקירה דווח בדיילי מירור שגבר טען כי ב־1961, כשהיה בן 12, אנס אותו הית' בדירה במייפייר לאחר שהוא ברח מביתו.
החשדות נגד הית' נחקרו כחלק מ"מבצע מידלנד" (Operation Midland) של משטרת המטרופולין של לונדון, שבו היא חקרה טענות היסטוריות על התעללות בילדים ומעשי רצח קשורים.
עדותו של אדם ושמו ניק הועברה למשטרה מאתר התחקירים Exaro, לאחר שזה התראיין שם על חשדות להתעללות מינית בילדים בידי מפורסמים בדירה בכיכר דולפין בפימליקו.
הית' היה אחד מאותם אישים.
בספטמבר 2015 דיווח הגרדיאן שהקצינים המנהלים את החקירה חלוקים בדעתם אם ניתן להמשיך במבצע מידלנד, שכן לא נמצאו ראיות מסייעות.
רשת סקיי ניוז דיווחה שמשטרת ג'רזי חוקרת חשדות כנגד הית' כחלק מחקירה רחבה יותר, ושחקירה דומה התנהלה בה בעת במשטרת וילטשייר.
קרן הצדקה על שמו של הית', שמנהלת את המוזאון שפועל בביתו, הודיעה שהיא מקדמת בברכה את החקירה.
בנובמבר 2016 דיווח הגרדיאן שהקרימינולוג הבכיר ריצ'רד הוסקינס ציין כי העדויות נגד הית' שהועלו בחקירתה של משטרת וילטשייר, ובכללן האשמות חסרות בסיס על התעללות פולחנית שטנית, היו "מגוחכות" ו"דמיוניות", והושגו באמצעות הפרקטיקה השנויה במחלוקת של "תרפיית שחזור זיכרון" (recovered-memory therapy).
בדצמבר אותה שנה דיווח הגרדיאן ש־15 איש הגישו תלונה על פגיעה מינית מצד הית'.
באותו חודש הודיע מפקד משטרת וילטשייר כי החשדות להתעללות פולחנית שטנית "אינם נוגעים לסר אדוארד הית'".
במרץ 2017 סגרה משטרת וילטשייר את תיק החקירה, לאחר שעלותו הגיעה ל־1.5 מיליון ליש"ט במשך שנתיים ולאחר ששום עדות מבוססת לא נמצאה ב־42 עדויות שמסרו ארבעים איש (בהם שלושה שמות שונים שנעשה בהם שימוש לאדם אחד).
בספטמבר אותה שנה הוכרז שבחקירה בלתי תלויה על אודות התעללות מינית בילדים תיבדק חקירת המשטרה בעניינו של הית'.
המשטרה הודיעה שאילו עדיין היה הית' בחיים, היא הייתה חוקרת אותו באזהרה על שבעה מ־42 החשדות, אך אין להסיק דבר על אשמתו או על חפותו.
בדיווח המסכם אישר מפקד משטרת וילטשייר כי "לא נמצאו עדויות מבוססות נוספות" שיתמכו בהאשמות על התעללות פולחנית שטנית.
אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון , שנודע כוויקונט קורנברי בין 1674 ל-1709, היה אציל, פוליטיקאי וקצין צבא אנגלי שכיהן כמושל ניו יורק וכמושל ניו ג'רזי בין 1701 ל-1708.
אדוארד היה בנם היחיד של הנרי הייד, הרוזן השני מקלרנדון ותאודוסיה קאפל, ואחיינה של ליידי אן הייד, אשתו של מלך אנגליה ג'יימס השני.
הוא גדל בסוולופילד שבברקשייר, והחל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד ב-23 בינואר 1675, חודש אחד לאחר שאביו הפך לרוזן השני מקלרנדון והוא הפך לוויקונט קורנברי.
קלרנדון התגייס לרגימנט הדרגונים המלכותי של המלך בדרגת לוטננט-קולונל, ושנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת קולונל.
הוא היה האדון אשר על הסוסים עבור הנסיך ג'ורג' מדנמרק, והיה משרת הכבוד בהכתרתו של המלך ג'יימס השני.
הוא היה אחד מהמפקדים הראשונים שנטשו את המלך ב-1688, ולקח עמו חיילים רבים ככל שהיה ביכולתו.
תומאס בבינגטון מקאולי תיאר את לורד קורנברי כ"אדם צעיר בעל תכונות נלוזות, עקרונות רופפים, ומזג אלים", וטען כי הדוכס ממרלבורו דרבן את קלרנדון לבגוד במלך.
באותה שנה נישא לקת'רין אובראיין, בתו של הנרי אובראיין, לורד אילבראקן, שירשה את אמה ב-1702 והפכה לברונית השמינית מקליפטון.
היא מתה בניו יורק ב-11 באוגוסט 1706, ונקברה בכנסיית השילוש הקדוש המקומית.
אדוארד - בנו הבכור שמת ללא צאצאים לפני אביו.
קת'רין, מרי ופלורה - מתו בצעירותן.
תאודוסיה - נישאה לג'ון בליי (לימים הרוזן הראשון מדארנלי) ב-1713, וקיבלה מהמלכה מתנה בגובה 10,000 לירות שטרלינג.
תאודוסיה היא אם כל צאצאיו הנוכחיים של הייד.
ויליאם השלישי החליט להכיר תודה לקונרברי על נטישתו את ג'יימס השני, וב-1701 מינה אותו למושל ניו יורק וניו ג'רזי, כשקורנברי מחזיק במשרה זו עד 1708 וזוכה למוניטין ירוד כאדם מופקר מבחינה מוסרית, שהיה שקוע בשחיתות וככל הנראה היה המושל הגרוע ביותר ששלחה בריטניה ל-13 המושבות באמריקה הצפונית.
הוא הואשם שנטל שוחד ומעל בכספי הציבור.
היסטוריונים אחרים הוסיפו וטענו שבילה זמן רב כשהוא לבוש בבגדי נשים.
אחד הסיפורים הידועים עליו מאותה תקופה היה כי הוא ערך קבלת פנים רשמית באולבני ביום הולדתה של המלכה אן, והופיע בו לבוש בבגדי נשים.
נטען כי הגיע בבגדי נשים גם להלוויה של אשתו, וכי כתוצאה מכך החליטה המלכה אן להחזירו לאנגליה.
בשנות ה-2000 נבחנו הטענות מחדש, והתברר כי הן בעייתיות ומבוססות על עדויות מעטות.
שלושה מתיישבים, שהיו ממתנגדיו הפוליטיים של קורנברי, כתבו זה לזה ארבעה מכתבים בין 1707 ל-1709, ודנו בהם בשמועות שלורד קורנברי מתלבש בבגדי נשים.
בנוסף לכך נמצאו מספר מסמכים התומכים בהאשמות השוחד והניצול לרעה של כספי הציבור, אך לא מעבר לכך.
כשחזר לאנגליה נאסר הייד לתקופה קצרה בגלל חוב, אך לאחר מות אביו הוא הפך לרוזן השלישי מקלרנדון והשתחרר מהכלא בגלל היותו אציל.
למרות כל השערוריות ששמו נקשר בהן הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית ב-13 בדצמבר 1711, וב-1714 נשלח להנובר כשגריר לשם כבוד.
לורד קלרנדון מת בצ'לסי בעוני רב, ונקבר ב-5 באפריל 1723 במנזר וסטמינסטר.
יורשו היה בן דודו מדרגה ראשונה, הנרי הייד.
לא ידוע אם יש קשר אבל בסיפור הפופולרי "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" שמו הפרטי של ד"ר ג'קיל הנורמטיבי הוא הנרי ואילו שמו הפרטי של מר הייד האפל, הוא אדוארד.
אדוארד הול היה כרוניקן, משפטן ופוליטיקאי אנגלי.
הול, בנו של ג'ון הול מנורת'הול, שרופשייר, למד באיטון קולג' ובקינגס קולג' אוניברסיטת קיימברידג'.{{הערה|Venn, J.; Venn, J.
Cambridge University Press.}} הוא נעשה עורך דין (Barrister) ושימש כשופט (Common sergenant) של הסיטי של לונדון וכשופט בבית המשפט של השריף.
ב-1529 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של מאץ' ונלוק (Much Wenlock) וב-1542 ו-1545 מטעם מחוז הבחירה ברידג'נורת'.
ספרו The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke, המוכר יותר בשם Hall's Chronicle'', ראה אור לראשונה ב-1542. מהדורה נוספת פורסמה שנה לאחר מותו, ב-1548, על ידי ריצ'רד גרפטון, ועוד אחת ב-1550; מהדורות אלה כוללות תוספת מ-1532 שחוברה על ידי גרפטון על פי הערות המחבר.
ב-1809 פורסמה מהדורה בפיקוחו של סר הנרי אליס, וב-1904 נערך החלק העוסק בתקופת שלטונו של הנרי השמיני על ידי צ'ארלס ויבלי.
ה"כרוניקל" מתחיל בעלייתו לכס של הנרי הרביעי ב-1399, ממשיך בתיאור הסכסוך בין בתי לנקסטר ויורק ומסתיים - עם התוספת של גרפטון - במותו של הנרי השמיני ב-1547. הול מציג את מדיניותו של הנרי השמיני באור חיובי, ומדבריו ניכרת אהדתו שלו לפרוטסטנטים.
ערכו של החיבור בחלקיו הראשונים אינו רב, אך הוא הולך וגדל כאשר הוא עוסק בשלטונו של הנרי השביעי ועיקר חשיבותו בכל הנוגע למלכותו של הנרי השמיני.
בעניינים חשובים אחדים, שמחברים אחרים התעלמו מהם, מעניק החיבור להיסטוריונים את מה שברור כי היא עדות מכלי ראשון למאורעות.
גם חוקרי הספרות מוצאים בספרו עניין רב ביותר, משום שהוא אחד מן המקורות העיקריים למחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר.
סר אדוארד הווארד היה אדמירל אנגלי, בנם של תומאס הווארד, רוזן סארי הראשון (לימים דוכס נורפוק) ואשתו הראשונה אליזבת טילני, ואחיו הצעיר של תומאס הווארד, דוכס נורפוק.
הוא היה הראשון מבני הווארד שזכה לתהילה ופרסום כאדמירל.
הווארד פיקד על הצי האנגלי בקרב סן מתייה (1512) נגד הצי הצרפתי, אשר נחשב לקרב הימי הראשון שניטש בין אוניות שירו מתותחיהן דרך אשנבים בדפנות.
הוא נהרג זמן קצר לאחר מכן במהלך התקפה על גליאות של הצי הצרפתי ליד ברסט.
שנת הולדתו של הווארד אינה ידועה בוודאות, ודבר אינו ידוע אודות ילדותו וחינוכו.
הוא החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1492, בגיל חמש-עשרה, כשהשתתף תחת פיקודו של סר אדוארד פוינינגס במצור על סלויס (Sluys).
ב-1497 קיבל אביו, אז רוזן סארי, פיקוד צבאי בסקוטלנד והוא נטל עמו את שני בניו תומאס ואדוארד.
הוא העניק תואר אצולה לתומאס ולאדוארד ב-30 בספטמבר 1497 בטירת אייטון, לאחר חתימת חוזה לשביתת נשק עם ג'יימס השני, מלך סקוטלנד.
ב-1503 היה אדוארד בין אלו שליוו את מרגרט טיודור אל סקוטלנד לנישואיה עם המלך ג'יימס הרביעי.
המלך הנרי השביעי מת ב-21 באפריל 1509. הווארד מילא תפקיד מרכזי בתחרויות שנחוגו לכבוד הכתרת המלך החדש, הנרי השמיני, וב-20 במאי 1509 מונה לנושא הדגל (standard-bearer) של המלך.
בין יוני לאוגוסט 1511 ניתנו להווארד למעלה מ-600 לירות שטרלינג כדי לצייד אוניות ולצאת ל"מסעות ימיים מסחריים" ('merchant adventures').
הכרוניקן רפאל הולינשד מספר כי במהלך אותם מסעות ימיים לקחו הווארד ואחיו תומאס בשבי את אוניותיו של הפריבטיר הסקוטי אנדרו בארטון, וגם "הבלדה על אנדרו בארטון" מציינת זאת.
בארטון, שקיבל כתב הרשאה מלכותי לתקוף ולשדוד אוניות פורטוגליות, הפליג עם אוניית המלחמה שלו "לאיון" (Lion), אליה נלוותה הספינה "ג'נט אוף פורווין" (אוניית שלל דנית לשעבר).
שתי האוניות נתפסו ונלקחו אל בלקוול, והוא עצמו נהרג במהלך שבייתן.
עם פרוץ המלחמה עם צרפת באפריל 1512 מונה הווארד לאדמירל של הצי, כשלפיקודו סרות 18 אוניות, ונשלח על ידי המלך לתור את הים בין ברסט ושפך התמזה.
הווארד תפס בשבי כלי שיט של מדינות שונות בתואנה כי הן מובילות סחורות צרפתיות.
בתחילת יוני ליווה אל ברטאן את חיל המשלוח ששיגר הנרי לצרפת תחת פיקודו של מרקיז דורסט כדי לכבוש מחדש את גוויין (Guyenne).
אחר כך ערך פשיטות מן הים על לה קונקה וקרוזו בחוף הברטאני.
בחודשי יוני-יולי 1512 שלט הווארד ללא מצרים במימי התעלה האנגלית, ומסופר כי תפס בשבי למעלה מ-60 ספינות.
באוגוסט נאסף צי צרפתי בברסט והווארד יצא להתקיפו.
בקרב שנתלקח, המכונה קרב סן מתייה, טבעו שתי האוניות הגדולות ביותר בשני הצדדים, "ריג'נט" ו"מארי דה לה קורדלייר", לאחר התפוצצות מחסן התחמושת של האונייה הצרפתית.
הצרפתים נסוגו למרות שלא נוצחו.
ב-10 באוקטובר העניק המלך להווארד לאות הוקרה קצבה שנתית של 100 מארק ואת זכות ירושת המשרה של הלורד אדמירל העליון בה החזיק באותו זמן ארל אוקספורד.
בשלהי סתיו 1512 הורה לואי השנים עשר, מלך צרפת לאדמירל פְּרֶזֶ'ן דה בִּידוֹ להעביר 6 גליאות מן הים התיכון, ולקראת סוף מרץ 1513 נאסף בברסט צי מלחמה צרפתי גדול.
ב-10 במרץ 1513 מת ארל אוקספורד, והווארד מונה ללורד אדמירל.
ב-19 במרץ יצא הווארד בראש אוניותיו מן התמזה, וב-5 באפריל הגיע אל פלימות'.
הוא יצא לים מבלי להמתין לאוניות האספקה ואומנם מצא את הצי הצרפתי, אך הלה סירב להתעמת ונסוג אל ברסט.
אחת מאוניותיו של הווארד אבדה כשעלתה על סלע חבוי.
ב-22 באפריל תקפו הגליאות הצרפתיות את הצי האנגלי והצליחו להטביע בתותחיהן הכבדים אונייה נוספת.
ב-25 באפריל החליט הווארד לתקוף את הגליאות באמצעות סירות המשוט הקטנות שלו (row-barges), כשהוא עצמו מוליך את ההתקפה על ספינת הדגל של בידו.
במהלך הלחימה נדחף מסיפונה של הגליאה לים וטבע בשל משקל השריון שלגופו.
שלושה ימים אחר כך נמצאה גופתו ומשרוקית הכסף שלו, סמל משרת הלורד אדמירל, והועברו לידי בידו בלה קונקה.
בידו שלח את השריון כשלל מלחמה אל הנסיכה קלוד, בתו הבכורה של לואי השנים-עשר, ואת המשרוקית למלכה אן.
האוניות האנגליות, שרוח אנשיהן נפלה בשל מות הווארד והמחסור באספקה, נסוגו אל פלימות', שם נטל תומאס, אחיו של הווארד, את הפיקוד על הצי.
הצרפתים לא הצליחו לנצל את מותו של הווארד לטובתם, ולאחר ניצחונות צבאיים אנגליים בפיקרדי ובסקוטלנד חתמו הצדדים על שביתת נשק (מרץ 1514).
הווארד נבחר לאביר מסדר הבירית ב-1513, אך מת קודם שהוענק לו התואר.
אדוארד הולמס היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה, פסנתרן ומורה אנגלי.
אדוארד הולמס נולד בעיבורי לונדון והיה תלמידו של וינסנט נובלו.
בתקופת לימודיו אצל נובלו הבחין בכישרון המוזיקלי של בתו, קלרה בת החמש, והיה מורה הראשון למוזיקה.
בראשית הקריירה שלו התפרנס למחייתו בהוראת נגינה בפסנתר.
בשנת 1827 ביקר בגרמניה ובשובו לאנגליה פרסם את ספרו הראשון, "שיטוט בין המוזיקאים של גרמניה" (A Ramble among the Musicians of Germany, 1828; מהדורה שלישית 1838. בעלי "האטלס", שהתרשם מכישוריו כסופר וכמוזיקאי, שכר אותו לעבודה כמבקר מוזיקה, עבודה שבה התמיד שנים רבות.
בשנת 1849 היגר לארצות הברית, שם עשה את 10 השנים האחרונות לחייו בעבודה כעורך ומבקר מוזיקה.
כמו כן כתב מאמרים לכמה כתבי עת למוזיקה במהלך חייו, בהם "הטיימס המוזיקלי".
"שיטוט בין המוזיקאים של גרמניה", 1828
"חיי פרסל", ל"מוזיקת קודש" של נובלו
"אינדקס אנליטי ותמטי של יצירות הפסנתר של מוצרט"
אדוארד הוג הוא שחקן אנגלי, הידוע מהופעתו בסרט "White Lightnin" בדמות ג'סקו וייט, בקומדיה "באני והשור" בתפקיד סטיבן טרנבול, ובסדרת הדרמה "Indian Summers" בדמות יוג'ין מת'רס.
הוג נולד למשפחה בת ארבעה ילדים בדונקסטר וגדל בשפילד.
הוא למד בבית הספר התיכון ויילס.
אמו היא מורה ואביו מהנדס אזרחי בגמלאות.
בנעוריו היה חבר בכמה להקות, בהן "Porno King" להקת פוסט-פאנק שבה שר כסולן.
כשהלהקה התפרקה הצטרף לתיאטרון חובבים Sheffield MISTCO, יחד עם אחותו הצעירה ופנה לתחום המשחק.
את הכשרתו המקצועית רכש הוג באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם למד בשנים 1999 עד 2002.
הופעת הבכורה המקצועית של הוג הייתה במחזה "My Father's Son" בתיאטרון שפילד קרוסיבל.
עוד בתיאטרו השתתף בהפקה של המחזה "המלך ליר" ב-RSC Academy, במחזה "Loot" בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובתפקיד הראשי במחזה "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון ובאוף ברודוויי.
הוא שיחק גם במחזות "מידה כנגד מידה", "הסערה", "The Last Days of Judas Iscariot" ו-"רוק נ' רול".
הוג הופיע גם במחזה "איש הכריות" ו-"Our Class" שהוצגו בתיאטרון הלאומי.
בטלוויזיה הופיע הוג בתפקידי אורח בסדרות "רופאים", "Heartbeat", ו"עדות אילמת".
ב-2002 שיחק הוג לראשונה בסרט קולנוע, הוא גילם את מר בריי הצעיר (הדמות שגילם דייוויד בראדלי) בסרט "ניקולס ניקלבי".
ב-2009 הופיע בתפקיד ראשי בדמות ג'סקו וייט בסרט "White Lightnin'".
עוד בקולנוע שיחק בסרט "אלפי", "Song of Songs" (מ-2006), "באני והשור" (2009), ובסרטים הקצרים "Veteran" ו-"Shades of Beige".
ב-2011 גילם הוג את דמותו של רוברט ססיל בסרט "אנונימי" בבימויו של רולנד אמריך.
ב-2012 כיכב הוג בסרט הבכורה של טום שקולניק "הקומיקאי".
הוג שיחק בתפקיד סגונדוס במיני-סדרה בת שבעה חלקים "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" ששודרה ב-BBC One בשנת 2015.
ב-2016 הופיע הוג בתפקיד מייקל גודפרי בסדרת הטלוויזיה "טאבו בכיכובו של טום הארדי.
ב-2017 גילם את תפקיד תומאס הקסבי, המשרת של סר ג'ורג' בסדרה "פרוצות".
ב-2005 הוענק להוג ציון לשבח במסגרת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעתו בהפקה של "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון.
ב-2009 היה מועמד לפרס השחקן החדש המבטיח ביותר של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על תפקידו ב-"White Lightnin", וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבלי הסרטים של מונטריי ומומבאי.
ב-2010 קיבל הוג פרס Shooting Stars בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, ואת פרס תגלית השנה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
היינריך אדוארד היינה (16 במרץ 1821, ברלין – 21 באוקטובר 1881, האלה) היה מתמטיקאי גרמני.
היינה נודע בשל משפטים שהוכיח בנושא תוצאות פונקציות מיוחדות ואנליזה ממשית.
בפרט, הוא כתב מסה חשובה על ההרמוניות הספריות ופונקציות לז'נדר (Handbuch der Kugelfunctionen).
הוא חקר את הטור ההיפרגאומטרי הבסיסי, והכניס לשימוש את נוסחת מהלר-היינה.
היינריך אדוארד היינה נולד ב-16 במרץ 1821 בברלין.
הוא היה בנם השמיני של הבנקאי קרל היינה ושל אשתו הנרייט מרטנס.
בתחילה קיבל אדוארד חינוך ביתי, ולאחר מכן למד בגימנסיית פרידריכסוורדשה (Friedrichswerdersche) וגימנסיית קלנישה (Köllnische) בברלין.
בשנת 1838, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברלין, אבל עבר לאוניברסיטת גטינגן, כדי ללמוד מתמטיקה מקרל פרידריך גאוס וממוריץ שטרן.
בשנת 1840, חזר היינה לברלין, שם למד מתמטיקה אצל יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, ונכח גם בהרצאות של יאקוב שטיינר ויוהאן פרנץ אנקה.
בשנת 1842, הוענק לו דוקטורט מטעם האוניברסיטה של ברלין, על עבודתו בתחום משוואות דיפרנציאליות, בהנחייתם של אנו דירקסן ומרטין אוהם – עבודה שאותה הקדיש לדיריכלה.
לאחר מכן, למד היינה באוניברסיטת קניגסברג, כדי ליטול חלק בסמינר של קרל גוסטב יעקב יעקובי, ובמקביל שמע הרצאות בפיזיקה מתמטית אצל פרנץ ארנסט נוימן.
בקניגסברג, התחבר היינה לעמיתיו ללימודים, גוסטב קירכהוף ופיליפ לודוויג פון זיידל.
בשנת 1844 קיבל היינה משרת הוראה באוניברסיטת בון, ולאחר תקופת הכשרה (habilitation), החל לשמש כפריבט-דוצנט.
הוא המשיך את המחקר שלו במתמטיקה בבון, ובשנת 1848, קודם לדרגת Professor extraordinarius.
בשנת 1850, התחתן היינה עם סופי וולף, בתו של סוחר מברלין.
לזוג נולדו חמישה ילדים – ארבע בנות ובן אחד.
בשנת 1856, היינה עבר לשמש כפרופסור במשרה מלאה באוניברסיטת האלה, שם נשאר למשך שארית חייו, ובין השנים 1864–1865, שימש גם כרקטור האוניברסיטה.
ב-1875, הוצעה לו קתדרה למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, אך הוא החליט לדחות את ההצעה ולהישאר בהאלה.
בשנת 1877, לרגל מאה שנה להולדתו של גאוס, הוענקה לו מדליה על שם גאוס על מחקריו.
ב-21 באוקטובר 1881, נפטר אדוארד היינה בהאלה.
אדוארד הידלגו היה מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר מאוקטובר 1979 ועד ינואר 1981. קודם לכן הוא שימש כסגן מזכיר הצי לכוח אדם ומילואים.
אדוארד הידלגו נולד כאדוארדו אידלגו (Eduardo Hidalgo) במקסיקו סיטי לאגון ודומיטה קונהרדט אידלגו.
בגיל שש הוא היגר עם משפחתו לניו יורק, התאזרח והסב את שמו לשם אנגלי, אדוארד, והגיית שם משפחתו הפכה ל"הידלגו".
ב-1933 הוא סיים את לימודיו בקולג' הולי קרוס שבמסצ'וסטס וב-1936 קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
במלחמת העולם השנייה שירת הידלגו כלוטננט בכוחות המילואים של צי ארצות הברית.
במסגרת זו הוא שירת במספר תפקידים.
בין השנים 1942–1943 הוא שירת במונטווידאו, אורוגוואי כיועץ המשפטי לשגריר למועצת החירום להגנה פוליטית.
לאחר מכן ועד לסיום המלחמה הוא שירת כקצין מודיעין קרבי אווירי על סיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז.
בין השנים 1945–1946 הוא שימש כעוזר מיוחד למזכיר הצי ג'יימס פורסטל.
לפני המלחמה עבד הידלגו כפקיד משפטי בחברה ניו יורקית.
עם תום המלחמה הוא חידש את הקריירה שלו וניהל את המשרד במקסיקו סיטי של משרד עורכי הדין "קרטיס, מלט-פרווסט, קולט ומוסלי", עד שב-1948 הוא היה לשותף-מייסד של המשרד "בררה, סיקווריוס וטורס לנדה" גם הוא במקסיקו, שם הוא עבד עד 1965.
לאחר מכן ועד 1966 הוא שימש כעוזר מיוחד למזכיר הצי פול ניצה, ולאחר מכן חידש את עיסוקו המשפטי במשרד עורכי הדין "קהיל, גורדון וריינדל", שם הוא היה עד 1972 האחראי על שלוחותיהם באירופה.
לאחר מכן הוא עזב את המשרד ושב לשירות הממשלתי כעוזר מיוחד ליחסים כלכליים של ראש סוכנות ההסברה של ארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן הוא היה ליועץ הראשי והנספח של הסוכנות בקונגרס.
ב-25 באפריל 1977 החל הידלגו לכהן כסגן מזכיר הצי לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה.
ב-13 בספטמבר 1979 הכריז הנשיא ג'ימי קרטר על מינויו של הידלגו כמזכיר הצי של ארצות הברית במקומו של ו.
אחד מהסוגיות שקיבלו עדיפות בסדר יומו כמזכיר הצי היה גיוסם של היספנים לצי, במיוחד כקצינים.
ב-1980 ייסד הידלגו את "פרס תת-אדמירל ג'יימס בונד סטוקדייל למנהיגות השראתית", פרס של הצי על שמו של ג'יימס סטוקדייל, מעוטר מדליית הכבוד שגילה מנהיגות לדוגמה בעת שהיה שבוי בצפון וייטנאם במשך כמעט שמונה שנים.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי היה הידלגו ליועץ בתאגיד ג'נרל דיינמיקס, שהיה ספק של מחלקת ההגנה שאיתו ניהל הידלגו משא ומתן על חוזה בשווי של 643 מיליון דולר כאשר הוא היה מזכיר הצי.
על שירותיו עבור התאגיד שולם לו סכום של 66,000 דולר, שלטענתו היו קשורים למיזם ה-F-16 פייטינג פלקון של חיל האוויר.
אדוארד הידלגו היה נשוי שלוש פעמים, כשמשתי נשותיו הראשונות הוא התגרש.
הוא היה אביהם של ארבעה ילדים.
הוא נפטר ב-21 בינואר 1995 בפיירפקס, וירג'יניה מדום לב.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אדוארד הנרי פוטאסט היה צייר אימפרסיוניסט אמריקאי.
הוא ידוע בציוריו של אנשים בשעות הפנאי בסנטרל פארק ובחופי ניו יורק וניו אינגלנד.
אדוארד הנרי פוטאסט נולד ב־10 ביוני 1857 בסינסינטי, אוהיו להנרי איגנץ פוטאסט וברנאדין שיפרס.
החל משנת 1870 למד אמנות בבית הספר מקמיקן בסינסינטי ובשנת 1873 החל לעבוד בחברת ליטוגרפיה סטרוברידג'.
מיום 10 ביוני 1879 עד 9 במרץ 1881, פוטאסט למד אצל תומאס סטרוויטה נובל, קפטן בדימוס צבא הקונפדרציה שלמד אצל תומאס קוטור בפריז.
מאוחר יותר למד פוטאסט באקדמיה המלכותית במינכן אצל הצייר יליד אמריקה קרל מאר.
קדמו לפוטאסט במינכן אמנים אחרים מהמערב התיכון כמו ג'ון הנרי טוואצ'טמן, ג'וזף דה קמפ ופרנק דובנק.
לאחר שחזר לסינסינטי בשנת 1885 הוא חידש את לימודיו אצל נובל.
בשנת 1886 הוא נסע לפריז, שם למד אצל פרננד קורמון.
בשנת 1895 הוא עבר להתגורר בעיר ניו יורק ונשאר שם עד מותו בשנת 1927.
עד גיל שלושים ותשע התפרנס פוטאסט כליתוגרף.
רכישת אחד מציוריו על ידי מוזיאון סינסינטי לאמנות עודדה אותו לנטוש את הליתוגרפיה ולהמשיך בקריירה של אמן.
ציוריו שמרו על הצבעים המאופקים והניגודים החזקים של האסכולה במינכן, עד שאימץ את לוח הצבעים האימפרסיוניסטי בסוף הקריירה שלו.
לאחר הגעתו לניו יורק עבד פוטאסט כמאייר במגזינים, והציג באופן קבוע באקדמיה הלאומית לעיצוב, בחברת האמנים האמריקאים וזכה בפרסים רבים.
בשנת 1908 התקין סטודיו בבניין גיינסבורו.
לאחר מכן הוא צייר תמונות מלאות אור שמש של סנטרל פארק, נופי ניו אינגלנד, וסצנות החוף של לונג איילנד שעבורם הוא זכור בקרב אנשי האמנות.
עבודתו מוצגת במוזיאונים רבים ומרכזיים בארצות הברית.
הוא חי בגפו ולעולם לא התחתן, הוא נפטר בסטודיו בניו-יורק ב-9 במרץ 1927.
אדוארד פטריק הולקרופט הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ובמה אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטי הקולנוע "קינגסמן" ותפקידו בסדרת הטלוויזיה "וולף הול" משנת 2015 ובסדרה "לטענת גרייס" משנת 2017.
הולקרופט הוא השני מבין שלושה בנים שנולדו לסגן אלוף פטריק הולקרופט, איש צבא וקתלין "אנני" הולקרופט (לבית רוברטס), לשעבר מו"ל בהוצאת הספרים "קונדה נאסט".
אחיו הבכור, אוליבר הולקרופט, הוא חייל לשעבר ששירת עם משמר הגרנדירים באפגניסטן.
אדוארד נשלח לפנימייה בגיל 8. בתחילה למד במכינה בבית הספר סאמר פילדס סקול באוקספורד ולאחר מכן בבית ספר הרומי-קתולי, "Ampleforth College", בצפון יורקשייר.
בתחילה רצה להיות מתופף מקצועי לאחר שלמד בבית ספר למוזיקה, אך עבר למשחק לאחר שהופיע במחזה באוניברסיטת אוקספורד ברוקס.
לאחר מכן התחיל לימודי תואר שני במשחק במרכז הדרמה בלונדון במרכז סנט מרטינס, אוניברסיטת האמנויות בלונדון, וסיים את לימודיו בשנת 2012.
הולקרופט נודע בעיקר בזכות תפקידיו כצ'רלי בסרט הקולנוע "קינגסמן: השירות החשאי" וסרט ההמשך "קינגסמן: מעגל הזהב", ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד בסדרת הדרמה ההיסטורית הבריטית "וולף הול" וכאלכס טרנר בסדרת הדרמה של BBC "מרגל בלונדון".
בשנת 2017 הוא הופיע במיני סדרה ההיסטורית של "להרוג את המלך" ובסדרה "לטענת גרייס" ב-נטפליקס.
הולקרופט שיחק עם סר מארק ריילנס במחזה "ירושלים" בתיאטרון רויאל קורט, ועם דומיניק וסט, ג'נט מק'תיר במחזה "יחסים מסוכנים" בתיאטרון דנמאר וורהאוס.
שנה כותרת תפקיד הערות 2015 וולף הול ג'ורג' בולין 2015 המרגל מלונדון ג'ו / אלכס / אליסטרמיני-סדרה 2017 לטענת גרייס ד"ר סימון ג'ורדן 2017 להרוג את המלך תומאס ווינטור 2020 המשחק האנגלי ארתור קינרד תפקיד ראשי; מיני-סדרה2022The Undeclared Warג'יימס קוקססדרת טלוויזיה2024הסוכנות (אנ')ד"ר צ'ארלי רמי3 פרקים
שנה כותרת תפקיד במאי חברה / מקום הערות 2015–2016 יחסים מסוכנים לה שבלייה דננסי ג'וזי רורק דנמאר וורהאוס
אדוארד הודג'ס ביילי היה פסל אנגלי.
ביילי התקבל בשנת 1809 כתלמיד של ג'ון פלקסמן באקדמיה המלכותית לאמנויות, בשנת 1911 קיבל מדליית זהב על מודל של הרקולס מחזיר את אלקסטיס לאדמטוס.
ביילי הפך בשנת 1842 לחבר בחברה המלכותית.
ביילי נפטר בשנת 1867 ונקבר בבית הקברות הייגייט.
הרב ד"ר אדוארד (אפרים) הורוביץ (1 ביוני 1904 – 1986) היה בלשן, חוקר השפה העברית ומורה יהודי-אמריקאי.
הורוביץ נולד ב-1904 בניו יורק וגדל במנהטן למשפחה יהודית-אורתודוקסית, הילד החמישי מבין אחד-עשר ילדים.
הוריו, שמואל יצחק וברתה-בריינדל (ארנפלד) הורוביץ, היגרו מהונגריה בסוף המאה התשע-עשרה, ובבעלות המשפחה היה מפעל המצות המשגשג "מצות הורוביץ-מרגרטן" שייסד סבו של הורוביץ, יעקב הורוביץ, ב-1884.
בקיץ 1925, כשהיה בן עשרים ואחת, נסע הורוביץ לארץ ישראל כדי ללמוד במחזור הראשון של האוניברסיטה העברית על הר הצופים, שם למד אצל אישים כגון גרשם שלום, יוסף קלאוזנר, משה צבי סגל ואשר גולאק.
על חוויותיו כתלמיד באוניברסיטה, ועל הווי החיים בירושלים ובארץ ישראל של אמצע שנות העשרים, כתב הורוביץ מסה אוטוביוגרפית, שתורגמה לעברית לאחר מותו.
למד באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק, והוסמך לרבנות על ידי הסמינר היהודי התאולוגי.
לימד באוניברסיטת ניו יורק ובמכללת שטרן לנשים של הישיבה יוניברסיטי.
היה מן הדמויות הבולטות בהנחלת השפה העברית באמריקה במאה העשרים, וכיהן כנשיא האגודה האמריקנית להוראת העברית.
במשך למעלה מעשרים וחמש שנים עמד הורוביץ, מחלוצי הוראת העברית בתיכונים כלליים בארצות הברית, בראש המחלקה ללימודי עברית בתיכון תומאס ג'פרסון בברוקלין.
בשיעוריו הנחיל לא רק את השפה העברית, אלא גם את התרבות והמסורת היהודית.
במסגרת עבודתו כמורה, פרסם שני קובצי סיפורים בעברית קלה – "סיפורים קלים" (1942) ו"סיפורים לתלמיד" (1968) – שבהם תיאר תמונות מהווי משפחתו, אירועים היסטוריים שקרא עליהם וזיכרונות אישיים.
ספרו המוכר ביותר, "How the Hebrew Language Grew" (הוצאת כתב), שבו מתחקה הורוביץ אחרי שורשיה ומאפייניה של השפה העברית, ראה אור ב-1960. הספר פורסם מאז במהדורות רבות, והפך לספר קלאסי בלימוד עברית באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי העולם.
בהמשך פרסם שני ספרים נוספים העוסקים בבלשנות אנגלית ויועדו לקהל הקוראים הרחב – "Word Detective" ו-"Words Come in Families".
ב-1967 עלה הורוביץ עם משפחתו לישראל, והתיישב בשכונת טלביה בירושלים.
כתב טור קבוע בג'רוזלם פוסט, והגיש תוכנית בענייני לשון ושפה בקול ישראל.
ב-1986 נפטר ממחלה, ונטמן בבית העלמין ארץ החיים סמוך לבית שמש.
הורוביץ היה נשוי לסילביה לבית סולומון (הלכה לעולמה ב-2006), ולהם נולדו ארבעה ילדים.
אחד מבניו הוא הרב פרופ' כרמי הורוביץ, חוקר המחשבה היהודית בימי הביניים.
נכדו הוא הסופר אריאל הורוביץ.
אדוארד היקס היה צייר אמריקאי וכומר של הקווייקרים.
הוא הפך לאייקון של הקווייקרים בגלל ציוריו.
אדוארד היקס נולד באחוזת סבו באטלבורו (לנגהורן), במחוז באקס, פנסילבניה.
אייזיק היקס, אביו, נותר ללא הון לאחר התבוסה הבריטית במלחמת העצמאות.
לאחר שאמו של אדוארד נפטרה כשהיה בן שמונה-עשר חודשים, אליזבת טווינינג - חברה קרובה של אמו - גידלה אותו כאחד הילדים שלה בחווה שלהם, המכונה חוות טווינינג.
ככל הנראה הוא התגורר גם בחוות דייוויד ליידום.
היא לימדה אותו גם את האמונות של הקווייקרים, שהשפיעו רבות על שארית חייו.
בגיל שלוש עשרה היקס החל התמחות בחברת כרכרות אצל ויליאם והנרי טומלינסון.
הוא שהה איתם שבע שנים, במהלכן למד את מלאכת הציור.
בשנת 1800 עזב את חברת טומלינסון כדי להתפרנס באופן עצמאי כצייר בית, ובשנת 1801 עבר למילפורד לעבוד אצל ג'ושוע סי קנבי.
בשלב זה של חייו היקס היה, כפי שכתב אחר כך בזיכרונותיו, " צעיר חלש וסורר ...
מאוד אהב לשיר, לרקוד, לעשות שעשועי הבל, ולהיות בחברת צעירים, וגם לעיתים קרובות לקלל".
הוא לא היה מרוצה מחייו, והתחיל להשתתף בקביעות בפגישות של קווייקרים, בשנת 1803 התקבל לחברות בכנסייה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התחתן עם אישה קווייקרית בשם שרה וורסטל.
בשנת 1812 הוא מתועד ככומר, ובשנת 1813 החל לנסוע ברחבי פילדלפיה כמטיף של הקווייקרים.
כדי לעמוד בהוצאות הנסיעה, ולתמיכה במשפחתו הגדלה, היקס החליט להרחיב את סחרו בצביעת חפצים ביתיים וציוד חקלאי וכן לצייר שלטי פרסום.
סחר השלטים שלו היה משתלם, אבל הוא הרגיז חלק מקהילת הקוויקרים, משום שהוא סתר את המנהגים הפשוטים שהם כיבדו.
בשנת 1815 היקס ויתר לזמן קצר על הציורים וניסה לפרנס את משפחתו מחקלאות, תוך שהוא ממשיך בציור פשוט של שכניו הקווייקרים.
הקשיים הכלכליים שלו רק גברו, מכיוון שהציור הזה היה פחות משתלם, והיקס לא היה בעל הניסיון הדרוש לעיבוד האדמה, או לנהל חווה לבדו.
בשנת 1816 כשאשתו ציפתה לילד החמישי, היקס חזר לציור דקורטיבי.
תפנית זו הצילה את היקס מאסון כלכלי ושמרה על פרנסתו לא ככומר קווייקרי אלא כאמן קווייקרי.
בסביבות 1820 עשה היקס את הראשון מציוריו הרבים של "ממלכה השלווה".
ציורי היקס יוצרו לעיתים קרובות עבור בני משפחה וחברים, ולא היו למכירה, וציור דקורטיבי נותר מקור ההכנסה העיקרי שלו.
האמונות של הקווייקרים אסרו על חיים מפוארים או על כמות מוגזמת של חפצים או חומרים.
הוא לא הצליח לשמור על עבודתו כמטיף וצייר בו זמנית, היקס בחר בחיי ציור, והשתמש בציורי הקנבס שלו כדי להעביר את אמונותיו.
הוא לא היה מוגבל על ידי כללי קהילתו, והיה מסוגל לבטא באופן חופשי את מה שהדת לא יכולה לתאר כל כך טוב בדרשות .