tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך כבר במשחקו הראשון בקבוצה, כבש צמד וחיש מהר הפך לאחד מהבולטים והפופולריים שבשחקני הקבוצה.
כותרות העיתונים עשו מטעמים מתואר הד"ר שלו: "איזה קילר דוקטור גילר", "הדוקטור הביא תרופה לבית"ר", "רופא ואליל".
למרות תואר הדוקטור הלא שיגרתי לכדורגלן הצטייר גלר בתקשורת כאדם צנוע, חביב וביישן.
היה זה עיתונאי הספורט מאיר גבאי ששיבש בכוונה את שמו של גלר ל"גילר" (בכותרת מאמרו "גילר הקילר!").
השיבוש "גילר" השתרש ונתפס בתודעה הציבורית, כשגם ביציעים היו קוראים לו האוהדים "גילר!
לאחר שסיים את ההתמחות והפך לאורתופד מנתח, נאלץ לשלב את קריירת הכדורגל עם הרפואה ולא פעם הגיע מאוחר למשחקים בגלל משמרות בבית החולים.
גלר נחשב, עד לעלייתם של אורי מלמיליאן ודני נוימן, לשחקן המקצוען והטכני ביותר ששיחק בקבוצה הירושלמית.
גלר היה הכוכב הגדול בעונה הכפולה (1966 עד 1968) שבה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית (אז הראשונה).
באותה עונה כבש 44 שערים, כולל שלושה שלושערים.
בשנת 1969 ראול גלר שיחק במדי נבחרת פרו למשחקי המכביה השמינית.
ב-1970 הוא פרש ממשחק פעיל, לטובת עבודה במחלקה האורתופדית של בית החולים הדסה עין כרם.
ב-1971 הוא חזר ללבוש שוב את מדי הקבוצה למשך כחצי עונה, על פי בקשת המאמן סמואל רזניק, שחשש מירידת ליגה וחיפש חיזוק מיידי.
לאחר סיום עונה זו בה סייע לבית"ר להישאר בליגה, תלה גלר סופית את הנעליים ופרש מעולם הכדורגל כשהוא בן 35.
בהיסטוריה של בית"ר ירושלים, גלר מדורג שלישי בין מבקיעי השערים: 87, ומדורג ראשון בשערים למשחק: 0.64.
מאז פרישתו מהכדורגל, עובד גלר כרופא אורתופד מומחה.
הוא גם שחקן טניס מצטיין ומגיל 35 זכה מספר פעמים באליפות ישראל לגילו.
גלר הוא השחקן היחידי בהיסטוריית הכדורגל הישראלי שתפקד גם כרופא בנוסף להיותו שחקן פעיל.
ראול האוסמן (גרמנית: Raoul Hausmann; 12 ביולי 1886 – 1 בפברואר 1971), צייר, צלם וסופר אוסטרי, מראשי תנועת הדאדא בגרמניה.
אביו היה צייר אשר התמחה בציור פורטרטים וציורים בעלי נושאים היסטוריים.
הוא למד אמנות בבית ספר פרטי בברלין ועסק בעיצוב חלונות ראווה ובעיצוב גרפי מסחרי.
בשנת 1912 אימץ האוסמן את הסגנון האקספרסיוניסטי ואף פרסם מאמרים הנוגעים לסגנון זה ויחסו לחברה.
בשנת 1915 פגש את האנה הך וניהל עמה רומן, למרות שהיה נשוי לכנרת אלפרידה שפר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקרב האוסמן אל חוגים פוליטיים רדיקאלים.
ביניהם הפסיכואנליסט אוטו גרוס (Otto Gross), אשר תפס את הפסיכואנליזה כשלב מהפכני, ופרנץ יונג (Franz Jung), סופר אקספרסיוניסטי ואנרכיסטי.
לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה, בשנת 1933, עבר האוסמן לאיביזה, ובשנים 1937–1938 לצ'כוסלובקיה, שם התנסה בצילום בעל מאפיינים אתנוגרפים.
בזמן מלחמת העולם השנייה השתקע האוסמן בכפר צרפתי קטן ליד לימוז' (Limoges).
לאחר המלחמה חזר האוסמן לצילום וליצירת פוטומונטז'ים וכתיבת שירה פונטית.
בין השנים 1959–1964 חזר האוסמן גם לציור.
הוא נפטר בלימוז' בשנת 1971.
אחד מן הפיתוחים המובהקים של תנועת הדאדא בגרמניה היה השימוש בטכניקת הפוטומונטז'.
האוסמן נחשב לממציא הפוטומונטאז' יחד עם ג'ון הרטפילד ואלכסנדר רודצ'נקו.
החל משנת 1923 הפסיק האוסמן את העיסוק בציור ועבר לעיסוק בטכניקות הצילום השונות.
הפוטומונטז'ים של האוסמן שאבו ממסורת האקספרסיוניזם הגרמני ביצירה של קומפוזיציות דרמטיות ורבות ניגודים.
לעיתים הציגו העבודות קומפוזיציה מופשטת, בסגנון טכניקת הקולאז' הדאדאיסטי.
באחד מן הפוטומונטז'ים הידועים ביותר, המכונה "ABCD", או "דיוקן האמן" מן השנים 1923–1924, מופיע קטע חתוך מדיוקנו של האוסמן בין גזרי עיתונים, פרסומות, שטר כסף ועוד.
הקומפוזיציה הדינמית ומרובת האלכסונים של העבודה, בשיתוף עם הדימוי המטריד של דמות האמן, יוצרת תחושה של אימה או אלימות.
בעבודות רבות אחרות הרכיב האוסמן חללים תיאוריים בטכניקה זו, תוך שימוש בתצלומים מעורבים בגזרי עיתונות.
בקולאז' הידוע בשם "ניצחון הדאדא" (1920) מופיע מרחב ובו דמויות וחפצים כגון צילום נוף עירוני, דיאגרמה רפואית, מכונת כתיבה, נעל וכן דמות אנושית אשר מראשה מבצבץ מוח.
השילוב בין חלל פרספקטיבי וחפצים מזוהים, לבין סיטואציה רווית אימה ומסתורין, קרא תיגר על ערכי החברה הבורגנית, אשר העלתה את הסדר והמהוגנות כאחד מערכיה החשובים.
עבודה ידועה אחרת של האוסמן היא אסמבלאז' בשם "הראש המכני, רוח זמננו" (1920).
היא מציגה ראש בובת תצוגה לפאות, אליה מחוברים מכשירי מדידה, מנגנון שעון יד, חלקי מצלמה וצילינדר הלקוח ממכונת כתיבה.
ראול לופס מוליסט (ספרדית: Raúl López Molist; נולד ב-15 באפריל 1980 בברצלונה שבספרד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הרכז.
לופס החל את הקריירה המקצועית שלו במועדון חובנטוד בדאלונה בשנת 1998. בשנת 2000 חתם במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד, זאת לאחר שהרשים את הצוות המקצועי של המועדון במהלך המשחקים שנערכו בין שתי הקבוצות.
לופס שיחק בריאל מדריד במשך שתי עונות.
בקיץ 2001 לופס נבחר בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA (מהמקום ה-24 הכללי) על ידי קבוצת יוטה ג'אז.
בספטמבר 2002 לופס חתם על חוזה לעונת רוקי אחת אולם לאחר מכן עבר ניתוח עקב פציעה קשה בברכו הימנית.
בעקבות הפציעה והניתוח לופס לא שיחק כלל בעונת 2002–2003. לאחר שהחלים מהפציעה שיחק לופס בעונת 2003–2004 בכל 82 המשחקים של העונה הסדירה כרכז השני בקבוצה לאחר קרלוס ארויו.
לופס סיים את העונה עם ממוצע של 7 נקודות, 3.7 אסיסטים, 2 ריבאונדים וכ-20 דקות למשחק.
ב-3 באוגוסט 2005, לופס הועבר מהיוטה ג'אז לממפיס גריזליס כחלק מהעסקה הגדולה ביותר בתולדות ה-NBA, עסקה שכללה חמש קבוצות, 13 שחקנים ושתי בחירות דראפט.
לאחר חודש שוחרר לופס מהקבוצה.
לופס חזר לספרד וחתם בקבוצת ז'ירונה, זאת לאחר שלא מצא קבוצת NBA שתחפוץ בו.
לאחר עונה די בינונית במועדון חזר לופס לקדנציה שנייה בריאל מדריד.
לופס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2001. כחלק מנבחרתו הלאומית הוא זכה במדליית הארד באליפות אירופה 2001, במדליית הכסף באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות אירופה בכדורסל 2009.
ראול דופי היה צייר צרפתי מזרם הפוביזם.
ראול דופי נולד בלה הבר, נורמנדי למשפחה בת תשע נפשות.
הוא עזב את בית הספר בגיל 14 לטובת עבודה בחברה ליבוא קפה.
כשהיה בן 18 החל לקחת שיעורי ערב באמנות בבית הספר לאמנות בלה הבר.
בין השאר למד על יצירותיו של אז'ן בודן במוזיאון בעיר.
הוא שירת שנה בצבא, ובשנת 1900 זכה במלגה לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
שם הוא למד בצוותא עם ז'ורז' בראק, והושפע מאמנים אימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה וקאמי פיסארו.
בשנת 1905 נחשף ליצירה של אנרי מאטיס, שהשפיעה על סגנונו וקירבה אותו לזרם הפוביזם.
דופי פגש לראשונה את זרם הפוביזם בסאלון דה אינפנדנטס בשנת 1905, ולאחר מכן התאים את הסגנון למטרותיו.
במהלך חייו, האמן נסע הן בחו"ל והן בצרפת, מצייר נופים של הים התיכון בעיר ניס, כמו גם סצנות של מרוצי סוסים.
במהלך שנות ה-20 עבד דופי במגוון של חומרים, בייצור קרמיקה, שטיחים, וקישוטים אדריכליים בקנה מידה גדול.
העבודה שלו לביאנלה ה-26 של ונציה, זכתה בפרס הגדול ביותר לציור ב -1952, שנה לפני מותו.
הוא צייר מספר ציורי קיר לבנייני ציבור ועסק בעיצוב אופנה בשיתוף עם המעצב הצרפתי פול פוירה.
הוא מת בצרפת ב-23 במרץ 1953 ונקבר בקרבה לאנרי מאטיס, בבית קרבות בסימיז, פרבר של ניס.
ראול אלפונסין (בספרדית: Raúl Ricardo Alfonsín; 12 במרץ 1927 – 31 במרץ 2009) היה מדינאי ועורך דין ארגנטינאי אשר שימש כנשיא ארגנטינה מ-10 בדצמבר 1983 עד 7 ביולי 1989. היה נשיא ארגנטינה הראשון אשר נבחר באופן דמוקרטי עם תום תקופת המשטר הצבאי בארגנטינה.
ב-1985 הוענק לו אחד מפרסי נסיך אסטוריאס על שיתוף פעולה בין-לאומי.
אלפונסין נולד בעיר צ'סקומוס (Chascomús) שבמזרח חבל בואנוס איירס להורים קתולים.
לאחר סיום בית הספר היסודי החל לומד באקדמיה הצבאית ע"ש גנרל סן מרטין, שם סיים כקצין זוטר בתום חמש שנות לימוד.
בשנת 1945 הצטרף למפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (Unión Cívica Radical), תנועה ליברלית-סוציאליסטית.
את לימודי המשפטים סיים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בואנוס איירס בשנת 1950 ושב לעיר הולדתו כעורך דין.
באותה שנה אף התחתן עם מריה לורנזה ברנקיה.
אלפונסין ייסד עיתון מקומי בשם "חסר הפניות" (El Imparcial) בצ'סקומוס, ובשנת 1951 נבחר למועצת העיר.
באותה שנה התמודד מטעם מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי על מושב בבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ארגנטינה, אך הפסיד למועמדו של חואן פרון.
הקו המתנגד של עיתונו למשטרו של פרון, הוביל למעצרו של אלפונסין בשנת 1953. בחודש ספטמבר 1955 פרצה הפיכה צבאית אשר הביאה לקץ שלטונו של פרון ולחזרתה של מפלגת האיחוד הרדיקלי כמפלגה הגדולה במדינה.
בשנת 1958 נבחר אלפונסין לבית המחוקקים של חבל בואנוס איירס, מטעם פלג ימני של מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי.
אלפונסין נבחר למועצת הנגידים בשנת 1963 והפך לתומכו הנאמן ביותר של הנשיא ארתורו איליה בקונגרס.
אף בלבין הפסיד למפלגתו של פרון.
עליית השלטון הדמוקרטי בשנת 1973 לא הביאה לשיפור אווירת הסובלנות הפוליטית במדינה ועל רקע עימותים אלימים בין קבוצות מן השמאל והימין הקיצוניים ונקיטת צעדים קיצוניים מצד המשטר בניסיון להשקיט המהומות.
בדצמבר 1975 עזר אלפונסין לייסד את האספה הקבועה לזכויות אדם (La Asamblea Permanente por los Derechos Humanos, בראשי תיבות – APDH) בארגנטינה.
ההפיכה שפרצה בחודש מרץ 1976 נגד הנשיאה איסבל פרון לא הובילה לפיזור האספה הקבועה, אלא עודדה עורכי דין שזוהו עימה, ובהם אלפונסין, לנדב את שירותיהם לטובת מספר גדל והולך של בני משפחה וקרובים שנעלמו, תוך שהם מסכנים חייהם בפעילות זו.
אלפונסין היה בין המדינאים הארגנטינאים הבכירים הבודדים אשר השמיעו קולם נגד החלטת הנשיא לאופולדו גלטיירי לפלוש לאיי פוקלנד בחודש אפריל 1982.
קריסת מדיניות השוק החופשי בארגנטינה, ותבוסת ארגנטינה במלחמת פוקלנד, היו בין הגורמים אשר הובילו בשנת 1983 את מנהיגי "תהליך הארגון מחדש" לחפש "מוצא דמוקרטי" למצוקת המדינה.
ב-30 באוקטובר 1983 התקיימו בחירות כלליות ובהן הביס אלפונסין את איטלו לודר בפער של 12 אחוזים, כשזכה לרוב במועצת הנגידים.
אלפונסין שכנע את נשיאה של ארגנטינה, ריינלדו ביניונה להקדים את חילופי השלטון בשלושה חודשים ונכנס לתפקידו כנשיא ב-10 בדצמבר.
עם כניסתו למשרת הנשיא ניצבו בפניו שורה של בעיות חמורות שהבולטת בהן הייתה המשבר החמור בכלכלת ארגנטינה.
כלכלת ארגנטינה סבלה מיתון לאחר התמוטטות כלכלית בשנים 1981–1982, אשר גרם לחוב חיצוני גואה של 43 מיליארד דולר.
חוב זה נשא ריבית ששיעורה עמד מעל ל-3 מיליארד דולר בשנה.
בשנת 1983 התאוששה מעט כלכלת המדינה כתוצאה מהסרת הקפאת השכר על ידי הנשיא ביניון והורדת שיעורי הריבית על ידי הבנק המרכזי, אולם שיעור האינפלציה במדינה נותר ברמה של כ-400 אחוזים בשנה והתוצר הלאומי הגולמי לאדם היה הנמוך ביותר מאז שנת 1968. אף ההשקעה בייצור הייתה נמוכה ב-40% לעומת שנת 1980.
בהמלצת שר ההגנה החדש, ראול בורס, הוציא אלפונסין את התעשייה הצבאית (Fabricaciones Militares) הארגנטינית משליטת הצבא והורה על פרישתם של 70 גנרלים ואדמירלים שהתנגדו למהלך משורות הצבא.
אלפונסין מינה את המחזאי הנודע קרלוס גורוסטיזה (Carlos Gorostiza) לשר התרבות ואת מדען המחשב היהודי הגולה מנואל סדוסקי (Manuel Sadosky) לשר המדע והטכנולוגיה.
בעקבות מינויים אלה שבו בשנת 1984 מאות מדענים ואומנים גולים לארגנטינה.
גורוסטיזה ביטל את הרשות הלאומית לדירוג סרטים, צעד אשר תרם להכפלת מספר הפקות המקור בתחום הקולנוע והתיאטרון באותה שנה.
בחודש אפריל 1985 יצא לאקרנים הסרט "הסיפור הרשמי" (La historia oficial) אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
אלפונסין פנה לוועדה הלאומית על העלמות בני אדם (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, בראשי תיבות – CONADEP) לתעד פגיעות בזכויות אדם.
הוועדה, בראשות ארנסטו סאבטו, תיעדה 8,960 מקרים של העלמות וב-20 בספטמבר 1985 הציגה לנשיא אלפונסין את ממצאיה.
הדו"ח גרר תגובות מעורבות לאור הפער בין ממצאי הוועדה לבין ממצאי ארגון אמנסטי שהעריך את מספר הנעלמים בכ-16,000 והערכת ארגון האמהות מכיכר דה מאז'ו אשר עמדה על כ-30,000 איש.
כבר בתחילת כהונתו דאג אלפונסין להעמיד לדין חברים בקבוצות שמאלניות והביא לכליאתם.
זאת אף שבחודש מאי 1984 הכריז על חנינה לנשיאה לשעבר איסבל פרון על חלקה בצעדים שננקטו נגד מתנגדי המשטר וכן האשמות של נטילת כספים מקופת הציבור.
בחודש ינואר 1985 הכריז אלפונסין על כוונתו לחוקק חוק הקובע כי הבחירות לארגוני העובדים תהיינה חשאיות, אולם בחודש פברואר דחה הסנאט את ההצעה בהפרש של קול בודד.
יחסיו של אלפונסין עם ארצות הברית הורעו לאחר שהפסיק את תמיכת המשטר הקודם במורדי הקונטראס בניקרגואה.
הוא כשל בניסיון לקבל הקלות כלכליות מארצות הברית, בשתי פגישות שקיים עם הנשיא רונלד רייגן.
מנגד, אלפונסין הצליח בחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לבריטניה לאחר מלחמת פוקלנד, דבר שהוביל לביטול החרם הכלכלי שהטילה בריטניה על ארגנטינה.
אלפונסין גם יזם הסכם עם צ'ילה לסיום סכסוך גבולות באזור תעלת ביגל, בקצה הדרומי של המדינה.
ההסכם זכה לאישור גורף במשאל עם שנערך ב-25 בנובמבר 1984.
לאחר שירש את השלטון במצב של משבר בתחום החוב החיצוני של המדינה, אשר הוחמר עוד יותר מעליה בשיעורי הריבית בעולם, נאלץ אלפונסין להתמודד עם חוסר אמון צרכני ושיאי גירעון בתקציב הלאומי.
בשנת 1984 גדל התוצר הלאומי הגולמי בשיעור 2%, אף שההשקעה באמצעי יצור המשיכה לרדת וקצב האינפלציה השנתית עלה ל-700%.
בניסיון לבלום את האינפלציה פתח שר הכלכלה בתוכנית האוסטרל, ולפיה הונהגה הקפאת מחירים והמטבע המקומי, הפזו הארגנטיני, הוחלף באוסטרל הארגנטיני ביחס של 1,000 ל-1. במקביל הונהגו קיצוצים חדים בתקציב, במיוחד בתחום תקציב הביטחון.
בתגובה לחששות מצד המערכת הבנקאית הונהגה שיטת פיצוי לנותני האשראי.
האינפלציה שהגיעה לשיא של 30% בחודש יוני 1985, ירדה בחדות לשיעור של 2% לחודש בשארית שנת 1985. הגירעון הלאומי הארגנטיני ירד בשני שלישים בשנת 1985, דבר שסייע למדינה לקבל אורכה להשבת החוב החיצון.
משכשל בניסיונו לשכנע את הצבא להעמיד לדין את הקצינים האחראים למלחמה המלוכלכת, אלפונסין יזם את משפט החונטות, אשר דיוניו נפתחו בבית המשפט העליון ב-22 באפריל 1985. במשפט הועמדו לדין כמה מבכירי השלטון הצבאי על פשעים שביצעו בתקופת המלחמה המלוכלכת.
המשפט זכה לתשומת לב בין-לאומית וב-9 בדצמבר גזרו השופטים מאסר עולם על הנשיא לשעבר חורחה וידלה ומפקד הצי אמיליו מסרה.
שלושה קצינים אחרים נידונו ל-17 שנות מאסר.
על הישגיו אלה הוענק לאלפונסין פרס החירות על ידי ארגון האינטרנציונל הליברלי וכן פרס זכויות האדם על ידי מועצת אירופה.
עם זאת, ארבעה מן הנאשמים במשפט זוכו, הבולט שבהם הנשיא לשעבר לאופולדו גלטיירי.
גלטיירי ושניים נוספים הועמדו לדין פעם נוספת בחודש מאי 1986 על מעשיהם בעת מלחמת פוקלנד ונידונו ל-12 שנות מאסר.
על רקע צעדים אלה זכתה מפלגתו של אלפונסין לתמיכה בבחירות לבית המחוקקים בחודש נובמבר 1985. כוחה של המפלגה עלה במושב אחד, ל-130 מושבים מתוך 254 המושבים בבית התחתון של הקונגרס.
בחודש אפריל 1986 הפתיע אלפונסין את האומה כאשר הכריז על תוכניתו להעתיק את בירת המדינה מבואנוס איירס לעיר החוף הקטנה ויידמה, כ-800 ק"מ מדרום לבואנוס איירס.
הוא הציע את שינוי שיטת הממשל בארגנטינה ומעבר למשטר פרלמנטרי, כולל ראש ממשלה, הצעות שהתקבלו באהדה בבית התחתון, אולם זכו להתנגדות בסנט.
דאגות כלכליות המשיכו להיות בראש סדר היום של אלפונסין בשנת 1986, על רקע נפילה חדה בשוקי הסחורות העולמיים.
עודף היצוא של ארגנטינה, בשיעור שנתי של 4.5 מיליארד דולר קוצץ במחציתו, ויעד האינפלציה של 28% לשנת 1986, עלה ל-50% ב-12 החודשים שקדמו לחודש יוני 1986 (לעומת 1,130% בשנה המקבילה עד יוני 1985).
אולם עד מהירה הואצה האינפלציה לשיעור של 80% בשנה.
הכרזה מחודשת על הקפאת שכר במשק הובילה לירידה של כ-20% בשכר הריאלי בתקופת השנה הראשונה לתוכנית האוסטרל והביאה להכרזת שבע שביתות כלליות במשק הארגנטינאי.
לנוכח האינפלציה הגואה הוציאו רוב עשירי ארגנטינה את פיקדונותיהם לבנקים מחוץ למדינה.
ההערכה הכללית שלה זכה אלפונסין בתחום כיבוד זכויות האדם סבלה משבר תדמיתי בדצמבר 1986 כאשר הקונגרס אישר חוק אותו יזם ולפיו, ההליכים המשפטיים כנגד כ-300 קצינים אשר הועמדו לדין על מעשיהם בתקופת המלחמה המלוכלכת לא יימשכו אם לא יורשעו בתוך 60 יום מעת כניסת החוק לתוקפו.
לנוכח הקושי במציאת עדים למעשי הפשע, משמעות החוק הייתה כי ההליכים יופסקו נגד רבים מן הקצינים.
למרות ויתורים אלה פרץ מרד בקרב קצינים באחד מבסיסי האימונים של הצבא, בסוף שבוע הפסחא בשנת 1987, על רקע העמדתם לדין של קציני צבא.
אלפונסין נשא ונתן עם המורדים באופן אישי והביא לכניעתם.
הסכם זה סלל את דרכו של מנם לבחירה מחדש.
לאחר תוצאות מאכזבות בבחירות של 1995 התפטר אלפונסין מנשיאות המפלגה, אולם המשיך להוות דמות רבת השפעה בחוגי מפלגתו.
בחודש יוני 1999 היה אלפונסין מעורב בתאונת דרכים קשה בדרכו לכינוס מפלגתי, אולם הצליח להתאושש מפגיעותיו.
הוא שב להנהגת מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי באוקטובר 2000. בחודש אוקטובר 2001 הוא נבחר לסנטור של חבל בואנוס איירס, אבל מצבו הבריאותי אילצו להתפטר ממשרתו לאחר שנה.
אלפונסין היה חבר בחוג מדריד, ארגון בין-לאומי בו חברים שליטי מדינות לשעבר המקדם דמוקרטיה ושיתוף פעולה בין-לאומי.
ב-1 באוקטובר 2008 חלקה לו כבוד נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר בהסירה את הלוט מעל פסל של אלפונסין בארמון הנשיאות (Palacio Presidencial) הארגנטינאי.
אלפונסין היה לנשיא הראשון הזוכה לכבוד זה עוד בימי חייו.
אלפונסין נפטר ב-31 במרץ 2009, בגיל 82, לאחר שאובחן שנה קודם כחולה בסרטן ריאות ועבר ניתוח בארצות הברית.
הוא נפטר בביתו, מוקף בבני משפחתו.
בארגנטינה הוכרזו שלושה ימי אבל עם היוודע דבר מותו.
מבקריו מדגישים כי לא הצליח לחלץ את ארצו מן המשבר הכלכלי החמור שבו הייתה כאשר נבחר לנשיא, אולם מנגד הביא שינוי מהותי בשיטת הממשל בארגנטינה.
בעת הסרת הלוט מעל פסלו, בשנת 2008, אמרה לו הנשיאה קירשנר: "בין אם ימצא חן בעיניך הדבר או לאו, אתה סמל של חזרת הדמוקרטיה".
"אין לאף נשיא הזכות לדרוש קורבנות מעמו ללא סוף"
"עם הדמוקרטיה אנו מאכילים, עם הדמוקרטיה אנו מחנכים, עם הדמוקרטיה אנו מרפאים."
ראול טאמודו אי מונטרו (בספרדית (קטלאנית): Raúl Tamudo i Montero; נולד ב-19 באוקטובר 1977 בסנטה קולומה דה גרמנט, קטלוניה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
טאמודו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של המועדון הקטלוני אספניול.
לאחר סיום דרכו בקבוצת המילואים של המועדון, הוא הושאל לשתי קבוצות מליגת המשנה הספרדית, דפורטיבו אלאבס וליידה, ולבסוף הוחזר לאספניול בעונת .
מעתה והלאה הפך טאמודו לשחקן בכיר באספניול, ובמשך תשע עונות רצופות הבקיע למעלה מעשרה שערי ליגה.
בתקופתו בקבוצה הוא סייע לה לזכות פעמיים בגביע המלך הספרדי, בעונות 1999/00 ו-.
בגמר הגביע של שנת 2000 הוא כבש שער לאחר חטיפת כדור משוער אתלטיקו מדריד טוני חימנס, ובגמר ב-2006 מול ריאל סרגוסה, הוא כבש ובישל שער ללואיס גרסיה.
באוקטובר 2001 היה טאמודו קרוב למעבר לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אך המעבר בוטל ברגע האחרון, בשל כישלון בבדיקות הרפואיות שנערכו לו.
למרות זאת הבקיע שלושער במשחק במסגרת גביע אופ"א יומיים לאחר מכן.
במחזור האחרון של עונת , בה כבש 15 שערים, הגיע טאמודו ל-112 שערי ליגה במדי אספניול, ובכך שבר שיא כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
במשחק שקדם לו, מול היריבה העירונית ברצלונה, הבקיע טאמודו שני שערים בתיקו 2-2, והשווה את שיאו של רפאל מרניון של 111 שערים.
בגביע אופ"א באותה עונה הבקיע טאמודו שני שערים בשבעה משחקים וסייע לאספניול להעפיל לגמר המפעל, שם הפסידה לסביליה.
בעונות הבאות סבל טאמודו ממספר פציעות ומעמדו בקבוצה ירד.
בעונת הוא איבד את מקומו בהרכב הפותח לשחקן האורוגוואי החדש איבן אלונסו, וכבש שישה שערים בלבד.
אף על פי כן, במחזור האחרון של אותה עונה, במשחק מול מאלגה, חזר טאמודו להוכיח את יכולתו כאשר כבש שלושה שערים, וקיבל תשואות מקהל אספניול כאשר הוחלף.
בקיץ 2009 העביר את תפקיד הקפטן של הקבוצה לאיבן דה לה פנייה.
באוגוסט 2010 עבר טאמודו לריאל סוסיאדד שם שיחק עונה אחת, כשאחריה עבר לראיו ואיקאנו כשגם שם שיחק עונה אחת.
ביוני 2012 עבר לקבוצת פצ'וקה המקסיקנית, שם לא הצליח לבוא לידי ביטוי, ובתחילת 2013 חזר לראיו ואיקאנו.
ביולי 2013 עבר טאמודו לסבאדל מהליגה השנייה בספרד.
טאמודו שיחק בצעירותו בנבחרות השונות של ספרד לגילאים צעירים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד (עד גיל 23) לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000, וזכה עמה במדליית הכסף.
הוא אף הבקיע שער בשלב חצי הגמר של הטורניר, נגד .
בהמשך שנת 2000 זומן טאמודו לראשונה לנבחרת הבוגרת של ספרד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת גרמניה.
במהלך הקריירה שלו שיחק טאמודו מעט פעמים במדי הנבחרת, ולא זומן לאף גביע העולם או אליפות אירופה.
לאחר היעדרות של שנתיים, חזר טאמודו להרכב הנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2008 מול נבחרת דנמרק, וכבש בו שער.
מדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000)
ראול ז'וזה טרינדאדה מיירלש (בפורטוגזית: Raul José Trindade Meireles; נולד ב-17 במרץ 1983 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
מיירלש התחיל את הקריירה שלו בבואבישטה מהליגה השנייה בפורטוגל.
בשנת 2004 עבר לפורטו עמה זכה ב-4 אליפויות, 4 גביעים ו-3 גביע סופרקאפ.
בעונת הבקיע את שערו הראשון באירופה בתיקו 1-1 עם צ'לסי.
בעקבות יכולתו המרשימה צ'לסי וליברפול התעניינו בשחקן.
ב-29 באוגוסט 2010, עבר מיירלש לליברפול תמורת 11.5 מיליון פאונד ויום למחרת הוצג באצטדיון אנפילד עם הספרה 4 על הגב.
ב-12 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בתיקו 0-0 עם ברמינגהאם סיטי.
ב-16 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית בניצחון 1-4 על סטיאווה בוקרשט.
ב -31 באוגוסט 2011, מיירלש חתם בצ'לסי על חוזה לארבע שנים עבור סכום שהוערך ב-12 מיליון פאונד.
ואף זכה במדי צ'לסי בליגת האלופות ובגביע ה-FA.
ב -3 בספטמבר 2012, חתם בפנרבחצ'ה הטורקית תמורת 8 מיליון יורו.
בצעירותו היה מיירלש חלק מנבחרת פורטוגל עד גיל 21. בשנת 2006 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ביורו 2008 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת נגד ובהמשך המשחק פפה הבקיע שער נוסף והמשחק נגמר ב-0:2.
שער חשוב נוסף של מיירלש הוא במשחק הפלייאוף נגד על העלייה למונדיאל 2010. במונדיאל 2010 עצמו הבקיע את השער הראשון בניצחון פורטוגל 0-7 על ב-21 ביוני 2010.
עם תחילת קמפיין מוקדמות יורו 2012 הבקיע מיירלש 2 שערים אחד בתיקו 4-4 עם ואחד בניצחון 1-3 נגד .
רָאוּל רָפָאֶל קָרְלוֹס חוּלְיָה אִי אַרְסֵלָאִי (בספרדית: Raúl Rafael Carlos Juliá y Arcelay; 9 במרץ 1940 – 24 באוקטובר 1994) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון פורטו ריקני.
זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי ב-1994 על הופעתו בהפקה "העונה הבוערת".
התפרסם בסרטים "נשיקת אשת העכביש", "משפחת אדמס", "ירח מעל פארדור" ו"סטריט פייטר".
חוליה נולד בפורל פארק שבסן חואן, בירת פוארטו ריקו, המבוגר מבין ארבעה אחים ואחיות.
אמו הייתה זמרת מוזיקה קלאסית ואביו היה מהנדס חשמל ובעל מסעדה בסן חואן.
הוא למד לדבר אנגלית בבית ספר הקתולי הפרטי בו למד, והחליט ללמוד משחק לאחר שצפה בסרט "הרפתקאותיו של רובין הוד" ובכוכב הקולנוע האוסטרלי ארול פלין.
ב"קולחיו סאן איגנסיו דהלוילה" התנסה חוליה לראשונה במספר מחזות שייקספיריים.
הוא עזב את פוארטו ריקו למשך שנה כדי ללמוד במכללת פורדהאם שבניו יורק וחזר לאחר שהתקבל לאוניברסיטת פוארטו ריקו.
אף שהוריו העדיפו שיפתח בקריירה בתחום המשפט, החליט חוליה לבחור בקריירת משחק מקצועית.
לאחר קריירת משחק קצרה על בימות תיאטרון בפוארטו ריקו ניסה חוליה את מזלו על הבמות הגדולות בברודוויי וב-1968 ערך את הבכורה במחזה "הדבר הקובני".
ב-1972 היה מועמד לפרס טוני וקיבל את פרס דרמה דסק עבור תפקידו במחזמר "שני ג'נטלמנים בוורונה", בו גילם את פרוטאוס.
ב-1975 היה מועמד בשנית לפרס הטוני על תפקידו בקומדיה "איפה צ'ארלי?".
הופעתו במחזמר "אופרה בגרוש" אשר הקנתה לו מועמדות טוני שלישית הצריכה את חוליה לדבר לראשונה במבטא בריטי.
בעת שהותו באיטליה קיבל חוליה את התסריט למחזמר "Nine".
הוא נענה בחיוב לתפקיד גאודיו קונטיני וכהכנה הוא נסע ללונדון ושכר מורה מיוחד לאנגלית כדי לעבוד על הניב הבריטי.
על הופעתו היה מועמד לפרס הטוני בפעם הרביעית.
חוליה התפרסם לראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1971 בדרמת הפשע "בהלה בפארק הסמים", שם גילם אמן המכור להרואין, לצדו של אל פצ'ינו בתפקיד הראשי הראשון שלו.
ב-1982 נבחר חוליה לשחק בעיבוד הקולנועי למחזהו של ויליאם שייקספיר "הסערה" בתפקיד רועה הכבשים היווני קליבונס המחזר אחרי מירנדה (מולי רינגוולד), בתו של פיליפ דמטריוס (ג'ון קאסאווטס).
על הופעתו בסרט הועמד חוליה לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
לקראת צילומי הסרט נסע חוליה לאיטליה, כדי לחוות מהתרבות שהיוותה השראה למחזה.
הופעתו בסרט בתוספת לקריירה בימתית מרשימה הספיקה לפרנסיס פורד קופולה ללהק אותו לפנטזיה המוזיקלית "אחד מהלב", בו גילם את תפקיד המוזיקאי האפל ריי.
לאחר שנתיים בהן לא הופיע בסרטים חזר חוליה להוליווד כדי לגלם את האסיר הפוליטי ולנטין ארגויי בדרמת כותלי הכלא "נשיקת אשת העכביש", תפקיד שהקנה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
התסריט ריתק את חוליה עד כדי כך שסיכם על השתתפותו בסרט עוד לפני שקיבל שכר.
חוליה נסע לדרום אמריקה וראיין מורדים ואסירים לשעבר בניסיון להבין את שחוו וללמוד את דפוס הפעולה על פיו התנהלו בעת שהותם בכלא.
ב-1986 גילם במותחן "הבוקר שאחרי", בבימויו של סידני לומט, את הספר חואקין הרוצה להתגרש בכל תוקף מאשתו אלכס (ג'יין פונדה).
ב-1988 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית בזכות הופעתו כפוליטיקאי המושחת רוברטו סטרוסמן בקומדיה "ירח מעל פארדור".
על אף המועמדות לפרס גלובוס הזהב, את מרב פרסומו בשנה זו קיבל דווקא בזכות הופעתו במותחן הפשע המצליח של רוברט טאון "טאקילה סאנרייז" בו גילם את איל הסמים המקסיקני קרלוס.
שנת 1990 הייתה עמוסה בקריירה של חוליה, בה כיכב בשובר הקופות "בחזקת חף מפשע" בתור עורך הדין סנדי סטרן, פרקליטו של התובע המחוזי רסטי סביץ' (האריסון פורד).
לרזומה הוסיף הופעות בדרמה של סידני פולאק "הוואנה" בדמותו של הרופא ד"ר ארתורו דוראן, ממנהיגי המהפכה הקובנית, ובסרט הפעולה של קלינט איסטווד "שיעור באש" בתור הגנגסטר הגרמני סטורם, המפעיל משחתת מכוניות בלתי חוקית.
ב-1991 הופיע חוליה בעיבוד הקולנועי "משפחת אדמס", חוליה לוהק לתפקיד אב המשפחה גומז אדמס וגילם את הדמות גם בסרט ההמשך "החיים על פי משפחת אדמס".
שנת 1994, בה נפטר, הייתה גם שנת השיא המקצועית שלו עם זכיות בפרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתו בתור הפעיל החברתי הברזילאי שיקו מנדז בהפקה "העונה הבוערת".
תפקידו האחרון של חוליה בקולנוע לפני מותו היה בגרסה הקולנועית למשחק הווידאו המפורסם "סטריט פייטר", בסרט גילם את דמות הדיקטטור, הגנרל מ.
הסרט, שיצא לאחר מותו, הוקדש לזכרו של חוליה.
חוליה היה נשוי פעמיים במשך חייו.
נישואיו הראשונים למאגדה ווסלו החזיקו מעמד ארבע שנים.
הוא התחתן בשנית ב-1976 עם השחקנית מרל פולרויי לה נשאר נשוי עד למותו, ולזוג נולדו שני ילדים.
ב-1994 סבל חוליה מהרעלת מזון במהלך צילומים במקסיקו.
בעקבות ההרעלה ובשל ניתוח קיבה שעבר מספר חודשים קודם לכן, מצבו החל להידרדר.
לאחר שעבר טיפולים והתאושש בארצות הברית, חזר לסט הצילומים במקסיקו והשלים את צילומי הסרט, אף שאיבד משקל רב והיה במצב גופני רעוע.
אף שקיבל הוראות מפורשות לנוח, היה להוט לקראת תפקידו בסרט "סטריט פייטר" והתכונן לקראתו יחד עם ילדיו, שהיו מעריצים נלהבים של המשחק.
לאחר שסיים לצלם את הסרט החל להרגיש כאבים עזים בקיבתו והוא הובהל לבית חולים בניו יורק.
בתחילה לא ייחס לכך חשיבות רבה, וקרא ממיטתו את התסריט לסרט "דספרדו", בו היה אמור לגלם את המאפיונר בוצ'ו, ואולם מצבו הלך והחמיר.
לאחר שעבר שבץ מוחי פתאומי, הניסיונות להציל את חייו עלו בתוהו, והוא הועבר במצב אנוש ממיטת חוליו להוספיס מקומי למשך ארבעה ימים, שבסופם נפטר מדימום מוחי כשהוא בן 54.
ב-21 בנובמבר 1994 הכריז ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני כאות הוקרה לשחקן על "יום ראול חוליה".
ב-1996 הוא הוכנס להיכל התהילה של ברודוויי.
העיניים של לורה מרס (1978)
ראול אלברטו לסטירי (בספרדית: Raúl Alberto Lastiri; 11 בספטמבר 1915 – 11 בדצמבר 1978) היה פוליטיקאי ארגנטינאי ששימש לתקופה קצרה בשנת 1973 נשיא ארגנטינה.
נולד בבואנוס איירס, בצעירותו היה מנהל בחברות ממשלתיות שונות ומאז התקרב לחואן פרון שהיה מנהיג תנועה גדולה בארגנטינה, הוא שימש בתפקידים שונים בשירות החוץ של ארגנטינה והיה בארצות הברית ובמדינות דרום אמריקה השכנות.
בשנת 1955 לאחר ההפיכה הצבאית שבוצעה במדינה נעצר לסטירי ושהה במעצר בית כחודש.
בשנת 1958 בבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה היה מראשי מפלגה המקורבת לחואן פרון ולאחר הבחירות מונה לנשיא של בית הנבחרים.
ביולי 1973 הוא מונה לנשיאות באופן זמני בעקבות התפטרותו של הנשיא הקטור חוסה קמפורה, הוא שימש גם כנשיא בית הנבחרים, לאחר שלושה חודשים מתחילת כהונתו נערכו בחירות במדינה בהם זכה חואן פרון.
ראול וולש היה במאי קולנוע אמריקאי, בעל קריירה קצרה כשחקן ראינוע.
בשנת 1915 גילם את דמותו של ג'ון וילקס בות' באפוס של ד.וו גריפית' "הולדתה של אומה".
בהמשך ביים כשישים סרטי ראינוע, בהם "הגנב מבגדד" (1924) בכיכובו של דאגלס פיירבנקס ו"לשם התהילה" (1926)
ב-1927 נמנה עם 36 המייסדים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
ב-1930 יצר את המערבון האפי הראשון, "נתיב ענקים" (The Big Trail), בו כיכב בתפקידו הראשון פועל במה בשם מאריון מיטשל מוריסון, לו העניק וולש את שם הבמה ג'ון ויין.
כולם הופקו באולפני האחים וורנר.
בשנות החמישים יצר שלושה סרטים בכיכובו של קלארק גייבל, "האיש הגבוה" (1955), "מלך וארבע מלכות" (1956) ו"להקה של מלאכים" (1957).ב-1951 ביים את "קפטן הוריישיו הורנבלואר" בכיכובם של גרגורי פק ווירג'יניה מאיו.
כן ביים ב-1955 את סרט המלחמה "זעקת הקרב" לפי ספרו של לאון יוריס.
סרטו האחרון היה "על גבורה ואהבה" (1964).
וולש, בעל עין אחת, (השנייה מכוסה ברטייה) היה מטובי במאי הפעולה בהוליווד ואחד מחשובי יוצרי המערבון.
בסך הכל ביים בין השנים 1914 ל-1964 למעלה מ-130 סרטי קולנוע וראינוע.
ראול גרסיה אסקודרו (בספרדית: Raúl García Escudero; נולד ב-11 ביולי 1986 פמפלונה, נווארה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
גרסיה נולד בפמפלונה שבקהילה האוטונומית נווארה, ספרד.
בגיל צעיר החל לשחק כדורגל, בקבוצה מעירו, אוסאסונה.
הופעת הבכורה של גרסיה בקבוצה הראשונה של אוסאסונה הייתה ב-24 באוקטובר 2004, בהפסד חוץ 0–3 נגד ברצלונה.
המאמן תחתיו שיחק גרסיה בתקופה זו היה חאבייר אגירה המקסיקני.
שער הבכורה של גרסיה במדי אוסאסונה נכבש ב-26 באוקטובר 2005, בניצחון הביתי 2–3 של אוסאסונה על אתלטיק בילבאו.
ביולי 2007, לאחר שסייע לאוסאסונה להעפיל לחצי גמר גביע אופ"א, עזב את אוסאסונה וחתם באתלטיקו מדריד ל-5 עונות תמורת 13 מיליון אירו, כאשר את ההעברה של גרסיה לאתלטיקו הוביל מאמן אתלטיקו ומאמנו של גרסיה לשעבר, חאבייר אגירה.
ב-2010 זכה גרסיה עם אתלטיקו מדריד בליגה האירופית, תואר האירופי הראשון של אתלטיקו מאז הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1962, ותואר ראשון בקריירה של גרסיה, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על פולהאם.
גרסיה ואתלטיקו השלימו זכייה בתואר נוסף כשניצחו 0–2 בסופר קאפ האירופי 2010 את אינטר מילאנו אלופת אירופה ואיטליה ומחזיקת הגביע האיטלקי.
לאחר חידוש החוזה של גרסיה באתלטיקו מדריד, הושאל השחקן בתחילת עונת לקבוצת נעוריו, אוסאסונה.
באותה עונה סייע לאוסאסונה לסיים את העונה במקום ה-7 בטבלה, והיה מלך שערי הקבוצה בליגה באותה עונה, עם 11 שערים ב-33 הופעות.
ב-9 באפריל 2014 הפך לשיאן ההופעות של אתלטיקו מדריד בליגת האלופות בניצחון הקבוצה 0–1 ברבע גמר ליגת האלופות על ברצלונה.
בשנים 2004–2005 שיחק גרסיה במדי נבחרת ספרד עד גיל 19, כאשר לזכותו 7 הופעות ו-4 שערים במדי הנבחרת עד גיל 19.
בין השנים 2006 ל-2009 שיחק ראול גרסיה במדי נבחרת ספרד עד גיל 21, והופיע עם הנבחרת הצעירה של ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, בשנת 2009. לזכות גרסיה 20 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ספרד, בהן כבש שער בודד.
לקראת מוקדמות יורו 2016 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן ויסנטה דל בוסקה, ערך את הופעתו הבכורה ב-4 בספטמבר 2014 במשחק ידידות נגד צרפת.
ראול אלונסו חימנס רודריגס (בספרדית: Raúl Alonso Jiménez Rodríguez; נולד ב-5 במאי 1991) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת החלוץ בפולהאם ובנבחרת מקסיקו.
החל מגיל צעיר שיחק חימנס במחלקת הנוער של מועדון הפאר המקסיקני, קלוב אמריקה.
החלוץ הצעיר והמבטיח ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל המקסיקנית בעונת האפרטורה של שנת 2011, במשחק התיקו 1-1 מול מונרקס מורליה.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ב-31 באוקטובר 2011, בהפסד 2–3 לפואבלה.
בעונת האפרטורה 2011 הופיע בשישה משחקים וכבש שער אחד.
בעונה שלאחר מכן, עונת הקלאוסורה 2012, הופיע חימנס 12 פעמים במדי אמריקה וכבש שער אחד ב-9 במרץ 2012, במשחק התיקו 1-1 מול טיחואנה.
בסך הכל שיחק חימנס 508 דקות בעונה זו.
בעונת האפרטורה 2012 החל חימנס לשחק בהרכב הפותח של אמריקה דרך קבע.
בנוסף, הוא גם קיבל את חולצה מספר 9, לאחר שעד אז שיחק עם חולצה מספר 47. חימנס כבש את שער הבכורה שלו בעונה זו ב-16 בספטמבר 2012, בניצחון 0–2 על סנטוס לגונה, במשחק שהתקיים באצטדיון האצטקה.
שבועיים וחצי לאחר מכן קיבל את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, בניצחון 1–2 על סן לואיס.
חימנס סיים את הטורניר עם שש-עשרה הופעות וארבעה שערים.
חימנס פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונה של עונת הקלאוסורה 2013, וכבש לראשונה צמד שערים במשחק אחד ב-19 בינואר 2013, בניצחון 0–4 על אטלנטה.
בעונה זו סייע חימנס לקבוצתו לזכות באליפות מקסיקו.
ב-13 באוגוסט 2014 חתם חימנס על חוזה ל-6 עונות באתלטיקו מדריד, אלופת ספרד.
אתלטיקו שילמה לקבוצתו הקודמת של חימנס 10.5 מיליון אירו תמורת העברתו.
חימנס ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ריאל מדריד בהסופר קאפ הספרדי, במשחק השני במסגרת הסופר קאפ עלה כמחליף כמו במשחק הראשון בניצחון 0–1, ואתלטיקו זכתה בתואר.
חימנס הבקיע את שערו הראשון והיחיד בקבוצה בניצחון 0–4 על סביליה, לאחר שכבש שער אחד ב-27 הופעות בכל המסגרות עזב את הקבוצה.
ב-13 באוגוסט חתם חימנס לשלוש שנים בבנפיקה ליסבון הפורטוגזית עבור 4 מיליון יורו.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה, כשעלה כמחליף בדקה ה-77, בהפסד 0–1 לארוקה.
ב-29 באוגוסט כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–3 על מוריירנסה.
ב-2018 הושאל לקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
בסיום עונת ההשאלה עבר רשמית לוולברהמפטון וונדררס תמורת כ-30 מיליון אירו, שיא מועדון.
ב-22 באוגוסט כבש את שער הבכורה במועדון במחזור הראשון של העונה בתיקו 2-2 מול אברטון.
ב-10 במרץ 2019 כבש מול צ'לסי את השער ה-12 שלו בעונה והפך לשחקן שכובש הכי הרבה שערים עבור המועדון בעונה אחת בפרמייר ליג.
חימנס סיים את העונה עם 17 שערים בכל המסגרות.
בסיום העונה שלאחר מכן, שבר שוב את השיא כאשר סיים את עונת 2019/2020 עם שבעה עשר שערים וסיים עם הקבוצה במקום השביעי בפרמייר ליג.
ב-3 באוקטובר האריך את חוזהו במועדון ב-4 שנים נוספות.
ב-29 בנובמבר 2020, במהלך משחק מול ארסנל, התנגש חימנז עם דוד לואיז, איבד הכרה ופונה לבית החולים בעקבות כך.
למחרת התגלה אצלו שבר בגולגולת.
רק באוגוסט 2021, עם פתיחת עונת 2021/2022 חזרה למגרשים והחל לשחק עם קסדת ראש, אותה יצטרך לחבוש על פי עצת הרופאים עד סוף הקריירה.
ב-26 בספטמבר כבש שער ראשון בפרמייר ליג מאז הפציעה הקשה, והעניק ניצחון 0–1 לקבוצתו על סאות'המפטון.
ב-25 ביולי 2023 חתם חימנס בפולהאם לשנתיים.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 7 שערי פרמייר ליג ובעונת 2024/2025 הוסיף 12.
בשנת 2012 היה שותף חימנס לזכייתה של נבחרת מקסיקו עד גיל 23 בגביע טולון, כאשר כבש בניצחון 2–4 על הולנד בשלב חצי הגמר.
מקסיקו ניצחה את טורקיה 0–3 במשחק הגמר.
באותה שנה זומן חימנס לסגל מקסיקו למשחקים האולימפיים בלונדון, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית הזהב, לאחר ניצחון 1–2 על ברזיל במשחק הגמר.
חימנס הופיע לראשונה בנבחרת מקסיקו הבוגרת ב-30 בינואר 2013, במשחק ידידות מול , שהסתיים בשוויון 1-1.
חימנס שיחק עם מקסיקו בגביע הקונפדרציות 2013 ובגביע הזהב 2013. במסגרת גביע הזהב כבש את שני שעריו הראשונה בנבחרת, בניצחונות על ועל .
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 כבש חימנס בניצחון 1–2 על .
בנוסף, במשחק הפלייאוף הבין יבשתי כבש חימנס בניצחון 1–5 את .
חימנס נכלל בסגל נבחרת מקסיקו למונדיאל 2014, וקיבל את חולצה מספר 9. הופעתו היחידה בטורניר הייתה בשלב הבתים, נגד , אז נכנס כמחליף לג'ובאני דוס סאנטוס בדקה ה-84, במשחק שהסתיים בשוויון 0-0.
חימנס נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2015, בטורניר כבש שער נגד המארחת בתיקו 3-3, ושער בפנדל נגד בהפסד 1–2.
במונדיאל 2018 שותף פעמיים כמחליף כולל בשמינית הגמר מול ברזיל.
לחימנס נולדה בת, ששמה ארייה, ביולי 2020.
מדליית זהב במשחקים האולימפיים: אולימפיאדת לונדון, 2012
ראול מרסלו בובאדייה (בספרדית: Raúl Marcelo Bobadilla, נולד ב-18 ביוני 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי-פרגוואי המשחק באראו הטורקית בעמדת החלוץ.
בובאדייה התחיל את הקריירה שלו בריבר פלייט בקיץ הושאל לקונקורדיה בזל ובכך התחיל את הקריירה האירופאית שלו.
כבר בעונתו הראשונה הוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקי ליגה וסיים שלישי בטבלת מלכי השערים של ליגה.
מאמן הקבוצה דאז מוראט יאקין הצטרף בסוף העונה לגראסהופרס ציריך ובובאדייה הלך יחד איתו.
את עונת הוא סיים כסגן המלך השערים של הליגה והיה מועמד לשחקן העונה.
ב-11 ביוני 2009 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 4.2 מיליון אירו.
לאחר שלא הצליח להטביע את חותמו בגרמניה, הוא חזר בקיץ לשווייץ כאשר חתם ביאנג בויז ברן.
ב-1 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבזל בניצחון 0-4 נגד לוצרן.
ב-1 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד סנט גאלן.
בסיום העונה זכה עם בזל באליפות והגיע איתה לגמר הגביע השווייצרי.
בקיץ הסתבך בעבירות תנועה ובזל החליטה למכור את השחקן וב-15 באוגוסט 2013, חזר לגרמניה כאשר חתם באאוגסבורג ל-3 שנים.
ב-17 באוגוסט 2017 חזר לבורוסיה מנשנגלדבך וחתם לשנתיים.
ב-11 ביוני 2018 חזר לאחר 11 שנה לארגנטינה וחתם לעונה אחת בארחנטינוס ג'וניורס.
ב-1 בינואר 2020, בובאדייה הושאל לגואראני מליגת העל הפרגוואית.
ב-21 בפברואר 2022 בובאדייה חתם בשפהאוזן מליגת האתגר השווייצרית.
בפברואר בובאדייה התחיל בתהליך קבלת אזרחות פרגוואית מאחר שנולד להורים פרגוואים.
ב-11 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת פרגוואי, וב-27 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
ישראל-ראול טייטלבאום (בסרבו-קרואטית: Raul Teitelbaum; נולד ב-13 בדצמבר 1931) הוא עיתונאי, ניצול וחוקר השואה, איש שמאל ישראלי.
נולד בעיירה פריזרן במחוז קוסובו ליד הגבול עם אלבניה.
אביו יוסף למד רפואה בווינה שירת בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה וזכה לתעודת הצטיינות אבל לאחר המלחמה לא הורשה לטפל באוכלוסייה דוברת גרמנית ולכן הגיע לקוסובו.
בהיותו חובב שח מט קרא לבנו יחידו ראול על שם אלוף העולם בשחמט חוסה ראול קפבלנקה.
הם היו משפחה בודדת של שלושה יהודים בפריזרן.
כשכבשו הגרמנים את הבלקן ב-1941 נמסרו אלבניה וחבל קוסובו לשלטון הצבאי של איטליה הפשיסטית.
האיטלקים כלאו את הרופא במחנה מעצר באלבניה אבל בני המשפחה הורשו להיות בקשר אתו.
כאשר איטליה פרשה מהמלחמה הפרטיזנים האלבנים כבשו את מחנה המעצר ושחררו את הכלואים.
המשפחה התאחדה והם חזרו לפריזרן.
הגרמנים השתלטו על האזור וכעבור זמן קצר הם גורשו מביתם בצעקות Raus!.
הם הובלו למחנה סיימישטה בפאתי בלגרד שזמן קצר לפני כן נרצחו בו אלפי יהודים מבלגרד והסביבה במשאיות גז.
לאחר שישה שבועות הם הובלו משם בקרונות משא, לברגן-בלזן.
שם הם חוו רעב, כינים וטיפוס.
מפקד המחנה יוזף קרמר הפסיק כליל את אספקת המזון לאסירים במחנה.
לפני שחרור המחנה על ידי הבריטים הועברה משפחת טייטלבאום ועוד אלפי אסירים לרכבת שנסעה לכיוון מרכז גרמניה, נעצרה לפני גשר מפוצץ וב-23 באפריל 1945 ברחו השומרים הגרמנים והופיעו פרשים רוסים שחילצו אותם ("הרכבת האבודה").
אביו מת מספר ימים לאחר מכן.
ראול ואמו נדדו ברחבי אירופה והגיעו לפריזרן.
ראול חידש את לימודיו ואחרי שלוש שנים הם עברו לבלגרד שם למד ב"גימנסיה הראשונה" והיה פעיל בארגון הנוער הקומוניסטי.
בלחץ אמו שהיו לה קרובי משפחה בישראל, הם עלו ארצה והגיעו לישראל ב-25 ביולי 1949.
טייטלבאום התגייס לחיל התותחנים עבר קורס קצינים ושירת במילואים כסמג"ד גדוד נ"מ בדרגת רב-סרן.
לדבריו היה הקומוניסט בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצה"ל.
לאחר השחרור מצה"ל למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית.
טייטלבאום עבד 12 שנים בעיתון קול העם של מק"י תחילה ככתב זוטר ומפיץ את העיתון ואחר כך ככתב כלכלי ופרשן בכנסת.
כן שימש ככתב של מספר עיתונים בבלגרד עד ניתוק היחסים הדיפלומטים לאחר מלחמת ששת הימים.
כשהעיתון עמד לפני סגירה עם ירידת כוחה של מק"י עבר לידיעות אחרונות והיה במשך כ-30 שנה כתב כלכלי של העיתון בירושלים.
הוא פרסם מאות מאמרים, תחקירים ומסות בנושאים כלכליים, חברתיים, ופוליטיים והופיע גם ברדיו כפרשן כלכלי בתוכניתו של יצחק טישלר "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה".
תפקידו האחרון בעיתון היה כתב העיתון בגרמניה.
הוא פרסם ראיון עם טרודל יונגה מזכירתו של היטלר, ריאיון עם ריקרדו אייכמן בנו של אדולף אייכמן, ריאיון עם נינו של ביסמרק ועוד.
בשנים 1974–1979 היה חבר מערכת כתב העת "עמדה", שיצא לאור אחת לחודשיים, וכתב בו מאמרים בנושאי כלכלה.
לאחר צאתו לגמלאות מידיעות אחרונות החל לפרסם מאמרים ופרשנות בעיתון גלובס.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת האתיקה של אגודת העיתונאים.
הוא פרסם מספר ספרים בנושא השואה העוסקים בתרומת היהודים לפרטיזנים בבלקן ובשערוריית הפיצויים לניצולי השואה.
כבר בראשית דרכו בישראל נרשם למפלגה הקומוניסטית - מק"י והיה פעיל בהתאחדות הסטודנטים מטעמה.
אנשי המפלגה קבלו אותו בחשדנות כי היה "נגוע" בטיטואיזם וגם שירת בצה"ל.
הוא היה נגד הסגידה לסטלין בייחוד שנודע לו על רצח הסופרים היהודים ומשפט הרופאים והיה קשור מאוד למשה סנה.
ב-1968 נבחר ללשכת הוועד המרכזי של המפלגה ושימש גם כדוברו של סנה.
בבחירות 1969 הוצב במקום הרביעי ברשימת המפלגה, אחרי סנה, שמואל מיקוניס ואסתר וילנסקה.
המפלגה זכתה במנדט אחד, סנה היה חבר כנסת עד למותו ב-1972 ושמואל מיקוניס החליף אותו.
טייטלבאום היה פעיל בייסוד מפלגת מוקד אך בבחירות לכנסת השמינית הם זכו במנדט אחד ומאיר פעיל נכנס לכנסת.
ב-1977 ניהל את הקמפיין של מפלגת של"י שזכתה בשני מנדטים בלבד.
לאחר זאת פרש מפעילות פוליטית.
היה נשוי במשך כ-60 שנה לעליזה, שנפטרה במאי 2017, אב לשתי בנות וסב לשלוש נכדות ונכד.
ב-2018 השיא משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ראול טייטלבאום: כן, היה רע לתפארת, הוצאת סטימצקי, 2016
ראול טייטלבאום: אחד מכל שמונה-יהודים בשרות הפרטיזנים ביוגוסלביה, הוצאת יד ושם, 2015
ראול טייטלבאום: הפתרון הביולוגי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
ראול טייטלבאום, משה זנבר: זהב השואה - נתיב הביזה הנאצית מן הקרבנות לשווייץ, הוצאת מורשת, 2000
גנרל של דיוויזיה ראול פרנסואה שארל לה מוטון דה בואדפר היה ראש המטה הכללי של צבא צרפת בין השנים 1894–1898. בואדפר פעל להידוק היחסים בין צרפת לאימפריה הרוסית, אולם נאלץ לפרוש בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
בואדפר נולד ב-6 בפברואר 1839, באלנסון שהשתייכה אז למונרכיה של יולי.
הוא יועד לקריירה צבאית כבר בגיל צעיר, וב-1858 התגייס לצבא צרפת ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
ב-1860 הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-31, וב-1863 הוצב במטה הרגימנט.
ב-1866 הועלה לדרגת קפטן והועבר לרגימנט הרגלים ה-48. הוא הוצב באלג'יריה בין 1865–1867, ולאחר מכן בין 1868–1870. ב-1870 הוחזר לצרפת כדי להילחם במלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא השתתף במצור על פריז, וב-22 בדצמבר של אותה שנה הצליח להתחמק מהעיר ולחבור אל ארמיית הלואר של הגנרל אלפרד שאנזי.
בין 1873–1879 הוצב כמפקד גדוד באלג'יריה, וב-1878 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בין 1879–1882 היה הנספח הצבאי הצרפתי באימפריה הרוסית, והתיידד עם סגן הרמטכ"ל הרוסי ניקולאי אוברוצ'ב.
ב-1882 הועלה לדרגת קולונל, ב-1887 לדרגת גנרל של בריגדה וב-1892 לדרגת גנרל של דיוויזיה.
הוא היה אחד הגנרלים הצעירים ביותר בדורו.
לאחר שחזר מרוסיה, הוצב במטה הקורפוס ה-6. מ-1883 עד 1887 הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-106, ובתקופה זו התיידד עם הגנרל ז'וזף דה מיריבל.
ב-1890 מונה מיריבל לראש המטה הכללי, ומינה את בואדפר לסגנו.
נטען שבואדפר השיג את המינוי רק תודות לקשריו עם מיריבל, והוא כונה בידי אחד מעמיתיו: "נוכל ממולח אך דגיג עצלן, אשר ניהל את הדברים בצורה חובבנית".
במהלך תקופה זו, פעל בואדפר לשיפור היחסים בין צרפת לרוסיה.
באותה שנה הוזמן בואדפר בידי אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה כדי לייצג את צרפת בתמרונים הגדולים של צבא האימפריה הרוסית.
הזמנה זו נועדה להתריס בפני וילהלם השני, קיסר גרמניה אשר סירב לחדש את ברית ביטוח המשנה.
הוא פיקד על הדיוויזיה ה-10, ולאחר מכן במשך ימים בודדים פיקד על הדיוויזיה ה-9, לפני שמותו הפתאומי של מיריבל ב-28 בספטמבר 1893 אפשר לו להתמנות לראש המטה הכללי.
ב-1896 הוא נכח בהכתרתו של ניקולאי השני כקיסר רוסיה, ויזם את ביקור הקיסר בצרפת באוקטובר של אותה שנה.
ביוזמתו הוכנסו לשימוש אופניים בצבא.
בואדפר ציין לשבח את הקפטן היהודי אלפרד דרייפוס אשר שרת במטה הכללי, ובאחת הפעמים אף הסתודד עמו זמן ארוך בעת אחד התמרונים.
ב-1894 טען ז'אן סאנדהר - מפקד המשרד הסטטיסטי ("המשרד השני"), שחשף מרגל במטכ"ל הצרפתי.
ההאשמה הוטלה על דרייפוס, אף על פי שהראיות נגדו היו קלושות.
לאחר משפט מוטה מראש, דרייפוס נשלח למאסר עולם באי השדים.
ב-1 ביולי 1895 קיבל ז'ורז' פיקאר את הפיקוד על המשרד הסטטיסטי, אשר טיפל בתיק של דרייפוס.
פיקאר נדהם לגלות את דלות הראיות כנגד דרייפוס, ולעומת זאת עלה על המרגל האמיתי - פרדיננד אסטרהאזי.
פיקאר הראה את הממצאים לבואדפר, אשר הפנה אותו אל סגנו שארל-ארתור גונז.
גונז, בעצה אחת עם בואדפר ועם שר ההגנה ז'אן-בטיסט ביו, הורה לפיקאר לגנוז את הממצאים.
בהמשך נשלח פיקאר לתפקיד נידח בתוניסיה כדי להבטיח את שתיקתו.
בסופו של דבר התפוצצה הפרשייה, וב-13 בינואר 1898 פרסם אמיל זולא את מאמרו המפורסם "אני מאשים...!", אשר בו האשים את בואדפר "בשותפות לפשע...
המעשה הוביל למשפט כנגד זולא על הוצאת דיבה.
זולא ניסה במהלך המשפט לקרוא לקצינים לבוא ולהעיד, אך בואדפר הוציא הוראה מפורשת לכל הקצינים "לא לענות".
במהלך המשפט הופיע בואדפר במדים מלאים בבית המשפט, ואישר את קיומו של מסמך סודי המרשיע את דרייפוס.
הוא אף רמז שאם זולא יזוכה, יתפטר הפיקוד העליון: "אתם חבר המושבעים, את האומה.
עם זאת, התביעה כולה התנפצה ב-30 באוגוסט, כאשר אובר-ז'וזף אנרי, אשר עדות השקר שלו שימשה להפללתו של דרייפוס מלכתחילה, הודה שהמסמך הסודי אינו אלא זיוף.
השערורייה שנגרמה בעקבות כך, אילצה את בואדפר להתפטר ב-2 בספטמבר.
בואדפר פרש מהחיים הציבוריים, פרט לפגישות מזדמנות עם פקידים רוסיים.
הוא אף נפגש פעמיים עם ניקולאי השני.
הוא נפטר בפריז ב-24 באוגוסט 1919.
בואדפר מופיע בספרו של רוברט האריס "קצין ומרגל".
ראול לאפורטרי היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים.
לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן.
ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur".
במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי.
בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש.
לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה החשיב כפשעים נגד האנושות.
הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים.
בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי.
בכל נסיעה כזו, נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים.
בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו.
לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו.
לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים.
באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי ירד למחתרת.
ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במרץ 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד".
בשנת 1945 זכה לאפורטרי בצלב המלחמה (croix de gurre).
בתאריך ה-18 במרץ 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד.
ראול מנדוזה הידוע יותר בשם הבמה שלו, קרוז דל טורו הוא מתאבק מקסיקני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
מנדוזה ערך את הבכורה שלו בענף ההיאבקות המקצועית ב-16 בספטמבר 2006. במהלך עשר השנים הבאות התחרה מנדוזה בארגונים עצמאיים ברחבי מקסיקו כמו DTU, PdM, IWRG, ארגון הלוצ'ה ליברה המוכר AAA ובארגון היפני Pro Wrestling Noah.
מנדוזה הוכרז כאחד מ-32 המשתתפים בטורניר משקל קל שקבע את אלוף ה-WWE במשקל קל, כשהוא מייצג את מקסיקו.
מנדוזה הודח מהטורניר עוד בסיבוב הראשון על ידי בריאן קנדריק.
לאחר הטורניר, מנדוזה הוחתם לחוזה פיתוח עם ה-WWE ונשלח ל-NXT.
מנדוזה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 במאי 2017 בהפסד לולווטין דרים.
ב-9 בפברואר 2018 מנדוזה ניצח בקרב באטל רויאל אשר קבע את המועמד לתואר אליפות NXT.
יום לאחר מכן, מנדוזה התחרה בקרב על האליפות ונוצח על ידי האלוף, אנדרדה "סיין" אלמאס.
ב-12 בספטמבר, מנדוזה נוצח על ידי לארס סאליבן.
ב-31 באוקטובר, מנדוזה והומברטו קאריו הפסידו בקרב זוגות לדני בורץ' ואוני לורקאן.
ב-5 בדצמבר, מנדוזה והומברטו קאריו הפסידו בקרב זוגות לסטיב קאטלר וווסלי בלייק.
ב-17 באפריל בפרק של התוכנית NXT UK, מנדוזה והומברטו קאריו הפסידו לג'ו קופי ומארק קופי.
ב-8 במאי, מנדוזה ניצח את רידיק מוס.
ב-19 ביוני, מנדוזה הפסיד לדמיאן פריסט.
ב-23 ביולי בתוכנית 205 לייב, מנדוזה והומברטו קאריו ניצחו את גראן מטאליק וקאליסטו.
ב-11 וב-25 בספטמבר, מנדוזה נוצח על ידי קמרון גריימס, אך ב-11 בדצמבר, מנדוזה נקם וניצח את אותו גריימס לאחר הסחת דעת מצד קושידה.
ב-25 באוקטובר בתוכנית 205 לייב, מנדוזה ניצח את טוני ניס.
בשבועיים לאחר מכן הפסיד לאלוף ה-NXT במשקל קל, ליאו ראש בקרבות שאינם היו על התואר.
ב-15 בנובמבר, מנדוזה וליאו ראש ניצחו בקרב זוגות את ארייה דבארי וטוני ניס.
ב-29 בנובמבר, מנדוזה נוצח בקרב יחידים על ידי ארייה דבארי; לעומת זאת, הוא הצליח לנצח את אותו דבארי שבועיים לאחר מכן.
ב-6 בדצמבר בתוכנית 205 לייב, מנדוזה הפסיד לאנג'ל גרזה.
ב-17 בינואר 2020 בתוכנית 205 לייב, מנדוזה הפסיד לאייזיאה "סוורב" סקוט, כששבועיים לאחר מכן, הוא הפסיד לחואקין ויילד.
ב-19 בפברואר בתוכנית NXT, מנדוזה וחואקין ויילד הפסידו בקרב זוגות ל-Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק).
יומיים לאחר מכן ב-205 לייב, מנדוזה גבר על חואקין ויילד.
בקרב השלישי בין מנדוזה לויילד, שנערך ב-28 בפברואר, מנדוזה נחל הפסד.
ב-11 במרץ בתוכנית NXT, מנדוזה הפסיד לקושידה.
לאחר הקרב, הוא נחטף על ידי קבוצת אנשים רעולי פנים והוכנס אל תוך מסחרית במגרש החניה.
ב-1 באפריל בתוכנית NXT, חואקין ויילד נחטף גם הוא על ידי קבוצת רעולי הפנים.
ב-10 ביוני בתוכנית NXT, מנדוזה ערך את החזרה שלו ביחד עם ויילד, כשהם נחשפו כרעולי הפנים המסתוריים ואף חברו לשורות סנטוס אסקובר.
השלושה תקפו את דרייק מאבריק, מעשה שהגדיר את דמות הקבוצה כרעה.
שבוע לאחר מכן, אסקובר חשף את שם הקבוצה כ"לגאדו אל פנטסמה".
באותה התוכנית, הם תקפו פעם נוספת את מאבריק.
בלילה השני של הספיישל המסיבה האמריקאית הגדולה, שנערך ב-8 ביולי, לגאדו אל פנטסמה ניצחו את דרייק מאבריק ובריזנגו (פאנדנגו וטיילר בריז).
באירוע NXT TakeOver XXX, שנערך ב-22 באוגוסט, מנדוזה וחואקין ויילד התמודדו מול בריזנגו (פאנדנגו וטיילר בריז) ודני בורץ' ואוני לורקאן בקרב זוגות משולש אשר קבע את הטוענים לכתר לאליפות הזוגות של NXT, שבסופו בריזנגו ניצחו.
ב-30 בדצמבר, מנדוזה וחואקין ויילד הפסידו בקרב זוגות ללוצ'ה האוס פארטי (גראן מטאליק ולינסה דוראדו).
ב-15 בינואר 2021 בפרק של התוכנית 205 לייב, מנדוזה וחואקין ויילד ניצחו את הבוליווד בויז (סמיר סינג וסוניל סינג) בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
השניים צלחו את שלב רבע הגמר, שהתקיים ב-3 בפברואר בפרק של התוכנית NXT, כשניצחו את לוצ'ה האוס פארטי (גראן מטאליק ולינסה דוראדו) וכתוצאה מכך העפילו לשלב הבא.
לעומת זאת, הם הודחו מהטורניר בשלב חצי הגמר, שהתקיים שבוע לאחר מכן על ידי זוכי הטורניר, MSK (נאש קרטר ווס לי).
ב-17 במרץ, לגאדו דל פנטסמה ניצחו את בריזנגו.
ב-27 באפריל, לגאדו דל פנטסמה ניצחו בקרב המרכזי של התוכנית שהיה קרב שלושה נגד שלושה את אלוף ה-NXT במשקל קל, קושידה, ואת אלופי הזוגות, MSK.
ב-18 במאי, מנדוזה וחואקין ויילד גברו על טימותי טאצ'ר ותומאסו צ'אמפה.
ב-1 ביוני, מנדוזה וויילד כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות לאחר שהפסידו ל-MSK.
באירוע NXT TakeOver: In Your House, שנערך ב-13 ביוני, קבוצת לגאדו הפסידה בקרב המנצחים זוכים בהכל וכשלה בניסיונה לזכות באליפות צפון אמריקה ובאליפות הזוגות לאחר שהפסידו לאלופים, ברונסון ריד ו-MSK.
ב-30 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT 2.0, מנדוזה וויילד הפסידו לקייל אוריילי וון וגנר בקרב אשר קבע את זהות הטוענים לכתר לאליפות הזוגות של NXT מול אימפריום (פביאן אייכנר ומרסל ברטל) באירוע NXT WarGames.
ב-18 בינואר 2022 בפרק של התוכנית NXT 2.0, מנדוזה וויילד הודחו כבר בסיבוב הראשון מטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס זאת לאחר שהפסידו למאליק בלייד ואדריס אנופה.
ב-1 בפברואר בפרק של התוכנית NXT 2.0, מנדוזה וויילד הפסידו בקרב זוגות לאלוף ה-NXT, ברון ברייקר ותומאסו צ'אמפה.
ב-15 במרץ, מנדוזה נחל הפסד לנציג הרוסטר הראשי, דומיניק מיסטריו.
PWI דירג אותו במקום ה-309 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2016
ראול דה תומאס גומס (בספרדית: Raúl de Tomás Gómez נולד ב-17 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באל-וכרה מליגת העל הקטרית בהשאלה מראיו ואייקאנו.
דה תומאס נולד במדריד לאם ממוצא דומייקנית.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-2004. הוא שיחק את משחקו הראשון בנוער ב-8 באפריל 2012.
דה תומאס כבש את השער המקצועי הראשון במחלקת הנוער ב-4 בדצמבר 2013, כאשר כבש את השער הראשון בניצחון ריאל מדריד 2–3 על ז'ירונה.
ביולי 2014 ראול דה תומאס הוכלל בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד אשר יצאה למסע קדם עונה, הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ב-29 באוקטובר כאשר החליף את כרים בנזמה בניצחון ריאל מדריד 1–4 בגביע המלך הספרדי.
בסוף עונת 2014–2015 ראול הושאל לקורדובה, כששנה מאוחר יותר הוא עבר בהשאלה לריאל ואיאדוליד מהליגה השנייה.
ב-1 בספטמבר 2017, דה תומאס הושאל לראיו ואייקאנו שם חווה הצלחה רבה.
ראול סיים את העונה כמלך שערי ליגת המשנה בספרד עם 24 שערים, הכוללים שלושער מול ראוס דפורטיו, קולטורל לאונסה ולה הויה לורקה.
דה תומאס היה לכוח משמעותי בזכייה של ראיו באליפות ליגת המשנה והעפלה לליגה הראשונה.
ב-17 ביוני 2018, דה תומאס חתם על חוזה חדש עם ריאל מדריד עד לשנת 2023, כשחודשיים לאחר מכן הוא הושאל פעם נוספת לראיו ואייקאנו.
דה תומאס כבש את שערו הראשון בליגה הספרדית הראשונה ב-22 בספטמבר 2018, בהפסד 1–5 של ראיו לדפורטיבו אלאבס.
ראול כבש את השלושער הראשון שלו בליגה הספרדית ב-11 בינואר 2019, כשהוא מסיים את העונה עם 14 שערי ליגה ב-33 משחקים.
קבוצתו ראיו ואייקאנו ירדה ליגה במהלך העונה.
ב-4 ביולי 2019, חתם דה תומאס בבנפיקה ליסבון עבור 20 מיליון יורו.
הוא היה שותף לזכייה של הקבוצה בסופר קאפ הפורטוגלי.
ב-9 בינואר 2020, לאחר חצי עונה בבנפיקה, חתם דה תומאס לשש וחצי שנים באספניול.
באותו היום, ערך דה תומאס את הופעת הבכורה שלו, בה גם כבש את שערו הראשון במועדון ועזר לקבוצתו לנצח את ויאראיל במסגרת הלה ליגה.
גם במשחקו השני כבש דה תומאס שער ובמהלך ארבעת משחקיו הראשונים במועדון הצליח דה תומאס לכבוש שערים.
בסך הכל סיים את עונת 2021/2022 עם 17 שערי ליגה ועזר לאספניול להישאר בליגה.
בינואר 2023 חזר דה תומאס לראיו ואייקאנו.
ב-22 ביולי 2025 הושאל לאל-וואקרה מליגת העל הקטרית.
ראול ג'ורנו (או ראול ז'ורנו, בערבית: رؤول جورنو, בצרפתית: Raoul Journo; תוניס, 18 בינואר 1911 – פריז, 22 בנובמבר 2001, ז' בכסלו תשס"ב) היה יהודי-תוניסאי, זמר ומלחין של מוזיקה ערבית-אנדלוסית.