tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת אנשים רגישים עלולים למות ממנו.
חובבי נחשים מגדלים את המוקסין כחיית מחמד.
מוקסין סיני (שם מדעי: Deinagkistrodon acutus) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי ברחבי דרום-מזרח אסיה והוא מין יחיד בסוגו.
נחש זה כה ארסי שקיבל את שמו האנגלי: "hundred-pace snake" - "נחש מאה הצעדים", עקב אמונה עממית שלאחר הכשה מתים כעבור 100 פסיעות (בחלק מהמקומות האמונה היא על 50 פסיעות).
המוקסין מגיע לאורך 0.8-1 מטר והגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך 1.55 מטר.
צבעו חום-בהיר עם רצועות משולשות בצבע אדום-בהיר המוקפות בשחור.
ראשו של הנחש שחור עם עיניים גדולות וצהובות וגומות שקועות החשות בטרף בעל חם גוף.
צורת הראש משולשת ובעלת חוטם מחודד הפונה מעלה.
הנחשים הצעירים בהירים יותר מהבוגרים אך דומים מאוד.
נחש זה חי במדינות: דרום-סין, טאיוואן, צפון וייטנאם ובלאוס.
הוא שוכן במדרונות הרים עד גובה 1,350 מ' ובאזורי סלעים אך גם באזורים נמוכים יותר ואפילו בקרבת החוף.
הוא מצוי בעיקר בין הסלעים והצמחייה הנמוכה וכן ליד נחלים רדודים.
הוא יכול להימצא גם סביב בתים ביניהם מסתובבים חולדות, עכברים וטרף דומה הקרוב למגורי האדם.
הנחש צד בלילה מיני מכרסמים ויונקים דומים, עופות, זוחלים ודו-חיים שונים.
הוא איטי רוב זמנו אך בעת הכשה הוא מהיר להפליא, מה שעוזר לו להכות בקורבנו.
הנחש מייצר 214 גרם ארס או 0.04 מ"ג/ק"ג לפי ממד ה-LD50. לנחש זה מיוחסים לא מעט מקרי מוות בתפוצתו, אך יש לו נסיוב היכול להציל מטופל המגיע בזמן.
מוקסה טכנולוגיות היא חברת טכנולוגיה טייוואנית, המתמחה בקישוריות קצה, מחשוב תעשייתי ופתרונות תשתיות רשת.
בשנת 2005 מוקסה מימנה תחרות חיבורים בינלאומית לגילוי יישומים חדשים של שרתי מכשירים אלחוטיים.
עד שנת 2005 הייתה מוקסה חברה של 30 מיליון דולר, ועד 2008 של 100 מיליון דולר.
בתגובה לתחרות נאלצה החברה להתמקד במוצרים יוקרתיים.
בנובמבר 2018 הודיעו מוקסה וטרנד מיקרו על הקמת תאגיד משותף בשם TXOne Networks אשר יתמקד בצרכי האבטחה של האינטרנט התעשייתי של הדברים (IoT).
בשנת 2019 חברו מוקסה ואוניברסיטת טייוואן הלאומית להשקת מעבדת מחקר ופיתוח בשם מעבדת החדשנות ברשת MOXA-NTU.
המוקד העיקרי של המעבדה יהיה ברשת רגישות לזמן.
Moxa Americas היא חברת הבת האמריקאית של מוקסה עם מטה בברי, קליפורניה.
Moxa Americas הוקמה בשנת 1992 ומעסיקה כ-800 עובדים.
מוקסי הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2021 בבימויה של איימי פולר.
תמרה צ'סטנה ודילן מאייר עיבדו את התסריט מרומן משנת 2015 באותו שם מאת ג'ניפר מתייה.
בסרט מככבים הדלי רובינסון, אליסיה פסקואל-פניה, לורן צאי, פטריק שוורצנגר, ניקו היראגה, סידני פארק, ג'וזפין לנגפורד, קלארק גרג, אייק בארינהולץ, פולר ומרשה גיי הארדן.
הסרט מתאר את סיפורה של ויויאן בת ה-16 (האדלי רובינסון), נערה פמיניסטית שמעודדת את התלמידות בבית הספר שלה, להתמודד עם בריונות, הטרדות מיניות, ואונס.
ויויאן בת ה-16, גרה עם אמה, ליסה, ולומדת בתיכון רוקפורט.
יום אחד היא מצטרפת לחברתה הטובה קלאודיה בשיעור שמלמד מר דייוויס.
ויויאן מבחינה בחבר לכיתה, סת', שנעשה אטרקטיבי יותר במהלך הקיץ.
קודם לכן נהגו לקרוא לו סת' "השרימפ".
מר דייוויס מציג תלמידה חדשה, לוסי, ואז מתחיל דיון על הרומן גטסבי הגדול.
לוסי מבקרת את זה כעוד סיפור של בחור לבן עשיר המביע צער על כך שאין לו את האישה שהוא רוצה.
"הג'וק" מיטשל קוטע את דעתה של לוסי ומגן על הדמות של ג'יי גטסבי.
מאוחר יותר, ויויאן רואה את מיטשל לוקח את הסודה שלוסי קונה ויורק בתוכה.
לוסי מדווחת על מיטשל למנהלת, שלא רוצה להעניש את מיטשל ומנסה להימנע מבעיות מיותרות.
בבית, ויויאן עוברת על הדברים של אמה ומוצאת את העלונים הפמיניסטיים הישנים שלה ומקבלת השראה.
למחרת בבית הספר, התלמידים מגלים רשימה של נשים צעירות שהוטרדו ונאנסו על ידי הספורטאים שנשלחת לטלפון של כולם.
בנות רבות נבוכות מהרשימה, שבה הספורטאים מביעים דעות פוגעניות וסקסיסטיות, מה שהופך את הבנות למודעות יותר לעצמן.
כשמיטשל פוונב בגסות ללוסי, ויויאן מקבלת השראה מאמה הפמיניסטית ומתחילה את "מוקסי", עלון שמטרתו לקרוא ליחס הלא הוגן לבנות בבית הספר, ולהעצים אותן להעלות למודעות את חששותיהן.
ויויאן מתיידדת עם לוסי, כמו גם עם קבוצת בנות אחרות שהורדו, אבל חברתה הטובה קלאודיה נרתעת מלעמוד לצידן וזה גורם לקרע ביניהן.
ויויאן גם מתחילה מערכת יחסים עם סת', שיודע שהיא התחילה את "מוקסי" ותומכת בה.
לאחר שמיטשל זוכה בפרס האתלט המצטיין ולא המועמדת המועדפת על הבנות, קירה, ויויאן הולכת הביתה כשהיא מדוכאת ושיכורה.
שם היא מגלה שלאמה יש בן זוג ולא מגיבה כמו שאמה חשבה ובסופו של דבר מקיאה על הרצפה.
מאוחר יותר, בנות "מוקסי" מגיבות לזכייתו של מיטשל בפרס על ידי הדבקת שלטים גסים בכל בית הספר.
המנהלת שלי, שלא תמכה בבנות, מנסה לסגור את הקבוצה.
קלאודיה, שהצטרפה בסופו של דבר לקבוצה, לוקחת את האשמה על הדבקת השלטים.
ויויאן מגיעה לנקודת שפל כאשר קלאודיה מבקרת אותה על כך שהיא לא חושפת את עצמה (היא ידעה שוויויאן התחילה את "מוקסי"), ובמקביל גם נתקלה בבעיה עם סת'.
היא גם מתמודדת עם אתגרים בבית.
ויויאן מוצאת פתק של בחורה אנונימית שטענה שנאנסה בשנה הקודמת.
ויויאן מזמינה את תומכי "מוקסי" לעזוב את השיעורים ולצאת מבית הספר להפגין הפגנת תמיכה בנערה.
רוב התלמידים יוצאים החוצה, וויויאן מגלה שהיא התחילה את "מוקסי".
המעודדת הראשית אמה מופיעה בתור הילדה שכתבה את הפתק, וקבעה שמיטשל, החבר לשעבר שלה, היה האנס שלה.
היא קמה וחושפת לכולם שמיטשל אנס אותה בשנה הקודמת כשהם יצאו, וכינה אותה בכינוי הפוגעני "הנותנת", מה שהותיר אותה נבוכה.
כל התלמידים נחרדים ומעניקים לה תמיכה.
לאחר לחצים מצד תלמידי בית הספר והתנועה שקמה "מוקסי", המנהלת שלי שומעת על כך ומתכננת סוף סוף להעניש את מיטשל.
ויויאן משלימה עם אמה, קלאודיה וסת', ו"מוקסי" זוכה לתומכים נוספים.
ליסה מביעה גאווה בבתה והבנות עורכות מסיבה לחגיגת "מוקסי".
אייק ברנהולץ – מר דייוויס
מרשה גיי הארדן – המנהלת שלי
בפברואר 2019, פורסם שאיימי פולר תביים את הסרט לתסריט של תמרה צ'סטנה, ותשמש כמפיקה.
הסרט יופץ בשירות ההזרמה נטפליקס.
באוקטובר 2019 הצטרפו לקאסט הסרט הדלי רובינסון, לורן צאי, פטריק שוורצנגר ואייק בארינהולץ.
בנובמבר 2019 הצטרפו, ג'וזפין לנגפורד, מרשה גיי הארדן וקלארק גרג.
שלב הצילומים החל באוקטובר 2019 בארקדיה, קליפורניה.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 במרץ 2021 בנטפליקס.
הספר מוקסי נכתב על ידי ג'ניפר מתייה, תורגם לעברית על ידי מיכל אסייג ויצא לאור ביולי 2018 על ידי הוצאת מודן.
הספר מדבר על חייה של ויויאן בת ה-17 שלומדת בתיכון איסט רוקפורט בטקסס ומחליטה לפרוץ במחאה נגד הפליית הבנות בבית הספר.
ג'ניפר מתייה נולדה בחוף המזרחי של אמריקה.
היא סופרת ומלמדת אנגלית בחטיבת ביניים ותיכון בטקסס, שם היא מתגוררת עם משפחתה.
מתייה היא עיתונאית לשעבר שנהנית לכתוב ספרות עכשווית למבוגרים צעירים.
מוקסי הוא ספר המבוסס על חייה של ויויאן המכונה ויו.
תלמידת תיכון בעיירה קטנה בטקסס, שבה הבנים של נבחרת הפוטבול נחשבים "מקובלים" שיכולים לעשות ככל העולה על רוחם, ואף מותר להם להתייחס לאחרים - ובעיקר לאחרות - כרצונם: להטריד, להציק ולגעת.
אין איש שמעיר להם התנהגותם, היפוכו של דבר, בבית הספר כופים על הבנות קוד לבוש נוקשה, וטוענים נגדן שאם מטרידים אותן, כנראה שהדבר קשור לבגד לא צנוע שהן לובשות או שהתנהגותן אינה הולמת את בית הספר.
מנהל בית הספר הוא אביו של מיטשל וילסון (קפטן נבחרת הפוטבול) - והוא מאפשר לבנו ולחבריו להמשיך בהתנהגות הנלוזה, לברוח מכל עונש, והבנות מיואשות מאפשרות של שינוי במצב.
והנה מגיעה לתיכון נערה חדשה שמה לוסי, היא הראשונה שאוזרת אומץ להשמיע קול נגד המצב הזה.
לוסי מעזה לומר את אשר שאר הבנות רוצות להגיד אך חוששות.
לאחר זמן מה, ויויאן ולוסי מתיידדות, ויו לומדת עוד על הדעות הפמיניסטיות של לוסי ומושפעת מהן, היא חשה כי אינה יכולה לסבול עוד את חוסר הצדק בבית ספרה, את קוד הלבוש הנוקשה, את היחס המוגזם שנבחרת הפוטבול מקבלת לעומת נבחרת הכדורגל של הבנות שבקושי יכולה להרשות לעצמה מדים במצב הגון.
היא מרגישה שאין לה כוח להמשיך ולרצות את כולם, להמשיך להיות תלמידה טובה, חברה טובה, בת טובה ונכדה טובה, כי כל זה אומר שעליה להמשיך ולשתוק ובשום אופן לא למרוד ולא להסתבך בצרות.
בבית מוצאת ויו את העלונים הפמיניסטיים הישנים של אמה ומקבלת מהם השראה.
ויו מחליטה ליצור עלונים שמטרתם להעלות למודעות את היחס הלא הוגן לבנות בבית הספר, ליצור קהילה מאוחדת של בנות ולהעצים אותן.
לעלונים היא קוראת בשם "מוקסי", והיא כותבת אותם בעילום שם, איש אינו יודע מי כתב אותם.
העלון הראשון שויו מכינה מעודד את הבנות שרוצות להביע תמיכה להגיע ביום שישי כשעל ידיהן מצוירים כוכבים ולבבות, מטרתו לגלות כמה בנות מעוניינות להצטרף למחאה.
כשאמה של ויו הולכת לצפות בטורניר פוטבול, ויו נוסעת באופניים לחנות לשכפול מסמכים, כדי לשכפל את העלונים שהכינה.
היא לוקחת אותם הביתה ולמחרת בשעה מוקדמת בבוקר היא מגיעה לבית ספר ומניחה בהיסוס ערימה של עלונים בשירותי הבנות.
לאחר שבנות רבות משתפות פעולה ומבצעות את הכתוב בעלון, מחליטה ויו להמשיך ולהכין עלונים נוספים.
יום אחד, כשהיא מגיעה לבית הספר כדי להניח את העלונים בשירותי הבנות, היא נתקלת בתלמיד חדש ששמו סת.
הוא רואה את העלונים בידה, ומאז היחסים ביניהם משתנים.
הם מתחילים לצאת וסת הוא האדם היחיד שיודע שויו היא זו שיצרה את "מוקסי".
לאחר שקהילת "מוקסי" הולכת וגדלה, ויויאן מוצאת פתק של בחורה אנונימית שטוענת כי נאנסה בשנה הקודמת.
ויויאן מזמינה את תומכי "מוקסי" לעזוב את השיעורים ולצאת מבית הספר להפגנת תמיכה בנערה.
לויויאן חשוב מאוד להביע תמיכה בנאנסת כי גם לחברתה הטובה קלאודיה קרה מקרה דומה, והיא מבינה את מידת התסכול והעלבון הנגרמים לבת שנפגעה.
ויו אינה מקבלת מסת את העידוד לו ציפתה והם מתרחקים לזמן מה.
כשמגיעה הפגנת המחאה, רוב התלמידים יוצאים החוצה, וויויאן מגלה לכולם שהיא זו שיזמה והתחילה את קהילת "מוקסי".
המעודדת הראשית אמה מזדהה כילדה שכתבה את הפתק על האונס, היא קמה וחושפת לכולם שמיטשל החבר הקודם שלה אנס אותה בשנה הקודמת כשהם יצאו, היא סיפרה על המקרה למנהל אבל לא קיבלה שום עזרה ורק נותרה נבוכה ופגועה.
כל התלמידים נחרדים ומעניקים לאמה תמיכה.
לאחר לחצים מצד תלמידי בית הספר ומצד התנועה שקמה "מוקסי", המנהל וילסון שומע על כך ומנסה לגרום לסילוקן של כל הבנות שקשורות ל"מוקסי", אך אינו מצליח בכך.
ועד בתי הספר מחליט לגרש אותו מתיכון איסט רוקפורט ובעקבות כל מעשיו והוא ובנו נעלמים.
ליסה - אמה, מביעה גאווה בבתה והבנות עורכות מסיבה לחגיגת "מוקסי".
הספר עובד בשנת 2021 לסרט ששמו כשם הספר "מוקסי".
התסריט נכתב על ידי תמרה צ'סטנה ודילן מאייר, בוים על ידי איימי פולר, והוקרן בנטפליקס.
ויויאן - נערה בת 17, לומדת בתיכון איסט רוקפורט שבטקסס
ליסה - אמה של ויויאן
קלאודיה - החברה הכי טובה של ויויאן
מר דייוויס - מורה בתיכון רוקפורט
מיטשל וילסון - חבר בנבחרת הפוטבול
מנהל בית הספר - אביו של מיטשל וילסון
משה "מוקי" יוסף גרידינגר (נולד בדצמבר 1952) הוא איש עסקים ישראלי שהיה המנכ"ל של Cineworld, רשת בתי הקולנוע השנייה בגודלה בעולם.
כשהחברה הייתה בשיאה, הוא החזיק, יחד עם אחיו ישראל, ב-29% מהחברה ששוויה היה כ-5.4 מיליארד דולר.
בספטמבר 2022 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל, ובסוף יולי 2023 עזבו מוקי ואחיו ישראל את החברה.
למשפחתו היו תחומי עניין בעסקי הקולנוע מאז שנות ה-30.
משה יוסף גרידינגר, המכונה "מוקי", נולד בחיפה לדליה גרידינגר לבית קצנלבוגן-כץ.
אמו הייתה מדענית שסייעה בפיתוח התעשייה הכימית בישראל, ואביו הוא קלמן קנת "קני" גרידינגר, בנם של משה גרידינגר ורבקה צ'יסיק-גרידינגר, שעלו לישראל מלונדון והיו בעלי עסקים בתחומי המזון, הספנות והנדל"ן.
למוקי יש אח, ישראל, שעובד לצדו.
מוקי סיים את בית הספר הריאלי בשנת 1970.
מוקי נקרא על-שם סבו, משה גרידינגר, שהקים את החווה החקלאית בבית-ברל, שנקראה הקלמניה, על שם הסבא-רבא של מוקי, קלמן.
גרידינגר למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סבו של גרידינגר מצד אביו, משה גרידינגר, עלה לארץ בשנת 1929 והקים את בית הקולנוע הראשון שלו, עין דור, בהדר, חיפה, בשנת 1930. הוא פתח את קולנוע ארמון בחיפה בשנת 1935. לאחר מותו של משה ב-1946, הרחיב בנו קני את עסקי הקולנוע.
מוקי הצעיר עבד בדלפק הכרטיסים, בחדר ההקרנה וכסדרן בבתי הקולנוע של אביו לאורך שנות הלימודים בבית הספר.
הוא הצטרף לעסק של אביו ב-1976, ויזם את התרחבות החברה - הנקראת כיום תיאטראות ישראל סינמה סיטי אינטרנשיונל - מעבר לים, תחילה להונגריה ב-1997. בהמשך פתח מוקי בתי קולנוע בצ'כיה, בבולגריה, ברומניה ובפולין.
במאי 2014 מיזג גרידינגר את סינמה סיטי עם רשת בתי הקולנוע הבריטית Cineworld ומוקי הפך למנכ"ל של החברה המאוחדת, שהייתה רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר באירופה.
לאחר ההשתלטות, סינמה סיטי החזיקה ב-24.9% מקבוצת סינוורלד המשולבת.
בשנת 2017, Cineworld הודיעה על הסכמתה לרכוש את החברה האמריקאית, Regal Entertainment Group תמורת 3.6 מיליארד דולר.
רכישה זו הפכה את הרשת לשנייה בגודלה בעולם, עם יותר מ-9,500 מסכים ב-10 מדינות.
בדצמבר 2019, הודיעה Cineworld על כוונתה לרכוש את Cineplex Entertainment הקנדית תמורת 1.6 מיליארד דולר קנדי, דבר שהיה אמור להפוך אותה לרשת בתי הקולנוע הגדולה בעולם (לפני AMC תיאטראות) עם למעלה מ-11,000 מסכים.
בינואר 2020, במאמר בעיתון "גלובס", נכתב כי מוקי גרידינגר ואחיו ישראל גרידינגר, שהוא משנה למנכ"ל החברה, מחזיקים ב-29% מ-Cineworld.
"אלה שמכירים את הגרידינגרים אומרים שהם לא כל כך צריכים כסף כמו להפוך לרשת בתי הקולנוע מספר אחת בעולם".
בחודש ינואר 2020 החלה מגפת הקורונה, שגרמה לירידה דרסטית במספר המבקרים בבתי הקולנוע, והביאה לסגירה של בתי קולנוע רבים.
ב-12 ביוני 2020, סינוורלד הודיעה על ביטול העסקה, ובדצמבר 2021 פסק בית משפט בקנדה שעל סינוורלד לשלם לסינפלקס פיצוי של מיליארד דולר אמריקאי.
ב-7 בספטמבר 2022 הגישה סינוורלד בקשה לפשיטת רגל בבית משפט אמריקאי.
גרידינגר וחברת "פורום פילם" שבשליטתו הורשעו בעבירה על חוק התחרות הכלכלית.
על גרידינגר נגזר עונש של שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס של מאה אלף ש"ח, ועל "פורום פילם" הוטל קנס של 650 אלף ש"ח.
ביולי 2023 נודע כי מוקי ואחיו, ישראל, יעזבו את חברת Cineworld כחלק מהעסקה שבה החברה יצאה מתהליך פשיטת הרגל, ושני האחים עזבו את החברה.
כחלק מתהליך הפרידה קיבלה ההנהלה הישראלית הבכירה של Cineworld מענק בסך 35 מיליון דולרים.
הוא היה נשוי לעירית ולו שלושה ילדים.
מוקסין יפני הידוע גם בשם העממי ממושי (mamushi; שם מדעי: Gloydius blomhoffii) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים האנדמי ליפן.
אף שבעבר נכללו בו 4 תת-מינים, כיום הם אוחדו לתת-מין אחד.
הנחש נקרו ב-1924 בידי החוקר הגרמני היינריך בויה להוקרת המאייר ההולנדי Jan Cock Blomhoff.
המוקסין הוא קרוב של המוקסין הסיני והוא מגיע לאורך של 45–81 ס"מ, אם כי גם נצפה באורך 91 ס"מ.
צבעו אפור, חום-אדמדם או חום-צהוב, ועליו רצועת כתמים חומים בהירים הגובלים בשחור ולעיתים קרובות בעלי מרכזים בהירים יותר.
הראש חום כהה או שחור, וצדדיו אפורים או בעלי גוני בז'.
הנחש מצוי בטבע ברחבי יפן, למעט באיי ריוקיו באזורי יערות, ביצות, מורדות הרים ובתות והוא אורב לטרף מזדמן על הקרקע בין פסולת עלים.
לעיתים הוא מצוי בקרבת חוות, המושכים מכרסמים שונים ובנוסף ניזון מלטאות, עופות וצפרדעים.
לנחש זה ארס חזק בעל עוצמות משתנות.
הוא מורכב מהמוליזים חזקים אך גם מנוירוטוקסינים.
זהו אחד הנחשים הארסיים ביותר ביפן לצד הימקגאשי וגומצן האבו.
מדי שנה, 2000-3000 אנשים ביפן בקירוב מוכשים בידי נחש זה וככל הנראה 10 מהם מתים, כך שמדובר במקרים נדירים.
עם זאת ההשפעה של הארס עדיין יכולה להיות חזקה וגורמת לאי-ספיקת כליות, פגיעה בראייה, שיתוק והפלות טבעיות לנשים הרות.
רוב הפגיעות דורשות טיפול של שבוע בבית חולים כשהכשות חמורות מאלצות טיפול נמרץ שיכול להימשך כחודש.
למרות הפגיעות ישנו נוגדן לארס.
מוקסין מונגולי (שם מדעי: Gloydius intermedius) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בצפון אסיה.
מוקסין מונגולי מגיע לאורך של 33.5–71 ס"מ, אם יכול להגיע גם לאורך 78 ס"מ.
הוא בעל מבנה גוף כבד יחסית ובעל ראש גדול וחרטום מעוגל ונמוך.
צבעו משתנה בין חום, כתום או צבע שמנת המוקף בפסים אנכיים עבים שצבעם חום כהה עד שחור.
הנקבות אינן מטילות ביצים אלא משריצות צאצאים חיים.
הוא חי בטבע בין אזרבייג'ן, צפון איראן, דרום טורקמניסטן, צפון-מערב אפגניסטן, בדרום רוסיה, חצי האי קוריאה, בצפון-מערב סין ובמונגוליה.
הנחש מצוי באזורים הרריים, במדבריות מסוימים ולעיתים גם סמוך למקווי מים.
את טרפו הוא צד ממארב ולוכד מכרסמים ועופות שונים.
ארסו לא נחקר דיו וגם לא ידוע אודות נפגעים ממנו, אם כי הוא עשוי להיות דומה לזה של מוקסין יפני.
מוקצה לעבודה זרה הוא מונח הלכתי לפיו בעל חיים שהוקצה (ייוחד) לשם הקרבתו לפני עבודה זרה נאסר בהקרבה על המזבח, אמנם השימוש בו לצרכים אחרים מותר.
בתלמוד הבבלי מובאים שלושה מקורות שונים לדין זה:
במסכת בכורות, הפסוק שנאמר לגבי פסול הקרבת בעל חיים בעל מום, נדרש על ידי רבי ישמעאל גם ביחס למוקצה לעבודה זרה: .
במסכת תמורה מובא מקור נוסף לאיסור הקרבת מוקצה לע"ז , פסוק זה נדרש על ידי רב טובי בר מתנה בשם רבי יאשיה לעניין מוקצה לע"ז: .
במסכת בבא קמא נדרשות המילים שנאמרו בתורה לגבי קורבן עולה, כמילות מיעוט שמורות על כך שרק חלק "מִן הַצֹּאן" ניתן להקרבה, ולא כל צאן, למעט מוקצה לעבודה זרה.
בגמרא במסכת תמורה מובאת ברייתא ששנה רב חנניא טריטאה לפני רבי יוחנן: "אין מוקצה אסור אלא עד שיעשו בו מעשה", כאשר הכוונה היא: "עד שיגזז ויעבדו בו".
בראשונים הובאו שתי גרסאות לגמרא זו, שמהן נגזרת ההגדרה ההלכתית של ההקצאה האוסרת את הבהמה להקרבה: לפי גרסה אחת, הגרסה היא כמובא בתלמוד שלפנינו: "עד שיגזז ויעבדו בו" כלומר האיסור חל רק במקרה שנעשתה פעולה אקטיבית בבהמה לשם ע"ז, כגון גזיזתה לכבוד האליל.
במשנה במסכת תמורה נאמר כי רק הבהמה עצמה נאסרת באיסור 'מוקצה', ולא האביזרים שעליה.
זאת בניגוד למקרה שהבהמה נעבדה בפועל.
אם הבהמה הוקצתה לע"ז בעודה מעוברת, גם ולדהּ אסור בהקרבה.כמו כן, גם תור או בני יונה שהוקצו לעבודה זרה נפסלו להקרבה, בדומה לבהמה.
על פי הלימוד המשווה בין בהמה שהוקצתה לע"ז לבהמה בעלת מום, השוואה זו נכונה גם ביחס למעשר בהמה, שכשם שעל בהמה בעלת מום חל חיוב מעשר בהמה, כך גם על בהמה שהוקצתה לעבודה זרה חל חיוב זה.
מוקלובמיד (באנגלית Moclobemide) היא תרופת מרשם מהדור השלישי של מעכבי MAO, המתאפיינת בפעולה הפיכה וסלקטיבית על אנזימי MAO-A (RIMA).
מוקלובמיד מיועדת לטיפול בדיכאון, ובמקרים מסוימים גם בהפרעות חרדה.
היא נחקרה באופן רחב והוכחה כיעילה יותר מפלצבו ובעלת יעילות דומה לנוגדי דיכאון ולתרופות מסוג SSRIs, אך עם תופעות לוואי יותר חמורות מהן.
התרופה פותחה בשנת 1972 והייתה התרופה הראשונה מסוג RIMA שאושרה לשימוש באירופה.
בשוודיה היא אושרה לראשונה בשנת 1989 ומאז נמכרת בלמעלה מ-50 מדינות ברחבי העולם למעט בארצות הברית שם אינה מאושרת לשימוש.
מוקלובמיד נמכרת תחת השמות המסחריים הבאים: Amira, Aurorix, Clobemix, Depnil, ו-Manerix
מניתוח של מחקרים קליניים ומטא אנליזות נמצא כי השימוש במוקלובמיד יעיל לשימוש במגוון של מצבי דיכאון ומגוון של מצבים פסיכיאטרים שונים:
דיכאון אוניפולארי (Unipolar Depression): מוקלובמיד הוכחה כיעילה בטיפול בדיכאון אוניפולארי, עם תגובה טיפולית דומה לאנטידפרסנטים טריציקליים.
התרופה מספקת פתרון טיפולי למטופלים שסובלים מדיכאון מרובה פרקים או דיכאון חד פרקי, תוך הצגת פרופיל בטיחות גבוה וסבילות טובה.
דיכאון דו-קוטבי (Bipolar Depression): למוקלובמיד יש יעילות טיפולית גם בקרב מטופלים עם דיכאון דו-קוטבי, תוך שמירה על יעילות דומה לאנטידפרסנטים קלאסיים.
היא מציעה אלטרנטיבה טיפולית עבור מטופלים שהתגובה שלהם לתרופות אחרות אינה מספקת או שסובלים מתופעות לוואי חמורות.
דיכאון עם תסמיני עצבנות (Agitated Depression): התרופה מראה יעילות גם בטיפול בדיכאון עם תסמיני עצבנות, ללא הבדל משמעותי ביעילות בין מטופלים עצבניים ללא עצבניים.
מוקלובמיד מציעה טיפול אפקטיבי גם לאוכלוסייה זו, עם פרופיל טולרנטיות גבוה.
דיכאון מלנכולי (Melancholic Depression): מטופלים עם דיכאון מלנכולי נראו מגיבים טוב יותר למוקלובמיד בהשוואה לאלו שאינם מלנכוליים, אך ההבדל לא הראו מובהקות סטטיסטית משמעותית.
התרופה מציעה יתרון טיפולי גם בקרב קבוצה זו, עם תגובה טיפולית טובה.
דיכאון עם סימפטומים פסיכוטיים (Psychotic Depression): מוקלובמיד מציגה יעילות בטיפול בדיכאון שמלווה בסימפטומים פסיכוטיים, כאשר לא נצפה הבדל משמעותי בין יעילות הטיפול במטופלים פסיכוטיים למטופלים לא פסיכוטיים.
זה מרמז על כך שמוקלובמיד יכולה להיות אפקטיבית גם בקרב מטופלים עם דיכאון חמור יותר שמלווה בפסיכוזה.
דיכאון כפול (Double Depression): הטיפול במטופלים עם דיכאון כפול, שבו מצב דיכאוני חריף מופיע על רקע של דיסתימיה, מראה תגובה טיפולית 'טובה' בכ-63% מהמקרים.
זה מצביע על יעילות של מוקלובמיד גם בקרב מטופלים עם מצבי דיכאון מורכבים וממושכים.
שימוש במוקלובמיד בקרב קבוצות אוכלוסייה שונות
ילדים: נכון להיום, מידע על שימוש במוקלובמיד בקרב ילדים מוגבל, ולכן לרוב אינה מומלצת לשימוש בקרב האוכלוסייה הצעירה.
במקרים שבהם יש שימוש, זה יהיה תחת פיקוח רפואי הדוק ובמינון המותאם אישית, לאחר שכל אפשרויות הטיפול האחרות נבדקו ונמצאו כלא מתאימות.
מבוגרים: בניגוד לתרופות אנטידפרסנטיות אחרות, מוקלובמיד הראתה יעילות וסבילות טובות גם בקרב האוכלוסייה המבוגרת, עם פחות תופעות לוואי וללא הצורך בהתאמות מינון משמעותיות ברוב המקרים.
הטיפול במבוגרים דורש גישה מותאמת, במיוחד עבור אלו עם מצבים רפואיים נלווים, אך מוקלובמיד מציעה פתרון טיפולי אפקטיבי ובטוח עבור רוב המטופלים בגיל השלישי.
מוקלובמיד מעכבת באופן סלקטיבי והפיך את האנזים MAO-A, מה שמאפשר לה להגביר את ריכוזי הנוירוטרנסמיטרים כמו סרוטונין, נוראדרנלין, ודופמין במוח, ובכך תורמת לשיפור מצב הרוח ולפעולה אנטי דיכאונית.
מוקלובמיד, בניגוד למעכבי MAO אחרים, היא בעלת פרופיל בטיחות גבוה ותופעות לוואי פחותות.
הפעולה ההפיכה שלה על האנזים והעובדה שלא קושרת באופן קבוע את האנזים מפחיתה את תופעות הלוואי ואת הסיכון ללחץ דם גבוה במטופל עקב צריכת מזונות עשירים בטירמין (כגון גבינות מיושנות ויין אדום).
בנוסף, מחקרים הראו שמוקלובמיד עשויה לשפר תפקודים קוגניטיביים ולהציע הגנה נוירולוגית תוך תרומה להפחתת תסמיני חרדה.
יתרון זה, בשילוב עם היעדר הצורך בהגבלות דיאטטיות קפדניות ופרופיל הבטיחות הגבוה, הופך את מוקלובמיד לאופציה טיפולית חשובה בניהול דיכאון והפרעות חרדה.
כך, מוקלובמיד משפיעה לא רק על האיזון הכימי במוח אלא גם על התפקוד הכללי, ומסייעת לשפר את איכות החיים של המטופלים.
רשימת תופעות הלוואי הנפוצות של מוקלובמיד כוללות:
מחקרים על שימוש במוקלובמיד במהלך ההריון וההנקה מוגבלים, ולכן המלצת השימוש בתרופה זו במהלך תקופות אלו נעשית בזהירות רבה.
כלל האצבע הוא להימנע משימוש בתרופה זו אלא אם כן היתרון הפוטנציאלי לאם מצדיק את הסיכון לעובר או לתינוק היונק.
במקרים בהם נלקחת ההחלטה לטפל במוקלובמיד, יש לעקוב בקפידה אחר המטופלת ולבצע הערכות סיכון ותועלת מתמשכות.
מוֹקִיהָנָה מֵהָוָי (בשוודית: Mokihana bor på Hawaii) הוא ספר ילדים, בסדרת "ילדי העולם".
התמונות בספר צולמו בכפר פופוקיאה באי אואהו בהוואי על ידי הצלמת חנה ריבקין-בריק.
עלילת הספר נכתבה על ידי אחותה, הסופרת והעיתונאית יוג'יני סודרברג אשר התגוררה בארצות הברית באותה תקופה.
הספר יצא לאור בשוודיה ב-1961. הוא תורגם לעברית על ידי אביבה אגמון ויצא לאור בישראל בהוצאת אור-עם ב-1978.
מוקיהנה גרה בהוואי ("הוי" בתרגום לעברית).
הספר מתאר כי לפני זמן רב חיו בהוואי רק ילידים, אבל במהלך השנים הגיעו אנשים רבים למדינה.
הילדים מגיעים ממשפחות מגזע שונה וצבע שונה, אך כולם אמריקאים דוברי אנגלית.
למוקיהנה חברים רבים בהוואי: מונה, אנלה, תיאו, טושיו והכלבה איקי.
הילדים גרים בכפר פופוקיאה, שפירוש שמו הוא "קונכיות לבנות".
החברים פוגשים זה את זה ומכינים שרשאות פרחים בשם "לאי".
הם קוטפים קוקוסים על האי ואוספים קונכיות על חוף הים.
הילדים מבלים יחד ביריד בכפר.
הם מארגנים מסיבת יום הולדת סודית לאנלה בת העשר.
מוקיהנה וחברותיה מכינות זרי פרחים למסיבה.
מוקיהנה מציירת תמונה של הכלבה האהובה על אנלה, איקי.
אנלה מופתעת, כי היא חשבה שכולם שכחו את יום ההולדת שלה.
יחד, החברים חוגגים לה יום הולדת, אוכלים מנגו, אננס, בננה, פפאיה, גלידות, עוגות ושותים מיץ תפוזים.
בנוסף, אנלה מקבלת אפרוחים בסל כמתנת יום הולדת, והיא מאושרת.
הסופרת יוג'יני סודרברג-פרלס (1903–1973), אחותה של הצלמת חנה ריבקין-בריק, התאלמנה ועברה לחיות בארצות הברית בשנת 1940 שם נישאה בשנית.
בספטמבר 1959 כתבה יוג'יני מכתב לאחותה חנה על הרעיון שלה לצלם את הספר הבא בהוואי.
באותה תקופה יצאו כבר חמישה ספרי ילדים בשוודית מסדרת "ילדי העולם": "אלה-קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "סיאה הילדה מאפריקה", "בני הדודים משבדיה" ו"לילבס ילדת הקרקס".
חנה ריבקין-בריק טיילה ברחבי העולם, בין השאר גם הגיעה לישראל, על מנת לצלם את הספרים, אשר נחלו הצלחה גדולה ותורגמו לשפות רבות.
המכתב נשלח רק חודש אחרי שהוואי הפכה למדינה ה-50 של ארצות הברית, אך רק שנה לאחר מכן, ב-1960, הצליחה ריבקין-בריק להגיע לאי, להיפגש שם עם אחותה שהגיעה מניו יורק, ולצלם את הספר.
צילומי הספר ארכו חודשים ארוכים, והעבודה עליו ארכה כשנה.
הוא יצא לאור בשוודיה ב-1961.
מוקיהנה היא ברנדה-מוקיהנה אנדריוס-אורטיז, שעדיין חיה בפופוקיאה.
הילדים שצולמו לספר למדו כולם בבית הספר הנוצרי בכפר.
גארי פאוול, אחד הילדים שצולמו לספר, סיפר כי מוקיהנה הייתה ילדה נחמדה וחייכנית לכולם ונשארה כזו גם בבגרותה.
אמה סיפרה כי היא נבחרה לתמונות כיוון שהאחיות חיפשו ילדה ילידית מהוואי כגיבורת הסיפור.
ברנדה-מוקיהאנה גדלה להיות מורה לשפת הסימנים, והיא אם לבן ובת וסבתא ל-8 נכדים.
מיילי הייקס היא אחותה הקטנה מיילי, המופיעה אף היא בספר.
טושיו, חבר של מוקיהנה מהספר, הוא מוריס הידיו סייטו, כיום צייר ונגן אשר השתתף בתפקיד קטנטן גם בסדרה "הוואי חמש-אפס".
הספר יצא לאור בשוודיה בהוצאת Rabén & Sjögren ב-1961, בהמשך הוא תורגם לאנגלית, גרמנית ודנית.
בעברית יצא הספר בתרגומה של אביבה אגמון בהוצאת אור-עם ב-1978.
הסרט היה השלישי בטרילוגיה אחרי "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו סאן?"(2014) שהיה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית סרטי תעודה ו"אפריקה!
בסרט ממשיכה שרגל לחפש גיבורים נוספים של סדרת "ילדי העולם" בארכיון אסטריד לינדגרן בסטוקהולם.
במהלך חיפושיה אחרי לילבס (ליליבת בשוודית) מהספר "לילבס ילדת הקרקס", שרגל מחליטה לטוס להוואי כדי למצוא את מוקיהנה.
החיפוש אחר מוקיהנה התברר אומנם כקשה מהצפוי, אך לפתע אחותה של מוקיהנה עונה לפוסט בפייסבוק וזמן קצר לפני עזיבתה מצליחה שרגל לפגוש את הילדה ואת אחותה ואימן שגם הן מופיעות בספר.
מוקש הוא אמצעי לחימה שנועד לעכב או למנוע תנועה.
בדרך כלל מורכבים מוקשים ממכל המכיל בתוכו חומר נפץ ובעל מנגנון הפעלה.
על פי אמנת ז'נבה כל שדה מוקשים חייב להיות מסומן בשלטים בולטים.
המוקשים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
מוקשים יבשתיים, שמטרתם לפגוע ברק"ם, רכבי תובלה, וחיילים רגליים.
מוקשים ימיים, שמטרתם לפגוע בכלי שיט למיניהם: ספינות קרב, ספינות תובלה, וצוללות.
המוקש היבשתי התפתח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
המוקשים הראשונים נועדו לפגוע בבני אדם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם פיתוחו של הטנק, התפתחו גם מוקשים נגד טנקים, ורכבים משוריינים אחרים.
צבא הקיסרות הגרמנית פיתח מטעני נפץ שהופעלו מרחוק על ידי מעגל חשמלי, בעוד צבאותיהן של מדינות ההסכמה פיתחו את אב הטיפוס של המוקשים המודרניים, מוקשים בעלי מנגנון מכני, שמופעלים על ידי לחץ שמופעל על ידי משקל כבד.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה הביאה להתפתחותו המהירה של המוקש, ולשימוש הולך וגדל בו.
שימוש במוקשים נעשה על ידי שני הצדדים בקנה מידה גדול.
שדות מוקשים נטמנו לאורך החומה האטלנטית, בייחוד בנורמנדי צרפת (כ-7 מיליון) ובמערכה בצפון אפריקה כ-32 מיליון.
מוקשים אלה נטמנו על ידי הצבאות האיטלקיים, הגרמניים, הבריטיים והצרפתיים.
בקרב אל-עלמיין לבדו נטמנו כ-600 אלף מוקשים לאורך חזית של כ-90 ק"מ על ידי הוורמאכט בלבד.
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה הלכה והתפתחה תעשיית המוקשים הצבאית, כאשר מטעני הנפץ הלכו ונעשו הרסניים ומתוחכמים יותר, היכולת לפיזורם על פני שטחים נרחבים עלתה, עיצובם והסתרתם נעשו קלים יותר וצבאות רבים בעולם כולו החלו להשתמש בהם.
המוקש היבשתי מורכב לרוב ממספר חלקים עיקריים:
התפוצצות המוקש מתרחשת כתוצאה מפעולת שרשרת.
השלב הראשון היא הפעלת המוקש על ידי המטרה שנגדה הוא מכוון, הפעלה שיכולה לקרות כתוצאה מגרימת לחץ, משיכה או ניתוק של תיל, סגירת מעגל חשמלי, קרבה, פליטת חום ועוד.
פעולות אלה מפעילות את הנפץ, שפיצוצו מפעיל את המאיץ, שבתורו מפעיל את המִטען הראשי.
במוקשים חסרי מאיץ, הנפץ מפעיל את חומר הנפץ.
נהוג לסווג מוקשים יבשתיים לפי מספר שיטות, בהן: אופן הפעלת המוקש, ייעוד המוקש ואופן גילויו.
שתי הקבוצות העיקריות של מוקשים יבשתיים הן:
מוקש נגד רכב – מוקש שמטרתו לעצור התקדמות של טנק או רכב על ידי פגיעה בזחליו/גלגליו, או על ידי השמדתו.
מוקש סטנדרטי מכיל בין 7 ל-10 ק"ג של חומר נפץ, ומופעל על ידי לחץ של בין 100 ל-300 ק"ג.
נקרא גם מונ"ר – מוקש נגד רכב.
מוקש נגד אדם – מוקש שנועד להריגת ופציעת בני אדם.
מוקש זה יכול להכיל בין 200 ל-500 גרם של חומר נפץ, אם כי יש יוצאים מן הכלל.
אלה מהם שמופעלים בלחץ, מתפוצצים בלחץ של 5 עד 20 ק"ג בממוצע.
מוקשים נגד אדם מתחלקים לשתי קבוצות: מוקשים היוצרים הדף או זעזוע, המופעלים על ידי דריכה, לבין מוקשי רסיסים, שנועדים לגרום נזק למספר גדול של אנשים על פני שטח נרחב.
מוקש דריכה נגד אדם נקרא גם מוקש נעל.
בין מוקשי הרסיסים ישנם שני סוגים: מוקש קבוע (כגון ה"כלימגור") ומוקש קופץ (כגון "בטי המקפצת").
שדות מוקשים משמשים כמכשול מלאכותי לצורך השהיית התקדמות אויב ועצירתו או ניתובו לשטח מסוים.
השדות מסודרים בדרך כלל בדרכי הפריצה המשוערות שהאויב יעבור בהן, במעברים הכרחיים במכשולים טבעיים, ובנקודות התורפה ההגנתיות של הצד המגן.
נהוג לפזר שדות מוקשים בצורות גאומטריות מוגדרות, על מנת להקל על רישום ופינוי המוקשים אם יתעורר הצורך בכך.
כאשר צבא מנסה לחצות שדה מוקשים, הצבא בצד השני ינסה בדרך כלל לכסות את שדה המוקשים באש ובארטילריה, על מנת להקשות את פריצת שדה המוקשים.
ברוב צבאות העולם, ישנם אמצעים לפיזור מהיר של שדות מוקשים, כגון הצנחה, או ארטילריה של מוקשים, דבר המאפשר תגובה מהירה תוך כדי הקרב, על מנת לחסום התקדמות של צבאות אויב.
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המוטמן במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות משא או צוללות.
בניגוד לכלי נשק ימיים אחרים, מוקשים ימיים פועלים בדרך אוטונומית; הם מופעלים אוטומטית במגע פיזי או על ידי קרבה מגנטית.
הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ונזק רב לכלי השיט שפגע בו, ועלולה לגרום לטביעתו.
ניתן להפעיל מוקשים ימיים בדרך התקפית: הם מוטמנים בפתחי נמלים, נהרות או מצרי ים, במקום שיעילותם מרבית ותכביד מאוד על תנועת האויב.
ניתן להניחם גם בנתיבי שיט מרכזיים, שם יכבידו על תנועת כלי שיט.
ניתן גם להשתמש בהם כאמצעי הגנה, המונע מהאויב לתקוף חופים, נמלים וכיוצא בזה וכך יוצר אזורים מוגנים.
יש להנחת מוקשים גם אפקט פסיכולוגי חשוב: מוקש אחד שנמצא בנתיב שיט אזרחי עלול להקפיא את כל התנועה בנתיב זה, עד לסיום פעולות הסריקה והפינוי.
אף על פי שהמוקשים נועדו לתת מענה צבאי, הרי לאחר שסיבת קיומם פגה (ולפעמים גם לפניה) הם מסכנים את האוכלוסייה האזרחית.
במיוחד הדברים אמורים במוקשים נגד אדם שנכון להיום פגעו וממשיכים לפגוע באלפי אנשים באפריקה בעיקר באנגולה ובקמבודיה בכל שנה עקב העובדה כי הם לא פונו ממקומם לאחר שמלחמות האזרחים נגמרו.
גם בישראל קיימת סכנה רבה ממוקשים באזור רמת הגולן, הערבה, בקעת הירדן, וברחבי יהודה ושומרון והגליל העליון.
שדות רבים אינם מגודרים ומשולטים כמחויב באמנות בין-לאומיות שישראל חברה בהן, ועקב סחיפת קרקע קיימת סכנת עלייה על מוקשים גם מחוץ לגדרות, ומדי פעם נפגעים מטיילים, חקלאים וכן בני בקר ממוקשים.
בדצמבר 1997 נחתמה אמנת אוטווה, שבה הוטל איסור בין-לאומי על השימוש במוקשים נגד אדם, הסכם זה נחתם בעקבות מסע פרסום שהובל על ידי הנסיכה דיאנה.
אולם למרות זאת עדיין מפוזרים מיליוני מוקשים כאלו ברחבי העולם.
בצה"ל, חיל ההנדסה הקרבית הוא החיל שמתפקידו, בין השאר, להניח מיקוש כמכשול נגד האויב וכן לפנות מוקשים ("לפלס") מדרכי ההתקדמות של כוחותיו.
לצורך כך הוקמו גדודי חיל ההנדסה (גדחה"ן) המצורפים לעוצבות בעת לחימה, והמצוידים בכלים המתאימים לבצע פעולות הנחת מוקשים ופילוס כנ"ל.
לצד אמצעים ברמת הפלס הבודד כגון סכין פלסים, דקר ומגלה-מוקשים, מצויד החיל גם בכלים כבדים לפריצה מהירה דרך שדות מוקשים גדולים, בהם דחפורים משוריינים, מגובים כגון מגוב רציף ומגוב נוכרי, מערכת צפע שריון ורקטות ריצוף CARPET.
בנוסף, חיל ההנדסה מכשיר את לוחמי פלוגות החבלה וההנדסה (פלחה"ן) השייכות לחטיבות החי"ר, שתפקידן לטפל במכשולים המעכבים את התקדמות החטיבה (בעיקר מכשולים נגד־אדם – נ"א) ולבצע פעולות חבלה כנגד כוחות האויב.
במרץ 2011 אישרה הכנסת את החוק לפינוי שדות מוקשים, המסדיר את פינוי שדות המוקשים בישראל באמצעות הקמת הרשות לפינוי מוקשים.
עד אז, מי שפינו מוקשים היו צוערים או יחידות מילואים של חיל ההנדסה הקרבית שניצלו הזדמנויות אלה כדי לאמן את החיילים שלהם בפינוי מוקשים.
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המונח במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות סוחר או צוללות.
הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ולנזק רב לכלי השיט בו הוא פגע, ועלולה לגרום לטביעתו.
בפעילות התקפית, מוקשים ימיים מונחים במקומות בהם רגילות או צריכות אוניות האויב לעבור, כמו בנתיבי שיט מרכזיים, ובמיוחד בפתחי נמלים, נהרות או מצרי ים, באופן שמכביד על תנועת האויב.
בנוסף לנזק הנגרם על ידי המוקש, יש להנחת מוקשים גם אפקט פסיכולוגי חשוב: מוקש אחד שנמצא בנתיב שיט אזרחי עלול להקפיא את כל התנועה בנתיב זה, עד לסיום פעולות הסריקה והפינוי.
בפעילות הגנתית, מונחים מוקשים ימיים סביב נמלים ואזורים אחרים כדי להקשות על האויב לחדור אליהם וליצור אזורים מוגנים.
ניתן להניח מוקשים ימיים בדרכים מגוונות: על ידי מקשת (Minelayer), אונייה ייעודית להנחת מוקשים; על ידי אוניות שהותאמו למטרה זו, על ידי צוללות, מטוסים ואף על ידי הטלה ידנית.
מוקשים ימיים יכולים להיות זולים מאד: ישנם מוקשים שעולים 1,000 דולר אמריקני בלבד.
לעומתם ישנם מוקשים שעלותם מיליוני דולרים, ובהם חיישנים שונים, המסוגלים לירות רקטה או טורפדו.
מוקשים ימיים הם אמצעי לחימה יעילים מאוד, במונחים של עלות-תועלת, וככאלה הם מושכים בעיקר עבור הצד הפחות חזק בעימות.
עלות ייצורו והנחתו של מוקש ימי היא בין 0.5% ל-10% מעלות שלייתו ופירוקו; משך הזמן הנדרש לנטרול ופירוק שדה מוקשים ימיים עלול להיות פי 200 מהזמן הנדרש להנחתו.
ישנם שדות מוקשים שהונחו עוד במלחמת העולם השנייה שלא פורקו עד היום בשל העלות הגבוהה הכרוכה בכך.
מוקשים כאלה עלולים להוות סכנה מאות שנים לאחר הנחתם.
על פי החוק הבינלאומי על מדינות להודיע כאשר הן מניחות מוקשים באזור מסוים, כדי להקל על תעבורה ימית אזרחית לעקוף את המקום.
הודעות אלה אינן חייבות להיות מפורטות: במלחמת העולם השנייה הודיעה בריטניה בפשטות על מיקוש תעלת למאנש, הים הצפוני, וחופי צרפת.
מיקומם המדויק של מוקשים, התקפיים או הגנתיים, עשוי להיות סוד שמור היטב.
התיאור המוקדם ביותר של מוקש ימי מופיע בחיבור מן המאה ה-14 שנכתב בסין בתקופת שושלת מינג.
מקורות סיניים מן המאה ה-16 מתארים שימוש במתקנים ימיים שנועדו לפגוע בשודדי ים יפניים.
מתקנים אלו היו קופסאות עץ שמולאו בחומר נפץ, ונאטמו ב.
היו אלה מתקנים צפים, שהופעלו מרחוק.
במערב הוצע לראשונה מתקן מעין זה בשנת 1574. אדם בשם ראלף ראבארדס הציג תכנון למעין מוקש ימי בפני אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
מתקן נוסף הומצא על ידי ההולנדי קורנליוס דרבל, שהועסק על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בייצור נשק.
האנגלים כנראה ניסו נשק כזה בעת המצור על לה רושל, ב-1627.
המוקש הימי היעיל הראשון הומצא על ידי האמריקני דייוויד בושנל.
המוקשים שלו הורכבו מחבית אבק שרפה עם מנגנון הצתה פנימי שהופעל בעת התנגשות של ספינה בחבית.
המוקשים הונחו בנהר דלאוור במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בינואר 1778 כדי למנוע מעבר של ספינות הצי המלכותי הבריטי.
אולם פיצוץ מוקדם של אחד המוקשים הזהיר את הבריטים מפני המצאות המוקשים והם ירו מרחוק בכל דבר שראו צף על פני המים.
רוברט פולטון, שפעל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, פיתח מוקשים ימיים עבור הצרפתים ולאחר מכן עבור הבריטים.
בשנת 1812 הצליח המהנדס הרוסי פאבל שילינג לפוצץ מתקן תת-מימי, בעזרת מעגל חשמלי.
סמואל קולט פיתח את מוקשי הים המבוקרים, שהופעלו על ידי חשמל, ושימשו לצרכים הגנתיים כגון הגנת נמלים.
במהלך מלחמת קרים עשו הרוסים שימוש נרחב במוקשים ימיים בלוחמה הימית בזירת הים הבלטי.
המוקשים הללו גרמו לנזק משמעותי לכמה וכמה אוניות מלחמה בריטיות.
יותר מ-1,500 מוקשים פוזרו במי מפרץ פינלנד; מוקשים אלו פותחו על ידי אלפרד נובל ומוריץ הרמן יעקובי.
במהלך מלחמה זו נערכה גם שליית המוקשים הראשונה, שנמשכה 72 שעות.
במהלך סריקה זו נשלו 33 מוקשים.
גם במלחמת האזרחים האמריקנית נעשה שימוש יעיל במוקשים ימיים; ב-1862 הוטבעה אוניית האיחוד "קיירו" (Cairo) על ידי מוקש ימי במימי נהר היאזו (Yazoo).
באותה תקופה נקראו כל המתקנים התת-מימיים שנועדו לפוצץ אוניות אויב בשם הכולל "טורפדו".
בשם זה נכללו גם מוקשים ימיים, וגם טילים שנורו אל אוניות האויב ומתקני חומר נפץ אחרים.
אחת מהאמרות המפורסמות בתולדות צי ארצות הברית מתייחסת למוקשים ימיים אך קוראת להם "טורפדו".
זוהי אמרתו של אדמירל דייוויד פאראגוט, מגיבורי הצי; בעת המצור על מוביל, אלבאמה, ב-5 באוגוסט 1864, נרתעו אוניות האיחוד ממוקשים ימיים שהגנו על העיר.
פאראגוט הורה: "לעזאזל הטורפדות, מהירות מלאה קדימה!" ("Damn the torpedoes, full speed ahead!").
מאז מלחמת קרים נעשה השימוש במוקשים ימיים נפוץ מאוד.
במלחמת רוסיה–יפן, 1904–1905, עשו שני הצדדים שימוש נרחב במוקשים, ושני הצדדים סבלו אבדות כבדות.
היפנים הטביעו את אוניית הדגל הרוסית, פטרופבלובסק; מפקד הצי הרוסי, אדמירל סטפן מקארוב, נספה יחד עם רוב אנשי הצוות.
מנגד, איבדו היפנים שתי אוניות מערכה, ארבע סיירות, שתי משחתות וספינת טורפדו כתוצאה ממיקוש התקפי של הרוסים.
אחת מפעולות המיקוש הייתה פעילותה של מניחת המוקשים הרוסית "אמור", שהניחה שדה מוקשים ליד פורט ארתור, מוקשים שהטביעו את אוניית המערכה היפנית "הטסוצה".
מוקשים היו חלק חשוב בהגנת נמליה של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. המוקשים היו מעוגנים לקרקעית הנמל והופעלו מרחוק, מעמדות בחוף.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב במוקשים ימיים, להגנת חופים, נתיבי תעבורה ימית, נמלים ובסיסים ימיים.
הצי הגרמני הקיסרי הניח מוקשים בנתיבי הים כדי לפגוע באוניות סוחר ואוניות מלחמה שהיו בדרכן או בשירות בריטניה.
הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בצוללות למטרת מיקוש.
מדינות ההסכמה ניסו לפגוע בעזרת מוקשים ימיים בצוללות גרמניות, במצר דובר וליד האיים ההברידיים.
ב־1918, בניסיון לחסום את היציאה צפונה מהים הצפוני הניחו מדינות ההסכמה מחסום בן למעלה מ־70,000 מוקשים ימים, מצפונה של סקוטלנד מזרחה.
מעריכים שסביב בריטניה ובמפרץ הלגולנד הונחו כ-190,000 מוקשים, ובסך הכל הונחו במלחמת העולם הראשונה כ-235,000 מוקשים.
ב-51 חודשי המלחמה הוטבעו בידי מוקשים 46 אוניות מלחמה בריטיות, ובהן חמש אוניות מערכה, וכן אוניות מסחר בנפח כולל של למעלה ממיליון טון.
המערכה באוקיינוס האטלנטי, שבמשך רוב המלחמה הייתה בעיקרה קרב בין הצוללות הגרמניות לבין חילות הים של בעלות הברית, החלה בהנחת מוקשים גרמניים בנתיבי השיירות ובכניסות לנמלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלו פיתוחים נרחבים בטכנולוגית המוקש עצמו ובאופן פיזורו.
המוקשים שהיו בשימוש בתחילת המלחמה הופעלו במגע, כלומר כאשר פגעה בהן אוניית אויב.
מוקשים אלה קובעו למקומם בעזרת כבל, שהיה מעוגן לקרקעית.
מוקשים אלו פגעו בדרך כלל באונייה שנתקלה בהם, ופערו בה חור.
המלחמה הביאה לפיתוחם של סוגי מוקשים חדשים, שהופעלו בעזרת חיישנים שונים ולא על ידי מגע ישיר: מוקשים מגנטיים, אקוסטיים ומוקשי לחץ.
חלק נכבד מתפקיד פיזור המוקשים הימיים עבר לידי חילות האוויר, ומטוסים פיזרו אלפי מוקשים ברוב האוקיינוסים.
השימוש במוקשים בעת מלחמת העולם השנייה הביא לתוצאות הרסניות.
מאמץ המיקוש של ארצות הברית כנגד יפן הביא לסגירתם של נמלים חשובים, כמו הירושימה, למשך ימים ארוכים; תנועת האוניות בין קובה ליוקוהמה ירדה ב-90% עד תום המלחמה.
מנגד, היו אמצעי שליית המוקשים של היפנים גרועים: כוח שולות המוקשים של הצי הקיסרי היפני היה קטן יחסית ושיטות העבודה שלו היו מיושנות.
היפנים הצליחו לשלות לא יותר מ-15% מן המוקשים שהניחו האמריקאים.
הערכה גסה מונה את מספר האוניות שהושמדו על ידי מוקשים במהלך המלחמה באובדן של כ־1,000 אוניות לכל אחד מהצדדים.
מאז מלחמת העולם השנייה הוטבעו 14 אוניות של צי ארצות הברית על ידי מוקשים, לעומת ארבע אוניות בלבד שהוטבעו על ידי אמצעים אחרים.
במהלך מלחמת קוריאה נפגעו ממוקשים ימיים 11 כלי שיט של צי ארצות הברית.
במהלך מלחמת איראן–עיראק, בין 1980 ל-1988 מיקשו הצדדים היריבים חלקים מהמפרץ הפרסי.
מכליות שנעו באזור נפגעו מן המוקשים, ומאוחר יותר נפגעו גם אוניות מלחמה מערביות שהגיעו לאזור כדי להגן עליהן.
בקיץ 1984 נפגעו לפחות 19 ספינות ממוקשים שהונחו בים האדום.
ארצות הברית הסיקה שהאחרית למיקוש הייתה לוב; ארצות הברית, בריטניה וצרפת פתחו בתגובה במבצע שליית מוקשים נרחב.
גם במהלך מלחמת המפרץ נפגעו אוניות אמריקניות ממוקשים עיראקיים.
גם ארצות הברית עסקה במיקוש; ב-1984 הורה ממשל רייגן על מיקוש נמל פוארטו סנדינו שבניקרגואה, כדי למנוע אספקה מהסנדיניסטים.
אחת מהאוניות שנפגעו מהמוקשים הייתה מכלית סובייטית.
ב-1986 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק כי הנחת המוקשים הייתה מנוגדת לחוק הבינלאומי.
גם במהלך מלחמות ישראל נעשה שימוש במוקשים ימיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים מיקש חיל הים המצרי את מצרי יובל, מוצאו של מפרץ סואץ לים סוף.
המיקוש בוצע בתחילת המלחמה אך נתגלה רק אחרי הפסקת האש, כאשר המכלית "סיריס" בדרכה מאילת למסוף אבו רודס נפגעה ממוקש וטבעה.
לאחר שמכלית נוספת עלתה על מוקש הועברה התעבורה הימית לנתיב מזרחי יותר.
מוקשים ימיים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות:
מוקשים מבוקרים - מוקשים שניתנים להפעלה או לנצירה לפי רצון המפעיל שלהם.
מוקשים אלה משמשים להגנת נמלים, ומופעלים לרוב על ידי מתקנים בחוף.
מוקשים אלו הם בדרך כלל חלק ממערך הגנה המשלב ארטילריה חופית, וכן אמצעי גילוי שונים כמו הידרופונים ואחרים.
יתרון חשוב שיש למוקשים אלו הוא האפשרות להניח אותם בימי שלום, ולהפעיל אותם בעת מלחמה.
מוקשים אלו נשלטים מרחוק, וניתן להפוך אותם גם למוקשים בלתי מבוקרים.
מוקשים מבוקרים הומצאו ב-1812 על ידי רוברט פולטון, ונעשה בהם שימוש במלחמת האזרחים האמריקנית.
מוקשים בלתי מבוקרים - מוקשים שמופעלים על ידי המטרה עצמה.
מוקשים אלה מתחלקים למוקשים קבועים, המונחים על הקרקעית במים רדודים, או המקובעים למקומם באמצעות עוגן, ומוקשים חופשיים, שנעים בים בהשפעות רוחות וגלים.
מוקשים ימיים בלתי מבוקרים מתחלקים חלוקה נוספת לפי אופי הפעלתם:
מוקשים המופעלים על ידי מגע ישיר בכלי שיט;
מוקשים המופעלים על ידי השפעה מגנטית לא ישירה של כלי השיט המתקרב אליהם;
מוקשים המופעלים על ידי רעשים שונים שיוצר כלי שיט;
מוקשים המושפעים מהלחץ שנוצר במים כאשר כלי שיט עובר מעל המוקש.
מוקשי מגע היו המוקשים המוקדמים ביותר, אך גם כיום נעשה בהם שימוש בשל מחירם הנמוך מאוד בהשוואה לכל חימוש אחר נגד אוניות, ובשל יעילותם הרבה, הן כאמצעי לחימה והן על ידי ארגוני טרור.
מוקשי מגע מופעלים כאשר כלי שיט נוגע בהם.
המגע מפעיל את המוקש, ולפיכך הנזק ייגרם בדרך כלל רק לאונייה שפגעה במוקש, ויצטמצם לנזק הישיר מן הפיצוץ .
מוקשים ימיים מוקדמים היו מסוכנים לטיפול.
המרעום שלהם הופעל בטלטול, והם היו מועדים להפעלה מוקדמת מדי.
כמה אוניות מניחות מוקשים הושמדו בשל תאונות כאלו.
מוקשים מוקדמים הופעלו על ידי מנגנונים מכניים, אך בשנות ה-70 של המאה ה-19 נכנסו לשימוש מנגנונים כימיים, שנקראו "קרן הרץ" (על שם ממציאם) או "קרן כימית".
על המוקש הותקנו בליטות ממתכת, מעיין קרניים, שבתוכן הייתה מבחנה מזכוכית ובה חומצה גופרתית.
כאשר אונייה פוגעת באחת מן הקרניים הללו, המבחנה נשברת, החומצה זורמת וממלאת סוללה חשמלית.
עם מילוי הסוללה בחומצה נוצר זרם חשמלי, המפעיל את חומר הנפץ.
מנגנונים מוקדמים היו מורכבים ממבחנה שהייתה בתוך מכל שהכיל אשלגן על כלורי וסוכר.
כאשר נשברה המבחנה הצית החומצה הגופרתית את תערובת הכלור והסוכר, והלהבה הפעילה את מטען חומר הנפץ.
סוג נוסף של מוקש מגע הוא מוקש אנטנה.
מוקש זה מופעל על ידי תיל נחושת ארוך, שקצהו האחד מחובר למצוף, והשני מחובר למוקש עצמו.
המוקש נמצא מתחת למים, ומעוגן לקרקעית הים בעזרת כבל ברזל.
כאשר נוגעת צוללת בכבל הנחושת שמעל המוקש נוצר שינוי קל במתח החשמלי, בשל ההבדל בין המתכות השונות.
שינוי המתח מוגבר מאוד בתוך המוקש ויוזם את הפיצוץ.
מוקשים מגנטיים מופעלים על ידי השינוי בשדה המגנטי שיוצרת אונייה.
תנועתו של גוף מתכתי גדול יוצרת הפרעה בשדה המגנטי של כדור הארץ, הפרעה הנקלטת על ידי חיישנים המותקנים במוקש ומפעילים אותו.
המוקשים המגנטיים הראשונים הופעלו על ידי חיישנים פשוטים יחסית.
כיום מותקנים במוקשים מגנטיים מגנטומטרים משוכללים ורגישים בהרבה.
מגנטומטר יכול לזהות מטרה גם כאשר כלי השיט עבר תהליכים של ביטול ההשפעה המגנטית שלו .
מוקשים אקוסטיים מכילים הידרופונים, מיקרופונים מיוחדים לקליטת אותות קול מתחת למים.
הידרופונים אלו יכולים לקלוט את הקולות שיוצרים מדחפי האונייה, או קולות אחרים כמו רעשי מנוע וכדומה.
ניתן לתכנת מראש את עוצמת הרעש שיגרום להפעלת המוקש, ואת תכיפותו.
ניתן אף לתכנת את החיישנים במוקש כדי שיגיבו רק לסוג מסוים של מנוע ולא לסוג אחר.
מוקשים אקוסטיים מתקדמים יכולים לפעול כמו סונאר: הם מתוכנתים לשגר אותות ולהיות מופעלים כאשר האותות מוחזרים מאונייה מתקרבת.
גם בתחום המוקשים האקוסטיים חלה התקדמות רבה עם השנים: רגישותם עלתה מאוד, וניתן לתכנת את החיישנים כך שיפעילו את המוקש רק כאשר תיקלט חתימת קול מסוימת, כמו סוג מסוים של מנועים או סוג מסוים של מערכת הנעה.
מוקשים המופעלים בלחץ מגיבים לתת הלחץ הנוצר בעת מעברה של אונייה או צוללת.
ניתן לתכנת מוקשים אלו כך שיפעלו רק לאחר מעברן של כמה אוניות, וכך לפגוע ביותר מטרות ולהכביד על גילויים.
במוקשים מודרניים משולבים גם סוגים אחרים של חיישנים, כמו חיישנים המגיבים לשינוי באור הנגרם עקב מעבר כלי שיט.
באותה מידה ניתן לתכנת את המוקש כך שיתעלם מאוניות שטח ויופעל רק נגד צוללות.
אפשרות נוספת, שהייתה קיימת כבר במלחמת העולם השנייה, היא לתכנת את המוקש כך שיתעלם משתי האוניות הראשונות ויופעל רק כנגד האונייה השלישית; בדרך זו לא יופעל המוקש כנגד אוניות ליווי אלא כנגד האונייה העיקרית, שהיא מטרה חשובה יותר.
ריבוי החיישנים במוקש מקשה על גילויו; חלק משיטות הלוחמה נגד מוקשים ימיים נועדו להביא לפיצוץ מוקדם של המוקש ללא שיגרום נזק, אך ריבוי החיישנים מביא לכך שהמוקש יופעל רק כאשר יתקבלו אותות מכמה חיישנים יחד, ולא על סמך אות מטעה בודד.
במוקשים מודרניים מותקנת סוללת יוני ליתיום, בעלת אורך חיים רב.
עם זאת, כדי לאפשר למוקש משך פעילות רב ככל האפשר מתוכננים מוקשים מודרניים כך שיהיו במצב "רדום", ויופעלו רק כאשר חיישן שאינו דורש כח חשמלי יגלה פעילות כלשהי.
ניתן לתכנת מוקשים לפעילות במשכי זמן מסוימים, כלומר שיופעלו לאחר זמן מסוים או יכבו לאחר פרק זמן מוגדר.
רוב המוקשים המודרניים בנויים עם מתקני מלכוד, שנועדו להכשיל ניסיונות לנטרול המוקשים על ידי צוללנים.
בנוסף למוקשים שהוזכרו, פותחו במשך השנים כמה סוגי מוקשים ייחודיים.
מוקשי טורפדו הם מוקשים בעלי יכולת לשגר טורפדו.
מוקש כזה נזרע על ידי אוניות או מטוסים, וצולל לקרקעית האוקיינוס.
כאשר מתגלה צוללת אויב, מזהה אותה המוקש על פי חתימת הקול שלה, ומשגר לעברה טורפדו.
סוג אחר של מוקש כזה הוא מוקש בעל יכולת תנועה עצמית.
מוקש כזה יכול להתקדם כ-15 קילומטרים אל תוך נהרות או נמלים שהחדירה אליהן על ידי אמצעים אחרים להנחת מוקשים היא בלתי אפשרית.
משהגיע למטרתו, שוקע המוקש ומופעל ככל מוקש אחר.
מוקש גרעיני הוא מוקש ימי שבו הותקנה פצצה גרעינית טקטית.
במהלך המלחמה הקרה נעשו ניסויים בכלי נשק מסוג זה, אך הם מעולם לא הוכנסו לשימוש סדיר.
מוקשים מחוברים הם זוג מוקשים המחוברים ביניהם בשרשרת או בחבל.
כאשר כלי השיט פוגע בכבל המחבר, נמשכים שני המוקשים אל שני צידי האונייה ומתפוצצים, וכך נגרם לאונייה נזק כפול.
חיבור המוקשים בכבל יוצר מצב שבו כלי השיט אינו יכול לחמוק בין מוקשים בודדים.
מוקשי דמה הם מכלים מפלסטיק הנראים כמוקשים אמיתיים, אך הם ממולאים בבטון או חול.
במהלך מלחמות העולם הונחו מוקשים על ידי צוללות ומטוסים; עם התקדמות מלחמת העולם השנייה עברה העדיפות במשימה זו למטוסים.
כיום עוסקות במשימה זו בעיקר אוניות ייעודיות הנקראות מקשת.
אוניות אלה יכולות לבצע את המשימה במהירות יחסית: הן יכולות לשאת אלפי מוקשים ולתמרן בדייקנות, תוך הנחת המוקשים במרווחים שנקבעו מראש.
בדרך זו ניתן לדעת היכן הונחו המוקשים, כדי שניתן יהיה לפנות אותם בעתיד.
התיעוד על הנחת המוקשים נשמר על היוקשת, אך העתק נשמר גם בבסיס החוף, למקרה שבו תוטבע היוקשת והרישומים יאבדו.
על ידי אוניות סוחר שהוסבו למטרה זו; על אוניות אלו מותקנות מסילות מיוחדות שמהן מחליקים המוקשים למים.
על ידי מטוסים: המטוסים מצניחים את המוקשים למים.
הן משגרות אותם למים דרך צינורות הטורפדו או מטילות אותם ממתלים מיוחדים על דפנותיהן.
אוניות מלחמה יכולות גם הן לזרוע מוקשים ממתלים מיוחדים המותקנים עליהן.
כחלק מפעילות סמויה, ניתן להסב אוניות אזרחיות תמימות לכאורה, כמו ספינות דיג, להנחת מוקשים.
ניתן להטיל מוקשים מן החוף, בעיקר מוקשים קטנים יותר למים רדודים.
על ידי צוללים, בעיקר מוקשי עלוקה.
מנגנון הפעלת המוקשים משתנה על פי דרך הנחתם; לעיתים יהיה במוקש מנגנון השהייה שיעכב את הפעלתו כדי לתת לכלי המניח את המוקש שהות לחמוק מן המקום.
לאחר פרק זמן שנקבע מראש יידרך המוקש, ויהיה מוכן לפעולה.
ניתן להניח מוקשים בדרכים שונות, המשתנות על פי עומק המים, סוג המוקש, ומשתנים אחרים.
מוקשי קרקעית הם המוקשים הפשוטים ביותר.
הם למעשה מטענים המונחים על קרקעית הים, ומופעלים על ידי סוג של מרעום.
הם מונחים בדרך כלל בעומק של כ-60 מטרים או כ-200 מטרים, כאשר מטרתם לפגוע בצוללות, הנחות לעיתים על קרקעית הים כדי להקטין את חתימת הקול שלהן.
שימוש נוסף למוקשים אלו הוא הנחתם בחופים שבהם עלולה להתבצע נחיתה של כוחות אויב, כדי למנוע מנחתות להגיע אל החוף.
מוקשים אלו יכולים להיות מוקשי מגע או מוקשים המופעלים בעזרת חיישני לחץ.
יתרונם של מוקשים אלו הוא במחירם הנמוך, ובכך שקשה יותר לשלות אותם מאשר מוקשים מעוגנים.
יתרון נוסף הוא בגודלם; משקלם של מוקשים אלו הוא בין 150 ל-1,500 ק"ג, ומשקל חומר הנפץ בהם הוא בין 125 ל-1,400 ק"ג.
מוקשים מעוגנים הם עמוד השדרה של מערכי המיקוש בעולם.
במוקשים אלו נעשה שימוש כאשר קרקעית הים עמוקה מכדי שניתן יהיה להניח לעשות שימוש במוקשי קרקעית.
מוקשים אלו מעוגנים בכבל לעוגן בקרקעית הים, כדי שלא ייסחפו.
המוקשים מעוגנים כך שהמוקש עצמו יימצא בעומק מסוים מתחת לפני הים; קביעת העומק חשובה כדי למנוע את גילוי המוקש, למשל כאשר המוקש מונח סמוך לחוף, ועלול להיחשף בשל משטר הגאות והשפל בעת ירידת גובה המים.
מוקשי מגע מונחים כך שיהיו בעומק שיפעיל אותם רק כנגד אוניות שהשוקע שלהן גדול, כמו נושאות מטוסים, אוניות מערכה ואוניות סוחר גדולות, כמו מכליות וכדומה.
בדרך זו נמנע "בזבוז" של המוקש על מטרות קטנות יותר.
כבר במלחמת העולם השנייה היו מוקשי מגע מעוגנים במים שעומקם 300 מטרים.
משקלם של מוקשים כאלו הוא כ-200 ק"ג, מתוכם כ-80 ק"ג של חומר נפץ.
מוקשי מגע נסחפים הם מוקשי מגע שאינם מעוגנים לקרקעית הים; מוקשים אלו נזרעים בים ונסחפים לפי משטר הגלים והרוח.
במוקשים אלה נעשה שימוש מדי פעם במלחמות העולם, אך החשש מהם גדול מיעילותם.
מוקשים ימיים נאסרו לשימוש לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך נעשה בהם שימוש גם במלחמת העולם השנייה.
באופן טבעי, קשה בהרבה לאתר אותם.
לעיתים הופכים מוקשים מעוגנים למוקשים נסחפים, כאשר הכבל שלהם מתנתק מעיגונו.
מוקשים ימיים מודרניים מתוכננים להשמיד את עצמם במקרה כזה, אך לעיתים יוצא מנגנון ההשמדה העצמית מכלל פעולה לאחר כמה שנים בים.
מוקש עלוקה הוא מוקש המוצמד לאוניית אויב על ידי מגנטים, ומופעל על ידי מנגנון השהיה.
דגמים מוקדמים של מוקש זה היו מצוידים ביתדות או חומרי דבק שונים כדי להצמיד את המטענים.
מוקשי עלוקה כוללים בדרך כלל גם מלכוד שנועד להכשיל ניסיון לפרק אותם אם התגלו.
סוגים מסוימים של מוקשי עלוקה כוללים מנגנון שנועד להפעיל אותם רק לאחר שהאונייה צברה מהירות מסוימת.
בדרך זו סיבת הפיצוץ פחות ברורה, ולעיתים האונייה נמצאת במים עמוקים יותר, וקשה יותר לחלצה.
מוקשי עלוקה הם אמצעי לחימה המופעל בידי צוללים ואנשי קומנדו ימי, המגיעים למטרתם בצלילה.
כדי להקל על משימתם, יש במוקשים אלו תאים חלולים שנועדו ליצור ציפה מסוימת, אם כי לא מלאה, כדי להקל על הצוללים.
עוצמת הנזק שגורם פיצוצו של מוקש ימי היא ערך הנוצר מצירוף העוצמה הראשונית של הפיצוץ והמרחק מן המטרה.
נזק ישיר נגרם בדרך כלל על ידי מוקשי מגע.
המוקש יוצר חור בגוף כלי השיט, ומהפיצוץ נוצרים רסיסים הפוגעים באנשי הצוות.
הפגיעה בספינה תביא בדרך כלל להצפת מדור אחד או שניים באונייה, הצפה שעלולה להטביע כלי שיט קטן או להוציא אוניות גדולות יותר מכלל פעולה.
הנזק יכול להיגרם בכל נקודה בגוף האונייה, לעיתים קרובות באזור החרטום או קו המים.
כאשר מוקש מתפוצץ במרחק מה מגוף האונייה, יוצר הפיצוץ בועה בתוך המים.
לאחר זמן קצר קורסת הבועה מחלקה התחתון, ונוצר אזור של תת לחץ בתוך הבועה; הלחץ הנמוך בתוך הבועה יונק לתוכו בכח עצום את המים שסביבו.
אם קריסת הבועה מתרחשת כאשר הבועה הגיעה בסמוך לפני המים (הבועה קלה מן המים ולפיכך עולה למעלה), ייווצר אזור של תת-לחץ על פני המים.
המים יפרצו לאזור זה בעוצמה רבה, והזרמים החזקים לא רק ימלאו את הבועה אלא אף ייצרו עמוד מים העלול להגיע לגובה עשרות מטרים.
אם הבועה קורסת סמוך או צמוד לגוף האונייה תגרום הקריסה לנזק חמור: גוף האונייה "יישאב" אל תוך תת-הלחץ, ויקרע חורים גדולים בדופן האונייה ובתוכה.
הנזק יגרום להצפת מדורים ואוניות קטנות עלולות אף להישבר.
הפגיעה בצוות עלולה להיות חמורה מאד.
מוקש המתפוצץ במרחק מה מן האונייה יוצר שינויים חריפים בלחץ המים.
שינויים הגורמים ליצירת תהודה בכלי השיט.
הזעזוע הנגרם לכלי השיט עלול לגרום לנזק חמור, אם התהודה חריפה דיה; כלי השיט מזדעזע כולו, וכל הציוד והמכשור עליו נזרק מצד לצד: מנועים נתלשים מתושבותיהם, כבלים נקרעים, ועשרות ואף מאות חורים נפערים בדופן הספינה, וכל ציוד בקרת הנזקים מושבת.
טביעת כלי השיט היא תוצאה שכיחה במקרה של פיצוץ כזה.
ניתן לתכנן כלי שיט כך שהחתימה שלהם תהיה נמוכה, וכך לא יופעלו מוקשים כנגדם.
תכנון כזה חשוב במיוחד עבור כלי שיט שנועדו להילחם במוקשים, כמו שולת מוקשים וציידת מוקשים.
אוניות אלו נבנות מעץ או מפיברגלס, כדי להקטין את החתימה המגנטית שלהן.
אוניות כאלה עושות שימוש במערכות הנעה שקטות במיוחד, כדי להקטין את החתימה האקוסטית שלהן, והגוף שלהן בנוי כך שייצור לחץ מינימלי.
למבנה המיוחד של אוניות אלה יש לא מעט חסרונות: כלי השיט שנוצר איטי, יקר לבנייה ולהפעלה, ופגיע לכלי שיט של האויב.
כדי לפתור את הקושי האחרון יש צורך לבצע פעילות של שלייה או ציד של מוקשים בחיפוי אוניות מלחמה אחרות.
ניתן להגן באמצעים פסיביים גם על אוניות שאינן ייעודיות למלחמה נגד מוקשים.
על אוניות חדישות מורכב סונאר פשוט הסורק את השטח שלפני האונייה ומתריע על הימצאותו של מוקש.
סונאר כזה יעיל רק כאשר האונייה נעה במהירות נמוכה.
כנגד מוקשים מגנטיים ניתן לבצע תהליך של נטרול השדה המגנטי של האונייה .
בתהליך זה מעבירים בגוף האונייה כבלים גדולים היוצרים שדה מגנטי חדש, המנטרל את השדה המגנטי של האונייה.
תהליך זה אינו פשוט: הוא פוגע במצפנים ובציוד אחר על האונייה, שיש לכיילו מחדש; מעבר לכך, השפעת התהליך הולכת ופוחתת עם הזמן, וכל חצי שנה יש לחזור שוב על התהליך.
נטרול כזה של השדה המגנטי ניתן לבצע בדרך כלל רק באוניות מלחמה, ולא באוניות סוחר.
כדי להגן על האחרונות נמצאה שיטה לנטרול השדה המגנטי של האונייה לזמן קצר יותר על ידי העברת כבל חשמלי שבו עובר זרם חשמלי סביב דפנות האונייה.
תהליך זה נקרא באנגלית wiping.
אמצעי נוסף נגד מוקשים המגנטיים הוא הפעלת אלקטרומגנטים הנגררים על ידי אוניות או מטוסים.
אלה יוצרים שדה מגנטי חזק משלהם, המשבש את פעולת חיישני המוקש.
חסרונה של שיטה זו הוא בכך שהיא מטפלת רק ברצועה צרה של מים, ולא נותנת פתרון כולל.
ניתן לפעול נגד מוקשים ימיים בשתי דרכים: שליית מוקשים וציד מוקשים.