tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'קסון מונה למפקד המיליציה של טנסי ב-1801, בדרגת קולונל.
לאחר מכן נבחר להיות מייג'ור גנרל של המיליציה ב-1802.
במהלך מלחמת 1812 עודד טקומסה, הצ'יף של שבט השוני, את האינדיאנים מצפון אלבמה וג'ורג'יה לתקוף מתיישבים לבנים.
הוא איחד שבטים בטריטוריה הצפון מערבית מול האמריקנים, בניסיון לדחוק את המתיישבים אל צפון נהר אוהיו.
ארבע מאות מתיישבים נהרגו בטבח ב-1813. ארצות הברית החלה מלחמה מול האינדיאנים.
המלחמה התרחשה יחד עם מלחמת 1812, ובמהלכה פיקד ג'קסון על הכוחות האמריקניים, כולל המיליציה של טנסי, צבא הקבע ולוחמים אינדיאנים.
עם פקודיו נמנו דייווי קרוקט וסם יוסטון.
ג'קסון ניצח את האינדיאנים ב-1814. האמריקנים וכוחותיהם הרגו 800 אינדיאנים בקרב, אך הוא חס על הצ'יף, שהיה ממוצא מעורב.
לאחר הניצחון, ציווה מזכיר המלחמה על תומאס פינקני להסדיר את תנאי הכניעה.
התנאים כללו הענקת אדמות לארצות הברית, שיקום המוצבים האמריקניים, הסגרת לוחמים, והסכם שימנע סחר עם מדינות זרות.
ג'קסון התנגד להסכם, מתוך רצון לסיים את העימות באופן סופי.
ג'קסון קוּדם לדרגת מייג'ור גנרל וניתן לו פיקוד על מחוז צבאי.
כמפקד, ביטל ג'קסון את ההסכם של פינקני ודרש יותר פיצויים מהאינדיאנים.
בסופו של דבר השיגו האמריקנים הסכם שהעניק להם את ג'ורג'יה ואלבמה.
שירותו של ג'קסון במלחמת 1812 מול הבריטים הפך לסמל לאומץ לב ולהצלחה.
כשהבריטים איימו על ניו אורלינס, תפס ג'קסון פיקוד, יחד עם מיליציה ממדינות מערביות.
הוא היה קצין נוקשה ואהוד על חייליו.
חייליו השוו אותו לעץ אגוז זקן, ומכאן בא כינויו, "עץ האגוז הזקן".
בסוף הקרב, היו לבריטים 2,037 נפגעים: 291 הרוגים (כולל שלושה גנרלים), 1,262 פצועים, ו-484 שבויים ונעדרים.
לאמריקנים היו 71 נפגעים: 13 הרוגים, 39 פצועים, ו-19 נעדרים.
ג'קסון ציווה על מעצרו של שופט מחוזי, לאחר שזה חתם על צו הביאס קורפוס בשם חבר המועצה המחוקקת של לואיזיאנה שג'קסון עצר.
סנאטור מטעם המדינה כתב מכתב לעיתונות בו ביקר את סירובו של ג'קסון לשחרר את המיליציה לאחר סיום הקרבות.
ג'קסון טען שהייתה לו הסמכות להכריז על ממשל צבאי בכל ניו אורלינס.
ג'קסון לא הפסיק את הדיכוי הצבאי עד שעצר מחוקק, שופט ועורך דין, כששופט המדינה התערב.
הרשויות האזרחיות בניו אורלינס חששו מג'קסון, שהוציא להורג שישה חברי מיליציה.
מותם נחשף במהלך מסע הבחירות של ג'קסון לנשיאות.
ג'קסון הפך לגיבור לאומי לאחר המלחמה.
הקונגרס הודה לג'קסון באופן רשמי ב-27 בפברואר 1815, והעניק לו מדליית זהב נשיאותית.
אלכסיס דה טוקוויל כתב בחיבורו, הדמוקרטיה באמריקה, שג'קסון הפך לנשיא רק בגלל הניצחון הזה.
ג'קסון שירת בצבא במהלך מלחמת הסמינול הראשונה.
הנשיא ג'יימס מונרו ציווה עליו בדצמבר 1817 לטהר את ג'ורג'יה מאינדיאנים משבט הסמינול.
על ג'קסון הוטל גם למנוע מפלורידה הספרדית להפוך למקלט לעבדים הנמלטים.
המבקרים טענו שג'קסון חרג מסמכויותיו.
הפקודות שקיבל היו לסיים את העימות, והוא האמין שיש לכבוש את פלורידה אחת ולתמיד.
הוא כתב זאת במכתב למונרו.
האינדיאנים תקפו את המתנדבים של ג'קסון מטנסי.
הלוחמים היו עסוקים בקרבות והכפרים שלהם היו חשופים, ולכן ג'קסון הוביל לשריפת הבתים והיבולים שלהם.
הוא מצא מכתבים שחשפו שהספרדים והבריטים סייעו לאינדיאנים.
ג'קסון האמין שכל עוד ספרד ובריטניה מעודדות אינדיאנים להילחם, ארצות הברית לא בטוחה.
הוא טען שכל פעולותיו היו הגנה עצמית.
הוא כבש את פנסקולה ללא קרב, והוריד את המושל הספרדי.
הוא לכד, שפט והוציא להורג שני נתינים בריטים שסייעו לאינדיאנים.
הפעולות עוררו חשש גדול מג'קסון בשבטים האינדיאניים.
ההוצאות להורג והפלישה לטריטוריה ספרדית, מדינה שארצות הברית לא נלחמה מולה, גרמו לתקרית בין-לאומית.
רבים בממשל מונרו קראו לגינוי.
מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, שהאמין ברעיון הייעוד הגלוי, הגן על ג'קסון.
אדמס סירב לבקשת השגריר הספרדי להעניש את ג'קסון, בטענה שספרד לא מצליחה לשלוט בפלורידה.
אדמס השתמש בחולשתה של ספרד ובכיבושיו של ג'קסון כדי להשיג את פלורידה לאחר הסכם אדמס-אוניס.
ג'קסון הפך למושל הצבאי של פלורידה ושירת בתפקיד כתשעה חודשים, מ-10 במרץ 1821, עד 31 בדצמבר.
המועצה המחוקקת של טנסי בחרה בג'קסון כמועמדה לנשיאות ב-1822 ובחרה בו שוב לסנאט.
ב-1824 הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפלגה יחידה.
מועמדיה לנשיאות נבחרו בידי אספה של חברי הקונגרס, אך ב-1824 רוב חברי הקונגרס החרימו את האספה.
אלו שנכחו באספה תמכו במזכיר האוצר, ויליאם קרופורד, כמועמד לנשיאות ובסגנו, אלברט גלאטין.
אספה בפנסילבניה כעבור חודש תמכה בג'קסון, וטענה שהאספה התעלמה מקולות העם בכך שלא נתנה לג'קסון את המועמדות.
רבים במפלגה חששו מג'קסון הפופולרי בקרב המוני העם.
גלאטין טען שג'קסון הוא אליל כלפי אלו הרוצים תהילה צבאית, אך הוא מתעלם מחוקים ואינו מתאים לתפקיד.
חוץ מג'קסון ומקרופורד, היו המועמדים מזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס ויושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי.
ג'קסון זכה ברוב קולות המצביעים והאלקטורים (אבל לא ברוב, וארבע מדינות לא ערכו בחירות).
אך מכיוון שלא זכה לרוב מוחלט הועברה הבחירה לקונגרס, שבראשו עמד קליי.
קליי פעל למען בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס ולאחר מכן מונה למזכיר המדינה, תפקיד שבשעתו נחשב לכרטיס הכניסה לנשיאות.
מהלך זה הרתיח את ג'קסון והעיב על כהונתו של קווינסי אדמס.
נטען שמדובר ב"עסקה מושחתת" בין השניים, בעיקר בשל העובדה שאדמס זכה בנציגי קנטקי (מדינתו של קליי), שהאלקטורים שלה תמכו בג'קסון.
מצביעים רבים האמינו ש"נציג העם" נשדד בידי ה"אריסטוקרטים המושחתים מהמזרח".
היה זה בין הגורמים לניצחונו של ג'קסון כעבור ארבע שנים.
ג'קסון התנגד ל"עסקה המושחתת" שהובילה לניצחונו של אדמס ותכנן לנצח את אדמס.
לאחר התפטרותו מהסנאט באוקטובר 1825, המשיך במסעו אל הנשיאות.
המועצה המחוקקת מטנסי בחרה בג'קסון לנשיאות שוב פעם.
הוא משך אליו את סגן הנשיא ג'ון קלהון, וגם מרטין ואן ביורן.
ואן ביורן הצליח להשיג עזרה מחבריו בפילדלפיה ובריצ'מונד, והקים את המפלגה הדמוקרטית כארגון לאומי.
במהלך מסע הבחירות, יריביו של ג'קסון התייחסו אליו כאל "חמור".
בקריקטורה מפורסמת שפורסמה באותם ימים הוא מוצג כחמור (jackass שזה חידוד לשון הדומה ל-Jackson) הבועט באריה מת.
הוא אהב את הכינוי והשתמש בחמור כסמלו, מוטיב שנעלם לבסוף.
החמור הפך לסמלה של המפלגה הדמוקרטית בסוף המאה.
מסע הבחירות היה אישי ומלא בהכפשות, שתומכי כל מועמד הטיחו במועמד השני.
שני המועמדים הותקפו בעיתונות המפלגתית, והעיתונות האשימה את רייצ'ל, אשתו של ג'קסון, בביגמיה.
ההאשמה הייתה כמעט נכונה, כמו רוב ההאשמות, אולם היא התבססה על אירועים שהתרחשו בין השנים 1791 ו-1794. כשג'קסון התחתן עם רייצ'ל, הם חשבו שהיא התגרשה מבעלה הקודם, אולם הגירושין עוד לא הושלמו, ולאחר השלמתם נאלצה רייצ'ל להינשא שוב.
ג'קסון אמר שיסלח לאלו שהעליבו אותו, אבל לא יסלח לאלו שתקפו את אשתו.
רייצ'ל מתה ב-22 בדצמבר 1828, לפני כניסתו לתפקיד, ונקברה בערב חג המולד.
הוא האשים את תומכי אדמס במותה, וביקש שאלוהים ימחל לרוצחי אשתו, כי הוא לא יוכל.
ג'קסון הותקף כסוחר עבדים, שקנה ומכר אותם ללא מוסריות.
בנוסף, כרזות תקפו אותו כטובח אינדיאנים ועוסק בדו-קרב.
תומכי ג'קסון טענו שאדמס, בתקופתו כשגריר ברוסיה, העניק לצאר משרתת אמריקנית.
בנוסף נטען שאדמס השתמש בכספי ציבור כדי לקנות ציוד הימורים לבית הלבן (שהתברר כשולחן ביליארד ומערכת שחמט).
אדמס שיבח את השיפורים הפנימיים באירופה, כולל את מצפי הכוכבים שנבנו, וטען שעל הקונגרס לא להיות מוגבל בידי החוקה.
רבים התנגדו להצהרה הזאת, בעיקר ג'קסון, שטען שהחוקה מגינה על העם.
ג'קסון ניצח בקלות, עם 56% מהקולות ו-178 אלקטורים לעומת 83 לאדמס.
הוא ניצח בניו יורק ובפנסילבניה, נוסף למערב ולדרום.
הוא היה הנשיא הראשון שמוצאו מהרי האפלצ'ים, והנשיא המבוגר ביותר עד אז.
ג'קסון נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1829, עם השבעתו לתפקיד, וסיים את תפקידו ב-4 במרץ 1837.
ג'קסון הפך לדמות הפוליטית המשפיעה והשנויה במחלוקת ביותר בתקופתו.
כהונתו החלה עידן שנקרא "דמוקרטיה ג'קסונאית".
הוא נלחם במפלגה הוויגית ובקליי שניסו להשתמש בכוח הממשלה כדי להפוך את הכלכלה למודרנית, עם תמיכה בבנקאות, מכסים על יבוא ושיפורים פנימיים.
בתור נשיא, פעולותיו השנויות במחלוקת היו העברה כפויה של אינדיאנים מאדמותיהם, פירוק הבנק השני של ארצות הברית, שימוש במינויים פוליטיים, ותמיכתו בכסף יציב, שהובילה לבהלת 1837.
ג'קסון נותר שנוי במחלוקת, כשתומכיו מציגים אותו כדמוקרט גאון ואף קדוש, ומתנגדיו מציגים אותו כרודן, בור ואף כשטן.
ג'קסון הושבע לנשיאות ב-4 במרץ 1829, בהשבעה הראשונה שהתרחשה באכסדרה המזרחית של הקפיטול.
עשרת אלפים איש באו לטקס, וג'קסון היה הנשיא הראשון שהזמין את הציבור לבוא אל נשף ההשבעה בתוך הבית הלבן.
עניים רבים באו לנשף, והשומרים לא יכלו להוציא אותם מהבית הלבן.
כלים וחפצי נוי נשברו, ואנשים נעמדו על הכיסאות במגפיים מלאות בוץ כדי להסתכל על הנשיא.
הקהל התפרע כל כך עד שהשומרים נאלצו למזוג פונץ' לכוסות מחוץ לבית הלבן כדי שאנשים יצאו משם.
הפופוליזם של ג'קסון הביא לו את הכינוי "מלך האספסוף".
ג'קסון היה מטיף מוסר שראה את העולם בשחור ולבן.
הוא ראה את עצמו כנציג העליון של הדת האזרחית, ודרש מעובדיו להצדיק את מעמדם בעבודה טובה.
הוא האמין שסמכותו כנשיא נובעת מהעם ולכן הוא מעל הפוליטיקה המפלגתית.
במקום לבחור במנהיגים מפלגתיים, בחר ג'קסון באנשי עסקים לקבינט שלו, שבהם התכוון לשלוט.
הוא מינה את מרטין ואן ביורן לתפקיד מזכיר המדינה, את ג'ון איטון למזכיר המלחמה, את סמואל אינגהם למזכיר האוצר, את ג'ון בראנץ' למזכיר הצי, את ג'ון בריאן לתובע הכללי, ואת ויליאם ברי לשר הדואר.
הקבינט הראשון שלו לא היה מוצלח, והיה מלא בתככים מפלגתיים בין איטון, סגן הנשיא ג'ון קלהון ומרטין ואן ביורן.
באביב 1831, כולם (פרט לברי) אולצו להתפטר.
הקבינט הבא של ג'קסון עבד טוב יותר.
ג'קסון היה נחוש לשמור על "כבודו".
המשבר שנקרא פרשיית התחתונית החל כששמועות מיניות הופצו על אשתו של חבר קבינט בכיר, שמועות שיכלו להכתים את הממשל.
ג'קסון השקיע חצי מזמנו במשך שנתיים בנושא.
הרכילות טענה שפגי איטון, אשתו של מזכיר המלחמה ג'ון איטון, הייתה משוחררת מבחינה מינית, בעיקר כשעבדה במסבאה של אביה כשבעלה, שהיה בצי, היה בים.
פחות משנה לאחר מותו של בעלה, האנשים התבדחו וטענו שאיטון נישא לפילגש שלו, שהייתה גם פילגש של מאה אנשים אחרים.
להרשות זנות במשפחה הרשמית היה בלתי מקובל – אך ג'קסון, שאיבד את אשתו בשל שמועות, החשיב את מפיצי השמועות כאנשים שלא מכבדים את ממשלו.
כשהגן על כבודה של פגי איטון, הגן גם על כבודה של רייצ'ל.
ג'קסון ציפה לשלוט על הקבינט שלו, ושהקבינט ישלוט בנשותיו.
היה זה עניין של סמכות: ג'קסון טען בפני הקבינט שהיא "צנועה כבתולה".
בינתיים, נשות חברי הקבינט התעקשו שכבודן של כל הנשים היה על הכף.
הן האמינו שאישה אחראית לא הייתה מעניקה לגבר טובה מינית ללא הבטחה לנישואין.
אישה שהפרה זאת נחשבה ללא מכובדת.
ואן ביורן, שיצר קואליציה מול קלהון, ראה את הסיכוי לתקוף.
ואן ביורן וג'קסון הגנו על משפחת איטון.
אולם אשתו של קלהון, פלוריד, ונשות חברי הקבינט האחרות, החרימו את משפחת איטון וסימנו לאומה שהזוג לא היה מכובד.
ואן ביורן מצא פתרון ב-1831: כל הקבינט התפטר.
ג'קסון החשיב את קלהון כאחראי לשמועות.
ואן ביורן תמך בג'קסון והיה אמור להיות השגריר באנגליה.
תומכי קלהון בסנאט חסמו את המועמדות, אולם ג'קסון החליט להגדיל את תפקידו של ואן ביורן ב"קבינט המטבח" הבלתי רשמי.
הוא הפך לסגנו של ג'קסון ב-1832. ג'קסון גם רכש עיתון כדי להילחם בשמועות.
בשמונה שנותיו בתפקיד, חתם ג'קסון על שבעים הסכמים עם שבטים אינדיאניים בדרום ובצפון מערב המדינה.
תקופתו כנשיא סימנה עידן חדש ביחסים עם האינדיאנים, כולל מדיניות של העברת אינדיאנים.
ג'קסון עצמו השתתף לעיתים במשא ומתן עם כמה שבטים אינדיאניים, אף על פי שלפעמים הותיר את המשא ומתן לשליחיו.
השבטים בדרום היו צ'וקטאו, קריק, צ'יקאסו, סמינול וצ'רוקי.
השבטים בצפון מערב המדינה היו צ'יפאווה, אוטווה ופוטאוואטומי.
העימותים בין האינדיאנים והמתיישבים האמריקנים התרחשו בצפון ובדרום, אולם בדרום רווי האינדיאנים הבעיה הייתה חמורה יותר.
מלחמות מול האינדיאנים פרצו לעיתים קרובות, בעיקר כששבטים ילידים כמו הסמינול והמוסקוג'י סירבו לציית להסכמים.
מלחמת הסמינול השנייה החלה בדצמבר 1835, והסתיימה לאחר שש שנים באוגוסט 1842, תחת הנשיא ג'ון טיילר.
אף על פי שהיחסים בין האמריקנים והאינדיאנים תמיד היו מסובכים, הם הסתבכו עוד יותר כשהאמריקנים התפשטו מערבה לאחר המהפכה האמריקנית.
לעיתים קרובות היחסים היו שלווים, אולם לעיתים הפכו למתוחים ואף לאלימים משני הצדדים.
מתקופתו של ג'ורג' וושינגטון ועד לג'ון קווינסי אדמס, בדרך כלל התעלמו מהבעיה או שהתעסקו בה בזהירות.
בתקופתו של ג'קסון המצב לא היה יציב.
הבעיה הייתה חמורה בדרום, בעיקר ליד ג'ורג'יה, שם שבטי האינדיאנים היו גדולים, צפופים ויותר מתורבתים.
תנועה עממית ופוליטית התפתחה, וכך הגיעה ההצעה להעביר כמה אינדיאנים.
ג'קסון, שמעולם לא היה הססן, תמך במדיניות זאת, שנחשבת לחלק השנוי במחלוקת ביותר בתקופתו כנשיא.
זאת בניגוד לקודמו, ג'ון קווינסי אדמס, שניסה לא להתערב בבעיה כקודמיו.
נשיאותו של ג'קסון התרחשה בעידן חדש של יחסי אינדיאנים-אמריקנים, שכללה פעולה ממשלתית ומדיניות של יישוב מחדש.
במהלך תקופתו, היחסים בין האינדיאנים משבטי הדרום והממשלות המקומיות הגיעו לצומת דרכים.
ב-8 בדצמבר 1829, בנאומו הראשון בפני הקונגרס, תמך ג'קסון בהקצאת אדמות ממערב לנהר המיסיסיפי לשבטים האינדיאנים.
הקונגרס הגיש חוק העברת אינדיאנים משלו, ולג'קסון היו תומכים רבים בסנאט ובבית הנבחרים שהסכימו עם החוק.
החוק הסמיך את הנשיא לנהל משא ומתן כדי לקנות אדמות של שבטים במזרח בתמורה לאדמות במערב, מחוץ לגבולות הקיימים.
העברת החוק הייתה היוזמה החקיקתית המוצלחת הראשונה של ג'קסון, וסימנה את הגעתה של המפלגה הדמוקרטית אל תוך התרבות הפוליטית.
הדרום תמך בחוק, בעיקר לאחר שהתגלה זהב בשטח של שבט הצ'רוקי.
מדינת ג'ורג'יה הייתה מעורבת בסכסוך משפטי עם השבט, שהסתיים בהחלטה של בית המשפט העליון ב-1832, שבה פסק נשיא בית המשפט, ג'ון מרשל, שג'ורג'יה לא יכולה לכפות את חוקיה על השבטים.
לג'קסון יוחסה בטעות התגובה "ג'ון מרשל החליט, כעת שיאכוף זאת".
הציטוט הופיע ב-1863 מפיו של הוראס גרילי.
ג'קסון השתמש במשבר בג'ורג'יה כדי להגיע להסכם שבו מנהיגי הצ'רוקי הסכימו להעברת השבט.
הנציגים שג'קסון ניהל איתם את המשא ומתן לא נחשבו לנציגים לגיטימיים של השבט, והשבט מחה על החוק.
ההסכם נאכף בידי ואן ביורן, ששלח 7,000 חיילים להעביר את האינדיאנים.
4,000 בני צ'רוקי מתו ב"נתיב הדמעות".
בשנות השלושים, תחת לחץ מהמתיישבים, כל אחד מחמשת השבטים ויתר על רוב אדמותיו, אולם נותרו קבוצות בעלות אוטונומיה בג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ופלורידה.
כולן (פרט לסמינול) נחשבו ל"חמשת השבטים המתורבתים", שהיו ידידותיים ללבנים.
יותר מ-45,000 אינדיאנים הועברו למערב במהלך נשיאותו של ג'קסון.
המוניטין של ג'קסון ספג פגיעה קשה בשל יחסו לאינדיאנים.
יריביו הפוליטיים והמנהיגים הדתיים התנגדו לו קשות.
ההיסטוריונים המודרניים שמעריכים את כישרון המנהיגות של ג'קסון מדלגים בדרך כלל על נושא האינדיאנים.
כמה מהם טענו שהעברת השבטים מהסביבה הלבנה העוינת הצילה אותם.
בשנות השבעים, כותבים מהשמאל כהווארד זין תקפו את ג'קסון על הנושא.
במאה ה-21, המוניטין של ג'קסון הפך ליותר שנוי במחלוקת.
ב-2015, במהלך ויכוח על הסרת תמונתו של ג'קסון משטר של עשרים דולר, העברת האינדיאנים הוזכרה כסיבה לכך.
כותבים טענו שביצע רצח עם.
בניסיון לחסל את השחיתות בממשל, ביצע ג'קסון חקירות בכל המחלקות.
במהלך כהונתו, סכומים גדולים של כסף ציבורי הופקדו בידי נציגי ציבור.
ג'קסון האמין בהעסקת אנשים לפי כישוריהם, ופיטר מועמדים רבים שטען שלא השתמשו כראוי בכסף הציבורי.
הוא ביקש מהקונגרס לשנות את חוקי המעילה, להקטין את הזיוף בבקשות לפנסיה ממשלתית, ולהעביר חוקים שימנעו התחמקות ממכס.
חקירה של הקונגרס הובילה להתפטרות שר הדואר, שהואשם בניהול כושל של שירותי הדואר ובהענקת חוזים יקרים ללא פיקוח.
מחליפו ביצע רפורמות רבות בשירות הדואר.
ג'קסון קרא לביטול חבר האלקטורים בעזרת תיקון חוקתי בנאומיו לקונגרס.
בנאומו השלישי, המליץ על העברת הבחירה לעם, והגבלת כהונת הנשיא לכהונה אחת.
(ג'קסון בעצמו כיהן בסופו של דבר שתי קדנציות).
כהונתו של ג'קסון בנשיאות עמדה בסימן שיפור בהקצבות ליוצאי צבא.
חוק הפנסיה של 1832 סיפק פנסיה ליוצאי צבא אפילו כשלא היה צורך כספי או פיזי בכך, וחוק מיולי 1836 אפשר לאלמנות של חיילי מלחמת העצמאות לקבל את הפנסיה של בעליהן.
לאחר שנכנס לתפקידו ב-1829, אכף את החוק שהגביל כהונה של בעלי תפקידים והסמיך את הנשיא למנות עמיתים פוליטיים לתפקידים.
הוא האמין שהחלפת בעלי התפקידים הייתה רפורמה דמוקרטית שמנעה הורשת תפקידים וגרמה לכך שהשירות הציבורי היה אחראי בפני העם.
ג'קסון הכריז שהחלפת בעלי התפקידים היה עיקרון חשוב ברוח הרפובליקנית.
בנאומו בפני הקונגרס בדצמבר 1829 אמר שלאף אדם אין זכות לכהן יותר מאחר.
ג'קסון האמין שהחלפת בעלי תפקידים תמנע ביורוקרטיה מושחתת.
תומכיו רצו לחזק את הנאמנות המפלגתית ולהעניק את התפקידים לחברי מפלגה אחרים.
ג'קסון לא היה זה שהמציא את השיטה בה ממנים ידידים וחברי מפלגה לתפקידים.
מושלי ניו יורק עשו זאת בסוף המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה (בעיקר דוויט קלינטון וג'ורג' קלינטון).
מספר בעלי התפקידים הממשלתיים שפיטר ג'קסון נופח בידי אויביו.
הוא פיטר בערך עשרים אחוזים מבעלי התפקידים בכהונתו הראשונה, וחלקם בגלל זלזול בתפקידם.
ג'קסון כן השתמש בכוחו כדי למנות את תומכיו במפלגה לתפקידים בכירים.
גישתו דרשה פטריוטיות כדרישה להענקת תפקידים.
ג'קסון טען שחייל שאיבד את רגלו בשדה הקרב טוב מספיק כדי שימנה אותו לתפקיד אחראי על דואר.
הצורך לחזק את המפלגה ואת תומכיו, בגלל המציאות הפוליטית, הובילה לכך שג'קסון נאלץ לבצע מינויים פוליטיים.
ההיסטוריונים מאמינים שתקופתו גרמה להתחלה של פגיעה באתיקה הציבורית.
הפיקוח על מחלקות מחוץ לוושינגטון (מחלקת המכס בניו יורק, שירות הדואר, מחלקות הצי והמלחמה, והלשכה לענייני אינדיאנים, שתקציבה הוגדל) היה קשה.
דברים כמו קניית תפקידים בכסף, אילוץ עובדים להשתתף במסעות בחירות ומעילה בכספי ציבור לא התרחשו עד לאחר תקופת ג'קסון.
הוויגים כינו את ג'קסון "המלך אנדרו הראשון" ונתנו למפלגתם את שמם של הוויגים הבריטים שהתנגדו למונרכיה.
ג'קסון תמך בתומכיו, אולם גם הבטיח עבודות לאנשים שיצטרפו אליו.
האומה הייתה בסיכון במהלך המשבר הכי רציני בתקופת ג'קסון.
משבר "זכות הביטול" של 1828 כלל בעיות אזוריות, אי הסכמה על מכסים ואיומי פרישה בידי מדינה אחת ומעורבות צבאית של ג'קסון.
הפוליטיקאים הדרומיים התלוננו שהמכסים הגבוהים שהוטלו על יבוא ועל סחורות מאירופה גרמו להם להיות יקרים יותר מאלו מצפון ארצות הברית, והעלו את המחירים שהחקלאים בדרום שילמו.
הפוליטיקאים הדרומיים טענו שהמכסים הגבוהים עזרו לתעשיינים הצפוניים על חשבון החקלאים הדרומיים.
המצב הפך למשבר חמור כשסגן הנשיא קלהון תמך במדינתו, קרוליינה הדרומית, וטען שהייתה לה הזכות לבטל את חוק המכס, ובאופן כללי זכות לבטל חוקים ממשלתיים שנגדו את האינטרסים שלה.
ג'קסון אמנם תמך בדרום בנושא המכסים, אולם תמך באחדות חזקה, ובממשל מרכזי חזק.
הוא ניסה להתעמת מול קלהון, ונאלץ להתעמת מול כל קרוליינה הדרומית.
במהלך 13 באפריל, בסעודה לזכרו של תומאס ג'פרסון, טען ג'קסון שיש לשמור על האיחוד הפדרלי.
קלהון הגיב וטען שהאיחוד הוא הדבר היקר לו ביותר לאחר החירות.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית הראשונה, שאורגנה בידי חבריו של ג'קסון, נפרדו דרכיהם של קלהון וג'קסון וג'קסון מינה את ואן ביורן לסגנו בבחירות הקרובות.
בדצמבר 1832, התפטר קלהון מתפקידו והפך לסנאטור מטעם קרוליינה הדרומית.
בתגובה לרצונה של קרוליינה הדרומית לבטל את החוק, נשבע ג'קסון לשלוח חיילים שיאכפו את חוק המכס.
בדצמבר 1832 הודיע על התנגדותו לתומכי "זכות הביטול", וטען שחוקת ארצות הברית מתנגדת לזכות המדינות לבטל חוקים, ובנוסף טען שביטול חוק ממשלתי הוא סכנה למדינה.
הוא הזהיר את קרוליינה הדרומית שלא תחצה את הקו אל הבגידה, ודרש מתושביה לתמוך באיחוד שעבורו נלחמו אבותיהם.
הוא הכחיש את זכותן של מדינות לפרוש מהאיחוד, כיוון שדבר זה מונע מארצות הברית להיחשב לאומה.
ג'קסון ביקש מהקונגרס להעביר חוק שיאשר לו שימוש בכוח צבאי לשם אכיפת המכס, אולם ההעברה שלו נדחתה עד שהפרוטקציוניסטים בהנהגת קליי הסכימו למכס פשרה קטן יותר.
החוקים עברו ב-1 במרץ 1833, וג'קסון חתם על שניהם.
קרוליינה הדרומית כינסה ועדה שביטלה את רצונה לבטל את החוק.
ב-1 במאי 1833, כתב ג'קסון שהמכס הוא רק תירוץ, ושהמטרה האמיתית היא פילוג והקמת קונפדרציה דרומית.
התירוץ הבא, ניבא ג'קסון, יהיה השחורים, או שאלת העבדות.
בשתי כהונותיו של ג'קסון מדיניות החוץ לא הייתה סוערת במיוחד.
המשבר הרציני ביותר היה חוב שצרפת הייתה חייבת לארצות הברית על נזק שנפוליאון עשה לפני עשרים שנה.
צרפת הסכימה לשלם, אולם דחתה את התשלום.
ג'קסון אותת למלחמה, והוויגים צחקו על לוחמנותו.
השגריר בצרפת, ויליאם ריבס, הצליח להשיג 25,000,000 פרנקים (כ-5,000,000 דולרים) ב-1836. מחלקת המדינה טיפלה בחובות קטנים יותר של דנמרק, פורטוגל וספרד.
הישג מרכזי היה עצירת המשברים של ממשל אדמס, והגעה להסכם סחר מוצלח עם בריטניה.
ההסכם היה אפשרי בשל שינוי המדיניות בלונדון, שהוביל לקראת מדיניות סחר חופשי.
ההסכם פתח את מושבות הודו המערבית לספינות צי הסוחר האמריקניות.
מחלקת המדינה גם הגיעה להסכמים עם רוסיה, ספרד, טורקיה וסיאם.
תחת ההסכם, הסחר האמריקני נפתח מחדש באיי הודו המערבית.
ייצוא הכותנה עלה ב-75% והיבוא עלה ב-250%.
ניסיונו של ג'קסון לשלם 5,000,000 דולרים למקסיקו כדי לרכוש את טקסס לא צלח.
המתיישבים האמריקנים עברו אל הטריטוריה.
ג'קסון סירב לפעול באופן צבאי בטקסס.
אזרחי טקסס הכריזו על עצמאות וניצחו צבא פולש.
הם דרשו סיפוח אמריקני, אולם ג'קסון הבין שהדבר יגרום לבעיות עם בריטניה ויפלג את העם.
רק ביומו האחרון בתפקיד הכיר בעצמאותה של טקסס.
ג'קסון נחשב לתומך ברפורמות, אולם הוא היה מחויב לרפובליקניזם והתנגד לכל מוסד שהיה מונע מאינטרסים.
הוא עצמו לא היה מעורב בדו-קרב כנשיא, אולם כבר ירה באויביו הפוליטיים לפני כן והיה נחוש לחסל את אויביו.
הוא היה נחוש לחסל את הבנק השני של ארצות הברית.
הבנק היה בפילדלפיה, ועם משרדים בערים רבות ברחבי המדינה, ותפקד כבנק מרכזי.
הבנקאים והפוליטיקאים המקומיים התלוננו על הרגולציה שהבנק כפה עליהם.
ג'קסון התנגד לבנקים ותיעב כסף מנייר.
לאחר קרבות מול הנרי קליי, יריבו הגדול, הצליח ג'קסון לפרק את הבנק.
ג'קסון המשיך לתקוף את מערכת הבנקאות.
הוא העביר חוק ביולי 1836 שדחה כסף מנייר שהבנקים הדפיסו (שלא יכול היה לקנות אדמות ממשלתיות), והתעקש על מטבעות זהב וכסף.
רוב אנשי העסקים והבנקאים (אולם לא כולם) תמכו בוויגים, והערים המסחריות והמתועשות הפכו למעוזים הוויגים.
ג'קסון הפך לאהוד אף יותר בקרב הפועלים והחקלאים שלא סמכו על הבנקאים ועל המערכת הפיננסית.
ב-1816, הסמיך הנשיא ג'יימס מדיסון את הבנק השני של ארצות הברית, כדי לשקם את הכלכלה שנהרסה במהלך מלחמת 1812. ב-1823, מינה הנשיא ג'יימס מונרו את ניקולס בידל להיות מנהל הבנק השלישי והאחרון.
בינואר 1832, ביקש בידל את חידוש הזיכיון של הבנק, ארבע שנים לפני שהזיכיון בן עשרים השנים עמד להיגמר.
הסנאט אישר זאת ב-11 ביוני ובית הנבחרים אישר גם הוא ב-3 ביולי 1832. ג'קסון, שהאמין שהבנק היה מונופול מושחת שמניותיו הוחזקו בידי זרים, הטיל וטו על החוק.
הוא השתמש בנושא כדי לקדם את ערכיו הדמוקרטיים, בטענה שהבנק סייע בעיקר לעשירים.
הוא טען שהבנק רק העשיר את העשירים וחיזק את החזקים.
המפלגה הרפובליקנית הלאומית מיד הפכה את הנושא לנושא פוליטי כדי לפגוע בג'קסון.
אויביו הפוליטיים טענו שהוטו של ג'קסון היה דמגוגיה, ושג'קסון השתמש במלחמת המעמדות כדי לקבל תמיכה מפשוטי העם.
במהלך הבחירות הנשיאותיות ב-1832, נושא הזיכיון לבנק ארצות הברית הפך לנושא מרכזי.
הקהילה העסקית התאחדה כולה כנגד ג'קסון.
הבחירות גם הראו עד כמה מהר התפתחו והתארגנו המפלגות במהלך אותה התקופה.
הוועידה הלאומית הראשונה של המפלגה הדמוקרטית, שהתרחשה בבולטימור במאי 1832, בחרה בג'קסון ובוואן ביורן.
המפלגה הרפובליקנית הלאומית, שערכה את הוועידה הלאומית הראשונה שלה בבולטימור בדצמבר 1831, בחרה בקליי ובג'ון סרג'ט מפנסילבניה.
המפלגה נגד הבונים החופשיים ערכה את הוועידה שלה בבולטימור בספטמבר, 1831, ובחרה בתובע הכללי לשעבר, ויליאם וירט ממרילנד, ובאמוס אלמייקר מפנסילבניה.
ג'קסון וקליי תמכו בארגון הבונים החופשיים.
אולם ג'קסון היה אהוד מאוד בקרב המעוזים הדמוקרטיים.
עיתונות, מצעדים ומסיבות לטובתו סייעו לו.
הוא הופיע כמה פעמים בציבור, כשטייל מטנסי עד לוושינגטון.
הוא ניצח בקלות, השיג 55% מהקולות ו-219 אלקטורים ובהמשך הושבע לנשיא.
קליי השיג 37% מהקולות ו-40 אלקטורים.
ווירט השיג 8% ושבעה אלקטורים בלבד ומפלגתו כשלה.
ג'קסון האמין שניצחונו הברור היווה מנדט להטלת וטו על הזיכיון של הבנק ולהמשך הקרב מול הבנקים על הכלכלה הלאומית.
ב-1833 ביטל ג'קסון את הפיקדונות הפדרליים בבנק, והבנקים המקומיים החלו להלוות כספים ולהגדיל את כמות האשראי.
כעבור שלוש שנים, חתם ג'קסון על צו שדרש מקוני אדמות ממשלתיות לשלם רק בזהב או בכסף.
התוצאה הייתה דרישה גדולה למתכות, והבנקים לא עמדו בעומס, מה שהוביל לבהלה של 1837, שהובילה לשפל כלכלי חריף.
לקח שנים לכלכלה להחלים מהנזק, אולם רוב האשמה נפלה על כתפיו של מרטין ואן ביורן שהפך לנשיא ב-1837.
הסנאט גינה את ג'קסון ב-28 במרץ 1834, על כך שביטל את הפיקדונות הפדרליים בבנק.
הגינוי היה מהלך אותו הוביל הנרי קליי, מה שהגביר את הטינה בינו ובין ג'קסון.
במהלך הליך הגינוי, קרא ג'קסון לקליי פזיז ומלא בזעם כאיש שיכור בבית בושת.
עשרים ושישה סנאטורים תמכו בהצעת הגינוי לעומת עשרים שתמכו בג'קסון.
כשתומכי ג'קסון השיגו רוב בסנאט, הם ביטלו את הגינוי.
ב-30 בינואר 1835 הפך ג'קסון לנשיא הראשון שעבר ניסיון התנקשות.
כשעזב את הקפיטול מהאכסדרה המזרחית לאחר לוויה של חבר קונגרס, כיוון אליו צַבָּע מובטל בשם ריצ'רד לורנס אקדח, אך הכדור לא נפלט.
ג'קסון בן ה-67 תקף את לורנס והכה בו כמה פעמים עם מקל ההליכה שלו.
במהלך המאבק הצליח לורנס לשלוף אקדח שני שלא פגע במטרה.
עוזריו של ג'קסון סילקו את לורנס, והשאירו את ג'קסון כועס ולחוץ.
לורנס האמין שהממשלה הייתה חייבת לו סכום גדול של כסף שג'קסון לא נתן לו.
הוא טען שהוא היה ריצ'רד השלישי, שהיה מת מאז 1485. לאחר מכן נפסק שהוא חולה בנפשו והוא אושפז.
ג'קסון היה משוכנע שאויביו שלחו את המתנקש, אף על פי שחקירה פסקה שלא.
באותה התקופה נלחמו הדמוקרטים והוויגים על ביטול הבנק האמריקני.
נושא העבדות לא היה מרכזי בתקופת ג'קסון.
הוא עצמו היה בעלים של עבדים, ואישר את הרחבת העבדות אל הטריטוריות והתנגד לקריאות לביטול העבדות.
למרות זאת, התרחשו בתקופתו שתי שערוריות בנושא העבדות:
ב-1835 החלה האגודה נגד העבדות בניסיון לשלוח עלונים בדואר כנגד העבדות.
עשרות אלפי עלונים נשלחו לעיירות דרומיות בשירות הדואר.
הדרום נדהם מהעלונים, והדרומיים בקונגרס דרשו למנוע את שליחת המכתבים.
ג'קסון, שרצה לטפל במשברים לאחר משבר זכות הביטול, תמך בדרומיים.
איימוס קנדל, המנהל הכללי של הדואר, נתן לאחראיים על הדואר בדרום למנוע את שליחת העלונים.
מתנגדי העבדות גינו את הפגיעה בחופש הביטוי.
באותה שנה התרחש מקרה נוסף, בו שלחו מתנגדי העבדות עצומות לבית הנבחרים כדי לסיים את סחר העבדים ואת העבדות בוושינגטון הבירה.
הדרומיים שתמכו בעבדות ניסו למנוע את חלוקת העצומות.
הוויגים הצפוניים טענו שהעצומות היו חוקתיות ושאסור למנוע את הפצתן.
ג'קסון רצה לפתור את המצב במהירות.
לבסוף הוגש חוק "סתימת פיות" שטען שלקונגרס אין זכות להתערב בנושא העבדות, ושאסר על הצגת העצומות בקונגרס.
הדרומיים בקונגרס, ותומכיו של ג'קסון, תמכו בחוק שעבר במהירות ומנע פעילות נגד העבדות בקונגרס.
ב-1835 לחמו המתיישבים האמריקנים וילידי טקסס במלחמת עצמאות כנגד מקסיקו.
במאי 1836 הם סילקו את הצבא המקסיקני, והקימו את רפובליקת טקסס העצמאית.
הממשלה החדשה ביקשה הכרה מהנשיא ג'קסון וסיפוח אמריקני.
המתנגדים לעבדות בארצות הברית התנגדו לסיפוחה של טקסס, בה שגשגה העבדות במטעי הכותנה.
ג'קסון היסס בנושא, ולא היה בטוח שהרפובליקה החדשה תוכל לשמור על עצמאותה מול מקסיקו.
הוא גם לא רצה לגרום לטקסס להפוך לנושא נגד העבדות בבחירות של 1836. האסטרטגיה עבדה, המפלגה הדמוקרטית נותרה מאוחדת ומרטין ואן ביורן הפך לנשיא.
לאחר מכן הסכים ג'קסון להכיר ברפובליקה ושלח אליה מיופה כוח ביומו האחרון בתפקיד, 3 במרץ 1837.
ג'קסון התנגד למימון ממשלתי למשלחות במהלך כהונתו הראשונה.
הוא הסכים למימונן בכהונתו השנייה.
ב-18 במאי 1836, חתם על חוק להקמת משלחת הסיור האמריקנית.
המשלחת החלה רק ב-1838, בכהונתו של ואן ביורן.
הכלכלה הלאומית שגשגה בשנות השלושים והממשלה הצליחה, בעזרת הכנסותיה ממכסים ומכירת אדמות ציבוריות, לשלם את חובותיה.
בינואר 1835, הפך ג'קסון לנשיא היחיד שהצליח לשלם את כל החוב הלאומי.
אולם ספקולציה במכירת אדמות ומסילות רכבת גרמה לבהלת 1837. הבהלה הוצתה בגלל ביטול הזיכיון של הבנק הלאומי ב-1832 והעברת הכסף הממשלתי לבנקים המקומיים ב-1833, כך שהבנקים המערביים הקלו על תנאי האשראי.
ב-1836, המשיך ג'קסון לתרום לבהלה, כשציווה על מכירת אדמות במערב אך ורק בעזרת כסף וזהב, ובנוסף העביר חוק שהעביר כסף ממשלתי מבנקים מזרחיים למערביים, מה שהוביל לספקולציות רבות.
החוק, שהיה אמור להקטין את הספקולציות ולייצב את הכלכלה, הוביל לכך שמשקיעים רבים לא יכלו לשלם הלוואות בזהב ובכסף.
באותה שנה, משבר כלכלי בבריטניה הוביל למשיכת השקעות בארצות הברית.
הכלכלה האמריקנית הידרדרה לשפל, הבנקים פשטו רגל, החוב הלאומי עלה, עסקים קרסו, מחירי הכותנה צנחו, והאבטלה עלתה.
השפל שהחל נמשך עד 1841.
ההיסטוריונים הכלכליים סקרו את חוסר היציבות הכלכלי בתקופת ג'קסון.
רובם טוענים שג'קסון לא היה אשם באמת, אלא שאירועים חיצוניים מחוץ לשליטתה של ארצות הברית, שהתרחשו במקסיקו, בסין ובבריטניה, הובילו למשבר של אותן השנים.
שתי מדינות חדשות צורפו אל האיחוד במהלך כהונתו של ג'קסון: ארקנסו (ב-15 ביוני 1836) ומישיגן (ב-26 בינואר 1837).
לאחר שתי כהונותיו כנשיא, פרש ג'קסון ב-1837 אל אחוזתו, ההרמיטָאז'.
הוא מיד החל לסדר את מעונו, שבנו המאומץ לא הצליח לנהל כראוי.
אף על פי שהיה חולה, נותר בעל השפעה פוליטית.
הוא תמך באיחוד המדינות ללא פשרות, והתנגד לכל פרישה, כשהוא טוען שימות עם האיחוד.
מיד לאחר פרישתו הואשם בבהלה של 1837. הוא המשיך להתנגד לבנקים, ותבע מוואן ביורן לבטל את החוק שחייב תשלום בזהב ובכסף על קרקעות.
הוא תמך בג'יימס פולק כמועמד הדמוקרטי לבחירות 1844 מול קלהון וסגנו לשעבר ואן ביורן, עקב תמיכתו בסיפוח רפובליקת טקסס.
פולק אכן נבחר וסיפח את טקסס.
ב-8 ביוני 1845 מת ג'קסון באחוזת המטעים שלו, בגיל שבעים ושמונה, כתוצאה משחפת, בצקת ואי ספיקת לב.
מילותיו האחרונות לפני מותו היו: "ילדי היקרים, חברי ומשרתי, אני מקווה ובטוח כי אפגוש את כולכם בגן העדן, שחורים ולבנים כאחד, שחורים ולבנים כאחד".
בצוואתו, הוריש ג'קסון את כל נכסיו לבנו המאומץ, אנדרו ג'קסון הבן, פרט לכמה פריטים שהוריש לחבריו ולמשפחתו.
מעט לאחר שהגיע לנאשוויל ב-1788, חי ג'קסון יחד עם רייצ'ל דונלסון, אלמנתו של ג'ון דונלסון.
הוא התאהב בבתם, רייצ'ל דונלסון רוברדס.
רייצ'ל הייתה נשואה בנישואים לא מאושרים לקפטן לואיס רוברדס, שהיה נתון להתקפי זעם קנאי.
השניים נפרדו ב-1790, ולאחר מכן ג'קסון התחתן איתה.
אולם התברר שהגירושין לא הושלמו, והנישואים בוטלו בגלל ביגמיה.
לאחר סיום הגירושין, רייצ'ל וג'קסון נישאו מחדש ב-1794. ראיות מראות שרייצ'ל גרה עם ג'קסון והתייחסה לעצמה כאל גברת ג'קסון לפני שפנתה לגירושין.
המחלוקת בנושא הנישואין פגעה בג'קסון, והוא כעס כשתקפו את כבודה של אשתו.
הוא אתגר רבים לדו-קרב בעקבות פגיעה בכבודה של אשתו, במהלך אחד מהם כמעט נפגע בלבו (בכדור שלא הוצא ממנו לעולם) לפני שהרג את יריבו.
רבים קראו לג'קסון רוצח אלים ונקמן, ולכן הוא היה מנודה מהחברה.
רייצ'ל מתה ב-22 בדצמבר 1828, מהתקף לב, שלושה שבועות לאחר ניצחונו של בעלה בבחירות לנשיאות.
ג'קסון האשים את ג'ון קווינסי אדמס ומנהלי מסע הבחירות שלו במותה.
לג'קסון היו שלושה בנים מאומצים: תיאודור, אינדיאני עליו לא יודעים הרבה, אנדרו הבן, בן אחיה של רייצ'ל, ולינקויה, יתומה אינדיאנית שאימץ לאחר המלחמה ומתה משחפת ב-1828, בגיל שש עשרה.
הג'קסונים גם שמרו על שמונה ילדים אחרים, שהתייתמו מהוריהם והיו חלק מהמשפחה.
ג'קסון האלמן הזמין את אחייניתה של רייצ'ל, אמילי דונלסון, להיות אחראית על הבית הלבן.
אמילי נישאה לאנדרו ג'ק דונלסון, אחיינו של ג'קסון, שהיה מזכירו הפרטי ורץ לתפקיד סגן הנשיא ב-1856 מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר.
מערכת היחסים בין הנשיא ואמילי הפכה למתוחה במהלך פרשת איטון, אולם הם התפייסו לבסוף.
שרה יורק ג'קסון, אשת בנו המאומץ של אנדרו, הפכה למארחת בבית הלבן ב-1834, הפעם הראשונה בה שתי נשים מילאו את התפקיד.
שרה מילאה את התפקיד באופן רשמי לאחר מותה של אמילי משחפת ב-1836.
ג'קסון היה ידוע כאדם חם מזג.
היו לו אויבים רבים, ופעמים רבות אתגר את אלו שהכפישו את אשתו לדו-קרב, מה שהוביל לפציעות בכל חלקי גופו.
ג'קסון השתמש במוניטין מעורר היראה שלו כדי להשיג את מה שרצה בפוליטיקה.
יריביו חששו מאוד ממזגו החם, ודימו אותו להר געש.
ג'קסון נשבע פעמים רבות שיתלה אנשים.
ביומו האחרון כנשיא, הודה ג'קסון שהיו לו שתי חרטות: שלא הצליח לירות בהנרי קליי או לתלות את ג'ון קלהון.
ג'קסון היה רזה, בגובה מטר שמונים וחמש ושקל שישים וארבעה קילוגרמים.
בנוסף היה לו שיער ג'ינג'י שהאפיר כשהפך לנשיא בגיל שישים ואחת.
הוא היה אחד מהנשיאים החולניים ביותר, שסבל מכאבי ראש רבים, כאבי בטן ושיעול טורדני.
רוב בעיות הבריאות שלו התרחשו בגלל כדור שנתקע בריאתו, ושהוביל לכך שהשתעל דם.
שנה לאחר שפרש מהנשיאות, הפך ג'קסון לחבר בכנסייה הפרסביטריאנית בנאשוויל.
ג'קסון היה חבר בארגון הבונים החופשיים בטנסי.
הוא היה הנשיא היחיד ששירת כאחראי על לשכה גדולה במדינה עד להארי טרומן ב-1945.
אנדרו ג'קסון הטביע את חותמו על ההיסטוריה האמריקנית.
הוא הקים תנועה פוליטית, הדמוקרטיה הג'קסונאית, ששלטה במדינה במשך רבע מאה.
ג'קסון לא היה אחראי לחוקים שהובילו להרחבת זכות ההצבעה, אולם ברגע שהמחסומים נפלו, הוא היה מוכן לקבל את האזרחים החדשים אל הדמוקרטיה החדשה.
מדיניותו של ג'קסון שלטה בארצות הברית עד לשנות החמישים של המאה התשע עשרה, כשנושאים אזוריים ונושא העבדות החלו לשלוט.
יריביו הוויגים הגדירו את עצמם לפי איך שהתנגדו לג'קסון.
היסטוריונים טענו שג'קסון ייסד את הליברליזם המודרני במדינה, ונתן השראה לנשיאותו של פרנקלין רוזוולט.
היסטוריונים שמרנים מבקרים את מדיניותו הכלכלית, בעיקר את הכסף היציב והתנגדותו לבנקאות, בגלל המיתון שגרם לו.
הדמוקרטיה הג'קסונאית השפיעה על הרחבת הדמוקרטיה וסיפקה השראה לפופוליזם, לתנועה הפרוגרסיבית, למדיניות "העסקה ההוגנת" של תיאודור רוזוולט ולניו דיל, וגם לתוכניות "הספר החדש" של לינקולן והחברה הגדולה של ג'ונסון.
ג'קסון המשיך להיות הסמל של הלאומיות האמריקנית והדמוקרטיה במאה העשרים.
במשך עשורים, המפלגה הדמוקרטית פיארה את שמו.
המוניטין של ג'קסון נפגע במאה העשרים ואחת בגלל מדיניותו כלפי האינדיאנים.
למרות זאת, ניצחונו הגדול בקרב ניו אורלינס הפך אותו לגיבור לאומי.
אלכסיס דה טוקוויל, בחיבורו הדמוקרטיה באמריקה, ביקר את ג'קסון על כך שאכף את דעתו בעזרת הכוח והפגין חוסר כבוד לחוק.
דמותו הונצחה על שטר ה-20 דולר אמריקני.
אנדרו ג'ונסון היה נשיאה ה-17 של ארצות הברית, בין אפריל 1865 למרץ 1869. הוא החל את כהונתו כנשיא לאחר ההתנקשות בנשיא אברהם לינקולן, בעת שכיהן כסגן הנשיא לצדו.
ג'ונסון היה חבר המפלגה הדמוקרטית שהצטרף אל לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית, תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומי", ונבחר כשמלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימה.
הנשיא החדש נכנס ישירות אל תקופת השיקום, ותמך בשיקום מהיר של המדינות הפורשות, ובצירופן המהיר אל האיחוד.
תוכניותיו לא כללו הגנה על העבדים המשוחררים, והקונגרס הרפובליקני התעמת מולו רבות.
לבסוף, הצביע בית הנבחרים על הדחתו.
הוא היה הנשיא הראשון שהודח בידי בית הנבחרים, אולם זוכה בהפרש של קול אחד בסנאט.
ג'ונסון נולד בראלי, קרוליינה הצפונית.
הוא התמחה כחייט ועבד בכמה ערי ספר לפני שהשתקע בגרינוויל, טנסי.
הוא שירת כחבר המועצה העירונית וראש העיר לפני שנבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1835. לאחר תקופה קצרה בסנאט של טנסי, נבחר לבית הנבחרים הלאומי ב-1843, וכיהן חמש כהונות במשך עשר שנים.
לאחר מכן הפך למושל טנסי, תפקיד בו כיהן ארבע שנים, ונבחר בידי המועצה המחוקקת לסנאט ב-1857. בקונגרס, הוא תמך בחוק למכירת קרקעות ציבור, שעבר מעט לאחר שעזב את הסנאט ב-1862.
בעוד מדינות הדרום שתמכו בעבדות, כולל טנסי, פרשו והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, תמך ג'ונסון באיחוד.
הוא היה הסנאטור המכהן היחיד מטעם מדינת קונפדרציה שסירב להתפטר לאחר פרישת מדינתו.
ב-1862, מינה אותו לינקולן לתפקיד המושל הצבאי של טנסי לאחר שזאת נכבשה מחדש.
ב-1864, הפך ג'ונסון, הדמוקרט שתמך במלחמה ובאיחוד מטעם הדרום, למועמד הטבעי לתפקיד סגנו של לינקולן, שביקש לשלוח מסר של אחדות לאומית כדי להיבחר מחדש.
ג'ונסון הושבע כסגן נשיא במרץ 1865, ונאומו היה כל כך גרוע עד שהחליט להתבודד כדי להימנע מערעור מעמדו.
כעבור שישה שבועות, הירצחו של לינקולן הפך אותו לנשיא.
כנשיא בתקופת השיקום, הנהיג ג'ונסון מדיניות שנוייה במחלוקת – הוא קבע שעל המדינות שפרשו לכנס אספות ולערוך בחירות כדי להקים מחדש את הממשלות שלהן.
בפועל, מדינות הדרום בחרו ברבים ממנהיגיהן הישנים והעבירו חוקים שנישלו את השחורים מזכויות אזרחיות.
מתנגדיו, הרפובליקנים, סירבו לתת לחברי הקונגרס הדרומיים לחזור והעבירו חוקים כנגד הדרום.
ג'ונסון הטיל וטו על החוקים, והרפובליקנים עקפו את הוטו, דפוס שנשמר במשך שארית כהונתו (חמש עשרה פעמים, יותר מכל נשיא אחר, אושרו מחדש חוקים שביטל בידי הקונגרס).
ג'ונסון עצמו ביטל פקודה ל־פיצוי עבדים משוחררים.
הוא אף התנגד להעברת התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, שהעניק אזרחות ל-4 מיליון עבדים משוחררים.
ב-1866, יצא למסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את עצמו, בניסיון לגבור על יריביו הפוליטיים.
כשהעימות בין הנשיא לקונגרס גבר, הגביל הקונגרס את זכותו של ג'ונסון לפטר את חברי הקבינט שלו, אולם ג'ונסון המשיך לנסות לפטר את מתנגדיו.
כשניסה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, ניסה בית הנבחרים להדיח אותו והוא חמק רק בקושי מהדחה בסנאט.
לאחר נשיאותו, חזר לטנסי ונבחר לסנאט שוב ב-1875, חודשים ספורים לפני מותו.
הוא הנשיא לשעבר היחיד ששירת בסנאט.
עקב התנגדותו הקיצונית למתן זכויות לשחורים, יחסו לשבטי הילידים האמריקאים, העדר חזון ורצף קבלת החלטות גרועות הרות גורל לדורות שאחריו, היסטוריונים רבים רואים בג'ונסון כאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
הוא היה ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי.
היה לו אח אחד, ויליאם, שהיה בוגר ממנו בארבע שנים, ואחות בשם אליזבת' שמתה בילדותה.
ג'ונסון נולד בבקתת עץ, והדגיש רבות במהלך הקריירה הפוליטית שלו שהתחיל במקום צנוע.
ג'ייקוב ג'ונסון היה איש עני, כמו אביו ויליאם, אולם הפך לשוטר בעיר לפני נישואיו.
הוא מת מהתקף לב כשצלצל בפעמון העיר, לאחר שחילץ שלושה אנשים מטביעה, כשאנדרו היה בן שלוש.
פולי ג'ונסון הפכה למפרנסת היחידה.
המקצוע שלה נחשב לבזוי, והעובדה שהלכה לבדה לבתים של אחרים הובילה לשמועות שאנדרו היה בנו של איש אחר, כיוון שלא היה דומה לאחיו או לאחותו.
פולי ג'ונסון נישאה מחדש לטרנר דוהארטי, שהיה עני כמוה.
פולי הצמידה את בנה ויליאם לחייט בשם ג'יימס סלבי.
אנדרו הפך לשוליה של סלבי בגיל עשר.
ג'ונסון גר עם אמו, ואחד מהעובדים של סלבי לימד אותו קרוא וכתוב ברמה בסיסית.
האזרחים שבאו לחנות וקראו את התוויות לימדו אותו לקרוא.
ג'ונסון לא היה שמח בעבודתו, ולאחר חמש שנים ברח עם אחיו (הם היו צריכים להיות שם עד לגיל עשרים ואחת).
סלבי שם פרס על ראשם.
האחים ברחו לקארטייג', בה עבד אנדרו כחייט.
מרוב חשש שייעצר, עבר אנדרו ללורנס, שבקרוליינה הדרומית.
הוא מצא עבודה במהירות, ופגש באהובתו הראשונה, מרי ווד.
היא סירבה להצעת הנישואין שלו.
הוא חזר לראלי בתקווה שיוכל לצאת מהחוזה עם סלבי, אולם לא הצליח לפתור את העניין.
בגלל הסיכון במעצר בראלי, החליט לעבור מערבה.
ג'ונסון עזב לטנסי, והלך לשם ברגל.
לאחר תקופה קצרה בנוקסוויל, עבר למורסוויל, אלבמה.
לאחר מכן עבד כחייט בקולומביה, טנסי, אולם אמו ואביו החורג, שלא ראו בכך הזדמנות רבה, קראו לו לחזור הביתה ולהגר איתם למערב.
ג'ונסון ומשפחתו עברו אל גרינוויל.
בגרינוויל, הקים מתפרה מוצלחת בביתו.
ב-1827, בגיל שמונה עשרה, נישא לאלייזה מקרדל בת השש-עשרה, שהייתה בתו של סנדלר מקומי.
את הזוג חיתן שופט השלום מרדכי לינקולן, בן דודו הראשון של תומאס לינקולן, שבנו הפך לנשיא.
אף על פי שסבלה משחפת, אלייזה תמכה בבעלה.
היא לימדה אותו חשבון בסיסי וכיצד לשפר את הכתיבה שלו.
היא הייתה ביישנית ומסוגרת, ובדרך כלל הייתה בגרינוויל במהלך הקריירה הפוליטית של בעלה.
היא לא נראתה בציבור במהלך כהונתו של בעלה, ובתם מרת'ה הייתה המארחת הרשמית.
עסקי החייטות של ג'ונסון שגשגו עם תחילת נישואיו, והוא השקיע את הרווחים בנדל"ן.
הוא התפאר בעבודתו כחייט, בטענה שבגדיו לעולם לא נקרעו.
הוא קרא רבות על נואמים מפורסמים והחל להתעניין בפוליטיקה.
הוא החל לדון בנושאים עם לקוחות.
ג'ונסון ארגן את מפלגת הפועלים בבחירות של גרינוויל ב-1829. הוא נבחר לחבר המועצה העירונית.
לאחר מרד נט טרנר ב-1831, העבירה ועידת המדינה חוקה חדשה, כולל אישור לשלול זכויות הצבעה מצבעוניים חופשיים.
הוועידה גם דרשה רפורמה בשיעורי המס בנדל"ן ולממן את השיפורים בתשתיות של טנסי.
החוקה הוגשה לאישור הציבור, וג'ונסון נאם לטובתה.
ב-4 בינואר 1834, בחרו בו חברי המועצה לתפקיד ראש עיריית גרינוויל.
ב-1835, החליט ג'ונסון לנסות להיבחר לבית הנבחרים של טנסי.
הוא ניצח בבחירות עם שני שלישים מהקולות.
לאחר מכן רכש את השפחה הראשונה שלו, דולי, בגיל ארבע עשרה.
היו לה שלושה ילדים במהלך השנים.
ג'ונסון התייחס לעבדיו באדיבות, אולם העובדה שבנה של דולי היה בהיר יותר ממנה הוביל לשמועות שהיה אביו.
במהלך ימיו בגרינוויל, הצטרף למיליציה המקומית.
בכהונתו הראשונה בבית המחוקקים, שהתכנס בנאשוויל, ג'ונסון לא תמך בהכרח בהצעותיה של המפלגה הדמוקרטית או בהצעותיה של המפלגה הוויגית החדשה, אף על פי שהעריץ את אנדרו ג'קסון, הנשיא ממדינת טנסי.
המפלגות עדיין לא גיבשו את ערכיהן.
המפלגה הוויגית התנגדה לג'קסון מתוך חשש מריכוז הכוח בידי הנשיא.
ג'ונסון התנגד למעורבות ממשלתית שאינה מינימלית והתנגד לסיוע לארגוני מסילות הרכבת.
לאחר שהובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1837, הוא לא הפסיד בעוד מרוץ במשך שלושים שנה.
ב-1839, ניסה להיבחר כוויגי לתפקיד, אולם כשמועמד אחר השיג את המועמדות הוויגית, הוא נבחר כדמוקרט.
מאותו רגע החל לתמוך במפלגה הדמוקרטית ובנה מנגנון פוליטי חזק.
ג'ונסון תמך במפלגה, ונחשב לנואם מעולה בתקופתו.
ב-1840, נבחר להיות אלקטור מטעם טנסי והתפרסם אף יותר.
אף על פי שהנשיא הדמוקרטי מרטין ואן ביורן הובס בידי הסנאטור לשעבר מאוהיו, ויליאם הנרי הריסון, הצליח ג'ונסון לשמור על מעמד הדמוקרטים בטנסי.
הוא נבחר לסנאט של טנסי ב-1841 ושירת שם שנתיים.
הוא הצליח מבחינה כספית, ומכר את העסק שלו כדי להתמקד בפוליטיקה.
בנוסף רכש נדל"ן, כולל בית גדול וחווה שבה גרו אמו ואביו החורג.
בנוסף היו לו שמונה או תשעה עבדים.
לאחר ששירת בשני בתי המועצה המחוקקת המקומית, ראה ג'ונסון את הבחירות לקונגרס כצעד הבא בקריירה שלו.
הוא היה מעורב במספר מהלכים פוליטיים כדי להשיג את תמיכת הדמוקרטים, כולל העברת מנהל הדואר הוויגי של גרינוויל מתפקידו, וניצח לבסוף מועמד מתחרה בהפרש של 603 קולות בלבד.
בוושינגטון, הצטרף לרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים.
ג'ונסון תמך בעניים, התנגד לביטול העבדות, תמך בהוצאה מוגבלת של הממשלה והתנגד למכסי מגן.
אלייזה נשארה בגרינוויל, וג'ונסון העדיף להימנע ממפגשים חברתיים כדי ללמוד בספריית הקונגרס.
אף על פי שדמוקרט אחר מטנסי, ג'יימס פולק, נבחר לנשיאות ב-1844, וג'ונסון תמך בו, לשני האנשים הייתה מערכת יחסים קשה, והנשיא פולק סירב לכמה מהמינויים הפוליטיים שג'ונסון הציע.
ג'ונסון האמין, כדמוקרטים דרומיים רבים, שהחוקה הגנה על הקניין הפרטי, כולל על העבדים, ואסרה על הממשלה ועל הרשויות המקומיות לבטל את העבדות.
הוא נבחר מחדש ב-1845. בכהונתו השנייה, תמך בהחלטת ממשל פולק להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שכמה צפוניים ראו בה דרך להשיג שטח ולהרחיב את העבדות מערבה.
הוא התנגד להצעת וילמוט, הצעה שנועדה לאסור על העבדות בשטחים החדשים.
הוא הגיש חוק שהיה אמור להעניק 160 אייקרים לכל אדם שהיה מוכן להתיישב בשטחים החדשים.
הנושא היה חשוב לג'ונסון בגלל ההתחלה הצנועה שלו.
בבחירות של 1848, הדמוקרטים היו מפולגים לגבי העבדות, ומתנגדי העבדות הקימו את מפלגת הארץ החופשית, כשהנשיא לשעבר ואן ביורן הוא מועמדם.
ג'ונסון תמך במועמד הדמוקרטי, הסנאטור לשעבר ממישיגן, לואיס קאס.
כשהמפלגה התפלגה, המועמד הוויגי, הגנרל זאכרי טיילור ניצח בקלות, וגם בטנסי.
יחסיו של ג'ונסון עם פולק נותרו רעועים.
הנשיא טען שג'ונסון היה עוין כלפיו כל כהונתו, שג'ונסון היה אדם נקמני ומושחת.
הוא גם טען שג'ונסון לא הכריז על התנגדותו אליו כדי שיוכל להיבחר לבית הנבחרים.
ג'ונסון, בגלל העניין הציבורי הרב בבניית מסילות רכבת ובגלל הצורך בתעבורה טובה במחוזו, תמך בסיוע ממשלתי להקמת מסילת רכבת במזרח טנסי ובווירג'יניה.
במסע הבחירות הרביעי שלו, התמקד ג'ונסון בשלושה נושאים: עבדות, מכירת קרקעות ובחירות לרשות השופטת.
הוא ניצח את יריבו באוגוסט 1849 בהפרש גדול.
כשבית הנבחרים התכנס בדצמבר, המפלגה נותרה מפולגת בגלל העבדות, ולא הצליחה לבחור יושב ראש.
ג'ונסון הציע חוק שמנע דרישת רוב מוחלט לבחירת יושב הראש, שפתר את התסבוכת.
לאחר שיושב הראש נבחר, הקונגרס עסק בחוקים, ונושא העבדות הפך לנושא המרכזי.
הצפוניים רצו לצרף את קליפורניה, מדינה חופשית, אל האיחוד.
הנרי קליי מקנטקי הגיש מספר החלטות בסנאט, פשרת 1850, כדי לצרף את קליפורניה ולהעביר חקיקה שתפייס את שני הצדדים.
ג'ונסון תמך בכל ההצעות פרט לביטול העבדות בבירת המדינה.
הוא לחץ להעביר תיקונים חוקתיים לצורך בחירת סנאטורים (שנבחרו אז בידי המועצות המחוקקות), בחירות ישירות לתפקיד הנשיא (ולא בידי אלקטורים) והגבלת כהונת השופטים לשתים עשרה שנים.
כמה דמוקרטים החליטו לבחור מועמד חלופי מול ג'ונסון שניסה להיבחר לכהונה חמישית.
הוויגים החליטו לא לבחור מועמד משלהם.
נטען שחוק מכירת הקרקעות של ג'ונסון רק יקל על ביטול העבדות, אולם הוא ניצח בבחירות בהפרש של 1,600 קולות.
אף על פי שלא תמך במועמד הנשיאותי ב-1852, הסנאטור לשעבר מניו המפשייר פרנקלין פירס, ניהל מסע בחירות עבורו.
פירס נבחר, אולם לא ניצח בטנסי.
ב-1852, הצליח ג'ונסון להעביר את חוק מכירת הקרקעות בבית הנבחרים, אולם החוק לא עבר בסנאט.
הוויגים השתלטו על המועצה המחוקקת בטנסי, וסידרו את המחוזות מחדש לטעמם, כך שסיכוייו של ג'ונסון להיבחר מחדש קטנו מאוד.
ג'ונסון שקל לפרוש מפוליטיקה לאחר שהחליט לא לנסות להיבחר מחדש, אולם שינה את דעתו.
חבריו החליטו לנסות להפוך אותו למושל המדינה.
המפלגה הדמוקרטית תמכה בו פה אחד, אף על פי שכמה חברים לא היו שמחים מכך.
הוויגים ניצחו בשתי מערכות הבחירות האחרונות ושלטו במועצה המחוקקת.
המפלגה בחרה בגוסטבוס הנרי, אותו מועמד שהיה אחראי לחלוקה מחדש של המחוזות.
שני האישים ערכו עימותים בכל טנסי במהלך מערכת הבחירות.
ג'ונסון הצליח להשיג כמה קולות כשהבטיח שיתמוך במועמד הוויגי לקונגרס מטעם מחוזו.
למושל טנסי לא הייתה עוצמה רבה: ג'ונסון יכול היה להציע חקיקה אולם לא להטיל עליה וטו, ורוב המינויים מונו בידי המועצה המחוקקת הוויגית.
למרות זאת, התפקיד אפשר לו להתפרסם.
הוא הצליח להשיג כמה מינויים פוליטיים תמורת תמיכה בג'ון בל, הוויגי, כמועמד לסנאט.
בנאומו הדו-שנתי הראשון, תמך ג'ונסון בפישוט מערכת המשפט של המדינה, ביטול בנק טנסי והקמת רשות למידות אחידות.
ג'ונסון ביקר את מערכת החינוך של המדינה והציע מימון בעזרת מיסים.
עוד רפורמות כללו הקמת ספרייה ציבורית ומערכת בתי הספר הציבוריים הראשונה במדינה.
אף על פי שהמפלגה הוויגית עמדה להתפרק, היא נותרה חזרה מטנסי, ומצב הדמוקרטים ב-1855 היה קשה.
ג'ונסון הרגיש שהיה צריך להיבחר מחדש, במסע בחירות שהנושאים המרכזיים בו היו העבדות, איסור על אלכוהול, ועמדותיה הנייטיביסטיות של תנועת שאינם יודעים דבר.
ג'ונסון תמך בעבדות והתנגד לנייטיביזם ולאיסור על אלכוהול.
ג'ונסון ניצח את יריבו, שתמך בתנועת שאינם יודעים דבר, בהפרש קטן.
כשהבחירות של 1856 התקרבו, קיווה ג'ונסון להיבחר כמועמד.
כמה ועידות מטנסי תמכו בו כמועמד מקומי.
הוא טען שעדיף לאיחוד לשמור על עבדות באזורים מסוימים ונחשב למועמד פשרה.
למרות זאת, הוא לא היה מועמד בולט, ולבסוף נבחר הסנאטור מפנסילבניה, ג'יימס ביוקנן.
ג'ונסון הסכים לתמוך בביוקנן ובסגנו, ג'ון ברקינרידג', שנבחרו לבסוף.
ג'ונסון החליט לא לנסות להיבחר לכהונה שלישית כמושל, והחליט להיבחר לסנאט.
ב-1857, כשחזר מוושינגטון, הרכבת שלו ירדה מהפסים, והוא נפצע בזרועו הימנית.
המנצחים בבחירות למועצה המחוקקת ב-1857, לאחר פגישתם באוקטובר, נאלצו לבחור בסנאטור.
הוויגים רצו להשיג רוב ולמנוע מג'ונסון להיבחר כסנאטור הדמוקרטי.
המושל דיבר רבות במהלך מסע הבחירות, והמפלגה שלו הצליחה לזכות בבחירות לתפקיד המושל וגם במועצה המחוקקת.
בנאומו האחרון כמושל השפיע על בוחריו, והציע הצעות אהודות בקרב הדמוקרטים.
כעבור יומיים, בחרה בו המועצה המחוקקת לסנאט.
מתנגדיו טענו שהיה הדמגוג הכי גדול במדינה.
ג'ונסון היה אהוד בקרב החקלאים הקטנים והסוחרים העצמאיים שהיו הרוב בטנסי.
הוא היה פחות אהוד בקרב בעלי המטעים ועורכי הדין ששלטו במפלגה, אולם הוא ידע לגייס מצביעים.
לאחר מותו, נטען שהתייחס בשוויון לכולם.
הוא תמיד היה לבוש היטב והיה מרשים, ובנוסף נאם נאומים רבים.
הוא התנגד למנגנון המפלגתי והסתמך על חבריו, יועציו ומכריו.
הסנאטור החדש נכנס לתפקידו כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1857. הוא בא לוושינגטון ללא אשתו ומשפחתו; אלייזה ביקרה אותו רק פעם אחת בתור סנאטור, ב-1860. ג'ונסון מיד החליט לקדם את חוק מכירת הקרקעות בסנאט, אולם רוב הסנאטורים שתמכו בו היו צפוניים (ורבים מהם תמכו במפלגה הרפובליקנית החדשה), והנושא התקשר לחשדנות בנושא העבדות.
הסנאטורים הדרומיים הרגישו שמי שיקבל את הקרקעות יהיו צפוניים ללא עבדים.
נושא העבדות כבר הסתבך בגלל פסיקת בית הדין בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
נקבע שאסור לאסור על עבדות בטריטוריות.
ג'ונסון, שהיה סנאטור בעל עבדים ממדינה דרומית, נאם בסנאט במאי בניסיון לטעון שחוק מכירת הקרקעות לא מתנגד לעבדות.
למרות זאת, הדרום התנגד לחקיקה.
ב-1859, נאלץ סגן הנשיא ברקינרידג' לשבור את השוויון בנושא החוק ולחסום אותו, וב-1860, כשחוק פחות כולל עבר בשני בתי הנבחרים, הטיל עליו ביוקנן וטו בתמיכת הדרום.
ג'ונסון המשיך להתנגד לבזבוז ממשלתי, וניהל ועדה בנושא.
הוא התנגד למימון תשתיות לבירת המדינה, בתחושה שזה לא הוגן שאזרחי המדינה ישלמו על רחובות העיר, אפילו אם היא מושבה של הממשלה.
הוא התנגד להשקעת כספים בחיילים שידכאו את המרידות המורמוניות ביוטה, ותמך בגיוס מתנדבים ובהתנגדות לצבא קבע.
באוקטובר 1859, הוביל מתנגד העבדות ג'ון בראון תומכים בפשיטה על מחסן נשק ממשלתי בהארפר'ס פֵרִי, וירג'יניה (היום וירג'יניה המערבית).
המתיחות בוושינגטון בין תומכי ומתנגדי העבדות עלתה.
ג'ונסון נאם בסנאט בדצמבר, והתנגד לצפוניים שסיכנו את האיחוד בגלל רצונם לאסור על העבדות.
הוא טען שההצהרה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית – "כל בני האדם נבראו שווים" – אינה תקפה לגבי השחורים, כיוון שחוקת אילינוי הכילה את המשפט ואסרה זכות הצבעה לשחורים.
ג'ונסון קיווה שיהיה מועמד פשרה מטעם המפלגה הדמוקרטית שהתפלגה בנושא העבדות.
הוא התעסק בחוק מכירת הקרקעות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860, שנערכה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הוא שלח את שני בניו ואת יועצו הפוליטי לייצג אותו מאחורי הקלעים.
הוועידה הייתה מפולגת, ואף מועמד לא השיג תמיכה משני שלישים מהצירים.
למרות זאת, אף צד לא רצה לבחור בג'ונסון.
המפלגה התפצלה, כשהצפוניים תמכו בסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס, והדרומיים, כולל ג'ונסון, תמכו בסגן הנשיא ברקינרידג'.
כשהסנאטור לשעבר מטנסי, ג'ון בל, ניסה להתמודד גם הוא, נבחר הנשיא הרפובליקני הראשון, חבר הקונגרס לשעבר מאילינוי, אברהם לינקולן.
היבחרו של לינקולן, שהיה מתנגד ידוע להרחבת העבדות, לא הייתה מקובלת על רבים בדרום.
אף על פי שפרישה מהאיחוד לא הייתה נושא במסע הבחירות, המדינות הדרומיות החלו לדון בנושא.
ג'ונסון נאם בסנאט לאחר הבחירות, ובנאום שהתקבל טוב בצפון, טען שלעולם לא יוותר על הממשלה ויתמוך בה.
הוא הזמין את כל הפטריוטים להתאחד סביב המדינה, להציל את החוקה ולשמור על האיחוד.
הסנאטורים הדרומיים הכריזו שיתפטרו אם מדינותיהם יפרשו, וג'ונסון הזכיר לסנאטור ממיסיסיפי, ג'פרסון דייוויס, שאם הדרומיים יישארו בתפקידם, הדמוקרטים ישלטו בסנאט, ויוכלו לעצור יוזמות חקיקה של לינקולן שיפגעו בדרום.
אף על פי שג'ונסון האמין באיחוד, הוא גרם להתרחקות של מנהיגים דרומיים רבים ממנו, כולל דייוויס, שעמד להתמנות לתפקיד נשיאה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהמדינות הפורשות הקימו.
אם היה מוכן לתמוך בקונפדרציה, לא הייתה לו השפעה רבה עליה.
ג'ונסון חזר לביתו כשהמדינה שלו החלה לדון בנושא הפרישה.
יורשו בתפקיד המושל והמועצה המחוקקת ארגנו משאל עם בנושא עריכת ועידה חוקתית בנושא הפרישה.
כשמשאל העם נכשל, הם החליטו לתת לעם להצביע בנושא הפרישה.
ג'ונסון, למרות איומים על חייו, התנגד לכך.
מחוזו התנגד לפרישה, אולם משאל העם עבר, וביוני 1861, הצטרפה טנסי לקונפדרציה.
ג'ונסון האמין שייהרג אם יישאר בה, וברח מהמדינה כשמשפחתו ואשתו נשארו בגרינוויל.
בתור החבר היחיד ממדינה שפרשה שנשאר בסנאט, ותומך האיחוד הדרומי הבכיר ביותר, התקרב ג'ונסון אל לינקולן.
רוב טנסי הייתה בידי הקונפדרציה, ואת תקופות הפגרה מהקונגרס בילה ג'ונסון בקנטקי ובאוהיו, בניסיון לשכנע כל מפקד באיחוד לכבוש את מזרח טנסי.
כהונתו הראשונה של ג'ונסון בסנאט הסתיימה במרץ 1862, כשלינקולן מינה אותו למושל הצבאי של טנסי.
רוב מרכז ומערב המדינה נכבשו מחדש.
אף על פי שרבים טענו שיש להקים מחדש את הממשל האזרחי ברגע שינצחו את תומכי הקונפדרציה, בחר לינקולן להשתמש בכוחו כדי למנות מושלים צבאיים על המחוזות הדרומיים שהאיחוד כבש.
הסנאט אישר במהירות את מועמדותו של ג'ונסון לתפקיד ומינה אותו לבריגדיר גנרל.
בתגובה, תומכי הקונפדרציה החרימו את אדמתו ואת עבדיו, והפכו את ביתו לבית חולים צבאי.
ב-1862, לאחר שעזב את הסנאט, סופסוף עבר חוק מכירת הקרקעות.
יחד עם חקיקה שהקימה מסילת רכבת ברחבי היבשת, החוק הוביל להתיישבות במערב האמריקני.
כמושל צבאי, ניסה ג'ונסון לעצור את המרידות במדינה.
הוא דרש מנציגי הציבור להישבע אמונים, וסגר את כל העיתונים של תומכי הקונפדרציה.
רוב מזרח טנסי נותרה בידי הקונפדרציה, והקרבות היו קרובים לנאשוויל.
אולם הקונפדרציה הרשתה לאשתו ולמשפחתו לעבור את הקווים ולהצטרף אליו.
ג'ונסון ניסה להגן על נאשוויל כמיטב יכולתו מפני פשיטותיו של נייתן בדפורד פורסט.
התמיכה מצד האיחוד לא הגיעה עד לתחילת 1863. רוב מזרח טנסי נכבשה מחדש במהלך השנה.
כשלינקולן פרסם את הצהרת האמנציפציה, ושחרר את כל העבדים באזור הקונפדרציה, הוא נמנע מלשחרר את העבדים בטנסי לבקשתו של ג'ונסון.
ההצהרה העלתה את הוויכוח בנוגע למעמד העבדים לאחר המלחמה, כיוון שלא כל תומכי האיחוד תמכו בביטול העבדות.
ג'ונסון החליט לבסוף שיש לסיים את העבדות, כיוון שהמוסד רצה לחסל את הממשלה, ובכך נתן לממשלה את הזכות לחסל אותה.
הוא תמך בחוסר רצון בניסיון לגייס עבדים לשעבר אל צבא האיחוד, בתחושה שעל השחורים לתת ללבנים להילחם.
למרות זאת הצליח בגיוס 20,000 חיילים שחורים לצבא.
ב-1860 היה סגנו של לינקולן הסנאטור ממיין, האניבל המלין.
סגן הנשיא היה מוצלח, בריא והיה מוכן לרוץ שוב.
אולם ג'ונסון הפך לסגנו של לינקולן בניסיונו להיבחר מחדש ב-1864.
לינקולן שקל כמה דמוקרטים תומכי מלחמה בתור סגניו ב-1864. לינקולן התרשם מניהולה של טנסי בידי ג'ונסון.
העובדה שג'ונסון, דמוקרט מלחמתי ודרומי, תמך בלינקולן, ניסתה להפגין אחדות לאומית.
כצעד של אחדות, קרא לינקולן למפלגתו "מפלגת האיחוד הלאומי".
בוועידה הלאומית בבולטימור ביוני, נבחר בקלות לכהונה נוספת.
ג'ונסון הוביל עם מאתיים קולות לעומת מאה וחמישים להמלין.
בסיבוב השני תמכה בו קנטקי, ואחרים החלו לתמוך בו גם כן.
הוא השיג 491 קולות לעומת 17 בלבד להמלין.
ג'ונסון טען שהבחירה בדרומי לתפקיד המועמד מוכיחה שמדינות הדרום לא עזבו את האיחוד.
אף על פי שהיה חריג שמועמד ינהל מסע בחירות, נאם ג'ונסון כמה נאומים בטנסי, קנטקי, אוהיו ואינדיאנה.
הוא רצה לחזק את מעמדו בטנסי ולהשביע את הבוחרים להתנגדות להסכם עם הקונפדרציה.
המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקללן, קיווה שיוכל למנוע את המלחמה בעזרת משא ומתן, והשבועה הזאת חיסלה את תומכיו.
לינקולן ניצח במדינה בהפרש של 25,000 קולות.
הקונגרס סירב לספור את האלקטורים של טנסי, אולם ממילא לא היה צורך בהם, כיוון שלינקולן וג'ונסון ניצחו ברוב המדינות ששלחו אלקטורים בקלות.