tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איניגו אוגוסט פילבריק הוא סוחר אמנות לשעבר, בעל אזרחות אמריקאית ובריטית, שהורשע בניהול אחת מהונאות האמנות הגדולות בהיסטוריה.
פילבריק הונה אספנים, משקיעים וגלריות בסכום כולל של למעלה מ-86 מיליון דולר, ונידון לשבע שנות מאסר בפועל.
פילבריק נולד בקונטיקט, ארצות הברית.
אביו, הארי פילבריק, היה דמות מוכרת בעולם האמנות כמנהל מוזיאון "אולדריץ'" לאמנות עכשווית.
הוא למד תולדות האמנות במוסד האקדמי גולדסמית'ס באוניברסיטת לונדון, שם החל ליצור קשרים עם דמויות מפתח בשוק האמנות העולמי.
את דרכו המקצועית החל כמתמחה ולאחר מכן כעובד בגלריה "White Cube" בלונדון, תחת חסותו של בעל הגלריה ג'יי ג'ופלינג.
בשנת 2013, בתמיכתו הכלכלית של ג'ופלינג, פתח פילבריק גלריה עצמאית והתמחה בשוק המשני של אמנות עכשווית יוקרתית.
בין השנים 2016 ל-2019 ניהל פילבריק רשת מורכבת של הונאות פיננסיות.
שיטתו המרכזית הייתה מכירת מניות בעלות על יצירת אמנות אחת למספר רב של משקיעים במקביל, מבלי שיידעו זה על זה.
במקרים רבים, סך הבעלות שמכר על יצירה מסוימת עלה על 100% משווייה.
יצירות האמנות ששימשו בבסיס ההונאה כללו עבודות של אמנים בולטים כגון ז'אן-מישל בסקיה, רודולף סטינגל, כריסטופר וול ויאיואי קוסאמה.
כדי לתחזק את ההונאה, פילבריק נקט בשיטות הכוללות זיוף חתימות על חוזי מכירה, המצאת זהויות של קונים פיקטיביים והצגת הערכות שווי מנופחות כדי לקבל הלוואות במרמה.
קריסת המערך הפיננסי בסוף 2019 הובילה לגל תביעות אזרחיות במוקדי אמנות מרכזיים:
פרשת בסקיה (Humidity): תביעה סביב הציור "Humidity" חשפה כי פילבריק מכר בעלות כפולה על היצירה לגופים שונים, מה שהוביל להליך משפטי מורכב לקביעת הבעלות החוקית.
התביעה נגד ג'יי ג'ופלינג: חברת Fine Art Partners הגישה תביעה שכללה טענות כי קשריו של פילבריק עם דמויות מפתח העניקו לו חזות של אמינות שאפשרה את קיום ההונאה.
באוקטובר 2019 נמלט פילבריק מארצות הברית.
ביוני 2020 נעצר על ידי ה-FBI באי ונואטו שבדרום האוקיינוס השקט, שם חי תחת זהות בדויה.
בנובמבר 2021 הודה פילבריק בסעיף של הונאת העברות (Wire Fraud).
במאי 2022 גזר עליו בית המשפט הפדרלי בניו יורק שבע שנות מאסר וחילוט רכוש בסך 86.7 מיליון דולר.
בינואר 2024 שוחרר מהכלא למעצר בית תחת פיקוח.
פרשת פילבריק סוקרה בהרחבה במדיה כסמל לחוסר השקיפות בשוק האמנות.
בשנת 2024 פרסם שותפו לשעבר, אורלנדו ויטפילד, את הספר "All That Glitters", המתאר את עלייתו ונפילתו.
הפרשה סוקרה גם בתחקירים ב-Vanity Fair וב-BBC.
אִינְסוּלִין (מהמילה הלטינית Insula שפירושה - אי) הוא הורמון פפטידי אָנָבּוֹלִי המופרש מתאי בטא באִיֵּי לַנְגֶרְהַנְס שבלבלב אל מחזור הדם.
האינסולין הוא פפטיד המורכב מ-51 חומצות אמינו ומשקלו 5.8 קִילוֹדָלְטוֹן.
מקורו בחלבון בשם פרו-אינסולין, שהוא חלבון ארוך שנחתך על ידי אֶנְזִימִים ספציפיים בשתי נקודות ויוצר בכך את הורמון האינסולין.
האינסולין נאגר בגְרֵנוּלוֹת תוך תאיות ומופרש לזרם הדם כאשר ישנה עלייה ברמת הגלוקוז בדם, מצב המתרחש בעיקר לאחר ארוחה.
האינסולין הוא הורמון חיוני בויסות רמת הגלוקוז בדם למניעת היפרגליקמיה וסוכרת מסוג 1.
אבולוציה ותפוצת אינסולין בקרב מינים שונים
האינסולין החל להתפתח בקרב בעלי חיים לפני יותר ממיליארד שנים.
המקורות המולקולריים של האינסולין מגיעים אחורה בזמן ליצורים כמו האֵיקַרְיוֹטִים החד-תאיים הפשוטים ביותר.
מלבד בעלי חיים, ידוע שקיימים חלבונים דמויי אינסולין גם בממלכות הפטריות והפְּרוֹטִיסְטִים.
אינסולין מיוצר על ידי תאי בטא של אִיֵּי לַנְגֶרְהַנְס בלבלב ברוב בעלי החוליות ועל ידי "גוף ברוקמן" בחלק מהדגים הכליל-גַּרְמִיִים.
מספר מיני חלזונות ים ארסיים אשר צדים דגים קטנים, משתמשים בצורות שונות של אינסולין בקוקטיילי הארס שלהם.
רעלן האינסולין, קרוב יותר במבנה לאינסולין של דגים מאשר לאינסולין מקורי של חלזונות, מאט את דגי הטרף על ידי הורדת רמות הגלוקוז בדמם.
לאינסולין השפעות מגוונות על רבות מרקמות הגוף, וברובן הוא מעודד תהליכים של בניית רקמה ואגירת אנרגיה בתא בצורה של שומן וגליקוגן.
השפעה נוספת חשובה של האינסולין היא יכולתו להגדיל את כמות קולטני הגלוקוז בתאי שריר ובתאי שומן, ובכך להגביר את ספיגת הגלוקוז על-ידם.
חשיבות האינסולין מודגמת היטב במחלת הסוכרת בה כשל בתפקוד או בהפרשת האינסולין יכול לגרום לתופעות בריאותיות חמורות ולסיבוכים רבים.
לאינסולין שלושה תפקודים עיקריים בגוף: הוא גורם גדילה חשוב המעודד תאים להתחלק, הוא הורמון המשפיע על תאים שונים להתמיין לתפקודים שונים, ובעיקר - התפקוד המשפיע ביותר על מחלת הסוכרת - ההורמון מווסת את רמות "חומרי המזון" בדם כגון סוכר, שומנים וגופי קֶטוֹן.
גופי קטון הם חומרי מזון הנוצרים מפירוק של שומנים וסינתזה של תוצרי הפירוק, בכבד בלבד, בעיקר במצבים של חסר חמור בגלוקוז בתאים ובעיקר במוח ובתאי דם אדומים שלא יכולים להשתמש בחומצות שומן להפקת אנרגיה.
את פעולתו העיקרית משיג האינסולין בשתי דרכים מרכזיות:
הראשונה היא בכבד, שם האינסולין מעכב את ייצור הסוכר מחומרי מוצא ומעודד ייצור של גליקוגן (רב-סוכר שמשמש חומר תשמורת עיקרי לאנרגיה בגוף האנושי) מגלוקוז.
השנייה היא בתאי השומן והשריר, שבהם האינסולין מעודד את הכנסת הגלוקוז לתוך התאים על ידי הגדלת כמות הנשאים שמעבירים גלוקוז על ממברנת התאים, ובכך מאפשר הכנסת יותר גלוקוז לתוך התאים וגם מקטין את כמותו בדם.
בנוסף, האינסולין מעודד בתאים אלה את ייצור השומן ומעכב את פירוקו.
ב-1921 פותחה האפשרות לספק אינסולין חיצוני לחולים הזקוקים לכך.
בתחילה היה זה אינסולין שהופק מלבלבי בעלי חיים, אך בהמשך פותחו שיטות הפקה שונות של אינסולין סינתטי.
את הטיפול באינסולין לחולי סוכרת גילה צוות באוניברסיטת טורונטו שבקנדה שכלל את פרדריק בנטינג, ג'ון מקלאוד, צ'ארלס בסט וג'יימס קוליפ.
זריקת האינסולין הראשונה ניתנה לחולה בן 14 בשם לאונרד תומפסון ב-11 בינואר 1922. החומר שבזריקה הראשונה לא היה טהור מספיק, וגרם לתגובה אלרגית, אך לאחר 12 יום הצליח הצוות לייצר אינסולין טהור מספיק, והטיפול הוכתר בהצלחה.
ילדים הנוטים למות מחמצת קטוטית סוכרתית הוחזקו במחלקות גדולות, פעמים רבות עם 50 או יותר חולים במחלקה, רובם בתרדמת.
בני משפחה אבלים היו מצויים לידם, ממתינים למותם (שעד אז היה בלתי ניתן למניעה).
באחת מההתרחשויות הדרמטיות ביותר של הרפואה, בנטינג, בסט וקוליפ עברו ממיטה למיטה, והזריקו למחלקה שלמה את האינסולין המטוהר.
עוד לפני שהגיעו לילד האחרון הנוטה למות, החלו הראשונים להתעורר מהתרדמת.
בנטינג ומקלאוד זכו על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1923. בנטינג מחה על כך ששותפו למחקר בסט, לא שותף בפרס וחלק עמו את סכום הזכייה, ואילו מקלאוד שיתף בכספי הפרס שלו את קוליפ.
בשנת 1970 פרסמה קבוצת חוקרים ישראלית מאמר העוסק בהשפעות היפוגליקמיותות של הצמח סירה קוצנית.
נכון לעת הנוכחית, לא קיימים דיווחים על ניסויים קליניים בבני אדם הבוחנים את ההשפעות האנטי-סוכרתיות של תמצית הסירה הקוצנית.
מרבית המחקרים בתחום זה בוצעו במודלים של תאים ובעלי חיים.
בשנת 2017 פורסם מחקר שהראה כי תמציות מהחלקים העליונים של הצמח משפרות את קליטת הגלוקוז בתאי שריר ושומן, מה שמצביע על פעילות המדמה את פעולת האינסולין.
אף על פי שמדובר למעשה באותו החומר הקיים בגוף, טיפול חיצוני באינסולין לא מצליח לשמור על איזון סוכר ברמת הדיוק המושגת על ידי הלבלב באדם בריא, והטיפול דורש ניהול אורח חיים קפדני מאוד.
לאיזון סוכר תקין נדרש מידע על רמת הסוכר בדם, והוספה של אינסולין לדם בכמות המתאימה בדיוק לרמת סוכר זו במטרה להגיע לערכים הרצויים (שהם 80–110 מיליגרם לדציליטר).
לשם כך יש למדוד את רמת הסוכר בדם כמה פעמים ביום (באמצעות גלוקומטר), ועל-פי המידע המתקבל ממדידות אלה מזריקים אינסולין.
גורם נוסף המפריע לאיזון הוא שהאינסולין המוזרק מוכנס מתחת לעור, ספיגתו ופינויו משם איטיים יחסית ותלויים במשתנים כגון חום, פעילות גופנית ועוד.
בתחילת 2006 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי שיווק מכשיר המאפשר שאיפת אינסולין במקום הזרקה (מוצר זה זמין רק בארצות הברית לחולים מסוימים).
ישנם פיתוחים מדעיים שמטרתם לשפר מצב זה.
הראשון שבהם הוא אינסולינים סינתטיים בעלי תכונות שונות.
רמות האינסולין בגוף התקין מורכבות ממרכיב בסיסי (בזאלי) השומר על רמה קבועה כל הזמן, ומרכיב "בולוסי" היוצר קפיצה ברמות אינסולין בעת אכילה.
כדי לחקות תהליך זה פותחו אינסולינים השומרים על רמה קבועה (לבמיר, לנטוס) ואינסולינים שרמתם עולה ויורדת בצורה מהירה מאוד (נובורפיד, הומולוג).
ההתפתחות הבאה הגיעה עם הצגתה של משאבת האינסולין.
משאבה זו נישאת על האדם ומזריקה לגופו רמה קבועה של אינסולין, כאשר הוא אוכל הוא יכול להזריק כמות נוספת.
מחקרים שונים הראו שמשאבה זו מספקת איזון סוכר טוב יותר וגם משפרת את הגמישות באורח החיים.
למרות זאת חולים רבים מעדיפים להזריק במידת הצורך, ולא להשתמש במשאבה המחוברת לגוף כל הזמן.
שילוב עתידי של משאבת האינסולין עם מד סוכר, יתפקד כלבלב מלאכותי.
בשנת 2022 הודיעה חברת תרופות ללא כוונת רווח ממדינת יוטה שתפתח סוגי אינסולין ותבקש להם אישור של ה-FDA.
גם מדינת קליפורניה החליטה לקדם יצור עצמי של אינסולין כדי להוזילו באופן משמעותי.
במרץ 2024 דווח כי חוקרים מברזיל גידלו פרה שעברה הנדסה גנטית, כך שבחלב שלה יש אינסולין אנושי.
באוגוסט 2024 דווח כי חוקרים בארצות הברית, אוסטרליה וסין הצליחו לפתח סוגי אינסולין חדשניים המחקים את התגובה הטבעית של הגוף לשינויים ברמת הסוכר בדם ומגיבים באופן מיידי.
מדובר באינסולין "חכם" הנשאר רדום בגוף ומתעורר לפעולה רק כשיש צורך בכך.
אִינִיד מרי בְּלַייטוֹן הייתה סופרת ילדים בריטית שנחשבה לאחת מסופרות הילדים הפוריות והגדולות ביותר במאה ה-20.
איניד בלייטון נולדה במזרח דולוויץ (Dulwich) שבדרום ללונדון, הבכירה בין שלושת ילדיו של תומאס, סוכן מכירות וסיטונאי הלבשה ולתרזה, עקרת בית.
מעט אחרי הולדתה עברה המשפחה לבקנהאם (Beckenham) שבקנט, שם גדלה איניד, יחד עם שני אחיה, הנלי וקאי.
אביה של איניד היה איש אשכולות.
ניגן, שר, צייר, צילם, כתב שירים וקרא ספרים רבים.
הוא שלט גם בצרפתית וגרמנית והיה אסטרונום חובב.
איניד ואביה הרבו לטייל בשדות וביערות באזור מגוריהם.
הוא העשיר את הידע שלה על צמחים, ציפורים וחיות היער, ציטט באוזניה פסוקי שירה וסיפר לה סיפורי עם סקוטיים ששמע בילדותו מאמו.
בהשפעתו של האב החלה איניד לקרוא כל ספר שהיה בספרייה ענקית שבביתם והפכה את הספרים למרכז חייה.
כשהייתה איניד בת 13 עזב אביה האהוב את הבית והוריה נפרדו.
האב המשיך לפרנס את המשפחה ולדאוג לחינוך הילדים ואיניד הקפידה לשמור איתו על קשר חם ולהיפגש עמו, מפעם לפעם.
שנה אחר כך פורסמה בכתב עת לילדים הצעה לקוראים לשלוח מפרי עיטם.
בלייטון, אז בת 14, שלחה שיר ולהפתעתה השיר פורסם.
עורך כתב העת פנה אליה וביקש שתשלח שירים נוספים וכך היה.
חלק משיריה וסיפוריה אכן פורסם, אבל עבור הנערה הצעירה זו הייתה אפשרות לעיסוק מהנה.
איניד סיימה את התיכון בקנט ונרשמה לאקדמיה למוסיקה, מתוך כוונה להיות זמרת.
אבל בעקבות עבודתה עם ילדים בחופשת הקיץ היא העדיפה ללמוד טיפול בילדים.
בהיותה בת 18 עזבה בלייטון את ביתה, נרשמה לקולג' שהכשיר מורים וגננות בשיטת מונטסורי, מתוך תחושה שהיא מיטיבה לתקשר עם ילדים.
הצעד הזה היה חריג באותם ימים, מפני שלא היה נהוג אז שצעירה, רווקה, נוטשת את ביתה ועוברת לחיות לבדה, אך הצעד הזה איפין את בלייטון הצעירה, שהייתה מורדת וחריגה.
בגיל 21 הוסמכה בלייטון כמורה אחרי שסיימה בהצטיינות רבה את לימודיה.
היא החלה ללמד קבוצות קטנות של תלמדים, כשיותר ויותר ילדים נשלחו להשגחתה.
איניד לימדה כל ילד לפי גילו, יכולתו ותחומי התעניינותו.
היא סיפרה להם סיפורים שחיברה, ערכה הצגות ומופיעים.
לימדה אותם לשיר, לנגן, לרקוד.
תלמידיה טיילו איתה בטבע, אספו צמחים ופרפרים, עקבו אחרי חייהם של בעלי החיים ואפילו שיגרו כדור פורח לשמיים - כדור שהושב חזרה כל הדרך מבלגיה, עם מכתב מצורף.
כעבור ארבע שנים הראו שני דברים שהשפיעו על חייה של בלייטון.
אביה האהוב נפטר, והוא בן חמישים בלבד, ובלייטון הכירה ציירת ומאיירת בשם פיליס צ'ייז והשתיים החליטו לשתף פעולה וליצור יחד סיפורים וספרים מאויירים.
מאותו הזמן החלה בלייטון להעביר למדור הילדים שבעיתונים השבועיים שירים, רשימות, חידות וסיפורים משעשעים, כמו גם חומרי עזר למורים בעיקר בתחומי מדע וטבע.
.תוך כדי עבודתה כמורה ערכה בלייטון את כתב העת 'הוראה מודרנית', והשתתפה בכתיבת הספר 'שנתיים בגן ילדים' ויסדה עיתונים פרטיים: בהם הדפיסה את סיפוריה.
זה הזמן בו החליטה איניד להיות סופרת.
ב-1922 פורסם ספרה הראשון, 'לחישות של ילד', שהיה קובץ בן 24 עמודים של שירי-פיות, ואויר בידי פיליס צ'ייז.
ומאז לא פסק מעיין הרעיונות שהניבו מעל 700 ספרים, שתורגמו ל-93 שפות ונמכרו בתשעים מיליון עותקים.
כתיבתה של בליטון הקיפה נושאים רבים שכוונו לכל הגילאים: חרוזים לילדים, אגדות, ספרי מתח, ספרי מדע פופולרי, מעשיות לטף, מהתלות, סיפורי חיות ובעיקר נודעה בשל סדרות המתח לילדים שכתבה והיו פופולריים ביותר באנגליה ובעולם כולו.
בלייטון הייתה ידועה בכתיבתה המהירה - כ-30 ספרים בשנה.
כל הצלחה של ספר שלה הוליד מיד סדרה של ספרים.
כך הפך 'הקרקס של מר גליאנו' לסדרה על קרקס, 'הבנות ממטירת מאלורי', והסדרות הידועות ביותר: 'החמישייה הסודית', "השביעייה הסודית', חבורת הבלשים והכלב', 'הרביעייה והתוכי' ועוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו ספרייה מקור חשוב לנחמה, עזרה ותמיכה בילדי אנגליה.
היא הפכה כמעט לדמות של אם עבורם.
כל שבוע הייתה מקבלת מאות מכתבים מילדים שפונו מהערים הגדולות לאזורי הכפר והתייעצו איתה על בעיותיהם.
את תשובותיה שלחה דרך מדורי הספרות שלה.
איניד ארגנה גם מבצעי עזרה ותמיכה במפונים.
היא העבירה אלפי שמיכות צמר ל'צלב האדום', אספה פרטי לבוש עבור הנזקקים והחיילים בחזית ועודדה ילדים לגדל ירקות בגינותיהם כדי להעשיר את מזונם.
בשנת 1924 נישאה בלייטון ליו אלכסנדר פולוק, (Hugh Alexander Pollock) קצין צבא בדימוס ועורך בהוצאת הספרים שפרסם את ספריה.
בני הזוג עברו לבית בכפר קטן במחוז בקינגהאמשייר (Buckinghamshire) שבדרום-מזרח אנגליה.
בכפר הגשימה איניד את חלומה ועיצבה סמוך לבית גן מפואר, במרכזו בריכת חבצלות מים ודגי זהב, עצים ופרחים וערוגות ירק.
בגן חיות קטן גידלה קרפדות, ארנבונים, קיפוד וכלב פוקס טרייר בשם בובס.
התצפיות שערכה איניד בגן ביתה העשיר בצמחים ובעלי חיים, דווחו במדור הטבע בשבועון שייסדה - עולם המורים, ששימש כלי עזר לגננות ומורים.
בשנת 1931 עברו בני הזוג לקוטג' אחר בכפר בקינגהאמשייר, שזכה לשם 'משוכות ירוקות' Green Hedges - אחוזה בת 8 חדרי שינה בסגנון טיודור, שם כתבה איניד את רוב ספריה ושם גם נפטרה.
בשטחו הגדול של הבית הקימה איניד גן גדול יותר, העשירה את פינת החי שלהם, יצרה גן ורדים גדול ומדשאות ענק והקימה מגרשי טניס.
בבית הזה נולדה בתם, ג'יליאן, כל פרט בחייה של ג'יליאן הונצח בסיפורים ומאמרים שפרסמה אמה.
ב-1935 נולדה בתם השנייה, אימוג'ן-מרי.
ב-1943 התגרשו פולוק ובלייטון, בגירושין שהפתיעו רבים.
שישה ימים אחר כך נישא פולוק לאשה אחרת והיגר עם אשתו לאמריקה ומעולם לא שב וראה את בנותיו.
וחודשים אחר כך נישאה גם איניד לקנת ווטרס, רופא כירורג בבית חולים בצל'סי, לונדון.
איניד וקנת חיו יחד ע מותו של השניים חיו יחד עד מותו, ב-1967.
במהלך חייה כתבה כ-800 ספרים.
כתביה תורגמו ל-90 שפות, עם למעלה מ-3,544 תרגומים שונים, נכון ל-2007 ונמכרו בלמעלה מ-600 מיליון עותקים.
בין ספריה ניתן למנות את:
סדרת "חבורת הבלשים והכלב", הכוללת כ-15 ספרי בלש של חמישה נערים בני 9–13 וכלב המתגוררים בכפר קטן ופותרים תעלומות ששוטר הכפר נכשל בהן.
סדרת "טירת מלורי" והסדרה "סנט קלייר".
הסדרות עוסקות בבנות בגיל תיכון הלומדות בפנימייה אנגלית בעלת משמעת.
הסדרות עוסקת בדינמיקה שבין הבנות, וביניהן לבין המורות, כאשר בדרך כלל מצליח החינוך המסור לפתור בעיות הבנות, ולקדם אותן לקליטה ולתועלת לחברה.
סדרות של סיפורי חיות - הסדרות כוללות סיפורי חיות קצרים, המשמשים מעין משלים.
הסיפורים מסתיימים בשאלות מצחיקות, וסופים פתוחים.
עיקר ספריה של בלייטון מתארים משפחות שלמות ושמחות, שבהן הילדים טובים סקרנים ושובבים, והעולם המבוגר בעיקרו טוב וסלחני כלפיהם.
הסדרות תמימות, הטובים בהן טובים, והרעים - רעים.
כל אדם וחיה יכולה לתקן את דרכיה, וכמעט תמיד הסוף שמח.
עלילות הספרים פשוטות ומעשירות את הקורא במגוון תכונות אופי טובות ויסודיות וכמו כן מיומנות תקשורת חברתית מפותחת.
הדמויות הטובות מתוגמלות ומאווייהן מתגשמים, והדמויות הרעות נענשות או עוברות שינוי.
לנוכח הפופולריות הרבה של בלייטון, סופרים אחדים כתבו לאחר מותה ספרים נוספים בסדרות, דוגמת שישה ספרים שנכתבו על ידי פמלה קוקס בסדרה טירת מלורי בשנת 2009.
אחדים מספריה עובדו לסרטים ולסדרות טלוויזיה, כמה מהם גם באנימציה.
הופקו גם קלטות שמע עם סיפוריה, ובהן "היער הקסום" בקריינות שחקנית הקולנוע ההוליוודית קייט וינסלט.
בשנת 2008, ארבעים שנה אחרי מותה, נבחרה הסופרת איניד בלייטון לסופרת האהובה ביותר על הקוראים הבריטיים.
בכך היא גברה על כל הסופרים האנגליים הידועים ביותר – שייקספיר, ג'ין אוסטין, וג'י קיי רולינג.
הדבר תמוה בעיקר כיוון שבלייטון זכתה לקיטונות של ביקורת על ספריה ואפילו הוחרמה על ידי חלק מהספרנים באנגליה.
ספריה של איניד בלייטון היו שנויים במחלוקת בשנות ה-50 בשל כל מיני סטראוטיפים שיוחסו להם.
אתר ההנצחה הבריטי, Blue plaque, המנציח אנשי שם בריטיים בלוח עגול, כחול, במקום בו גרו ומביא מידע על חייהם, כותב גם על איניד בלייטון, אבל מוסיף גם ביקורת קשה על כתיבתה.
הוא מכנה אותה "סקסיסטית, הומופובית, שונאת שחורים וכותבת בינונית."
הדמויות בספריה של בלייטון חביבות אך חד־ממדיות ונטולות עומק.
הנערות בספריה של בלייטון עונות לסטריאוטיפ הנשי (של ימיה).
למשל, דמותן של הילדות בסדרה 'החמישייה הסודית': אן, בת ה-10, אוהבת בובות, שמלות וקובעת שאינה יכולה לעשות זאת אם הייתה בן.
דמותה פשוטה ונטולת קסם, היא שחיינית גרועה ו"פטפטנית טיפשית".
בדמותה של ג'ורג'ינה יש ניסיון להכניס קצת ייחוד.
היא קצוצת שיער ומתעקשת שיקראו לה ג'ורג' ואומרת שהיא יודעת 'לעשות דברים שבנים עושים', כמו שחייה וטיפוס, אבל מולה עומדים בני דודיה ש'מעולם לא בכו ומעולם לא פחדו מהחושך' כיאה לגברים קטנים.
האתר Livewire מזכיר את הגזענות שבספריה של בלייטון, כמו דמות ה'שחור' בסדרה של נדי.
כך מוצגים הזרים בסדרה של 'טירת מלורי', הם תמיד 'חביבים' אבל בורים ונטולי ליטוש ועידון אנגליים.
כך גם המורים הצרפתיים הם קצרי רוח, פגיעים ומבולבלים יחסית למנהלים האנגליים.
מאמר אחר המדבר על סדרת ספריה של בלייטון 'החמישייה הסודית' טוען שהגברים בסדרה תמיד מדענים, אנשים עסקים, עובדים בעבודות בעלות חשיבות עולמית עליונה והנשים עובדות עבודות בית, מכינות ארוחות ופיקניקים.
מאז שנות ה-50 נעשו שינויים ניכרים בספרייה של בלייטון כדי להתאימם לשינויים בדרך הדיבור בשפה האנגלית ובשמות הגיבורים, וכן כדי להוציא מהספרים סטראוטיפים.
על היקף השינויים בספרים ועל הצנזורה שנערכה בחלק מספריה, נמתחה ביקורת.
אבל מעבר לביקורת הקשה על כתיבתה של איניד בלייטון, אסור לשכוח שמאות ספריה עודדו מיליוני ילדים בעולם לקרוא.
ואולי, דווקא הפשטות של הכתיבה, התעלומות הלא מתוחכמות, הדמויות החביבות והפתרונות התעלומות העסיסיים הן אלו שחיבבו את בלייטון על הקוראים.
ספריה עשירי דמיון, קלים ומושכים לקריאה, משעשעים ומרתקים.
לקורא הישראלי וה'לא אנגלי' הם מביאים ניחוח של ארץ אחרת, שונה ומיוחדת עבורם ותרבות מרתקת.
שרגא גפני, בשם העט אבנר כרמלי, תרגם לעברית 63 ספרים מספריה של איניד בלייטון, שיצאו לאור בהוצאת מ.
אלו כוללים את ספרי השביעייה הסודית, החמישייה הסודית, הרביעייה והתוכי, חבורת הבלשים והכלב וסדרת "חבורת הבולשים", שכללה את:
חבורת הבולשים בתעלומת קורינגדאון (1989)
חבורת הבולשים בתעלומת רובאדוב (1989)
חבורת הבולשים בתעלומת מגדל הפעמונים (1990)
חבורת הבולשים בתעלומת היריד בפילבי (1990)
ספר נוסף בסדרה שלא תורגם לעברית הוא "חבורת הבולשים בתעלומת הנקישה המסתורית".
תרגומים חדשים לעברית - דנה אלעזר הלוי בהוצאת אחוזת בית (2012).
"עלילות נדי פעמוני" תורגמו לעברית בשנות ה-60 בהוצאת ש.
זימזון, בתרגום יפה קרינקין ובעריכת לאה גולדברג; בשנות ה-80 בידי אריאל כהן להוצאת שלגי; ובשנות ה-90 בידי יוספה אבן-שושן להוצאת כתר.
"סיפורי נדי" יצאו לאור גם בתרגום לעברית של לאה נאור בהוצאת "יהושע אורנשטיין-יבנה"; "היה אמיץ, נדי הקט", תרגם אריאל כהן, הוצאת שלגי, 1987.
ספרים נוספים שיצאו בהוצאת "רמדור":
"שנה ראשונה בטירת מלורי" (הראשון בסדרה שמתרחשת בפנימייה) בתרגום תחיה בת-אורן, תל אביב: רמדור, 1973
"בארץ הגמדים" - תרגמה שושנה חן-זהבי, תל אביב: יבנה, תשי"א
"הרפתקאות ג'ימי ילד הקרקס" - תרגם מאנגלית יצחק לבנון, תל אביב: מ' מזרחי, 1988
"הרפתקאות ג'ימי מאלף חיות" - תרגם מאנגלית יצחק לבנון, תל אביב: מ' מזרחי, 1988
אִינְסוּלִינוֹמָה (Insulinoma) היא מחלה הנגרמת מגידול מתפקד של אוכלוסיית תאי בטא בלבלב.
המחלה נפוצה בכלבים מבוגרים ובחמוסים ומופיעה בשני המינים בשכיחות דומה.
המחלה נדירה מאוד בחתולים וקשה לאבחון בהם.
עקרונות הטיפול זהים בכל בעלי החיים.
תאי הגידול במחלה זו מפרישים אינסולין ומביאים לעליית רמתו בדם.
פעילות התאים היא אוטונומית, כלומר הם מפרישים אינסולין בתגובה לעליית גלוקוז בדם, אך גם כשרמת האינסולין בדם גבוהה הם אינם מגיבים להיזון החוזר השלילי ואינם חדלים להפרישו.
בכלבים, גידול זה הוא כמעט תמיד ממאיר ועל פי רוב ימצאו גרורות בעת האבחון, בשל כך הפרוגנוזה היא גרועה.
במידה שהטיפול מצליח ניתן להגיע לשרידות של חצי שנה עד שנתיים.
בשל רמת האינסולין הגבוהה מופחתת רמת הגלוקוז בדם.
גלוקוז חשוב מאוד לתפקוד המוח וזהו האיבר הראשון אשר מראה סימני נזק אשר מתבטאים בעייפות, בחולשה, בשגשון (אטקסיה), בשינויים התנהגותיים ולבסוף בעוויתות, חולשה קשה ובתרדמת.
הגוף מנסה לפצות על ירידת הגלוקוז בדם על ידי הפרשת קטכולאמינים כגון אדרנלין.
הפרשת האדרנלין אחראית לסימנים הקליניים הסימפטטיים הנצפים במחלה, כגון רעד, אי שקט ועצבנות, רעב מוגבר ובחמוסים נפוץ מאוד לראות ריור יתר.
בשל מנגנוני הפיצוי בגוף ישנה הופעה לסירוגין של הסימנים הקליניים.
על פי רוב מופיעים הסימנים לאחר ירידה של רמת הגלוקוז בדם, זו יכולה לקרות מעלייה בצריכת הגלוקוז (מאמץ, התרגשות) או מירידה בספיגתו (צום).
מאחר שהפרשת האינסולין מתאי הגידול איננה מבוקרת כהלכה היא נמשכת וגורמת לירידה נוספת ואף לצניחה ברמת הגלוקוז בדם.
סימנים קליניים מופיעים כמה שעות לאחר אכילה, שכן בעת אכילה עולה רמת הקלוגוז בדם ואז יש הפרשה אדירה של אינסולין מהגידול המביא לסימנים של מיעוט הסוכר בדם (היפוגליקמיה).
בדיקות דם: בבדיקות של ספירת דם וביוכימיה הממצא הבולט העיקרי הוא מיעוט הסוכר בדם.
רמה נורמלית היא כ-90 מ"ג לד"ל ובמקרים של אינסולינומה תימצא רמה הנמוכה מ-60 מ"ג לד"ל.
לרוב עורכים את המדידה לאחר צום של כמה שעות העוזר בהדגמת מיעוט הסוכר בדם בחולים.
הדמיה: צילום רנטגן ובדיקת אולטרה סאונד לא יעילים על פי רוב באבחון הגידול, שכן מדובר לרוב בגידול או בכמה גידולים קטנים שלא מזוהים בקלות באמצעי ההדמיה הנ"ל.
עם זאת, במידה שיש גרורות מפושטות ניתן לעיתים להבחין בהן ויש לכך חשיבות להמשך הטיפול.
כיום ישנו שימוש גם בסינטיגרפיה שהוא כלי אבחוני טוב יותר, אך הוא אינו זמין ברוב המקומות.
מדידת אינסולין: מאחר שהממצא המשמעותי העיקרי באבחון הוא כאמור, מיעוט סוכר בדם, יש לשלול מחלות אחרות אשר יכולות להביא לממצא זה.
במחלות אחרות תהא רמת האינסולין בדם נמוכה במקביל למיעוט הסוכר בדם.
לפיכך, מציאה של רמת אינסולין גבוהה היא אבחנה ודאית של הגידול, רמת נורמלית מחשידה לגידול ורמה נמוכה שוללת את קיומו.
הסתכלות ומישוש הלבלב במהלך ניתוח בטן חוקר היא הדרך היעילה ביותר לאבחון מסות בלבלב כדוגמת אינסולינומה.
ניתן להשתמש גם בהזרקה תוך ורידית איטית של מתילן כחול אשר נספג באופן מועדף על ידי תאי הגידול ומאפשר ויזואליזציה קלה יותר שלו.
הטיפול במחלה מתקיים בכמה מישורים בהתאם לחומרת המחלה, גיל בעל החיים, מצבו הכללי וגם רצון הבעלים.
טיפול רפואי: הטיפול הרפואי מבוסס בעיקרו על האכלה תכופה במנות קטנות של מזון עשיר בסיבים המכיל סוכרים בלתי פריקים כדי לשמור על רמת סוכר מאוזנת בדם.
מטרת הטיפול התרופתי היא הפחתת הפרשת האינסולין ו\או אנטגוניזם של ההיפוגליצמיה וזאת באמצעות מספר תרופות מקובלות (סטרואידים, דיאזוקסיד, סטרפטוזוצין וסנדוסטטין).
במהלך אשפוז בבית חולים וטרינרי ניתן להשתמש בגלוקגון תוך ורידי לשמירה על רמות גלוקוז תקינות (גלוקגון מעורר את הכבד להפרשת גלוקוז וכן מעורר סינתזה של גלוקוז מגליקוגן).
במקרה של משבר מומלץ למרוח סוכר ענבים על החניכיים של החיה.
ניתוח: לפיום בטן חוקר יש במקרה זה חשיבות טיפולית ופרוגנוסטית.
הטיפול מבוסס על הסרת כמה שיותר מהרקמה הסרטנית בלבלב וכן הסרת גרורות נראות לעין אם ישנן.
במקרים שלא רואים את הגידול ניתן להסיר חצי מהלבלב.
הסרת הלבלב כולו בגידול מפושט פוגעת מאוד בסיכויי החיה לשרוד.
אחת הבעיות העיקריות עם הניתוח היא החזרתיות הרבה של המחלה בשל הישארות תאי גידול בלבלב, שכן את הלבלב קשה מאוד לנתח.
מיעוט הסוכר בדם לאחר הניתוח הוא סימן להישארות תאי גידול ויש לו משמעות שלילית לגבי סיכויי השרידות של החיה.
כימותרפיה: הטיפול הכימותרפי שנוי במחלוקת שכן הוא מלווה בתופעות לוואי קשות ואינו יעיל בחלק ניכר מהמקרים.
המתת חסד: במידה שאין אפשרות לטפל בחיה החולה והיא סובלת מאוד מהסימנים הקליניים מומלץ לשקול המתת חסד.
הפרוגנוזה של כלבים הלוקים באינסולינומה נחשבת שמורה והיא תלויה במשתנים רבים (ובעיקר בהימצאות גרורות בעת האבחון).
כפי שהוזכר, מרבית הגידולים יהיה ממאירים ומסיבה זו הפרוגנוזה לטווח הארוך אינה טובה.
עם זאת, ניתוח והסרת המסה העיקרית, בשילוב עם טיפול רפואי עשויים להאריך את זמן החיים של חיית המחמד באופן ניכר.
אינסברוק היא בירת המדינה טירול שבאוסטריה.
העיר, בה מתגוררים כ-120,000 תושבים (2008), ממוקמת על גדות נהר אין במקום התמזגותו עם עמק נהר זיל.
העיר נמצאת במרחק של 30 ק"מ ממעבר ברנר שבהרי האלפים, עובדה המקנה לה פרסום בינלאומי כמרכז של ספורט חורף.
האזכור הראשון של העיר הוא במסמך משנת 1187 כ-"Insprucke".
העיר שימשה כנקודה חשובה לחציית נהר אין, ומכאן שמה.
הנתיב דרך הרי ברנרפאס היה אז חיבור עיקרי של תחבורה ותקשורת בין הצפון לדרום, והנתיב המזרחי ביותר החוצה את האלפים.
ההכנסה של העיר משירות כתחנת מעבר גרם לשגשוגה.
העיר הפכה לבירת טירול בשנת 1429, ולקראת סוף המאה ה-15 המאוחרת העיר נהייתה מרכז אירופי של פוליטיקה ותרבות כשהקיסר מקסימיליאן הראשון העביר אליה את חצר האימפריה.
באותה תקופה נבנה בניין עם גג הזהב.
במשך המלחמות הנפוליאוניות העיר הועברה לבוואריה, שהייתה בת בריתה של צרפת.
המנהיג אנדריס הופר הוביל את הצבא הטירולאי לניצחון בקרב ברגאיסל נגד הכוחות המאוחדים של בוואריה וצרפת, וקידם את הפיכת אינסברוק לבירת טירול.
לאחר מכן הכוחות המאוחדים פלשו לטירול ואינסברוק הפכה לחלק מבוואריה עד 1814. לאחר קונגרס וינה העיר חזרה להיות תחת שליטה אוסטרית.
גופתו הגיבור הטירולאי אנדריס הופר, שהוצא להורג במאנטובה, הושבה 1823 לאינסברוק ונקברה בכנסיית העיר.
בשנת 1938 העיר סופחה לגרמניה הנאצית כחלק מהאנשלוס, על ידי אדולף היטלר.
בין השנים 1942–1945 הופצצה העיר 21 פעם והיא סבלה מהרס כבד.
אינסברוק נמצאת ליד צומת הכבישים המהירים A12 ו-A13 מה שמקנה לה גישה קלה לורונה שבאיטליה ולמינכן שבגרמניה.
התחנה המרכזית של אינסברוק היא אחת מתחנות הרכבת ההומות ביותר באוסטריה.
מסילת הרכבת האוסטרית חוצה את הנתיב הדרומי מערבי של הרי הברנרפאס, ומחבר לצפון איטליה ודרום גרמניה.
מנמל התעופה של אינסברוק יוצאות בין השאר טיסות לפרנקפורט, לונדון ווינה.
החשמלית העירונית כוללת שני קווים בתוך העיר, ושניים מסביב לה.
החשמלית תורחב בשנים הבאות ותגיע לעיירה האל אין טירול במזרח ולעיירה פלס במערב.
בעיר ישנם כמה קווי אוטובוס.
קווי המיניבוס שבעיר ינטשו בעקבות הרחבת קווי החשמלית.
בעקבות מיקומה של העיר בין הרים, היא מקום אידיאלי לסקי בחורף ולטיפוס הרים בקיץ.
סביב העיר ישנם כמה אתרי סקי, ובהם אקסאמר, ליצום, איגלס, זפלד, טולפס ועמק שטובאי.
אתרים אלה עושים לאפשרי את הסקי אפילו בקיץ בשטחים מכוסי הקרח שבהם.
העיר אירחה פעמיים את משחקי החורף האולימפיים: פעם ראשונה בשנת 1964, ופעם שנייה בשנת 1976, כמחליפת מקום של דנוור, שדחתה את משחקי החורף שהיו אמורים להתקיים בה.
דבר זה עושה אותה לאחת משלוש הערים היחידות שאירחו שני משחקי חורף אולימפיים, יחד עם סנט מוריץ שבשווייץ ולייק פלאסיד בארצות הברית.
נוסף לכך, היא אירחה פעמיים ברציפות את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנים 1984 ו-1988, יותר מכל עיר אחרת.
אינסברוק הייתה גם אחת הערים המארחות של יורו 2008 שהתקיים באוסטריה ובשווייץ.
העיר אינסברוק אירחה את אולימפיאדת החורף לנוער בינואר 2012, אולימפיאדת החורף לנוער הראשונה בהיסטוריה.
בחירות 2006 המקומיות הניבו את התוצאות הבאות:
מפלגה אחוזי תמיכה צד פוליטיפיר אינסברוק
הרשימה החופשית רודי פדר שפיל
אינסברוק נחשבת לעיר אוניברסיטאית עם מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
המוסד המוכר ביותר הוא אוניברסיטת אינסברוק (Leopold-Franzens-Universität), האוניברסיטה הרפואית של אינסברוק והאוניברסיטה למדע יישומי (MCI Management Cente Innsbruck).
אינסברוק היא עיר תאומה של הערים:
זימון בוכר (נולד ב-2000) - שחיין, סגן אלוף העולם לשנת 2024 במשחה ל-200 מטר פרפר
איניים (שם מדעי: Iniidae) היא משפחה מתת-סדרת לווייתני שיניים של דולפיני נהרות החיים בנהרות הטרופיים של אמריקה הדרומית.
לדולפינים אלה ישנם לסתות מוארכות בעלות הרבה שיניים, עיניים קטנות, ראש מוגבה, סנפירי גב וזרועות קטנים וצבעם ורדרד-אפור.
אורכם יכול להגיע ל-2.6 מ'.
הם חיים במים מתוקים ולעיתים ביערות מוצפים, בעיקר סביב מימי האמזונאס ותרים אחר דגים שונים כולל דגי פיראנה וסרטני מים מתוקים.
בעבר נכלל במשפחה מין יחיד - דולפין האמזונאס אך על פי מחקרים ובדיקות גולגולות התגלו עוד 2 מינים.
מין דולפין נהרות ארגואיי (Inia araguaiaensis)
מין דולפין נהרות בוליביאני (Inia boliviensis)
מין דולפין נהרות אמזוני (Inia geoffrensis)
אִינְסוּלִינוֹמָה (Insulinoma) היא גידול נדיר, אשר מפריש את הורמון האינסולין בכמות מוגברת.
מקור הגידול כמעט תמיד מתאי בטא בלבלב.
החולים סובלים מרמה נמוכה של גלוקוז בדם - היפוגליקמיה - תופעה אשר משתפרת בזמן אכילה.
האבחנה נעשית בדרך כלל על פי צרוף של רמה נמוכה של גלוקוז בדם יחד עם רמה גבוהה של אינסולין ושל פפטידים נוספים הקשורים לתהליך יצירת האינסולין, ויחד עם עדות לקיום גידול בלבלב, כגון באמצעות הדמיה רפואית.
שכיחות הגידול: בין 1 ל-4 חולים לכל מיליון איש בשנה.
ברוב המקרים הגידול קטן - פחות מ-2 ס"מ.
השכיחות לממאירות (שליחת גרורות) בין 5% ל-30%.
ב-5% מהמקרים החולים סובלים גם מגידולים בבלוטת הפאראתירואיד ובבלוטת יותרת המוח - תופעה רפואית הקרויה ניאופלזיה אנדוקרינית מרובה סוג 1 - Multiple endocrine neoplasia type 1.
ירידת רמת הגלוקוז בדם - היפוגליקמיה - המתבטאת בהתחלה בסימנים נוירולוגיים שונים כגון כאבי ראש, עייפות, ראייה כפולה או מטושטשת, הסימנים מוקלים בזמן אכילה.
במצבים חמורים יותר: הזעת יתר, רעד, פעמת, חרדות, בחילות, התכווצויות ועד לתרדמת.
לעיתים ניתן להבחין גם בעלייה רבה במשקל הגוף.
יש לחשוד במחלה זו למי שסובל מסימנים של היפוגליקמיה בזמן צום עם רמות גלוקוז בדם של פחות מ-45 מ"ג לדציליטר - ובתנאי שסימני ההיפוגליקמיה נעלמים עם מתן גלוקוז.
בבדיקות דם נוספות תימצא רמה גבוהה של אינסולין, של פרו-אינסולין (פפטיד ממנו נוצר האינסולין) ושל פפטיד-C (תוצר לוואי בעת הפיכת פרו-אינסולין לאינסולין).
היפוגליקמיה גורמת לדיכוי בהפרשה תקינה של אינסולין, אך לא תגרום דיכוי בהפרשת אינסולין במצב של אינסולינומה.
מבחן דיכוי אינסולין הוא בדיקה רפואית, במהלכה החולה צם 72 שעות תחת השגחה רפואית, אך מותר לו לשתות משקאות נטולי קלוריות ונטולי קפאין.
רמת הגלוקוז בדם נמדדת לעיתים קרובות, עד אשר הרמה יורדת פחות מ-49 מ"ג לדציליטר או עד אשר מופעים סימנים קליניים של היפוגליקמיה, ואז נלקחים בדיקות דם של אינסולין, של פרו-אינסולין ושל פפטיד-C.
רמת שלושת החומרים האלה תהיה גבוהה במצב של אינסולינומה.
ניתן לגלות את הגידול באמצעים בלתי פולשניים: אולטרה סאונד, טומוגרפיה ממוחשבת ודימות תהודה מגנטית, או באמצעים פולשניים: אנגיוגרפיה, ואף טכנולוגיות מתקדמות של מדידת רמת אינסולין המופרש לוורידים מאזורים שונים של הלבלב.
הטיפול העיקרי הוא כריתת הגידול בניתוח שעלול להוביל לכריתת חלק מהלבלב.
חולים שלא ניתן לנתח אותם, או עם גידולים שלא ניתן להסירם, יקבלו תרופות שחוסמות הפרשת אינסולין כגון diazoxide או somatostatin.
במקרה של גידול בעל אופי סרטני (גרורות) - תינתן כימותרפיה מתאימה.
רוב החולים עם אינסולינומה שפירה יכולים להרפא באמצעות ניתוח, אולם תופעות המחלה עלולות לחזור במקרה של גידולים מרובים.
כ-2% מהחולים מפתחים סוכרת מסוג 1 לאחר הניתוח.
מחוז אינסברוק הוא מחוז מנהלי במרכז מדינת טירול שבאוסטריה.
הוא מקיף את העיר אינסברוק, המהווה מחוז מנהלי עצמאי.
בנוסף, הוא גובל במערב במחוז אימסט, במזרח במחוז שוואץ, בצפון במדינת בוואריה שבגרמניה, ובדרום בדרום טירול שבאיטליה.
מחוז אינסברוק הוא הגדול במחוזות טירול.
הוא נמצא בעמק נהר האין ונופו הררי.
גבולו הדרומי, ובתוכו מעבר ברנר, מעוצב על ידי שרשרת הרי האלפים.
מחוז אינסברוק מסתמך על ענף התיירות; בנוסף, קיימים מספר עסקים חשובים באזור, כמו חברת הקריסטלים סברובסקי וקיימת גם הסתמכות על ענף החקלאות.
קיימים ריכוזי תעשייה ועסקים בערים ואטן, וולס, אבסם, האל אין טירול, קמטן אין טירול וטלפס.
אינמורטי (באיטלקית: Innamorati) הוא מושג מן הקומדיה דל'ארטה, המתאר דמויות של אוהבים צעירים.
מקור המונח בשם התואר האיטלקי, "מאוהב".
באפיון דמויות האוהבים משולבים תשוקה, רומנטיקה, יהירות ושירה - ומעט מאוד התנהגות שקולה.
במחזה טיפוסי של הקומדיה דל'ארטה, האוהבים עוברים חוויות שונות קשות לפני שהם מתאחדים בסוף המחזה.
האוהבים בדרך כלל יהירים, ונראה לעיתים שהם מאוהבים בראש ובראשונה בעצמם (או באידאה של האהבה) מאשר בבני זוגם.
הגברים בזוגות בדרך כלל חמושים, ואינם פחדנים (בניגוד לדמות אחרת של קומדיה דל'ארטה, איל קפיטנו); וחלקם גם נכונים לקרב.
גם אם בן הזוג הוא בעל דרגת קפיטן, הוא אינו איל קפיטנו מעורר הגיחוך.
פלמיניו סקאלה היה אחד ממעצבי הדמות של האוהב הצעיר פלאביו.
איזבלה אנדריני עיצבה את דמותה של האוהבת, שסקאלה קרא אותה על שמה, איזבלה.
אינסולה היה הכינוי לסוג של מבנים, בהם נהגו להתגורר תושבי המעמדות הנמוכים ברומא העתיקה.
מקור השם הוא במילה הלטינית ל"אי", וזאת בשל דמיונו של המבנה, ממעוף הציפור, לאי בין הרחובות שסביבו.
בקומת הקרקע של האינסולה היו חנויות או טברנות, ובקומות העליונות היו דירות מגורים.
מבנים אלו החלו להיבנות בשל הצפיפות הגדולה בעיר רומא ובשל המחסור בקרקעות לבנייה בתוך העיר.
מבני אינסולה הגיעו לגבהים של 6 - 8 קומות, כאשר מספר הדירות הלך וקטן ככל שהקומה הייתה גבוהה יותר.
המבנים, שהיו למעשה משכנות עוני, נבנו באיכות נמוכה ונטו להתמוטט.
כמו כן מבנים אלה היו רגישים לשריפות.
הדירות בקומות העליונות היו הזולות ביותר, בשל הצורך להגיע אליהן במדרגות, ובשל החשש להילכדות בהן בעת שרפה, בשל הקושי להיחלץ.
בשל כך התגוררו בדירות העליונות בעיקר בני המעמד הנמוך ביותר מקרב הפלבאים, ההומיליורס (Humiliores).
סטראבו מציין כי בחלק מהאינסולות היו מים זורמים ואף ביוב, אולם מרביתן היו מבני מגורים צפופים בתנאים סניטריים קשים.
תושבי האינסולה נאלצו להעלות את המים לדירתם במדרגות, ולשפוך את השפכים מחלונות הדירה לרחוב.
בקומות הנמוכות היו יותר דירות, עד שמונה או תשע בקומה, והן היו מרווחות יותר ויקרות יותר.
קומה זו אכלסה לעיתים את דירתו של בעל האינסולה, שהתגורר בה והשכיר את שאר הדירות.
במבנה אינסולה של כ-400 מ"ר יכלו להתגורר למעלה מ-40 אנשים.
בשל החשש מהתמוטטות המבנים, הורה הקיסר אוגוסטוס על הגבלת גובהן של האינסולות ל-70 רגל (כ-20.7 מטרים).
בעקבות השרפה הגדולה של רומא בשנת 64 הורה הקיסר נירון על החמרת הגבלת הגובה ודרש שהמבנים לא יעלו על גובה של 17.7 מטרים.
בשלהי המאה השנייה היו ברומא למעלה מ-50,000 מבני אינסולה, לעומת כ-2,000 מבנים פרטיים.
רק עם ירידתה של האימפריה הרומית והצמצום באוכלוסיית העיר, פחת הצורך במבני המגורים הצפופים.
אינס דה בובדייה (בספרדית: Inés de Bobadilla, מכונה במספר מקורות גם איסבל, 1505–1543) הייתה האישה היחידה שכיהנה כמושלת קובה.
דה בובדייה, בתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדראריאס אווילה, שייסד את פנמה סיטי, נישאה ב-1537 למגלה הארצות ארננדו דה סוטו.
דה סוטו שימש באותה העת מושל קובה, וכאשר יצא למסעו בפלורידה ובדרום ארצות הברית של ימינו, מילאה דה בובדייה את מקומו, עד שהלכה לעולמה ב-1543. דה סוטו עצמו מת ב-1542.
בשנת 1643, מאה שנים לאחר מותה של דה בובדייה, הוקמה בראש מגדל השעון של הקאסטיו דה לה ריאל פוארסה בהוואנה שבשבת בדמות אישה.
על פי ההשערות, האישה מייצגת את דמותה של דה בובדייה, שנהגה לעמוד מדי יום בראש מגדל ולהביט לעבר הים, בציפייה לשובו של בעלה.
אינמרסט (Inmarsat) הוא שם כולל לרשת לווייני תקשורת המשמשים בעיקר כלי שיט, ומכאן שמה שמשמעותו "לוויין בלב ים".
לווייני האינמרסט (4 לוויינים בשימוש ועוד 2 לווייני גיבוי) ממוקמים מסביב לכדור הארץ (אחד מעל האוקיינוס ההודי, שניים מעל האוקיינוס האטלנטי ואחד מעל האוקיינוס השקט).
הם מכסים את מרבית שטח כדור הארץ בין 70° צפון ל 70° דרום, כאשר עיקר הכיסוי שלהם מתרכז באוקיינוסים.
הלוויינים משמשים להעברת תקשורת בין כלי שיט והחוף או בין כלי שיט לכלי שיט אחר.
המערכת נוסדה כחלק ממערכת מצוקה ובטיחות ימית גלובלית (GMDSS, או Global Distress and Safety Services) והיא משלבת לוויינים ותחנות רדיו למטרות הצלה ומצוקה של כלי שיט בכל רחבי העולם.
השימוש בלוויינים מאפשר הגדלת הטווח והאפשרות לזיהוי המצוקה גם כאשר כלי השיט רחוק מטווח רדיו, ולכן מאפשר סיוע מהיר יותר לכלי שיט במצוקה.
שירותי הטלפון והנתונים בזמן מצוקה אינם בתשלום, והחברה מרוויחה מהענקת שירותים נלווים לימאים ולחברות הספנות.
כיום משמשים הלוויינים גם לתקשורת עם מטוסים ועם תחנות קרקע (ציי רכב או מטיילים באזורים ללא קליטה אחרת, בדומה לאירידיום).
לווייני אינמרסט מאפשרים תקשורת קול, נתונים ואפילו גישה לאינטרנט מכל מקום בעולם השוכן באזורי הכיסוי, ומאפשרים לימאים תקשורת מהירה אך עדיין יקרה עם הבית גם מלב ים.
המערכת הוקמה בשנת 1979 ביוזמת ארגון הימאות הבין-לאומי.
היא פעלה כגוף בין-ממשלתי על מנת לסייע לכלי שיט במצוקה.
בהפעלתה היו מעורבות 28 ממשלות, המשרדים היו ממוקמים בלונדון.
בשנת 1999 הפכה לחברה פרטית, ובשנת 2005 אף הונפקה בבורסה לניירות ערך בלונדון.
תאריך שיגור חללית אתר שיגור/משגר יצרן הערות 20 בדצמבר 1981 MARECS-A מרכז החלל הגיאני אריאן 1 בריטיש אירוספייס ?
9 בספטמבר 1982 MARECS-B מרכז החלל הגיאני אריאן 1 בריטיש אירוספייסשיגור נכשל 10 בנובמבר 1984 MARECS-C מרכז החלל הגיאני אריאן 3 בריטיש אירוספייס פעל עד לשנת 2002
תאריך שיגור חללית אתר שיגור/משגר יצרן הערות 28 ביוני 2017 Inmarsat-S מרכז החלל הגיאני אריאן 5 Thales Alenia Space פעיל
תאריך שיגור חללית אתר שיגור/משגר יצרן הערות 22 בדצמבר 2021 Inmarsat-6 F1 מרכז החלל טנגשימה H-II איירבוס ביטחון וחלל פעיל 18 בפברואר 2023 Inmarsat-6 F2 נמל החלל קייפ קנוורל פלקון 9 איירבוס ביטחון וחלל פעיל
איניש בג (Inis Beag; בגאלית אירית: "אי קטן") הוא שם בדוי של אי הממוקם מערבית לאירלנד.
האנתרופולוג ג'ון מסנג'ר, שחי באי במשך 13 שנה בשנות ה-50 וה-60 פרסם מאמר בו תיאר את הקהילה הקתולית באי כמתאפיינת בהתנהגות מינית שמרנית קיצונית.
לפי מסנג'ר הייתה התייחסות מצד שני המינים לפעילות מינית כדבר רע, שיש לסבול בלית ברירה, על מנת להתרבות בלבד.
נשיקות, התגפפויות וכל גילויי החיבה גם כלפי ילדים נחשבים לאסורים.
במאמר ניתן לאי שם בדוי על מנת להגן על תושביו.
מאוחר יותר נחשף כי שמו האמיתי של האי הוא אינישיר .
מסנג'ר פרסם עוד כמה חיבורים וספרים על האי ותרבותו אך פרט לעבודותיו לא נערכו מחקרים אחרים על הקהילה באי.
אינס מארי לטיסיה אגלאנטין דה סנייאר דה לה פרסאנז' , היא דוגמנית,
דה לה פרסאנז' נולדה בגאסן, ואר, צרפת, בתם של אנדרה דה סנייאר דה לה פרסאנז' (נולד ב-1932) (מרקיז), סוכן מניות צרפתי, וססיליה סאנצ'ס סירס, דוגמנית ארגנטינאית.
היא גדלה בסמוך לטחנת קמח מהמאה ה-18 מחוץ לפריז עם שלושת אחיה.
סבתה הייתה מאדאם סימון ז'קינו, יורשת משפחת הבנקאות לאזאר.
בשנות השמונים היא הייתה הדוגמנית הראשונה שחתמה על חוזה דוגמנות בלעדי עם בית האופנה העילית, שאנל, לה עיצב קרל לגרפלד, והיא נהפכה למוזה שלו.
אולם, ב-1989, לגרפלד ודה פרסאנז' נקלעו לריב ועזבו את החברה.
ייתכן שהוויכוח היה, לפחות בחלקו, בשל החלטתה להשאיל את דמותה למריאן, סמלה של הרפובליקה הצרפתית.
נמסר שלגרפלד גינה את החלטתה, באומרו שמריאן היא התגלמות של "כל מה שמשעמם, בורגני, ופרובינציאלי" ושהוא לא ילביש מונומנטים היסטוריים.
בשנות התשעים היא נישאה ללואיג'י ד'אורזו.
(נפטר ב-23 במרץ 2006), מנהל רכבת איטלקי, שממנו יש לה שתי בנות.
נכון לשנת 2009, דה לה פרסאנז' אינה מדגמנת עוד לעיתים קרובות.
כיום היא אשת עסקים שבבעלותה רשת של בוטיקים לבגדים, מעצבת אופנה ויועצת לז'אן-פול גוטייה.
היא הציגה בגד של גוטייה עבור קולקציית אביב/קיץ 2009 בשבוע האופנה העילית בפריז והלכה על המסלול במהלך האירוע בגיל 51.
אינסה מיקולאז'וונה קראבץ היא אתלטית אוקראינית, אלופה אולימפית בקפיצה משולשת ובעלת מדליית אולימפית בקפיצה לרוחק, אלופת עולם ושיאנית העולם בעבר בקפיצה משולשת (15.50 מטר).
שיאה העולמי החזיק מעמד 26 שנים עד שנשבר.
אינסה קראבץ נולדה בדניפרופטרובסק בשם אינסה שוליאק.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה קראבץ במקום 10 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.46 מטר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה קראבץ במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.12 דקות, אחרי הייקה דרקסלר מגרמניה (7.14 מטר) ולפני ג'קי ג'וינר קרסי מארצות הברית (7.07 מטר).
בשנת 1993 הושעתה קראבץ לשלושה חודשים בשל אימרוץ.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה 1995 זכתה קראבץ במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.50 מטר, לפני אווה פרנדז'בה מבולגריה (15.18 מטר) ואנה ביריוקובה מרוסיה (15.08 מטר).
אולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה קראבץ במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אולימפי חדש של 15.33 מטר, לפני אינה לסובסקאיה מרוסיה (14.98 מטר) ושרה קספרקובה מצ'כיה (14.98 מטר).
בנוסף, היא השתתפה בתחרות הקפיצה לרוחק אך פסלה בכל שלושת הניסיונות שלה כבר בשלב המוקדמות.
קראבץ סבלה מפציעה קשה בשנת 1997 שמנעה ממנה להשתתף בתחרויות גם בשנת 1998.
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד 1999 סיימה קראבץ במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.49 מטר.
ביולי 2000 הושעתה קראבץ לשנתיים לאחר שנימצא שהשתמשה בסטרואידים.
אינס דירס-נואק היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית (מוסקבה 1980) בעלת 5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב, אלופת אירופה ושיאנית עולם.
דירס נולדה בעיירה בשם רוחליץ, 26 ק"מ צפונית-מערבית לקמניץ.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה דירס במספר המדליות הרב ביותר בתחרות מבין הגברים והנשים.
היא זכתה ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1981 זכתה דירס ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
אינסה ארמנד הייתה מהפכנית רוסיה ממוצא צרפתי.
ככל הנראה הייתה מאהבת של ולדימיר לנין.
אליזבט פשו ד'ארבנביל נולדה בפריז למשפחת זמרי אופרה.
בשנת 1889 היא עברה להתגורר באימפריה הרוסית ועבדה כאומנת במשפחת ארמנד.
בהיותה ברוסיה היא החליפה את שמה הפרטי ל"אינסה".
בשנת 1893 היא התחתנה עם בן המשפחה בה עבדה.
היא חיה עם בעלה 9 שנים ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1902 היא התגרשה ממנו והתחתנה עם אחיו הצעיר ולדימיר.
תוך זמן קצר נולד לה בן.
אינסה ארמנד התעניינה בספרות מהפכנית ובשנת 1904 היא התקבלה כחברה במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בעקבות השתתפותה במהפכת 1905 היא נשלחה לגלות למחוז ארכנגלסק.
בשנת 1908 היא נמלטה תחילה לסנקט פטרבורג ואחר כך לשווייץ.
בהיותה בשווייץ בעלה נפטר משחפת.
ארמנד עברה לבריסל ולמדה כלכלה באוניברסיטה מקומית.
בשנת 1909 ארמנד נפגשה עם ולדימיר לנין.
הם התקרבו ולדעת רוב ההיסטוריונים התפתח ביניהם קשר רומנטי.
ארמנד עבדה בבית הספר של המפלגה ותרגמה עבודות של לנין לצרפתית.
כאשר לנין עבר לפריז ארמנד עם ילדיה התגוררו בבנין הקרוב.
בשנת 1912 ארמנד חזרה לתחומי האימפריה הרוסית באופן לא-חוקי, נעצרה ולאחר שחרור עזבה את המדינה.
תקופה מסוימת היא התגוררה בקרבת לנין ואשתו בסביבת קרקוב.
בשנת 1917, ביחד עם ולדימיר לנין ובולשביקים נוספים היא חזרה לרוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר ארמנד כהנה בתפקידים שונים בממסד הסובייטי במוסקבה והתגוררה בקרמלין בו שוכנו ראשי הממשל.
בשנת 1920 ארמנד ארגנה ועידת נשים קומוניסטית בינלאומית במוסקבה.
עקב מצב בריאותה, לנין שלח אותה לבית הבראה על חופי הים השחור.
בדרכה חזרה למוסקבה היא חלתה בכולרה ונפטרה בתחנת רכבת ליד נלצ'יק.
גופתה הועברה למוסקבה והיא נטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין במקום שמור לראשי המפלגה.
בהתאם לעדויות של אנג'ליקה באלאבנוב ואלכסנדרה קולונטאי ולדימיר לנין נשבר בהיוודע למותה והדבר "קיצר את חייו".
ילדיה של ארמנד הגיעו לרוסיה הסובייטית וטופלו על ידי בני משפחת לנין.
במיתולוגיה השומרית, אִינַנָּה היא מלכת השמיים והארץ, אלת האהבה, המין, הפריון והמלחמה, אחראית על כוכב השחר, פטרונית הזונות ופטרוניתה של העיר ארך.
דמותה היוותה השראה לאישתר האכדית, המוכרת יותר.
השם 'איננה' הוא כפי הנראה קיצור של 'נינאנה', שפירושו בשומרית "מלכת השמיים" (או "גבירת השמיים").
היא נחשבה אחראית על צמיחת היבולים ופריון החיות ועל פוריות בני האדם.
בעקבות מסעה לשאול יוחסה לה גם האחריות לגרימת מוות שלא בעיתו ולידה מחדש.
כך, מלבד תפקידה כמלכת השמיים והארץ, היא שלטה גם בעולם אשר מתחת לארץ.
איננה היא האלה החשובה ביותר במיתולוגיה השומרית, ושני קווי אופי מנוגדים שולטים בדמותה:
אלת האהבה החושנית המייצגת את הפריון - מתגלמת בכוכב הערב.
אלת המלחמה המייצגת את המוות - מתגלמת בכוכב הבוקר.
ניגודים אלה בדמותה של איננה משקפים את מארג החיים והמוות בהתאם לפריחה או לקמילה בטבע.
בדמותה כאלת פריון, איננה מזוהה עם אהבה חושנית, אך לא עם נישואים.
כך למשל, באפוס "עלילות גילגמש", הגיבור מונה שורה של מאהבים ובעלים שהיו לה ואת הסוף המר שפקד אותם.
חשיבותה של איננה במיתולוגיה השומרית משתקפת בקשרי המשפחה עם האלים החשובים ביותר בפנתיאון.
איננה היא אחותם של אותו (Utu), אל השמש, ושל ארשכיגל (Ereshkigal), אלת המוות והשאול.
כמו כן, היא מופיעה בטקסטים רבים כרעייתו של האל תמוז, אל הרועים של העיר ארך.
במספר מיתוסים היא נתפסת כבתם החשובה ביותר של ננה (Nanna) אל הירח, ונינגל אשתו, פטרוני העיר השומרית אור.
ואולם, במסורות אחרות שהשתרשו יותר במיתולוגיה הבבלית המאוחרת, היא נזכרת לעיתים כבתו או רעייתו-פילגשו של אנו (An) אל השמיים.
במסורת אחרת היא מתוארת כבתו של אנכי אל החוכמה.
מטבע הדברים, האלות של המזרח התיכון הקדום מילאו תפקיד נקבי והגדירו את ה"נשי" במשפחה, בתרבות ובחברה.
הן מופיעות בהקשרים של לידה ובריאת האדם ובדרך כלל הן פטרוניות של תחומים המאפיינים נשים בתרבות השומרית, כמו: טוויה, אסמים, עדרי כבשים, שיכר וכתב.
איננה יוצאת דופן בהקשר זה: על אף שהיא אלה-נקבה, היא מתאפיינת בחציית הגבולות שהציבה החברה לנשים במסופוטמיה: היא מוצגת כאלת מלחמה אכזרית, כאשר בחברה פטריארכלית אלימות אינה מצויה בתחום הנשי.
על אף שיש לאיננה ילדים, אין היא מתוארת כאם כמו אלות אחרות, אלא דווקא כמאהבת.
היא משמשת כפטרונית הזונות וגם המיניות שלה קיצונית ואינה יודעת שובע.
בשירי החיזור השומריים איננה מוצגת כנערה שממלאה את כל התפקידים כמצופה, כלומר היא אינה נענית לחיזור בקלות, אינה ממרה את פי הוריה ואחיה, והיא ממתינה ככל נערה להצעת נישואים.
אך כשמתממשים הנישואים אין היא הופכת לדמות אם ואינה מקבלת חובת אשת איש, ומכאן גם חוסר המנוח שלה: היא יוצאת למסעות ומשתמשת במיניות שלה, בהשפעתה ובעורמתה כדי לחצות את הקווים הנורמטיביים בין נשים וגברים.
איננה מופיעה באמנות המסופוטמית כשהיא עומדת על לביאה/לביאות, בידיה סמלי שלטון - שרביט וטבעת, על ראשה כובע קרניים המציין אלוהות בכירה, ראשה עשוי בתסרוקת 'תלתלי חתחור' והיא מלווה בינשוף החכם, החיה המיוחסת לה.
עמוד שער עשוי קנים המכופף בחלקו העליון בצורת תלתל מייצג אותה.
הכוכב שלה היה נוגה (ונוס) ובאמנות הוא מופיע בצורה של כוכב בעל שמונה קרניים.
במיתוס זה, אל החוכמה והמים המתוקים, אנכי, מפליג לעולם המתים (השאול).
סערה אדירה מתחוללת בנתיב המסע של הספינה ורוח עוקרת משורשיו עץ אשר צמח על שפת נהר הפרת.
עץ החולופו ניצל בזכות האלה איננה שעוברת באזור ושותלת אותו בגנה הקדוש.
האלה מטפחת את העץ ומקווה להכין ממנו בבוא היום כס-מלכות ומיטה.
ואולם הנחש הארסי, הנשר המיתולוגי אנזו והעלמה לילית משתלטים על העץ ובונים בו את ביתם.
בצערה הרב איננה כורעת לצד העץ ומבקשת עזרה מאחיה אותו, אל השמש, שאינו חש לעזרתה.
לאחר מכן היא פונה לגילגמש השומע את קריאתה, עוטה את שריונו ומגרש את החיות.
הוא הורג את הנחש הארסי, מבריח את הנשר ואת לילית, עוקר את העץ ובונה לאיננה כס מלכות ומיטה מהעץ.
על פי מיתוס זה, איננה חפצה להרבות את שגשוג עירה, ארך, ולעשותה למרכז התרבות של שומר.
לשם כך מחליטה האלה ללכת לארידו, המרכז העתיק של תרבות שומר, בו התגורר האל אנכי, אדון החכמה, המופקד על ה"מה" (me, אותות האלוהות) ולהתחבר לחוכמתו.
כטוב לבם בשיכר מציע אנכי לבתו איננה את כל כוחות השמיים והוא מעניק לה את ה-me האלוהיים.
לאחר שהאל אנכי מתפכח משכרונו, הוא מתחרט על נדיבותו ושולח את משרתו איסימוד (Isimiud) להשיבם.
איננה מצליחה, בעזרתה של נינשובור (Ninshubur), העוזרת הנאמנה שלה, להביא את כל המתנות לעיר ארך.
לאנכי לא נותר אלא להשלים עם העניין ולברך את העיר, וכך מביאה איננה לעליית ערכה של העיר ארך ולמיקומה כמרכז התרבות והדת של מסופוטמיה הקדומה.
מיתוס נוסף על האלה איננה, שלא שרד בשלמותו, מספר עליה ועל גנן חרוץ בשם שוכלתודה.
הגנן, המנסה לשווא לגדל צמחים, סובל מרוחות הזעף שמייבשות את מעשי ידיו.
לאחר היוועצות עם גורמי השמיים הוא נוטע עץ כדי להגן על גינתו.
במהלך מסעותיה אל ההרים הגיעה האלה איננה אל העץ ששוכלתודה נטע.
היא הייתה עייפה מהמסע ונרדמה בצילו, והגנן פשט מעליה את בגדיה ובעל אותה בשנתה.
כשהאלה התעוררה וגילתה מה קרה היא התמלאה חימה ושילחה מכות על הארץ, הראשונה שבהן - מכת דם.
היא הכריזה שלא תשקוט עד אשר תמצא את האיש שחילל כבודה.
הגנן שמע לעצת אביו, זנח את שדהו ומצא לו מקלט.
שלא הצליחה למצוא את האיש, פנתה לעזרתו של האל אנכי, שהסגיר לידיה את הגנן.
הגנן ביקש לחוס על חייו, אך האלה לא סלחה לו.
סוף העלילה לא נשתמר, אך ייתכן שניתן להסיק מה היה גורלו של הגנן על פי המסופר בעלילות גילגמש.
גילגמש מונה את סופם המר של מאהביה של איננה; אחד ממאהבי האלה הוא גנן בשם אישולנו, ועל פי דבריו של גילגמש, איננה הפכה אותו לחולד.
נוסף על מיתוסים, דמותה של איננה מככבת גם בשירי אהבה שומריים.
שירים אלה מתארים את אהבתם של האל תמוז (דומוזי) והאלה איננה, חיזוריהם והתייחדותם.
חוקרים משערים, כי שירים אלה קשורים לטקס הפולחני של "נישואי הקודש".
בטקס זה, המלך, המייצג את האל תמוז, נושא לאישה את הכוהנת, המייצגת את האלה איננה.
לפי האמונה השומרית, איננה התייחדה עם תמוז מדי שנה, בטקס נישואי הקודש, שהתקיים בראש השנה השומרי.
יום זה נחשב ליום אשר בו "נחרצו הגורלות בשמיים", ומטרת הטקס הייתה לעורר את התחדשות הצמחייה עם רדת גשמי החורף, להבטיח את פריון הארץ, וכנראה גם את שלומו והצלחתו של המלך.
התייחדותם של איננה ותמוז סימלה, על פי המשוער, פרץ אהבה ופריון בו פורסת האלה את חסותה על המלך הצעיר והוא מבטיח את פריונה של האלה ושל האדמה בתמורה.
שירי האהבה התאפיינו בלשון ציורית עשירה, דימויים ומטפורות הבאים לידי ביטוי בשני מישרים בו זמנית - הרובד הארוטי, החיבור בין גבר לאישה; והרובד של פריון האדמה.
יש העומדים על הדמיון הלשוני והסגנוני בין שירים אלו למגילת שיר השירים.
אחד השירים פותח בדו-שיח בין אותו, אל השמש ואחיה של איננה, ובין האלה איננה עצמה.
אותו מנסה להשיא אותה לתמוז הרועה, ואיננה מעדיפה דווקא את האיכר.
בסופו של דבר משכנע הרועה את איננה להינשא לו, לאחר שהוא מונה את מעלותיו.
מיתוס זה מתאר את מעשה ירידתה של איננה אל השאול, ובו הגיעה פרשת אהבתם של איננה ושל תמוז/דמוזי אל שיאה הטרגי, שבמסגרתו נגזר על תמוז לרדת שאולה.
הסיפור פותח בתיאור שאיפתה של איננה לרדת אל השאול, כפי הנראה כדי לקחת את השלטון שם מידי אחותה ארשכיגל, אלת המוות.
לקראת מסעה של האלה אל השאול, היא מכינה את עצמה באמצעות למידת חוקי השאול.
אחר כך היא עוטה על גופה בגדים נאים ותכשיטים כיאה לאלה בכירה במעמדה העומדת לצאת לדרכה.
איננה חרדה פן תמית אותה אחותה ארשכיגל בתחומי ממלכתה, ולכן היא מחליטה לתכנן את הצלתה.
נינשובור, עוזרתה הנאמנה מצטווה כי אם לא תשוב איננה מן השאול, עליה לשאת קינה, לבכות ולהתאונן, ובכך לבקש את עזרתם של האלים הגדולים.
על נינשובור לפנות תחילה לניפור, עירו של אנליל, ראש האלים של הפנתיאון השומרי, ולהתחנן שיצילה.
אם יסרב ראש האלים לעשות זאת, על עוזרתה לפנות לאור, עירו של אל הירח ננה, אביה של איננה.
אם גם אל הירח יסרב לסייע, עליה לפנות לארידו, עירו של אנכי, אל החוכמה, "היודע מזון חיים" וגם "יודע מֵי החיים" - כלומר בעל הסגולה להחיות מתים, והוא בוודאי יעזור.
איננה יורדת לשאול, וארשכיגל מצווה על רב השוערים של השאול, נתי, שיוביל את איננה דרך שבעת השערים ויגרום לה להסיר את מלבושיה וקישוטיה בכל שער, כדי לקחת ממנה את כוחותיה האלוהיים ולבייש אותה כאשר תתייצב בפניה, וכך תוכל להמיתה.
ואכן כך היה: ערומה הובלה איננה על ברכיה.
אחותה ומועצת שבעת השופטים של השאול, אספת האנונה, גוזרים את דינה של איננה.
או אז נתנה בה ארשכיגל, אחותה, את "עין המוות", אשר הופכת אותה לגווייה חסרת חיים.
את הפגר הם תולים על וו בקיר.
כאשר איננה לא שבה לאחר שלושה ימים, פורצת נינשובור בקינה, אך האלים משיבים פניה ריקם, בתואנה כי הירידה לשאול מהווה טאבו לאלי העולם העליון, ומי שיורד לשאול חייב לשאת בתוצאות.
מכל האלים רק האל אנכי, אל החוכמה, מביע צער ורצון לעזור.
הוא בורא שני יצורים המסוגלים לחדור לשאול משום שהיו נעדרים תכונות אנוש, מעניק להם את יכולת "מזון החיים" ו"מי החיים", ושולח אותם להשיב את איננה.
היצורים חומקים מבעד לשערים אל השאול, ושם הם פוגשים בארשכיגל הכורעת ללדת ונאנקת בכאבים.
שני היצורים מביעים הזדהות עם סבלה, ובזכות חסד זה, האלה ארשכיגל מאפשרת להם לקחת את הגווייה.
אז מחיים היצורים את האלה איננה באמצעות מי החיים ומזון החיים.
איננה ממהרת לברוח, אך חוק השאול קובע שאין מי שישתחרר מממלכת המוות ולא ישאיר תחליף תחתיו, ולכן שדי השאול דבקים אליה והיא חוזרת מלווה בהם.
תפקידם להבטיח שהיא תחזור לשאול אם לא יימצא לה מחליף שייקח את מקומה.
בחיפושיה אחר מחליף לשהות בשאול, איננה עוברת בין משרתיה וחסה על חייהם, אך כאשר היא מגיעה לעירו של בעלה, האל הרועה תמוז, שלא שבת מחגיגותיו בימי היעדרה והוסיף לשבת במרום כס מלכותו, חמתה גוברת והיא נותנת בו את "עין המוות" ומסגירה אותו בידי השדים.
דמוזי מתחנן לחסדי אותו, אל השמש, שיהפכו לנחש ויצילו מן השדים, והאל אותו אכן ממלא בקשה זו והיא ממומשת.
סיפור העלילה לא שרד בשלמותו, אך נראה שבהמשך נמלט תמוז והסתתר אצל אחותו גשתיננה.
דמוזי נלכד בידי השדים וגשתיננה מתחננת על נפשו.
האלה איננה, שעדיין רוחשת לדמוזי אהבה, מחליטה לחון אותו וחורצת שחצי שנה יהיה דמוזי בשאול, ובחצי השני יעלה דמוזי לאדמה ואחותו גשתיננה תתפוס את מקומו בשאול.
מלבד היות סיפור זה קשור במחזוריות עונתית, משמשת העלילה גם תזכורת לכך שלא ניתן למנוע את המוות או לאחד ולהחזיר את החיים ביחד עם המוות.
מקובל לחשוב שמיתוס זה מבטא מעיקרו את עונת היובש במחזוריות הטבע, והוא מתמקד בירידתו של אל הפריון תמוז אל השאול.
אך בנוסף לכך עומדת במרכזו של המיתוס איננה, שבשאפתנותה, בסקרנותה ובאומץ ליבה ביקשה לרדת אל השאול כדי ללמוד את רזיו, או אולי לחברו שוב לממלכת החיים.
זהו מסעה של האלה המנסה להחזיר את שלטונה ולאחד את החיים עם המוות, שהוא, על פי צו האלים, אסור, שכן אלי השמים אסורים בירידה לשאול ולהפך, אלי השאול אסורים בעלייה לשמיים.
נוסף על מיתוס זה, המתאר במפורש כיצד נגזר על תמוז לרדת שאולה, מעשה מותו של תמוז תועד גם בקינות שומריות רבות שבהן מבכים את תמוז המת.
קינות שומריות על דמוזי המת
הקינות על מותו של תמוז קשורות בקשר ישיר למותו הטרגי של תמוז כמסופר בעלילת "ירידת איננה לשאול", והן מתארות בהרחבה את לכידתו של דמוזי בידי שדי השאול, את העינויים שעבר ואת הריגתו.
מטרת הקינות הייתה לעורר את אל הצמחייה, דמוזי, לקום לתחייה במועד שיועד לו לעלות מן השאול, להפרות את הצומח ולהביא שפע לארץ.
קינות אלו נכתבו בניב מיוחד, הוא ניב "האמסל", שמשמעו בשומרית "המעודן".
ניב זה נחשב לניב נשי, והוא נמצא בעיקר בשירי האהבה, בקינות שנאמרו מפי נשים, במשלי חוכמה אחדים ובכמה מזמורים.