tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן, עבר לחוות אורל, ליד גרינסבורו, שם נפטר ב-16 באפריל 1843. הוא קבור בבית הקברות המשפחתי בחווה.
תומאס קולמן דו פונט היה מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כנשיא EI du Pont de Nemours and Company.
בנוסף, כחבר המפלגה הרפובליקנית כיהן בחלקים משתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
דו פונט נולד ב-11 בדצמבר 1863 בלואיוויל שבקנטקי.
הוא היה בן דודו של הסנאטור הנרי א.
דו פונט ונין של אלייתייר אירנה דו פונט, מייסד EI du Pont de Nemours and Company.
דו פונט למד במכינה באוניברסיטת אורבנה וקיבל תואר הנדסי מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא התחתן עם בת דודתו, אליס אלסי דו פונט (נכדתו של צ'ארלס הראשון דו פונט), ובשנת 1891 נולדה להם בת, אליס האונספילד דו פונט.
ב-1921, אליס הצעירה נישאה לקלייטון דאגלס באק, שכיהן לימים כסנאטור וכמושל דלאוור לשתי כהונות.
היא ירשה את בית משפחתו של אביה, בואנה ויסטה, ובשנת 1965 מכרו אותו בני הזוג למדינת דלאוור תמורת $1. המדינה מפעילה אותו כעת כמרכז הכנסים בואנה ויסטה.
הוא התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1971.
דו פונט החל את הקריירה שלו במכרות הפחם של המשפחה, חברת הפחם והברזל המרכזית, ועד מהרה חיפש הזדמנויות במסילות ברזל.
בשנת 1894 החל לעבוד כמנהל הכללי של חברת הרכבות ג'ונסון סטריט בג'ונסטאון, פנסילבניה.
עם בני דודיו, אלפרד הראשון דו פונט ופייר דו פונט, רכש תומאס קולמן דו פונט את עסקי חומרי הנפץ של המשפחה בדלאוור.
הוא כיהן כנשיא מ-1902 עד 1915, ובמהלכן פיקח על רכישות של יותר ממאה מתחרים.
הוא מילא תפקיד מפתח בהקמת חברת האחזקות, EI du Pont de Nemours Company מניו ג'רזי.
ב-1907 נתבעה חברת דופונט בגין הפרות של הגבלים עסקיים.
לתומאס קולמן דו פונט הייתה שליטה במלון מקאלפין, קלרידג' אטלנטיק סיטי, ווליק'ס ובתי מלון אמריקאים אחרים.
בומר, נשיא תאגיד Boomer-du Pont Properties Corporation ובעלה של ג'ורג'ינה בומר, דו פונט החזיק במספר מלונות אחרים.
ב-1918 הם רכשו את מלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, ב-1920 את מלון וילארד בוושינגטון הבירה, וב-1925 רכשה החברה את מלון בלוויו-סטרטפורד בפילדלפיה מיורשיו של המייסד, ג'ורג' ק.
בשנת 1915 רכש דו פונט את השליטה בחברת אקוויטבל לייף מג'יי.
מורגן והיה אחראי על בניין אקוויטבל לייף בניו יורק, בעבר הבניין הגדול ביותר בעיר.
בשנת 1908 הציע דו פונט דרך מודרנית שעתידה לעבור לאורכה של דלאוור מסלבוויל צפונה לווילמינגטון כחלק מצעד פילנתרופי.
כביש זה תוכנן כדי לשפר את הנסיעה ולהביא פיתוח כלכלי למחוזות קנט וסאסקס.
הכביש המהיר של דופונט היה אמור להיות מעוצב לפי השדרות הגדולות של אירופה והיה אמור להיות ברוחב של המורכב מ- כביש רחב לרכבים שלצדיהם קווי חשמליות כפולים, כבישים רחבים לכלי רכב כבדים, כבישים רחבים לא סלולים לסוסים, ומדרכות.
כלי עזר היו אמורים להיקבר מתחת לכבישי הסוסים.
הכביש המהיר אמור היה לכלול גם תחנות ניסוי חקלאיות ומונומנטים לצורך מדידות עתידיות.
הכנסות עגלות יעזרו לשלם עבור בניית הכביש.
לאחר שנבנו חלקים מהכביש המהיר של דופונט, חלקים אלו תוכננו להיות מועברים למדינה ללא תשלום.
הוקם בשנת 1911 והחלה בניית הכביש המהיר של דופונט.
כביש דופונט נבנה בסופו של דבר ככביש בטון דו מסלולי ברוחב עם כביש רחב.
מחלקת הכבישים המהירים של מדינת דלאוור השתלטה על הבנייה וכביש דופונט הושלם ב-1923 כשהקטע האחרון ליד אודסה הסתיים.
כביש דופונט היה ברכה לדרום דלאוור, שבעבר היה מבודד כלכלית מהערים הגדולות בצפון מזרח.
יחד עם עליית הרכב, הכביש המהיר זירז את צמיחתם של חופי דלאוור על ידי שיפור ניכר בגישה לחוף עבור תיירים מצפון דלאוור ומחלקים סמוכים של המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית.
דרום דלאוור גם התפתחה לאזור חקלאות מרכזי של משאיות בשל הגישה הרבה יותר לשווקים עירוניים.
לא הסתמכו עוד באופן מלא על מסילות הברזל להובלת הסחורה שלהם, חקלאים במחוזות סאסקס וקנט יכלו לשווק את הפירות, הירקות והתרנגולות שלהם ישירות לצרכנים בצפון.
הכביש המהיר של דופונט הפך ל-US 113 בין סלביוויל לדובר ו-US 13 בין דובר לווילמינגטון.
דו פונט פרש מפעילות עסקית ב-1915 והיה מעורב בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית מ-1908 עד 1930. תחת הנהגתו התרחש בעיקר האיחוד של הרפובליקנים של האיחוד והרפובליקנים הרגילים שחזרו יחד ובנו את המפלגה הרפובליקנית של דלאוור המודרנית.
דו פונט מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-7 ביולי 1921, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של הסנאטור ג'וזיה אוליבר וולקוט.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-67. עם זאת, הוא הפסיד בבחירות המיוחדות להשלמת הקדנציה שנערכו ב-7 בנובמבר 1922. באותו יום גם הפסיד בבחירות לכהונה המלאה שאחריה, ובשני המקרים הפסיד למועמד הדמוקרטי תומאס בייארד הבן, עורך דין מווילמינגטון שהיה נשוי לאחד מבנות דודיו של דו פונט.
דו פונט נבחר בשנית לסנאט של ארצות הברית בשנת 1924, כשהוא מביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן לואיס הייזלר בול בפריימריז הרפובליקני, ולאחר מכן הביס את המועמד הדמוקרטי ג'יימס מ.
טוננל, עורך דין בג'ורג'טאון שבדלאוור.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-69 וה-70, עד שבעיות בריאות גרמו לו להתפטר.
בסך הכל כיהן דו פונט בשתי קדנציות נפרדות, האחת מ-7 ביולי 1921 עד 21 בנובמבר 1922, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית וורן ג'י הרדינג, והשנייה מ-4 במרץ 1925 עד 9 בדצמבר 1928, במהלך ממשלו של נשיא ארצות הברית קלווין קולידג'.
בשנת 1927, הציג הצעת חוק שהציעה לבנות "כביש מהיר מחוף לחוף, ברוחב חמש מאות רגל, ישיר ככל האפשר מהאוקיינוס האטלנטי לחוף האוקיינוס השקט".
עם זאת, הכביש המהיר המוצע הזה מעולם לא נסלל, בין השאר בשל הלחצים הכלכליים של השפל הגדול.
שנות חייו המאוחרות התאפיינו בהשתמעותו בשערוריית טיפוט דום, ובתביעות משפטיות על עסקאות נדל"ן שונות בפלורידה.
בשנת 1922, דו פונט ואשתו תרמו רכוש במפרץ צ'ספיק במרילנד למועצת דל-מאר-ווה של הצופים של אמריקה לצורך פיתוח מה שידוע כיום כמחנה רודני.
דו פונט סבל מסרטן הגרון ומת ב-11 בנובמבר 1930 בווילמינגטון, דלאוור.
הוא נקבר בבית הקברות דו פונט דה נמור בגרינוויל, דלאוור.
תומאס קוֹנֶצְ'נִי (בספרדית: Tomás Conechny; נולד ב-30 במרץ 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדות הקיצוני והקשר ההתקפי בראסינג קלוב מליגת העל הארגנטינאית.
נולד בקומודורו ריבדביה, והחל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית, לפני שהצטרף לסן לורנסו בשנת 2014, בגיל 16. בתחילת השנה, הוא הוזמן על ידי ליברפול להשתתף במבחנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסן לורנסו ב-16 באוקטובר 2016, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון 3–1 על ארסנאל דה סרנדי.
הוא ערך 14 הופעות עבור המועדון במהלך השנתיים הבאות לפני שהצטרף לפורטלנד טימברס בהשאלה בשנת 2018.
ב-17 ביולי 2018, קונצ'ני עבר לפורטלנד טימברס בהשאלה לעונה אחת.
בעונה זו הוא רשם רק 72 דקות בארבע הופעות אך ההשאלה שלו הוארכה לעונה נוספת בסוף העונה.
ב-22 ביולי 2019, קונצ'ני חתם על חוזה קבוע בפורטלנד.
ב-10 במרץ 2021, קונצ'ני ופורטלנד הסכימו באופן הדדי להתיר את החוזה שלו, וב-2 באפריל 2021, קונצ'ני חתם בדפורטיבו מלדונאדו.
בסוף דצמבר 2021, קונצ'ני חתם בקלאב אלמאגרו.
ב-5 ביולי 2024, קונצ'ני חתם על חוזה לארבע שנים בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
תומאס קלייטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הפדרליסטית ומאוחר יותר חבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית והמפלגה הוויגית.
הוא כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, כתובע הכללי של דלאוור, כמזכיר המדינה של דלאוור, כנשיא בית המשפט העליון של דלאוור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ב-1846 היה אחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית שהצביעו נגד הכרזת מלחמה על מקסיקו.
קלייטון נולד ביולי 1777 במסי, עיירה במחוז קנט שבמרילנד, והיה בנם של מושל דלאוור, ד"ר ג'ושוע קלייטון ורייצ'ל מקלירי קלייטון.
מסופר שנולד בזמן שאמו נמלטה מכוחות פולשים בריטיים בדרך מהנחיתה בנהר האלק לקרב ברנדיווין.
בעוד בני הזוג קלייטון היו ילידי מחוז קנט, רייצ'ל מקלירי הייתה אחייניתו ובתו המאומצת של ריצ'רד באסט, היורש של אחוזות בוהמיה הנרחבות.
המשפחה התגוררה באחוזת בוהמיה, ובאמצעות קשר זה, רכש ג'ושוע קלייטון מאוחר יותר את ביתו מאחוזות אלה, ב־Pencader Hundred, מחוז ניו קאסל.
תומאס קלייטון סיים את לימודיו באקדמיית ניוארק, כיום אוניברסיטת דלאוור, למד משפטים אצל ניקולס רידג'לי בדובר, וב-1799 החל לעבוד שם בעריכת דין.
שמה של אשתו היה ג'נט מקומב, היו להם ארבעה ילדים והשתייכו לכנסייה הפרסביטריאנית.
הוא היה בן דודו של הסנאטור ג'ון קלייטון.
תוך כדי עיסוקו במשפטים, החל קלייטון את הקריירה הציבורית שלו כפקיד בית הנבחרים של דלאוור בשנת 1800. לאחר מכן כיהן כחבר בגוף זה במשך 8 שנים, בין מושב 1803 לבין מושב 1814. הוא נבחר לסנאט של דלאוור למושב של 1808 אך התפטר כדי לכהן כמזכיר המדינה של דלאוור למשך שנתיים.
לאחר מכן מונה לתובע הכללי של דלאוור וכיהן בתפקיד זה מ-1810 עד 1815.
בשנת 1814 נבחר קלייטון מטעם המפלגה הפדרליסטית לאחד משני מושבים גדולים שהיו לדלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם קדנציה אחת, מ-4 במרץ 1815 ועד 3 במרץ 1817. בזמן כהונתו בקונגרס, הוצע להגדיל את התגמול שניתן לחברי בית הנבחרים ב-6 דולר ליום ל-1,500 דולר בשנה.
קלייטון תמך בשינוי, אך הוא הפך לשנוי במחלוקת מאוד, ותמיכתו בו גרמה לו להפסיד את המועמדות של המפלגה הפדרליסטית לטובת לואיס מקליין, מה שהחל יריבות ארוכה בין שני האנשים.
קלייטון הובס בפער דחוק בניסיון להיבחר מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות של 1818 אך ב-1821 הוחזר שוב לסנאט של דלאוור.
לאחר מכן, כאשר סיזר אוגוסטוס רודני התפטר מתפקידו כסנאטור, בחרה בו האספה הכללית לכהן לשארית הקדנציה, מ-8 בינואר 1824 ועד 3 במרץ 1827. קלייטון הפך לפיכך לאחד מהאנשים האחרונים המזוהים עם המפלגה הפדרליסטית שנבחרו כחברי הסנאט של ארצות הברית.
זה היה הזמן שבו מערכת המפלגות הראשונה של הפדרליסטים והרפובליקנים הג'פרסוניים פינתה את מקומה לדמוקרטים של ג'קסון, ולאלה שמתנגדים לג'קסון.
קלייטון, משפחתו וחלק גדול מהפדרליסטים הוותיקים בדלאוור יישרו קו עם ג'ון קווינסי אדמס והמפלגה הלאומית הרפובליקנית שלימים הפכה למפלגה הוויגית.
בשנת 1837, בן דודו של קלייטון, הסנאטור ג'ון קלייטון, התפטר מתפקידו.
תומאס קלייטון נבחר פעם נוספת כחבר הסנאט כדי להשלים את הקדנציה.
לאחר סיום הקדנציה נבחר מחדש ב-1841 וכיהן מ-9 בינואר 1837 ועד 3 במרץ 1847. במהלך הקדנציה השנייה בסנאט, כיהן קלייטון בתקופות שונות כיו"ר ועדת הדפוס וכחבר בוועדת התביעות המהפכניות.
קלייטון מת ב-21 באוגוסט 1854 מדלקת ריאות בבית האבות בניו קאסל ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, שנמצא בדובר, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
"גבר יפה תואר עם נימוסים מצוחצחים, הוא דבק בכבוד, תפאורה ודייקנות בישיבת בית המשפט, ופעם אחת הורה לעצמו על קנס של 10 דולר בשל איחור של 10 דקות בהתייצבות בבית המשפט".
תומאס שארף מעיר: "השופט העליון קלייטון היה בקיא בעקרונות החוק.
היה לו מיומנות מופלאה בתפיסת הנקודות החיוניות של מקרה, בעיקר בשל אחיזתו הכמעט אינטואיטיבית בעקרונות היסוד.
הוא היה מהיר בהכרעת היסוד.
תומאס קופר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הפדרליסטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור בקונגרסים ה-13 וה-14.
קופר נולד ב-1764 ב-Little Creek Hundred במושבת דלאוור, והיה בנם של אייזק וקומפורט טאונסנד בארקלי קופר.
סבו של קופר, בארקלי טאונסנד, הגיע ללורל בשנת 1768 ממחוז דורצ'סטר, פרובינציית מרילנד, ובזמן מסוים היה הבעלים של כמעט כל האזור.
אביו אייזק כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, והיה חבר בוועידת דלאוור שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-1787. אייזק היה גם חבר בוועידת החוקה של דלאוור משנת 1792. אחיו של קופר היה המושל ויליאם ב.
קופר השלים את לימודי ההכנה שלו בביתו ב-Little Creek Hundred.
לאחר שלמד משפטים אצל ג'יימס פ.
וילסון, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1805 והחל לעסוק בכך בג'ורג'טאון.
קופר היה חבר המפלגה הפדרליסטית והחל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר בבית הנבחרים של המדינה, שם כיהן בין השנים 1803–1807. לאחר מכן כיהן כהונה בסנאט של המדינה מ-1808 עד 1810, עד שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1813. קופר כיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1813 עד 3 במרץ 1817.
בשנת 1817 פרש קופר מבית הנבחרים, אך המשיך לעסוק בעריכת דין בג'ורג'טאון עד מותו.
בין תלמידיו של קופר היו אדוארד ווטן וקיילב ס.
קופר נחשב לעורך דין מקצועי ובעל ידע לעמיתיו.
קופר מת בג'ורג'טאון, דלאוור בשנת 1829, ונקבר בבית הקברות של משפחת קופר ליד לורל.
תומאס קירנס היה איל כרייה, בנקאות, מסילות ברזל ועיתונים אמריקאי.
הוא היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם יוטה מ-1901 עד 1905. שלא כמו רוב התושבים המורמונים במדינתו, הסנאטור קירנס היה קתולי.
קירנס נולד ב-11 באפריל 1862 ליד וודסטוק, קנדה מערב (כיום אונטריו) הוא עבר עם הוריו לאוניל במחוז הולט, נברסקה, שם למד בבתי הספר הציבוריים עד גיל 17, הוא עבד בחווה המשפחתית שלו ועסק בעסקי ההובלה.
הוא עבר לפארק סיטי, טריטוריית יוטה, ב-1883, ועבד בכרייה, איתר והפעיל כמה מכרות.
בשנת 1889 גילה שותפו דייוויד קית' את העפרה העשירה שהפכה למכרה המפורסם של קואליציית מלך הכסף בפארק סיטי.
בסופו של דבר יהיו בבעלותם כמה מכרות ברחבי יוטה, נבדה, קולורדו וקליפורניה.
בפארק סיטי, קירנס, קתולי, התחתן עם ג'ני ג'אדג' בשנת 1890 בסולט לייק סיטי.
קירנס כיהן במועצת העיר של פארק סיטי ב-1895. הוא היה חבר בוועידה החוקתית של יוטה משנת 1895, שם עבד במשך שמונה שעות יום עבודה.
הוא נבחר כרפובליקני לסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד הפנוי בקדנציה החל מ-4 במרץ 1899. באותה תקופה, הסנאטורים בארצות הברית עדיין נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינה.
המחוקקים של מדינת יוטה כבר ציינו שהם לא יתמכו במועמד המכהן, הרפובליקני פרנק ג'.
מק'קון, אחד מאנשי העסקים הבולטים בסולט לייק סיטי, חיפש וזכה לגיבוי של המורמונים בהתמודדותו על המושב.
התקיימו מאה ועשרים ואחת הצבעות, ולא יצא זוכה.
ב-18 בפברואר, נציג המדינה האשים את מק'קון בניסיון לקנות את קולו.
חבר מחוקקים בן תשעה חברים הצביע 7 מול 2 כדי לפטור את מק'קון מהאשמה, ולמרות שההצבעה התחדשה ב-8 במרץ עדיין חסרו למק'קון מספיק קולות כדי לזכות בתפקיד (היו לו רק 25 קולות).
בתחילת 1901, בית המחוקקים החדש שנבחר בחר בקירנס.
הוא כיהן מ-23 בינואר 1901 עד 3 במרץ 1905. קירנס היה בן יוטה הראשון שייסד מוניטין פוליטי לאומי ובינלאומי, בין היתר בגלל ידידותו האישית והפוליטית עם הנשיאים ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט.
באמצעות מאמציו של קירנס כסנאטור האמריקאי של יוטה, פורט דאגלס הפך לעמדת רגימנט.
תומכי קירנס הקימו את המפלגה האמריקאית.
למרות שלא היה פומבי בקרב מארגני המפלגה, קירנס היה בעל השפעה במפלגה.
המפלגה זכתה לתמיכה של "הסולט לייק טריביון" - אותה רכשו קירנס ושותפו דייוויד קית' באוקטובר 1901 - והמפלגה הצליחה בפוליטיקה של יוטה מ-1904 עד 1911.
לאחר שסיים את כהונתו ב-1905, חידש קירנס את עבודתו בעסקי הכרייה, מסילות הברזל, העיתונים והבנקאות.
קירנס ושותפו דייוויד קית' רכשו את העיתון "סולט לייק טריביון" בשנת 1901 באמצעות איש קש.
הוא היה אחד המשלבים המקוריים של הרכבת סן פדרו, לוס אנג'לס וסולט לייק ועזר להבטיח את הצלחתה בהשלמה מסולט לייק סיטי ללאס וגאס ועד ללוס אנג'לס.
הוא התגורר בסולט לייק סיטי, יוטה, עד מותו ב-18 באוקטובר 1918. הוא מת משבץ מוחי שמונה ימים לאחר שנפגע על ידי נהג פזיז.
הוא נקבר בבית הקברות בהר קלוורי.
קירנס ואשתו, ג'ני ג'אדג' קירנס, סיפקו את כל הכספים הדרושים לבניית בית היתומים של קירנס-סנט אן, כיום בית הספר היסודי הקתולי קירנס-סנט אן.
הם בנו בית מגורים של ארמון שאטואסקי משיש, גרניט ואבן חול מפואר ברחוב בריגהאם, כיום סאות' טמפל.
גברת קירנס תרמה אותו למדינה ב-1937 כדי לשמש כמעון המושל הרשמי; הוא עדיין בשימוש כאחוזת מושל יוטה.
תומאס בנטון קטרון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שהיה בעל השפעה על הקמת מדינת ניו מקסיקו, וכיהן כאחד הסנאטורים הראשונים שלה בארצות הברית.
לקטרון יש תומכים אבל אויבים תיארו אותו כ"תופס קרקעות חמדן ופוליטיקאי חסר רחמים".
קטרון היה יליד מיזורי ובוגר אוניברסיטת מיזורי.
הוא היה יוצא צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה, הוא עבר לטריטוריית ניו מקסיקו, שם למד ספרדית, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית למרות שרוב תושבי הדרום היו אנשי המפלגה הדמוקרטית, ועד מהרה הטביע קטרון את חותמו הן במשפט והן בפוליטיקה, כולל כהונה כתובע מחוזי, התובע הכללי הטריטוריאלי (1869–1872), ותובע פדרלי לניו מקסיקו (1872–1878).
בנוסף לעיסוק בעריכת דין, היה קטרון חבר במעגל סנטה פה של עורכי דין בולטים, פוליטיקאים וספקולנטים בקרקעות.
הוא השתמש בידע שלו על מענקי הקרקע הספרדים והמקסיקנים של ניו מקסיקו כדי לרכוש קרקע ממתיישבים היספנים שאינם מכירים את החוק האנגלי ואת השפה האנגלית, ולעיתים קרובות אפילו לא היו מודעים לכך שהבעלות שלהם על האדמה שבה חיו אותגרה.
הוא צבר את התואר ליותר מ-3,000,000 אקרים (12,000 קמ"ר, מה שהפך אותו אולי לבעל הקרקעות הגדול ביותר בארצות הברית.
כאשר ניו מקסיקו קיבלה מעמד של מדינה, בחר בית המחוקקים בקטרון כאחד מהסנאטורים הראשונים מטעם המדינה.
הוא כיהן מ-1912 עד 1916, והיה מועמד לבחירה מחדש ב-1916, אולם לא נבחר בבחירות.
הוא מת בסנטה פה, ונקבר בבית הקברות פיירוויו של סנטה פה.
קטרון נולד ליד לקסינגטון שבמיזורי, ב-6 באוקטובר 1840, בנם של והיה ג'ון קטרון ומרי (פלטשר) קטרון, ונקרא על שמו של הסנאטור ממיזורי תומאס הארט בנטון.
אבותיו היגרו מגרמניה לווירג'יניה בשנת 1765. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של לקסינגטון ובמכללת הבונים החופשיים בלקסינגטון.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי בשנת 1860.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הצטרף קטרון לצבא הקונפדרציה, שירת בסוללת היירם מ.
בלדסו, יחידה בפיקודו של סטרלינג פרייס.
קטרון השתתף בקרבות קרתגו, וילסון קריק, לקסינגטון השני ופי רידג'.
בסוף המלחמה היה קטרון לוטננט ראשון ופיקד על סוללת מיזורי ה-3. בשלבים האחרונים של המלחמה שירת במהלך הלחימה בטנסי, אלבמה ומיסיסיפי, לפני שנכנע במיסיסיפי בתום המלחמה כחלק מפקודתו של ריצ'רד טיילור.
קטרון חזר למיזורי לאחר המלחמה והחל ללמוד משפטים.
בשנת 1866 עבר לטריטוריית ניו מקסיקו, התגורר בלאס קרוסס לפני שהתיישב במסילה.
הוא נסע לניו מקסיקו עם שני מטענים של קמח, אותם מכר כדי לממן את לימודי המשפטים שלו, וספר דקדוק ספרדי, שבו השתמש כדי להתחיל ללמוד את השפה.
(עד מהרה הוא למד את השפה בכך שחי בקהילות דוברות ספרדית ודיבר רק ספרדית.) קטרון השלים את לימודי המשפטים שלו והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1867.
בניגוד לרוב תושבי הדרום שתמכו בקונפדרציה, קטרון היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
זמן קצר לאחר שהחל לעסוק בעריכת דין מונה קטרון לתובע המחוזי של המחוז השיפוטי השלישי (כיום מחוז דוניה אנה), וכיהן בתפקיד עד 1868.
בשנת 1869 מונה לתובע הכללי של טריטוריית ניו מקסיקו.
בשנת 1872 מונה ליועץ המשפטי הפדרלי עבור מחוז ניו מקסיקו, תפקיד שהחזיק בעבר שותפו למשפטים, עמיתו למלחמת האזרחים ועמיתו הרפובליקני סטיבן אלקינס, שנבחר לקונגרס.
קטרון שימש כיועץ משפטי פדרלי עד 1878.
בזמן שכיהן כיועץ משפטי פדרלי עבר קטרון לסנטה פה.
ב-1884 נבחר קטרון למועצה הטריטוריאלית של ניו מקסיקו, והוא כיהן שוב ב-1888 וב-1890. בשנת 1892 התמודד קטרון ללא הצלחה על משרת הנציג לקונגרס.
הוא התמודד שוב ב-1894 וניצח, וכיהן קדנציה אחת מ-4 במרץ 1895 עד 3 במרץ 1897. מ-1895 עד 1896 כיהן קטרון כנשיא לשכת עורכי הדין בניו מקסיקו.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ב-1896, וכיהן שוב במועצה הטריטוריאלית ב-1899 וב-1905.
כעורך דין שמכיר את המורכבויות של מענקי קרקע מקסיקניים ישנים, השיג קטרון עניין או בעלות ברורה על 34 מענקים בהיקף כולל של .
כחבר בקבוצת ספסרי הקרקע המכונה "סנטה פה רינג", הוא הפך ב-1894 לבעל האדמות הגדול ביותר בארצות הברית.
לאחר סיפוח ניו מקסיקו בשנת 1848, ארצות הברית דרשה כי מענקי קרקע ספרדיים ומקסיקנים "יאושרו" על ידי בתי המשפט והקונגרס בארצות הברית.
תובעים היספנים לקרקעות במענקי הקרקע לעיתים קרובות לא דיברו אנגלית והיו חשדנים ולא הכירו את מערכת המשפט האמריקאית - הכל כך שונה מההיספאנית.
רבים מהתובעים היו עניים ולא יכלו להמשיך בהליך המשפטי הארוך והיקר של קבלת אישור תביעה.
יתרה מכך, לסוקרים הכלליים שמונו על ידי ארצות הברית היה ידע מועט בשיטות ובמנהגי הקרקע ההיספניים.
התוצאות היו "מענקים גדולים בבעלות ספקולנטים אושרו בטעות; מענקים אחרים שהיו צריכים להיות מאושרים לא אושרו...
כמה מענקים תקפים אושרו, אבל לאנשים הלא נכונים.
"טבעת סנטה פה של עורכי דין ופוליטיקאים, לעיתים קרובות בליגה עם הסוקרים הכלליים, ניצלה לרעה את מערכת השיפוט לטובתם האישית.
בין הרכישות של קרטון היו 600,000 אקר (2,400 קמ"ר) מענק קרקע Tierra Amarilla.
המחלוקות על בעלות נמשכו במאה ה-21 והתפרצו באלימות לפחות בהזדמנות אחת, פשיטה על בית המשפט של מחוז ריו אריבה ב-1967 על ידי רייס טיג'רינה וטוענים היספנים להענקת קרקעות.
קטרון היה תומך מוקדם במדינת ניו מקסיקו, ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הקים את המפלגה הרפובליקנית הטריטוריאלית כדי לעודד רפובליקנים ברמה הלאומית לקבלתה של ניו מקסיקו לאיחוד.
כאשר ניו מקסיקו התקבלה כמדינה ה-47 ב-1912, בית המחוקקים של מדינת ניו מקסיקו בחר בקטרון כאחד הסנאטורים הראשונים של המדינה.
קטרון זכה ב"כהונה הארוכה" (ארבע שנים), בעוד אלברט פול זכה ב"כהונה הקצרה" (שנה אחת).
קטרון נכנס לתפקיד ב-27 במרץ 1912.
כדי לזכות בבחירות לסנאט, כרת קטרון ברית אישית עם פול (מאוחר יותר היה מעורב בשערוריית טיפוט דום), והבטיח שכל אחד מהם ייבחר.
ברית זו התנגדה למקסיקנים חדשים בעלי מורשת ספרדית, שקיוו שאחד מביניהם יהפוך לסנאטור.
בתחילת הקריירה שלו בסנאט כיהן קטרון כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת הפנים.
ב-1916 הועמד לבחירה מחדש, אך הפסיד את המועמדות הרפובליקנית לפרנק א.
האבל המשיך והפסיד בבחירות הכלליות לאנדריוס ג'ונס.
לאחר שעזב את הסנאט חזר קטרון לסנטה פה, שם חידש את עבודתו בעריכת דין ואת האינטרסים העסקיים שלו, וכיהן בתפקידים מקומיים כולל נשיא מועצת החינוך.
קטרון הוזכר כמועמד לסנאט ב-1918 אם פול לא יתמודד לבחירה מחדש, אך פול החליט להתמודד, קיבל את המועמדות הרפובליקנית וזכה בקדנציה נוספת.
לאחר שעזב את הסנאט, ניסה קטרון ללא הצלחה לקבל מינוי כשגריר בצ'ילה.
בפרישה המשיך קטרון להתגורר בסנטה פה.
הוא מת בסנטה פה, ניו מקסיקו ב-15 במאי 1921, ונקבר במאוזוליאום בבית הקברות פיירוויו.
היא התגוררה במנקטו, מינסוטה, הייתה בוגרת אוברלין קולג', ולימדה בבית ספר כשפגשה את קטרון.
נולדו להם חמישה ילדים, ארבעה מהם חיו עד לבגרות: ג'ון וולץ; צ'ארלס כריסטופר; תומאס בנטון השני; ופלטשר ארתור.
תומאס קלייבורן היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1793 ל-1799 ובין 1801 ל-1805.
קלייבורן נולד ב-1 בפברואר 1749 במחוז ברונסוויק שבמושבת וירג'יניה, והיה בנם של קולונל אוגוסטין ומרי (הרברט) קלייבורן.
הוא היה הדור החמישי למשפחתו באמריקה, צאצא של ויליאם קלייבורן שהתיישב בווירג'יניה ב-1621. הוא אביהם של ג'ון קלייבורן ותומאס קלייבורן, דודם של נתנאל הרברט קלייבורן וויליאם צ'ארלס קול קלייבורן, דוד רבא של ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, והדוד-רבא-רבא-רבא של קורין קלייבורן בוגס.
קלייבורן היה חבר בבית הנציגים של המדינה (1783–1788), שימש כקולונל בפיקוד על המיליציה של מחוז ברונסוויק ב-1789, שריף של מחוז ברונסוויק (1789–1792), וחבר בסנאט של המדינה (1790–1792).
הוא נבחר לקונגרס השלישי ונבחר מחדש כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים הרביעי והחמישי.
ניסיונו להיבחר מחדש ב-1798 לא צלח, אך הוא נבחר שוב כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים השביעי והשמיני.
הוא מת באחוזתו במחוז ברונסוויק ב-1812.
תומאס קלייבורן היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת טנסי.
קלייבורן נולד ב-17 במאי 1780 במחוז ברונסוויק, וירג'יניה, והיה בנם של מרי ותומאס ב.
משפחת קלייבורן הייתה אחת המשפחות הראשונות של וירג'יניה מאז המאה ה-17, כאשר תומאס קלייבורן קדום יותר ישב בבית בורגס וייצג את מחוז קינג ויליאם (והוא או בנו הקימו את הבית ההיסטורי בסוויט הול).
אביו של תומאס, שכיהן גם כמחוקק בווירג'יניה וכחבר קונגרס אמריקאי, היה הדור החמישי שמחזיק בכוח פוליטי וכלכלי כזה.
תומאס קלייבורן שירת במטהו של הגנרל אנדרו ג'קסון במלחמת קריק, בדרגת מייג'ור.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בנאשוויל, טנסי, ב-1807. היו בבעלותו עבדים.
כחבר בבית הנבחרים של טנסי משנת 1811 עד 1812, חברי הנציגים בחרו בו כיושב ראש הבית, אז הוא ניהל את הישיבות האחרונות.
קלייבורן שימש גם כמרשל של ארצות הברית.
קלייבורן, שנבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס ה-15, כיהן מ-4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1819. הוא גם כיהן כראש עיריית נאשוויל ב-1818.
קלייבורן מת ב-7 בינואר 1856, ונקבר בבית הקברות בעיר נאשוויל, נאשוויל, טנסי.
תומאס קלמנט פלטשר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-18 של מדינת מיזורי בשנים הראשונות שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ובראשית תקופת השיקום.
הוא המושל הראשון שנולד במיזורי לאחר שהפכה למדינה.
הוריו היגרו למיזורי ממרילנד בשנת 1818. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ונבחר לשמש כפקיד בית המשפט המחוזי של מחוז ג'פרסון בין השנים 1849 ל-1856. בשנת 1857 הוסמך כעורך דין.
פלטשר התמנה לסוכן מקרקעין עבור הסניף הדרום-מערבי של מסילת הרכבת הפסיפית (שבהמשך הפכה לרכבת סנט לואיס – סן פרנסיסקו), ובשל כך עבר להתגורר בסנט לואיס.
אף שגדל במשפחה דמוקרטית שהחזיקה בעבדים, הוא היה תומך נלהב בביטול העבדות מילדותו והצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית בשנת 1856.
פלטשר היה ציר בוועידת הרפובליקנית הלאומית ב-1860 בשיקגו, שם תמך במועמדותו של אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כקולונל ברגימנט הרגלים ה-31 של מיזורי בצבא האיחוד מ-1862 עד 1864, ואז מונה לקולונל ברגימנט הרגלים ה-47 של מיזורי.
ב-1862 נשבה בקרב צ'יקסאו באיו (Battle of Chickasaw Bayou) ונכלא בבית הסוהר ליבּי, ושוחרר בעסקת חילופי שבויים במאי 1863. הוא נכח בנפילת ויקסבורג ובקרב צ'טנוגה, ופיקד על חטיבה במהלך המערכה באטלנטה.
באביב 1864 שב לביתו במיזורי בשל מחלה, אך החלים בזמן כדי לארגן את רגימנט הרגלים ה-47 וה-50 של מיזורי ולפקד על רגימנט בקרב פורט דייווידסון , שבו נבלמה התקדמותו של הגנרל סטרלינג פרייס לעבר סנט לואיס.
על שירותו בקרב זה הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה הצטרף לסניף מיזורי של המסדר הצבאי בלגיון הנאמנים של ארצות הברית.
ממשלו של פלטשר התמודד עם שורת אתגרים, בהם סוגיית החנינה לחיילים לשעבר בצבא הקונפדרציה; טיפול בנכסי רכבת שנמסרו למדינה לאחר שחברות הרכבת לא עמדו בתשלומי הריבית על איגרות החוב שהמדינה ערבה להן; וארגון מחדש של מערכת החינוך הציבורית.
נכסי הרכבת נמכרו תוך התחייבות להשלמה מהירה של קווי המסילות, והחוב המדינתי צומצם באופן משמעותי.
מערכת החינוך הציבורית עברה ארגון מקיף והושג קידום משמעותי לעבר חינוך חינם לכל ילדי המדינה.
עם זאת, פלטשר כשל בניסיונותיו החוזרים ונשנים להעביר תיקון חוקתי שיבטל את שבועת השריון כתנאי לקבלת זכות הצבעה ולעיסוק במקצועות.
הוא תמך בהקמת סמינרים להכשרת מורים, בהגדלת המימון לאוניברסיטת מיזורי, ובהשקעה מיוחדת בחינוך חקלאי.
לאחר כהונתו שב לסנט לואיס ועסק בעריכת דין, ובהמשך עבר לוושינגטון הבירה – שם המשיך לעסוק במקצוע עד מותו.
הוא נפטר ב-25 במרץ 1899, ונקבר בבית העלמין בלפונטיין שבסנט לואיס.
היישוב פלטשר במדינת מיזורי נקרא על שמו.
תומאס קלארק ריי היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-32 בשנים 1915–1919.
תומאס קלארק ריי נולד במחוז בנטון שבטנסי, כבנם של ויין ריי, סוחר, ושל אליזבת (לבית אצ'יסון) ריי.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת דודו, קולונל טום מוריס, בעיירה שארלוט הסמוכה.
ב-1884, לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא עבר לקמדן שבטנסי ועסק במקצוע.
במהלך שנות ה-90 הוא כיהן כשופט בבית המשפט לצדק של המחוז, ובמשך כמה שנים היה סוכן פנסיות בוושינגטון הבירה.
ב-1902 עבר ריי לפריז, טנסי, שם הוא הקים משרד עורכי דין בשותפות עם ו.
ריי שימש כפרקליט המחוזי לסבב השיפוטי ה-13 בשנים 1910–1914. עד מהרה הוא זכה למוניטין כאיש אכיפת החוק הקפדן ביותר במדינה, ותואר כ"אימתם של יצרני ומפיצי הוויסקי".
בראשית העשור השני של המאה ה-20 הייתה המפלגה הדמוקרטית בטנסי מפולגת על סוגיית חוק היובש.
סיעה אחת במפלגה, שנודעה כ"דמוקרטים העצמאיים", ביקשה ש"חוק ארבעת המילים" (Four Mile Law), שאסר על מכירת משקאות חריפים בכל מקום שרחוק פחות מ-4 מילים (6.4 ק"מ) מכל בית ספר, יחול בכל רחבי המדינה, בעוד שהסיעה השנייה, שנודעה כ"דמוקרטים הרגילים" (Regular Democrats), ביקשה שהחוק לא יוחל בערים גדולות.
ב-1910 פרשו הדמוקרטים העצמאיים מהמפלגה, יצרו קואליציה עם חברי המפלגה הרפובליקנית, נודעו בשם "אנשי המיזוג" (Fusionists), וסייעו לקדם את בחירתו של המושל בן הופר.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה במאי 1914, הוסיפה המפלגה למצעה החלטה על החלת איסור מכירת המשקאות החריפים בכל רחבי המדינה, הכול כדי לשים קץ לפיצול בין הדמוקרטים הרגילים לעצמאיים.
ריי, שהיה תומך ידוע באיסור על השתייה, קיבל את תמיכתם של הסנאטור לוק לי ושל המושל לשעבר מלקולם פטרסון, ונבחר כמועמד המפלגה לתפקיד מושל טנסי.
כשהמפלגה הייתה מאוחדת שוב, הביס ריי את הופר ביחס קולות של 137,656 מול 116,667. הופר האשים את הבוס הפוליטי של המפלגה, דוארד האל קרמפ , בתמרון ההצבעה במחוז שלבי, אך לא נפתחה שום חקירה בעניין.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה של ריי כמושל, הוא העביר חוק שאפשר את העברתם מתפקידם של פקידי ציבור בשל חוסר כישרון או אי-רצון לאכוף את החוק.
חוק זה כוון במיוחד כלפי קרמפ, שכיהן כראש עיריית ממפיס, וסירב לאכוף את חוק היובש בעירו.
באוקטובר 1915 הגיש התובע הכללי של טנסי תביעה נגד קרמפ.
כאשר אישר בית המשפט העליון של טנסי את המהלך, המשיך ממשל ריי להדיח כל פקיד ממשל שסירב לאכוף את חוק היובש, ביניהם, התובע המחוזי ניוטון אסטס והשופט ג'סי אדינגטון מממפיס, וכן כמה פקידי ממשל מנאשוויל (כולל ראש העיר הילרי האוס), ומנוקסוויל.
ממשלו של ריי הקים ב-1915 את מחלקת הכבישים המדינתית (קודמתה של מחלקת התחבורה של טנסי).
הוא חתם על חוק שהסדיר את רישומם של כלי רכב, ויישם את גביית מס הדרכים המדינתי כך שמימון המדינה לכבישים יושווה לזה הפדרלי.
באפריל אותה שנה נכח ריי בפגישה של אגודת הכבישים דיקסי, שם הוא סייע לקבוע את תוואי כביש דיקסי , שהיה דרך תיירותית מוקדמת שקישרה את מדינות המערב התיכון עם פלורידה.
במרץ 1915 חתם ריי על חוק למתן זיכיון למכון הפוליטכני של טנסי (כיום האוניברסיטה הטכנולוגית של טנסי ) בקוקוויל.
במהלך תקופת כהונתו הוא הרחיב את מועצת החינוך של טנסי, ויישם גביית מס למימון בתי הספר.
בבחירות 1916 בחרו הרפובליקנים בג'ון ו.
אוברול, מרשל של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות הביס אותו ריי לאחר שזכה ב-146,758 קולות מול 117,817 הקולות של אוברול.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של ריי כמושל נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
יותר מ-80,000 בני טנסי התגייסו לכוחות המזוינים של ארצות הברית, ורבים מהם נשלחו אל מעבר לים לשירות פעיל.
מספר מגויסים זה היה גדול יותר ממספרם של אנשי צבא הקונפדרציה מטנסי שלחמו במלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1917 חתם ריי על חוק לקיום בחירות מקדימות לבחירת מועמדים למשרות מדינתיות מטעם המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
קודם לכן נבחרו בעלי התפקידים על ידי נציגים של המחוזות.
הוויכוח על סוגיית הבחירות המקדימות פילג את המפלגה הדמוקרטית מאז 1910.
ריי בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית, ותחת זאת התמודד על המושב בסנאט של ארצות הברית של ג'ון שילדס, שנבחר לכהונתו על ידי בית המחוקקים המדינתי טרם קבלת התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית שמיסד את בחירתם הישירה של הסנאטורים.
שילדס הכעיס את הנשיא וודרו וילסון כאשר התנגד לחבר הלאומים, ווילסון איים לתמוך בריי.
הסנאטור קנת' מקלר שיכנע את וילסון להמשיך ולתמוך בשילדס בתמורה לתמיכתו של זה האחרון בחבר הלאומים, והוא הביס את ריי בבחירות למושב הסנאט.
לאחר מכן שב ריי לעיסוקו בעריכת דין בפריז.
ב-1922 הוא מונה כשופט במחוז השיפוטי השמיני של טנסי, תפקיד אותו הוא מילא במשך כמעט שני עשורים.
ב-1887 נשא ריי לאישה את בטי ארנולד, ולשניים נולדו בן ובת.
תואמס קלארק ריי נפטר בפריז ב-2 בספטמבר 1953. הוא נטמן בבית הקברות מייפלווד שבעיר.
במותו בגיל 90 ו-3 חודשים הוא היה השני באריכות ימיו מבין מושלי טנסי לאחר ג'ון קוקס שנפטר בגיל 90 ו-9 חודשים.
באפריל 2018 עקף וינפילד דאן את שניהם באריכות ימיו (הוא נפטר ב-2024 בגיל 97), ונכון להיום ריי הוא השלישי באריכות ימיו מכל מושלי טנסי לדורותיהם.
תומאס ג'וזף קנדריק היה קצין מודיעין בריטי שפעל בזמן השואה להצלת יהודים באוסטריה.
בין היתר, היה רכז המודיעין של שירות הביון החשאי הבריטי SIS (MI6) ביבשת אירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
קנדריק נולד וגדל בקייפטאון, דרום אפריקה, והשתתף במלחמת הבורים.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מודיעין שדה.
רכז פעילות המודיעין הבריטי באירופה
מדצמבר 1925 עד אוגוסט 1938 שימש כרכז המודיעין של ה-SIS ביבשת אירופה.
הכיסוי שלו היה תפקיד במחלקת הדרכונים של הקונסוליה הבריטית.
ממקום מושבו הצליח לפתח רשת סוכנים ברחבי מרכז אירופה.
במסגרת תפקידו הוא פגש וגייס מתנגדי היטלר ואנשי שמאל, כולל המרגלים קים פילבי ו.
בעזרתו של סוכן כפול שריגל עבור האבווהר, עצרו הגרמנים את קנדריק באוגוסט 1938 באחד מביקוריו בגרמניה, אך הוא שוחרר כעבור ארבעה ימים, בזכות דרכונו הדיפלומטי ואולי גם בזכות האווירה לקראת ועידת מינכן, אך הוא הוכרז כ"אישיות בלתי רצויה" וסולק מאוסטריה.
ב-1938, כשגרמניה סיפחה את אוסטריה, התברר לקנדריק במהלך עבודתו הגורל המר הצפוי ליהודים באוסטריה והוא החל להפעיל את קשריו כדי לאפשר ליהודים להגר מאוסטריה לארץ ישראל.
דרכונו הדיפלומטי ותפקידו בקונסוליה הבריטית אפשרו לו להנפיק ליהודים דרכונים ואשרות מעבר בקצב אדיר, לעיתים עד 200 אשרות ביום, ב-15 שעות של עבודה מתישה במשך חודשים.
קנדריק אף יצר קשר עם אדולף אייכמן, שהיה אז ממונה על מציאת דרך להיפטר מיהודי אוסטריה, והגיע עמו להבנות שאפשרו לו להוציא מאוסטריה כעשרת אלפים יהודים באמצעות חברת הספנות של ברטולד שטורפר, שפעלה באישור הנאצים.
מאמינים כי בין האנשים שהציל ממוות היה גם זיגמונד פרויד.
קנדריק השתמש גם בתחבולות כדי להציל יהודים.
בין היתר ארגן 1,000 ויזות זמניות לצעירים שישתתפו במחנה ספורט מזויף בארץ ישראל, הוסיף ילדים לדרכונים של אנשי עסקים בריטיים שחזרו לבריטניה, הוציא דרכונים מזויפים וחילק אישורים ליהודים שעברו כביכול טבילה והפכו לנוצרים.
למרות שאין ספק שקנדריק הציל אלפי יהודים ממוות ואפילו כונה "אוסקר שינדלר האוסטרי", הוא לא הוכר כחסיד אומות העולם, מכיוון שלא היו עדי ראייה ישירים למעשי הגבורה שלו.
ההיסטוריונית , שפרסמה לאחרונה ביוגרפיה המתארת את פעילותו של קנדריק בווינה, התראיינה לעיתון היהודי-בריטי "ג'ואיש כרוניקל" וסיפרה כי הגישה בקשה מחודשת ליד ושם להכיר בקנדריק כחסיד אומות העולם ובה עדויות חדשות בכתב על האופן שבו עזר ל-2,000 יהודים להימלט.
העדויות כוללות בין היתר הצהרה של אריק סנדרס, שנמלט בעזרתו מאוסטריה ואז חזר אליה כלוחם בכוחות המיוחדים, ועדות של אישה שסיפרה כיצד הציל קנדריק את אביה.
כשחזר לבריטניה, לא אושר לקנדריק לחזור לפעילות בחו"ל מכיוון שהוא "נשרף" וכן מכיוון שהפעלת רשת הסוכנים לטובת יהודי אוסטריה נראתה כסטייה חמורה מנוהלי שירות המודיעין הבריטי.
לכן לא נמצא לו תפקיד ההולם את כישוריו, מה שהביא אותו לחפש תפקיד במסגרת אגף המודיעין של הצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר החלו ליפול בידי הבריטים שבויים רבים, במיוחד במהלך המערכה בצפון אפריקה, אבל גם טייסים גרמניים מהקרב על בריטניה וימאים מספינות ומצוללות, החלו קנדריק וצוות קטן להפעיל מבצע האזנה גדול ביותר, שמטרתו הייתה להפיק מודיעין משבויי המלחמה של האויב.
על קנדריק הוטל לאכלס את השבויים בעלי הדרגות הבכירות ביותר ואת אלה שנראו כבעלי פוטנציאל לספק מידע ערכי במיוחד במתקנים שבהם הותקנו מאות מיקרופונים לקליטת כל השיחות בין השבויים לבין עצמם, במטרה לקלוט ולרשום את השיחות האלה בזמן אמת.
כל המידע רוכז בחמ"ל מודיעין מרכזי משותף, ומשם הופצו דו"חות המודיעין לנמענים.
על מנת לאסוף ידיעות חיוניות שנדרשו להשגה מיעדי האיסוף השונים, מאזינים שהוכשרו לכך במיוחד התחפשו לעיתים לשבויים והתערבו בין השבויים האמיתיים, כדי לפתות אותם לשיחה בנושאים הדרושים.
לכל העבודה הזאת צריך היה לאתר ולגייס אנשים שלא רק ידעו היטב גרמנית, אלא כאלה שחיו בגרמניה או אוסטריה והיו בקיאים גם בתרבותן, במנהגיהן ובמנטליות הגרמנית והאוסטרית.
היכרותו של קנדריק עם יהודים דוברי גרמנית בעת שירותו באוסטריה חשפה בפניו מקור כוח אדם אידיאלי לתפקיד, שכן בשנים 1938–1939, ובמיוחד לאחר סיפוח אוסטריה במרץ 1938 ו"ליל הבדולח" בנובמבר אותה שנה, החל גל אדיר של בקשות הגירת יהודים מגרמניה.
בתקופה זו, היגרו כ-40,000 יהודים מגרמניה ומאוסטריה לבריטניה, ורבים מהם רצו להתגייס לצבא הבריטי על מנת להילחם נגד הגרמנים, קנדריק פנה לחיל החפרים והורשה לבחור מאה יהודים יוצאי גרמניה ואוסטריה, על מנת להכשירם לשרת במתקני השבי.
חיילים אלה, שקנדריק בחר בקפידה, עברו הכשרה בת כחצי שנה שכללה קורס מש"קי מודיעין בן ארבעה חודשים, שבו הושם דגש על מקצועות מודיעין השדה לרמת המש"ק, ובכלל זה יסודות תורת מודיעין השדה, עבודת מטה מודיעין, מיומנויות אישיות כמו צילום ונהיגה ברכב ובאופנוע, קרב מגע ועוד.
לאחר מכן עברו קורס חוקרי שבויים במשך חודשיים.
במהלך הקורס התאמנו החניכים כאילו הם חיילים בצבא הגרמני או אנשי אס.אס.
עם סיום ההכשרה, היו הבוגרים מוצבים במתקני השבויים שבהם הם היוו את רוב הסגל.
בין פקודיו של קנדריק היו גם נשים שגויסו על ידו לתפקידי תרגום והערכה וכן כפקידות.
בית טרנט הוכשר במיוחד עבורם: המבנה עבר שיפוצים, ולאחר שהוכשר לתפקידו הוא נראה כמעון נופש יותר מאשר כמחנה שבויים.
הגנרלים הבכירים ביותר, כמו סגנו של היטלר רודולף הס ומפקד "ארמיית הפאנצר אפריקה" שנשבה בתוניסיה, הגנרל הנס-יירגן פון ארנים, קיבלו סוויטות אישיות.
לרשות הקצינים עמדו חדר ביליארד, חדר טניס שולחן, חדר למשחקי קלפים ועוד.
הקצינים הבכירים ביותר זכו לקבלת פנים אישית ומיוחדת על ידי הלורד אברפלדי (Aberfledy) מהאצולה הסקוטית ובן דוד מדרגה שנייה של המלך.
"לורד אברפלאדי" היה המצאה של המודיעין הבריטי וכלל לא היה קיים כלל, אלא שוחק על ידי אחד מהקצינים במתקן.
"אברפלאדי" הסביר לבכירים הנאצים שהוא מונה לדאוג לרווחתם ולצרכיהם באופן אישי: הוא נהג לצאת במיוחד למרכז לונדון לקנות עבורם סבון גילוח, שוקולד וסיגריות והוא הביא חייט יוקרה למדידות ולתפירת בגדים חדשים עבורם.
הוא גם הציג להם תמונות של הטירה "שלו" בסקוטלנד ונתן ביטוי להערצתו להיטלר.
כדי לשכנע את בכירי הקצינים הגרמנים שהם אכן ב"מחנה שבויים יוקרתי", קצינים בכירים בריטים נהגו להזמין את בכירי הגרמנים מדי פעם לארוחות או לקפה בבית המלון "ריץ" בלונדון, או למסעדות יוקרה אחרות, או לתה בבתיהם הפרטיים.
המתקן נועד לאכלס עד מאה בכירים גרמנים והיו בו מיקרופונים בכל מקום אפשרי, מהשירותים ועד לשולחן הביליארד, כשהקירות מחווטים באמצעות מיטב מערכות הטלפון המודרניות של חברת RCA.
המאזינים היהודים הסמויים מן העין פעלו במרתף רחב הממדים של בית טרנט.
הם האזינו למתרחש בחדרים למעלה 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע במשמרות, ולא הפסידו אף מילה שנאמרת על ידי המקורות הגרמניים יקרי הערך.
כל ידיעה הייתה מועברת מיד לחמ"ל המודיעין המשותף שנקרא M Room, ממנו הופצו דו"חות המודיעין.
טרנט פארק היה המתקן היוקרתי ביותר עבור שנועד לבכירים, אך בנוסף אליו היו שני "מחנות שבויים" אשר פעלו באותה שיטה ונועדו למפקדים זוטרים יותר.
במתקנים אלו עברו עוד כעשרת אלפים קצינים גרמנים.
מִפקדת המבצע כולו הייתה ב, שם ישב קנדריק ומשם פיקד על הפעילות בשלושת המתקנים וניהל את התמיכה הלוגיסטית.
כמו כן, סיפקו השבויים מידע יקר ערך על הטורפדו המגנטי החדיש שהצוללות הגרמניות השתמשו בו, מידע שסייע לפתח אמצעי נגדו.
כמו כן נאסף מהם מידע יקר ערך על פרויקט טילי ה-V-1 ו-V-2 ועל מתקן הפיתוח והייצור שלהם בפנמינדה, מה שהוביל להוראת צ'רצ'יל להפציץ את האתר.
גם מידע פוליטי הופק באמצעות ההאזנה, במיוחד על הפילוג בין הבכירים הגרמנים, בין אלו שהיו מתומכי היטלר לאלו שהתנגדו לו או הסתייגו ממנו.
במסגרת זו, גם הופק מידע רב על מבצע ולקיריה וניסיון ההתנקשות בחיי היטלר ביולי 1944, תוצאותיו והשלכותיו.
מידע מעניין במיוחד וטרגי עבור המאזינים היהודים היה התבטאויות של השבויים הגרמניים בהקשר לשואת יהודי אירופה ו"הפתרון הסופי", שכן מידע זה נגע ישירות לבני משפחותיהם של רובם.
המידע זה נאסף, אורגן ונערך לשימוש במשפטי פושעי המלחמה לאחריה, אולם לבסוף הוחלט שלא להשתמש בו, כיוון שלא חסרו חומר וראיות למשפטים, והמודיעין הבריטי לא רצה לחשוף את שיטות עבודתו.
לאחר המלחמה הוקצה קנדריק ל"תפקידים מיוחדים".
ככל הנראה המשיך לעבוד עבור המודיעין הבריטי במטה ה-MI6, עד שפרש לגמלאות ב-1948.
קנדריק שמר על שתיקה לאורך כל חייו ומעולם לא דיבר על מה שעשה, עד פטירתו בגיל 90 ב-1972. כאמור, שתיקתו גרמה לבעיה ייחודית: למרות שאין ספק שהוא הציל אלפי יהודים הוא לא הוכר כחסיד אומות העולם.
תומאס ויליס קוב היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם ג'ורג'יה.
קוב נולד בשנת 1784 במחוז קולומביה שבג'ורג'יה.
הוא למד לימודים קדם-אקדמאיים, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר לקסינגטון שבמדינה.
לאחר מכן עבר לעיר גרינסבורו ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרסים ה־15 וה־16, וכיהן מ־4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1821. הוא לא נבחר מחדש לקונגרס ה־17, אך נבחר שוב לקונגרס ה־18 וכיהן מ־4 במרץ 1823 עד 6 בדצמבר 1824, אז התפטר לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בקונגרס ה־18 שירת כיו"ר ועדת ההוצאות הציבוריות.
הוא נבחר לסנאט כדי למלא את מקומו של ניקולס וייר שנפטר, וכיהן מ־6 בדצמבר 1824 עד התפטרותו בשנת 1828. בעיתונות נכתב באוגוסט 1828 כי הוא "ככל הנראה יתפטר", ואכן מחליפו, אוליבר פרינס, נכנס לתפקיד בנובמבר אותה שנה.
קוב כיהן גם כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ג'ורג'יה.
הוא נפטר בעיר גרינסבורו ב-1 בפברואר 1830. מחוז קוב (Cobb County) בג'ורג'יה נקרא על שמו, ובירת המחוז, העיר מרייטה (Marietta), נקראה על שם אשתו, מרי.
הוא היה בעל עבדים ובן דודם של שני גנרלים בצבא הקונפדרציה – תומאס ריד רוטס קוב והאוול קוב.
תומאס לנייר קלינגמן , שכונה "נסיך הפוליטיקאים", היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1843–1845 ושוב מ־1847 עד 1858, וכסנאטור מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1858–1861. במהלך מלחמת האזרחים סירב להתפטר ממושב הסנאט והיה אחד מהסנאטורים הדרומיים שהודחו מהסנאט בהיעדרם.
לאחר מכן שירת כגנרל בצבא הקונפדרציה.
קלינגמן נולד ב-27 ביולי 1812 בהאנטסוויל, יישוב קטן כיום במחוז ידיקין, קרוליינה הצפונית.
הוריו היו ג'ייקוב וג'יין פוינדקסטר קלינגמן והוא נקרא על שם דודו למחצה, ד"ר תומאס לנייר.
הוא למד אצל מורים פרטיים ובבתי הספר הציבוריים במחוז אירדל בקרוליינה הצפונית.
ב־1832 השלים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1834 והחל לעסוק בעריכת דין בהאנטסוויל.
בשנת 1835 נבחר קלינגמן לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ובשנת 1836 עבר לאשוויל שבקרוליינה הצפונית.
בשנת 1840 כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ב־1843 התמודד מטעם המפלגה הוויגית ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־28, אך הפסיד בבחירות מחדש ב־1845. באותה שנה התמודד בדו-קרב עם חבר קונגרס אחר, מאלבמה, לאחר שינסי בנאום הבכורה בבית הנבחרים פקפק ביושרו של קלינגמן.
בשני הצדדים לא נפגע איש.
בשנת 1847 חזר לקונגרס ונבחר מחדש ב־1849, 1851, 1853, 1855 ו-1857. ב־7 במאי 1858 התפטר לאחר שנבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית יום קודם לכן, במקומו של אסא ביגס שהתפטר.
הוא נבחר מחדש אך הודח מהסנאט בשל תמיכתו בקונפדרציה.
בתחילת המלחמה פיקד קלינגמן על רגימנט הרגלים ה-25 של קרוליינה הצפונית והשתתף במערכת חצי האי.
לאחר מכן פיקד על בריגדה שכללה את הרגימנטים ה-8, 31, 51 ו-61 של קרוליינה הצפונית.
הבריגדה לחמה בקרבות גולדסבורו, סוללת וגנר, Drewry's Bluff, קולד הרבור, פיטסבורג, גלוב טייברן, פורט פישר ובנטונוויל.
לאחר המלחמה חקר קלינגמן ומדד הרים במערב קרוליינה הצפונית ובטנסי.
ההר הגבוה ביותר בטנסי, קוואוהי, שחלקו בקרוליינה הצפונית, שונה שמו ב־1859 ל-Clingman's Dome לכבודו, משום שהיה הראשון שמדד את ההר במדויק.
בשנת 2024 שונה שמו בחזרה לקוואוהי.
קלינגמן נפטר ב-3 בנובמבר 1897 במורגנטון שבקרוליינה הצפונית, ונקבר בבית הקברות ריברסייד באשוויל, קרוליינה הצפונית.
תומאס קייל היה נציג מחוז אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קייל נולד ב-17 בספטמבר 1848 בעיירה אנדרהיל שבמדינת ורמונט, ולמד בבתי הספר המחוזיים ובאקדמיית בל שבאנדרהיל פלאטס.
בשנת 1866 עבר לפורט אדוארד שבמדינת ניו יורק, במחוז וושינגטון.
בשנים 1867–1868 לימד בבית ספר באנדרהיל סנטר, ורמונט.
בשנת 1869 עבר לפונד דו לאק שבמדינת ויסקונסין, לימד בבתי ספר במספר מחוזות במחוז פונד דו לאק, ולאחר מכן עסק בחקלאות סמוך לעיירה אידן, ויסקונסין.
בשנים 1881–1884 שימש כמזכיר העיירה אידן.
בין השנים 1884–1886 היה חבר במועצת המפקחים של מחוז פונד דו לאק.
לאחר מכן חזר למחוז ושימש כסגן השריף בשנים 1886–1888, וכשריף המחוז בשנים 1888–1890. בהמשך עסק גם במכירת ציוד חקלאי.
בשנת 1898 עבר לפיירבנקס שבאלסקה ועסק בכרייה.
הוא נבחר כנציג עצמאי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-60. הוא כיהן מ-4 במרץ 1907 ועד 3 במרץ 1909, אך לא התמודד מחדש בבחירות של 1908.
בשנים 1910–1915 עסק בחקלאות סמוך למקלפלין שבדקוטה הדרומית, ובשנים 1915–1920 סמוך לסטיבנס פוינט, ויסקונסין.
בשנת 1920 פרש מפעילות ציבורית ועסקית והתיישב בפונד דו לאק, ויסקונסין, שם התגורר עד פטירתו ב-3 בפברואר 1941. הוא נקבר בבית העלמין קוולרי.
תומאס פטרס קארנס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
קארנס נולד ב-1762 בבליידנסבורג שבפרובינציית מרילנד.
הוא שירת בדרגת קולונל בשורות רגימנט מרילנד במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובתמורה לשירותו קיבל מענק קרקע במחוז פרנקלין.
קרנס כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה במושב מילדג'וויל, וכן כשופט בבית משפט מדינתי.
הוא ייצג את ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795, אך הפסיד בבחירות החוזרות לג'ון מילדג'.
בנוסף התמודד לבית הנבחרים הפדרלי גם בשנים 1791 ו־1796, והיה מועמד המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית בשנים 1798 ו־1800, וכן בבחירות למושל ג'ורג'יה בשנים 1801 ו־1802. העיירה קרנסוויל שבג'ורג'יה נקראת על שמו.
אף שראה את את'נס שבמחוז קלארק (שנוצר ממחוז פרנקלין) כמקום מגוריו, הוא נפטר ב-5 במאי 1822 במילדג'וויל שבג'ורג'יה ונקבר בבית הקברות ממורי היל.
תומאס ריד היה פילוסוף סקוטי, מייסד האסכולה הסקוטית של "השכל הישר", ובעל תפקיד חשוב בהשכלה הסקוטית.
ריד חי תחילה באברדין, שם ייסד את "מועדון החכמים" (אגודה ספרותית-פילוסופית), וסיים את לימודיו באוניברסיטת אברדין.
ניתנה לו משרת מרצה בקינגס קולג' באברדין ב-1752, שם כתב את המאמר "מחקר במוח האנושי על עקרונות השכל הישר" (1764).
זמן קצר אחר כך, ניתנה לו משרת פרופסור באוניברסיטת גלאזגו, בה היה אמור להחליף את אדם סמית.
עמדתו הפילוסופית של ריד הייתה כי שכל ישר צריך להיות בבסיסה של כל חקירה פילוסופית.
הוא מצטט רבות את קיקרו, ממנו לקח את המושג "sensus communis" ("שכל ישר").
הוא תמך בריאליזם ישיר, או ריאליזם של השכל הישר, וטען כנגד הרעיונות בהם תמכו ג'ון לוק, רנה דקארט, ובאופנים שונים כל שאר הפילוסופים המודרניים המוקדמים.
ריד העריץ את בן דורו דייוויד יום, ובין השאר ביקש ממנו לבדוק את כתב היד של ספרו.
בימיו, ולתקופה מסוימת במאה ה-19, זוהה כחשוב יותר מדייוויד יום.
לתאוריית הידע שלו הייתה השפעה על תאוריית המוסר.
הוא ראה את האפיסטמולוגיה כהקדמה לאתיקה מעשית: כאשר אדם בטוח באמונותיו על ידי הפילוסופיה, כל שהוא צריך לעשות הוא לנהוג על פיהן, מכיוון שהוא בטוח שהן נכונות.
המוניטין שלו ירד לאחר שעמנואל קאנט וג'ון סטוארט מיל תקפו את האסכולה הסקוטית של השכל הישר.
עם זאת, עדיין לימדו את הפילוסופיה שלו באוניברסיטאות בצפון אמריקה במאה ה-19, וכן תמך בה ויקטור קוזן, פילוסוף צרפתי.
מור בשכל הישר כמתודה פילוסופית בתחילת המאה ה-20 עזרה להחיות את הגותו, כמו גם תשומת הלב שהוסבה אליו על ידי פילוסופים כגון ויליאם אלסטון ואלווין פלנטינגה.
ריד כתב מספר חיבורים פילוסופיים חשובים נוספים בהם: "מאמרים על הכוחות האינטלקטואליים של האדם" (1785), ו"מאמרים על הכוחות הפעילים של רוח האדם" (1788).
תומאס שלינג (Thomas Schelling; 14 באפריל 1921 - 13 בדצמבר 2016) היה כלכלן אמריקאי ופרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית, פרופסור שלינג לימד במשך 20 שנה באוניברסיטת הרווארד.
פרופסור שלינג זכה בפרס נובל לכלכלה ב-2005 ביחד עם ישראל אומן על "הגברת ההבנה בנושאי עימות ושיתוף פעולה במסגרת תורת המשחקים".
הוא גם היה הראשון שהזכיר אפקט הקורבן המזוהה.
ב־1971 פרסם בכתב העת (143–186) Journal of Mathematical Sociology מאמר בשם "Dynamical Models of Segregation" ("מודלים דינמיים של סגרגציה") הדן בדינמיות הקיימת בחלוקת המרחב בין ה"גזעים", מאמר שצוטט רבות.
בעקבות עבודותיו של מורטון גרודזינס , ממציא הביטוי "tipping point" בתחילת שנות ה-60, הוא מוכיח באלו תנאים אזור שבו ה"גזעים" מעורבים, יכול להפוך לאזור של הפרדה אפילו אם תושביו לא חפצו בכך.
במאמר הוא מראה שהעדפה של יחיד לשכנים יותר דומים לו, או שיחיד שואף לשכנים שונים ממנו, אבל לא "יותר מדי", יכול להביא אותו לשינוי מיקום מגוריו, ולהוביל בהדרגה לסגרגציה טוטלית.
שלינג הראה, בשימוש תורת המשחקים, שבהינתן סובלנות מוגבלת, התוצאה הסופית תלויה בשיעור העזיבות, וכמה יישארו: כלומר או סגרגציה, או שאינטגרציית האוכלוסייה תישאר על כנה.
שלינג השתמש במטבעות ניקל ונחושת מונחים על "לוח" (ניר גרפי), המייצגים את האפיונים השונים, וברגע מסוים שינה את מיקומם זה אחרי זה אם היו במצב של "חסר שמחה".
המחזוריות של משוב חיובי לסיבתיות הסגרגציה שהגבירה פגיעה בזכויות, ובהמשך הגברת פגיעה בזכויות שגרמה להעדפה למחיה בנפרד, יכולה להימצא במרבית הקהילות האנושיות.
חוקרים הרחיבו תאוריה זו של אבולוציה ספונטנית של קבוצות מעורבות בהינתן "העדפות קלות" לגבי מאפיינים אישיים נוספים כגון: גיל, מין, שפה, נטייה מינית, דת וכו'.
מספיק שהתנאים יהיו מתאימים, וברגע שהחל המעגל של הפרדה-פגיעה בזכויות-הפליה-הפרדה, יש לתהליך תנופה עצמאית, ויתארגנו הקבוצות בצורה שלא כוונה תחילה.
בספר שפרסם ב-1978, "Micromotives & Macrobehaviors", כתב את ההשערה שהעדפה לסגרגציה של שתי קבוצות אוכלוסייה שונות והעדפה לאינטגרציה עם אחרים דומים, אינן נבדלות כגורמים המסוגלים לתת הסבר לתופעה של הפרדה מרצון בין שתי הקבוצות: "איך החלטות קטנות והנראות חסרות משמעות של יחידים מובילות לעיתים קרובות לתוצאה רבת השלכות לאוכלוסייה הרחבה".
היום סימולציות מחשבים מדמות מודלים של מערכות אינטראקטיביות: מודלים אלה נבדלים מהמודלים הנחשבים ב"איזון" בכך שהם מפעילים סוגים של אוטומט תאי: מכניסים לתוך המודל דפוסי התנהגות של יחידים, ומדגימים את המצבים השונים של המערכת תחת הפעלת דפוסים אלה, לאחר מספר אינטראקציות.
תומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס , היה מדינאי אנגלי, אחת הדמויות הפוליטיות החשובות ביותר בזמן מלכותו של הנרי השמיני.
קרומוול נולד בעיר פאטני בממלכת אנגליה (כיום חלק מרובע וונדסוורת' בלונדון).
אביו, וולטר קרומוול (1463–1510), היה נפח, בעל מבטשה, סוחר בדים והבעלים של פונדק ומבשלה.
המבוגרת מביניהן, קתרין, נישאה למורגן ויליאמס, עורך דין מוויילס.
אליזבת, האחות הצעירה, נישאה לאיכר.
בנה של קתרין, ריצ'רד ויליאמס, עבד אצל דודו (תומאס) ושינה את שמו לריצ'רד קרומוול.
אותו ריצ'רד הוא סבא-רבא של אוליבר קרומוול.
כנער, עזב קרומוול את משפחתו בפאטני וחצה את התעלה ליבשת.
דיווחים על פעילותו בצרפת, באיטליה, ובארצות השפלה הם שטחיים וסותרים.
נטען כי הוא הפך שכיר חרב וצעד עם הצבא הצרפתי לאיטליה, שם לחם בספרדים על גדות הגריליאנו ב-28 בדצמבר 1503.
לאחר שלמד עריכת דין החל לשמש כעוזר לקרדינל תומאס וולזי ונעשה לחבר הפרלמנט האנגלי בשנת 1523. לאחר המשבר שגרמו גירושי המלך הנרי השמיני מקתרין מאראגון, עלתה קרנו של קרומוול על חשבונו של וולזי.
בשנת 1533 הוא מונה למשרת מזכיר המדינה, וב-1536 למשרת הלורד שומר החותם.
עיקר פועלו של קרומוול היה בהקשר של הרפורמות הדתיות באנגליה של אותה תקופה – הוא היה אחד ממעצבי הכנסייה האנגליקנית.
הוא היה אחד התומכים הבולטים בהצעה להפוך את המלך הנרי השמיני לראש הכנסייה האנגליקנית ועזר להעביר את "חוק העליונות הראשון", שמיסד מעמד זה.
בשנת 1535 מינה המלך את קרומוול לשרו הראשי (viceregent).
משרה זו נתנה לו סמכות שיפוט עליונה בתחומי הדת ויצרה לראשונה רשות מאוחדת אחת מעל שני המחוזות של הכנסייה האנגליקנית.
כשר הראשי של המלך פיקח קרומוול על פירוק המנזרים באנגליה.
הוא ביקר במנזרים ובכנסיות רבות והחרים את רכושם כדי להעבירו לידי המלך, ראש הכנסייה החדש.
כפרס על מעשיו בתהליך זה קבע הנרי השמיני עבור קרומוול את התואר רוזן אסקס, שהוענק לו בשנת 1540.
למרות שהלאמת המנזרים מתוארת לרוב כניסיונו של מלך חמדן לצבור לעצמו את אוצרות הכנסייה הנוצרית, קרומוול ראה זאת כפעולה אידאולוגית נגד תופעת הנזירים.
כל עוד החזיק קרומוול בעמדת כוח, חצר המלוכה הייתה פתוחה לקבלת רפורמות דתיות.
מעבר לפועלו בהקשר לכנסייה האנגליקנית קידם קרומוול גם את איחוד ויילס ואנגליה בפרלמנט.
קרומוול תמך בהנרי השמיני כאשר זה הוציא להורג את אן בולין ובנישואיו לג'יין סימור.
ביקורת על מעשה זה, או למעשה על החיפזון בנישואין, גרמה למעמדו להחל לאבד מיציבותו.
לאחר מכן, כאשר עודד את המלך להינשא פעם נוספת (לאחר שסימור מתה מסיבוכי לידה), הפעם לאן מקליווס, הוגדרו הנישואין כאסון - הנרי התגרש ממנה לאחר שישה חודשים בלבד, ומתנגדיו של קרומוול ניצלו הזדמנות זו לדרוש את מעצרו.
קרומוול הוצא להורג במצודת לונדון ב-28 ביולי 1540. נאמר שהנרי השמיני בחר בכוונה תחילה מוציא להורג בלתי מנוסה, שהצליח לערוף את ראשו של קרומוול רק לאחר שלושה ניסיונות.
לאחר ההוצאה להורג הורתח ראשו של קרומוול והוצג בפומבי על גבי חנית, כשעורפו ללונדון.
תומאס ראבלי (נולד ב-13 באוגוסט 1959) הוא כדורגלן-עבר שוודי, ששיחק בעמדת השוער.
ראבלי היה לשיאן ההופעות בנבחרת שוודיה לאחר שהופיע ב-143 משחקים.
היה זה גם השיא הבינלאומי, עד שנשבר על ידי איקר קסיאס הספרדי.
במהלך הקריירה שלו שיחק ראבלי בקבוצות גטבורג ואסטרש וזכה עימן בשמונה אליפויות שוודיה.
בנוסף, שיחק בקבוצת טמפה ביי מיוטיני מליגת ה-MLS.
הקריירה הבינלאומית שלו נמשכה מ-1981 ועד 1997; הוא שיחק במונדיאל 1990, ביורו 1992 ובמונדיאל 1994, שבו זכתה שוודיה במקום השלישי.
דמותו פרצה לתודעת הציבור בעקבות עצירת שני פנדלים במונדיאל 1994 במהלך משחק נגד נבחרת רומניה.
אחיו התאום, אנדרש ראבלי, היה גם הוא כדורגלן מצליח.
תומאס שיפרס היה מנצח תזמורת אמריקאי חשוב ונגן עוגב.
הוא נהנה מהערכה גבוהה על עבודתו האופראית.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 4. בגיל 14 ניגן בעוגב בכנסייה.
הוא למד במכון קרטיס למוזיקה ובג'וליארד.
הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בגיל 21 באופרה של ניו יורק ובמטרופוליטן אופרה בגיל 23. הוא ניצח על הופעות בכורה עולמית של מוזיקה מאת ג'אן קרלו מנוטי וסמואל בארבר, שהיום היא נודעת ברבים.
הוא ניצח בכל בתי האופרה הגדולים בארצות הברית ובאירופה, ביניהם המטרופוליטן ולה סקאלה, וייסד את פסטיבל ספולטו האיטלקי יחד עם מנוטי.
שיפרס ניצח בקביעות על הפילהרמונית של ניו יורק ועל התזמורת הסימפונית של שיקגו, וגם הקליט אתן, אבל בשנת 1970 קיבל עליו משרה תזמורתית מלאה עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי, שם החליף את קודמו במטרופוליטן אופרה, מקס רודולף.
אחרי שערך כמה הקלטות עם התזמורת ובנה את שמה כתזמורת בינלאומית, נקטעה הקריירה שלו באופן טראגי במוות פתאומי מסרטן ריאות, בשנת 1977, כשהיה בן 47. הוא הקליט אופרות רבות בתקופת חייו, והקלטות חיות מהופעותיו יוצאות בהדרגה למכירה על גבי תקליטורים.
תומאס קרלייל היסטוריון והוגה דעות בריטי.
רכש את השכלתו באוניברסיטת אדינבורו ועסק בהוראה.
בסקוטלנד זכה להצלחה ספרותית מועטה בלבד, לכן עקר ללונדון בשנת 1834, שם כתב את חיבורו המפורסם המהפכה הצרפתית: היסטוריה.