tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הושאל לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית השלישית, ולבוסטון ריבר ופלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית.
בסוף שנת 2019 עזב אקוסטה את ויאריאל ונשאר ללא קבוצה, עד שב-10 באוגוסט 2020 חתם באתנאס מליגת המשנה האורוגוואית.
ב-6 במרץ 2021, יום לאחר יום הולדתו ה-25, נעלם אקוסטה לאחר שניסה לעזור לאחיו לחצות בשחייה את נהר ארויו פנדו .
ב-8 במרץ, יומיים לאחר מכן, התגלתה גופתו ונקבע מותו.
פרנק רבריווני הוא כדורגלן צרפתי-מלגשי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
רבריווני התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוסר ובגיל 18 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 בדצמבר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-4 נגד לה הבר.
בקיץ חתם בריאל אוביידו מהלה ליגה.
בהמשך שיחק גם בוויטוריה דה גימארייש וסקודה קסנתי.
בקיץ חתם בלה טמפון מראוניון במדיה שיחק 5 עונות.
בשנת הצטרף לנבחרת מדגסקר אותה ייצג בזכות מוצא הוריו.
ב-11 באוקטובר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
ליגת העל של ראוניון: , , ,
פרנסיס "פרנק" ג'וזף שירן אשר נודע בכינוי "האירי" (The Irishman) היה בכיר באיגוד נהגי המשאיות בארצות הברית, ויד ימינו של ג'ימי הופה.
במקביל, היה גם מאפיונר בכיר, חבר במשפחת באפלינו, ומחסל מטעמו של ראסל באפלינו.
ב-1980 הורשע בסחטנות ונידון ל-32 שנות מאסר, מתוכן ריצה 13.
זמן קצר לפני מותו, הוא סיפר את סיפור חייו לעיתונאי צ'ארלס ברנדט שערך את הראיונות עמו לספר מצליח בשם "שמעתי שאתה צובע בתים" (I Heard You Paint Houses).
בספר זה, חשף שירן מספר עובדות לא ידועות אודות המאפיה האמריקנית, איגודי העובדים, והקשר ההדוק ביניהם בשנות ה-60 וה-70. בין היתר, טען שירן שהוא היה זה שעמד מאחורי רציחתם של ג'ימי הופה וג'ו גאלו.
טענה שנחשבת לשנויה במחלוקת בין המומחים.
בשנת 2019, עובד הספר לסרט בשם "האירי", אשר בו גילם רוברט דה נירו את דמותו של שירן.
שירן נולד בדרבי, פנסילבניה למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו, תומאס פרנסיס שירן, היה ממוצא אירי.
אמו, אגנס הנסון, הייתה ממוצא שוודי.
שירן התגייס לצבא ארצות הברית באוגוסט 1941, השלים הכשרה בסיסית ליד בילוקסי, מיסיסיפי, והוצב במשטרה הצבאית.
בעקבות המתקפה על פרל הארבור, הוא התנדב לאימונים בבסיס חיל האוויר בפורט בנינג, ג'ורג'יה, אך הוא פרק את כתפו ולפיכך הועבר לדיוויזיה ה-45. ביולי 1943 הוא נשלח עם הדייויזיה למערכה בצפון אפריקה.
לאחר מכן הוא השתתף בפלישה לסיציליה, במערכה האיטלקית, מבצע דרגון והפלישה לגרמניה.
לימים טען שירן שתקופת המלחמה גרמה לו לפתח אדישות מוחלטת לחיי אדם.
הוא תיאר איך לעיתים קרובות, בהוראת מפקדיו, הוציא להורג שבויי מלחמה גרמנים וביצע פשעי מלחמה אחרים.
לאחר המלחמה החל שירן לעבוד כנהג משאית.
במקביל, התקרב לפשע המאורגן בארצות הברית, ובייחוד למשפחת באפלינו.
מרבית המידע על פעילותו של שירן בשירות המאפיה אינו ודאי ונשען על עדותו שלו בלבד.
לטענתו, פעילותו במאפיה החלה בעקבות מפגש אקראי עם ראסל באפלינו שסייע לו לתקן תקלה ברכבו.
שירן החל לעבוד כמוביל משלוחים עבור באפלינו, אך גם עבור אנג'לו ברונו.
לטעתו, את הרצח הראשון שלו בשירות המאפיה הוא ביצע לאחר שגנגסטר זוטר בשם וייספר דיטוליו שכנע אותו לפוצץ מכבסה בדלאוור שהתחרתה בעסקיו שלו.
רק לאחר ששירן פוצץ את המכבסה, התגלה שהיא הייתה שייכת למעשה לאנג'לו ברונו.
בעקבות הפצרותיו של באפלינו, ברונו הסכים לסלוח לשירן בתנאי שיהרוג את דיטוליו, וכך הוא אכן עשה.
באפלינו גם קישר בין שירן למנהיג איגוד נהגי המשאיות ג'ימי הופה.
שירן הפך ליד ימינו של הופה, וסייע לו כאשר נדרש להפעיל לחץ, באמצעים חוקיים ולא חוקיים כאחד, על חברי ארגון סוררים ועל חברי ארגונים יריבים.
הופה אף דאג לכך ששירן יבחר כנשיא הסניף ה-326 של האיגוד בווילמינגטון.
במהלך הקריירה הארוכה שלו בשירות המאפיה, נקשרו בשמו של שירן מספר גדול של רציחות, אולם אף אחת מהן לא הוכחה בוודאות.
ב-1972 הוא נחשד ברצח של גבר בשם רוברט דג'ורג', אולם שוחרר מחוסר ראיות.
ב-1976 הוא חשד ברציחתם של פרנסיס ג'יי מרינו ופרדריק ג'ון גאוורונסקי, שניהם אנשי איגוד נהגי המשאיות.
כמו כן, הוא טען שרצח בעצמו את המאפיונר הנודע ג'ו גאלו, לאחר שזה האחרון הסתכסך עם באפלינו.
עם זאת, האירוע המוכר ביותר שנקשר בשמו של שירן, הוא היעלמותו המסתורית של ג'ימי הופה ב-1975. מעט לפני מותו, טען שירן כי הוא רצח את הופה לאחר שזה האחרון הפסיק לספק את הבוסים של משפחות הפשע.
לטענת שירן, הוא וסלבטורה בריגוליו ("סאלי ג'וקים") שכנעו את הופה לנסוע יחד אתם לבית מסתור בדטרויט שם שירן ירה בו למוות.
חוקרים רבים פקפקו בטענתו של שירן, והיעלמותו של הופה נחשבת לחידה לא מפוענחת עד ימינו.
אנשי FBI סרקו את הבית בדטרויט שבו בוצע הרצח לטענת שירן בחיפוש אחר ראיות פורנזיות.
הממצא היחיד שלהם היה כתמי דם, אולם בדיקות DNA אישרו שאין מדובר בדמו של הופה.
ביולי 1980 הועמד שירן לדין בעוון סחטנות.
הוא נמצא אשם ב-11 אישומים ונגזרו עליו 32 שנות מאסר.
הוא נידון ל-32 שנות מאסר אשר מתוכן ריצה 13. הוא נפטר מסרטן ב-14 בדצמבר 2003.
זמן קצר לאחר שחרורו מהצבא, התחתן שירן עם מרי לדי, מהגרת אירית.
לזוג נולדו שלוש בנות, מריאן, דולורס ופגי, אך הם התגרשו ב-1968. לאחר מכן התחתן שירן עם איירין גריי, אשר ילדה לו בת אחת, קוני.
זמן קצר לפני מותו, ראיין את שירן העיתונאי צ'ארלס ברנדט.
ברנדט ערך את הראיונות עם שירן לספר בשם "שמעתי שאתה צובע בתים" (I Heard You Paint Houses) אשר יצא לאור זמן קצר לאחר מותו של שירן.
הספר זכה להצלחה רבה, ועורר מחדש את הדיון סביב היעלמותו של הופה.
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט "האירי" בבימויו של מרטין סקורסזה המבוסס על הספר.
בסרט מגולם שירן בידי רוברט דה נירו בעוד באפלינו והופה מגולמים בידי ג'ו פשי ואל פצ'ינו בהתאמה.
פרנקו גונזלס פרננדס (בספרדית: Franco González Fernández; נולד ב-22 ביוני 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר התקפי בדאנוביו.
גונזלס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דאנוביו, וב-2 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בתיקו 0–0 עם מונטווידאו וונדררס.
גונזלס שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, כבש שני שערים בשלב הבתים, כולל שער ניצחון בפנדל בדקה ה-93 במשחק נגד תוניסיה, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע.
פרנק רומרו הוא אמן אמריקאי הנחשב לחלוץ בתנועת האמנות צ'יקאנו.
הציורים וציורי הקיר של רומרו מתעדים את האיקונוגרפיה של הצ'יקאנו ולוס אנג'לס, לעיתים קרובות כוללים עצי דקל וצבעים בהירים.
פרנק רומרו נולד ב-11 ביולי 1941 בשכונת בויל הייטס בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא היה הבכור מבין שלושה ילדים במשפחה מהמעמד הבינוני, הוריו היו דליה ג'ורדו ואדוארדו רומרו.
רומרו הוא בעל מורשת ספרדית ומקסיקני.
כשגדלו הם דיברו אנגלית בבית ורומרו למד לדבר ספרדית מאוחר יותר בחייו.
הוא השתתף בתוכנית הקיץ של אוטיס קולג' לאמנות ועיצוב ובשנות ה-50 נרשם לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלוס אנג'לס) שם התיידד עם קרלוס אלמארז.
רומרו למד אצל ריקו לברון והרברט ג'פסון.
בשנות ה-60 הוא עבד בעיצוב גרפי באולפן צ'ארלס וריי אימס ולאחר מכן ב-A&M רקורדס.
בשנים 1968–1969 התגורר רומרו בניו יורק עם קרלוס אלמרז.
בשנות ה-70, רומרו, אלמארז, רוברטו דה לה רושה וגילברט לוג'אן הקימו את קולקטיב האמנות לוס פור.
בשנת 1974, לוס פור היו האמנים הראשונים של אמנות צ'יקאנו שהוצגה במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס.
הציור הידוע ביותר שלו הוא מותו של רובן סלזאר (1986), שהיה אחד מסדרות הציורים על "האכזריות המשטרתיות" שלו.
נישואיו הראשונים של רומרו היו ב-1969 לדיאן מארי האמפרי בעיר ניו יורק.
בשנת 1980, רומרו נישא לננסי וויל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוריה של ננסי היו האמנית אדית ר.
וויל, המייסדים המשותפים של מוזיאון היצירה והאמנות העממית בלוס אנג'לס.
יחד נולדה להם בת, סוניה רומרו.
פרנק רומרו נשוי כעת לאמנית שרון ליר דבני.
פרנק תומאס שו היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
שו נולד ב-7 באוקטובר 1841 בוודסבורו שבמרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
ב-1864 השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת מרילנד, בולטימור, ועסק ברפואה ביוניונטאון, מרילנד, עד נובמבר 1873. ב-1873 נבחר למזכיר בית המשפט המחוזי במחוז קרול, מרילנד, ב-1879 נבחר מחדש, וכיהן בתפקיד עד 1885, אז התפטר.
שו נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-49 וה-50, וכיהן מ-4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1889. במהלך הקונגרס ה-50, כיהן שו כיושב ראש הוועדה לחשבונות.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1888.
ב-1890 נבחר שו לבית הנבחרים של מרילנד.
פרנקה בטויה (באיטלקית: Franca Bettoja או Bettoja; 14 במאי 1936 - 13 בספטמבר 2024) הייתה שחקנית איטלקית, שהייתה ידועה בתפקידה בתור רות קולינס בסרט האדם האחרון על כדור הארץ.
בטויה, שנולדה ברומא למשפחה מהמעמד הגבוה, למדה ריקוד בתיאטרון האופרה של רומא, והופיעה לראשונה בסרט ב- Un palco all'opera (1955, מאת סירו מרסליני ).
היא פרצה ב-1958, כשכיכבה לצדו של פייטרו גרמי בסרט "איש קש" , תפקיד שהקנה לה מועמדות לגרולה ד'אורו בקטגוריה השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1962, היא זכתה למועמדות של נאסטרו ד'ארגנטו לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרטו של אלפרדו ג'יאנטי יום אחר יום, נואש .
למרות השבחים המבקרים על הופעותיה, היא הייתה פעילה יותר בסרטי ז'אנר, בעיקר בסרטי הרפתקאות וסרטי חרב וסנדלים .
ביניהם, ב-1964, שיחקה בטויה יחד עם וינסנט פרייס בסרט האימה/מדע בדיוני האדם האחרון על כדור הארץ (1964, מאת אובלדו רגונה וסידני סלקוב ), העיבוד הראשון למסך של הרומן אני האגדה של ריצ'רד מת'סון.
בשנת 1963, בטויה התחילה מערכת יחסים ארוכה עם אוגו טוגנאצי , לו נישאה ב-1972, ושאתו נולדו לה שני ילדים, במאית הקולנוע מריה סול טוגנאצי והשחקן ג'אנמרקו טוגנאצי .
בשנת 1975, בטויה ואמה מאריס הקימו את גראן לוג'יה פמינילה ד'איטליה, מסדר הבונים החופשיים האיטלקי הראשון שיועד אך ורק לנשים, ושהוכר רשמית על ידי המזרח הגדול של איטליה .
בטויה מתה ברומא בספטמבר 2024, בגיל 88.
האדם האחרון עלי אדמות (1964), Ubaldo Ragona (1963)
פרנק שמידט הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני המשמש כמאמן פ.צ.
שמידט מאמן את היידנהיים מאז 2007, אז שיחקה באוברליגה (הליגה החמישית במבנה ליגות הכדורגל בגרמניה), אך הוביל אותה לעלייה עד לבונדסליגה הראשונה ואף למפעל אירופי, כשבעונת היא משתתפת בקונפרנס ליג.
ב-17 בספטמבר 2023 הוא הפך למאמן המכהן בזמן הארוך ביותר במועדון אחד בהיסטוריה של הכדורגל בגרמניה.
שמידט נולד בהיידנהיים אן דר ברנץ שבמדינת באדן-וירטמברג.
הוא התחיל את הקריירה שלו כמגן במחלקת הנוער ובקבוצת המילואים של פ.צ.
נירנברג, וב-1992 עלה לקבוצה הראשונה וערך את הופעת הבכורה שלו כשהחליף את הנס דורפנר בניצחון 7–1 על אוסטרהולץ במסגרת הגביע הגרמני.
עם זאת, זו הייתה ההופעה היחידה שלו במדי קבוצת הבוגרים.
בינואר 1994 עבר שמידט ל-TSV וסטנברגסגרות' מהבאיירנליגה, הליגה השלישית של מדינת בוואריה.
הוא עזר לקבוצה לעלות לליגה האזורית, שהוקמה באותה שנה והפכה לליגה השלישית החדשה.
בעונה הבאה היה חלק מהקבוצה שהדיחה את האלופה באיירן מינכן בסיבוב הראשון של הגביע עם ניצחון 1–0.
ב-1996 התאחדה וסטנברגסגרות' עם SpVgg פירט ליצירת גרויטר פירט, אך שמידט התקשה לבלוט בקבוצה וב-1997 חתם ב מאוסטריה.
לאחר שישה חודשים בקבוצה הוא הצטרף לפירסט וינה, במדיה שיחק במשך שנה בליגה השנייה.
ב-1998 חזר שמידט לגרמניה וחתם באלמניה אאכן.
הוא זכה עימה באליפות הרגיונליגה מערב/דרום מערב ועלה עימה ל, אך בעקבות פציעות והגעות של שחקנים חדשים הוא לא בלט במדיה.
בינואר 2003 חתם בוולדהוף מנהיים, אך גם בה מיעט לשחק ולא הצליח להציל אותה מירידה.
ב-2003 חתם שמידט במועדון עיר הולדתו היידנהיימר, מהליגה החמישית של וירטמברג, ובעונתו הראשונה בקבוצה עלה עימה לאוברליגה באדן-וירטמברג.
הוא שיחק עם הקבוצה בליגה הרביעית במשך שלוש עונות נוספות, עד שפרש בסיום עונת 2006/07.
שמידט שיחק במדי נבחרת הנוער של גרמניה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 1993, ושיחק בשני משחקים נגד גאנה ו.
היידנהיים דיטר מרקל, ושמידט, שפרש רק כמה חודשים לפני כן במדי הקבוצה, מונה במקומו.
בעונתו הראשונה כמאמן כדורגל הוא הוביל את הקבוצה למקום הרביעי ולעלייה לרגיונליגה דרום, שהפכה לליגה הרביעית.
כעבור עונה אחת בלבד, ב-2009, הוא הוביל את היידנהיים לאליפות הליגה האזורית ולעלייה לליגה השלישית.
שמידט אימן את הקבוצה במשך חמש שנים בליגה השלישית, עד שבעונת 2013/14 זכתה היידנהיים באליפות והעפילה ל.
בעונת 2019/20 סיימה היידנהיים במקום השלישי בליגת המשנה ועלתה למשחקי המבחן מול ורדר ברמן, אך הפסידה לאחר שתי תוצאות תיקו 0–0 ו-2–2 בחוק שערי חוץ.
ב-28 במאי 2023, לאחר תשע עונות בליגה השנייה במבנה ליגות הכדורגל בגרמניה, הוביל שמידט את היידנהיים לעלייה לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון 3–2 על יאן רגנסבורג משער ניצחון של טים קליינדינסט בדקה ה-99'.
הניצחון הבטיח לקבוצה אליפות ועליית ליגה רביעית תוך 16 שנים.
ב-17 בספטמבר 2023 הוא הפך למאמן שכיהן הכי הרבה זמן במועדון בודד בתולדות הכדורגל הגרמני, לאחר שעקף את 16 השנים של וולקר פינקה בפרייבורג.
בעונת הוא הוביל את היידנהיים למקום השמיני ולהעפלה אוטומטית לפלייאוף מוקדמות הקונפרנס ליג לעונת , בו ניצחה 5–3 את האקן בסיכום שני המשחקים והעפילה לראשונה למסגרת אירופית.
רגיונליגה מערב/דרום מערב (III): 1999
מאמן השנה בליגה השלישית: 2013/14
פרנק קרלסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנזס ה-30, חבר בית הנבחרים של קנזס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס.
קרלסון הוא בן קנזס היחיד שהחזיק בכל ארבעת התפקידים.
הקריירה הפוליטית שלו נמשכה 40 שנה, החלה בנובמבר 1928 והסתיימה בינואר 1969.
קרלסון נולד ב-23 בינואר 1893 ליד קונקורדיה, קנזס, והיה בנם של אנה (ג'והנסון) וצ'ארלס אריק קרלסון, שניהם מהגרים שוודים.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאוניברסיטת המדינה של קנזס לפני ששירת במלחמת העולם הראשונה כטוראי.
לאחר המלחמה חזר לקונקורדיה לחווה חקלאית.
בשנת 1928 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כבית הנבחרים של קנזס, ולאחר מכן נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-1935 עד 1947.
כמושל, קידם תוכניות לבריאות הנפש וכן פרויקט כביש מהיר לטווח ארוך.
בשנת 1949, נפטר הסנאטור של קנזס, קלייד ריד, וקרלסון מינה את הארי דארבי למלא את המושב.
דארבי המשיך בכהונתו בסנאט עד שקרלסון עצמו נבחר למלא את המושב ב-1950. במקום להמתין עד ינואר להשבעה, הוא תפס את המושב ב-28 בנובמבר 1950, והותיר את תפקיד המושל לפרנק האגמן שכיהן פחות מחודשיים.
ב-1952 פעל למען דווייט אייזנהאואר, ולאחר מכן תיווך בעסקה באמצעות חבר הסנאט של אוהיו רוברט טאפט והפך למנהיג הרוב בסנאט.
על פי הביוגרפיה של בילי גרהאם Just As I Am, קרלסון הזמין את אייזנהאואר לארוחת בוקר לתפילה של הסנאט, שהפכה בכך לארוחת הבוקר הנשיאותית הראשונה, ולאחר מכן לאספה שנתית של כל שלוש זרועות הממשל, שנמשכה עד היום.
קרלסון נבחר שוב פעמיים, ב-1956 וב-1962, לפני שחזר לקונקורדיה לפרישה.
קרלסון כיהן קדנציה כנשיא קבוצת ארוחת הבוקר לתפילה בסנאט של ארצות הברית.
ב-1 ביולי 1968 הוצג על ידי US News & World Report על ידי העורך, דייוויד לורנס, על השפעתו המוסרית והרוחנית החזקה בבירת המדינה.
הוא גם כיהן כחבר במועצת המנהלים של World Vision.
קרלסון מת ב-30 במאי 1987 בקונקורדיה, קנזס ונקבר שם בבית הקברות Pleasant Hill.
בניין בית המשפט הפדרלי בטופקה נקרא על שמו, הכביש המהיר 81 מקו מדינת נברסקה מצפון לבלוויל לסלינה נקרא "הכביש המהיר על שם פרנק קרלסון, ספריית פרנק קרלסון בקונקורדיה נקראת על שמו, ואוניברסיטת ויצ'יטה מארחת את סדרת ההרצאות של פרנק קרלסון.
באפריל 2011, ספריית פרנק קרלסון בקונקורדיה, קנזס, קיבלה מענק קטן ממועצת מדעי הרוח של קנזס לשיפוץ חדר פרנק קרלסון של הספרייה.
המענק מימן את פיתוחה של תערוכה חדשה המוקדשת לספר לדורות חדשים של קנזנס על חייו והקריירה הפוליטית של קרלסון.
במקביל להנצחת קנזס בת 150 השנים, השיפוץ היה חלק מיוזמה כלל-מדינתית לשמר את הזיכרון של אנשים ואירועים חשובים בעברה של המדינה.
הסנאטור פרנק קרלסון הוא בן קנזס היחיד שכיהן בארבעה תפקידים ציבוריים גדולים והוא ידוע בתור "הבן המועדף של קנזס".
פרויקט השיפוץ החליף את התצוגה המקורית של פרנק קרלסון, שהוקמה ב-1976 והוצגה עד קיץ 2011. התערוכה החדשה, Frank Carlson: Prairie Politician, מספרת ומשמרת את סיפורו של סנאטור קרלסון באמצעות תערוכה מעודכנת וטכניקות ארכיון מודרניות.
התערוכה מציגה מזכרות קרלסון, תצלומים ופריטים מהאוסף האישי של הסנאטור, השוכן בספריית פרנק קרלסון.
סיפורו של הסנאטור קרלסון מסופר בשלושה חלקים, החל בילדותו ובמנהיגות הכנסייה שלו בקונקורדיה, קנזס, בעקבותיו לאורך ארבעים שנות הקריירה הפוליטית שלו, וחוגג את מורשתו כדמות פוליטית ודמות מקומית חשובה.
בין הפריטים המוצגים ניתן למצוא צ'ק מהנשיא דווייט ד.
אייזנהאואר, שנכתב לקרלסון בהסדר הימור ידידותי, כמה עטים ששימשו את הנשיא לינדון ב.
ג'ונסון כדי לחתום על חקיקה חשובה שבה תמך קרלסון, ואוסף צלמיות הפיל של קרלסון.
התערוכה כוללת גם חפצים הקושרים את קרלסון לעיר הולדתו ולמדינת הולדתו.
מוצגים פעמון בית הספר מבית הספר שבו למד קרלסון במחוז קלאוד, קנזס, קריקטורות וקריקטורות פוליטיות שצוירו על ידי עמית מקונקורדיה דון מוזיק, ומזכרות בהשאלה מחבריו ובני משפחתו של קרלסון.
פרנק רניקה הוא זמר-יוצר גרמני, הנחשב לאחת מהדמויות המרכזיות בסצנה הנאו-נאצית בגרמניה.
בשנת 2009 ו-2010 הוצע כמועמד לנשיא גרמניה מטעם מפלגת הימין הקיצוני NPD ומפלגת האיחוד העממי הגרמני (DVU).
רניקה נולד במאשרודה שבקרבת העיר בראונשווייג.
אביו היגר מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית בשנות ה-50. הוא הוכשר כחשמלאי וטכנאי למכשירי חשמל ביתיים.
בשנותיו המוקדמות, לאחר שהתקרב לאידאולוגיה לאומנית, ניתק קשרים עם משפחתו.
כיום הוא נשוי ואב לתשעה ילדים.
בעברו היה פעיל בתנועת הנוער הנאו-נאצית ויקינג-יוגנד, ולאחר שהארגון נאסר ב-1994, הצטרף ל-NPD והיה מעורב במכירת תכנים נאו-נאציים.
רניקה מופיע כזמר-יוצר, מלווה את עצמו בגיטרה, ומבצע שירים בעלי תוכן לאומני וגזעני.
הוא משווה את עצמו למוזיקאים כמו ריינהרד מיי אך מתרכז בטקסטים פוליטיים ולא בכישורים מוזיקליים.
בין נושאי שיריו נמנים הוורמאכט, גבולות גרמניה לשעבר, עוינות כלפי פולנים, ורטוריקה אנטישמית ושונאת זרים.
רניקה היה מעורב בהפצת תעמולה נאו-נאצית באמצעות דיסקים שחולקו לתלמידים.
בשנת 2009 הוצג כמועמד לנשיאות גרמניה מטעם NPD ו-DVU, וזכה ל-4 קולות מתוך 1223. בשנת 2010 הוצג שוב כמועמד אך הסיר את מועמדותו לאחר הסיבוב השני.
בשנת 2000 הורשע בעבירות הסתה גזענית ונידון ל-10 חודשי מאסר על תנאי בגין הפצת חומרים בעלי תוכן מכחיש השואה ושנאה גזעית.
מאוחר יותר בוטלה חלק מההרשעה בעקבות ערעור.
מועדון הכדורסל פרנקה (בפורטוגל: Franca Basquetebol Clube), הידוע גם כססי פרנקה (Sesi Franca) מטעמי חסות מסחרית, הוא מועדון כדורסל ברזילאי מהעיר פרנקה שבמדינת סאו פאולו המשחק בליגת העל הברזילאית בכדורסל.
פרנקה היא הקבוצה המעוטרת ביותר בהיסטוריה של הכדורסל הברזילאי, לאחר שזכתה ב-15 אליפויות לאומיות.
המועדון, שנוסד ב-10 במאי 1959, זכה 17 פעמים באליפות סאו פאולו בכדורסל, שש פעמים באליפות אמריקה הדרומית, ארבע פעמים באליפות הפאן-אמריקאית, פעם אחת בליגת האלופות בכדורסל של אמריקה וב ב-2023.
המועדון נוסד ב-10 במאי 1959, וזכה באליפות ברזיל לראשונה ב-1971. שנתיים לאחר מכן זכתה פרנקה לראשונה בקמפאונטו פאוליסטה, אליפות מדינת סאו פאולו בכדורסל, וב-1974 ו-1975 זכתה באליפות אמריקה הדרומית למועדונים.
הקבוצה השתתפה ב 1975 וסיימה במקום השני, כשרק מאזן סלים מפריד בינה לבין הזוכה פלקנסטרו קאנטו.
לאחר שזכתה בשתי אליפויות דרום אמריקה נוספות, ב-1977 ו-1980, השתתפה הקבוצה, כאתלטיקה פרנקאנה , ב בו שוב סיימה במקום השני אחרי מכבי תל אביב.
בשנים 2022–2025 זכתה הקבוצה בארבע אליפויות רצופות, וב-2023 אף זכתה בליגת האלופות בכדורסל של אמריקה ובגביע הבין-יבשתי.
ליגת אמריקה הדרומית של פיב"א
ליגת האלופות בכדורסל של אמריקה
פרנקו וספקטור סדרת דרמה טלוויזיונית ישראלית העוסקת במשרד עורכי דין ששודרה בשנים 2003–2004 על ידי זכיינית ערוץ 2, קשת.
הסדרה הייתה ניסיון ליצור גרסה ישראלית לסדרה האמריקאית "הפרקליטים".
בכתיבת התסריט השתתפו עורכי דין, כדי לספק לה אמינות.
"פרנקו וספקטור" צולמה בקיץ 2003, ועלתה לשידור ב-6 בנובמבר 2003. הסדרה זכתה למדרוג (רייטינג) ממוצע של כ-9%.
הסדרה הייתה מעומדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "סדרת הדרמה הטובה".
הסדרה מביאה את סיפורם של עובדי המשרד שנפלטו ממערכות קודמות בהם עבדו או חיו ומנסים לשקם את הקריירה שלהם במסגרת חדשה.
הדמויות הראשיות בה הן: עו"ד דוד פרנקו (בגילומו של משה איבגי), עו"ד דפנה ספקטור (רונית אלקבץ), עו"ד נמרוד סגלסון (מארק איווניר), מזכירת המשרד, עו"ד מרגלית בר-ששת (רותי בורנשטיין) והחוקר נועם נאור (צחי גראד).
הסדרה חושפת בכל פרק דילמה מוסרית או משפטית ובוחנת איך עורכי הדין מתמודדים איתה.
במקביל מתוארות מערכות היחסים בין עובדי המשרד והקונפליקטים הפנימיים של כל אחד מהם, כשבמהלך הסדרה נחשף הפער העמוק בין החוק לצדק בחברה הישראלית.
עו"ד דוד פרנקו (משה איבגי)
עו"ד דפנה ספקטור (רונית אלקבץ)
עו"ד נמרוד סגלסון (מארק איווניר)
עו"ד מרגלית ברסקי (רותי בורנשטיין)
נועם נאור (צחי גראד): חוקר
יונתן פרנקו (אושרי כהן): בנו המתבגר של דוד פרנקו
חברה של פרנקו (אנה סטפן)
רצועת השיעור שודרה בליל שישי החל מתאריך 14 בנובמבר 2003, ומהפרק החמישי הוחלפה לימי שלישי.
פרנקי ואן דר אלסט (בהולנדית: Franky Van Der Elst; נולד ב-30 באפריל 1960) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הקשר אחורי, וכיום מאמן כדורגל.
את רוב הקריירה שלו שיחק ואן דר אלסט בקבוצת קלאב ברוז'.
הוא שיחק בארבעה מונדיאלים עם נבחרת בלגיה: מונדיאל 1986, מונדיאל 1990, מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998. לזכותו בסך הכל 86 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שער אחד.
ב-4 במרץ 2004 נבחר ואן דר אלסט על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
פרנקו מודיליאני (באיטלקית: Franco Modigliani; 18 ביוני 1918 – 25 בספטמבר 2003) היה מקרו-כלכלן יהודי-אמריקאי, יליד איטליה.
בשנת 1985 זכה בפרס נובל לכלכלה על "ניתוחיו החלוציים בתחום החיסכון והשווקים הפיננסיים".
מודיליאני נולד ברומא לאב רופא ילדים ואם עובדת סוציאלית.
משפחתו ייעדה אותו ללכת בדרכי האב, שמת כשפרנקו היה בן 13, אך הוא החליט ללמוד משפטים במקום רפואה, משום שלא היה יכול לסבול את מראה הדם ומשום שתואר במשפטים נחשב אז כאמצעי שיכול לפתוח דלתות רבות.
בשנתו השנייה באוניברסיטה השתתף בתחרות ארצית לכתיבת עבודות בכלכלה וזכה במקום הראשון.
לאחר מכן, במקביל ללימודי המשפטים (אותם השלים ב-1939) למד מודיליאני כלכלה באופן עצמאי ובהדרכתם של כלכלנים שהכיר.
מודיליאני היה פעיל אנטי-פשיסטי ועם חקיקת חוקי הגזע באיטליה ב-1938 הצטרף לחברתו סרנה קלבי והוריה - גם הם מתנגדים למנהיג האיטלקי וראש המפלגה הפשיסטית, בניטו מוסוליני - בפריז.
באביב 1939 הם נישאו ולאחר ביקור קצר במולדת על מנת לקבל את תוארו במשפטים מאוניברסיטת רומא, היגרו לארצות הברית כדי להימלט ממלחמת העולם הקרבה ובאה.
את שנותיו הבאות העביר במכירת ספרים למחייתו ביום ולימודי כלכלה בלילה.
לאחר שהשלים את השכלתו האקדמית בבית הספר ניו סקול למדעי החברה בניו יורק הצטרף ב-1948 לסגל אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-1952 עבר לאוניברסיטת קרנגי-מלון, שם לימד וחקר במשך כעשור.
תחנתו האקדמית האחרונה הייתה MIT, שם כיהן כפרופסור מ-1962 עד מותו.
שם גם העמיד תלמידים רבים ובהם רוברט סי.
מרטון, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1997.
במקביל לקריירה האקדמית, המשיך מודיליאני להיות מעורב בפוליטיקה.
סמוך למותו גייס את חבריו ל-MIT פול סמואלסון ו-רוברט סולו, גם הם כמוהו חתני הפרס, לכתוב יחד מכתב שפורסם בניו יורק טיימס במחאה נגד התבטאותו של סילביו ברלוסקוני כי "מוסוליני לא רצח אף אחד".
מודיליאני לא היה תאורטיקן בעלמא, אלא עסק בכלכלה מעשית: הוא היה שותף בשנות השישים לפיתוח המודל המקרו כלכלי המשמש את הבנק המרכזי באמריקה.
כמו כן היה שותף פעיל לדיון הציבורי בענייני מדיניות כלכלית באיטליה וארצות הברית, מומחה לאינפלציה ונזקיה ומטיף תמידי כנגד גירעונות ממשלתיים מוגזמים.
מודיליאני נפטר ב-25 בספטמבר 2003 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
מודיליאני עסק בחקר האינפלציה, בסוגיות שונות במקרו-כלכלה, מימון ואקונומטריקה.
אך עיקר תהילתו הייתה על שתי עבודות להן היה שותף בשנות החמישים, אותן ציינה האקדמיה השוודית המלכותית למדעים בעת שהעניקה לו את הפרס:
משפט מודיליאני-מילר M&M (בשיתוף עם מרטון מילר), הביא למסקנה מהפכנית שעוררה תשומת לב רבה לפיה ערכה של חברה אינו תלוי באופן שבו היא מממנת את פעילותה, על ידי הון, מכירת מניות או על ידי חוב.
מודיליאני ומילר הראו גם כי מחירי מניות בפועל אינם מושפעים ממבנה החוב של החברות המנפיקות את המניות, אלא מרווחיותן העתידית הצפויה.
למשפט מצדו התאורטי יש ערך רב למרות שתנאיו המוקדמים (העדר מיסוי, העדר עלות עסקה ומידע מושלם) אינם מתקיימים במציאות משום שהוא מספק כלים לקביעת מבנה ההון של החברה מתוך הבנת ההשפעה שיש לו על ערכה.
השערת "מחזור החיים" - ההשערה קובעת כי פרטים מחלקים את הכנסתם הצפויה לאורך ימי חייהם באופן שווה על פני השנים.
תוצאה תאורטית חשובה של ההשערה היא שיעור חיסכון שלילי לצעירים וזקנים המלווה בשיעור חיסכון חיובי גבוה בגילאי הביניים.
תוצאה זו יכולה להסביר מדוע לתושבי מדינות שונות שיעורי חיסכון שונים, אף כי מחקרים אמפיריים גילו כי גיל בוודאי אינו הגורם היחיד המשפיע על חיסכון.
ההשערה היא הבסיס עליו פיתח מילטון פרידמן את תאוריית ההכנסה הפרמננטית שלו.
ההבדל הוא שאצל פרידמן מחלק הפרט את הכנסתו לשני גורמים: גורם קבוע וגורם מזדמן.
הנטייה השולית לצרוך מתוך הגורם המזדמן תהיה לפי פרידמן נמוכה מאוד, משום שהפרט מחלק את ההכנסה על פני שנים רבות.
פרנקו זפירלי (באיטלקית: Franco Zeffirelli; נולד כג'אנפרנקו קורסי, 12 בפברואר 1923 – 15 ביוני 2019) היה במאי קולנוע איטלקי בולט.
בעולם נודע זפירלי ביותר כבמאי גרסת הקולנוע משנת 1968 למחזה רומיאו ויוליה של שקספיר, עליה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
המיני-סדרה הטלוויזיונית שלו משנת 1977, "ישו מנצרת", קצרה גם היא שבחים ועודנה מוקרנת בסוף השבוע של חג הפסחא בארצות רבות.
זפירלי נולד וגדל בפירנצה, בחסות קהילת הגולים הבריטים ובייחוד עקב אחר הקבוצה שכונתה "העקרבים", קבוצת נשים בריטיות, שגילו עוינות כלפי איטלקים ואמריקאים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הושמו נשים אלה במעצר.
קבוצת "העקרבים" היוותה השראה לסרטו האוטוביוגרפי למחצה, "תה עם מוסוליני" משנת 1999.
בשנות מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן עד שנפגש עם חיילים בריטיים מן המשמר הסקוטי הראשון והיה למתורגמן שלהם.
בשנים שלאחר המלחמה, למד אמנות ואדריכלות באוניברסיטה של פירנצה ועבד עם במאים כמו ויטוריו דה סיקה, רוברטו רוסליני ולוקינו ויסקונטי.
בשנות ה-60 נודע בעיצוב ובימוי מחזותיו בלונדון ובניו יורק וכעבור זמן קצר העביר את רעיונותיו לקולנוע.
זפירלי היה גם במאי חשוב של הפקות אופרה מאז שנות ה-50, באיטליה, אירופה וארצות הברית.
ראויה לציון מיוחד הפקת האופרה "טוסקה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בשנת 1964, עם מריה קאלאס וטיטו גובי, וכמה הפקות למטרופוליטן אופרה בניו יורק, ביניהן "לה בוהם" ו"טורנדוט".
זפירלי ביקר פעמים רבות בישראל ואף ביים וייצר בה מספר הפקות אופרה באופרה הישראלית.
בשנת 1998 ביים את האופרה "לה בוהם" בהפקת ענק, עליה ניצח דניאל אורן.
ההפקה, שגרסה דומה שלה גם מוצגת במטרופוליטן אופרה של ניו יורק, כוללת למעלה מ 400 משתתפים, הוצגה שוב בשנת 2009. כמו כן יצר זפירלי בישראל את האופרות: פליאצ'י ולה טרוויאטה.
בנובמבר 2004 קיבל תואר אבירות של כבוד מן הממלכה המאוחדת .
בשנת 1999 קיבל את פרס "כדור הבדולח" על תרומה אמנותית יוצאת דופן לעולם הקולנוע בפסטיבל קרלובי וארי.
זפירלי היה גם חבר בסנאט של הרפובליקה (איטליה) בין השנים 1994–2001, נציג קטניה מטעם מפלגת "פורצה איטליה" .
ב-1996 יצא רשמית מהארון והצהיר שכל חייו היה הומוסקסואל, אך בחר להיות דיסקרטי לגבי חייו האישיים.
זפירלי אימץ שני בנים בוגרים, שעמם עבד במשך שנים.
השניים חיו איתו וניהלו את ענייניו האישיים.
"סטוריה די אונה קאפינרה:", הידוע גם בשם "אנקור" (1993)
"אותלו" (1986) - זוכה BAFTA, סרט זר; עם פלאסידו דומינגו
"לה טרוויאטה" (1982) - מועמד לפרס האקדמיה, זוכה BAFTA, בימוי אמנותי; עם טרזה סטראטאס ופלסידו דומינגו
"רומיאו ויוליה" (1968), מועמד לפרס האקדמיה לבמאי
הפרנקופנים (בקרואטית: Frankapani; בהונגרית: Frangepán; בטורקית: Frangipani) היו משפחת אצילים קרואטית ידועה ורבת השפעה בסוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-17.
שמם של הפרנקופנים נזכר לראשונה בשנת 1133 כשליטיו של האי קרק ושל חלק מהחופים הסמוכים לו בצפונה של קרואטיה של ימינו.
הם פרסמו ב-1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה.
למרות שהשטחים שהיו בשליטתם היו נתונים להתקפות ולפלישות מצד צבאות שונים, צברה המשפחה כוח והשפעה, ושלטה על שטחים נרחבים שהגיעו במאה ה-17 עד לקרלובץ במזרח.
הפרנקופנים באו בבריתות נישואין עם בני בית זרינסקי (Zrinski), ושתי המשפחות נחשבו לחשובות בקרואטיה, גם בעיני בתי האצולה והמלוכה מחוץ למדינה.
לאחר קנוניית בית זרינסקי והפרקופנים (Urota zrinsko-frankopanska) במהלכה מרדו שתי המשפחות בלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1664-1670, הוצא מנהיג המשפחה באותה עת, פראן קרסטו פרנקופן (Fran Krsto Frankapan), להורג ב-1671 בווינה.
בכך נגדע הענף המשפחתי העיקרי של המשפחה, והנותרים גורשו ממקומות מגוריהם ורכושם הוחרם או נהרס.
חלק מטירות הפרנקופנים ניצבות עד היום ברחבי האי קרק ומחוז פרימוריה-גורה בקרואטיה.
פרנקולי (בקטלאנית: Francolí) הוא נהר בדרומה של קטלוניה בספרד ואורכו 60 ק"מ.
מוצאו של הנהר במערת פונט מז'ור (Font Major - "המעיין הגדול") בתחומי העיירה ל'אספלוגה דה פרנקולי (l'Espluga de Francolí) בנפת טרגונה, והוא נשפך אל הים התיכון בתחומי נמל טרגונה.
הנהר מנקז שטח של 838 קמ"ר וספיקת מימיו מגיעה ל-1.18 מטר מעוקב/שנייה, אך זו אינה סדירה לאורך כל חלקי השנה, ובאוקטובר 1994 עלה על גדותיו והציף חלק מהעיר טרגונה.
בעת העתיקה נודע הנהר בשם טולקיס (Tulcis) ובסוף המאה ה-5 לפנה"ס שכן לגדותיו ישוב איברי בשם קסה (Kesse).
בעת השלטון הרומי בחצי האי האיברי שימש הנהר כמקור מימיה של טאראקו (Tarraco), כיום העיר טרגונה, ומימיו הוזרמו אל העיר באמצעות שתי אמות מים.
שרידיה של אחת מאמות המים האלה השתמרו במרחק של כ-3 ק"מ צפונית למרכז טרגונה.
פרנקו קוסטנסו (בספרדית: Franco Costanzo; נולד ב-5 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
הוא מכונה מאגו בלאנקו (Mago Blanco) - הקוסם הלבן.
קוסטנסו נולד בעיר ריו קוארטו שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה, החל לשחק בקבוצת הנוער של עיר הולדתו ועבר לאחר מכן לריבר פלייט.
בארגנטינה נחשב קוסטנסו לשוער העתיד של ארגנטינה אך פציעות חוזרות פגעו בהתקדמותו.
במדי ריבר זכה קוסטנסו בשלוש אליפויות בטרם עבר בקיץ 2005 לדפורטיבו אלבס מהליגה הספרדית.
קוסטנסו שיחק עונה אחת באלבס, ובסיומה ירדה הקבוצה ליגה.
בזל, אז אלופת שווייץ ואחד המועדונים המצליחים במדינה.
הוא נחשב לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה ואהוד מאוד על אוהדי הקבוצה.
יכולתו במהלך עונת 2007/2008 הביאה להתעניינות מצידן של קבוצות צמרת מאירופה.
לקראת עונת 2008/09 מונה קוסטנסו כקפטן הקבוצה.
בקיץ 2011 עבר לאולימפיאקוס היוונית, ולאחר עונה אחת במועדון פרש ממשחק פעיל.
בקיץ 2013, לאחר שנה שלא שיחק, החליט לחזור מפרישתו, וחתם בקבוצת אוניברסידד קאתוליקה מליגת העל הצ'יליאנית.
קוסטנסו היה שוערה הראשון של הנבחרת הארגנטינאית הצעירה וזכה איתה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 בשנת 1999. הוא ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הבוגרת בשנת 2003 במשחק הכנה לקופה אמריקה מול נבחרת אורוגוואי.
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: 1999
פרנקו מטיאס די סנטו (בספרדית: Franco Matías di Santo; נולד ב-7 באפריל 1989 במנדוסה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בגזטפה.
די סנטו החל לשחק בקבוצת הנוער של גודוי קרוס, ב-2006 עבר לשחק באאודקס איטליאנו מליגת העל הצ'יליאנית.
ב-25 בינואר 2008 פרסמה צ'לסי הודעה בדבר רכישת כרטיסו תמורת כ-6 מיליון אירו.
די סנטו צורף לקבוצת המילואים של הקבוצה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-11 בפברואר 2008 במשחק בו כבש שער.
בשמונת המשחקים בהם שיחק בקבוצת המילואים, כבש די סנטו 7 שערים והיה אחד ממצטייני הקבוצה.
לקראת עונת צורף די סנטו לסגל הקבוצה הבכירה וקיבל את החולצה מספר 9. הוא כבש שני שערים בשני המשחקים בהם שותף בהכנותיה של הקבוצה במזרח הרחוק.
בעונת די סנטו הושאל לבלקבורן לחצי עונה, בסיום עונה זו די סנטו חזר לצ'לסי.
מבתחילת עונת תם חוזהו של די סנטו עם צ'לסי והוא עבר לשחק בוויגאן אתלטיק.
בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA, אולם בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
ב-14 באוגוסט 2013 חתם השחקן בוורדר ברמן על חוזה לשלוש שנים.
ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לבורוסיה דורטמונד.
ב-26 ביולי 2015 חתם די סנטו בשאלקה 04 לארבע שנים.
די סנטו היה בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 אך נופה ברגע האחרון מהסגל למונדיאל הנוער בו זכתה ארגנטינה ב-2007.
פרנצ'סקו (פרנקו) אנטוניו פאצ'ו (באיטלקית: Francesco (Franco) Antonio Faccio; 8 במרץ 1840 – 21 ביולי 1891) היה מלחין ומנצח איטלקי.
פאצ'ו נולד בוורונה ועשה לו שם כמנצח על המוזיקה של ורדי.
הוא למד מוזיקה במילאנו ואחרי סיום לימודיו החל בקריירה של מלחין, בחיבור I Profughi Fiamminghi ("הפלמים הנמלטים", מילאנו 1863) ו"אמלטו" (ג'נובה 1865), אחת מאופרות רבות המבוססות על "המלט" של ויליאם שקספיר.
שתי האופרות לא נחלו הצלחה בקרב מבקרי המוזיקה או הקהל הרחב.
עם זאת, מארש האבל שנכתב ל"אמלטו" נחשב לדוגמה חשובה לליריות של פאצ'ו.
הפופולריות של המארש באה לביטוי ברור בעיבוד שנעשה לו להרכב כלי נשיפה מעץ בשלהי המאה ה-19. את החלק הזה של האופרה אפשר עדיין לשמוע בקורפו בתקופה הפסחא, שם מבצעת אותו תזמורת כלי הנשיפה של "האגודה הפילהרמונית של קורפו" בתהלוכה לכבוד הקדוש של קורפו, ספירידון הקדוש.
בשנת 2004 ערך המנצח אנתוני בארז את הפרטיטורה של "אמלטו" להצגה, ובכך אפשר הערכה מחודשת של האופרה, שהייתה זנוחה ונשכחת עד לא מכבר.
בשנת 1867 התמנה פאצ'ו למנהל בקונסרבטוריון של מילאנו וב-1872 למנהל לה סקאלה במילאנו.
פאצ'ו ניצח על הביצוע הראשון של "אותלו" מאת ורדי (1887) וכן על הצגת הבכורה של האופרה בלונדון.
קודם לכן ניצח על הביצוע הראשון באיטליה של "אאידה" (1872) ועל הצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של "סימון בוקנגרה" (1881).
פאצ'ו מת במונזה בגיל 51.
פרנקולין (שם מדעי: Francolinus) הוא סוג ממשפחת הפסיוניים, תת-משפחת החוגלות.
בעבר היה הפרנקולין עוף נפוץ, אך בשל ציד מופרז שלו אוכלוסייתו בעולם הצטמצמה ועמדה על סף הכחדה.
כיום, מיני הפרנקולין נפוצים בחלקים מסוימים של דרום האזור הפלארקטי, לרוב במטעים, בסבכי-צמחים ובקרבת בריכות דגים.
בישראל חי מין אחד, פרנקולין שחור, שהוא יציב מצוי בעמק החולה ועמק בית-שאן.
במקומות שונים בצפון הארץ נצפים פרטים בודדים.
אצל הפרנקולין קיימת דו-צורתיות זוויגית בולטת.
הזכרים ניכרים בטבעת צבעונית על צווארם ובגוף בעל נקודות לבנות.
הנקבות מתאפייניות בגוף חום המתאים לצורכי הסוואה.
בעת תקופת הייחום החלה בחודש מרץ, מתחילים משחקי-החיזור של הזכרים כאשר הם משמיעים קולות רעשניים במיוחד.
הנקבה מטילה בין 8 ל-12 ביצים ודוגרת לבדה כ-21-24 ימים.
בישראל מבקר נציג יחיד, פרנקולין שחור.
בנוסף לסוג זה ישנם סוגים נוספים המכונים פרנקולין: הסוג פרנקולין קטן (Peliperdix), פרנקולין מצויץ (Dendroperdix sephaena), הסוג פרנקולין מפוספס (Scleroptila) והסוג פרנקולין חוגלתי (Pternistis).
פרנקוניה העילית היא מחוז מנהלי במדינת בוואריה בדרום גרמניה.
היא מהווה חלק מן האזור ההיסטורי של פרנקוניה, שכלל גם את פרנקוניה התיכונה ואת פרנקוניה התחתית, כל האזורים הם היום חלק מבוואריה).
מבחינה גאוגרפית, המחוז מצוי בין תורינגיה (צפונית לו); פרנקוניה תחתית ממערב לו; פרנקוניה המרכזית מדרום-מערב; הפאלץ העילי בדרום מערב; וסקסוניה וצ'כיה במזרח.
בירת פרנקוניה עילית היא ביירוית (בה מתקיים פסטיבל ביירוית הנודע).
בין הערים האחרות במחוז ניתן למנות את במברג, קובורג, הוף ופוֹרְשְהָיים.
האזור ידוע כאזור של מבשלות בירה.
יש בו יותר מ-200 מבשלות קטנות המייצרות כ-1000 סוגים שונים של בירות; וכתוצאה מכך, הכמות הגבוהה ביותר של מבשלות בירה לנפש בעולם.
קיים גם מסלול תיירותי הקרוי "דרך המבשלות הפרנקונית" (Fränkische Brauereistraße), המחבר בין מבשלות שונות.
במהלך התקופה הנאצית היה יוליוס שטרייכר הגאולייטר של פרנקוניה עילית, והוא זה שיזם ועודד רדיפת יהודים באזור עוד לפני תחילת עליית הנאצים לשלטון.
פרנקו קורלי (באיטלקית: Franco Corelli; 8 באפריל 1921 - 29 באוקטובר 2003) היה טנור איטלקי שפעל בתחום האופרה בשנים 1951–1976. ידוע בזכות קולו העוצמתי במיוחד, ובזכות היותו בעל כישרון טבעי, וכמעט שלא למד מוזיקה ופיתוח קול.
פרנקו קורלי נולד בעיר אנקונה שבאיטליה, לאב שעבד כמהנדס באונייה, אך היה בעל קול וחובב אופרה נלהב.
קורלי עצמו למד הנדסה ימית, והתעתד לעסוק בתחום.
אחיו אוּבַּלדו, בריטון, למד בשנות השלושים בקונסרבטוריון ברומא ושר כמה שנים באופרה ובהפקות מוזיקליות שונות, לאחר מכן התמסר להוראה.
קורלי עצמו למד שיעורים בודדים במוזיקה בקונסרבטוריון, אך באופן כללי היה חסר השכלה פורמלית בתחום.
את רוב הידע שלו למד קורלי בעצמו, אם כי בהמשך הקריירה שלו התייעץ עם הטנור ג'אקומו לאורי-וולפי.
בשנת 1950 זכה קורלי בתחרות בפסטיבל אופרה בפירנצה, וכפרס זכה להופיע בשנה שלאחר מכן בפסטיבל האופרה בספולטו בתפקיד דון חוזה באופרה כרמן.
באותה שנה הופיע לראשונה בבית האופרה של רומא בתפקיד מנריקו באופרה הטרובדור של ורדי.
בשנים לאחר מכן הופיע בבתי אופרה קטנים ובהופעות ברדיו האיטלקי.
בשנת 1954 הופיע לראשונה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו באופרה "לה וסטאלה" מאת ספונטיני.
בהופעה זו שר עם זמרת הסופרן מריה קאלאס, איתה שר בהפקות נוספות בהמשך.
בשנים הבאות הופיע בהופעות בכורה בבתי אופרה חשובים, כבתי האופרה בפירנצה וורונה ב-1955, בהאופרה של וינה כרדמס באופרה "אאידה", ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, כקבאראדוסי ב"טוסקה" ב-1957, בבתי האופרה בליסבון, האופרה הלירית של שיקגו, וסן פרנסיסקו ב-1958, ובאופרה של ברלין ב-1961.
בשנת 1961 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד מנריקו, בתפקיד לאונורה הופיעה לאונטין פרייס, שגם לה הייתה זו הפעם הראשונה במטרופוליטן.
מאז ועד שנת 1974 שר במטרופוליטן פעמים רבות בתפקידים ב"טורנדוט", "טוסקה", "ארנאני", "לה בוהם", "לוצ'יה די למרמור" ועוד.
הוא גם נטל חלק באופרות בצרפתית כ"רומיאו ויוליה" של גונו ו"ורתר" של מאסנה.
ללה סקאלה חזר בשנת 1962 להופיע בהפקה מחודשת של "ההוגונוטים" מאת מאיירבר, את התפקיד שר מול ג'ואן סאת'רלנד.
בקולו המבריק והמצלצל ומראהו יפה התואר צבר קורלי פופולריות רבה, למרות ביקורות שמתחו עליו מבקרי מוזיקה שונים על דרכו השונה בשירה, ביטוי והבעה.
הוא הותיר אחריו הקלטות רבות, אשר מתוכן אפשר לשמוע את קולו המפואר, בעיקר בהקלטות של שנות החמישים המאוחרות ושנות השישים.
רבים ממעריציו מעדיפים את ההקלטות החיות על פני הקלטות האולפן, בטענה כי קורלי מרגש יותר בהופעה חיה.
היה חברו הקרוב של אטורה בסטיאניני וליווה אותו בהקלטות אחרונות שלו.
בשנת 1976, בהיותו בן 55, עזב קורלי את קריירת האופרה.
קולו החל להראות סימני שחיקה ועייפות, לאחר שנים של שימוש מסיבי ורפרטואר תובעני.
קורלי היה מקור השראה לזמר אנדראה בוצ'לי ואף לימד אותו בתחילת שנות התשעים טרם פרסומו.
קורלי נפטר בשנת 2003 במילאנו ונקבר בבית הקברות הגדול במילאנו.
מוקדם יותר באותה שנה סבל משבץ מוחי.
היה נשוי לזמרת הסופרן לורטה די לליו.
פרנקוניה היא חבל ארץ היסטורי בדרום גרמניה, הכולל את החלקים הצפוניים של מדינת בוואריה של ימינו והאזורים שמערבה להם, בדרום מדינת תורינגיה ובמזרח מדינת באדן-וירטמברג.
שם חבל הארץ מוזכר עד היום במחוזות הבוואריים פרנקוניה תחתית (Unterfranken), פרנקוניה התיכונה (Mittelfranken) ופרנקוניה עילית (Oberfranken), כמו גם את אזור היילבורן-פרנקוניה בבאדן-וירטמברג; אבל האזור המקורי המשיך מערבה וכלל גם את הערים שפאייר, מיינץ ו-וורמס.
אין גם חפיפה מלאה בין האזור ההיסטורי המכונה פרנקוניה לשטח שכיסתה דוכסות פרנקוניה, שכן האזור המכונה פרנקוניה מכסה רק את החלקים המזרחיים של הדוכסות.
הערים הגדולות באזור פרנקוניה הן נירנברג, וירצבורג והיילברון.
יהדות פרנקוניה בעלת שורשים עמוקים בהיסטוריה היהודית-גרמנית, ושלוש ערי שו"ם (שפיירא, ורמיזא ומגנצא - שפייר, וורמס ומיינץ של ימינו) מצויות בפרנקוניה.
יהודי האזור סבלו מרדיפות מספר פעמים, גם טרם השואה.
ב-1298 החלו בפרנקוניה פרעות רינדפלייש.
ב-2 באוגוסט 1819 החלו פרעות "הפ-הפ" בווירצברג.
במהלך התקופה הנאצית חולקה גרמניה למספר אזורים, שאחד מהם נקרא פרנקוניה (מקביל לפרנקוניה עילית של ימינו).
הגאולייטר (ראש אזור מטעם המפלגה) בפרנקוניה היה יוליוס שטרייכר, שבלט בפעילותו לרדיפת היהודים כבר מניצני עליית הנאצים לשלטון.
פרנקו נרו (באיטלקית: Franco Nero; נולד ב-23 בנובמבר 1941) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה איטלקי.
פרנקו נרו נולד כפרנצ'סקו ספאראנרו (Francesco Clemente Giuseppe Sparanero) בסן פרוספרו, אמיליה-רומאניה, וגדל בבדוניה ובמילאנו.
הוא למד זמן קצר בחוג לכלכלה ומסחר באוניברסיטה המקומית, לפני שעבר ללמוד בתיאטרון פיקולו במילאנו.
הוא מתגורר כיום במונטנה ליד בילינגס במחוז ילוסטון ובבעלותו חוות סוסים ביחד עם אשתו ונסה רדגרייב.
הופעתו הראשונה בסרטים הייתה בתפקיד קטן ב- La ragazza in prestito (1964), והיה לו תפקיד ראשי במערבון הספגטי "ג'נגו" (1966) של סרג'ו קורבוצ'י, הראשון בסדרת סרטי ג'נגו שהיה ללהיט קולנועי והפך לדמות המזוהה עם נרו (למרות שבהמשך הדמות שוחקה על ידי שחקנים נוספים רבים).
באותה שנה הוא הופיע בתשעה סרטים בכללם Texas, addio (1967) ו-Tempo di massacre.
ב-1967 הוא הופיע בסרטו הראשון דובר האנגלית, בסרט קמלוט בתפקיד לנסלוט, שם הוא פגש את זוגתו ואחרי כן אשתו, ונסה רדגרייב.
בעקבות זאת הוא הופיע בסרט המאפיה Il giorno della civetta (1968) לצידה של קלאודיה קרדינלה.
מכיוון שהאנגלית שלו הייתה בינונית הוא קיבל תפקידים מוגבלים יחסית, אם כי הוא שיחק בסרטים דוברי אנגלית אחרים בכללם הבתולה והצועני The Virgin and the Gypsy (1970), Force 10 from Navarone (1978), הנינג'ה (1981) ומת לחיות 2 (1990).
ברוב הפעמים הוא לוהק לתפקידי פעולה כמו בסרטים Los amigos (1972) או Keoma (1976), אבל בנוסף לכך הוא גילם מנעד רחב של דמויות, כמו הבל באפוס של ג'ון יוסטון epic The Bible: In The Beginning (1966), המהנדס המושפל שיוצא לנקום ב- Street Law, וסגן הומוסקסואל ב-Querelle (1982).
הוא גם הופיע ביותר מ-150 סרטים וכתב, הפיק וכיכב בסרט Jonathan degli orsi (1993).
בשנת 1991 הצטלם בסרט על יקטרינה הגדולה בתפקיד של מיכאיל וורונצוב (אנה קנאקיס גילמה את אשתו).
נרו שיחק בסרט הישראלי "האיטלקים באים", בבימויו של איל חלפון (1996).
באותה שנה הוא כיכב בהונגריה בסרט Honfoglalás (הכובש), בתפקיד ארפאד, של הבמאי גאבור קולטאי, ולאחר מכן בסרט הטלוויזיה "נשות המאפיה" (1997) לצד ונסה רדגרייב ונסטסיה קינסקי, בסרטו של קולטיי Sacra Corona (2001), ובסרט "מגידו: קוד אומגה 2" (2001).
בשנת 2008 שיחק בדרמה ההיסטורית "באת'ורי" לצדה של אנה פריל.
בשנת 2010 הוא שיחק בסרט "מכתבים לג'ולייט" לצד אשתו ונסה רדגרייב.
בשנת 2017 הופיע בסרט "העיר האבודה Z".
בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה הגרמני "תיק קוליני" בדמותו של פבריציו קוליני.
בשנת 2020 שיחק בסרט המלחמה האמריקאי "Recon" לצד אלכסנדר לודוויג.
בשנת 2021 שיחק לצדה של שרילין פן בסרט הדרמה האמריקאי "Immortalist".
בשנת 2022 שיחק בסרט המתח הספרדי "La piel del tambor" שבו גילם את האפיפיור.
בשנת 2023 גילם את האפיפיור בסרט האימה האמריקאי "מגרש השדים בשירות האפיפיור" לצדו של ראסל קרואו.
באותה שנה שיחק נרו בסרט הדרמה האמריקאי "Silent Life: The Story of the Lady in Black" לצד כוכבת הקולנוע איזבלה רוסליני.
בשנה זו גם שיחק בתפקיד של כומר בסדרה "ג'נגו" (אנ') המהווה רימייק דובר אנגלית לסרט הידוע.
יחסים הרומנטיים עם השחקנית הבריטית ונסה רדגרייב החלו ב-1967 כשהם נפגשו בצילומי הסרט קמלוט.
ב-1969 הם הביאו ביחד ילד קרלו גבריאל ספאראנרו (שידוע בשמו קרלו נרו), תסריטאי ובמאי.
אחרי שהם נפרדו למספר שנים, במהלכן היו להם מערכות יחסים עם אחרים, הם נישאו באופן פורמלי ב-31 בדצמבר 2006.
קרלו נרו ביים את ונסה רדגרייב
בעיבוד הקולנועי של מחזהו של וולאס שון, The Fever.
נרו היה שושבינה של בתו החורגת נטשה ריצ'רדסון כשהיא נישאה לשחקן ליאם ניסן.
ריצ'רדסון נפטרה ב-18 במרץ 2009, בגלל פגיעת ראש מתאונת סקי.
ב-1987, כשהוא צילם בקרטחנה, קולומביה, הוא ניהל רומן עם מאוריסיה מנה, ממנו נולד בנם פרנקיטו.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2024פרס פטל הזהבשחקן המשנה הגרוע ביותרמגרש השדים בשירות האפיפיור
פרנקופיליה היא חיבה ועניין רב של אדם כלפי העם הצרפתי או כלפי התרבות, הממשל וההיסטוריה הצרפתית.
עניין זה יכול להיות באחד מתחומים אלה או במשולב ולכלול לדוגמה חיבה לשפה הצרפתית, למטבח הצרפתי, לספרות הצרפתית ועוד.
היפוכו של הפרנקופיל הוא הפרנקופוב – אדם המתעב כל דבר המשויך לצרפת.
הפרנקופיליה היא תופעה אותה ניתן למצוא לעיתים קרובות בקולוניות לשעבר של צרפת, בהן נהגה האליטה המקומית לדבר בצרפתית ולנהוג בגינוני העם הצרפתי.
גילויי הפרנקופיליה הראשונים מיוחסים לתומכי הפילוסופיה של הנאורות הצרפתית החל מתקופת המהפכה הצרפתית.
גילויי פרנקופיליה מוכרים ניתן למצוא גם במדינות אירופאיות כבלגיה או רומניה, בה התרבות הצרפתית זוכה לפופולריות רבה בקרב השכבות המשכילות.
הפרנקופיליה ידועה גם בקרב קנדים ממוצא צרפתי שאימצו ושימרו את התרבות הצרפתית.
בבלגיה נלוותה לתופעה גם קריאה פוליטית שידועה כ"הצירוף מחדש".
מדובר היה בקריאה פוליטית זניחה יחסית, במספר חבלים של בלגיה לצירוף המחוז דובר הצרפתית ולוניה (ולעיתים גם את מחוז בריסל) אל צרפת.
קריאה זו לצירוף חלקים מבלגיה לצרפת קיימת למעשה כבר מיום הקמתה של בלגיה ב-1830, והיא התחדשה בעשור האחרון עת הופץ מחדש בשנת 2003 המניפסט לתרבות הוולונית שנחתם במקור ב-1983. על רקע הבדלי התרבות בין המחוזות הוולוני והפלמי ורצונם הגובר של הפלמים בפיצול המדינה, גברה גם התמיכה בקריאה זו.
כך למשל סקרים שנערכו במחוז ולוניה בשנת 2007, עת ניצבה בלגיה בפני פיצול, העידו כי כ-60% מתושביו מוכנים להצטרף לאחר פיצול שכזה לצרפת.
סקרים מקבילים שנערכו בצרפת בשנת 2010, ערב הבחירות בבלגיה, הראו כי 66% מהצרפתים מוכנים לצירופו של החבל למדינה היה וזו תפוצל.
בשנת 1982 התקבל כתב הזכויות והחירויות הקנדי שעיגן את השוויון בין הצרפתית לאנגלית כשפות הרשמיות במדינה, וביקש לטפח את האופי הרב-תרבותי של תושביה (סעיפים 16 ו-27 בהתאמה).
בשנות ה-70 הוחל בלימוד השפה הצרפתית במערכת החינוך הציבורית באמצעות השימוש בה כשפת הלימוד וחיי בית הספר, תוכנית הקרויה French immersion .
מהלכים אלו הובילו להערכה רבה יותר של התרבות הצרפתית בקרב קנדים בעלי מורשת אנגלית.
ריכוז דוברי הצרפתית הגדול בקנדה נמצא כיום בפרובינציית קוויבק.
פרופסור רות עמוסי מאוניברסיטת תל אביב היא חוקרת רב-תחומית, בעלת שם בינלאומי, שספריה בתחום ביקורת הספרות והתרבות הצרפתית נחשבים ביותר בתחום.
בישראל קיים אתר אינטרנט בשם "פרנקופילים אנונימיים" אשר נותן מדריך מקיף לכל דבר הקשור בחופשה בצרפת.
פרנקי ואלי (Frankie Valli; נולד כפרנסיס סטפן קאסטלוצ'יו ב-3 במאי 1934) הוא זמר אמריקאי ממוצא איטלקי, הידוע בעיקר כסולן להקת ארבע העונות.
סימנו המסחרי הוא קול פלסט.
ואלי נולד בניוארק שבניו ג'רזי לאנטוניו ולמריה קאסטלוצ'יו.
פיתח עניין בקריירה מוזיקלית לאחר שצפה עם אמו בהופעה של פרנק סינטרה בהיותו בן שבע.
עד להצלחתו בתחום זה עבד, כמו אביו, כספר.
יחד עם טומי דה-ויטו הקים את הלהקה The Variatones.
בשנת 1956 חתמה הלהקה על חוזה הקלטה בחברת תקליטי RCA ושינתה את שמה ל-The Four Lovers.
הלהיט היחיד שהקליטה במתכונת זו - You're the Apple of My Eye - הגיע למקום ה-62 במצעד האמריקאי.
בשנת 1959 הקליט ואלי את הלהיט I Go Ape.
הלהיט הגיע לראש המצעד האמריקאי וכמוהו גם הלהיט השני של הלהקה Big Girls Don't Cry והלהיט השלישי Walk Like a Man.
במקביל החל ואלי בקריירת סולו.
ב-1967 הגיע למקום השני במצעד האמריקאי עם Can't Take My Eyes Off You והמשיך עם שורת להיטים נוספים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 הגיע פעמיים לפסגת המצעד עם My Eyes Adore You ועם Grease, שיר הנושא של הסרט גריז.
להקת ארבע העונות חתמה ב-1972 על חוזה עם חברת התקליטים מוטאון וזכתה להצלחה במקביל להצלחתו האישית של ואלי.
הלהיט Who Loves You הגיע למקום השלישי במצעד ב-1975 והלהיט December 1963 (Oh, What a Night) הגיע למקום הראשון ב-1976. ב-1977 הודיע ואלי על עזיבת הלהקה.
בשנת 1990 נכנס ביחד עם חבריו לארבע העונות להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
באוקטובר 2007 הוציא ואלי אלבום בשם Romancing the 60s ובו גרסאות כיסוי לשירים אהובים משנות ה-60. דואט שלו עם ג'וס ניוטון (The Biggest Part of Me) נכנס בשנת 2010 לאלבום הדואטים של ניוטון.
ב-4 ביולי 2017 הופיע בהיכל התרבות בתל אביב.
לרשימת אלבומים של ארבע העונות ראו בערך ארבע העונות
פרנקי הולך להוליווד היא להקת סינת'-פופ, פאנק פופ, פופ רוק שהוקמה בשנת 1980 בעיר ליברפול באנגליה, אך רק בשנת 1982 גובש ההרכב שהביא להצלחתה כעבור שנה.
הרכב הלהקה כלל את הזמר הולי ג'ונסון, פיטר גיל, מרק או'טול, בריאן נאש ופול ראת'רפורד.
הלהקה הורכבה מהצמד הולי ג'ונסון הזמר ופול ראת'רפורד שהיה לו תפקיד מיוחד בהרכב - קולות רקע ורקדן.
הולי ופול היו הומוסקסואלים מוחצנים ופרובוקטיביים, שאר חברי הלהקה היו מוזיקאים סטרייטים, וכך נוצר חיבור בין הומואים לסטרייטים, אמנות גבוהה ופורנוגרפיה, רומנטיקה ובוטות, כל הצרופים הללו יצרו בהמשך את ההצלחה הגדולה של הלהקה.
בשנת 1983 יצא הסינגל הראשון של הלהקה ושמו Relax.
הסינגל שלמעשה היה תקליטון לא עורר בתחילה רעש גדול.
במצעד הבריטי של מכירות התקליטונים הוא דשדש במקום ה33, עד שיום אחד שדר רדיו "נבהל" הוא ניסה להקשיב למילים של רילקס והוא זועזע כי השיר הכיל מסרים מיניים בוטים וגם עטיפת התקליטון הייתה בוטה לטעמו, השדר נשבע לא לנגן שוב את השיר רילקס ומאותו רגע השיר הפך ללהיט.
רילקס הגיע אל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ושהה שם חמישה שבועות.
המפיק טרבור הורן לקח את הלהקה תחת חסותו והחתים אותם בחברת התקליטים ZTT, ושיווק את פרנקי הולך להוליווד באופן אגרסיבי תוך שימוש במיניות בוטה, גרסאות ארוכות לסינגלים, חולצות ובהן מסרים או ציטוטים של הלהקה וקליפים מושקעים.
הקליפ של השיר צולם בישראל (בקליפ לא נראים חברי הלהקה) והוא תיאר את הולדתו של ישו.
השיר יצא בסמוך לחג המולד הנוצרי.
שמה של הלהקה שאול מכותרת בעיתון ישן: פרנקי הולך להוליווד!
ומתחת לכותרת יש ידיעה על פרנק סינטרה שהגיע להוליווד כדי להשתתף בצילומי סרט קולנוע
ב-1984 יצא התקליט הכפול "ברוכים הבאים להיכל התענוגות" שזכה להצלחה רבה.
מבקרי המוזיקה היו חלוקים באשר לתרומתה האמיתית של פרנקי לעולם המוזיקה.
היו שטענו שמדובר בבועה, בתרגיל מבריק ביחסי ציבור עם רמיזות פורנוגרפיות בוטות במיוחד.
לעומתם, היו שטענו שהתקליט ברוכים הבאים להיכל התענוגות הוא מופתי, הוא יוצר שילוב בין בוטות לרכות, השיר "כוחה של אהבה" והביצוע של פרנקי לשירה המפורסם של דיון וורוויק "האם אתם מכירים את הדרך לסן חוזה?" העידו על איכויות הקול הנדירות של הולי ג'ונסון ועל הייחוד המוזיקלי של הלהקה.
בנוסף התעוזה שגילתה הלהקה בכך ששילבה באלבום ביצועים חדשים ושונים מאוד מהמקור לשתי קלאסיקות:"War" ו-"Born to Run" הוסיפו לבאז שעוררה הלהקה, שנחשבה לתופעה יוצאת דופן בתולדות המוזיקה.
למרות שהאלבום המקורי יצא ב-1984 והלהקה התפרקה בשנת 1987. בשנת 2010 יצא האלבום במהדורה שונה
והוא הכיל חמישה שירים חדשים אשר לא הופיעו באלבום המקורי
השדרנית שוש עטרי השמיעה גרסאות ארוכות ומיוחדות של שירי הלהקה בתוכנית חדש חדיש ומחודש, שאותה הנחתה עם העורך טוני פיין ברשת ג' באמצע שנות השמונים.
שוש עטרי היא גם זאת שבשנת 1986 השמיעה בהשמעת בכורה עולמית את הסינגל הראשון של פרנקי מתוך התקליט ליברפול,"Rage Hard".
היא הייתה בטוחה שמדובר באירוע היסטורי עבור עולם המוזיקה.
ליברפול, תקליט האולפן השני והאחרון
בשנת 1986 הלהקה הוציאה את תקליטה השני, "ליברפול", התקליט לא עורר רעש והמכירות דשדשו.
הסינגל הראשון מתוך התקליט - זעם אדיר, היה מחווה של הלהקה למשורר הוולשי דילן תומאס.
אחרי ליברפול הלהקה לא הקליטה יותר תקליטים ולמעשה הפסיקה לפעול ב-1987.
לאחר הפירוק ניהל מנהיג הלהקה קרב משפטי ממושך עם חברת התקליטים ZTT החברה טענה שלמעשה היא זאת שהמציאה את פרנקי והשקיעה בה ולכן חברי הלהקה חייבים להיות חתומים רק בחברת התקליטים .ZTT הולי ג'ונסון זכה במשפט וכך למעשה הוכיח את עצמאות של חברי הלהקה וכישרונם בזכות עצמם.
בשנת 1993 חשף הולי את עובדת היותו נשא HIV, ובדיעבד השיר רילקס קיבל משמעות נוספת ומצמררת.
פרנקו דונאטוני (באיטלקית: Franco Donatoni; 9 ביוני 1927 – 17 באוגוסט 2000) היה מלחין ומורה למוזיקה איטלקי.
ילדותו עברה עליו בצל הגבלות השלטון הפאשיסטי.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שבע וכיון שלא גילה נטייה מיוחדת ללימודים אחרים, אפשרו לו הוריו להמשיך בלימודי הנגינה בתקווה, שיוכל להגדיל את הכנסתו בעתיד בנגינה בתזמורת הארנה של ורונה.
דונאטוני המשיך את לימודיו בקונסרבטוריונים של מילאנו ושל בולוניה, התקדמותו בלימודי המוזיקה לא הבטיחה גדולות בתחילה, והחשש מגיוס לצבא או גירוש למחנות ריכוז בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עצרו את לימודיו עד שצבא ארצות הברית שחרר את ורונה ב-1945
ודונאטוני השלים את לימודיו ונרשם לקונסרבטוריון של מילאנו.
מורו, אטורה דזדרי, הואשם בשיתוף פעולה, שקע בדיכאון והזניח את חובותיו, ודונאטוני, שמצא עצמו בטל ממעש, עבר ב-1948 לבולוניה, שם מצא לבסוף אווירה אוהדת ופרח בהנחיית מדריכו, לינו ליוויאבלה.
בתקופה זו גילה את סטרווינסקי ושנברג, שלא שבו את לבו, ואת בארטוק ופטראסי, שהרשימוהו עמוקות.
ב-1952 נרשם דונאטוני ללימודים אצל פיצטי באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, לכאורה כדי לזכות במלגת לימודים, אך מטרתו האמיתית הייתה ליצור קשר עם פטראסי, בהמשך למפגש הקודם שיזם עמו בוונציה לפני תום לימודיו בבולוניה.
כמורה היה גופרדו פטראסי פתוח ליצירות תלמידיו, מעוניין ומעודד, ודונאטוני הציב אותו כמודל לעיצוב הקריירה שלו עצמו.
באותה שנה הגיש דונאטוני קונצ'רטינו לכלי מיתר, כלי נשיפה ממתכת וטימפאני סולו - במידה רבה על פי הדגם של בארטוק - לתחרות שארגן רדיו לוקסמבורג.
בשנת 1953 זכה דונאטוני לעוד מפגש מפרה, כשהתוודע אל מלחין האוונגארד הצעיר, ברונו מאדרנה, ששכנע אותו להתעמת עם מורשתם של מאהלר, שנברג ווברן.
לנסיונותיו אלה חבר ביקור ראשון, גם הוא בהמרצת מאדרנה, בסמינר הקיץ של 1954 למוזיקה חדישה בדרמשטאדט.
כאן הרשימו אותו הרצאותיו של רנה לייבוביץ והישגיהם החדשניים של שטוקהאוזן ובולז.
ביקורים חוזרים בדרמשטאדט בשנים 1956 ו-1958 הביאוהו למסקנה, שיהיה עליו למצוא את דרכו בנתיבים דומים, אם ירצה ואם לאו.
נסיונותיו הראשונים בכיוון זה נעשו בדרך החיקוי, ורק בסוף העשור מצא לבסוף את קולו הייחודי, ביצירות כמו "מובימנטו" לצ'מבלו, פסנתר ותשעה כלים (1959) או "לגרילי", "אלתור" לשבעה כלי נגינה (1960).
בשנת 1959 פגש בביתו של בריו את ג'ון קייג', אך בשונה מרוב בני זמנו, לא התרשם ממנו והתייחס אליו בחשדנות, כלץ מסוכן, שמשחקיו במקרי ובמזדמן עתידים להביאו אל סף תהום.
דונאטוני בחן את המקריות כמסד לעצמיות סובייקטיבית ולתהליך היצירה, בכנות וביושר שזיכוהו בהערצת דורות של תלמידים, אבל מוריו הרוחניים שתהליך זה היו קפקא, מוסיל ובקט, ולא פולחן האקראיות השמחה בחלקה.
דונאטוני לימד הלחנה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בקונסרבטוריון של מילאנו ובעוד כמה אקדמיות וקורסי קיץ, בהם סמינר הקיץ בדרמשטאדט ועוד.
לפחות שלושה דורות של מלחינים למדו אצל דונאטוני, בהם ג'וזפה סינופולי, מגנוס לינדברג ואסה-פקה סאלונן ורבים אחרים.
דונאטוני הקדיש את יצירתו האחרונה, "אסה (אין קאודה V)," לסאלונן, אחרי שהכתיב אותה לעוזריו בתקופה שקדמה למותו.
ביצירה זו השתמש באותיות משמו הפרטי של סאלונן כחלק מן החומר המוזיקלי.
לפני ביצוע הבכורה העולמי של היצירה על ידי הפילהרמונית של לוס אנג'לס, דיבר סאלונן על היצירה מעל הבמה: צערו, כך אמר, מנע ממנו בתחילה לנצח על היצירה, אך במשך הזמן מצא בה שמחה וחיזוק ומסר שהשאיר לו מורו משכבר הימים, מעין "המשך בדרכך, בני, הכל יהיה בסדר."
דונאטוני מת במילאנו בשנת 2000.
פרנקו פרארה (באיטלקית: Franco Ferrara; 4 ביולי 1911 – 6 בספטמבר 1985) היה מנצח ומורה איטלקי.