tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שיחה עמו, ולדימיר מחליט לקבל על עצמו את הנצרות ולוקח על עצמו את האשמה על מותו של רוגוולד ורעייתו ופיודור ובנו.
ברם, סוונלד מבקש לנקום בביזנטים על מותו של סביאטוסלב ומנסה לשדל את ולדימיר לרצוח את קיסר ביזנטיון אלא שוולדימיר מסרב וסוונלד מנסה להטביע את הנסיך בים, אך ללא הצלחה.
אנסטאס מנהל טקס הטבלה לנצרות של אנשי קייב בנהר הדנייפר, בעוד ולדימיר והנסיכה הביזנטית צופים בטקס, אירינה ובנה חוזרים לקייב בעוד על הגבעה הגבוהה ניצב צלב גדול, המסמל את התנצרותה של רוס.
הסרט הופק על ידי קונסטנטין ארנסט ואנטולי מקסימוב שבעבר הפיקו יחדיו את שוברי הקופות "משמר הלילה" ו"משמר היום".
מרבית צוות ההפקה הוא רוסי, אך בסרט נוטלים חלק גם שחקנים זרים כמו יואקים נאטרקוויסט השוודי, ג'ון דה סאנטיס הקנדי ואלכסנדרה בורטיץ' מבלארוס.
לתפקיד הנסיכה רוגנדה לוהקה השחקנית הבלארוסית אלכסנדרה בורטיץ', לפני כן נבחנה לתפקיד יקטרינה וילקובה הרוסייה.
לתפקיד הנסיך ולדימיר לוהק דנילה קוזלובסקי לאחר שנבחנה אפשרות ללהק שחקנים אחרים כוויקטור ורז'ביצקי, סרגיי בזרוקוב, מקסים מאטבייב, מיכאיל ייליסייב וסרגיי פוסקפאליס.
צילומי הסרט החלו במרץ 2015 ונערכו במגוון אתרים בחצי האי קרים, בבחצ'יסראי ובסבסטופול.
טיזר טריילר ראשון פורסם ב-19 בנובמבר 2015 במהלך אירוע תצוגה לבכירי משרד התרבות הרוסי, אך הטריילר הרשמי הראשון פורסם כארבעה חודשים לפני יציאת הסרט, ב-16 בספטמבר 2016. טריילר שני פורסם ב-8 בדצמבר 2016.
במהלך פסטיבל קומיקון רוסיה שנערך בספטמבר 2016 נערך אירוע הצצה למעריצי הקולנוע ושני ניצבים מהסרט הציגו סצנה מתוך הסרט.
זכויות ההקרנה הבינלאומיות נמכרו לחברת Red Arrow הבריטית והסרט הופץ להקרנה בינלאומית ב-6 בינואר 2017. הקרנה מוקדמת לרוכשים פוטנציאליים נערכה במהלך American Film Market.
ב-19 בינואר 2017 דווח שהסרט נמכר להקרנה ליותר 60 מדינות.
הסרט שוחרר בגרמניה ב-DVD ולשירות וידאו לפי דרישה של אתר Amazon.com.
הסרט הוקרן גם בבריטניה וצרפת בספטמבר ואוקטובר 2017, בהתאמה.
בסרט צפה גם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהקרנה פרטית ב-30 בדצמבר 2016. בהקרנה השתתפו גם מפיקי הסרט אנטולי מקסימוב וקונסטנטין ארנסט, השחקנים סבטלנה חודצ'נקובה ודנילה קוזלובסקי, שר התרבות הרוסי ולדימיר מדינסקי ואישים נוספים.
לאחר הצפייה ציין פוטין ש"אין ספק שמדינסקי [שר התרבות], כהיסטוריון יגיד שישנם עניינים בסרט שהם שנויים במחלוקת [מבחינת דיוקם ההיסטורי], אך זהו אינו סרט תיעודי אלא יצירה עלילתית.
לכן אני בטוח שדברים כאלה חשובים.
פסקול הסרט והמוזיקה המתנגנת ברקע הולחנה על ידי המלחין הרוסי איגור מאטוויינקו.
המלחין האירי דין ולנטין שיתף פעולה עם ההפקה בביצוע עיבוד מוזיקלי לקדימוני הסרט.
ולנטין ידוע גם כמי שהלחין את המוזיקה לטריילרים של "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "בין כוכבים" ו"צלף אמריקאי", והוא הלחין גם את המוזיקה לסרטים האיריים "Tiger Raid" ו"Close to Evil".
הפסקול הוקלט בשיתוף פעולה עם התזמורת של אירלנד, התזמורת הסימפונית הקטנה והזמרים פלטון גרקוב, אנה נמזר, אנדריי אזובסקי, איליה לאפטב, סבטלנה איה (מלהקת גורוד 312) וטאיסיה קרסנופבצבה.
הסרט זכה לביקורות מעורבות בעיתונות הרוסית.
מרבית מבקרי הקולנוע ציינו את האופן שבו הוצגה רוס הפגאנית.
אנטון דולין מהאתר "אפישה" (afisha.ru) כתב שלאחר צפייה בסרט רבים יראו באור אחר את הנסיך האכזר ולדימיר, ואחרים יצטמררו מדמותו של ולדימיר המוצגת באנדרטה לזכרו במוסקבה, כמי שניצר את רוסיה.
בסרט דווקא הוצגה דמות רכה יותר.
לדעת ייגור בליקוב ממערכת Life "רוסיה בעיני הקולנוענים היא מדינה של פצ'נגים מלוכלכים, שאיחדה אותם רק הטבילה לנצרות".
על פי המבקר דניס רוזאייב מהמהדורה הרוסית של Time Out, "היוצרים הדגימו חוסר החלטיות נדירה בפרשנות הדמות המרכזית, ברור שזו דמות היסטורית ואולי אפילו אנטי-גיבור, אך מדוע להשחיר את המנצר"?.
לעומת זאת, הביצוע הטכני של הסרט זכה לתשבחות רבות גם בביקורות שנטו לשלול את הסרט, כך למשל באתר Mail.Ru צוין ש"הסרט נעשה באופן עוצמתי ויפה, ברמתם של הסרטים הטובים ביותר בעולם בתחום ההיסטוריה והפנטזיה", כך גם לדברי ניקיטה פודגורנוב מאתר Life: "יקום קולנועי רחב יריעה שכזה, [כפי] שהוצג ב"וויקינג"...
הוועד האולימפי ברוסיה הוא ועד אולימפי לאומי המוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כגוף עליון שמאגד את כל הענפים האולימפיים ברוסיה.
מושב הוועד בגדות לוז'נסצקאיה 8 במוסקבה.
יושב ראש הוועד הוא מיכאיל דגטיארב.
הוועד האולימפי אחראי לארגן את השתתפותם של ספורטאים רוסים במשחקים האולימפיים ובתחרויות רב-ענפיות אחרות המתקיימות בחסות הוועד האולימפי הבינלאומי או הפדרציות האזוריות ואת הכנות הספורטאים לקראתן.
הוועד האולימפי הרוסי הוא בעל הסמכות הבלעדית להחליט על הרכב המשלחת האולימפית הרוסית, ולקבוע את הביגוד שילבשו חברי המשלחת, ובכלל זה הסמלים המסחריים שיופיעו עליהם, ובסמכותו למנוע מהספורטאים וחברי המשלחת להשתמש בציוד של חברות אחרות.
בהתאם לאמנה האולימפית, בהנהלת הוועד האולימפי ישנם נציגים מכל התאחדויות הספורט של הענפים האולימפיים הקיימים במדינה, נציגי הספורטאים האולימפיים וחברי הוועד האולימפי הבינלאומי.
הוועד האולימפי הוקם לראשונה בשם הוועד האולימפי הרוסי (Российский олимпийский комитет) בשנת 1911 והתקיים עד 1918.
בשנת 1992 הוועד הוקם מחדש כיורש הוועד האולימפי הלאומי של ברית המועצות והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1 בינואר 1993.
לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, רוסיה הושעתה מלהשתתף בטורנירים ובסבבים רשמיים בכל המקצועות עקב מציאת סמים אסורים בקרב קרבים מהמתעמלים והאתלטיות שלהם.
הוּול תומאס בנט היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי.
בנט היה מוכר מהופעתו בתפקיד הראשי בדמות ג'יימס שלי בסיטקום "שלי" מהשנים 1979 עד 1984, ובסדרת ההמשך "שובו של שלי" מ-1988 עד 1992.
אחרי שזכה להכרה מהופעתו בסרט הקומי "The Virgin Soldiers" ב-1969, המשיך בנט להופיע בסרטי קולנוע כגון "שלל" (1970) ו"פרסי" (1971).
ב-2003 שיחק באופרת הסבון "איסטאנדרס" בדמות הגנגסטר ג'ק דלטון.
בנט נולד בגרננט במחוז קרמרת'נשייר שבוויילס לשרה גוון וגורדון בנט.
אחיו היה השחקן אלן לואיס (Alun Lewis) שידוע בעיקר מתפקידו בדמות ויק וינדזור באופרת הסבון "אמרדייל".
בנט גדל בלונדון מגיל צעיר ולמד בבית הספר סאניהיל בסטריטהאם ובבית הספר הנרי תורנטון בקלפהאם.
הופעתו הראשונה של בנט בקולנוע הייתה ב-1966 בסרט האיטלקי "Il marito è mio e l'ammazzo quando mi pare" בבימויו של פסקואלה פסטה קמפנילה וגילם את לאונרדו.
בסרט הקומי רעיה צעירה מתכננת להרוג את בעלה, שהוא מבוגר ממנה ב-40 שנה, כדי להתחתן עם ביטניק צעיר.
בנט שיחק בתפקידים קטנים בסדרה "דוקטור הו" ב-1965, ובסדרה "The Sweeney" ב-1966. ב-1969 כיכב בסרט הקולנוע "The Virgin Soldiers".
ב-1970 שיחק ב-"שלל" - עיבוד הקולנוע למחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון, וב-1971 הופיע בקומדיה "פרסי".
הוא שיחק לצדה של היילי מילס בסרטים אחדים בהם "The Family Way" (תקלה בירח הדבש) מ-1966, "Twisted Nerve" מ-1968, ו-"Endless Night" מ-1972.
ב-1996 שיחק בתפקיד הנבל מר קרופ בסדרה "לעולם-לא-עולם" על פי ספרו של ניל גיימן.
ב-1979 כיכב במיני-סדרה בת ארבעה חלקים של ה-BBC בשם "Malice Aforethought" המבוססת על רומן מאת פרנסיס אילס.
ב-1979 גילם בנט דמות מרכזית בשם ריקי טאר במיני-סדרה "החפרפרת" על פי ספרו של ג'ון לה קארה.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד גרון עמוק בסדרה .
ב-2003 הצטרף בנט לצוות השחקנים של אופרת הסבון הוותיקה "איסטאנדרס" בתפקיד ג'ק דלטון, יריבו של דן ווטס.
הופעתו הראשונה בסדרה הייתה במאי 2003, אחרי חודשיים דמותו הורדה מהסדרה כשהוא נורה למוות על ידי דניס ריקמן בנו של דן ווטס.
עוד בטלוויזיה הופיע בנט בתפקיד פיטר בקסטר בסדרה "The Bill" ובפרק הראשון של הסדרה "ג'אם וג'רוזלם".
ב-1986 השתתף בנט בווידאו קליפ של השיר "Loving You's a Dirty Job but Somebody's Gotta Do It" של בוני טיילר וטוד רונדגרן.
בין השנים 1970 עד 1988 היה בנט נשוי לקאתי מקגוואן שהייתה המנחה של תוכנית הרוק באמצע שנות השישים של המאה העשרים.
לבני הזוג נולדה בת, אמה.
ב-1998 התחתן בנט עם סנדרה ליין פופורד.
ב-2007 פרש ממשחק ובהמשך עבר לגור בדיל שבמחוז קנט.
הוויסקול הגדול (ברומנית: Marele Viscol) הוא כינויה של תופעה מטאורולוגית חמורה.
בחודש פברואר 1954, ברומניה, התרחשה סופת ויסקול גדולה וחזקה במיוחד, הגדולה ביותר במאה העשרים ברומניה, שהשפיעה חזק מאוד על האוכלוסייה וכדי להתגבר על השפעותיה המזיקות התגייסה האוכלוסייה האזרחית והופעל צבא רומניה.
ברית המועצות שלחה כסיוע כלי רכב לפינוי שלג עם המפעילים.
ציקלון ים תיכוני חצה את חצי האי הבלקני, נטען מחדש בלחות מעל הים השחור ובכניסתו מעל שטח רומניה פגש חזית קרה, שעצרה אותו.
הוויסקול פעל בארבע מערכות והרוח הגיעה למהירויות שיא, בבוקרשט היא נשבה במהירות של 126 קילומטר לשעה.
על כל רומניה ירדו כמויות גדולות מאוד של שלג, אך הן היו גדולות במיוחד בדרום ובדרום מזרח רומניה.
בעיר קלראש נמדדה שכבת שלג של 173 סנטימטרים, אך ערימות השלג בבוקרשט היו בגובה שניים, שלושה מטרים ואפילו, במקומות מסוימים, הגיעו לגובה חמישה מטרים.
הטמפרטורה ירדה מאוד ובמקומות רבים הגיעה מתחת למינוס 25 מעלות.
המערכה הראשונה החלה ב-3 בפברואר בבוקר, כשהתחיל לרדת שלג עם פתיתי שלג גדולים וירידת השלג נמשכה ללא הפסקה.
השלג חסם את הכבישים ואת הרחובות וחסם את הדלתות והחלונות בקומת הקרקע.
נוצר קושי לצאת מהבתים, במיוחד כשהדלתות נפתחו כלפי חוץ, שם חסם אותן השלג.
לאחר שהתושבים הצליחו לפתוח פתח החוצה, הם חפרו בשלג בזווית עולה של 45 מעלות, כדי לייצור פתח יציאה אל הרחוב, לעיתים תוך יצירת מנהרות מתחת לשלג.
חסימת הדרכים לא אפשרה העברת אספקה וכדי לחלק לחם השתמשו במזחלות רתומות לסוסים.
למחרת בבוקר, ב-4 בפברואר, מועצת השרים של רומניה העבירה הודעה באמצעות הרדיו ובה נצטוו כל האזרחים המסוגלים לעבוד להשתתף בפעולות פינוי השלג והעברת האספקה.
בבוקרשט הציבור נענה לקריאה והמוני אדם, כולל נשים, מצוידים באתים, השתתפו במאמץ לפנות את צירי התנועה.
יחד עם האזרחים עבדו חיילי צבא רומניה, שגויסו למטרה זו.
את השלג העמיסו על משאיות והעבירו תחילה לנהר הדמבוביצה וכדי שהמים לא יקפאו, בית החרושת "גרוזבשט" עסק בחימום מים והזרמתם לנחל.
לאחר ששכבת השלג הצטמצמה ונדחסה במידת מה, הצבא הוציא לדרכים את הטנקים, שלפני כן היו עלולים להתהפך בשלג העמוק.
הטנקים העבירו אספקה, סיפקו קמח למאפיות ודחסו עוד יותר את השלג.
באביב, לאחר הפשרת השלגים, נמצאו ברחובות מכוניות שנמעכו על ידי הטנקים, כשהיו מתחת לשלג.
ברית המועצות שלחה לרומניה שישה קרונות רכבת מלאות במכונות לפינוי שלג מהדרכים וגם מכשור לפינוי השלג ממסילות הברזל.
הרומנים גייסו כשש מאות משאיות והשתמשו בהן לפינו השלג מבוקרשט, רחוב אחר רחוב.
כדי למנוע הצפות בתקופת הפשרת השלגים, השלג המפונה פוזר בצורה מושכלת בשדות.
כך פעלו גם בערים אחרות ובכפרים, שם לא היו אמצעים מכניים, פינו את השלג באמצעות עגלות רתומות לסוסים.
הווספרים באים הוא ספר מזיכיון 39 רמזים, שמכיל את הספרים, הקלפים ומשחקי האינטרנט.
הספר מהווה שלב מעבר בין הסדרה הראשונה, 39 הרמזים, לבין הסדרה השנייה, קהילים נגד וספרים.
הספר נכתב על ידי ארבעה סופרים - ריק ריירדן, פיטר לרנג'יס, גורדון קורמן וג'וד ווטסון.
לספר יש ארבעה קווי עלילה נפרדים כרונולוגית.
הראשון מתאר את תגליתו של גדעון קהיל, שיקוי העל, והבגידה שחווה מחברו הווספר הראשון, דמיאן וספר.
החלק השני מגולל את חייה של בתו, מדליין קהיל, ואת ניסיונה לאחד את משפחת קהיל.
החלק השלישי עוסק במשימתה הראשונה של גרייס קהיל לקזבלנקה, בה היא מתחרה נגד הגנרל ג'ורג' פטון כדי להשיג את טבעת הזהב של גדעון.
החלק הרביעי מתאר את ניסיונם של איימי ודן לקחת את הטבעת שגרייס הורישה לאיימי, תוך כדי בריחה מקספר ויומימנג, וספר שרודף אחרי הטבעת.
החלק הראשון מתאר את הסיפור של גדעון קהיל ודמיאן וספר, ואת יצירת השיקוי המחזק שמורכב מ-39 המרכיבים.
הסיפור מתרחש ב-1507, כאשר המוות השחור היה נפוץ, ויותר משליש מאוכלוסיית אירופה נפגעה.
קהיל מאשר לווספר להתחמק מהמחלה על ידי בריחה לאי, אדמת אבותיו של קהיל.
הדבר מתברר כבעייתי, כי וספר מעוניין בשיקוי של קהיל, שנועד לטפל במחלה.
וספר, לעומת קהיל המדען, מעוניין בו על מנת להגדיל את כוחו.
קהיל נותן לכל אחד מילידיו רבע מהשיקוי, ואומר להם לעזוב את האי.
במהלך הלילה, לפני שהם מספיקים לעזוב, וספר מגיע בחיפוש אחר השיקוי, אך קהיל יוצר פיצוץ במעבדתו שלו.
הבית עולה באש, אך ארבעת ילדיו של גדעון, לוקאס, ג'יין, תומאס ואקטרינה, וכן אשתו, אוליביה, בורחים כולם.
הילדים מתחילים במהירות להאשים אלה את אלה בשריפה, ומתפרקים לשתי קבוצות - לוקאס, הבכור, וג'יין, הצעירה, מול תומאס ואקטרינה.
הארבעה משאירים את אוליביה לבדה, והיא נודרת לאחד מחדש את המשפחה עם עזרתה של בתה שעוד לא נולדה, מדליין.
מדליין קהיל בורחת מביתה לאחר שהווספרים מגיעים והורגים את אמה.
היא מוצאת את לוקאס, שנעשה אציל אמיד, והופכת להיות אומנת של בנו, אך כאשר הוא מתחיל לחקור (שכן הוא מצא את הטבעת של מדליין, שהשתייכה לגדעון, אביהם) היא חושפת את היותה אחותו.
לוקאס מסרב להאמין לה, שכן הוא שמע טענות דומות קודם לכן, והוא מאמין שהיא משתפת פעולה עם וספר, ומצווה לערוף את ראשה.
מדליין בורחת, ומתכננת למצוא את הטבעת (מודעת לעברה האפל והעקוב מדם), בורח מהבית אחרי ערבית מגיעים להרוג את אמא שלה.
לוקאס מוצא את וספר, שמחזיק כרגע בטבעת, ותוקף אותו, במטרה לנקום את מות אביו.
הוא נכשל, וככל הנראה נהרג.
בנו מוצא פתק בקרבת מקום: "היזהרו מהמדריגלים", אזהרה שהדהדה לאורך כל הסדרה.
מניחה שפטון הוא קהיל, גרייס בורחת מביתה כדי להעביר את ההודעה במקום אביה.
היא פוגשת בטייס בשם דרגו, וטסה במטוס שלו, "אולגה", לקזבלנקה.
כשהם מגיעים, דרגו נהרג, וחושף שהמטוס נקרא על שם בתו.
גרייס מוצאת את פטון ומעבירה את המסר, אבל נעשית שאפתנית ומחפשת את הטבעת בעצמה.
היא מוצאת את המיקום, אך נראה שהטבעת אינה.
פטון מגלה שגם הוא מצא את המקום כשהוא ריק, אך גרייס מזהה בליטה בכיסו.
מבינה שפטון הוא למעשה וספר, היא גונבת ממנו את הטבעת וחוזרת למשפחתה במונקו.
החיים הנורמליים שלהם מקבלים תפנית דרמטית כאשר דודם פיסקה מגלה לאיימי ולדן שהטבעת של גרייס מוחבאת בשווייץ.
מודעים לכך שהווספרים רודפים אחריהם, הם מוצאים הודעה ששולחת אותם לבקתה באלפים.
הם מוצאים את הטבעת, ומותקפים בידי מרגלים וספרים, ובורחים באמצעות חבר של פיסקה, ארסמוס, מדריגל עמית.
הם חוזרים לבוסטון, מודעים לכך שעליהם להתכונן אם הם מעוניינים להביס את האיום החדש.
הסדרה הבאה, שלמעשה נפתחת בחלק זה, מתארת את מאבקם של איימי ודן למצוא את הווספרים ולנצח אותם, שכן - כפי שיתברר מיד בתחילת הספר הבא, מזימת המדוזה, הווספרים חטפו בני דודים רבים של איימי ודן, והם מוכנים לפגוע בבני הערובה כדי להשיג דבר גדול שהם מחפשים.
הם היו גם אתרי נופש לשעות הפנאי וההנאה של בעליהם, והם גם היו מרכז הפעילות החקלאית באחוזות הסובבות אותן.
בשנת 2013 נוספו וילות מדיצ'י לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
הווילות של משפחת מדיצ'י היו מהסוגים האדריכליים המכונים באיטלקית: Azienda, Tempio ו-Reggia, ומקורם היה בחווילות הרומיות מהדגמים הקרויים וילה אורבנה (Villa urbana) ווילה רוסטיקה, והגנים התבססו על מכלולי בנייה רומאיים כדוגמת וילה אדריאנה.
ובתורן היו הווילות האיטלקיות מתקופת הרנסאנס אבני דרך ארכיטקטוניות בדרך לארמונות התענוגות של תקופת הבארוק.
הווילות הראשונות של בני מדיצ'י היו וילה דל טרביו ווילה מדיצ'י בקפאג'ולו, שתיהן הן בתים מבוצרים חזקים שנבנו במאה ה-14 באזור מוג'לו, האזור ממנו הגיעו בני משפחת מדיצ'י במקור.
במאה ה-15 בנה קוזימו דה מדיצ'י וילות שתוכננו על ידי מיקלוצו: וילה מדיצ'י בקרג'י ווילה מדיצ'י בפייזולה, שהיו עדיין בניינים קודרים למדי מבחוץ, אך עם חללי בילוי נוספים: חצרות, מרפסות, וגנים.
לורנצו דה מדיצ'י בילה תקופות ארוכות בווילה מדיצ'י בקרג'י.
בהדרגה הקיף מכלול הווילות של בני מדיצ'י את פירנצה, כשווילות אחרות נבנו באזורים רחוקים יותר של הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בסוף המאה ה-16 היו לפחות 16 אחוזות עיקריות, ועוד לפחות עוד 11 בתי אחוזה משניים (ששימשו בעיקר להשגחה על החקלאות או שהיו בבעלות משפחת מדיצ'י לזמן קצר), יחד עם מקבצים של חוות ובקתות ציד ברחבי טוסקנה.
ג'וסטו אוטנס צייר סדרה של לונטות, שכיום שמורות בווילה לה פטראיה, המתארות את הווילות העיקריות של משפחת מדיצ'י במאה ה-17.
הווילות האחרונות של בית מדיצ'י היו וילה די מונטווטוליני ווילה די ארטימינו שנרכשו בשנת 1595/6 על ידי פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בזמן שהרחיב את וילה די קסטלו, וילה לה פטראיה ווילה מדיצ'י דל'אמברוג'אנה.
הווילות המאוחרות הן דוגמאות בולטות לאדריכלות הרנסאנס ואדריכלות הבארוק, וכללו לעיתים קרובות גנים.
הגן בווילה די קסטלו, שנוצר עבור קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה היה הגן ראשון באיטליה שיצר ניקולו טריבולו , שתכנן לימים את גני בובולי עבור המשכן הפלורנטיני החדש של קוזימו, פאלאצו פיטי.
כל אחד מבני המשפחה המשמעותיים במשפחת מדיצ'י היה בעל אחוזה.
כששהה במעון, הפכה הווילה למיקרוקוסמוס של חצר האצולה של משפחת מדיצ'י.
על מנת לצוד, הוא יכול היה להתארח בווילה בקפאג'ולו, בווילה טרביו או בווילה די פראטולינו, להתגורר בווילה דל'אמברוג'אנה באביב; ולעבור בקיץ לווילה די ארטימינו, השוכנת בגובה ולכן באקלים קריר יותר.
תהליכים מחוץ לאיטליה גרמו לשינוי הבעלות על הווילות.
פרנץ ביקר בטוסקנה רק פעם אחת, בשנת 1739, ובעשרים ושש השנים הבאות הוזנחו הווילות.
כתוצאה מכך, כאשר לאופולד השני ירש את הדוכסות בשנת 1765 היו רבות מהן במצב גרוע ונמכרו.
דוכסי לורן המשיכו להשתמש בשאר עד 1860 כאשר טוסקנה נבלעה בממלכת איטליה החדשה.
ב-2006 הגישה ממשלת איטליה בקשה מארגון אונסק"ו להכיר בווילות של משפחת מדיצ'י כאתר מורשת עולמית.
הבקשה אושרה לגבי 14 וילות בלבד בהחלטה של המושב ה-37 של ועדת המורשת העולמית ב-2013 בשם "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה".
לדוכסים של בית מדיצ'י היו ארמונות מגורים עירוניים רבים בפירנצה, פיזה, סיינה וליבורנו.
מחוץ לטוסקנה היו ברשותם כמה ארמונות יוקרתיים גם ברומא, שבהם שכנו בעיקר הקרדינלים מבית מדיצ'י.
להלן פירוט בתי המגורים העיקריים, בנוסף יש מספר רב של וילות משניות שאינן מופיעות כאן.
מחוץ לאיטליה קיים ארמון הדוכס הגדול של טוסקנה בפראג בצד המערבי של כיכר הראדצ'נסקה נמייסטי (Hradčanské Náměstí), שנבנה בסוף המאה ה-17 ומיוחס לאדריכל צרפתי ז'אן בטיסט מתיי .
הוויליות (באיטלקית: Le Villi) היא האופרה הראשונה של ג'אקומו פוצ'יני.
היצירה בשתי מערכות, שהלברית שלה נכתבה על ידי המשורר והעיתונאי פרדיננדו פונטנה (שכתב גם את הלברית לאופרה השנייה של פוצ'יני, אדגר) האופרה הולחנה על ידי פוצ'יני לתחרות ההוצאה לאור של סונזוניו (Sonzogno), אך חבר השופטים לא מצא לנכון אפילו להזכיר אותה.
מאוחר יותר, הודות להתערבותו ושדלנותו של אריגו בויטו, האופרה הוצגה בתיאטרו דאל ורמה (Teatro dal Verme) במילאנו ב-31 במאי 1884. הבכורה הסתיימה בהצלחה רבה וכן התקבלה היטב על ידי המבקרים.
"הוויליות" היא האופרה הראשונה שבה "הרצ'יטטיב היבש "- secco recitativo (דיבור שירתי בליווי קונטינואו) נעלם, אך לא מוחלף גם בשיח הווקאלי בסגנון ריכרד וגנר.
במקומו מופיע סגנון הפרלנדו (parlando) המאוחר יותר של פוצ'יני.
הזמר סוג הקול הצגת בכורה, 1 במאי 1884 (מנצח: ארתורו פאניצָה) גוליאלמו, יערן בריטון או בס ארמיניו פלץ אנה, בתו סופּרן רוזינה קאפונטי רוברטו, בחור צעיר טנור אנטוניו ד'אנדראדֶה המספר דיבוראנשי הרים, פיות, רוחות בלתי נראות
מיקום: אזור מקור הדנובה ביער השחור.
מועד: אי אז בימי הביניים
מקהלת כפריים הרריים מזמרת, בעיקר במקצב ואלס.
התרחשות כזאת, שכולה שמחה ועליצות, הייתה שכיחה באופרות מן המאה ה-19, והקדימה על פי רוב התפתחות דרמטית קשה.
במקרה זה, המקהלה מספרת בשמחה על המזל הטוב שפקד את רוברטו, שזכה בירושה גדולה מקרובת משפחה במיינץ, והוא יוצא לדרך לקבל אותה.
אנה נפרדת ממנו באריה די סורטיטה.
האריה הנרגשת מסתיימת במילים "אל תשכחני" והיא מייצגת מאפיין חשוב של פוצ'יני, אריה קצרה הנפתחת בשיא ההתרגשות.
כבר בראשית האריה מצטרף רוברטו לשירת אותה נעימה באוניסונו, אמצעי האמור לבטא הזדהות מלאה בין שתי דמויות.
רוברטו מבקש מאנה שלא תטיל ספק באהבתו, אך אנה מספרת על חלום שבו נאמר לה, כי רוברטו לא ישוב אליה.
לבקשת רוברטו, מברך אותו גוליילמו לקראת נסיעתו, ותפילתו הנרגשת של האב, שאליה מצטרפים השניים עם המקהלה, מסתיימת בפינאלה רב-עוצמה.
הכל מביעים את שמחתם ואושרם, אך חלומה של אנה מעיב על שמחתה ומרמז על הבאות.
במיינץ חיה סירנה שמטריפה צעירים ומבוגרים כאחד.
היא מפתה גם את רוברטו וגוררת אותו לאורגיות שונות, כך שהוא שוכח את כלתו אנה.
אנה מחכה לארוסה לשווא ומתה מצער.
כדי להמחיש את מותה של הנערה האומללה, משתמש פוצ'יני בקינה ששרה מקהלת נשים, כאשר תהלוכת האבל עוברת על הבמה מוסתרת בווילון רעלה, שמאחוריו ארון המתים של הנערה המתה.
(חלק זה מסופר על ידי המספר) האינטרמצו לא מסתיים כאן, אלא נמשך בסיפור נוסף, שיר שממנו למדים שביער מתגוררות ויליות, כלומר נשמותיהן של נערות, שאהוביהן זנחו אותן והן מתו משברון לב.
כשהן מוצאות גבר, בין אם הוא בוגד ובין אם לאו, ביער, הן מרקידות אותו עד מוות.
לאחר שרוברטו עוזב את הסירנה, הוא חוזר הביתה דרך היער, כשלפתע הוא מוקף בצחוק מצמרר.
כדי להציג את קורות רוברטו ביער, הלחין פוצ'יני אינטרמצו סימפוני.
עם לחן תוסס דמוי סקרצו, בעל עוצמה סוחפת עם סינקופות רבות.
פרק ביניים זה הוא מהיר וסוער, עתיר סינקופות.
ניכרת בו השפעת "שבת המכשפות", הפרק המסיים את הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז.
המערכה נפתחת ברצ'יטטיב ואריה של גוליילמו, האבל על מותה של אנה.
התזמורת מתפרצת אל שירתו במוטיב סוער משלה.
גוליילמו מבצע אומנם שניים מן הפרקים היפים ביותר של האופרה, אבל אין לו השפעה על מהלכה הדרמטי.
מיקומה של המערכה השנייה זהה לזה של המערכה הראשונה ורק העונה משתנה.
גוליילמו מתאבל בכאב על בתו המנוחה.
הוא מקלל את החתן הבוגד ומבקש מהוויליות לנקום.
תמונה זו, בה מופיעים רוברטו והוויליות, היחידה שיש בה פעילות על הבמה, היא נקמת הוויליות ברוברטו.
היא בנויה ב"צורת המקובלת" - סוליטה פורמה, המסגרת המקובלת לבניית אירוע דרמטי.
ראשיתה ברצ'יטטיב ובאריית קינה, שבה מבטא רוברטו את צערו ואת כמיהתו אל אנה ואל אושרו עמה.
באריה זו מופיעיפ שניים ממאפייני האריות של פוצ'יני: המלודיה השירתית, המרכיב הבסיסי של שירת הבל קנטו, בנויה ממוטיב החוזר על עצמו שוב ושוב בצליל גבוה יותר, עד לשיא הקול של הזמר או הזמרת ותגובת התזמורת, החוזרת על נושא מתוך האריה.
תגובה זו אפשרה לקהל לקלוט במלואה את השפעת האריה ולהגיב עליה בתשואות סוערות, שלאחריהן היו הזמר או הזמרת חוזרים על שירת האריה.
מקהלת הוויליות פוצחת בשירה מאחורי הבמה, משם יוצא רוברטו החוצה בצעדים כושלים, ואחרי שהוא מספר את חוויותיו, הוא מקלל את הסירנה.
גם קולה של הכלה המתה נשמע, מוכיחה את רוברטו, שתחילה מתחנן לסליחתה, אך אחר כך משלים עם גורלו.
הוא רוצה לבדוק, אם אנה עודנה בחיים.
הוא מגיע אל דלת ביתה, אך איננו מסוגל להרים את ידו ולהקיש עליה.
זה הפרק האמצעי של הסוליטה פורמה, "טמפו די מצו".
לאחריו מגיעה ה"קבלטה", המסיימת את הסוליטה פורמה.
בדרך כלל היא בנויה כאריה מהירה, הפותרת את הסבך הדרמטי, אך במקרה זה היא מתחלקת לשניים: רוברטו רואה את רוחה של אנה באה לקראתו על הגשר, אך אוסרת עליו לגשת אליה, באמרה כי אינה עוד אהבה, אלא נקמה.
המוזיקה המלווה התרחשות זו נוגדת את המילים, כי בעוד אנה מזכירה לרוברטו את שבועת אהבתו לה ושני האוהבים מתאחדים בשיירת אהבה נרגשת, אין הוויליות מרפות מטרפן.
לצלילי "שבת המכשפות" הפרועים מאלצת אנה את רוברטו לחולל בטירוף, עד שהוא נופח את נשמתו.
רוח הרפאים של אנה נעלמת בקריאה "אתה שלי!", הוויליות עוקבות אחר אנה בקריאה "הושענה".
אז חוזר גוליילמו הזקן ומופיע על הבמה, ומזכיר בסיפוק את הצדק האלוהי.
אז חוזר גוליילמו הזקן ומופיע על הבמה, ומזכיר בסיפוק את הצדק האלוה.
סיום זה נאמן לאגדת הוויליות, אך שונה מסיום הבלט ז'יזל, שבו ז'יזל מוסיפה לרקוד עם אהובה עד עלות השחר, אז נאלצות הוויליות לחזור לקבריהן, אלברכט נשאר בחיים וז'יזל משוחררת מכבלי הוויליות למנוחת עולמים.
המבקר פיליפו פיליפי כתב, שבגרסתה הראשונה היו ל"לה וילי" "הצורה, הפרופורציה והאופי של קנטטה סימפונית, המתאימה להצגה בימתית [...].
העיבוד, או ההרחבה, שבה יש מקום חשוב חהיבט הסימפוני, לא משנה אופי זה [...]."
"לה וילי" אינה תופסת מקום ברפרטואר המקובל של האופרות, אך בזכות המוזיקה הנפלאה והכתיבה המעולה לזמרים יש הקלטות שלה.
"Se come voi piccina" - אנה במערכה הראשונה.
"Torna ai felici dì" - רוברטו במערכה השנייה
הווינצ'סטרים היא סדרת דרמה-על-טבעית המהווה פריקוול לאירועי "על טבעי", המגוללת את סיפור היכרותם ואהבתם של ג'ון ומרי, הוריהם של סם ודין.
הסדרה עלתה לשידור ב-11 באוקטובר 2022 ברשת The CW.
עלילת הסדרה נפרשת מנקודת מבטו של דין וינצ'סטר, המביא בפני הצופים את סיפור אהבתם האפי, שטרם סופר, של ג'ון ומרי וכיצד הם נאלצו לסכן את הכל על מנת להציל לא רק את אהבתם, אלא את העולם כולו.
דרייק רודג'ר – ג'ון וינצ'סטר
מג דונלי – מרי קמפבל
דמטריה מקיני – איידה מונרו
ביאנקה קאיליך – מילי וינצ'סטר
נידה חורשיד – לטיקה דסאי
ג'וג'ו פלייטס – קרלוס סרוונטז
מייקל טאקוני – האנק מרפי
ג'נסן אקלס – דין וינצ'סטר
ביוני 2021, הוכרז כי סדרת פריקוול המתמקדת בהוריהם של סם ודין, ג'ון ומרי, נמצאת בתהליכי פיתוח ברשת "The CW".
עוד נמסר כי את הסדרה הפוטנציאלית יפיקו ג'נסן אקלס, אשתו דניל אקלס, ותסריטאי הסדרה המקורית, רובי תומפסון, וכי אקלס ישוב לגלם את דמותו של דין וינצ'סטר כמספר העלילה.
בפברואר 2022, נמסר כי "The CW" הזמינה פיילוט עבור הסדרה.
במאי 2022, נמסר כי "The CW" הזמינה רשמית את הסדרה, וכי היא תעלה לשידור בסתיו 2022.
במרץ 2022, נמסר כי לגילום דמויותיהם של מרי וג'ון לוהקו מג דונלי ודרייק רודג'ר.
בנוסף, לצוות השחקנים לוהקו נידה חורשיד, ג'וג'ו פלייטס וביאנקה קאיליך לוהקה לתפקיד מילי וינצ'סטר.
באפריל 2022, נמסר על ליהוקה של דמטריה מקיני.
הוול אפ קדל' (בוולשית: Hywel ap Cadell; סביב 880 – 949/950) המוכר בשם הוול ד'ה (Hywel Dda; "הוול הטוב") היה מלך וולשי אשר ייסד את ממלכת דהייברת' בדרום ויילס ואיחד את רוב ויילס ב.
הוול היה בנו של קד'ל אפ רודרי ונכדו של רודרי הגדול, הוא ירש יחד עם אחיו את ממלכת סייסל'וג וירש גם את ממלכת דאווד דרך נישואיו ליורשת העצר.
עם מות אחיו ב-920 הוא איחד את שתי הממלכות וייסד את ממלכת דהייברת', במשך השנים עד לשנת 942 הצליח הוול להשתלט על רוב ממלכות ויילס, כולל ממלכת פוויס וממלכת גוויניד' בצפון, מה שהכנה לו את התואר "מלך הבריטונים" בדברי ימי אלסטר ודברי ימי קמבריה.
הוול הוא השליט הוולשי היחיד שזכה לכינוי "הטוב", ככל הנראה משום היחסים הטובים שהיו לו עם הממלכות האנגלו-נורמניות ממזרח ועבור ביסוס "חוקי הוול" שנחשבו לחוקים מתקדמים וצודקים והיוו בסיס לחוק הוולשי הנהוג עד להחלת החוק האנגלי בוויילס במאה ה-16.
הוול אפ קאדל' נולד סביב שנת 880, בנו של קאדל' אפ רודרי ונכדו של רודרי הגדול.
אביו של הוול קיבל לידיו את ממלכת סייסל'וג, חלק מהשטח שכבש אביו רודרי, לאחר טביעתו של מלך סייסל'ו ב-872. עם מותו של קאד'ל סביב 911, סייסל'ו עברה לשליטה של הוול ואחיו הצעיר קלידוג ששלטו בה יחד.
הוול היה נשוי לאלן, יורשת בעצר של ממלכת דאווד, ולאחר מותו של אביה ל'יווארץ' ב-904 עברה הממלכה לשליטתו של הוול.
בשנת 920 נפטר אחיו של הוול, קלידוג, והוא נותר המלך היחיד של סייסל'ו מה שאיפשר לו לחבר את שתי הממלכות יחד וליסד את ממלכת דהייברת' המאוחדת שחלשה על כלל הרבע הדרום-מערבי של ויילס.
בשנת 928 הוול עלה לרגל לרומא והיה לשליט הוולשי הראשון לעשות זאת בהצלחה ולשוב.
לאחר שובו, ביסס הוול קשר טוב עם מלך אנגליה אתלסטן (שהוכתר שנה קודם) ולמעשה הכפפיף את עצמו לשלטון הכתר האנגלי בשונה משליטים אחרים, מה שהקנה לו כוח רב בחצר המלוכה האנגלית.
בשנת 934 הוול תמך וסייע בפלישה של אתלסטאן לסקוטלנד לצד כוחות וולשים מממלכת גוויניד', ממלכת ברכיניוג וממלכת גוונט.
ב-942, מלך גוויניד' אידוול אפ אנרווד (בן דודו של הוול) מרד במלך האנגלי אדמונד הראשון, כתוצאה מהמרד הכושל אידוואל ואחיו אליסד' נהרגו בקרב.
בניו של אידוואל היו אמורים לרשת את ממלכת גוויניד', אך הוול השתמש בהשפעתו וכוחו הרב לשלוח אותם לגלות ולקחת את כס הממלכה לעצמו, מה שהקנה לו גם את השליטה בממלכת פוויס שהייתה כפופה לגוויניד'.
בשלב זה השלים הוול את השליטה שלו ברוב הגדול של ויילס, כשהוא עומד בראש כל ממלכות ויילס מלבד ממלכת גוונט וגלוסינג בקצה הדרום-מערבי של ויילס.
לאחר מותו של הוול ב-949 או 950, הממלכה המאוחדת שהקים התפצלה, כאשר ממלכת גוויניד' נלקחה על ידי שני בניו של אידוול, לאגו ואידוול אפ אידוול, והשליטה בממלכת דהייברת' התפצלה בין בניו של הוול.
איחוד הנרחב שהצליח הוול להשיג ברוב המכריע של ויילס, היה אירוע שהתרחש מספר פעמים בודדות לאורך ההיסטוריה של ויילס בימי הביניים (בהם גם תחת שלטונו של סבו רודרי הגדול) והיווה בסיס רעיוני לוויילס מאוחדת ועצמאית.
חשיבותו הרבה להיסטוריוגרפיה והזהות הלאומית הוולשית ניכרים גם במספר מוסדות חשובים הכרויים על שמו, בהם ועד הבריאות של אוניברסיטת הוול ד'ה האחראי על המרכזים הרפואיים של שירות הבריאות הלאומי ברחבי דרום-מערב ויילס.
גם בניין האספה המקורי של הפרלמנט הוולשי נקרא בית הוול (Tŷ Hywel), כאשר כיום משמש את הרשויות השונות של הפרלמנט לצד בית באספה החדש שנחנך ב-2006.
"חוק הוול" (בוולשית: Cyfraith Hywel) המוכר גם בתור "המשפט הוולשי" , הוא אוסף חוקים שעל פי המסורת נאגדו על ידי הוול ד'ה.
חוקי הוול התבססו על החוק הקלטי שהיה נהוג בוויילס, בתוספת השפעות שונות לאורך השנים.
הספר הקדום ביותר הכולל את החוקים מתוארך ל, אך בכל התייחסות לחוקים מצוין שמו של הוול בתור זה שאיגד אותם לראשונה.
על פי המסורת, הוול הזמין 12 אנשי משפט מרחבי ויילס לדון ולכתוב את אוסף החוקים, כאשר החוקים נכתבו בשלושה עותקים, אחד נשלח לאברפראו (חצר ממלכת גוויניד' בצפון), אחד לדינוור (חצר ממלכת דהייברת' בדרום), ועותק אחד שימש את חצר המלך הוול באשר יהיה.
החוקים עצמם התחלקו לשתי קטגוריות עיקריות; חוקי חצר המלך (השלטון) וחוקי הארץ (משפט פלילי ואזרחי).
המשפט הוולשי נחשב כיום למתקדם מאוד, כאשר מרכיבים מהותיים בו היו שונים מאוד מהחוקים הנהוגים ברחבי אירופה בתקופה.
כך לדוגמה היחס לרצח, אשר נחשב פשע כנגד משפחת הנרצח ולא פשע כנגד החברה או השלטון, ומשום כך משפחת הרוצח שילמה קנס של כסף ורכוש למשפחת הנרצח למשך שבעה דורות.
חוקים אחרים הנוגעים בתקיפה או שוד כללו מרכיב של הבנה של הפושע ולרוב הסתכמו בתשלום קנס, בשונה מהתפיסה הנהוגה מחוף לאירופה של עין תחת עין.
היחס לנישואין היה אף הוא מהפכני כאשר לאשה הנכנסת לברית נישואין היה הרבה יותר כוח מהנהוג בתקופה, בשלב הראשון הנישואין היו תקפים לשבע שנים בלבד - כאשר בסופן לאישה היה חופש לעזוב מרצונה את בעלה ולקבל חצי מרכושו.
חוק הוול הונהג ברוב חלקי ויילס (מלבד אזורי הספר הוולשי), המרכיב הפלילי שלו הוחלף על ידי החוק האנגלי עם כיבוש ויילס וחקיקת חוק ריד'לן ב-1284 ושאר החוקים הוחלפו על ידי החוק האנגלי בחוק חוקי ויילס 1535 - 1542 עם החלת הריבונות האנגלית באופן מלא על ויילס.
בשנת 1936 נוצר משבר חוקתי באימפריה הבריטית כאשר המלך אדוארד השמיני הציע נישואים לווליס סימפסון, אשת חברה אמריקאית, שהתגרשה מבעלה הראשון, והייתה בעיצומו של הליך גירושים מבעלה השני.
ממשלת הממלכה המאוחדת וממשלות הדומיניונים של חבר העמים הבריטי התנגדו לנישואים אלה.
הועלו התנגדויות דתיות, משפטיות, פוליטיות ומוסריות.
בתור מלך בריטניה עמד אדוארד בראש הכנסייה האנגליקנית, אשר באותו הזמן לא אפשרה לגרושים וגרושות להינשא מחדש אם בני זוגם לשעבר עדיין היו בחיים.
בנוסף, סימפסון נתפסה כלא ראויה לשמש כמלכה רעיה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה חברתית בשל נישואיה הקודמים, ונחשדה כי יחסיה עם אדוארד מונעים מרדיפה אחר כסף או מעמד ולא מאהבה.
למרות ההתנגדויות, הצהיר אדוארד כי הוא אוהב את סימפסון ומתכוון להתחתן איתה ברגע שהגירושים השניים שלה יושלמו.
בסופו של דבר נאלץ אדוארד, בעקבות ההתנגדויות מקיר לקיר לקשר שלו עם סימפסון, לוותר על הכס בדצמבר 1936. לכס המלוכה עלה במקומו אחיו אלברט, שהוכתר למלך ג'ורג' השישי.
אדוארד קיבל את התואר דוכס מווינדזור ונקבע כי הפנייה אליו תיעשה בתואר "הוד מעלתו" (HRH) השמור לצאצאיו של יורש העצר הבריטי.
שנה לאחר הוויתור על המלוכה הוא התחתן עם סימפסון והשניים נותרו נשואים עד מותו 35 שנים מאוחר יותר.
מערכת היחסים בין אדוארד וסימפסון דרדרה עוד יותר את מערכת היחסים הרעועה שלו עם הוריו.
המלך ג'ורג' והמלכה מרי פגשו את סימפסון בארמון בקינגהאם ב-1935, אך בהמשך סירבו לפגוש אותה שוב.
משטרת לונדון ניהלה מעקבים אחרי אדוארד וסימפסון וחקרה את עברה של סימפסון, וממצאיה העלו בין היתר "רדיפה אחר רכילויות זדוניות" ו"מאהב סודי" של סימפסון.
הרעיון שגרושה אמריקאית עם עבר מפוקפק תצליח ללכוד את ליבו של יורש העצר יצרה חרדה בקרב הממשל והממסד.
אדוארד השמיני ירש את אביו ב-20 בינואר 1936, וסימפסון החלה להיות מוזמנת לאחר מכן להשתתף באירועים רשמיים כאורחת של המלך.
אף על פי ששמה מופיע באופן קבוע ברשימות האורחים של בית המלוכה, שמו של בעלה נעדר מהן באופן מחשיד.
בקיץ באותה שנה ויתר המלך על חופשת הקיץ המסורתית באחוזת בלמורל לטובת חופשה עם סימפסון ביוגוסלביה, שזכתה לסיקור נרחב בעיתונות האמריקאית והאירופית, אך לא בעיתונות הבריטית, שכפתה על עצמה צנזורה עצמית.
באוקטובר נפוצו שמועות שאדוארד מתכוון להתחתן עם סימפסון ברגע שתתגרש.
בסוף אותו חודש הגישה סימפסון בקשה לגירושין ובעיתונות האמריקאית פורסם כי נישואיה למלך הולכים וקרבים.
ביום שני שלאחר מכן (16 בנובמבר) הוזמן ראש הממשלה סטנלי בולדווין לארמון בקינגהאם, ואדוארד עדכן אותו על כוונתו להתחתן עם סימפסון.
בולדווין השיב כי נישואים כאלה לא יהיו מקובלים על העם, וקבע: "מכיוון שהמלכה הופכת למלכת המדינה, קולו של הציבור צריך להילקח בחשבון בבחירת מלכה".
להשקפתו של בולדווין היה שותף גם הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון, סטנלי ברוס, שכיהן קודם לכן כראש ממשלת אוסטרליה.
ברוס כתב לבולדווין והביע אימה מהרעיון של נישואים בין המלך לסימפסון.
העיתונות הבריטית המשיכה לשמור על שתיקה בנושא עד שאלפרד בלאנט, הבישוף של ברדפורד, נשא נאום לקהילתו ב-1 בדצמבר, ובו רמז על כך שהמלך זקוק ל"סימן משמיים", והעיתונות ראתה בכך התייחסות פומבית ראשונה למשבר מצד דמות בכירה, שתפסה את הכותרות הראשונות בעיתונים שהתפרסמו למחרת.
כאשר נשאל על כך מאוחר יותר, טען הבישוף כי בזמן שכתב את הנאום כלל לא היה מודע לקיומה של סימפסון.
בעצת אנשי הצוות של אדוארד, סימפסון עזבה את בריטניה לדרום צרפת יומיים לאחר מכן בניסיון להימלט מתשומת לב של העיתונות.
גם היא וגם המלך היו מעורערים מהצורך להיפרד, ובזמן שעזבה אמר לה המלך, "לעולם לא אוותר עלייך."
האופוזיציה לנישואיו של המלך נבעה מסיבות שונות.
אדוארד שאף לעדכן את מוסד המלוכה ולהפוך אותו לנגיש יותר לציבור.
שאיפה זו אומנם זכתה להערכה בציבור, אך לא התקבלה באהדה בקרב הממסד הבריטי.
רבים מהאצולה הבריטית ובני המעמדות הגבוהים ראו בכך זלזול במסורות ובטקסים ונטישה של נורמות חברתיות מוסכמות ומקובלות.
מבחינתם של שרי הממשלה ומשפחת המלוכה הרקע של וואליס סימפסון וההתנהלות שלה לא היו ראויים למלכה פוטנציאלית.
גורמים שונים דאגו להפיץ עליה שמועות זדוניות, וכך למשל גונבה השמועה לאימו של המלך, המלכה מרי, שלסימפסון יש שליטה מינית כלשהי על אדוארד, לאחר שעזרה לו להתגבר על חוסר תפקוד מיני באמצעות שיטות שלמדה בבית בושת סיני.
שמועה זו פורסמה חלקית על ידי אלן דון, מזכירו של הארכיבישוף מקנטרברי, שכתב כי הוא חשד שלמלך "יש מיניות חריגה, מה שעשוי להסביר את האחיזה שיש לגברת ס.
אפילו הביוגרף הרשמי של אדוארד השמיני, פיליפ זיגלר, ציין כי: "הייתה חייבת להיות מערכת יחסים סדומזוכיסטית כלשהי...
[אדוארד] התענג על הבוז והבריונות מצידה."
בלשי משטרה שעקבו אחר סימפסון דיווחו כי בעודה במערכת יחסים עם אדוארד היא הייתה בקשר גם עם מכונאי רכב ואיש מכירות נשוי בשם גאי טראנדל.
ייתכן מאוד כי הדיווח הועבר לבכירים בממסד, כולל בני משפחת המלוכה.
ג'וזף קנדי, השגריר האמריקאי, תיאר אותה כ"זנזונת", ואשתו, רוז, סירבה לסעוד איתה.
וואליס נתפסה כרודפת אחרי אדוארד בשביל כספו; המזכיר האישי שלו כתב שהיא תעזוב אותו "לאחר שתבטיח לעצמה את הכסף".
ראש הממשלה לעתיד נוויל צ'מברלין (שכיהן אז כשר האוצר) כתב ביומנו כי סימפסון היא "אישה חסרת מצפון לחלוטין שאינה מאוהבת במלך אלא מנצלת אותו למטרותיה.
היא כבר הרסה אותו בכסף ובתכשיטים..."
היחסים בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית היו מתוחים במהלך השנים שבין מלחמות העולם, ומרבית הבריטים לא ששו לקבל אמריקאית כמלכה רעיה.
בני המעמד הגבוה הבריטי נהגו לזלזל באמריקאים שנחשבו נחותים מבחינה חברתית.
בציבור האמריקאי ובעיתונות האמריקנית, לעומת זאת, הייתה עמדה ברורה בעד הנישואים.
בתקופתו של אדוארד, הכנסייה האנגליקנית אסרה על נישואים מחדש של גרושים וגרושות כל עוד בני זוגם לשעבר עדיין בחיים.
המלך נדרש על פי חוק להשתייך לכניסה האנגליקנית ולעמוד בראשה.
ב-1935 אישרה הכנסייה האנגליקנית מחדש כי "בשום מקרה לא יכולים גברים או נשים להתחתן מחדש במהלך חייהם של האישה או הבעל", והארכיבישוף מקנטרברי, קוסמו גורדון לאנג, קבע כי כראש הכנסייה האנגלית, המלך אינו יכול להתחתן עם גרושה.
אדוארד לא היה יכול להתחתן גם בטקס אזרחי עם וואליס סימפסון, גרושה שעתידים להיות לה שני בעלים לשעבר שעדיין בחיים, מכיוון שהדבר יעמוד בסתירה למעמדו כראש הכנסייה בעצמו ובניגוד להנחיות הכנסייה.
גירושיה הראשונים של וואליס (בארצות הברית, על בסיס "אי התאמה רגשית") לא היו מוכרים בכנסייה האנגליקנית, ואם המקרה היה מובא לדיון בבית משפט אנגלי ייתכן שאף לא היו מוכרים לפי החוק האנגלי, שכן באותה תקופה, על פי הכנסייה והחוק האנגלי ניאוף הייתה העילה הקבילה היחידה לגירושין.
בשל כך נישואיה השניים, כמו גם נישואיה העתידיים לאדוארד, ייחשבו לבטלים בשל ביגמיה.
רק רפורמה בחוק מ-1937, זמן קצר לאחר הנישואים של אדוארד ו-וואליס, אפשרה העלאת עילות מוצדקות נוספות לגירושין בפני בית המשפט.
אדוארד ביקר בכפרי כורים בוויילס שנפגעו מהשפל הכלכלי ואמר כי "חייבים לעשות משהו", דבר שהעלה חשש בקרב נבחרי הציבור כי הוא עתיד להתערב בעניינים פוליטיים, שבאופן מסורתי המלך נמנע מלהתערב בהם.
דבריו של המלך זכו לאהדה בוויילס, אך במקביל איבד מאהדת הציבור בסקוטלנד בעקבות סירובו להשתתף בפתיחת אגף חדש של בית החולים המלכותי באברדין, בטענה שהוא עדיין מתאבל על אביו.
למחרת הפתיחה פורסמה בעיתונים תמונתו והתברר כי הוא דחה את השתתפותו לטובת חופשה עם סימפסון.
כיורש העצר, אדוארד כינה את עסקני הלייבור "נודניקים" ויצא בפומבי כנגד מדיניות הממשלה.
לאחר הכתרתו המשיך להתעלם מעצת שריו, ובין היתר התנגד להטלת סנקציות על איטליה לאחר פלישתה לאתיופיה, סירב לקבל את פניו של קיסר אתיופיה המודח, ולא הסכים לתמוך בחיזוק חבר הלאומים.
חברי ממשלת בריטניה נרתעו עוד יותר מהנישואים הקרבים בעקבות שמועה לפיה וואליס סימפסון היא סוכנת של גרמניה הנאצית וכי הייתה לה גישה למסמכים חסויים שנשלחו לאדוארד, והושארו ללא השגחה בביתו בפורט בלוודר.
בזמן שאדוארד פרש מכס המלוכה, שומרי הראש שאבטחו את סימפסון בצרפת שלחו דיווחים לראש הממשלה לפיהם היא עשויה "לברוח לגרמניה".
השמועות והטיעונים שהועלו חיזקו בקרב הממסד הבריטי את העמדה כי אין אפשרות שסימפסון תהפוך לבת זוג מלכותית.
ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין טען מפורשות בפני אדוארד כי רוב הציבור יתנגד לנישואיו עם סימפסון, ורמז שאם המלך ימשיך בתוכניתו בניגוד ישיר לעצת ממשלתו, שרי הממשלה יתפטרו כאיש אחד.
תגובתו של המלך, כפי שהוא עצמו העיד מאוחר מאוחר יותר, הייתה: "אני מתכוון להתחתן עם גברת סימפסון ברגע שהיא תהיה חופשייה לעשות זאת...
אם הממשלה הייתה מתנגדת לנישואים, כפי שראש הממשלה גרם לי להאמין שיעשו, הייתי מוכן ללכת." בלחץ המלך ומחשש לוויתור על הכס, בולדווין הסכים לבחון שלוש אפשרויות:
אדוארד וסימפסון מתחתנים והיא הופכת למלכה (נישואים מלכותיים);
אדוארד וסימפסון מתחתנים, אך היא לא הופכת למלכה, אלא זוכה לתואר ייצוגי כלשהו (נישואים מורגנטיים)
ויתור על הכס של אדוארד וכל צאצאיו הפוטנציאליים, דבר שיאפשר לו לקבל החלטות בנוגע לנישואיו ללא השלכות חוקתיות נוספות.
לאפשרות השנייה כבר היו תקדימים באירופה, בכלל זה סבא רבא של אדוארד עצמו, הדוכס אלכסנדר מוירטמברג, אך לא בהיסטוריה החוקתית הבריטית.
לאחר התייעצויות עם ראשי הממשלה של חמשת הדומיניונים (אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה ואירלנד), דעת הרוב הייתה כי "אין חלופה לאפשרות (3)".
וויליאם ליון מקנזי קינג (ראש ממשלת קנדה), ג'וזף ליונס (ראש ממשלת אוסטרליה), וג'יימס הרצוג (ראש ממשלת דרום אפריקה) התנגדו לאפשרויות 1 ו-2. קינג אמר לאדוארד לעשות "מה שליבו אומר לו לעשות" וממשלת קנדה פנתה למלך בבקשה לשים את תפקידו לפני רגשותיו כלפי סימפסון.
המושל הכללי של קנדה לורד טווידסמואר מסר לארמון בקינגהאם ולבולדווין כי לקנדים יש חיבה עמוקה למלך, אך נישואיו של אדוארד לאישה גרושה תעורר זעם בציבור הקנדי.
מייקל ג'וזף סאבאג', ראש ממשלת ניו זילנד, דחה את אפשרות 1 וחשב שאפשרות 2 "יכולה להיות אפשרית...
אם פתרון בקווים כאלה יתברר כמעשי" אך "יפעל על פי החלטת ממשלת בריטניה".
אמון דה ואלרה, (נשיא המועצה המבצעת האירית) העיר כי כמדינה קתולית אירלנד אינה מכירה בגירושים, וכי אם העם הבריטי לא יקבל את וואליס סימפסון אזי ויתור על הכס הוא הפתרון האפשרי היחיד.
ב-24 בנובמבר התייעץ בולדווין עם שלושת בכירי האופוזיציה בבריטניה: קלמנט אטלי, סר ארצ'יבלד סינקלייר, ווינסטון צ'רצ'יל.
סינקלייר ואטלי הסכימו שאפשרויות 1 ו-2 אינן מקובלות, ואילו צ'רצ'יל התחייב לתמוך בכל החלטה שתקבל הממשלה.
עם זאת, ביולי פנה צ'רצ'יל ליועץ המשפטי של המלך, וולטר מונקטון, והביע את התנגדותו לנישואים.
כשדבר הקשר בין המלך לסימפסון נודע לציבור, לחץ צ'רצ'יל על בולדווין והמלך לא לקבל כל החלטה לפני התייעצות עם הפרלמנט והציבור.
במכתב פרטי לג'פרי דוסון, עורך העיתון "טיימס", טען צ'רצ'יל כי עיכוב בקבלת ההחלטה עשוי להועיל כי עם הזמן ייתכן שהמלך ישנה את רגשותיו כלפי סימפסון.
בולדווין דחה את בקשתו של צ'רצ'יל כי העדיף, ככל הנראה, לסיים את המשבר במהירות.
תומכי המלך טענו לקנוניה בין בולדווין, ג'פרי דוסון וקוסמו גורדון לאנג, הארכיבישוף מקנטרברי.
ייתכן אף כי הרופא המלכותי ברטרנד דוסון היה מעורב בתוכנית לאלץ את ראש הממשלה לפרוש על רקע מחלת לב, אבל לאחר שראה את תוצאות בדיקת האק"ג של ראש הממשלה, השתכנע שליבו של בולדווין תקין.
התמיכה הפוליטית במלך לא הייתה אחידה וכללה פוליטיקאים שהמפלגות הגדולות התנכרו להם כמו צ'רצ'יל, אוסוולד מוסלי (מנהיג המפלגה הפשיסטית הבריטית), והמפלגה הקומוניסטית הבריטית.
ראש הממשלה לשעבר דייוויד לויד ג'ורג' תמך גם הוא במלך, אך לא לקח תפקיד פעיל במשבר מכיוון שהיה בחופשה בג'מייקה עם המאהבת שלו פרנסס סטיבנסון.
בתחילת דצמבר נפוצו שמועות שתומכי המלך יקימו את "מפלגת המלך" בראשות צ'רצ'יל, אולם על אף שלא נעשו צעדים לכך בפועל וצ'רצ'יל לא התכוון להוביל מפלגה חדשה, השמועות פגעו קשות הן במלך והן בצ'רצ'יל, שכן חברי פרלמנט נחרדו מהרעיון שהמלך יתערב במהלכים פוליטיים.
אנשי מעמד הפועלים וחיילים לשעבר, כך עולה ממכתבים ויומנים מאותה תקופה, נטו לתמוך במלך, בעוד המעמד הבינוני והגבוה נטו להביע זעם וסלידה.
עיתונים כגון הטיימס, דיילי הרלד והדיילי טלגרף התנגדו לנישואים בעוד הדיילי אקספרס והדיילי מייל תמכו באפשרות של נישואים מורגנטיים.
המלך העריך כי לעיתונים שתמכו בו הייתה תפוצה של 12.5 מיליון, לעומת 8.5 מיליון של אלה שהתנגדו לו.
ב-3 בדצמבר, קיים אדוארד פגישה "מתוחה" עם בולדווין שבה הציע אדוארד לנאום לעם בשידור ב-BBC.
הטקסט שהציע היה אמור לשחזר את "המנהג העתיק" של מלך "להפנות את הצהרותיו הפומביות לעמו".
אדוארד הציע כי יזכיר לשומעיו: "אני עדיין אותו אדם שהמוטו שלו הוא Ich Dien, אני משרת".
בולדווין דחה את הנאום בטענה שיזעזע אנשים רבים ויהווה הפרה חמורה של עקרונות חוקתיים.
לפי הנוהג המודרני, השליט יכול היה לפעול רק על פי עצת שריו.
בבקשת תמיכה מהעם כנגד הממשלה, אדוארד היה פועל בניגוד לעצת השרים המחייבת, וכאדם פרטי.
עצם ההצעה של הנאום, האמינו השרים הבריטיים, הביעה את יחסו המזלזל של אדוארד במוסכמות החוקתיות ואיימה על הנייטרליות הפוליטית של הכתר.
מסמכי ממשלה שפורסמו ב-2013 מראים כי לכל המאוחר ב-5 בדצמבר 1936 שר הפנים, סר ג'ון סיימון, הורה למשרד הדואר (שהיה אחראי לשירותי הטלפון בבריטניה) ליירט תקשורות טלפוניות בין פורט בלוודר וארמון בקינגהאם לבין מדינות אירופה".
ב-5 בדצמבר, לאחר שלמעשה נאמר לו שהוא לא יכול לשמור על כס המלכות ולהתחתן עם סימפסון, ולאחר שבקשתו לנאום בפני נתיניו סורבה על רקע חוקתי, אדוארד בחר באפשרות השלישית.
לאחר שימוע הגירושין של סימפסון ב-27 באוקטובר 1936, עורך הדין שלה, ג'ון תיאודור גודארד, חשש שתיפתח חקירה אזרחית לחסימת הגירושים.
בתי המשפט לא יכלו לדון בתיק כאילו היה פירוק נישואין בהסכמת שני הצדדים, ולכן התיק נוהל כאילו מדובר בתביעת גירושים שהוגשה נגד ארנסט סימפסון, ווואליס סימפסון היא קורבן.
במקרה כזה, אם החקירה האזרחית תראה כי בני הזוג סימפסון שיתפו פעולה באמצעות תכנון משותף או הצגת מצג שווא של ניאוף שלו כדי שתוכל להתחתן עם מישהו אחר, תביעת הגירושין תידחה.
ביום שני, 7 בדצמבר 1936, המלך שמע שגודארד מתכנן לטוס לדרום צרפת כדי לפגוש את סימפסון.
המלך זימן אותו ואסר עליו במפורש לנסוע, מחשש שהביקור עלול לטעת בסימפסון ספקות.
גודארד המשיך ישירות לפגישה עם בולדווין ברחוב דאונינג, ואחריה קיבל מטוס שיטיס אותו ישירות לקאן.
עם הגעתו, גודארד הזהיר את מרשתו כי אם תיפתח חקירה אזרחית היא צפויה להצליח, ויעץ לה למשוך את בקשת הגירושין שלה.
סימפסון סירבה, אבל שניהם התקשרו למלך והודיעו לו שהיא מוכנה לוותר עליו כדי שיוכל לשמור על הכתר.
אלא שהמלך כבר החליט לפרוש, גם אם לא יוכל להתחתן עם סימפסון, ונראה היה שפרישתו כבר בלתי נמנעת.
גודארד הצהיר כי: "מרשתי הייתה מוכנה לעשות הכל כדי להקל על המצב, אבל הצד השני [אדוארד השמיני] היה נחוש בדעתו".
לגודארד היה לב חלש ומעולם לא טס לפני כן, אז הוא ביקש מהרופא שלו, ויליאם קירקווד, להתלוות אליו לנסיעה.
מכיוון שקירקווד היה מתמחה בבית חולים ליולדות, נוכחותו הובילה להשערות שווא שסימפסון בהריון, ואפילו שהיא עוברת הפלה.
העיתונות דיווחה בהתרגשות כי עורך הדין טס לסימפסון בליווי רופא נשים ורופא מרדים (שהיה למעשה המתמחה של עורך הדין).
אדוארד חתם על הודעות ההתפטרות הכתובות שלו בפורט בלוודר, ב-10 בדצמבר.
שלושת אחיו הצעירים: הנסיך אלברט, דוכס יורק (שירש את אדוארד כג'ורג' השישי); הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר; והנסיך ג'ורג', דוכס קנט, שימשו כעדים.
למחרת קיבלו ההודעות תוקף של חוק הפרלמנט: חוק הצהרת הוד מלכותו על התפטרות משנת 1936. בהתאם לתיקונים בחוק מ-1931, נדרשה הודעת ההתפטרות של אדוארד לאישור של כל מדינות חבר העמים, וחוקים שהתקבלו בפרלמנט הבריטי יכלו להפוך לחוק בדומיניונים אחרים רק על פי בקשתם.
בקשות כאלה הוגשו מטעם הפרלמנט של אוסטרליה שהיה מכונס באותו הזמן, ומטעם ממשלות קנדה, דרום אפריקה וניו זילנד, שהפרלמנטים שלהן היו בפגרה.
ממשלת מדינת אירלנד החופשית ניצלה את ההזדמנות והעבירה ב-11 בדצמבר תיקון לחוקתה כדי להסיר אזכורים לכתר ולבטל את תפקיד המושל הכללי של המדינה החופשית האירית, והתפטרותו של המלך הוכרה רק יום לאחר מכן באמצעות חוק נפרד.
בדרום אפריקה נקבע חוק מקומי לפיו ההתפטרות נכנסה לתוקף שם ב-10 בדצמבר, ואילו קנדה העבירה את חוק הירושה לכס 1937 כדי לאשר באופן סמלי את ההתפטרות.
תומכיו של אדוארד הרגישו שהוא "נרדף מהכס על ידי בולדווין הארכי נבל", אך רבים מחברי הממסד חשו הקלה בעקבות פרישתו של אדוארד.
ב-11 בדצמבר 1936, שידר ה-BBC ברדיו את נאומו של אדוארד מטירת וינדזור.
הוא הוצג על ידי סר ג'ון רייט בתור "הוד מלכותו הנסיך אדוארד".
צ'רצ'יל ליטש את הנאום הרשמי שהיה מתון, והתייחס לחוסר יכולתו של אדוארד לבצע את עבודתו "כפי שהיה רוצה" ללא תמיכתה של "האישה שאהב".
מלכותו של אדוארד נמשכה 327 ימים, תקופת השלטון הקצרה ביותר מאז שלטונה השנוי במחלוקת של ליידי ג'יין גריי, מעל 380 שנים קודם לכן.
למחרת השידור עזב אדוארד את בריטניה לאוסטריה.
ג'ורג' השישי העניק לאחיו הבכור את התואר דוכס מווינדזור ב-12 בדצמבר 1936. ב-3 במאי בשנה שלאחר מכן הושלמו גירושיהם של בני הזוג סימפסון.
התיק התנהל בחשאי ובחלק מהעיתונים כמעט שלא היה לו אזכור.
הטיימס התייחס לכך במשפט בודד שהודפס מתחת לידיעה נפרדת, ולכאורה לא קשורה, על עזיבתו של הדוכס את אוסטריה.
אדוארד התחתן עם וואליס בצרפת ב-3 ביוני 1937. היא הפכה לדוכסית מווינדזור, אך למורת רוחו של אדוארד ג'ורג' השישי אסר עליה להשתמש בתואר בנייר המכתבים הרשמי שלה.
בני הזוג השתקעו בצרפת, והדוכס קיבל מאחיו קצבה פטורה ממס, והרוויח גם מכתיבת זיכרונותיו, ממסחר לא חוקי במטבעות, וממכירת טירת בלמורל ובית סנדרינגהם לג'ורג' השישי.
שתי האחוזות היו רכוש פרטי ולא חלק מהעיזבון המלכותי, ולכן עברו בירושה לבעלותו של אדוארד, ללא קשר לוויתור על הכס.
באוקטובר 1937, הדוכס והדוכסית ביקרו בגרמניה הנאצית, בניגוד להנחיית הממשלה הבריטית, ופגשו את היטלר באחוזה שלו באוברזלצברג.
הביקור זכה לפרסום רב בתקשורת הגרמנית.
במהלך הביקור הצדיע הדוכס במועל יד.
במאמר לעיתונות האמריקנית ב-1966 כתב הדוכס כי היטלר שכנע אותו "האינטרס של בריטניה ושל אירופה היה לעודד את גרמניה לתקוף מזרחה ולרסק את הקומוניזם לנצח...
חשבתי שנוכל לשבת על הגדר בזמן שהנאצים והאדומים יריבו אלה עם אלה."
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הוצב אדוארד בנציגות הצבאית הבריטית בצרפת.
בפברואר 1940 טען שגריר גרמניה בהאג, הרוזן יוליוס פון זך-בורקסרודה, כי אדוארד הדליף את תוכניות המלחמה של בעלות הברית להגנת בלגיה.
כאשר גרמניה פלשה לצפון צרפת במאי 1940, הדוכס והדוכסית ברחו לליסבון.
תחת שם הקוד מבצע ווילי, סוכנים נאצים, בעיקר וולטר שלנברג, זממו ללא הצלחה לשכנע את הדוכס לעזוב את פורטוגל, ושקלו לחטוף אותו.
לורד קלדקוט הזהיר את צ'רצ'יל כי הדוכס "ידוע כפרו-נאצי והוא עשוי להפוך למוקד של מזימה".
צ'רצ'יל איים על הדוכס במשפט צבאי אם לא יחזור לאדמת בריטניה.
ביולי 1940 התמנה אדוארד למושל איי בהאמה.
דווח כי אדוארד אמר לאחד ממכריו, "אחרי שהמלחמה תסתיים והיטלר ירסק את האמריקאים...
הם (הבריטים) לא רוצים אותי כמלך שלהם, אבל אני אחזור להיות המנהיג שלהם." הערות כגון אלה חיזקו את הדעה שהדוכס והדוכסית היו פרו-נאצים וכי מטרת משבר הוויתור על הכס ב-1936 הייתה לסלק מכס המלוכה אדם בעל דעות פוליטיות קיצוניות, אך אלה נותרו בגדר ספקולציות בלבד.
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ויתרה על הכס לאחר 52 שנות מלוכה, והעבירה את המלוכה הדנית לבנה, יורש העצר, שבחר בשם המלכותי פרדריק העשירי.
ב-31 בדצמבר 2023, במהלך נאום השנה החדשה שלה, הודיעה המלכה מרגרטה על כוונתה לוותר על הכס, ולפרוש מתפקידה כמלכת ממלכת דנמרק ב-14 בינואר 2024, 52 שנים בדיוק לאחר שעלתה לשלטון.
בנה פרדריק החליף אותה בתפקידיה.
זו הפרישה הראשונה של מונרך דני מאז פרישתו של אריק השלישי, מלך דנמרק ב-1146.
ב-14 בינואר 1972, מרגרטה השנייה ירשה את אביה פרדריק התשיעי כמלכת ממלכת דנמרק, הכוללת פרט לדנמרק עצמה גם את גרינלנד ואיי פארו.
בספטמבר 2022, בעקבות פטירתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, המלכה מרגרטה הפכה לאשת המלוכה הוותיקה ביותר בעולם, כמו גם למלכה היחידה בעולם.
במהלך כהונתה, הצהירה מרגרטה מספר פעמים שלא תפרוש מתפקידה, אלא תוריש אותו לבנה לאחר מותה.
במהלך ראיון ב-2012, לציון ארבעים שנה לעלייתה לשלטון, היא הצהירה: "בעיניי, זה חלק מהתפקיד שיש לך כשאתה יורש מלכות.
זו משימה שהוענקה לך ואתה שומר כל עוד אתה חי, כפי שעשו אבי וסבי לפניו".
בראיון בספטמבר 2016, הצהירה המלכה כי בנה יהפוך למלך רק "כשאני כבר לא אהיה כאן".
בראיון נוסף בדצמבר של אותה שנה, היא הצהירה: "במדינה הזאת לא הלכנו על דרך ההעברה הזו [פרישה] זה תמיד היה: אתה נשאר בתפקיד כל עוד אתה חי.
זה מה שאבי עשה, וזו גם הדרך שבה אני רואה את זה".
ב-31 בדצמבר 2023, נשאה המלכה את הנאום הקבוע לרגל השנה החדשה.
המלכה פתחה את הנאום בגינוי טבח שבעה באוקטובר, וקראה לאזרחי דנמרק להילחם באנטישמיות.
בהמשך הנאום, הזכירה המלכה את מלחמת רוסיה-אוקראינה ואת משבר האקלים.
בסיום הנאום, מסרה המלכה במפתיע את ההודעה על כוונתה לפרוש:
הצהרתה של המלכה התקבלה בהפתעה בדנמרק.
פרט לראש הממשלה מדה פרדריקסן ומספר אנשים נוספים, איש לא ידע על כוונת המלכה לפרוש.
חוקת דנמרק קובעת כי המונרך זכאי לפרוש מתפקידו.
עם זאת, הפעם האחרונה בה מלך דנמרק ויתר על כסאו הייתה ב-1146, אז אריק השלישי, מלך דנמרק פרש מכס המלוכה.
פרישתה של מרגרטה היא הפרישה הראשונה מזה קרוב ל-900 שנה.
התפטרותה של המלכה מרגרטה, התרחשה ב-14 בינואר 2024, יום השנה ה-52 לעלייתה לשלטון.
במהלך ישיבת מועצת המדינה בארמון קריסטיאנסבורג, חתמה המלכה על הצהרת התפטרות, שבעקבותיה הפך הנסיך פרדריק באופן אוטומטי למלך החדש.
ראש הממשלה, מדה פרדריקסן, יצאה אל מרפסת הארמון, והכריזה על המלך החדש.
טקס ההכתרה עצמו נערך בשעה 17:00 במתחם ארמון אמיליאנבורג.
סמלי המלכות, הנמצאים בארמון כריסטיאן העשירי, הועברו אל ארמון פרדריק השמיני, שם הוכתר הנסיך פרדריק כמלך פרדריק העשירי.
רעייתו של פרדריק, הנסיכה מארי, הוכתרה כ"מלכת דנמרק".
עם זאת, מרגרטה השנייה תמשיך גם היא לשמור על התואר "מלכה" כתואר כבוד.
הוועד הלאומי, או בשמו המלא הוועד הלאומי לכנסת ישראל, היה הרשות המבצעת של אספת הנבחרים בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ושימש כמועצת "המדינה שבדרך".
הוועד נבחר לראשונה על ידי חברי אספת הנבחרים ב-1920, ובשנה זו החל את פעילותו.
להכרה רשמית מהשלטון הבריטי זכה הוועד רק ב-1928, והוא שימש כנציג היישוב היהודי מולו.
ממשלת המנדט העניקה לוועד הלאומי סמכויות משפטיות ומנהליות, על מנת שיוכל לממש את תפקידו.
לוועד התנגדו אגודת ישראל והעדה החרדית, אשר סירבו להשתתף בוועד משום התנגדות כללית לציונות.
ב-1944 הוחרם הוועד על ידי הנהלת הציונות הרוויזיוניסטית בשל התנגדות למדיניות הנהגת הוועד.
בשנת 1920 נבחרה לראשונה אספת הנבחרים של היישוב היהודי בארץ ישראל באמצעות מערכת בחירות כללית שהתקיימה ביישוב.
הוועד הלאומי נבחר על ידי אספת הנבחרים כרשות מבצעת המיישמת את החלטות האספה בכל שנה מחדש.
מספר חברי הוועד הלאומי לא נקבע בתקנות הכנסת אלא בשיטת בחירות יחסית, כלומר מספר הנציגים של כל מפלגה בוועד הלאומי נקבע באופן יחסי לגודלה.
אספת הנבחרים בחרה את הסגנים לוועד הלאומי, קבעה את המשימות והיעדים שעל הוועד הלאומי לבצע ואת מסגרת הזמן המוקצה לביצועם.
חברי הוועד הלאומי התכנסו על פי רוב בתדירות של אחת לשישה שבועות על מנת לקבוע את אופן פעילותו.
כדי לבצע את עבודתו ומשימותיו נעזר הוועד הלאומי בוועד פועל בן ארבעה עשר חברים ובוועדות מקצועיות שונות.
חברי הוועד הפועל נבחרו מבין שורותיו של הוועד הלאומי, והוא שקבע את גודלו ואת משך תקופת פעילותו.
שמו של הוועד הפועל הוחלף מאוחר יותר ל"הנהלה".
ההנהלה הייתה נציגת הוועד הלאומי; היא קיימה את פעילויותיה למען מטרותיו של הוועד הלאומי והייתה הגוף המבצע את החלטותיו והמחויב בפניו.
חלק מתפקידה היה להקים את מועצת הרבנות הראשית ואת ועדי הקהילות.
היא לקחה גם חלק בתחום החינוך, הבריאות והעבודה הסוציאלית.
לאחר בחירתו של הוועד הלאומי הראשון התקיים כינוס של הוועדה הפועלת הזמנית, על מנת לקבוע את סדר היום באספת הוועד הלאומי הראשונה ואת הרכב הוועדות המקצועיות שיפעלו תחת סמכותו של הוועד הלאומי.
במושב הראשון של הוועד הלאומי בשנת 1920 נבחרה נשיאות הוועד, המורכבת משלושה חברי הוועד הפועל (המונה כאמור ארבעה עשר חברים).
תקופה זו הייתה התקופה המעצבת של הוועד הלאומי, שכן כאן החלה התארגנות המערכת השלטונית.
במושב השני, בשנת 1922, בוטלה הנשיאות והוחלט על בחירת ועד פועל המורכב משבעה חברים, אשר יבחרו מתוכם את היושב-ראש.
יצחק בן-צבי הוא שהציע את רעיון ביטול הנשיאות וצמצום הוועד הפועל, מתוך אמונה שמתכונת זו יעילה יותר.
תקופה זו הייתה התקופה הפורה ביותר לאורך כל שנות קיומו של הוועד הלאומי.
בבחירות לאספת הנבחרים הרביעית החרימו הספרדים ובני עדות המזרח את הבחירות.
בלוך, מאיר ג'יניאו, שלמה זלמן גיסין, דב הוז, רחל ינאית בן-צבי, שלום כהן, יהודה כהן, אברהם לוי, ד.
כהן, בנימין לובוצקי, דוד ליבשיץ, יוסף לם, משה צבי נריה, יוסף נוסבאום, אברהם סגל, נתן פלמי, אליעזר פרלסון, אליעזר פראי, אברהם חיים צוובנר, יוחנן קאופמן, דוסיה קורן, פנחס רוזנבליט, פרופ' חיים יהודה רות
הוועד פעל למען אוטונומיה יהודית ביישוב בארץ, וחשיבותו הייתה בביסוס מדיני-יצוגי למען מתן עצמאות ליישוב.
הוועד הוציא לפועל את החלטות אספת הנבחרים, ומילא מקומה של האספה בתקופות מעבר.
סמכויות משפטיות: הוועד היה נציג היישוב היהודי בארץ ישראל, בעל סמכות לרכוש בעלות על נכסים, לחתום על שטרות וחוזים, לשמש כתובע ואף להיות הנתבע במשפטים ולייצג עצמו.