tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרכז כולל 43 יחידות מבניות, המצוידות בהתאם לתקן GMP הבינלאומי וכולל צוות של יותר מ-500 איש.
המיזם נוסד בשנת 1957 על בסיס המכון לשיתוק ילדים ודלקת המוח הנגיפית על שם מיכאיל צ'ומאקוב של האקדמיה למדעי הרפואה במטרה לפתח טכנולוגיה לייצור חיסון נגד שיתוק ילדים ולספק תרופה זו לחיסון המוני של אוכלוסיית ברית המועצות ומדינות אחרות.
המייסד והמנהל הראשון של המיזם הוא מיכאיל פטרוביץ' צ'ומאקוב ועל שמו נקרא המרכז.
המיזם הוא היצרן הרוסי היחיד של חיסון לשיתוק ילדים והוא הספק הרוסי היחיד של חיסון זה ל-WHO ו-UNICEF.
מאז אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים המרכז מפתח תרופות לטיפול בקדחת עם תסמונת כליה.
חיסון שפותח על ידי מכון מבוסס על מצע של רקמת המוח של אוגרים שהוכיח יעילות, עם זאת, תוצאות הפעולה של חיסוני המוח בהשוואה לנהוג נחשבו בלתי מספקות על פי הדרישות המודרניות לתרופות הניתנות לבני אדם, ולאחר מכן הופסקו המחקרים.
המכון פיתח גם חיסון DNA נגד תרסיס נגד נגיף ההאנטה שמקורו במכרסמים, אולם הוצגה עמידות נמוכה של התרופה.
מוצרי החברה מופצים למניעת פוליומיליטיס באירופה, אפריקה ודרום מזרח אסיה.
החיסונים המיוצרים במתקן שימשו בתוכנית מיגור הפוליו בארצות הברית.
בשנת 2014, המרכז סיפק יותר מ-1.3 מיליון מנות חיסון נגד פוליו למדינות חבר העמים.
מתוכם, 20 אלף מנות הועברו לאוזבקיסטן, 25 אלף - לאזרבייג'ן, 384 אלף - לבלארוס, ולמעלה מ-434 אלף - לקזחסטן.
מאז 2005 הוא הספק הרוסי הרשמי של חיסונים נגד קדחת צהובה.
החיסון הפנימי קיבל גם את אישור האו"ם.
UNICEF ייצאה ל-11 מדינות באפריקה ובאסיה בשנת 2013, 8,116,900 מנות נמסרו, ובשנת 2014 - יותר מ-14 מיליון מנות חיסון.
כך, 40% מההיצע העולמי של חיסון נגד קדחת צהובה מתבצע על ידי המרכז.
על פי נתוני 2012, המרכז הוא ה"מוביל בקרב חברות התרופות הרוסיות בתחום המסחרי של ייצור חיסונים, עם נתח שוק של מעל 10%." תרופות המרכז תופסות נתח של עד 80% מהשוק הרוסי.
בשנת 2014, אספקת חיסון הפוליומיאליטיס דרך הפה לשטחי הפדרציה הרוסית עצמה הסתכמה ביותר מ-11.3 מיליון מנות.
כחלק מתוכנית החלפת הייבוא, המרכז ייצר את החיסון הראשון ברוסיה למניעת דלקת קרום המוח "Kleshch-E-Vac" המיועדת לילדים בגילאי 1 עד 16 ומגינה מפני כל סוגי תת-הנגיפים הידועים כיום.
בספטמבר 2020, דווח שהמרכז פיתח חיסון נגד נגיף הקורונה בשם CoviVac וששלב הניסויים בו כלל יותר משלושת אלפים מתנדבים מקירוב, סנקט פטרבורג ונובוסיבירסק.
המרכז העולמי למורשת יהדות אר"ץ (המרכז למורשת יהדות ארם-צובא) הוא מכון להנצחת של מורשת יהדות סוריה ויהדות ארם-צובא (חלב) בישראל.
ארגונים של יוצאי דמשק וסוריה היו פעילים בישראל החל משנות ה-30 של המאה ה-20. הארגונים עסקו בנושאים שונים, למשל בתהליכי הקליטה בארץ ישראל.
המרכז העולמי למורשת יהדות ארם-צובא קם בשנת 1986 ברחוב הרב אהרונסון 4 בתל אביב.
המטרה הרשמית של המרכז היא להוות מוקד ריכוז של חומרים היסטוריים הנוגעים למורשת יהדות ארם-צובא עתיקת היומין שתרמה להיסטוריה העולמית של עם ישראל בגולה.
אלו הן המטרות המוצהרות של המרכז:
ריכוז חומר היסטורי מקיף, שייתן ביטוי לקהילת יהודי ארם-צובא (חלב) עתיקת היומין ולמורשת שלה.
עריכת מחקר על תולדות קהילת ארם-צובא וסביבותיה מהיבטים: היסטוריים, כלכליים, חברתיים, דתיים, תרבותיים ורוחניים תוך דגש על היותה קהילה ותיקה ושורשית שממנה יצאו מלומדים בתורה שכתבו ספרים ודברי הלכה והגות שמהווים חלק מהתרבות של עם ישראל.
טיפוח וקיום מורשת קהילת ארם-צובא במסגרת טיפוח מורשת העדות בישראל המתחדשת.
המייסדים הקימו את המרכז לאור הרעיון, שטיפוח המורשת של הקהילה ושימורה, למען הדור הזה והדורות הבאים, חיוניים לידיעת תולדות העם היהודי, לקיומו ולשמירת עושרו הרוחני.
הנשיא הראשון של המרכז היה עו"ד שלמה תוסייה כהן.
תוסייה כהן, עורך דין ונוטריון מבכירי המשפטנים בארץ ישראל ופעיל בתחומים ציבוריים רבים, נולד בשנת 1917 בארם-צובא סוריה ונפטר בירושלים בשנת 1994. הנהלת המרכז הנציחה את זכרו בהקמת "קרן עו"ד תוסייה-כהן למחקר" שמעניקה מלגות ופרסי מחקר לעבודות אקדמיות אודות מורשת יהדות חלב.
יושב הראש הראשון של המרכז היה מנחם ידיד.
בספרו "ידיד נפש", כתב ידיד שהמרכז מהווה נקודת ציון בחייהם של רבים מבני העדה שמסתייעים במרכז שמהווה עבורם השפעה בהתנהלות מקצועית ובכלל בחייהם.
מנחם ידיד היה בנו של המקובל רבי יום טוב ידיד הלוי.
נולד בחלב ועלה כנער לארץ ישראל.
היה איש תנועת ה"חרות" מיום היווסדה, וכיהן כחבר כנסת בכנסת השישית, השביעית והשמינית (1966–1977).
פעל למען שארית הפליטה בסוריה ובארצות ערב.
המרכז המשולב לניתוח טרור הוא ארגון מודיעין של כל המקורות הקשור באופן הדוק לשירות הביטחון של הממלכה המאוחדת המספק עצות לממשלת בריטניה ולחברות במסגרת התשתיות הלאומיות הקריטיות בנוגע לאיומי טרור.
המרכז פועל מבית התמזה שבמילבנק במרכז לונדון ומספק הערכות שוטפות למחלקות ממשלתיות, חברות ומוסדות גדולים, בעיקר בענפי התחבורה, השירותים הפיננסיים, השירותים והתקשורת.
מנהל JTAC מדווח למנהל הכללי של שירות הביטחון (הידוע בכינויו MI5), ומנהל צוות הכולל אנשי שירות הביטחון, שירות המודיעין החשאי (הידוע בכינויו MI6), מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ), מטה מודיעין ההגנה, מפקדת משטרת מטרופולין למלחמה בטרור ושש מחלקות ממשלתיות נוספות.
כגוף הקשור קשר הדוק לשירות הביטחון, JTAC מחויבת להוראות חוק שירותי המודיעין משנת 1994 והיא כפופה לפיקוח של ועדת המודיעין והביטחון.
הערכות משמשות כדי ליידע את רמות האיום המופצות באמצעות שירות הביטחון, משרד הפנים ומשרד ההגנה.
עד לא מזמן הוצאו רמות איום אלה בצורה המכונה מצב BIKINI ומצב טסרל.
מערכת האיומים הנוכחית דומה למערכת הדירוג של מחלקת ביטחון המולדת האמריקאית.
רמת איום נמוכה - התקפה אינה סבירה
מתונה - התקפה אפשרית, אך אינה סבירה
מהותית - התקפה היא אפשרות חזקה
חמורה - סביר מאוד להתקפה
קריטית - צפויה התקפה קרובה
רמות האיום הנוכחיות מהוות צמצום משבע הרמות הקודמות במטרה לפשט את התקשורת לציבור הרחב.
JTAC התפרסמה בציבור בעקבות פיגועי הטרור בלונדון ביולי 2005. הדיווח בתקשורת הדגיש הפחתה ברמת האיום מ"כללי חמור" ל"מהותי" בהתבסס על ההערכה שהסיכון להתקפה היה בנקודה הנמוכה ביותר מאז ה-11 בספטמבר.
דיווחי חדשות אלה היו הפעם הראשונה שפורסמו דירוגי האיומים מחוץ לתשתיות הלאומיות הקריטיות.
המרכז המשותף למלחמה בטרור הוא מרכז תיאום משותף לשירותי הביטחון של מדינות גרמניה והפדרציה, שנוצר בשנת 2004 כדי לתאם את המאבק בטרור בינלאומי.
המרכז עוסק אך ורק בנושאים הקשורים לטרור איסלאמיסטי.
הקמת מרכז יחיד הייתה הכרחית בשל העובדה שבשל המבנה הפדרלי של גרמניה, ביטחון האזרחים נמצא בידי המדינות.
המרכז המשותף אינו מוסד עצמאי והוא מקום לעבודה משותפת של נציגי הגופים הבאים:
16 מחלקות משטרת פליליות במדינה
המשרד הפדרלי של משטרת המכס הפלילית של גרמניה (Zollkriminalamt)
השירות הפדרלי להגנת החוקה הגרמנית
16 משרדי מדינה להגנת החוקה הגרמנית
התובע הכללי בבית המשפט העליון הפדרלי
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד ב.
הייז הוא מתחם המורכב ממספר מבנים הקשורים לחייו ונשיאותו של נשיא ארצות הברית ה-19, רתרפורד הייז.
זו הספרייה הנשיאותית הראשונה והיא נבנתה ב-1916.
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז ממוקם בפרימונט שבאוהיו, המרכז כולל את המוזיאון והספרייה שעל שמו וכן אחוזה שמקיפה את בית משפחת הייז, שם התגוררו מספר מדורות המשפחה.
מרכז הספרייה על שמו של הייז נפתח ב-1916 וזו הייתה אחת מהספריות הנשיאותיות הראשונות שנפתחו.
הקמת המרכז קודמה ונתמכה על ידי מספר קרנות פרטיות, החברה ההיסטורית באוהיו וכן מרכז הנשיאות הייז בע"מ.
הספרייה והורחבה ב-1922 ופעם נוספת גם ב-1968. החל מ-2020 כיהנו שניים מצאצאיו של הנשיא הייז בחבר הנאמנים של המקום.
בספרייה הנשיאותית יש את אוסף הספרים האיישים של הייז, כ-12,000 ספרים שנלקחו מביתו הובאו לספרייה ומוצגים לצד חפצים נוספים מהקריירה הצברית והפוליטית שלו עם דגש על תקופת נשיאותו.
מלבד הספרים באוסף יש גם כ-48,000 עיתונים,, מאמרים וכתבי עת, כולם נכתבו בתקופה שבין מלחמת האזרחים עד ערב מלחמת העולם הראשונה.
מלבד כתבי העת ואוסף ספריו של הייז הספרייה מתייחסת ומתמקדת בנושאים רבים בהיסוטוריה האמריקאית, החל מתקופת השיקום, מלחמת ארצות הברית–ספרד ועד היחסים של האמריקאים לעמים הילדים שגרים באזור ולאפרו-אמריקאים.
המרכז הספרותי העברי ב, היא תקופה בה שימשה העיר כמרכז ספרותי של יהדות פולין וכסניף ספרותי חשוב של יהדות אוקראינה וליטא.
התקופה נפרשה בעיקר בין שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה, ומשכה סופרים עבריים מרחבי העולם, והייתה לה חשיבות מרכזית בכינון הספרות העברית החדשה.
בין הסופרים שפעלו בתקופה זו נמנו נחום סוקולוב, י.
פרץ, דוד פרישמן, בן אביגדור, הלל צייטלין, שמואל לייב גרדון, מגנוס קרינסקי, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הירש דוד נומברג, אברהם רייזן, אהרן ליבושיצקי, יצחק אלתרמן, יוסף קלוזנר, פישל לחובר, דוד צמח, שלום אש, ואחרים.
משנות ה-80 של המאה התשע-עשרה ועד למלחמת העולם הראשונה, פעלו בוורשה הוצאות הספרים העבריות העיקריות של התקופה, ולצדן מאות בתי דפוס עבריים שהדפיסו ספרי קודש, עיתונים, כתבי עת וספרי לימוד.
תעשייה זו משכה לורשה מאות משכילים עבריים, שמצאו בה את פרנסתם, ביניהם עשרות סופרים עבריים.
הסופרים העבריים, שהתגוררו בורשה במשך שנים רבות או ששהו בה תקופה קצרה, יצרו את מה שנקרא מאוחר יותר "נוסח ורשה".
בשנת תרכ"ב (1862) החל לצאת לאור בוורשה עיתון "הצפירה" שפרסם מאמרים העוסקים במדע.
בשנת תר"ם (1880) מספר כל המנויים על העיתונים והיומונים העבריים בעולם היהודי כולו הגיע ללא יותר מאשר ארבעת אלפים.
ספרים היו נמכרים במידה פחותה יותר, עד שסופרים, או סוחרים בספרים, היו מחזרים על הפתחים על מנת למכור את ספריהם.
משהחל נחום סוקולוב להיות הכותב העיקרי של עיתון "הצפירה", ומשנעשה לעורכו בפועל, "הצפירה" השתנה בהדרגה משבועון משכילי מדעי לעיתון יומי העוסק בענייני דיומא.
המאמרים של סוקולוב כבשו את העולם היהודי, הקוראים היו מפלפלים בהם כמו שלומדים דף גמרא, ו-"הצפירה" נהיה לעיתון העברי הפופולרי ביותר.
סוקולוב פיתח וחיזק את הצד הספרותי של העיתון.
לצד סופרים ותיקים שכתבו בעיתון, כגון י"ל פרץ, טביוב, ולוינסקי; הוא פתח את שעריו לסופרים צעירים, כגון ברדיצ'בסקי, פיארברג, וקלוזנר.
גולת הכותרת היה מדור הפיליטונים "ראש הומיות", שחוברו על ידי נפתלי הרץ נימנוביץ, ובהמשך מדור הפיליטונים "משבת לשבת" שחוברו על ידי סוקולוב בכינוי "אורח לשבת", וסדרת הפיליטונים "אותיות פורחות" שחיבר דוד פרישמן.
"הפיליטון", כתב פרישמן, "הוא רק צורת שירה חדשה...
מתוך הפיליטון מדבר אלינו, קודם לכל, משורר".
סוקולוב ופרישמן ייסדו בשנת תרמ"ה (1884) את ספר השנה "האסיף", המאסף הראשון בספרות העברית החדשה.
בפתח השער נכתב כי מטרתו: "להאיר את התורה באור המדע, ולהלביש את המדע באדר היקר, ברוח לאום ישראל ותורתו, לבטל את המפלגות הנפרדות, מפני הכלל, ולחזק בדק בית הספרות שהייתה בעת האחרונה כעיר פרוצה אין חומה".
הכרך הראשון של "האסיף" נמכר תוך חודשים ספורים בעשרת אלפים עותקים בקירוב.
בעקבות "האסיף" נוסדו בורשה המאספים השנתיים "כנסת ישראל", "אוצר הספרות", "כנסת הגדולה", "החץ", ואחרים.
כך הספרות העברית החדשה הפכה מתחום שהיה במשך שנים רבות נחלת מעטים לספרות עממית; ולסופרים העבריים היה לראשונה קהל קוראים נרחב.
כתב אברהם לוינסון: "כמו פרישמן, שנכנס לביקורת הספרותית העברית בקריאת-'בראשית' שלילית 'תוהו ובוהו', כך נכנס סוקולוב לפובליציסטיקה העברית בקריאת-'בראשית"'חיובית: 'יהי אור!'.
זה לעג, הצליף, התקיף את התוהו-ובוהו של הספרות הבטלנית, וזה – ביאר, פירש, הסביר, הפיץ אור במחשכי החיים והתרבות.
זוהי שיטתנו אשר במעוזה נחזיק.
כנס על הגבעה הצגנוהו ב'האסיף' להורות נתיבו ומטרתו'.
כתב נחום סוקולוב על "האסיף": "אחד הגורמים המסייעים להצלחת מכירה גדולה זו היה המחיר הזול הקיצוני.
זה היה ספר של הרבה מאות דפים, כולו חומר חדש ולא ספר 'רומ"ל' שניתן להעתקים ללא מספר מוגבל מתוך לוח דפוס מוכן ומוטבע באותיות.
כל מחיר ספר היה רו"כ אחד.
'האסיף' השני היה גדול עוד יותר מהראשון: כמעט הוכפל בכמות.
נוספה לו עוד תשורה 'ארץ חמדה'.
זאת הייתה גאוגרפיה של ארצנו, שכתבתי בחפזון גדול עם כמה וכמה שגיאות הכתב והדפוס שאתקן אם תהיה מהדורה חדשה, אבל גאוגרפיה כמעט ראשונה.
נוספה לו עד גם מפה יפה של ארצנו, עדיין לא בכתב עברי כי לזה עוד 'לא איכשר דרא' אז, אלא בכתב רומי, אבל אחת היותר מעולות שהיו אז בעולם.
מפה של קיפרט שקניתי במספר גדול מאד.
הכרך הזה בצירוף התשורות נמכר תיכף במספר חמשה עשר אלף.
אמנם יצאתי נקי מכל נכסי, כי ההוצאות עלו בהרבה על ההכנסות, אבל כלפי חוץ היה זה ניצחון כביר.
לאו מילתא זוטרא היא, שחמשה עשר אלף מפות של א"י הוכנסו לבתי יהודים באלפי ערים זעירות, לתוך רחובותיהן וסמטאותיהן וחומר ספרותי כביר וחדש".
בשנת תרנ"א (1891) בן אביגדור הוציא לאור בוורשה את סדרת הספרים "ספרי אגורה", ספרי כיס במחיר מוזל, שזכתה לתפוצה המונית אצל יהודי מזרח אירופה.
בשנת תרנ"ב (1892) השתתף בייסוד הוצאת הספרים "אחיאסף", ובשנת תרנ"ו (1896) ייסד את הוצאת הספרים "תושיה".
בהוצאות אלו החל המהלך החדש בספרות העברית, ומסוף שנות ה-90 בן-אביגדור היה למו"ל העיקרי של רבים ממיטב הסופרים העבריים של התקופה: ביאליק, ברדיצ'בסקי, טשרניחובסקי, גנסין, ברנר, שופמן, חוה שפירא, זלמן שניאור, ורבים אחרים.
במסגרת סדרת "הביבליותקה הגדולה" של "תושיה" יצאו לאור ספרי עיון וספרי שירה וספרות מקוריים בעברית וספרים מתורגמים מספרות העולם.
כתב יוסף חיים ברנר: "לבן־אביגדור המו"ל, לבן־אביגדור מעל 'ספרי־אגורה', לבן־אביגדור הסולל נתיבה לספרותנו 'לכל בית בישראל', חייבים לרחוש תודה לא רק חצי מנין מסַפּרינוּ אשר אתנו כיום, כי אם כל משוררינו, סופרינו וקוראינו.
כל אלה שיודעים, כמה קשה היא העבודה, אשר עלתה בידו לעשותה; כמה קשה הוא להביא לשוק־הספרים העברי אפילו ספר אחד – לא רק עשרות ומאות, כאשר הביא בן־אביגדור, ברוך יהיה!".
אמר הלל צייטלין: "בן־אביגדור – זה לא מו"ל בעלמא.
זהו מסוג האנשים המסייעים ליצירה, ועתיד הוא להיות מילדת גדולה לספרותנו.
פרץ ודוד פרישמן, הסופרים המשפיעים ביותר בוורשה, לא היו ציונים.
גם נחום סוקולוב הסתייג מהציונות, אלא שלאחר שסיקר בשביל "הצפירה" את הקונגרס הציוני הראשון, נהיה ציוני נלהב, ובהמשך עוזרו של הרצל, מזכיר כללי של ההסתדרות הציונית, חבר הוועד הפועל הציוני, וראש התנועה הציונית.
בחירתה של ורשה כאחד מהמרכזים של התנועה הציונית, הביאה להקמת מפעלי חינוך ואגודות ציוניות בעיר.
הפעילות הענפה כללה גני ילדים ובתי ספר שבהם שפת הלימוד היא עברית, ספרים רבים ללימוד השפה העברית, לקטי ספרות ילדים מקורית ומתורגמת מאת מיטב סופרי התקופה, עיתונים ספרותיים בעברית לילדים ולנוער.
בגני-ילדים אלו התחנכו כילדים המשוררים הישראלים יונתן רטוש ונתן אלתרמן.
על המחנכים והמורים לעברית שפעלו בורשה נמנו שמואל לייב גורדון, ישראל חיים טביוב, מגנוס קרינסקי, נתן מיליקובסקי, זלמן יהודה יפה, ישראל אליהו הנדלזלץ, ישראל בנימין לבנר, יצחק אלתרמן, יחיאל היילפרין, חיים אהרן קפלן, שניאור זלמן פוגצ'וב, ניסן טורוב, יצחק קצנלסון, רפאל גוטמן, יעקב פיכמן, ועוד.
ספרי לימוד העברית נערכו על פי השיטה הטבעית ולא בשיטת התרגום הישנה, ובהדרגה הושם גם דגש על לימוד דרכי הסגנון הספרותי בכלל ותורת הספרות לכל חלקיה.
על התנועה העברית בוורשה בשנים 1906–1907, כתב אברהם לוינסון: "מרכז התנועה העברית בוורשה הייתה הסתדרות 'חובב שפת עבר', ששימשה בית ועד לסופרים, מורים ועסקנים ציוניים.
כאן נשאו דברם פרישמן ויהודה איש-ספרא, ד"ר טוביה הינדס, הקדוש דובניקוב שנרצח בחברון, יחיאל הלפרין, נח פינס ואחרים.
אולם הרוח החיה בהסתדרות זו היה שמואל לייב גורדון.
בעֵרנותו הציבוּרית, בקנאותו העברית, בלשונו הרהוטה הטבעית, במבטאו המדוקדק – השפיע על הציבור, משך את לב הנוער, נסך עוז ורעננות על קהל שומעיו".
ורשה הספרותית בעשור הראשון של המאה ה-20
הפריחה הספרותית העברית בוורשה הגיעה לשיאה בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנים 1893–1904 יצא לאור האלמנך הספרותי "לוח אחיאסף", שאיגד דברי ספרות ומאמרים שחיברו סופרי אודסה ו-ורשה שהיו קשורים להוצאת "אחיאסף", על מנת להוות תשתית לתרבות עברית עממית.
בשנים 1903–1905 יצא לאור העיתון היומי "הצופה" שביטא השקפה ציונית ועסק במה שמתרחש במערב אירופה.
על כותביו הקבועים נמנו הסופרים י.
פרץ, אלחנן ליב לוינסקי, ושמחה בן-ציון; ומבקרי הספרות יוסף קלוזנר וראובן בריינין.
כמה וכמה סופרים עבריים פרסמו בו את ביכורי יצירתם.
העיתון אף יזם את תחרות הסיפור הקצר הראשונה בתולדות הספרות העברית.
בשנים 1901 ו-1904 יצא לאור בוורשה, והודפס בקרקוב, השבועון הספרותי "הדור" בהוצאתו ובעריכתו של דוד פרישמן.
השבועון יצא כנגד המליצה המקושטת והרטוריקה הריקה שהיו נפוצים בספרות ההשכלה, מתוך כוונה לתת למקום לדברים ברורים, מדויקים ומצומצמים.
פרישמן גייס לכתב העת את מיטב היוצרים והמבקרים של התקופה, בהם: מנדלי מוכר ספרים, חיים נחמן ביאליק, יעקב פיכמן, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינברג, שמחה בן-ציון, יוסף קלוזנר, ראובן בריינין, הלל צייטלין, שמעון ברנפלד, מ.ל.
טביוב, ועוד רבים אחרים, ופרישמן עצמו.
כתב העת לא התמקד רק בנושאים יהודיים, אלא גם פתח צוהר אל התרבות האירופאית.
המשורר והמחנך שמואל לייב גורדון ייסד וערך את עיתון הילדים המצויר בעברית "עולם קטן" (יחד עם בן אביגדור), את הירחון המצויר לבני הנעורים "נעורים", ואת הירחון לענייני חינוך "הפדגוג".
בשנת 1904 ייסד מגנוס קרינסקי ברחוב דלוגה את הוצאת הספרים "האור" בה יצאו ספרי לימוד עבריים בעריכתו.
מערכת כתב העת "השילוח", מיסודו של אחד העם, עם עורכה יוסף קלוזנר, העותקה מאודסה לוורשה, ובשנת 5–1904 ביאליק שימש העורך של מדורה הספרותי.
בתחילת העשור ורשה משכה אליה משוררים צעירים שהתגוררו בה במשך מספר שנים ותרמו לפעילות הספרותית, ביניהם יעקב פיכמן, זלמן שניאור, יעקב לרנר, יעקב שטיינברג, ואחרים.
בוורשה פעלו חבורות ספרותיות, שלכל אחת מהן היו "בתים ספרותיים" בהם היו נפגשים חבריה, ואשר אליהם נהרו מאות סופרים עבריים מרחבי העולם, שהגיעו לוורשה, לביקור קצר או ארוך, ליהנות מרוחה הבוהמיינית ומאקלימה המערבי והמודרני, לשאוב השראה מסופריה, ולקבל חוות דעת על יצירותיהם ולהוציאן לאור.
החבורות הבולטות היו זו של י.
פרץ וחסידיו, ודוד פרישמן על מעריציו.
כתב נתן גרינבלט: "פרץ איש הפתוס, בעל המזג הסוער, כולו תנועה, קפיצה, סילוד, התלהבות, חגיגיות וחסידות - היסוד הדינמי שביהדות פולין.
פרישמן, הצנוע, העומד מן הצד, הספקן ובעל האירוניה, הלוחם נגד כל מיני חנופה, שקר וצביעות המתגלים בכל השטחים הציבוריים והספרותיים.
זה האיש הקבוע והמוצק, התקיף והאיתן בעמידתו הרוחנית הבודדת - היסוד הסטטי שביהדות פולין".
פרץ היה סופר גאוני, שיצירותיו נסובו סביב אוירה חסידית עממית פלאית, שהייתה קיימת בחזונו יותר מאשר במציאות.
בביתו שברחוב ציגלה, הנהיג חצר שהייתה מעין בית דין, בו נשפטו לשבט או לחסד פרחי סופרים שהגישו בידיים רועדות את ביכורי יצירתם.
הסופרים היו מתאספים אחת בשבוע אצל פרץ.
גברת פרץ הגישה תה ומרקחת.
הזקנים נהנו מן המרקחת, הצעירים רק מן התה.
פרץ עצמו היה אופטימי מטיבו והיה נוסך תקווה בבני שיחו.
כתב פישל לחובר: "האינטלקטואליסט פרץ, בעל החוש האמנותי הגדול, שהיה שואב מכל המקורים ושפך על כל זה רוח של מקוריות, היה, מה שמחייב טבע הדבר, בעל סגנון לשוני מובהק.
כמדומני, שביהודית היה פרץ מבעלי-הסגנון המובהקים ביותר.
לא לחנם מונים קנאי היהודית בעיקר את שנותיה של הספרות היהודית מפרץ, כי רק אצלו הגיעה השפה הזאת ראשונה למעלת שפה ספרותית וקיבלה צורה של שפה ספרותית אמיתית".
דוד פרישמן היה משורר, מבקר ומתרגם מחונן.
פרישמן ביקר בחריפות את הסגנון והתוכן של הספרות העברית וטען שעל הסופרים העבריים ללמוד טעם טוב מהספרות היפה האירופאית, ולהכניס לספרות העברית את האנושיות הכללית, את החיים ואת האמנות.
הוא השפיע על הסופרים הצעירים, ועל שומעי לקחו נמנה מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
למרות ההבדלים הגדולים שבינו לבין אחד העם, הצעירים הרגישו שבמבחינה פנימית הן אחד העם והן פרישמן נוקטים במסות המבריקות שלהם באותו קו מוסרי.
כתב מיכה יוסף ברדיצ'בסקי על פרישמן: "קולו היה הקול־הקורא הראשון להדרך החדש בספרוּתנו, שקראו לו גם 'המהלך החדש'.
הוא הודיע לנו, כי יש שירה ויש עולם, ושיש אגדה, כי יש ביקורת ויש משפּט והערכה לסופרים וספרים.
הוא הודיע ויורה אותנו דעת טעם חדש וצוּרה חדשה, סגנון חדש ורוּח חדשה.
הוּא הורה לכתוב ולשיר, לבקר ולנתח, לדון ולשקול".
כתב יעקב פיכמן על פרץ ופרישמן: "השמחה על היצירה הצבעונית, הפרגמנטית, על איבי שירה ומחשבה, - כל זה היה משותף לשני היריבים, שהיו עוינים זה את זה אולי לא כל כך מפני הניגודים שבהם, כי אם דווקא מפני חולשותיהם המשותפות.
לפי כל תכונותיהם היו שניהם אנשים שבצמאונם ליצירה נתבטא עצם כוחם ליצירה, נתבטאה מהותם החיובית ביותר.
הם זרעו חזון, והרעיבו לחזון.
על כן יקרו שניהם, כל אחד בדיוקנו המיוחד, לבני הדור שקם אז עם דמדומי התקופה".
בתים ספרותיים פחות שיפוטיים היו הויעודים בביתו של הלל צייטלין, סופר חסידי מקורי רחב אופקים; אולמות בית הספר של המחנך יצחק אלתרמן, שעל אורחי ביתו היו נמנים י.
פרץ, חיים נחמן ביאליק, חנא רובינא, ויחיאל היילפרין; ובית יוסף קלוזנר ואשתו שהיו מארחים אצלם לתה ועוגות ומטעמים ביתיים את י.ל.
פרץ, שלום אש, נומברג, פרישמן, ברקוביץ, שטיינברג, יעקב פיכמן ושניאור.
בימי הקיץ היו הסופרים מתאספים בקייטנות השונות שבעיבורי ורשה, שם נוצר מעין הווי ספרותי קייטני מיוחד.
להלן דוגמאות להשפעת המרכז הספרותי של ורשה על צמיחת הספרות העברית החדשה:
כתב גרשום שופמן: "כשבאתי לורשה באביב תרס"א, וחמש הנובילות הראשונות שלי בצקלוני, היה כוכב הספרות העברית בעלייתו.
אברהם רייזין, זמן מועט אחרי היכרותנו, מוכרח היה לבקשני, שאתרגם סקיצה אחת שלו לעברית, כדי שיוכל להדפיסה ב'הצפירה'.
תרגוּמי זה, אגב, היה מעשה ידי, שראיתיו בדפוס בראשונה....
כן, הייתה 'הצפירה', היה 'הדור' ועוד ועוד, ועל הכל – 'תושיה', 'תושיה'!..
באחת הקומות שבבית רודה ש.
גורדון ב"העולם הקטן" שלו, וסח עמי בינתיים על טיב הסיפורים הראשונים הללו שלי, שגיסו בן־אביגדור כבר קיבלם לדפוס, ושהוא, גורדון, קראם בכתב־היד אף הוא.
העירני בייחוד על מיעוט ה"הנדלונג" (העלילה) שבסיפורי...
והנה אני עולה גם אליו, אל הארי שבחבורה.
מוזר היה לשמוע את המלים 'פּאן פרץ' מפי ה'סטרוזש' הפולני (בקי בספרותנו, כביכול…), בהראותו לי את המעון.
הדבר היה בימי חגיגת החמישים שלו.
פרץ הפתיע בצעירותו, בקלות פסיעותיו...
קראתי לפניו מתוך כתב־היד את סיפורי הראשון 'הערדל'.
באמצע קריאתי בא דינזון ואחר־כך – נומברג.
פרץ הקשיב, ולבסוף הביע את אי רצונו, בהתעכבו בייחוד על הלשון והסגנון: – זהו תרגום מרוסית – התמרמר – אין זה עברית לחלוטין.
אילו הייתי אני במקום בן־אביגדור, לא הייתי מקבל את זה לדפוס.
בצאתי מלפניו על מנת שלא לשוב אליו עוד, נטפל אלי נומברג והתאמץ 'לתקן' מצב־רוחי ולהשיב לבי על רבו האהוב".
כתב יעקב פיכמן: "כשנכנסתי לפני שנים מעטות לשערי אודסה היה לבי כולו נפעם מצפייה.
לגדולי אודסה, שהלכתי לקבל את פניהם, היה גובה ויראה.
שמות כדרבנות: מנדלי, אחד-העם, ביאליק...
לזכרם בלבד הלב נתמלא חששות רבים.
בוורשה לא ידעתי בעצם אל מי פני מועדות.
פרץ, פרישמן, סוקולוב, - כולם היו יקרים וזרים כאחד.
אפילו פרישמן היה רחוק בשיעור-מה.
הלב היה מכוון כאן בעצם לא כלפי אישים מסוימים, כי אם כלפי ה ע י ר ע צ מ ה - עירה של הספרות העברית הצעירה, מקום 'תושיה' ו-'אחיאסף', 'הצופה' ו'הצפירה'...
ביקרתי את עורכו של 'עולם קטן' בטרם דרכו רגלי על ספו של עורך 'השלח', אף שלחוברות ירוקות אלו היה עתה ריח נעורים חדש, שקירב את הטירון ונטע בו ביטחון.
כמדומני, שעוד בו ביום הייתי במערכת 'הצופה' וקשרתי ידידות ראשונה עם לודיפול, עם נומברג, ועוד בו ביום, נדמה לי, נזדמנו לי שטיינברג ושניאור, שאף הם באו כמוני מן הדרום, - כמוני נמשכים אל המרכז הספרותי השוקק.
לא עברו ימים מעטים, והייתי אורח קבוע בבית-הקפה הצר והמפוחם של קוטיק.
שם ישבנו על כוס קהוה עם אש ועם רייזין, עם ליפמן-לווין ועם י.
לכולם היו פנים שוחקות, אף שהעוני נתן אותותיו בכל פינה שפניתי...
הבוהימה היא שמשכה למטרופולין של פולין.
משכה 'הרוח הקלה' שעשתה את כולנו - את הפולנים והליטאים והאוקראינים - כת אחת...
אותה שעה צררה עוד הרוח את כל החבורה, וכל האוויר היה שרוי להיטות זו שבנוער - בת קולם של ה'חץ' ו'עלי החג' של פרץ, בושמם הדק של גליונות 'הדור' לפרישמן".
נוסח ורשה לעומת נוסח אודסה
אודסה וורשה היו המרכזים של הספרות העברית החדשה.
אם סופרי אודסה אחזו באמת בניין אמנותית מוקפדת ובגישה למדנית-מסורתית-כבדת יסודות; הרי שאצל סופרי ורשה גילוי הרוח הפנימי היה חשוב יותר, כן הייתה ורשה פתוחה לרוחות חדשות.
בעוד "נוסח אודסה" היה מחמיר תוך דגש על סגנון אמנותי-שכלתני-תיאורי, הרי ש"נוסח ורשה" היה חופשי ופנה יותר אל הצד הנפשי-ניגוני-רגשי, מה שמשך אליו את הסופרים הצעירים, ושימש יסוד משחרר בספרות העברית החדשה.
אמנותו של פרישמן בשירה, בקדושת הליריזם, לא פגה מעולם...
אולי דווקא משום שהיה בעל שטח מצומצם יותר - שירא עוד את השרבוב השירי של ההשכלה, ולא האמין ב"גוש" של פואימה: שמשא נפשו הייתה השורה הלירית הצרופה, "הקול הנקי".
אנשי אודסה (אפילו משורריה) ראו את השיר הלירי כמטען קל, כ"קינוח סעודה".
וכאן אפילו אדם כנומברג, שהיה כל ימיו מצוי בחוגו של פרץ, זה שתבע פתוס ולא הסתפק בליריציזם בלבד - היה לפי כל הבחנתו השירית, ממשיכו של קו פרישמן.
אפילו רייזין לא התלהב אלא ל"צחות לירית".
באודסה לא רק לאחד-העם, כי אם גם לביאליק היה השיר קודם כל חשבונו של עולם, בעוד שלפרץ ולפרישמן היה קודם כל ניגונו של עולם...
בניגוד לאודסה של מנדלי, ביאליק וטשרניחובסקי, שתבעה גם מן השירה הלירית ממשות, בליטה, אחיזה ב"גופו של עולם", היו חוששים כאן ביותר לכובד, ל"חומר", שמא יערבבו את הקולות ויעכרום.
מבחינה זו הייתה אודסה "רבנית", צוננת קמעה, בעוד שוורשה הייתה "חסידית", אוורירית, נגינתית.
מנדלי, ביאליק וטשרניחובסקי חפצו לשייש את הכתב העברי.
וורשה, שהתקוממה לכל פסלות, לא האמינה אלא בניע הלב, בזיע הלב.
היא ויתרה על כל מחצבי השיש העתיק לשם פריחה, לשם התלהבות, לשם התנערות שאינה פוסקת.
אודסה הייתה מעודדת; וורשה - ממרדת.
בשעה שהיצירה העברית "האודיסאית" היא רצינית, עיונית, מגובשת ומכונסת לתוכה, היצירה העברית "הוורשאית" היא קלה יותר, עליזה יותר, רחבה יותר ושופעת חום וחיים יותר.
כמעט הייתי אומר, שהספרות העברית באודסה היה בה מיסוד-ההלכה, ואילו הספרות העברית בוורשה היה בה מיסוד-האגדה".
כיבוש ורשה על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, כל שכן הקמת הרפובליקה של פולין לאחר המלחמה, ניתקה את ורשה מיהדות אוקראינה ורוסיה הלבנה.
למרות ירידתו מגדולתו, המרכז הספרותי העברי בורשה המשיך להתקיים, ובשנות השלושים העמיד סופרים מבטיחים חדשים, כגון בר פומרנץ, אהרן צייטלין, מלכיאל לוסטרניק ומשה בסוק.
כתב יצחק גרינבוים: "כמו בכל התקופות של תמורות עמוקות, בחיי הציבור גבר העיתון על הספר, הנאום על המאמר.
נתהדק הקשר בין הקברניטים לבין ההמונים ההולכים אחריהם וכולחם במתכוין שולא במתכוין הרסו ויצרו, שמרו וחידשו, התנגשו ונאבקו, ניצחו וניתקדמו, הוכו ונסוגו.
מערבולת של מלחמה - מבחוץ ומבפנים - היו חיי היהודים בפולין בתקופה קצרה זו ותוך כדי מלחמה זו נוצרו ערכים חדשים, נתגבש יחס חדש אל העולם החיצוני והפנימי ונקבעו צורות חדשות לחיי הפרט והכלל.
לפיכך גדל ערכו של המרכז היהודי שבפולין.
לפיכך מכאיב כל כך חורבנו.
גלריית ספרים עבריים שיצאו לאור בוורשה
גלריית ספרים מתורגמים לעברית שיצאו לאור בוורשה
המרכז הפדרלי למחקר רפואי לפסיכיאטריה ונרקולוגיה ע"ש סרבסקי הוא המכון המוביל ברוסיה לפסיכיאטריה משפטית .
המכון נוסד בשנת 1921 ביוזמת הקומיסריון העממי לבריאות של ברית המועצות ומערכת המשפט.
תחום הפעילות העיקרי של המרכז הוא עריכת בדיקות פסיכיאטריות משפטיות מורכבות ופיתוח היסודות המדעיים של הפסיכיאטריה המשפטית.
המרכז נקרא על שמו של פרופסור ולדימיר פטרוביץ' סרבסקי .
בניין המכון ממוקם במוסקבה, ליד תחנת המטרו קרופוטקינסקאיה.
המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר הוקם בשנת 1978 ביוזמת נשיא המדינה הרביעי פרופסור אפרים קציר ורעייתו נינה קציר, לזכר בתם נורית.
המרכז מנוהל על ידי אגף תרבות ואמנויות בעיריית ירושלים ומהווה בית לחובבים העוסקים בנושא הדרמה והתיאטרון בעיר.
המרכז העירוני לתיאטרון מרכז סביבו פעילות תיאטרלית ומקיים סדנאות תיאטרון מגוונות המיועדות לילדים, לנוער ולמבוגרים, שהמשמעותי והוותיק שבהם הוא תיאטרון "במת עשרה".
המרכז הוא מוקד עשייה חינוכי ויצירתי לשכבות האוכלוסייה השונות.
בין בוגרי המרכז העירוני לתיאטרון אנשי תיאטרון ואמנים רבים הפועלים כשחקנים מקצועיים המאיישים את התיאטראות המקצועיים, במאים, מדריכים ומורי תיאטרון.
כמו כן, המרכז העירוני לתיאטרון עש נורית קציר מייצג את ישראל כארגון ארצי בארגונים הבינלאומיים של תיאטרוני החובבים בעולם:
במרכז קיים אולם תיאטרון מקצועי המכיל 123 מושבים.
תיאטרון "במת עשרה" הוא מסגרת מקצועית ללימודי משחק לבני נוער בגילאי כיתות ט' עד י"ב.
תיאטרון "במת-עשרה" מרכז סביבו פעילות תיאטרלית של בני נוער מכל שכבות האוכלוסייה בעיר ירושלים והוא מוקד עשייה חינוכי ויצירתי, ממנו יצאו אנשי תיאטרון ואמנים רבים הפועלים כשחקנים מקצועיים, כמדריכים וכמורי תיאטרון.
במסגרת התיאטרון מתקיימת עבודת סטודיו המתמקדת בפיתוח הכלים התיאטרליים, כגון: יסודות המשחק, עבודה על דמות ועבודה עם טקסט, קול ותנועה.
במסגרת התיאטרון מועלות הפקות קלאסיות, מקוריות וחדשניות, על ידי במאים מקצועיים שונים המאפשרים לבני הנוער להיחשף לגישות תיאטרליות מגוונות.
בין הבוגרים אפשר למנות את: חנוך רוזן, רוחמה רז, יניב ביטון, ורדה בן חור, טל קלאי ועוד עשרות נשים ואנשים הפועלים בעולם התיאטרון והתרבות בישראל.
אריק קולניק, המייסד ההוגה והיוזם של "במת עשרה", הוא זה שבליבו ניצת הצורך להקים תיאטרון נוער ירושלמי מקצועי שיפתח כישרונות צעירים וידביק את בני העשרה באהבת התיאטרון.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, גויס קולניק ונשלח לחזית ברמת הגולן.
ביום השישי למלחמה, נפגע הרכב המשוריין שלו בפגז נ"ט ואריק נהרג.
הוא הותיר אחריו את אשתו רעיה ואת בתם עלווה.
לאחר מותו, חבריו לא הותירו למורשתו לדעוך.
עשרות במאים ומחזאים יצרו וביימו במהלך השנים- בתחילת הדרך ניתן למצוא את אפרים סידון, רחל שור, יוסף מונדי, אבינועם מור חיים, יחיאל אמיר ובהמשך הדרך- סלעית אחי מרים, יפתח ליבוביץ, אסף ברזניצקי, עמית לוי, אלי ריינמן וסבטה עזריאל.
יש כמה מרכיבים שמצליחים לגרום לבמת עשרה להיות אחד המוסדות המובילים המתמחה בחינוך לתיאטרון.
מסגרת הלימודים בבמת עשרה היא מסגרת שדורשת הרבה מהתלמידים.
הם נדרשים להגיע לכל המפגשים והחזרות, לוותר על רוב (אם לא כל) התחביבים הנוספים שלהם ולהשקיע את מרב זמנם ומאמציהם לטובת מגוון השיעורים, הפגישות, החזרות וההפקות של במת עשרה.
בנוסף למקצועיות, במת עשרה הפכה עבור רבים למקום מפלט מהמציאות הקשה לעיתים ומהשגרה השוחקת.
ספריית התיאטרון היא ספרייה עשירה וייחודית של מעל ל-3500 מחזות, הכוללת מחזות ישראלים מקוריים, קלאסיים, מודרניים ואחרים, ביניהם יצירות נדירות ומיוחדות.
הספרייה כוללת גם ספרי עזר למורים ומדריכי דרמה הכוללים תרגילי תיאטרון וחומר עיוני ובנוסף גם כתבי עת לתיאטרון ולתרבות.
שפע המחזות והספרים עונה לצרכים של הגילאים השונים: ילדים, נוער (ובייחוד תלמידי מגמות תיאטרון ברחבי הארץ) ומבוגרים (סטודנטים בבתי הספר לאומנויות הבמה וסטודנטים לספרות, שחקנים, במאים, מחזאים ועוד).
הספרייה מעניקה מגוון שירותים לקהל הרחב, כמו ייעוץ בבחירת מחזות למורים לתיאטרון, רכזי מגמות ובמאים, סטודנטים למשחק, לתיאטרון ולספרות ובעיקר לתלמידי מגמות תיאטרון.
הייעוץ מסייע לכל אנשי וחובבי התיאטרון בהיכרות ובבחירת מחזות לפרויקטים השונים, הן לחובבים, הן לתלמידי בתיה"ס התיכוניים והן לאלו העוסקים בתחום באופן מקצועי.
הייעוץ ניתן הן באופן פרטני והן לקבוצות.
הספרייה היא חלק מהמרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר וממוקמת בבניין ימק"א בירושלים.
המרכז הסייסמולוגי הבינלאומי ) הוא ארגון לא ממשלתי ללא מטרות רווח המופקד על איסוף סופי, ניתוח סופי ופרסום של נתונים אודות הפעילות הסייסמית בעולם.
המרכז הוקם בשנת 1964 כארגון בינלאומי בלתי תלוי בממשלות לאומיות, שימשיך את עבודתו על הסיכום הסייסמולוגי הבינלאומי (International Seismological Summary - ISS) באיסוף וניתוח נתונים סייסמיים מרחבי העולם, ובמיוחד כדי לטפל בזרימה מוגברת של נתונים מ-רשת הסייסמוגרפים התקניים העולמית (WWSSN), שהוקמה גם היא באותה שנה.
ה-ISC רואה במשימה העיקרית שלו איסוף וניתוח מחדש של כל התאריכים הסייסמיים הזמינים של רעידות אדמה, על מנת להפיק נתונים סופיים על רעידות אדמה.
הקטלוג של ISC נחשב ל"מאגר הסופי השלם והמוסמך ביותר של נתוני פרמטרים עולמיים של רעידת אדמה".
המטרה המדעית העיקרית של המרכז היא איסוף מלא של מידע אודות רעידות אדמה וקריאת הסייסמוגרמות שעליהן הם מבוססות.
איסוף דיווחים על השפעות רעידות אדמה הוא גם חלק חשוב מפעילותו, והמרכז מחשב מחדש את המיקום ואת זמן התרחשותן של רעידות אדמה ברחבי העולם, תוך שימוש בכל המידע הזמין.
מאז 1957, האנליזה של כמות הנתונים הגדולה מתבצעת בעיקר באמצעות מחשב.
עד אז, מיקומי ISS נקבעו באופן ידני בעזרת כדור גדול.
ה-ISC משתמש כעת ברשת של תחנות עבודה, הנגישות למסד נתונים יחסי של כמעט 50 Gbytes של נתונים מקוונים.
ניתוח נתוני רעידת האדמה מתבצע בקבוצות חודשיות, ומתחיל לאחר 18 חודשים לפחות לאחר הרעידה העיקרית, כדי לאפשר למידע הרגיל להיות מלא ככל האפשר.
אף על פי שחלק ניכר מהעבודה יהיה בלתי אפשרי ללא חבילת תוכניות המחשב הגדולה של המרכז, העריכה הסופית של אירועים גדולים מספיקה כדי שיהיו מזוהים על ידי מספר רשתות המופעלות באופן עצמאי, ותמיד מבוצעת על ידי סייסמולוגים, הבודקים את הפלט לאיתור אירועים בלתי סבירים וקשר מקרי של קריאות.
במהלך ניתוח הנתונים, תוכנת המחשב מקבצת תחילה הערכות-מקור מסוכנויות שונות, ולאחר מכן מקשרת את קריאות התחנות הבודדות לאירוע הסביר ביותר.
בחודש טיפוסי מנותחות יותר מ-200,000 נתונים מתחנות, מה שמוביל לזיהוי ממוצע של 10,000 אירועים בחודש, מתוכם כ-4,000 דורשים סקירה ידנית.
המספר הכולל של האירועים המפורטים בכל חודש, גדול פי כמה מאלה שמתקבלים על ידי כל שירות מיקום עולמי אחר, והתוצאה היא המטרה של ISC לספק רשימה מקיפה לחלוטין.
הנתונים שה-ISC אוסף ומעבד, מהווים בסיס למספר מוצרים.
הבולטין (ידיעון) המקוון (תקציר מודפס זמין תמורת תשלום) הוא האוסף העיקרי של נתוני ISC, המאורגנים לפי אירועים.
לאחר כשנתיים, כל נתוני המוקדים והמגניטודות שנאספו עבור כל אירוע, נבדקים ומחושבים מחדש.
העלון הנבדק "נחשב כתיעוד הסופי של הסייסמיות של כדור הארץ".
רוב תוצרי הנתונים האחרים הם תת-קבוצות של העלון.
עלון EHB המקורי מכיל אירועים מ-1960 עד 2008 (לפני אימוץ אלגוריתם מיקום חדש יותר) שמוקדיהם חושבו מחדש על ידי האלגוריתם של Engdahl, van der Hilst & Buland משנת 1998. זה הוחלף על ידי ISC-EHB Bulletin, המרחיב את הקטלוג עד 2013.
הקטלוג העולמי של רעידות אדמה אינסטרומנטליות של ISC-GEM (1900-2013), שהוכן לבקשת קרן GEM, מקטלג רעידות אדמה ממגניטודה של 5.5 ומעלה, המתאימות למידול ולהערכת סכנה וסיכון סיסמיים.
מיקומים אפיצנטריאלים ועומקי מוקד חושבו מחדש מנתוני זמני הסעה המקוריים באמצעות מודל מהירות עקבי.
מגניטודות מבוטאות בסולם גודל מומנט (Mw), שנלקח מתוך ערכים מהימנים של מומנט סיסמי שפורסמו, או מערכים מחושבים מחדש של גדלים על פי גלי השטח (Ms) או גודל על פי גלי הגוף (Mb), המומרים ל-Mw באמצעות קשרים אמפיריים שקיימים.
מסד הנתונים של אירועי ההתייחסות של IASPEI מכיל 9,280 רעידות אדמה ופיצוצים שמוקדיהם אותרו בטווח של 10 ק"מ או פחות מתחנה סייסמוגרפית ברשת, לעיתים קרובות בשילוב עם מחקרים באתר/האמת הבסיסית ("Ground Truth").
אירועים אלה נבחרו כדי "לצפות" טוב יותר את מבנה כדור הארץ, וכדי לספק אסמכתאות אליהן ניתן לכייל רשתות סיסמיות בצורה מדויקת יותר.
הביבליוגרפיה של האירועים מקטלגת מאמרים מדעיים (בעיקר באנגלית) הדנים באופן ספציפי ביותר מ-14,000 אירועים.
רשימה חשובה של מאמרים המונעת בעיות הגלומות ברוב שירותי החיפוש של שמות מקומות או איותים שונים, או אזכורים טריוויאליים.
המרכז הפדרלי לחינוך טכנולוגי "סלסו סוקו דה פונסקה" (בפורטוגזית: Centro Federal de Educação Tecnológica Celso Suckow da Fonseca, או CEFET/RJ), הידוע גם בשם המרכז הפדרלי לחינוך טכנולוגי של ריו דה ז'ניירו, הוא אחד ממוסדות החינוך הפדרליים הוותיקים והמובילים בברזיל, הכפוף למשרד החינוך הברזילאי.
המוסד מציע מגוון תוכניות לימוד ברמות שונות, כולל תואר ראשון, תואר שני וקורסים טכניים מבוקשים ברמת בית ספר תיכון.
תוכניות הלימוד במוסד מתמקדות בתחומי ההנדסה, כגון מכניקה, טכנולוגיית מידע, אלקטרוניקה, טלקומוניקציה, מטלורגיה, פטרוכימיה וחשמל.
מטה המוסד ממוקם בשכונת מרקנה בעיר ריו דה ז'ניירו, עם קמפוס נוסף בפרבר מריה דה גרסה, וכן קמפוסים נוספים בערים שונות במדינת ריו דה ז'ניירו.
בברזיל, המרכזים הפדרליים לחינוך טכנולוגי משקפים את התפתחותו של סוג ייחודי של מוסדות חינוך, אשר במהלך המאה ה-20 ליוו ותרמו לתהליך התיעוש של המדינה.
ההיסטוריה של מרכזים אלה קשורה קשר הדוק להתפתחות החינוך המקצועי בברזיל, שמקורותיו מתוארכים לשנת 1909. באותה שנה הוציא הנשיא נילו פסניה חוק להקמת בתי ספר לבעלי מלאכה בבירות המדינות, במטרה להעניק השכלה מקצועית בסיסית וחינמית לאוכלוסייה.
יוזמה זו נועדה לקדם הכשרה מעשית ולהרחיב את נגישות ההשכלה בקרב שכבות רחבות באוכלוסייה.
המוסד, הממוקם בריו דה ז'ניירו קיבל את ייעודו כבר בשנת 1917, כאשר בית הספר הנורמלי לאמנויות ומלאכות על שם ונססלאו בראס הוקם על ידי ממשלת העיר, אז המחוז הפדרלי.
המוסד נועד להכשיר מורים, מאסטרים ומנהלי עבודה לחינוך מקצועי.
בשנת 1919 עבר המוסד לשליטת הממשלה הפדרלית, ובשנת 1937 הפך בית הספר הרגיל הזה לבית ספר תיכון לחינוך מקצועי, המקביל לבתי הספר למלאכה לעובדים שהיו תחת חסות האיחוד.
בשנת 1937 אושרה התוכנית לבניית בית הספר התיכוני המקצועי, שהיה אמור להחליף את בית הספר הרגיל לאמנויות ומלאכות.
בית ספר זה, שהוקם בצו-חוק מס' 4,127 מ-25 בפברואר 1942, קבע את היסודות לארגון הרשת הפדרלית של מוסדות החינוך התעשייתי, והיה אחראי להציע קורסים במחזור ראשון (תעשייתי ומאסטרי) ובמחזור שני (טכני ופדגוגי).
המוסד שואף לתרום לפיתוח מדינת ריו דה ז'ניירו והאזור.
בהתאם להנחיות המדיניות התעשייתית, הטכנולוגית וסחר החוץ של המדינה, הוא מכוון להכשרה מקצועית העונה על צורכי החדשנות והפיתוח הטכנולוגי, המודרניזציה התעשייתית, והגברת היכולת והיקף הייצור של חברות הפועלות באזור, תוך שילוב חיצוני ואפשרויות השקעה אסטרטגיות בפעילויות מכוונות לעתיד – מבלי לאבד את הממד החברתי של הפיתוח.
בכך, הוא ממשיך לשמור על מעמדו כמוסד ציבורי השואף להמשיך ולהכשיר אנשי מקצוע למגזרי המתכת, הפטרוכימיה, החשמל, האלקטרוניקה, הטלקומוניקציה, טכנולוגיית המידע ומגזרים נוספים המרכיבים את ייצור הסחורות והשירותים במדינה.
ל-CEFET/RJ יש 8 קמפוסים ב-7 ערים שונות במדינת ריו דה ז'ניירו.
Maracanã, הקמפוס הראשי, בסיסים בשכונת Maracanã, בעיר ריו דה ז'ניירו
מריה דה גראסה, הקמפוס השני בעיר ריו דה ז'ניירו, בשכונת מריה דה גראסה.
אנגרה דוס רייס, בעיר בעלת אותו שם.
איטגואי, בעיר הנושאת את אותו שם.
נובה פריבורגו, בעיר הנושאת את אותו שם.
נובה איגואסו, בעיר הנושאת את אותו שם.
פטרופוליס, בעיר הנושאת את אותו שם.
ולנסה, בעיר הנושאת את אותו שם.
המרכז הרפואי הלל יפה הוא בית חולים ממשלתי השוכן במבואותיה המערביים של העיר חדרה, ומשרת אוכלוסייה של כ-450 אלף תושבים, במרחב המשתרע מזכרון יעקב בצפון, עד נתניה בדרום, מחוף הים התיכון במערב ועד כפר קרע במזרח.
המרכז נקרא על-שם ד"ר הלל יפה, רופא מושבות האזור בתקופת העלייה הראשונה.
בשנת 2016 מונה המרכז הרפואי כ-506 מיטות אשפוז בתקן.
בשנת 1934 הוקם לראשונה בית חולים בחדרה שהיה קרוי בית חולים חדרה, שכלל 18 מיטות.
בית החולים הוקם על ידי ד"ר יוליוס יצחק רוזנבוש וד"ר צבי הושפטיין שעלה באותה שנה לארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נתפס בית החולים על ידי הצבא הבריטי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
בתחילת 1947 הוקם בבית החולים, ששוחרר על ידי הצבא, בית יולדות של קופת חולים כללית, שכלל 30 מיטות.
בשנת 1952 יזמה קופת חולים כללית הקמת בית חולים בשכונת בית אליעזר.
היוזמה התעכבה, למרות תמיכת העירייה, בגלל התנגדות מסיבות ביטחוניות למיקום בשכונת בית אליעזר.
לאחר זמן מה, הודיע מנכ"ל משרד הבריאות, שמעון בטיש, שבכוונת המדינה להקים בית חולים בעיר, והעירייה החליטה להעדיף את הצעת משרד הבריאות על פני זאת של קופת חולים.
בשנת 1954 החל משרד הבריאות בבניית מבנה לבית חולים בחדרה, אולם הבנייה הופסקה בראשיתה.
במקום זאת, החליטה העירייה על שדרוג בית החולים ליולדות של קופת חולים כללית.
ראש העיר, יצחק וידרקר טען שהעיכוב היה בגלל שמשרד הבריאות חזר בו בגלל קשיים תקציביים, והפנייה לקופת חולים נבעה מחוסר ברירה.
גורמים בימין טענו, לעומת זאת, שההקפאה נבעה מלחץ של קופת חולים כללית אשר בקשה שבית החולים באזור יוקם על ידה.
בסוף 1957 החליטה קופת חולים כללית לקחת על עצמה את בניית בית החולים לאור נסיגת הממשלה מכוונתה לבנות את בית החולים ולהתחיל בבניית בית היולדות.
מיד לאחר מכן הודיעה הממשלה, בפברואר 1958, שהיא תבנה את בית החולים ותכלול בו בית יולדות גדול.
לבסוף נחנך בית החולים במאי 1959, עת נחנך מחלקת הילדים ששוכן בצרפים שוודיים והונחה אבן פינה לבניין של מחלקת היולדות.
בית החולים נקרא על שם הרופא הלל יפה, כחלק ממגמה לקרוא לבתי חולים על שמות אנשי רפואה מההיסטוריה של העם היהודי.
בתחילת 1963 נחנכה מחלקת היולדות בה שולבו כל העובדים מבית היולדות של קופת חולים, שנסגר, וזמן לא רב לאחר מכן נחנך המבנה החדש של המחלקה שהוקם בשיתוף מפעל הפיס.
בסוף 1964 נחנכו המחלקה הכירורגית והמחלקה הפנימית, ובתחילת 1965 נפתחו מחלקה אורתופדית ומחלקת עיניים.
בסוף 1969 הופעלו בבית החולים שלוש מכונות דיאליזה.
בשנת 1970 הוקמה מלונית שנועדה לאפשר להורים לשהות בבית החולים ליד ילדיהם.
בנובמבר 1970 הונח אבן פינה למבנה חדש לבית החולים שיחליף את הצריפים ומכרזים הוצאו בשנת 1972. סולל בונה זכה במכרז והחל בבנייה בינואר 1973. המבנה החדש נחנך באוגוסט 1980. אולם מחלקת היולדות נותר בשנות ה-80 בבניין הישן שלא התאים לצרכים.
בשנת 2010 אוכלס בניין אשפוז ב' אליו הועברו המחלקות פנימית א' ו-ב', המערך הכירורגי, מחלקת הילדים ומלר"ד ילדים, מחלקת נשים והריון בסיכון, היחידה לא.א.ג, היחידה לכלי דם, היחידה להפריה חוץ גופית ומלר"ד נשים.
בין השנים 2011–2016 שופצו, שודרו וחודשו מבנים נוספים בבית החולים- ביניהם הספרייה הרפואית המדעית, מתחם חדרי הניתוח, הוקמה יחידה ל- MRI ויחידה לדימות שד כוללני, חודשו חדרי הלידה, מחלקת יולדות ומחלקת יילודים ועוד.
כמו כן, נוספו מחלקות ויחידות חדשות בבית החולים, כגון מחלקה פנימית ד' (2010), יחידה אונקולוגית (2012), יחידה לגינקו-אונקולגיה (2015) ועוד.
1967 – נוסד בית-הספר האקדמי לסיעוד על-שם פט מתיוס
1970 עד 1975 – בית החולים הפך להיות המרכז הארצי להשתלות כליה, בראשותו של ד"ר ארווין יעקב, מנהל מחלקה כירורגית ב'.
1994 - בית החולים מוכר על ידי משרד הבריאות כמרכז טראומה אזורי.
2002 - נחנך בניין המכונים בו משתכנים המכון להתפתחות הילד, המכון הנפרולוגי (דיאליזה), המכון לנוירולוגיה, המכון לגסטרואנטרולוגיה, המכון לרפואה גרעינית, המכון להמטולוגיה והיחידה לכירורגית כלי דם.
שנת 2010 - נפתח בניין אשפוז ב', מחלקות בית החולים מתרחבות.
2015 - נחנכים יחידה לטכנולוגית דימות MRI, ויחידה לדימות שד כוללני.
2016 - שיפוץ מחלקת יולדות וחדרי הלידה.
2020 - הקמת בניין חדש לטיפול בחולי קורונה.
ב-13 אוקטובר 2021 בית החולים נפל קורבן למתקפת סייבר מסוג כופרה, ששיתקה את מערכות המחשוב של בית החולים לימים רבים, ואילצה את צוות בית החולים לתפקד ללא מחשוב, תוך דחייה של ניתוחים אלקטיביים והפניית חולים לבתי חולים אחרים.
פעילות בית החולים מתפרסת על פני מספר מבנים:
"המבנה המרכזי" שתוכנן על ידי האדריכל איליה בלזיצמן ונחנך ב-1980. מצפון למבנה זה, מול הכניסה לחדר המיון, מוצב פסלו של רפי קרסו, שהיה גם מנהל המחלקה לנוירולוגיה, מנהל המכון לרפואה משלימה, ומנהל מרפאת הכאב בבית החולים.
"בניין המכונים" שתוכנן על ידי האדריכל אלכס שוחט.
פתיחת בניין זה אפשרה לבית החולים להתרחב לכ-495 מיטות.
כמו כן, בעקבות פתיחת בניין אשפוז זה, אופשרה הרחבתן של מחלקות קיימות, וכן נפתחה מחלקה פנימית נוספת - מחלקה פנימית ד' ונוספו 3 חדרי ניתוח ל-8 הקיימים.
בניין מחלקת יולדות - הבניין חודש ושופץ כמעט מהיסוד בשנת 2016 - כולל חדר לידה, מחלקת יולדות והתינוקייה.
המכון גסטרואנטרולוגיה ומחלות הכבד - מנהל המכון לגסטרואנטרולוגיה, משנת 1992 ועד לשנת 2014, פרופ' צבי פיירמן, היה שותף לפיתוח הגלולה האנדוסקופית.
ד"ר ענת יפה, מנהל היחידה לאנדוקרינולוגיה משנת 1998 עד היום - שותפה לפרויקט חינוך לבריאות ותזונה נכונה "טנא בריאות" בקרב העדה האתיופית.
היחידה להפריה חוץ גופית הייתה הראשונה בישראל לקבל היתר ממשרד הבריאות לבצע את שיטת IVM - הבשלת ביצית חוץ גופית בתנאי ממעבדה.
כמו כן היחידה הייתה הראשונה בישראל (בשנת 2012), שביצעה תרומה אנונימית של ביצית בהתאם לחוק תרומת ביציות בישראל.
יחידת הצנתורים במכון הלב- בין הראשונים בישראל לעשות שימוש בצנתור תוך ורידי (החל ב-2007).
דימות (רנטגן) - נחנך מכון MRI עם מכשיר ייעודי וצוות מקצועי.
מלר"ד - בביקורו במרכז הרפואי הלל-יפה ביולי 2016 הצהיר שר הבריאות כי בתוך שנתיים יוקם מלר"ד ממוגן במבנה חדש.
הפקולטה לרפואה ע"ש ברוך רפפורט
המרכז הרפואי הלל יפה מוכר להתמחות במרבית מחלקותיו ומומחיו נמנים עם סגל הפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה.
מדי שנה מאושרות ומבוצעות במרכז הרפואי כ-60 עבודות מחקר באישור ועדת הלסינקי.
המרכז הרפואי מקיים ימי עיון וכנסים מקצועיים ברמה הארצית וברמה הבינלאומית.
בית הספר האקדמי לסיעוד ע"ש פט מתיוס
בית הספר האקדמי לסיעוד ע"ש פט מתיוס שליד המרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, נוסד ב-1967. הקורס הראשון בבית הספר נפתח בנובמבר אותה שנה, ומאז ועד היום הכשיר בית הספר מאות אחים ואחיות מוסמכים, המתפקדים במרכזי הבריאות השונים ברחבי הארץ, ביניהם עולים חדשים רבים.
כיום לומדים בבית הספר כ-285 סטודנטים.
מורי בית הספר כולם הם אנשי מקצוע מנוסים, בעלי הכשרה אקדמית גבוהה בתחומי הסיעוד, הרפואה, מקצועות הבריאות ומדעי החיים והחברה, אשר מלווים את התלמידים באופן אישי במהלך לימודיהם.
בשנת 2000 סונף בית הספר לחוג לסיעוד בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
סטודנטים המסיימים את תוכנית הלימודים האקדמית בהצלחה מקבלים תואר בוגר אוניברסיטת ת"א B.A בסיעוד, וזכאים לקבלת תעודת אח/ות מוסמך/ת לאחר הצלחה במבחן רישוי ממשלתי.
בשנת 2009 הוענק לבית הספר תו תקן ISO 9001/2008 מטעם מכון התקנים הישראלי בתחום הכשרת סטודנטים למקצוע אח/ות מוסמך/ת ולקידום מקצוע הסיעוד.
בבית הספר קיימות שלל תוכניות לימוד: תוכנית בוגר בסיעוד של אוניברסיטת תל אביב, תוכנית הסבת אקדמאים, תוכנית 7 יחידות ומרכז העשרה לאחים ואחיות מוסמכים.
עד היום נוהל בית הספר על ידי ארבע מנהלות:
אוקטובר 2010 עד היום מירב בן נתן.
מ-1963 ניהל את בית החולים ד"ר אברהם פארי.
מ-1965 ניהל את בית החולים ד"ר חיימוב.
בשנת 1974 מונה למנהל בית החולים ד"ר יהודה פלבניק.
בשנות ה-80 ניהל את בית החולים ד"ר שמואל משיח.
פרופ' מאיר אורן, כיהן בתפקיד מ-1989 עד 2015. משנת 2016 מנהל את בית החולים ד"ר מיקי דודקביץ, אשר היה המנהל בפועל מאז פרישתו של אורן.
סורוקה - מרכז רפואי אוניברסיטאי, מקבוצת שירותי בריאות כללית, הוא בית החולים המרכזי בנגב, הממוקם בבאר שבע ומשמש כבית חולים על-אזורי.
הוא נותן שירות רפואי לכמיליון תושבי הדרום, מקריית גת ואשקלון ועד אילת.
נקרא על שם משה סורוקה.
סורוקה הוא בית החולים הכללי השלישי בגודלו בישראל, עם 1,191 מיטות אשפוז והוא מתפרש על שטח של 286 דונם בלב באר שבע.
זהו בית חולים אוניברסיטאי, המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות שוכן במתחם בית החולים.
מנהל המרכז הרפואי משנת 2018 הוא פרופ' שלומי קודש.
עם כיבוש באר שבע במלחמת העצמאות הקים חיל הרפואה בית חולים צבאי זמני באחד ממבני הממשל העות'מאני.
כעבור שנה בית החולים הועבר למתחם ממשלתי בריטי לשעבר, שם תופעל על ידי ההסתדרות המדיצינית הדסה ונקרא ע"ש ד"ר חיים יסקי.
ב-1949 פתחה קופת חולים הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל מרפאה בעיר לשירות התושבים חברי ההסתדרות הכללית.
מרפאה זו נזקקה לשירותי בית חולים להמשך טיפול.
בית החולים הקרוב היה מרכז רפואי קפלן ברחובות, וחולים היטלטלו זמן רב בתנאי הכביש של אותן שנים עד שזכו להגיע לטיפול.
בשנת 1950 הוכרזה באר שבע כרשות אזרחית, הכרזה שהביאה להפניית אלפי עולים להתיישב בה.
עם הגידול במספר תושבי העיר לא ענה בית החולים הקטן הקיים על הצרכים.
מצוקת האשפוז ותנאי בית החולים גרמו לרצון להרחיבו.
"הדסה" הביעה נכונות עקרונית לכך, אולם מפאת מצוקה תקציבית שנבעה מבניית בית החולים הדסה עין כרם, לא הייתה הדסה מסוגלת להרחיב את בית החולים במועד סביר.
דוד בן-גוריון, בגישתו הממלכתית, חשב שעל הממשלה להקים בית חולים בנגב והוא לא צריך להיות מוקם על ידי "הדסה" או ההסתדרות, אולם גם למשרד הבריאות לא היה כסף למטרה זו.
דוד טוביהו, שכיהן כראש העיר, נרתם להקמת בית חולים גדול יותר, מרווח יותר ומודרני יותר.
לשם כך נפגש עם גורמים שונים ובהם משה סורוקה, שכיהן כיו"ר מרכז קופת חולים הכללית.
סורוקה הביע נכונות עקרונית להקמת בית חולים על ידי קופת חולים ההסתדרותית, אולם שר הבריאות, יוסף סרלין, ששאף לצמצם את פעילות קופת החולים ולהעבירה לידי המדינה, התנגד לכך.
באוגוסט 1955 הצליח דב ביגון, שהיה נציג ההסתדרות הכללית בארצות הברית, לשכנע את נשיא האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים בארצות הברית, דוד דובינסקי (1892–1982), לתרום סכום של מיליון דולר אמריקאי (רבע מיליון בכל שנה במשך 4 שנים), לשם הקמת בית חולים בנגב שינציח את שם הארגון.
בסוף אותה השנה קמה ממשלה חדשה ולשר הבריאות התמנה ישראל ברזילי, שתמך בהקמת בית החולים ושכנע את בן-גוריון לאשר לקופת החולים להקים בית חולים חדש בבאר שבע בעוד משרד הבריאות יקים בית חולים באשקלון (כיום מרכז רפואי ברזילי).
בן-גוריון השתכנע בין היתר בגלל חשש כי במלחמת סיני המתוכננת תהיה צפויה מצוקת אשפוז לחיילים פצועים.
ב-23 ביולי 1956 התחילו הטרקטורים הראשונים בהכשרת הקרקע.
בניין בית החולים תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון.
באוקטובר 1959 התקיים טקס פתיחת בית החולים.
בראשיתו הכיל בית החולים מספר מחלקות חיוניות.
מחלקה לכירורגיה כללית (ובמסגרתה מחלקת רפואת אף אוזן גרון, מחלקת עיניים ומחלקת אורולוגיה), שתי מחלקות פנימיות, מחלקת ילדים, מחלקה אורתופדית, מערך קרדיולוגי ומכון רנטגן.
מספר מיטות האשפוז עמד על 260 ומספר העובדים היה כ-300. בהמשך נפתחו מחלקות נוספות.
לאחר פטירתו של משה סורוקה, מנהלה האדמיניסטרטיבי של קופת חולים כללית בשנות ה-50, שהיה בעל תפקיד משמעותי בהקמת בית החולים, הוחלט לקרוא את בית החולים על שמו.
בתחילת 1968 נחנך גן הנוי סביב בנייני בית החולים שתוכנן על ידי אדריכל הנוף ולטר פולק.
בית החולים משתרע על שטח של 286 דונם, בשטח בנוי של יותר מ-200,000 מטרים רבועים, וכולל 30 בניינים (לצפייה במפת בית החולים).
במרכז הקמפוס נמצא "בניין הפנימיות" בו שוכנות מרבית המחלקות בתחום הרפואה הפנימית: המחלקות הפנימיות, המחלקה לנוירולוגיה, המחלקה לנפרולוגיה ויחידת הדיאליזה.
מגדל האשפוז הכירורגי על שם קמליה בוטנר, נחנך בשנת 2003, כולל את חדרי הניתוח החדישים והממוגנים של בית החולים, 8 מחלקות אשפוז, מחלקה לרפואה דחופה, מחלקת טיפול נמרץ ויחידות נוספות.
מרכז סבן לרפואת ילדים – נחנך בשנת 2008, כולל את חדר המיון לילדים, יחידת טיפול נמרץ לילדים, 3 מחלקות אשפוז ילדים, מחלקה לכירורגית ילדים, מחלקת אשפוז המטו-אונקולוגית, מחלקה להפרעות אכילה.
מרכז סבן למיילדות – נחנך בשנת 2011 וכולל 25 חדרי לידה אישיים, מרווחים וממוגנים, מיון נשים ויולדות, חדרי ניתוח מתקדמים ו-5 מחלקות יולדות.
מרכז לגסי הריטג' לאונקולוגיה ומכון ד"ר לארי נורטון – נחנך בשנת 2018 וכולל תחת קורת גג אחת את מכלול השירותים בתחום הטיפול וחקר במחלת הסרטן.
במרכז הרפואי סורוקה מעל 40 מחלקות אשפוז ובהן 1,191 מיטות אשפוז.
לצד מחלקות האשפוז, יש עשרות רבות של יחידות נוספות הנותנות שירותים למאושפזים למטופלים באשפוז ביום, במחלקה לרפואה דחופה, במכונים ובמרפאות החוץ.
המרכז הרפואי סורוקה נותן שירות רפואי ליותר ממיליון תושבי הנגב, המתגוררים בשטח גאוגרפי עצום של כ-60% משטח המדינה.
אוכלוסיית הנגב היא אוכלוסייה צעירה יחסית, מגוונת תרבותית, בחלקה הגדול ממעמד חברתי-כלכלי נמוך-בינוני בעלת צרכים בריאותיים ייחודיים.
המרכז הרפואי סורוקה פועל להנגשת השירותים הרפואיים בהתאם לצרכים הייחודיים של המטופלים – מבחינה לשונית, מבחינה תרבותית ומבחינה רפואית.
כך למשל: למקום מגוריו של מטופל יש השפעה על מידת יישום ההמלצות הרפואיות.
הפרישה הגאוגרפית האדירה וצורות היישוב המגוונות בנגב (ערים, קיבוצים, מושבים, יישובים בלתי מוכרים בפזורה הבדואית) מחייבת היכרות טובה של הצוות הרפואי עם היכולות התשתיתיות הקיימות.
בשנת 2024 התבצעו כ-35,000 ניתוחים, התקיימו כ-287,000 ביקורים במחלקה לרפואה דחופה וכ-100,000 אשפוזים בבית החולים.
במרפאות החוץ התקיימו כ-650,000 ביקורים.
בבית החולים כ-5,700 עובדים, בהם כ-1,000 רופאים, כ-2,200 אחיות, כ-900 עובדי מקצועות הבריאות וכ-1,000 עובדי מינהל ולוגיסטיקה.
המרכז הרפואי סורוקה הוא בית החולים בו שיעור הזיהומים הנרכשים בבית החולים הוא הנמוך ביותר בישראל, מזה מספר שנים ברציפות, בין בתי החולים הגדולים.
המחלקה לרפואה דחופה (חדר מיון) בסורוקה, עם היקף הפעילות הגדול בארץ (מעל רבע מיליון ביקורים בשנה), מובילה בין המלר"דים הגדולים בסקר שביעות רצון מטופלים שערך משרד הבריאות, ומובילה בין המלר"דים הגדולים בישראל בבדיקה שערך משרד הבריאות הכוללת פרמטרים שונים של שירות ואיכות.
יחידות הטיפול הנמרץ בסורוקה עם שיעור זיהומים בין הנמוכים בארץ.
חדר הלידה בסורוקה הוא הפורה ביותר במדינה עם מעל 17,000 תינוקות שנולדים בו בשנה.
המרכז הרפואי סורוקה צבר לאורך השנים ניסיון רב בניהול מצבי חירום שונים:
אירועים רבי נפגעים (אר"ן) – תאונות דרכים, רעידות אדמה, אירועי טרור וכו'
מצבי לחימה – בעתות לחימה בדרום (כדוגמת מבצע "צוק איתן"), גם המרכז הרפואי סורוקה, השוכן בלב העיר באר שבע, נתון לירי טילים, ונערך לתפקוד מלא תוך הבטחת המיגון למטופלים ולצוותים ולמתן השירות הרציף למאושפזים ולנפגעים.
אירועי החירום מנוהלים על ידי צוות ייעודי ומיומן בבית החולים, תוך שיתוף פעולה עם גורמים רבים בהתאם לאופי האירוע: צה"ל, משטרת ישראל, מד"א, פיקוד העורף, בתי חולים נוספים ועוד.
בבית החולים פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
המרכז הרפואי סורוקה הוא מרכז רפואי אוניברסיטאי המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במסגרת זו, צוות בית החולים שותף פעיל בהכשרת דור העתיד של הקלינאים והמנהלים במערכת הבריאות במקצועות השונים: רפואה, סיעוד, פיזיותרפיה, רפואת חירום, רוקחות, מעבדה רפואית, בריאות הציבור וניהול מערכות בריאות.
היקף הסטודנטים הלומדים בבית החולים מדי שנה עומד על כ-1,000. קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות של האוניברסיטה שוכן במתחם בית החולים.
בסורוקה מתבצעים מחקרים קליניים רבים, המאושרים על ידי ועדת הלסינקי במרכז הרפואי.
נכון לשנת 2025, בראש הוועדה עומד פרופ' איתן לוננפלד.
בסורוקה פועל מרכז למחקרים קליניים, המוביל ומקדם מחקרים עם עובדי בית החולים ועם עמיתים מחוץ לבית החולים – בארץ ובעולם, ובחלקם בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון.
מדי שנה מאושרים לביצוע כ-300 מחקרים חדשים בבית החולים, ומתפרסמים בספרות המדעית כ-500 מאמרים על מחקרים בעלי משמעות קלינית וניהולית.
המרכז הרפואי סורוקה מצוי בקהילה אותה הוא משרת, ופועל לפיתוח וקידום תוכניות לשיפור איכות החיים ובריאות הקהילה.
אנשי הצוות של המרכז הרפואי סורוקה לוקחים חלק בפעילויות רבות ומגוונות למען החברה בתוך כותלי בית החולים ומחוץ להם.
הפעילויות מותאמות לקהלי יעד שונים באוכלוסייה ההטרוגנית והמגוונת באזור - מארצות מוצא שונות, בני דתות שונות ומגוון גילים.
"רופא על הבר" – סדרת הרצאות של מומחי בית החולים לקהל הרחב בנושאים שונים.
"אושפיזין" – הרצאות של הצוות הרפואי במגוון תחומי רפואה לתלמידי תיכון וסיורים במחלקות שונות.
ליווי וסיוע לניצולי השואה – עובדים בסורוקה מקיימים ביקורים שבועיים בבתי ניצולי השואה, ומבקרים ניצולים המאושפזים.
עובדי סורוקה מתנדבים במועדוני ארגון "עמך" בתחומי פעילות שונים.
סורוקה במלחמות ישראל ובעיתות חירום
חיי המרכז הרפואי סורוקה שזורים בחייה של מדינת ישראל ובמלחמותיה מאז הקמתו.
סורוקה הוקם בשנת 1959 כדי לתת מענה לחיילים הנלחמים באזור הדרום.