tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חופש הפעולה שחיל האוויר השיג בשמי החזית אפשר לו לבצע ב-22 באוקטובר 441 גיחות תקיפה, המספר הגדול ביותר שביצע לאורך כל המלחמה.
התקיפות בוצעו נגד מטרות בפורט סעיד, קנטרה, אסמאעיליה, וממערב לתעלה בזירת הלחימה העיקרית ועל ציר התנועה בין קהיר לסואץ.
היו לכך השלכות מיידיות – בשיחה שקיים שר הביטחון עם מפקד החזית בשעה 14:00 אמר בר-לב לדיין: התקיפות המסיביות של חיל האוויר תרמו משמעותית להתמוטטות מערך ההגנה המצרי ממזרח לתעלה ולכניעתם של למעלה מ-5,000 חיילים מצרים, להתקדמות המהירה של כוחות צה"ל דרומה, ולהשלמת הכיתור של הארמייה השלישית ב-23 באוקטובר.
במשפט פלילי, מבצעים בצוותא הם שותפים לביצוע עבירה, שעושים פעולות ממשיות כדי לבצע את העבירה.
בשונה ממשדל וממסייע שנחשבים לשותפים עקיפים בעבירה, מבצע בצוותא הוא מי שנחשב לשותף ישיר בביצוע העבירה.
ההגדרה של השותפים לפעילות עבריינית כמבצעים בצוותא מאפשרת להתייחס לפעולה העבריינית בכללותה, ולא להתייחס אך ורק לפעולות הספציפיות שכל שותף נקט בהן.
גם מי שמעשיו כשלעצמם לא מוגדרים כעבירה פלילית יכול להיחשב כמבצע בצוותא של עבירה אם הוא נוטל בביצועה חלק ממשי.
בהלכות שבת, קיים הכלל "שניים שעשאוה פטורים", על פיו שניים שביצעו יחד אחת מל"ט מלאכות שבת, פטורים מעונש מן התורה, אם כי מלאכה זו עדיין אסורה, לפחות מדרבנן.
דין זה נדרש בתלמוד מהפסוק האמור בקורבן חטאת: .
רש"י כתב שטעם הפטור הוא משום 'דלאו אורחיה בהכי', כלומר שלא מקובל ששני אנשים מבצעים יחד מלאכה.
לפי זה ייתכן שהפטור קיים רק בהלכות שבת, בהם קיים עונש רק על מלאכת מחשבת, שבהגדרתה כלולה הדרישה שהמלאכה תתבצע כפי המקובל, ולא בשינוי.
מקרה המשמש כדוגמה לאבסורד שניתן להגיע אליו על פי ההגדרה של ביצוע בצוותא היה בהרשעתו של ברצח באנגליה בשנת 1952. בנטלי, שהיה אדם מעורער בנפשו, שהה במעצר משטרתי כאשר חברו כריסטופר קרייג ירה למוות בשוטר.
העילה להרשעתו של בנטלי ברצח הייתה האמירה שלו לקרייג לפני הרצח: , שפורשה כפעילות ממשית שלו לביצוע הרצח.
קרייג עצמו היה קטין ולכן נידון למאסר בלתי מוגבל "", אך בנטלי נידון לעונש מוות ונתלה.
המקרה של בנטלי עורר מחאה ציבורית רחבה, ובעקבותיה נקבעה הגדרה של ב-1957. לבסוף הביאה המחאה ל.
ב-1991 הוקרן הסרט המבוסס על סיפורו של בנטלי.
בשנת 1998 טוהר שמו של בנטלי והרשעתו ברצח בוטלה.
לאחר תיקון מס' 39 לחוק העונשין הוגדרו המבצעים בצוותא כך:
היסוד הנפשי הנדרש לביצוע בצוותא מורכב מכמה רכיבים: על המבצע בצוותא להיות מודע לחלקו בעבירה, לחלקם של המבצעים הנוספים ולמזימה העבריינית בכללותה.
ההבדלים בין מבצע בצוותא לצדדים אחרים לעבירה
ההבחנה בין מבצעים בצוותא לבין סוגים אחרים של צדדים לעבירה נדרשת כיוון שיש הבדלים בין הדין של מבצעים בצוותא לסוגים האחרים:
העונש על סיוע הוא עד מחצית מהעונש המקסימלי של העבירה, ואילו העונש על ביצוע בצוותא שווה לעונש המקסימלי של העבירה.
ביחס לעבירה נוספת לא מתוכננת שאחד מהעבריינים ביצע - יש הבדל ביסוד הנפשי המיוחס לשותפים לעבירה המקורית: מי שמוגדר כמסייע או כמשדל נחשב כרשלן, ואילו המבצע בצוותא נחשב כאדיש.
לדוגמה: כאשר צוות שודדים החליט לשדוד בנק, ובמהלך השוד אחד מהם רצח את השומר - השודדים שייחשבו למסייעים או למשדלים יואשמו בגרימת מוות ברשלנות, בעוד השודדים שייחשבו למבצעים בצוותא יואשמו ברצח.
בפסק דין שניתן בעניינו של הרב עוזי משולם, נקבע כי אין צורך בנוכחות פיזית של המבצע בצוותא במקום בו בוצעה העבירה.
המבחן העיקרי הוא מבחן השליטה הפונקציונלית: כיוון שגורל הביצוע כולו היה נתון בידיו של הרב משולם - הוא נחשב למבצע בצוותא.
בנוסף, עלתה בפסקת הדין דוקטרינת רב העבריינים, לפיה כאשר מדובר במי שעומד בראש הפירמידה של ביצוע העבירה - הוא ייחשב מבצע בצוותא גם אם לא ביצע אף מעשה בעצמו:
מבצע וולקן (22 באפריל – 6 במאי 1943) ומבצע סטרייק (6–12 במאי 1943) היו ההתקפות הקרקעיות האחרונות של כוחות בעלות הברית נגד הכוחות האיטלקיים והגרמנים בתוניס, קייפ בון, וביזרטה, האחיזה האחרונה של מדינות הציר בצפון אפריקה, במהלך המערכה בתוניסיה של מלחמת העולם השנייה.
כוחות בעלות הברית נחתו בצפון אפריקה הצרפתית ביולי 1942 ומאז נובמבר 1942 דחקה הארמייה השמינית הבריטית את כוחות הציר הרחק ממצרים ולרוחב לוב והותירה רק את תוניסיה בשליטת הציר.
גנרל-פלדמרשל ארווין רומל האמין שעמדת הציר בתוניסיה אינה ניתנת להחזקה, והוא המליץ על פינוי כל החיילים הגרמנים לאיטליה, שם האמין שהם יכולים להיות שימושיים יותר.
עצתו נדחתה על ידי אדולף היטלר.
מבצע פשתן של חילות האוויר של בעלות הברית ניתק את אספקת הציר לצפון אפריקה והשיג שליטה באוויר.
עם הצלחה של מבצע הגמול הימי, השליטה באוויר ובים תמנע כל פינוי בקנה מידה גדול של חיילי הציר לאיטליה.
הלחימה הקשה נגד יחידות גרמניות בהגנות ערוכות וחפורות היטב גרמה לאבדות רבות.
בהתקדמות לעבר תוניס, דיוויזיית הרגלים הבריטית הרביעית (חלק מהקורפוס הבריטי התשיעי) נתקלה בהתנגדות של ה-Fallschirmjager הגרמני (צנחנים) של דיוויזיית העילית 'הרמן גרינג'.
בקקטוס רחוק, חיל הרגלים הבריטי התמודד עם אש הגנתית נרחבת מצד צנחנים גרמנים מוסתרים היטב.טנקי צ'רצ'יל מגדוד הטנקים המלכותי ה-12 (חטיבת הטנקים ה-21), התקדמו ללא תמיכת חי"ר והטנקים הותקפו על ידי המגינים באמצעות בקבוקי תבערה ומוקשי נ"ט דביקים של טלר.
12 טנקים הושמדו ובמקרים מסוימים, צוותיהם חולצו מההריסות הבוערות על ידי הגרמנים.
ב-30 באפריל התברר שיש צורך בשינויים כדי להשיג הצלחה.
השלב האחרון המתוקן של המתקפה על תוניס זכה לשם הקוד סטרייק והושק שישה ימים לאחר מכן.
הורוקס קיבל את הפיקוד על הקורפוס התשיעי כדי לבצע את פריצת הדרך.
עבור הקרב תוגבר הקורפוס התשיעי ביחידות ותיקות של הארמייה השמינית הבריטית - דיוויזיית השריון ה-7 (בפיקודו של ג'ורג' ארסקין), הדיוויזיה ההודית הרביעית (פרנסיס טאקר), וחטיבת המשמר ה-201.
הדיוויזיה הבריטית ה-4 והדיוויזיה ההודית ה-4 היו אמורות לתקוף את הגנות האויב בחזית צרה, והדיוויזיות המשוריינות ה-6 וה-7 היו צריכות "לעבור" את הפער שנפתח וללכוד את הקרקע הגבוהה שישה קילומטרים ממערב לעיר.
בתמיכה במהלך הזה הקורפוס החמישי היה אמור ללכוד את ג'בל בו אוקאז כדי להגן על האגף השמאלי, והקורפוס האמריקאי השני היה אמור לכבוש את הקרקע הגבוהה ממזרח וממערב לצ'ואיגוי, את מעברי הנהר בטבורבה וג'דיידה, ולבסוף ביזרטה, ואילו הקורפוס הצרפתי ה-19 היה צריך לכבוש את Zaghouan.
המבצע החל בשעה 3 לפנות בוקר עם תנועת כוחות וריכוזי ארטילריה לעבר עמדות האויב.
ארבע מאות תותחים היו זמינים עבור החזית באורך .
תוך שעתיים נורו מעל 16,000 פגזים לתמיכה בדיוויזיה הבריטית הרביעית.
בתחילה הייתה תמיכה אווירית קלה זמינה מחיל האוויר הטקטי של צפון-מערב אפריקה עם כמה מפציצים בינוניים של חיל האוויר האסטרטגי של צפון-מערב אפריקה.
בסך הכל מפציצים, מפציצי קרב ומטוסי קרב ביצעו כמעט 2,000 גיחות ב-24 שעות.
בבוקר ה-7 במאי, דיוויזיות השריון ה-6 וה-7 "נתקלו רק בהתנגדות מפוזרת".
חטיבת השריון ה-26 הגיעה אל מול תוניס עד אחר הצהריים.
סיורים של הדרבישייר יואומנרי ה-1 וההוסארים ה-11 הגיעו למרכז תוניס בסביבות השעה 16:00. לאחר מכן הצטוותה הדיוויזיה המשוריינת ה-6 לעצור עמדות הגנה של האויב לפני חצי האי קייפ בון.
באותו יום, הארמייה הבריטית הראשונה (לוטננט-גנרל קנת' אנדרסון), כבשה את תוניס וחיילים אמריקאים הגיעו לביזרטה.
הקורפוס האמריקאי השני, בפיקודו של מייג'ור גנרל עומר בראדלי, כיתר את המגנים האחרונים באנפידוויל, וסיים את מאמץ הציר בצפון אפריקה.
המפקד הגרמני, הגנרל הנס-יירגן פון ארנים, נכנע לבסוף ב-12 במאי.
ב-13 במאי, כל כוחות הציר שנותרו בתוניסיה, בפיקודו של המרשל ג'ובאני מסה, נכנעו ללא תנאי.
מסה, באישורו של מוסוליני, ניסה לנהל משא ומתן על "כניעה בכבוד" ביום הקודם, אך הדבר נדחה.
מוקדם יותר בבוקר הוא הועלה לדרגת מרשל אך בעלות הברית לא הסכימו לשום דבר מלבד כניעה ללא תנאי ואיימו לחדש את התקפותיהן, שנעצרו יום קודם לכן.
בשעה 12:20 מסה נתן את הפקודות.
הוא והמפקד הגרמני הנותר, קורט פון ליבנשטיין, נכנעו מאוחר יותר באותו יום.
עד סיום המבצע, כמעט 240,000 חיילים גרמנים ואיטלקים נלקחו בשבי.
מבצעי הציפורים הם סדרה של פשיטות משולבות שביצעו חיל האוויר הישראלי וסיירת מטכ"ל בעומק מצרים לאיסוף מודיעין.
בתגובה, העלתה ישראל כוננות ותגברה כוחותיה בגבול מצרים.
ראש אמ"ן מאיר עמית הצליח לשכנע את ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול בחשיבות המבצעים ולהקצות לפרויקט תקציב יוצא דופן אז של שני מיליון דולרים.
רוב מבצעי הציפורים תוכננו על ידי אברהם ארנן (מייסדה של סיירת מטכ"ל ומפקדה הראשון) אשר קיבל על כך את פרס ביטחון ישראל.
תכנון המבצעים החל ב-1960, צוות המשימה בפיקודו של שמיל בן צבי כלל את יחיאל אמסלם וחיים שילוח.
שלבי התכנון התמקדו בזיהוי תוואי קווי התקשורת העיליים והתת קרקעיים במצרים, ולימוד טכניקות ההתחברות לקווי תקשורת בהדרכת טכנאי התקשורת של דואר ישראל.
בלילה שבין ה-10 ל-11 באוגוסט 1963 הוטס מסוק סיקורסקי S-58 של טייסת 124 שנשא ציוד מיוחד למצרים, המסוק טס בגובה נמוך (20 מטר מהקרקע) כדי לחמוק ממערכות המכ"ם המצריות.
כשהגיע ליעד הנחית כוח של סיירת מטכ"ל בפיקודו של אהוד ברק, לאחר שהכוח השלים את משימתו הוחזר לחפ"ק שהוקם סמוך לגבול אותו חצה ב-02:53 בלילה.
המבצע הוכיח את ההתכנות להנחית כוח וציוד מבצעי הרחק בעומק שטח האויב ולהחזירו בשלום, בפועל מעבר לטיסה והנחתה בשטח – לא בוצעה ככל הנראה על ידי אנשי סיירת מטכ"ל פעילות מבצעית של ממש.
המבצע זכה לשם מבצע חלוץ בשל שהיה החלוץ בסדרה של מבצעים דומים שבאו בעקבותיו.
במהלך המבצע התעכב כוח הסיירת מסיבה לא ידועה וכתוצאה מכך התעכב גם הפינוי, באותו הלילה ערפל כבד שירד צמצם את שדה הראייה ופגע ביכולות ההתמצאות של צוות המסוק מה שכמעט גרם להתרסקות שלו.
מטרת המבצע הייתה למנוע תקלות מהסוג שאירעו בפרשת רותם, המבצע נקרא מבצע שרקרק.
בלילה שבין ה-20 ל-21 בפברואר 1967, חצי שנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, נערך המבצע האחרון בסדרת המבצעים בו הוטס מסוק סופר פרלון של טייסת 114 למצרים שם הנחית כוח של סיירת מטכ"ל שביצעה משימה מודיעינית.
בנוסף לארבעת מבצעים אלו אירעו שני מבצעים נוספים - מבצע שלדג ומבצע נקר, שני מבצעים אלו היו בעל אופי דומה ובסדר גודל קטן.
מלבד מבצע חלוץ, כל מבצעי סדרת הפשיטות קרויים אחר משפחות עופות שונות - שרקרקיים, כחליים, שלדגיים, נקרים וירגזיים.
לאחר כל מבצע הוענקו למשתתפיו עיטורי המופת או את צל"ש הרמטכ"ל שחלקם הומרו לעיטורי מופת על ידי הוועדה הצה"לית.
מבצר בואה-דו-פור הוא אחד ממבצרי קו מאז'ינו שהוקמו בצפון מזרח צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המבצר הופגז על ידי הגרמנים במהלך כיבוש צרפת במאי 1940 אך לא נכבש.
לאחר המלחמה נמכר המבצר לעמותת מורשת היסטורית ששיפצה את המקום ופתחה אותו לביקורים.
הדוקטרינה הצבאית של הגנה סטטית, שעמדה מאחורי בניית קו מאז'ינו, התקיימה בצרפת עוד ב כשסבסטיאן דה וובאן בנה את ביצורי וובאן.
צרפת המשיכה לדבוק בדוקטרינה זו גם בשלהי המאה ה-18, כשבעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, הקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר שעל אף שהיו כבר מיושנים במלחמת העולם הראשונה, לקחו חלק במערכה זו וחלקם אף נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.
ב-1920, לאחר המלחמה, המשיכו הצרפתים לדבוק בדוקטרינת ההגנה הסטטית כשהחלו לתכנן את קו מאז'ינו.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר בואה-דו-פור היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
עקרונות בניית מבצרי קו מאז'ינו
מבצרי הקו נבנו לרוב לפי עקרונות שהתוותה ועדת CORF והם כללו:
מרחקים בין המבצרים המאפשרים הגנה הדדית בירי ארטילרי
עמדות חיל רגלים בין המבצרים המרכזיים
מרחק בין הכניסה למבצר והאזור המנהלי לאזור המבצעי כדי למנוע חדירת אויב לאזור המבצעי
חלוקה לבלוקים כשכל בלוק כלל שילוב של תותחים, מקלעים ותצפיות (בהתאם להגדרתו כבלוק ארטילריה, רגלים או משולב).
המבצר נבנה במחוז גראנד אסט כ-2.5 ק"מ מדרום מזרח לעיירה וילר .
לב המבצר היה בלוק לחימה מורחב שהחליף שלושה בלוקים מקוריים.
בלוק זה כלל את האלמנטים הבאים:
בלוק הפונה לכוון מזרח וכולל שתי מצדיות למקלעים כפולים ומצדית לתותח נ"ט 47 מ"מ .
בלוק הפונה מזרחה וכולל מצדית משולבת למקלע כפול ולתותח נ"ט 47 מ"מ, מצדית נוספת למקלע כפול ושני מצדיות למרגמות 82 מ"מ .
מצדית הפונה מערבה לשמירה על הכניסה שכוללת מקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ.
צריחים בחלק העליון של המבצר שכללו צריח מקלע בודד, שלושה צריחים המשלבים עמדת מקלע ועמדת תצפית ועמדת תצפית שכללה פריסקופ.
בחלק התחתון של המבצר, בעומק 30 מטר, נמצאו מערכות השירות של המבצר שכללו תחנת כוח של שני גנרטורים, מגורי חיילים, מחסני מזון, מטבח, מערכות אוורור וסינון ועוד.
המבצר היה חלק מסקטור מבצרי קרון .
במקור תכנן ה-CORF לבנות מבצר ליחידות ארטילריה שהיה אמור לכלול חמישה בלוקי לחימה ושתי כניסות נפרדות לתחמושת וחיילים (בהתאם למודל של מבצרים אחרים).
בפועל נבנה במקום בלוק אחד מורחב (איחוד של שלושה בלוקים מקוריים) עבור יחידת חיל רגלים.
בניית המבצר הושלמה ב-1931 ומספרו היה A5 והוא הוקם בין מבצר מובה-בואה – A4 ו-מבצר בראאן – A6.
עם סיום הבניה הוצבו במקום כ-140 חיילים וקצינים מרגימנט המבצרים ה-149.
במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה המבצר שותף בהגנה על גבול צרפת במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
החל מ-12 במאי 1940 ספג המבצר ירי ארטילרי של תותחי 150 מ"מ גרמנים שגרמו לו לנזקים (שתוקנו במהלך הלילות), הרסו את עמדת הפריסקופ ופצעו את התצפיתן.
במקביל סייע המבצר באש ארטילרית לירי שנורתה על הגרמנים ממבצרי לטירמון A3 ובראאן A6. הירי הארטילרי מהמבצר ועליו נמשך במהלך מאי כשב-30 במאי הצליחו הגרמנים להתקדם ולכבוש את הכפר השכן וילר .
ביוני 1940 החלה נסיגה של חיילים צרפתים מעמדות הרגלים שהגנו על המבצר.
נסיגה זו איפשרה לגרמנים לרכז את האש על המבצר עצמו וחילופי האש נמשכו עד חתימת הסכם שביתת הנשק ב-27 ביוני 1940. הסכם זה אילץ את חיילי המבצר להיכנע.
בתקופת הכיבוש הגרמני לא מצאו הכובשים שימוש במבצר ופירקו את רוב הציוד ממנו.
ב-1951, לאחר תום המלחמה, שיפץ צבא צרפת את מבצרי קו מאז'ינו כחלק מההערכות למערכה נגד ברית ורשה, במסגרת המלחמה הקרה.
כשהתפוגג החשש של צרפת מפלישת ברית המועצות ועם פיתוח הנשק הגרעיני שלה ירדה חשיבותו של קו מאז'ינו והמבצרים ננטשו.
בעקבות החלטת הנטישה החלה ממשלת צרפת בתהליך למכירת המבצרים לידיים פרטיות.
ברוב המקרים היו אלו איכרים שרכשו את השטחים למטרות עיבוד חקלאי של פני הקרקע ובחלק קטן מהמקרים התארגנו אגודות פרטיות שרכשו את המבצרים לצורכי שימור מורשתם.
מבצר בואה-דו-פור היה בין המבצרים שנמכרו לעמותות היסטוריות כשב-1990 הוא נרכש על ידי עיריית "VILLERS LA MONTAGNE" שהעניקה אותו לעמותת שימור היסטוריה.
ב-1992 שיפצה העמותה את המבצר ופיתחה את סביבתו.
במסגרת השיפוץ שוחזרו המבנים והציוד שבתוך המבצר ולאחר סיומו נפתח המבצר לביקורי תיירים.
מבצר אומס הוא אחד ממבצרי קו מאז'ינו שהוקמו בצפון מזרח צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המבצר יועד ליחידות רגלים וכלל שלושה בלוקים מבצעיים כששניים פנו מזרחה ואחד מערבה.
ב, במאי 1940, היה המבצר מחוץ לזירת הקרבות העיקרית של צרפת מול הגרמנים אך ביוני 1940, עם הרחבת ראש הגשר הגרמני, היה המבצר מעורב בלחימה ופתח בירי מקלעים כדי למנוע תנועת גרמנים.
חיילי המבצר נאלצו להיכנע לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
לאחר המלחמה היה המבצר בשימוש ברית נאט"ו ובהמשך ננעל.
ב-1970 נמכר המבצר לגורם פרטי שהוציא ממנו את כל הציוד והזניח אותו.
צרפת המשיכה לדבוק בדוקטרינה זו גם בשלהי המאה ה-18, כשבעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, הקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
ביצורים אלו לקחו חלק במלחמת העולם הראשונה וחלקם אף נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר אומס היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
מבצרי הקו נבנו לרוב לפי העקרונות שהתוותה ועדת CORF והם כללו:
מבצר אומס נמצא כ-1.3 ק"מ ממזרח לכפר אומס במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט בצפון מזרח צרפת מול גבול לוקסמבורג.
המבצר נבנה בחלקו המזרחי של סקטור מבצרי קרון .
המבצר מוספר כ-A7 ובהתאם לעקרונות ועדת CORF נבנה כך שהוגן על ידי אש תותחים ממבצר בראאן A6 וממבצר רושונווילה A8.
כמו רובם של מצברי קו מאזינו תוכנן מבצר אומס לכלול שלושה חלקים: כניסה מבוצרת, מערכת שירות תת-קרקעים ובלוקי לחימה מוגנים לארטילריה ורגלים.
בפועל לא נבנתה כניסה נפרדת ואחד הבלוקים הפך לכניסה.
מערכות השירותים התת-קרקעיות של המבצר כללו מגורי חיילים, מחסני מזון וציוד, מצבורי תחמושת, מערכות סינון וטיהור אוויר, תחנת כוח ומכלי מים ודלק.
המערכות התת-קרקעיות חוברו בעזרת מנהרות.
במקור תוכנן מבצר אומס לכלול שמונה בלוקים כשמתוכם שלושה יועדו לארטילריה וחמישה לחיילי רגלים.
בפועל נבנו רק שלושה בלוקים עבור חיילי רגלים:
בלוק 1 פנה מערבה וכלל צריח למקלע כפול וצריח נוסף למקלע ועמדת תצפית.
בלוק זה שימש גם כשער הכניסה למבצר.
בלוק 2 פנה מזרחה וכלל צריח מקלע כפול ועוד שני צריחים שכל אחד מהם יועד למקלע ועמדת תצפית.
בלוק 3 פנה מזרחה וכלל חרכי ירי משולבים עבור מקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ, עמדה למקלע כפול ושני צריחים משולבים כשכל אחד כלל מקלע ועמדת תצפית.
תוכניות המבצר אושרו ב-1930 ובנייתו הושלמה ב-1931. כאמור, המבצר תוכנן ל-8 בלוקי לחימה כששלושה בלוקי רגלים תוכננו לשלב א' וחמישה בלוקים נוספים תוכננו לשלב ב' (שלא יצא לפועל).
בסיום הבניה הוצבו במקום 112 חיילים ושלושה קצינים מרגימנט הרגלים ה-128.
במאי 1940, במהלך פלישת גרמניה לצרפת היה המבצר מחוץ לזירת הלחימה העיקרית.
ביוני 1940, עם הרחבת ראש הגשר הגרמני, החלה פעילות צבאית נגד המבצר.
ב-19 ביוני הציבו הגרמנים תותח נ"ט 47 מ"מ מול המבצר והחלו להפגיז את בלוק 3. אש ארטילרית ממבצר בראאן פגעה בתותח והפסיקה את האש.
בהמשך ניסו הגרמנים להתקדם לאורך מסילת רכבת סמוכה ונבלמו באש מקלעים מהמבצר.
ב-22 ביוני נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת אך חלק ממבצרי סקטור קרון סירבו להניח את נשקם ופתחו במשא ומתן עם הגרמנים על תנאי הכניעה.
ב-23 ביוני התקדמו הגרמנים ובודדו את המבצר.
ב-24 ביוני נכנסו הגרמנים לעיירה אומס, בגבו של המבצר, וחיילי המבצר ירו על העיירה.
ב-27 ביוני נכנעו חיילי המבצר לגרמנים (יחד עם חיילי מבצרי בראאן, בואה-דו-פור ומובה-בואה).
לפני כניעתם חיבלו חיילי המבצר בכלי הנשק שלהם.
בניגוד לרוב מבצרי קו מאז'ינו, הגרמנים לא השתמשו במבצר.
ב-1944, במהלך שחרור צרפת, השתמשו כוחות בעלות הברית במבצר ובמצדיות מסביבו לבדיקת כלי נשק חדשים.
ב-1951, לאחר תום המלחמה, שיפץ צבא צרפת חלק ממבצרי קו מאז'ינו במסגרת המלחמה הקרה וההערכות למערכה נגד ברית ורשה.
בתחילת שנות ה-70 החל צבא צרפת בתהליך העברת מבצרי הקו לידיים פרטיות כשברוב המקרים נקנו המבצרים על ידי אנשים פרטיים שרצו לעבד את השדות שהקיפו את המבצרים אך במספר מקרים הועברו מבצרים לידי עמותות מורשת ששיפצו את המבצרים ופתחו אותם לביקורי תיירים.
ב-1973 היה מבצר אומס הראשון בקו מאז'ינו שהוצע למכירה לגורמים פרטיים.
הרוכשים הוציאו את כל הציוד מהמבצר, נעלו את דלתותיו ולא תיחזקו אותו.
בעקבות הזנחה זו כוסו הבלוקים בצמחייה וכיום קשה לזהות אותם על פני הקרקע.
בדיקות הראו שבמבצרי קו מאז'ינו שהוזנחו נפגע האיטום החיצוני ומי גשם חלחלו לתוך המבצרים והציפו את החלקים התת-קרקעיים הנמוכים.
נמצא שבמבצר אומס היה הנזק לקירות חמור יותר עקב קרבתו למחצבה שהעבודות בה גרמו לתזוזות בקרקע ולהיסדקות קירות המבצר.
מבצר אימרהוף הוא מבצר בינוני שנבנה כחלק ממבצרי קו מאז'ינו על גבולה של צרפת עם מדינת לוקסמבורג.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לצרפת דרך בלגיה ועקפו את רובו של קו מאז'ינו.
מבצר אימרהוף לא השתתף במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע עם כניעת צרפת.
במאה ה-21 הועבר המבצר לאחריותה של עמותה לשימור מורשת ששיפצה את תכולתו וסביבתו ומאפשרת ביקורים בו.
הדוקטרינה הצבאית שעמדה מאחורי בניית קו מאז'ינו הייתה של הגנה סטטית.
גישה זו התקיימה בצרפת עוד מהמאה ה-17 כשסבסטיאן דה וובאן בנה את ביצורי וובאן.
צרפת המשיכה לדבוק בדוקטרינה זו גם בשלהי המאה ה-19, כשבעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, הקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
על אף שמבצרים אלו היו כבר מיושנים במלחמת העולם הראשונה הם לקחו חלק במערכה זו וחלקם אף נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.
ב-1920, לאחר המלחמה, המשיכו הצרפתים לדבוק בדוקטרינת ההגנה הסטטית כשתכננו את קו מאז'ינו.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר אימרהוף היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
חלוקה לבלוקים כשכל בלוק כלל שילוב של תותחים, מקלעים ותצפיות (בהתאם להגדרתו כבלוק ארטילריה, רגלים או משולב)
המבצר נבנה בסמוך לחוות אימרהוף, ממנה קיבל את שמו, לייד העיירה אטאנז'-גרנד שבמחוז מוזל, חבל גראנד אסט.
המבצר היה חלק מסקטור מבצרי טיונוויל שהגן על טיונוויל ובירת מחוז מוזל, מץ.
המבצר קיבל את המספר A10 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצר מולבאנז' A9 שממערב וממבצר סטריש A11 שממזרח לו.
בסביבת המבצר נבנו מספר מצדיות לחיל רגלים להגן על המרווחים בין המבצרים הגדולים.
על אף ששמו הרשמי של המבצר היה אימרהוף, החיילים ששירתו בו כינו אותו "מבצר טיברוס" על שם מרטיר קדוש נוצרי בשם "טיבורטיוס".
כמו רבים ממבצרי קו מאז'ינו נחלק מבצר אימרהוף לשלושה חלקים:
שער הכניסה שנבנה בחלקו הדרום מערבי של המבצר.
בניגוד למבצרים רבים בקו מאז'ינו בהם נבנו שני שערים: שער הכנסת תחמושת ושער כניסת חיילים, במבצר אימרהוף נבנה רק שער אחד משולב.
הסיבה לכך הייתה שהתותחים שהותקנו במבצר היו בקוטר קטן יחסית (81 מ"מ) ולכן התחמושת שנדרשה הייתה קלה ולא היה צורך בשער מיוחד בשבילה.
בהתאם לכך גם לא הותקנה רכבת חשמלית להובלת מטענים.
בשער הותקנו מספר מערכות נשק כדי להגן עליו שכללו מקלע כפול, תותח נ"ט 47 מ"מ, עמדת מקלע בודד, שני רומי רימונים ושתי צריחים משולבים למקלע ולתצפית .
מערכות השירות נבנו במנהרות בעומק של 30 מטר מתחת לפני הקרקע וניתן היה להגיע אליהן במדרגות או במעליות.
מערך השירות התת-קרקעי כלל מגורי חיילים וקצינים, מטבח, מחסן מזון, שירותים, מרפאה, מכלי מים וסולר, מתקני אוורור וסינון אוויר, מחסני תחמושת ותחנת כוח של שני גנרטורים.
בלוקי הלחימה כללו שלושה בלוקים:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מתרומם דגם 1935 ושני צריחים משולבים לתצפית ולמקלע .
בלוק 2 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מתרומם ושני צריחים משולבים לתצפית ולמקלע .
בלוק 3 היה בלוק משולב לרגלים ולארטילריה שכלל צריח לשתי מרגמות 81 מ"מ מדגם 1932 , מצדית למקלע כפול וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
המבצר נבנה בשנים 1930–1935. בניגוד לרוב מבצרי קו מאז'ינו, שחלקם התת-קרקעי נחפר מתחת לאדמה, במקרה של מבצר אימרהוף האדמה הוסרה, המבצר נבנה כשהוא חשוף ואז כוסה באדמה.
בכל סביבת המבצר נפרשו חוטי תיל דוקרניים כדי לעצור הסתערות חיילי רגלים.
את שרידי חוטי התייל ניתן לראות גם כיום.
לאחר סיום הבנייה הוצבו במקום כ-200 חיילים מרגימנט הרגלים ה-168 ומרגימנט ארטילריית המבצרים ה-151.
במאי 1940 החלה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בפלישת גרמניה לשטחה של צרפת דרך בלגיה תוך עקיפת רובם של מבצרי קו מאז'ינו.
מבצר אימרהוף, שהיה מרוחק מראש הגשר הגרמני מול הארדנים ומאזור הקרבות, לא השתתף במערכה זו למעט אש ארטילרית שנורתה עליו ב-14 ביוני וגרמה למותו של חייל אחד.
ב-22 ביוני נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת לפיו על חיילי המבצרים להניח את נשקם.
בחלק מהמבצרים עיכבו המפקדים את הכניעה כדי לשאת ולתת על תנאי כניעה משופרים.
כך, בסופו של דבר נכנעו חיילי המבצר רק ב-30 ביוני 1940.
לאחר שחרור צרפת וסיום המלחמה נמצא שבתקופה בה היה המבצר תחת כיבוש גרמני הייתה הפגיעה בו מינימלית ורוב הציוד היה במצב תקין.
בתקופת המלחמה הקרה חששה צרפת ממתקפה של חברות ברית ורשה על מדינות מערב אירופה לכן הפכה רבים ממבצרי קו מאז'ינו למחנות צבא ולעמדות תותחים.
לאחר פיתוח הנשק הגרעיני בצרפת ירד החשש ממתקפה מהמזרח ולאור עלויות תיחזוק המבצרים החל צבא צרפת למכור את המבצרים בשוק הפרטי.
ברוב המקרים היו הרוכשים איכרים שרצו לעבד את האדמות שמעל המבצר.
במספר מקרים היו אלו עמותות שימור מורשת שרכשו את הזכויות על מבצרים ושיפצו אותם לטובת ביקורים של הציבור.
בתחילת המאה ה-21 הועבר המבצר והקרקע שמעליו לידי אגודה בשם "טיברוס" הפועלת בחסות המועצה העירונית של אטאנז'-גרנד .
בשנים שלאחר מכן פעלו מתנדבי האגודה לשקם את המבצר ותכולתו.
בין השאר הצליחו להשמיש את מערכות החשמל ולהפעיל את הגנרטורים וכן להפעיל את מערכות טיהור האוויר.
לאחר שיקום המערכות הבסיסיות פנו אנשי האגודה לשיקום הצריחים והצליחו לשקם את המנגנון המעלה והמוריד של אחד הצריחים.
הביקור במבצר אפשרי תמורת תשלום ובתיאום עם הנהלת האגודה.
מבצר בואה-קאר הוא מבצר מדגם קטן שנבנה כחלק מקו מאז'ינו, על גבולה של צרפת עם מדינת לוקסמבורג.
מבצר בואה-קאר לא השתתף במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע לגרמנים עם כניעת צרפת.
המבצר, שכלל רק בלוק לחימה אחד, נבנה באופן שונה מרוב מבצרי קו מאז'ינו בכך שלא נחפר לעומק האדמה ולא התקיימה בו הפרדה ברורה בין הכניסות אליו לבין בלוקי הלחימה.
ב-1989 החלה לפעול עמותת שימור מקומית כדי לשפץ מספר ממבצרי קו מאז'ינו וביניהם מבצר בואה-קאר.
במסגרת הפרויקט שופץ ושוקם המבצר בחלקו החיצוני והפנימי והוא משמש כיום כמוזיאון הפתוח לציבור.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר בואה-קאר היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר הוא חלק "ממבצרי גזרת טיונוויל" ונמצא כק"מ ממזרח לכפר בוסט , מחוז מוזל שבחבל גראנד אסט וממערב לנהר המוזל.
המבצר קיבל את המספר A12 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצרים בסביבתו כמו מבצר מולבאנז' A9, מבצר סטריש A11, מבצר קובנבוש A13, מבצר גלגנברג A15 ומבצר מטריש A17.
בסביבת המבצר נבנו מספר מצדיות לחיל רגלים להגן על המרווחים בין המבצרים הראשיים.
המבצר יועד לחיילי רגלים והיה בנוי כיחידה אחת, בת שתי קומות, שכללה:
בצידו המערבי של המבצר, שם היה גם פתח הכניסה, היו חרכי ירי עבור שני מקלעים כפולים ותותח נ"ט 47 מ"מ מודל 1934
צידו המזרחי של המבצר (הפונה לחזית) היה גם הוא מצויד בחרכי ירי עבור שני מקלעים כפולים ותותח נ"ט 47 מ"מ כשבחלקו העליון של המבנה הותקן צריח נע למקלע מודל 1935 וארבעה צריחים משולבים למקלע ותצפית .
אחד מצריחים אלו צויד בפריסקופ.
המבצר צויד בשני מנועים וגנרטורים שסיפקו חשמל לתאורה ולצריחים המתרוממים וכן כלל מחסנים, מגורי חיילים, מטבח, חדר אוכל ועוד.
"ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) ביקרה במקום ב-1930 והחליטה על בניית המבצר.
הבנייה נמסרה לקבלן דגיין-דובואה (Degaine-Dubois), נמשכה בשנים 1931–1935 ועלתה כ-10 מיליון פרנק.
עם סיום הבנייה הוצבו במקום 91 חיילים מרגימנט הרגלים ה-168 .
המבצר עצמו כלל רק 52 מיטות לכן הצבא העמיד לרשות חיילי המבצר מחנה צבאי סמוך כדי לישון בנוחיות ולהנות משירותי המחנה.
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים ב ופלשו לצרפת דרך הארדנים כדי לעקוף את הביצורים החזקים של קו מאז'ינו.
מהלך זה הביא לכך שרק המבצרים באגף הצפוני של קו מאז'ינו לקחו חלק במערכה.
מבצר בואה-קאר, שהיה רחוק מראש הגשר הגרמני, לא לקח חלק במערכה ובסופו של דבר, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני, נכנעו חייליו והלכו לשבי גרמני.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נמצא שבתקופה בה היה המבצר תחת כיבוש גרמני הייתה הפגיעה בו מינימלית ורוב הציוד נשמר במצב תקין.
ב-1989 הוקמה עמותת מורשת בשם "עמותת A15" לשימור מבצר גלגנברג A15. עם הזמן הרחיבו מתנדבי העמותה את עבודות השימור למבנים נוספים השייכים לקו.
ב-2007 התאחדה העמותה עם עוד שתי עמותות שימור מקומיות והעמותה המאוחדת נקראת "עמותת קו מאז'ינו של קטנום וסביבתה" (Ligne Maginot de Cattenom et Environs).
מבצר בואה-קאר נכלל בתוכנית השימור של העמותה המאוחדת.
לפי אתר העמותה היא מטפלת בשיקום תשעה מבצרים ומצדיות וכן יצרה שביל הליכה המחבר את המבנים.
במסגרת שיקום מבצר בואה-קאר הוחזרו לשימוש המנועים והגנרטורים המספקים כיום את האנרגיה למערכות השונות.
כמו כן שוקם ונצבע מחדש הציוד המכני ונאטם החלק החיצוני של המבנה בפני גשם.
מבצר בודרום הוא מבצר היסטורי השוכן בדרום־מערב טורקיה בעיר הנמל בודרום.
במבצר נמצאת טירה שנבנתה החל משנת 1402 על-ידי אבירי מסדר יוחנן הקדוש (ההוספיטלרים) בשם טירת פטרוס הקדוש או פטרוניום, במאמץ בין־לאומי, ומכילה ארבעה מגדלים הידועים כמגדל האנגלי, הצרפתי, הגרמני והאיטלקי, הקרויים על שם האומות שהיו אחראיות לבנייתם.
הקפלה נבנתה סביב שנת 1407 והחומות הראשונות הושלמו בשנת 1437. המבצר נכבש על-ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1523; הקפלה הוסבה למסגד ונוסף לה מינרט.
לאחר שנותר ריק לאחר מלחמת העולם הראשונה, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הפך המבצר למשכנו של מוזיאון בודרום לארכאולוגיה תת-ימית.
משנת 2016 נכלל המבצר ברשימה המועמדים לקבלת התואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בטורקיה.
נוכח התבססותה של הסולטנות העות'מאנית, נזקקו אבירי מסדר ההוספיטלרים, שמפקדתם שכנה באי רודוס, למעוז נוסף ביבשת.
המאסטר הגדול פיליבר דה נייאק (1396–1421) זיהה אתר מתאים מול האי קוס, שבו כבר הוקם מבצר בידי המסדר.
מיקומו של האתר היה במקום שבו שכנה מצודה עוד בשנת 1110 לפנה"ס, וכן מצודה סלג'וקית קטנה מן המאה ה־11. אותו כף יבשתי נחשב גם למיקומו של ארמון מאוזולוס, מלכה המפורסם של קאריה.
ביומן מסעותיו ארלס בולו אליוט אתר זה כארמון מאוזולוס בוודאות מוחלטת.
תיאור זה נכתב בשנת 1840.
בניית הטירה החלה בשנת 1404 בפיקוחו של האביר והאדריכל הגרמני היינריך שלגלֶלהוֹלט.
על פי צו אפיפיורי משנת 1409 הובטח לעובדי הבנייה מקום שמור בגן עדן.
לצורך חיזוק הטירה נעשה שימוש באבן געשית ירקרקה ומסותת, בעמודי שיש ובתבליטים שנלקחו מן המאוזוליאום שבהליקרנסוס הסמוך.
החומות הראשונות הושלמו בשנת 1437. הקפלה הייתה בין המבנים הפנימיים הראשונים שהושלמו (כנראה בשנת 1406).
היא כוללת אולם מרכזי קמור ואפסיס.
הקפלה שוקמה בסגנון גותי על ידי אבירי מלטה הספרדים בשנים 1519–1520 ושמותיהם מופיעים על שתי אבני פינה בחזית.
ארבע עשרה בורות לאיסוף מי גשם נחשפו בסלעים מתחת לטירה.
לאבירים מכל לשון של המסדר היה מגדל משלהם, וכל אחד מהם בסגנון משלו.
כל קבוצת אבירים, בראשות בייליף Bailiff (מושל, נציג של אדון או קיסר, אחראי על ניהול הקבוצה), הייתה אחראית על התחזוקה וההגנה של חלק מסוים מהממבצר ועל גיוס מספק של אבירים וחיילים לשם כך.
היו שבעה שערים שהובילו לחלקו הפנימי של המבצר.
המעברים המובילים אל השערים היו מלאים בפיתולים ועיקולים.
תוקפים פוטנציאליים לא יכלו למצוא מחסה מפני החצים, האבנים או הקליעים שעמדו על החומות שנאלצו להתמודד עמם.
האבירים הציבו מעל השערים ועל החומות מאות סמלי אצולה מצוירים ותבליטי אבן מגולפים.
מאתיים ארבעים ותשעה עיצובים נפרדים עדיין שרדו, ובהם סמלי אצולה של האדונים הגדולים, מפקדי המבצר, מדינות, וסמלי אצולה אישיים של אבירים ודמויות דתיות.
בנייתו של המגדל האנגלי בן שלוש הקומות הושלמה בשנת 1413. דלת אחת נפתחת צפונה, אל חלקו הפנימי של המבצר, ואילו הדלת השנייה מובילה אל החומה וסוללת הביצורים המערבית.
הגישה אל מגדל זה התאפשרה אך ורק באמצעות גשר מתרומם.
החזית המערבית מציגה תבליט אבן עתיק של אריה.
בשל תבליט זה כונה המגדל גם בשם „מגדל האריה".
מעל דמות האריה ניתן לראות את סמל האצולה של הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
במשך למעלה ממאה שנה נותר מבצר פטרוס הקדוש המבצר השני בחשיבותו של מסדר ההוספיטלרים.
הוא שימש מקום מקלט לכלל הנוצרים באסיה הקטנה.
הטירה הותקפה עם עלייתה של האימפריה העות'מאנית, תחילה לאחר נפילת קונסטנטינופול בשנת 1453 ושוב בשנת 1480 בידי הסולטאן מהמט השני.
ההתקפות נהדפו בידי אבירי מסדר יוחנן הקדוש.
בשנת 1482 מצא הנסיך ג'ם סולטאן, בנו של הסולטאן מהמט השני ואחיו של הסולטאן באיזיט השני, מקלט בטירה, לאחר כישלונו להוביל מרד נגד אחיו.
כאשר אבירי המסדר החליטו לבצר את הטירה בשנת 1494, הם עשו שימוש חוזר באבנים שנלקחו מן המאוזוליאום.
החומות הפונות אל היבשה עובו כדי לעמוד בפני עוצמת ההרס ההולכת וגוברת של התותחים.
החומות הפונות אל הים נותרו דקות יותר, שכן למסדר לא היה כמעט ממה לחשוש מהתקפה ימית בזכות צי המלחמה החזק שעמד לרשותו.
המאסטר הגדול פבריציו דל קארטו (1513–1521) בנה מגדל עגול כדי לחזק את צדה היבשתי של המצודה.
סר תומאס דוקוורה מונה למפקד הטירה בשנת 1499.
בין השנים 1505 ל־1507 שולבו בטירה, לצורכי עיטור, מעט הפסלים מן המאוזוליאום שלא נופצו ולא נשרפו לצורך הפקת סיד.
אלה כללו שנים־עשר לוחות של סצנות אמזונומכיה (קרבות בין אמזונות ליוונים), גוש אבן יחיד של קנטאורומכיה, כמה פסלי אריות עומדים ופסל אחד של נמר דוהר.
עם העימות מול ההתקפה מצד הסולטאן סולימאן המפואר, הורה פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם, המגיסטר הגדול של מסדר ההוספיטלרים, לחזק את הטירה פעם נוספת.
חלקים ניכרים מן השרידים שנותרו מן המאוזוליאום נותצו ושימשו כחומרי בנייה לביצור הטירה.
עד שנת 1522 הוסרו כמעט כל אבני המאוזוליאום ממקומן המקורי.
ביוני 1522 תקף הסולטאן סולימאן המפואר את מפקדת מסדר ההוספיטלרים ברודוס ממפרץ מרמריס, בראש צבא שמנה כ־200,000 חיילים (המצור על רודוס (1522)).
טירת רודוס נפלה בדצמבר 1522. תנאי הכניעה כללו את מסירת מבצרי המסדר באי קוס ובטירת פטרוס הקדוש (טירת בודרום).
לאחר הכניעה הוסבה הקפלה למסגד, ונוסף לה מינרט.
מסגד זה נקרא מסגד סולימאנייה (Süleymaniye Camii), כפי שמעיד הנוסע אווליה צ'לבי, שביקר בבודרום בשנת 1671. המינרט נהרס ב־26 במאי 1915 מירי פגזים של אוניית מלחמה צרפתית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המינרט שוחזר בצורתו המקורית בשנת 1997.
בשנת 1846 השיג לורד קנינג, שגריר הוד מלכותו בקונסטנטינופול, אישור להסיר מן המבצר שנים עשר תבליטי שיש המתארים קרב בין יוונים לאמזונות.
סר צ'ארלס תומאס ניוטון, חבר בצוות המוזיאון הבריטי, ערך חפירות בשנת 1856 והסיר מספר פסלי אריות מאבן וכן פסל של נמר אחד.
כל הממצאים הללו שמורים במוזיאון הבריטי.
בשנים מאוחרות יותר שימש המבצר למטרות שונות.
הוא שימש בסיס צבאי של הצבא הטורקי במהלך המרד היווני בשנת 1824. במאה ה־19 נוספה מינרט לקפלה שהוסבה לשימוש כמסגד, ובאותה תקופה הוקם במבצר גם חמאם (בית מרחץ ציבורי).
בשנת 1895 הוסב המבצר לבית כלא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופגז המבצר על ידי אוניית מלחמה צרפתית, הפגזה שגרמה להפלת המינרט ולנזק למספר מגדלים.
לאחר המלחמה הקימו האיטלקים חיל מצב במבצר, אך נסוגו ממנו בשנת 1921 עם עלייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק לשלטון, אז נותר המבצר נטוש במשך כ־40 שנה.
בשנת 1962 החליטה ממשלת טורקיה להפוך את הטירה למוזיאון שיוקדש לממצאים תת־ימיים של ספינות טרופות עתיקות בים האגאי.
כך הוקם מוזיאון בודרום לארכאולוגיה תת־ימית, ובו אוסף של אמפורות, זכוכית עתיקה, חפצי ברונזה, חרס וברזל.
זהו המוזיאון הגדול מסוגו בעולם המוקדש כולו לארכאולוגיה תת־ימית.
מרבית אוספי המוזיאון מתוארכים לחפירות תת־ימיות שבוצעו לאחר שנת 1960 על ידי המכון לארכאולוגיה ימית (Institute of Nautical Archaeology – INA).
חפירות אלה בוצעו במספר ספינות טרופות:
במקום טביעת הספינה פיניקה-גלידוניה (המאה ה-12 לפנה"ס): 1958–1959; החפירה התת-ימית הראשונה בטורקיה
במקום טביעת הספינה בודרום-יאסיאדה (ביזנטית, המאה ה-7 לספירה): 1961–1964; ספינת סוחר רומית עם 900 אמפורות
במקום טביעת הספינה בודרום-יאסיאדה (התקופה הרומית המאוחרת, המאה ה-4 לספירה)
באתר טביעת הספינה בודרום-יאסיאדה (עות'מאנית, המאה ה-16 לספירה) (תוארכה על ידי מטבע כסף ריאלי מהמאה ה-16 מסביליה ( פיליפ השני))
באתר טביעת הספינה של שיטאן דרסי (המאה ה-16 לפני הספירה)
באתר טביעת הספינה Serçe Limanı (זכוכית, המאה ה-11 לספירה): 1977; אוסף כלי זכוכית אסלאמיים
באתר טביעת הספינה בנמל מרמריס-סרצ'ה (הלניסטית, המאה ה-3 לפנה"ס)
באתר טביעת הספינה קאש-אולובורון (מאה ה-14 לפנה"ס): 1982–1995; 10 טון של מטילי נחושת מקפריסאים; טון אחד של מטילי בדיל טהור; 150 מטילי זכוכית; מוצרים תעשייתיים; כלי חרס מיקניים; חותמות מצריות (עם חותמת המלכה נפרטיטי) ותכשיטים
במקום טביעת ספינה בתקופה היוונית הקלאסית (המאה ה-5 לפנה"ס): 1999-2001
הקפלה לשעבר מכילה תערוכה של אגרטלים ואמפורות מהתקופה המיקנית (המאות ה-14 עד ה-12 לפני הספירה) וממצאים מתקופת הברונזה (בסביבות שנת 2500 לפני הספירה).
האמפורות המסחריות מספקות סקירה היסטורית של התפתחות האמפורות ושימושיהן המגוונים.
במגדל האיטלקי מוצג אוסף המשתרע על פני מאות שנים באולם המטבעות והתכשיטים.
חדר תצוגה נוסף מוקדש כולו לקברה של נסיכה קארית, שמתה בין השנים 360 ל־325 לפנה"ס.
אוסף חפצי הזכוכית העתיקים במוזיאון הוא אחד מארבעת האוספים הגדולים בעולם בתחום זה.
לבסוף, שוחזרו שתי ספינות טרופות עתיקות: ספינת פאטימי, שטבעה בשנת 1077 לספירה, וספינת אולובורון הגדולה הטרופה מהמאה ה-14 לפני הספירה.
הגן המצוי בתוך הטירה כולל אוסף של הצמחים האופייניים לאזור הים־התיכון, ובהם הדס ועץ דולב.
טווסים בצבעי טורקיז וענבר מהלכים מתחת לעצים ולשיחים פורחים.
מן המגדלים ניתן לצפות על העיר כולה וכן על המפרצים הסמוכים.
מבצר אוברהייד הוא מבצר רגלים קטן שנבנה כחלק מקו מאז'ינו על גבולה של צרפת עם לוקסמבורג.
ב-1940, במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה, פלשו הגרמנים לצרפת דרך בלגיה ועקפו את רובו של קו מאז'ינו.
בתקופה זו היה המבצר נתון לירי של הארטילריה הגרמנית ולניסיונות חדירת חיילי רגלים גרמנים ונדרש ירי ארטילרי של המבצרים הצרפתים השכנים כדי למנוע את כיבוש המבצר.
עם כניעת צרפת לגרמניה נאלצו לוחמי המבצר להיכנע לגרמנים.
המבצר שייך כיום לצבא צרפת שתחזק אותו עד שנות ה-80 אז ננטש וסבל משוד הציוד שבו ומוונדליזם עד שלצבא לא נותרה ברירה אלא לחסום את הכניסות אליו.
ב-1989 החלה לפעול עמותת שימור מקומית כדי לשפץ מספר ממבצרי קו מאז'ינו ומבצר אוברהייד ביניהם.
עקב חסימת הכניסות אליו שופץ רק חלקו החיצוני של המבצר והוא הפך לנקודת ציון במסלול הליכה רגלי שעובר דרך כ-10 מבצרים.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר אוברהייד היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר הוא חלק "ממבצרי גזרת טיונוויל" ונמצא כשני ק"מ מדרום לכפר פיקסם וכשלושה ק"מ מצפון לכפר סנטזיש .
המבצר נמצא במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט וממערב לנהר המוזל.
המבצר קיבל את המספור A14 ונבנה בחצי המרחק בין מבצר קובנבוש A13 מצפונו למבצר גלגנברג A15 מדרומו.
בהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל מבצר אוברהייד הגנה ארטילרית מהמבצרים בסביבתו כמו מבצר סטריש A11, מבצר קובנבוש, מבצר גלגנברג ומבצר מטריש A17.
בגלל היותו של מבצר אוברהייד מבצר קטן שיועד רק לחיל רגלים חלק מעקרונות בניית מבצרי קו מאז'ינו לא התקיימו בו.
המבצר היה בנוי מבלוק בטון מסיבי אחד כשעמדות הירי מופנות לצפון מזרח והכניסה לא הייתה מופרדת אלא נבנתה בצידו הדרום מערבי.
כמו כן לא כלל המבצר חלק תת-קרקעי כמו רוב מבצרי הקו.
שתי עמדות ירי כשכל עמדת ירי כללה שני חרכי ירי למקלע כפול ומצדית לתותח נ"ט 47 מ"מ מדגם 1934.
החלק העליון עליו נבנה צריח נייד למקלע כפול מדגם 1935 וארבעה צריחים משולבים לתצפית ומקלע .
בתוך המבצר הותקנו שני גנרטורים שגיבו את רשת החשמל הארצית.
בנוסף נבנו בתוך המבצר מגורים לחיילים, מטבח, חדר אוכל, שירותים ומחסן תחמושת.
מאחר שלא נדרשה למבצר תחמושת כבדה לא היה צורך ברשת מסילות רכבת להובלתה.
"ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) אישרה ב -1930 את בניית המבצר.
עבודות הבנייה נמסרו לחברת "ורדן-פורטיפיקיישן" (Verdun-Fortifications) והבנייה נמשכה עד 1935 בעלות של שמונה מיליון פרנקים.
עם סיום הבנייה הוצבו במקום 78 חיילים מרגימנט הרגלים ה-168 .
מהלך זה הביא לכך שהמבצרים באגף הצפוני של קו מאז'ינו הם אלו שבעיקר לקחו חלק במערכה.
מבצר אוברהייד, שהיה רחוק מראש הגשר הגרמני, לא לקח חלק מרכזי במערכה אך הופגז על ידי הארטילריה הגרמנית.
בנוסף ניסו חיילי רגלים גרמנים לכבוש את המבצר, פעולה שחייבה את המבצרים השכנים, מבצר קובנבוש ומבצר גלגנברג לירי ארטילרי על סביבות המבצר כדי להדוף את הגרמנים.
בסופו של דבר, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת שנחתם ב-22 ביוני, הורו מפקדי צבא צרפת לחיילי המבצרים להיכנע.
מספר מפקדי מבצרים, ומפקדי מבצר אוברהייד ביניהם, נכנסו למשא ומתן עם הגרמנים על תנאי הכניעה ורק ב-30 ביוני נכנעו החיילים והלכו לשבי הגרמני.
בשלהי 1944 שוחרר המבצר על יד בעלות הברית.
מבצר אוברהייד המשיך להיות בבעלות הצבא אך תוחזק על ידי גורם פרטי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הודיע הצבא על כוונתו להשתלט שוב על המבצר דבר שריפה את ידיו של הגורם האזרחי וגרם לו לזנוח את תחזוקת המבצר.
הזנחה זו הביאה להתגברות פעולות השוד והוונדליזם בתוככי המבצר.
נזקים אלו הביאו את הצבא להחליט לחסום באדמה את הכניסות למבנה.
לאור חסימת הכניסות למבצר אוברהייד הוחלט בעמותה לכלול רק את חלקו החיצוני בתוכנית השימור של העמותה המאוחדת.
מבצר לה דטרוא (מצרפתית של ימי הביניים: Le Destroit; בעברית מכונה בין היתר, וככל הנראה בטעות, בשם חורבת קרתא) הוא אתר ארכאולוגי בישראל בתחום שמורת טבע חורבת קרתא בסמוך למושבה עתלית.
במקום נמצאים שרידיו של מבצר צלבני, מהראשונים שבנו הצלבנים בארץ ישראל.
המבצר הוקם על מעבר צר בדרך הים, שהיה חיוני לקשר בין ערי צפון מישור החוף הצלבני (עכו, צור וביירות) לבין הערים שבדרומו - (קיסריה, ארסוף ויפו).
בשנת 1103 הותקפה במקום שיירתו של המלך בלדווין הראשון, ובעקבות כך ניתנה ההוראה להקמת המבצר.
המסדר הצבאי של הטמפלרים בנה את המבצר על ידי כריית יסודותיו באבן החול-כורכר והפריד בין המגדל לשלוחה על ידי כריית כל האבן מסביב.
החומר שנחצב שימש כחומר בנייה למבנה העליון (Superstructure) של מגדל העוז והחומה.
עם תחילת בנייתו של מבצר עתלית העצום בשנת 1228, צורף המבצר לקו ההגנה הראשון של המבצר החדש, והפך לתחנה המתריעה על התקרבותו של צבא אויב.
מבצר לה דטרוא היה מצודת מגדל מרובעת מוקפת חומות.
מצידו המזרחי והפגיע נחצב חפיר.
ממערב למבצר בוראה חצר, שרובה הוקף בחומת אבנים קטנה.
ממזרח למצודה נחצבה חצר פנימית אשר שימשה למגורי הבהמות של מגיני המבצר.
בקיר המזרחי של חצר זו נחצבו בסלע 13 אבוסים.
3 אבוסים נוספים נחצבו בקיר המערבי של החצר (הקיר המזרחי של המצודה),ובקיר הדרומי נחצבו שניים נוספים.
ממזרח לחצר הבהמות נחצב חפיר עמוק, המשתרע לכל אורכה של החצר.
המבצר פורק על ידי הצלבנים כהכנה לפעולות מצור מוסלמיות בתקופת מסע הצלב החמישי הצבא המוסלמי השלים את הריסתו וכל שנותר ממנו היום הוא הבסיס החצוב.
הצלבנים, שהקימו את המצודה בשנת 1103 קראו לה בשם "פטרה אינקויזה" (Petra Inquisa) שמשמעו בלטינית "הסלע החצוב".
מקור שם זה נמצא בעובדה שקודם לבניית המבצר שכנה במקום מחצבת כורכר, כמו גם היותם של חלקים מסוימים מהמבצר חצובים בסלע.
שם אחר שהיה נפוץ באותו זמן הוא "ויה אנגוסטה" (Via Angusta) שפירושו "המיצר".
מאוחר יותר קיבל המבצר את השם "דיסטריקטום" (Districtum), בלטינית: "המעבר הצר".
שם זה ניתן למבצר, ומאוחר יותר לאזור כולו, בשל אופיו הטופוגרפי של האזור: מזרחית לרכסי הכורכר עליהם הוקם המבצר יצרו המים הזורמים בנחל אורן ביצות אשר הפכו את המעבר במקום לבלתי אפשרי.
ממערב שכן הים על חולותיו הבלתי עבירים, ואילו התנועה לאורך מישור החוף הוכרחה לעבור במעבר הצר שבין הביצות לים.
מעבר זה היה נתון תחת הסכנה של התקפות שודדים או פורעים, התקפות אשר היוו לבסוף את הסיבה להקמתו של המבצר.
שמו הנוכחי של המבצר, "לה דטרוא" (Le Destroit), הוא תרגום השם הלטיני לצרפתית עתיקה וגם פירושו הוא ה"המעבר הצר" (בצרפתית מודרנית Detroit).
בעברית מוכר המקום בעיקר בשם "חורבת קרתא" (או קרתה), אולם שם זה מקורו בטעות.
קרתה, הייתה עיר עתיקה שהתקיימה בקרבת מקום בנייתו של המבצר, ואולם חדלה להתקיים מאות שנים לפני בניתו.
בשנת 333 ביקר במקום "הנוסע מבורדו" אשר הזכיר בכתביו מקום בשם "מוטאטיו קרת'אה" (Mutatio Carthae, "מקום החלפת הסוסים").
שרידיו של המבצר הצלבני, זוהו בטעות כשרידי המקום בו ביקר הנוסע מבורדו, ואשר שמו עוות במרוצת השנים ל"קרתה".
מאז החפירות שנערכו בשנת 1969 על ידי הארכאולוג מגן ברושי, מקובל לזהות את קרתה הישנה עם תל מגדים ולא עם חורבת קרתה אשר שמה לא שונה לאור הגילוי החדש.
על אף ששמה הרשמי לא שונה, נוספו בחלוף השנים שמות נוספים למבצר הצלבני ההרוס, רובם ככולם הם שיבוש של שמו הצרפתי או צורת הכתיבה הצרפתית של השם.
בין שיבושים אלו ניתן למנות את השמות "חורבת דוסטרי", "חורבת דסטרוי" וכו'.
הצלבנים, שהיו שליטים זרים על עם שרובו היה שייך לדת האסלאם, היו קשורים בקשר מחייב ביותר לארצות מוצאם שבאירופה.
נוכח איבתם של שליטים אלו, נותרו רק נתיבי השייט בים התיכון כדרך לקשר בין הצלבנים הנוצרים לארצות אירופה המרוחקות.
מסיבה זו נודעה לרצועת החוף ועריה המבוצרות חשיבות רבה בקרב שליטי ממלכת ירושלים הצלבנית, ואלו דאגו לבצר היטב את ערי הנמל כמו גם את הדרכים המובילות לאורך החוף ומן החוף אל הארץ פנימה.
הנקודה בה הוקם מבצר דטרוא הייתה אחת החשובות שבדרכים אלו.
היה זה מעבר צר, תחום בביצות ממזרח ובחולות והים ממערב, אשר היה חיוני לקשר בין ערי צפון מישור החוף הצלבני (עכו, צור וביירות) לבין הערים שבדרומו (קיסריה, ארסוף ויפו).
אולם חשיבותה של הנקודה לא הספיקה כדי לשכנע את שליטי הממלכה לבצר אותה בצורה רצינית.
רק לאחר שבשנת 1103 הותקפה במקום שיירתו של המלך בלדווין הראשון שנפלה למארב מוסלמי, ניתנה ההוראה להקמת המבצר.
מיקומו של המבצר, על רכס הכורכר הגבוה מהסביבה, אִפשר למבצר למלא תפקיד זה בצורה מיטבית.
שנתיים וחצי לאחר הקמתו של מבצר עתלית הגיע לאזור אחיינו של צלאח א-דין, שליט דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא.
הוא פרץ את חומות קיסריה, כבש אותה, ולאחר מכן פנה אל עבר עתלית.
כאשר שמעו הצלבנים את הבשורה אודות נפילת קיסריה, וכאשר ראו את הצבא המוסלמי מתקדם לעבר מבצרם, החליטו להעביר את חיל המצב שבמבצר דטרוא אל בין החומות העבות של מבצר עתלית, ולהרוס את המצודה הקטנה שנשארה ריקה ממגנים.
הסיבה למעשה זה הייתה רצונם של הצלבנים להימנע ממצור מוסלמי על המבצר הזעיר, אשר לא היה עומד בפרץ והיה מסב למגיניו אבדות מיותרות.
כך, כמאה שנים לאחר הקמתו, פורק המבצר עד היסוד בידי צאצאיהם של בוניו המקוריים.
מבצר דטרוא היה מסוג "מגדל נורמני": מצודה מרובעת מוקפת חומות.
שטח מבנה המבצר היה 18X21 מטרים, וחלקו התחתון נחצב בסלע הכורכר.
הקירות החצובים התנשאו לגובה של בין שלושה לארבעה מטרים, ומעליהם נבנתה תוספת בנויה אבנים.
3 אבוסים נוספים נחצבו בקיר המערבי של החצר (הקיר המזרחי של המצודה) ובקיר הדרומי נחצבו שניים נוספים.
צידו המזרחי של המבצר היה היחיד בו הוקם חפיר, כיוון שזהו הכיוון הצפוי להגעת אויב מוסלמי.
בתוך המצודה ומסביבה נכרו בורות לאגירת מים, ובמקום נתגלו שרידי צינורות חרס שתפקידם היה איסוף מי הגשמים אל תוך בורות אלו.
מצפון למצודה נחצבו בסלע אורוות סוסים.
בקיר החצוב ניכרת שורה של שקעים חצובים, אשר שימשו ככל הנראה לקשירות הבהמות.
בפאה הדרומית של האורוות ישנה שורת שקעים בקיר ששימשו כפי הנראה לתמיכת קורות של גג עץ שקירה את המקום.
תרשים סכמטי של מבצר דטרוא
כמה מאות מטרים מדרום למבצר, על קיר חצוב בצידו המזרחי של קיר הכורכר, התגלו זוג סימנים חצובים בסלע.
הסימנים שגובה כל אחד מהם כמחצית המטר, זוהו כאותיות ע'ו-ת' בכתב הכנעני הקדום, כתב דומה לכתב העברי הקדום.
על פי זיהוי זה מניחים החוקרים כי מדובר בתחילתה של כתובת שחציבתה לא נשלמה מעולם, וכי האותיות הן האותיות הראשונות של המילה "עתלית".
החוקרים מניחים כי כתובת זו באה לסמן את גבולה המזרחי של העיר עתלית הפיניקית.
מבצר חגואה (בספרדית: Castillo de Jagua; שמו המלא: Castillo de Nuestra Señora de los Ángeles de Jagua) הוא מבצר השוכן בפתחו של מפרץ סיינפואגוס שבקובה, דרומית לעיר סיינפואגוס.
המבצר הוקם בין השנים 1738 ל-1745 על ידי מלך ספרד, פליפה החמישי, במטרה למנוע משודדי ים למצוא מחסה במימיו הרגועים של המפרץ.
הוא נבנה מאבני גיר, שנחצבו בסמוך לו, על מצוק בגובה של 25 מ' מעל מי המפרץ.
צורתו מלבנית והוא כולל מאפיינים רומנסקיים, כגון קשתות וחומות רחבות.
לשם הגנתו, חומש ב-10 תותחים.
בעת הקמתו היה מבצר חגואה המבצר השלישי בחשיבותו בקובה, אחרי אלו של הוואנה ושל סנטיאגו.
העיר סיינפואגוס עצמה הוקמה רק בשנת 1819.
בשנת 1989 החלה ממשלת קובה לשפץ את המבצר, וב-23 בספטמבר 1998 הוא נפתח לציבור.
בשטחו הוקמו מוזיאון, העוסק בתולדות המבצר והעיר סיינפואגוס הסמוכה, ומסעדה בבעלות ממשלתית.
מבצר הים בצידון הוא מבצר צלבני בעיר צידון בדרום לבנון.
הוא שוכן על אי זעיר בכניסה הצפונית אל מעגן צידון, ומחובר אל היבשה שמדרום לו באמצעות גשר אבן באורך 80 מטר שבו תשע קשתות.
המבצר הוקם בידי צלבנים מאנגליה ומצרפת על שרידיו של מקדש פיניקי שהוקדש לאל מלקרת.
הקמת המבצר החלה ביום 11 בנובמבר 1227 והוא הושלם ב-2 במרץ 1228. הוקמו בו מגדל גדול בצידו המערבי של האי ומצודה מרובעת קטנה יתר בצידו המזרחי.
ביצורים אלו הוקפו בחומה שצידה הפונה אל היבשה הוא החזק ביותר, ושולבו בה שרידי עמודים רומים שנועדו לחזקה.
בין המבצר ליבשה הוקם גשר אבן ובו ארבע קשתות, אך זה הגיע באותה עת רק עד אמצע המצר בין האי ליבשה.
40 המטרים הנותרים גושרו על ידי גשר עץ וניתן היה להורסו בקלות ולנתק את האי מהיבשה.
הכניסה למבנה מעוטרת בתבליטי אריות.
ב-1253 הקים המלך לואי התשיעי אולם מרכזי במבצר.
כאשר המוסלמים כבשו את צידון, הם הרסו את המבצר, והסולטאן הממלוכי ח'ליל בן קלאוון, ששלט במחצית השנייה של המאה ה-13, בנה מסגד בצידו המזרחי של האי.
בשנת 1447, בתקופת שלטונו של הסולטאן אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ג'קמק , חודש המבצר.
בתחילת המאה ה-17 שיקם פח'ר א-דין השני את המבצר, אך הוא שב אחרי כן ונזנח.
מבצר ברֶנדונק (בהולנדית: Fort van Breendonk) היה בסיס צבאי מבוצר של הצבא הבלגי בין הערים אנטוורפן ובריסל שבבלגיה.
הוא שימש במהלך הכיבוש הגרמני בבלגיה במלחמת העולם השנייה כמחנה מעצר, שבו נכלאו גם יהודים מקהילת בלגיה.
מבצר ברנדונק שוכן כ-20 ק"מ מדרום-מערב לאנטוורפן, ליד כפר אשר ממנו קיבל את שמו, ובצמוד לכביש הראשי המערבי (A12) מבריסל לאנטוורפן.
ההחלטה על הקמתו התקבלה ב-1906 כחלק מטבעת מבצרים – שהייתה החיצונית מבין שתי טבעות כאלו – אשר נועדה להגן על אנטוורפן מפני התקפה גרמנית.
בניית המבצר החלה ב-1909 והסתיימה כנראה ב-1914.
מתחם המבצר מצוי במלבן שטח שאורכו כ-300 מטר ורוחבו כ-200 מטר.
הוא כולל מערכת של מבנים המוקפים בחפיר מלא מים.
שני בניינים מוארכים המחוברים ביניהם בבניין נוסף יוצרים יחד את צורת האות H.
אליהם מתווספת מערכת של ביצורים היקפיים – מעברים מבוטנים, שהובילו מבנייני המבצר לעמדות מבוצרות בבטון .
חלק מהמבנים והביצורים מכוסים – או שהיו מכוסים – בשכבת אדמה בעובי של עד עשרה מטרים כהגנה מפני הפגזות.
עומק חפיר המים הוא כ-2.75 מ' בממוצע.
גשר על פני החפיר מוביל אל שער המבצר, הפונה כלפי צפון.
חימושו של המבצר כלל 21 תותחים – אחד בקוטר של 150 מ"מ, שניים בקוטר של 120 מ"מ, ארבעה בקוטר של 75 מ"מ, וכן 14 תותחים מהירי ירי בקוטר של 57 מ"מ.
בעת פלישת גרמניה לבלגיה במלחמת העולם הראשונה עקפו הגרמנים את המבצר במהלך התקפתם על אנטוורפן.
הוא הופגז על ידי תותחי מצור גרמניים ונפל לאחר שבעה ימי מצור.
כשפלש הצבא הגרמני לבלגיה במאי 1940 כבר היה המבצר מיושן ולא היה בו משום תשובה לשיטת הלוחמה הממוכנת המודרנית של הגרמנים.
בתחילת הפלישה שימש המבצר במשך כשבוע כמקום משכנו של הפיקוד העליון הבלגי בראשות המלך לאופולד השלישי, אך לאחר מכן הוא פונה עקב התקדמות הפלישה הגרמנית.
לאחר שהשתלטו על בלגיה הקימו הגרמנים במבצר מחנה מעצר.
ההוראה להקמתו ניתנה על ידי קרל הסלבאכר (Karl Hasselbacher), מפקד משטרת הביטחון הגרמנית בבלגיה.
סגל המחנה מנה בתחילה יחידה של הצבא הגרמני ומספר אנשי אס אס גרמנים בספטמבר 1941 נוספו אליו אנשי אס אס פלמים.
ב-1944 שירתו שם גם אנשי אס אס רומנים והונגרים.
מפקד המחנה הראשון היה פיליפ שמיט (Philipp Schmitt).
הוא הוחלף בנובמבר 1943 על ידי קרל שנווטר (Karl Schönwetter).
בין סגני המפקד התבלט יחסו הברוטלי לאסירים של איש האס אס יוהאן שוסטר (Johann Schuster).
ב-20 בספטמבר 1940 הגיעו האסירים הראשונים למבצר.
נכלאו בו קומוניסטים בלגיים, אנשי מחתרת, בני ערובה שנתפסו על ידי הגרמנים, יהודים מקהילת בלגיה וגם פושעים פליליים.
בסך הכול נכלאו בו בשנות פעולתו כמחנה מעצר כ-3,500 עד 4,000 אסירים.
בשנה הראשונה לקיום המחנה היו היהודים כמחצית אוכלוסיית האסירים בו.
הם הוחזקו בו בהפרדה מן האסירים האחרים.
בין השאר נכלאו במבצר הרב שלמה אולמן, הרב הראשי לקהילת יהודי בלגיה (נעצר לשבועיים), וראשי איגוד יהודי בלגיה.
החל מקיץ 1942 נאסרו היהודים במחנה המעבר שהקימו הגרמנים בקסרקטין דוסן דה סיינט ז'ורז' בעיר מכלן ונוכחותם במבצר פסקה למעשה.
בסך הכול נאסרו במבצר כ-400 עד 500 יהודים.
האסירים שהו במבצר בממוצע כשלושה חודשים לפני שנשלחו למחנות ריכוז בגרמניה, אוסטריה ופולין, ובסך הכול יצאו ממנו 15 משלוחים אל המזרח.
כך, החל מספטמבר 1941 שולחו האסירים הבלגיים הקומוניסטיים למחנה הריכוז נוינגמה ובוכנוואלד, ביניהם הרץ יושפה, יהודי קומוניסטי ממנהיגי ה"ועד להגנת היהודים".
האסירים סבלו מתנאי חיים קשים, הרעבה, מניעת טיפול רפואי ויחס אכזרי מצד סגל המחנה, והם הועבדו בעבודות כפייה; יש טענה שבמסגרתן הוכרחו האסירים לעסוק בסילוק שכבת האדמה שהגנה על חלקים מהמבצר מפני הפגזה.
הגרמנים גם קיימו במבצר חקירות, עינויים והוצאות להורג בתלייה.
מספר הנספים מקרב אסירי המחנה איננו ברור.
כמה מאות אסירים מתו בו עקב תנאי המחיה הקשים, או בעינויים והוצאות להורג.
לפחות מחצית מ-3,500 עד 4,000 האסירים שנכלאו במבצר בשנות פעולתו לא נותרו בחיים לאחר המלחמה (חלקם מתו או הוצאו להורג במחנות ריכוז אחרים).
באוגוסט 1944, עם התקרבות צבאות בעלות הברית לבלגיה, פינו הגרמנים את המבצר והעבירו את יתרת האסירים שהיו בו למחנה מכלן או למחנות בהולנד, בגרמניה ובפולין.
בסתיו 1944, לאחר שחרור בלגיה על ידי צבאות בעלות הברית, שימש המבצר למשך תקופה קצרה את שלטונות בלגיה כמחנה מעצר שבו הוחזקו בלגים שנחשדו בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש הגרמניים.
עקב היחס הקשה עד כדי התעללות שבו נהגו בעצורים בתקופה זו זכה המבצר במהלכה לכינוי "ברֶנדונק II".
באוקטובר 1944 הועברו העצורים מהמבצר לעיר מכלן, אל הבניין ששימש את מחנה המעבר הגרמני שם.
בקיץ 1946 נערך במכלן שבבלגיה משפט לאנשי אס אס בלגים מהמחנה.
12 מהם נדונו למוות, אך עונשיהם של חלקם הומרו בהמשך לתקופות מאסר שונות.
המפקד הגרמני הראשון של המבצר, פיליפ שמיט (ששירת לתקופה מה גם כמפקד מחנה המעבר במכלן), הועמד לדין בבלגיה ב-1949, הורשע, נדון למוות והוצא להורג ב-1950.
משפטים נערכו גם לאסירים מהמחנה שהואשמו בהתעללות באסירים אחרים.
ב-1947 הפך מבצר ברֶנדונק על פי חוק של הפרלמנט הבלגי לאנדרטה לאומית לפשעים שבוצעו בין כתליו.
ביולי 1958 ביקר במבצר נשיא ישראל, יצחק בן-צבי.
היה זה ביקור ממלכתי ראשון של נשיא ישראל במחנה ריכוז של הנאצים.
מבצר ביסטון הוא מבצר מימי הביניים במחוז צ'שייר שבאנגליה.
מבצר ביסטון נבנה בשנת 1220 על ידי רנולף דה בלונדוויל, רוזן צ'סטר השישי, לאחר חזרתו לנחלתו ממסעי הצלב.
בשנת 1237 עבר המבצר לידי הנרי השלישי, מלך אנגליה ושימש את הכתר האנגלי עד למאה ה-16 אז נחשב המבצר כחסר חשיבות צבאית.
למרות זאת המבצר שימש, שוב, כמעוז צבאי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובמהלכה, בשנת 1646, נהרסו חלקים ממנו על ידי צבאותיו של אוליבר קרומוול.
האתר ננטש ובמהלך המאה ה-18 שימש כמחצבה.
כיום האתר נמצא בבעלות מועצת המורשת האנגלית וקיבלה מעמד של מונומנט רשום ובניין רשום.
בוני מבצר ביסטון נמנעו מבניית מגדל עוז והסתמכו על חוסנו הטבעי של האתר והמאסיביות של חומותיו.
המבצר תוכנן על בסיס המצודה הקונצנטרית שמקורה במבצרים הצלבניים של סוף המאה ה-12. מערכות המגן של המבצר היו בנות 2 חלקים נפרדים, טירה פנימית על פסגת הגבעה שמדרונות תלולים משלושת צדדיה וחפיר עמוק מהצד הרביעי בודדו אותה מסביבתה.
טבעת ההגנה החיצונית נבנתה על השיפולים של התל, צורתה ריבועית והיא מורכבת מחומה שעובייה 2 מטרים ושער אדיר ממדים שמסביבו נחפר חפיר עמוק.
החומה נבנתה בשיטה הצלבנית של בניית "קליפה חיצונית" ומילוי של עפר ושברי אבנים, מגדלים שצורתם חצי מעגל כצורת האות הלועזית D, שהוו חידוש בבניית טירות באנגליה ומקורם אף הוא במבצרים צלבנים.
המגדלים נבנו על מנת לאפשר שליטה באש לאורך קו החומות.
במבצר לא נבנו קמרונות או מבני אבן קבועים לחיל המצב וההשערה היא כי תושביו התגוררו במבני עץ בחצר החיצונית.
ישנן עדויות לכך שהמבצר נבנה במקומה של התיישבות מתקופת הברזל, כאשר הגבעה עליה נבנה המבצר שימשו למבצר גבעה מהתקופה.
מבצר ברסט ליטובסק (החל מספטמבר 1939 – מבצר ברסט) הוא מערכת מצודות שנבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי האימפריה הרוסית בעיר ברסט ליטובסק (כיום ברסט בבלארוס).
המבצר נמצא במקום בו נהר מוחבץ נשפך אל תוך נהר הבוג המערבי.
המבצר היה זירת קרבות קשים בין הצבא האדום לבין הוורמאכט בימים הראשונים של הפלישה הנאצית לברית המועצות.