tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחובות על שמו בטביליסי, כותאיסי וערים אחרות
פרס וחושטי בגרטיוני – פרס בתחום הגאוגרפיה, שהוקם על ידי מועצת השרים של גאורגיה באוקטובר 1973 על מנת להנציח את שמו של וחושטי.
פסגת וחושטי פסגה מושלגת בגובה כ-4,000 מ' מעל פני הים.
בשנת 1948, הפסל ולנטין תּוֹפּוּרִידזֶה יצר שני פסלים של וחושטי, יצוקי ברונזה.
וחושטי נישא בשנת 1717 למרים אבשידזה, בתו הצעירה של גיאורגי החמישי מאימרתי , שהיה מלך ממלכת אימרתי בין השנים 1702–1707, והיו לו מספר ילדים:
הנסיך איוואן בגרטיון (1719–1781), גנרל בשירות צבא האימפריה הרוסית;
הנסיך ניקולוז (נפטר ב-6 נובמבר 1784)
הנסיך פטר (פעל בשנת 1737)
וזל () היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
וזל נמצאת במפגש הנהרות ליפה וריין.
הפרוורים של וזל כוללים את לקהאוזן (Lackhausen), אובריגהופן (Obrighoven), גינדריך (Ginderich), פלדמרק (Feldmark), פוסטרנברג (Fusternberg), בידריך (Büderich), פלירן (Flüren) ובלומנקמפ (Blumenkamp).
העיר וזל החלה כאחוזה פרנקונית, שהוזכרה לראשונה במאה ה-8. במאה ה-12, הדוכס מקלווה השתלט על היישוב.
עד המאה ה-15, הצטרפה וזל לברית ההנזה והפכה למרכז מסחרי חשוב , שני רק לקלן באזור הריין התחתון.
העיר הייתה צומת סחר מרכזי ושימשה כתחנת מעבר לסחורות.
בשנת 1590, לאחר מצור של ארבע שנים, כבשו הספרדים את וזל.
במהלך מלחמת שמונים השנים, העיר עברה כמה פעמים בין ההולנדים לספרדים.
בשנת 1672, כוחות צרפתיים בפיקודו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קודנה, כבשו את העיר.
משפחת הוהנצולרן ממרקיזות ברנדנבורג ירשה את וזל בשנת 1609, אך קיבלה שליטה מלאה רק ב-1678, בעקבות הסכמי ניימכן.
למרות ביצורה, פינו הפרוסים את וזל במהלך מלחמת שבע השנים, והצרפתים כבשו אותה באופן זמני.
בסוף המלחמה, חזרה השליטה לפרוסיה.
במאה ה-18 כיהן פרידריך וילהלם פון דוסו כמושל הפרוסי של העיר.
במסגרת הסכם שנברון בשנת 1805, הועברה וזל לשליטת צרפת, שהקימה בה ביצורים רבים.
הצרפתים בנו שני מבצרים: "מבצר נפוליאון" בבידריך ו"מבצר בונפרטה" על אי בריין.
אף על פי שבעלות הברית צרו על וזל בשנת 1813, העיר נותרה בשליטה צרפתית עד לאחר קרב ווטרלו.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, הפכה וזל לחלק מפרובינציית הריין הפרוסית, ומבצר נפוליאון שינה שמו ל"מבצר בליכר".
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה וזל כנקודת אספקה אסטרטגית, מה שהפך אותה ליעד מרכזי להפצצות בעלות הברית.
בין 16 ל-19 בפברואר 1945, סדרת הפצצות אוויריות באמצעות פצצות רסיסים ורעש השמידו 97% מהעיר.
במטרה להאט את התקדמות בעלות הברית, הוורמאכט הרס גשרים מעל נהרות הריין וליפה, כולל גשר הרכבת באורך 1,950 מטר – הגשר האחרון על הריין שנותר בשליטה גרמנית – ב-10 במרץ.
ב-23 במרץ, וזל הותקפה במטח ארטילרי כבד של למעלה מ-3,000 תותחים כחלק ממבצע ביזה.
לאחר ההפגזה, פתח חיל האוויר המלכותי הבריטי במתקפה אווירית מסיבית, שהגיעה לשיאה בהתקפה לילית שבה עשרה מפציצים הטילו כל אחד פצצה במשקל 10,000 ק"ג על העיר בשעה 21:00. כאשר חיילי בעלות הברית כבשו לבסוף את וזל, רק 3% ממבניה נותרו עומדים, והלחימה הסתיימה עם אבדות מינימליות לכוחות התוקפים.
במקביל, במסגרת מבצע נבחרת, מבצע ההצנחה הגדול ביותר ביום אחד ובמיקום אחד במלחמה, הוצנחו 18,000 חיילים של בעלות הברית כדי להשתלט על הגבעות שמאחורי וזל.
במקביל, חטיבת הקומנדו הבריטית הראשונה תקפה את העיר, כשהיא משתמשת בכלי רכב אמפיביים מדגם "LVT באפלו".
יתר הכוחות חצו את הריין באמצעות כלי רכב אמפיביים נוספים.
אוכלוסיית וזל, שמנתה כ-25,000 תושבים בשנת 1939, צנחה לכ-1,900 במאי 1945. בשנת 1946 הפכה העיר לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה החדשה שבגרמניה המערבית.
1873–1881: קרל פרידריך אאוגוסט פון אלברט
מאז 2004: אולריקה וסטקמפ (SPD)
הערים התאומות של וזל הן:
במרכז העיר ישנה תחנת רכבת , וכן תחנת וזל-פלדמרק , הממוקמת כ-2 ק"מ צפונית לה.
התחנות משרתות רכבות לאוברהאוזן, דיסבורג, דיסלדורף, קלן, ארנהם (הולנד) ומנשנגלדבך.
קו רכבת קטן, המופעל באמצעות דיזל בלבד, מחבר בין העיר לבוכולט (Bocholt), וישנן תוכניות לחִשמולו.
ברלינר טור (Berliner Tor) – שער העיר
ויליברורדי-דום (Willibrordi-Dom – קתדרלת ויליברורדי).
לוח הנצחה לפיטר מינואי, גרינדר פון ניו יורק (מייסד ניו יורק)
ציטדלה וזל (Zitadelle Wesel – מצודת וזל)
בית העירייה המשוחזר מהמאה ה-15
תורן השידור של וזל – אחד המבנים הגבוהים בגרמניה.
נידר-ריין-בריקה וזל (Niederrheinbrücke Wesel) – גשר הריין המודרני שנפתח ב-2009
אַאוּזֵה (Auesee) – אגם רחצה טבעי, זרוע ישנה של נהר הריין
וושינגטון רבתי המכונה גם אזור הבירה הלאומית , או מקומית בשם DMV (קיצור של מחוז קולומביה, מרילנד ווירג'יניה), הוא האזור המטרופוליני הכולל את וושינגטון די.
סי., בירת ארצות הברית, ואת סביבתה.
האזור המטרופוליני כולל את כל וושינגטון די.
הוא תוחם את הקצה הדרומי של המגלופוליס של צפון מזרח ארצות הברית, והוא חלק מהאזור הסטטיסטי המשולב וושינגטון-בולטימור , השלישי בגודלו במדינה.
אוכלוסיית האזור הכוללת המשוערת של 6,304,975 (נכון לשנת 2023) הופכת אותו לאזור המטרופולין השביעי באוכלוסייתו במדינה.
זהו אחד האזורים המטרופוליניים המשכילים והעשירים ביותר במדינה.
אזור וושינגטון רבתי דורג כמרכז ההיי-טק השני הטוב ביותר בניתוח סטטיסטי של 100 האזורים המטרופוליניים המובילים בארצות הברית על ידי American City Business Journals במאי 2009, אחרי עמק הסיליקון ולפני אזור המטרופולין של בוסטון.
מה שהזין את דירוג האזור המטרופוליני היה 241,264 משרות טכנולוגיה שדווחו באזור, נתון שרק ניו יורק, לוס אנג'לס ואזור מפרץ סן פרנסיסקו עוקפים אותו, כמו גם את מספר העובדים הגבוה ביותר לתואר שני או דוקטורט מבין 100 האזורים המטרופוליניים המדורגים.
דו"ח של Dice.com הראה כי אזור וושינגטון-בולטימור היה בעל מספר המשרות השני בגובהו בתחום הטכנולוגיה: 8,289, אחרי אזור המטרופולין של ניו יורק עם 9,195 משרות.
בשנת 2020, התוצר המקומי הגולמי הכולל עבור אזור וושינגטון-ארלינגטון-אלכסנדריה, DC-VA-MD-WV (MSA) היה 561,027,941,000 דולר.
האזור המטרופוליני מוגדר ככולל את הערים העיקריות הבאות (שלא כולן מאוגדות כערים; אחת, ארלינגטון, היא למעשה מחוז, בעוד שבת'סדה ורסטון הן מקומות ייעודיים שאינם מאוגדים על ידי מפקד האוכלוסין ).
"וחג שבועות תעשה לך" (לעיתים נקרא בטעות "חג שבועות תעשה לך") הוא שיר לכבוד חג השבועות, שמילותיו לקוחות ממספר מקורות בתנ"ך.השיר הולחן בשנת 1927 על ידי המלחין ידידיה אדמון, אשר הלחין זמן קצר מאוחר יותר שיר נוסף לשבועות, "סלינו על כתפינו" (1929).
מילות השיר לקוחות מפסוקים מספר שמות ומתהילים:
הזמרת נעמי צורי הקליטה את השיר שנקרא בשם "פסוקי זמרה" בשנת 1950
התזמורת של קול ישראל בעיבודו ובניצוחו של המלחין והמעבד שבתי פטרושקה, הקליטה את השיר בשנת 1955
מקהלת ילדי קיבוץ רוחמה בליווי תזמורת הבידור של קול ישראל בעיבודו של שמעון כהן ובניצוחו של משה וילנסקי, ביצעו את השיר בשנת 1962
הזמרת רחל אטאס בליווי מקהלת רון-עמי בעיבודו של משה לוסטיג ובניצוחו של חנן שלזינגר, הקליטה את השיר בשנת 1957
יפה ירקוני בליווי מקהלת ילדים, בעיבודו ובניצוחו של חנן וינטרניץ ביצעה את השיר, מתוך התקליט "שירי חגים" משנת 1965
מרים אביגל בליווי תזמורת הד ארצי בעיבודו של יוסף הדר, הקליטה את השיר, מתוך התקליט "שירי חגים" משנת 1966
דודו זכאי, דורית ראובני, עוזי מאירי, רוני וייס ודורית פן מתוך האלבום "51 שירי חגים לאיל" משנת 1975
להקת האחים והאחיות (תמי גל, ויקי תבור, מוני ארנון, ורדה שגיא) בעיבודו של גידי קורן, מתוך האלבום "שירי חג לילדים" משנת 1981
להקת "קל טף" ביצעה את השיר מתוך האלבום "שירים מן התנ"ך" משנת 1993
חבורת הזמר רננים הקליטה את השיר מתוך האלבום "עץ הרימון - משירי ידידיה אדמון", משנת 2007
עוזי חיטמן ביצע את השיר מתוך המארז המחומש "שירי החגים הגדולים בכל הזמנים" משנת 2011
וֵטוֹ הוא השם לזכות שניתנה ליחיד או לקבוצה למנוע פעולה מסוימת באופן חד צדדי.
זכות הווטו יכולה להעניק כוח בלתי-מוגבל לעצור שינוי, אך לא כדי לחייב שינוי.
מקורו של הווטו ברפובליקה הרומית שם הייתה לטריבונים הזכות להטיל וטו על כל ההחלטות והפעולות של כל מוסד או בעל תפקיד ברפובליקה.
זאת על מנת להגן על הפלבאים.
לקונסולים הרומאים הייתה בפועל זכות וטו, כיוון שכל החלטה שלהם הייתה צריכה להיות מוסכמת על שניהם.
בשיטת וסטמינסטר וברוב המלוכות החוקתיות, נתונה זכות וטו למונרך, שלוחו, או לנשיא דמוי מונרך.
באוסטרליה למשל, המלך יכול להטיל וטו, בעזרת המושל הכללי, על חקיקה תוך שנה מיום קבלתה.
למלך יש זכות דומה גם בקנדה.
זו היא זכות שכמעט לא משתמשים בה.
המילה "וטו" לא מופיעה בחוקת ארצות הברית אך הסעיף הראשון של החוקה קובע שכל חקיקה שהתקבלה על ידי שני בתי הקונגרס תועבר לנשיא ארצות הברית לשם קבלת אישורו.
אם הנשיא מחזיר את הצעת החוק לקונגרס בתוך עשרה ימים (לא כולל ימי ראשון) הצעת החוק לא הופכת לחוק.
רוב של שני שלישים של שני בתי הקונגרס יכול לקבל חוק גם בלי אישורו של הנשיא.
מושג הווטו בחוקת ארצות הברית נגזר מהמושג הבריטי של "הסכמה מלכותית" (Royal Assent).
ב-5 באפריל 1792 הטיל הנשיא ג'ורג' וושינגטון וטו על הצעת חוק להקצאת נציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינות ארצות הברית.
זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא אמריקאי השתמש בזכות הווטו.
הפעם הראשונה שהקונגרס ביטל את הווטו של הנשיא הייתה ב-3 במרץ 1845.
בדרך כלל וטו מוטל על מכלול שלם של חקיקה.
בחלק ממדינות ארצות הברית למושלים יש את הכוח להטיל וטו רק על סעיפים ספציפיים מהצעות חוק, אך לאשר סעיפים אחרים.
במקרה כזה החוק חוזר לבית המחוקקים של המדינה והוא יכול לבחור לקבל את הגרסה המתוקנת או לוותר על הצעת החוק לגמרי.
כוח זה בידי המושלים שנוי במחלוקת, שהגיעה לשיאה כאשר מושל ויסקונסין טומי תומפסון מחק מילים מסוימות מהצעת חוק כך שהמילים שנותרו הרכיבו משפטים שונים לגמרי ששינו בתכלית את משמעות הצעת החוק.
ישנן מדינות המתירות למושל וטו על סעיפים רק בהצעות חוק הנוגעות לתקציבים.
הקונגרס האמריקאי העביר חוק המתיר לנשיא למחוק עד שלושה סעיפי הקצבה בהצעות חוק שכאלו, אך בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהצעת החוק אינה חוקתית.
חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה העניקה לנשיא הקונפדרציה את הזכות להטיל וטו על סעיפי הקצבה בודדים, מתוך נטייה להגביל את הממשלה הפדרלית, שנתפסה כגדולה יתר על המידה.
במועצת הביטחון של האו"ם יש לחמש החברות הקבועות – ארצות הברית, רוסיה, סין, צרפת ובריטניה – זכות וטו.
אם אחת המדינות מצביעה נגד הצעת החלטה לוועדה הרי שההצעה נדחית, גם אם כל שאר המדינות החברות מצביעות בעד.
בחוקת פולין במאה ה-17 וה-18 היה מושג שכונה "ליברום וטו" (Liberum veto).
כל הצעות החוק היו צריכות להתקבל על ידי הסיים ללא מתנגדים, ואם חבר פרלמנט כלשהו הצביע נגד משהו, לא רק שהצעת החוק נדחתה, אלא גם הגוף המחוקק עצמו פוזר.
וטו של שליט על החלטות בחירת אפיפיור של קונקלווה, הזכות בוטלה על ידי פיוס העשירי ב-1903.
וחיד האשמיאן כורבכנדי (בפרסית: وحید هاشمیان کربکندی; נולד ב-21 ביולי 1976) הוא כדורגלן עבר איראני.
לזכותו של האשמיאן 50 הופעות בנבחרת איראן.
כינויו של האשמיאן הוא "המסוק".
את רוב הקריירה שלו עשה האשמיאן בבונדסליגה בה שיחק בהמבורג, בוכום, באיירן מינכן, והנובר 96.
וַטָאפָּה (Vatapá) הוא תבשיל באהיאני טיפוסי, עשוי מעיסה של לחם, בוטנים ואגוזי קשיו קלויים, בצל, שום, מלח, זנגביל (ג'ינג'ר), קוקוס טחון, חלב קוקוס, שמן דקלים (דֶנדֶה) וצ'ילי.
את העיסה מחממים בסיר על הכירה תוך כדי ערבוב בלתי פוסק, עד הרגע שבו היא הופכת לצמיגה.
היא מוגשת עם חסילונים שלמים או נתחי בקלה או בשר עוף, ועם אורז.
מקורו של הואטאפה בשילוב של מסורות קולינריות אפריקאיות ופורטוגזיות, והוא התפתח בעיקר בקרב קהילות עבדים ממערב אפריקה שהובאו לברזיל במהלך המאה ה-17. המאכל משמר מרכיבים וטכניקות בישול אפריקאיות מסורתיות, כמו שימוש באגוזים טחונים ובשמן דקלים (azeite de dendê), לצד השפעות אירופאיות כמו שימוש בלחם חיטה.
אגוזי קשיו או בוטנים טחונים
פירורי לחם מושרים במים או חלב
ג'ינג'ר, פלפל חריף ותבלינים נוספים
המרכיבים נטחנים ליצירת מחית חלקה, המתבשלת לכדי תבשיל קרמי וסמיך.
לעיתים משמש הואטאפה כמילוי לאקרה – לביבות מטוגנות מקמח שעועית שחורה.
הואטאפה מוגש לרוב בצד אורז לבן, ולעיתים כחלק מארוחה טקסית הקשורה לדתות אפרו-ברזילאיות כמו קנדומבלה.
בסלבדור, הוא נמכר גם ברחוב כמזון מהיר מסורתי, במיוחד במהלך חגיגות דתיות.
בעיר בלם שבצפון ברזיל קיימת גרסה מקומית של הואטאפה הנאכלת לצד פירה מקאסאווה.
קיימות גם גרסאות טבעוניות וללא גלוטן.
הואטאפה קרוב למרק המערב אפריקאי "mafè" או "groundnut stew".
השפעתו ניכרת גם במטבחים אחרים של העולם הקריבי.
המאכל נחשב לאחת מהקלאסיקות של המטבח הבאהיאני ומסמל את שילוב התרבויות שהוליד את המטבח הברזילאי המודרני.
וַחטַנג (בובה) קיקַבּידזֶה (בגאורגית: ვახტანგ კიკაბიძე, ברוסית: Вахтанг Константинович Кикабидзе או בכינויו בּוּבָּה, 19 ביולי 1938 – 15 בינואר 2023) היה זמר רבגוני, שחקן, במאי קולנוע ומחזאי גאורגי שהיה מפורסם בברית המועצות.
תפקידו הידוע ביותר במערב היה בסרט "מימינו", בו הוא גילם טייס הליקופטר שנוסע מגאורגיה למוסקבה ומנסה להפוך לטייס מטוסים בקווים בינלאומיים.
הסרט היה לאחד הסרטים הסובייטיים המצליחים בכל הזמנים.
שיחק גם בסרט "אל תיקח ללב" (גאורגית: არ დაიდარდო, רוסית: Не горюй).
פרסים רבים בכינוסי תיאטרון ופסטיבלי סרטים
וטיבר (שם מדעי: Vetiveria zizanioides) הוא עשב רב שנתי ממשפחת הדגניים שנפוץ באזורים טרופיים וסובטרופיים, בעיקר בהודו, בבורמה, בסרי לנקה, ומשם התפשט דרך דרום מערב אסיה לאזורים טרופיים באפריקה.
שורשי הצמח משמשים להפקת שמן אתרי משובח בעל פעילויות רבות כמו: משקם תאי עור, מזרז ריפוי פצעים, משקם צלקות, מבהיר כתמי עור, משקם כוויות, משקם עור סדוק, שומר על לחות, רכות, גמישות של העור, מקל על כאבי ארתריטיס וגאוט, מקל על אולקוס, קוליטיס, קרוהן.
כמו כן בנוסף לשמן האתרי ריח דומיננטי המשמש בתעשיית הבשמים.
וטיבר ידוע בעולם גם כצמח מייצב קרקע.
הוא מייצב קרקע על ידי כך שהוא מונע נגר וסחף ממדרונות בצדי דרכים, משדות חקלאיים ומגדות נחלים ומייצב דיונות חול.
הצמח נמצא גם יעיל במניעת גלישה של קרקע במדרונות תלולים ובגדות של תעלות ונחלים.
בשנת 1984 הובא לארץ חומר ריבוי של צמח הווטיבר.
בשנת 2008, מתבצעים בארץ ניסיונות להשתמש בו לייצוב קרקעות כתחליף ידידותי לסביבה לאמצעים מלאכותיים יקרים יותר.
וחטנג השני, מלך גאורגיה (בגאורגית: ვახტანგ II) (מת ב-1292) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-1289 ועד למותו בשנת 1292. תקופת מלכותו הייתה תחת שלטון המונגולים בגאורגיה.
וחטנג היה בנו של מלך הממלכה המערב גאורגית, דוד השישי נארין, ואשתו תמר, בתו של הנסיך אמאנליסדזה.
הוא הוכתר כמלך, בשנת 1289, תחת ההסכמה של המונגולים, לאחר שדודנו וקדומו, דמטרה השני, הוצא להורג בידי החאן הגדול.
וחטנג היה נאמן לשלטון המונגולי.
ממלכתו השתרעה בחלק המזרחי של גאורגיה כאשר מערב גאורגיה נשלטה בידי ממלכת אימרתי בראשות אביו, דוד השיש נארין (עד 1293).
וחטנג מת בשנת 1292, לאחר שלטון של שלוש שנים בלבד.
דודנו, דוד השמיני ירש אותו.
הוא נקבר במנזר גלאתי שליד כותאיסי.
וחטנג הרביעי (בגאורגית: ვახტანგ IV) (1413 לערך - דצמבר 1446) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1442 ועד למותו בשנת 1446.
גאורגי היה בנו של אלכסנדר הראשון הגדול מאשתו דולאנדוחט.
בשנות שלטונו האחרונים, הכתיר אביו את וחטנג ושני אחיו, דמטרה וגיאורגי, כשליטים משותפים של הממלכה.
בשנת 1442 הפך אלכסנדר לנזיר וויתר על כיסאו לטובת וחטנג.
עם תחילת שלטונו העניק וחטנג מספר מחוזות לאחיו, ששלטו במחוזותיהם כוואסלים של הממלכה הגאורגית ומלכים משותפים יחד עם וחטנג.
תקופת שלטונו הקצרה של וחטנג וחולשתו הביאה את הממלכה לקצה התפוררותה הסופית, שחלקים ממנה נקרעו על ידי אצילי הממלכה ושסבלה מאפקט שמונת הפלישות ההרסניות של טימור לנג שהתרחשו קודם לעלייתו של וחטנג לשלטון.
בתקופת שלטונו התרחשה ההתקפה השנייה של הנסיך הטורקמני, ג'אהאן שאח משבט קארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو, "טורקמני הכבשה השחורה").
וחטנג יצא לקראתו ופגש אותו באחלציחה (בדרום גאורגיה), אולם המאבק האכזרי לא הניב ניצחון.
בלילה עזב ג'אהאן שאח את שדה הקרב וחזר לתבריז (تبریز).
וחטנג נפטר לאחר ארבע שנות שלטון ללא ילדים ואחיו גיאורגי השמיני ירש אותו.
וחטנג השישי (בגאורגית: ვახტანგ VI, בפרסית: חוסיין קולי חאן; 15 בספטמבר 1675 – 26 במרץ 1737) הידוע גם כוחטנג המלומד או וחטנג המחוקק משושלת בגרטיוני היה הוואלי של הממלכה המזרח גאורגית, ממלכת כארתלי, וסאל להלכה של השאה הפרסי בין השנים 1716-1724.
באופן מסורתי הוא נחשב כמלך ממלכת כארתלי.
הוא היה מדינאי מוכשר, החשוב והבולט בקווקז של תחילת המאה ה-18. הוא נודע גם כמחוקק בולט, מלומד, מבקר, מתרגם ומשורר.
תקופת שלטונו הסתיימה בעקבות פלישת האימפריה העות'מאנית לממלכתו, שהכריחה את וחטנג לצאת לגלות ברוסיה.
בתקופת גלותו, לא הצליח לקבל את תמיכתו של הצאר לטובת ממלכתו, והוא נפטר כאיש רצוץ באסטרחן.
וחטנג נולד כבנו השני של הנסיך לבאן בטונישווילי.
בין השנים 1703-1714 הוא כיהן כעוצר (ג'אנישין) במקום דודו הנעדר גיאורגי האחת עשרה ואחיו כאיח'וסרו.
במהלך אותן שנים הוא ערך סדרת רפורמות נדרשות שלא נערכו זמן רב.
הוא שיקם את הכלכלה והתרבות, הכיר במנהלה וניסה לחזק את השלטון המלכותי.
בין השנים 1707-1709 הוא השלים את הקוד המשפטי/חוקתי שהסדיר הסמכויות של הגופים במדינה, ושישמש כבסיס לשיטה הפיאודלית בממלכה עד לסיפוחה הרוסי.
הקוד נקרא דָסטוּרלמָה של וחטנג או "הקוד של וחטנג" על שמו.
בשנת 1714, הוא זומן על ידי חוסיין שאה, השליט הספווי לצורך אישור כוואלי/מלך של כארתלי.
בהגיעו לחצר השאה סירב האחרון להעניק לו את האישור והתנה אותו בכך שווחטנג ימיר את דתו לאסלאם.
וחטנג סירב להתאסלם והושם במאסר.
אחיו, יסה (עלי-קולי חאן), שנענה לדרישה, מונה במקומו.
יסה שלט בכארתלי במשך שנתיים וסבל מבעיות פנימיות ופלישות של שבטים דאגסטנים בתקופת הלקיאנובה.
במהלך שוביו, שנמשך שנתיים, ביקש וחטנג את עזרתם של המלכים הנוצרים של אירופה.
במיוחד הוא שלח את דודו סולחן סבא-אורבליאני בשליחות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
אף על פי שהמיר את דתו נותר וחטנג נוצרי בסתר.
מכתביו לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי ולקרל השישי, תוארכו ל-29 בנובמבר 1722, בהם ציין וחטנג כי הוא קתולי בסתר אבל הוא לא יכול להתוודות על כך בפומבי, אף בסביבתו הקרובה, מחשש לבוגדים.
הדיווח אושר על ידי מיסונרים קפוצ'ינים (נזיר ממסדר של הכנסייה הקתולית) מפרס, הם טענו כי וחטנג הפך לקתולי לפני שהמיר את דתו לאסלאם ואף הלך למיסה קתולית.
בשנת 1716 הוא נאות באי רצון להמיר את דתו.
והוא התמנה בחזרה לשליט כארתלי בשם חוסיין קולי חאן, היות שאחיו יסה התכחש לאסלאם ופרש.
למרות זאת לא הותר לו עדיין לחזור לממלכתו והוא שלח את בנו בכר להיות עוצר כארתלי.
הוא מתמנה לכהונת המפקד העליון של הצבא הפרסי (סיפאספסלאר ) והמושל הצבאי של דרום-אזרבייג'ן (ביילרביי).
וחטנג נשאר בפרס שבע שנים לפני שהורשה לחזור לארצו בשנת 1719. דאגתו הראשונה הייתה לשים קץ לפלישות התמידיות מצפון הקווקז, במיוחד של שבטים לזגינים מדאגסטן.
וחטנג היה בהכנות להנחתת המכה המוחצת על הלזגינים כאשר השלטון הפרסי התערב כדי למנוע ממנו לעשות זאת.
פעולה זו סיימה את הנאמנות קצרת הימים של וחטנג לשאה.
הוא יצר קשר סודי עם הצאר הרוסי, פיוטר הגדול, וקיבל ממנו הבטחה על הגעה עתידית של הרוסים לקווקז.
לאחר מספר דחיות, ביולי 1722, החל פיוטר בראש כוח צבאי את המערכה בחופי הים הכספי.
באותה תקופה הייתה האימפריה הפרסית של האימפריה הספווית בתקופה של כאוס כאשר בירתה אספהאן הייתה מכותרת על ידי מורדים אפגנים.
כווסאל פרסי וכמפקד, הפטר אחיו של וחטנג, רוסטום, במהלך המצור והשאה מינה את בכר, בנו של וחטנג, כממונה על הגנת הבירה.
למרות זאת סירב וחטנג לבוא לעזרת אספהאן.
באותו זמן, הציעו לו העות'מאנים ברית כנגד פרס, אבל וחטנג העדיף להמתין להגעת הרוסים.
הבטחתו של פיוטר הגדול, לספק תמיכה צבאית לנוצרים של הקווקז כדי לשים קץ לעול הפרסים המוסלמים, עוררה אופוריה בקרב הגאורגים והארמנים.
בספטמבר של אותה שנה, חנו בגנג'ה צבא של 50,000 חיילים גאורגים וארמנים, כדי להצטרף למשלחת הרוסית המתקדמת, אליהם הצטרפו 10,000 לוחמים חמושים ומאומנים נוספים מקרבאך והרריים ארמנים על פי גרסה אחרת היו בסך הכל רק 40,000 חיילים).
וחטנג קיווה כי מעבר לשאיפתו של פיוטר הגדול להשיג רווים עבור רוסיה, הוא גם יגן על הממלכות הנוצריות גאורגיה וארמניה מפני האימפריות המוסלמיות, העות'מאנים והפרסים.
אולם רצונו של וחטנג לא התממש, ופיוטר קטע את מסעו זמן קצר לאחר שהחל אותו ולא התעמת בסופו של דבר עם העות'מאנים שכבר התכוננו לקחת את השליטה על הקווקז מידי הפרסים הספווים.
בנובמבר של אותה שנה, לאחר שננטש על ידי בעל בריתו, חזר לטביליסי.
השאה נקם בו על ידי כך שהתיר למלך המוסלמי קונסטנטין השני, מלך קאחתי להשתלט על ממלכת כארתלי, ובמאי 1723, צעדו קונסטנטין השני והפרסים לאדמת כארתלי.
וחטנג עוד הגן על עצמו זמן מה בטביליסי, אולם, בסופו של דבר, גורש.
וחטנג ברח לכארתלי הפנימית (בחלק הצפוני של כארתלי), המקום שממנו הוא ניסה לקבל תמיכה מהכוחות העות'מאנים המתקדמים ונכנע למרותו של הסולטאן.
אולם הטורקים, לאחר שכבשו את הממלכה, נתנו את כס המלוכה ליסה אחיו, שהתאסלם שוב.
במהלך הפלישות והמלחמות בין העות'מאנים, הפרסים, הדאגסטנים והאפגנים נהרגו שלושת-רבעי האוכלוסייה הגאורגית; ווחמטנג, לאחר שנדד בהרים זמן רב עם אנשיו הנאמנים ביותר, ביקש שוב את עזרת פיוטר הגדול, שהזמין אותו לרוסיה.
ביולי 1724, הוא חצה את הקווקז, יחד עם משפחתו, חבריו לנשק וכ-1,200 מלווים נוספים.
פיוטר נפטר בינואר 1725, והיורשת שלו, יקטרינה הראשונה, לא עזרה לו למעשה בכלל, אולם איפשרה לווחטנג להתיישב ברוסיה והעניקה לו פנסיה ואחוזות.
וחטנג התגורר ברוסיה עד לשנת 1734, שנה בה היה נחוש בדעתו להחזיר את שליטתו בכארתלי על ידי שיתוף פעולה עם השאה הפרסי.
אנה, קיסרית רוסיה, הסכימה לתוכניתו של וחטנג אולם נתנה לו הנחיות כיצד לפעול בפרס, ובאיזה אופן הוא צריך לשכנע את הגאורגים ואנשי ההרים בקווקז, שיצטרפו לחסותה של רוסיה.
וחטנג החל במסעו הדיפלומטי, יחד עם גנרל רוסי, אולם ב-26 במרץ 1737 הוא חלה ונפטר באסטרחן.
הוא נקבר בכנסיית עליית מרים שבעיר.
רבים ממלוויו נותרו ברוסיה ושרתו מאוחר יותר בצבא הרוסי, פיוטר בגרטיון, היה כנראה המפורסם שבהם.
אף על פי שהחלטותיו הפוליטיות של וחטנג הפכו למושא לביקורת, הוכתרה, פעילותו למען התרבות וההשכלה, כגולת-הכותרת של תקופת שלטונו.
הוא אכן היה אחד מהמונרכים המשכילים של אותה תקופה.
הוא חיבר וערך מספר רב של פרויקטים תרבותיים וחינוכיים במטרה להחיות את חיי ההשכלה בממלכה.
הוא היה זה שסייע, בשנת 1712, לארכיבישוף מוולאכיה, אנטים האיברי, להדפיס את בית הדפוס הראשון בגאורגיה ובכל הקווקז.
בתקופת שלטונו הראשון כעוצר כארתלי הוא אסף יחד ספרי חוק ופרסם את "ספר החוקים", ספר חוקים מפורט עם התייחסויות לקבוצות אתניות שונות כמו ארמנים, יהודים ויוונים.
בשנת 1709 הוא ייסד את בית הדפוס הראשון בגאורגיה.
מבין הספרים שפרסם ב"טיפוגרפיה של וחטנג" בטביליסי היה גרסה מודרנית האפוס הלאומי הגאורגי מהמאה ה-12, עוטה עור הנמר של שותא רוסתוולי, שפורסם ב-1712. הספר היה מלווה בפרשנות מלומדת של המלך עצמו.
זה השרה גל חדש של התעניינות במשורר הימי ביינימי, והשפיע רבות על הדור החדש של משוררים גאורגיים במאה ה-18, שנחשב בדרך כלל לרנסאנס של הספרות הגאורגית.
בנוסף נטל על עצמו וחטנג את הדפסת הביבליה, שעל פי הסברה תורגם מיוונית לגאורגית במאה ה-5 ותוקן במאה ה-11 על ידי נזירים במנזר הגאורגי בהר אתוס, מנזר איווירון.
בית הדפוס שלו הדפיס גם ספרי בשורות, ספרי מעשי השליחים, ספרי תהילים ומספר ליטורגיות וספרי תפילה, שגרמו לחוסר שביעות רצון בחצר הפרסית, שהבחינו כי וחטנג שהתאסלם לכאורה מקדם את הנצרות במקום הקוראן.
וחטנג היה מבקר ומתרגם הבולט שחיבר בעצמו פואמות ליריות פטריטיות.
הוא עצמו עמד בראש ועדה מיוחדת שהתכנסה כדי לערוך ולעבד את קובץ הרשומות הגאורגיות שכיסו את התקופה מחשכת ימי הביניים לתחילת העת החדשה.
וחטנג נשא לאישה באימרתי בשנת 1696 את רוסודן, נסיכה צ'רקסית (מצ'רקסיה, נפטרה ב-30 בדצמבר 1740 במוסקבה).
הנסיכה תמר (1697-1746) שנישאה בשנת 1712 לנסיך תאימורז השני, מלך קאחתי לעתיד
הנסיכה אנה (אנוקה) (1698-1746) שנישאה בשנת 1712 לנסיך וחושטי אבשידזה
הנסיכה תותא שנישאה בתחילה לפפונה צ'חיידזה מדוכסות רצ'ה ולאחר מכן לאחיינו הנסיך גדוואן צ'חיידזה
בנוסף היו לווחטנג מספר ילדים מחוץ לנישואין, ביניהם:
הנסיך וחושטי - גאוגרף, היסטוריון וכרטוגרף
הנסיך רוסטום (נפטר ב-1681 ונקבר במנזר תירי )
מסמכים פרסיים היסטוריים: יחסי איראן-גאורגיה במאות ה-16 עד ה-19, נמצא במכון לכתבי-יד על שם קורנלי קקלידזה של האקדמיה הגאורגית למדעים.
ויליאם ביינה פישר ואחרים (1968), ההיסטוריה הקיימברידג'ית של איראן, עמ' 318, ,
מלכי כארתלי, באתר שושלת בגרטיוני
רולנד גריגור סאניי, יצירת האומה הגאורגית, עמ'54, ,
וֶטוֹבוֹ (בבולגרית: Ветово) היא עיירה ומועצה אזורית בצפון מרכז בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת גודל האוכלוסין במחוז רוסה.
העיירה שוכנת 262 ק"מ מהבירה סופיה ו-40 ק"מ מבירת המחוז רוסה.
בתקופת הברונזה המאוחרת, במהלך המאה ה-12 לפנה"ס התיישבו באזור שבטים תראקים.
באזור גם נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-5 לפנה"ס, המעידים על התיישבות מאורגנת בעידן הממלכה התראקית.
צפונית מזרחית לעיירה נשתמרו שרידי מצודה ביזנטית.
כ-5 קילומטרים מווטובו מצוי אתר המורשת העולמית כנסיות איבאנובו ובסביבת העיירה ממצאים נוספים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוכלל האזור בשטח נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה הצטרפו בני מיעוטים רבים מהעיירה למיליציית מתנדבים בולגרית שלחמה בחזית הסרבית.
וטובו ממוקמת בסמיכות לכביש המהיר רוסה – וארנה המקשר את העיירה גם לעיר ראזגרד.
וטובו היא מרכז תעשייה זעירה בתחום מוצרי זכוכית, פורצלן וקדרות, המיוצאים לאוסטריה, איטליה וגרמניה.
אוכלוסיית העיירה מצויה במגמת קיטון מתונה (ילודה לעומת תמותה) ובין 2004 ל-2009 ירד מספר התושבים ב-6.76%.
אוכלוסיית וטובו מורכבת מאחוז גבוה של קבוצות מיעוטים ובכלל זה טורקים, צוענים וצאצאי הטטרים של קרים, זאת בנוסף לבולגרים המהווים כמחצית מכמותה.
פר וטוסי או פר אנקולי הוא גזע של בקר שמקורו באפריקה.
הוא מובחן בקלות בזכות הקרניים הגדולות בראשו, אשר יכולות להגיע עד לאורך של 2.5 מטר, ומשמשות אותו למטרות הגנה.
הווטוסי יובא לאמריקה שם ממשיכים בטיפוחו.
משקלה של פרה ממוצעת הוא בין 430 ל־540 קילוגרם, ושל פר .
עגל הווטוסי שוקל בין 14 ל־23 קילוגרם ונשאר קטן למשך מספר חודשים.
מלך רואנדה טיפח עדר של הפרים האלה, והם מטופחים עד היום בארמון המלך, שרואנדה משמרת עד היום בבירתה הקודמת ניאנזה.
הם קוראים להם "איניאמבו" (Inyambo).
וַחטַנג צַ'בּוּקיאני (בגאורגית: ვახტანგ ჭაბუკიანი; 12 במרץ 1910 – 6 באפריל 1992) היה רקדן בלט וכוריאוגרף גאורגי.
וחטנג צ'בוקיאני נולד בשנת 1910 בטביליסי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; הוריו - נגר ותופרת - פרנסו בדוחק את חמשת ילדיהם.
בשנת 1920 הפך בית הספר לבלט של מריה פריני מבית ספר פרטי לבית הספר של תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי; צ'בוקיאני המשיך ללמוד בבית ספר זה בהדרכתה של פריני, סיים אותו בשנת 1924 והתחיל לרקוד בתיאטרון הבלט והאופרה.
בשנים 1926–1929 למד צ'בוקיאני בבית הספר לבלט של לנינגרד (בהדרכתם של הרקדנים-כוריאוגרופים ויקטור סמיונוב, ולדימיר פונומריוב ואלכסנדר שיראייֵב); בשנת 1929 הוא החל לרקוד בלהקת קירוֹב שבתיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד (שבה נשאר עד שנת 1941).
ב-16 בנובמבר 1930 הופיע בתפקיד הנסיך זיגפריד בהצגת הבלט "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי; הופעתו בתפקיד בַּזיל בהצגה "דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס זיכתה אותו בהערכה רבה בקרב חובבי מחול ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1932 הוזמן למסע הופעות בארצות הברית יחד עם חברתו ללהקת בלט קירוב, טטיאנה וייצ'סלובה.
בדרכם לאמריקה, צ'בוקיאני ווייצ'סלובה ערכו הופעות בלטביה ובאסטוניה (שמונה שנים לפני סיפוחן לברית המועצות); השניים ביצעו דואטים מתוך הצגות הבלט "להבות פריז" מאת בוריס אספייב, "הפריבטיר" מאת אדולף אדם ו"דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס.
צ'בוקיאני ווייצ'סלובה הגיעו לארצות הברית בשנת 1933 וערכו בה למעלה מ-30 הופעות.
בשנת 1936 ביים צ'בוקיאני ככוריאוגרף את הצגת הבלט "עלם שמש" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה, שהועלתה בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (הצגת הבלט הגאורגית הראשונה); בשנת 1938 צ'בוקיאני ביים הצגה זו גם בלנינגרד - עבור להקת בלט קירוב, שבה רקד.
בשנת 1939 צ'בוקיאני ביים בלנינגרד את הצגת הבלט "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין - לפי המחזה "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה.
בשנת 1941, עקב המתקפה הגרמנית על ברית המועצות, תיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד פונה לעיר פרם; צ'בוקיאני חזר לגאורגיה והשתלב בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי כרקדן ראשי וככוריאוגרף; במהלך פעילותו המחודשת בטביליסי, הוא הופיע כרקדן בשמונה הצגות בלט וביים 27 הצגות ככוריאוגרף.
מלבד מסע ההופעות בארצות הברית בשנת 1933 (יחד עם ט' וייצ'סלובה), צ'בוקיאני ערך מופעים נוספים מחוץ לברית המועצות: פעמיים נוספות לארצות הברית (1934 ו-1964), באיטליה (1934), באיראן (1942), בארצות אמריקה הלטינית (1958), באוסטריה (1958) ועוד.
בשנים 1951–1973 ניהל את בית הספר לכוריאוגרפיה של טביליסי ולימד מחול קלאסי בכיתות הגבוהות של המוסד (משנת 1982 הוא שימש כיועץ ראשי של בית הספר); בשנים 1965–1970 עמד צ'בוקיאני בראש מחלקת המחול במכון התיאטרלי של טביליסי על שם שותא רוסתוולי.
בשנים 1958–1962 היה צ'בוקיאני חבר במועצה העליונה של ברית המועצות (במושב החמישי).
צ'בוקיאני הפסיק להופיע כרקדן בלט בשנת 1968 (בגיל 58).
צ'בוקיאני מת בשנת 1992 בטביליסי, ונקבר בפנתאון מתאצמינדה שבעיר.
תפקידים בתיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד
אחד מרקדני הוואלס במערכה השנייה בהצגה "מפצח האגוזים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1929)
ציפור חורפית בהצגה "בתולת הקרח" מאת אדוורד גריג (1929)
הנסיך זיגפריד בהצגה "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1930)
אחד מעופות החול בהצגה "הפרג האדום" מאת ריינהולד גליאר (1930)
פולו בהצגה "כרמן" מאת ז'ורז' ביזה (1930)
תפקיד בהצגה "תור הזהב" מאת דמיטרי שוסטקוביץ' (1930)
בַּזיל בהצגה "דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס (1930)
המבצע של הריקוד ההונגרי בהצגה "ריימונדה" מאת אלכסנדר גלאזונוב (1930)
סוחר בהצגה "הפריבטיר" מאת אדולף אדם (1930)
גאון המים בהצגה "הסוסון הגיבן" מאת צ'זרה פוני (1931)
האקרובט בהצגה "הפרג האדום" מאת ריינהולד גליאר (1931)
העבד בהצגה "הפריבטיר" מאת אדולף אדם" (1931)
העלם בהצגה "שופניאנה" ("הסילפידות") מאת מיכאיל פוקין (1931)
הרוזן אלברט בהצגה "ז'יזל" מאת אדולף אדם (1932)
הציפור הכחולה בהצגה "היפהפייה הנרדמת" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1932)
ז'ילבר בהצגה "להבות פריז" מאת בוריס אספייב (1932)
הרוזן פון שטיין בהצגה "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1933)
ואצלב בהצגה "מזרקת בחצ'יסראי" מאת בוריס אספייב (1934)
ליצן בהצגה "קרנבל" לפי יצירה לפסנתר מאת רוברט שומאן (1934)
אקטאון בהצגה "איזמרלדה" מאת צ'זרה פוני (1935)
המתפלל בהצגה "אשליות אבודות" מאת לאוניד דסיאטניקוב (1935)
ולדימיר בהצגה "קטרינה" לפי המוזיקה מאת אדולף אדם ואנטון רובינשטיין (1935)
ז'רום בהצגה "להבות פריז" מאת בוריס אספייב (1936)
קֵרים בהצגה "ימי הפרטיזנים" מאת בוריס אספייב (1937)
קולומן בהצגה "ריימונדה" מאת אלכסנדר גלאזונוב (1937)
גַ'רג'י בהצגה "לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1938)
פרונדוסו בהצגה "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1939)
אנדריי בהצגה "טאראס בולבה" מאת וסילי סולוביוב-סדוי (1939)
סולור בהצגה "הביידרית [רקדנית המקדש]" מאת לודוויג מינקוס (1940)
תפקידים בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי
גַ'רג'י בהצה "לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1941)
אַוותַנדיל בהצגה "האור" מאת גריגוֹל קילַדזֵה (1947)
פרונדוסו בהצגה "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1948)
סוקולוב בהצגה "בעד השלום!" מאת ד' תורדזה (1953)
אותלו בהצגה "אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (1957)
אביר ספרדי בהצגה "בולרו" לפי המוזיקה של מוריס ראוול (1962)
עבודות בימוי בתיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד
"לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1938)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1939)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1955)
עבודות בימוי בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי
"עלם שמש" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1936)
"שופניאנה" ("הסילפידות") מאת מיכאיל פוקין (1942)
"ליל ולרפוגה" לפי קטע הבלט בהצגת האופרה "פאוסט" (בגרסתה מ-1869) מאת שארל גונו (1942)
"דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס (1943)
"אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1945)
"האגדה אודות טַריאֵל" מאת שַלווַה משווֵלידזֵה (עיבוד כוראוגרפי להצגת אופרה - 1946)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1948)
"היפהפייה הנרדמת" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1959)
"בולרו", לפי המוזיקה של מוריס ראוול (1962)
"סינדרלה" מאת סרגיי פרוקופייב (1966)
"הביידרית [רקדנית המקדש]" מאת לודוויג מינקוס (1968)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1978)
"אפאסיונטה", לפי סונאטה מס' 23 לפסנתר מאת לודוויג ואן בטהובן (1980)
"פואמה-בלט", לפי הפואמות הסימפוניות מאת פרנץ ליסט
"בחיפוש אחר האושר", לפי "הרפסודיה הכחולה" מאת ג'ורג' גרשווין
"הזמנה למחול", לפי הקונצרט-ואלס לפסנתר סולו מאת קרל מריה פון ובר
עבודת בימוי בתיאטרון בולשוי במוסקבה
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1956)
רוקד בקטעי הצגות הבלט "הביידרית [רקדנית המקדש]" ו"לב ההרים" ב"קונצרט על המסך" (סרט-הצגה, 1940)
הסיס בסרט הקולנוע "המגן של ג'וּרר'אי" (1944)
פיליפ בקטעי הצגת הבלט "להבות פריז" בסרט-הצגה "אמני הבלט הרוסי" (1953)
פרונדוזו, אַוותַנדיל וְוַרַזי בסרט-הצגה "אמני הבלט הגאורגי" (1955)
אותלו בסרט-הצגה "המורי מוונציה" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (גרסה מצולמת להצגת בלט בבימויו של צ'בוקיאני - 1960)
"אמני הבלט הגאורגי" (סרט-הצגה, 1955)
"מלכת בלגיה אליזבט בברית המועצות" (תיעוד ביקורהּ של סבת המלך בודואן, שהייתה ידועה כפטרונית של אמנויות - 1958)
וַחטַנג צֵ'לידזֵה (בגאורגית: ვახტანგ ჭელიძე; 10 באפריל 1917 – 11 ביוני 2005) היה מתרגם וסופר גאורגי.
וחטנג צ'לידזה נולד בשנת 1917 בכפר בחווי שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; בשנת 1941 הוא סיים את לימודיו בחוג לשפה וספרות אנגלית בפקולטה הפילולוגית של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בשנת 1945 פורסם התרגום הראשון של צ'לידזה - "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר; בשנים 1952-1948 הוא היה העורך הראשי בהוצאת הספרים של משרד החינוך של גאורגיה הסובייטית - "סַבּליגמַטי".
בשנת 1955 צ'לידזה פרסם את יצירתו המקורית הראשונה - הרומן הביוגרפי "חייו של איוואנה מצ'בלי" - שגיבורו הוא מתרגם ופובליציסט גאורגי מהמאה ה-19.
בשנים 1957-1955 צ'לידזה ערך את הגרסה הגאורגית של כתב העת הסאטירי הסובייטי "קרוקודיל" - "ניאנגי"; בשנים 1962-1957 הוא ערך את כתב העת הספרותי "ציסקַרי".
בשנים 1967-1963 צ'לידזה עמד בראש מנהלת האמנות במשרד החינוך של גאורגיה הסובייטית, ואילו בשנים 1973-1967 היה מנהל הוצאת הספרים "סַבּצ'וֹתַה סַכַּרתווֵלוֹ".
בשנים 1983-1973 צ'לידזה פרסם בארבעה כרכים את עבודתו הספרותית הבולטת ביותר - החיבור התיעודי-ספרותי "הכרוניקות של חיי כארתלי"; הוא התבסס על אוסף החיבורים ההיסטוריים הגאורגיים מימי הביניים - "חיי כארתלי" - בשילוב עם מקורות היסטוריים חיצוניים.
בשנים 1985-1973 צ'לידזה היה העורך הראשי של העיתון "ליטֵרַטוּרוּלי סַכַּרתווֵלו" - ביטאונהּ של התאחדות הסופרים הגאורגית; באותה תקופה הוא גם הקים את כתב העת "חוֹמלי".
בשנים 1991-1987 צ'לידזה היה מנהל הוצאת הספרים "נַקַדוּלי", שהתמחתה בספרי ילדים ונוער; במשך שני עשורים אלה, הוא היה גם חבר במועצות העריכה של עיתונים, כתבי-עת והוצאות ספרים אחרים.
מלבד "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר, צ'לידזה תרגם מאנגלית לגאורגית את יצירותיהם של ג'ון פלטשר, ג'ון מילטון, דניאל דפו, וולטר סקוט, צ'ארלס דיקנס, ג'ון גולסוורתי, מארק טוויין, ג'ק לונדון, ארנסט המינגוויי, ג'ון סטיינבק, ג'רום דייוויד סלינג'ר ואחרים.
צ'לידזה זכה בחייו בתארים ובפרסים הבאים: פעיל אמנות נכבד של גאורגיה הסובייטית (1967), פרס איוואנה מצ'בלי למתרגמים גאורגים (1978), הפרס הלאומי של גאורגיה (1998) והפרס הספרותי הממלכתי "סַבַּה" של גאורגיה (2003).
וחטנג צ'לידזה מת בשנת 2005 בטביליסי ונקבר בפנתאון דידובה שבעיר.
וטוריה המכונה לעיתים וולומניה הייתה אצילה רומאית בת המאה ה-6 לפנה"ס.
אמו של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס.
נחשבת על פי המסורת כמי שהצילה את רומא במהלך ההתקפה של בנה על העיר.
אצל טיטוס ליוויוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס היא מכונה "וטוריה", בעוד אצל פלוטרכוס היא מכונה "וולומניה".
ליוויוס מעניק את השם וולומניה דווקא לכלתה (אותה מכנה פלוטרכוס ורגיליה).
לא ידוע דבר על משפחתה או ילדותה, אולם מכיוון שלנשים ברומא לא היו שמות פרטיים והן נקראו בשם משפחתן, סביר להניח שאביה נקרא "וטוריוס" או "וולומניוס".
על בעלה לא ידוע דבר, אולם הוא היה ממשפחת המרקיי, אחת המשפחות המיוחסות ביותר ברומא.
בנה הבכור נקרא גאיוס מרקיוס.
לא ידוע אם היו לה בנים נוספים.
בעלה מת בתאריך לא ידוע, כאשר בנה היה עוד צעיר.
היא גידלה אותו בעצמה, ובשל כך מטבע הדברים הוא היה קשור אליה מאוד.
פלוטרכוס כותב שהוא "לא נלאה מלשמחה ולכבדה.
גם נשא אישה על פי חפצה ובקשתה".
על פי המסופר הוא נשאר לגור בביתה עם אשתו וילדיו גם לאחר שהתחתן.
נראה שהיא זו שדחפה אותו להתגייס לצבא ולהתקדם בפוליטיקה.
בשנת 493 לפנה"ס השתתף גאיוס בהתקפה שערכה רומא על העיר הוולסקית קוריולי, ועל גבורתו בקרב זה הוענק לו התואר "קוריולאנוס", והוא נקרא מעתה "גאיוס מרקיוס קוריולאנוס".
עם זאת, קוריולאנוס לא היה אהוד על המוני העם, שראו בו אריסטוקרט רודני שחצן ומתנשא.
בשנת 494 לפנה"ס, התבטאות פומבית קיצונית שלו הובילה לסילוקו מן העיר בבושת פנים.
קוריולאנוס הזועם כרת ברית עם הוולסקים, אויביו לשעבר, ותקף אדמות רומאיות.
הוא הוכיח את כישרונו כמצביא מזהיר, וערים נפלו לידו בזו אחר זו.
דבר לא עמד בינו ובין רומא.
אז נאלץ הסנאט הרומי לשלוח משלחת מכובדת אליו, משלחת שכללה גם ידידים ישנים שלו ביניהם הקונסול לשעבר קומיניוס.
אולם קוריולאנוס קיבל אותם ביהירות ובקשיחות, והשפיל אותם על ידי כך שדרש מהם להציע את הצעתם מול המפקדים הוולסקים.
אולם קוריולאנוס לא שינה את תביעותיו כהוא זה, קודם כניעה ורק אחר כך יפרק את צבאו.
בסצנה שזכתה אחר כך לייצוגים רבים באומנות, פנתה אליו אמו בדברים:
מרקיוס היה כאמור קשור מאוד לאמו, וכאשר סיימה את דבריה זעק: "מה עוללת לי אמי?
נצחתיני וניצחונך המושיע את המולדת מביא עלי כליה.
את בלבד יכולה לי, הולך אני!" קוריולאנוס נסוג, ועל פי המסורת נרצח מאוחר יותר בידי הוולסקים.
כאות הוקרה לנשים האמיצות, הקים הסנאט הרומי מקדש מיוחד שהיה מיועד לנשים שהיו נשואות רק פעם אחת.
ויליאם שייקספיר כתב טרגדיה בשם "קוריולנוס".
שייקספיר הסתמך בעיקר על פלוטרכוס, ועל כן הוא מכנה את וטוריה "וולומניה".
וולומניה מתוארת במחזה כאישה חזקה, אמיצה ופטריוטית.
בסרט "קוריולאנוס" משנת 2011 גילמה השחקנית ונסה רדגרייב את דמותה.
שפורטגמיינשאפט וטנשייד 09 הוא מועדון כדורגל מרובע וטנשייד שבעיר בוכום שבמדינת נורדריין וסטפאליה בגרמניה.
המועדון ידוע בכך ששיחק בליגת הבונדסליגה בתחילת שנות ה-90 במשך ארבע עונות רצופות.
נכון לעונת 2024/25, המועדון משחק באוברליגה המערבית, שהיא החמישית בהייררכיית הליגות בגרמניה.
מועדון הכדורגל וטנשייד 09 הוקם ב-18 בספטמבר 1909 כאיחוד בין שני מועדונים, סודליטאט דר וטנשייד וטויטוניה וטנשייד.
שני המועדונים שיחקו אז בעיר וטנשייד, שהייתה אז עיר עצמאית, לפני שסופחה לעיר בוכום והפכה לרובע בתוכה.
בשנת 1958 המועדון הצטרף לליגה האזורית הווסטפאלית, ובשנת 1969 העפיל לליגה האזורית המערבית, שהייתה אז השנייה בהיררכיית הליגות בגרמניה.
בשנת 1974 וטנשייד סיימה ראשונה בליגה האזורית המערבית, אך לא העפילה אל הבונדסליגה עקב שינויים במבנה הליגות, והחלה לשחק בליגת הבונדסליגה השנייה הצפונית, שכן ליגה זו הייתה מחולקת לפי מחוזות.
בתום עונת 1980/81 אוחדו שני המחוזות בבונדסליגה השנייה לליגה אחת.
וטנשייד סיימה עונה זו במקום העשירי, והבטיחה את מקומה בבונדסליגה השנייה המאוחדת, ולאורך שנות ה-80 הייתה וטנשייד חברה קבועה בבונדסליגה השנייה.
בעונת 1989/90 העפילה וטנשייד אל הבונדסליגה לראשונה בתולדותיה, כשסיימה את הליגה במקום השני.
באותה שנה שחקנה מוריס בנך היה מלך השערים של הליגה עם 22 כיבושים.
וטנשייד שיחקה ארבע עונות בבונדסליגה, ושחקניה המרכזיים היו הקשר טורסטן פינק והחלוץ הסנגלי סולימאן סאנה.
בעונה הראשונה של וטנשייד בבונדסליגה, 1990/91, סיימה הקבוצה במקום ה-11 המפתיע, והשיגה ניצחון יוקרתי בתוצאה 3-2 על באיירן מינכן.
בעונת 1991/92 סיימה וטנשייד במקום ה-16 וניצלה מירידה על חודה של נקודה אחת.
בעונת 1992/93 שוב סיימה וטנשייד בתחתית הטבלה, שתי נקודות מעל הקו האדום, אך השיגה ניצחון נוסף על באיירן מינכן בתוצאה 2-0, וניצחה אף בדרבי את בוכום באותה תוצאה.
בעונת 1993/94 נשרה וטנשייד בחזרה לבונדסליגה השנייה, מהמקום הלפני אחרון בבונדסליגה.
לאחר שתי עונות בבונדסליגה השנייה, נשרה וטנשייד לליגה האזורית בתום עונת 1995/96. בעונת 1997/98 חזרה וטנשייד לבונדסליגה השנייה, אך נשרה שוב כעבור עונה אחת, ובעונת 2003/04 מצאה עצמה בליגה הרביעית.
לאורך שנות ה-2000 וטנשייד התנדנדה בין ליגות נמוכות ואף הגיעה עד לליגה השישית.
וטינגן היא עיר במחוז באדן שבקנטון ארגאו שבשווייץ.
זוהי העיר הגדולה ביותר בקנטון וב-2014 מנתה אוכלוסייתה 20,221 תושבים
וטינגן שוכנת על גדתו הימנית של הנהר לימאט.
רוב שטחה של העיר משתרע בשטח הקרוי שדה וטיגר (Wettingerfeld), שהוא מישור שטוח התחום מכל עבריו: מדרום וממערב על ידי נהר הלימאט, מצפון על ידי המורדות התלולים הדרומיים של הר לגרן (Lägern) וממזרח על ידי הר סולפרג (Sulperg).
על חלק ממורדות הר לגרן משתרע כרם.
בין הר לגרן לבין הר סולפרג שוכן עמק איגיטל (Eigital) הבלתי מפותח.
קצהו של עמק זה, הנמצא בקצהו הצפון-מזרחי של שדה וטיגר, הוא מיקומו של מרכז הכפר המקורי המשומר היטב.
פלג מים קטן זורם דרך שד וטיגר והוא נשפך אל הלימאט בגוטסברגן.
שטחה של וטיגן הוא 10.6 קמ"ר.
מתוכם 21.6% משמשים לחקלאות, 39.1% הם שטחים מיוערים, 37.6% הם שטחים בנויים ו-1.8% הם שטחי נהרות הוא אגמים.
הנקודה הגבוהה ביותר בשטח העיר היא פסגת הבורגהון, חלק מהר לגרן, בגובה 859 מ' מעל פני הים והנקודה הנמוכה היא בגובה 360 מ', על שפת הלימאט.
היישובים השכנים הם אנטבאדן, אהרנדינגן ונידרווניגן מצפון, אוטלפינגן ממזרח, וורנלוס מדרום-מערב, נוינהוף מדרום ובאדן ממערב.
וטינגן שוכנת על כביש A3. תחנת הרכבת המקומית היא נקודת עצירה של הקווים S6 ו-S12 של רשת ה-S-Bahn של ציריך.
יחד עם העיר באדן היא מקבלת שירות מרשת האוטובוסים RVBW, שהמוסך המרכזי שלה שוכן בעיר.
וטיוס ואלנס היה אסטרולוג הלניסטי , בן זמנו צעיר יותר של תלמי.
חיבורו הגדול של ואלנס הוא ה"אנתולוגיה" (Anthologiae), עשרה כרכים ביוונית קוינה שנכתבו בפרק הזמן שבין 150–175 לספירה לערך.
האנתולוגיה היא החיבור הארוך והמפורט ביותר על אסטרולוגיה ששרד מתקופה זו.
בהיותו אסטרולוג מקצועי פעיל, ואלנס כלל באנתולוגיה שלו מעל מאה תרשימים.
אף על פי שהיה יליד אנטיוכיה, נראה כי ואלנס נסע רבות במצרים בחיפוש אחר תורות אסטרולוגיות ספציפיות שתחזקנה את התמחותו.
באותה תקופה הייתה עדיין אלכסנדריה ביתם של מספר אסטרולוגים של המסורות העתיקות הבבלית , היוונית והמצרית.
הוא פרסם הרבה ממה שלמד מהמסורת ובאמצעות ניסיונו באנתולוגיה, הכתובה בסגנון מרתק וחינוכי.
בשל כך היא בעלת ערך רב, מאחר שהיא מצרפת יחדיו את טכניקות שהיו פעילות באותו הזמן.
חיבורו של ואלנס חשוב גם מפני שהוא מצטט את דעותיהם של מספר סופרים מוקדמים יותר, כמו טאוקרוס מבבל , שאחרת היה בלתי ידוע.
הקטעים מתוך חיבורים המיוחסים כביכול לפרעה נח'פסו ולכהן הגדול פטוסיריס , מחברים פסאודואפיגרפיים מהמאה ה-2 לפנה"ס, שרדו בעיקר באמצעות ציטוטים ישירים בחיבורו של ואלנס.
שלושת כתבי היד של האנתולוגיה מתוארכים לשנת 1300 ומאוחר יותר.
הטקסט נראה די אמין ושלם, אך במקומות מסוימים מעט לא מסודר.
אף על פי שתלמי נחשב בדרך כלל כענק של האסטרולוגיה של התקופה ההלניסטית במשך מאות השנים שלאחר מותו, נראה סביר ביותר שהאסטרולוגיה המעשית של התקופה דמתה לשיטות המפורטות באנתולוגיה של ואלנס.
חיבורו של ואלנס פירט את הטכניקות המעשיות יותר שמקורן במסורת עתיקה, בזמן שתלמי המדען נטה להתמקד יותר ביצירת מודל עקבי מבחינה תאורטית, המבוסס על המסגרת האריסטוטלית הלא-קבועה שלו.
האיזון הניתן על ידי האנתולוגיה של ואלנס הוא לכן מאוד מאלף.
אף סופר הלניסטי אחר לא תרם כה רבות להבנתנו את השיטות האסטרולוגיות המעשיות היומיומיות של התקופה ההלניסטית המאוחרת והתקופה הרומית המוקדמת.
בהחליטו שהדת ההלניסטית המסורתית היא חסרת תועלת, הוא מצא בגורל תחליף לדת.
עבורו, נחישות מוחלטת העניקה סיפוק רגשי ועוררה רגש כמעט מיסטי.
הידיעה שהכל כבר קבוע מראש, העניקה תחושה של חופש מחרדה ותחושה של ישועה.
חיבורו של וטיוס ואלנס כולל התייחסויות לאברהם כסמכות אסטרולוגית והתייחסות מפורשת לחיבוריו האסטרולוגיים.
הוא מצטט את הרמיפוס, שקיבץ ופירש מאימרותיו של זורואסטר, על "אברמוס הנפלא ביותר".
הסופרים האסטרולוגים, ובהם וטיוס ואלנס, נהגו להשוות את יום השבת עם יום סטורן, וראו בשבוע היהודי וריאציה של השבוע הפלנטרי שלהם.
וטארו אנדו (ביפנית: 遠藤 航; נולד ב-9 בפברואר 1993) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בליברפול ובנבחרת יפן.
אנדו החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת שונן בלמאר ולאחר מכן באורווה רד דיימונדס היפניות.
מאוחר יותר עבר לאירופה ושיחק בסנט טרוידן הבלגית.
הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-31 במרץ, בניצחון 1–3 על שרלרואה.
ב-5 באוגוסט 2018 כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1-1 עם גנק.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל אנדו לשטוטגרט עד סוף העונה.
באפריל 2020, הקבוצה החתימה את אנדו לצמיתות.
הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-3 בנובמבר בניצחון 1-3 על דינמו דרזדן.
ב-28 במאי 2020 כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על המבורג.
ב-18 באוגוסט 2023 חתם בליברפול מהפרמייר ליג.
כבר למחרת ערך הופעת בכורה בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–3 על בורנמות'.
ב-23 ביולי 2015, מאמן נבחרת יפן, ואחיד הלילהודז'יץ', זימן את אנדו לראשונה למדים הלאומיים.
הוא היה חלק מהסגל של הנבחרת למונדיאל 2018, אף על פי שהוא לא שיחק באף משחק בטורניר זה.
וחידודין ח'אן (באורדו: وحید الدین خاں; 10 בינואר 1925 – 21 באפריל 2021), אשר נודע גם בתואר הכבוד מולאנא , היה פילוסוף מוסלמי ופעיל למען השלום.
ח'אן היה אחד מפרשני הקוראן הבולטים במאה ה-21, אשר בין השאר גם תרגם את הקוראן לשפה האנגלית.
כתיבתו של ח'אן הייתה מאופיינת בשיטות מדעיות ואנליטיות, ובשילוב בין המדע וההגות המודרנית לבין התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית הקלאסית.
ב-2009, קיבל מאוניברסיטת ג'ורג'טאון את הכינוי "השגריר הרוחני של האסלאם לעולם".
וחידודין ח'אן הוא אביו של סניאסניין ח'אן.
ח'אן נולד בכפר באזור אוטר פרדש שבהודו, בשנת 1925.
מאחר שהוא איבד את אביו, פאריד א-דין ח'אן, בשנת 1929 בהיותו רק בן 4, הוא גדל בעיר עם אמו ודודו, אשר דאגו לחינוכו.
אף על פי שאחיו ובן דודו נשלחו ללמוד בבית ספר בעל אופי מערבי, ח'אן נשלח בשנת 1938 ללמוד בבית ספר ללימודי אסלאם, שם הוא למד במשך שש שנים עד לסיומו את הלימודים בהצלחה בשנת 1944.
בשנת 1970, הקים ח'אן מרכז אסלאמי בדלהי, בו החל ללמד את הגותו האסלאמית, אשר דגלה בפלורליזם, פציפיזם, שלום, חמלה ומודרניות.
בשנת 1976, החל להתפרסם מגזין א-רִסאלה (ערבית:الرسالة, תרגום: "המסר") בשפת האורדו, מגזין שהיה מורכב בעיקר מפרסומים של מאמריו ושאר כתביו של וחידודין ח'אן.
בשנת 1984 החלה להתפרסם הגרסה האנגלית של המגזין, ובשנת 1990 החלה לצאת לאור גם הגרסה ההינדית שלו.
המגזין, שעודד שלום עולמי, דו קיום, רב תרבותיות, לצד הוקעה של הטרור והמלחמה, פרסם בין השאר כתבות כגון 'Rights of Women in Islam' ("זכויות האישה באסלאם"), 'The Concept of Charity in Islam' ("קונספט הצדקה באסלאם").
וחידודין ח'אן כתב מעל ל-200 ספרים וחוברות, ועוד טקסטים רבים נכתבו בהדרכתו.
בין כתביו הבולטים ביותר שהוא כתב בשפה האנגלית ניתן למצוא את:
כמו כן, חלק מכתביו תורגמו לשפה הערבית, וביניהם:
الدين في مواجهة العلم ("א-דין פי מֻוואג'הת אל-עִלְם")
المسلمون بين الماضي والحاضر والمستقبل ("אל-מֻסלמון בין אל-מאצ'י ואל-חאצ'ר ואל-מֻסתקבל")
חלק מכתביו תורגמו לעברית, ביניהם:
וחיד חלילהודז'יץ' הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בוסני.
חלילהודז'יץ' יליד יבלניצה , החל לשחק כדורגל בשנות העשרה המוקדמות שלו במועדון המקומי FK Turbina Jablanica, כאשר אצטדיונה של הקבוצה נמצא במרחק מאה מטרים מביתו.
רק בגיל 16 החליט להפוך את תחביב הכדורגל למקצועי, והצטרף למועדון ולז' מוסטאר שם שיחק במשך כשנתיים וחצי, בין היתר בהשפעת אחיו, סלאם, אשר שיחק בעצמו ככדורגלן בתפקיד חלוץ, וכשחתם וחיד לאחר מכן על חוזה מקצועי ראשון, הושאל לשישה חודשים ל-NK Neretva.
עם חזרתו מהשאלה הוא שולב במהירות בסגל הקבוצה הבוגרת בעונת 1972/1973 וסייע לקבוצה לסיים כסגנית האלופה אחרי הכוכב האדום בלגרד.
לאחר מכן, במשך כל שנות השבעים, נחשב וחיד לאחד משחקני המפתח במועדון והופיע בסך הכל 207 פעמים במדי הקבוצה בהן כבש 103 שערים לפני שעזב בספטמבר 1981 והצטרף לנאנט הצרפתית.
בעונתו הראשונה בנאנט התקשה וחיד להתאקלם ולהציג יכולת טובה אף על פי שהיה שחקן הרכב קבוע.
בעונתו הראשונה בקבוצה, כבש שבעה שערים ב-28 הופעות.
בעונה שלאחר מכן, הציג יכולת הרבה יותר טובה ועזר לנאנט לזכות באליפות השישית של המועדון עם עשרים ושבעה שערים ב-36 הופעות.
וחיד שיחק בנאנט חמש שנים בהן כבש 93 שערים ב-163 הופעות.
בעונת 1984/1985 סיים כמלך השערים בליגה הצרפתית עם 28 שערים.
בשנת 1986, החליט חלילהודז'יץ' לחזור לולז' מוסטר על מנת להיות קרוב לאביו החולה.
על מנת להשתחרר מהחוזה עם נאנט, ביקש וחיד סכום גבוה בהרבה ממה שידע שהמועדון יכול לשלם לו על מנת שישחררו אותו, אך במפתיע קיבל הצעה מפריז סן ז'רמן והחליט לחתום במועדון מהבירה הצרפתית.
הוא הופיע במועדון 18 פעמים וכבש שמונה שערים.
במהלך העונה נפטרה אמו במפתיע ועקב כך החליט וחיד לפרוש מכדורגל באמצע עונת 1986/1987.
חלילהודז'יץ' הופיע במדי נבחרת יוגוסלביה 15 פעמים בהן כבש שמונה שערים.
קודם לכן שיחק גם בנבחרת הצעירה של המדינה עד גיל 21 ועזר לה לזכות באליפות אירופה בשנת 1978 בה זכה גם כמצטיין הטורניר.
באותם ימים הותר לנבחרת עד גיל 21 לשתף שני שחקנים מעל גיל 21 כאשר אחד מהם היה וחיד.
חלילהודז'יץ' ערך גם שתי הופעות במונדיאל 1982.
בשנות האלפיים נשאל וחיד מספר פעמים ל עברו בנבחרת יוגוסלביה והביע כעס על כך שלא שותף מספיק וציין בציניות שהעובדה ששם המשפחה שלו ארך יותר מידי על לוח התוצאות, זו הסיבה שבגינה מיעט לשחק ובכך רמז כי העובדה שהוא מוסלמי עשויה להיות הסיבה בגללה מיעט לשחק במדים הלאומיים.
ביולי 1997 חתם ברג'א קזבלנקה מליגת העל המרוקאית.
בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה עמה בליגת האלופות האפריקאית ובעונתו השנייה באליפות מרוקו.
הצלחות אלו העלו את הפרופיל הבינלאומי של וחיד.
באוקטובר 1998 שב לצרפת ומונה למאמנה של ליל אשר באותה העונה שיחקה בליגת המשנה.
בעונתו הראשונה סיים עם הקבוצה במקום הרביעי, כאשר הקבוצה מפספסת את העלייה לליגה הבכירה רק עקב הפרש שערים פחות טוב.
בעונת 1999/2000, עונתו השנייה במועדון, סיימה ליל בראש הטבלה במרחק של 16 נקודות מהמקום השני ועלתה לליג 1.
ההופעות הטובות של ליל על המגרש נמשכו גם בעונה שלאחר מכן, והן סיימו במקום השלישי בליגה הצרפתית בעונת 2000/2001, שבע נקודות בלבד לאחר האלופה נאנט.
עקב כך העפילה הקבוצה גם לגביע אופ"א לעונת 2001/2002, לראשונה בתולדות המועדון.
לאחר שהדיחה את פארמה בשלב המוקדמות, הודחה הקבוצה בשלב שמינית הגמר על ידי בורוסיה דורטמונד.
בסיום העונה שלאחר מכן, החליט וחיד לעזוב את המועדון מפני שלטענתו הבעלים אינם שואפים להגיע רחוק.
ב-14 באוקטובר 2002 מונה וחיד למאמנה של סטאד רן.
הוא מונה לתפקיד על מנת להציל את הקבוצה מירידת ליגה לאחר שהקבוצה השיגה שמונה נקודות בלבד בעשרה מחזורים.
הוא הצליח לסיים עם הקבוצה במקום ה-15 מתוך 20 קבוצות והשאיר את הקבוצה בליגה.
לאחר הצלחותיו ברן ובליל, הפך חלילהודז'יץ' לאחד המאמנים המבוקשים ביותר באירופה, ולאחר שקיבל מספר הצעות מגרמניה ומספרד, החליט לחתום ביוני 2003 בפריז סן ז'רמן.
במהלך עונתו הראשונה כמאמן פריז סן ז'רמן חווה הציג המועדון את אחת העונות הגדולות בתולדותיו כאשר הקבוצה זוכה בגביע הצרפתי ומסיימת במקום השני בליגה, שלוש נקודות בלבד אחרי אולימפיק ליון ובכך משיגה כרטיס לליגת האלופות לעונת 2004/2005. לעומת זאת, בעונתו השנייה במועדון לא הצליחה הקבוצה להציג יכולת דומה לקודמתה.
זה החל בהפסד 0–3 לצ'לסי בפתיחת שלב הבתים בליגת האלופות כשלבסוף הקבוצה מסיימת במקום האחרון בבית לאחר פורטו, צ'לסי וצסק"א מוסקבה, וכלה בתוצאות מאכזבות בזירה המקומית.
ב-8 בפברואר 2005, לאחר הפסד 0–2 בבית נגד לאנס, ירדה הקבוצה למקום ה-12 בליגה, החליטה הנהלת המועדון לפטר את חלילהודז'יץ'.
ב-2 באוקטובר 2005, חתם חלילהודז'יץ' בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
אף על פי שסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בליגה בעונת 2005/2006, ובכך השיג כרטיס לגביע אופ"א, החליט המאמן לעזוב את המועדון ביוני 2006 לאחר עונה אחת בלבד.
במאי 2008 מונה למאמן נבחרת חוף השנהב.
באותם ימים נחשבה הנבחרת לדור הזהב כשחלק מסגל הנבחרת כלל את דידייה דרוגבה, יאיה טורה, קולו טורה, סלומון קאלו, עמנואל אבואה ועוד.
הוא הצליח להעפיל עם הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2010 שנערך באנגולה ולמונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
הנבחרת אכזבה והודחה בגביע אפריקה בשלב רבע הגמר כשהפסידה 2–3 לאלג'יריה.
עקב כך, הודח חלילהודז'יץ' ב-27 בפברואר 2010, פחות מארבעה חודשים לפני גביע העולם.
ב-16 באוגוסט 2010, חתם חלילהודז'יץ' על חוזה לשנתיים וחצי בדינמו זאגרב.
למרות מספר תוצאות מעודדות בתחילת העונה, הן בליגה המקומית והן במסגרת גביע אופ"א שם לא הצליחה להעפיל משלב הבתים כאשר דינמו מפסידה במשחק מכריע במגרשה הביתי לפאוק סלוניקי.
בעונת 2010/2011 הוביל את המועדון לאליפות בקלילות רבה, אף על פי כן, התעוררו קשיים במשא ומתן על תנאי חוזהו החדש וב-6 במאי 2011 עזב את המועדון בפתאומיות בעקבות תקרית צעקות בחדר הלבשה עם נשיא דינמו זדרקו מאמיץ' במהלך מחצית של משחק ליגה.
ב-22 ביוני 2011, הודיעה ההתאחדות לכדורגל האלג'יראית כי חלילהודז'יץ' יהיה מאמן הנבחרת הלאומית החל מ-1 ביולי של אותה השנה בחוזה לשלוש שנים.
הוא הוביל את הנבחרת בהצלחה לגביע אפריקה לאומות 2013, ובמשחקי ההכנה לקראת הגביע זומנה נבחרת בוסניה והרצגובינה, מדינת הולדתו של וחיד, למשחק מול אלג'יריה.
את המשחק ניצחה בוסניה והרצגובינה 0–1 משער בדקות האחרונות של המשחק.
למרות אכזבה גדולה בגביע אפריקה 2013 והדחה בשלב הבתים, קיבל המאמן גיבוי מההנהלה והמשיך בכל זאת בתפקידו.
המטרה לאחר מכן הייתה להעפיל למונדיאל 2014. הנבחרת הצליחה להבטיח את השתתפותה בתחרות ב-19 בנובמבר 2013. הייתה זו הפעם הרביעית שאלג'יריה משתתפת בתחרות גביע העולם והראשונה מזה 32 שנה.
ההופעה של אלג'יריה במונדיאל 2014 בברזיל הייתה מרשימה במיוחד כאשר ניצחו 2–4 את קוריאה הדרומית וסיימו בתיקו 1-1 עם רוסיה והעפילו לראשונה בתולדות הנבחרת לשלב שמינית הגמר.
בשלב שמינית הגמר התמודדה הנבחרת נגד גרמניה החזקה.
למרות היריבה הקשה, וזו שזכתה בטורניר בסופו של דבר, הסתיים המשחק בתיקו 0-0 ורק בהארכה השכילו הגרמנים לכבוש פעמיים, לפני שער מצמק של עבד אל-מואמן ג'אבו שלא הספיק, והדיחו את האלג'יראים מהתחרות.
לאחר התחרות הוצע לחלילהודז'יץ' הארכת חוזה, אך ב-7 ביולי 2014 בחר לעזוב את הנבחרת.
ב-12 במרץ 2015 מונה חלילהודז'יץ' למאמן נבחרת יפן.
באוקטובר 2018 מונה חלילהודז'יץ' למאמנה החדש של נאנט הצרפתית, בה שיחק בעצמו כחלוץ בשנות השמונים.
הניצחון הראשון שלו הגיע ב-22 באוקטובר בניצחון 0–4 על טולוז.
ב-5 במאי 2019 ניצחה נאנט את דיז'ון 3–0 ובכך הוביל חלילהודז'יץ' את המועדון ל-5 ניצחונות רצופים בליגה, דבר אשר לא קרה במועדון 18 שנה.
ב-2 באוגוסט 2019, החליט חלילהודז'יץ' לעזוב את המועדון לאחר חילוקי דעות עם נשיא המועדון.
באוגוסט 2019 אושר מונה חלילהודז'יץ' למאמנה של נבחרת מרוקו.
במהלך מלחמת בוסניה בשנת 1992, נפצע חלילהודז'יץ' אך התאושש לאחר מספר חודשים.
הוא עזב את ולז' מוסטאר במאי 1993 עקב איומים שהתקבלו כנגדו כאשר המלחמה הקרואטית-בוסנית עלתה מדרגה.
לאחר שעזב את ביתו נבזז ונשרף ביתו.
מקום מגוריו העיקרי הוא בליל, שם מתגוררת משפחתו.
נבחרת יוגוסלביה עד גיל 21
השחקן המצטיין של אליפות אירופה עד גיל 21: 1978
אליפות ליגת המשנה הצרפתית: 1999/2000
מאמן השנה בליגת המשנה הצרפתית: 1999
מועדון הכדורגל וחנינגן (בהולנדית: FC Wageningen) היה מועדון כדורגל הולנדי מהעיר וחנינגן שבחלדרלנד שפעל בשנים 1911–1992. הישג השיא שלו היה זכייה כפולה בגביע ההולנדי.