tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילון רומני-רומאנס (חרשי נחושת) ורומאנס (חרשי נחושת)-רומני - הוצאת קריטריון, בוקרשט 1998
ספר תקשורת בשפה רומאני, מחבר-שותף, הוצאה לאור פדגוגית, בוקרשט 1999
קובץ טקסטים בשפה רומאני - לשנות לימוד ב-ד, הוצאה לאור פדגוגית, בוקרשט, 1999
מילון רום - רומני - הוצאה לאור דאצ'יה, קלוז', 2000, הוצאה לאור סיגמה, בוקרשט 2006
קורס לשפה רומאנס, הוצאה לאור דאצ'יה, קלוז' 2000
שיחון רומני-רומאני, הוצאת קריטריון, בוקרשט, 2000
השירים הצועניים האהובים, הוצאה לאור אוריינטול לטין, בראשוב, 2000
עגת הצוענים הפחחים ברומניה, הוצאה לאור של אוניברסיטת בוקרשט, 2001
סגנון השפה רומאני בטקסטים - אוסף תרגומים ועריכות, הוצאה לאור קרדיס, בוקרשט, 2002
השפה רומאנס, מורפולוגיה ותחביר, הוצאה לאור קרדיס, בוקרשט, 2002
ספר לימוד לקריאה וכתיבה בשפה רומאני, הוצאה לאור ואנמונד, בוקרשט, 2001
אוצר מילים מכתבי הקודש בשפה רומאני, הוצאת קריטריון, בוקרשט 2002
מילון רומני-רום (אוצר המילים הרומאני - מודרני, נדיר ועתיק), הוצאה לאור ואנמונד, בוקרשט, 2003
לקסיקולוגיה רומאני, הוצאה לאור של אוניברסיטת בוקרשט, 2004
מדריך לתרגולים חיוביים בחינוך ילדי רומה (המרכז הרומי להתערבות חברתית ועיון - בוקרשט 2004 -בשותפות)
גאורגה בוזאטו (Gheorghe Buzatu; (6 ביוני 1939 הכפר סיחליה (Sihlea), מחוז ורנצ'ה, -20 במאי 2013 יאשי) היה היסטוריון ופוליטיקאי רומני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת יאשי, התפרסם כמכחיש השואה.
נבחר כסנטור מטעם מפלגה לאומנית קיצונית ("רומניה הגדולה").
בוזאטו סיים לימודים יסודיים ותיכוניים בעיר רמניקו סראט ולאחר מכן למד בפקולטה לבלשנות והיסטוריה של אוניברסיטת יאשי עד שנת 1962 וב-1971 הוכתר כדוקטור להיסטוריה, במסגרת אותה פקולטה.
בשנים 1961 - 1992 עבד כחוקר מדעי במכון להיסטוריה וארכאולוגיה על שם א.
קסנופול ביאשי ובהמשך היה חוקר מדעי ראשי של שלוחת יאשי של המרכז להיסטוריה ותרבות אירופאית של האקדמיה הרומנית.
במקביל שימש גם כמזכיר מדעי של המכון על שם קסנופול, בין השנים 1975 - 1990 והחל מ-1992 היה מנהל השלוחה של יאשי, של המרכז להיסטוריה ותרבות אירופאיים של האקדמיה הרומנית.
בשנות ה-1990 נכנס בוזאטו להנהלת "הקרן יון אנטונסקו", הקשור ל"ליגת יון אנטונסקו" מיסודם של קורנליו ודים טודור וד"ר יון קונסטנטין דרגאן.
גאורגה בוזאטו פרסם כ-25 ספרים בשמו והיה מעורב בכתיבתם של ספרים נוספים.
הוא מחבר הספר "Românii în arhivele Kremlinului" (הרומנים בארכיבי הקרמלין) שיצא לאור ב-1996 ומהווה מעין כתב אשמה כלפי היהודים, שלדעת המחבר נושאים באחריות ל"שואת הרומנים".
עוד לפני כן, ב-1995, פרסם בוזאטו בהוצאה לאור הלגיונרית "מג'דחונדה" חוברת המוקדשת לטענה שהשואה ברומניה הייתה שואת העם הרומני, שהתחילה ב-1940 והיהודים אחראים לה במידה רבה Aşa a început Holocaustul împotriva poporului român (כך התחילה השואה נגד העם הרומני).
תוכן חוברת זו הפך מאוחר יותר לפרק בספר Românii în arhivele Kremlinului (הרומנים בארכיבי הקרמלין).
ביולי 2001, בבוקרשט, בוזאטו ויון קוז'ה ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în România?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה.
כתוצאה מהסימפוזיון הקים בוזאטו את Liga pentru Combaterea Antiromânismului (הליגה למאבק באנטירומניות) והכתיר את עצמו כנשיאה.
בין השנים 1992 - 1996 היה סנאטור מטעם מחוז יאשי, כנציג מפלגת רומניה מארה.
כבר ב-2002, לאחר שעבר בפרלמנט הרומני חוק האוסר את הכחשת השואה, הציע בוזאטו תיקון לחוק.
התיקון שהציע היה בהגדרת השואה, שעל פי הגדרתו הייתה אמורה להיות "השמדה שיטתית, בקנה מידה גדול, של האוכלוסייה היהודית באירופה, שאורגנה על ידי השלטונות הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה".
לו התקבל תיקונו, ניתן היה לטעון שלא הייתה שואה ברומניה, כי ההשמדה לא אורגנה על ידי השלטונות הנאציים, אלא על ידי השלטונות הרומנים.
ברהם תיאר את בוזאטו כ"היסטוריון נגאציוניסט" (כלומר -מכחיש שואה), היה חבר בפרלמנט מטעם "מפלגת רומניה הגדולה" ומומחה במניפולציה של דעת הקהל"
2004 - קיבל מנשיא רומניה, יון איליאסקו, את עיטור המסדר "כוכב רומניה", יחד עם קורנליו ודים טודור, מנהיג מפלגת "רומניה הגדולה".
באות מחאה החזיר אלי ויזל את עיטור, אותו קיבל מהנשיא איליאסקו בעבר.(בשנת 2007 הנשיא בססקו ביטל את הענקת העיטור לק.
2007 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת "אובידיוס" בקונסטנצה, שבו לימד.
2008 - חבר מתכתב ב"אקדמית המדענים של רומניה".
1988-1986 - מתאם הסדרה Românii în istoria universală, ב-3 כרכים (הרומנים התולדות העולם)
1990,1988 - מתאם הספר Eminescu: sens, timp şi devenire istorică ב-2 כרכים (אמינסקו:משמעות, זמנים ואבולוציה היסטורית)
Texte şi documente - (המרשל אנטונסקו מול ההיסטוריה.
גאורגה זמפיר (ברומנית: Gheorghe Zamfir)
; נולד ב-6 באפריל 1941) הוא חלילן פאן רומני.
מכונה לפעמים "המלך של חליל הפאן".
זמפיר נולד ב-6 באפריל 1941 בעיירה גאיישט (ברומנית: Găeşti) אשר ברומניה.
מגיל 6 התחיל לקבל שיעורי מוזיקה ראשונים בכפר הולדתו, אצל המורים רוג'ינה – שיעורי אקורדיון, בנג'ו, מנדולינה, ותאוריה.
בגיל 14 התקבל לבית הספר למוזיקה מס.
1 בבוקרשט (כעת התיכון למוזיקה "דינו ליפטי") לכיתה לחליל פאן של הנגן המפורסם פאניקה לוקה (Fănică Luca).
בהתחלה, כדבריו, עייף מאימונים, התלבט אם הנער להישאר בכיתה לחליל פאן וביקש לעזוב וללמוד קונטרבס.
אבל אביו ופאניקה לוקה, שהתרשם מאוד מכישרונו, החזירו אותו אחרי שכנועים רבים.
מורים אחרים שלו בתיכון היו המלחין פילרט בארבו (הרמוניה), מאתיי ז'ורביצה (תאוריה, סולפז') וויורל קוסמה (תולדות המוזיקה).
אחרי מבחני הבגרות בשנת 1961, נרשם זמפיר לאקדמיה למוזיקה (קונסרבטוריו) ע"ש צ'יפריאן פורומבבסקו בבוקרשט וסיים עם שתי התמחויות: הוראה (1960–1964) והלחנה וניצוח (1964–1966).
מוריו היו, בין השאר, המלחין יואן קירסקו, המנצח קונסטנטין בוג'אנו, הפולקלוריסטית אמיליה קומישל.
בשנת 1964 לקח שיעורי פולקלור וצרפתית אצל הרי בראונר ולנה קונסטנטה.
כעבור כמה עשורים, בשנת 2005 הגיש עבודת דוקטורט בהצטיינות יתרה, בנושא "חליל פאן – התחלותיו, התפתחות ומשמעות", בהנחייתו של הפולקלוריסט גאורגה אופריה.
בשנת 1982, אחרי קריירה רוויית הצלחות, גרם זמפיר לשערורייה כשבפני הרודן ניקולאה צ'אושסקו, הקדיש זמפיר את ההופעה שלו לאלוהים.
במרץ 1982 נאלץ לצאת לגלות.
כפי שסיפר, שר החוץ לשעבר, שטפאן אנדריי, שהשיג לו את הדרכון, אמר לו: "לך ואל תחזור.
אחרת הוא (צ'אושסקו) יהרוג אותך."
חי בכמה ארצות במערב והמשיך לקטוף הצלחה בכל רחבי העולם.
בשנת 1986 מקשר עם אישה בשם סוזן ניקולס, נולד בנו היחיד, אמנואל תאודור זמפיר, לימים מתופף בלהקת רוק במונטריאול.
בשנת 1995 התחתן עם אשתו, מארי-נואל, בפריז.
אחרי שובו למולדתו בעקבות מהפכת 1989, עבר תקופה של קשיים כלכליים בגלל חובות לשלטונות המס הצרפתי שהפקיעו את כל נכסיו בצרפת.
בשנים 1967–1970 זמפיר הופיע כסולן ומנצח באנסמבל "צ'וקרליה" מבוקרשט.
בהמשך ניגן כחלילן נאי בהרכבים שונים, כולל עם התזמורת "בארבו לאוטארו", עם התזמורת למוזיקה העממית של רשות השידור הרומנית, "פריניצה", "דוינה" וכו'.
אחרי שנת 1970 התחיל להופיע גם בחו"ל – ברסיטלים וקונצרטים יחד עם נגני העוגב מרסל סלייה, ניקולאיה ליקארץ, הורסט גהאן, קריסטיאן מיקשונסקו, ז'ורז' רבאל ואחרים.
אולם הפריצה הגדולה בקריירה של זמפיר התרחשה בזכות מפגש עם מרסל סלייה, חוקר מוזיקה אתנית שווייצרי, שחקר את המוזיקה העממית בבלקנים.
בסוף שנות ה-60 בנסיעה לבוקרשט נתקל סלייה בהקלטות של זמפיר וביקש להיפגש עמו.
ב-1969 הזמין את זמפיר לשווייץ, שם החלו לעבוד ביחד על עיבודים לנעימות רומניות עממית לעוגב וחליל פאן וקיימו מספר הופעות בשווייץ והמשיכו להופיע ברחבי אירופה.
הצלחתם הובילה לכך שב-1974 חברת ההקלטות פיליפס יצרה עמם קשר והחתימה את זמפיר על חוזה להפקת אלבומי סולו.
זמפיר זכה להכרה עולמית רבה בזכות השתתפותו בפסי-קול לסרטים, במיוחד בזכות תרומת הקטע האינסטרומנטלי "הרועה הבודד" לפסקול הסרט להרוג את ביל ונעימת "סירבה" בסרט "הבלונדיני עם הנעל השחורה" (1972).
גאורגה זמפיר נתן רסיטלים בפני האפיפיורים יוחנן פאולוס השני (ב-3 בדצמבר 1983) והקרדינל ראצינגר, לימים בנדיקטוס השישה-עשר (ב-18 בינואר 1989), כמו כן ארגן הופעות להתרמה בפריז ובלוזאן, למען קרבנות אסונות טבע בנאפולי ובוגוטה, מופעים ליובל של מיכאי אמינסקו ומירצ'ה אליאדה, השתתף האירועים של האקדמיה הרומנית-אמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא לקח חלק גם בפסטיבלים רבים בארצו ובעולם – פסטיבל אנסקו (1973), צבי הזהב בבראשוב (1993, 1997), פסטיבלים למוזיקה קלאסית בקלאגנפורט (אוסטריה), ובמנטון, (צרפת).
ניגן לצידן של אמנים כמו הנריק שרינג, הזמר סרז' לאמה, תזמורת ג'יימס לאסט, הלהקה הדרום אמריקאית לוס אינקאס, הבלט הלאומי של פקיסטן, התזמורת הסימפונית הרי ואן הוף וכו'.
לגבי מקום אמנותו של זמפיר בהקשר הרומני והעולמי, המנצח הרומני סרג'יו צ'ליבידאקה העיר: "עם שפתה הבלתי ניתנת לערעור, אמנותו של זמפיר היא האמצעי הכי ישיר החושף את סודות נשמתנו, את צביון האדמה שממנה אנו שואבים את כוחנו, ואת האמונות שעזרו לנו לתפוס את מקומנו בהיסטוריה".
גאורגה זמפיר הביא חידושים שונים לחליל פאן המסורתי הרומני בעל 20 הצינורות, והמציא גרסאות חדשות שלו עם 22, 25, 28 ו-30 צינורות, תוך הרחבת התחום הטונאלי, למשל: חליל פאן אלטו (22 צינורות),
על ידי שינויים באמבושיור הצליח להגיע לתשעה טונים לכל צינור.
כך השיג אפשרויות חדשות בביצוע המלנכולי בכלי שלו של דוינות, שירי ערש, שירי קינה ואף חיקויים של צלילי הקאוואל, הבוצ'ום של רועי הצאן הרומנים, ושל הקול האנושי.
בנה בעצמו מעץ במבוק את כליו וכיוונן אותם כמוקבל בעזרת כמויות קטנות של דבש דבורים שהחדיר לצינורות.
בעזרת כלים מיוחדים אלה, ביצע קטעים רבים של מוזיקה קלאסית מיצירותיהם של באך, קורלי, היידן, מוצרט, בטהובן, שופן, צ'ייקובסקי, ורדי, פוצ'יני, רימסקי קורסקוב, ברטוק ואחרים.
בשנים 2001–2005 פעל גאורגה זמפיר כפרופסור שלא מן המניין בפקולטה למבצעי מוזיקה במסגרת האוניברסיטה למוזיקה בבוקרשט, שבה הקים קתדרה לחלילי פאן.
מועצת הפקולטה לבסוף החליטה להפסיק את העסקתו בסתיו 2005. בהמשך לימד קורסים לחליל פאן באוניברסיטת ולאכיה שבטרגובישטה.
במהלך הקריירה שלו ביקר זמפיר בארצות רבות, לרבות בישראל.
בשנת 2000, בריאיון לעיתון המפלגה הנאו-פשיסטית הרומנית "רומניה מארה" השמיע מספר התבטאויות אנטישמיות.
לאחר מכן הכחיש כי הוא מחזיק בדעות אנטישמיות או פשיסטיות, וטען כי המפלגה ניצלה את המצוקה הנפשית והכלכלית שהיה שרוי בה, והוציאה את דבריו מהקשרם.
זמפיר גורש מישראל כשהגיע לסיבוב הופעות בשנת 2002. לטענת משרד הפנים גורש מכיוון שלא היו בידיו אישורי עבודה, אך לטענתו גורש עקב לחץ של ארגונים יהודים וניצולי שואה.
פרט לתקופה קצרה של חברות במפלגת "רומניה הגדולה" לא היה זמפיר פעיל בחוגי הימין הקיצוני ברומניה.
בשנת 2004 נרשם ל"מפלגה הדמוקרטית".
בנובמבר 2012 הופיע זמפיר שוב בישראל.
הוא הגיע בהמשך למספר סיבובי הופעות נוספים גם בישראל.
באוגוסט 2003 ביקר ביד ושם ושתל עץ לזכר קורבנות השואה.
בשנת 2008 הקליט דיסק של קטעי מוזיקה ישראלית ויהודית לכבוד יובל ה-60 של מדינת ישראל.
1989 – "דיוקן קולנועי", סרט תיעודי בבימויו של פאול ברבה-ניאגרה
1964 – מדליית הזהב בפסטיבל הפולקלור בלבדיה, יוון
1968 – מדליית הזהב ו"אורפאוס הזהב" בסופיה
1970 – דיסק הזהב של האקדמיה שארל קרו בפריז
1972 – גראן פרי דו דיסק – בשווייץ
עיטור קצין, ואביר של האיגוד "Encourajement au devouement" (עידוד למסירות)
1973 – העיטור להצטיינות של צרפת
1979 – מדליית קשת הזהב בפויג'י
1983 – פרס ראשון של האיגוד "מרוץ הלורדים" (La race des Seigneurs) בטולוז
1986 – דיפלומת הכבוד של האקדמיה הרומנית לאמנויות ולמדעים בפריז
1988 – מדליית דון בוסקו של האוניברסיטה "סאלזיאנה" ברומא
1988 – דיפלומת הכבוד של אונסקו
עיטור לגיון הכבוד של צרפת – בדרגת קצין גדול
עיטור עם דרגת אביר של בלגיה
מדליית הזהב של הדוכסות של לוקסמבורג
הקונצ'רטו לחליל פאן, מקהלה ותזמורת
ספר לימוד מקיף לחליל פאן (פורסם בצרפת)
גאורגה ("ג'יקה") פופסקו (נולד ב-9 בדצמבר 1967 בקלאפאט) הוא כדורגלן עבר רומני אשר שיחק כמגן, והיה חלק חשוב מהנבחרת הרומנית במהלך שנות ה-90. הוא שיחק במספר רב של מועדונים באירופה ולזכותו תארים רבים ברחבי היבשת.
ברמה הבינלאומית, פופסקו נחשב לאחד השיאנים בהופעות בנבחרת עם 115 הופעות, בהן כבש 16 שערים.
הוא שיחק למען רומניה ב-3 מונדיאלים ובשני אליפויות אירופה: מונדיאל 1990, מונדיאל 1994, מונדיאל 1998, יורו 1996, יורו 2000.
הוא גיסו של שותפו לנבחרת הרומנית, גאורגה חאג'י.
גאורג שוריס היה שחמטאי גרמני.
שוריס נולד בגרמניה, אך היגר לפריז ומשם לאנגליה, שם חי שנים רבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נעצר, ולאחר מכן חזר לגרמניה.
שוריס ניצח בתחרות קנטרברי בשנת 1903, וסיים בתיקו דו-קרב נגד פאול לאונהרדט 2-2 בלונדון, בשנת 1904. שוריס קיבל תואר אמן בתחרות ברמן 1905, שם חלק מקום ראשון עם סבלי גריגורייביץ' טרטקובר אותו גם ניצח בפלייאוף 2.5-1.5 .
שוריס חלק מקום 9–10 בתחרות שבינגן בשנת 1905 (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1907 ניצח שוריס תחרות חובבים באוסטנדה, לאחר מכן השתתף בהצלחה פחותה בתחרות האמנים הכללית.
שוריס חלק מקום ראשון עם ויקטור ולטוך בתחרות בלקפול בשנת 1907, ניצח בתחרות טונברידג' בשנת 1908, חלק מקום ראשון בתחרות בלקפול 1910 עם פרדריק ייטס אך הפסיד לו בפלייאוף 0–4, הגיע שני אחרי פרדריק ייטס בתחרות ברומלי 1910, חלק מקום 3–5 בתחרות אוקספורד 1910 וניצח בתחרות גלאזגו 1911.
בסוף שנת 1912 קיים שוריס דו-קרב נגד ג'ון אוהנלון וניצח +11 -7 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
במאי 1914 ניצח שוריס בתחרות בעיר בלפסט בתוצאה 10.5/11 לאחר מכן ניצח בתחרות צ'סטר 1914 ונעצר עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה חלק שוריס מקום 5–7 בתחרות המבורג 1921 (ניצח: ארהרדט פוסט), חלק מקום 3–4 בתחרות קיל 1922, הגיע למקום השלישי בתחרות ויסבאדן 1925 (ניצח: מקס אויבה) והגיע שני בתחרות ברלין 1929 (ניצח: ).
התחרות האחרונה בה השתתף הייתה בבאד פירמונט, האליפות הראשונה של גרמניה בה היה שוריס המשתתף המבוגר ביותר, והגיע למקום ה-15. ניצח: יפים בוגוליובוב.
גאורגה דימיטרו מורשאן (ברומנית: Gheorghe Dumitru Mureşan; נולד ב-14 בפברואר 1971) הוא כדורסלן עבר רומני.
מורשאן ומאנוט בול הסודני הם שני השחקנים הגבוהים ביותר ששיחקו אי פעם בליגת ה-NBA.
הגובה של שניהם הוא 2.31 מטר, אך בניגוד לבול ענקיותו של מורשאן נובעת מבעיה בבלוטת יותרת המוח וגובהם של שני הוריו הוא שגרתי.
מורשאן נולד למשפחה ענייה בעיר טריטני במחוז קלוז' והחל לשחק כדורסל באוניברסיטת קלוז'.
בשנת 1992 החל לשחק בצורה מקצוענית בקבוצת פו אורטז מליגת העל הצרפתית בכדורסל, והפך אטרקציה מיידית לאוהדים.
בשנת 1993 נבחר במקום ה-30 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת וושינגטון בולטס, בשורותיה הוא שיחק שנה, ובעקבות פציעות מרובות חזר לקבוצתו הקודמת בצרפת.
לאחר שפתח את העונה בפו אורטז, וחזר לוושינגטון, נבחר מורשאן לשחקן המשתפר של העונה כשרשם ממוצעים של 14.5 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-2.26 חסימות למשחק, ובנוסף הוביל את הליגה באחוזי קליעה מהשדה עם 58.4% בעונת .
בעונה העוקבת, עונת , המשיך מורשאן להוביל את הליגה באחוזי קליעה מהשדה, כשקלע 60.4% בממוצע למשחק.
בשנת 1998 עבר מורשאן לקבוצת ניו ג'רזי נטס במדיה שיחק שנתיים, אך שותף רק ב-31 משחקים.
לקראת סיום הקריירה שלו, חזר מורשאן לצרפת, וסיים את הקריירה שלו בקבוצה בה החל, פו אורטז.
מורשאן שיחק עם המספר 77 לאורך הקריירה לו, כהתייחסות לגובהו (7 פיט ו-7 אינץ').
בשנת 1998 כיכב מורשאן, לצידו של בילי קריסטל, בסרט הקומדיה "הענק שלי".
מורשאן גם השתתף בקליפ של אמינם בתפקיד פיתום.
בשנת 2023 השתתף בתור סיישל בסרט הדרמה האמריקאי "גבריות" (אנ') מאת הבמאי הדרום-אפריקאי ג'ון טרנגוב (אנ').
ב-11 במרץ 2007 שיחק מורשאן במדיה של מרילנד גרינהוקס מליגת ה-ABA כחלק מהרכב הכדורסל הגבוה בהיסטוריה, היה זה משחקו הראשון בקריירה של מורשאן בו הוא לא היה השחקן הגבוה ביותר על המגרש, כששיחק לצידו של סון מינגמינג הסיני, הגבוה ממנו בחמישה סנטימטרים (2.36 מטר).
גאורגה שטפאן (גאורגה או גאורגיצה שטפאן צ'אור, לעיתים רחוקות ידוע גם כ"בוּרדוּז'ה" Burduja או "בורדופה" Burdufă, במובן של "הגוץ" או "השמן"), ברומנית Gheorghe (Gheorghiţă) Ştefan Ceaur ; ?
גאורגה שטפאן לא היה צאצא לשושלת נסיכית אלא בן של בויאר מהאמידים בנסיכות, הלוגופט הגדול דומיטראשקו שטפאן המכונה "צ'אוּר" ושל אשתו, זיניקה, בת של הוורניק מוגלדיה.
לגאורגה שטפאן היו, ככל הנראה שני אחים - וסילה וגריגורה ואחות - קתרינה.
אחרי לימודים בפולין, בשנת 1638' בימי השליט וסילה לופו' קיבל גאורגה שטפאן את התואר של פוסטלניק בדרגה שלישית ("טרטי-פוסטלניק") הועלה אחר כך לתואר סלוג'ר גדול (1646-1645), ספטאר גדול (1650-1647) ולבסוף לדרגת לוגופט גדול, כמו אביו.
שלטונו הראשון הקצר - אפריל-מאי 1653
בעידודו של מאתיי בסאראב, שליט ולאכיה שהיה בסכסוך קשה עם השליט של מולדובה ובתמיכת שליט טרנסילבניה,
ג'רג' ראקוצי השני, הנהיג גאורגה שטפאן מרד נגד שלטונו של וסילה לופו.
את ראקוצי הכיר עוד בשנות ה-1640 כשעזר לו לשווק שוורים במולדובה..
את תמיכתו ניסה גאורגה שטפאן להשיג מבעוד מועד בעת שביקר ב-1648 כשליח של וסילה לופו בחצר באלבה יוליה.
כפי שציין הכרוניקן מירון קוסטין "במקום ענייני אדונו, דאג בשליחויותיו לסדר את המלכות לעצמו".
לקנוניה זו של גאורגה שטפאן היו עילות אישיות ולאומיות: טען שהנסיך לופו פגע בכבודה של אשתו כשחיזר אחריה בהיעדרותו והתרעם נגד מה שנראתה לו ההפליה מצד השליט של בויארים רומנים לטובת היוונים (ה"דיוואן" - מועצת הבויארים הבכירים הגיעה למנות בסוף מלוכתו של ואסילה לופו 7 יוונים ו3 רומנים).
בעזרת סיוע צבאי הונגרי מטרנסילבניה - כוחות בפיקודו של יאנוש קמני שפלשו בקרבת העיר רומאן- ותמיכה ולאכית - כוח בפיקודו של דיאיקול ספטארול ונכנס למולדובה דרך פוקשאן- הצליח גאורגה שטפאן ב 3-4 באפריל 1653 להבריח את ואסילה לופו אל חוטין ואל השטחים שבשליטת בני בריתו הקוזקים.
אך תוך זמן קצר התאושש לופו, חזר למולדובה בעזרת חיל משלוח קוזאקי בפיקוד חתנו הטרי טימיש חמלניצקי, בנו של ההטמאן בוגדן חמלניצקי, והביס את גאורגה שטפאן בקרב פופריקאן על נהר ז'יז'יה (1 במאי 1653).
גם החיילים הטרנסילבנים נחלו תבוסה במעבר אויטוז מידי עובדי מכרות המלח מטרגו אוקנה.
הקוזאקים שדדו את יאשי, כולל את אוצרות הארמון המלכותי ועשו פרעות ביהודים וביוונים.
ואסילה לופו שב לשלטון בעוד שיריבו, גאורגה שטפאן, נמלט לוולאכיה.
לאחר מכן רדף לופו אחריו בעזרת הקוזאקים של טימוש חמלניצקי, עד לוולאכיה השכנה, מתוך כוונה להתנקם לא רק בו אלא גם במאתיי בסאראב שפרש עליו את חסותו.
אולם בקרב נוסף בפינטה קרוב לנהר יאלומיצה נחלו וסילה לופו וטימוש חמלניצקי תבוסה צורבת, עם אבדות כבדות, ונאלצו להימלט בחזרה למולדובה.
הכוחות הוולאכים והטרנסילבנים (האחרונים נכנסו בפיקודו של אישטוואן פטקי לאזור בקאו, קרוב לאחוזות של גאורגה שטפאן) פלשו בעקבותיהם למולדובה.
הצבא של וסילה לופו והקוזקים הובסו שוב בקרבות נוספים בוואליה סיאקה (Valea Seacă) (בהונגרית -בוגדאנפאלווה) על יד בקאו וב- 6 ביולי 1653 על נחל סרקה (Sârca) על יד טרגו פרומוס, לא רחוק מיאשי.
אשתו וילדיו של ואסילה לופו וחמלניצקי מצאו מקלט במצודת סוצ'אווה.
בינתיים השיג גאורגה שטפאן גם תגבורת של 5000 לוחמים ממלך פולין, ששמח לעצור את כוח הקוזאקים.
הלוחמים הפולנים הטילו מצור על מצודת סוצ'ואווה.
טימיש חמלניצקי ניסה לשחררה מהמצור במשך חודשיים עד שנהרג בספטמבר 1653 מפגיעת פגז שנורה ישירות אל עבר מאהלו..
לאור המצב הצטרך וסילה לופו להימלט אל הקוזאקים ואחר כך אל הטטרים בקרים ומשם, מרושש, לאיסטנבול.
וסילה לופו נחקר באיסטנבול בקשר לנכסיו וכספיו והושלך לכלא ידיקולה.
יריביו ניסו בעזרת שוחד להשיג הוצאתו להורג, אך בסופו של דבר נשאר בחיים וכעבור כמה שנים שוחרר.
גאורגה שטפאן חזר בנסיבות אלה לשלטון במולדובה אחרי הפסקה של כחודשיים.
אחרי פנייה של קבוצת בויארים ובאמצעות שילומי סכומי עתק (40.000 ליי לסולטאן, 30,000 ליי לווזיר הגדול, 15,000 לקחאיה, ועוד אלפי ליי לוולידה) ומתנות יקרות, השיג, ב-27 בספטמבר 1653, כמקובל באותו זמן, אישור המלכה מידי הסולטאן העות'מאני שמולדובה הייתה וסאלית שלו.
מלך פולין יאן קזימיר נתן גם הוא את ברכתו והעניק לגאורגה שטפאן את האזרחות הפולנית, כאות שביעות רצון אחרי הניצחון על הקוזקים.
גאורגה שטפאן הפקיע מידי בני משפחתו של וסילה לופו ותומכיו את כל כספיהם ונכסיהם.
שני בויארים בכירים בני משפחת קנטקוזינו ניצלו הודות להתערבות אישית של שליט ולאכיה החדש, קונסטנטין שרבאן בסאראב.
התחלת שלטונו התלוותה ברדיפות נגד תומכי וסילה לופו ונגד היוונים.
רבים הוכו בשוט במרכזי הערים או נכרתו להם האוזניים.
הפטריארך מקריוס של אנטיוכיה ששהה באותו זמן בביקור ביאשי, בליווי בנו ומזכירו פאולוס מחלב, עשה כל שביכולתו כדי להצילם מידי התליינים.
גאורגה שטפאן קיבל פניות מחאן הטטרים ומהשער העליון לשחרר את אשתו של ואסילה וילדיו.
בהתחלה התחמק וטען שהם טבעו בנהר סירט.
מאוחר יותר הם הגיעו בשלום לאיסטנבול.
בפנים הארץ לא זכה השליט החדש לפופולריות רבה בגלל מיסים שהטיל על העם, בין השאר, על מנת לשלם לחייליו.
החזיק צבא קטן של כ-3000 לוחמים, כולל "סיימנים" ששרתו תחת השליט הקודם, פולנים, מיעוט של קוזקים, הונגרים וסרבים ומשמר אישי מורכב מגרמנים.
אחרי זמן לא רב התחיל גם הוא לקדם בויארים וכמרים מקרב היוונים, בדומה לווסילה לופו קודמו.
גאורגה שטפאן ציפה למלוכה ארוכה אך נחל אכזבה מרה.
הטורקים לא ראו בעין יפה את קשריו עם הוויבוד השאפתן וההפכפך של טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי השני.
יחד עם השליט הוולאכי קונסטנטין שרבאן לא הראה גאורגה שטפאן צייתנות יתרה כלפי הסולטאן.
שניהם סירבו לבנות את הספינות שדרשו הטורקים לצורך המאבק באיום הקוזאקי.
בנוסף התערב גאורגה שטפאן יחד עם השליט הטרנסילבני בדיכוי מרד שכירי החרב, ה"סיימנים", בוולאכיה, וזאת למרות שתי אזהרות חוזרות של הסולטאן שלא יעשה כן.
הטורקים סברו שמהלכים אלה מחזקים את כוחו של ג'רג' ראקוצי השני ומחלישים את שליטתם באזור.
תהפוכות דיפלומטיות וצבאיות בימי "המבול" בפולין
החלטת הראדה בפריאסלב מינואר 1654 על איחוד אוקראינה עם רוסיה חיזקה מאוד את עוצמת רוסיה על חשבון פולין.
בנסיבות אלה יזם גאורגה שטפאן, למרות חששותיו מפני נקמתו של בוגדן חמלניצקי על מות בנו, התקרבות לקוזקים מזאפורוז'יה תוך קריאה "לשכוח את הריב והשנאה".
הוא שלח שליחים לצ'יהירים, בירתו של חמלניצקי, וגם לצאר במוסקבה.
גם חמלניצקי שלח למולדובה את השליח דמקו, ורוסיה שלחה בחורף 1654 את השגריר גבריל סמארין.
אולם למזלו הרע, נגרר בהמשך השליט המולדבי בהשפעת ג'רג' ראקוצי השני להרפתקה אנטי-פולנית.
הוא הצטרף לברית שקמה ב-1655 בין המלך הפולש של שוודיה, קארל גוסטב העשירי, נסיכות ברנדנבורג, טרנסילבניה והקוזאקים של חמלניצקי.
מלך שוודיה והנסיך של ברנדנבורג שלחו למולדובה שליחים עם דברי תודה (השליח השוודי ולינג ביקר ביאשי באביב 1656 בדרכו לאיסטנבול.
אולם מסעו הצבאי של ג'רג' ראקוצי השני נגד פולין, שבו השתתפו גם גדודים מולדבים וולאכים, הסתיים בכישלון חרוץ בפני קואליציה פולנית-טטרית.
ב-16 במרץ 1656 שיגר גאורגה שטפאן משלחת למוסקבה ובראשה המיטרופוליט (ארכיבישוף) של מולדובה, גדעון, כדי לכרות ברית בין שתי המדינות.
המלחת הציגה אחרי כחודשיים, ב-7/17 במאי 1656 מעין הסכם חשאי, בצורת שבועת אמונים בשפה היוונית, המחוזקת במכתבים של המטרופוליט גדעון ושל הפטריארך מקריוס של אנטיוכיה.
מולדובה הייתה אמורה להיכנס תחת חסותה של רוסיה, תוך שמירה על האוטונומיה, על מנהיגות מקומית ועל מנהגיה.
הובטחו מתנות גדולות לצאר הרוסי, אך ללא תשלומי מיסים.
רוסיה נתבקשה להחזיר למולדובה ערים ושטחים שהטורקים נישלו אותה מהם בעבר והפכו אותם לראיה (כמו למשל צ'טאטיה אלבה, קיליה, טיגינה), אם תצליח לשחרר אותם.
בנוסף הבטיחה רוסיה שתמחל למולדבים במקרה שייאולצו להשתתף במלחמה נגדה לצד הטורקים.
ב-29 ביוני 1656, הצאר העניק למולדבים כבקשתם איגרת שבה קיבל את בקשותיהם והבטיח לקחת אותם תחת חסותם.
בראותם את המהלכים המסוכנים מבחינתם של השליטים שבמרחב הרומני-טרנסילבני, הווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו החליט בהתחלת שנת 1658 להדיח את שלושתם.
קודם הוחלף ג'רג' ראקוצי השני.
הווזיר ביקש משליטי מולדובה וולאכיה לפעול נגדו אך משהתמהמהו, הוזמנו שניהם לתת דין וחשבון בטורקיה.
גאורגה שטפאן, שהואשם על ידי הטורקים בקנוניה של ראקוצי נגד פולין, כחלק מקשר רחב אנטי-עות'מאני, הוחלף בשלטון על ידי גאורגה גיקה.
גאורגה שטפאן הסתתר במנזר שבנה בקאשין ומשם נמלט לטרנסילבניה.
ניסיונו לחזור לשלטון בעזרת ראקוצי, הסתיים בתבוסה בקרב סטרונגה על יד טרגו פרומוס באפריל או מאי 1658. בינתיים השליטים המודחים ראקוצי וקונסטנטין שרבאן בסאראב הגיעו להסכמה עם השליט הוולאכי החדש מיכניה השלישי, שהביע רצון לסייע בידיהם במרד נגד הטורקים.
קונסטנטין שרבאן בסאראב היה אמור לעלות על כס המלכות במולדובה.
גאורגה שטפאן, שהוצא מן המשחק על ידי בני בריתו לשעבר, לקח בידו את מקל הנדודים ונסע ברחבי פולין ואוסטריה (1662), הגיע לליבוניה - בדורפט ובריגה, ביקש עזרה בחצרות ברנדנבורג (1664), מוסקבה, ובשוודיה (שבה שהה חצי שנה בשנת 1665) אך לשווא.
זמן רב התקיים בעזרת תכשיטים יקרים שלקח איתו בבריחתו.
בווינה הפקיד מהם כמשכון אצל יהודי בשם יעקב (קופל) פרנקל תמורת הלוואה בשווי 10,000 ליי.
פנה לעיתים חוזרות לעזרה פוליטית ומדינית לנסיך האלקטור פרידריך וילהלם של ברנדנבורג, למלך שוודיה - שהעניק לו קצבה במשך שנתיים, ואף למלך צרפת, לואי הארבעה עשר שניסה להשתדל בשבילו בשער העליון.
גאורגה שטפאן היה נשוי פעמיים.
אחרי שהתאלמן, התאהב בסאפטה ,אישה יפהפייה, בת לבית בואול ( בואולשט), צאצאית רחוקה של שטפן הגדול, אותה חטף, לפי האגדה, בדרך ליאשי הבירה..
בהיעדרותו, כשנסע לשליחות דיפלומטית, הייתה לה קשר רומנטי עם השליט וסילה לופו..
כשאחרי ההדחה, יצא לגלות, היא ליוותה אותו רק עד לטרנסילבניה ופולין.
הכרוניקן מספר שמפולין שלח אותה למולדובה מפני ש"הפסיק לאהוב אותה".
ידוע שבהמשך נקשר מאוד לאישה בשם סטפניה מיכאילובה,יש אומרים ממוצא צ'רקסי.
עזוב וחולה, גאורגה שטפאן נפטר בשנת 1668 בעיר שטטין, כיום שצ'צין, בארמון שקיבל להתאכסן בו זמנית ממלך שוודיה, קארל האחד עשר.
למרות שבאוסטריה הבטיח שאם יחזור לשלטון יאפשר פעילות ישועים במולדובה, שטפאן גאורגה לא המיר את דתו ונשאר נוצרי אורתודוקסי עד סוף ימיו.
ליד מיטת הדווי שלו עמד ארכימנדריט בשם אנטוניה ממולדוביצה..
משם האישה שאיתו, סטפניה, הביאה את גופתו לקבורה למולדובה ונקבר במנזר קאשין.
לא קיימת מצבה שתסמן את מקום קבורתו.
למרות קמצנותו, חמדנותו ודימויו של גאורגה שטפאן כ"לוגופט הבוגדני שמרד באדונו", אישיותו זכתה לשבחים מהכרוניקן "מירון קוסטין" - כפי שאמר - "גאורגה שטפאן הוא אדם במלוא מובן המילה, בעל ראש שלם, אופי עמוק, לא הרבה אנשים כמוהו נולדים במולדובה" .
שטפאן ניסה לתמרן בזירה בינלאומית מסובכת, הקים את מנזר קאשין ושיפץ את מנזר פוטנה ומנזרים וכנסיות נוספים.
בשנות גלותו במערב תרגם ועיבד שטפאן ספר תפילות מסלאבונית (סלאבית כנסייתית) לרומנית ("תפילות לכל שבוע, שלוש ביום" - Molitve de rugă peste săptămână, câte trei pe zi) ספר התפילות כונה מאוחר יותר "הקובץ של גאורגה שטפאן הנודד".(Codexul pribeagului Gheorghe Ştefan).
גאורגי איבנוב אָטָנַסוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Атанасов; 25 ביולי 1933 – 31 במרץ 2022) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1986 עד ל-1990.
אטנסוב נולד בכפר פרבוסלאבן שבמחוז פלובדיב, ממלכת בולגריה וב-1947 הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
ב-1956 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה הקומוניסטית ובמקביל רכש תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סופיה.
בין 1965 ל-1968 עמד בראש ארגון הנוער הקומוניסטי, ב-1966 נבחר לפרלמנט הבולגרי ובהמשך צורף לוועד המרכזי של המפלגה שבו כיהן עד 1977, כמזכירן של מספר ועדות מִשְנה.
בין 1977 ל-1984 כיהן אטנסוב כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומ-1981 גם כסגנו של טודור ז'יבקוב שכיהן כיושב ראש מועצת המדינה.
במרץ 1986 החליף את גרישה פיליפוב בתפקיד ראש ממשלת בולגריה, כאשר פיליפוב ממשיך לכהן כשר לתכנון כלכלי בממשלתו.
ב-10 בנובמבר 1989 נטל חלק פעיל במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מתפקידו ובהמשך לסילוקו מהמפלגה.
לאחר הדחתו של ז'יבקוב החל אטנסוב להגמיש את מדיניות הפנים בנושא זכויות האזרח בבולגריה.
ב-3 בפברואר 1990 הודיע אטנסוב על התפטרותו וב-8 בפברואר מונה במקומו אנדריי לוקאנוב.
בנובמבר 1992 נעצר אטנסוב, נשפט בעוון ניצול לרעה של כספי ציבור ונידון ל-10 שנות מאסר.
ב-1994 חנן אותו נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב על רקע מצבו הבריאותי.
אטנסוב שוחרר מהכלא ופרש לחיים פרטיים.
גאורגה (ג'ורג'ה) אלקסיאנו (ברומנית: Gheorghe (George) Alexianu, 1897 סטראואנה, פאנצ'ו – 1 ביוני 1946 ז'ילאבה) היה משפטן, פרופסור באוניברסיטה ואיש מנהל רומני ממוצא ארמני, מושל טרנסניסטריה בין 19 באוגוסט 1941 - אוגוסט 1944. בשנת 1946 נשפט והורשע בגין פשעי מלחמה, פשעים נגד השלום ופשעים נגד האנושות בימי מלחמת העולם השנייה
נידון למוות על ידי "בית המשפט של העם" בבוקרשט (פסק דין שאושר מחדש בערעורי בני משפחתו בשנים 2006 ו-2008 שנידונו אחרי החזרת השלטון הדמוקרטי לרומניה ב-1989).
הוא הוצא להורג ביריה ב-1 ביוני 1946.
כמושל טרנסניסטריה, שקיבל הוראות ישירות מהמנהיג (קונדוקטורול) של רומניה, המרשל יון אנטונסקו, אלקסיאנו היה בין האחראים הראשיים לרצח העם של יהודים שנמצאו בשטחים שבניהולו - מקומיים ומגורשים (שהגיעו בעיקר מבסרביה ובוקובינה).
כמו כן היה אחראי לרצח העם נגד המגורשים הצוענים מרומניה.
בנוסף תחת הנהגתו התבצע גירוש של כ-56,000 אוקראינים לעבודות כפייה בגרמניה ורומניה.
גאורגה אלקסיאנו נולד ב-1897 בכפר סטראואנה על יד פאנצ'ו במחוז וראנצ'ה (אז פוטנה) בדרום חבל מולדובה שברומניה.
הוא היה הבן הבכור מבין 4 ילדיו של אובאנס אלסיאן או אלקסיאן, פליט ארמני מפרס, שלפי שמועות נידון שם לכלא בגלל פשעים.
בנו של אלקסיאנו, שרבאן, מספר בביוגרפיה של אביו כי סבו, אובאנס אלקסיאן היה רועה צאן ממוצא ארומני מאזור הרי הפינדוס ביוון.
אולם השם אובאנס אלקסיאן מתאים יותר לשם ארמני.
האב, שקיבל את האזרחות הרומנית ונפצע בקרבות על יד וידין במלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877) התיישב באזור ורנצ'ה והקים שם כרמים ומשפחה.
הוא שינה את שמו לשם רומני - יון אלקסיאנו.
כתב העת הארמני ברומניה "אררט" אכן מצביע כי ראש העיר הראשון של העיירה פאנצ'ו הארמני אנטון אלקסן, היה קרוב משפחה של אביו של גאורגה אלקסיאנו.
אחרי שביקר בבית ספר היסודי בכפר סטראואנה, למד גאורגה אלקסיאנו בבית הספר התיכון "אוניריה" ("האיחוד") בעיר פוקשאן.
בשנת 1915 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1916 התנדב לצבא ולמד בבית הספר הצבאי בדורוחוי.
באותה שנה אביו נורה למוות כשניסה להגן על הבית מפני שודדים (עריקים מן הצבא הרוסי).
באפריל 1917 גויס לגדוד 2 "שומרי הגבול" ולקח חלק בקרבות להגנת רומניה בשנים 1917–1918, לרבות בקרבות במרששט שבהם נפצע וזכה לעיטור "וירטוטיה מיליטארה" דרגה 2. בשנת 1918 השתחרר מהשרות הצבאי וחידש את לימודיו באוניברסיטה.
בסיומם לימד למשך שנה פילוסופיה והיסטוריה בבית ספר תיכון ברמניקו ולצ'ה.
בהמשך השתלם באוניברסיטת בוקרשט וסיים את התואר דוקטור למדעי המשפט בשנת 1925. עבודת הסיום עסקה ב"מוסד העדים בשבועה במשפט שלנו הישן".
החל מאוקטובר 1926 התמנה למרצה ממלא מקום בקתדרה למשפט השוואתי באוניברסיטת צ'רנוביץ והחל משנת 1930 פרופסור בקתדרה הזאת.
החל משנת 1940 - היה לפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת בוקרשט.
יחד עם קונסטנטין המאנג'יו השתתף בעריכת החוקה של רומניה בשנת 1923 ובימי הדיקטטורה המלכותית של קרלו השני בעריכתם החוקה מפברואר 1938 ושל החוק החדש לחלוקה מנהלית של רומניה מ-14 באוגוסט 1938.
אלקסיאנו היה חבר מייסד של המכון הרומני למדעי מנהל, של כתב העת למשפט ציבורי Revista de drept public ושל הקובץ "חוקי רומניה".
אלקסיאנו השתתף גם בניסוח חוקי התרומות הישירות (1926), חוק ניהול החשבונות הציבורי (1929), חוקי החינוך (1929) וחוקי המנהל (1930).
ניהל את הפרסומים Codul general al României ("הקודס הכללי של רומניה") ו-Pandectele săptămânale מיסודם של פרופ' המאנג'יו.
הקים וניהל את Colecţia legilor României ("אוסף החוקים של רומניה") עם הערות שוליים.
מושל ("רזידנט מלכותי") בצ'רנוביץ ובבוקרשט
בימי הדיקטטורה המלכותית של המלך קרול השני התחיל את הקריירה המנהלית-פוליטית כאשר התמנה ב 29 באוגוסט 1938 ל"רזידנט מלכותי" - מושל - של האזור ("צינוט") סוצ'אבה, שמושבו היה בצ'רנוביץ.
האזור תחת הנהגתו כלל פרט לבוקובינה גם את האזור דורוחוי שהיה תמיד בעבר חלק מה"רגאט" (הממלכה הרומנית הישנה).
את המינוי קיבל מידי משלחת ממשלתית שכללה את שר הפנים והחינוך, ארמנד קלינסקו, מיכאיל גלמג'אנו, שר הבינוי והתקשורת, וד"ר ניקולאיה מרינסקו, שר העבודה, הבריאות והרווחה.
נוכחות הנכבדים רמי הדרג ביקשה להדגיש את חשיבותה המיוחדת בעיני השלטון של הפרובינציה בוקובינה שהתאחדה עם רומניה 20 שנה קודם לכן.
ב-1 בדצמבר 1938 נכנס לתוקף הצו-חוק מס.
169, ירושה מידי הממשלה הימנית הקיצונית שבראשותם של אוקטביאן גוגה המנוח וא.ק.
קוזה, לגבי ביטול אזרחותם הרומנית של עשרות אלפי יהודים.
אלקסיאנו יישם בהתלהבות יתר את צו-החוק הנ"ל והוסיף לו מיוזמתו פקודות שרירותיות שלא נכללו בו.
למשל הוא הורה ליהודים שנושלו מאזרחותם להירשם ו"רמז" להם שעדיף שימכרו את רכושם ועסקיהם תוך 14 יום.
אלקסיאנו היה גם יועץ של ארכיבישופות האורתודוקסית (המיטרופוליה) של בוקובינה.
ב-31 בינואר 1939 הודח אלקסיאנו מתפקידו כ"רזידנט מלכותי" בעילה שלא היה מסוגל לפתור את הבעיות הפוליטיות והחברתיות של בוקובינה ובגלל הסכסוך עם הסטודנטים המקומיים (שהיו אף קיצונים ממנו).
בכל זאת קיבל מינוי בתפקיד דומה - רזידנט מלכותי באזור בוצ'ג' עם המושב בבוקרשט.
בתפקיד זה נשאר עד אוקטובר 1940
אחרי הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית סולק מתפקידיו, לרבות מהאוניברסיטה כאיש ממשלו של קרול השני.
קבוצה של לגיונרים חדרו לחוותו שבכפר פלומבואיטה ודרשו שיתלווה אליהם.
משסרב הם ירו בו כדור שפצע אותו בריאה השמאלית.
זה קרה באותו יום שבו נרצחו על ידי הלגיונרים הפרופסורים ניקולאיה יורגה ווירג'יל מג'ארו.
קצינים שפיקדו על עמדת תותח נגד מטוסים, שנמצאה בחוותו, הבריחו את המתנקשים.
בעקבות הפציעה עבר ניתוח להוצאת הכדור ועבר כמה בתי חולים על מנת להסתתר מפני הלגיונרים.
נמצא בטיפולים במשך חצי שנה.
אחרי דיכוי מרד הלגיונרים התמנה ליועץ במשרד הכלכלה הלאומית.
ב-19 באוגוסט 1941, מינה אנטונסקו את הפרופסור אלקסיאנו בהיותו מומחה במנהל, בעל דעות ימניות לאומניות, לתפקיד המושל האזרחי של טרנסניסטריה האזור שנכבש מברית המועצות בין הנהרות דנייסטר ובוג, אותו העבירו הגרמנים לשליטת רומניה בהסכם טירספול.
בתוקף תפקידו זה, אלקסיאנו הפך אוטומטית לחבר בממשלה הרומנית.
עוד ב-19 ביוני 1941 הוא השתתף בישיבת הממשלה שבה הוחלט על צירופה של רומניה למתקפתה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות.
ב-30 באוגוסט 1941 נכח אלקסיאנו בחתימת הסכם טיגינה בין הצבא הגרמני ובין הצבא הרומני לגבי סמכויות ניהול טרנסניסטריה בידי הרומנים וזכויותיהם של הגרמנים בחבל זה.
ההסכם הוגדר כאמנה בדבר ביטחון, ניהול וניצול כלכלי של טרנסניסטריה.
בהסכם מצוין כי פינוי היהודים מעבר לבוג לא הייתה עדיין אפשרית והיא תתבצע בעתיד כשיהיה ניתן.
עד אז ירוכזו ב"מחנות עבודה" וינוצלו לעבודות.
אלקסיאנו קבע לעצמו כיעד את "שיקומה של טרנסניסטריה" תוך חיזוק היסוד האתני והתרבותי הרומני בה.
מושבו היה בהתחלה בטירספול, והחל מינואר 1942 בארמון הנסיכים וורונצוב באודסה.
הוא הקיף עצמו ב-19 "שרים", וחילק את טרנסניסטריה הכבושה למחוזות.
הוא דאג להבאתה לאזור של משלחת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, ולפתחיתן מחדש של כנסיות רומניות ושל בתי ספר בשביל המיעוט הרומני שחי באזור.
אף על פי שבטרנסניסטריה רוב האוכלוסייה היה אוקראיני, בימי הממשל הרומני של אלקסיאנו ניתנה עדיפות לחינוך בשפה הרומנית.
פעלו בה 26 בתי ספר תיכון ברומנית (21 מהם עיוניים ), 13 באוקראינית (כולם מקצועיים) ו18 ברוסית (16 מהם מקצועיים).
במקום אוניברסיטת אודסה שפונתה על ידי השלטונות הסובייטים, הוקמה ב-7 בדצמבר 1941 על ידי השלטון הרומני "אוניברסיטת אודסה חדשה" חלופית.
בעקבות פיצוץ שבוצע על ידי פרטיזנים סובייטים במפקדת חיל המצב הרומני באודסה באוקטובר 1941, אלקסיאנו, בתור נציג הממשלה, פיקד בהוראת אנטונסקו והשגיח על "תגובות התגמול" - הוצאות להורג המוניות ומעשי טבח של בני המיעוט היהודי באוקטובר-נובמבר 1941.
כמושל טרנסניסטריה, אלקסיאנו ארגן גטאות שנקראו "קולוניות" ומחנות ריכוז, ביניהם ופניארקה, ברזובקה וכו' - שאליהם נשלחו יהודים ו כ-25,000 צוענים מרומניה.
הצו מס' 23 מ-11 בנובמבר 1941 הפך בפועל את היהודים שבטרנסניסטריה לעבדים של השלטונות הרומניים.
הם צוו לשרת את השלטונות (המנהל, הז'נדרמריה, הצבא, הנהלת החוות החקלאיות וכו') בכל דבר (בעיקר עבודות כפייה) והוגבלו לתחומי הגטאות תחת השגחה מתמדת.
צוין שכל יהודי שיעזוב את הגיטו ""ייחשב למרגל" ויוצא להורג.
בין ספטמבר 1941 - ובין סוף שנת 1942 כ-150,000-170,000 יהודים מבוקובינה וחבל דורוחוי ומבסרביה גורשו על ידי שלטון המרשל אנטונסקו לטרנסניסטריה.
באזור זה שני שלישים מהם מתו בתנאי רעב וצמא, כפור, מגפות גדולות והוצאות להורג על ידי ז'נדרמים וחיילים.
לפי הוראתו של אלקסיאנו יהודים ומיעוט של צוענים - כולל נשים, זקנים וילדים - נגררו לצעידות עד למותם בערבות קפואות.
מתוך היהודים המגורשים נותרו בחיים שליש.
בנוסף מתו כ-180,000 מתוך כ-200,000 יהודים מטרנסניסטריה עצמה.
אלקסיאנו נתן הוראות לשליחת יהודים לעבודות פרך ("לכל תושבי אודסה בין גיל 16–60"), תחת איום גירושם למחנות (הצו מס.
באמצעות הצו מס.35 מ-2 בינואר 1942 הורה אלקסיאנו על גירוש כל יהודי אודסה לאזור ברזובקה, שבו הם נטבחו.
לפי המקורות הרשמיים הרומנים דאז, אלקסיאנו ניסה להזמין גם את הרב הראשי של רומניה אלכסנדרו שפרן, אך הלה דחה את ההזמנה.
במהלך שלושת שבועות הביקור התרשמו האורחים מ"שיקום" אזור טרנסניסטריה תחת הנהגתו.
הם ביקרו גם מקומות שבהם נמצאו מגורשים יהודים ויהודים מקומיים כדי לעמוד על מצבם.
על הביקור הופק סרט תעמולה " Au nom de la croix et dela charité" (בשם הצלב והנדיבות).
מאחר שלפי הערכתו של אלקסיאנו טרנסניסטריה שגשגה מאוד תחת הנהגתו, נשלחו ממנה משלוחי סיוע במזון לאזורים מוכי רעב ביוון, בטרנסילבניה ובצרפת (כולל לאנשי הסגל של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בורדו).
על פעולות הומניטריות אלה קיבל אלקסיאנו באותה שנה עיטור ודיפלומה מהאפיפיור פיוס השנים-עשר.
בשם הדת הנוצרית אורתודוקסית ניסה אלקסיאנו להשיג שיתוף פעולה בין שלטונות הכיבוש הרומנים והאוכלוסייה האוקראינית והרוסית המקומית.
לגבי היהודים שרוכזו בטרנסניסטריה ושמספרם כבר הידלדל בצורה משמעותית, קיווה אלקסיאנו עוד משנת 1941 ש"פתרונם הסופי" יושג על ידי מסירתם לידי הגרמנים ששלטו באופן ישיר מעבר לנהר בוג, בהתאם להסכמי טיגינה בין אנטונסקו ובין גרמניה.
בסופו של דבר הגרמנים דחו את ניסיונות רומניה לגרש את היהודים לתחומם מעבר לבוג כשבעיניהם היו אלה צעדים לא מסודרים, כרוכים בסכנת מגפה, ולא תואמים בדיוק את התוכניות שלהם בנוגע להשמדת היהודים.
ב-26 בינואר 1944 אלקסיאנו הוחלף בתפקיד על ידי הגנרל גאורגה פוטופיאנו.
ב-5 בפברואר 1944 העניקה "האוניברסיטה החדשה" של אודסה לאלקאסינו את התואר דוקטור לשם כבוד ואת התואר "יקיר העיר אודסה".
אלקסיאנו נעצר באוגוסט 1944 ונשלח למשמורת במוסקבה, יחד עם המרשל אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו ומנהיגים אחרים של המשטר הצבאי-הפאשיסטי.
מאוחר יותר, לפי מקורות אחדים הוא נשפט על ידי פורום משפטי של הסובייט המקומי באודסה שמצא אותו זכאי.
בהמשך הוא נמסר לשלטונות הרומנים באפריל 1946, נשפט ונידון בגין פשעים והוצא להורג ב-1 ביוני 1946 בבית הסוהר ז'ילאבה.
מילותיו האחרונות, היו, לפי עדויות אחדות:
"אני מאחל לאומה הרומנית שתגשים ותשיג את כל האידיאלים שלמענם אני נופל היום".
יחד איתו הוצאו להורג יון אנטונסקו, סגנו, הפרופסור מיכאי אנטונסקו, והגנרל קונסטנטין (פיקי) וסיליו.
סעיפי האישום ופסקי הדין היו כדלקמן:
פעל למען מתן מעבר לכוחות הגרמנים בשטח רומניה, על ידי השתתפותו בישיבת הממשלה, החל מ-7 ביולי 1941 ועד 26 בינואר 1944 - מאסר חיים בתנאים חמורים ו 10 שנים איבוד זכויות אזרחיות.
השתתפות בהכרזת המלחמה נגד ברית המועצות ותמיכה בהמשך המלחמה נגד ברית המועצות והאומות המאוחדות - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
הוראה על תגובות תגמול נגד האוכלוסייה האזרחית באודסה בסתיו 1941 - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
ארגון עבודות פרך, גרושים וטרנספורטים של בני אדם לצורך השמדתם - עונש מוות ו-10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
ניכוס לעצמו של רכוש פרטי בטרנסניסטריה - עבודת פרך לכל החיים - 10 שנים איבוד זכויות אזרחיות
עשיית רווחים בדרכים בלתי חוקיות - עבודות פרך לכל החיים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
ארגון גטאות, מחנות ריכוז וגרושים ממניעים של רדיפה פוליטית וגזעית - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
הוראה על החלטות בלתי צודקות מתוך השקפה היטלריסטית וגזענית - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
שעבוד החיים הכלכליים של המדינה לאינטרסים של גרמניה הנאצית למען תמיכה במלחמה נגד ברית המועצות - מאסר עולם בתנאים חמורים ו-10 שנות איבוד זכויות אזרחיות
אי כיבוד הכללים הבינלאומיים בנוגע לניהול המלחמה - זוכה
טיפול בלתי אנושי של שבויי המלחמה - זוכה
בשנת 1940 כשעקב רעידת אדמה נהרס בית הספר שבו למד בכפר הולדתו אלקסיאנו תרם 25,000 ליי לצורך שיקומו.
בשנת 1943 תרם לצורך שיקום הגדר של הכנסייה ע"ש ניקולאיה הקדוש ואחוזת הקבר של משפחתו בכפר.
ב-5 בדצמבר 2006, על סמך ההליכים למשפט חוזר שהתחילו לבקשת בנו של אלקסיאנו, עו"ד סורין שרבאן אלקסיאנו, בית המשפט לערעורים בבוקרשט זיכה את גאורגה אלקסיאנו חלקית מהאשמה בנוגע להשתתפות רומניה במלחמה נגד ברית המועצות ("פשעים נגד השלום"), והשאירה על כנן את כל שאר האשמות, כולל את גזר דין המוות.
בעקבות ערעור הפרקליטות נגד זיכוי חלקי זה, התנהל משפט חוזר וב-6 במאי 2008 שופטי בית המשפט העליון של רומניה דחו סופית את הבקשה לשינוי גזר הדין משנת 1946.
הבן של אלקסיאנו, בשנות ה-80 לחייו, נשאר בעמדתו המכחישה את השואה בטרנסניסטריה ובכלל.
הוא פרסם ספרי ביוגרפיה על אביו תחת הכותרות "דפים מחיי אבי" (2007, קישינב) ו"גאורגה אלקסיאנו - מונוגרפיה.
טרנסניסטריה - פרק בהיסטוריה של האנושיות הרומנית".(הוצאת ורמיה, בוקרשט).
לזכות אביו השתמש הבן של אלקסיאנו במילות הוקרה שנויות במחלוקת שהביעו הרבנים אלכסנדר שפרן ומשה כרמלי-וינברגר כשבערוב ימיהם ביקרו ברומניה.
אולם בספר זכרונותיו "אוד מוצל מאש", הרב אלכסנדרו שפרן מזכיר שאלקסיאנו, "המפורסם באכזריותו", "התנגד לכל ניסיון ...לעזור למגורשים".
עיטור הצלב הלטרני מטעם האפיפיור פיוס ה-12
1926 Dreptul constituţional (המשפט החוקתי), בסדרה "הספרייה האוניברסיטאית למשפטים".
1930 - Studii de drept public עיונים במשפט הציבורי (למשל - מעמד הפקידים הציבוריים, אחראיות השלטון הציבורי, הערעור בבית הספר בערעורים, מחלוקת מנהלית)
1938 - השתתפות בכרך Statul (המדינה) בעריכתו של דימיטריה גוסטי ב - Enciclopedia României (אנציקלופדיה של רומניה)
תרגם מצרפתית ספרו של ש.
ז'יד - "כלכלה פוליטית" ב-2 כרכים (1925-1924), "ההיסטוריה של הדוקטרינות הכלכליות" מאת ש.
גאורגי ברגובוי קוסמונאוט סובייטי, היה טייס קרב במהלך מלחמת העולם השנייה ועל גבורה בקרבות הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
גאורגי ברגובוי נולד בכפר בסביבות פולטבה, אוקראינה למשפחה ממוצא אוקראיני.
לאחר 8 שנות לימוד בבית הספר הוא החל לעבוד במפעל מתכת.
בשנת 1938 ברגובוי גויס לצבא האדום וביוני 1941 לאחר סיים בית הספר לטייסי קרב נשלח ליחידה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה השתתף בקרבות וביצע 186 טיסות קרביות, 3 פעמים מטוסו הופל והוא נפצע.
על גבורתו, ב-26 באוקטובר 1944 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשלח לקורס טייסי ניסוי וסיים אותו בשנת 1948. במשך שנים רבות היה טייס ניסוי.
בשנת 1963 התקבל ברגובוי לקורס הכנה לטיסות חלל.
בין 26-30 באוקטובר הוא השתתף בטיסת סויוז 3. במהלך הטיסה נערך ניסיון כושל למפגש עגינה עם סויוז 2. ב-1 בנובמבר 1968 הוענק לברגובוי תואר גיבור ברית המועצות בפעם השנייה.
ב-22 בינואר 1969 במהלך התנקשות פוליטית בליאוניד ברז'נייב, מכונית בה נסע ברגובוי נקלעה לירי.
נהגו של ברגובוי נפצע אנושות, ברגובוי נפצע קל בלבד.
בשנים 1972-1987 היה ברגובוי מנהל המרכז להכנת טייסי חלל הסובייטי.
בשנת 1987 הוא יצא לגמלאות ועזב את הצבא.
נפטר במהלך ניתוח לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
גאורגי בבקין היה מתכנן גשושיות סובייטיות.
על פעילותו בתחום זה הוענקו לו עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ופרס לנין.
בשנת 1917 נהרג אביו בקרבות מלחמת העולם הראשונה ובשנת 1920 התחתנה אימו שנית.
בשנת 1929 גאורגי בבקין לאחר סיום שבע שנות לימוד בבית הספר עזב את בית הספר.
הוא למד בקורסים לטכנאי רדיו ובשנת 1930 החל לעבוד במערכת הטלפונים במוסקבה.
בשנת 1936 הוא גויס לצבא האדום אך כבר לאחר חצי שנה שוחרר עקב מחלת לב.
בשנת 1937 בבקין עבר בחינות בגדות והתקבל ללימודי הנדסת תקשורת.
במקביל ללימודים בבקין התחיל לעבוד במכון לחקר מערכות תקשורת.
לאור קישוריו והידע הוא התחיל להתקדם בתחום מקצועי למרות העדר תעודה פורמלית ובשנת 1949 קודם לתפקיד מתכנן ראשי.
באותה שנה בבקין עבר לעבוד בתחום הביטחוני בעיקר התחום אלקטרוניקה צבאית וטילים מונחים.
בשנת 1951 בבקין עבר למשרד תכנון לאבוצ'קין.
את לימודי הנדסה ודיפלומה בבקין קיבל רק בשנת 1957. בשנת 1960, לאחר פטירת סמיון לאבוצ'קין משרד התכנון שלו סופח למשרד שבראשו עמד ולדימיר צ'לומיי.
בלחץ של סרגיי קורוליוב בשנת 1965 המשרד הפך להיות עצמאי ורוכזו בו פעולות תכנון של גשושיות סובייטיות.
במהלך שנות ה-60 במשרד שבבקין עמד בראשו תוכננו גשושיות של תוכנית לונה שביצעו נחיתה רכה על הירח והעבירו למרכז הבקרה מידע מדעי רב וגם החזירו לכדור הארץ דגימות של קרקעית הירח.
בשנת 1967 גשושיות של בבקין הגיעו לנוגה במסגרת תוכנית ונרה.
בשנת 1970 הגשושית ביצע לראשונה נחיתה רכה על קרקעית נוגה והעבירה צילומי השטח.
בשנת 1970 הגשושית נחתה על הירח וממנה ירד רכב חלל שהעביר צילומי קרקעית הירח ממקומות שונות תוך נסיעה לאורך של כמה עשרות ק"מ.
פעילות רכב חלל נמשכה מספר חודשים במהלכם הועבר למרכז הבקרה מידע רב.
במאי 1971 גשושיות מתכנון של בבקין נשלחו למאדים.
הם הגיעו ליעד כבר לאחר פטירת המתכנן.
על פעילות לתכנון גשושיות בבקין קיבל מספר עיטורים, פרס לנין ונבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה הסובייטית למדעים.
לזכרו נקראו מכתשים בירח ובמאדים.
פרופסור גאורגי פטקוב בְּלִיזְנָאשְקִי (בבולגרית: Георги Петков Близнашки; נולד ב-6 באוקטובר 1956 בסקרבנה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא משפטן ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן ב-2014 כראש ממשלת מעבר בבולגריה.
גאורגי בליזנאשקי נולד בעיירה סקרבנה, הסמוכה לבוטבגרד.
הוא הוסמך במשפטים באוניברסיטת סופיה, התמחה בבריטניה וברוסיה וב-1988 רכש תואר דוקטור.
הוא הרצה במספר אוניברסיטאות, נחשב למומחה במשפט חוקתי וכתב ארבעה ספרים בתחום.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ובהמשך כיהן כנציג לפרלמנט האירופי.
ב-7 במרץ 2014 סולק מחברותו במפלגה הסוציאליסטית.
לאחר התפטרות ראש הממשלה פלמן אורשרסקי, מינה אותו נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב לתפקיד ראש ממשלת מעבר.
ב-5 באוקטובר נערכו בבולגריה בחירות כלליות לפרלמנט, ולאחריהן הקים בויקו בוריסוב ממשלה חדשה.
גאורג שטומה היה גנרל חיל השריון שהתפרסם בעיקר במותו הטראגי בעת שפיקד על ארמיית הפאנצר אפריקה בתחילת קרב אל-עלמיין השלישי.
שטומה החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1906 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית.
במלחמת העולם הראשונה נפצע ועבר לשרת במטה הכללי.
לאחר המלחמה המשיך לשרת ברייכסוור.
בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-2 שהייתה ממונעת בכלי רכב משוריינים ומספר טנקי פאנצר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד על הדיוויזיה הקלה ה-2 בפלישה לפולין והגיע איתה לאחר מספר קרבות לוורשה.
באוקטובר 1939 חזר עם הדיוויזיה הזאת לגרמניה.
לאחר התארגנות והצטיידות הפכה הדיוויזיה הקלה ה-2 לדיוויזיית הפאנצר ה-7. ב-5 בפברואר 1940 העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לארווין רומל שהצטיין בפיקוד עליה בפלישה לצרפת.
ב-19 ביולי 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
שטומה קיבל פיקוד על הקורפוס ה-40 והשתתף במערכה על צרפת, במערכה בבלקנים בכניסה לבולגריה ובפלישה ליוגוסלביה ויוון תחת פיקודו של וילהלם ליסט.
מיד לאחר מכן השתתף במבצע ברברוסה תחת פיקודו של פדור פון בוק.
הוא הגיע עד פאתי מוסקבה וב-1942 השתתף בפתיחת קרב סטלינגרד.
זמן קצר לפני קרב סטלינגרד קצין המטה הבכיר של דיביזיית הפאנצר ה-23 של הוורמאכט, רס"ן יואכים רייכל (Joachim Reichel), לקח מסמכים שבהם פרטים חשובים אודות המבצע ומטוסו נפל.
שטומה, יחד עם מפקד הדיוויזיה ה-23 הודחו מתפקידם ב-20 ביולי 1942 והועמדו לדין בהוראתו הישירה של היטלר שזעם על האירוע.
שטומה נידון ל-5 שנות מאסר אך קיבל חנינה זמן קצר לאחר מכן.
שטומה נותר חסר תעסוקה ואז נקרא להחליף את רומל.
היטלר ייחס לחזית צפון אפריקה חשיבות משנית.
הוא נגרר לאפריקה בעל כורחו כי לא יכול היה להניח להתמוטטותו של צבא איטליה, שהייתה בעלת בריתו, להפוך להתמוטטות פוליטית.
במבצע ברברוסה הוציא הוורמאכט 146 דיוויזיות ובהן כ-3 מיליון חיילים, ובמדבר לא עלה הכוח הגרמני בשיאו על 4 דיוויזיות עם 50,000 חיילים.
לאחר הניצחונות וכיבוש טוברוק בקיץ 1942 נעצר רומל לפני אל-עלמיין בגלל התארכות קווי האספקה שלו.
לצ'רצ'יל היה חשוב ניצחון בחזית זו כאוויר לנשימה, לאחר שורת כישלונות קשים בטוברוק ובסינגפור, שערערו את ביטחון העם הבריטי בצבאו ובו.
הוא החליף את מפקד הארמייה השמינית גנרל קלוד אוקינלק בברנרד לו מונטגומרי.
ערב פתיחת ההתקפה היה לבריטים יתרון במספר הטנקים, תותחים, מטוסים, לוחמים ועוד.
רומל היה מודע לכך, ובנה שורה של כ-450,000 מוקשים נגד אדם וטנקים.
הוא היה תשוש וסבל מבעיות רפואיות.
דווקא בשעה קריטית זאת אישר לו היטלר חופשת מחלה בגרמניה.
למחליפו הזמני מונה שטומה, שלא היה לו כל ניסיון בלוחמה מדברית.
שטומה הגיע למדבר ב-19 בספטמבר 1942. הוא סבל מיתר לחץ דם, ורומל העלה תמיהות בקשר להחלטה לשלוח למדבר אדם חולה.
הוא הציג לשטומה את תוכניות ההגנה ובעיות האספקה וביקש ממנו לפעול לתיקון המצב, אבל שטומה לא עשה זאת.
ההתקפה הבריטית החלה ב-23 באוקטובר 1942 בשעה 21.25 בהפגזה מ-750 תותחים שלאחריה החלו חיילי חיל ההנדסה לפלס דרכים בשדות המוקשים.
הוא יצא לכיוון מפקדתו, במכונית פתוחה ללא ליווי צבאי וללא מכשיר קשר ביחד עם קצין ההנדסה של הקורפוס, קולונל בוכטינג.
הם נתקלו בעמדה של חיילים אוסטרלים, שפתחו באש.
הנהג, שעמד על טעותו, סובב את ההגה במהירות.
שטומה ניסה לקפוץ מהרכב, ונגרר מרחק מה כשמחצית גופו מחוץ לרכב עד שנפל על אדמת המדבר.
תחילה לא היה ידוע מה קרה לו ורק אחר כך נמצאה גופתו ללא סימני פגיעה חיצונית, ונקבע שמת בגלל התקף לב.
24 שעות נותרה ארמיית הפנצרים ללא מפקד עד שנתמנה גנרל וילהלם פון תומה.
רומל קטע את חופשתו והגיע למפקדתו במדבר ב-25 באוקטובר 1942 בלילה, אבל אז החזית שלו כבר נפרצה.
שטומה נקבר בבית הקברות הצבאי הגרמני בטוברוק.
גאורגה טטרסקו (ברומנית: Gheorghe Tătărescu; 21 בדצמבר 1886 - 28 במרץ 1957) היה מדינאי רומני, שכיהן פעמיים כראש ממשלת רומניה וכיהן גם בתפקידי שר שונים בממשלת רומניה, דיפלומט בשירות רומניה וחבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, חבר האקדמיה הרומנית.
גאורגה טטרסקו נולד במשפחה כבנם של גנרל ניקולאה טטרסקו ואשתו, ספרנצה, שניהם צאצאי משפחות בויארים ותיקות.
הוא למד משפטים ובסיום לימודיו נסע לצרפת, להמשך לימודים בפריז, שם השלים דוקטורט במשפטים וכלכלה פוליטית בנושא „La régime électoral et parlamentaire en Roumanie" (משטר הבחירות והפרלמנטריות ברומניה), עבודה שטענה למען זכות בחירה אוניברסלית.
ב-1912 נרשם כחבר במפלגה הלאומית ליברלית ועם סיום לימודיו עבד זמן קצר כעורך דין במשרד ההדרכה הציבורית והמשיך בפעילות פובליציסטית, שתחילתה בתקופת לימודיו.
בהיותו קצין במילואים גויס למלחמת הבלקן השנייה, אולם בגלל בריאותו הרופפת הוצב בעורף.
ב-1916 התחתן טטרסקו עם ארטיה פיטשטאנו ועם כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה גויס ובגלל בריאותו הרופפת הוצב בעורף, בהדרכה ולבסוף שוחרר.
בבחירות הכללית ב-1919 הופיע כמועמד מפלגתו גורז' ונכנס לפרלמנט הרומני.
ב-1922 מונה כתת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עם תפקיד של מתאם המשטרה והז'נדרמריה ושיפר את ניהולם.
טטרסקו חיזק את מעמדו בתוך מפלגתו וב-1931 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה.
בשנות השלושים של המאה העשרים התפתח שסע במפלגה הלאומית ליברלית בין הוותיקים המונהגים על ידי דינו ברטיאנו וקונסטנטין אנג'לסקו ובין הצעירים המונהגים על ידי טטרסקו וויקטור יאמנדי.
דוקה בסוף 1933, המפלגה בחרה כמועמד לראשות הממשלה בקונסטנטין ברטיאנו, אולם קרול השני, מלך רומניה, שהיה בקיא בנושא ומודע לאהדתו של טטרסקו, הטיל עליו את הרכבת הממשלה החדשה.
בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, כיהן טטרסקו בראש משרדים נוספים ובהם משרד הפנים, משרד ההגנה, משרד החימוש ומשרד התעשייה והמסחר.
בבחירות של דצמבר 1937 המפלגה הלאומית ליברלית ויתר המפלגות לא הצליחו להשיג את 40% התמיכה הדרושים להרכבת ממשלה, לכן המלך הטיל זאת על אוקטביאן גוגה ובהמשך הכריז על דיקטטורה מלכותית והחלפת החוקה.
טטרסקו התמנה לשר חוץ בממשלתו של מירון קריסטיה ולאחר פירוק המפלגות התמנה ליועץ מלכותי.
בדצמבר 1938 התמנה לשגריר רומניה בפריז עד אוגוסט 1939. חודשיים אחרי רצח ארמנד קלינסקו מונה שוב לתפקיד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 4 ביולי 1940, כאשר פרש.
בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית והדיקטטורה של יון אנטונסקו היה בפרישה באחוזתו, אך לאחר מכן חזר לפוליטיקה והרכיב מפלגה ליברלית חדשה עם אוריינטציה שמאלית, שזכתה ב-75 מושבים בבחירות.
הוא כיהן כסגן ראש ממשלה ושר חוץ בממשלתו של פטרו גרוזה עד שהקומוניסטים הדיחו את המלך והשתלטו לחלוטין על רומניה.
טטרסקו ויתר שרי מפלגתו הודחו והוא פרש מהחיים הציבוריים ובשנה שלאחר מכן השלטון הקומוניסטי קבע לא אזור מגורים כפוי.
לאחר תקופת מה באחוזתו בגורז', נעצר בתחילת מאי 1950 ונכלא בסיגט.
ב-1955, לאחר שהסכים לעבוד עבור הממשל בוועד למען חזרה למולדת, שוחרר מכלאו.
שנתיים מאוחר יותר נפטר בבית חולים.
ג'ורג' סֶקֶרֶש (בהונגרית: Szekeres György באנגלית: George Szekeres בודפשט, 29 במאי 1911 - אדלייד, 28 באוגוסט 2005) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי-אוסטרלי.
קיבל את התואר הראשון שלו בכימיה מאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
עבד 6 שנים בבודפשט בכימיה אנליטית.
בשנת 1936 התחתן עם אסתר קליין.
כדי לעזוב את אירופה בה גרמניה הנאצית התעצמה, סקרש פנה וקיבל עבודה בשאנגחאי, בה התגורר במהלך מלחמת העולם השנייה, הכיבוש היפני והמהפכה הקומוניסטית.
בשנת 1948 הוצעה לו משרה באוניברסיטת אדלייד, אוסטרליה, וקיבל אותה ברצון.
לאחר כל הצרות שעבר, הוא החל לפרוח כמתמטיקאי.
כמה שנים לאחר מכן נולדה בתו ג'ודי.
בשנת 1963 המשפחה עברה לסידני, וסקרש קיבל משרה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
הוא לימד שם עד פרישתו לגמלאות בשנת 1975. בנוסף, הוא המציא בעיות עבור אולימפיאדת מתמטיקה בתיכון המנוהל על ידי האוניברסיטה בה לימד.
סקרש עבד צמוד עם הרבה מתמטיקאים בולטים במהלך חייו, ביניהם פאול ארדש, אסתר סקרש, פאל טוראן, רונלד גרהם, אלפרד ון דר פורטן, מיקלוש לצ'קוביץ' וג'ון קוטס.
בשנת 1968 זכה במדליית תומאס רייקן לייל מטעם האקדמיה האוסטרלית למדעים.
במאי 2001 יצא לכבודו ספר יובל לרגל יום הולדתו התשעים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
בינואר 2001 הוענקה לו מדליית המאה האוסטרלית "עבור שירותו לחברה האוסטרלית ולמדע במתמטיקה טהורה".
בשנת 2001 איגוד המתמטיקה האוסטרלי יצר את "מדליית גאורגה סקרש" לכבודו.
גאורגי אלכסנדרביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחיו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
גאורגי נולד ב-9 במאי 1871 בארמון אלכסנדר, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
הוא נקרא על שם אחיה הגדול של אמו, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
בשנת 1881 נרצח סבו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
אלכסנדר היה קרוב במיוחד לאחיו ניקולאי והם חלקו חדר.
גאורגי היה נאה, גבוה, חכם וחזק יותר מניקולאי, ומכיוון שהיה הבן האהוב על אמו, הוא ביצע תעלולים רבים כשהיה ילד אולם בדרך כלל התחמק ללא עונש.
הוא נודע כבעל חוש הומור מפותח, ונהג לספר לניקולאי בדיחות רבות שאותן היה ניקולאי רושם על ניירות מזדמנים ושומר בקופסה מיוחדת.
שנים לאחר מכן עוד נראה ניקולאי מבט לתוך הקופסה ופורץ בצחוק.
גאורגי למד לדבר אנגלית, גרמנית, דנית וצרפתית באופן שוטף.