tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרוצת שנות ה-30 רכשו היהודים 300,000 דונם בארץ ישראל.
בעשור זה, לעומת שנות ה-20, גדל מספר חלקות האדמה הקטנות והמעובדות שנרכשו מידי בעליהן.
היסטוריונים סיכמו כי בין שנות ה-80 של המאה ה-19 ושלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 נעקרו ממקומם אלפי משפחות ערביות בלבד בשל מכירת קרקע ליהודים.
אך המודעות הפוליטית הערבית הגוברת והתרחבות ההשכלה בחברה הערבית, לנוכח הגידול המשמעותי של היישוב היהודי, החריפו בשלהי שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 את ההתרשמות הערבית שמדובר בתהליך מואץ.
ב-1932 הרכיב הוועד הפועל הערבי ועדה מיוחדת שהכריזה על יסוד חברה "להצלת קרקעות" בשם "קופת האומה הערבית" ("צנדוק אל-אומה אל-ערביה").
בדצמבר אותה שנה החלה הפצת מניות (בשם "החברה הערבית להצלת אדמות פלסטין"), שמרביתן נקנו על ידי המועצה המוסלמית העליונה, אולם העניין ב"הצלת הקרקעות" שקע והקופה לא הייתה פעילה.
במקביל להפסקת פעילותו של הוועד הפועל הערבי, הפסיקה גם קופת האומה לפעול.
ב-1935 התעורר מחדש עניין "קופת האומה" והחלה תעמולה רחבה לטובת גאולת הקרקעות.
חכמי-דת מוסלמים כתבו פסקי הלכה מיוחדים המנדים מהאסלאם את המוסלמים המוכרים קרקעות ליהודים.
מועצת החברה כללה אישים מכל הזרמים בציבור ובהם אחמד חילמי עבד אל-באקי וג'מאל אל-חוסייני.
ב-26 ביולי 1935 נרשמה "קופת האומה" כחברה חוקית.
בחוקת החברה נקבע סעיף האוסר בפירוש מכירת קרקעות ליהודים, לפיו כל הנרכש על ידי הקופה הוא "רכוש הקדש של העם הערבי שבפלסטין".
בתקופה זו לא התפרסמו דוחות או מאזנים של החברה וגם לא דוחות על שטחי הקרקעות שגאלה או על השימוש בהן.
מצב זה הביא להאשמות כנגד העומדים בראש החברה.
בין היתר נטען שהקרקעות נקנו מידי מנהיגים ועסקנים שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי.
נטען גם שהיו אדמות שנרכשו אולם עברו לאחר מכן לידי יהודים.
ב-1936 קופת האומה הפסיקה לפעול.
רוב הפלסטינים לא נרתמו למטרה הלאומית ולא תרמו מכספם.
כישלון הקופה נבע בחלקו מתוך עוינות בעלי קרקעות שהיו מזוהים עם האופוזיציה.
ייתכן גם שהכישלון נבע מהמנטליות של הפלסטינים, שנאמנותם הראשונה הייתה למשפחה, לחמולה ולכפר ולא לקרן "לאומית" שמטרתה חרגה מתחום אחריותם.
מכירת קרקעות על ידי נכבדים בציבור הערבי
בו בזמן שבפומבי ניהלה ההנהגה הפלסטינית מאבק בגאולת הקרקע של היהודים לא נמנעו חלק מהמנהיגים הפלסטינים למכור קרקעות ליהודים.
כבר באמצע שנות ה-20 האשימה העיתונות הפלסטינית את המנהיגות במעורבות במכירת אדמות.
בין 1920 ליוני 1928 לפחות רבע מבין 29 חברי הוועד הפועל הערבי מכרו אדמות ליהודים או סייעו בקשירת עסקות כאלה והרוויחו מהן כסף.
ברשימה שערכה התנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, נזכרים עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים, ובהם בני משפחת אל-חוסייני: מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, טאהר אל-חוסייני (אביו של אמין אל-חוסייני) ועורך הדין ג'מאל אל-חוסייני.
גם אחיו של ג'מאל אל-חוסייני, תאופיק, מכר פרדסים ליהודים בנס ציונה.
לטענת אילן פפה, מכירת אדמות ליהודים על ידי בני המשפחה פסקה לחלוטין לאחר שנת 1929.
גם ראשי ערים נזכרים ברשימה זו: ראש עיריית ירושלים, ראע'ב נשאשיבי, ושבעה ראשי ערים אחרות, בהן יפו ועזה.
רשימות אחרות של התנועה הציונית, כוללות את שמותיהם של ראשי ערים נוספים, עסקנים פוליטיים, מנהיגים דתיים, אנשי עסקים ונכבדים שונים בני משפחות מכובדות, כגון משפחת דג'אני מירושלים ומשפחת א-שווא מעזה.
בין הנכבדים היו גם לאומנים מוכרים, מוסלמים ונוצרים.
קיבוץ טירת צבי נבנה על אדמות שנרכשו ממוסא אל-עלמי.
בהיותו עורך דין, סייע עווני עבד אל-האדי ליהושע חנקין ברכישת אדמות עמק חפר, שהייתה כרוכה בפינוי אריסים.
אולם, במקביל דרש מהנציב העליון לאסור על מכירת קרקעות ליהודים.
המחנך חליל א-סכאכיני כתב על כך ביומנו: "הם מוכרים אדמות ומספסרים בהן, קונים מן היהודים ומוכרים להם, ואחר כך צועקים ומוחים ודורשים מהממשלה לחוקק חוק שיאסור עליהם למכור אדמות.
כמוהם כמי שמתמכר לאופיום ואחר כך מבקש מן האנשים לאסור עליו לעשות זאת, ואם האנשים אוסרים עליו לקחת אופיום הוא צועק במלוא גרונו: 'אלוהים אדירים – פגעו בחופש האישי שלי!'".
משפחות ידועות נוספות ברשימה זו: כנעאן, אל-ע'וציין, אל-שווא, תומא, בסיסו, בושנאק, עבד אל-האדי, אל-צוראני ואל-טברי.
אמין עבד אל-האדי, חבר המועצה המוסלמית העליונה, מכר קרקע בכפר אל-מוקיבלה בגלבוע.
עווני עבד אל-האדי, חבר הוועד הפועל, שימש יועץ משפטי בעסקת מכירת אדמות ואדי אל-חוארת' (עמק חפר), ומוע'נם אליאס מוע'נם לקח חלק בהעברת ואדי אל-קבאני ליהודים.
באוגוסט 1943 התחוללה פרשת קרקעות כפר ענאן.
בעלי הקרקעות רצו למכור אותן ליהודים והפלאחים האריסים ביקשו עזרה.
עסקני מפלגת אל-איסתקלאל נענו בשם "קופת האומה" והשיגו את התערבות בנק האומה הערבית, שקנה את הקרקעות למען האיכרים תוך מתן הלוואות.
בעקבות הפרשה, חידשה "קופת האומה" את פעולותיה בסתיו אותה שנה, ביוזמת מפלגת אל-איסתקלאל, שבראשה עמדו בין היתר אחמד חילמי עבד אל-באקי ועווני עבד אל-האדי.
הסיבה החשובה ביותר לכך שחודשה בתקופה זו, הייתה הצמיחה הכלכלית ביישוב הערבי באותה תקופה.
מה שהוביל להצטברות הון רב בידי סוחרים ובעלי קרקעות.
בראשיתה של הקופה המחודשת, היא עסקה במעשי תיווך בין פלאחים לבין בנקים ומלווים, אך לא כקונה בעצמה.
באותו הזמן נוסדו ועדות עסקנים בערים, שהחלו באיסוף תרומות במגוון דרכים: הפצת תווים ובולים ברחובות, תליית קופסאות בחנויות ועריכת כינוסים מיוחדים בערים ובכפרים.
אנשי הקופה ניסו להשיג גם תרומה חודשית קבועה והלוואות, אולם הצליחו יותר בתרומות החד-פעמיות, במיוחד בכינוסים המלווים נאומים מלהיבים, ככל הנראה בשל אופיו של הקהל הערבי, שלא היה רגיל להירתם לתרומה קבועה.
הקופה לא הצליחה אומנם ברכישת קרקעות, אך הצליחה להפריע למכירת קרקעות ליהודים, בין היתר על ידי תביעות משפטיות, לחץ ציבורי שכלל הוקעת המוכרים והמתווכים ואיומים עליהם.
הצלחתה העיקרית הייתה השלטת אווירה ציבורית בקהל הפלסטיני.
ערבי המוכר או מתווך בין המוכר לקוני קרקעות יהודים, היה נחשב בוגד ונשקפה סכנה לחייו.
במהלך 1945 וראשית 1946 נרצחו 5 ערבים (שניים ביפו ושלושה בצפת) שנחשדו במכירת קרקעות ליהודים.
באמצע שנות ה-40 נרצח בחיפה ראש חמולת זינאתי אמיר מוחמד.
רבים אחרים הוכו ונעשה שימוש רב במכתבי איומים והוקעות פומביות.
בין יוזמי "הצלת הקרקעות" היו עורכי דין שעסקו במשפטי קרקעות רבים בין כפריים ערביים לבין יהודים שרצו לשוות למשפטים האלה אופי לאומי.
הבולטים ביניהם היו צובחי אל-חד'רא באזור צפת-עכו וכמאל ברברי באזור עזה.
הקופה הייתה מזוהה עם בנק האומה הערבית ועיתון פלסטין וזכתה לכתף קרה מיריביהם בבנק הערבי ועיתון א-דיפאע.
בשנת 1945 פרצה בגלוי מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, משפחת אל-חוסייני והבנק הערבי.
נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודוחות, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו.
הקופה גרמה לכך שמדי יום הגיעו אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את קרקעותיהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים.
ביוני 1946 התערבה הליגה הערבית במערכות הפוליטיות הפלסטיניות ואז נטשטש הניגוד בין מחנה קופת האומה לבין מחנה הבנק הערבי, והחוגים והמוסדות השונים החלו לשתף פעולה למען "הצלת הקרקעות".
באוגוסט 1945, מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, בתמיכת משפחת חוסייני.
התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו.
התוכנית נועדה לייסד חברה שתיתן הלוואות, תייסד בתי ספר ותעניק הדרכה חקלאית-מקצועית בחינם, בתמורה להתחייבות משפטית שהכפרים לא ימכרו את אדמתם ליהודים.
אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים – השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות.
בפברואר 1946 נוסדה חברה רשמית לביצוע המפעל, אולם בקיץ אותה שנה התוכנית ירדה מהפרק ומנהלה התפטר.
ב-20 באפריל 1946 פורסם דו"ח הוועדה האנגלו-אמריקאית, שקרא לבטל את המגבלות המוטלות על היהודים בכל הקשור לרכישת קרקעות.
במהלך 1946–1947 עשו הלאומנים הערבים גייסו מסיתים חמושים, אשר איימו על בעלי אדמות בל ימכרו אדמות ליהודים.
בנוסף, הם מנעו מאריסים להתפנות מאדמות שכבר נמכרו.
בתקופה זו הצטרפו אל המאבק הפלסטיני גם ממשלות סוריה ולבנון, שדאגו שאזרחיהן בעלי האדמות בגליל לא ימכרו קרקעות ליהודים.
ביולי 1947 התקיימה בירושלים אספת ענק בה הנואמת הראשית הייתה עיישה חוסייני, אשתו של נשיא הוועד הערבי העליון חאג' אמין אל-חוסייני.
בנאומה דרשה מהנשים הפלסטיניות להתגרש מבעליהן, אם יעזו למכור אדמות ליהודים.
באותה שנה קרא ג'מאל אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם.
בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העצמאות, כבר נעצרה לחלוטין מכירת הקרקעות ליהודים בגליל.
עד סוף 1947 רכשו מוסדות ציוניים ויהודיים פרטיים רק 7% מקרקעות ארץ ישראל המנדטורית.
בתחילת 1948 עדיין היו קרקעות רבות, שנרכשו בעבר על ידי מוסדות יהודיים כגון הקק"ל ופיק"א, ועדיין ישבו בהן איכרים ערבים בתנאי חכירה.
לאורך תקופת המנדט, התקשה בדרך כלל היישוב העברי לסלק את הכפריים הללו מן האדמות, וזאת למרות שהוצעו להם תשלומים נדיבים כפיצוי, והיו גם מקרים שהאריסים הללו הסכימו לקבל תשלום, אך לאחר מכם התכחשו להבטחתם לעזוב את האדמות.
סוגיית מכירת האדמות ליהודים עד 1948, הן לרוכשים מוסדיים והן לפרטיים, הפכה לאחר התבוסה לישראל להאשמה שרבים בעולם הערבי הטיחו במופתי ובחבריו להנהגה.
על פי ההאשמה, עשרות שנים של מכירת קרקע ליהודים סייעה להם לשנות את הצביון הלאומי של הארץ ולחזק את המפעל הציוני באופן שכל הוועדות, המוסדות והמדינות, בבואם להכריע בשאלת ארץ ישראל לא יכלו להתעלם ממנו ובסופו של תהליך סייעו לתבוסת הערבים במלחמה.
המופתי נזקק לטיעונים חסרי כל בסיס או בעלי בסיס חלקי כדי להדוף את האשמה ואלו העיקרים שבהם:
עד אמצע מאי 1948, למרות כל מאמציהם לא הצליחו היהודים להשתלט אלא על קרוב ל-2 מיליון דונם שהם כ-7% משטח הארץ.
רק שמינית משטח זה נבעה ממכירות של פלסטינים וגם זאת, לרוב, בגלל אילוצים ובניגוד לרצונם.
מתוך כ-2 מיליון הדונם שעליהם השתלטו היהודים כ-1,150,000 היו אדמות מדינה שהשלטונות העות'מאניים והבריטים אפשרו את העברתן.
בתקופת השלטון הירדני ביהודה ושומרון, נחקק בשנת 1953 חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים (המוכר גם בכינוי "חוק מספר 40"), האוסר מכירה והשכרה של מקרקעין למי שאינו ירדני, פלסטיני או ממוצא ערבי אחר.
"זרים" שאינם ממוצא ערבי אינם רשאים על פי החוק לבצע עסקאות מקרקעין מחוץ לאזורים העירוניים.
גם בתנאים שבהם ניתן לרכוש קרקע – ההיתר הוא בהיקף מוגבל ודרוש "היתר עסקה" ממועצת השרים הירדנית.
כמו כן, חלה הגבלה על תקופת השכירות האפשרית ל"זרים".
החוק לא בוטל גם לאחר מלחמת ששת הימים והחלת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
בשנת 1971 נעשה שינוי חקיקה המאפשר לחברה רשומה ביהודה ושומרון לבצע עסקאות מקרקעין ביהודה ושומרון, בכפוף לקבלת אישור ("היתר עסקה") מראש המנהל האזרחי, ללא הבדל בין ערבים ל"זרים".
בפועל החוק מקשה על רכישה תקינה וחופשית של קרקעות ובתים על ידי יהודים ביהודה ושומרון.
על החוק נמתחה ביקורת, והועלו הצעות חוק בכנסת וכן עתירות לבג"ץ המבקשות לבטלו.
בשנות ה-80 תמכו מרבית הארגונים הלאומיים הפלסטיניים, ובכלל זה אש"ף וחמאס, בהוצאתם להורג של משתפי פעולה לאחר חקירתם בעינויים, "משפט עממי", או לינץ', ולעיתים גם ללא חקירה.
ההגדרה של משתף פעולה הייתה רחבה ביותר וכללה החל מהתנהגות מינית לא מוסרית (לעיתים לאחר "איסקאט": דרדור מכוון) ועד לפעילות כסוכן מודיעין של ישראל.
למשתפי הפעולה מהסוג החמור ביותר נחשבו מתווכי הקרקעות ("א-סמסאר") המוכרים קרקעות ליהודים, לחברות ישראליות או לממשלת ישראל.
בשנת 1988 נורה מוסטפא אבו בכר מהכפר בידיא שנחשד בתיווך קרקעות, וגופתו הועלתה באש.
ב-1990 הוציאה המפקדה הלאומית המאוחדת גזר-דין מוות פומבי כנגד מרדוס מטוסיאן, מתווך שהיה מעורב בהעברת מבנה כנסייתי לישראלים.
מטוסיאן נמלט לארצות הברית וגזר הדין לא בוצע.
במנשר שנלווה לגזר דין המוות, קבעה המפקדה הלאומית המאוחדת שכל פלסטיני שנטל חלק במכירת ולו טפח של אדמה ליהודים דינו מוות.
ב-1993 נרצח סוחר קרקעות נוסף, אחמד עודה.
הוא הוכה למוות באמצעות אלות על ידי שני פלסטינים גלויי פנים בחנות בקלקיליה.
הרשות הפלסטינית, אוסרת מכירת אדמות בבעלות פלסטינית ל"כל אדם או תאגיד ישראלי, החי בישראל או מטעמה".
למרות זאת, בפוליטיקה ובתקשורת הישראלית איסור המכירה מיוחס רק לאוכלוסייה היהודית.
יוצאת מן הכלל היא רוואבי שבה, אושר לאזרחים ערבים ישראלים לרכוש ולרשום נכסים על שמם בטאבו הפלסטיני, לאחר קבלת אישור מיוחד מרשויות הביטחון הפלסטיניות.
כחלק מהמאבק הוקם מרשם הטאבו הפלסטיני.
בספטמבר 2010 פסק בית משפט פלסטיני שהעונש לפלסטיני שמכר קרקע ליהודים הוא מוות.
על פי התובע הכללי הפלסטיני "ההחלטה נועדה להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית".
עם זאת הוצאות להורג ברשות הפלסטינית דורשות את אשרור יושב ראש הרשות, ולא אושרו מאז עלייתו לשלטון של אבו מאזן בינואר 2005. ב-21 באוקטובר 2014 חתם אבו מאזן על צו הקובע כי פלסטיני שימכור אדמתו לישראלים צפוי לעונש עבודות פרך לכל חייו במקום עבודות פרך זמניות.
בנובמבר 2018 אסר המופתי של ירושלים לשעבר, וראש ההקדשים המוסלמיים, עכרמה סברי, לקבור פלסטיני שנהרג בתאונת דרכים, והוא נקבר לבסוף בבית קברות יהודי.
המופתי קבע בחודש אוקטובר אותה שנה כי מי שמוכר ליהודים בעיר העתיקה בירושלים איננו נמנה עם דת האסלאם, לא תתקבל חזרתו בתשובה, והוא לא ייקבר בבתי קברות של מוסלמים.
לצד ההליכים המשפטיים הרשמיים, על פי ידיעות בכלי התקשורת הישראליים נטען שאנשי הביטחון של הרשות הפלסטינית מוציאים להורג את המוכרים בדרכים לא רשמיות.
טענות אלה מופיעות גם בדו"ח של UN Watch שהוגש לאו"ם ב-2022.
למרות האיסור, בפועל עמותות ישראליות כגון עטרת כהנים מצליחות לרכוש קרקעות מפלסטינים, בעיקר במזרח ירושלים.
במקרים מסוימים, כמו ברכישת בית השלום בחברון, המכירה נעשית באמצעות צד שלישי.
במקרים אחרים דבר המכירה נשמר בסוד.
בשנת 2009 פורסם ב-nrg כי הביטחון המסכל הפלסטיני והמודיעין הכללי פועלים במזרח ירושלים למניעת מכירת קרקעות ולפי הפרסום אנשיהם חטפו ועצרו את המוכרים.
דו"ח של UN Watch משנת 2022 קבע שישנה הפרה חמורה של זכויות אדם כלפי פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים, הכוללים רצח ועינויים.
חלק מעלילת סדרת הטלוויזיה הישראלית איסט סייד, ששודרה בכאן 11, עוסקת בסוחר קרקעות הפועל עבור עמותה העוסקת בייהוד מזרח ירושלים ובעלילות המשפחה שמכרה את ביתהּ ונרדפת על ידי הפלסטינים.
המאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום הוא מאבק שמנהלים ארגוני נכים לצד גורמים ציבוריים שונים בישראל.
ב-2017–2018, התנהל המאבק על ידי הפגנות מחאה, חסימות כבישים, פעילות ברשתות חברתיות, משא ומתן עם ממשלת ישראל והצעות חוק בכנסת.
בדצמבר 2017 עמדה קצבת נכות מלאה, לחסרי יכולת השתכרות, על 2,342 ש"ח, ואליה הצטרפה, במקרה של אחוזי נכות רפואית גבוהים, קצבה חודשית נוספת שנעה בין 150 ל-450 ש"ח, כאשר שכר המינימום החודשי נקבע ל-5,300 ש"ח.
לקצבה בשיעור מלא היו זכאים בעלי דרגת אי-כושר עבודה של 75% ומעלה, וזכאים לגמלה בשיעור חלקי קיבלו 1,400–1,700 ש"ח.
גם לגביהם התנהל המאבק, כך שקצבתם תעלה בשיעור יחסי בהתאם לאחוז אשר לו הם זכאים מהגמלה.
לאורך השנים, כ-80% ממקבלי קצבת נכות היו בעלי דרגת אי כושר מלאה.
במסגרת תוכנית חומת מגן כלכלית הוקפאה בשנת 2002 קצבת הנכות, ולאחר מכן הוצמדה למדד המחירים לצרכן.
בעקבות כך גובה קצבת הנכות הבסיסית לא השתנה כמעט.
כך, בשנת 2007 הייתה קצבת הנכות בישראל אחת הנמוכות במדינות ה-OECD, מקום 26 מתוך 31 מדינות וקצבת הנכות הממוצעת לנפש בישראל נמוכה בכ-80% אחוזים מהקצבה הממוצעת לנפש במדינות ה-OECD.
ישנם נכים אשר הוסיפו להם זכאות לקצבה חודשית נוספת (קח"ן) בשיעור של בין 150 ל-450 ש"ח.
עם זאת, מרביתם של הנכים הזכאים לקצבת נכות מלאה והתלויים בה לצמיתות בשל אי כושר עבודה, אינם מקבלים כל קצבה נוספת אחרת.
אלו אשר מקבלים קצבה ייעודית נוספת מקבלים אותה לצרכים מיוחדים כגון סיעוד או ניידות וגם היא אינה מכסה את העלויות אליהן היא מיועדת.
דו"ח של מינהל המחקר והתכנון של הביטוח הלאומי, מצא כי בין השנים 2002 - 2014 שיעור העוני של נכים בישראל גדל פי ארבעה לעומת הגידול בשיעור העוני בכלל האוכלוסייה.
הדו"ח בדק גם את עומק העוני, ומצא החרפה בו בשעורים גבוהים עוד יותר.
בעתירה שהגישו ארגוני נכים לבג"ץ בשנת 2017 צוין כי ב-16 השנים נשחקה קצבת הנכות מול כל הממדים המקובלים: ב-25% מול מדד המחירים לצרכן; ב-42% מול השכר הממוצע במשק; ב-214% מול מדד מחירי הדיור, ב-70% מול מדד יוקר השכירות; ב-50% מול קו העוני.
החל מהכנסת ה-17 הונחו מימין משמאל הצעות חוק המבקשות להשוות את קצבת הנכות הבסיסית לשכר המינימום ובכנסת העשרים חלקם הבשילו לכדי הצעות החוק.
ועדות, יוזמות חקיקה ופעילות ציבורית בימי הכנסת העשרים
בינואר 2015 החל קמפיין מחאה ארצי בשם "נכה, לא חצי בן אדם", במחאה על שחיקת קצבת הנכות.
הקמפיין תפס תאוצה דרך הרשתות החברתיות.
הוא זכה לסיקור תקשורתי והשתתפות אישי ציבור ואמנים רבים.
קדמה לו פעילותם של ארגונים שונים ובראשם ארגון מטה הפעולה של הנכים בישראל, אשר קיים פעולות מחאה מול משרדי הממשלה בדרישה להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום.
נקודת ציון השמה את הסלוגן בהקשר קרוב, נרשמה כבר ב-18 בנובמבר 2014, כשהופיע משה רוטמן מזכ"ל ארגון טען בוועדה בכנסת: .
נכים רבים מטופלים על ידי עובדים זרים.
עלויות העסקת עובד זר תלויות בגובה שכר המינימום, והעלאתו משפיעה מיידית על הנכים התלויים בהם.
מאחר שהקצבה המיועדת לכך אינה מספיקה לכדי מחצית מהדרוש, נזקקים אותם נכים להשלים ההוצאה מתוך גמלת הקיום הבסיסית שלהם, הלוא היא קצבת נכות כללית.
עם זאת, דרישות המאבק על השוואת הקצבה הבסיסית לשכר המינימום נוגעת מיסודה לכל הנכים אשר הוגדרו כמחוסרי כושר עבודה מלא לצמיתות גם מי שאינם סיעודיים.
אלו לטענתם אינם יכולים להתקיים בכבוד המינימלי מקצבה בשיעור כזה, כנכים וחולים שיכולתם להתפרנס בעצמם פגועה בצורה חמורה, ולמעשה אצל רובם פגועה לחלוטין.
מה עוד שהיא עברה שחיקה ניכרת מול עליות מדדי הקיום.
לכן דרישתם היא להשוותה לשכר המינימום ולהצמידה אליו.
לאחר הבחירות ועם פתיחת הכנסת העשרים במרץ 2015, קיבלו עשרות נכים ופעילים חברתיים את חברי הכנסת הבאים למשכן בפרחים וניירות עמדה אשר הוגשו לכל אחד מהם אישית.
זאת לאחר ששבועיים קודם לכן השתתפו הם לצד ארגונים חברתיים אחרים בצעדה אל בית הנשיא מתל אביב לירושלים.
בראשית הכנסת העשרים הונחו מספר פעמים הצעות חוק לתיקון חוק הביטוח הלאומי להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום, אך אלו לא עברו את הקריאה הטרומית או הוסרו.
מחודש מאי 2015 ואילך נערכו עצרות מחאה בתל אביב ובירושלים וחלקן כללו חסימות כבישים.
בדצמבר 2015 העלה חבר הכנסת אילן גילאון הצעת חוק להשוואת הקצבאות לשכר המינימום, אשר נפלה על חודו של קול.
בינואר 2016 הציגה חברת הכנסת נאוה בוקר הצעת חוק להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום אשר חתמו עליה 82 חברי כנסת מתוך כ-90 הרשאים לחתום עליה.
ההבדל בינה ובין הצעת החוק הקודמות, היה החרגת בעלי הכנסות מביטוחים פרטיים כך שאלו לא יקבלו תוספת לקצבה אם יש להם הכנסה ביטוחית אחרת מעל לגובה שכר המינימום.
בכך עלותה התקציבית של הצעה זו הייתה קטנה יותר.
ההצעה לא הוגשה בכנסת והועברה לוועדת השרים לענייני חקיקה כדי להציגה כהצעת חוק ממשלתית, אך הדיון עליה נדחה פעמים רבות.
ממרץ 2016, לאורך חודשים, התקיימו עצרות נכים מרובות משתתפים בירושלים ותל אביב, כאשר ברבים מהן השתתפו חברי כנסת.
כך למשל בעצרת מול משרד האוצר יצאו אל הנכים ונאמו תריסר מהם מדב חנין ועד בצלאל סמוטריץ' ובהפגנות מקומיות נוספות ברחבי הארץ.
תוכניתה של סיוון כהן "הכל כלול" בערוץ 10 החלה ללוות את מאבקם מדי שבוע.
לה קדמו תוכניות אחרות כמו הצינור עם גיא לרר ותוכניותיהם של נתן זהבי וגבי גזית ב-103FM והבוקר של קשת עם יואב לימור וגלית גוטמן.
ביולי 2016 הגיש חבר הכנסת יואב בן צור הצעת חוק לפיה יוגדר שיעורה של הקצבה בשנה הבאה כ-55% משכר המינימום, ובכל שנה יגדל שיעורה ב-5% כך שבתוך 10 שנים תעמוד הקצבה על שיעור 100% משכר המינימום באותה עת.
יוזמתו עוררה תגובות קשות בקרב חלק מהנכים אשר ראו בכך פגיעה בהצעות החוק הקיימות בפחות פעימות.
בתגובה בן צור הבהיר כי הצעתו אינה במקום ההצעות הקיימות, בהן הוא תומך, אלא רק במקרה והן יפלו בשל קשיים תקציביים.
בספטמבר 2016, לקראת סגירת אישורי התקציב השנתי, אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה להעביר לנכים 300 מיליון שקלים.
ארגוני הנכים דרשו שהכסף יחולק בשווה בין כל זכאי הגמלה כך שבפועל מינואר 2017 עלתה קצבתם בכ-78 ש"ח.
בתגובה למענה הממשלה לסוגיית מצב הקצבאות, יצאו ארגוני הנכים בחזית מאוחדת למחאה אשר נפתחה ב"מצעד המיליונרים" אותה קיימו בתוך קניון עזריאלי בנוכחות חברי כנסת.
גם מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות נמסר בתגובה "אנו סבורים כי הסכום הוא מזערי וכי קצבאות הנכות היום לא מאפשרות לאדם חיים בכבוד ולצאת מקו העוני.
לצערנו, הקצבה נשחקה עם השנים כשהוצמדה למדד ויש צורך לפתח פתרון רחב ומעמיק יותר לבעיה העומדת על הפרק".
עם סגירת התקציב בתום השנה ציין שר האוצר כי התוספת הזו איננה כמענה לסוגיה אשר תטופל בתקציב הבא.
עם זאת ארגוני הנכים החריפו את מאבקם בדרישה לקידום הצעות החוק ולקיום דיונים ציבוריים מסודרים עליה.
ב-7 בדצמבר 2016 אישרה הכנסת בקריאה טרומית, ברוב של 42 תומכים מול 39 מתנגדים, הצעת חוק של חבר הכנסת אילן גילאון להשוואת קצבת הנכות הבסיסית לשכר המינימום.
החוק הועלה על רקע היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות שחל באותו שבוע.
לפני העלאת ההצעה הקריא שר הרווחה, חיים כץ, את התנגדות הממשלה לאור העלות הגבוהה, כ-6.8 מילארד ש"ח לשנתיים.
לאחר מכן יצא כץ מהמליאה יחד עם חברי הכנסת נאוה בוקר ואורן חזן על מנת שלא להשתתף בהצבעה.
יו"ר ועדת הכספים, משה גפני, נמנע.
בכך היה הפסד הצבעתי נדיר לקואליציה.
בתגובה לתוצאות ההצבעה העניש יו"ר הקואליציה דוד ביטן את ח"כ בוקר על היעדרותה, שלא תוכל להגיש הצעות חוק במשך חודש.
אך בהוראת הממשלה נמנעים לאורך זמן רב להעביר את החוק להמשך עבודה בוועדות.
בפברואר 2017 מינה שר האוצר משה כחלון את פרופ' ירון זליכה, לשעבר החשב הכללי באוצר, לראש ועדה לבחינת נושא קצבאות הנכים.
ב-16 במרץ פתח דוד מזרחי, בן לשני הורים נכים, בשביתת רעב והקים אוהל בגן וואהל לוורדים שמול הכנסת.
מספר ימים לאחר מכן "מטה הפעולה של הנכים" הצטרף לשביתת הרעב, לאור דחייה נוספת של הצעת החוק של נאוה בוקר.
לאחר כ-10 ימים הופסקה שביתת הרעב מחשש לאובדן חיי אדם, לאחר שנכה סיעודית שהשתתפה בה, אושפזה בפעם השלישית בתוך שבוע וחצי.
לאחר הפסקת שביתת הרעב הקימו הנכים אוהל מחאה בכיכר רבין בתל אביב.
בתקופה זו הודיעה צפרא דוויק, יו"ר איגוד העובדים הסוציאליים, כי הם תומכים במאבק הנכים להשוואת הקצבה.
העובדים הסוציאליים הצטרפו להפגנות ולהבעות תמיכה חוזרות ברשתות החברתיות.
במרץ יו"ר הקואליציה דוד ביטן שהוא יתנגד להפחתת המיסים שתכננה הממשלה, עד אשר יתקצבו תקציב להעלאת קצבאות הנכים.
למרות זאת יחסי הציבור אליו נותר חשדני.
הוא זכה לקריאות גנאי כשהגיע להפגנת הנכים בכיכר חורב בחיפה, מפעילים שקבלו על התנגדותו בהצבעת החוק בנושא.
מספר ימים לאחר מכן אף הוצג לצד חברי ליכוד אחרים בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" כמי שמתנהגים אל הנכים בזלזול ובחוסר רגישות.
ב-26 באפריל 2017 לקראת פתיחת המושב השלישי של הכנסת ופרסום המלצות ועדת זליכה, פורסם מכתב אל שר האוצר כחלון כעצומה מטעם קואליציית ארגוני הזכות לבריאות, עליו היו חתומים ראשי 62 ארגונים חברתיים בולטים העוסקים בסיוע ייחודי בתחומי הבריאות לחולים נכים ומוגבלים ובו הם ביקשו בין היתר כך: .
ב-30 באפריל פורסמו המלצות דו"ח ועדת זליכה במלואן.
במאי הוצג בתקשורת רשמית כי ראש הממשלה מינה ועדה חדשה בראשות פרופ' אבי שמחון לבחינת הנושא.
שמחון התנער מכל קשר לוועדת זליכה ועבודתה.
לאור הקמת הוועדה החדשה הסלים מאבק הנכים וחל מפנה בעצימות ותדירות ההפגנות וחסימות הכבישים.
חסימות בנתיבי איילון גררו תגובה קשה מצד וכללה מעצרים.
ב-6 ביוני הגישו ארגון הגג של הנכים, ארגון נכה, לא חצי בן אדם והשופטות בדימוס ברכה אופיר-תום וציפורה ברון עתירה לבג"ץ בדרישה להשוות את קצבת הנכות לגובה שכר המינימום.
העתירה הוגשה כנגד שר הרווחה חיים כץ, שר האוצר משה כחלון, המוסד לביטוח לאומי והכנסת.
ב-22 ביוני 2017 כינסו נציגי כל סיעות הכנסת מסיבת עיתונאים בה הציגו את מתווה הח"כים לפתרון משבר הקצבאות.
חלק מארגוני הנכים הביעו התנגדות נמרצת למתווה ואף החלו להפגין מול ביתו של יוזם המתווה דוד ביטן.
לקראת ראש השנה ה'תשע"ח, לאור הסחבת המתמשכת, חתמו עשרות חברי כנסת על דרישה מיו"ר הכנסת לקיים ישיבת מליאה בתוך פגרת הקיץ.
לכן בכ"ז באלול ה'תשע"ז, 18 בספטמבר, נערכה ישיבת מיוחדת בנושא – "התעללות הממשלה בנכים".
באותו זמן נכים רבים הפגינו מחוץ למשכן הכנסת ונכחו במליאה וישיבות סיעה.
בישיבת המליאה השתתפו מרבית סיעות הבית שהסכימו על הצורך בשיפור גובה קצבת הנכות ובהתחייבות שהחקיקה תבוצע מיד לאחר החגים.
הישיבה הסתיימה בהצבעה של 49 קולות ללא מתנגדים להעביר את הנושא לדיון באחת מוועדות הכנסת.
ב-6 בנובמבר, הודיעה סיעת המחנה הציוני שהם הגישו הצעת חוק לקיום ההסכם שהיה עם הממשלה, מאחר שהממשלה המשיכה להתמהמה מלממש אותו בחקיקה כפי שהתחייבה.
ועדת השרים לענייני חקיקה דחתה בחודש את הדיון בהצעת החוק.
בעקבות הדיון בוועדת השרים לענייני חקיקה, מינה באמצע פברואר 2017 שר האוצר, משה כחלון, את ירון זליכה לעמוד בראש ועדה מיוחדת שתבחן העלאה של קצבאות הנכות.
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות קראה לבצע שינוי עומק מהותי בקצבאות הנכות עקב העמקת העוני ואי השוויון בקרב מקבלי קצבה.
הנציבות תמכה בהעלאת גובה הקצבה ושינוי שיטת ההצמדה.
במאי 2017 המליץ זליכה על הגדלה של קצבת הנכות ל-4,000 ש"ח בחודש בשלוש פעימות, הצמדת הקצבה למדד המחירים לצרכן בתוספת של אחוז אחד, העלאת ה לגובה שכר המינימום, השוואה של שכר עובד סיעוד לשכר המינימום, תוספת לקצבת זקנה לנכים והגדלת טווח הזכאים לקצבת ניידות.
מתווה ביטן / מתווה הח"כים
ב-22 ביוני 2017 התכנסו נציגי כל סיעות הכנסת הן מהקואליציה והן מהאופוזיציה בבית סוקולוב ביוזמת יו"ר הקואליציה דוד ביטן.
מפגן קונצנזוס מלא שהוא כשלעצמו דבר לא שגרתי בדברי ימי הכנסת.
במסיבת עיתונאים חזר וציין ביטן שהקצבאות נמוכות וכמעט ולא עלו כ-15 שנה.
בדבריו הציג ביטן מתווה בשמן של כל סיעות הכנסת לפיו יועלו קצבאות הנכים לסכום של 4,000 ש"ח במשך שלוש פעימות החל מינואר 2018. כאשר כבר בפעימה הראשונה תעמוד הקצבה על סך של כ-3,200 שקלים.
בנוסף לכך הנכים בעלי נכות הרפואית של 90 אחוז יקבלו את הסכום המלא של 4,000 ש"ח כבר בפעימה הראשונה.
עוד הדגיש ביטן את החשיבות שהמתווה נותן להצמדת הקצבה.
את נושא שיטת ההצמדה השאירו פתוח בשל מספר הצעות הצמדה שנשקלו בהן הצמדה לשכר הממוצע במשק כפי שהיה בעבר או לשכר המינימום.
באשר לחוק לרון, לפי המתווה יעלה גובה השכר שמותר להשתכר בלי שהקצבה תיפגע לסכום של 4,200 ש"ח.
בנוגע למקור התקציבי אישר ביטן שהוקצע לכך סכום של כ-4 מיליארד ש"ח.
מאוחר יותר הסביר ביטן שהכוונה היא להעביר את המתווה בהצעת חוק ממשלתית אבל אם יהיה שיהוי בדבר, הכנסת תעביר אותו בהצעת חוק פרטית.
שהעלאה בסוף הפעימות ב-2020 תהיה בשווה לכל זכאי הקצבה, בבסיס התקציב ובהצמדה לשכר המינימום.
בהתייחסו לשאלות אודות ועדת שמחון אמר ביטן כי שמחון חרג מהמנדט שניתן לו, ושיש לזכור שבעניין הזה הכנסת היא הריבון.
עוד ביקר ביטן את שמחון והאשימו שהוא מתייחס אל הנכים כאל שקופים.
כמו כן הבהיר שבשלב זה המדינה איננה יכולה לעמוד תקציבית בקצבה בגובה שכר מינימום.
מטה המאבק וארגונים נוספים ביקרו את המתווה בכך שהוא נקבע בלא התייעצות עם ארגוני הנכים.
על כך שעושים הפליה בין הנכים.
על כך שגובה השכר שמותר להשתכר מעבודה נמוך משכר המינימום דבר הפוגע בסיכוייהם של הנכים להשתלב בעבודה בדומה למי שאינם נכים.
ארגוני הנכים המתנגדים בהם מטה המאבק יצאו להפגנות ברישיון מול בית ראש הממשלה, בגשר המיתרים בירושלים, מול ביתו של דוד ביטן בראשון לציון ובמקומות נוספים.
לעומת זאת ארגון נכה לא חצי בן אדם בירך על המתווה ואמר: "זהו יום טוב לנכים, עכשיו נכה לא יהיה חצי בן אדם אלא 80% בן אדם, עד שנעלה את הקצבה לגובה שכר המינימום".
כמו כן יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן ציין שהוא מברך על המתווה.
ביולי 2016 ביקש ראש הממשלה, בנימין נתניהו, מפרופ' אבי שמחון ראש המועצה הלאומית לכלכלה וצוותו במשרד ראש הממשלה לעסוק בסוגיית קצבאות הנכים.
אולם במאי 2017 לאחר הצגת דוח זליכה המלא לציבור, הוצג שמחון כיו"ר ועדה נוספת עם נציגים ממשרד האוצר, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, משרד הבריאות והמוסד לביטוח לאומי.
לאחר חודש לאור פרסומים חלקיים של המתווה הצפוי, שהיה נמוך ושונה מאוד ממתווה זליכה.
בשל היעדר אינפורמציה על המתווה הוצגו בתקשורת הסברים בעלי פערי מידע רבים וסותרים.
בעיקרו סכום הקצבה לנכה על פי מתווה זה יהיה 3,200 ש"ח לחודש ויינתן לנכים בשיעור 75% ומעלה המוגדרים כעניים, כאשר הדיסרגרד בהשתכרות יופחת מ-5,300 ש"ח ל-4,200 ש"ח.
עם הקמת ועדת שמחון החלו מספר ארגוני נכים להגיב בחסימות חוזרות ונשנות של כבישים מרכזיים בישראל כנתיבי איילון, הכניסה לנתב"ג מכביש 1, כביש 4, צומת רעננה, כביש החוף והכניסה לירושלים (צומת שדרות ויצמן, שדרות שז"ר ורחוב ירמיהו).
טענת המפגינים הייתה כי במשך עשרות שנים הם הפגינו מול הכנסת, משרד האוצר ובצדי הדרכים, אך הממשלה והציבור התעלמו מדרישותיהם, ולכן נאלצו לפנות לחסימות כבישים.
בתחילה, משטרת ישראל לא נקטה בפעילות אכיפה יזומה נגד חסימות הכבישים, אך עם התגברות ההפרעות לתנועה, החלה המשטרה לנקוט ביד קשה יותר וחלק מהחסימות כללו עימותים בין המשטרה לנכים, ומספר נכים נעצרו.
בספטמבר 2017 הוציאה המשטרה הודעה בה נמסר, כי לא תאפשר יותר חסימת כבישים בהפגנות, ותקנוס מפגינים שיחסמו צירי תנועה.
שבוע לפני הגשת המלצות הביניים של ועדת שמחון, עתרו ארגוני נכים לבג"ץ בעקבות הדחייה בהעלאת הקצבאות.
המדינה טענה בתגובתה לעתירה, כי העותרים לא הוכיחו שקצבת הנכות בגובה 2,342 ש"ח בחודש איננה מאפשרת את הזכות לקיום אנושי בכבוד.
לקראת סוף ספטמבר 2017 ביקשה נעמי מורביה, יושבת ראש מטה מאבק הנכים בישראל, השוכן בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, עזרה מיושב ראש ההסתדרות, אבי ניסנקורן, מול הממשלה.
בעקבות פנייתה כינס ניסנקורן ב-29 בספטמבר פגישה לילית של נציגי ארגוני הנכים איתו, עם חברי הכנסת גילאון ודוד ביטן, ועם שמחון.
שמחון הסביר כי תוכנת הנומרטור מגבילה את התחייבות הממשלה ללא סעיף תקציבי מתאים, ומכאן חוסר האפשרות להתחייב על 4.2 מיליארד ש"ח.
דברי שמחון על היעדר האפשרות להתחייב מעבר לפעימה הראשונה, לצד התוספת הנמוכה הצפויה בינואר 2018, ארבע פעימות עד 2021 ודיפרנציאליות נוספת לזו הקיימת בין מקבלי הקצבאות, גרמו לחלק מארגוני הנכים להתנער מהמתווה.
המתנגדים המשכו לחסום כבישים ברחבי הארץ.
ב-3 באוקטובר 2017 הם חסמו שתי כניסות לנמל אשדוד למשך חמש שעות, וגרמו לנזקים כספיים כבדים.
ב-9 באוקטובר, התארחו נציגי הנכים אצל נשיא המדינה ראובן ריבלין.
לאחר מכן נסעו הנכים והפגינו מול ביתו של שר הפנים, אריה דרעי, ומשם נסעו למחות מול בית ראש הממשלה ברחוב בלפור.
משם עברו הנכים לכיכר צרפת, וחסמו אותה לתנועת רכב.
ב-15 באוקטובר, לראשונה בשיתוף נציגים מנכי צה"ל, שיבשו הנכים את התנועה דרומה בכביש החוף ליד נתניה, על ידי נסיעה איטית בכביש, באישור ובתיאום עם המשטרה.
ב-17 באוקטובר נציגי הנכים נסעו לאט בכביש 1 לירושלים וגרמו עומסי תנועה כבדים.
כשהגיעו לבית ראש הממשלה הם חסמו את שער הכניסה הדרומי.
ניקול ראידמן הגיעה למקום ועוררה סערה תקשורתית כשנתנה 2,000 ש"ח לאחת מהפעילות.
לאחר מכן חסמו מספר מוקדים בירושלים.
עם חזרת הכנסת למושב החורף ב-23 באוקטובר 2017, הקימו נכים מ-18 ארגונים מאהל מחאה מול הכנסת.
באותה תקופה חלה רגיעה יחסית בחסימות הכבישים, והארגונים החלו בחסימות מתקנים אסטרטגיים בהם בתי הזיקוק בחיפה, נמל אשדוד ואף ניסיון חסימת רכבת משא.
אחת הסוגיות הפתוחות בהן המשיכו לדון בעקבות מזכר של ארגוני ההתנגדות, הייתה שאלת הנכים שעתידים לצאת לגמלאות מינואר 18 ואילך וכן שאלת אלו שכבר הגיעו לגיל זקנה לפני כן.
ב-13 בנובמבר 2017 המשיך ארגון "נכה לא חצי בן אדם" את העתירה הנידונה בבג"ץ באמצעות מתן תגובה לתשובת המדינה.
החזרת העתירה להמשך ההליכים בבג"ץ נעשתה בעקבות עיכוב הליכי החקיקה שהובטחו לעיגון ההבנות עליהם הסכימו במתווה ההסתדרות.
ב-15 בנובמבר נפגש לראשונה ראש הממשלה עם כמה מארגוני הנכים המתנגדים למתווה ההסתדרות, אשר מסרו לו את עמדותיהם.
ב-19 בנובמבר חודשו חסימות הכבישים בבירה על ידי הארגונים המתנגדים.
גם תומכי המתווה פרסמו הודעות לתקשורת בהן הוסבר בין היתר: "איש איננו יודע היכן הדברים עומדים ואף גרוע מכך - האם תהליך החקיקה אכן יסתיים בזמן כדי שהמוסד לביטוח לאומי יוכל לבצע".
מטה המאבק בראשות מורביה, הבהירו אף הם: "באם לא יוגש תזכיר החוק ויחל הליך החקיקה כפי שהובטח עד 30 בנובמבר, אנו חוזרים למאבק במלוא העוצמה, כשכל אלפי החברים במטה המאבק, העמותות והארגונים התומכים בעמדתנו יעמדו לצידנו.
הפעם אנחנו באמת נסגור לחלוטין את המדינה".
ב-25 בנובמבר פורסם מתווה עם שינויים על ידי השר חיים כץ שר העבודה והרווחה ועל יישום כל חקיקה שתתקבל בנושא.
ב-29 בנובמבר נקבע מועד הדיון הראשון של ועדת הרווחה על תיקון חוק הביטוח הלאומי ל-5 בדצמבר.
בהתאם לקביעת הכנסת בדיון הפגרה, שיש להעביר את הצעת החוק של גילאון לדיון בוועדה.
ב-26 בנובמבר 2017 פורסם תזכיר חוק להגדלת קצבת הנכות ובינואר 2018 פורסם לו תזכיר חלופי.
אף שהתזכיר נכלל בדיוני תקציב המדינה לשנת 2019, לתיקון זה מוצעת תחולה למפרע מתחילת 2018. עלות התיקון המוצעת בתזכיר זה היא כ-2.05 מיליארד ש"ח לעומת כ-1.7 מיליארד ש"ח בתזכיר הקודם.
ב-31 בינואר 2018 הונחה הצעת החוק על שולחן הכנסת ועברה בקריאה ראשונה ברוב של 90 ח"כים וללא מתנגדים.
המ-לט (ישראל-קנדה) בע"מ (או בשמה השיווקית UCT Fluid Solutions) היא חברה העוסקת בייצור ושיווק מחברים, ברזים, אביזרי צנרת ופתרונות בהתאמה אישית לתעשיות מתקדמות כגון תעשיית השבבים, הכימיה והאנרגיה.
החברה נמצאת בבעלות חברת UCT (Ultra Clean Technology), חברה אמריקאית בתחום תעשיית המוליכים למחצה.
נכון לשנת 2024, כ-97% ממכירות החברה מיועדות לייצוא.
המ-לט הוקמה בשנת 1961 בשם "חברת המבלט" על ידי צבי טופז.
אולם לאחר שהזמין חותמות והדפיס דפים עם לוגו, התברר לו שיש חברה אחרת בשם זה, לכן שינה את האות "ב" למקף וכך נוצר השם "המ-לט".
טופז רכש מבלט (מכבש הטבעה עבור תעשיות המתכת) והקים מפעל קטן לייצור אביזרי צנרת בקריית אתא, המוצרים נמכרו בעיקר לבתי הזיקוק, מפעלי פטרוכימיה, תעשיית המזון והתרופות.
המפעל החל לפעול במקור בשנת 1950 כבית מלאכה קטן בחדר של כמה מטרים רבועים בואדי ניסנס בחיפה, ועסק בייצור פרסות לנעליים מקופסאות שימורים, פקקים לבקבוקי שתייה וצירים לדלתות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו לחברה בניו של צבי, שמואל ודן טופז.
עד אז פעלה כחברה משפחתית שהמכירות היו רובם בישראל בסכום של כ-3 מיליון דולר בשנה, החברה החלה ביצוא מוצרים ונכנסה לתחום חדש, תעשיית המוליכים למחצה.
בשנת 1991, הקימה "המ-לט" חברת בת, "ה.טי.סי", לייצור אביזרי צנרת למערכות פיקוח ובקרה תעשייתית לתחום האלקטרוניקה בעיקר לתעשיית המוליכים למחצה.
על מנת לממן את הרחבת כושר הייצור הכניסה "המ-לט" שותפים שהשקיעו בחברה, בהם החברות האמריקאיות "אפלייד מטיריאלס" ו"קינטיקס".
בשנת 2000 מוזגה החברה לתוך "המ-לט".
בשנת 1994 הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה.
בינואר 1996 רכש תד אריסון בבורסה 6.7% ממניות החברה ובהמשך רכש מניות נוספות והחזיק ב-9.2% מהחברה באמצעות אריסון השקעות.
בתחילת 2004 מכרו האחים טופז מחצית מהחזקתם בחברה להשקעות דיסקונט.
בעקבות העסקה הפכה "השקעות דיסקונט" לבעלת השליטה בהמ-לט עם כ-40% מהמניות.
שמואל ודן טופז נותרו עם אחזקה של כ-20%.
באפריל 2009, השלימה "השקעות דיסקונט" את רכישת השליטה בחברה לאחר שרכשה את יתרת מניות האחים טופז, תמורת כ-9.5 מיליון דולר.
בשנת 2012 נרכשה השליטה בהמ-לט על ידי קרן ההשקעות פימי לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר.
בדצמבר 2020 רכשה חברת UCT האמריקאית את אחזקותיה של קרן פימי (31%), תמורת 287 מיליון דולר.
מטה החברה והמפעל הראשי שלה נמצאים בישראל, בפארק התעשייה ציפורית, החל משנת 1996. בנוסף לחברה יש מפעלים בתאילנד ובמלזיה.
המאבק נגד הקמת נמל תעופה בין-לאומי בעמק יזרעאל (נקרא בידי אנשי המחאה: "לא לשדות התעופה בעמק יזרעאל!") הייתה מחאה אקטיביסטית של תושבים וראשי רשויות באזור עמק יזרעאל כנגד כוונת ממשלת ישראל להקים נמל תעופה בין-לאומי במקום בסיס רמת דוד.
החלופה העיקרית, להקמת נמל תעופה חדש, לה מתנגד חיל האוויר הישראלי, היא בסיס נבטים.
חלופות נוספת שנבחנות, על אף עלותן הקמתן הגבוהה, היא הקמת אי מלאכותי מול חופי ראשון לציון, או הרחבת נמל התעופה חיפה לטיסות בין-לאומיות ארוכות טווח.
באוקטובר 2021 הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי כי תגיש לממשלה הצעה לבטל את הכוונה להקים נמל תעופה בין-לאומי ברמת דוד, ולהקים ועדה שתבחן מיקום חלופי, או להקים שני שדות תעופה משניים קטנים במקום אחד גדול.
נמל התעופה בן-גוריון הוא נמל התעופה הראשי של מדינת ישראל ונכון ל-2019 עוברים בו יותר מ-22 מיליון נוסעים בשנה, כאשר ב-2030 צפוי להיות גידול של עד ל-30 מיליון בשנה.
למרות הדרישה להרחבתו של נמל התעופה בן-גוריון ואף על פי שכבר אושרו התוכניות להרחבתו, עדיין הוא מתקרב לשיא הקיבולת האפשרית של כמות הטיסות העוברות בו ולכן יש צורך בהקמת נמל תעופה נוסף.
בעקבות הטענות שהועלה במסגרת המחאה, לה הצטרפו גם שר התשתיות עוזי לנדאו ומשרד החקלאות ופיתוח הכפר, נדחתה ההחלטה בפועל.
להתנגדות להצעת מנחת מגידו נוספה זו של החברה להגנת הטבע והוקם מטה משותף תוך התרחבות המתנגדים שכללו את המועצות האזוריות עמק-יזרעאל ומגידו, יישובי המועצה האזורית מגידו, עמותת "עמקים ומרחבים" וארגוני סביבה נוספים.
צוות ההיגוי הבין-משרדי שהוקם הביא את שר התחבורה ישראל כ"ץ בדצמבר 2011 להמליץ כי נמל התעופה המשלים לנתב"ג יוקם בבסיס נבטים שבנגב.
ב-7 באוקטובר 2014 החליטה ממשלת ישראל כי נמל התעופה המשלים לנתב"ג יוקם ויופעל באמצעות המגזר הפרטי ועוד נקבע כי המיקום המועדף להקמת נמל תעופה משלים הוא במרחב בסיס "רמת דוד" והשטחים הסמוכים הנדרשים לשם הקמתו ותפעולו השוטף של נמל התעופה המשלים.
באוקטובר 2021 הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי כי תגיש לממשלה הצעה לבטל את החלטת ממשלה זו, להקים ועדה שבחן מיקום חלופי, או להקים שני שדות תעופה משניים קטנים במקום אחד גדול.
המאבק נגד הקמת נמל תעופה בין-לאומי בעמק יזרעאל
בעקבות החלטת הממשלה התרחבה המחאה בקרב תושבי האזור.
פעילות המחאה מאז אוקטובר 2014 לוותה בהפגנות, במיצגים ובכנסים בהובלת חברי כנסת, ראשי המועצות האזוריות וראשי המועצות המקומיות רמת ישי וקריית טבעון.
המאבק כנגד החלופה להקמת נמל התעופה המשלים בבסיס רמת דוד נוהל בעיקר על ידי "העמותה נגד שדות התעופה בעמק יזרעאל ומגידו" והטיעונים העיקרים מתייחסים למפגעים של רעש ושל פגיעה באיכות הסביבה, באיכות החיים של התושבים באזור, כולל סכנות בריאותיות וזיהום אוויר.
לעמדה זו הצטרף פרופ' יוסי לשם באומרו כי ישנה גם סכנה של פגיעה בבעלי חיים ייחודיים לאזור.
המאבק נגד הקמת נמל תעופה בין-לאומי בעמק יזרעאל (נקרא בידי אנשי המחאה: "לא לשדות התעופה בעמק יזרעאל!") הפך למחאה אקטיביסטית של תושבים וראשי רשויות באזור עמק יזרעאל.
כמו כן, בוצע סקר אתרים, אשר הגיש את המלצה זו ב-7 בנובמבר 2017 למועצה ארצית לתכנון ובניה שזו קבעה לאחר בחינה של 21 חלופות כי ישנן שתי חלופות סופיות - בסיס רמת דוד ובסיס נבטים.
ב-10 ביולי 2018 הגיש מטה המאבק עתירה לבג"ץ, בטענה כי המועצה הארצית אישרה את התוכנית על בסיס נתונים מוטעים כי תהיה פגיעה בתושבים ובחברות תעופה ישראליות.
התומכים בהקמת נמל התעופה בעמק
במאי 2018 שיגרו ראשי רשויות בצפון הארץ, ביניהם ראש עיריית מעלות-תרשיחא שלמה בוחבוט וראש עיריית חיפה יונה יהב, מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו ולשרים בממשלתו בו הם מבקשים להקים את נמל התעופה המשלים דווקא ברמת דוד על מנת לסייע לאזור מבחינה כלכלית, תעסוקתית וחברתית.
ישנן עוד סיבות לתמיכה באפשרות רמת דוד, שהעיקריות שבהן הן היתכנות כלכלית גדולה יותר מאשר החלופות והוספת נתיב טיסה נוסף מעבר לנתיב שמשמש את נתב"ג.
באוקטובר 2021 הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי כי תגיש לממשלה הצעה לבטל את החלטת ממשלה זו, להקים ועדה שבחן מיקום חלופי, או להקים שני שדות תעופה משניים קטנים במקום אחד גדול, בשנת 2022 הודיעה שרת התחבורה מרב מיכאלי כי לא יוקם שדה תעופה בעמק יזרעאל.
בינואר 2023, עם הקמת ממשלת ישראל ה-37, הוועדה המקצועית המליצה על הקמת שדה תעופה ברמת דוד שבעמק יזרעאל.
ב-2 במאי 2023, נתניהו הנחה את שמחון לבחון הקמת שדה תעופה בין-לאומי ברמת דוד.
ב-17 ביולי 2023, בגלל לחץ ראשי ערים מהליכוד: מירי רגב עיכבה שוב את הקמת שדה התעופה.
לצד מתנגדי החלופה ברמת דוד, מועצת הנגב מציגה קו ובו דרישה להקים את נמל התעופה המשלים בבסיס נבטים על מנת לספק מנוף כלכלי ומקומות תעסוקה לתושבי הנגב.
בינואר 2018 נחתמה אמנה בין ראשי רשויות מקומיות ואזוריות מכל רחבי הארץ, הקוראת לבחור בחלופת נבטים.
בכנס פעילים שנערך בעפולה בתחילת מרץ 2019, אמר שר האוצר משה כחלון כי הוא ומפלגתו תומכים בהקמת נמל התעופה בנבטים.
מטה המאבק שמע את הדברים והגיב כי "דיבורים לחוד ומעשים לחוד".
גם מפלגת מרצ הביעה במצעה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת תמיכה בחלופה זו.
עם היבחרה של עינת קליש-רותם לראשות עיריית חיפה היא מקדמת את הרחבת נמל התעופה חיפה כנמל תעופה בין-לאומי עם טיסות ליעדים באירופה.
לצורך המאבק החל שיתוף פעולה עם ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל אייל בצר על מנת להפעיל לחץ על הרשויות לתמוך בחלופה זו.
חלופה זו נבחנה וירדה מן הפרק בעבר הרחוק בשל הקרבה למפעלי בז"ן, חשש מתאונות והתנגדות של משרד הביטחון.
המאבק להרחקת אסדת לווייתן התרחש בתקופה של ספטמבר 2017 ועד ראשית 2020. היה זה מאבק במסגרת מחלוקת ציבורית בעניין בנייה של אסדת טיפול בגז טבעי במרחק של 10 ק"מ מחוף דור.
האסדה נועדה לטפל בגז אשר יופק משדה לווייתן, טרם הזרמתו אל הצרכנים.
באוקטובר 2019, הושלמה הצבת אסדת לווייתן על המדף היבשתי, במרחק של 9.7 קילומטר מחוף דור, מקום בו עומק המים הוא 86 מטרים.
הזרמת גז מהמאגר החלה בדצמבר 2019.
קבוצה של פעילים, רובם מאזור חוף הכרמל וזכרון יעקב אך גם מאזורים שונים ברחבי הארץ, התארגנה בעמותת שומרי מישור החוף אשר במהלך המאבק התפצלה לשומרי הבית (עמותה זו של שומרי מישור החוף נסגרה אך היא זו שהתארגנותה החלה את המאבק באסדת לווייתן בדור, ראשיתה בזכרון יעקב).
במקביל הוקם לאותו עניין גוף במועצה זכרון יעקב הנקרא קבינט הגז.
צוות המאבק התנגד להקמת האסדה בקרבה לחוף, להזרמת קונדנסט ארצה בצנרת ולאחסונו במכלי אחסון בקרבת יישובים, וכן להקמת אזורי תעשייה פטרוכימית נוספים במדינה.
הפעילים דרשו להציב את האסדה על פי באר הקידוח, בשדה לווייתן, במרחק של 120 קילומטר מהחוף כפי שרשום בחלופה 9 בתוכנית תמ"א 37-ח.
דרישה זו באה מתוך בחינת המתנגדים של התוכניות, הסיכונים, הטכנולוגיות, והחישובים המובאים בתוכנית התמ"א וכן בתנ"ס הימי והיבשתי שהכינה חברת נובל מדינטראנין, וכן מן הסיבה שהטיעון לשיקול הביטחוני מתייתר שכן באר כריש-תנין הוא פתרון FPSO על פי הבאר בגבול המים הכלכליים של ישראל עם לבנון ובאזור מחלוקת.
משכך קל וחומר שאין בעיה ביטחונית לפתרון על פי הבאר בקידוח לווייתן הסמוך לשדה אפרודיטה של קפריסין.
בעמותות אלו חברים אזרחים מן השורה, בהם מהנדסים, פיזיקאים, מהנדסי מכונות תוכנה ועוד.
סטטוס המאבק כעת הוא שהאסדה היא עובדה מוגמרת והפעילות היא להפעלת ניטור רציף, אמין ואובייקטיבי במרחב החוף, במרחב חגית ועל גבי האסדה עצמה.
באר גז מפיקה מבטן האדמה גז טבעי (ברובו מתאן), שיש לו גם פאזה הנוזלית המכילה סוג של נפט (קונדנסט).
כדי לספק את הגז לצרכנים יש צורך בתהליך טיפול, שכולל: ייבוש הגז מנוזלים (מי ים ועוד), ייצוב הגז, והורדת הלחץ שלו.
תהליך זה מלווה בפליטת מזהמים ברמות שונות, בהתאם לטכנולוגיה שבשימוש.
שדות גז גדולים התגלו במים הכלכליים של ישראל בתחילת שנות ה-2000. שדה הגז "לווייתן" התגלה בדצמבר 2010, בעומק של 5,170 מטר מתחת לפני הים (בעומק מים 1,634 מטר).
זהו אחד משדות הגז הגדולים בים התיכון, עם עתודות של כ-620 מיליארד מטרים מעוקבים (BCM).
בשנת 2014, כשהוכרז שדה הגז כתגלית, החליטה חברת נובל אנרג'י מדיטרניאן לימיטד, שהיא הגוף המפעיל בהתאם להסכם תפעול משותף (JOA) בין בעלי הזכויות על השדה, לבצע את הטיפול הנדרש באתר הקידוח, שנמצא כ-120 קילומטרים ממערב לחיפה.
ההחלטה להציב אסדת הטיפול בים, ולא על היבשה כפי שקורה במרבית מאגרי הגז הטבעי בעולם, התקבלה בעקבות מאבק קודם שניהלו תושבים מאזור חוף הכרמל נגד הצבת מתקן טיפול על היבשה והרחקתו לים.
באפריל 2016 שינתה החברה את ההחלטה, ובחרה באתר המיועד לכך נכון ל-2019, הנמצא כ-10 קילומטרים ממערב לחוף דור.
שותפות לוויתן הודיעה כי ההחלטה התקבלה משיקולים טכניים וטכנולוגיים, מסיבות סביבתיות וכלכליות, ומשיקולי בטיחות וביטחון.
אולם כאמור טיעונים אלו במחלוקת ולמעשה לא הומצא ולא נעשתה כל עבודת מטה ביטחונית למיקום זה ולא נעשתה כל עבודה מחקרית יסודית בהיבטי שפך.
טיעונים אלו בשורש המאבק והמחלוקת.
כשנה לאחר מכן, כשפרויקט לווייתן היה בעיצומו, קבוצה של אזרחים שהתאגדו בעמותה בשם "שומרי הבית", רובם תושבי אזור חוף הכרמל וזכרון יעקב, פתחה במאי 2017 במאבק כנגד המיקום המתוכנן של האסדה.
בשנת 2010 התגבש מאבק של תושבי חוף כרמל וזכרון יעקב כנגד התוכנית של חברת נובל להקים מתקן פטרוכימי לקליטת גז מקידוחי תמר ודלית והפרדת הקונדנסט ממנו ביבשה.
מוקד העניין בין השאר היה העברת התכנון מן המדינה ליזמים.
התכנון היה כי המתקן יוקם ליד מתקן לטיהור שפכים הסמוך לכביש 2 והיישוב עין איילה.
חלק מן התכנון היה כי לחץ הכניסה למתקן יהיה 450 בר, לחץ חסר תקדים בעולם לכניסת גז למתקן קבלה.
צינור הקבלה היה אמור לעבור בסמיכות לשמורת דור והיישוב דור ונחשולים.
תושבי האזור התארגנו והוקם מטה מאבק ברשותו של איציק בקיש תושב נחשולים תחת עמותת מאבק Gas-Out.
מטה המאבק כלל גם את ראשי הרשויות במרחב.
הצוות הטכני של מאבק זה שהורכב ממהנדסים ופיזיקאים מתנדבים בני היישובים באזור בחן את המשמעויות ההנדסיות השונות.
הופק דו"ח טכני: "דו"ח הערכת סיכונים במתקן הפרדת גז וצנרת הובלת גז באתרים דור ועין אילה מקידוחי תמר ודלית" שבחן סיכונים אלו במימון מועצה מקומית זכרון יעקב.
דרישת המאבק הייתה טיפול בים.
נשכרו מומחים בינלאומיים לבחינת הפתרונות והטכנולוגיות הימיות.
כמו כן בוצעו אנליזות וסימולציות לבחינת אירועי כשל בצינור הגז אשר יובילו לדליפת גז ויצירת תערובת פציצה.
הנושאים שנבחנו הם סכנות ההדף, הקרינה וטווחי הביטחון.
ברמה המוניציפלית המאבק הובל על ידי ראש מועצה מקומית זכרון יעקב מר אלי אבוטבול וראש מועצה אזורית חוף כרמל מר כרמל סלע.
במהלך דיון (פרוטוקול מס' 189) בישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה שהתקיימה ב-26 באפריל 2010 הסתבר כי היו גם פעולות של ניגוד עניינים שגררו כמעט תלונה במשטרה נושא זה של ניגוד עניינים הגיע אף לעיתונות.
במהלך הפקת דוחות אלו הסתבר כי תרחישי הכשל שמנהיג פיקוד העורף הם חור קטן של לא יותר מאשר שני אינץ' בצינור ולא נבחן התרחיש של קרע מלא בצינור.
הסתבר כי המדינה העריכה בחסך את אירועי הפיצוץ מדליפה ואת הסיכונים הנלווים לרצפטורים ציבוריים כגון חסימות של כביש 2 כביש 4 ופגיעה בתושבים כתוצאה מהדף וקרינת חום.
כפועל יוצא של תהליך זה הורה בג"ץ לבחון את הפתרון הימי.
עוד בחנו בצוות הטכני את המיקום של אוניית ה-LNG ליד תחנת הכוח חדרה.
הסתבר גם שם כי הייתה הערכה בחסר לטווחי ביטחון וסכנות קרינה והדף וכן פגיעה ברצפטור ציבורי והוא תחנת הכוח חדרה.
לכן נבחר כי אוניית הגז המונזל תעגון בטווח של כ-2.7 מייל ימי מן החוף והגז יוזרם דרך צינור לתחנה.
כאשר הוחלט על מתקן ימי בחנה המדינה חלופות והומלץ כי המקום האופטימלי הוא אסדה במדף החוף מול דור בטווח של כ-10 ק"מ.
קרבתו לחוף הולידה את המאבק.
קבינט הגז מועצה מקומית זכרון יעקב
בספטמבר 2017 הוקם קבינט הגז על ידי ראש המועצה המקומית זכרון יעקב מר זיו דשא.
קבינט הגז הוא גוף של המועצה המקומית זיכרון יעקוב אשר בו חברים אנשי המועצה (יועץ משפטי, מנהל איכות הסביבה, חשב) ובראשו עומד ראש המועצה זכרון יעקב.
בנוסף חברים בקבינט מתנדבים מהנדסים ובראשו עומד תת-אלוף מילואים אביגדור קליין.
הקבינט הטכני הפיק מספר דוחות טכניים ברמה אקדמית אשר ניתחו את ההיבטים הבאים (רשימה חלקית):
בקרת שיקולי התכנון בתנ"ס ימי ותמ"א 37
דוח טכני ביטחוני לשיקולי מיקום האסדה מלווה בהערכת סיכוני שפך, סימולציות מטחים כבדים ויכולות ההגנה
דוח תחקיר תהליך קבלת ההחלטות למיקום האסדה
דוח תחקיר מערך הניטור היבשתי והימי
בנוסף ניהל הקבינט דוחות תחקיר עם מומחים מישראל ומחוץ לה בנושאים הבאים (רשימה חלקית):
דוח ביטחוני ניתוח פגיעות לחלופות מערכי טיפול ימיים בגז טבעי המקרה של איומים ביטחוניים על מערך 'דור' שכתב החוקר ניר זרחי תחת הנחיית פרופ' שאול חורב, ראש מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית (HMS) באוניברסיטת חיפה.
דוח שפך ואידוי (דו"ח שנערך עלי ידי צוות מומחים של חברת ORION מאירופה בראשותו של ד"ר זודיאטיס
מן העבודות שנעשו התקבלה תמונה שהמדינה העריכה בחסר את יכולת ההכלה לאירוע שפך כפי שמוצג בתנ"ס הימי.
עוד התגלה כי המדינה לא העריכה את התוצאות של אידוי כתוצאה מאירוע שפך ובמיוחד מאירוע אידוי לפגיעה בצינור בטווח 1 ק"מ.
בתנ"ס הימי נתגלו סתירות טכניות אשר לא יושבו בגוף הדוח בדיון טכני מעמיק.
בהיבט הביטחוני מן הניתוחים עולה כי טווח ה-10 ק"מ אינו אופטימלי וכי קיימות שתי אפשרויות.
מתקן בעומק הים על פי הבאר כרשום בסצנוגרמות שהמליץ אלוף מיכה רם ולחליפין במים הסמוכים כרשום בדוח חורב-זרחי.
דוחות הקבינט הועברו לגורמים מדינתיים והם משרד מבקר המדינה, המטה לביטחון לאומי ויו"ר ועדת חוץ וביטחון מר אבי דיכטר.
משומרי מישור החוף לשומרי הבית
בראשית מאבק זה ביולי 2017 הוקמה בזכרון יעקב עמותת שומרי מישור החוף לאחר שהחלה התארגנות אזרחים אשר חשפו באקראי עבודות צנרת בחוף דור.
עקב חילוקי דעות בין צוות המובילים התפצלה הקבוצה לקבוצת שומרי הבית שהפכה בהמשך לעמותה רשומה בהנהגת יוני ספיר ונותרה עמותת שומרי מישור החוף.
עמותת שומרי מישור החוף הייתה עם צוות חוות דעת טכני שעבר בהסכמה מעמותת שומרי מישור החוף לשומרי הבית שלאחר מכן הפכה לעמותה רשומה.
עמותת שומרי מישור החוף התפרקה בסופו של תהליך.
לעמותת שומרי הבית פעילות כלל ארצית.
במסגרת זו הופקו ופורסמו הדוחות הבאים (רשימה חלקית) :
דו"ח פרופ' שטיינר מאוניברסיטת אנקורג' אלסקה על ידי שומרי מישור החוף
דו"ח פרופ' דוד ברודאי שהחל להתרקם על ידי שומרי מישור החוף והושלם סופית במסגרת שומרי הבית
דו"ח פרופ' מיכאל בר חנא על ידי שומרי הבית
דו"ח ד"ר מיכאל גרבר על ידי שומרי הבית
דו"ח RAMBOLL על ידי שומרי הבית
דו"ח שרוני על ידי שומרי הבית
בנוסף ערכו שומרי הבית כנס מומחים בינלאומי ב-31 ביולי 2018 במלון אלמא בזכרון יעקב בנושא ההשלכות הבריאותיות והסביבתיות שבמתווה הפיתוח של מאגר לווייתן.
לטענת פעילי העמותה, אסדת טיפול בגז היא מפעל פטרוכימי, וככל מפעל כזה, בדרך שגרה הוא פולט חומרים מזהמים לאוויר ולים.
קיימת גם סכנה, שבמקרה של תקלת שפך יוזרמו כמויות גדולות יותר של מזהמים לים, ויפגעו בשורה של משאבים חיוניים, כגון: מפעל התפלת מי-ים, חי וצומח תת-מימי, עופות, וחופי רחצה.
לטיפול בתוצרי הגז נלוות סכנות נוספות, כמו מאגרים בקרבת מקומות יישוב, פגיעה אפשרית במי תהום, ועוד.
החברה להגנת הטבע, אדם טבע ודין ורשות הטבע והגנים, הביעו תמיכה במיקום האסדה בקרבת החוף.
ביולי 2019 הודיעו הפעילים, בסרטון וידאו בעמוד הפייסבוק שלהם, שהם אינם ממקדים עוד את מאבקם בהזזת האסדה למקום אחר.
חלופות התוכנית והיסטוריית התהליך המשפטי במאבק
בין המאבק הראשון שנוהל על ידי התארגנות התושבים בעמותת GAS-OUT עד להתעוררות המאבק השני עסקה המדינה בבחינת החלופות האפשריות בים.
בית המשפט החזיר את התוכנית למדינה בבקשה לבחון את הפתרון הימי.
בין לבין חלף זמן של כשניים כמעט.
היסטוריית החלופות והעתירות מובאת כאן.
חלופה 2: טיפול ביבשה תוך הפחתת לחץ בקרקעית הים.
חלופה 3: טיפול ביבשה תוך הפחתת לחץ בפלטפורמה במים רדודים.
חלופה 4: טיפול חלקי בים רדוד וטיפול משלים ביבשה.
חלופה 5: הפרדת מים בקרקעית הים וטיפול משלים ביבשה.
חלופה 6: טיפול בסמוך לMari -B וטיפול משלים ביבשה
חלופה 7: טיפול מרבי בים ומתקן קליטה ביבשה (פתרון FPSOׂ)
חלופה 8: טיפול מלא בים רדוד (אסדת דור)
חלופה 9: טיפול באסדה צפה (בים עמוק או בים רדוד FPSO)
1. באופן לא רגיל בעתירות כאלו, קבע בג"ץ בשניים מהסיבובים הקודמים, בדיונים המהותיים: הראשון בשנת 2010 (בג"ץ 2293/10), והרביעי בשנת 2015 (בג"ץ 8077/14 מיום 22.12.15), כי נפלו פגמים מהותיים בהליכי התכנון, וכי מוסד התכנון העליון – המועצה הארצית לתכנון ובניה שגתה ולא צלחה את מהמורות הדרך התכנונית בהליכים תקינים.
2.בסיבוב השני בשנת 2012 (בג"ץ 5307/12 שם טענו המשיבות כעותרות על כך שחלופה לטיפול ימי מלא לא הוצגה ולא הועלתה להחלטה), ובסיבוב השלישי בשנת 2013 (בג"ץ 2269/13) נדחו העתירות כעתירות מוקדמות תוך השארת טענותיהן להמשך – כפי שארע.
וכי מכל הקונדנסט בחגית שצץ לפתע ב"מסמך העקרוני" שהוצג על ידי המשיבה 4 לאישור ברשות רישוי הגז המחוזית, לא הוצג ולא אושר כמתחייב במועצה הארצית במסגרת הצגת ואישור תוכנית ותמהיל הפיתוח של שדה לווייתן במועצה הארצית באפריל 2016.
5. עתירה זו התייתרה ונמחקה עקב דיון "מחטף" במועצה הארצית אותו יזמו רשויות המדינה מהרגע להרגע בדצמבר 2016. בדיון זה, אישרה המועצה הארצית את הקמתו של מכל הקונדנסט בחגית כמכל גיבוי לאחסון.
בעקבות זאת קבע כבוד השופט ניל הנדל ביום 8.3.17 כי "הסעדים המבוקשים בעתירה שינו את פניהם.
בנסיבות אלו נכון להורות על מחיקת העתירה, תוך שמירת זכויות כל הצדדים, לרבות האפשרות להגיש עתירה חדשה" .
6. עתירה השישית במספר בג"ץ 2974/17 בהחלטת המשיבה 1, המועצה הארצית לתכנון ובניה, מיום 16.12.2016 שבה אישרה הוספת הקמת מכל גיבוי לאחסון קונדנסט באתר היבשתי בחגית במסגרת תוכנית הפיתוח ותמהיל הטיפול בגז טבעי משדה לווייתן כמתחייב מהוראות סעיף 6.2 להוראות תמ"א 37ח'.
וגם כנגד החלטה זו זכרון יעקב וחוף כרמל תומכות ומרחיבות בעתירה.
במועד אישור תמ"א 37/ח, תוכנית הפיתוח המוצעת למאגר לווייתן, שהגישה חברת נובל אנרג'י לממונה על הנפט, כללה אניית FPSO על פי הבאר (חלופה 7 וחלופה 9 שהיא דרישת המאבק), במרחק של כ-120 ק"מ מחופי ישראל.
כלומר, במועד מתן פסק הדין הסברה הייתה כי לווייתן יפותח באסדה צפה FPSO ולפיכך מרבית מתקני התמ"א יתייתרו.
ביום 5/4/2016 אושר תמהיל הפיתוח של שדה לווייתן.
רק במועד זה נודע כי יש כוונה לפתח את לווייתן במתחמי תמ"א 37/ח במתקן טיפול קרוב לחוף ולא באסדה צפה (חלופה 8).
מהסיבה הזו, בית המשפט הגבוה לצדק מעולם לא דן בשאלת מיקום אסדת לווייתן.
בית המשפט העליון, ובהמשך גם בית המשפט המחוזי בחיפה, לא השתכנעו מחוזק הטיעונים המובאים על ידי העותרים וחששו שזהו מאבק מסוג נמב"י, ראשי תיבות באנגלית של "לא בחצר האחורית שלי").
השופטת דפנה ברק ארז שדנה בעתירה שהגישו המתנגדים לאסדה, כתבה בפסק דין בו דחתה את עתירתם: "לא ניתן להשתחרר מהתחושה כי זהו אחד מאותם מקרים שבהם עומדת ברקע העתירות טרוניה של NIMBY.
היינו שהן מבטאות את האינטרס המוכן לכל כי מתקנים שלהם השלכות סביבתיות ובטיחותיות ימוקמו במקום אחר ורחוק "לא בחצר האחורית שלי" עם זאת ציינה .
דא עקא, שבסופו של דבר אמור להימצא למתקנים אלה מקום כלשהו.
כשמצאנו שההליך באשר למיקומם של המתקנים היה, בעיקרו של דבר, תקין, תוצאתו היא המכריעה" עוד נאמר על ידי כבוד השופטת ...ניתן אפוא להבין לליבם של העותרים בעניין זה, אך לא להיעתר להם".
עם זאת, הוסיפה: "בצד זאת, סברנו כי יש לקבל את העתירות באופן חלקי באותם הקשרים שבהם הליכי התכנון חרגו באופן שלא ניתן להשלים עמו מן הדרך המקובלת לקבלת החלטות במועצה הארצית".
השופט רון סוקול שדן בעתירה אחרת שהגישו המתנגדים לא השתכנע מן הטיעונים וחוזקם והעתירה ונדחתה.
היעדר אסדרה וחוסר איזון בין סמכויות משרדי הממשלה
בישראל אין חקיקה ייעודית המסדירה את ההיבט הסביבתי של חיפוש גז ונפט והפקתם.
אחד הלקחים המרכזיים בארצות הברית ובאירופה מאסון דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010) הייתה שחייבת להיות הפרדת סמכויות בין הרשות האמונה על פיתוח התעשייה מרובת הסיכונים של קידוחי גז ונפט בים לבין הרשות האמונה על הגנת הסביבה מפני השלכות הפיתוח האמור בשל ניגוד עניינים מובנה.
בישראל מרבית הסמכויות מרוכזות בידי הממונה על הנפט במשרד האנרגיה האמון על פיתוח התעשייה.
להגנ"ס מותירים את תפקיד הייעוץ ממנו ניתן להתעלם בהיעדר סמכויות אכיפה, ללא תקנים לכוח אדם מיומן וציוד מוכנות לאירועי שגרה וחירום.