tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד קודם שהחל לפועל, הזמין חושי, בתחילת 1960, את יוסף מילוא ויצחק קדישזון לפתוח סניף של "מועדון התיאטרון" התל אביבי במקום, כחלק ממתחם תרבות שכלל את תיאטרון חיפה, והספרייה העירונית.
במועדון הופיעה להקת שחקנים שכללה את רבקה מיכאלי, גאולה נוני, עליזה עזיקרי, חיים טופול, שמעון ישראלי, אברהם מור, זהר אוריין ואחרים.
המועדון המשיך לפעול בהפסקות עד תחילת שנות ה-70. אך נסגר לאחר תלונות חזרות ונשנות על הרעש שבקע מהמועדון.
החל משנת 1987 נערך מדי שנה, בחול המועד פסח, פסטיבל חיפה להצגות ילדים במתחם התיאטרון, כשחלק מהאירועים גולשים לשטח הגן הסמוך.
שוק תלפיות הוקם ב-1940 במטרה לרכז את המסחר בתוצרת החקלאית מהיישובים מסביב לחיפה ולהחליף את השווקים שפעלו בעיר התחתית, כשוק הטורקים ושוקי הערבים בעיר העתיקה.
הוא תוכנן על פי עקרונות מתקדמים על ידי האדריכל משה גרשטל, בעקבות זכייתו בתחרות אדריכלים שיזם ועד הדר-הכרמל, ונבנה כשבמרכזו מבנה מעוגל שלו תקרה שקופה המכניסה את אור השמש לפנים השוק.
עם הזמן "גלש" השוק אל מחוץ למבנה והפעילות שלו התבססה לאורך הרחובות לונץ, יחיאל וסירקין, ואף רחוב החלוץ.
מאז שנות ה-90 משמשת רק קומת המרתף כשוק ירקות ופירות ואילו קומת המסחר המקורית כמעט ונטושה.
במאי 2020 החל פרויקט לשיקום וחידוש השוק.
ה"מרכז המסחרי" של הדר הוא צביר מבנים בין הרחובות הרצל, ביאליק, החלוץ ושפירא, שנבנה על ידי ועד הדר הכרמל על מנת לשמש גורם הכנסה לוועד.
מאורעות תרפ"ט והצורך שנוצר בהעברת מרכזי התעסוקה והמסחר שבעיר התחתית (דוגמת המרכז המסחרי הישן; וראו שוק תלפיות לעיל) האיצו את בניית המרכז.
אבן הפינה הונחה ביולי 1932 לאחר שנחתמו חוזי החכירה בין קק"ל, חוכרי החלקות במרכז והוועד.
האדריכלים ברוולד וליאון וַמוּשׁ תכננו את המבנן בסגנון הבין-לאומי כך שימלא את כל השטח שבין הרחובות שתחמו אותו.
המרכז בנוי ממספר בניינים המקיפים חצר פנימית החבויה מן הרחוב, ובה הוקם שוק, שאינו קיים עוד ושירותים ציבוריים ראשונים בשכונה.
קומת הקרקע יועדה למחסנים וחנויות והקומות העליונות לחנויות ומשרדים שונים.
במרכז פעל לימים "מלון השרון", שגם הוא אינו פעיל עוד.
בניין עיריית חיפה, ולידו בניין משרד מבקר המדינה ששימש בעבר כבית-המשפט המחוזי
המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל – פועל בבניין הטכניון הישן, שבחזיתו דקל וושינגטוניה שנטע איינשטיין
בית הקרנות – מרכז מסחרי גדול שהוקם בין השנים 1935–1937 ושיכן את משרדי הקרן הקיימת וקרן היסוד
בית הכנסת הגדול של חיפה
רחוב הרצל – הרחוב המסחרי הראשי של הדר, תקופת מה שימש כרחוב הקניות הראשי של חיפה
גן הזיכרון – גן מטופח מעל למצוק הצופה אל מרכז העיר והנמל, מנציח את חללי תש"ח.
כאן עמדה לפנים המצודה שהקים דאהר אל-עומר שממנה שמרו על העיר לאורך המחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19.
קולנוע רון - הוקם בשנת 1961 ופעל כ-30 שנים.
הדר הוא רובע מגורים המחולק למספר שכונות: הדר הכרמל (מרכז הדר), הדר עליון ורמת הדר, מערב הדר, ומזרח הדר הכולל את השכונות יל"ג, גאולה ורמת ויז'ניץ.
מערב הדר נמצאת ממערב לשכונת הרצליה ומעל (=מדרום) למושבה הגרמנית.
שדרות הציונות מתעקלות במעלה ההר, וממערב להן, ומצפון להן, רחובות צרים שבהם בתי אבן גדולים מוקפים עצי פרי, ובהם גרים נוצרים אמידים, בהאים ויהודים.
הרחוב המרכזי הוא רחוב עבאס, שנקרא על שמו של עבאס אפנדי, בנו של הנביא בהאא אללה מפרס.
מספר נתיבי מדרגות עוברים בשכונה.
במאה ה-19 נטעו הטמפלרים כרמי גפנים על המדרון שמעל המושבה שהקימו.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 התחלפו המטעים בבתי-פאר שבהם חיו עשירי הקהילה הפלסטינית-נוצרית, והמקום נקרא "באב אל-מנאט'ר".
בתום מלחמת העצמאות רוכזו כאן חלק מהתושבים הערבים שנותרו בחיפה.
בלב שכונת-בוסתנים זו עוברים הגנים הבהאיים.
הגנים מתפרסים מצפון לדרום, והקישור בין חלקיהם נעשה באמצעות גשרונים מטופחים שנבנו מעל שדרות הציונות ורחוב עבאס.
המקדש הסמוך, אשר נבנה בשנות ה-50 ובראשו מתנוססת כיפת-זהב, הוא למעשה אחוזת קברם של מייסד הדת הבהאית וממשיכו.
בשדרות הציונות 54 עומד בית החולים של "חברת עזרה" שתוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בסגנון הארצישראלי.
בהמשכו של רחוב עבאס נמתח, בצמוד לצלע ההר, רחוב הבישוף, שנפגש עם דרך סטלה מאריס וחותם את גבולה המערבי של הדר.
בתת-הרובע הדר מזרח התגוררו בשנת 2007 9,430 תושבים.
תת-הרובע מחולק היסטורית לשכונות: יל"ג (כולל "מעונות עובדים"), נחלה ונחלת יהודה (נחלה התחתונה), גאולה, רמת ויז'ניץ ומעונות גאולה.
גאולה שוכנת על שטחן של שתי שכונות היסטוריות, שכונת "נחלה" שנוסדה בשנת 1922 באזור רחוב מיכאל, ושכונת "גאולה", מדרום-מערב לה.
אדמותיה של גאולה נקנו ב-1925, שהייתה שנה קריטית בהרחבת הדר הכרמל בכיוון מזרח, והיא החלה להיבנות ב-1932. במשך השנים נעלם השם נחלה, ושני האזורים אוחדו לשכונה אחת בשם גאולה.
בשנת 1937 נבנה בית הכנסת הגדול של חיפה, ובראשית שנות ה-50 התמקמו מוסדות חסידות סערט ויז'ניץ על צלע ההר שמעל ואדי רושמיה, בקצה השכונה.
בשנות ה-50 וה-60 עדיין הורכבה אוכלוסיית גאולה בעיקר מחילונים ודתיים לאומיים.
בצדו המזרחי של רחוב מיכאל הוקם בשנת 1955 סניף הדר של תנועת "בני עקיבא", שהיה פעיל מעל 20 שנה, ובסוף רחוב השילוח פעל סניף תנועת עזרא עד שנסגרו בעקבות שינוי הרכב האוכלוסייה.
במקום שבו שכן הסניף מתחיל רחוב אהבת ישראל, שבו נבנו שיכונים לאוכלוסייה החרדית.
במקום שבו שוכן היום סמינר "בית יעקב", שכן בעבר המרכז הקהילתי "בית הנוער", שהיה מרכז לפעילות ובילוי של נוער דתי-לאומי באזור חיפה וסביבתה.
לאורך שנות ה-70 וה-80 התגברה כניסתם של חרדים לאזור.
גאולה מאוכלסת רובה בחרדים מזרמים שונים של תנועת החסידות, ופועלים בה מרכזים תורניים ותיקים.
"רמת ויז'ניץ" – משכן חצר חסידי סערט ויז'ניץ, כוללת מוסדות ידועים כ"שערי אברהם" וביתו של האדמו"ר, בית הכנסת "מקור ברוך", תלמודי תורה של החסידות, ובית הספר לבנות "אשת חיל".
סביב בית הכנסת הגדול בין הרחובות הרצוג והרצל הוקמו מספר מוסדות עזרה וישיבות, וקטעי רחובות אלה נסגרים בשבת לתנועת כלי רכב.
בית כנסת זה, ששירת את כלל הקהילה הדתית של העיר, עבר לשימושה של קהילת חסידות בעלז.
בצומת גאולה ההומה, בהצטלבות הרחובות הפועל וארלוזורוב, עומדים ישיבת "תפארת ישראל", מהגדולות בעיר, ומקווה.
כן נמצאים בשכונה תלמוד תורה "תורת אמת", תנועת הנוער "בנות בתיה", בית ספר תיכון וסמינר לבנות "בית יעקב", בית ספר ממ"ד "יבנה – נצח ישראל" ובתי הספר של החינוך העצמאי: "בית יוסף" ותלמוד-תורה "מורשת תורה".
בית הכנסת "איחוד בני הישיבות" מאגד סביבו את רוב האברכים הצעירים המשתייכים לזרם החרדי ליטאי, דבר המעודד הישארותם של תושבים צעירים רבים בשכונה.
במוסדות החינוך הדתיים שבוויז'ניץ-גאולה וסביבותיה מתחנכים אלפי תלמידים ותלמידות מהזרם החרדי, המתגוררים בהדר ואף מחוצה לה.
עם האתרים הלא-דתיים בשכונה נמנה מרכז מוזיקה על שם הרמן שטרוק, הנמצא בבית שבנה האמן בשנות ה-20. בסמוך, ברחוב ארלוזורוב 17, ניצב הבית שבו, בשנת 1936, התגורר ראול ולנברג.
במבנה סניף קופת חולים כללית שברחוב גאולה השתכן בסוף שנות ה-40 מטה ההגנה, שממנו נוהל הקרב על חיפה.
שכונת יל"ג (מכונה גם "הדר תחתון") היא שכונה ותיקה שבה רחובות ישרים העשויים שתי וערב.
היא גובלת ממזרח בוואדי רושמיה, מדרום בגאולה, במערב בשכונת הדר ומצפון בעיר התחתית.
אדמותיה נרכשו בשנות ה-20, ותחילה נבנתה עליהן שכונה בשם "נחלת יהודה" – שעם השנים קיבלה את השם "נחלה התחתונה".
ייחודה היה בהיותה שכונה בעלת אוכלוסייה הומוגנית יהודית.
רחוב השומר נסלל בה כגבול בין העיר התחתונה, הערבית ברובה, להדר היהודית, בידי תושבים שנמלטו מהפּרעות שבוצעו בחארת אל-יהוד ובארד אל יהוד.
ב-1925 באה תנופת קניית קרקעות ברחובות השכונה, וב-1933 נסלל רחובה המרכזי, שנקרא על שם המשורר יהודה לייב גורדון, ומהווה את המשכו המזרחי של רחוב החלוץ.
שנה קודם לכן הושלמה שם בניית "בית החלוצות" (בית ליגת נשים מניו יורק).
בהמשך שנות ה-30 קם בפאתי השכונה "בית התעשייה", שתוכנן על ידי משה גרשטל, פנינת אדריכלות ברוטליסטית שעתידה לשמש כעמדה הקיצונית (המזרחית) של הכוחות העבריים בקרב על העיר.
בטבורה של השכונה נמצא שוק תלפיות, שהוקם ב-1940 ושהמבנה המרכזי המעוגל שלו נחשב כסמל לחוסר שימור.
סביב השוק שיכונים ישנים שיועדו לאכלס יהודים בשנות ה-50.
החל בשנות ה-90 אוכלסה השכונה ביוצאי ברית המועצות, בני מיעוטים ועובדים זרים.
בשכונה פועל, במבנה שבעבר שימש את בית הספר כי"ח, המרכז הרפואי החיפאי של מכבי שירותי בריאות.
מולו, במבנה ששימש קודם לכן בית ספר יסודי, נמצא המרכז הקהילתי עציון, ומזרחה ממנו, במבנה ששימש אף הוא בית ספר יסודי, נמצא בית הדין הרבני של חיפה.
מעל קו הרקיע הנמוך של רחוב הרצל מתנשא "מגדל חיפה" (בראשיתו "מגדל חיים") בעל הצורה הייחודית, שבו שוכנים בית מלון, משרדים וקליניקות, ולצדו, במבנה באוהאוס משוחזר, פועל מלון "גלרי".
גלגול שמה של השכונה קשור בשכונת נחלה הסמוכה, כשבמקור הוא היה "נחלת יהודה" (על שמו של יהודה אתין) ובמהרה המקום זוהה כ"נחלה תחתית", או "תחתונה", כהתייחסות למיקום מצפון לנחלה.
עם הזמן הושמט התואר "תחתונה" בפי התושבים, ועד היום במפות מודרניות מסומן האזור שבין הרחובות יל"ג והרצל כנחלה, שם שהשתמר גם בסניף הדואר השכונתי, "נחלה".
הדר עליון הוקמה בשנות ה-30 של המאה ה-20. היא משתרעת על המדרון התלול המחבר את הכרמל המרכזי עם הדר.
זוהי "שכונת אלף המדרגות", שדרכה עוברים נתיבי מדרגות רבים המקשרים בין הכרמל לעיר התחתית ומהווים קיצורי דרך עוד משחר העיר המודרנית, שאז הם שימשו "נתיבי החמורים".
בשנת 2007 התגוררו בהדר עליון 10,210 תושבים.
זוהי שכונה פלורליסטית שבה גרים זה לצד זה מהגרים, אמנים, פעילים פוליטיים, חרדים ומשפחות חד-מיניות.
חלקה המערבי של השכונה מתאפיין בקרבה למוסדות המסדר הבהאי, שרבים מחבריו גרים באזור.
ברחוב בר-גיורא עומד בית הבנוי (בחלקו) מלבני זכוכית (ידוע כ"בית הזכוכית"), שתוכנן על ידי תיאודור מנקס ובשנות ה-40 שיכן פקידים ומהנדסים מאזור התעשייה במפרץ חיפה.
בלב השכונה עומד המרכז הרפואי בני ציון (בית החולים רוטשילד), השני בגודלו בעיר, ובסמוך לו תחנת הכרמלית גולומב, המשרתת את הדר עליון.
מול בית החולים ניצב "בית הרופא" של ההסתדרות הרפואית בישראל, שהוקם ביוזמת ד"ר יצחק איצקוביטש, מראשוני הרופאים היהודיים בחיפה.
מתחת לבית החולים נמצא בית שבתאי לוי שהוקם כמעון יום לילדים וכיום מפעיל מרכז חרום לילדים בגיל הרך.
עוד בשכונה מרכז אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה.
בין בתי הספר בשכונה – בית הספר הממלכתי-יסודי של מרכז חינוך ליאו בק, המכונה גם "בית הספר הילל", שרוב תלמידיו הם בני משפחות עולים ומהגרים שהעברית עבורם היא שפה שנייה; בית הספר "אורים" לחינוך מיוחד, בית הספר לסיעוד על שם ד"ר יעקב זיידה ליד המרכז הרפואי בני-ציון.
רמת הדר תופסת את חלקה הדרומי-מזרחי של הדר העליונה.
היא נמצאת בין שכונת גאולה ומעונות גאולה ממזרח, נחל תן מדרום, מרכז הכרמל ממערב והדר עליון מצפון.
רחובה הראשי של רמת הדר הוא רחוב לאון בלום.
רוב המבנים בשכונה הוקמו במהלך שנות ה-60 וה-70, ובשנות ה-90 הצטרפו אליהם בתי מגורים חדשים רבים שנבנו עבור המעמד הבינוני-נמוך.
בשכונה ניתן למצוא את מרכז יובל למוזיקה, שנחנך ב-1996; את בית הספר התיכון הטכנולוגי "אורט חנה סנש" שאליו צמוד מרכז קהילתי באותו שם, ואת בית הספר התיכון רעות (לשעבר: "ויצו"), שלפנים שכנה בו האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
מרכז הדר הוא החלק הצפוני, המישורי וההיסטורי של הרובע, שבמרכזו עוברים הרחובות הרצל, החלוץ ובלפור, וסביבם שכונת הרצליה, "שכונת הטכניקום", וגוש הרחובות, שתוכנן כ"עיר גנים", שמשתרע ממזרח לרחוב בלפור ובמרכזו התיאטרון העירוני, מדרחוב נורדאו וגן בנימין.
שלוש תחנות על הציר של הכרמלית משרתות את מרכז הדר: כיכר סולל-בונה, הנביאים ומסדה.
בשכונה התגוררו בשנת 2007 9,220 תושבים, מהם חלק ניכר עולים חדשים יוצאי מדינות ברית המועצות.
כ-22% מאוכלוסיית השכונה הם בני 65 ויותר.
הדר מרכז, שמשמש כאחד משלושת מרכזי העסקים העירוניים בחיפה, מכיל עוגני מסחר, תרבות ופנאי אולם חשיבותו פחתה מאז הקמת קריית הממשלה והעברת משרדי ממשלה אליה.
יוממים מרחבי מטרופולין חיפה ממלאים בשעות היום את הרחובות הרצל והחלוץ, שלאחר רדת החשכה מתרוקנים מכל פעילות.
במקום נמצאים משרדי העירייה, לשכת הגיוס, משרד מבקר המדינה ומתקניהן המרכזיים של קופות החולים לאומית ומאוחדת, לצד מוזיאון המדע – שאליו סמוכים הסניף הוותיק של בית הספר הריאלי ושבט הצופים "משוטטי בכרמל" – ראשון שבטי הצופים בארץ.
בנוסף ישנם בתי מלון קטנים: "עדן" ו"עליה", וסניף חיפה של המשביר לצרכן.
מייסדי מלון עדן עלו מגרמניה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ורכשו מבנה ברחוב שמריהו לוין 8 בו הקימו את "מלון עדן".
אחד מניניהם של מייסדי המלון, עופר, הוא מנהל המלון נכון ל-2014.
בעבר פעל באזור מלון ציון שהוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיה בין המלונות המפוארים בתקופת הזהר שלו.
הוא נוהל שנים רבות על ידי מיכאל דרזנר שהיה בן למייסדי המלון עד שנסגר בשנת 1987 והפך לבניין משרדים.
שכונת הרצליה ההיסטורית, הרחובות הרצליה, שבתאי לוי ומספר סמטאות היוצאות מהם דרומה, הייתה השלב הראשון של ההתיישבות העברית במעלה ההר.
היא נוסדה בשנת 1907 על ידי "אגודת אחים", על אדמה שנקנתה מערבים באותה שנה; ובתיה נחנכו כעבור שנתיים.
האגודה, שבראשה עמדו שבתי לוי ומשה גוטל-לוין (ממקימי "טבע"), הוקמה על ידי קבוצת יהודים אמידים שרובם התגוררו בשכירות במושבה הגרמנית.
חברי האגודה רכשו מרפאל חכים חלקה של 12 דונם ופנו לבנק אנגלו-פלשתינה כנציג קרן קיימת לישראל על מנת לזכות בהלוואה לצורך בניית הבתים.
בעקבות פנייה אישית של ארתור רופין אל זלמן דוד ליבונטין אושרה ההלוואה.
עד ספטמבר 1909 הצליחו לסיים בנייתם של 5 מבנים ולאכלס אותם, לקדוח באר ולהתחיל להקים מגדל מים.
בסוף 1912 היו בשכונה 12 בתים בנויים.
בתקופת המנדט נבנו ברחוב בתים נוספים, בהם מלון כרמליה (הפך לבית הורים), קולנוע אוריון (שבינתיים נהרס), ומבנה משרדים, שבו שכנו במשך שנים רבות משרדי מס רכוש וקרן הפיצויים.
במהלך השנים השכונה התפתחה דרומה לכיוון רחוב בן יהודה.
רשת דוכני הפלאפל "פלאפל אוריון" התחילה את דרכה בדוכן בודד שעמד מול קולנוע אוריון וקיבל את שמו מבית הקולנוע.
בשכונה פועלת גם חנות הסנדוויצים הוותיקה סנדוויץ' ברכה.
שכונת הטכניקום הוא שמה ההיסטורי של השכונה שבין חומת הטכניון לבין רחוב הנביאים, הכוללת בעיקר את הרחובות שמריהו לוין, אחד העם ויונה.
השטח שעליו היא יושבת היה קרוי בפי הערבים מיראוואן.
היא הוקמה עם תום מלחמת העולם הראשונה, ונקראה על שם הטכניקום, שמו המקורי של הטכניון.
היוזמה להקמת השכונה הייתה של שבתי לוי, שהיה מעוניין בשכנים יהודים שישתכנו ליד שכונת הרצליה שממערב, ושל שמואל פבזנר, שהיה אז מנהל בית החרושת "עתיד" ומימן חלק ניכר מרכישת הקרקעות.
מבין הבתים הראשונים שנבנו ברחוב אחד העם היו מס' 5 – ביתו של משה גליקין, מס' 7 – ביתם של לאה ושמואל פבזנר (שבתקופת מלחמת העצמאות שכן בו מטה "ההגנה" בחיפה ואחרי המלחמה הוקם בו סמינר מורים שממנו התפתחה מאוחר יותר מכללת גורדון.
במהלך השנים נהרס הבניין שבנה פבזנר ובמקומו נבנה מבנה אחר), ומס' 12 – ביתו של אפרים קראוזה.
בשכונה הוקם בית החולים "הדסה", במבנה שהקים יהודה איתין, ממיסדי הדר הכרמל וחבר הוועד, שממנו התפתח המרכז הרפואי בני ציון; בשכונה הוקם גם בית ספר יסודי על שם ביאליק, שמאוחר יותר שינה את ייעודו והפך לבית ספר תיכון (שבינתיים נסגר), וכן הוקם בה בית הכלבו של "המשביר לצרכן".
השכונה התפשטה דרומה, עד לרחוב הילל של היום.
מתחת לרחוב מסדה (שכונת "מצפה") עמד בעבר מגדל מים.
שתי השכונות ההיסטוריות, הרצליה והטכניקום, נבנו באבן בסגנון אקלקטי, כלומר תערובת סגנונות בנייה ומכאן שפע של תוספות כמו מגדלונים, חלונות קשתיים ומרפסות עם כרכובים מקושטים.
הדר הכרמל איבדה במהלך השנים משפחות שעברו לנווה שאנן ולכרמל או שיצאו מהעיר.
בחלק מהדירות שהתפנו השתכנו משרדים אולם עם פתיחת קריית הממשלה עברו חלקם לעיר התחתית.
בשנות ה-90 קלטה השכונה חלק ניכר מבאי גל העלייה של יוצאי ברית המועצות לשעבר שהתיישבו בה, לעיתים 2–3 משפחות בדירה קטנה.
עם השתלבותם בשוק העבודה ושיפור הכנסתם, עזבו חלקם את השכונה.
תוצאת לוואי של תהליך זה הייתה סגירתם של רוב מוסדות החינוך.
הטכניון עבר לנווה שאנן בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובסוף המאה ה-20 נותרו בהדר רק סניף הדר של בית הספר הריאלי העברי, ובית הספר מופ"ת בסמ"ת.
בשנת 2018 עבר בית הספר בסמ"ת למשכנו החדש בקריה הטכנולוגית בשכונת נווה דוד, ושמו הוסב ל"בסמת החדש".
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 עזבו את השכונה בתי הספר היוקרתיים "חוגים" ו"ליאו בק".
"בית חינוך" (תיכון חדש), נסגר והבניין משמש את המוזאון העירוני לאומנות.
לקראת סוף המאה נסגרו הגימנסיות "ביאליק", "אבן פינה" ובית הספר המקצועי בסמ"ת.
בתי הספר התיכוניים "אליאנס" ו"יבנה" עקרו לעמק השמש (דניה) ולרמת אלון (נווה שאנן) בהתאמה; התיכון האקסטרני "מישלב" עבר לבת-גלים ו"במעלה" נסגר.
בתי ספר יסודיים נסגרו אף הם (על שטחו של יסודי "ביאליק" נבנה אגף של בית החולים בני-ציון, בית הספר "יל"ג" הפך למשרדי הרבנות, "עממי א" "גאולה" נסגרו, בית הספר לבנות "עציון" הפך למועדון גמלאים), ובשנת 2009 נסגר גם "מעלה כרמל" בשל מיעוט תלמידים ומבנים מיושנים.
תוצאת לוואי של מצב מוסדות החינוך היא, שהניסיונות למשוך להדר משפחות, נתקלים בחסרונם של בתי ספר, מה שמונע מהמשפחות להגיע ומנגד, כל עוד אין מספיק ילדים, גם אין הצדקה לפתיחתם של בתי ספר.
הדר הכרמל הייתה מרכז מסחרי ותרבותי חשוב בחיפה טרם קום המדינה ועד לשנות ה-80. במהלך השנים עברו חלק מהחנויות לאזורי המגורים החדשים שצמחו, חלקן התכנסו אל תוך הקניונים ואחרות נסגרו כיוון שלא הצליחו להתחרות במגרשי החנייה של הקניונים.
אל זאת הצטרפה סגירתם של מקומות הבילוי בהדר, שלא פסחה על בתי קולנוע, מסעדות ומועדונים.
כל בתי-הקולנוע שפעלו בהדר במהלך המאה ה-20, נסגרו בזה אחר זה.
בשנת 2010 נסגר גם מועדון "סיטי הול" לאחר כ-15 שנות פעילות שבהן שימש כבמה למופעי מוזיקה.
הגירתם של משרדים ונותני שירותים אל מחוץ להדר התרחשה בעקבות עזיבת התושבים את השכונה, ואולם התרומה המשמעותית לריקון השכונה אירעה עם מעבר משרדי הממשלה שפעלו בהדר לקריית הממשלה המחוזית שבמרכז העיר.
משרדי עריכת דין וראיית חשבון עקרו לאזור שבו הם נדרשו, ובעקבותיהם הצטרפו חנויות, עסקים ושירותים נלווים אל משרדי הממשלה.
בהדר הכרמל עוברים קווי אוטובוסים רבים של חברת אגד שהיא החברה המרכזית לתחבורה בחיפה כולה אשר מקשרים אותה עם כל השכונות המרכזיות בעיר.
בהדר הכרמל עובר גם קו הכרמלית ומתוך שש התחנות של הקו ארבע הן בשכונת הדר.
הכרמלית מחברת את שכונת הדר עם מרכז הכרמל והעיר התחתית.
מהשכונה מתחילות את נסיעתן מוניות שירות רבות אשר מחברות את השכונה עם חוף הכרמל, שכונת אחוזה, מרכז הכרמל, שכונת נווה שאנן, לב המפרץ, אזור הקריות, עכו, נהריה וישובים נוספים לאורך כביש 4.
בשכונה עוברת המטרונית אשר מחברת את השכונה עם לב המפרץ והקריות ועם חוף הכרמל.
בניית מסלול המטרונית החלה בשנת 2006 והסתיימה בשנת 2013.
הדר לוי (נולדה ב-6 בספטמבר 1977, כ"ג באלול תשל"ז) היא קומיקאית, שחקנית, סטנדאפיסטית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
לוי נולדה וגדלה בבית שאן להורים שעלו ממרוקו, בת בכורה מבין שישה אחים.
בילדותה למדה בתוכנית העשרה למחוננים, בנעוריה למדה בתיכון אולפנה צביה בעפולה.
לאחר שירותה הצבאי למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה, שם הופיעה במספר תפקידים שונים במחזות מאת פרנץ קסוור קרץ, חנוך לוין, מולייר ועוד.
לוי התפרסמה לראשונה בשנת 2004 כשהשתתפה בתוכנית המציאות "האקדמיה לצחוק", ששודרה בערוץ ביפ ובערוץ 2 ואותה סיימה במקום השלישי.
לאחר מכן היא השתתפה לצד ארז טל בתוכנית הקומית "איפה אתה חי?!", ששודרה בערוץ 2. בהמשך שיחקה במספר תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע ביניהן בסדרת הדרמה הקומית, "אהבה זה כואב", של דנה מודן.
בשנת 2004 התקבלה לתפקיד מנחה בערוץ הילדים.
ב-2006 שיחקה בסדרה "השמיניה" בתפקיד סוזי, כתבת בערוץ הראשון, ובאותה שנה השתתפה גם ב"זומזום".
ב-2007 הצטרפה כחברת פאנל לתוכנית הסאטירה, "מהדורה מוגבלת", בערוץ ביפ.
ב-2008 החלה סיבוב הופעות כזמרת, בשירים אותם כתבה והלחינה.
באותה השנה גם שיחקה בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים, הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
ב-9 בספטמבר 2009, הודיעה לוי על פרישתה מערוץ הילדים, ובו בעת החלה להשתתף בתוכנית הסאטירה של הזכיינית רשת "הספסל האחורי".
ב-2010 היא השתתפה בפינת צחוק בתוכנית של אברי גלעד, השתתפה בעונה השלישית של "שבוע סוף!" והשתתפה כפאנליסטית בתוכנית "צחוק מעבודה".
הדר השתתפה בתוכנית "מחוץ לחוק".
ב-2011 השתתפה בסדרת הנעורים "החולמים" בתפקיד שרון - העוזרת של ראש העיר, וגם הנחתה את התוכנית "מסיבת רווקים" בערוץ עשר.
בין השנים 2012–2014 השתתפה הדר בסדרה "הקלמרים" בתפקיד אורח בכמה פרקים בתור המורה שוש.
החל מ-2012 מלמדת משחק קומי באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
מנובמבר 2012 עד אפריל 2014 השתתפה בשתי עונות של התוכנית "הדיבור" בערוץ 24, בהנחיית אלירז שדה.
בקיץ 2014 החלה להשתתף בתוכנית "הצחוקייה" בהנחיית מורין אמור.
כמו כן, באותה שנה החלה להשתתף בתוכנית המציאות "הצילו!
אני לא יודע לבשל" בערוץ 2 ובהנחיית התוכנית "בקטע טוב", תוכנית קומית בשידור חי בערוץ 24, לצידו של נאור אורמיה.
ביולי 2015 החלה להנחות את התוכנית "הכי טוב ככה" בערוץ דיסני ישראל.
במאי 2017 הצטרפה לתוכנית "מועדון לילה".
ב-2018 שבה כדמות קבועה לסדרת הנוער "הקלמרים".
בשנת 2020 לקחה חלק בכתיבת תוכנית האירוח "דין ואנג'ל".
מ-2021 מגישה פינה בתוכנית "ערב עם שי שטרן" בערוץ כאן 11.
מ-2022 מגישה עם דרור רפאל את הפודקאסט "לא סותמים" מבית All•in.
לוי התגרשה ב-2025 מהבמאי יוסי אסנפי ואם לבן.
הדר נמיר (נולדה ב-21 באפריל 1960) היא מחלוצות המאבק לשוויון זכויות ללהט"ב בישראל.
פעילה בקהילה הגאה וחברה בארגוניה מראשית שנות ה-80. אחת הלסביות הראשונות בישראל שנחשפו בתקשורת הכתובה והאלקטרונית, תחילה בשם בדוי ולאחר מכן בשמה האמיתי וללא הסתרה.
הדר נמיר נולדה בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני ט', ושירתה בצבא כמדריכת חובשים.
עבדה בארגוני זכויות אדם ובארגוני נשים, ביניהם מרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ובזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות.
משנת 1996 ועד 2010 עבדה באגודה לזכויות האזרח בישראל כרכזת פניות ציבור בסניף תל אביב, ובשנים 2008–2010 כרכזת פניות הציבור הארצית של האגודה.
כיום היא עובדת במוקד לאזרחים ותיקים של המשרד לשוויון חברתי, בתפקיד רכזת תחום עושק אזרחים ותיקים.
בתחילת שנות ה-20 לחייה הצטרפה הדר נמיר לאגודה לשמירת זכויות הפרט (כיום - אגודת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרס).
משנת 1982 הייתה פעילה בקו הלבן של האגודה - קו שנועד לתת תמיכה וסיוע להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרס באופן אנונימי ודיסקרטי.
התנדבותה בקו, במשך כ-20 שנה, כללה מתן סיוע אישי לפונים, ניהול אדמיניסטרטיבי, הנחיית קורסי הכשרה למתנדבי הקו ואימון מדריכים.
פעלה גם בקו המידע הירושלמי ובקו המידע של קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית).
בשנים 1982–1992 ריכזה את שירות ההרצאות של האגודה לשמירת זכויות הפרט (כיום חוש"ן - חינוך ושינוי), שנועד לשנות את התפיסה הציבורית בנושא נטייה מינית, והשתתפה במאות הרצאות.
בשנים 1984–1986 הייתה שותפה בפעילות להתארגנות לסבית, ששימשה לאחר מכן כבסיס להקמת ארגון קל"ף.
ב-1988, יחד עם מרק טננבאום וג'ויס סאלא, הקימה את "עוצמה" - הזרוע הפוליטית של האגודה לשמירת זכויות הפרט, ושימשה בה כדוברת.
במסגרת פעילותה זו הייתה נמיר אחת הלסביות הראשונות שהעזו ונחשפו בתקשורת הכתובה והאלקטרונית, תחילה בשם בדוי ("עדי בודנברוק") ולאחר מכן בשמה האמיתי וללא הסתרה.
"עוצמה" פעלה בכנסת ובתקשורת לשוויון זכויות להומואים ולסביות, ושינתה את פני החברה ההומו-לסבית ואת יחס החברה הסטרייטית אליה.
שינוי זה התבטא בעיקר במהפך תקשורתי, הן מבחינת היקף ההתייחסות להומואים וללסביות בתקשורת, והן מבחינת סגנון ההתייחסות.
"עוצמה" כוננה את "שבוע הגאווה" הראשון בישראל ב-1989 ואת הבאים אחריו, ואת אירוע הגאווה הראשון בחוצות, שהתקיים בתל אביב ב-1993. בשנת 1990 יזמה "עוצמה" תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, כך שיאסור גם על אפליה מטעמי נטייה מינית.
בעקבות פעילות לובי בכנסת, עבר התיקון לחוק בדצמבר 1991.
בשנים 1991-1987 הייתה הדר נמיר נציגת האגודה לשמירת זכויות הפרט בהנהלת ה-World Congress of Gay and Lesbian Jewish Organizations, והעבירה הרצאות וסדנאות בכנסים בינלאומיים.
החל מ-1988 עסקה בפעילות לגיוס כספים, שבשיאה השגת התרומה לקניית בית האגודה ברח' נחמני בתל אביב, וגיוס 25,000 דולר בארצות הברית לשיפוצו.
בשנים 1990–1994 נמנתה על צוות הכותבים של "נתיב נוסף", כתב עת שפרסמה האגודה לשמירת זכויות הפרט.
ב-1992 יסדה את הקבוצות הראשונות של צעירים וצעירות הומואים ולסביות (בהמשך התפתח מקבוצות אלה ארגון הנוער הגאה "איגי").
באותה שנה גייסה את חברת הכנסת יעל דיין לפעילות למען הקהילה הגאה.
כתוצאה מכך הקימה דיין בתוך הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת את ועדת המשנה למניעת אפליה בשל נטייה מינית, ומאז נשארה תומכת פעילה ונאמנה של הקהילה הגאה.
ב-1993 הייתה הדר נמיר ממארגנות הכנס הראשון בכנסת שעסק בזכויות ההומואים והלסביות, בחסותה של יעל דיין.
אירוע זה היה לאבן דרך בתהליך ההכרה בזכויות הקהילה הגאה בישראל, וזכור במיוחד בשל יציאתו הפומבית מהארון של פרופ' עוזי אבן.
באותה שנה הייתה נמיר שותפה בפעילות לשינוי פקודות מטכ"ל, כך שלא יפלו לרעה חיילים וחיילות בשל נטייתם המינית.
במקביל לפעילותה באגודה לשמירת זכויות הפרט הייתה הדר נמיר פעילה מרכזית ובולטת בארגון הלסבי-פמיניסטי "קל"ף".
שנים רבות הייתה חברה בוועד קל"ף ובוועדת הביקורת, ותקופה מסוימת שימשה כדוברת הארגון.
ב-1998 הנהיגה הדר נמיר, יחד עם אנשים ונשים נוספים, את ההפגנה הספונטנית באירועי הוויגסטוק, שזכתה מאוחר יותר לכינוי "הסטונוול הישראלי".
ההפגנה החלה לאחר שהמשטרה ביקשה לסיים את האירוע בטענה של הפרעה לשכנים, והתפתחה למפגן כוח של הקהילה הגאה, שכלל צעדה ברחובות העיר וחסימת כבישים.
הדר נמיר חברה בקהילת "בשלה".
הדר רובינשטיין-רבינוביץ' (נולדה ב-11 באפריל 1967) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה שהשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) במדי נבחרת ישראל.
היא החזיקה בשיא הישראלי בשישה משחים בו זמנית, במשחי החופשי ובמשחי הפרפר.
בעלת 3 מדליות זהב ומדליה אחת מכסף מהמכביה.
נחשבת לאחת השחייניות הטובות ביותר של ישראל בכל הזמנים.
הדר רובינשטיין נולדה בפתח תקווה וגדלה בקריית אונו הוא למדה בתיכון בן צבי בעיר מגוריה והתאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו, בהדרכת אורי קליינמן.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1980 בהיותה רק בת 13 ו-4 חודשים, זכתה רובינשטיין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:27.90 דקות, שיפור לשיא של ליאור בירקאן (2:27.99 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981 זכתה רובינשטיין במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:05.01 דקות ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:24.27 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, יחד עם בירקאן, רבקה פרידלנדר, ועופרה מוניוז בשיא ישראלי חדש של 4:43.36 דקות, כששחתה את סגנון הפרפר.
נוסף לכך, היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם האחיות מוניוז (תמי ועופרה) ובירקאן בשיא ישראלי חדש של 4:39.86 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה רובינשטיין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:04.83 דקות, לפני בירקאן שגם היא שיפרה את השיא הישראלי (1:04.98 דקות), ובכך הייתה לשחיינית הראשונה שירדה במשחה זה מתחת ל-1:05 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 9 שנים.
נוסף לכך, היא זכתה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.30 דקות, אחרי מוניוז (1:00.90 דקות) ופבי סקלירובסקי מהפועל תל אביב (1:01.85 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:34.08 דקות, אחרי בירקאן שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:27.87 דקות ואיה קופילביץ מהפועל גש"ם (2:29.23 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 זכתה רובינשטיין ב-6 מדליות זהב תוך כדי קביעת 3 שיאים ישראלים.
היא זכתה בתואר השחיינית המצטיינת של האליפות גם בזכות התוצאה האיכותית באליפות.
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי 1983 השתתפה רובינשטיין ב-7 משחים זכתה ב-4 מדליות וקבעה 4 שיאים ישראלים.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 9:06.99 דקות, כשבמהלכו היא שיפרה במשחה ל-400 מטר חופשי את השיא הישראלי בתוצאה של 4:30.89 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:00.76 דקות, שיפור לשיאה של מוניוז, במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:39.12 דקות, ביחד עם בירקאן, נוגה ויזל, ורותם גרטל ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.30 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בדרמשטאדט, גרמניה קבעה רובינשטיין במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:21.78 דקות.
בספטמבר אותה שנה נסעה רובינשטיין עם מאמנה ומשפחתו, למישן ויאחו בקליפורניה על מנת, להתאמן לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) לצדו של מאמן נבחרת ארצות הברית מארק שוברט.
בתחרות רב אומות בשחייה שנערכה בקיאסו, שווייץ ביוני 1984 קבעה רובינשטיין במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:28.33 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקארדיף, ספרד ביולי אותה שנה זכתה רובינשטיין בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 9:03.17 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:19.55 דקות, שהיווה את הקריטריון האולימפי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיימה רובינשטיין במקום ה-26 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.32 דקות, במקום ה-21 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:34.95 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.78 דקות.
הדר קליינמן (נולדה ב-2 במרץ 1970) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
התמחתה בסגנון מעורב אישי ובמשחים למרחקים ארוכים בסגנון חופשי.
הדר קליינמן התאמנה בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכתו של אביה, אורי קליינמן.
כבר בהיותה שחיינית צעירה היא שיפרה עשרות שיאי ישראל לגילאים במשחים ובסגנונות שונים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 בהיותה רק בת 12, זכתה קליינמן ב-3 מדליות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 ו-13 בתוצאה של 4:48.32 דקות, אחרי הדר רובינשטיין שקבעה שיא ישראלי חדש של 4:31.37 דקות, ולפני דנה סער מהפועל גלבוע (4:51.66 דקות).
שתי מדליות ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55.36 דקות, אחרי רובינשטיין שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:14.12 דקות ועירית גלוסקינוס מהפועל ימק"א ירושלים (9:54.24 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:33.34 דקות, אחרי רובינשטיין (2:27.63 דקות) ואיה קופילביץ מהפועל גש"ם (2:32.93 דקות).
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי 1983 סיימה קליינמן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.71 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה, זכתה קליינמן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:29.70 דקות, אחרי רובינשטיין (2:25.13 דקות) ולפני קרן סדן מהפועל עמק הירדן (2:31.75 דקות).
בספטמבר אותה שנה נסעה קליינמן עם משפחתה וחברתה לאגודה הדר רובינשטיין, למישן ויאחו בקליפורניה על מנת, שאביה המאמן יכין את רובינשטיין לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) לצדו של מאמן נבחרת ארצות הברית מארק שוברט.
בתחרות רב אומות לנוער שנערכה בקיאסו, שווייץ ב-23 ביוני 1984 קבעה קליינמן במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 5:08.33 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-8 שנים ונשבר על ידי קרן רגאל (5:05.89 דקות)
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכתה קליינמן ב-6 מדליות זהב אישיות והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות.
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה ביולי 1985 זכתה קליינמן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 15 ו-16 בתוצאה של 2:19.80 דקות.
קליינמן היא במאית דוקו ומלמדת קולנוע נוער במצוקה.
הדר מרקס (נולדה ב-13 ביוני 1985) היא שדרנית רדיו וקריינית פרסומות ישראלית, המשדרת בתחנת הרדיו גלגלצ.
בעבר שידרה ברדיו תל אביב.
מרקס נולדה וגדלה במושב פארן שבערבה.
עברה ליישוב הקהילתי להבים, כדי ללמוד במגמת התקשורת בכפר הנוער "אשל הנשיא" שבנגב.
מרקס עברה קורס קריינות והוכשרה להנחות תוכנית צעירים ברדיו אשל הנשיא.
בשירותה הצבאי התקבלה לגלי צה"ל, ושירתה כקריינית.
הנחתה את הגרסה המלאה של "אחד אחד", מצעד הפזמונים השבועי של גלגלצ, וכן תוכנית משלה בשם "סינגלס", במשך 4 שנים.
לאחר פרישתו של עמרי רונן מגלגלצ עברה מרקס לשדר את תוכנית "הבחירות", המשודרת בשעות הצהריים ואת המצעד "אחד אחד".
בשנת 2008 זכתה מרקס בפרס "תגלית לדור הבא" של הרדיו הישראלי.
במאי 2011 מרקס עזבה את גלי צה"ל לאחר שמונה שנים, ועברה לרדיו תל אביב שם הגישה תוכנית מוזיקה ובידור יומית וקבלה תפקידים נוספים בתחומי הניו מדיה, התוכן והמוזיקה.
ב-19 במאי הגישה את תוכניתה האחרונה בגלגלצ עד שובה לתחנה בשנת 2016.
בינואר 2016 שבה מרקס לגלגלצ לתוכנית "מדינה בדרך", אליה צורף להגשה בני כבודי כמגיש נוסף לצידה של הדר.
המשודרת כל בוקר בשעות 07:00–10:00. מרקס משדרת את התוכנית בימים א'–ד', ורואי שריקי משדר אותה ביום ה'.בשנת 2022 הדר השתתפה בתוכנית "מחוברים".
בחודש פברואר 2024 שיתפה כי נתגלה בבטנה גידול שפיר בגודל 8 ס"מ.
בחודש נובמבר 2024 זכתה מרקס בפרס הרדיו של אגודת העיתונאים בת"א (הוענקו בסימן "משדרים מלחמה") על תוכנית המוזיקה הטובה ביותר לתוכנית הרדיו אותה היא מגישה "מדינה בדרך".
עוד בחודש נובמבר התנצלה מרקס לאחר ששודר שירה של הזמרת אנה זק בטענה כי היא אינה מרגישה בנוח עם שידור השיר, במשתמע עקב תוכנו השיטחי של השיר.
בשנת 2025 הנחתה יחד עם גיא זו-ארץ את טקס 120 החיילים מצטייני הנשיא, שהתקיים בבית הנשיא בירושלים, בבוקר יום העצמאות.
מרקס גרושה ואם לשלושה ילדים.
הדר קמחי (נולד ב-10 באפריל 1929) הוא תת-אלוף בדימוס, אשר עשה את שירותו בחיל הים.
שירת כסגן מפקד חיל הים, ולאחר פרישתו מצה"ל שימש מנהל בחברות בולטות במשק הישראלי.
קמחי החל את דרכו בגדוד 13 בחטיבת גולני, בפיקודו של אברהם יפה, שירת בפלוגה ג שהשתתפה בקרב על כוכב הירדן, שבו נהרגו 29 עיראקים ויתר הכוח נס אל עבר בקעת הירדן.
לאחר השירות בחטיבת גולני עבר לשייטת 13 והתקדם בה עד תפקיד סגן מפקד היחידה.
עבר השתלמות צוללות בצרפת, ובשנת 1960 קלט את הצוללת אח"י רהב והיה מפקדה הראשון.
לאחר מכן בשנת 1962 פיקד על המשחתת אח"י חיפה, ובשנת 1964 על שייטת הצוללות.
בשנת 1968 התמנה למפקד שייטת ספינות הטילים, פיקד על חילוץ ספינות שרבורג במבצע נועה, ובנה את תורת הקרב לספינות הסער.
באוגוסט 1973 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בלונדון.
ב-1976, לאחר שלא מונה למפקד חיל הים, פרש מצה"ל.
עם שחרורו מצה"ל התמנה למנהל נמל אשדוד, ולאחר מכן לסמנכ"ל תפעול במועצה לשיווק פרי הדר ומנהל חטיבת ההלבשה בחברת אתא.
בשירות מילואים סייע בחיפוש אחרי שרידי הצוללת דקר, וריכז צוות חשיבה וביקורת מבצעית עבור מפקד חיל הים.
הוריו של הדר, דב מילר, שעלה מאוקראינה, ובלה, שעלתה מפולין, נפגשו במסגרת גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור בתל יוסף.
לאחר הפילוג בגדוד העבודה עברו לקיבוץ עין חרוד ודב התרכז בעבודה בפרדס התפוזים, שהיה באותה עת גידול מרכזי בארץ ישראל.
את שם המשפחה הם בחרו לעברת ל"קמחי" (פירוש השם "מילר" הוא טוחן).
בעין חרוד נולדו לזוג שלושה ילדים: הבכורה תחיה, נישאה לחיים גיארי ובתחילת שנות ה-70 ריכזה את מפעל ההתנדבות של התנועה הקיבוצית.
בשנת 1929, נולד הדר, ואחריו יוחאי, לימים מהנדס חקלאי של הקיבוץ.
בקיץ 1946 נערך בנווה ים קורס ימאות במסגרת הפלוגה הימית של "הפועל".
זאב פריד, מפקד הקורס, קיבל הנחיה להוציא מפרשית למפגש עם ספינת מפרש שיצאה ממצרים ללבנון ועליה, בנוסף לתוצרת חקלאית, משפחת עולים.
קמחי וחבריו השתתפו במבצע העפלה זה עוד טרם היותם בני 17.
בסוף קיץ 1947 גויס קמחי למחלקה במסגרת "ההגנה", שהורכבה מבני הקיבוצים עין חרוד ותל יוסף.
המחלקה עסקה בביטחון שוטף באזור עמק יזרעאל.
בפרוץ הקרבות עם הכוחות הערביים בפיקודו של פאוזי קאוקג'י ליד משמר העמק, נשלחה המחלקה לג'וערה כתגבורת לגדוד הראשון של הפלמ"ח, שבלם את הכוחות הערביים באזור.
סגן מפקד הגדוד הראשון, אסף שמחוני, בעצמו מתל יוסף, הכיר אישית את האנשים, קיבל את פני המחלקה, הציג את המצב בשטח, ושילב את המחלקה בפעילות הגדוד.
לאחר שכוחות קאוקג'י הפסידו ונסוגו מהשטח, שולבה המחלקה, וקמחי בתוכה, בניסיון של הגדוד הראשון לכבוש את הכפר זרעין, היום קיבוץ יזרעאל.
הכפר החזיק בשליטה על כביש העמק בין עפולה לכפר יחזקאל.
הגדוד הראשון של הפלמ"ח המשיך משם לגליל, לפעילות באזור מלכיה, והמחלקה מעין-חרוד חזרה לפעילות בעמק יזרעאל וצורפה למסגרת גדוד 13 של חטיבת גולני.
במסגרת גדוד 13 השתתף קמחי בכיבוש בית שאן, בקרב בכוכב הירדן (שם נפגע מכדור בכתף וחזר לגדוד לאחר כ-5 שבועות), בלחימה נגד כוחות קאוקג'י בחבל תענך (בכפרים סנדלה ומוקייבלה) ובכיבוש נצרת.
משם עבר קמחי, יחד עם יוצאי אגודות ימיות אחרים שנאספו משורות הצבא, לחיל הים שזה עתה הוקם.
קמחי שירת בארבעת סוגי היחידות בחיל הים: שייטת 13, שייטת הצוללות, שייטת המשחתות ושייטת ספינות הטילים.
קמחי עם חברו אמיר פרג הועברו לקיסריה כמדריכים לימאות.
יוסף דרור הביא מאיטליה מכשירי צלילה בחמצן והחלו ללמוד צלילה.
דרור נשלח לפעילות באירופה ואף נכלא שם.
הבסיס בקיסריה בו היו הימאים והבסיס ביפו בו היו מפעילי סירות הנפץ אוחדו על ידי יוחאי בן נון לשייטת 13, וקמחי נעשה המדריך הראשי לענייני צלילה.
עם התבססות השייטת בעתלית הגיע הרמטכ"ל יגאל ידין לביקור.
הצגת היכולת של הצוללים ואנשי הסירות הרשימה את הרמטכ"ל, אך הסתבר שהגיע לשייטת כדי לוודא שלא מוקם בה פלמ"ח חדש.
מהסבריו של יוסף דרור על סגנון היחידה והרוח שצריכה לפעם בלוחמים, השתכנע שסכנה כזו אכן קיימת, וכדי למנוע אותה שלח את בן-נון ללימודים בארצות הברית ואת דרור שלח לקיבוצו מעגן מיכאל.
למפקד שייטת 13 מונה יצחק רהב, שחצי שנה מאוחר יותר הטיל על קמחי, שהועלה לדרגת סרן, אחריות גם על בית הספר לצלילה.
שנה מאוחר יותר נמסר הפיקוד על השייטת ליעקב עציון וקמחי מונה לסגן מפקד בדרגת רב-סרן.
בשנת 1954 למד קמחי במחזור הראשון של קורס פיקוד ומטה.
הקורס, בפיקוד אלכס שור ויעקב עציון, נערך בבה"ד חיל הים.
מסלול ההכשרה של לוחמי שייטת 13 כלל אז קורס מפקדי כיתות שנערך בג'וערה יחד עם הצנחנים.
חניכי שייטת 13 בקורס המ"כים הוצנחו במלחמת סיני עם כל הקורס בכוח לכיבוש מערב סיני ושדות הנפט בראס סודר ובאבו זנימה.
קמחי צורף לכוח הנדסה יחד עם יצחק יעקב ("יאצה"), שסיירו במרחב סיני להכין חסימות כבישים.
בשנת 1957 הסכים האלוף שמואל טנקוס לדבריו של יוסף דרור ואישר גיבוש קבוצה בארץ ללימודי צרפתית.
המטרה הייתה להפעיל צוללות גרמניות שהושקעו בים על ידי צוותיהם.
ב-1958 יצאה הקבוצה לטולון, ולאחר הכשרה פוזרו בצוללות צרפתיות.
קמחי צורף לצוללת מדגם "AURORE" והפליג בה מספר שבועות.
לאחר אפיזודה קצרה בצרפת התברר לחיל הים חוסר התוחלת להנצלת צוללות גרמניות.
הגרמנים אמנם הסכימו למהלך, אך הכשרת צוללות ששהו זמן רב מלאות במים לא הייתה פשוטה ולא היה ניתן לסמוך על אמינותן.
בזכותו של שמעון פרס שהשתכנע ושכנע נרכשו שתי צוללות מדגם S בבריטניה.
הבריטים לא הכירו בקורס הצרפתי, חייבו העברת קורס צוללן בסיסי לכל אנשי הצוות, ולא סמכו על שום ניסיון קודם.
בין הצי הצרפתי לבריטי היה הבדל בסגנון ההפעלה של הצוללות.
הסגנון הבריטי כלל פקודות ברורות בנוסח אחיד, חזרה על הפקודה, דיווח ביצוע, דיווח גמר ביצוע ולבסוף אישור.
לאחר שעבר קורס צוללן בהצלחה, צורף קמחי לקורס מפקדי צוללות של הצי הבריטי, המיועד לזרים, ועבר ארבעה חודשים יחד עם חמישה נורווגים.
שפת הקורס הייתה אנגלית אך קמחי שם לב שבמקרה של לחץ היו הנורווגים עוברים לשפת אימם.
מכך הגיע למסקנה שנוהלי הצוללת חייבים להיות בעברית.
ב-1960 קלט כמפקד את הצוללת אח"י רהב (צ-73) והביא אותה לישראל.
נמל טולון שימש כנמל מעבר, ושם, ביוזמת הנספח הצבאי הישראלי, תואמה לצוללת השתתפות בתרגיל נאט"ו.
קמחי ידע ש כמאמרו של האדמירל ואיש ההגות האמריקאי אלפרד תייר מהן.
צוות אח"י רהב היה זקוק עוד לאימונים רבים כדי לקחת חלק בתרגיל רב משתתפים כזה, וסירב באדיבות להצעה.
עם הגעת אח"י רהב לישראל חולקו לצוותה אותות הצוללן, וקמחי קיבל את אות מספר 3.
סגנון התפעול הבריטי אומץ על ידי הישראלים.
נוהלי תפעול הצוללת כללו הרבה דיבורים ביחד ונרכשה מיומנות כמו שמיעת מנגינה ידועה.
קמחי זכר את הנורווגים והסיק שכאשר יקרה שינוי או תקלה יחזרו הישראלים לשפת האם, ולכן בשלב מוקדם החלו לתרגם את הנהלים לעברית.
בחודשים הראשונים להפעלת הצוללת התייחסו למצב צלילה כמצב עמדות קרב.
גם כאשר תורגל מצב משמרת הייתה המשמרת השנייה בכוננות מאחורי המשמרת המתפקדת.
בשנת 1961 יצא כוח חיל הים שכלל שתי משחתות והצוללת אח"י רהב (צ-73) לביקור בנמל נאפולי.
הצוללת נקשרה לאורך המשחתת אח"י חיפה, והצוותים יצאו לחופשת חוף.
החלה רוח וגלים בתוך הנמל, ואח"י רהב החלה לחבוט באח"י חיפה.
מפקד המשחתת יהודה בן-צור דרש מקמחי להרחיק את הצוללת, אך רוב הצוות היה בחופשת חוף.
לאחר שעה מתוחה נמצא לאח"י רהב מקום אחר.
פיקוד על משחתת אח"י חיפה
ב-1962 סיים קמחי את הפיקוד על אח"י רהב והחליף את בן-צור כמפקד אח"י חיפה (ק-38).
בתקופה זאת הרחיב את ידיעותיו הימיות בתפעול אונייה גדולה ולמד את פרטי הקרב בו נשבתה איברהים אל אוול.
המסקנה שלו הייתה שלמשחתות הישראליות הייתה חסרה תורת קרב, ולכן לא ידעו איך מפעילים את הנשק במשותף בריכוז מאמץ נגד האויב.
מסקנה זאת לא הייתה חדשה בשבילו כי עוד בשירות בחטיבת גולני הבין שאנשים עם נשק שאינם יודעים לפעול יחד אינם מועילים הרבה.
שרת החוץ גולדה מאיר ניהלה מדיניות של קירוב וסיוע למדינות אפריקה.
הקשר עם אתיופיה היה עמוק והקיסר היילה סילאסי בילה את שנות גלותו בירושלים.
כמפקד אח"י חיפה (ק-38) נקרא קמחי למפקד חיל הים יוחאי בן נון וללא התראה נשלח באותו יום לאתיופיה.
שם עשה ארבעה חודשים ובנה תוכנית להקמת משמר חופים אתיופי שיתבסס על נמל אסאב.
תקופת השהייה שתוכננה לשבועיים התארכה והפיקוד על אח"י חיפה (ק-38) הועבר רשמית לרס"ן מנשה ליפשיץ.
ב-1964 מונה קמחי למפקד שייטת הצוללות.
בתקופת פיקודו נרכשו מהבריטים שלוש צוללות מסדרה T: אח"י לויתן (צ-75), אח"י דקר (צ-77) ואח"י דולפין (צ-79).
הבעיה העיקרית שעמדה בפניו הייתה הצורך ברצף של צוללות פעילות.
שתי הצוללות מהדור הראשון של חיל הים דגם S, אח"י תנין ואח"י רהב, עמדו לסיים תוך כשנתיים את חייהן המבצעיים.
היחסים הרגישים של הגרמנים מול ישראל והערבים באותה תקופה לא אפשרו סגירת עסקת צוללות עם ישראל.
בנייה במדינה אחרת היא פרויקט שיימשך לפחות 5–6 שנים ויותר מרגע שיוחלט לצאת לחיפושים בכיוון.
קמחי הציג למפקד החיל האלוף יוחאי בן-נון את התחזית המצביעה על כך שחיל הים יישאר ללא צוללות למשך שנים, ומצב זה עלול לסגור את הגולל על נושא הצוללות בחיל הים.
הוא העלה הצעה לפנות לאנגלים לרכישת הצוללות מסדרת T משופרות שיחליפו את צוללות ה-S שמסיימות את תפקידן.
להמשיך לחלום ולדחוף לכיוון צוללות חדישות וחדשות ללא לחץ של אובדן השייטת.
השיפור שנעשה בצוללות ה-T היה מתן צורה הידרו דינמית לצוללת כדי שתהיה שקטה מתחת למים ומהירה יותר, במחיר הורדת התותח מסיפון הצוללת, הארכת הצוללת כדי להוסיף לה מֵכל מצברים ראשי נוסף שייתן יותר כוח חשמלי שמשמעותו מהירות תת-מימית גבוהה יותר ופרק זמן ארוך יותר בצלילה ללא טעינה.
קמחי הצליח לשכנע את בן-נון לראות בצוללות מסדרה T משופרות גישור מתאים וריאלי לעתיד כוח הצוללות בחיל הים.
עמדה זו הוצגה בדיון שהתקיים אצל סגן שר הביטחון שמעון פרס בנוכחות הרמטכ"ל יצחק רבין ומנכ"ל משרד הביטחון משה קשתי.
קמחי נכח בדיון הטעון הזה בו מצד אחד פרס מצדד בעמדתו של בן-נון ורבין לוחץ להגדיל את כוח השריון בצה"ל ומעדיף רכש של פלוגת טנקים על רכש של שתי צוללות.
סיכום הדיון היה מעין פשרה שאמרה: רכישת שתי הצוללות מהאנגלים מותנית בכך שהן תימכרנה במחיר גריטה (מחיר מקובל באנגליה לכלי שיט שמסיימים את חייהם המבצעיים).
בידיעה שלרכישת הצוללות יתווסף בהמשך מחיר השיפוץ באנגליה.
מיד ביציאה מהדיון הורה מפקד החיל לקמחי לצאת לאנגליה ולארגן ביקור רשמי ופגישות עם ראשי הצי: האדמירל הראשון, השני וראש המודיעין של הצי.
ולחתום את הביקור בקוקטייל משותף של ראשי הצי עם אנשי הנספחות הצבאית של ישראל בלונדון.
קמחי ארגן וליווה את בן-נון בכל הפגישות ובארוחות.
יוחאי בן-נון הרשים את שומעיו, הציג בכישרון מערכת יחסים רחבה בה שני הצדדים זוכים שהתקבלה בחיוב.
ההסכמה הבריטית למכירת שתי צוללות T במחירי גריטה, נעשה כמובן מאליו.
בקוקטייל שסיכם את הביקור של בן-נון בנוכחות הנספח הצבאי של ישראל בלונדון, ראש משלחת משרד הביטחון, השגריר וקצינים מהמשלחת איחל האדמירל האנגלי פעילות מקושרת הדדית בין הציים ואיחל לשתי צוללות ה-T המשך פעילות ים בטוחה בצי הישראלי.
כך התממש המשך לשייטת הצוללות.
כעת נעשתה שייטת הצוללות לכוורת הכנות והוצאת צוותים לקבלת הצוללות באנגליה.
בהמשך נרכשה צוללת שלישית אח"י דולפין לשיפוץ בישראל.
בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים נעשו מאמצים להביא לארץ את הצוללת אח"י לווייתן מבריטניה.
קמחי הצטרף להפלגה ועל כן לא נמצא בארץ באותה עת.
בחודש יולי 1967 נוצר בחיל הים צורך דחוף לקצין בכיר שיפקד על זירת ים סוף שמפקדתה נמצאה במעגן אבו זנימה.
מפקד חיל הים שלמה אראל הטיל את המשימה על הדר קמחי שמילא את התפקיד במשך כחודשיים בנוסף לתפקידו כמפקד שייטת הצוללות.
בינואר 1968 יצא לבריטניה לשלח את הצוללת "דקר" לדרכה לישראל, אך זו לא הגיעה.
מאז ליווה קמחי ואף ניהל את פעילות החיפושים אחרי ה"דקר" במשך השנים.
המפגש הראשון של קמחי עם ספינות הסער היה בהשתתפותו בהשקת אח"י מבטח ב-11 באפריל 1967. בהמשך השנה נעשה מפגש בתעלה האנגלית בין הצוללת אח"י לויתן שיצאה מנמל פורטסמות', שבה הפליג, עם אח"י מבטח שיצאה משרבורג.
ב-1968 היה קמחי מיועד לשנת השתלמות במכללה האמריקאית לפיקוד, אך סבב הפיקוד בחיל הים התקיים מוקדם יותר מהמתוכנן ואברהם בוצר, מפקד החיל הנכנס, לקח את בנימין תלם לסגנו ובמקומו מינה את קמחי למפקד שייטת ספינות הטילים.
קמחי שכבר ארז מזוודות לכיוון ארצות הברית פרק אותן בשרבורג.
העיתוי היה בשלבים המרכזיים של תהליך בניין הכוח "ספינות סער" שיוזם, גובש ויושם בחיל הים עוד מתחילת שנות ה-60. השייטת נמצאת בצמיחה מהירה ל-12 ספינות.
הספינות הראשונות שהגיעו לישראל החלו באימונים כפלגת ספינות תותחים.
בספינות הפלגה השנייה החלה הרכבת מערכות הטילים.
החלו להתגבש נוהלי ירי הטילים וההגנה נגד טילים.
קמחי הבין שכדי למצות את היכולת ההתקפית יש צורך בריכוז מאמץ שיושג בהתנהלות ברורה לכל שלבי הקרב, יזם ובנה את תורת הקרב לספינות הסער.
עיקרי התורה היו השלבים בהתנהלות הקרב ומהן הדרישות מכל כלי שיט בשיתוף פעולה להיערכות והפעלה בו זמנית של הכוח על האויב.
בבניית תורת הקרב חיפש קמחי דרך מושכלת להתמודד מול הפער בטווח הטילים בו היו מערכות גבריאל הישראליות בחיסרון לעומת טילי סטיקס, בשימוש הצי המצרי והסורי.
תורת הקרב שפותחה, תורגלה והוטמעה עד ששימשה שפה אחידה בין מפקדי ספינות הטילים במלחמת יום הכיפורים.
עיקרי תורת הקרב תקפים בשייטת ספינות הטילים עד היום.
בתחילת שנת 1969 עבר קמחי לישראל ובתמיכה פעילה של מפקד חיל הים אברהם בוצר ויחד עם מפקדי הפלגות משה טבק, שבתאי לוי ועזרא קדם גובש סגנון המנהיגות של מפקד ספינת טילים כמקצוען ולוחם.
על המפקד להיות בקיא בתפעול ספינה ובתורת הקרב, לתת דוגמה אישית ולתת תשומת לב לצוות שימלא את הדרישות ויקבל את המגיע.
מפקד השייטת מציע את המיועדים לפיקוד להסכמת מפקד חיל הים.
הם עוברים התמחות בצמוד למפקדים ותיקים והסמכתם מותנית במעבר מבחן עיוני ומעשי.
הדוקטרינה בחיל הים גורסת פיקוד מלפנים.
המפקד בים פועל לפי תוכנית מוקדמת ולפי עקרונות מקובלים.
רק הוא מוסמך לקבוע אם הים לא מאפשר ביצוע ועליו לשנות תוכנית למען בטיחות הצוות.
זו דוקטרינה שונה מצורת השליטה בחיל האוויר ומתהליך הפיקוד ביבשה.
מעבר חיל הים ממספר אוניות גדולות בפיקוד קצינים בכירים ומנוסים להפעלת ספינות קטנות בכמות גדולה חייבה בניית יכולת פיקוד לקצינים צעירים יחסית.
על מפקד החיל אברהם בוצר וסגנו בנימין תלם הייתה דוקטרינת הפיקוד מלפנים מקובלת, אף על פי שלא תמיד הייתה לכך הסכמה מהמטכ"ל.
הכלי העיקרי בו השתמש קמחי לפיתוח והטמעת תורת הקרב וגם לבנית דמות המפקד בים היה "התחקיר השייטתי".
לאחר אימונים או מבצעים היו מתכנסים מפקדי הספינות ומציגים את מהלך האירועים.
תחקיר כזה שנעשה בצורה נכונה תורם רבות להתקדמות.
הצפיות מקציני השייטת היו שלא ימצאו תירוצים להצדיק עצמם אלא יציגו דברים כהוויתם.
הדגש היה על איתור בעיות, טעויות ושגיאות ופתרונן כדי שלא יחזרו עליהן בעתיד.
מחצית ספינות השייטת היו עדיין בבנייה בשרבורג.
הפעילות דרשה את נוכחותו של קמחי בישראל ובצרפת.
במהלך מלחמת ששת הימים הטיל שרל דה גול אמברגו על יצוא נשק מצרפת לישראל.
שיתוף הפעולה של מספנת אמיו בה נבנו הספינות היה מלא, אך שחרור כל ספינה חייב תהליכים מול שלטונות המכס והנמל והיה כרוך במתח רב.
באותה תקופה נלחמה ישראל במלחמת ההתשה מול מצרים ומול המחבלים הפלסטינים שהתבססו בלבנון.
לאחר שספינות הסער השתתפו ב-28 בדצמבר 1968 במבצע תשורה בשדה התעופה בביירות הרחיבה ממשלת צרפת את האמברגו לכלול גם את הספינות בשרבורג.
הספינה השישית, אח"י עכו, הייתה אותה עת בדרך ואח"י סער יצאה באופן מיידי, אף על פי שלא הייתה מוכנה עדיין.
חמש ספינות בתהליכי בנייה נשארו בשרבורג.
בשלהי 1969 יצא קמחי שוב לצרפת ופיקד על יציאת ספינות שרבורג לישראל במבצע נועה.
תכנון החילוץ נעשה ביזמתו של אברהם בוצר ובסיוע של ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון.
קמחי נדרש להחלטה לגבי העיתוי של היציאה.
הדרך עברה את מפרץ ביסקאיה הידוע בסערות החזקות שבו וספינות הסער היו קטנות.
היה ברור שבניגוד להפלגות קודמות, הפעם אין נמל מבטחים ואין דרך חזרה.
ביום המיועד מזג האוויר היה סוער, אך קמחי העריך שהסערה נחלשת ופקד על יציאה.
המערך שהוכן לתדלוק בדרך פעל, הספינות הגיעו לישראל ותהליך בניין הכוח נמשך לקראת מלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1971 עד 1973 היה ראש מחלקת ים (תפקיד שהוא למעשה גם ראש מטה וסגן מפקד חיל הים) תחת מפקדי חיל הים אברהם בוצר ובנימין תלם.
שנים אלו היו רוויות פעילות מבצעיות של מלחמת ההתשה עם מצרים כולל מבצע רביב - הפשיטה המשורינת בחוף מפרץ סואץ ופעילות ביטחון שוטף נגד מחבלים מהטרור הפלסטיני.
קמחי בילה לילות רבים בחפ"קים למבצעים השונים.
בחייל נעשה המשך בניין ספינות הסער וחימושן במערכות טילים ואמצעי התגוננות.
במקביל ריכז קמחי את הטיפול בנושאי אמל"ח והתארגנות.
עיסוק נוסף באותה עת היה העברת מפקדת חיל הים מחיפה לתל אביב לבנין במחנה הקריה בו היא ממוקמת עד היום.
מיקום המפקדה במחנה הקריה סייע לחיזוק החיבור עם צה"ל.
צוין כאחד הגורמים להצלחה במלחמת יום הכיפורים.
באוגוסט 1973 מונה קמחי לנספח צבאי בבריטניה ובסקנדינביה.
התפקיד כלל גם ראש משלחת משרד הביטחון באותן ארצות.
ניסיונו הצבאי של קמחי ואישיותו סייעו לו לקיים קשרים אישיים חיוביים, שאותם ידע לנצל מול מערכת ממוסדת עוינת לישראל.
בין הנושאים שנרכשו אז בבריטניה היו תחילת העבודה על צוללות גל, חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון, מושב מפלט ותצוגה עילית לטייסים.
כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים בשבת 6 באוקטובר 1973 הזדרזה ממשלת בריטניה להטיל אמברגו על משלוחים לאזור הלחימה, שלמעשה הופנה רק נגד ישראל.
המשמעות המיידית הייתה עצירת 'משלוח תרופות בשדה התעופה ממש וכ-7000 טון פגזים לטנקים שנמצאו במחסני הנמל מיועדים להעמסה למחרת באונייה ישראלית.
בהמשך המלחמה נעשתה התארגנות של חברות כמו מרקס אנד ספנסר (שנוהלה על ידי מרקוס זיו) מאנגליה ומאירופה לאספקת תרופות לישראל.
כאשר ביקש האלוף בנימין תלם לסיים את תפקידו היה קמחי הקצין הבכיר ביותר בחיל הים.
עם זאת הימצאותו מחוץ לישראל בעת מלחמת יום הכיפורים, לא סייעה לו בהתמודדות לתפקיד מפקד חיל הים.
ב-1976 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל עבר קמחי השתלמות למנהלים בכירים באוניברסיטת תל אביב.
בתום הקורס הוזמן על ידי יצחק רהב, מפקדו מתקופת שייטת 13 שמונה אותה שנה 1977 למנכ"ל רשות הנמלים, לנהל את נמל אשדוד.
הנמל היה בשלבי בנייה ובאותה שנה הסתיימה בניית רציף המכולות.
ועד העובדים בנמל היה חזק במיוחד ונתמך על ידי ההסתדרות.
חוסר הגיבוי של הממשלה נגד העובדים הביא בתחילת שנות ה-70 להתפטרותו של חיים לסקוב מתפקיד מנכ"ל הרשות.
תקופתו של המנהל הקודם, אל"ם (מיל) יצחק גזית, הייתה רצופה מריבות ועימותים עם יו"ר הוועד יהושע פרץ, והנמל היה משותק מדי פעם.
לעומת נמל חיפה, באשדוד לא עובדים בשבת והעיקרון נשמר.
בתחילת תפקידו היו בנמל 2,000 עובדים ובשנת 1980 מסר את התפקיד עם 900 עובדים.
חידוש הציוד ושיפור שיטות עבודה איפשר צמצום הוצאות מול פעילות גדלה.
המועצה לשיווק פרי הדר ואתא
מנמל אשדוד עבר קמחי לתפקיד סמנכ"ל תפעול במועצה לשיווק פרי הדר.
בשנים 1980–1983 ניהל קמחי את חטיבת ההלבשה בביח"ר אתא.
חברות התעשייה הביטחונית ראו לנצל את הידע והקשרים של קמחי והוא נעשה יועץ ימי, מספר שנים במסגרת חברת ייעוץ ולאחר מכן יועץ ימי עצמאי.
בעיקר עסק בהקמת מערכות לבקרת שיט בקרבת החופים.
מכשירי החישה מתוצרת החברות הישראליות נוצלו לפיקוח תנועת שיט בים, שמירה על זכויות מסחריות, בקרת דיג ומניעת הברחות.
הלקוחות היו בעיקר גורמי התעשייה הביטחונית בישראל ולעיתים גם לקוחות מחו"ל.
במסגרת עבודתו ייעץ מול פורטוגל, פנמה, פרו, סינגפור, טאיוואן, לטביה, אלבניה, יוון וספרד.
הדר רצון-רותם (נולדה ב-22 בפברואר 1978) היא שחקנית ישראלית.
נולדה בשם הדר רצון בירושלים.
בגיל שנתיים משפחתה עברה עמה להוד השרון.
למדה בתיכון הדרים במגמת תיאטרון.
עם סיום שירותה הצבאי עברה להתגורר במיאמי, ועבדה בקונסוליה הישראלית.
בגיל 23 חזרה לישראל ונרשמה לסדנת משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.
בתום הסדנה נרשמה לסדנה נוספת בהדרכת ששי סמוכה ותוך כדי כך נבחנה ללימודים מלאים בסטודיו.
במהלך לימודיה בסטודיו של יורם לוינשטיין 2003–2006, שיחקה בהצגות "להבה סודית" בתפקיד קטרין בבימויו של רוני מנדלסון; "קרום" בתפקיד טרודה בבימויו של אלברט כהן ובהצגה "עד 120" בתפקיד מיה בבימויה של אורלי רביניאן.
רצון שיחקה רק ב-3 הצגות במהלך השנה השלישית ללימודים מפני שכבר בתחילת השנה התקבלה לתיאטרון המדיטק בחולון להצגה "שמשון בר לשון" מאת שמואל הספרי ובבימויו, שם גילמה את כל התפקידים הנשיים.
וכן התקבלה להפקה הקנדית "מערת הקבורה של ישו" שם גילמה את מריה מגדלנה לצד רונית אלקבץ וסאלח בכרי, בבימויו של שמחה יעקובוביץ' ובהפקתו של ג'יימס קמרון.
במהלך תקופת לימודיה זכתה ב-4 מלגות.
בשנת 2004 זכתה במלגה מאת קרן התרבות אמריקה ישראל וב-2005 זכתה במלגות על שם שוש אביגל, עדי קמרי וחנוך לוין.
במחזור שלה למדו לירז אבני-סגל, נטע שפיגלמן, הילה סעדה, נועה קולר וורד פלדמן.
רצון השתתפה בסרטי הסטודנטים "פצצה מתקתקת" מאת עטר אופק ובבימויו, מכללת עמק הירדן; ובסרט "פה קבור הכלב" של שחר חדד, המכללה להוראת התיאטרון.
בשנת 2007 התקבלה להפקה אמריקאית "חקירה מעבר לקווים" (Rendition) בבימויו של גאווין הוד זוכה פרס אוסקר לסרטו "צוצי".
בסרט גילמה הדר את זוגתו של ג'ייק ג'ילנהול, לצד מריל סטריפ, אלן ארקין וריס וית'רספון ולצד השחקנים הישראלים יגאל נאור, ריימונד אמסלם ונאווה זיו.
באותה שנה גם שיחקה בהצגת הנוער "איזה נוער" מאת חגית רכבי ניקוליבסקי ובבימויה, שם גילמה תלמידה בחטיבת הביניים.
בשנת 2008 נקראה לשחק בתור בוגרת בסטודיו של יורם לוינשטיין בהצגה "טובים השניים" של ריי קוני בבימויו של רוני מנדלסון את תפקיד ג'ניפר, לצד תלמדי שנה ג'.
באותה שנה הקימה, עם 5 מחבריה לכיתה, קבוצת מערכונים בשם "יושבים שישה", אשר הופיעה מספר פעמים ב"צוותא" עם קטעים מקוריים.
בשנת 2009 השתתפה בהפקה הגרמנית "הנשמה שלך", סרט המבוסס על ספרה של בתיה גור, "רצח בבית לחם" בבימויו של פיטר קטגוביץ'.
היא גילמה את זוהרה בשארי לצד גאולה נוני, גבי עמרני, דביר בנדק, גלית גיאת ואחרים.
באותה השנה השתתפה בהפקה החרדית "דמעות של חול", מאת רכי אליאס ובבימויה, בתפקיד נסרין.
בשנת 2010 נקראה להיבחן בסטודיו של יורם לווינשטיין למחזמר של שנה ג "סיגל" מאת שלומי מוסקוביץ ובבימויו של צדי צרפתי.
המחזמר מספר על הרומן הסוער בין אריס סאן לעליזה עזיקרי במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. הדר רצון-רותם התקבלה לתפקיד הראשי ושיחקה לצידו של ארז רגב שגילם את אריס סאן.
בשל השירים הרבים במחזמר, עבדה הדר עם ריקי בוגטין, מורתה לפיתוח קול, במשך מספר חודשים.
המחזמר נחל הצלחה רבה בסטודיו ונרכש על ידי תיאטרון הבימה, רצון-רותם ורגב נשארו בתפקידים הראשיים לצד רותם אבוהב, גיא זוארץ, שלומי קוריאט וורד פלדמן.
בשנת 2011 גם התקבלה להצגה נוספת בתיאטרון הבימה "לא ביום ולא בלילה" של אברהם רז בבימויו של רועי הורוביץ.
בהצגה משחקת רצון-רותם לצדם של ליא קניג וארז רגב.