tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארבעה חדרי בעירה כל אחד הכילו שני דוודים מסוג M הפועלים בעוצמה של 600 PSI (4,137 קילו-פסקל; 42 קילוגרם-כוח לסמ"ר) עם טמפרטורת יציאה מקסימלית של מחמם-על של 850°F (454°C).
מנועי ההרחבה הכפולה מורכבים מטורבינת לחץ גבוה (HP) ומטורבינת לחץ נמוך (LP).
הקיטור מועבר תחילה דרך טורבינת HP המסתובבת במהירות של עד 2,100 סל"ד.
הקיטור, שהתרוקן במידה רבה בשלב זה, מועבר לאחר מכן דרך צינור גדול לטורבינת ה-LP.
עד שהוא מגיע לטורבינת ה-LP, לא נותר לה עוצמה של יותר מ-50 PSI (340 קילו-פסקל) של לחץ.
טורבינת ה-LP מגדילה את היעילות והכוח על ידי מיצוי האנרגיה הקטנה האחרונה מהקיטור.
לאחר היציאה מטורבינת ה-LP, אדי הפליטה עוברים למעבה ואז מוחזרים כמי הזנה לדוודים.
מים שאבדו בתהליך מוחלפים בשלושה מאיידים, שיכולים לייצר 60,000 גלונים ליום (3 ליטר לשנייה) של מים מתוקים.
לאחר שהדוודים התמלאו, המים המתוקים הנותרים מוזנים למערכות המים הניתנות לשתייה של הספינה לשתייה, מקלחות, רחיצת ידיים, בישול וכו'.
כל המשתנות וכל השירותים פרט לאחד בסדרת איווה נשטפו במי מלח על מנת לחסוך במים מתוקים.
הטורבינות, במיוחד טורבינת HP, יכלו להסתובב ב-2,000 סל"ד; הצירים שלהם מונעים דרך הילוך הפחתה המסובב את צירי המדחף במהירויות של עד 225 סל"ד, בהתאם למהירות הרצויה של הספינה.
אוניות הסדרה צוידו בארבעה מדחפים: הזוג החיצוני המורכב ממדחפים בעלי ארבעה להבים בקוטר 18.25 רגל (5.56 מ') והזוג הפנימי מורכב ממדחפים עם חמישה להבים בקוטר 17 רגל (5.18 מ').
עיצובי המדחף אומצו לאחר שבדיקות מוקדמות יותר קבעו כי חילוף המדחף גרם לירידה ביעילות במהירויות מעל 30 קשרים (56 קמ"ש).
שני גלי ההנע הפנימיים שוכנו בשכבות כדי להחליק את זרימת המים אל המדחפים ולשפר את החוזק המבני של הירכתיים.
לכל אחד מארבעת חדרי המנועים יש זוג גנרטורים טורבינות שירות של האונייה בהספק של 1,250 קילוואט (SSTG), המספקים לאונייה הספק חשמלי כולל ללא חירום של 10,000 קילוואט בזרם חילופין של 450 וולט.
בנוסף, לכלי השיט זוג גנרטורים דיזל חירום של 250 קילוואט.
כדי לאפשר לתקן או לעקוף מעגלים חשמליים שנפגעו בקרב, בסיפונים התחתונים של הספינה יש מערכת כוח נפגעים, אשר ניתן להשתמש בכבלים בעלי 3 חוטים ושקעי קיר גדולים הנקראים "ביסקוויטים" כדי לנתב מחדש את החשמל.
מכ"מי החיפוש המוקדמים ביותר שהותקנו היו מכ"ם חיפוש אווירי SK ומכ"ם חיפוש עילי של SG במהלך מלחמת העולם השנייה.
הם היו ממוקמים על התורן הראשי ועל מגדל בקרת האש הקדמי של אוניות המערכה, בהתאמה.
כשהמלחמה הגיעה לסיומה, הציגה ארצות הברית את מכ"ם חיפוש אווירי SK-2 ומכ"ם חיפוש עילי של SG; סדרת איווה עודכנה כדי לעשות שימוש במערכות אלו בין השנים 1945 ו-1952. במקביל, מערכות המכ"ם של האוניות תוגברו עם התקנת מאתר הגובה SP על התורן הראשי.
בשנת 1952, מכ"ם חיפוש עילי AN/SPS-10 ומכ"ם חיפוש אווירי AN/SPS-6 החליפו את מערכות המכ"ם SK ו-SG, בהתאמה.
שנתיים לאחר מכן הוחלף מאתר הגובה SP במאתר גובה AN/SPS-8, שהותקן על התורן הראשי של אוניות המערכה.
בנוסף למכ"מי החיפוש והניווט הללו, סדרת איווה צוידה גם במגוון מכ"מים של בקרת אש עבור מערכות הנשק שלהם.
החל מהפעלתן, עשו אוניות המערכה שימוש בזוג מערכות בקרת אש Mk 38 עם מכ"ם בקרת אש Mark 8 כדי לכוון את תותחי ה-16 אינץ' ורביעיית מערכות בקרת אש Mk 37 עם מכ"ם בקרת אש Mark 12 ומכ"ם מציאת גובה Mark 22 לכוון את סוללות התותחים 5 אינץ'.
מערכות אלו שודרגו עם הזמן כאשר ה-Mark 13 החליפה את ה-Mark 8 וה-Mark 25 החליפה את ה-Mark 12/22, אך הן נותרו אבני היסוד של מערכות המכ"ם הקרביות בסדרת איווה במהלך הקריירה שלהן.
הערכת הטווח של מערכות בקרת ירי אלה סיפקה יתרון דיוק משמעותי על פני ספינות קודמות עם מדדי טווח אופטיים; הדבר הודגם ליד לגונת טרוק ב-16 בפברואר 1944, כאשר האיווה ירתה במשחתת היפנית נובאקי מטווח של 35,700 יארד (32.6 ק"מ) ופגעה בה, וקבעה את השיא של המרחק הארוך ביותר בהיסטוריה.
במלחמת העולם השנייה, אמצעי הנגד האלקטרוניים (ECM) כללו את ציוד SPT-1 ו-SPT-4; אמצעי תמיכה אלקטרוניים פסיביים (ESM) היו זוג מאתרי כיוון מכ"ם DBM ושלוש אנטנות קליטת יירוט, בעוד שהרכיבים הפעילים היו משבשי TDY-1 הממוקמים בצידי מגדל בקרת האש.
הספינות צוידו גם במערכת הזיהוי, זע"ט (IFF) Mark III, שהוחלפה ב-IFF Mark X כאשר האוניות עברו שיפוץ בשנת 1955. כאשר הניו ג'רזי הופעלה מחדש בשנת 1968 למלחמת וייטנאם, היא הייתה מצוידת במערכת ULQ-6 ECM.
במהלך המודרניזציה שלהן במסגרת תוכנית צי 600 הספינות, שודרגו שוב מערכות המכ"ם של אוניות המערכה מסדרת איווה.
מערכת המכ"ם AN/SPS-6 לחיפוש אווירי הוחלפה במערך המכ"ם AN/SPS-49 (שגם הגדיל את יכולות הניווט הקיימות באוניות המערכה), ומערכת המכ"ם AN/SPS-8 לחיפוש עילי הוחלף במכ"ם החיפוש AN/SPS-67.
עד מלחמת קוריאה החליפו מטוסי סילון את מטוסי הבוכנה, מה שהגביל מאוד את יכולתן של סוללות נ"מ 20 מ"מ ו-40 מ"מ ומערכות התותחים שלהן לעקוב אחר מטוסי אויב ולהפיל אותם.
כתוצאה מכך, תותחי הנ"מ ומערכות בקרת האש הקשורות אליהם הוסרו כאשר הופעלו מחדש.
ניו ג'רזי קיבלה את הטיפול הזה ב-1967, והאחרות עברו זאת במהלך המודרניזציה שלהן בשנות השמונים.
בשנות ה-80, כל ספינה קיבלה גם רביעיית תושבות Phalanx CIWS שעשו שימוש במערכת מכ"ם כדי לאתר קליעי אויב מתקרבים ולהשמיד אותם עם תותח גאטלינג 20 מ"מ לפני שהם יכלו לפגוע באונייה.
עם תוספת קיבולת הטילים של אוניות המערכה בשנות ה-80 הגיעו מערכות תומכות אש נוספות לשיגור ולהנחיית התחמושת.
מלבד האלקטרוניקה שנוספה לבקרת נשק, כל ארבע אוניות המערכה צוידו בחבילת תקשורת ששימשה גם סיירות וגם סיירות טילים מונחים שהיו בשירות באותה תקופה.
חבילת תקשורת זו כללה את אנטנת OE-82 לתקשורת לוויינית אך לא כללה את מערכת הנתונים הטקטיים הימיים.
כמו כל אוניות המערכה, אוניות האיווה נשאו מיגון שריון כבד מפני ירי פגזים ופצצות עם הגנה תת-מימית משמעותית מפני טורפדו.
תוכנית השריון של "הכל או כלום" של איווה עוצבה ברובה על פי הדגם של סדרת דקוטה הדרומית הקודמת, ותוכננה לתת אזור של חסינות מפני אש מתותחי 16 אינץ'/45 קליבר בין 18,000 ל-30,000 יארד (16,000 ו-27,000 מ') משם.
מערכת ההגנה הורכבה משריון קרופ (KC) מוקשה כלפי חוץ מדרגה A ושריון הומוגני מסוג קרופ בדרגה B; יתר על כן, פלדה לטיפול מיוחד (STS), פלדה מבנית בעלת מתיחה גבוהה עם תכונות שריון הדומות לדרגה B, שימשה רבות בציפוי גוף כדי להגביר את ההגנה.
חגורת השריון נמשכה עד לתחתית המשולשת, כאשר החלק התחתון Class B מתחדד ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ).
הקצוות של המצודה המשוריינת סגורים על ידי מחיצות רוחביות Class A אנכיות בגודל 11.3 אינץ' (287 מ"מ) עבור איווה וניו ג'רזי.
שריון המחיצה הרוחבי על מיזורי ווויסקונסין הוגדל ל-14.5 אינץ' (368 מ"מ); השריון הנוסף הזה סיפק הגנה מפני גריפה של אש ישירות קדימה, מה שנחשב סביר יותר בהתחשב במהירות הגבוהה של האיווה.
שריון הסיפון מורכב מסיפון מזג אוויר STS בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ), סיפון שריון ראשי בדרגה B ו-STS משולב בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) וסיפון רסיסים STS בעובי 0.63 אינץ' (16 מ"מ).
מעל המחסנים, סיפון הפיצול מוחלף בסיפון STS שלישי בעובי 1 אינץ' (25 מ"מ) המפריד בין מחסני התחמושת לסיפון המשוריין הראשי.
חדרי מחסני המטענים ההודפים מופרדים מפלטפורמות הצריח על ידי זוג מחיצות STS טבעות בעובי 1.5 אינץ' מתחת למכסים להגנה מפני הרשף.
התקנת שריון על אוניות הסדרה גם שונה מאלה של אוניות מערכה קודמות בכך שהשריון הותקן בזמן שהאוניות עדיין היו "בבנייה" ולא לאחר השקת האוניות.
לאוניות הסדרה היו צריחי סוללה ראשיים מוגנים בכבדות, עם מגני חזית מסוג B ו-STS בעובי 19.5 אינץ' (495 מ"מ), דפנות מסוג A בעובי 9.5 אינץ' (241 מ"מ) בצדדים, דפנות מסוג A בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מאחור וגג Class B בעובי 7.25 אינץ' (184 מ"מ).
שריון הברבטות של הצריח הוא Class A עם גובה של 17.3 אינץ' (439 מ"מ) ו-11.6 אינץ' (295 מ"מ) הפונה לקו האמצע, המשתרע עד לסיפון השריון הראשי.
צריחי הסוללה המשנית ומרחבי הטיפול היו מוגנים על ידי שריון בעוביי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) של STS.
אזור החסינות של השריון התכווץ במידה ניכרת כנגד תותחים המקבילים לתותחי 16 אינץ'/50 קליבר משלהם חמושים בפגז חודר השריון Mk 8 בשל מהירות הלוע המוגברת של הנשק וחדירת פגז משופרת; הגדלת השריון הייתה מגבירה משקל ומפחיתה את המהירות, פשרה שהמועצה הכללית לא הייתה מוכנה לעשות.
הגנת הטורפדו של האיווה התבססה על העיצוב של סדרת דקוטה הדרומית, עם שינויים כדי לטפל בחסרונות שהתגלו במהלך בדיקות קייסון.
המערכת היא "בליטה" פנימית המורכבת מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות מאחורי ציפוי גוף החוץ החיצוני עם עומק מערכת של 17.9 רגל (5.46 מ') לקליטת האנרגיה של ראש נפץ טורפדו.
הארכת חגורת השריון לתחתית המשולשת, שם היא מתחדדת לעובי של 1.62 אינץ' (41 מ"מ), משמשת כאחת ממחיצות הטורפדו וקיוו כי תוסיף להגנה; הקצה התחתון של החגורה היה מרותך למבנה התחתון המשולש והמפרק חוזק ברצועות תחתונו עקב מפרק קל שגרם לחוסר המשכיות מבנית.
מחיצות הטורפדו תוכננו להתעוות בצורה אלסטית כדי לספוג אנרגיה ושני התאים החיצוניים הועמסו בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז ולהאט את הרסיסים.
גוף האונייה החיצוני נועד לפוצץ טורפדו, כאשר שני תאי הנוזל החיצוניים סופגים את הזעזוע ומאטים כל רסיסים או פסולת בעוד שהחגורה המשוריינת התחתונה והתא הריק שמאחוריה סופגים את כל האנרגיה שנותרה.
עם זאת, הצי גילה בניסויי קייסון בשנת 1939 שהתכנון הראשוני של מערכת ההגנה על הטורפדו היה למעשה פחות יעיל מהתכנון הקודם ששימש בסדרת קרוליינה הצפונית נובעת מהקשיחות של חגורת השריון התחתונה שגורמת לפיצוץ להזיז משמעותית את מחיצת האחיזה הסופית פנימה למרות שנותרה אטומה למים.
כדי למתן את ההשפעות, חוזק הסיפון השלישי והמבנה התחתון המשולש מאחורי חגורת השריון התחתונה ומיקום הסוגריים שונה.
המערכת של איווה שופרה גם בהשוואה לסדרת דקוטה הדרומית באמצעות מרווח קרוב יותר של המחיצות הרוחביות, עובי גדול יותר של החגורה התחתונה במפרק התחתון המשולש, והגדלת הנפח הכולל של ה"בליטה".
המערכת שונתה עוד יותר עבור שתי האוניות האחרונות של הסדרה, אילינוי וקנטקי, על ידי ביטול מפרקים לאורך מחיצות מסוימות; על פי הערכות, זה שיפר את חוזק המערכת בכ-20%.
בהתבסס על שיעורים יקרים בזירת האוקיינוס השקט, הועלו חששות לגבי יכולת השריון באוניות המערכה הללו לעמוד בהפצצות אוויריות, במיוחד הפצצות בגובה באמצעות פצצות חודרות שריון.
התפתחויות כמו כוונת הפצצה של נורדן הניעו עוד יותר את החששות הללו.
בעוד התכנון של האיווה היה רחוק מכדי לטפל בסוגיה זו בצורה מספקת, הניסיון בזירת האוקיינוס השקט הוכיח בסופו של דבר שהפצצה לא מונחית בגובה רב אינה יעילה כנגד ספינות מלחמה מתמרנות.
לפי המסורת נקראות כל אוניות המערכה של הצי האמריקאי על שם מדינות שונות בארצות הברית, וגם שש האוניות המתוכננות מסדרת איווה נקראו על שם מדינות.
האוניות שירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם (אונייה אחת) ומלחמת המפרץ (שתי אוניות).
בזמני שלום הוקצו האוניות שוב ושוב למילואים של צי ארצות הברית.
הסיבה לכך היא העלות הגבוהה של הפעלתן ותחזוקת כלי הנשק שלהן.
איווה (BB-61) הייתה האונייה הראשונה בסדרה.
בנייתה של האונייה החלה ב-27 ביוני 1940 והאונייה נכנסה לשירות פעיל ב-22 בפברואר 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, והשתתפה בין היתר בקרב ים הפיליפינים.
לאחר סיום המלחמה צורפה איווה לצי המילואים, עד שהוחזרה לשירות על מנת להשתתף בהפגזות חוף במהלך מלחמת קוריאה.
בשנת 1958 הוחזרה איווה שוב לצי המילואים והשתייכה אליו עד שנת 1984. במהלך 1984 חודשה הספינה והוחזרה לשירות, כחלק מתוכניתו של רייגן לצי 600 הספינות.
ב-19 באפריל 1989 התפוצץ צריח מספר 2 של האונייה וגרם למותם של 47 אנשי צוות.
התפוצצות הצריח הייתה בין הסיבות הראשיות להוצאתה הסופית מהשירות באמצע 1990.
ב-2011 נתרמה איווה למרכז אוניות המערכה הפסיפי, ארגון ללא כוונת רווח בלוס אנג'לס.
האונייה הועברה לרציף 87 בנמל לוס אנג'לס בקיץ 2012 שם היא משמשת כאוניית מוזיאון בשם מוזיאון אוניית המערכה איווה.
בנייתה של ניו ג'רזי (BB-62) החלה ב-16 בספטמבר 1940. האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-23 במאי 1943. היא שירתה בחזית הפאסיפית, השתתפה בהפגזתם של איי מריאנה, וכן בחיפוי כוח נושאות המטוסים במהלך התקיפות על איוו ג'ימה ואוקינאווה.
לאחר שהשתייכה במשך זמן קצר לצי המילואים, הוחזרה לשירות על מנת לתקוף מטרות בקוריאה הצפונית.
בשנת 1957 הוצאה שוב מהשירות, הפעם עד שנת 1968. ניו ג'רזי הייתה הספינה היחידה מהסדרה שהשתתפה במלחמת וייטנאם, שבמהלכה היא הפגיזה מטרות על חופי וייטנאם וירתה יותר מ-3,000 פגזים.
באותה תקופה הייתה הניו ג'רזי אוניית המערכה הפעילה היחידה בעולם.
במהלך שנות ה-80 שירתה האונייה באזור הים התיכון והפגיזה מטרות בעמק הבקאע שבלבנון, בעקבות פיגוע התאבדות כפול במפקדת המארינס האמריקאית בביירות.
בשנת 1991 הוצאה הספינה משירות פעיל בפעם האחרונה, והיא עוגנת כיום בקמדן שבניו ג'רזי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
בנייתה של מיזורי (BB-63) החלה ב-6 בינואר 1941, והיא נכנסה לשירות פעיל ב-11 ביוני 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה מיזורי בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה, ותקפה את האיים הונשו והוקאידו שביפן עצמה.
ב-2 בספטמבר 1945, כשעגנה במפרץ טוקיו, נחתם עליה הסכם הכניעה ללא תנאי של יפן, בנוכחות האדמירל צ'סטר נימיץ והגנרל דאגלס מקארתור, שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה.
מיזורי הייתה היחידה מבין ארבע האוניות שלא הוצאה משירות פעיל לאחר תום המלחמה.
היא השתתפה במלחמת קוריאה, והוחזרה להספנה בשנת 1955. בשנת 1986 הוחזרה מיזורי לשירות פעיל, ונטלה חלק במבצע "סופה במדבר", שבו ירתה טילי טומהוק והפגיזה את החוף בתותחיה הכבדים.
מיזורי הוצאה משירות פעיל בשנת 1992, ונמחקה מרשימות הצי ב-1995. כיום היא נמצאת בפרל הארבור שבהוואי ומשמשת כאוניית מוזיאון.
בנייתה של ויסקונסין (BB-64) החלה ב-25 בינואר 1941. היא נכנסה לשירות פעיל ב-16 באפריל 1944. במלחמת העולם השנייה השתתפה הוויסקונסין בין היתר בהפגזת אטול אוליטי ואיים שונים בפיליפינים, והעניקה חיפוי לכוח נושאות המטוסים תחת פיקודם של האדמירלים ויליאם הלסי וריימונד ספרואנס.
משנת 1948 עד 1951 הייתה האונייה חלק מצי המילואים, ולאחר מכן הוחזרה לשירות פעיל על מנת להשתתף במלחמת קוריאה.
בשנת 1958 היא הוספנה שוב.
בשנת 1988 החלה הוויסקונסין את תקופת השירות השלישית שלה, והשתתפה יחד עם אחותה, המיזורי, בהפגזות ובירי טילים במהלך מלחמת המפרץ.
האונייה הוצאה משירות פעיל בסוף 1991. האונייה עוגנת כעת בנורפוק שבווירג'יניה, שם היא משמשת כאוניית מוזיאון, אך ניתן לגשת רק לסיפון הפתוח שלה (אם כי קיימת תוכנית לפתוח חלקים מהספינה לקהל המבקרים בעתיד).
בנייתה של אילינוי (BB-65) החלה ב-15 בינואר 1945, אך הבנייה הופסקה ב-12 באוגוסט של אותה השנה.
באותו הזמן הייתה האונייה במצב מוכנות של בערך 22%.
גוף האוניה הלא גמור נמכר למיחזור בספטמבר 1958.
בנייתה של קנטקי (BB-66) החלה ב-6 בדצמבר 1944, אך הבנייה הושעתה ב-17 בפברואר 1947 לאחר שהבנייה הושלמה כדי 72%.
בשנת 1950 הועברה הקנטקי מהמבדוק היבש שבו שכנה, כדי לפנות מקום לתיקון המיזורי.
חרטום האונייה שימש בשנת 1956 לתיקון החרטום הפגוע של הוויסקונסין.
הגוף הנותר של האונייה נמכר בשנת 1958 לחברת מיחזור מתכות בבוסטון שבמסצ'וסטס.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה רק המיזורי בקרב.
היא נפגעה פעמיים בשתי התקפות קמיקזה שונות.
במתקפה הראשונה, שנערכה ב-11 באפריל 1945, הצליח מטוס לחדור דרך הגנת הנ"מ המסיבית של האונייה והתרסק בצד ימין, מעט מתחת לסיפון המרכזי.
הכנף הימנית של המטוס נקרעה ממקומה ונשפך ממנה דלק על אחד מתותחי ה-5 אינץ'.
הדליקה כובתה במהירות והנזק לאונייה היה מועט.
גופת הטייס היפני נמצאה על האונייה ורב החובל החליט שהטייס ביצע את משימתו כמיטב-יכולתו ובגבורה ולכן זכאי להלוויה צבאית.
לא כל אנשי הצוות הסכימו עם ההחלטה, שכן בסופו של דבר הטייס היה אויבם וניסה להרוג אותם, אך הוראות רב החובל כובדו והטייס נקבר בים למחרת היום בטקס צבאי מלא.
במתקפת הקמיקזה השנייה לא פגע המטוס באונייה עצמה, אך הכנף שלו פגעה ושיסעה את המנוף שבירכתי האונייה לפני שהמטוס נפל לים והתפוצץ.
הפיצוץ שילח שברים על פני הסיפון, גרם למספר פציעות וניקב את מגן צריח מספר 3.
במהלך שנות ה-50 נפגעו גם המיזורי וגם הוויסקונסין בתאונות שונות.
המיזורי עלתה על שרטון בעת שיצאה למשימת אימונים ממספנת נורפוק שבפורתסמות' ב-17 בינואר 1950. האונייה נתקעה למשך יותר משבועיים על השרטון, ולבסוף ב-1 בפברואר 1950 הצליחו לשוב ולהציף אותה על המים והיא נגררה לתיקון.
הוויסקונסין נפגעה בהתנגשות עם המשחתת איטון (USS Eaton) ב-6 במאי 1956, בשעת ערפל כבד.
כתוצאה מההתנגשות נהרס חרטום הוויסקונסין והיא חזרה לנורפוק.
במקום לתקן את החרטום הוחלט להחליף את כולו בחרטום של האחות הלא גמורה, קנטקי.
כתוצאה מההחלפה נמשכו התיקונים פרק זמן קצר מאוד, והאונייה הייתה מוכנה להפליג שוב ב-28 ביוני.
התאונה הגדולה ביותר על סיפון אחת מהאוניות בסדרה התרחשה על סיפון האיווה ב-19 באפריל 1989. פיצוץ בצריח מספר 2 של האוניה גרם למותם של 47 אנשי צוות.
המלחים הציפו במהירות את מחסן הנשק וחומרי-הנפץ שבתחתית הצריח, וכך הצליחו כנראה למנוע נזק כבד בהרבה לכל האונייה.
בהתחלה העלתה חקירה של הצי תאוריה שלפיה פוצץ אחד מהמלחים המתים מטען חבלה בניסיון להתאבד בעקבות סיום של מערכת יחסים הומוסקסואלית עם מלח אחר על האונייה.
אך תאוריה זו נזנחה מאוחר יותר בעקבות גילוי ממצאים חדשים.
האמונה הרווחת כעת היא שסיבת הפיצוץ, שמעולם לא נקבעה בוודאות, נגרמה כתוצאה מחשמל סטטי שהצית אבקת שרפה חופשית.
מכיוון שהאונייה הוצאה משירות זמן קצר לאחר מכן, לא תוקן הנזק מעולם.
במהלך מלחמת המפרץ נפגעה המיזורי מ-"אש ידידותית" שנורתה מתותח "פלנקס" שהיה ממוקם על סיפון הפריגטה ג'ארט (USS Jarrett).
כמה מהכדורים פגעו במבנה העל של האונייה ופצעו מלח אחד.
עד היום לא ידוע מה גרם לירי, אולם הסברה הרווחת היא שמוץ ששוגר מהמיזורי הפעיל את המערכת האוטומטית וגרם לה לנסות ולפגוע בו.
חידוש ושדרוג האוניות בתחילת שנות ה-80
בתחילת שנות ה-80 הוצאו ארבע אוניות הסדרה מצי המילואים והוחזרו לשירות פעיל.
הסיבה העיקרית לכך הייתה הופעתן של סיירות המערכה מסדרת קירוב של הצי הסובייטי.
מניע נוסף הייתה תוכניתו של רונלד רייגן לצי 600 הספינות שמטרתה הייתה חיזוק משמעותי של הכוח הימי האמריקאי.
האוניות מסדרת איווה נחשבו לתשובה הולמת לסיירות המערכה מסדרת קירוב.
העלות הכוללת של חידוש ארבע האוניות הייתה 1.7 מיליארד דולר.
במהלך המודרניזציה הוסרו רוב נשקי הנ"מ המיושנים של האוניות ובמקומם הותקנו מערכות נשק המיועדות לפגיעה במטרות ימיות ויבשתיות.
מכיוון שהספינות לא היו יכולות עוד לפעול כנגד מטוסים וטילים הנורים עליהן, הוחלט בתחילה להתקין טילי ים-אוויר מדגם RIM-7 סי ספארו.
אך התקנתם בוטלה מכיוון שלא ניתן היה להציב מסגרת סופגת זעזועים יעילה מספיק, שתוכל לספוג את הזעזוע מירי התותחים הכבדים של האונייה מבלי להרוס את רכיבי המכ"ם של הטילים.
בעקבות ביטול ההתקנה נשארו האוניות ללא הגנה כנגד מטוסים, ורק מערכת ה-"פלנקס" סיפקה הגנה מסוימת כנגד טילים ומטוסים בטווח קצר.
חידוש נוסף שהותקן על האוניות היה מכ"ם הקצאת מטרות לטילים, שהותקן על התורן הראשי של האוניות, ואילו התורן שהיה מותקן לפני הארובה השנייה הוסר.
מכיוון שכלי הנ"מ הישנים של האוניות הוסרו, הסיפונים הפכו להרבה פחות צפופים.
כמו כן, האוניות הצריכו צוות קטן הרבה יותר על מנת להפעילן, בין היתר הודות לאוטומציה של מערכות רבות וכן ביטול תותחי ומקלעי הנ"מ שדרשו אנשי צוות רבים על מנת להפעילם.
את העובדה שהמודרניזציה תרמה רבות ליעילות הקרבית של האוניות והתאימה אותן למציאות המשתנה תדיר של האיומים בים, ניתן לראות בציטוט של אדמירל סרגיי גורשקוב, מפקד הצי הסובייטי באותה התקופה, לאחר שראה תרגיל ימי של נאט"ו שכלל את האיווה:
ארצות הברית החזיקה במשך זמן רב באופציה להפעיל מחדש את האוניות איווה וויסקונסין.
מחיר ההפעלה מחדש תומחר ב-430 מיליון דולר לתוכנית הפעלה שתארך כ-14 חודשים, ו-500 מיליון דולר לתוכנית של 10 חודשים.
עלות שדרוג האוניות ביכולת לשגר טילי "טומהוק" תהיה גבוהה, שכן הצי הפסיק להשתמש בתיבות השיגור המשוריינות שנמצאות על האוניות.
את טילי ה-"טומהוק" החדשים אי אפשר לירות מהתיבות, ויהיה צורך להתקין מערכות שיגור אנכיות לשם הפעלתם.
הצי מחזיק ביותר מ-15,000 פגזים בקוטר 16 אינץ', אך לא יצר חדשים מאז שנות ה-60.
שתי האוניות תוחזקו בהתאם לחוק ההגנה הלאומית של שנת 1996, הכולל את דרישות המוכנות הבאות מאוניות המערכה:
רשום ושמור ברשומות הצי לפחות שתי אוניות מערכה מסדרת איווה שנמצאות במצב טוב ומסוגלות להעניק סיוע אש הולם לתקיפה אמפיבית.
שמור על הסיוע הלוגיסטי הקיים הדרוש לשמירת לפחות שתי אוניות מערכה מסדרת איווה בשירות פעיל, כולל מדריכים טכניים, חלקי חילוף וחימוש.
שמור על שתי האוניות ברשומות עד שחיל הים יאשר שיש לו בצי כלי שטח בעל יכולת סיוע אש השווה או עולה על היכולת של אוניות המערכה מסדרת איווה בסיוע להסתערות אמפיבית ופעולות חוף של חיל הנחתים.
הצי האמריקאי תכנן בתחילה להחזיק את שתי האוניות ברשומות עד שתותחים וטילים חדשים לסיוע אש יכנסו לשירות בין השנים 2003 ו-2008. ב-17 במרץ 2006 מחק מזכיר הצי, שפעל תחת חוק הקצבת ההגנה לשנת 2006, את האיווה והוויסקונסין מהרשומות.
האוניות הועברו לאיגודים מוזיאוניים, כמו אחיותיהן, המיזורי והניו ג'רזי.
ויכוח על כדאיות ההפעלה מחדש
ישנם הטוענים שצבא ארצות הברית זקוק לאוניות ולתותחי ה-16 אינץ' שלהן.
חלק ממפקדי חיל הנחתים האמריקאי נלחמו כדי להחזיר את האוניות לשירות.
לטענתם כלי נשק קיימים אינם יכולים לספק כוח אש הולם לתקיפה אמפיבית או לפעולות חוף, ותוכניות ההצטיידות של הצי במשחתות מסדרת זומוואלט שיוכלו להעניק סיוע זה התעכבו.
חסידי אוניות המערכה טוענים שפגזים הנורים מתותחים זולים הרבה יותר בפגיעה במטרות חוף מטילים או מפצצות המוטלות ממטוסים.
כמו כן הם מציינים שמערכות הנחיה ועזרים רקטיים הופכים את הפגזים של היום לניתנים לירי לטווח רחוק ומדויק יותר מקודמיהם.
מטרות מעטות הנמצאות על חופים שונים מחושלות מספיק על מנת לעמוד בפגיעה של טיל.
תורת הלחימה של הנחיתה האמפיבית השתנתה רבות מאז ימי מלחמת העולם השנייה, ואין כבר צורך כיום בהפגזה כבדה ותקיפה אמפיבית מאסיבית כנגד מטרות חוף מבוצרות.
אוניות מערכה פגיעות באופן בלתי פרופורציונלי למוקשים ימיים וללחימת צוללות.
במהלך מלחמת המפרץ הגבילו מוקשים במי החופים של עיראק את פעולות הוויסקונסין והמיזורי.
חלק מהאש היעילה ביותר שנורתה על החופים במהלך המלחמה הייתה מפריגטות מסדרת "אוליבר הזארד פרי" שחומשו בתותחי 76 מ"מ קטנים.
כדי לירות טילי טומהוק מודרניים יצטרכו אוניות המערכה להצטייד במערכות שיגור אנכיות, שעלות ההתקנה שלהן יקרה בהרבה מתיבות השיגור המשוריינות שהותקנו על האוניות במהלך שנות ה-80. כמו כן תצריך התקנת המערכת חיתוך חורים בסיפון המשוריין של האוניות, פעולה שעשויה לפגוע בחוזק המבני של האוניות.
אוניות המערכה כוללות מערכות אלקטרוניות ישנות וישנה בעיה לצייד אותן במערכות חדשות, שכן חלקן עלולות להפגע או להיהרס בגלל הזעזוע שנגרם מירי תותחי ה-16 אינץ'.
ללא מערכות אלקטרוניות חדישות יפגעו יכולת הפעולה ההדדית עם שאר האוניות בצי והאפקטיביות של האונייה עצמה בשדה הקרב המודרני.
הוספת שתי אוניות מערכה הדורשות צוות של 1500 איש כל אחד, תגדיל מאוד את הגרעון בכוח אדם שממנו סובל הצי האמריקאי גם כך.
אוניות המערכה מסדרת יאמטו (ביפנית: 大和型) מהצי הקיסרי היפני היו כלי השיט הגדולים ביותר במלחמת העולם השנייה, וכן אוניות המערכה הגדולות והכבדות ביותר שנבנו אי פעם.
הדחק האוניות עמד על 65,027 טון והחימוש הראשי כלל תשעה תותחים ימיים בקליבר 460 מ"מ (18.1 אינץ'), התותחים הגדולים ביותר שנעשה בהם שימוש אי פעם על כלי שיט.
האסטרטגיה הימית היפנית לאחר מלחמת העולם הראשונה כללה תוכניות לבניית צי חזק מספיק שיוכל לאיים על יריבים אפשריים, ובמיוחד על צי ארצות הברית.
אף על פי שהתוכניות הללו קוצצו בעקבות השתתפות יפן באמנת וושינגטון משנת 1922, הצי הקיסרי היפני המשיך במחקר טכני ועד שנת 1933 הגיע למסקנה שדגם חדש של אוניית מערכה יכלול חימוש ראשי בקוטר 460 מ"מ.
סנקציות בינלאומיות שהוטלו על יפן בשנת 1934 הובילו לפרישתה מהסכם וושינגטון, כשבאותו הזמן הצי הקיסרי היפני כבר התחיל לתכנן את אוניות המערכה שיקראו בעתיד סדרת יאמטו.
מחקרים מוקדמים הובילו למסקנה שהאונייה צריכה לכלול סוללת חימוש ראשי בת 8 תותחים לפחות, בקוטר 460 מ"מ, וסוללת חימוש משני שתהיה מורכבת מארבעה צריחים, שיהיו חמושים בשלושה תותחים בקוטר 153 מ"מ או בזוג תותחים בקוטר 200 מ"מ כל אחד.
כמו כן צריכה הייתה האונייה להיות בעלת שריון שיוכל להגן עליה מפגיעות תותחים בקוטר אלה של האונייה עצמה, מטווח של 20,000 עד 35,000 מטר.
מהירותה צריכה הייתה להיות 30 קשר, וטווח הפלגתה - 8,000 מייל ימי (למעלה מ-14,800 ק"מ) במהירות 18 קשר.
הגרסה המוקדמת ביותר לתוכנית מספר A-140 (ה-"A" מציינת שהתוכנית היא של אוניית מערכה וה-"140" מציין שזוהי אוניית המערכה ה-140 שתוכננה על ידי הצי הקיסרי היפני) הושלמה במרץ 1935, והציגה אונייה באורך של 294 מטר בקו המים, רוחב של 41.2 מטר, שוקע של 10.4 מטר, והדחק של 70,615 טון.
מאפיין בולט של גרסה זו, ושל גרסאות מוקדמות נוספות, היה מיקומם של שלושת הצריחים הראשיים לפני מבנה העל של האונייה.
בסופו של דבר, שורטטו במהלך תוכנית הפיתוח עד אוקטובר 1935 22 תוכניות ראשוניות שונות, מתוכן נבחרו תוכניות מספר A-140F3 ו-A-140F4.
שיכלול ועידון התוכניות נמשך במהלך המחקר המפורט, ובחינת דגמים במכון מחקר ימי הוביל לאימוץ ירכתיים בעלי עצה חצי שטוחה וחרטום פקעתי, שהפחיתו את התנגדות הגוף ב-8%.
תוכנית מספר A-140F5 שהונפקה לבסוף ביולי 1936, כללה את המאפיינים הבאים: אורך של 253 מטר בקו המים, רוחב של 38.9 מטר, שוקע של 10.4 מטר, והדחק ניסיוני של 66,246 טון.
תוכנית מספר A-140F6 הושלמה בסוף מרץ 1937, וצו הבנייה הונפק בתחילת אוגוסט למספנה הימית קיור, היכן שהמבדוק הועמק, משקל ההעמסה של המנוף הוגדל ל-100 טון, וחלק מהמבדוק כוסה בגג על מנת למנוע תצפית על העבודות.
הבנייה החלה ב-4 בנובמבר 1937 ונמשכה כמעט שלוש שנים.
בניית הגוף השני החלה שישה חודשים מאוחר יותר במספנת מיצובישי שבנגסאקי, הושקה תחת השם "מוסאשי" ב-11 בנובמבר 1940, ונכנסה לשירות ב-5 באוגוסט 1942.
בניית הגוף השלישי התחילה במאי 1940 במספנה הימית של יוקוסוקה ולא הייתה אמורה להסתיים עד 1945. לאחר הרס צי נושאות המטוסים היפני בעקבות קרב מידווי, נתקבלה ההחלטה להסב את הגוף השלישי לנושאת מטוסים ולזרז את השלמתו.
שינאנו הושקה ב-8 באוקטובר 1944 ונכנסה לשירות ב-19 בנובמבר 1944. היא טובעה על ידי צוללת אמריקאית ב-29 בנובמבר 1944 בזמן שהייתה בדרך מיוקוסוקה לקוּרֶה להמשך הצטיידות.
בסך הכל, חמש אוניות מערכה מסדרת "יאמטו" תוכננו להיבנות.
הגוף הרביעי נגרט ב-1943 במצב של 30% מוכנות, והגוף החמישי אף פעם לא הוזמן.
תוכניות לבניית אוניות מערכה מסדרת "סופר-יאמטו", עם תותחים בקוטר 508 מ"מ, נזנחו בשנת 1942.
כמו מקבילותיהן הגרמניות, ביסמרק וטירפיץ, יאמטו ומוסאשי השפיעו באופן מועט מאוד על הקרבות הימיים במהלך המלחמה.
אף אחת מהן לא העסיקה אוניות מערכה של בעלות הברית במהלך המלחמה, ושתיהן הוטבעו על ידי "קללת" אוניות המערכה - כוח אווירי מכריע.
מוסאשי טובעה לאחר תקיפות אוויריות עזות במהלך הקרב במפרץ לייטה ב-24 באוקטובר 1944. ההערכות מדברות על פגיעה של 17 טורפדות ו-20 פצצות שהוטלו ממטוסים, לפני שטובעה עם 1,700 אנשי צוות מתוך 2,400 סך הכל.
סופה של יאמטו היה אף פחות מפואר.
לאחר שראתה קרבות מעטים במהלך ארבע השנים הקודמות (במהלכם היא שירתה בתור ספינת הדגל של איסורוקו יממוטו במהלך קרב מידווי, וכן במהלך מבצעים לחופי סאמאר באוקטובר 1944), היא נשלחה למעשה למשימת התאבדות כנגד הכוחות הימיים של צי ארצות הברית שהתקבצו לפני תקיפת אוקינאווה.
ב-7 באפריל 1945 היא נפגעה בגלים רצופים של מפציצים מבוססי נושאות מטוסים, וטבעה לאחר שספגה בין 5 ל-10 פצצות ולפחות 10 טורפדות ולקחה עמה 2,063 מתוך 2,332 אנשי ציוותה.
אוניות המערכה מסדרת "דקוטה הדרומית" היו ארבע אוניות מערכה מהירות, שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. ארבע האוניות השתתפו בקרבות מלחמת העולם השנייה.
בנייתן של אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota) החלה מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, האוניות הכילו הגנה טובה יותר מפני טורפדות ומנועים חזקים יותר, שנועדו להניע את הגוף הקצר יותר במהירות המיועדת של 27 קשר.
כל האוניות מהסדרה הושלמו בין מרץ לאוגוסט 1942, והעניקו תגבורת מבורכת לצי אוניות השטח של ארצות הברית בתקופה קריטית של מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1942 ו-1943 האוניות שייטו באוקיינוס האטלנטי והגנו מפני גיחות אפשריות של אוניות מערכה מהקריגסמרינה - הצי המלחמתי הגרמני, לקחו חלק בפלישה לצפון אפריקה והשתתפו בקרב גוודלקנל.
במהלך הקרבות סביב גוודלקנל דקוטה הדרומית נפגעה בקרב ימי עם האונייה קירישימה מהצי הקיסרי היפני.
לאחר שארצות הברית עברה מהגנה למתקפה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, האוניות שימשו בתור מלוות לקבוצות קרב בראשות נושאות מטוסים, משימה שהתאימה מאוד למערכות הנ"מ של האוניות.
כל ארבע האוניות מסדרת דקוטה הדרומית נכנסו לצי המילואים בתום מלחמת העולם השנייה ולא זכו להיכנס שוב לשירות פעיל אף פעם.
כשהן נגרטו בתחילת שנות ה-60, מסצ'וסטס ואלבמה הפכו לאוניות מוזיאון, ואילו שתי האוניות האחרות נמכרו למיחזור.
שתי אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית הוקצו לתוכנית הבנייה של FY1937, ובשנת 1936 התכנסה המועצה הכללית כדי לדון בשתי אוניות המערכה שיוקצו ל-FY1938. המועצה הכללית טענה לשתי אוניות נוספות מסדרת קרוליינה הצפונית, אבל האדמירל ויליאם ה.
סטנדלי, ראש המבצעים הימיים, רצה שהספינות יהיו בעיצוב חדש.
המשמעות הייתה שהבנייה לא תוכל להתחיל ב-1938, אז הספינות הוקצו ל-FY1939. עבודת התכנון החלה במרץ 1937 והטיוטה לשתי אוניות מערכה אושרה רשמית על ידי שר הצי ב-23 ביוני.
מאפיינים ספציפיים יותר של שתי הספינות סוכמו, ואלו אושרו ב-4 בינואר 1938. הספינות הוזמנו רשמית ב-4 באפריל 1938.
מספר ליקויים בסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת היו אמורים להיות מתוקנים בסדרת דקוטה הדרומית; אלה כללו הגנה תת-מימית לא מספקת ומנועי טורבינה שאינם מהטכנולוגיה העדכנית ביותר.
אוניות סדרת קרוליינה הצפונית גם לא היו מספיק גדולות לשמש כספינות דגל של הצי, ולכן הספינה המובילה של הסדרה החדשה תוכננה עם סיפון נוסף על מגדל הניווט במיוחד למטרה זו, אם כי הגידול בשטח ובמשקל כתוצאה מכך הצריך הסרה של שני זוגות תותחים דו-תכליתיים (DP) בקוטר 5 אינץ'.
היה הרבה ויכוח על הדרישות לאוניות המערכה החדשות.
מועצת התכנון העלתה מספר הצעות; אחת מהם קראה לאונייה עם תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) בשלושה צריחים משולשים, שריון סיפון בעובי 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיה הופך את הספינה לחסינה מפני ירי ממרחק של 30,000 יארד (27,000 מ'), ומהירות מרבית של לפחות 23 קשר (43 קמ"ש).
שריון החגורה היה בעיה הרבה יותר בלתי פתירה; תותח ה-16 אינץ' יכול לחדור 13.5 אינץ' (343 מ"מ) של מיגון, העבה ביותר בספינת קרב אמריקאית באותה תקופה, אפילו ממרחק של 25,000 יארד (23,000 מ').
כדי להוכיח את הדרישה שאונייה תוכל לספוג פגיעה מתותחיה שלה - מאפיין המכונה "שריון מאוזן" - יהיה צורך להגדיל את החגורה הראשית ל-15.5 אינץ' (390 מ"מ), מה שהיה מגדיל את משקל הכלי לרמות בעייתיות.
כדי למתן בעיה זו, הוצע שריון משופע; היה בלתי אפשרי להשתמש בשריון משופע בחגורה חיצונית, כי זה יפגע ביציבות במידה מסוכנת.
במקום זאת, נבנתה חגורת שריון פנימית מאחורי לוחות גוף לא משוריינים.
עם זאת, היו לכך חסרונות רציניים; זה סיבך את תהליך הבנייה, ואם החגורה המשוריינת נפגעה, תחילה יהיה צורך לחתוך את הציפוי החיצוני לפני שניתן יהיה לתקן את החגורה.
כדי למזער את החסרונות של החגורה המשופעת, היא השתפלה החוצה מהקליל, ואז חזרה פנימה לכיוון הסיפון המשוריין.
משמעות הדבר היא שפגזים שנורו מטווח קרוב יחסית יפגעו בחלק העליון של החגורה בזווית, מה שממקסם את ההגנה על השריון.
עם זאת, האפקטיביות של החלק העליון של החגורה ירדה בטווחים ארוכים יותר, מכיוון שהפגיעות יהיו בזווית קרובה יותר למאונך, ותגביר את יכולתם לחדור לשריון.
זה אכן הפחית את השטח שצריך לכסות על ידי הסיפון המשוריין, מה שחסך משקל נוסף.
זה אפשר את החגורה העליונה להיות עבה יותר, מה ששיפר במידה מסוימת את הפגיעות לאש ממרחק.
מכיוון שהחגורה הייתה פנימית, היא סיפקה את ההזדמנות להרחיב אותה לחלק הפנימי של הקרקעית הכפולה, מה שהעניק לספינה הגנה תת-מימית טובה יותר מזו של סדרת קרוליינה הצפונית.
בסופו של דבר, שריון החגורה הכפול המורכב נזנח כאשר התברר שחגורה מלוכסנת אחת יכולה לספק הגנה דומה, ולחסוך כמה מאות טונות של משקל.
גם גודלו של גוף הספינה היווה בעיה: גוף ארוך יותר מעניק בדרך כלל מהירות מרבית גבוהה יותר, אך דורש יותר שריון כדי להגן עליו.
על מנת לשמור על מהירות מרבית גבוהה יותר על גוף קצר יותר, נדרשות מכונות בעלות ביצועים גבוהים יותר.
מאחר שהתכנון של סדרת דקוטה הדרומית היה הרבה יותר קצר מסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת - 680 רגל (207.3 מ') בהשוואה ל-729 רגל (222.2 מ'), בהתאמה - הספינות החדשות יזדקקו למכונות משופרות ממה שהייתה בשימוש בגוף קצר יותר כדי לשמור על אותה מהירות כמו הספינות הארוכות יותר.
התכנון דרש בתחילה מהירות מרבית של לפחות 22.5 קשר (41.7 קמ"ש), שנחשבה מספיקה כדי לעמוד בקצב של ספינות קרב מנוגדות וצוללות על פני השטח.
עם זאת, בסוף 1936, אנליטיקאים של קריפטה פענחו את תעבורת הרדיו מהצי היפני, מה שגילה כי אוניית המערכה היפנית נאגאטו מסוגלת להגיע למהירויות העולה על 26 קשר (48 קמ"ש).
כדי להתמודד עם זה, נקבע שמהירות מרבית של 25.8–26.2 קשר (47.8–48.5 קמ"ש) תהיה אפשרית אם ניתן יהיה להקטין את תחנת הכוח מסדרת קרוליינה הצפונית בגודלה מספיק כדי להתאים לגוף ההדוק יותר של סדרת דקוטה הדרומית.
על מנת לעשות זאת הדוודים הוצבו ישירות מעל הטורבינות באותו סידור ששימש ב-1916 בסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון.
לאחר מכן אורגנו מחדש הדוודים מספר פעמים, כך שהם לוכדו עם הטורבינות, ובסופו של דבר הסתיימו ישירות לצד הטורבינות.
מערכת ההנעה הוסדרה קרוב ככל האפשר, ומאיידים וציוד הזיקוק הוצבו בחדרי המכונות.
זה סיפק מספיק מקום נוסף מאחורי החגורה המשוריינת כדי להוסיף חדר תכנון שני.
בשלב זה, תהליך התכנון קבע כי גוף הספינה אמור להיות באורך 666 רגל (203 מ') בין הניצבים ולשלב את חגורת השריון הפנימית הבודדת.
עם זאת, במקרה של דחייה על ידי המועצה הכללית, אדריכלי הצי הפיקו שורה של חלופות.
בין אלה היו ספינות ארוכות ומהירות יותר חמושות בתותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, ספינות איטיות יותר עם תותחי 14 אינץ' בצריחים מרובעים, גרסאות משופרות של סדרת קרוליינה הצפונית, וספינה במהירות של 27 קשר (50 קמ"ש) חמושה עם תשעה תותחי 16 אינץ' בתצורה דומה לזו של סדרת קרוליינה הצפונית.
התכנון הראשוני של 666 רגל היה התוכנית היחידה שיכולה לעמוד בדרישות המפורטות למהירות, הגנה ותשעה תותחי 16 אינץ'.
עד סוף 1937 סוכם על תכנון מוצע, שדרש רק שינויים קטנים כדי לחסוך במשקל ולהגדיל את שדות האש.
מקומות שהות לצוות, אפילו חדרי הגג לקצינים בכירים, יחד עם אולמות ערב הצטמצמו, ופתחי אוורור הוסרו לחלוטין, מה שאילץ את הספינה להסתמך לחלוטין על זרימת אוויר מלאכותית.
למרות הפשרות שנעשו, ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין יטענו מאוחר יותר שהספינות מסדרת דקוטה הדרומית היו אוניות המערכה הטובות ביותר שנבנו אי פעם.
ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן קבע כי התכנון של דקוטה הדרומית היה "הישג יוצא דופן בתוך גבולות האמנה שמצמצמים מאוד".
יתרה מכך, המחויבות הסופית למהירות גבוהה יותר הקדימה את הפיתוח של אוניות המערכה מסדרת איווה שלאחר מכן - אוניות המערכה הגדולות, המהירות והאחרונות של ארצות הברית.
התפוסה הסטנדרטית בתכנון הייתה 35,412 טון ארוך (35,980 ט), בערך 1.2% עודף משקל; כאשר הספינות הוזמנו ב-1942, העלייה הניכרת בחימוש נגד מטוסים מתכנון החוזה הגדילה את התפוסה הסטנדרטית ל-37,682 טון ארוך (38,287 ט') (הערך המחושב של אינדיאנה ב-12 באפריל 1942).
הוספה של תותחי נ"מ נוספות במהלך שירות הספינות במלחמת העולם השנייה הגדילה את התפוסה במעמס מלא במידה ניכרת לקראת סוף המלחמה; עד 1945, התפוסה במעמס מלא של אוניות דקוטה הדרומית הייתה כ-46,200 טון ארוך (46,900 ט'), ומסצ'וסטס הגיעה ל-47,006 טון ארוך (47,760 ט') במעמס חירום.
גוף הספינה כלל חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, וסנפירים, מאפיינים משותפים לכל אוניות המערכה המהירות האמריקאיות.
בניגוד לסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת ולסדרת איווה שלאחריה, אוניות דקוטה הדרומית הרכיבו את צירי ההנעה החיצוניים בסנפירים ולא את הפנימיים.
בהשוואה לקרוליינה הצפונית, צורת הגוף הקצרה במעט הביאה לשיפור יכולת התמרון, ובעיות הרטט הצטמצמו במידה ניכרת.
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית נשאו סוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחים בעלי שלושה תותחים, זהים לסדרת קרוליינה הצפונית.
שניים מהצריחים הללו הוצבו בזוג ירי-על בקמת האונייה; הצריח השלישי הותקן מאחורי המבנה הראשי.
תותחים אלו ירו פגז 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) Mark 8 חודר שריון (AP) בקצב של שניים לדקה לכל תותח.
התותחים יכלו להשתמש במטען הודף מלא של 535 ליברות (243 ק"ג), מטען הודף מופחת של 295 ליברות (134 ק"ג), או מטען ללא רשף מופחת של 315 ליברות (143 ק"ג).
זה סיפק לפגזים מהירות של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה) עבור פגז ה-AP עם המטען ההודף המלא, בעוד שהגרסה המופחתת סיפקה מהירות לוע נמוכה יותר בהתאמה של 1,800 רגל/שנייה (550 מטר לשנייה).
130 פגזים אוחסנו לכל תותח, שהגיעו לסך של 1,170. התותחים בכל שלושת הצריחים יכלו להתרומם ל-45 מעלות, אבל רק צריחים I ו-III יכלו להנמיך ל-2 מעלות; צריח Superfiring II לא היה מסוגל להנמיך.
זה איפשר טווח מרבי של 36,900 יארד (33,700 מ') עם קליע Mark 8. הצריחים הצליחו לסתובב ב-150 מעלות בשני הכיוונים מקו המרכז, מה שאיפשר קשת אש רחבה.
התותחים יכלו להיות מוגבהים או מונמכים בקצב של 12 מעלות לשנייה, והצריחים יכלו להסתובב ב-4 מעלות לשנייה.
דקוטה הדרומית נבנתה כספינת דגל של צי, עם סיפון נוסף על מגדל הניווט שלה למרחב פיקוד נוסף, כך שהסוללה המשנית שלה כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12 בשמונה תושבות ייעודיות (DP) Mark 28 Mod 0 כפולות, ארבע משני צדי המבנה העילי.
זה היה שני צריחים פחות מהאוניות האחות שלהן היו עשרה תושבות DP תאומות של עשרים תותחים, חמישה משני צדי הספינה.
צריחים אלו שקלו 156,295 פאונד (70,894 ק"ג) ויכלו להנמיך את תותחיהם ל-15 מעלות ולהגביה אותם ל-85 מעלות.
התותחים ירו מגוון פגזים שונים, כולל נ"מ (AA), תאורה ופגזי זרחן לבן (WP), בקצב אש של 15-22 מטחים לדקה.
פגזי התאורה והזרחן הלבן היו מעט יותר קטנים, באורך של 51 ס"מ; פגזי התאורה שקלו 54.4 פאונד (24.7 ק"ג) ופגזי ה-WP היו במשקל 53 פאונד (24 ק"ג).
התותחים השתמשו בשלושה מטענים שונים, בהתאם למצב: מטען מלא, מטען מלא ללא רשף ומטען מופחת.
שני המטענים המלאים סיפקו מהירות לוע של 2,600 רגל לשנייה (790 מטר לשנייה) בתותחים חדשים, אך ככל שהאש התמשכה על הקנה, מהירות הלוע ירדה מעט, ל-2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה).
מהירות הלוע של המטען המופחת הייתה נמוכה יותר בהתאם, ב-1,200 רגל לשנייה (370 מטר לשנייה).
כל תותח סופק עם 450 פגזים, והיה צפוי לירות 4,600 פגזים לפני שהוא נשחק מספיק כדי להצדיק החלפה.
בגובה היעיל המקסימלי ליצירת מטרות פני השטח, 45 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות של עד 17,392 יארד (15,903 מ').
לספינות היו מגוון כלי נשק נגד מטוסים, וכלי הנשק שהותקנו השתנו עם הזמן.
עד מרץ 1942, כאשר הושלמה דקוטה הדרומית, סוללת הנ"מ שונתה לשמונה מקלעי 0.50 אינץ' ו-28 תותחי 1.1 אינץ' ו-16 תותחים אוטומטים אורליקון של 1 אינץ' (20 מ"מ).
בספטמבר אותה שנה הוסרו תותחי ה-0.50 אינץ' ומספרם של תותחי ה-1.1 אינץ' צומצם ל-20. במקומם הוגדלו תותחי ה-20 מ"מ ל-16 תותחים, ו-16 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') נוספו, בארבעה תותחים מרובעי קנים.
בפברואר 1943 הוחלפו תותחי ה-1.1 אינץ' ותותח אורליקון 1 ב-52 תותחי בופורס נוספים, בסך הכל 68 תותחים.
בדצמבר 1944 שוב שודרגה הסוללה, עם 72 תותחי אורליקון ו-72 תותחי בופורס.
במרץ 1945 שונתה הסוללה בפעם האחרונה: נוספו 5 אורליקון ו-4 בופורס הוסרו.
זה סיפק את המספר המרבי של תותחים נגד מטוסים, ב-145 תותחים.
שלוש האוניות האחרות עקבו אחר דפוס דומה של שדרוגים לחימוש נגד מטוסים.
לאוניות הסדרה היו שמונה דוודים מסוג Babcock & Wilcox בעלי שלושה תופים אקספרס בעלי לחץ קיטור של 600 psi (4,100 kPa) וטמפרטורה של 850°F (454°C).
הקיטור הניע ארבע טורבינות עם הילוך, אחת לכל ציר מדחף.
ג'נרל אלקטריק סיפקה את הטורבינות לדקוטה הדרומית ולמסצ'וסטס, בעוד שמכונות זהות לאינדיאנה ואלבמה סופקו על ידי וסטינגהאוס.
בדומה לסדרת קרוליינה הצפונית, המכונות חולקו לארבעה חללי מכונות, כל אחד עם שני דוודים ומערכת אחת של טורבינות על מנת להבטיח בידוד של מכונות ההנעה הראשיות.
לא הותקנו מחיצות אורכיות בחללי המכונות; זה היה כדי להפחית את הסיכון להצפה א-סימטרית ולהתהפכות.
לכלי היו ארבעה צירים, כאשר שני הצירים החיצוניים מותקנים בשכבות.
שני הגאים מאוזנים למחצה הותקנו מאחורי שני הצירים הפנימיים.
בזמן שהושלמו האוניות, היו כל המדחפים בעלי ארבעה להבים, אך בדיקות רטט הביאו לכך שלספינות הסדרה יהיו סידורי להבי מדחפים שונים לאורך המלחמה.
למסצ'וסטס ולאלבמה היו חמישה להבים במדחפים החיצוניים וארבעה להבים בפנימיים, בעוד שלאינדיאנה היו שלושה להבים בתוך הסיפון.
המהירות של כלי השיט גדלה בהדרגה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר עקב מיקומים נוספים של תותחי נ"מ קלים וקרונית מזוט גדולה יותר לתדלוק מלווים קטנים יותר.
לכל ספינה היו שבעה גנרטורים לשירות ספינות של 1,000 קילוואט (SSTG) וכן שני גנרטורים דיזל חירום של 200 קילוואט.
תפוקת החשמל הכוללת הייתה 7,000 קילוואט בזרם חילופין של 450 וולט.
סדרת דקוטה הדרומית הצליחה לקצור את היתרונות של התפתחויות בטכנולוגיית המכ"ם במהלך מלחמת העולם השנייה.
עד סוף המלחמה, הספינות צוידו במכ"מים אוויריים ושטחי חיפוש ובקרת אש מכ"ם.
כאשר הוזמנו, הספינות היו מצוידות במכ"ם חיפוש אווירי SC.
מכ"ם זה הוחלף בסופו של דבר במכ"ם חיפוש אווירי SK ו-SK-2. למנהלי הסוללות הראשיים הותקנו מכ"ם בקרת אש Mark 3, אשר הוחלפו ב-Mark 8 החל משנת 1942. מכ"ם זה העניק לספינות אלו יתרון משמעותי על פני ספינות של הצי הקיסרי היפני, אשר הסתמך ברובו על מערכות אופטיות.
למנהלי בקרת האש Mark 37 עבור הסוללות המשניות הותקנו מכ"ם Mark 4. עם מערכת זו והפגזים המותכים של VT, הסוללות המשניות הפכו לנשק נ"מ אדיר, כמו גם להיות מסוגלות להשתמש נגד מטרות פני השטח.
ה-Mark 4 הוחלף בסופו של דבר ב-Mark 12/22.
שלא כמו אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית, האוניות בסדרת דקוטה הדרומית תוכננו להיות עמידים בפני ירי פגזים של 16 אינץ'.
כדי להישאר בגבולות התפוסה של האמנה, שריון החגורה היה רק מעט עבה יותר בעוד שהוא נוטה במידה ניכרת; הדבר חייב סידור חגורה פנימי על מנת לשמור על רוחב קו מים מספק ליציבות.
אזור המיגון של שריון הצד נגד תותחי ה-16 אינץ' המשמשים את אוניות דקוטה הדרומית עצמם היה קטן יותר עקב הצגת המעטפת של 2,700 פאונד Mark 8 Super Heavy; כנגד פגז כזה, השריון היה יעיל רק בטווחים שבין 20,500 ל-26,400 יארד (18.7 ו-24.1 ק"מ).
שריון החגורה נמשך לתחתית המשולשת עם חגורה תחתונה הומוגנית מסוג קרופ מסוג B והצטמצם מהעובי המרבי שלה של 12.2 אינץ' (310 מ"מ) עד 1 אינץ' (25 מ"מ) בחלק הנמוך ביותר בתחתית המשולשת.
תכונה זו נבחרה כדי להגן מפני חדירת קליעי תותחים בעלי קליבר כבד שהצליחו לפגוע בספינה מתחת לקו המים.
הקצוות של המצודה המשוריינת היו מוגנים על ידי מחיצות חוצות בעובי של 11.3 אינץ' (287 מ"מ).
הגנת הסיפון האופקי הייתה עשויה משלוש שכבות: סיפון מזג אוויר בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) STS (נקרא גם "סיפון פצצה"), סיפון משולב בגודל 5.75–6.05 אינץ' (146–154 מ"מ) Class B וסיפון שני STS, וסיפון רסיסי STS בעובי 0.625 אינץ' (16 מ"מ) מעל חללי המכונות.
מעל מחסני התחמושת, סיפון הפיצול מוחלף בסיפון STS שלישי בגודל 1 אינץ' (25 מ"מ).
לדקוטה הדרומית הייתה הגנה ניכרת על צריחי הסוללה הראשית; לוחות הפנים לצריח היו בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ) Class B, הצדדים היו בעובי 9.5 אינץ' (241 מ"מ) Class A, החלק האחורי היה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) Class A, והגג בעובי 7.25 אינץ' (184) מ"מ) Class B.
הברבטות היו מוגנות על ידי שריון Class A בעובי 11.3 אינץ' (287 מ"מ) לאורך קו האמצע ו-17.3 אינץ' (439 מ"מ) בצדדים.
צריחי הסוללה המשנית ומרחבי טיפול היו מוגנים בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) STS.
מגדל הניווט היה מוגן על ידי שריון בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
ההגנה התת-ימית הייתה "בליטה" פנימית המורכבת מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות היוצרות מערכת רב-שכבתית שנועדה לספוג את האנרגיה מפיצוץ תת-מימי שווה ערך ל-700 פאונד של TNT (1.3 ג'אול).
מערכת ההגנה תוכננה עבור מחיצות הטורפדו לעיוות ולספוג אנרגיה בעוד מספר תאים הועמסו בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז ולעצור שברי; עומק המערכת הכולל היה 17.9 רגל (5.46 מ').
יש לציין כי חגורת השריון עצמה, שהשתרעה לתחתית המשולשת, שם הצטמצמה ל-1 אינץ' (25 מ"מ), היוותה את מחיצת הטורפדו השלישית.
הקצה התחתון של החגורה רותך למבנה התחתון המשולש והמפרק חוזק ברצועות תחתיות עקב אי המשכיות המבנית מהמפרק הקל.
קיוו שהרחבת חגורת השריון לתחתית המשולשת כאחד ממחוצות הטורפדו יכולה לעזור להגביר את ההגנה על המערכת בהשוואה לזו ששימשה את הסדרה הקודמת של קרוליינה הצפונית.
עם זאת, בדיקות קיסון בשנת 1939 הצביעו על כך שסדרת דקוטה הדרומית הייתה פחות יעילה בגלל הקשיחות של חגורת השריון שגרמה לכוח הפיצוץ לעקור משמעותית את מחיצת האחיזה הסופית פנימה למרות שנותרה אטומה למים.
המערכת ראתה חיזוקים ושכלולים נוספים בסדרת איווה שלאחר מכן, שחלקה גאומטריות דומות.
השדרית של דקוטה הדרומית הונחה ב-5 ביולי 1939 על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי.
היא הושקה ב-7 ביוני 1941 ונכנסה לשירות ב-20 במרץ 1942. היא יצאה לשייט ניסויים ביוני לאחר שההצטיידות שלה הושלמה.
באוגוסט-ספטמבר, האונייה הפליגה מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה; היא פגעה בשונית אלמוגים זמן קצר לאחר שהגיעה לאיי טונגה ונאלצה להפליג למעגן הצי בפרל הארבור לצורך תיקונים, שנמשכו כחודש.
לאחר מכן הוטל עליה ללוות את נושאת המטוסים אנטרפרייז במסגרת כוח המשימה (TF) 16; כשהצטרפה ל-TF 17 זמן קצר לאחר מכן, הצי המשולב - הידוע כעת כ-TF 61 - קיבל הוראה "לסרוק את איי סנטה קרוז ואז לנוע לדרום מערב כדי לחסום כל כוחות יפנים שמתקרבים לגוודלקנל".
זה הוביל לקרב איי סנטה קרוז, שבו בליווי אנטרפרייז, דקוטה הדרומית זכתה להפלת 26 מטוסים יפניים.
האונייה נפגעה פעם אחת על ידי פצצה של 500 פאונד (230 ק"ג) על צריח I במהלך הפעולה.
ב-30 באוקטובר 1942, דקוטה הדרומית והמשחתת מאהן התנגשו בזמן שהאחרונה חקרה מגע סונאר עם צוללת.
שתי הספינות יכלו להמשיך לנומאה, שם האונייה וסטאל תיקנה אותן.
האונייה הצטרפה לאוניית המערכה וושינגטון מסדרת קרוליינה הצפונית ולארבע משחתות כדי ליצור את TF 64. הספינות יירטו כוח הפצצה יפני בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר, ובקרב הידוע כיום כקרב הימי השני של גודלקנל, הם פגעו בסיירות טקאו ואטאגו.
בנוסף הם גרמו להטבעתן של אוניית המערכה קירישימה והמשחתת אייאנאמי.
במהלך הקרב, הפסקת חשמל השביתה את דקוטה הדרומית והיא ספגה נזק ניכר מהצד העליון - 42 פגזים פגעו בספינה, פגעו בתקשורת רדיו ושלושה מכ"מים של בקרת אש יחד עם השמדת מערך המכ"ם הראשי.
תיקונים חלקיים באדיבות הצוות של פרומתאוס אפשרו לדקוטה הדרומית להפליג לניו יורק; לאחר הגעת הספינה ב-18 בדצמבר 1942, היא זכתה לשיפוץ ונזקי הקרב תוקנו לחלוטין.
היא עזבה את המעגן ב-25 בפברואר 1943, ועברה ניסויים ימיים לפני שליוותה את ריינג'ר במבצעים בצפון האוקיינוס האטלנטי עד אמצע אפריל, אז הצטרפה לצי הבית הבריטי.
פריסה זו נמשכה עד 1 באוגוסט; לאחר מכן, הספינה הגיעה לנורפוק ולאחר מכן עברה לאוקיינוס השקט, והגיעה לאפאט ב-14 בספטמבר.
היא עברה לפיג'י ב-7 בנובמבר, והצטרפה לפלגות הקרב 8 ו-9, שתמכו בכוחות בעלות הברית בקרב טאראווה, בין שאר הקרבות.
יחד עם חמש ספינות קרב נוספות, היא ירתה על האי נאורו ב-6 בדצמבר 1943.
ב-29 בינואר 1944 הספינה הפגיזה את רואה-נאמור לפני שהתרחקה כדי להגן על נושאות המטוסים שהוקצו לספק תמיכה אווירית למספר רב של התקפות אמפיביות על איים בתוך אטול קווג'לין.
דקוטה הדרומית סיפקה תמיכה נגד מטוסים לכוחות משימה שונים של נושאות מטוסים מהירות עד ליוני, אז הפציצה את סאיפאן וטיניאן.
אוניית המערכה השתתפה במה שנקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", שם הופלו יותר מ-300 מטוסים יפניים תוקפים, אם כי היא נפגעה מפצצה במשקל 500 פאונד על הסיפון הראשי שהרגה 24 ופצעה 27.
דקוטה הדרומית נכחה בכניעת יפן על סיפון מיזורי ב-2 בספטמבר 1945; היא עזבה את מפרץ טוקיו ב-20 בספטמבר לחוף המערבי של ארצות הברית.
אוניית המערכה הפליגה לפילדלפיה ב-3 בינואר 1946 כדי לעבור שיפוץ; היא סומנה כחלק מצי השמורה האטלנטי שם ביוני.
הוצאה משירות ב-31 בינואר 1947, דרום דקוטה נותרה בחוסר פעילות עד שהיא נמחקה מהרישום הימי ב-1 ביוני 1962 ונמכרה לגרוטאות לחטיבת ליפסט של לוריא ברדס וחברת בע"מ ב-25 באוקטובר.
הספינה מונצחת בסו פולס, דקוטה הדרומית, שם מוצגים מזכרות וחלקים מספינת הקרב בתוך קווי מתאר של הסיפון הראשי.
ציר מדחף מדקוטה הדרומית מוצג מחוץ למוזיאון הצי האמריקאי בווושינגטון הבירה.
השדרית של אינדיאנה הונחה ב-20 בספטמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות ו-Drydock בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941; במהלך תהליך הכנסתה לשירות, אוניית המערכה לשעבר קירסייג', שנבנתה מחדש כספינת עגורן, הורידה את תותחי ה-16 אינץ' אל תושבות הצריח שלהם.
אינדיאנה הוכנסה לצי ב-30 באפריל 1942. לאחר סדרת ניסויים, היא נשלחה ישירות לאיי שלמה; אינדיאנה הגיעה לגוודלקנל ב-9 בנובמבר 1942 והחליפה את אחותה דקוטה הדרומית, שהייתה זקוקה לתיקון.
המבצעים של אינדיאנה בגוודלקנל כללו בעיקר הפגזות על החוף לתמיכה בנחתים הנלחמים באי.
בנובמבר 1943, אינדיאנה השתתפה בפלישה לטאראווה, לצד אחותה דקוטה הדרומית.
במהלך המבצע הזה, אינדיאנה הפילה את המטוס הראשון שלה.
הספינה השתתפה גם בפלישה לאיי מרשל; ב-1 בפברואר 1944, אוניית המערכה וושינגטון התנגשה באינדיאנה בצד הימני שלה.
13 מהחללים בין מערכת ההגנה על הטורפדו ל-13 מכלי דלק הוצפו, והמחוצות האורכיות ניזוקו קשות.
המדחף החיצוני הימני ניזוק, יחד עם הציר שעליו הותקן.
שני תותחי 40 מ"מ מרובע תקוע ותשעה תותחי 20 מ"מ הושמדו, יחד עם שניים מהתושבות לתותחי ה-20 מ"מ.
המעוט הימני של אינדיאנה נתלש מהספינה, יחד עם מטוס הים שישב עליה.
הספינה סבלה מנטייה ימינה, שתוקנה על ידי הצפה של תאים בצד ימין.
אינדיאנה הפליגה ללגונת מג'ורו כדי לעבור תיקון ראשוני כדי לבצע את ההפלגה חזרה לפרל הארבור; העבודה שהתקבלה הייתה התיקון הגדול ביותר שטופל בפרל הארבור מלבד אוניות המערכה שניזוקו במהלך המתקפה שהחלה את המלחמה.
לאחר שחזרה אינדיאנה לשירות פעיל, היא השתתפה בפלישה להולנדיה במערב גינאה החדשה.
לאחר מכן חזרה הספינה למרכז האוקיינוס השקט והפגיזה את טרוק, ולאחר מכן השתתפה בפעולות מול איי מריאנה.
ב-19 ביוני 1944 ניסה מפציץ טורפדו יפני לתקוף את הספינה, אך תותחי הנ"מ של אינדיאנה הצליחו להשמיד גם את המטוס וגם את הטורפדו שהטיל, ללא נזק לספינה.
זמן קצר לאחר מכן, הופל מטוס יפני שני, אך מטוס שלישי הצליח להתרסק לתוך הספינה.
המטוס התפרק עם פגיעה בלוחות השריון הצדדיים וחלקים של המטוס התפזרו על פני הירכתיים.
חמישה אנשי צוות נפצעו, אך לספינה נגרם נזק קל מאוד.
אינדיאנה חזרה למעגן הצי Puget Sound לצורך שיפוץ נדרש.
העבודה נמשכה עד ינואר 1945; הספינה חזרה לשירות פעיל ב-24 באותו חודש.
אינדיאנה השתתפה בהפגזת איוו ג'ימה, וכן בהתקפות על איי הבית היפנים.
בעקבות הפגזות החוף הצטרפה אינדיאנה לכוח המשימה שהתאסף כדי לפלוש לאוקינאווה; הספינה סיפקה אש תמיכה קרקעית כמו גם הגנה נגד מטוסים נגד המספר ההולך וגדל של קמיקזות שתקפו את צי הפלישה.
אינדיאנה המשיכה בתפקידים אלה עד סוף המלחמה באוגוסט 1945.
בשנת 1947 הוכנסה אינדיאנה לצי המילואים בפוגט סאונד.
היא נמחקה לבסוף מרשימת הצי ב-1 ביוני 1962, ונמכרה לגריטה ב-6 בספטמבר 1963 תמורת 418,387 דולר.
גריטת הספינה הסתיימה בשנת 1964. תורן אוניית המערכה ניתן לאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, והעוגן שלה מוצג בפורט ויין.
מסצ'וסטס, האונייה השלישית בסדרה, הונחה ב-20 ביולי 1939 במספנת Fore River של תאגיד הפלדה של בית לחם בקווינסי, מסצ'וסטס.
היא הושקה ב-23 בספטמבר 1941 ונכנסה לשירות ב-12 במאי 1942. לאחר ניסויי כניסה לשירות, יצאה אוניית המערכה ממפרץ קאסקו, מיין ב-24 באוקטובר 1942 כדי לתמוך בפלישת בעלות הברית לאפריקה, מבצע לפיד, כספינת הדגל של כוח המשימה המערבי.
יחד עם הסיירות הכבדות טוסקלוסה וויצ'יטה וארבע משחתות, הפליגה מסצ'וסטס לקזבלנקה בערב 7 בנובמבר.
אוניית המערכה הצרפתית הבלתי שלמה ז'אן באר, אשר חסרה אחד מצריחי התותחים המרובעים שלה בקוטר 380 מ"מ/45 קליבר, הייתה בנמל, לאחר שנסעה לשם ב-1940 כדי להימלט מהפלישה הגרמנית לצרפת.
מטוסים אמריקאים נורו ושתי צוללות צרפתיות נצפו ביציאה מהנמל; בשעה 07:03 סוללת החוף באל האנק פתחה באש על מסצ'וסטס.
ההנחה הייתה בטעות שהירי הגיע מז'אן באר, ולכן ניתנה הפקודה לנטרל את אוניית המערכה.
מסצ'וסטס פגע בז'אן באר חמש פעמים, ותוך כדי כך השביתה את צריח הסוללה הראשי הפעיל היחיד.
מסצ'וסטס גם פגעה קשות במשחתת מילאנו, אשר לאחר מכן נאלצה לעלות על החוף.
כמו כן הושמדו ארבע ספינות סוחר ועגורן צף.
במהלך קרב זה, הצליחו שבע משחתות צרפתיות להימלט מהנמל וניסו לפלס את דרכן אל חופי הפלישה.
בשעה 08:55 הגבירה מסצ'וסטס את המהירות על מנת לתקוף את המשחתות.
הסוללה באל האנק המשיכה לירות על האונייה, ובשעה 10:00, אחד מפגזי ה-7.6 אינץ' מסוללת החוף פגע בה בצד הנמל בין שני צריחי התותחים הראשיים הקדמיים.
הפגז חדר את שריון הסיפון והצית אש קטנה שכובתה במהירות.
בזמן זה יצאו מהנמל הסיירת הצרפתית פרימוז'ה ועוד שתי משחתות.
מסצ'וסטס וטוסקלוזה הטביעו את המשחתת פוז'ה, ובשעה 10:05 פגז 16 אינץ' ממסצ'וסטס פגע במשחתת מילאנו והוציא אותה מכלל פעולה.
פרימוז'ה נאלצה לפרוש לאחר שנפגעה מפגז 16 אינץ' ממסצ'וסטס ומספר פגזים בקליבר קטן יותר מהסיירות האמריקאיות ברוקלין ואוגוסטה.
במהלך המבצעים מול חופי צפון אפריקה ב-8 בנובמבר, מסצ'וסטס ירתה 786 פגזים מהסוללות הראשיות ו-221 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלה.
בעקבות פעולותיה המוצלחות מול צפון אפריקה, מסצ'וסטס נלקחה לשיפוץ במעגן הצי של בוסטון.
לאחר השיפוץ הפליגה הספינה לזירת האוקיינוס השקט, והגיעה ל-Nouméa ב-4 במרץ.
ספינת הקרב תמכה בפעולות בדרום האוקיינוס השקט במהלך החודשים הבאים, כולל שמירה על נתיבי שיירות, ליווי נושאות מטוסים והפגזת עמדות יפניות על איים שונים, כולל נאורו (8 בדצמבר 1943) וקווג'לין (30 בינואר 1944).
כשחזרה להגנת נושאת לאחר ההפצצה האחרונה, מסצ'וסטס סיפקה הגנה נגד מטוסים בעוד התקפות אוויריות של בעלות הברית נשלחו נגד סאיפאן, טיניאן וגואם; היא גם תמכה בפלישות מאוחרות יותר לאיי קרוליין ולהולנדיה.
לאחר שהפגיזה את האי פונאפה ב-1 במאי, האונייה יצאה לכיוון מעגן הצי של פוגט סאונד לצורך שיפוץ קנה התותחים שלה, מכיוון שהם התבלו.
לאחר חזרתה לשירות פעיל, מסצ'וסטס עזבה את פרל הארבור ב-1 באוגוסט.
כשהצטרפה לכוח משימה 38, היא תמכה בכוחות שנחתו מסביב למפרץ לייטה, וסיפקה חיפוי לקבוצות משימה שתקפו ספינות מלחמה יפניות בקרב מפרץ לייטה.
לאחר מכן האונייה עברה לפיליפינים, הגנה על ספינות וחיילים של בעלות הברית במהלך קרב מינדורו והייתה חלק מכוח שפגע במנילה.
מסצ'וסטס, יחד עם שאר ה-TF 38, נתקלו בטייפון קוברה, שהיו לו רוחות של בסביבות 120 קשר (220 קמ"ש).
היא המשיכה לפעול עם TF 38 מ-30 בדצמבר 1944 עד 23 בינואר 1945; האונייה הפגיזה את פורמוזה ואוקינאווה, סיפקו חיפוי להתקפה אמפיבית על לינגיין, וערכה גיחות לים סין הדרומי כדי לתקוף את הספנות והשדות היפניים.
בפברואר - תחילת מרץ 1945, מסצ'וסטס סיפקה חיפוי נגד מטוסים לפשיטות מוטסות על הונשו, איוו ג'ימה וקיושו.
ב-24 במרץ הפגיזה האונייה את אוקינאווה; בשארית אותו חודש ורוב חודש אפריל, מסצ'וסטס סיפקה שוב הגנה נגד מטוסים, הפעם עבור ספינות בעלות הברית שהצטברו ליד אוקינאווה.
ב-5 ביוני היא עברה סופת טייפון נוספת, לואיז, זו עם רוחות של 100 קשר (190 קמ"ש).
חמישה ימים לאחר מכן, היא הפציצה את Minamidaitō.
ב-1 ביולי יצאו הצי השלישי ומסצ'וסטס לכיוון יפן; אוניית המערכה הגנה על נושאות מטוסים בזמן שהם פתחו בפשיטות על טוקיו, ואז התקרבה לחוף כדי לפגוע במטרות בירי.
מסצ'וסטס תקפה את מרכז הברזל והפלדה השני בגודלו ביפן, קאמאשי בהונשו, ב-14 ביולי; הממאצו ב-28 ביולי; וקמאישי ב-9 באוגוסט.