tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרולימנחוס טופימרלי שליץ: שינה את שמו לטרולימנחוס טופימרלי שליץ שהם ראשי התיבות של טינאוס שנוק לאחר שטינאוס שנוק הטיל בו דיבוק.
ביטל "ביט" ביטל: חברו הטוב ביותר של ספטימוס.
עבד בגנזך בתור לבלר הפיקוח (תפקידו היה לבדוק את פתחי מנהרות הקרח אחת לשבוע ולחתום אותם) עד שפוטר על ידי ג'ילי ג'ין כשעזר לג'נה.
מתמנה בסוף הספר השישי 'אופל' ללבלר הסתרים הראשי, לאחר שג'ילי ג'ין מתה.
אביו מת מנשיכת עכביש כשביטל רק נולד והוא גר עם אמו, שמתפרנסת אך ורק מהמשכורת השבועית של ביטל (חצי כתר לשבע) אך זו הופסקה אחרי שביטל פוטר מהגנזך.
המשקה האהוב עליו ועל ספטימוס הוא פריסודה.
ג'ילי ג'ין הופיעה לראשונה בספר השלישי, 'אלפיזיקה', הלבלרית הראשית בגנזך, לאחר שפוקס פוטר.
מתוארת כקשוחה ולא נעימה, תחביבה העיקרי הוא חישובים מסובכים.
מתה בסוף הספר השישי, 'אופל'.
מר פוקס: דוםדניאל בחר בו להיות הלבלר הראשי.
הוגלה אל הארצות הרחוקות והוחלף בג'ילי ג'ין.לא עבר לצד האפל מרצון הוא התמנה על ידי דוםדניאל ללבלר הסתרים הראשי שלא כחוק דוםדניאל רימה כדי שהיה לו קל יותר לשלוט בלבלר הסתרים הראשי.
פוקסי: בנו של לבלר הסתרים הקודם שפוטר, לבלר בגנזך.
רומילי בג'ר: הלבלרית בגנזך הצעירה ביותר.
חצי בן אדם וחצי עכברוש, כשהיה בן 14 נפגע מספרים עם כישופ אפל.
אתלדרדה פיי: מלכה בזמן עבר.
אימו של מרסלוס פיי ואימה של הנסיכה אסמרלדה.
היא ובנותיה חיו חמש מאות שנה לפני תקופתו של ספטימוס.
אסמרלדה פיי: ביתה של אלתדרלה פיי.
ברחה לאימה וגרה אצל ברודה, השומרת, אשתו של אחיה מרסלוס.
השיג לעצמו חיי נצח ונעורי נצח.
חטף את ספטימוס בספר אלפיזיקה ולימד את ספטימוס אלפיזיקה ומסר לספטימוס חמש מאות שנה לאחר מכן את המסמכים של ניקו.
הוא גם היה האלכימאי האחרון בטירה.
ברודה פיי: אשתו של מרסלוס פיי.
גילתה את סודות השומרת למרסלוס.
נישאה למרסלוס פיי על אף שלשומרות אסור להינשא.
אולאף סנורלסן: אביה של סנורי.
רוח רפאים שמבלה את כל היום בפונדק 'החור בקיר'.
סנורי סנורלסן: מופיעה לראשונה בספר השלישי, 'אלפיזיקה' - בתו של אולאף סנורלסן, אהובתו של ניקו ומאוהבת בו בחזרה.
נכלאה בזמן אחר יחד עם ניקו ויצאה איתו למסע בים.
חתולה הוא אולר, אשר משנה צורה לפנתר עם השקיעה.
אמה של סנורי, אלפרון, מוצאת את סנורי לבסוף בטירה, בספר השישי 'אופל', ויחד עם אולף ואולר הם נוסעים בסוף הספר הביתה.
אולר: חתול משנה צורה, בלילה הוא פנתר שחור (אורלילי) וביום הוא חתול ג'ינג'י.
לאחר שסנורי נלכדה בבית השוסעים ג'נה שמרה עליו.
אלפרון סנורלסן: אמה של סנורי.
אשתו של אולאף סנורלסן המנוח.
על שמה נקראת הסירה של סנורי: "אלפרון".
מיארר: שומר על אור מגדל שונראק.
אפניה גריב: אחראי השימור בגנזך.
אדם-עכברוש שנפגע מספר מכושף בגיל 14. נפגע קשה מה"דבר" ששלט בו במסא, והושם בתא האיקסמות כדי להתאושש.
ג'ימי במבוק: ג'יני מעוטר זהב אשר הוא "ג'יני-על".
היה בעבר של דודה זלדה, נחטף על ידי מרין מרדית מבארני פוט שניסה במהלך שליחות מדודה זלדה להביא אותו לספטימוס היפ, ובסוף לאחר שמרין שחרר אותו (בעל כורחו, באילוץ מדודה זלדה) הוא הגיע לספטימוס.
יכול לעשות הכל ולהפוך את עצמו לצב, לסרטן ולכל יצור אחר.
האיי-איי: משמיע זעקות חזקות וחרישות אוזניים.
היה היצור של אתלדרדה עד שנזרק לנהר.
נשיכתו מדביקה את הננשך בחולי.
אולר - ביום חתול ג'ינג'י כחוש עם פרווה דלילה וכתם שחור בזנב, אך בלילה הכתם השחור מתפשט לכל גופו, מתפתחים לו שרירים והיא הופך לפנתר, אך נשאר לו כתם ג'ינג'י על הזנב, ובזריחה הוא נהפך לחתול שוב.
שייך לסנורי, אך הושאל גם לג'נה במשך זמן מה.
אתל: ברווזה שג'נה הצילה בספר אלפיזיקה, חסרת נוצות, אומצה על ידי שרה היפ.
אוהב לשחק עם סיילאס חיל-רגלים.
גברת תאודורה גרינג': אשתו של מר גרינג' ואמם של לוסי ורופרט.
מבשלת נזיד שטעמו לא מעודן במיוחד.
רופרט גרינג': עובד במספנה יחד עם ניקו.
בנם של מר וגברת גרינג' ואחיה של לוסי.
לוסי גרינג': אהובתו של סיימון.
ביתם של מר וגברת גרינג' ואחותו של רופרט.
נער הזאב (נער 409 / מאנדי מארוויק): גדל בצבא הנוער.
היה חברו הטב ביותר של ספטימוס בזמן שהיה בצבא הנוער.
החליף את דודה זלדה בתפקיד השומרת ונודע כאלוף ב"ראש הכפר" בספר השישי.
מאתיו "מאט" מארוויק - גדל בצבא הנוער, אחיו של מאנדי "נער הזאב"/ נער 409 ואחיו התאום של מרקוס.
עובד עם מרקוס ומריסה בחנות הגותית.
מרקוס מארוויק - גדל בצבא הנוער, אחיו של נער הזאב ואחיו התאום של מאט.
עובד עם מאט ומריסה בחנות הגותית.
ג'אניט מרטן: חנכה את ניקו ורופרט, בעלת מספנה.
גאלן: אשת צמחי המרפא אשר גרה ביער.
סירא סיירא: נשלחה למסא על ידי טינאוס שנוק.
ברחה מספינת המסא עם דולפין והגיעה לאיי סירנא.
סירנא הטילה בה דיבוק ולכן היא שינתה את שמה לסירנא.
לאחר שספטימוס הציל אותה התמוטטה כששמעה שהחונך שלה, ג'וליוס, מת.
סאלי מאלין: בעלת בית התה והשיכר של סאלי מאלין וחברתה הרכלנית של שרה היפ.
ג'ם: עובד האונייה היחיד שלא בגד במיילו.
נרצח על ידי הפיראטים של טרולימנחוס טופימרלי שליץ, בספר החמישי 'סירנא'.
אחות בית השוסעים: אחראית על בית השוסעים.
הילדרגארד: תת-קוסמת בימי העוצר העליון היא מכרה את אוצרות הארמון היא התחרטה על כך לאחר מכן.
הילדרגארד שומרת על הכניסה לארמון.
המכשפה האם - ניצלה מלהקת זאבנים על ידי סיילאס היפ מלפני זמן רב ומוקירה לו תודה על כך, אך בספר הרביעי 'מסא', ספטימוס, ג'נה וביטל נאלצים לבגוד בה כדי למצוא את הדרך ליערות האחרים כדי להציל את ניקו, ובורחים ללא התשלום שסוכם.
מריסה - חברתו הטובה של ג'ו-ג'ו היפ, הייתה מכשפת וונדרון, בגדה בהן ועזבה לטובת אחוות מכשפות הנמל, נמלטה מאחוות מכשפות הנמל ביחד עם ג'נה והתחילה לעבוד בחנות הגותית עם מאט ומרקוס מארוויק, האחים של נער הזאב.
המכשפה האם - בעלת מראה אכזרי, על מגפיה דוקרנים קוצניים שמטרתם לשפד תולעי עץ, אך היא לא יודעת שהיא אלרגית לתולעי עץ וזה עושה לה פצעונים בפנים, מורחת איפור כבד כדי להסתירם.
לינדה - בת חסותה של המכשפה האם, אכזרית, מכשפה מצטיינת, בעלת סקייטבורד שנקרא 'מטא - אור' שגולש במהירות רבה ביותר.
בספר השישי 'אופל', מריסה מצטרפת לאחוות מכשפות הנמל וכמעט הופכת לבת חסותה החדשה של המכשפה האם, אך לינדה מקנאה ורוצה להפוך אותה לצפרדע, אבל מריסה מצליחה להימלט עם ג'נה ברגע האחרון.
דורינדה - לינדה הפכה את שתי אוזניה לאוזני פיל, בעלת קול צווחני ומעמד נחות למדי בין המכשפות.
סטנלי: בעלה של דאוני (לאחר מכן 'לשעבר').
היה עכברוץ דואר סודי והקים את שירות העכברוצים החדש.
דאוני: אשתו של סטנלי, מתגרשת ממנו בספר הרביעי 'מסא'.
פלו, מו, בו וג'ו: (שמות חיבה) עכברושים שאומצו על ידי סטנלי.
פלו - פלורנס, מו - מוריס, בו- בוריס, ג'ו - ג'וזפין.
חברת ההפקה "האחים וורנר" רכשה את הזכויות על הספרים, והפיקה את הסרט הראשון (על פי הספר הראשון) שתוכנן לצאת בשנת 2012. המפיקה הראשית הייתה אמורה להיות קרן רוזנפלד ולהיעזר באנג'י סייג', מחברת הסדרה.
הפקת הסרט בוטלה והזכויות חזרו לסופרת.
ספטון דלמר היה עיתונאי בריטי שהפעיל בימי מלחמת העולם השנייה שידורי "תעמולה שחורה" לגרמניה הנאצית.
דניס ספטון דלמר נולד בגרמניה.
אביו היה אוסטרלי ששימש כפרופסור לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת ברלין והוא עצמו למד בגימנסיה בברלין.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו כבן עשר, הוחזקו ספטון דלמר ובני משפחתו במחנה מעצר גרמני כנתיני מדינת אויב.
במסגרת חילופי שבויים הוחזרו לאנגליה בשנת 1917. דלמר למד באוניברסיטת אוקספורד והוענק לו תואר בשפות מודרניות.
לאחר סיום לימודיו החל דלמר לפעול כעיתונאי עצמאי.
באמצע שנות העשרים קיבל משרת עיתונאי ברשת העיתונים של איל העיתונות הלורד בּיבֶרְבְּרוּק Max Aitken, 1st Baron Beaverbrook#To England ונתמנה לראש הנציגות של ה"דיילי אקספרס" בברלין.
כעבור שנים אחדות, כאשר הנאצים היו בדרכם לכבוש את השלטון, הצליח דלמר להתיידד עם ראש האס אה ארנסט רהם, ודרכו הצליח להגיע לעריכת ראיון עם אדולף היטלר.
דלמר התלווה אל היטלר, ואף טס עמו במטוסו הפרטי, במהלך מסע הבחירות הגורלי של 1932. זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, ב-27 בפברואר 1933, התחולל האירוע של שריפת הרייכסטאג.
דלמר היה כתב החוץ היחיד שהצטרף להיטלר בעת שהלה ערך סיור ברייכסטאג הבוער.
קשריו אלו עוררו חשד בבריטניה כי דלמר פועל בשירות הנאצים, ואילו הנאצים חשדו בו כי הוא סוכן חשאי בריטי.
לאחר ליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, כאשר היטלר חיסל את צמרת האס אה, וציווה לפרסם כי נהרגו 46 אנשים, דלמר פרסם בעיתונו כי מניין ההרוגים היה למעלה מכפליים מכך ומנה רשימה של 108 נרצחים.
הדבר עורר את זעמו של היטלר, והוא ציווה לגרש את דלמר מגרמניה.
שליחותו הבאה של דלמר הייתה כראש הנציגות של הדיילי אקספרס בפריז.
בפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית יצא לספרד לסקרה.
הוא הגיע לקו האש, פעם מצדו הרפובליקני ופעם מצדו הפשיסטי.
דלמר הצליח להיחלץ ממדריד הנצורה ולהגיע להולנד כדי לסקר את טקס נישואיו של ידידו הנסיך ברנארד עם יוליאנה מלכת הולנד ב-7 בינואר 1937.
בשנות השלום האחרונות שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ערך דלמר מסעות באוסטריה, צ'כוסלובקיה, איטליה וברית המועצות.
בפרוץ המלחמה שהה בוורשה והצליח לצאת מפולין יחד עם נציגי הסגל הדיפלומטי.
לפני צאתו הצליח לחלץ מוורשה את ידידו העיתונאי היהודי נתן גורדוס בצרפו אותו לשיירה של עיתונאים בריטים שעזבו את פולין לעבר הגבול הרומני.
משם הגיע גורדוס באותה שנה לארץ ישראל והפך לעיתונאי ולנציג סוכנות הידיעות הצרפתית בארץ.
בעת פריצת הגרמנים לצרפת ולארצות השפלה במאי 1940 היה דלמר בפריז.
ביום נפילת פריז, ב-14 ביוני 1940, הצליח להתחמק מהעיר.
לקראת השלמת כיבושה של צרפת, ב-19 ביולי 1940, פנה היטלר, בנאום ברייכסטאג, בקריאה לבריטניה לכונן עמו שלום.
"בשעה זו אני מרגיש כי חובתי בפני מצפוני לפנות עוד פעם לתבונה ואל השכל הישר בבריטניה כבמקומות אחרים.
רואה אני את עצמי רשאי לפנות פנייה זו כיוון שאני אינני מנוצח המבקש חסדים אלא מנצח המדבר בשם התבונה.
אין אני רואה סיבה מדוע צריכה מלחמה זו להמשך."
באותו יום עצמו התקיים שידור הבכורה של דלמר כפרשן הבי בי סי בשפה הגרמנית.
שעה אחת לאחר קריאתו של היטלר לבריטניה השיב דלמר בשידורו במענה תקיף ובשפה בוטה ושלל את הצעתו.
שר החוץ האיטלקי, הרוזן גליאצו צ'אנו, והעיתונאי האמריקאי ויליאם שיירר שהיו באותו יום בברלין, סיפרו לימים על האכזבה הרבה שגרמה תשובה זו להיטלר ולהנהגה הנאצית.
ברחבי העולם התקבלו דבריו של דלמר כתשובתה הרשמית של ממשלת בריטניה.
בפרלמנט הבריטי הוגשה שאילתה על ידי אחד הצירים האומרת: "איך קרה הדבר כי איש נטול חשיבות הורשה להשיב להיטלר על פנייתו?".
צ'רצ'יל הכריז, כעבור זמן, כי דחייה מידית וחפוזה זו של הצעת השלום של היטלר נעשתה "על ידי הבי בי סי, ללא כל עידוד מצד ממשלת הוד מלכותו, ברגע שנשמע נאומו של היטלר ברדיו".
לאחר שגישושי השלום שלו נדחו היה בכוונת היטלר לכבוש את בריטניה.
המבצע שתוכנן לשם כך נקרא בשם הקוד מבצע ארי-הים.
המבצע לא יצא אל הפועל בשל ההתנגדות הנחרצת של העם הבריטי בהנהגתו של וינסטון צ'רצ'יל ונדחה סופית לאחר הניצחון הבריטי בקרב על בריטניה.
בשלבי התכנון של המבצע הכינו הנאצים רשימה שנקראה "רשימת החיפוש המיוחדת בריטניה הגדולה" .
הרשימה נתגלתה לאחר המלחמה וניתן לה הכינוי "הספר השחור".
הרשימה כללה את שמותיהם של 2,820 אישים בבריטניה שעל הגסטפו היה לכלוא אותם מיד עם כיבושה של בריטניה.
ברשימה נכללו וינסטון צ'רצ'יל וחברי ממשלתו, מדינאים נודעים מכל המפלגות, המוציאים לאור של עיתוני בריטניה, עורכיהם וכתביהם, סופרים, מדענים ואישים זרים שהיו באותה עת בבריטניה ובהם חיים ויצמן.
ספטון דלמר "זכה לכבוד" להיות האיש ה-33 ברשימה.
באותה עת הצטרף דלמר לשירות החשאי הבריטי, במשכורת זעומה - כשליש משכרו בעיתונות.
תפקידו בשירות היה לשדר שידורי "תעמולה שחורה" לגרמניה בשפה הגרמנית.
"תעמולה שחורה" היא תעמולה המופנית בשידור או בכתב אל האויב או אל הצד שכנגד בסכסוך, המוגשת כאילו מקורה לכאורה הוא פנימי, מן הצד האחר עצמו, מכוחותיו המזוינים או ממתנגדי המשטר של אותו צד.
לדעתו של דלמר החטיאו שידורי הבי בי סי בגרמנית את מטרתם.
היו אלה שידורים שמתחו ביקורת עניינית על היטלר.
דלמר ביסס את שידורי התעמולה השחורה שלו על יסוד פסוק ששמע מפי היטלר "בכל אדם טמון אי שם כלב מנוול".
דלמר החליט לפנות אל הכלב המנוול הזה בשם הפטריוטיזם הגרמני, כדי לתת הצדקה לשומעיו בגרמניה להתנגד להיטלר, מתוך מניעים אנוכיים של רצון לחיות ולהישרד, כי מעשיו של היטלר מסכנים את העם הגרמני.
לשם כך שידר דלמר את שידוריו לכאורה מתחנה שנקראה בשם "גוסטב זיגפריד אחת" .
בראש התחנה עמד לכאורה אדם שכונה בתואר "הבוס" ("Der Chef" - כינוי בו כונה היטלר עצמו על ידי אנשי חוג מקורביו הפנימי).
השידורים נפתחו תמיד במילים "כאן מדבר הבוס".
השידורים נשאו אופי של שידורים לא רשמיים, ונועדו לטעת בלב המאזינים את ההרגשה כי הם מאזינים לדברים שלא נועדו להם כלל, אלא כי עלו במקרה על גל בלתי רשמי.
דברי התחנה שודרו בעגה צבאית, או בלשון הגידופים של הצי.
למאזין הוקנה הרושם כאילו הוא טועם מן הפרי האסור ומאזין לידיעות פנימיות שמעביר קצין בכיר כלשהו לפיקודיו, כדי להזהירם כפטריוט גרמני מפני הנעשה במפלגה הנאצית ובצמרת השלטון.
השידורים דיברו על השחיתות והשערוריות בצמרת הנאצית, תיאור הערים ההרוסות מהפצצות האוויר בעורף הגרמני.
בסיום כל שידור ניתנה פרשנות על המצב הצבאי והמדיני.
שידור הבכורה של התחנה היה ב-23 במאי 1941 ובו דובר על טיסתו של רודולף הס לבריטניה.
השידור הזהיר את שומעיו מפני מה שכינה "השקר שמפיצים מלחכי פנכה במטהו של הפיהרר", כאילו טס הס לבריטניה בשליחות מטעם היטלר עצמו.
הוא שכנע את שומעיו כי הפיהרר לא היה מתיר את טיסתו של הס, המכיר את כל תוכניות הקרב וההתקפה של המטה הכללי, אל מחוץ לגבולות גרמניה.
מטרת השידור הייתה להסיר מהיטלר, באוזני המאזינים, כל כוונה לעשיית שלום.
ידיעות שהפיץ דלמר על המתיחות הגוברת בין הצבא והמפלגה הנאצית, הדאיגו את משרד החוץ הבריטי, שחשש כי ידיעות אלה יחזקו את ידי הבדלנים האמריקאים בהתנגדותם לכניסת ארצות הברית למלחמה ויאפשר להם לטעון כי הצבא הגרמני עצמו ישליט סדר בגרמניה ויגבר על היטלר והמפלגה הנאצית.
הוטל על דייוויד בואס ליון, אחיה של אליזבת, המלכה האם, שהיה הנציג של שירותי הביון הבריטים בארצות הברית, לגלות לנשיא רוזוולט מהו המקור האמיתי של הידיעות הללו.
בהמשך נקט דלמר באמצעים קיצוניים יותר והשתמש בפורנוגרפיה ככלי נשק.
בעת שהיה כתב חוץ שסיקר את החזית בצרפת בסוף שנת 1939, נתקל דלמר בשימוש שעשו הגרמנים בתעמולה פורנוגרפית.
הם הטילו אל עבר הצד הצרפתי של החזית עלונים ובהם ציורי יחסי מין בתנוחות בוטות, של חיילים בריטים עם נשים צרפתיות, כשהכיתוב כוון אל החיילים הצרפתים ואמר כי בזמן שהם נלחמים בחזית בני בריתם הבריטים הוללים עם נשותיהם.
במאמר שפרסם דלמר לימים במוסף הספרותי של הטיימס, תחת הכותרת "הפורנוגרף של הוד מלכותו" (H.M.G.'s Secret Pornographer) סיפר דלמר כי במסגרת מסע התעמולה השחורה שלו, בימי המלחמה, החליט להשיב לגרמנים באותו מטבע.
למרות לחץ מצד אנשי הצוות שלו לא הרבה דלמר לפעול בתחום זה.
רק שני עלונים הוציאה מחלקתו.
באחד מהם נראה פועל זר, מאלו שהובאו לעבודות כפייה בגרמניה, כהה שער וכהה עור מקיים יחסים עם גרמנייה בלונדינית.
על השני הודפסו, על גבי תפריט של ארוחת פאר של פעילי המפלגה הנאצית, עיטורים של הפעילים מתהוללים באורגיה.
העלון השלישי היה בהכנה אך לא הודפס בשל התנגדות של קולונל שראה את הסקיצות ודרש שלא להדפיסן.
בשידוריו שילב דלמר גם ידיעות בנושאי ההתנהגות המינית של פעילי המפלגה הנאצית.
ידיעה אחת הייתה אודות פעיל של הנוער ההיטלראי שנתפס מנצל מינית את בתו בת ה-12 של חייל.
ידיעה אחרת סיפרה על פעיל מפלגה שתפקידו היה לפנות ילדים מערי גרמניה המופצצות, שהועבר מתפקידו בשל 67 מקרים של ניצול ילדות.
דיפלומטים אמריקאים ששירתו בברלין קודם להצטרפות ארצם למלחמה מסרו כי האופי המיני של השידורים הוא שמשך אליהם את המאזינים בגרמניה.
גלוית דואר שעליה תמונתו של היטלר זויפה כך שהפיהרר נראה בה אוחז באבר מינו החשוף הנראה כנימול.
הדבר נועד להזין את השמועות בדבר מוצאו היהודי של היטלר.
לעומת זאת מי שעמד בראש ה-PWE "מינהלת המלחמה הפוליטית" Political Warfare Executive האחראית לתעמולה השחורה, שדלמר היה כפוף לה, הגן על השידורים בצורך "להגיע אל הסדיסט שבנפש הגרמנית".
סדרה של שידורים עסקה בתועלת האישית שמפיקים ראשי המפלגה הנאצית מהמשק המלחמתי.
בשידורים אחרים ניתנו למאזינים עצות איך לרכוש מוצרי הלבשה בזול, לספסר בהם ולהתעשר בקלות.
מטרת שידורים אלה הייתה לפגוע בכלכלה הגרמנית.
השגריר כרע על ברכיו וביקש רחמים והקצין הכה אותו מכות נמרצות והשליכו לרחוב.
בסתיו 1943 החליט דלמר, לאחר כ-700 שידורים של "גוסטב זיגפריד אחת", להעביר את שידוריו לתחנה אחרת כביכול.
לצורך כך הוא חיסל את הבוס במה שאמור היה להישמע כתפיסתו בידי הגסטפו.
בשידור האחרון של התחנה נשמעה יריית אקדח ולאחריה קריאה בגרון ניחר "סוף סוף תפסתי אותך, כלב מנוול".
הבימוי היה מושלם, אך לדאבונו של דלמר ארעה תקלה והבוס נהרג פעמיים, כאשר טכנאי התחנה שגה ושידר פעם נוספת קטע זה, ובכך נתערער האימון של המאזינים באותנטיות של התחנה.
זמן לא רב לאחר הפסקת שידוריה של "גוסטב זיגפריד אחת" העלה דלמר על גלי האתר תחנה חדשה, "שידור החיילים קאלה" Soldatensender Calais, ששידרה כביכול מהעיר הצרפתית קאלה שבשטח הכיבוש הגרמני.
הסגנון היה הפעם כשל תחנת רדיו גרמנית תקנית.
התחנה שידרה חדשות, ידיעות ספורט, קטעי בידור, מוזיקה פופולרית והקלטות מנאומי היטלר.
התעמולה הייתה בכך שהתחנה, בין יתר שידוריה שנשמעו כתקניים, שילבה ידיעות שנועדו לפגוע במוראל בגרמניה.
אופי השידורים של התחנה היה דומה לזה של שידוריה של שושנת טוקיו.
ב-6 ביוני 1944, יום הנחיתה בנורמנדי, שידרה התחנה שידורים שנועדו לטעת במודיעין הגרמני את הרושם ששטח הנחיתה רחב יותר מזה שהיה בפועל.
כאשר קאלה נכבשה על ידי בעלות הברית שינתה התחנה את שמה ל"שידור החיילים מערב" (Soldatensender West).
שידורי התחנה הופצו בעלון בכתב שנקרא "חדשות לגייסות" (Nachrichten für die Truppe) שהושלכו ממטוסים מעבר לקווי הגרמנים.
התחנה שידרה ברציפות מ-24 באוקטובר 1943 עד ל-30 באפריל 1945, יום התאבדותו של היטלר.
הפסקת השידורים, שלא היה כבר צורך בהם יותר, הייתה פתאומית ללא כל הכרזה רשמית.
לאחר סיום המלחמה חזר דלמר לשמש כעיתונאי.
הוא קיבל את משרת כתב החוץ הראשי של הדיילי אקספרס.
במשך ארבע עשרה שנים, עד לשנת 1959, סיקר לעיתונו כל אירוע חוץ מרכזי בכל מוקד של משבר.
בשנת 1951 הלאים הפרלמנט של איראן, ביוזמת ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, את תעשיית הנפט הבריטית באיראן.
נוצר משבר בינלאומי שנודע כמשבר אבדאן.
חרף לחץ בריטי, כולל אמברגו כלכלי שגרם לקשיים כלכליים, ההלאמה נמשכה.
בהמשך המשבר נאלץ מוסאדק ב-1952 לפנות את מקומו לזמן קצר, אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאה מוחמד רזא שאה פהלווי לברוח מאיראן, אך הוא שב ובעזרת ה-CIA חזר והדיח את מוסאדק.
בשיאו של המשבר, ב-1951, הגיע דלמר לאיראן על מנת לסקרו.
הדבר היה לצנינים בעיני השלטונות.
סמוך לחצות באחד הלילות בראשית יוני 1951 הגיעו שני שוטרים למלון בטהראן שבו התאכסן דלמר ושאלו אותו האם הוא מר ספטון והוא השיב בשלילה.
בזמן שהשוטרים יצאו לשם עריכת בירור על האיש שהם מחפשים, שלח דלמר מברק למערכת עיתונו בלונדון והודיע כי הגיעו שוטרים לעצרו.
המערכת הצליחה להוסיף לעיתון שהיה בשלבי עריכה את הכותרת: "פרס מגרשת את דלמר".
בינתיים חזרו השוטרים והמציאו לדלמר צו המורה לו לעזוב את איראן תוך 24 שעות ודלמר נאלץ להמריא לביירות.
בחודש יוני 1956 דיכאו שלטונות פולין הפגנת פועלים שובתים בפוזנן.
מהומות פוזנן הגבירו את הדרישה לרפורמות בפולין ובעקבות זאת שוחרר מן הכלא הפולני ולדיסלב גומולקה.
הראשון שדיווח על מהומות אלה למערב היה דלמר ששהה אז בפולין.
לאחר שחרור הונגריה מידי הנאצים על ידי הצבא האדום, בתום מלחמת העולם השנייה, הפכה הונגריה לדיקטטורה קומוניסטית ולחלק מן הגוש המזרחי שבהשפעת ברית המועצות.
בשנת 1956 התחולל המרד ההונגרי שהיה מרד עממי לשם שחרורה של הונגריה מן ההשפעה הסובייטית.
המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הסובייטי, עשרות אלפים נהרגו, ומאות אלפים נמלטו כפליטים.
למשך שלושים השנים שלאחר מכן נשלטה הונגריה על ידי הקומוניסטים בחסות ברית המועצות.
גם לכאן הגיע ספטון דלמר.
ב-23 באוקטובר 1956 הוא הגיע לבודפשט, ותוך זמן קצר צעד בחוצות העיר בהפגנה של אלפי אזרחים.
נודע לו כי באותו יום אחר הצהריים תיערך הפגנה ליד השגרירות הפולנית לאות הזדהות עם העם הפולני שהעלה לשלטון את ולדיסלב גומולקה.
בהפגנה צעדו סטודנטים ופועלים ובין המפגינים הופצו כרוזים שקראו להוצאת הצבא הסובייטי מהונגריה.
החיילים שהיו בסביבה לא פיזרו את ההפגנה, ואחדים מהם הצטרפו למפגינים.
ההמון שאג "נאג' לשלטון - ראקושי לדנובה" (מתיאש ראקושי היה ראש הממשלה הסטליניסטי של הונגריה).
בהמשך החלו יריות ומנהיגי הקומוניסטים פנו באין ברירה לנאג'.
נאג' לא ידע כי מאחורי גבו הזעיקו הקומוניסטים את הצבא הסובייטי.
למחרת החלו קרבות רחוב עם השריון הסובייטי.
דלמר היה עד לקרבות כשהוא חוסה בצל קירות הבתים.
הקרבות ארכו ימים אחדים ונפלו קורבנות רבים בשני הצדדים.
ההמון קרא למפקד השריון ההונגרי פאל מאלאטר Pál Maléter לעמוד בראש המורדים ולהיות לשר ההגנה.
דלמר הצליח לפלס דרכו אל מאלאטר ולהציג לו את השאלה כיצד הפך למנהיג המרד.
מאלאטר השיב לו כי היה ממנהיגי הפרטיזנים ההונגרים שלחמו נגד הנאצים וקיבל הדרכתו במוסקבה, וכי ראה במורדים פטריוטים הונגרים הרוצים לחלץ את ארצם מידי הסובייטים, והצטרף אליהם.
מאלאטר ניהל משא ומתן עם הסובייטים באמצעות שיחות טלפון עם הקומוניסטים ההונגרים, ודרש את פינוי הצבא הסובייטי מבודפשט.
דלמר ראה את השריון הסובייטי מפנה את העיר ופנה להיפגש עם נאג' עצמו.
נאג' התחמק מלהשיב לשאלתו האם הוא רואה עצמו מנהיג של הונגריה נייטרליסטית, אך כשיצא למרפסת לשאת דבריו בפני ההמונים הכריז: "הונגריה היא מעתה ואילך מדינה נייטרלית".
דלמר נפגש עם נאג' בפעם האחרונה ב-3 בנובמבר 1956. נאג' סיפר לו כי שלח מברק למזכ"ל האו"ם, דאג המרשלד, שבו ביקש את עזרת מועצת הביטחון.
לאחר הפגישה יצא דלמר את הונגריה ובהיותו מחוץ למדינה נודע לו כי נאג' ומאלאטר הוצאו להורג.
לאחר הלאמת תעלת סואץ הגיע דלמר למצרים לסקר את המשבר שנוצר בעקבות ההלאמה.
ב-1 באוגוסט 1956 ציווה משרד הפנים המצרי על גירושם של דלמר ועיתונאי נוסף ממצרים.
דובר המשרד הודיע כי שני הכתבים מסרו לעיתוניהם מידע צבאי העלול לפגוע בביטחון המדינה.
כן הואשמו כי ניסו לדלות מידע צבאי ומדיני מפי אזרחים מצרים.
בהודעה נאמר כי דלמר גורש כבר ממדינות רבות בעבר.
שניהם הובלו תחת משמר משטרתי לנמל התעופה והועלו על מטוס ללונדון.
העורך הראשי של הדיילי אקספרס כתב על כך במאמרו בעיתון:
"נכונה הטענה המצרית כי ספטון דלמר גורש כבר ממדינות רבות, אך הוא תמיד גורש ממדינות עליהן השתלטה דיקטטורה.
דיקטטורים אינם סובלים את האמת".
בין משבר עולמי למשנהו הצליח דלמר לראיין בפברואר 1956 את סעוד, מלך ערב הסעודית.
הוא היה הבריטי הראשון שנכנס לממלכה לאחר ניתוק היחסים בין ערב הסעודית לבריטניה ב-1955 בעקבות הסכסוך על נוה המדבר בוריימי.
המלך קיבלו בארמונו ואף נתן לו גלימה מפוארת במתנה.
ספטון דלמר היה בארץ ישראל באוקטובר ובנובמבר 1938, בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בביקורו בארץ נכרך שמו של דלמר במשפטו של ג'ון ויליאם פוקס, הפקיד הראשי במנהלת מחוז יפו, שהואשם בבית המשפט המחוזי בתל אביב כי הדליף לעיתונאים תמורת תשלום את תוכנו של דו"ח ועדת וודהד לפני פרסומו הרשמי של הדו"ח.
נטען כי דלמר היה אחד מן העיתונאים האלה, אך הנאשם זוכה בינואר 1939. במאמר שכתב בעיתונו סיפר דלמר כי בביקורו בארץ הוא התרשם מהטרור שהטילו אנשי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני על האוכלוסייה הערבית בארץ.
דלמר ראיין את אחד מבני משפחת נשאשיבי, המתנגדת למופתי, שאמר לו כי לא ניתן להתנגד למופתי ולהישאר בחיים.
באותו מאמר סיפר גם כי מארץ ישראל הגיע ללבנון.
הוא מצא כי ביירות מלאה בפליטים ערבים מארץ ישראל, וציין כי הם נסו לא מפני היהודים או הבריטים, אלא מפני הערבים.
שבוע ימים לאחר תחילת מלחמת העצמאות, ב-7 בדצמבר 1947, הגיע דלמר לארץ ישראל.
אף על פי שלא היה עוין את היישוב היהודי ואת הציונות, ראה לנגד עיניו, ראשית לכול, את האינטרס הבריטי ואת המדיניות של רשת עיתוני ביברברוק, שטענו כי המדיניות של השלטונות הבריטים בארץ נוטה לטובת הצד היהודי.
בכתבותיו התלונן כי השלטונות נגררו על כורחם לפעול ליישום החלטת החלוקה בשל הצורך לשמור על הסדר בארץ עד לחודש מאי 1948. הוא הצביע על היחס הקשה לערביי שייח' מוניס, שנכלל בהחלטת החלוקה בתחומי המדינה היהודית, מצד הרשויות היהודיות.
כן טען כי על הבריטים לחוש לעזרת ערביי העיר העתיקה.
בהמשך המלחמה היה דלמר בין החותמים על עצומות תמיכה בפליטים הערבים.
לאחר סיום המלחמה, ב-4 ביולי 1949, שב דלמר למדינת ישראל.
הפעם הביע עמדה התומכת במדינה היהודית וגינה את משרד החוץ הבריטי על כי באמצעות שידורי הבי בי סי מקפריסין הוא רוצה להסית את הערבים נגד המדינה.
באוקטובר 1955 הגיע דלמר פעם נוספת לישראל.
היה זה בתקופה של מתיחות רבה בגבולות המדינה.
לאחר ביקורו בקיבוץ נחל עוז תיאר דלמר בעיתונו את עמידת הגבורה של חברי הקיבוץ ואת אורח חייהם השליו וכתב:
"עתה יש לי רק הערצה למשמעת ולהחלטיות, שבהן מקדמים המתיישבים הישראליים את פעולות הטרור הערביות".
בינואר 1956 ביקר דלמר בממלכת ירדן.
בכתבותיו מירדן גילה כי שלטונות הממלכה חשפו תא פרו-מצרי בלגיון הערבי שנועד לבצע פעולות חבלה בישראל.
דלמר אף דיווח לקוראיו כי הנספח הצבאי המצרי בירדן גורש מהממלכה לאחר שנודע כי הציע שוחד לקצינים מן הלגיון ולשרים בממשלת ירדן, בניסיון לגרום לסילוקו של גלב פאשה הבריטי מהפיקוד על הלגיון.
לאחר ביקורו בירדן הגיע דלמר לביקור של שבוע ימים בישראל.
בראשית ינואר 1962 ערך ערוץ הטלוויזיה של ה-BBC תוכנית בסדרה "אלה הם חייך" (This is Your fife) על ספטון דלמר.
מתכונת התוכנית, שגרסה ישראלית שלה בשם "חיים שכאלה" שודרה גם בקול ישראל ובהמשך בערוץ הראשון, היא הזמנתו של אדם ידוע לאולפן באמתלת שווא ואז להפתיעו בהבאתם לאולפן של חברים, ידידים ועמיתים מתחנות חייו השונות, ובאמצעותם לספר את סיפור חייו.
לתוכנית הובאו במיוחד מישראל העיתונאי נתן גורדוס ורעייתו, אשר דלמר עזר להם להיחלץ מפולין לאחר פלישת הנאצים.
הם סיפרו איך דלמר הצילם מהגסטפו, העבירם במכוניתו לאורך פולין והבריחם לרומניה, ממנה הגיעו לארץ ישראל.
באותו חודש פרסם דלמר כתבה בסאנדיי טלגרף על השירותים החשאיים של ישראל וקרא להם "השירות החשאי שנאצר ירא מפניו".
בכתבה, שהשתרעה על פני עמוד שלם, סקר דלמר את הזרועות השונות של השירותים.
סוד הצלחתם, לדבריו, הוא המידע שמעבירים להם יהודים ברחבי העולם, כולל מנאט"ו.
לדבריו הדבר ידוע לאנשי השירותים החשאיים של מדינות המערב, אך הם מעלימים עין בכך בגלל חשיבות המידע שמעבירה להם ישראל השאוב ממקורותיה היהודיים בגוש המזרחי, ולא פחות מכך בשל ניתוחי מצב שעורכים מומחים ישראליים שמוצאם מארצות אלה.
כתבת המשך בנושא זה הכתיר דלמר בכותרת "הבדווים של בן-גוריון".
דלמר סיפר כי בעזרת סוכנים חשאיים ישראלים, הפועלים במדינות ערב, שולטים שליטה מוחלטת בשפה הערבית ונראים כבדווים לכל דבר, ידע בן-גוריון מראש את מה שנפל על נאצר כהפתעה, פירוק הרפובליקה הערבית המאוחדת, ופרישתה של סוריה מהברית עם מצרים.
בשנת 1959 פיטר הלורד ביברברוק את דלמר ממשרת כתב בעיתוניו, עקב מחלוקת בשאלת גובה הוצאותיו.
דלמר שהיה אז בן 55 פרש לביתו במחוז אסקס והתמסר לכתיבת ספריו הביוגרפיים, שראו אור בין השנים 1961 ל-1976. ספטון דלמר נפטר באסקס בשנת 1979 והוא בן 75 שנים במותו.
ספטיפיליום (שם מדעי: Spathiphyllum) הוא סוג של צמח טרופי ממשפחת הלופיים, הכולל כ-52 מינים.
שם הסוג מעיד על צורת מִתְחָל התפרחת, הדומה עם הופעתו לעלה.
הצמח קל למדי לגידול ומשמש לצורכי נוי.
בתוספת ליפי העלים הוא נושא במשך הקיץ תפרחת נאה של פרחים עדינים.
הוא גדל היטב גם בתרבית מים.
מוצא הסוג הוא באזור הטרופי של אמריקה.
סְפָּטִיפִילוֹן וָלִיס (Spathiphyllum wallisii Regel) הוא כנראה הנציג היחיד בצמחי הבית בישראל.
ספטמבר שלא נגמר הוא כינוי, בפי משתמשים ותיקים ברשת האינטרנט, לתקופה שהחלה בספטמבר של שנת 1993. פרק זמן זה התאפיין בזרם של משתמשים חדשים ולא מנוסים שאינו נגמר ושמשפיע, לכאורה, לרעה על תרבות הדיון ועל ההרכב החברתי של המשתמשים ברשת.
עד שנת 1993 הַגישה לאינטרנט הייתה מוגבלת בעיקר לסטודנטים וחוקרים ממוסדות אקדמיים, מחקריים וביטחוניים.
עד אז, מדי חודש ספטמבר סטודנטים חדשים שהתחילו ללמוד באוניברסיטאות ובמכללות היו מקבלים גישה לרשת ומציפים את קבוצות הדיון בשאלות פשוטות על שימוש ברשת ובמחשבים בכלל ובלי התחשבות בנימוסי אינטרנט.
בשנת 1993, ספקית האינטרנט הגדולה "אמריקה און ליין" נתנה ללקוחותיה גישה לרשת קבוצות הדיון Usenet בלי להסביר להם שמדובר ברשת חיצונית ותיקה בעלת תרבות דיון מגובשת.
אם עד אז המשתמשים החדשים היו מגיעים בעיקר מהעולם האקדמי ואחרי זמן־מה בדרך כלל היו לומדים להשתמש ברשת והופכים למשתמשים מנוסים ומכובדים, הרי שעכשיו הרשת נפתחה לציבור הרחב ונראָה שלא יהיה סוף לשאלות של משתמשים חסרי ניסיון.
הביטוי עצמו נטבע לראשונה על ידי משתמש Usenet דייב פישר (Dave Fischer) ב־26 בינואר 1994 בקבוצות הדיון alt.folklore.computers, העוסקת בתרבות האינטרנט – כשמישהו שאל אם יותר נכון למיין את "שרשורי ספטמבר" בתור "מתמשכים" או "חוזרים", פישר ענה: .
בעשור הראשון של המאה ה-21 ספקי אינטרנט רבים הפסיקו את שירות הגישה ל-Usenet דרך פרוטוקול news, כך שבמובן מסוים ספטמבר 1993 כן נגמר, אולם בתקופה הזאת מיליוני משתמשים חדשים ומגוונים הצטרפו לרשת האינטרנט ותרבות הרשת השתנתה לבלי הכר ממילא.
ספיגה חוזרת (Reuptake) היא הספיגה של מוליך עצבי מתוך סינפסה בידי חלבון נשא, חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי.
ספיגה חוזרת היא מרכיב חשוב בתהליכים של הולכה עצבית, אשר מגביל ומווסת את העברת האותות בתוך מערכת העצבים.
העברת האותות בתוך מערכת העצבים מתבססת על דחפים עצביים, שהם פעימות של מתח חשמלי שמתקדמות לאורך אקסונים של תאי עצב.
בקצה האקסון של התא הקדם-סינפטי, הדחף העצבי גורם לשחרור מולקולות של המוליך העצבי לתוך הסינפסה.
כאשר מולקולות המוליך העצבי נקשרות לקולטנים על גבי התא הבתר-סינפטי, הן מעוררות או מעכבות (בהתאם לסוג הקולטן) יצירה של דחפים עצביים בתא זה, ובכך משפיעות על העברת האותות הלאה לאורך המסלול העצבי.
בתהליך של ספיגה חוזרת, מולקולות של המוליך העצבי מובלות חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי על ידי חלבון נשא שיושב על קרום התא.
בדרך כלל החלבון פועל בצורה של הובלה פעילה שניונית: מולקולות של המוליך העצבי נקשרות ליוני נתרן שנעים לתוך התא, ובתהליך של הובלת-יחד הן נמשכות פנימה יחד עם יוני הנתרן.
הנשאים הם ספציפיים למוליך עצבי מסוים או לקבוצה של מוליכים עצביים.
הספיגה החוזרת מפחיתה בהדרגה את כמות המוליך העצבי בסינפסה.
בכך, הספיגה החוזרת מונעת ממולקולות המוליך העצבי להיקשר לתא הבתר-סינפטי, ומפסיקה את השפעתן על התא הבתר-סינפטי ועל המשך ההולכה העצבית.
כמו כן, תהליך זה מאפשר שימוש חוזר במולקולות המוליך העצבי שהוכנסו חזרה לתוך התא.
המוליכים העצביים אינם תמיד עוברים ספיגה חוזרת.
הדוגמה הבולטת היא המוליך העצבי אצטילכולין, אשר לאחר הפרשתו לסינפסה מפורק בידי האנזים אצטילכולין אסטראז.
השפעתם של סמים פסיכואקטיביים רבים נובעת מהקשר שלהם לתהליך הספיגה החוזרת:
מעכבי ספיגה חוזרת (Reuptake inhibitors) הם חומרים שמעכבים את פעולתם של הנשאים בקרום התא שמבצעים ספיגה חוזרת.
בכך, הם מגדילים את ריכוז המוליך העצבי בסינפסה ומגבירים את ההולכה העצבית.
לדוגמה, קוקאין הוא מעכב ספיגה חוזרת של המוליך העצבי דופמין.
חומרים משחררים (Releasing agents) מבצעים את הפעולה ההפוכה מספיגה חוזרת - הם הופכים את כיוון פעולתם של הנשאים כך שהם משחררים את המוליך העצבי מהתא הקדם-סינפטי לתוך הסינפסה.
גם כאן, התוצאה היא עלייה בריכוז המוליך העצבי בסינפסה והגברת ההולכה העצבית.
זהו אופן פעולתם של סמים ממשפחת האמפטמינים וכן אקסטזי (MDMA).
בדומה לתהליכים אחרים שמתרחשים במסגרת ההולכה העצבית, מנגנונים של ספיגה חוזרת מספקים צוהר למסלולים עצביים ומנגנוני פעולה בתוך המוח.
כאמור, חומרים פסיכואקטיביים שונים משפיעים על תהליך הספיגה החוזרת, ולכן גם על ריכוז המוליכים העצביים בסינפסות ועל משך השפעתו של אות עצבי.
ההשפעות של עלייה או ירידה בריכוז של מוליך עצבי מסוים מלמדות על תפקידו של אותו מוליך עצבי במעגלים רגשיים, מוטוריים, קוגניטיביים וכו'.
תרופות פסיכיאטריות שונות מבוססות על חומרים שהם מעכבי ספיגה חוזרת.
למשל, מעכבים סלקטיביים של ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI) הם משפחה של תרופות נוגדות דיכאון.
יוסף (ספי) אפרתי (נולד ב-28 בנובמבר 1975) הוא מוזיקאי ישראלי, המנגן כבסיסט וקלידן בעיקר עם הרכבי רוק.
חבר בלהקת התעויוט של אביב גפן, בלהקה בלאקפילד ובלהקת מוניקה סקס.
ספי אפרתי נולד בירושלים, גדל בהרצליה ובגיל 22 עבר לתל אביב.
מגיל צעיר עוסק במוזיקה, תחילה כנגן קלידים.
תחילה ניגן בלהקת ג'וני הכבאי עם שי נובלמן והגיטריסט אורי קליאן, ואחר כך כנגן גיטרת בס עם אמנים כמו אביב גפן, חמי רודנר, רם אוריון, נינט טייב ועוד.
כמו כן היה חבר בלהקות שונות כמו "הווקי טוקיז" (עם אסף שריג), "בתריי זוזיי" ועוד.
ב-2004 הוזמן לנגן עם בלאקפילד.
ב-2010 הפך באופן רשמי לחבר בלהקת מוניקה סקס.
ב-2010 החל לעבוד על אלבום יחד עם המפיק גיא שמי, והסינגל הראשון ממנו, "לא רוצה לתל אביב", יצא בדצמבר 2011. ב-15 בפברואר 2012 יצא הסינגל השני מהאלבום שנקרא "היא תהיה שלי".
במאי 2012 יצא האלבום תחת השם "להתעורר בארץ אחרת.
ב-2003 השתתף בסרט "חוזה לך ברח", וב-2008 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בסדרה של HOT "תעשה לי ילד" לצד סולן מרסדס בנד, גל תורן.
בנוסף, הוא נוהג להופיע בסרטי סטודנטים.
ביולי 2021 הוציא אפרתי לאור את השיר "(השיר ההוא של) מיקי שביב".
ספי אפרתי הוא אחיה של האמנית יעל אפרתי.
ספי נשוי ואב לשתי בנות.
לחם כמפקד גדוד שריון במבצע שלום הגליל, ונהרג מירי דו-צדדי בלבנון, בעת שגדודו כבש את הכפר עין א-תינה בקרב קמ"ט-קק"ש.
ספי שאומן נולד בתל אביב לעדינה ולישראל, ניצולי השואה, מגורשי קפריסין שהגיעו ליפו בפברואר 1949. סבו וסבתו מצד אביו, רבקה וחיים-יוסף שאומן, נספו בשואה.
ספי ואחותו רבקה נקראו על שמם.
הוא קיבל חינוך דתי לאומי, למד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "עציון" בתל אביב, ובישיבת נחלים של בני עקיבא.
היה חניך ומדריך בסניף יד אליהו של בני עקיבא.
נודע בנעוריו בחיבתו לספורט, בעיקר במשחקי כדור והתבלט בכושר מנהיגות.
התגייס לצה"ל בפברואר 1971, לחיל השריון.
עבר מסלול איש צוות, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד מחלקה בגדוד 195 של חטיבה 401, תחת פיקודו של המח"ט דן שומרון.
לחם במסגרת גדודו בקרבות בלימה באזור המעברים "גידי" ו"מיתלה", ובקרבת המעוזים "הכפר" ו"המזח".
במהלך הקרבות נפצע ואושפז בבית החולים "סורוקה" בבאר שבע, אולם כעבור זמן קצר חזר והצטרף ליחידתו.
באוגוסט 1975 נישא לחנה לבית כץ, חברתו זה שנים.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בחיל השריון, ובמקביל השלים תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים, בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן.
מונה על ידי מפקד הגדוד, דני יתום, למפקד פלוגה בחטיבה 401, ולאחר מכן לקצין ההדרכה של עוצבת סיני (אוגדה 252), ולמפקד מדור בבית הספר לשריון.
קיבל את הפיקוד על גדוד 433 בחטיבה 500, והועלה לדרגת סגן-אלוף, והוא בן 27. בעקבות הערכה רבה שזכה לה כמג"ד, מונה לפקד על גדוד 196 - קורס קציני השריון.
לחימת הגדוד במבצע שלום הגליל
שאומן פיקד על הגדוד בימים הראשונים של מבצע שלום הגליל.
ב-8 ביוני 1982 כבש הגדוד את העיירה ג'זין בדרום לבנון.
בלילה שלפני הקרב תוגבר הכוח הסורי באזור העיירה, וכלל גדוד שריון, שני גדודי חי"ר, ושני גדודי קומנדו.
על גדוד 196 הוטל לכבוש את העיירה ואת סביבתה בנוהל קרב קצר, ללא תכנון מספיק, וללא סיוע חיל רגלים או ארטילריה.
למרות זאת, כבש הגדוד את העיירה ואת סביבתה בתוך מספר שעות, ועם מספר מועט יחסית של נפגעים.
למחרת הקרב על העיירה ג'זין, ב-9 ביוני 1982, הוטל על שני גדודים מחטיבה 460 לכבוש את הכפר עין א-תינה, ששוכן על הכביש הראשי מאצבע הגליל אל בקעת הלבנון ולעבר כביש ביירות-דמשק.
גדוד הקמ"ט נערך מדרום לכפר, וגדוד הקק"ש ביצע איגוף עמוק דרך ציר הררי קשה למעבר טנקים, ותקף את הכפר מצפון.
בתוך דקות חצה הכוח את הכפר, וראשוני הטנקים בפיקוד שאומן נעצרו ביציאה הדרומית מהכפר.
מפקד החטיבה, חגי כהן, פקד על שאומן לעמוד במקומו, כדי לתאם את החבירה עם גדוד הקמ"ט שמדרומו.
כוח הטנקים של שאומן היה חשוף לירי מאחור, מכוחות אויב שנותרו בכפר, שלא ניתן היה להתגבר עליהם בהיעדר חי"ר מסייע.
שאומן ביקש מהמח"ט אישור לצאת מהכפר, והאישור ניתן לו.
אולם התיאום עם גדוד הקמ"ט לא בוצע כהלכה, ובחשכה שירדה על הכפר טעו ראשוני הטנקים בזיהוי, וירו זה על זה.
מן הירי נהרג כל צוות הטנק המוביל, של מפקד הפלוגה, למעט נהג הטנק.
המג"ד שאומן פיקד על הקרב מטנק הסמג"ד, אבי אשכנזי.
הסמג"ד עקף את הטנק הפגוע, וספג אף הוא אש מכוחות צה"ל.
ירי מקלע פגע במפקד הגדוד, ספי שאומן, שעמד חשוף בתא הטען-קשר, והרגו במקום.
הנהג של טנק המ"פ, רם אלון, שהיה בעצמו צוער בקורס הקצינים, רץ לטנק סמוך של כוחותינו, תחת אש מקלעים ורימון שהושלך לעברו, טיפס עליו, והביא להפסקת הירי.
הגדוד התארגן במהלך הלילה בפיקוד הסמג"ד, ולמחרת סרק את הכפר בסיוע כוחות חיל רגלים.
התברר שהכוח הסורי נסוג צפונה, ובכך נפתחה הדרך הראשית לעבר כביש ביירות-דמשק.
הותיר אחריו אישה, חנה, בן ובת, הורים ואחות.
אחותו, רבקה ודמני-שאומן, הייתה סגנית-יו"ר המועצה להשכלה גבוהה ובעבר שימשה כראש בית הספר ללימודי מוסמכים בסמינר הקיבוצים.
אלמנתו נישאה בשנית, ליצחק פרנקנטל, ולהם ילד משותף, הדר יוסף, על שמו של שאומן.
נכון ל-2013 נקראים שמונה ילדים על שמו של ספי שאומן.
מרכז ההדרכה החדיש בבסיס חטיבה 460 קרוי על שמו, וכן המרכז הפדגוגי בישיבת נחלים, בה למד.
המלחין עודד זהבי, בעבר פקודו של שאומן, הקדיש לזכרו יצירה למקהלה שכתב, בשם "ראה שמש", המבוססת על פיוט מאת רבי שלמה אבן גבירול.
השיר "חברים" מאת נתן יונתן שנכתב על ליאור יונתן וספי שאומן.
לזכרו הספרים: "הפרשת תרומות ומעשרות לאור המקורות", מסכת אבות, מנוקדת ומפורשת, סדר התפילות ליום-הזיכרון, יום העצמאות ויום שחרור ירושלים, ספר בשם "ספי"
ספטטאקהקה או ספאטקהקה (בשוודית "עוגה משופדת" או "עוגת שיפוד") הוא קינוח הנפוץ באזורים של דרום שוודיה, בעיקר במחוז סקונה וכן במחוז הלנד.
הקינוח מהווה חלק חשוב ממורשת המטבח הסקוני.
תערובת המכילה בעיקרה ביצים, קמח מעמילן תפוח אדמה וסוכר, מגולגלת על שיפוד המסתובב סביב אש פתוחה או מקור חום אחר.
לכן, העוגה שנוצרת בתהליך זה היא יבשה מאוד ועוטפים אותה בשקיות פלסטיק אטומות כדי לשמור על היובש שלה.
על מנת שתישאר פריכה, יש להסיר את העטיפה מהעוגה רק כאשר היא נאכלת בפועל.
עוגת הספטטאקהקה יכולה להופיע בגדלים רבים, מגובה של סנטימטרים ספורים ועד לכמה מטרים, ולרוב תהיה בקוטר של יותר מרגל (כ-30 סנטימטרים).
את העוגות הגדולות מגישים לסועדים על ידי ניסור קוביות מהעוגה, כך שהעוגה תמשיך לעמוד על בסיסה.
העוגה מוגשת לרוב עם קפה חזק, גלידת וניל ויין פורט.
חותכים את העוגה בעדינות באמצעות מסור מתכת, שכן חיתוכה באמצעות סכין רגילה יכול לגרום לריסוקה או להתמוטטותה.
עוגת הספטטאקהקה הגדולה ביותר בעולם נאפתה בסג'ובו שבסקונה, בשנת 1985, והיא הופיעה במהדורת ספר השיאים של גינס בשנת 1986. העוגה הייתה בגובה 3.6 מטרים והיא הייתה עשויה מגוש אחד.
ספי עובדיה (נולד ב-1 באוגוסט 1984) הוא עיתונאי ישראלי, חבר מערכת תוכנית התחקירים "עובדה" ומגיש התוכנית היומית "ספי ויניר" בגלי צה"ל.
עובדיה נולד בראשון לציון וגדל בפתח תקווה במשפחה דתית.
סבו מצד אביו, עלה לארץ ישראל מעיראק בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. אחיו נפטר ב-8 באוקטובר 2000 ממחלה, בגיל 22, במהלך שירותו הצבאי ככימאי.
כבן למשפחה שכולה לא חייב היה להתגייס לשירות קרבי ועקב כך שובץ בגלי צה"ל.
תחילה שימש מפיק ולאחר מכן מונה לכתב ספורט.
לאחר שהשתחרר מהשירות הסדיר, מונה ב-2006 לכתב גלי צה"ל בכנסת.
במקביל שימש במשך כשנתיים כפרשן וחבר מערכת בתוכנית "משעל חם" בהנחיית של ניסים משעל.
ב-2009 חשף את פרשת הפנסיה הגבוהה שקיבל נחמן שי עבור שמונה שנים, כשבפועל שירת שלוש שנים בלבד כמפקד גלי צה"ל וכדובר צה"ל.
ב-2010 חשף את הסרטון מהמשט לעזה בו התעמתה חברת הכנסת חנין זועבי עם חיילי צה"ל.
ב-2012 חשף את פרשת החשדות להטרדות המיניות של נתן אשל בהיותו ראש סגל לשכת ראש הממשלה, חשיפה שזיכתה אותו בפרס מפקד גלי צה"ל.
במרץ 2014, טרם מלאו לו 30, מונה למנהל מחלקת החדשות של גלי צה"ל.
בתחנה הצבאית הגיש תוכנית אקטואליה שבועית לצדו של יועז הנדל.
ביוני 2015 מונה לכתב פוליטי בחדשות 10 (שהפכו ב-2019 לחדשות 13 לאחר המיזוג עם רשת 13).
באוגוסט 2015 פרסם הקלטת שיחת ועידה בה לכאורה תיאמו שרת התרבות מירי רגב ויועציה גרסאות לגבי מסירת תקציב של כ־2,500,000 ש"ח למשרד הפרסום יהושע\TBWA ללא מכרז, כאשר רמי יהושע הוצג כמקורבה.
באוקטובר הגישה רגב תביעת דיבה על סך מיליון ש"ח נגד הערוץ ונגד עובדיה.
התביעה נדחתה ביולי 2019, ורגב חויבה בהוצאות משפט בסך 25 אלף ש"ח.
באוגוסט 2020 הפך בית המשפט המחוזי את ההחלטה, וקבע שעל הנתבעים לפצות את רגב ב־100 אלף ש"ח וב־50 אלף ש"ח הוצאות משפט.
בית המשפט קבע כי לא נערך תחקיר ראוי באשר למקורבות יהושע ורגב, ומשך הזמן שניתן לצדדים לתגובה לא היה סביר והוגן.
במארס 2024 קיבל בית המשפט העליון את ערעורו של עובדיה, ביטל את הפיצוי שנפסק לרגב והחזיר את התיק מחדש לבית משפט השלום להכריע מחדש בסוגיית העיתונות האחראית.
ראש ההרכב השופט יצחק עמית קבע כי עובדות המקרה מלמדות שלעובדיה אכן עומדת הגנת העיתונות האחראית לעניין שאלת הרקע בין יהושע לרגב.
השופט נועם סולברג סבר כי אין להתערב בפסק דינו של בית המשפט המחוזי, ובסופו של דבר החליט הרכב השופטים כי התיק יועבר לדיון והכרעה מחודשת בבית משפט השלום בירושלים.
בספטמבר 2019 חשף הקלטות שבהן נשמע ראש הממשלה בנימין נתניהו מתערב בנושאים הקשורים לתיק התקשורת, גם לאחר שנאלץ לוותר על תיק התקשורת בשל החקירות נגדו.
בהקלטות נשמע נתניהו גוער בשר התקשורת איוב קרא, לאחר שבכתבה עיתונאית פורסם שקרא שיתף פעולה עם שרת המשפטים איילת שקד.
בשנים 2016–2018 הגיש עובדיה את תוכנית הבוקר לצד ניסים משעל ודרור רפאל, כחלק משת"פ עם מערכת חדשות 10, אשר סיפקה את מהדורות החדשות ל-103FM.
בינואר 2022 הצטרף עובדיה לגלי צה"ל ונבחר להגיש עם טלי מורנו את רצועת הבוקר היומית בתחנה במקום רזי ברקאי.
לאחר שעברה מורנו לכאן 11 הוא מגיש את התוכנית עם יניר קוזין.
ב-18 ביולי 2024 הודיע עובדיה כי עוזב את חדשות 13 ומצטרף לתוכנית התחקירים "עובדה" בקשת.
לעובדיה תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
עובדיה נשוי לעיתונאית ליאור קינן והשניים הורים לבת.
ספטמוורי (בבולגרית: Септември) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז פאזארדז'יק שבבולגריה.
היא נמצאת כ-19 ק"מ מהעיר פאזארדז'יק, בירת המחוז.
בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2016), 7,485 תושבים.
בעיר יש מגמת הגירה שלילית.
בסמוך לעיירה שוכנת תחנת רכבת גדולה, שמשרתת את תושבי ספטמוורי והסביבה.
בנוסף לכך, הכביש הראשי מס' 8, שחוצה את המדינה לכל אורכה - ממשולש הגבולות יוון-טורקיה-בולגריה עד גבול בולגריה-סרביה, עובר בסמוך לעיירה.
מספטמוורי פועל קו רכבת לסופיה ולפלובדיב, בשל העובדה שהיא נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת ביניהן.
בסמוך לעיירה התגלו שרידים ליישובים עתיקים שהיו באזור שנבנו על ידי התראקים, היוונים והרומאים.
היישובים נחרבו במאה ה-14 על ידי האימפריה העות'מאנית.
במאה ה-15, העיירה נבנתה מחדש, ובשנת 1873, נסללה מסילת רכבת בסמוך אליה.
ראש מערכת החדשות ועורך הבריאות באתר דבר ראשון.
ספי קרופסקי נולד בנס ציונה לרוזי, עובדת אל על, ולניסן קרופסקי, ראש עיריית נס ציונה הראשון.
אחותו, הילה קרופסקי-עוזרי משמשת כדוברת עיריית נס ציונה ולפני כן הייתה יועצת פוליטית בכנסת.
בין השנים 1993–1998 שהה בבירת ניו זילנד, ולינגטון, במסגרת שליחותו של אביו כשגריר ישראל בניו זילנד.
שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון.
בתחילת דרכו שימש ככתב פוליטי וכעורך בדסק החדשות של וואלה!
מ-2008 עד 2016 ביצע מגוון תפקידים בעיתון "הארץ", בהם בעל טור במדור הספורט שעסק בקבוצת הפועל תל אביב, וכן כתב על התרבות הדיגיטלית במוסף הארץ ובמוסף התרבות "גלריה".
מתחילת 2016 ועד יולי 2018 שימש ככתב החינוך והבריאות ב"כלכליסט".
בין יולי 2018 לאפריל 2019 שימש כראש מערכת החדשות ועורך הבריאות באתר "דבר ראשון".
כמו כן, סיקר את תחומי הבריאות, הרווחה והחינוך באתר העיתון.
לאחר מכן, עבר לכתוב במגזין Time Out תל אביב, בו כתב עד מותו.
קרופסקי התגורר בתל אביב עם בת זוגו איה אלון.
הוא נפטר ממחלה ב-30 ביולי 2022 בגיל 42, והובא למנוחות בבית העלמין של נס ציונה בסמיכות לאימו רוזי שנפטרה בשנת 2010.
ספי ציזלינג (נולד ב-5 בינואר 1982) הוא מוזיקאי ישראלי.
נולד בקיבוץ עין חרוד מאוחד, נכדו של אהרן ציזלינג.
החל מ-1998 שימש ציזלינג כחצוצרן להקת הפאנק הישראלית "פאנקנשטיין".
הלהקה נחשבת אחת מהחלוצות בתחום הפאנק בישראל.
היה חבר בשלישיית "האחים ראמירז".
החל מ-2008, שימש כחצוצרן להקת האינדי-סול התל אביבית "Men of North Country" .
יחד הוציאו שני אלבומים דרך חברת התקליטים "אסיד ג'אז רקורדס" .
כמו כן שיתף פעולה עם להקת אלקטרה וניגן בשני אלבומיה.
ב-2011 החל לשמש כחצוצרן גם בלהקתו של אלון עדר, "אלון עדר ולהקה", יחד איתה הוציא את האלבומים "אלון עדר ולהקה", "סיכום החיים עד עכשיו", "השמרנים שוב באופנה", "משתלבים בנוף", "מחשבות על הדרך" ו"כן כן כן כן!"
ב-21 באפריל 2017 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Beyond The Things I Know", דרך חברת התקליטים "Raw Tapes".
ב-2018, שימש כחצוצרן בלהקת "קולולוש", תוך שהוציאה הלהקה את המיני-אלבום "The Stakes Are High".
ב-2019 הוציא את אלבומו השני, "Expanse", תחת חסותה של חברת התקליטים הבריטית "Tru Thoughts" .
האלבום כולל הופעות אורח של יסמין מועלם וקותימן, בין היתר.
בפברואר 2022 הוציא כחלק מהאלבום "כן כן כן כן!" עם אלון עדר ולהקה שיר בשם " מבטיח לשמוע".
2009: The Next Level (עם פאנקנשטיין)
2010: Funky Mission (עם פאנקנשטיין)
2011: אלון עדר ולהקה (עם אלון עדר ולהקה)
2014: סיכום החיים עד עכשיו (עם אלון עדר ולהקה)
2017: השמרנים שוב באופנה (עם אלון עדר ולהקה)
2018: משתלבים בנוף (עם אלון עדר ולהקה)
2018: מחשבות על הדרך (עם אלון עדר ולהקה)
2019: Liquid Saloon (עם ליקוויד סלון)
ספי שקד (נולד ב-2 בנובמבר 1973) הוא פרסומאי ויועץ תקשורת ישראלי.
שקד גדל בראשון לציון, והחל את דרכו המקצועית בעולם הפרסום בסוף שנות ה-90 במשרד "ראובני פרידן", בתפקיד רעיונאי ולאחר מכן מנהל קריאייטיב, אחר כך הצטרף למשרד יהושע\TBWA ובתפקידו האחרון שימש כסמנכ"ל הקריאטיב.
ביולי 2004 הצטרף שוב למשרד "ראובני פרידן".
ב-2005 הפך לשותף במשרד הפרסום ענבר-מרחב-שקד, וקיבל שליש מהבעלות על המשרד ללא השקעה כספית.
שקד שימש כמנהל הקריאיטיב של משרד והיה אחראי להעלאת מספר קמפיינים לטלוויזיה.
בין השאר הפיק את תחרות "קקטוס הזהב" של ענף הפרסום.
בסוף 2011 עזב והצטרף כשותף למשרד הפרסום דרורי-שלומי, אך עזב לאחר פחות משנה.
שקד שימש כשופט בעונות השנייה והשלישית של תוכנית המציאות הדוגמניות, הוא שיחק בתפקיד אורח בטלנובלה האלופה, ב-2008 הצטרף לצוות קמפיין עבור מפלגת הליכוד.
ב-2013 היה אחד מיועצי הקמפיין של יצחק הרצוג כיושב ראש מפלגת העבודה.
אחר כך עבר לגור בפורטוגל ומשמש יועץ תקשורת באירופה.
הוא נשוי לדוגמנית הרומנייה לוקה שקד (במקור: רלוקה פירנסקו), שעברה להתגורר עמו בישראל בגיל 21. הם התגוררו גם בפורטוגל.
ספטמבר הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1987 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם מיה פארו, סם ווטרסטון, דיאן ויסט, אליין סטריץ', ג'ק וורדן ודנהולם אליוט.
וודי אלן כתב את התסריט בהשראת "הדוד וניה" של צ'כוב ובפרשת לנה טרנר שבן זוגה המתעלל נרצח בידי בתה.
זה למעשה מחזה שעובד לקולנוע.
השחקנים נמצאים כל הזמן באותה דירה שהוקמה באולפן בניו יורק.
הסרט צולם לראשונה עם צוות שכלל את סם שפרד, כריסטופר ווקן, מורין או'סאליבן, וצ'ארלס דרנינג אך אלן לא היה מרוצה מהתוצאה ושכתב את התסריט עם צוות שחקנים אחר.
ליין (מיה פארו) חוזרת לבית משפחתה בוורמונט לאחר ניסיון התאבדות.
היא בדיכאון ממושך אחרי אירוע טרגי שעברה בילדותה.
בעבר עברה לניו יורק והקימה שם עסק לצילום.
כדי לעזור לה נפשית מגיעים מספר חברים וידידים לביתה:
הרוואד (דנהולם אליוט) - מורה לצרפתית, אלמן שמתאהב בה ורוצה להתחתן איתה אך היא מסרבת לו.
סטפני (דיאן ויסט) - חברה ותיקה נשואה לא באושר לרופא ויש לה שני ילדים.
פיטר (סם ווטרסטון) - סופר מתוסכל גרוש שליין מאוהבת בו אך הוא מאוהב בסטפני.
אמא של ליין, דיאן (אליין סטריץ') ובעלה הנוכחי לויד (ג'ק וורדן) - דיאן הייתה פעם שחקנית מפורסמת וכעת היא מבקשת מפיטר שיכתוב את זכרונותיה.
לויד הוא פיזיקאי בפנסיה והם גרים בפאלם ביץ'.
ליין רוצה למכור את הבית בוורמונט, לחזור לניו יורק ולשקם את עסק הצילום שלה.
היא מתנגדת שפיטר יכתוב את זכרונות אמה ויחשוף את הפרשה העגומה בחייה.
דיאן התגרשה בשעתו והתאהבה בבריון שהתעלל בה.
ליין הייתה בת 14 כשהבריון נרצח.
היא הודתה בכך וקבלה עונש מקל.
כאשר דיאן מסרבת למכירת הבית ומגלה כי ברצונה לגור שם עם לויד פורצת מריבה גדולה ואז מגלה ליין לכולם כי למעשה אמה דיאן ירתה ורצחה את מאהבה וכי ליין נטלה את האשמה עליה כדי לחפות על אמה.
פיטר מנסה לשכנע את סטפני להצטרף אליו.
היא מאוהבת בו אך לא יכולה להינתק ממשפחתה.
הם מתנשקים וליין צופה בהם ומבינה את מצבה.
הזמן - סוף הקיץ ותחילת ספטמבר.
סטפני מתפייסת עם ליין, דיאן ולויד חוזרים לפאלם ביץ', פיטר והרוואד עוזבים וליין נשארת ותוהה על עתידה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמיה פארולייןסם ווטרסטוןפיטרדיאן ויסטסטפניאליין סטריץ'דיאןג'ק וורדןלוידדנהולם אליוטהווארדרוזמרי מרפיגב' מטיססוכנת נדל"ן
ספיגה היא תהליך שעוברת תרופה מרגע הנטילה ועד לרגע הפעולה.
פרק הזמן נקרא משך הספיגה.
כל תרופה נספגת בדרך כלשהי של מתן (פומי, תת-עורי, מקומי-עורי וכו').
במתן פומי, הספיגה איטית, ונמשכת חצי שעה.
במתן תוך-שרירית, תת-עורית, תוך-שומנית, תוך ורידית, הספיגה מהירה יותר, ונמשכת כמה דקות.
במתן תוך וסקולרי, תהליך הספיגה היא מיידית, ואין משך ספיגה.
דרך המתן עוד יותר מהירה היא בשאיפה.
ספיגה היא תהליך חשוב בפיתוח תרופות ובכימיה תרופתית, מכיוון שתרופה חייבת להיספג לפני כל השפעה רפואית.
יתרה מכך, ניתן לשנות בקלות ובאופן משמעותי את הפרופיל הפרמקוקינטי של התרופה על ידי התאמת גורמים המשפיעים על הספיגה.
מתן פומי (בליעה דרך הפה) היא הדרך הנפוצה ביותר למתן תרופות.
התרופה עוברת דרך הוושט לקיבה, תכולת הקפסולה או הטבליה נספגת בדרכי העיכול אל תוך מחזור הדם.
לאחר מכן, התרופה שנספגה עוברת דרך הכבד והכליות .
קצב ההתמוססות הוא פרמטר מרכזי לשליטה על משך השפעת התרופה.
קצב זה עשוי להבדיל בין הזמינות הביולוגית של מספר תכשירים המכילות את אותו חומר פעיל, השונים רק בקצב התמוססותם.
אם תרופה מסופקת בצורה שאינה מומסת בקלות, היא תשתחרר בהדרגה ותפעל למשך זמן ארוך יותר.
משך ספיגה ארוך יותר עשוי לשפר את ההיענות כיוון שאין צורך ליטול את התרופה בתדירות גבוהה.
בנוסף, צורות מינון בשחרור איטי עשויות לשמור על ריכוזים בטווח טיפולי לאורך תקופה ארוכה יותר, בעוד שלצורות מינון בשחרור מהיר עשויות להיות רום וגאות קיצוניים יותר בריכוז בסרום.
קצב ההתמוססות מתואר על ידי משוואת נויס-וויטני כלהלן:
A הוא שטח הפנים של המוצק (התרופה).
C הוא ריכוז המוצק במדיום ההתמוססות.
הוא ריכוז המוצק בשכבת הדיפוזיה המקיפה את המוצק.
L הוא עובי שכבת הדיפוזיה .
כפי שניתן להסיק ממשוואת נויס-וויטני, ניתן לשנות את קצב הפירוק בעיקר על ידי שינוי שטח הפנים של המוצק על ידי שינוי גודל החלקיקים (למשל, עם מיקרוניזציה ).
עבור תרופות רבות, הקטנת גודל החלקיקים מפחיתה את המינון הדרוש להשגת אותו אפקט טיפולי.
הפחתת גודל החלקיקים מגדילה את שטח הפנים הספציפי ואת קצב הפירוק ואינה משפיעה על ההתמוססות.
ניתן לשנות את קצב הפירוק גם על ידי בחירת פולימורף מתאים של תרכובת.
לפולימורפים שונים יש מאפייני מסיסות וקצב פירוק שונים.
באופן ספציפי, צורות גבישיות מתמוססות לאט יותר, מצורות אמורפיות, מכיוון שהן דורשות יותר אנרגיה כדי לעזוב את הסריג במהלך ההתצוססות.
לפולימורף הגבישי היציב ביותר יש את קצב הפירוק הנמוך ביותר.
התמוססות שונה גם בין צורות מימיות, ואנהידריות (anhydrious) של תרופה.
צורות מימיות מתמוססות לעיתים קרובות מהר יותר, אך לפעמים הן פחות מסיסות.
אסטריפיקציה משמשת גם לשליטה על קצב ההתמוססות.
לדוגמה, אסטרים של סטארט ואסטולט של תרופות מפחיתים את המסיסות בנוזל הקיבה.
מאוחר יותר, אנזימי אסטראזות בדופן מערכת העיכול (GIT) ודם מבצעים הידרוליזה של אסטרים אלה כדי לשחרר את תרופת האם.
ציפוי של טבלית או גלולה עשוי גם לשמש מחסום להתמוססות.
ציפוי עשוי גם לשלוט היכן מתרחש ההתמוססות.
לדוגמה, ציפוי אנטרי מתמוסס רק בסביבה הבסיסית של המעיים.
תרופות המוחזקים בתמיסה אין צורך להמיס לפני ספיגתן.
ככלל, תרופות מסיסות בשומן נספגות מהר יותר מאשר תרופות מסיסות במים.
מערכת העיכול מרופדת בתאי אפיתל.
תרופות חייבות לעבור או לחדור דרך התאים הללו כדי להיספג בזרם הדם.
קרומי התא גם עשויים לשמש מחסומים לתרופות מסוימות.
הם בעצם דו-שכבות שומנים היוצרות קרום חדיר למחצה.
דו-שכבות שומנים טהורות חדירות בדרך כלל רק למומסים קטנים ולא טעונים (כגון אלכוהול, כולסטרול, ועוד).
אם מולקולה מיוננת, אז היא לא תיספג, שכן מולקולות יוניות טעונות.
ההתמוססות קלה עבור מולקולה מיוננת, אבל הספיגה קלה עבור מולקולות נייטרליות.
לחלק מהמולקולות יש חלבוני טרנסלוקציה מיוחדים ותעלות מעבר כדי להקל על הספיגה מהלומן למחזור הדם.
יונים אינם יכולים להתפזר באופן פסיבי דרך מערכת העיכול מכיוון שממברנת תאי האפיתל מורכבת משכבה דו-שכבתית של פוספוליפידים, הכוללת שתי שכבות של פוספוליפידים שבהן הראשים ההידרופיליים הטעונים פונים החוצה ושרשראות חומצות השומן ההידרופוביות הלא טעונות נמצאות באמצע השכבה.
שרשראות חומצות השומן דוחות מולקולות מיוננות וטעונות.
המשמעות היא שהמולקולות המיוננות אינן יכולות לעבור דרך קרום המעי ולהיספג.
משוואת הנדרסון-האסלבלך מציעה דרך לקבוע את היחס של חומר מיונן ב-pH נתון.
בקיבה, תרופות שהן חומצות חלשות (כגון אספירין) יופיעו בעיקר בצורתן הלא יונית, ובסיסים חלשים יופיעו בצורתם היונית.
מכיוון שמולקלות נייטרליות מתפזרות בקלות רבה יותר דרך ממברנות התא, לחומצות חלשות תהיה ספיגה גבוהה יותר בקיבה החומצית מאוד.
ההפך הוא הנכון בסביבה הבסיסית של המעיים - בסיסים חלשים (כגון קפאין ) יספגו ביתר קלות מכיוון שהם יהיו לא יוניים.
תהליך הספיגה ניתן לוויסות על ידי ביוכימאים.
לדוגמה, הם עשויים לבחור אנלוג של תרופה שסביר יותר שיהיה בצורה נייטרלית (לא יונית).
כמו כן, הביוכימאים עשויים לפתח קדם-תרופות (תרכובות אב של התרופה)- גרסאות כימיות אלו עשויות להיספג בקלות רבה יותר ולאחר מכן לעבור מטבוליזם על ידי הגוף לתוך התרכובת הפעילה.
עם זאת, שינוי המבנה של מולקולה לא תמיד צפוי לשפר את התרופה, שכן שינויים במבנה הכימי עשויים להשפיע על התכונות הפרמקודינמיות של התרופה.
ההתמוססות והספיגה של מועמד לתרופה הן תכונות פיזיקוכימיות חשובות שהמדען רוצה לדעת מוקדם ככל האפשר.
גורמים נוספים המשפיעים על הספיגה של תרופה כוללים:
האופן שבו תרופה מתוכננת ומיוצרת
המאפיינים הפיזיולוגיים של האדם הנוטל את התרופה
סוגי ספיגה בפרמקוקינטיקה כוללים את התהליכים הבאים:
ספיגה מיידית: ספיגה כמעט מיידית.
דוגמה נפוצה היא הזרקת בולוס תוך ורידי.
ספיגה מסדר אפס: קצב הספיגה קבוע.
דוגמה נפוצה היא עירוי תוך ורידי מתמשך.
ספיגה מסדר ראשון: קצב הספיגה הוא פרופורציונלי לכמות התרופה שנותרה להיספג.
דוגמאות מייצגות כוללות מקרים טיפוסיים של מתן דרך הפה, הזרקה תת-עורית והזרקה תוך שרירית .
ספטימיוס אנטיוכוס היה חומסן שלטון רומי בסוריה במהלך המאה ה-3.
בשנת 272 הביס הקיסר הרומי אורליאנוס את ממלכת תדמור הבדלנית.
מלכה, והבאלת, ואמו, זנוביה, היו בשבי הרומי.
בשנת 273 פרץ מרד נוסף נגד השלטון הרומי בתדמור.
המורדים פנו תחילה למושל מטעם אורליאנוס, מרקלינוס , בבקשה שיהפוך לקיסר, אך הוא העמיד פנים שהוא שוקל את ההצעה תוך כדי שליחת מכתב לאורליאנוס ובו התרעה מפני המרד.
בזמן שהמורדים המתינו, הם החליטו להעלות לקיסר את ספטימיוס אנטיוכוס, שנודע כבנה של זנוביה.
כאשר הקיסר קיבל את מכתבו של מרקלינוס, הוא פעל במהירות, והעיר הוחזרה לשלטון הרומי באביב 273.
אורליאנוס העניש את העיר בחומרה, אך מסופר כי חס על אנטיוכוס.
אנטיוכוס טען שהוא צאצא של מלכת מצרים קלאופטרה השביעית ושל מלכי סוריה.
יש ספק מסוים לגבי הקשר שלו לזנוביה.
כתובת שנמצאה בתדמור טוענת כי הוא בנה של זנוביה.
אולם ייתכן שטענה זו מגזימה בקרבה ביניהם למטרות תעמולה.
ייתכן שהוא אינו קשור, וטען לקרבה משפחתית למטרות פוליטיות; ייתכן שהוא אביה, שנקרא גם אנטיוכוס; ייתכן שהוא אכן היה בנה הביולוגי, או אולי בן מאומץ;  ייתכן שהוא בנה של זנוביה ממישהו שאינו בעלה אודינת, מלך תדמור, ובמקרה כזה הוא היה צעיר למדי, אולי בן חמש בלבד.
משחק הקלפים ספיד המכונה גם ספידי הוא משחק לזוג שחקנים (או יותר).