tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדרסון שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 29 הופעות ליגה.
בקיץ 2012 חתם אדרסון בריו אבה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 באוגוסט ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 למאריטימו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בסך הכל ערך אדרסון שתי הופעות ליגה בלבד בעונת .
בעונת זכה אדרסון לדקות משחק רבות יותר, וערך 18 הופעות ליגה.
במסגרת הגביע הפורטוגלי ערך אדרסון שש הופעות, כולל הופעה בהפסד 0–1 לבנפיקה ליסבון בגמר הטורניר.
בגביע הליגה הפורטוגלית ערך אדרסון שלוש הופעות, אך לא שיחק בגמר, בו הפסידה ריו אבה לבנפיקה ליסבון.
בעונת לא הצליח אדרסון לבסס את מעמדו כשוער הראשון הקבוע של הקבוצה, וערך 17 הופעות ליגה.
ב-6 בנובמבר 2014 ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו במפעלים האירופיים, כששיחק 90 דקות בתיקו 2-2 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-27 ביוני 2015 הצטרף אדרסון לבנפיקה ליסבון, אלופת ליגת העל הפורטוגלית.
בחודש יולי הוא חתם על חוזה לחמש שנים במועדון עם סעיף שחרור של 45 מיליון אירו בעסקה ששווייה 500 אלף אירו, כשריו אבה ממשיכה להחזיק ב-50% מהזכויות הכלכליות עליו.
את עונת החל אדרסון כשוער השני של הקבוצה, גיבוי לבן ארצו ז'וליו סזאר, ואף ערך ארבע הופעות בבנפיקה ליסבון ב', קבוצת המילואים של המועדון, בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-21 בנובמבר 2015 הורחק אדרסון בכרטיס אדום בעודו יושב על ספסל הקבוצה בהפסד 1–2 לספורטינג ליסבון במסגרת הסיבוב הרביעי של הגביע הפורטוגלי.
ב-29 בדצמבר ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על נסיונל מדיירה במסגרת גביע הליגה הפורטוגלית.
עד לסוף העונה אדרסון תשע הופעות ליגה נוספות, שעזרו לבנפיקה ליסבון להבטיח את אליפות פורטוגל בפעם ה-35 בהיסטוריה והשלישית ברצף.
ב-25 במאי שיחק אדרסון 90 דקות בגמר גביע הליגה הפורטוגלית, בו ניצחה בנפיקה ליסבון את מאריטימו בתוצאה 2–6.
בעונת הפך אדרסון לשוער הראשון של המועדון.
הוא ערך 27 הופעות ליגה, בעונה נוספת בה זכתה בנפיקה ליסבון באליפות פורטוגל.
בליגת האלופות ערך אדרסון שבע הופעות, שתיים מתוכן בשלב שמינית הגמר בו הודחה בנפיקה ליסבון על ידי בורוסיה דורטמונד.
ב-10 בפברואר 2017 הורחק אדרסון בכרטיס אדום ישיר בדקה ה-41 בניצחון 0–3 על ארוקה במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-28 במאי שיחק אדרסון בגמר גביע הפורטוגלי, בו ניצחה בנפיקה ליסבון את ויטוריה דה גימארייש בתוצאה 1–2. בסך הכל ערך אדרסון 37 הופעות ליגה במועדון.
ב-1 ביוני 2017 עבר אדרסון למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 40 מיליון אירו, והפך לשוער השני היקר ביותר בהיסטורית המשחק לאחר ג'אנלואיג'י בופון.
כן הפך אדרסון לשחקן בנפיקה ליסבון שנמכר במחיר הגבוה ביותר, יחד עם אקסל ויטסל.
בעונתו הראשונה במדי מנצ'סטר סיטי אדרסון בלט בזכייה של הקבוצה בפרמייר ליג.
בעונת 2018/2019 אדרסון שמר על יכולתו הטובה מהעונה הקודמת, ועזר לסיטי לזכות באליפות שנייה ברציפות כאשר לצד יכולות מרשימות בשער הוא מספק משחק רגל משובח ומעורב במשחק של הקבוצה, סיטי השלימה גם זכייה בגביע ה-FA ובגביע הליגה האנגלי.
אדרסון זכה באותה עונה במקום בנבחרת העונה של הליגה.
בעונת 2019/2020 אדרסון שמר על 16 רשתות נקיות בפרמייר ליג וזכה בתואר כפפת הזהב, כמו גם בעונת 2020/2021 בה ספג 19 שערים.
ב-2 בספטמבר 2025 חתם אדרסון בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית ששילמה תמורתו לסיטי 11 מיליון אירו
אדרסון זכה עם נבחרת ברזיל עד גיל 21 בטורניר טולון לשנת 2014, בו ערך הופעה אחת נגד נבחרת קטר עד גיל 21.
אדרסון נכלל בסגל המורחב של נבחרת ברזיל לקראת קופה אמריקה 2016, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר בשל פציעה.
ב-24 במרץ 2017 ישב אדרסון לראשונה על ספסל הנבחרת, בניצחון 1–4 על נבחרת אורוגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב־11 באוקטובר 2017 ערך אדרסון את הופעת הבכורה בנבחרת ברזיל בניצחון 0–3 על צ'ילה במסגרת מוקדמות המונדיאל.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024, אולם בהמשך נגרע מהסגל בשל פציעה והוחלף על-ידי רפאל פירס מונטיירו.
אדרית ממושקפת (שם מדעי: Somateria fischeri) הוא מין ברווז מהסוג אדרית החי באזור הארקטי.
אורכה של האדרית 52-57 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות לבנות, והזכר בעל פנים ירוקים בהירים עם כתמים לבנים סביב העין המעוטרים בפסים שחורים שנתנו להם את השם ממושקפים.
המקור כתום עם בליטה לבנה בתחילתו.
הנקבות והצעירים חומים אך גם בעלי אזור בהיר יותר מסביב לעיניים.
הם חיים בימים ומפרצים בצפון אלסקה ובסיביר ובחורף נודדים בלהקות גדולות לעבר אזורים חמימים יותר או לגונות בקרח הימי.
הם צוללים מתחת למים להגיע למגוון מיני צדפות ורכיכות או סרטנים.
האדריות מקננות יחדיו בטונדרה ובקן מטילים 5-9 ביצים.
אִדְריס הוא אחד מנביאי האסלאם המוזכרים בקוראן.
המסורת האסלאמית מזהה אותו עם חנוך המקראי.
מסורות מימי הביניים זיהו אותו לעיתים עם הרמס טריסמגיסטוס.
אדריס מוזכר בקצרה פעמיים בקוראן:
בסורת הנביאים (21) הוא מוזכר יחד עם ישמעאל וד'ו אלכפל, אשר "כולם היו בעזי הרוח...
לפי המסופר בחדית', מוחמד נפגש עם אדריס במהלך המסע הלילי שלו.
מוחמד עלה במעלה השמיים, וברקיע הרביעי ראה את אדריס.
דמותו של אדריס שימשה השראה למיסטקנים מוסלמים רבים, וחלקם אף ציינו שפגשו בו במהלך מסעותיהם המיסטיים.
בסיפורי הנביאים מסופר על אדריס שהיה ראשון המושכים בעט וראשון הכותבים על מגילות קלף (أول من خط بالقلم ودون الصحف).
אל-כסאאי מספר כי אלוהים הוריד עבור אדריס 50 יריעות קלף ואת 28 אותיות האלפבית (הערבי).
אדריס כתב את האותיות האלוהיות על יריעות הקלף וגם לימד אותן את בניו, באומרו:
בשל קישורו של אדריס עם ראשית הכתיבה ועם מלאכות כפיים אחרות, שמו נקשר בזה של הרמס טריסמגיסטוס.
המלומד צדר א-דין שיראזי כתב כי "החוכמה התחילה עם אדם הראשון וצאצאיו, שת והרמס - שהוא אדריס - ונוח..."
אדרת אליהו הוא ספר מאת אברהם שמואל שטיין, העוסק ביישוב היהודי בירושלים במאה ה-19.
הספר יצא לאור בישראל בעברית בשנת 1964 כ־4 שנים לאחר פטירתו של אברהם שמואל שטיין, בשנת 2017 יצאה לאור מהדורה מחודשת בעריכת תמר בן מנחם עם הקדמה מאת אריה מורגנשטרן.
ספר מתאר את אנשי היישוב הישן האשכנזי; תלמידי הגר"א ואחרים.
התיאורים בספר מלמדים רבות על ההתנהלות הקהילתית הפנימית של 'היישוב הישן', ואף על יחסיו עם גורמים מבחוץ.
כך למשל מתואר בפרק העוסק ביציאה מהחומות, שהוועד הכללי כנסת ישראל שילם לערבי בשם דאהוד ג'ילאל כדי שירגל בקרב הכנופיות הערביות, וכך סוכלה תוכנית של כנופיית שודדים מדיר יאסין לתקוף את שנונת משכנות שאננים.
במבוא לספר מסביר המחבר את מטרת הספר:
אדריכלות תימנית הוא שמו של סגנון האדריכלות בתימן מהתקופה הקדם-אסלאמית ועד התקופה האסלאמית כיום.
במיוחד בולט בסגנון זה עיצוב המבנים בהם החל האסלאם להתפשט במדינה זו.
סגנון אדריכלות זה מאופיין בעיקר בבניית לבני בוץ מעוטרים עם "איורי קיר לבנים" כלפי חוץ המדגישים את קומות המבנה ועם חלון עליון עבור כניסת "אור" ותחתיו חלון תחתון עבור כניסת "אוויר" (דבר המאפיין את רוב ארצות האסלאם) ובנייני מגורים בצורת מגדלים גבוהים ולעיתים אף סלעים גדולים השזורים בין דירות.
יש הטוענים כי הבתים מעל הסלעים הגדולים וגם הבתים הגבוהים היו גורדי השחקים הראשונים בעולם.
ניתן לאפיין את האדריכלות התימנית בתור "שמרנית", שכן העם התימני משלב את עברם הפרה-אסלאמי והאסלאמי יחדיו.
פילוסופיה זו מודגמת בבניית המסגד של העיר מאריב שנבנה היישר על גבי מקדש ישן.
באדריכלות תימנית מודגשת העובדה המאפיינת בתים שהוקמו בכמה קומות, חלק מן הקומות משמשות בתור מחסן עם מדרגות נשלפות מתוך הקיר.
באזורים בדרום ערב הסעודית ישנם כפרים ואף ערים הקרובים לגבול עם תימן בעלי סגנון אדריכלי הדומה לזה של תימן.
אַדְרַמֶּלֶךְ הוא שמו של אליל מסופוטמי קדום המוזכר בספר מלכים שבתנ"ך כאחד משני האלילים אותם עבדו הקבוצה האתנית הקרויה סְפַרְוָיִם, המזוהה על ידי חוקרים עם יושבי הערים העתיקות סיפר-יהרורום וסיפר-אמננום ששכנו על גדת נהר הפרת.
המקרא ב מתאר כי הַסְפַרְוִים, מבין העמים שהוגלו על ידי סרגון השני מאשור לשטחי ממלכת ישראל החרבה, היו , בדומה לעבודת המולך העמוני שתוארה במקומות נוספים בתנ"ך.
שני האלילים מוזכרים שוב, אם כי לא בשמם, בנאום רבשקה בפרק י"ח: , וכן בנוסח דומה של הנאום המופיע בישעיה ל"ו.
פירוש נוסף המופיע ב מתאר אותו בצורת טווס, והאנציקלופדיה היהודית מפרשת את הזיהוי כ"הדר"-מלך - "מלך מפואר" בדומה לנוצותיו המפוארות של הטווס.
פרשנות דומה מופיעה גם אצל החוקר אלן מילארד, פרופסור אמריטוס לשפות שמיות מאוניברסיטת ליברפול.
מילארד מזהה את התואר "אדר" או "אדיר" כאחד מהתארים שהוצמדו לאליל הכנעני בעל.
כיוון ששני האלילים, אדרמלך וענמלך, מופיעים בסמיכות זה לזה, קיימת השערה כי מדובר באלים-שותפים שעבדו להם בו זמנית.
עֲנַמֶּלֶךְ מזוהה על ידי חוקר המקרא מתיו ג'ורג' איסטון כבתו של אנו, אחד מהאלים המרכזיים במיתולוגיה המסופוטמית.
קאסוטו בפירושו לתנ"ך מזהה את ענמלך עם אלוהי הצאן (על בסיס "עאן" - צאן בארמית).
באותו הפירוש מזהה קאסוטו את אדרמלך עם אדד, אל הסערה הבבלי, ומציין כי בתעודות אשוריות מהמאה ה-7 לפנה"ס נראה שהיו נוהגים לעבוד אותו על ידי הקרבת ילדים.
יש לציין כי פירוש דומה הופיע גם אצל החוקר פיטר ג'נסן שציין כי השם "אדרמלך" הוא למעשה טעות כתיב של השם "אדדמלך", שפירושו הוא "(האל) אדד (הוא ה)מלך".
בדומה לאלילים רבים שהופיעו בתנ"ך, הפך אדרמלך אף הוא לאחד משדי השאול בהשראת המסורות הנוצריות.
אדרמלך מופיע ב"גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, שם הוא מתואר (לצד אשמדאי) כאחד מהמלאכים הנפילים שבסופו של דבר הושמדו בידי המלאכים אוריאל ורפאל.
במילון הדמונולוגיה Dictionnaire Infernal, שחובר ב-1818 על ידי המיסטיקן והאוקולטיסט הצרפתי ז'אק-קולין דה פלנסי, מופיע אדרמלך כנשיא ה"סנאט" של השדים, כראש הממשלה של הגיהנום וכאחראי על מלבושיו של השטן.
הוא מתואר שם כיצור בעל גוף אדם, ראש וגפיים של פרד וזנב של טווס.
הוא גם מופיע תחת השם "אנדראלפוס" (או "אנדרואלפוס") ב"ארס גואטייה" (הידוע גם כ"המפתח הפחות של שלמה המלך"), ספר כשפים העוסק בדמונולוגיה מהמאה ה-17.
אדרמלך מוזכר בסיפור הקצר "Basileus" של רוברט סילברברג.
כמו כן, הוא מופיע במשחק הווידאו Castlevania: Circle of the Moon שיצא לגיימבוי אדוונס וכן בסדרת משחקי הווידאו Final Fantasy.
אדרנלין: סיפורי שלא סוּפר (באיטלקית: Adrenalina: My Untold Stories) הוא האוטוביוגרפיה השנייה של הכדורגלן השוודי זלאטן איברהימוביץ', שנכתבה יחד עם העיתונאי האיטלקי לואיג'י גרלנדו מהלה גזטה דלו ספורט, ופורסמה לראשונה באיטלקית בדצמבר 2021.
איברהימוביץ' פותח את הספר באמירה "בסדר אני מוותר.
אני אֵל, אבל אֵל שמתבגר".
הוא מתאר את שם הספר, אדרנלין, כ"מילת המפתח של חיי".
הוא מספר על התקופה שלו במנצ'סטר יונייטד ומתאר אותם כבעלי "מנטליות קטנה וסגורה" למרות עושרם ויוקרתם; הוא טוען שהם הורידו פאונד אחד מהמשכורת שלו מפני ששתה בקבוק מיץ ממיני בר בבית מלון.
הוא מספר כי בתקופתו בפריז סן-ז'רמן השחקנים היו חסרי משמעת, ואומר כי הציע להחליף את לאונרדו כמנהל המקצועי של הקבוצה.
הוא טוען שחברו למילאן, הקאן צ'להאנולו, ניצל את דום הלב של כריסטיאן אריקסן כדי לתפוס את מקומו ביריבה העירונית, אינטר מילאנו, ומוסיף כי צ'להאנולו ואנטה רביץ' יכולים לשחק טוב רק כשהוא בקבוצה שלהם.
אדרנלין עמד בראש רשימת רבי המכר באיטליה בדצמבר 2021, לפני ספריהם של קן פולט ודונאטו קאריסי.
הספר הופץ באותו חודש גם בשוודיה, ועמד בראש מצעד ספרי העיון, לפני הביוגרפיה של הדי ג'יי אביצ'י.
אדרסון ז'וזה דוס סנטוס לורנסו דה סילבה (בפורטוגזית: Éderson José dos Santos Lourenço da Silva; ידוע גם כאדרסון; נולד ב-7 ביולי 1999) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר באטאלנטה ובנבחרת ברזיל.
אדרסון נולד בקמפו גראנדה, מאטו גרוסו דו סול שבברזיל.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו ברזיל, ממנה הושאל בשנת לשאנדונג לוננג מליגת העל הסינית.
ב-15 ביולי 2018 הושאל לקרוזיירו.
ב-5 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בוטפוגו.
בסיום העונה קרוזיירו ירדה לליגה השנייה, ואדרסון תבע את המועדון מאחר ששכרו לא שולם.
התביעה הסתיימה בפשרה שאדרסון ישוחרר ללא תמורה.
ב-20 בפברואר 2020 חתם לחמש שנים בקורינתיאנס.
ב-20 בפברואר 2021 הושאל לפורטלזה.
ב-10 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-30 בינואר 2022 אדרסון חתם לארבע וחצי שנים בסלרניטנה מהסרייה א'.
ב-6 ביולי 2022 חתם באטאלנטה.
בצעירותו, שיחק בנבחרות הצעירות של ברזיל.
ב-19 במאי 2024 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת הקופה אמריקה 2024. ב-8 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק הכנה נגד בו ניצחה ברזיל 2-3.
אדרמטוגליפיה הוא פגם גנטי נדיר ביותר המונע התפתחות של טביעות אצבעות.
מדובר על מצב רפואי נדיר מאוד שגורם להיעדר של הרכסים על גבי העור של כריות האצבעות בכפות הידיים והרגליים.
אצל אנשים הלוקים במצב זה, קצות האצבעות בידיים וברגליים חלקים לחלוטין, אך אין לאותם אנשים סימנים או תסמינים רפואיים נוספים.
נכון לשנת 2011, תועדו רק חמש משפחות מורחבות ברחבי העולם כמושפעות מפגם זה.
הדרמטוגליפים הם דגמים ייחודיים המופיעים על כריות האצבעות של בני האדם.
דגמים אלו משמשים כאחד מאמצעי הזיהוי הפלילי המרכזיים, מאחר שהדגמים שונים מאדם לאדם, ולכן מאפשרים זיהוי אישי מדויק.
במדינות רבות, במיוחד בארצות הברית, נדרשות טביעות אצבע כחלק מהליך הוצאת ויזה, הגירה או התאזרחות.
בעקבות זאת, אנשים הסובלים מהתופעה הנדירה של היעדר טביעות אצבעות אינם יכולים להשתמש בשיטה זו לצורכי זיהוי וזהו גם הגורם שנתן למחלה את הכינוי הלא-רשמי "מחלת עיכוב ההגירה".
הסיבה היא מוטציה בגן שמקודד חלבון שמכונה SMARCAD1. הגן זוהה בנסיבות בלתי שגרתיות לאחר שבשנת 2007, רופא עור בשם ד"ר פיטר איטין נדרש לסייע לאישה שווייצרית שהתקשתה לקבל אשרת כניסה לארצות הברית מכיוון שהיא נולדה ללא טביעות אצבע.
במסגרת מחקר שביצע ד"ר איטין בשיתוף עם רופא העור הישראלי אלי שפרכר, התגלו מספר משפחות נוספות בהן הופיעה התופעה הזו.
בעקבות בדיקות גנטיות, בשנת 2011 החוקרים זיהוי את הגן בו מתרחשת המוטציה הגורמת למצב הזה.
הגן מועבר בתורשה דומיננטית, זאת אומרת שמספיק שאחד מההורים נושא את המוטציה כדי להעבירה לצאצא.
אף שעדיין לא התברר לחלוטין כיצד משפיע החלבון המקודד על היווצרות טביעות האצבע, ידוע כי התהליך מתחיל כבר בשלב ההתפתחות העוברית ונשאר יציב לאורך כל החיים.
חקר של מצבים נדירים כאלו מבחינה גנטית יכול לתרום משמעותית להבנת תפקידיהם של גנים מסוימים ולמשמעות הביולוגית שיש לאותם גנים.
מבחינה גנטית, במקרה זה מדובר במוטציה בגן חלבון שמכונה SMARCAD1 שהיא מוטציה נקודתית הגורמת לצורה מקוצרת של החלבון הספציפי לעור.
מוטציה זו לא נמצאת באזור המקודד של גן ה-SMARCAD1 עצמו, אלא באתר השחבור (splice site) של האיזופורם הספציפי לעור.
פגם זה גורם לשיבוש בתהליך שחבור ה-RNA, מה שמוביל ליצירת חלבון חלקי או חסר, ובכך ככל הנראה משפיע על ההתפתחות התקינה של טביעות האצבע כבר בשלב העוברי.
הביטוי ההטרוזיגוטי של המוטציה מצביע על אופן תורשה אוטוזומלי דומיננטי.
אצל האישה השווייצרית ושמונה מקרובי משפחתה שגם אצלם זוהה השינוי בגן, אובחנו "כריות אצבעות שטוחות ומספר מופחת של בלוטות זיעה בידיים".
תופעה זו והאישה ממוצא שווייצרי שאובחנה בשנת 2007 מוזכרים בסדרת הטלוויזיה המשטרתית מוות בגן עדן
לסופרת שהרה בלאו יש אדרמטוגליפיה בכפות ידיה.
|כיתוב=אה"מ "ביגל", ציור מאת אוון סטנלי, 1841
|גורלה=• הוצאה משירות ב-1845 והועברה לשירות המכס והבלו• נמכרה לגריטה ב-1870
|תפוסה=235 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה242 טון לאחר השיפוץ ב-1831.
|צוות=120 איש כאוניית מלחמה65 איש + 9 נספחים בהפלגתה השנייה
|סוג המעטה = מעטה בריג
בהפלגות הסקר – 6 תותחים.
אוניית הוד מלכותו "ביגל" הייתה אוניית מפרשים מסוג סלופ-בריג נושאת עשרה תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה ב-11 במאי 1820 במספנת הצי בווליץ' בנהר התמזה, ונקראה על שם זן כלב הציד "ביגל".
ביולי אותה שנה השתתפה במשט חגיגי לרגל הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי, במהלכו הייתה האונייה הראשונה ששטה תחת גשר לונדון החדש.
מאחר שלא היה בה כל צורך מיידי, הושמה בעתודה כשהיא עוגנת ללא תרנים וְחִיבֵּל.
ב-1825 הוסבה לספינת סקר (survey vessel) ונטלה חלק בשלוש משלחות.
בהפלגת הסקר השנייה הפליג בה צ'ארלס דרווין הצעיר, והודות לו ולמחקריו הפכה לאחת האוניות המפורסמות ביותר בהיסטוריה.
ב-7 בספטמבר 1825 הובאה "ביגל" אל מספנת הצי בווליץ' כדי להתקינה לייעודה החדש.
העלות הכוללת של ההסבה הייתה 5,913 ליש"ט.
מספר תותחיה הוקטן מעשרה לשישה והוסף לה תורן שלישי, אחורי, דבר שהפך אותה לספינה מסוג בארק.
ב-22 במאי 1826 יצאה "ביגל" מפלימות' להפלגתה הראשונה, יחד עם אה"מ "אדוונצ'ר" הגדולה ממנה (380 טון).
משימתן הייתה עריכת סקר הידרוגרפי בחופי פטגוניה וארץ האש.
הפיקוד הכולל על המשלחת נמסר לידי קפטן פיליפ פארקר קינג האוסטרלי, מפקד ה"אדוונצ'ר".
על "ביגל" פיקד קפטן פרינגל סטוקס.
באחד הקטעים הקשים יותר בהפלגה, בחופיה הקודרים והשוממים של ארץ האש, נתקף קפטן סטוקס דיכאון עמוק.
כשפקדו האוניות את פוארטו אמברה שבמצרי מגלן, הסתגר סטוקס בתאו למשך 14 יום, וב-2 באוגוסט 1828, לאחר שדיבר בהתרגשות יתרה על ההכנות להמשך ההפלגה, נטל את אקדחו וירה בעצמו.
אחרי ארבעה ימים שבה אליו הכרתו ונדמה היה כי הוא מחלים, אך אז הידרדר מצבו וב-12 באוגוסט 1828 הוא נפטר.
קפטן פארקר קינג מינה כמחליפו את לפטננט ויליאם ג'ורג' סקיירינג, הלפטננט הראשון של "ביגל", ושתי האוניות יצאו שוב לים והפליגו אל מונטווידאו.
ב-13 באוקטובר נכנסה "אדוונצ'ר" אל ריו דה ז'ניירו לתיקונים והצטיידות.
תוך כדי כך הגיע לנמל באה"מ "גנגס" סגן אדמירל סר רוברט אוטווי, מפקד תחנת הצי באמריקה הדרומית.
הוא הורה להביא את "ביגל" לתיקונים בנמל מונטווידאו, ומסר כי בכוונתו למנות לה מפקד חדש.
כשהגיעה האונייה לנמל, מסר את הפיקוד עליה לידי שלישו, לפטננט הדגל רוברט פיצרוי.
רוברט פיצרוי, אריסטוקרט בן עשרים ושלוש, הוכיח עצמו כמפקד מוכשר וסוקר דייקן.
פעם גנבה קבוצת ילידים פואגיינים את סירת האונייה, ופיצרוי תפס אחדים מבני משפחותיהם והחזיק אותם באונייה כבני ערובה.
בסופו של דבר נותרו על סיפונה של "ביגל" ארבעה מהם, שני גברים, נערה ונער, אשר האנגלים העניקו לו את השם ג'מי באטן.
"ביגל" שבה לאנגליה עם ארבעת הפואגיינים ב-14 באוקטובר 1830.
תעלת ביגל, שמופתה ונסקרה במהלך הפלגה זו, נקראת על שמה של האונייה.
פיצרוי קיווה כי הסקר באמריקה הדרומית יימשך תחת פיקודו, אך כשהתברר לו כי האדמירליות חושבת לבטל את התוכנית, החל פועל להחזרת הפואגיינים לארצם בדרך אחרת.
בסיוע דודו, שהיה בעל קשרים באדמירליות, מונה פיצרוי בסופו של דבר למפקד אה"מ "שאנטיקליר" שעמדה לצאת להפלגת סקר אל ארץ האש, אך בשל מצבה הרעוע הוחלט לשלוח במקומה את אה"מ "ביגל".
ב-27 ביוני 1831 מונה פיצרוי למפקד "ביגל" יחד עם ג'ון קלמנס ויקהם וברתולומיו ג'יימס סאליבן כלפטננטים, וב-4 ביולי הוחזרה האונייה לשירות פעיל.
"ביגל" הובאה אל מספנת דבנפורט, שם נעשו בה תיקונים ושינויים נרחבים לקראת הפלגתה.
הסיפון העליון שנזקק להחלפה פורק, ובעצת פיצרוי נבנה במקומו סיפון שהיה גבוה מקודמו ב-8 אינצ'ים (200 מ"מ) בחרטום וב-12 אינצ'ים (300 מ"מ) בירכתיים.
האוניות מסוג צ'רוקי נודעו כ"ארונות מתים צפים" בשל כישורי השיט הגרועים שלהן ונטייתן לטבוע.
הסיפון המוגבה והניקוזים שנוספו לו הקטינו את סכנת ההתהפכות והטביעה של האונייה עקב היקוות גלי הים שנשברו עליו בים הסוער.
ציפוי תחתית האונייה בפחי נחושת הוסיף למשקלה עוד כחמישה-עשר טון.
"ביגל" הייתה גם האונייה הראשונה שהותקן בה כליא הברקים המותאם לאוניות שהמציא ויליאם סנו הריס.
פיצרוי לא חסך גם בציודה של האונייה, שכלל 22 כרונומטרים וחמישה סימפייסומטרים, סוג של ברומטר ללא-כספית שהמציא אלכסנדר איידי שפיצרוי העדיפו על פני הברומטרים הרגילים בשל קריאתו המדויקת יותר.
פיצרוי נזקק בהפלגה הראשונה למומחה לגאולוגיה, ובא אז לכלל החלטה כי אם יצא שוב למשלחת חקר דומה, ישתדל לקחת עמו אדם בקי בנושא זה בעוד הוא עצמו ושאר הקצינים יעסקו בהידרוגרפיה.
הפיקוד על משלחת חקר באותה תקופה היה כרוך במתח נפשי ובבדידות, כפי שהוכיחה התאבדותו של קפטן סטוקס.
דודו של פיצרוי עצמו, וייקונט קאסלריי, התאבד ב-1822 בשל לחץ עבודה בלתי פוסקת.
ניסיונותיו למצוא חבר שיתלווה אליו לא צלחו, והוא ביקש מחברו והממונה עליו, קפטן פרנסיס בופור, שיחפש עבורו ג'נטלמן חוקר טבע, המוכן להצטרף על חשבונו להפלגה כנוסע ולשמש לו בן לוויה.
האדם שנבחר בסופו של דבר לתפקיד היה צ'ארלס דרווין, ג'נטלמן צעיר שלמד באותה תקופה לקראת סמיכתו לכומר כפרי.
"ביגל" אמורה הייתה לצאת למסעה ב-24 באוקטובר 1831, אך ההכנות התעכבו וההפלגה נדחתה עד דצמבר.
היא ניסתה לצאת לים ב-10 בדצמבר, אולם נאלצה לשוב בשל מזג אוויר סוער.
בבוקר 27 בדצמבר עזבה לבסוף "ביגל" את מקום עגינתה בברן פול (Barn Pool), למרגלות הר אדג'קומב בצדו המערבי של מפרץ פלימות' (Plymouth Sound), ויצאה אל הפלגת חקר חלוצית שתיזכר לעד.
לאחר שביצעה סקר נרחב באמריקה הדרומית, שבה האונייה דרך ניו זילנד, סידני והובארט טאון (6 בפברואר 1836) וב-2 באוקטובר 1836 נכנסה אל נמל פלמות' שבאנגליה.
דרווין ניהל יומן שבו רשם את כל קורותיו בהפלגה.
הוא ערך אותו מחדש ופרסם אותו כספר שכותרתו Journal and Remarks, שראה אור ב-1839 ככרך השלישי של הדוח הרשמי של המשלחת.
יומן המסע המדעי זכה לתפוצה רבה ונדפס מחדש פעמים רבות ובשמות שונים, והוא מוכר כיום בשם "הפלגת האונייה ביגל" (The Voyage of the Beagle).
שישה חודשים לאחר שובה, ב-1837, נשלחה "ביגל" למפות חלקים נרחבים של חופי אוסטרליה, תחת פיקודו של קומנדר ג'ון קלמנט ויקהם, שהיה לפטננט בהפלגה השנייה.
עוזרו כסוקר היה לפטננט ג'ון לורט סטוקס, ששירת כפרח חובלים בהפלגתה הראשונה של "ביגל" וכחובל ועוזר-סוקר בהפלגתה השנייה.
(לא היה לו קשר משפחתי לפרינגל סטוקס.) הסריקה החלה בחוף המערבי של אוסטרליה, בין נהר סוואן (פרת' של ימינו) ונהר פיצרוי, ונמשכה בסריקת שני החופים של מצר בס בפינה דרום-מזרחית של היבשת.
כדי לסייע ל"ביגל" בפעולות הסריקה במצר בס, צורפה אליה הקאטר הקולוניאלית "ונסיטרט" (Vansittart) מוון דיימנ'ס לנד (טסמניה).
היא הושאלה על ידי סר ג'ון פרנקלין, מושל טסמניה, והפיקוד עליה נמסר לידי צ'ארלס קודרינגטון פורסיית', רב החובלים של הספינה.
במאי 1839 הפליגו שתי האוניות צפונה כדי לסקור את חופי ים אראפורה ממול טימור.
במרס 1841, לאחר שוויקהם חלה ונאלץ לעזוב, נמסר הפיקוד על "ביגל" לידי לפטננט ג'ון לורט סטוקס, אשר המשיך את מלאכת הסקר.
ויקהם וכמוהו גם סטוקס לאחר שקיבל את הפיקוד העניקו שמות למקומות רבים לאורך החופים שאותם סרקו.
רבים מן המקומות נושאים את שמותיהם של אנשים מפורסמים ואחדים של אנשי האונייה.
ב-9 באוקטובר 1839 קרא ויקהם את פורט דרווין (Port Darwin), שהתגלה ראשון על ידי סטוקס, על שם חברו לאונייה במסע הקודם - צ'ארלס דרווין.
השניים נזכרו בו כאשר גילו במקום אבן חול דקת גרגר חדשה.
יישוב שנוסד במקום הפך ב-1869 לעיר בשם פלמרסטון, אשר ב-1911 שונה שמה לדרווין.
ב-1845 הוסבה "ביגל" לספינת משמר נייחת (watch vessel) כמו אוניות רבות דומות לה שהוצבו בנהרות ובנמלים ברחבי אנגליה.
היא נמסרה לידי שירות המכס והבלו כדי למנוע הברחות בחוף אסקס בנתיבי השיט מעבר לגדה הצפונית של שפך התמזה.
האונייה עוגנה באמצעיתו של נהר רוץ', המהווה חלק מהסבך הרחב של נתיבי שיט וביצות הידועים בשם מערכת הנהרות המועדיים של נהר קרוץ' ונהר רוץ'.
לאזור ימי גדול ממדים זה יש קו חוף מועדי באורך 243 קילומטרים, והוא מהווה חלק מקו החוף של אסקס שאורכו 565 קילומטרים, החוף הארוך ביותר בממלכה המאוחדת.
שולי וסוחרי צדפות, שהתפרנסו מגידול צדפות באזור עגינתה של האונייה, תבעו ב-1851 את סילוקה של ספינת המשמר WV-7 (אה"מ "ביגל" לשעבר), מאחר שהיא חוסמת את הנהר ואת מצע הגידול של הצדפות.
ברשומות הצי (Navy List) מ-25 במאי 1851 מצוין כי שמה הוחלף ל-Southend W.V.
ב-1870 נמכרה האונייה ל"האדונים מארי אנד טריינר" לגריטה.
אה"מ בירקנהד הייתה פריגטת קיטור ומפרשים של הצי המלכותי הבריטי שהושקה ב-1845, אחת מהאוניות הראשונות של הצי בעלת גוף מברזל.
היא לא שירתה מעולם שירות פעיל כפריגטה, וב-1851 הוסבה למובלת חיילים (transport).
ב-26 בפברואר 1852, כאשר הייתה במשימת הובלת גייסות למפרץ אלגואה (Algoa Bay, כ-680 ק"מ ממזרח לקייפטאון), עלתה האונייה על שרטון, לא הרחק מקייפטאון.
לא היו די סירות הצלה לחילוץ כל הצוות והנוסעים, והחיילים עמדו במקומם ואיפשרו לנשים ולילדים שהיו על סיפון האונייה לעלות לסירות ההצלה.
מתוך 643 איש שהיו על סיפון האונייה, ניצלו רק 193, ואולם האבירות שנהגו החיילים יצרה את הנוהג "נשים וילדים תחילה" בעת היחלצות מאונייה טובעת; המונח "תרגולת בירקנהד" הפך למונח המתאר אומץ לב מול מצב חסר תקווה.
אוניית הוד מלכותה (אה"מ) בירקנהד נבנתה בשנת 1845 במספנות שבעיר בירקנהד שבמערב אנגליה.
האונייה נבנתה כתחילה כפריגטה, ושמה אמור היה להיות אה"מ וולקן.
האונייה נבנתה בראשית ימי המעבר מהנעה באמצעות מפרשים להנעה באמצעות מנוע קיטור ימי.
בשל כך, צוידה האונייה בשני תרנים, שנשאו עליהם מפרשים מרובעים, ולצידם שני מנועי קיטור, שהניעו זוג גלגלי משוטות בקוטר 6 מטרים.
במהלך בנייתה של הפריגטה, התחוללו כמה שינויים, שגרמו לשינוי ייעודה של האונייה ולשינוי שמה.
הגורם הראשון הייתה החלטת הצי לעבור מהנעה באמצעות גלגלי משוטות להנעה באמצעות מדחפים; זאת, לאחר ניסוי שנערך באותה שנה והוכיח לראשי הצי את עדיפות השימוש במדחף.
גורם שני היה ספקות שהתעוררו באותו זמן לגבי האפקט של ירי כדורי תותח על דפנות מתכת.
הסתבר, שדפנות עשויות מתכת אינן מוגנות באורח מלא מפני ירי תותח; בניסוי שנערך, התגלה שכדורים שנורו במהירות לוע נמוכה פערו חור משונן בדופן האונייה, שקשה היה לתקנו.
שני הניסויים - הניסוי במדחף וניסוי הירי - התקיימו בשנת 1845, ושניהם הוכיחו שתכנון הפריגטה, עם הנעת גלגלי המשוטות ושריון הברזל, היה לקוי.
האונייה כבר הייתה מוכנה, ולפיכך הוחלט שלא תשרת כפריגטה, והגדרתה שונתה למובילת גייסות, ושמה שונה לאה"מ בירקנהד, על שם העיר בה נבנתה.
מכיוון שהספינה תוכננה תחילה להיות פריגטה, היא הייתה הספינה הכי מהירה מבין נושאות הגייסות באותה עת.
באוקטובר 1850 עשתה אה"מ בירקנהד את הדרך מקייפטאון לאנגליה ב-37 ימים בלבד, שיא לאותם ימים.
בינואר 1852 הפליגה אה"מ בירקנהד מפורטסמות', כשהיא נושאת עמה חיילים מכמה רגימנטים, רובם מרגימנט הרגלים ה-73. האונייה הובילה את החיילים למלחמת הקאפירים השמינית, בדרום אפריקה.
ב-5 בינואר אספה האוניה חיילים נוספים מקווינסטאון שבאירלנד, ואליהם הצטרפו כמה מנשות הקצינים ומשפחותיהם.
האונייה עגנה בסימונסטאון, לא הרחק מקייפטאון, שם ירדו רוב הנשים והילדים.
יומיים לאחר מכן, ב-25 בפברואר, עזבה האונייה את סימונסטאון בשעות אחר הצהריים, כשעל סיפונה 643 גברים, נשים וילדים.
ההוראות שניתנו לרב החובל היו להגיע בכל המהירות למפרץ אלגואה; רב החובל בחר נתיב סמוך לחוף, במרחק כ-5 קילומטר ממנו.
האונייה התקדמה במהירות 8.5 קשר (קרוב ל-16 קמ"ש), בים שקט ובלילה בהיר.
בסביבות השעה 2 לפנות בוקר פגעה האונייה בסלע שלא נרשם במפות, ליד העיר גאנסבאי (Gansbaai).
הסלע נראה בים סוער, אך קשה הרבה יותר לראותו בים שקט.
מן ההתנגשות נפער חור בתחתית האונייה בקדמתה.
המים שחדרו הציפו את כל התא הקדמי, והביאו לטביעתם של כמאה חיילים שישנו בערסליהם.
תנועת האוניה הביאה להתנגשות נוספת, שפערה חור נוסף והציפה עוד שני מדורים באונייה.
המלחים והקצינים שנותרו בחיים התקבצו על הסיפון.
הקצין הבכיר במקום, לייטננט קולונל (סגן-אלוף) אלכסנדר סֶטון (Seton) נטל את הפיקוד והורה לאנשים לשמור על הסדר והמשמעת.
נורו רקטות וזיקוקים כדי לאותת על שעת החירום, אך היה ברור שלא תהיה עזרה מן החוף.
60 חיילים הוקצו להפעלת המשאבות, שישים נוספים הוקצו להורדת סירות ההצלה, והאחרים קובצו על סיפון האחרה, כדי לגרום לחרטום האונייה לעלות.
בשל אחזקה גרועה לא פעלו היטב המנופים להורדת סירות ההצלה, והצוות לא הצליח להוריד את כולן, ובכלל זה שתי סירות גדולות שהיו יכולות לשאת 150 איש כל אחת.
בסופו של דבר הורדו שלוש סירות קטנות יותר, שאליהן הועלו הנשים והילדים; סירות אלה הפליגו אל החוף.
רק לאחר הפלגתן הורה רב החובל לכל מי שיוכל לשחות לנסות ולהגיע בשחייה אל הסירות.
ואולם לייטננט קולונל סטון הבין שהדבר עלול להביא לטביעת הסירות, כאשר מספר רב של אנשים ינסו לעלות אליהן בבת אחת; הוא הורה לחייליו לעמוד במקומם.
הסוסים שהיו על הסיפון שוחררו ונדחפו אל המים, בתקווה שיוכלו לשחות אל החוף.
החיילים לא זזו ממקומם, עד שהאונייה החלה להישבר, כעשרים דקות בלבד לאחר שפגעה בשרטון.
רק אז החלו לשחות אל החוף, שהיה במרחק כ-3 קילומטר מהם.
כמה מן החיילים הצליחו לעבור את המרחק במשך שתים עשרה השעות הקרבות, כשחלקם נאחזים בקורות ושברי עץ מן האונייה הטרופה, ואולם רוב החיילים טבעו או נטרפו על ידי כרישים.
למחרת בבוקר גילתה המפרשית "ליונס" (Lioness, לביאה) את אחת מסירות ההצלה, ולאחר שחילצה את היושבים בה הפליגה למקום האסון.
מתוך 643 איש שהיו על הסיפון, ניצלו 193 איש בלבד; מספר הנוסעים לא ברור לגמרי, מכיוון שרשימות האונייה אבדו עם טביעתה.
מבין הניצולים, 113 היו אנשי צבא (קצינים וחיילים), 6 נחתים, 54 מלחים וקציני האונייה, 7 נשים ו-13 ילדים.
מן האסון נולד הנוהל "נשים וילדים תחילה", שהפך לנוהל מקובל בפינוי מאוניות בעת אסון ימי, אם כי הביטוי עצמו (Women and children first) נטבע רק ב-1860. בדומה, הפכה התנהגותם של החיילים על האונייה הטובעת, שנקראה "תרגולת בירקנהד" (Birkenhead drill) לסמל של התנהגות אמיצה מול תנאים בלתי אפשריים.
ביטוי זה מופיע גם בשירו של רודיארד קיפלינג, שהוקדש לכך, וכן בשירם של להקת רדיוהד - Idioteque.
מספר משפטים צבאיים נערכו לאחר הטביעה, ואולם איש לא נמצא אשם, והתנהגותם של החיילים בעת האסון זכתה לכל השבחים.
ב-1895 הוקם מגדלור בגובה 18 מטרים על החוף סמוך למקום הטביעה, במקום הנקרא "נקודת סכנה" (Danger Point).
בבסיסו נמצאת לוחית זיכרון לאונייה, וחץ המורה לשרטון עליו עלתה.
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, הכיר בגבורתם של החיילים והורה שתיאור המעשה יוקרא בכל אחד מהרגימנטים של צבאו.
מלכת הממלכה המאוחדת, ויקטוריה, הורתה להקים אנדרטה רשמית לזכר גבורתם בבית החולים הצבאי צ'לסי.
ציור המתאר את טביעתה של אה"מ בירקנהד התפרסם מאוד וזכה לתפוצה רבה.
שמועה עקשנית טוענת שהאונייה נשאה עמה סכום כסף גדול, בסך 240,000 לירות שטרלינג במטבעות זהב (משקל של כשלושה טון), שנועדו לתשלום שכרם של החיילים.
נעשו מאמצים רבים למצוא את הזהב, ניסיונות שהחלו עוד ב-1854, והאחרונים שבהם בשנים 1986–1988. ואולם, נמצאו רק מטבעות בודדים, ונראה שאלו היו שייכים לחיילים ולאנשי הצוות.
כמה מקומות בקנדה נקראו בשמות שנועדו להנציח את האסון.
אגם סֶטון נמצא במרחק כ-200 ק"מ מצפון מזרח לוונקובר, ובמרחק מה ממנו הר בירקנהד ונהר בירקנהד.
שמורת הטבע סלמונסדם בדרום אפריקה קרויה על שמו של רב החובל של האונייה, סלמון.
סדרת סיירות קלות נקראה על שם אה"מ בירקנהד: אה"מ בירקנהד ואה"מ צ'סטר.
זו הייתה למעשה תת-סדרה של סדרת הסיירות הקלות "טאון" (Town), שנבנתה במקור עבור חיל הים היווני, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נרכשה על ידי הצי הבריטי.
שתי האוניות השתתפו בקרב יוטלנד ב-1916. עם סיום המלחמה הוצע ליוון לרכוש מחדש את האוניות, אך היא סירבה והאוניות נגרטו ב-1921.
אוניית הוד־מלכותו "אפריקה" הייתה אוניית קו מדרגה שלישית של הצי המלכותי הבריטי, חמושה ב-64 תותחים.
היא נבנתה במספנת ויליאם ברנרד בדפטפורד והושקה ב-11 באפריל 1781.
"אפריקה" הייתה אוניית-קו מדגם "אינפלקסיבל" , נושאת 64 תותחים, שתוכננה על ידי ג'ון ויליאמס.
האונייה נבנתה במספנה של ויליאם ברנרד בדפטפורד.
שדריתה הונחה ב-2 במרץ והיא הושקה ב-11 באפריל 1781.
מידותיה העיקריות: אורך סיפון התותחים רגל (49.0 מ'), אורך השדרית רגל (40.5 מ'), רוחב רגל (13.6 מ'), עומק הספנה רגל (5.5 מ'), התפוסה 1,414 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה.
התקנת האונייה לשיט הושלמה בדפטפורד ובמספנת הצי בווּליץ' ביולי 1781.
"אינפלקסיבל", האונייה הראשונה בסדרה מן הדגם של "אפריקה", הושקה ב-1780. בהפלגות המבחן התברר כי ביצועיה גרועים, ועל כן הוחלט שלא להוסיף ולבנות עוד אוניות מדגם זה אחרי 1780. "דַּיאדֶם", האונייה החמישית באותה סדרה, נבנתה כבר על פי הדגם של "אינטרפיד".
"אפריקה" ואחיותיה לסדרה "דיקטטור" ו"סקפטר", שבנייתן כבר הייתה בעיצומה, הושלמו על פי המתוכנן.
בראשית 1782, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, נשלחה האונייה אל הודו, כחלק משייטת בת חמש אוניות בפיקוד קומודור ריצ'רד ביקרטון.
בשל הגעתה המאוחרת לא הספיקה ליטול חלק בקרבות של אותה שנה.
ברם, היא השתתפה בקרב הימי האחרון של המלחמה, קרב קוּדאלוֹר, ביוני 1783. כשהגיעו הידיעות על סיומה של המלחמה וחתימת השלום, שבה "אפריקה" לאנגליה.
"אפריקה" לקחה חלק בקרב טרפלגר ב-1805 תחת פיקודו של קפטן הנרי דיגבי.
לאחר שהופרדה מעיקר הצי הבריטי קודם הקרב, הגיעה האונייה אל זירת ההתנגשות מכיוון אחר ומבלי לדעת מהי תוכניתו של נלסון.
בעוד שאר אוניות הצי מתנגשות ללא סדר קרבי באוניות הצי הצרפתי-ספרדי, שטה "אפריקה" במקביל למערך האויב וירתה לעברו מטחי דופן מתותחיה.
במלחמת ספינות התותחים (1807-1814) הייתה "אפריקה" תחת פיקודו של קפטן ג'ון בארט.
ב־15 באוקטובר 1808 ליוותה "אפריקה" שיירה של 137 אוניות סוחר בים הבלטי יחד עם ספינת ההרעשה (bomb vessel) "ת'אנדר" ושני בריגים חמושים בתותחים.
הם יצאו מקרלסקרונה באותו יום, וב־20 באוקטובר הטילו עוגן בארסונד ליד מאלמה.
בצהרי אותו יום נראתה שייטת של ספינות תותחים דניות נעה לעבר אוניות השיירה, ו"אפריקה" מיהרה להרים עוגן ולסכל את ההתקפה.
השייטת מנתה 25 ספינות תותחים ושבע ספינות (launches) חמושות, שנשאו יחד כ־70 תותחים כבדים וצוותן מנה למעלה מ־1600 איש.
הפיקוד על השייטת הדנית היה בידיו של קומודור יוהאן קורנליוס קריגר.
ב־1:30 נדמה הרוח ו"אפריקה" נותרה חסרת תנועה.
ב־2:50 נערכו ספינות התותחים מול ירכתיה של "אפריקה", שם הוצבו תותחים מועטים בלבד, ופתחו באש.
הקרב נמשך עד השעה 6:45 בערב, וכשירדה החשיכה נאלצו להפסיק את הירי.
לו התארך היום מעט יותר, אפשר ש"אפריקה" הייתה נכנעת ונופלת בשבי.
9 מאנשיה נהרגו ו־51 נפצעו ובהם קפטן בארט עצמו.
הנזקים שהסבו לה ספינות התותחים הדניות היו כה חמורים, עד כי נאלצה לשוב אל קרלסקרונה לתיקונים.
השיירה, מכל מקום, הצליחה להגיע אל בריטניה.
"אפריקה" הייתה חלק מהשייטת בפיקוד סר פיליפ בְּרוֹק, שרדפה - אם כי בסופו של דבר ללא הצלחה - אחר הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בתחילת מלחמת 1812.
במאי 1814 הוצאה האונייה מן השירות ונגרטה בנמל פורטסמות'.
אוניית הוד־מלכותו "אדינבורו" הייתה אוניית קו מדרגה שלישית בעלת 74 תותחים של הצי המלכותי הבריטי, ונקראה על שם העיר אדינבורו בסקוטלנד.
האונייה הושקה ב-26 בנובמבר 1811 במספנות ברנט, רות'רהיית, לונדון.
היא הייתה חלק מהשייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה ב-1840 לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840.
בשנת 1846 הוסבה לאוניית קיטור מדחפית.
מספר תותחיה הוקטן ל-60 והיא שימשה כאוניית משמר בבסיס הצי המלכותי בדבונפורט עד 1854, ואחר כך הועברה לים הבלטי, ונטלה חלק בהרעשת המבצר הרוסי בומרסונד באלאנד ובכיבושו .
ב-1855 שבה מן הים הבלטי, שימשה כאוניית משמר בבסיסי הצי בשירנס ובליית' וב-1866 נמכרה ונגרטה.
אוניית הוד־מלכותו "אורפורד" הייתה אוניית קו מדרגה שלישית נושאת 70 תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
ב־1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, שירתה "אורפורד" בים התיכון בציו של אדמירל ג'ורג' רוק.
היא נטלה חלק בהרעשה מן הים ובכיבוש גיברלטר.
זמן קצר לאחר מכן השתתפה בקרב מלאגה תחת פיקודו של קפטן ג'ון נוריס .
ב־1707 הייתה "אורפורד" חלק מהצי בפיקודו של אדמירל קלאודסלי שובל , שהעניק סיוע מן הים לצבא המטיל מצור על טולון .
"אורפורד" הייתה עדה לאסון שפקד את ציו של שובל ליד איי סילי בשובו הבייתה, אסון בו טבעו אדמירל שובל עצמו וארבע מאוניותיו וקרוב ל־2000 מלחים קיפחו את חייהם.
"אורפורד" עצמה ניזוקה קלות והצליחה להגיע אל פורטסמות'.
היא נבנתה מחדש בליימהאוז על פי תקן האדמירליות של 1706 והושקה מחדש ב-17 במרץ 1713. ב-1727 נבנתה מחדש בפעם השנייה.
ב-1718 השתתפה בקרב כף פאסארו.
ב-1736 החזירה "אורפורד" מליסבון את ג'ון הריסון, בונה הכרונומטר הימי הראשון.
בהפלגה זו הצליח הריסון להוכיח בפעם הראשונה כי השעון שבנה שומר על דיוקו גם על סיפונה של אונייה המיטלטלת בים.
"אורפורד" נטרפה ב-13 בפברואר 1745 במצר ווינדוורד בים הקריבי אך כל אנשי צוותה ניצלו.
קו האורך - סיפורו האמיתי של הגאון הבודד שפתר את הבעיה המדעית הגדולה ביותר של זמנו.
אוניית הוד־מלכותו "אֵייקֶסְטֶה" הייתה פריגטה נושאת 40 תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
היא השתתפה במלחמות המהפכה הצרפתית, במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812. אמנם לא נלחמה מעולם בקרב חשוב אונייה-מול-אונייה, אך הצטיינה במספר הרב של אוניות אויב שתפסה שלל, בהן פריבטירים ספרדיים, צרפתיים ואמריקניים רבים.
"אייקסטה" הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1821.
אוניית הוד-מלכותו "אֶרֶבּוּס" הייתה אוניית מפרשים מלחמתית של הצי המלכותי הבריטי, שנבנתה במקורה כספינת הבערה (fireship), אך דורגה מחדש במרץ 1808 כסְלוּפּ תותחים.
ב-1814 הוסבה לספינת רקטות לירי רקטות קונגריב.
באוגוסט אותה שנה נטלה חלק בפשיטה על אלכסנדריה שבוירג'יניה, וחודש אחר כך, ב-13 בספטמבר 1814, השתתפה בהרעשת פורט מק הנרי בבולטימור.
מראה מעופן של הרקטות ששיגרה לעבר המבצר מונצח באחת משורות ההמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", פרי עטו של המשורר פרנסיס סקוט קי.
במרץ 1815, ליד ג'ורג'יה, ירתה את הירייה הלפני אחרונה במלחמה.
היא הוצאה משירות פעיל ב-1816 ונגרטה ב-1819.
את שירותה המבצעי החלה "ארבוס" באפריל 1808 בים הבלטי.
חודשים אחדים קודם לכן, בינואר אותה שנה, הוכנסה האונייה לשירות פעיל תחת פיקודו של קומנדר ויליאם אוטברידג' (Autbridge).
ביולי הטיל צי בריטי בפיקודו של תת-אדמירל סר ג'יימס סוֹמֶרְז (Saumarez) הסגר ימי על נמל בָּלְדִיסקִי.
שייטת רוסית תפסה בו מחסה לאחר ששתי אוניות 74-תותחים, אִימְפְּלֶקֶבְּל" (Implacable) ו"סֶנְטוּר" (Centaur), השמידו את אוניית 74 התותחים הרוסית "וְסֶבוֹלוֹד" (Всеволод).
סומרז תכנן לתקוף את הצי הרוסי ופקד להסב את "ארבוס" ובַּלְטִיק" (Baltic) לספינות הבערה.
אך כשנודע לו כי הרוסים מתחו שרשרת בכניסה לנמל כדי לסכל התקפת ספינות הבערה, נטש את תוכניתו והחזיר את שני כלי השיט לתפקידיהם הרגילים.
בין 28 באוקטובר ל-9 בנובמבר 1808 שבתה "ארבוס" את הסלופים הדנים "דֶּבִּיטוֹר", "אֶלֶן מאריה" ו"רֶנְגֶנְדֶה יאקוב".
ב-28 באוקטובר לכדה את הגאליוט הדני "אֶמנואל".
ב-29 בנובמבר לכדו "ארבוס" ודווסטיישן" (Devastation) את הגאליוטים הדנים "אלן מאריה", "גרטרודה מאריה" ו"פֶם סוֹדְסְקֶנְדֶה".
בין 30 בנובמבר לבין 6 בדצמבר תפסה "ארבוס" בשבי את הספינות הדניות "נפטונוס" ו"פְרָאוּ מאריה".
תוך כדי כך עבר הפיקוד על האונייה לידי קומנדר הנרי וית'י (Withy).
ב-4 באוגוסט 1809, בעודם מול חופי האי גוגלנד, הורה קפטן תומאס ביאם מרטין, מפקד ה"אימפלקבל", ל"ארבוס" לפטרל בין אספו (Aspö) וסלע סומרס (Sommars).
המשימה שהוטלה עליה הייתה לתקוף אוניות סוחר רוסיות ולהתריע מבעוד מועד אם תבחין בצי רוסי יוצא מנמל קרונשטאדט.
ב-24 באוקטובר לכדה "ארבוס", שוב תחת פיקודו של אוטרידג', את הספינה "קוּרייר".
כחודש ימים לאחר מכן, ב-16 בנובמבר, לכדה "רוז", שהפליגה יחד עם "ארבוס", את הספינה "קונקורדיה", ובהמשך היום, תוך כדי הפלגה בחברת "ארבוס", הקאטר "צ'ירפול" והקאטר החמושה השכורה אה"מ "מרי", גם את הספינה "קתרינה אליזבת".
למחרת תפסה "ארבוס" בשבי ארבע ספינות.
אחת מהן הייתה "קריסטינה", בפיקוד רב החובל נ' יורגנסן.
יחד עם "רוז" לכדה את הסלופ הדני "אנה קתרינה" בפיקוד ה"פ לארסן.
"ארבוס" עסקה בליווי שיירות, וב-21 ביוני 1810 ליוותה יחד עם הפריגטה הצרפתית לשעבר אה"מ "לוּאַר" שיירה של 100 ספינות מגְרֵייט בֶּלְט אל הים הבלטי.
ב-6 ביולי 1810 תפסה "ארבוס" בשבי את Vrou Sitske.
ב-28 ביולי לכדה את "מאריה", בפיקוד רב החובל י' שומאכה.
ב-13 באוגוסט תפסה בשבי את "מאריה סופיה", רב החובל – י' ס' גולסטוף.
ב-2 באוקטובר נכנסה "ארבוס" אל נמל האל.
זמן קצר קודם לכן עצרה שלוש אוניות שיצאו מסנקט פטרבורג – "הוֹפֶּר", "סומנברג" ו"מאריה סופי גוּלסטוֹרף".
ב-17 בדצמבר 1811 לכדה את הסלופ הדני "פוּלְדְמָנֶן" בפיקודו של א' אנדרסון.
ב-1812 שוב עסקה "ארבוס" בליווי שיירות בים הבלטי.
ב-12 במאי, תחת פיקודו של קומנדר ג'ורג' בריין (Brine), לכדה את הסלופ הדני "סנלווגן", וב-25 במאי חילצה משבייה את, דיוורדינה".
תוך כדי כך שב ויליאם אוטברידג' לפקד על "ארבוס", וב-15 ביוני לכדה את הסלופ הדני "הנרייטה".
ב-18 באוגוסט נמסר הפיקוד על "ארבוס" לידיו של קומנדר הנרי ליפורד (Lyford), והוא הוסיף לשרת בה עד שקודם לדרגת פוסט-קפטן ב-4 בדצמבר 1813.
ב-4 באוקטובר לכדה "פודרגאס" (Podargus) את הסלופ הדנית Speculation, והתחלקה בדמי השלל עם "פרשיין" (Persian), "ארבוס", "וודלארק" (Woodlark) ו"פלובר" על פי הסכם ביניהן.
ב-17 באוקטובר שוב נמצאו "פרשיין" ו"ארבוס" בחברתה של "פודגראס", שלכדה את הספינות הדניות "אנה מאריה" "טוונדה ברודרה" ועוד שתי סירות.
חודש אחר כך, ב-11 בנובמבר, לכדה "פודרגאס" את Syerstaddt כש"פרשיין" ו"ארבוס" בלווייתה.
ב-16 בדצמבר תפסה "פרשיין" את הגאליוט הדני "אבנצר" (Ebenetzer) כש"תריישן" (Thracian) בלווייתה.
"ארבוס" התחלקה בדמי השלל על פי הסכם עם "פרשיין".
ב-27 ביולי 1813 לכדו "שלדרייק" (Sheldrake), "ארבוס", "תריישן" ו"וודלארק" את "פורסוגט", "סטפנוס" ו"ארסקינה".
דמי השלל שולמו ב-15 בינואר 1819. אחר כך, ב-20 באוקטובר, לכדו "אריאל", "ארבוס" ו"המדרייד" (Hamadryad) את "ונוס".
דמי השלל של ספינה זו שולמו גם הם ב-15 בינואר 1819. ליפורד מסר את הפיקוד על "ארבוס" לידי קומנדר ג'ון פורבס.
בתחילת 1814, במהלך מלחמת 1812, שבה "ארבוס" לים הבלטי.
תוך כדי כך עבר הפיקוד על האונייה מג'ון פורבס לידי קומנדר דייוויד יואן ברת'ולומיו (Bartholomew), ובאפריל נשלחה אל ווליץ', כדי להסב אותה לספינת רקטות לקראת הצבתה בתחנת הצי בצפון אמריקה.
ב-23 במאי יצאה "ארבוס" לדרכה מפורטסמות', אך נאלצה לשוב על עקבותיה בשל רוחות נגדיות.
ימים אחדים אחר כך, ב-29 במאי, יצאה לים מקורק עם שיירת אוניות שיעדן ניופאונדלנד, הליפקס וקוויבק.
ב-17 באוגוסט 1814 שלח תת-אדמירל אלכסנדר קוקריין את "דווסטיישן", "יוריאלוס" (Euryalus), "אטנה" (Aetna), "מטאור" (Meteor), "מנלי" (Manly) ו"ארבוס", תחת פיקודו הכולל של קפטן אלכסנדר גורדון ב"סיהורס" (Seahorse), אל מעלה נהר הפוטומק, כשמשימתן להפגיז את פורט וושינגטון.
המבצר ניצב על גדתו השמאלית של הנהר, כעשרה או שנים-עשר מייל מוושינגטון עצמה.
ראשית, לא היו להם נתבים שהכירו את קטל-בוטומס (Kettle-Bottoms), קטע נהר הקשה למעבר.
שנית, הרוחות נשבו בכיוון ההפוך והאטו את התקדמותן.
חלפו עשרה ימים עד אשר הצליחו להגיע אל המבצר, במהלכם פגעו כל האוניות בקרקעית לפחות 20 פעמים.
במשך חמישה ימים רצופים צריכים היו לגרור אותן באמצעות עוגניהן למרחק של 50 מייל.
בבוקר 27 באוגוסט החלו ספינות ההרעשה להפגיז את פורט וושינגטון.
ההתקפה הניסה את חיל המצב.
קפטן גורדון, שחשד כי מדובר בהטעייה, הורה לספינות להמשיך ולהמטיר אש, וההרעשה פסקה רק בשעה שמונה, כאשר מחסן התחמושת במבצר התפוצץ.
בבוקר שלמחרת השתלטו הבריטים על הביצורים.
במבצר הראשי היו שני תותחי 52-ליטראות, שניים בני 32 ליטראות ושמונה של 24 ליטראות.
בחוף הייתה סוללה של חמישה תותחי 18-ליטראות; כמו כן הוגן המקום על ידי מגדל מרטלו ובו שני תותחי 12-ליטראות וסוללה בגב המבצר ובה שני תותחי-שדה של 12 ליטראות ושישה של 6 ליטראות.
לפני נטישתם את המבצר שיתקו האמריקנים את התותחים על ידי סתימת לועותיהם; מלחים וחיילי צי בריטיים שהונחתו בחוף השלימו את השמדת התותחים והרסו בעיקר את עגלותיהם.
אובדן המבצרים וסוללות התותחים הותירו את העיר אלכסנדריה ללא הגנה.
בין 31 באוגוסט ל-6 בספטמבר המשיכה השייטת, ו"ארבוס" בתוכה, לפעול בנהר הפוטומק.
הבריטים השתלטו על אלכסנדריה ותפסו בשבי 21 ספינות סוחר.
הם בזזו את החנויות והמחסנים כשהם נוטלים עמם 16,000 חביות קמח, 1,000 חביות גדולות של טבק, 150 חבילות של כותנה וכן יין, סוכר ומוצרים אחרים בשווי של כ-5,000 דולר.
האמריקנים הציבו סוללה של שני תותחי שדה על גבעה רמה ב-White House Plantation (פורט בילוור של ימינו), וירו על אה"מ "פֶרִי" (Fairy) כאשר עשתה דרכה אל גורדון.
ב-1 בספטמבר שלח גורדון את "פרי" ו"מטאור" לשתק את הסוללה, אך הדבר לא עלה בידן.
הסוללות שהציבו האמריקנים מנו סך הכל 11 תותחים – חמישה תותחים ימיים ארוכים ושמונה תותחי שדה.
ב-2 בספטמבר עסקו הבריטים בעיקר בהכנת אוניותיהם וספינות השלל להפלגה חזרה והמתינו לרוח טובה.
תוך כדי כך עמלו לחלץ את "דווסטיישן", שעלתה על שרטון.
ב-3 בספטמבר הצטרפו ספינת ההרעשה "אטנה" ו"ארבוס" להתקפה על הסוללות האמריקניות.
באותו יום עצמו ניסה קומודור ג'ון רודג'רס, עם ארבע ספינות תותחים אמריקניות וכמה ספינות הבערה, להשמיד את "דווסטיישן", אך ללא הצלחה.
הבריטים הוסיפו להמטיר אש רובים ותותחים גם ב-4 וב-5 בספטמבר, אז הגיעה למקום המיליציה של וירג'יניה כדי לנסות ולמנוע נחיתת כוחות בריטיים בגדת הנהר, למרגלות הסוללות.
ב-6 בספטמבר שטו הפריגטות "סיהורס" ו"יוּרְיֵלוּס" (Euryalus) במורד הנהר והצטרפו אל "פֶרִי".
שלוש האוניות העבירו את הַנֶטֶל (ballast) שלהן לצד שמאל, כדי שיוכלו להגביה את קני 63 תותחיהן בזווית שתבטיח פגיעה בסוללות.
אחר כך פתחו באש, ולאחר 45 דקות נדמו התותחים האמריקנים.
כל שמונה אוניות המלחמה הבריטיות ועמן ספינות השלל (ספינות סוחר כלילות-מעטה, בריגים וסקונרים) עשו דרכן אל עיקר הצי.
אבדות הבריטים תוך כדי השיט במורד הנהר הסתכמו בשבעה הרוגים ו-35 פצועים בלבד; אחד מהם היה צ'ארלס דיקסון, הלפטננט השני של "פרי".
עם זאת, ל"ארבוס" לבדה היו הרוג אחד ו-16 פצועים; שניים מתוכם מתו, שמונה נפצעו קשה, וקומנדר ברתולומיו, לפטננט רובן פֵּין (Paine) וארבעה אחרים נפצעו קל.
ב-1847 העניקה האדמירליות את מדליית השירות הימי הכללי עם הכיתוב "הפוטומק 17 באוגוסט 1814" למלחי וקציני האוניות הבריטיות שהשתתפו בפעולה ועדיין היו בחיים.
"ארבוס" הייתה אחת מן האוניות שנטלו חלק בהרעשת פורט מק הנרי במהלך קרב בולטימור.
היא חומשה בסוללת רקטות קוֹנְגְרִיב במשקל 32 ליטראות, שהוצבו מתחת לסיפון הראשי וירו דרך פתחים בדופן האונייה.
הייתה זו גרסה משופרת של סוללת הרקטות הראשונה שהציב קונגריב באה"מ "גלגו" (Galgo).
ב-12 בספטמבר 1814 הפליגו "ארבוס", "מטאור", "אטנה", "טרור" (Terror), "הרון" (Heron) ו"דווסטיישן" במעלה נהר פטפסקו (Patapsco) להתקפה על בולטימור.
הן פתחו בהרעשת פורט מק הנרי וסוללות החוף ב-13 בספטמבר, אך למחרת נצטוו לסגת.
האש שנורתה מ"ארבוס" היא שיצרה את "בוהק הרקטות האדום" אותו מתאר פרנסיס סקוט קי בשירו "הדגל זרוע הכוכבים".
בפברואר 1815 הייתה "ארבוס" אחת מאוניות השייטת בפיקודו של ג'ורג' קוקברן (Cockburn) שפעלה בחופי ג'ורג'יה.
היא העמידה את סירותיה לרשות כוח בן 186 מלחים וחיילי צי בפיקוד קפטן פילוט (Phillott) מה"פרימרוז" (Primrose).
הכוח הפליג במעלה נהר סנט מרי כשמשימתו תקיפת יחידה אמריקנית.
לאחר שעבר כבר מרחק די גדול במעלה הנהר, נורתה על הכוח במפתיע אש מפלורידה הספרדית.
הבריטים הצליחו לשתק מיד את מקורות הירי, אך פילוט החליט לסגת, שכן קטע הנהר שלפניהם היה צר (30 עד 40 יארד בסך הכל) ומאחוריהם בתים ונקודות שליטה גבוהים.
במהלך הנסיגה הונחתה על חיל המשלוח אש תופת במשך למעלה מעשר שעות.
אבדות חיל המשלוח הבריטי, בסופו של דבר, הסתכמו בשלושה הרוגים ו-15 פצועים.
ברתולומיו, מן ה"ארבוס", נפגע ארבע פעמים.
בפעם הראשונה נפגע בראשו ואחר כך פגע כדור באחת מאצבעותיו כשהרים את ידו מעלה כדי לבדוק את מקום הפציעה הראשונה.
אחר כך ספג עוד שני כדורים, אחד בצוואר ואחד בגרון.
פילוט, גם הוא, נפצע פעמיים.
ב-16 במרץ 1815, במפרץ ווסואו (Wassaw Sound), ירתה "ארבוס" את כדור התותח הלפני אחרון במלחמה על ספינת התותחים מס' 168, למרות שברתולומיו ידע כי המלחמה הסתיימה ומפקד ספינת התותחים, ג'ון ה' הרלברד, הודיע כי הוא נושא עמו מכתבים לקוקברן.
ספינת התותחים הצליחה לירות רק כדור תותח אחד לפני חרטומה של "ארבוס" ואז הרכינה את דגליה לאות כניעה.
כשעלה הלברד אל סיפונה של "ארבוס", התנצל ברתולומיו ואמר כי לא נתן כל פקודת ירי.
למרבה המזל הייתה הירייה גבוהה וגרמה נזק קטן בלבד לחבלים אחדים ולמפרש של סת"ח 168.
"ארבוס" שבה אל אנגליה ב-28 באפריל.
ברתולומיו קודם לדרגת פוסט קפטן ב-13 ביוני, אך נשאר ב"ארבוס" עד לאחר שהחזירה האונייה פצועים בריטיים מווטרלו דרך אוסטנדה אל אנגליה.
ביוני 1815 קיבל את הפיקוד על האונייה קומנדר פרנסיס לה האנט (le Hunte).
ב-25 ביוני ושוב ב-5 ביולי הגיעו "ארבוס" ו"פוקסהאונד" אל דִּיל עם שבויי מלחמה צרפתיים.
בהפלגה הראשונה לוותה שיירת אוניות ובהן כ-8,000 שבויים.
"ארבוס" הוצאה מן השירות בדפטפורד ב-1816. היא נמכרה על ידי האדמירליות לגריטה ב-22 ביולי 1819 למר מֶנְלַאב בתמורה ל-1,150 לירות שטרלינג.
אוניית הוד־מלכותו "אנטרפרייז" הייתה אוניית מחקר בריטית, שערכה שתי הפלגות אל האוקיינוס הארקטי בחיפוש אחר משלחתו האבודה של סר ג'ון פרנקלין.
היא הייתה אוניית סוחר במקורה, שנרכשה על ידי האדמירליות הבריטית בפברואר 1848 בעודה בבנייה במחיר 24,545 ליש"ט, כדי להתקינה להפלגה באזור הארקטי.
את ההפלגה הראשונה אל האוקיינוס הארקטי (1848-1849), דרך האוקיינוס האטלנטי, ערכה יחד עם אה"מ "אינווסטיגטור".
על האונייה פיקד חוקר הארצות קפטן ג'יימס קלארק רוס.
את ההפלגה השנייה (1850-1854) עשתה דרך האוקיינוס השקט ומצר ברינג כחלק ממשלחת בראשותו של ריצ'רד קולינסון.
ב-1860 הושאלה לרשות מגדלי האור של סקוטלנד והאי מאן (Northern Lighthouse Board) כדי לשמש מחסן פחם צף באוּבֶּן.
ב-1903 הוצאה מן השירות ונמכרה.
אוניית הוד־מלכותו "אֶרֶבּוּס" הייתה ספינת הרעשה מדגם "הֶקְלֶה" של הצי המלכותי הבריטי.
היא תוכננה על ידי סר הנרי פיק, ונבנתה במספנת הצי בפמברוק דוק שבויילס ב-1826. האונייה נקראה על שמו של "אֶרֶבּוּס" ("הַמַחְשָׁךְ") מן המיתולוגיה היוונית, בנם של כאוס וניקס.
בשל המבנה החסון של אוניות מסוגה, השתמשו בהן לעיתים להובלת משלחות חקר אל אוקיינוס הקרח הצפוני והדרומי.
"ארבוס" ו"טרור" הובילו את המשלחת של ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה בשנים 1839–1843. ב-1845 יצאו השתיים למסע נוסף, הפעם לארקטיקה, כאוניות המשלחת של ג'ון פרנקלין.
"ארבוס" ו"טרור" נלכדו בים הקרח, וב-1848 ננטשו ואבדו.
חברי המשלחת מתו כולם ברעב ובקור.
שרידי האונייה נמצאו בשנת 2014 על ידי "משלחת מפרץ ויקטוריה" (Victoria Strait Expedition) הקנדית.
אוניית הוד־מלכותה "אינווינסיבל" הייתה נושאת מטוסים קלה של הצי המלכותי הבריטי, הראשונה בסדרה של שלוש אוניות.
"אינווינסיבל" היא האונייה הראשונה בסדרה, ולכן הסדרה נקראת על שמה.
האונייה הושקה ב-3 במאי 1977, והיא כלי השיט השביעי בתולדות הצי הבריטי הנושא שם זה.
"אינווינסיבל" התפרסמה במיוחד כשהייתה אחת משתי נושאות המטוסים שהובילו את כוח המשימה הבריטי במלחמת פוקלנד (נושאת המטוסים השנייה הייתה אה"מ הרמס (R12)).
לאחר ש"הרמס" יצאה משירות, הפכה "אינווינסיבל" לאוניית הדגל של הצי הבריטי.
האונייה הייתה חלק מכוחות נאט"ו במלחמת בוסניה וחלק מכוחות הקואליציה במלחמת עיראק.
ב-2005 הוצאה האונייה משירות, וב-2010 נמכרה לגריטה.
נושאות המטוסים מסדרת "אינוויניסבל" נועדו במקור להיות סיירת טילים, בעלת הדחק של כ-6,000 טון.
הסיירת המתוכננת הייתה אמורה לשאת גם מסוקים, ולהיות חלק מקבוצת משימה המאורגנת סביב נושאת מטוסים עתידית, שכונתה "פרויקט CVA-01".
ב-1966 בוטל הפרויקט, והמבנה המתוכנן של קבוצת המשימה שונה.
כעת הוטלה על הסיירת המתוכננת משימת לוחמה נגד צוללות וכן משימות שליטה ובקרה.
הוצעו שני תכנונים עבור המשימות החדשות: האחד, לסיירת בהדחק של 12,500 טון, חמושה בטילים המוצבים בקדמתה, ונושאת שישה מסוקי ו"וסטלנד סי קינג" בירכתיה.
תכנון שני הציע כלי שיט בעל סיפון טיסה מלא (כלומר סיפון טיסה המתמשך לכל אורכה של האונייה) בהדחק של 17,500 טון, ועליו תשעה מסוקי "סי קינג".
עד 1970 התפתח התכנון עד כדי דרישה רשמית של הצי לסיירת פיקוד בהדחק 18,750 טון בעלת סיפון טיסה מלא.
במקביל לפיתוח האונייה, החלה חברת מטוסי הוקר, שהתמזגה והפכה להוקר סידלי, בפיתוח מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה.
בפברואר 1963 המריא אב הטיפוס הראשון, הוקר P.1127, מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל.
ב-1964 החלו ניסויים בדגם ההמשך, הוקר סידלי קסטרל.
בין השאר, הוכיח המטוס את יכולתו להמריא מעל סיפון נושאת המסוקים אה"מ בולווארק.
ניסויים אלה הוכיחו את האפשרות להפעיל מטוסים כאלה מעל סיפון הסיירות המתוכננות.
הצי המשיך לקרוא לכלי השיט "סיירות", גם כדי להימנע מהלחץ הפוליטי שהביא לביטול פרויקט CVA-01, וגם משום שהאוניות היו אמורות למלא תפקידים של סיירות, בעיקר תפקידי שליטה ובקרה.
השם "נושאות מטוסים" ניתן לאוניות רק בתקציב 1980.
קשיים כלכליים בבריטניה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 האטו את התהליך, אך תכנון האונייה המשיך להתפתח.
ב-17 באפריל 1973 הזמין משרד ההגנה של בריטניה רשמית את בנייתה של אינווינסיבל, במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה.
התכנון שעל פיו הוזמנה האונייה היה לכלי שיט בן 19,000 טון, שהוגדר כסיירת כבדה נושאת מסוקים.
האונייה הייתה אמורה לשאת עד 14 כלי טיס וכן משגר לטילי נ"מ מדגם "סי דארט" בחרטום האונייה.
ב-1975, תוך כדי בניית האונייה, החליטה ממשלת בריטניה לאשר את ייצוא הגרסה הימית של מטוסי ההרייר, בריטיש אירוספייס הרייר ימי.
זאת, מתוך הערכה שהאונייה החדשה תזדקק לכלי טיס בעלי כנף קבועה להגנה מפני מטוסי סיור סובייטיים.
הדבר הצריך תכנון מחדש, וזאת מכיוון שמטוסי ההרייר יכולים להמריא אנכית, אך הדבר בא על חשבון המטען שהם יכולים לשאת.
בשל כך, עדיפה המראה ממסלול קצר, אך גם בהמראה כזו, כאשר המטוס ערוך לקרב ונושא מטען מלא של דלק וחימוש, הדבר אינו פשוט מהסיפון הקצר של האוניות (אורכו כ-170 מטרים).
כדי לאפשר המראה כזו הוגבה קצה הסיפון, בתצורה שנקראה "מקפצת סקי".
סיפונה של "אינווינסיבל" הוגבה ב–7°, כמו זה של האונייה הבאה אחריה, אה"מ "אילוסטריוס".
באונייה השלישית, "ארק רויאל", הוגבה הסיפון ב–12°.
גם סיפון הטיסה של שתי האוניות הראשונות הוגבה בשיפוצים בהמשך ל-12°.
מ-1976 נקבע תפקיד נוסף לאונייה - לשמש כנושאת מסוקים.
תפקיד זה היה אמור להיות חלק מההיערכות של נאט"ו לקראת עימות אפשרי באירופה, ואז הייתה האונייה אמורה להיות חלק מהאגף הצפוני של נאט"ו, ליד נורווגיה.
האונייה הושקה ב-3 במאי 1977, ונכנסה לשירות ב-11 ביולי 1980. היא שירתה יחד עם נושאת המטוסים הוותיקה אה"מ הרמס (R12), ועם יציאתה מהשירות הפכה "אינווינסיבל" לאוניית הדגל של הצי.
עם השקתה לא צוידה "אינווינסיבל" במערכות נשק לטווח קרוב (close-in weapon systems, CIWS).
אחד הלקחים ממלחמת פוקלנד היה התקנת שתי מערכות פלנקס עם תותחי 20 מ"מ מתוצרת ריית'יאון.
אלה הוחלפו מאוחר יותר לשלוש מערכות "שוער" (Goalkeeper) מתוצרת חברת ת'יילס (Thales).
בנוסף, הותקנו שני תותחי אורליקון 20 מ"מ.
באונייה הותקנו גם אמצעי נגד ללוחמה אלקטרונית, ומשגרי מוץ ונורים.
עם השקתה הותקנו באונייה טילי נ"מ "סי דארט", אך אלה הוסרו מאוחר יותר כדי להאריך את הסיפון ולאפשר יותר מקום לתחמושת.
הכנף המתוכננת לאונייה כללה 5 מטוסי הרייר ימי ו־9 מסוקי סי קינג.
בהמשך גדלה הכנף לתשעה מטוסי הרייר ימי או הרייר GR.7/9, ו-12 מסוקי סי קינג, ללוחמה נגד צוללות והתראה מוקדמת מוטסת.
נערכו ניסויים לשאת 16 מטוסים ושלושה מסוקים.
האונייה תוכננה כאוניית דגל, ולכן תוכננה עם מתקני פיקוד עבור מטה של כח משימה ימי.
הספר הלבן של 1980 ומלחמת פוקלנד
שנה לאחר כניסתה של "אינווינסיבל" לשירות, פרסמה ממשלת בריטניה ספר לבן בנושא מדיניות הביטחון הבריטית.
המסמך הציג את מדיניות הביטחון הבריטית החדשה, שגרסה כי אין לבריטניה צורך בנושאות מטוסים.
לפי מדיניות זו הייתה "אינווינסבל" מיותרת, והצי הבריטי הציע אותה למכירה לצי האוסטרלי, כתחליף לנושאת המטוסים מלבורן המיושנת.
אוסטרליה שקלה רכישת נושאות מטוסים מסדרת "אינווינסיבל" עוד לפני כן, אך הצעה זו הייתה מושכת במיוחד בשל מחירה הנמוך יחסית (175 מיליון ליש"ט) והן בשל העובדה שהאונייה הייתה מוכנה ופעילה.
בשל כך הכריזה ממשלת אוסטרליה בפברואר 1982 על נכונותה לקבל את ההצעה הבריטית.
אם הייתה ההצעה מתממשת הייתה האונייה נקראת "אוסטרליה", והייתה מפעילה מסוקים, עד להחלטה מאוחרת יותר על רכישת מטוסי הרייר ימי.
ב-2 באפריל 1982 פלשה ארגנטינה לאיי פוקלנד, ושלושה ימים לאחר מכן שלחה בריטניה כוח משימה לכיבושם מחדש.
במרכז הכוח היו שתי נושאות המטוסים הבריטיות הפעילות, אה"מ "אינווינסיבל" ואה"מ הרמס (R12).
הכוח האווירי על סיפונה של "אינוינסיבל" כלל 12 מסוקי וסטלנד סי קינג ו-8 מטוסי הרייר ימי, כוח גדול במקצת מהרגיל.
על האונייה הוצבו מקלעים רבים, להגנה מפני איומים בטווח קרוב.