tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעפילי קלאדובו-שאבאץ שלא הצליחו להגיע על האנייה "דריין 2" ונותרו ביוגוסלביה נרצחו בשואה.
הקונפליקט בין האינטרס של "ההגנה" והיישוב להעמיד במקום הראשון את שיתוף הפעולה עם בריטניה במאבק בהיטלר ובין שליחות ההצלה הדחופה של המוסד לעלייה, המנוגדת למדיניות הבריטית, נודע לימים כ"דילמת דריאן 2" והיה לנושא לסרט תיעודי ישראלי בשנת 2006.
הפרשה יחד עם מילות בקורת מאוחרות יותר של קליגר על בן-גוריון שימשו טיעונים בספרו של תום שגב
בשובה לארץ ישראל עברה קליגר אימונים למשימות ריגול.
בשנת 1943 היא נשלחה למצרים כנציגת המוסד לעלייה ב' ועל ידי הסוכנות היהודית.
רשמית הייתה אחראית על איסוף תרומות בשביל חיילי הבריגדה הארץ ישראלית שבמסגרת הצבא הבריטי.
לאמיתו של דבר היא עסקה באיסוף מודיעין על הכנות ההגנה במצרים מול איום הפלישה הגרמנית, על חיפוש דרכי הצלה של יהודי סוריה, לבנון ומצרים על ידי העלאתם לארץ ישראל.
כמו כן חיפשה מקורות אספקת נשק עבור "ההגנה" ויצרה מגעים עם נציגים של כוחות הברית במצרים, בעיקר עם נציגי "צרפת החופשית" שבהנהגת הגנרל דה גול, כמו ז'וזף בלנשאר ופייר מנדס פראנס, מתוך שאיפה להבטיח דרכי עלייה יהודית דרך צפון אפריקה ומתוכה.
ייחסו לקליגר תפקיד בחשיפת קבוצה פרו-נאצית בקרב הקצונה המצרית (שעם חבריה נמנה גם אנואר סאדאת הצעיר).
בעת שהותה במצרים נפגשה קליגר תכופות עם דוד בן-גוריון.
לא נמצאה ראיה לשמועות על רומן שפרח בין השניים.
בשנת 1944 נשלחה קליגר על ידי בן-גוריון כנציגה ראשונה של היישוב לצרפת.
היא גם ליוותה אותו בביקורו בריכוזים של ניצולי שואה בגרמניה.
אחרי שחרור מחנות הריכוז הנאצים, קליגר הייתה בין הנציגים הראשונים של היישוב שנפגשו עם ניצולי השואה ויצרו מגעים עם השלטונות האזרחיים והצבאיים המקומיים על מנת להקל על תנאי חייהם.
היא ביקרה במחנה ברגן-בלזן שבוע אחרי שחרורו, חיפשה ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים בצרפת, סייעה בארגון סדר פסח לארבעת אלפים ילדים ניצולים, לרבות מניצולי בוכנוואלד ו-217 ילדים שמצאה במקומות מסתור בברלין.
בשנת 1945 אחרי מפגש עם הגנרל דווייט אייזנהאואר, קיבלה אישור מהקולונל ארנסט וייט להשתמש באנייה "אסקניה" על מנת להסיע 2,500 פליטים יהודים לארץ ישראל.
הסעות נוספות באנייה זו לא קיבלו את האישור האמריקאי, עקב הלחץ של גורמים בריטיים.
בשנת 1947 חזרה לארץ ישראל אך לא לזמן רב.
כבר בתחילת שנת 1948 הופקדה עליה המשימה לאסוף תרומות בדרום אמריקה לטובת צורכי המדינה הצעירה שנמצאה בעימות צבאי עם ערביי ארץ ישראל ועם מדינות ערב.
ביום הכרזת המדינה, 14 במאי 1948 שהתה בארצות הברית.
באותה תקופה, בדומה למנהיגים ופקידים ממשלתיים אחרים, עברתה את שם משפחתה.
השם "עליאב" נבחר בשל פעילותה ב"מוסד לעלייה ב".
בתחילת שנת 1949 חזרה לישראל.
בדומה לרבים מעמיתיה במוסד לעלייה ב' התקבלה לעבודה בשירות החברה הלאומית לספנות צים.
התמנתה לאחראית על יחסי הציבור של החברה וארגנה את המשרד בירושלים של החברה, אותו ניהלה עד שנת 1955. כמו כן למדה באוניברסיטה העברית ובארצות הברית.
בשנים 1956–1957 הקימה סניפי חברת צים בדרום אמריקה וייצגה את החברה במזרח אסיה ובאוסטרליה.
בין השנים 1958–1972 הייתה מנהלת המחלקה ליחסי ציבור של החברה.
במסגרת פעילותה זו ארחה על סיפון אוניות הקרוז הישראלית "שלום" ו"בנימין זאב הרצל" אישים רבים מעולם התרבות והמדע שביקרו בישראל.
אחרי שפרשה לגמלאות השתתפה באופן פעיל בכינוסים של ארגונים יהודים שאספו תרומות למען ישראל, כ"מגבית היהודית" והבונדס.
בשנת 1974 נבחרה לאשת השנה על ידי מועצת הנשים היהודיות בארצות הברית, זאת לרגל הופעת ספר זכרונותיה "המפלט האחרון" שבו תארה את מאמצי ההצלה משנות 1938–1941 במסגרת המוסד לעלייה ב'.
קליגר-עליאב נפטרה בשנת 1980 והובאה לקבורה בקיבוץ משמר העמק שבו התחילה את דרכה בארץ.
אימצה וגידלה שני ילדים ניצולי השואה.
1947 - עיטור צלב לורן ועיטור לגיון הכבוד של צרפת
1974 - נבחרה ל"אשת השנה" על ידי מועצת הנשים היהודיות של ארצות הברית
1977 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית - על ספר זכרונותיה "המפלט האחרון"
2006 - סרטם התיעודי של ארז לאופר ונחום לאופר "דילמת הדריין" עוסק בהיבטים מפעילותה של קליגר-עליאב ברומניה וטורקיה בשנים 1938–1941, בייחוד בפרשת ה"דריין 2".
המפלט האחרון, רות קליגר עליאב ופגי מן, הוצאת עם עובד, 1976
The Secret Ship (with Peggy Mann) 1978 - על פרשת האנייה "הילדה"" (האנייה הסודית)
רות קַרטוּן-בלום (נולדה ב-9 באוקטובר 1938) היא פרופסור לספרות עברית, לשעבר ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
רות קַרטוּן-בלום נולדה בתל אביב, בוגרת האוניברסיטה העברית ובעלת תואר דוקטור בספרות עברית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לימדה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נודעת כחוקרת שירתם של מתתיהו שוהם, נתן אלתרמן, נתן זך ובפרט יוכבד בת-מרים.
בשנת 2005 יזמה עצומה נגד החלטתה של ועדת דברת בנוגע להוראת הספרות בבתי הספר התיכוניים; שהציע להוציא את מקצועות הספרות והתנ"ך מחוץ למסגרת לימודי החובה לבחינות הבגרות, ולהפכם למקצועות בחירה.
קרטון-בלום הייתה נשואה לעמוס בלום, שהיה פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן.
בתה הלית בלום היא סופרת ילדים ובתה גבריאלה בלום, היא פרופסורית למשפט בינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
בין צור וירושלים: בחינות אימאג'יסטיות ביצירתו של מתתיהו שהם, לוס אנג'לס, 1964 (דיסרטציה)
במרחק הנעלם: עיונים בשירת יוכבד בת-מרים, אגודת הסופרים העברים בישראל והוצאת מסדה, 1977
שירה בראי עצמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982
בין הנשגב לאירוני: כיוונים ושינויי כיוון ביצירת נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983
יד כותבת יד: שירה בראי עצמה, ארבעים שנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989
הלץ והצל: חגיגת קיץ – הפואמה המניפאית של נתן אלתרמן, זמורה ביתן, 1994
הרהורים על פסיכותאולוגיה בשירת נתן זך, הקיבוץ המאוחד, 2009
סיפור כמאכלת: עקדה ושירה, הקיבוץ המאוחד, 2013
המטפחת של ורוניקה: הספרות הישראלית והברית החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
שיר בורא קורא : מסות על השירה העברית-ישראלית.
השירה העברית בתקופת חיבת ציון, מוסד ביאליק, תשכ"ט
פגישות עם משוררת: מסות ומחקרים על יצירתה של לאה גולדברג, המכון למדעי היהדות – האוניברסיטה העברית בירושלים וספריית פועלים, 2000 (עם ענת ויסמן)
מאין נחלתי את שירי: סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2002 (עם רישומים מאת מנשה קדישמן)
מחצית מול מחצית: כל השירים (כל שירי יוכבד בת-מרים, נערך בשיתוף גדעון טיקוצקי), הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, 2014
בלוז לתינוקות נולדים — מבחר, מאת נורית זרחי, עורכת: רות קרטון בלום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
רות קנאי (נולדה ב-2 ביולי 1943) היא פרופסור חבר למשפטים העוסקת בדיני עונשין וענישה במרכז האקדמי כרמל, ובעבר באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' קנאי נולדה וגדלה בירושלים.
למשפחה חרדית בת שבעה ילדים, לחנה ולאברהם יהושע פאלק שלזינגר, מנהל המרכז הרפואי "שערי צדק".
בשנת 1966 סיימה קנאי לימודים לתואר ראשון בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 השלימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 1992 - תואר דוקטור (בציון מעולה), גם הוא מאוניברסיטת בר-אילן.
הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2003–2008 הייתה גם נציבת קבילות להטרדות מיניות באוניברסיטה.
לצד מחקר והוראה באקדמיה, קנאי פעילה בענייני ציבור, ובין היתר:
1997 כיהנה בוועדה לבחינת דרכי ההבנייה של שיקול הדעת השיפוטי בגזירת הדין בראשות שופט בית המשפט העליון אליעזר גולדברג.
בשנת 1998 הייתה חברה בוועדה לבחינת ההסדרים בעניין פרסומים מחקירות בראשות השופט (בדימוס) אליהו וינוגרד.
בין השנים 2008 ל-2010 כיהנה כיו"ר הוועדה לבחינת חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, שבעקבות המלצותיה הוחלף חוק זה בחוק המידע הפלילי ותקנת השבים.
נשואה למתמטיקאי פרופ' יקר קנאי ממכון ויצמן למדע, לשעבר נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
אם לארבעה, ביניהם הרב והפסיכולוג אבי קנאי.
הספר אהרון אנקר מאסר על תנאי (בהשתתפות רות קנאי, 1981).
"רשלנות כבסיס לאחריות פלילית: האם חל שינוי בעקבות תיקון 39?" מגמות בפלילים – לאחר עשור לתיקון 39 לחוק העונשין, 245. (אלי לדרמן, קרן שפירא-אטינגר ושי לביא עורכים, תשע"א).
"הערכת העבר הפלילי" מגמות בקרימינולוגיה - תאוריה מדיניות ויישום 287 (לסלי סבה, מנחם אמיר, מאיר חובב עורכים, תשס"ג).
"עונשים בחומרה בינונית" ספר שמגר חלק ב' מאמרים 213 (תשס"ג).
"ענישה בריבוי עבירות" עבריינות וסטייה חברתית: תאוריה ויישום 153 (משה אדד ויובל וולף עורכים, תשס"ב).
"העדר מודעות ליסודות העבירה או טעות במצב משפטי - העבירה של הפרת אמונים כדוגמה", מגמות בפלילים: עיונים בתורת האחריות הפלילית 203 (אלי לדרמן עורך, תשס"א).
"בין אמנות למדע – גזירת הדין כאומנות", "עלי משפט" כרך ח' 217, (תש"ע).
"ראיות בשלב גזירת הדין - בעקבות הצעת החוק להבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה" הפרקליט (ספר וינר) (צפוי להתפרסם, 2008).
"שמירה על מידתיות בענישה - סוגיה חוקתית או פלילית?" משפטים לה 147 (תשס"ה).
"צו מבחן- מחלופה לעונש לעונש חילופי" מחקרי משפט טז 353 (תשס"א).
"דיני עונשין- התפתחות ומגמות" עיוני משפט כג 717 (תש"ס).
"הבניית שיקול הדעת של השופט בקביעת העונש - בעקבות דו"ח ועדת גולדברג" מחקרי משפט יד 147 (תשנ"ט).
"הסכמת הנפגע במשפט הפלילי" משפטים כט 389 (תשנ"ח).
"קביעת גזר הדין - הצעה לחקיקה" מחקרי משפט יג 227 (תשנ"ו).
"האמנם תמיד דין אחד לחושד וליודע?
(סעיף 20 לחוק העונשין כפי שתוקן בתיקון מספר 39, וסעיף 90א לחוק העונשין, כפי שתוקן בתיקון מספר 43)" מחקרי משפט יב 433 (תשנ"ו).
"המחשבה הפלילית הנדרשת לנסיבות העבירה" מחקרי משפט יא 147 (תשנ"ד).
"הנחיות לקביעת גזר הדין בפסיקת בית המשפט העליון" משפטים כד 97 (תשנ"ד).
רות קנאי ואהרון אנקר "הגנה עצמית וצורך לאחר תיקון מספר 37 לחוק העונשין" פלילים ג 5 (תשנ"ג).
"היחס בין מטרות הענישה ושיקולי הענישה לשיקול הדעת של השופט בקביעת העונש" מחקרי משפט י 39 (תשנ"ג).
"הנחיות לשופט בהפעלת שיקול דעתו בקביעת העונש" מחקרי משפט ה 234 (תשמ"ז).
"ריבוי עבירות ועונשין באירוע פלילי אחד" מחקרי משפט ג 247 (תשמ"ד).
רות שין היא שחקנית אנגלייה.
היא למדה בבית הספר למשחק "East 15 Acting School".
משנת 1988 היא מופיעה בקביעות בסרטי קולנוע בריטים ובטלוויזיה הבריטית.
בטלוויזיה שיחקה בתפקיד מורין טרייסי בסדרה "דוק מרטין" ב-2002, היה לה תפקיד קבוע, נני סימונס, בסדרה "Berkeley Square" מ-1998, ובסדרה "ברמוול" הופיעה בתפקיד האחות את'ל קאר.
בין השנים 1989 ל-2004 גילמה ארבע דמויות שונות בסדרת המשטרה "The Bill".
שין השתתפה בשישה מסרטיו של מייק לי.
ב-2014 שיחקה בסרט "מר טרנר", ב-1988 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי, שירילי, בסרט "ציפיות גדולות".
ב-1996 הופיעה בתפקיד אישה צוחקת בסרט "סודות ושקרים" (אחת הדמויות שמוריס צילם).
ב-2002 גילמה את מורין בסרט "הכל או כלום".
ב-2004 הופיעה בתפקיד לילי בסרט "וירה דרייק", וב-2010 שיחקה בתפקיד ג'רי בסרט "עוד שנה".
על תפקידה בסרט "ציפיות גדולות" זכתה שין בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1989.
ב-2007 שיחקה שין בתפקיד לין לצדו של בן וישו שהופיע בתפקיד סטיבן במחזה "Leaves of Glass" מאת פיליפ רידלי בתיאטרון סוהו שבלונדון.
עוד ב-2007 הופיעה בתפקיד גברת ג'ונס במיני-סדרה טלוויזיונית "פאני היל" המבוססת על הרומן הארוטי מאת ג'ון קלילנד .
ב-2009 שיחקה בתפקיד אימו של ג'יימי (בגילומו של ג'ים סטרג'ס) בסרט "חסר לב" של פיליפ רידלי.
ב-2013 שיחקה במותחן "Welcome to the Punch", ושיחקה בתפקיד אליזבת ב-"The Trial of Elizabeth Gadge" פרק בסדרה "בתוך מספר 9".
ב-2015 הופיעה בתפקיד ליזי וילטון בסדרת הדרמה "בלתי נשכח" של רשת ITV.
Turner שרה דנבי Our Girl נאן בפרק "Heroes" ובפרק "Changes" תקראו למיילדת Call the Midwife האחות מלטבי ספיישל חג המולד 2015 בתוך מספר 9 Inside No.
פיונה סרט 2019–הווה Brassic קאת' 7 פרקים 2024לגעת Touch מיס אליס סרט איסלנדי 2025 מועדון הרצח של יום חמישי The Thursday Murder Club מאד
רות קְלינוב (Klinov; 13 בפברואר 1929 – 19 בדצמבר 2015) הייתה פרופסורית לכלכלה באוניברסיטה העברית.
התמחתה בכלכלת עבודה וכלכלת חינוך.
זכתה בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה, יחד עם פרופ' נדב הלוי, על ספרם המשותף "ההתפתחות בכלכלת ישראל".
הוריה, רחל וישעיהו,נמלטו ב-1920 מפרעות דיניקין באוקראינה דרך הגבול לרומניה וחצו את נהר פרוט.
אביה, ישעיהו קלינוב היה עיתונאי ששימש ככתב של עיתוני יידיש ברחבי העולם ושל הארץ בעברית, והיה מיודד עם זאב ז'בוטינסקי שהעסיקו בעיתונו.
ב-1948 מונה לראש המינהל לעיתונות, הסברה, שידור וקולנוע במשרד הפנים.
הבית שימש מקום מפגש לאנשי אינטליגנציה יהודים מרוסיה – שחקנים, סופרים ועוד.
אחותה הגדולה הייתה המשוררת והמתרגמת רינה קלינוב.
ב-1933 עלתה לישראל עם משפחתה, כאשר הוריה ברחו מאימת הנאצים.
בסוף שנות ה-30 עברה עם משפחתה לירושלים בעקבות עבודתו של אביה.
הייתה בהכשרת דגניה ב', שירתה בפלוגה ג' של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח, ושימשה אלחוטנית בפלוגה.
היא נאסרה על ידי הבריטים ב-4 בדצמבר 1947, כשהייתה בדרכה להקמת עמדה ליד המרכז המסחרי בירושלים.
במאי 1948 השתחררה מהכלא, ולא חזרה לפלמ"ח.
בשנת 1964 קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה בנושא "הכדאיות הכלכלית של ההשקעה בחינוך בישראל".
בשנת 1966 הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית.
ב-1969 הועלתה לדרגת מרצה בכירה, וב-1995 לפרופסור חבר.
היא כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית לכלכלה.
במשך שנים רבות כיהנה כיו"ר הוועד המנהל של התיכון ליד האוניברסיטה.
היא הייתה פעילה למען זכויות הערבים ופעילה אקטיבית ב"מחסום ווטש".
נדב הלוי ורות קלינוב-מלול, ההתפתחות הכלכלית של ישראל, אקדמון, ירושלים, 1968
רות קלינוב-מלול, כלכלת חינוך, האוניברסיטה הפתוחה, 2014
יהודים וערבים בכוח העבודה הישראלי: שכר ורמת השכלה.
רות שטייניץ (Ruth Steinitz; 27 בנובמבר 1907 – 18 בדצמבר 1995) הייתה רופאת ילדים ישראלית בירושלים ויישובי העולים בפרוזדור ירושלים עם קום המדינה.
בהמשך עברה למחקר אפידמיולוגיה של מחלות סרטן.
הקימה את הרישום הלאומי לסרטן בישראל במשרד הבריאות והייתה הראשונה שניהלה אותו.
רות לבית אבר נולדה וגדלה בברסלאו שבגרמניה (היום וורוצלב בפולין).
היא בתם הבכורה של אוסקר אבר, סוחר רהיטים עתיקים, ואגנס אבר לבית קאופמן.
לאחר סיום הגמנסיה בברסלאו למדה רפואה באוניברסיטאות היידלברג, ברסלאו וברלין.
נישאה להיינץ שטייניץ, סטודנט לרפואה ולזואולוגיה, ולימים פרופסור ומנהל המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת 1933, עת שהזוג שטייניץ נמצא בשנת הלימודים האחרונה (סטאג') בבית חולים בברלין, ובעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאסר עליהם לעבוד בבתי חולים בשל היותם יהודים.
לרות שטייניץ נחסמה סופית אפשרות רכישת מקצוע הרפואה במולדתה והעיסוק בו.
בהיות בעלה ציוני, עלו השניים באותה שנה לארץ ישראל.
בחמש השנים הראשונות לאחר עלייתם הם התגוררו ברחובות ובפתח תקווה, וב-1938 השתקעו סופית בירושלים.
נולדו להם שלושה בנים אשר בבגרותם פנו למדעים: רפאל שטייניץ, אסטרופיזקאי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; גדעון שטייניץ, גאולוג, מדען בכיר ובעברו מנהל של המכון הגיאולוגי לישראל בירושלים; בנימין שטייניץ, פיזיולוג של צמחים, בעבר מדען בכיר במכון למדעי הצמח, מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני, ראשון לציון.
רות שטייניץ נפטרה בירושלים בדצמבר 1995 ונקברה שם.
למרות שאיפתה ונסיונותיה, סירבו השלטונות הבריטים לאשר לשטייניץ לעסוק ברפואה עד סיום השלטון המנדטורי בארץ ישראל (פלשתינה) ב-1948. היא לא ויתרה, ונאבקה בנחישות על זכותה להיות רופאה.
לאחר מלחמת העצמאות, ושמונה עשרה שנה לאחר שהקריירה הרפואית שלה נגדעה בגרמניה, נענתה בקשתה ב-1951, והיא השלימה בבית חולים ביקור חולים בירושלים את החסר כדי לקבל תואר רופאה אצל פרופסור הרמן צונדק ואצל רופאת הילדים ד"ר הלנה כגן.
בשנים 1952–1953 עברה התמחות בבריאות הציבור בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת ייל שבמדינת קונטיקט, ארצות הברית.
אישור בישראל לעסוק כרופאה הוענק לרות שטייניץ ב-1952 (והיא אז בשנת ה-45 לחייה).
תעודת רופא מומחה לבריאות הציבור הוענק לה עשור אחר כך (1962).
לאחר שובה מארצות הברית, בשנים 1952–1954, עבדה במחקר סרטן אצל פרופסור ת.
גרושקה, במחלקה לרפואה חברתית שבבית חולים הדסה בירושלים.
בעקבות לימודי בריאות הציבור בארצות הברית ומחקר הסרטן בהדסה התגבשה אצל שטייניץ המחשבה להקים בישראל גוף רישום לסרטן.
אולם, לקח זמן עד שהרעיונות של שטייניץ יתקבלו ויבשילו בקרב גורמי המדינה בישראל שהיו צריכים לאשר ולאפשר לה לממשם.
בינתיים, עבדה כרופאה באגף לבריאות הציבור של הדסה, ונסעה יום יום, בשנים 1954–1956, בין מושבי העולים שבפרוזדור ירושלים ותפקדה כרופאה יחידה של כל היישובים בתחום בריאות המשפחה ("טיפת חלב") ובכלל זה גם כרופאת בתי הספר באזור.
בזמן מבצע קדש (1956) הועברה על ידי אגף לבריאות הציבור של הדסה לתחנת טיפת חלב בשכונת נחלאות בירושלים, והוטל עליה לאחד בתפקודה את הפונקציות של רופאת טיפת חלב עם תפקיד השרות האזורי שמטפל בחולים כרוניים.
בפעילות זו עסקה עד שעברה למשרד הבריאות כדי להקים את היחידה לרישום סרטן.
רות שטייניץ התעניינה במחקר סרטן במבט ברמת אוכלוסייה, מבט אפידמיולוגי אשר בשנות החמישים של המאה ה-20 עדיין לא קנה לעצמו אחיזה בחקר הסרטן בישראל.
עם שובה מארצות הברית, יחד עם ד"ר ת.
גרושקה מבית חולים הדסה בירושלים, נבחנו, ברמת אוכלוסיית נשים חולות, ההשפעות והתוצאות הנובעות משיהוי באבחנה וטיפול בסרטן השד של האשה.
לאחר שהצטרפה ב-1959 לאגף לאפידמיולוגיה במשרד הבריאות בירושלים, הקימה וניהלה יחידה שנקראה הרישום הלאומי לסרטן בישראל.
יחידה זו הוקמה בתמיכת האגודה למלחמה בסרטן, אגודה בה שטייניץ הייתה מתנדבת פעילה במשך עשרות שנים.
תכליתו של הרישום לאסוף נתונים על הארעות מחלות סרטן בקרב כלל אזרחי ישראל, ובו מתבצע איסוף וניטור שוטף ומתמשך של נתונים על כל חולה חדש ומחלתו, שלבי התפתחות המחלה, וקבלת מידע על הישרדות ותמותה של החולה.
נתוני החולים שברישום הם של כל החולים המגיעים לאיבחון וטיפול בבתי חולים, והם נשלחים למאגר הרישום במשרד הבריאות מכל בתי החולים בארץ.
בראשיתו, הרישום התנהל בכרטסת, אך עד מהרה, עוד בשנות ה-60 הראשונות של המאה העשרים, שטייניץ ניווטה את פיתוח מאגר הנתונים למאגר ממוחשב.
מסד הנתונים המצטברים לאורך עשרות שנים, מאז ייסוד הרישום ועד היום, משמש מחקרים באפידמיולוגיה של מחלות סרטן.
באמצעות עיבוד הנתונים שבמאגר ניתן ללמוד על סוגי סרטן שונים תוך התייחסות למאפיינים כגון גיל החולה, מינו, הארץ ממנה עלה, מקום מגוריו או המקום הגאוגרפי של עבודתו בישראל, סוג עיסוק או עבודה, חשיפה לגורמי סביבה מסכני בריאות (קרינת שמש, כימקלים מזהמים), או על מגמות תחלואה, השרדות ותמותה המשתנים במימד הזמן.
בעת הקמתו, היו לרישום הלאומי לסרטן בישראל מאפיינים המייחדים אותו מהרישומים המקבילים של ארצות אחרות: א) במדינות המערב הגדולות והמתקדמות, וביפן, בגלל ממדיהן הגאוגרפים וגודל האוכלוסייה שבהן, הרישומים לסרטן לרוב מקיפים פלחי אוכלוסייה, והניתוחים האפידמיולוגים מבוססים על מדגמים מתוך כלל האוכלוסייה.
הרישום בישראל היה מראשיתו אחד מהרישומים לסרטן הראשונים בעולם שהקיפו את כל אוכלוסיית המדינה.
(ב) אוכלוסיית ישראל מאופיינת בהרכב דמוגרפי מגוון וייחודי לה – אוכלוסיית ילידים בני המקום יהודים ושאינם יהודים, ומהגרים שהגיעו ממדינות רבות ושונות מאוד זו מזו.
מתוך הכרה במכלול המאפיינים הייחודיים הללו, שטייניץ הבינה שתוצאות המחקרים האפידמיולוגים בישראל יהיו לעניין לרופאים וחוקרי סרטן בישראל כמו גם לקהילה הבינלאומית של אפידמיולוגים חוקרי סרטן.
לכן דאגה, מרגע הקמת הרישום, למדיניות של פרסומים תקופתיים של משרד הבריאות, ולהנגשת הנתונים לרופאים וחוקרים מהאקדמיה בישראל ומחוצה לה.
על בסיס מכלול עשייה זה רות שטייניץ הייתה חוקרת מוערכת ובעלת מוניטין בינלאומי, כפי שהדבר השתקף בזכייה במענקי מחקר מקרנות בחו"ל, הזמנות לכנסים בינלאומיים, הזמנות לכתיבת פרקים בספרים שנערכו על ידי חוקרים במדינות שונות, והזמנות למתן ייעוץ בנושאים הקשורים להקמה והפעלת רישומי סרטן לאומיים במדינות אחרות.
שטייניץ ניהלה את הרישום הלאומי לסרטן עד לפרישה לגמלאות ב-1969. אחרי הפרישה הרשמית המשיכה לעבוד ברישום, במחקר ובפרסום תוצאות המחקרים במשך למעלה משני עשורים נוספים.
היא חדלה לעבוד עקב מחלה כשלוש שנים לפני פטירתה.
הספיקה לכתוב ולהיות שותפה בכתיבת עשרות רבות של פרסומים מסוגים שונים בבמות מיקצועיות ומדעיות בישראל ומחוצה לה.
בהתחשב בגיל המתקדם יחסית בו החלה את הקריירה המחקרית, ובהינתן שפעלה במסגרת שאינה אקדמיה, הישגיה בעשייה, מחקר ופרסום הם יוצאי דופן בהיקפם.
הקמת והפעלת הרישום הלאומי לסרטן, הפועל עד היום, היא תרומה בת-קיימא לבריאות הציבור במדינת ישראל.
רות קוליאן (נולדה ב-8 ביוני 1981) היא עורכת דין ופעילה חברתית ישראלית, ראש ומייסדת מפלגת "ובזכותן" - המפלגה החרדית הראשונה ששילבה נשים ברשימתה לכנסת אשר קיבלה ב-בחירות 2015 כאלפיים קולות.
אביה היה אלכוהוליסט ואדם אלים, והיא עצמה עברה מפנימיה לפנימיה בשנות ילדותה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חזרה בתשובה, ולאחר תהליך טיפול ממושך גם חידשה את הקשר עם אביה.
כיום היא משתייכת לזרם האורתודוקסי-חרדי.
רות קוליאן היא בוגרת לימודי משפטים בקמפוס החרדי של הקריה האקדמית אונו.
במהלך לימודיה התמודדה על תפקיד ראש אגודת הסטודנטים.
רב הקמפוס שאיתו התייעצה אישר לה להתמודד, אבל אסר עליה לפרסם את תמונתה.
במרץ 2013 יצאה קוליאן למסע מפתח תקווה לירושלים במחאה על מצב הדיור הציבורי בישראל.
בסוף אותה שנה ביקשה קוליאן להתמודד במסגרת רשימת ש"ס למועצת עיריית פתח תקווה, אך המפלגה סירבה לשלב אותה ברשימה, וקוליאן עתרה לבג"ץ יחד עם פעילות חברתיות נוספות מהמגזר החרדי כנגד הענקת מימון ציבורי למפלגות מדירות נשים.
לאחר שעתירתה נדחתה החליטה להתמודד ברשימה עצמאית למועצה, ולטענתה קיבלה לשם כך את אישורו של הרב שמעון בעדני.
במסגרת ההתמודדות הבטיחה להאיץ את תוכנית תמ"א 38, לפתוח שירות קבלת קהל בווידאו צ'ט, לדאוג לפתיחת מועדונים לבני הקהילה האתיופית ולנשים חד הוריות וילדיהן, לצמצם את האפליה בקבלה למוסדות לימוד חרדיים ולהאריך את שעות פעילויות המקוואות לנשים.
בשנת 2015 הקימה את מפלגת "ובזכותן" - מפלגה חרדית ראשונה בהיסטוריה הפוליטית הישראלית ששילבה מועמדות נשים.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-20 והציבה ברשימתה גם את נעה ארז, תמר בלוי וגילה ישר, אך זכתה רק ב-1802 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2016 הובילה קוליאן מאבק להעלאת מודעות לסרטן השד בקרב נשים חרדיות, באמצעות הפצת פשקווילים בערים חרדיות בישראל בהתאם לחוקי הצניעות במגזר החרדי, ללא ציון המילים "סרטן" או "שד".
בשנת 2017 זכתה בפרס רפפורט לעשייה נשית מעוררת שינוי בראשית הדרך על פעילותה החברתית ועל הקמת מפלגת "ובזכותן".
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 והבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 השתמשה תנועת ש"ס בתעמולת הבחירות שלה בשיר "פאר הדור", שיר הלל לרב עובדיה יוסף שכתבה קוליאן והיה כבר פופולרי במגזר החרדי.
קוליאן תבעה את ש"ס בטענה שהתנועה לא קיבלה את אישורה להשתמש בשיר והפרה את זכויות היוצרים שלה, על אף שלטענת ש"ס חתמה קוליאן על הסכם עם אקו"ם שהתיר שימוש בשיר.
קוליאן תבעה פיצויים בסך 2.25 מיליון ש"ח אך בית המשפט פסק לטובתה פיצויים בגובה 60 אלף ש"ח בלבד.
קוליאן הגישה תביעה נגד בעלי העיתון יתד נאמן והשבועון יום ליום בטענה שסירבו לפרסם מודעות של מפלגתה רק משום היותה אישה העומדת בראש תנועה פוליטית חרדית.
בית משפט השלום דחה את התביעה על הסף והתביעה נמחקה.
קוליאן הגישה מחדש את התביעה לבית המשפט המחוזי שביטל את מחיקת התביעה והחזיר את הדיון לבית משפט השלום.
גם בדיון המחודש נדחתה תביעתה, אך קוליאן ערערה ובית המשפט המחוזי קיבל את טענתה וקבע כי יש לחייב את העיתונים לפרסם את מודעות המפלגה.
בערעור לבית המשפט העליון קיבל השופט ניל הנדל את טענות מערכת העיתונים.
קוליאן היא אם לארבעה ילדים.
ב-2016 עמד סיפור חייה של קוליאן במרכז הסרט התיעודי "יהודייה" של רוני אבולעפיה ואירית דקל.
רות קרא איוונוב קניאל (נולדה ב-1979) היא משוררת, חוקרת קבלה ומיסטיקה יהודית, בעלת תואר דוקטור למחשבת ישראל מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
עוסקת בזיקות שבין מיתוס, קבלה, פסיכואנליזה ומגדר.
מרצה בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה, עמיתת מחקר במכון שלום הרטמן.
לשעבר עמיתת קרייטמן ומרכז אלישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמיתת מחקר בקבוצת "דעת המקום" באוניברסיטה העברית ובמכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו (TAICP), רכזת קבוצת המחקר פסיכואנליזה וקבלה במכון ון ליר בירושלים ולימדה בחוגים למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ובמכון שכטר למדעי היהדות.
נולדה במוסקבה למשפחת מסורבי עלייה בת עשר נפשות.
משפחתה למדה עברית ויהדות בחשאי.
בשנת 1987 עלתה לישראל עם משפחתה.
על בית הוריה כתבה: "הבית של הוריי תמיד המה אנשים: חברים, מלמדים, תלמידים, מסורבים אחרים, מורים לעברית, אסירי ציון שבדיוק שוחררו, בני משפחותיהם.
זה היה עולם מחתרתי סוער ולצדו בית ספר רב־גילאי לילדי 'המחתרת'.
מדי פעם דפיקות חזקות על הדלת הפריעו את עולם הסוד והלימוד, והלומדים נהגו להחביא במהירות מתחת לשמיכות ולמזרנים של הילדים את ספרי הקודש וספרי העברית".
בהמשך למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וסיימה תואר דוקטור בהנחיית יהודה ליבס, אילנה פרדס, ומנחם הירשמן.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בדפוסים של חטא וגאולה בשושלת בית דוד, והתמקדה בתמת לידת המשיח ובדמויות אמהותיו (עבודת הדוקטורט היוותה בסיס לספרה הראשון, "קדשוֹת וקדוֹשוֹת: אמהות המשיח במיתוס היהודי") מחקר זה זכה במלגות וורבורג ולקריץ ובפרס פינס להצטיינות במחקר.
את תוכנית הפוסט-דוקטורט ערכה באוניברסיטת ניו יורק והייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס.
יחד עם אלחנן ריינר חוקרת את מיתוס מערת רבי שמעון בר יוחאי, כאתר של התגלות מיסטית ומוקד עלייה לרגל לאורך הדורות.
כן חוקרת תפיסות של לידה וכתיבה בספר הזוהר לאור קריאות פסיכואנליטיות ומגדריות, והשפעותיהם על חיבורים קבליים מאוחרים.
באוגוסט 2018 ראה אור ספרה "חבלי אנוש: הלידה בפסיכואנליזה ובקבלה".
ספר שיריה הראשון, "אין שקט בעולם כלל" זיכה אותה בפרס רחל נגב.
על ספר שיריה "הנפש הנעתקת" נכתב: "שירי הספר חושפים מרחב מוצפן ומסתורי שבמרכזו חוויות של הגירה ולידה, נשיות וכמיהה.
המחברת נעה בין העולם המיסטי ליומיומי, בין חרדות וספקות למלאות ויופי, בין מוסקבה לירושלים.
השירים יוצרים פסיפס צבעוני המעורר תחושה של סמיכות רגשית והשתקפויות של מצבי תודעה."
פרסמה שירים ורשימות בכתבי העת "ארץ אחרת", "עתר" ו"משיב הרוח" (בו שימשה גם כעורכת שותפה בגיליון 33–34).
נשואה ואם לארבעה, מתגוררת בירושלים.
קדשוֹת וקדוֹשוֹת: אמהות המשיח במיתוס היהודי, ספריית הלל בן חיים בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
חבלי אנוש: הלידה בפסיכואנליזה ובקבלה, הוצאת כרמל, בסדרת "פרשנות ותרבות" בעריכת אבי שגיא, 2018
חלומותיו של ר' אברהם היכיני (נכתב יחד עם נועם לפלר), בר-אילן 2025 זוכה פרס נשיא אוניברסיטת בר-אילן לספר המחקר הטוב ביותר, תשפ"ה
אין שקט בעולם כלל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
הנפש נעתקת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
אפר ויהלום, טקסטורה ופרדס, 2025
"בין הלכה, קבלה ומגדר—אתיקה מינית בפרשת סבא דמשפטים בזוהר", AJS Review 39: 1 (April 2015), 14- 51.
"מיתוס אם המשיח במסורות יהודיות ונוצריות – מבט מגדרי ופסיכואנליטי", JAAR-Journal of the American Academy of Religion 2014 82 (3), October 2014, 1- 48.
יחד עם איריס פליקס, "'אשא דסביל אשא': גיבושו הספרותי של ספר הזוהר לאור קטע זוהרי לא ידוע וצמיחת פרשנות הזוהר בראשית המאה הי"ד", מחקרי ירושלים במחשבת ישראל כד (2015), עמ' 157- 200.
"לידה – ממטאפורה לממשות במיסטיקה היהודית ובפסיכואנליזה", Psychoanalytic Dialogues 24 (2014), pp.
"'ותגל מרגלותיו' – מסע גאולתה של השכינה בספרות הזוהרית: רות המואביה כאם המשיח בספרות הזוהרית", דעת, 72 (2012) עמ' 99- 141.
"גדולה עבירה לשמה – פיתוי נשי והתפתחות הרעיון המשיחי מספרות חז"ל לקבלת רמח"ל", Nashim 24 (2013), pp.
"לבעור מאהבה: מעשה נדב ואביהוא כריטואל ארוטי אוניו-מיסטי", תעודה כ"ו (2014), עמ' 585- 653.
"אש מאחורי הפרגוד", ארץ אחרת, 30 באפריל 2008
"בת היכלא – עיון בכתבי זלדה הצעירה בקובץ 'ציפור אחוזת קסם'", משיב הרוח מז (תשע"ה), עמ' 56–62
"רוח פרצים", פרק מתוך נובלה, הו!
"סימנים" (או אם היית עכשיו בשבי), שפה חדשה, גיליון 1, 2024
"הנותרים", "במקום קדיש", "תשליך"- בתוך הנותרים: מפגשים טיפוליים בעקבות השבעה באוקטובר, הוצאת אפיק, 2025
רות רוּבּין – 11 ביוני 2000, ממרונק , מדינת ניו יורק, ארצות הברית) הייתה זמרת ומוזיקולוגית, אספנית, משמרת וחוקרת פולקלור יידיש ומשוררת יהודייה-קנדית-אמריקאית.
רות רובין נולדה בשם רבקה (רבקל'ה) רוזנבלט למשפחה יהודית בעיירה חוטין שבבסרביה, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בגיל ארבע היגרה לקנדה עם משפחתה, שהתיישבה במונטריאול.
בגיל חמש התייתמה רובין מאביה.
בילדותה ונעוריה השתתפה בחוגים במרכז היהודי ע"ש י"ל פרץ בעירה, שם שרה והחלה להתעניין בספרות יידית, במיוחד לאחר שהסופר שלום עליכם הגיע לביקור במקום ב-1915. בשנת 1924 עברה לניו יורק, שם עבדה כמזכירה וכתבה שירים ביידיש, שהוצאו מאוחר יותר כאסופה.
באותו זמן למדה לימודי פולקלור יידי ולימדה ספרות ומוזיקה בכמה בתי ספר שבהם למדו ביידיש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תרגמה והוציאה לאור יומנים שנכתבו ביידיש והוברחו מתוך הגטאות ומחנות ההשמדה באירופה.
בעקבות השואה לקחה על עצמה לשמר ולהציג את מורשת יהדות מזרח אירופה.
היא הייתה פעילה בחברה האמריקאית לפולקלור , בחברה הקנדית למוזיקה ופולקלור ובחברה הבינלאומית לשירי עם ופולקלור.
שימשה כעורכת וחברת הנהלת "רבעון ניו יורק לפולקלור" (New York Folklore Quarterly).
כמו כן, שיתפה פעולה עם זמרי עם כגון פיט סיגר, הקליטה ושרה בעצמה, והופיעה בקונצרטים רבים, כולל בקרנגי הול.
ב-1945 החלה להקליט בחברת Folkways Records .
ב-1959 נפטר בנה בנסיבות טראגיות, ובעקבות האסון היא הפסיקה לזמן מה את פעילותה.
בשנות ה-70, בעקבות מות בעלה, התמסרה למשימת שימור שירי היידיש, הרצתה, כתבה מאמרים, ערכה כתבי עת בנושא ותרגמה שירים לאנגלית.
ב-1963 הוציאה לאור בניו יורק את ספרה "קולות העם: סיפורו של שיר העם היידי" (Voices of a People: The Story of Yiddish Folksong) בהוצאת אוניברסיטת אילינוי.
הספר הציג את הרקע לכתיבת שירי היידיש, את משמעותם ואת חשיבותם הספרותית.
אסופת השירים "אוצר שירי עם יהודיים" (A Treasury of Jewish Folksong) ראתה אור בניו יורק ב-1950, ובשנת 1965 הופיעה אסופת שירי היידיש המתורגמים לאנגלית (Jewish Folk Songs in Yiddish and English).
ב-1976 השלימה את עבודת הדוקטור שלה על שירי יידיש של נשים ב-Union Institute & University באוהיו.
מענק כספי שקבלה ב-1983 אִפשר לה להשלים את איסוף השירים.
בשנת 2007 הופיע הקובץ "שירי עם ביידיש מארכיונה של רות רובין" (Yiddish Folksongs from the Ruth Rubin Archive), שערכו חנה מלוטק ומארק סלובין.
בשנת 1992 הופיע סרט תיעודי על חייה של רובין, :A Life in Song: A Portrait of Ruth Rubin, בבימויה של סינדי מרשל.
במהלך חמישים שנות עבודתה אספה רובין כ-2,000 שירים, שאותם הקליטה בארצות הברית ובקנדה.
היא נפטרה בשנת 2000, בגיל 93. "הניו יורק טיימס" תיאר אותה כחלוצה וכדמות מרכזית בשימור תרבות מזרח אירופה ובתחיית תרבות היידיש.
ארכיונה שמור בייווא שבניו יורק, בספרייה הציבורית של ניו יורק ובישראל.
רות רייס פופר (1907–2002) הייתה ביוסטטיסטיקאית אמריקנית.
היא עמדה בראש המחלקה לסטטיסטיקת בריאות בארגון הבריאות הפאן-אמריקני (PAHO).
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון ב-1929, החלה לעבוד בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הארווארד.
ב-1933 עברה לנאשוויל, שם מונתה למנהלת המחלקה לסטטיסטיקה במשרד בריאות הציבור של מדינת טנסי.
לאחר מכן חזרה לאוניברסיטת הארווארד כתלמידת מחקר, וב-1943 הוענק לה תואר דוקטור בבריאות הציבור.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחקר תפוצת השחפת במסגרות משפחתיות, ויצאה לאור כספר בהוצאת הספרים של אוניברסיטת הארווארד.
ב-1957 פרסמה מחקר חשוב בו הראתה כי שיעורי התמותה מטרשת עורקים באמריקה הלטינית נמוכים משמעותית משיעורם בארצות הברית.
המחקר עורר מחלוקת גדולה, ורבים הטילו ספק בנכונות התוצאות.
ארגון הבריאות העולמי הורה לבחון תעודות פטירה במדינות שונות כדי לבחון את התוצאות.
המחקר שלה הוביל לזיהוי גורמי סיכון לטרשת העורקים.
בתקופת עבודתה ב-PAHO הובילה פופר שני מחקרים פורצי על דפוסי התמותה בקרב ילדים ובקרב מבוגרים ביבשת אמריקה.
תוצאות המחקרים פורסמו בארבעה ספרים (2 כרכים כל אחד) שהם עד היום אבן דרך חשובה בתחום חקר התמותה, ומהווים סטנדרט מתודולוגי למחקרים בתחום.
אחד המחקרים האלה נערך בין 1962 ל-1964, וחקר את שיעורי התמותה ממחלות לב, שבחן נתונים מדרום אמריקה, ארצות הברית ובריטניה.
זה היה המחקר הרב לאומי הראשון שאושר אי פעם על ידי מכון הבריאות הלאומי של ארצות הברית (NIH) ומומן על ידו.
המחקר הראה כי אכן קיימים הבדלים משמעותיים בשיעורי התמותה בין מדינות שונות, וכי לא ניתן לייחס את ההבדלים לפרקטיקות שונות של דיווחים רפואיים.
המחקר זיהה גורמים שונים לתמותה ממחלות לב, שהסבירו את השוני בדפוסי התמותה בין המדינות השונות.
המחקר השני עסק כאמור בדפוסי תמותה אצל ילדים בגילאי 5 עד 13, בדרום אמריקה, ארצות הברית, וקנדה.
המחקר העלה כי שיעורי התמותה הגבוהים של ילדים בדרום אמריקה נבעו, בין השאר, ממגפת חצבת שלא זוהתה על ידי רשויות הבריאות שם (עקב חוסר תיאום בין המדינות השונות), ושיעורים נמוכים של הנקה במספר אזורים.
כמו כן, זוהו מחלות זיהומיות שהגבירו את שיעורי התמותה, ובראשן זיהומים של מערכת העיכול.
השילוב בין מחלות זיהומיות וחסכים תזונתיים התגלה כקטלני במיוחד.
המחקר הזה הראה את הדרך למחקרים נוספים, שתרמו אף הם להפחתת שיעורי תמותת הילדים בדרום אמריקה.
לאחר פרישתה הרשמית מ-PAHO ב-1970, כאשר הייתה בת 63, המשיכה לעבוד כיועצת לארגון.
בראשית שנות ה-80,לבקשת ארגוני בריאות שונים, עסקה במחקרי תמותה בקרב ילדים בהודו ובאינדונזיה.
פופר נבחרה כעמיתת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1966. ב-1970 הוענק לה תואר דוקטור כבוד מטעם מכללת סמית.
ב-1997 הוענק לה פרס המאה עבור שירות מצוין מטעם המשרד לבריאות הציבור של מדינת טנסי.
ב-2002, שנת ה-100 לייסוד ארגון הבריאות הפאן-אמריקני היא נכללה ברשימת 100 גיבורי בריאות הציבור.
בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מוענקת מלגה על שמה לסטודנטים בתחום בריאות הציבור.
רות קאדירי היא שחקנית, תסריטאית ומפיקת קולנוע ניגרית.
רות קאדירי נולדה ב-24 במרץ 1988 בעיר בנין, בניגריה.
היא בעלת תואר ראשון בתקשורת המונים מאוניברסיטת לאגוס ותואר במנהל עסקים מהמכללה הטכנולוגית יאבה.
רות קאדירי פרצה לתודעה בתעשיית הקולנוע הניגרית נוליווד בסרט Boys Cot ומאז כבר יצרה וצברה כחמישים סרטים ברפטואר הקולנועי שלה.
בתור תסריטאית היא כתבה מספר סרטים, שחלקם נוגעים בסוגיות חברתיות חשובות.
רות המשיכה לייצר ולהפיק סרטים כמו "נושאים שעולים", "מעבר לקצה", "מישהו שיקר".
שנהאירועקטגוריההתוצאה2015פרסי תעשיית הבידור הניגרישחקנית השנהזכייהפרס הזהב של האקדמיההשחקנית הכי טובה על פי בחירת הצופיםהסרט הטוב ביותר בנוליוודהנשיקה הכי טובה בסרט
רות רוש, ברונית פרמוי הייתה חברתה ואשת סודה של המלכה אליזבת, המלכה האם וסבתה מצד האם של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
כמו כן היא הייתה אחת הגבירות בהמתנה של המלכה האם.
רות סילביה גיל נולדה ב-2 באוקטובר 1908 בבית אביה, בילדסייד, אברדינשייר, לקולונל ויליאם סמית גיל ולרות ליטלג'ון.
בצעירותה היא התגלתה כפסנתרנית מוכשרת, ולמדה אצל אלפרד קורטו בקונסרבטוריון של פריז בשנות העשרים.
הקריירה המוזיקלית שלה נפסקה כאשר פגשה את מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי.
הם נישאו ב-17 בספטמבר 1931 בכנסיית סנט דווניק בבילדסייד, אברדינשייר.
נולדו להם שלושה ילדים, ביניהם פרנסס, שהפכה לאמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
בשנת 1956 מינתה המלכה האם את ליידי פרמוי לגבירה נוספת של חדר-השינה.
המלכה האם, שהייתה אלמנה בעצמה, העדיפה מינוי אלמנות לביתה, וארבע שנים לאחר מכן אף קידמה את ליידי פרמוי לגבירה של חדר-השינה, משרה שהחזיקה בה במשך 33 השנים הבאות.
ליידי פרמוי האמינה בקדושת הנישואין.
בשנת 1969 התגרשו בתה פרנסס וג'ון ספנסר, ויקונט אלתורפ, לאחר שפרנסס עזבה את בעלה לטובת פיטר שאנד קיד.
ליידי פרמוי העידה נגד בתה, ובכך אפשרה לוויקונט אלתורפ לקבל משמורת על דיאנה.
המלכה האם והגבירה פרמוי הפכו לאנשי סוד, ורבים הניחו ששתי הנשים תכננו את השידוך בין נכדיהן, צ'ארלס, נסיך ויילס וליידי דיאנה ספנסר.
עם זאת, כשנשאלה על כך, העירה ליידי פרמוי: "אתה יכול להגיד את זה אם אתה רוצה - אבל זה פשוט לא יהיה נכון".
היא סיפרה גם כי יעצה לנכדתה נגד הנישואין, ואמרה: "יקירתי, את חייבת להבין שחוש ההומור שלהם ואורח החיים שלהם שונים, ואני לא חושבת שזה יתאים לך".
ליידי פרמוי מתה בביתה בכיכר איטון 36, לונדון, ב-6 ביולי 1993, בגיל 84. נמסר כי היא הייתה בקשר עם דיאנה בעת מותה.
ב-17 בספטמבר 1931 התחתנה רות עם מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ונולדו להם שלושה ילדים:
סבתא רבתא של ליידי פרמוי, קיטי פורבס, הייתה בתם של הסקוטי תיאודור פורבס וההודית-ארמנית אליזה קווארק.
אביה של אליזה, האקוב קוורק או קבורקיאן, היה ארמני.
אמה ההודית הייתה ככל הנראה מוסלמית.
רות קליגר הייתה ניצולת השואה ילידת וינה, ובהמשך חייה כיהנה כפרופסורית ללימודי גרמניה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בגיל 11 היא נשלחה לטרזיינשטט ואחר כך לאושוויץ.
עם תום מלחמת העולם השנייה והשואה לקחה קליגר חלק פעיל וחשוב בסיוע לניצולי השואה ('שארית הפליטה') בתוקף תפקידה כנציגת הסוכנות היהודית בפריז ותוך שיתוף פעולה פורה עם גורמים יהודיים שונים, ביניהם חיילי 'הבריגאדה היהודית'.
כמה שנים מאוחר יותר עברה לארצות הברית.
קליגר למדה ספרות גרמנית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 1967 סיימה תואר שלישי בנושא.
בזמן הלימודים היא הכירה את ליזלוטה מרשל והן נהפכו לחברות קרובות.
ב-1992 ראה אור רב ספרה Weiter leben.
Eine Jugend, שהפך לרב מכר.
בספר העלתה קליגר זכרונות מילדותה ברייך השלישי.
כמו כן היא כתבה את הממואר Still Alive על התקופה בה הייתה כלואה במחנות הריכוז.
קליגר נפטרה ב-6 באוקטובר 2020 בביתה שבאירוויין, קליפורניה.
רות צ'פנגטיץ' היא אתלטית קנייתית, אלופת העולם (דוחה 2019), 3 פעמים אלופת מרתון שיקגו (2021, 2022 ו-2024) ושיאנית העולם בריצת מרתון.
הייתה לאישה הראשונה שרצה ריצה זו בפחות מ-2:10 שעות.
צ'פנגטיץ' נולדה וגדלה במחוז עמק ריפט.
צ'פנגטיץ' זכתה בריצת מרתון איסטנבול בנובמבר 2017 בתוצאה של 2:22:36 שעות.
במרתון פריז שנערך בשנת 2018 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:22:59 שעות.
היא הגנה על תוארה במרתון איסטנבול שנערך בנובמבר אותה שנה לאחר שקבעה שיא מסלול חדש של 2:18:35 שעות.
צ'פנגטיץ' זכתה במרתון דובאי שנערך בינואר 2019 לאחר שקבעה שיא אישי חדש ושיא מסלול חדש של 2:17:08 שעות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכתה צ'פנגטיץ' במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:32:43 שעות, לפני האלופה היוצאת רוז צ'לימו מבחריין (2:33:46 שעות) והלליה ג'ואנס מנמיביה (2:34:15 שעות).
במרתון שיקגו שנערך ב-13 באוקטובר קבעה שיא עולם חדש של 2:09:57 שעות ובכך הייתה לאישה הראשונה שרצה ריצה זו בפחות מ-2:10 שעות.
צ'פנגטיץ' הורשעה באימרוץ לאחר שהודתה בשימוש בהידרוכלורותיאזיד ונגזרה עליה השעייה לשלוש שנים.
רות מוניקה פרסול היא עורכת דין ואשת עסקים אמריקאית, שהקימה את חברת ההימורים המקוונים PartyGaming בשנת 1997 והחזיקה ברוב מניות החברה.
בשנת 2010 דורגה על ידי האקונומיסט במקום ה-15 ברשימת הנשים העשירות בזכות עצמן.
פרסול נולדה בשנת 1967 בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
אמה היא גונה פרסול, ממוצא שוודי, ואביה הוא ריצ'רד פרסול, ניצול השואה יהודי-פולני שעלה לישראל ושירת בצה"ל.
לאחר שהשתחרר מצה"ל השתקע בקליפורניה, למד הנדסת מכונות באוניברסיטה הפוליטכנית, עבד כמהנדס במשך כמה שנים ואז הפך לסוכן נדל"ן.
רות פרסול גדלה בעיר מיל ואלי בקליפורניה.
בשנת 1988 קיבלה תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת סן פרנסיסקו, ובשנת 1992 סיימה תואר במשפטים ובחינות הסמכה לעורכת דין ב- Western State College of Law.
עם סיום לימודיה השתלבה בעסקי הנדל"ן של אביה, וכמו כן ניהלה עסק רווחי של שיחות ארוטיות ואתרי פורנוגרפיה באינטרנט.
בשנת 2003 נישאה ליזם רוס דה-ליאון.
הם עברו עם ילדיהם לגיברלטר בשנת 2004. הם נפרדו בשנת 2010, וסיימו את הליכי הגירושים ב-2014. פרסול ממשיכה להתגורר בגיברלטר, ונוסעת לעיתים קרובות לישראל, לונדון וספרד.
בשנת 1997 פרסול הקימה אתר להימורים מקוונים בשם Starluck Casino Online באיים הקריביים.
לאחר מכן חברה לאנשי טכנולוגיה שפיתחו את העסק, בהם בן זוגה רוס דה-ליאון.
האתר שינה את שמו ל-Party Gaming ובנוסף לו הקימה החברה אתר למשחקי פוקר מקוונים.
אתרים אלו הניבו רווחים גבוהים, מעל ל-500 מיליון דולר בשנת 2005.
בשנת 2006 נסגרו האתרים לגישה מארצות הברית עקב חוקים שאסרו על הימורים באינטרנט.
בדצמבר 2006 פרסול ובעלה הפסיקו את פעילותם בחברה, ובשנת 2015 מכרו את חלקם בחברה.
פרסול הקימה בשנת 2004 קרן למטרות צדקה בשם The Parasol Foundation Trust הפועלת מגיברלטר.
הקרן העניקה עד שנת 2013 מעל 20 מיליון ליש"ט לעמותות העוסקות בתחומי הבריאות, איכות הסביבה ושימור המורשת התרבותית, וכן בפיתוח כלים טכנולוגיים לשיפור הסיוע החברתי.
הקרן שיתפה פעולה, בין השאר, עם ארגון הצלב האדום, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת תל אביב, הטכניון, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, וארגון סיוע לנוער במצוקה של הנסיך צ'ארלס.
פרחי נולדה וגדלה בווינה, אוסטריה.
בשנת 1934 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והם התגוררו בוואדי ניסנאס, חיפה.
בשנת 1946 למדה גננות בירושלים.
בשנת 1947 סיימה את לימודיה והחלה לעבוד במעון לילדים.
בתקופת מלחמת העצמאות עם תחילת המצור על ירושלים נסגר המעון, והיא התגייסה להגנה ושירתה בארגון בתור טלפונאית.
בערב שלפני מותם נפגשו מרבית מלוחמי מחלקת הל"ה אצלה בדירת הגג בירושלים, לערב גיבוש חברתי.
ב-22 בפברואר 1948 התרחש הפיגוע ברחוב בן-יהודה בסמוך לדירתה, וחלונות דירתה נשברו לרסיסים.
פרחי הייתה בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
עסקה שנים רבות בהפקה ובימוי מחזות בבתי ספר.
נפטרה ב-19 באפריל 2021, בגיל 94. הלווייתה נערכה באותו היום בבית העלמין האזרחי מעיין צבי.
פרחי התגוררה ברמת גן והייתה אם לשלושה.
הייתה אחותו של הוגה הדעות והעיתונאי החרדי אוריאל צימר.
1975 – גם אנחנו שופטים – בתפקיד אמא של שאול
1998 – הצבע זהב – שטראוס הפקות
1998 – אומנוטופיה תיאטרון הסימטה
2018 – העצים מתים זקופים - בתפקיד חנובבה, אוניברסיטת בר-אילן
מלכת הזבובים – הצגת יחיד – תיאטרון הסמטה
מועדון הקופים הירוקים – תיאטרון תמונע
סדקים בבטון – בית ליסין והבימה
רות פסיה רפפורט (ידועה גם בשם העט יונה ספיר; נולדה באוגוסט 1984, אב תשמ"ד בבני ברק) היא סופרת, עורכת ותסריטאית חרדית ישראלית.
רפפורט כותבת ספרי ילדים, נוער, נשים, פנטזיה וספרי מתח.
את ספרי המתח והפנטזיה כותבת רפפורט תחת שם העט "יונה ספיר", זאת על מנת ליצור בידול בין שני הסגנונות של כתיבתה, עם זאת, יש כמה ספרי מתח שיצאו תחת השם רות רפפורט, כמו הספר "כחול עמוק יותר", "חללית בהתרסקות" ועוד.
רפפורט נשואה ליצחק (איש נדל"ן) ואם לשמונה ילדים.
היא משתייכת לחסידות גור, ובצעירותה למדה במוסדות החסידות בבני ברק.
רפפורט כתבה עשרות ספרים למגזר החרדי; ספרי ילדים, ספרי נוער, ספרי נשים וספרי מתח.
מרבית ספריה התפרסמו לפני צאתם במגוון עיתונים ומגזינים: בקהילה, משפחה, המודיע, זרקור, הדרך, יתד נאמן, בשעה טובה, עולם החסידות, מרווה לצמא, אתר הידברות, ועוד.
מרבית ספריה תורגמו לאנגלית וחלקם תורגמו ליידיש ולצרפתית.
בין ספריה המפורסמים תחת השם רות רפפורט: סדרת הספרים "21 בבית אחד", "חללית בהתרסקות" ועוד.
כרכים 5 ("בבית החדש") ו-13 ("ברחה לנו כבשה") בסדרת הספרים "21 בבית אחד" עובדו לסרטים אותם רפפורט הפיקה.
ספרה "בגלל הלחן ההוא" עובד למספר הצגות בישראל ובחו"ל.
את ספריה בעברית מוציאה לאור באמצעות רשת הספרים וההוצאה-לאור "אור החיים".
ספריה באנגלית יוצאים באמצעות "מכון תפוצה" ובעבר באמצעות "המודיע".
להלן הספרים שכתבה תחת השם רות רפפורט:
רפפורט כתבה ארבעה ספרים ושתי סדרות (סדרת מתח וסדרת פנטזיה) תחת שם העט "יונה ספיר".
משפט שדה – ספר מתח העוסק בצעיר ישראלי שנאלץ להתמודד עם המאפיה האיטלקית.
המצולע – ספר מתח העוסק בסוכן-על שבכוחו להכריע את מלחמת העולם השנייה.
עלילת הספר מתרחשת בתקופת השואה.
במרכז העלילה עומד אדם מסתורי בעל כוחות אגדיים, המכונה "המצולע", ומבקש לאלץ את בעלות הברית לצאת לעזרת אחיו היהודים, ולהפציץ את מחנה ההשמדה אושוויץ.
במקביל נפרסת עלילה של חיים יהודיים בגטו, מזוויות שונות: בנות בית יעקב לצד סוציאליזם, תלמידי ישיבות לצד פרטיזנים, ילדים השורדים בכוחות עצמם לצד אומנים עדיני נפש.
גיבור הסיפור עומד בראש משפחה יהודית בגטו, ובסופה זוכה להיפגש עם חלק מילדיו ששרדו את התופת.
סוף העולם דרומה – עלילת הספר מתרחשת ברובה באנטארקטיקה.
הספר התפרסם בהמשכים במשך כשנתיים במגזין המוסף לנשים של "יתד נאמן", "קטיפה", ויצא לאור (כספר) בשנת תשפ"ג.
הנשר נחת - ספר המתח החדש של יונה ספיר שיצא לקראת ראש השנה תשפ"ו, בו מסופר על 2 בחורים חרדים אורתודוקסים, האחד ~ צביקי, מישיבה בישראל, השני ~ ברוס, בחור ישיבה מאמריקה שנכנס לתוכנית הכשרה לסוכנות החלל, שניהם נקלעים לאותו מקום תחת מזימה של בוגד לא ידוע.
סדרת המתח "מרגל להשכרה" שהתחילה לצאת לאור בשנת 2014, עוסקת בסיפורו של סוכן המוסד אייל גלבוע, שבדומה לגיבור הספר "המצולע", ניחן בכוחות-על בלתי רגילים.
בספרים בסדרה ישנו מוטיב חוזר בו ארגונים שונים מנסים לסחוט את אייל לבצע עבורם משימות קצה שרק הוא מסוגל לבצעם.
אייל מלהטט בין ערכיו לבין המשימות המוטלות עליו בהצלחה לא מועטה.
כל ספרי הסדרה תורגמו לאנגלית.
אויב באדמת ידיד – הספר הראשון בסדרה, בו נחשד אייל בהיותו סוכן כפול, ומתכננה של חטיפת ראש הממשלה אריה להב.
מבוקש – הספר השני בסדרה, בו אייל נאבק למען הצלת חייו של בן דודו שמעיהו.
לוחמי הצללים – הספר השלישי בסדרה.
בספר מסופר על ארגון חשאי שמטרתו היא ליצור שלום עולמי, המכונה "אחוות מלאכי השלום".
הארגון מבצע את פעולותיו בניגוד לחוק, ואייל גלבוע נשלח על ידי המוסד להיות שתול בארגון הסודי ולחלץ משם מידע אודות ראשיו, הוא נתפס, ומאולץ לצאת למשימת חיסול.
התנקשות – הספר הרביעי בסדרה, המהווה המשך ישיר לספר הקודם, בו מתוארות עלילותיו של המרגל אייל גלבוע באוקראינה במרדף אחר אוליגרך רוסי בשם דימיטרי רובנוב, בשליחות שנכפתה עליו על ידי ארגון "אחוות מלאכי השלום".
לאחר שהוא מואשם ברצח האוליגרך שלא באשמתו - הוא ובנו נחטפים על ידי אלמוניים, ואייל נדרש לחטוף את נשיא ארצות הברית על מנת שהוא ובנו יחזרו הביתה בשלום.
שתול – הספר החמישי בסדרה, בו אייל גלבוע מנסה ומצליח להציל את גיסו גידי, שהסתבך עם מאפיה מסוכנת בקובה.
טווח אפס – הספר השישי בסדרה, בו אייל גלבוע מסתבך בקונפליקט הגורם לו להתלבט בין נאמנות למדינתו לבין נאמנות למשפחתו.
דם קר – הספר השביעי בסדרה, בו אייל גלבוע שובר את כל המוסכמות, ומגלה כוחות אדירים כדי להציל את חברו הטוב, אלי, משבי בסוריה שהוא עצמו יצא ממנו 15 שנה לפני.
מגן אנושי – הספר השמיני בסדרה, בו אייל גלבוע מנסה לחיות חיי שגרה ועובד כמאבטח בבית ספר אך מסתבך בפרשיית חטיפה בין שתי טריאדות בסין ובסוף חוזר לישראל.
חוקי מלחמה - הספר התשיעי והאחרון בסדרה.
בנובמבר 2025 פרסמה המחברת כי לרגל חגיגות העשור לסדרה, יודפסו ספרי הסדרה במהדורה חגיגית.
בהכרזה זו הודיעה גם על ספר תשיעי שעתיד לצאת בשם "חוקי מלחמה".
נכון לתאריך זה לא פורסם תאריך היציאה לאור של הספר.
סדרת הפנטזיה "דופליקטים" שהחלה לצאת לאור בשנת 2023, עוסקת בקורותיו של בחור חרדי בשם דֶניאל (דֶנִי) הארט, 60 שנה אחרי "המהפכה הגדולה" – פיצוץ גרעיני שהתרחש במרכז כדור הארץ הגורם להתייבשות הים ולשינויים דרסטיים בעולם, בהם חלוקת העולם לחמש מדינות.
בשל השתייכותו למסדר ה-"דוּפְּלִיקֶטִים", לדני כוחות על שונים, אותם ירש מאימו.
התגלות – הספר הראשון בסדרה בו דני מגלה את כוח העל שלו ואת השתייכותו למסדר הדופליקטים.
הוא משתתף בתוכנית כלל עולמית לבחורים צעירים הנקראת 'שנת ההתגלות', בה משתתפים 200 צעירים מרחבי העולם, שנשלחים למשימות ברחבי העולם.
באמצע המשימה הוא נתקל בזירו הנבל ולאחר שהוא ניצל ממנו הוא מקבל את המשימה הדופליקטית הראשונה שלו – לחשוף את מניעיו של זירו.
זירו משיג את תליון ההקסגונום ואת כדור הטונגו (אבי כוחות-העל הדופליקטיים) ומקבל את כוחות הדופליקטים.
אוצרים: כבלי החירות - יצא באפריל 2025. בספר הנוכחי, דני ממשיך במסע 'שנת ההתגלות' לאוטוקרט.
במהלך המשימה, הוא שוב נלכד בידי זירו, ולבסוף מצליח לחמוק מידיו בעזרת 'הדאואוסיינס'.
במהלך הספר מתוודע דני לכוח ה'ריקרדום' שהוא הכוח החזק ביותר במסדר הדופליקטים.
הוא אף מקבל ספר הנקרא בשם זה מפרופסור קאלי, מייסד המסדר.
במקביל הבייס שלו הופך להיות משותק.
חלק שלישי: נכון להיום תאריך הפצתו לאור יהיה באפריל 2026, דני וחבריו ממשיכים את שנת ההתגלות באינדיבידואל, הארץ בה מקודם האדם לפני הלאום.
כל אזרחיה מאוחדים במנטרה: לעולם אל תבקש מאדם להיות מה שהוא אינו.
האינדיבידואליסטים מרוכזים בפיתוח העצמי של כל אחד ואחד, בדרך המיוחדת לו.
לאחר הצלחת הסדרה, נפתח בירושלים חדר בריחה לציבור החרדי בשם "סוד הטונגו".
רות רוט היא אמנית אמריקאית.
רוט נולדה בשיקגו, ארצות הברית.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת בראון, רוד איילנד, בשנת 1990, וסיימה תואר שני במכון לאמנות בשיקגו בשנת 1993. היא למדה בתושבות בבית הספר סקוהגן לציור ופיסול בשנת 1994.
עבודתה כוללת ציורים על קנבס, ציורים על פיסות אלומיניום דקיקות, בצורה לא סדירה ופיסות נייר צבועות קטנות.
רוט השתתפה במספר תערוכות, כולל Abstract Redux בגלריית דנזה בניו יורק, Kosmobiologie בגלריית בלוות'ר בברוקלין, ו-Son-of-a-Guston בגלריית קלמנטין בניו יורק.
היא הציגה באופן בינלאומי בגלריות כמו גלרי ניקולאוס רוז'יסקה באוסטריה, גלריה מרתה סרברה בספרד, מוזיאון סיאטל לאמנות וגלריה פרנקו נוארו, בטורינו, איטליה.
הציורים של רוט הם בעיקר ציורים מופשטים, המורכבים ממלבנים וצורות פשוטות אחרות בפלטה מוגבלת בעלת צבעים עזים.
בציורים של תחילת שנות האלפיים נוספו עיניות או לבדי סיגריות.
"ללא כותרת" משנת 2005, באוסף מוזיאון הונולולו לאמנות, הוא דוגמה לשלב זה של יצירותיהם של רוט.
זוג עיניים מציצות באופן מסתורי ממרחב כחול כהה.
מוזיאון הירשהורן, מוזיאון הונולולו לאמנות, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון סיאטל לאמנות, ומרכז האמנות ווקר נמנים עם האוספים הציבוריים המחזיקים חלק מעבודותיה של רוט.
רות שועלי (נולדה: 16 בינואר 1988) היא זמרת-יוצרת, מלחינה ואשת חינוך ישראלית.
שועלי נולדה בחוות בודדים בשער הגיא לתמר זכאי, אשת חינוך, ולאמציה שועלי חקלאי.
בגיל שנתיים עברה המשפחה למצפה רמון.
היא החמישית בין עשרה אחים.
היא בוגרת התיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון.
שועלי עשתה שנת שירות עם נוער בסיכון ושירתה בחיל האוויר.
אחיה הוא המשורר והסופר רעואל שועלי.
אחותה היא הסופרת והיזמת דריה שועלי.
שועלי החלה להופיע במועדונים מגיל 24. בין היתר הופיעה בעשן הזמן בבאר שבע, בר גיורא ולבונטין 7 ומועדון הג'אז במצפה רמון.
למדה כתיבת שירים בבית הספר מיוזיק בהנחייתה של טל גורדון וכתיבה אצל ערן צור.
בשנת 2017 הייתה חלק מההרכב "נעמי", שהוציא שירים מקוריים והופיע ברחבי הארץ.
לאחר מכן פנתה לקריירת סולו והקימה את ההרכב רות שועלי איתו היא מופיעה ברחבי הארץ.
בשנת 2018 השתתפה בגמר שיר-רימון, תחרות תלמידי בית הספר רימון, עם השיר "אלישבע מה נחמדת" שכתבה מרים ילן-שטקליס וביצעו במקור החלונות הגבוהים.
השיר הושמע בתוכנית הטלוויזיה פאולה וליאון ובתוכנית הרדיו של יואב קוטנר.
קליפ אנימציה לביצוע של שועלי פורסם באתר יוטיוב והוא מונגש לילדים.
בשנת 2020 חברה לשני אחיה, הראפרים אמרי ואביתר שועלי (הידועים בשם הבמה מלכים א' ומלכים ב'), ויחד הוציאו את הסינגל "דקה", קליפ הומוריסטי שצולם תוך שעה וביים אביתר.
השיר הושמע בתחנות רדיו רבות וזכה להצלחה.
באותה שנה השתתפה בערב מחווה לענבל פרלמוטר בערב השתתפו יהוא ירון, ספיר וולך, זוהר גינזבורג, יעל קופלנד ואחרים.
בשנת 2021 הופיעה בפסטיבל "שאון חורף" בירושלים לצד מירב הלינגר, האחיות ג'משיד, קוסטה קפלן ושחר גוטמן.
בשנת 2019 הוציאה שועלי את הסינגל הראשון "רכבת מרכז" מתוך אלבומה "מה רציתי קודם".
השיר עוסק בזרות מול רצון לקרבה והוא זכה להשמעות בתחנות רדיו רבות, בין היתר בכאן 88 ורדיו הקצה.
לשיר הופק קליפ אנימציה בבימוי שלה ושל האנימטורית ליבי קנטור.
הסינגל השני "שלא עובר" יצא בשנת 2020 והופק לו קליפ שצולם בגן הילדים שבו עובדת שועלי.
את הקליפ ביים חן חפץ.
השיר זכה להשמעות רבות והוצג בערוץ 24 וזכה לביקורות טובות.
הסינגל השלישי "אלה רק ידיים", מתאר את המורכבות שבמפגש מיני יצא בשנת 2020. גם הוא הושמע בתחנות הרדיו בין היתר ברשת ג'.
לשיר הופק קליפ שביים חן חפץ.
יציאת הקליפ לוותה בסדרת מונולוגים על מין בהשתתפות דוד מורדוך, המוזיקאי רותם בר-אור ושועלי עצמה.
גם שירה "ערב בקולנוע" עוסק במיניות.
האלבום יצא במרץ 2021 בהפקתה של נטע רם.
שירי האלבום הושמעו ברדיו תל אביב, כאן 88 ורשת ג'.
רות שהם (נולדה ב-25 בדצמבר 1964) היא קצינת צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים ששירתה באגף המודיעין.
לאחר שחרורה הועסקה בתפקידים בכירים בחברת IBM ובמערך הסייבר הלאומי.
בשנים 2021-2024 כיהנה כמנכ"לית האוניברסיטה הפתוחה, ובספטמבר 2024 החלה את תפקידה כמנכ"לית מכון דוידסון לחינוך מדעי.
נולדה בבאר שבע בשם רות פלח (יוגב) לחנה לבית איפרגן ולשלום.
אביה היה איש צבא הקבע והשתחרר מהשירות הצבאי בדרגת סא"ל.
סבא רבא שלה (מצד אביה) היה הרב כמוס פלאח, רבה הראשי של בנגאזי שבלוב.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עברה המשפחה להתגורר במרכז הארץ עקב שירותו הצבאי של האב.
שהם סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון ברנר פתח תקווה.
היא בוגרת תואר ראשון במתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית (1985) ותואר שני בחקר ביצועים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 התגייסה לחיל הים ושירתה בתחום חקר ביצועים במחלקת פיתוח אמצעי לחימה.
בהמשך, שירתה כקצינה באגף התכנון ובשנים 1996–2000 כיהנה כראש ענף תכנון וניתוחים כלכליים באגף תכנון.
במסגרת תפקידה ריכזה את התכנון השנתי והתכנון הרב-שנתי של צה"ל ואת תחום הניתוחים הכלכליים.
בשנת 2001 מונתה לראש ענף תכנון בחיל המודיעין, שם ניהלה את תכנון תוכניות העבודה של כלל יחידות חיל המודיעין.
בשנת 2003 מונתה לראש ענף תכנון וניהול פרויקטים ביחידה 8200. בתפקידה זה סייעה למפקד היחידה בגיבוש וביישום התכנית האסטרטגית, ניהלה את התקציב ואת תקני כוח אדם של היחידה ועבדה בצמוד לצרכנים המבצעיים והשותפים במערכת הביטחון ובתעשייה.
בשנים 2006–2011 כיהנה כראש מִנהלת מעבר אגף המודיעין לדרום וקודמה לדרגת אלוף-משנה.
בתפקיד זה הקימה וניהלה את מִנהלת המעבר לנגב של חיל המודיעין.
במהלך כהונתה סיימה את התכנון של קריית המודיעין והחלה במימוש של שני פרויקטים אסטרטגיים (האחד מהם "מצודת דוד" - הוא הדאטה סנטר הגדול בצה"ל) תוך יישום ידע וניסיון שנצבר בתעשיות טכנולוגיות בינלאומיות.
כמו כן יזמה והובילה את תכנון בית הספר למקצועות המודיעין בשכונת רמות בבאר שבע.
תפקידי ניהול לאחר השחרור מהצבא
לאחר שחרורה מהצבא הצטרפה ב-2012 לחברת IBM שם כיהנה בתפקידי פיתוח עסקי בכירים עד שנת 2017. במסגרת תפקידה הייתה חברה בפורום האסטרטגי של הנהלת IBM ישראל בכפיפות למנכ"ל וקיימה שיתופי פעולה עם מומחים בכירים מארצות הברית ומאירופה ועם תעשיות מובילות בארץ ובחו"ל.
כמו כן הובילה את אסטרטגיית IBM ישראל בתחום ההגנה בסייבר והובילה את הקמת מרכז המצוינות של חברת IBM העולמית בתחום הסייבר בבאר שבע ואת פרויקט הקמת הטכנולוגיה של מרכז הסייבר הלאומי (CERT) יחד עם קואליציה של חברות.
בשנת 2017 עבדה כיועצת בכירה בעמותת סטארט-אפ ניישן סנטרל, העוסקת בקידום ההיי-טק בישראל.
במסגרת תפקידה גיבשה אסטרטגיה ושיתופי פעולה למען הרחבת מעגל המפתחים בתעשיית ההיי-טק באנשים מהפריפריה החברתית והגאוגרפית.
בשנת 2018 מונתה לראש אגף בכיר אסטרטגיה והתעצמות במערך הסייבר הלאומי, בכפיפות ישירה לראש מערך הסייבר.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על התוויית האסטרטגיה של הגנת הסייבר של ישראל בשיתוף קהילת הביטחון, משרדי ממשלה שונים, האקדמיה והתעשייה.
היא קידמה את האינטרסים של ישראל בתחום הסייבר בעולם ועבדה עם תעשיות הסייבר ומרכזי מחקר באוניברסיטאות לטובת קידום מדינת ישראל בתחום זה.
בספטמבר 2022 הגישה לממשלה את המלצותיה של הוועדה המייעצת לראש המטה לביטחון לאומי, שבראשה עמדה, ולפיהן לפחות שליש מהחברים בקבינט הביטחוני בחירום יהיו נשים.
בינואר 2021 מונתה שהם למנכ"לית האוניברסיטה הפתוחה, וכיהנה בתפקיד עד מאי 2024. היא הוחלפה על ידי מאיר בינג, שהיה המנכ"ל של המשרד לשוויון חברתי.
בתחילת תקופת כהונתה באוניברסיטה הפתוחה חל משבר הקורונה.