tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אריאלי מסביר כי אין כל שחר לטענה כי בזכות תל חי וכפר גלעדי נכללה בפלשתינה אצבע הגליל, כאשר בפועל אצבע הגליל נגזרה ממטולה, שבריטניה וצרפת זיהו אותה עם דן המקראית.
אריאלי מוסיף כי אומנם ייתכן שבהסדר קבע מול הפלסטינים, אם ייחתם, ההתנחלויות ישפיעו על קו הגבול, אך ישראל תצטרך לפצות את המדינה הפלסטינית בשטחים חלופיים במסגרת חילופי שטחים, וזאת בניגוד למגמת האוחזים במיתוס כי התיישבות עשויה להרחיב את גבולות הארץ.
באשר לטענה כי "היהודים רצו לעלות לארץ ישראל והבריטים מנעו זאת מהם", אריאלי סבור כי גם היא בעיקרה מיתוס, תוך שהוא מציין כי הייתה ליהודים הזדמנות לעלות לארץ בשנות ה-20 של המאה ה-20 ללא מגבלה, אך אלה העדיפו להגר למערב אירופה ולאמריקה.
באשר לטענה כי "הפלסטינים לא נטשו את תורת השלבים והם רוצים להשמיד את ישראל", אריאלי סבור כי מדובר במיתוס, וזאת בהיעדר ראיות מספקות.
אריאלי מסביר כי התנועה הפלסטינית קיבלה ב־1988 את החלטת האו"ם 242 כחלק מהכרזת העצמאות הפלסטינית, כך שהפלסטינים למעשה קיבלו על עצמם הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל.
אריאלי דוחה את הטענה כי עמדותיו האמיתיות של יו"ר הרשות הפלסטינית לשעבר יאסר ערפאת נחשפו כשונות מכך, וטוען כי מי שמבקשים לטעון שאש"ף או הרשות מחזיקים בתורת השלבים עושים זאת באופן ספקולטיבי, וללא כל קשר למעשיה או התבטאויותיה של הרשות.
באשר למיתוס "מעטים מול רבים", מסביר אריאלי כי אומנם מבחינת האוכלוסייה האזרחית הייתה ישראל קטנה ביחס לעולם הערבי, אלא שבמלחמת העצמאות ישראל נהנתה מיתרון מספרי של הכוחות הלוחמים, ובוודאי כשהדבר אמור מול הצד הפלסטיני.
הדבר בא לידי ביטוי במספר רב יותר של צעירים בני גיל גיוס ביחס לפלסטינים, וכן במספר חיילים, נשק, תחמושת וארגון, שהיו רבים יותר מאלה של מדינות ערב.
אריאלי מסביר כי אומנם במהלך שלב הבלימה בחלק מן הקרבות ביישובים המבודדים נלחמו חיילי צה"ל כמעטים מול רבים, אך זאת משום אסטרטגיית פיזור הכוחות שבמסגרתה לא ויתרו על אף נקודה.
אריאלי גורס כי המיתוס מביא לאמונה שגויה ומסוכנת בהתערבות שמימית וניסית שבזכותה ניצחה ישראל במלחמה, דבר המונע הסקת מסקנות רציונלית ומפוכחת.
באשר לטענה כי אהוד ברק כראש ממשלה הציע בוועידת קמפ דייוויד את כל הדרישות הפלסטיניות והצעתו נדחתה בידי הפלסטינים, אריאלי מקטלג אותה כ"מיתוס", שהוא מכנה "מיתוס ברק נתן הכול".
אריאלי סבור כי הצעתו של ברק הייתה בלתי הוגנת בעליל, והצד הפלסטיני לא היה יכול לקבלה אף לו רצה.
אריאלי מסביר כי במסגרת הצעתו, ברק ביקש לספח את הר הבית ואת מזרח ירושלים, וליתן לפלסטינים את השכונות הסובבות את ירושלים ולראות בהן כירושלים.
עוד מסביר אריאלי כי ברק ביקש לספח אחוזים ניכרים מהגדה המערבית, ולדידו של אריאלי אף התרשל באופן חמור בהכנת נציגי המשלחת הישראלית לדון בסוגיות ליבה, ובתוכן סוגיית הפליטים.
עוד מוסיף אריאלי כי יו"ר אש"ף מחמוד עבאס הציג הצעה שלדידו הייתה סבירה והגיונית בוועידת אנאפוליס ב־2007, והצדדים היו אך כפסע מלהגיע להסדר קבע, שנגדע אך בשל תיקיו הפליליים של אהוד אולמרט.
אריאלי מתייחס גם לדרישתו של בנימין נתניהו כי הרשות הפלסטינית תכיר בישראל כמדינת הלאום של העם היהודי כתנאי למשא ומתן.
לדעת אריאלי, מדובר בעז שהוכנסה לתהליך המדיני על-מנת לסכל הגעה להסדר.
באשר לטענה כי "ההתנחלויות בגדה המערבית הופכות את פתרון שתי המדינות ללא-רלוונטי", אריאלי מקטלג גם אותה כ"מיתוס", וטוען כי פתרון חלוקת הארץ אפשרי מהבחינה הפיזית, הביטחונית והדמוגרפית, ואף מציע מפה לחלוקה אופטימלית של הארץ, המבוססת על מחקרו.
לדידו, ניתן לחלק את הארץ תוך פגיעה מינימלית במרקם החיים הפלסטיני, פגיעה מינימלית בקיבוצים ובמושבים שייאלצו לוותר על שטחים במסגרת חילופי השטחים שבתוך הקו הירוק, ותוך הותרת 80% מהמתנחלים במקומם.
אריאלי דוחה גם את הטענות כי סוגיית הפליטים הפלסטינים נוצרה בעקבות כך שאמין אל-חוסייני ומדינות ערב אמרו להם לברוח, כי "ירושלים מאוחדת לנצח" וכי "נתניהו בעד פתרון שתי המדינות".
ביחס לטענה האחרונה, אריאלי סבור כי נתניהו למעשה תומך במודל כמו זה שהוצע בתוכנית טראמפ (שלדעת אריאלי, נתניהו ניסח), שבמסגרתה תינתן לפלסטינים אוטונומיה במובלעות בגדה.
במאמרו "'מיתוס סינגפור' מונע מהישראלים להבין את הגורמים ל-7 באוקטובר", טען אריאלי כי בשנים שלאחר ההתנתקות מרצועת עזה, עוצב הזיכרון ההיסטורי באופן שונה מכפי שהובן בזמן אמת.
אף שמטרתה המקורית של תוכנית ההתנתקות הייתה למנוע הקמת מדינה פלסטינית, לפתוח את הדלת לסיפוח עתידי של הגדה ולחסוך בכמות הכוחות הפרוסים בחזית זו, ישראלים רבים מאמינים שההתנתקות הייתה מהלך של רצון טוב שהעניק לפלסטינים הזדמנות לשגשג ואף "להפוך את עזה לסינגפור".
על פי התפיסה הזו, ההתנתקות מעזה ב-2005 העניקה לתושביה את האפשרות להפוך את הרצועה לפנינה של איכות חיים, פיתוח וחדשנות, אולם הפלסטינים בחרו בנתיב הפוך, של טרור ושל אלימות.
אריאלי טוען כי עבור האוחזים במיתוס, מדובר בהוכחה לכך שוויתורים ישראליים הם חסרי טעם ומסוכנים, שעה ששאיפתם של הפלסטינים איננה למשא ומתן ולהבנות אלא למלחמה תמידית.
אריאלי מסביר כי בניגוד לקו מחשבה זה, הנסיגה בוצעה כמהלך חד-צדדי ובמנותק מההסכמים המדיניים שקדמו לו, ומבלי תיאום מול הרשות הפלסטינית בראשות עבאס.
אריאלי סבור כי היותה של ההתנתקות חד-צדדית ומנותקת מהסכמים מדיניים, היא זו שהביאה לכך שהיא נתפסה בציבור הפלסטיני כהישג למאבק המזוין של תנועת החמאס, על פני דרך המשא ומתן של אש"ף והרשות, והחלישה את התמיכה בדרך זו.
בתנאים אלו, ניצחון חמאס בבחירות ברצועה היה צפוי.
אריאלי מציין גם שישראל אף הקלה על חמאס את העבודה בסנקציות שהטילה על הרשות, שהותירו את אנשיה בלא יכולת להתמודד מול חמושי הארגון האסלאמי.
מתאוריה למעשה, יישום נהול איכות כולל ביחידות צבאיות, הוצאת מה"ד, צה"ל, 1994
ההיבט הטריטוריאלי במשא ומתן הישראלי פלסטיני על הסדר הקבע, רון פונדק, שאול אריאלי, הוצאת מרכז פרס לשלום, 2004
תפסת מרובה לא תפסת, גישות במאבק על גבולותיה של מדינת ישראל, הוצאת כרמל ירושלים, 2006
מסעו של סולו, הוצאת סער, 2006
עוון ואיוולת, על ההצעות להעביר יישובים ערביים מישראל לפלסטין, שאול אריאלי, דובי שוורץ, הדס תגרי, מכון פלורסהיימר, 2006
חומה ומחדל, גדר ההפרדה - ביטחון או חמדנות, שאול אריאלי ומיכאל ספרד, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2008
זכות החשיבה, אסופת מאמרים על הסכסוך הישראלי פלסטיני, 2010
גבול בינינו וביניכם - הסכסוך הישראלי-פלסטיני והדרכים ליישובו, שאול אריאלי, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2013 (הגרסה האנגלית של הספר יצאה לאור באמזון ובידיעות ספרים ב-2021)
זכות החשיבה, מהדורה רביעית, אסופת מאמרים על הסכסוך הישראלי פלסטיני, 2015
משיחיות על סלע המציאות, מפעל ההתיישבות הישראלי בגדה המערבית, 1967-2016, הקרן לשת"פ כלכלי, 2017
זכות החשיבה, מהדורה חמישית, אסופת מאמרים על הסכסוך הישראלי פלסטיני, 2018
כל גבולות ישראל, שאול אריאלי, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2018
פרטנר ותוכנית, 'חזון השלום' של הנשיא טראמפ מול חלופת שתי המדינות, שאול אריאלי, ISRAEL POLICY FORUM, מאי 2020 (פורסם העברית ובאנגלית)
אטלס טרומן למפות הסכסוך היהודי-ערבי, 2020-2021, מכון טרומן, האוניברסיטה העברית, ירושלים (פורסם בשבע שפות: עברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, רוסית, ספרדית וגרמנית)
הכתובת על הקיר, אסופת מאמרים שישית, 2021, הקרן לשת"פ כלכלי, תל אביב (פורסמה בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית)
12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2021
שאול אריאלי, נאחזים בשטח או מאחזים עיניים?
השפעת היישובים היהודיים באזור יהודה ושומרון (ההתנחלויות) על היתכנות פתרון שתי המדינות.
אטלס ההתיישבות העברית בארץ ישראל וההסדרים המדיניים 1881- 2024, תל אביב, 2024
שאול בצר (נולד ב-30 בספטמבר 1967) הוא במאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
בצר הוא יליד נהלל, בנם של מוקי בצר ונורית גפן בצר.
דודיו הם אייל בצר, ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל, ויהונתן גפן, סופר ומשורר.
עם גיוסו לצה"ל התנדב בצר לסיירת מטכ"ל, ולאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה.
לאחר שחרורו מצה"ל השלים תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בצר ביים וכתב (יחד עם רועי ארד) את הסרט המוקומנטרי "זהירות מצלמה" (2002).
הסרט מגולל את סיפור חייו הפיקטיבי של במאי המתיחות הראשון בישראל אשר מתח את בן-גוריון.
הסרט שודר בערוץ 2 (קשת) ונחשב לסרט המוקומנטרי הראשון ששודר ב"פריים טיים" בישראל.
בשנת 2003 הקים בצר את ערוץ הווידאו של פורטל האינטרנט נענע ויצר (יחד עם יובל שגב) את הדמות של רנו פסקאל שהפך במהירות לקאלט.
בשנת 2004, אחרי שעזב את פורטל נענע והקים את חברת אנטנה הפקות, יצר יחד עם ארז הימן את התוכנית "עולמו של רנו פסקאל" ששודרה במשך שלוש עונות בערוץ ביפ.
ב-2004 יצר במסגרת אנטנה הפקות את הסדרה האינטרנטית "טופי והגורילה" עבור אתר שיתוף הווידאו FLIX שהפכה לאחת ההצלחות הגדולות באינטרנט.
בעקבות ההצלחה הופקו 12 פרקים עבור ערוץ ביפ.
ב-2005 ביים את הסרט "הראיון האחרון עם דודו גבע" ומספר פרקים בתוכנית התרבות "נספח תרבות" עם דב אלפון.
בשנת 2006 ביים וכתב (יחד עם רועי ארד ויוני רז פורטוגלי) את הסדרה המוקומנטרית "החיים האמיתיים" ששודרה בערוץ 10. "החיים האמיתיים" היא פרודיה על תוכניות ריאליטי ותופעת הסלבריטאים.
בסדרה כיכבו אביב גפן, אסי דיין וטוביה צפיר.
הסדרה זכתה במקום הראשון בפסטיבל מוקומנטה הבינלאומי בירושלים.
ב-2008 הפיק בצר במסגרת אנטנה הפקות את הסדרה הדוקומנטרית הקומית "התחתנתי עם כדורגלן" ששודרה בערוץ 2 (רשת).
ב-2009 את הסרט הדוקומנטרי "סקייט-אוף-מיינד" על תרבות הסקטבורד בישראל ששודר בערוץ 8.
ב־2012 הפיק שאול בצר את הסרט "מותר להיות סנטימנטאלי - נתן בעקבות אלתרמן" על המשורר נתן אלתרמן עבור ערוץ 1.
ב־2014 ביים שאול בצר את הסרט הדוקומנטרי "המוזות של בשביס זינגר" על צבא המתרגמות של הסופר יצחק בשביס זינגר עבור הערוץ יס-דוקו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
ב-2015 ביים שאול בצר את הסרט הדוקומנטרי "גיבור העל העברי" סרט על תולדות הקומיקס בישראל.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל אפוס - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי תרבות ואמנות.
ב-1992 התפרסם ספר השירה שלו "מתופף על הבטן שלך וחושב על הכסף שאני צריך" בהוצאת ירון גולן.
ב־2014 התפרסם רומן הביכורים שלו "בלש זמני".
כשנה לאחר יציאתו לאור זכה למעמד של "ספר זהב" על מכירה של למעלה מ-20 אלף עותקים.
ב-2016 יצא ספר ההמשך ל"בלש זמני" בהוצאת ידיעות אחרונות.
שם הספר: "בלש זמני – טעות כפולה".
ב-2025 יצא הרומן "חיים קלים" בהוצאת פרדס.
בצר אב לשניים, מתגורר בתל אביב
שאול בן-אדרת (נולד ב-6 בנובמבר 1964) הוא שף ישראלי.
נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב.
רכש את אהבתו למטבח מאמו וסבתו שהגיעו מעיראק, וקיבל חיזוק מהצד היווני של אביו.
למד בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב במגמת מכניקה ושירת בצבא כטכנאי מטוסים.
לאחר שחרורו מהצבא פתח את המועדון-מסעדה-בר "צצה" ברמת השרון, שפעלה כ-6 שנים.
במקביל ל"צצה" פתח אדרת במתחם הבורסה של רמת גן את "קפה סול", בית קפה איטלקי חלבי, אותו ניהל כשנתיים.
בשנת 1991 פתח את מסעדת "קימל" - מסעדת מעדנים כפרית ששכנה מול כלבו שלום בתל אביב, שהגישה מטבח צרפתי כפרי, המסעדה נסגרה ב-2017.
במרץ 2010 פתח את "קימל בגלבוע" – ביסטרו כפרי המשקיף מההר אל נוף עמק יזרעאל.
בינואר 2011 פתח את מסעדת "התרנגול הכחול" - מטבח עונתי עם בר גדול, בקניון G שבלב מתחם צמרת בתל אביב.
בן-אדרת השתתף בתוכנית "קרב סכינים" המשודרת בערוץ 10, שם העפיל לגמר ועונה אחר-כך היה שופט בתוכנית.
כמו כן, הוא השתתף בתוכנית "השף הבריא" בהנחיית תיקי דיין בערוץ 10.
נכון לנובמבר 2011 מנחה את סדרת התוכניות "מפגש השף" שמשודרת בערוץ 10 ובערוץ האוכל.
במסגרת התוכנית צולמו כ-40 פרקים בהם בן-אדרת מטייל בישראל ומבקר במסעדות, במפעלי מזון שונים, ויצרני אוכל מיוחדים.
תוכניתו האישית, המשודרת בערוץ האוכל, נקראת "מתכון לחופשה".
במסגרת התוכנית הוא מבקר במקומות שונים בעולם ומעביר מהם טעמים ומתכון לחופשה המושלמת באותו האזור.
בן-אדרת משתתף בתוכנית נוספת הנקראת "קולינריה מקומית" על מקומות בארץ, בהם פתח תקווה, רמלה, חבל מודיעין ואזור הגלבוע.
בן-אדרת משתתף בעונה השנייה של התוכנית "ארוחת שבת" בהגשת קובי אריאלי.
במסגרת עבודתו כשף נסע לייצג את ישראל דרך משרד החוץ לברזיל, לאורוגוואי, וליפן וערך שם אירועי אוכל גדולים, פסטיבלי אוכל ישראליים, ארוחות גאלה, ואירועי צדקה והדגמות.
בן-אדרת מעביר סדנאות בישול, ייעוץ קולינרי, כותב טור על אוכל בעיתון "גלובס", ומקיים אירועי קייטרינג עם חברת קימל אירועים.
שאול בן-אדרת נשוי לאורית, שעובדת עמו במסעדות.
יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בתל אביב.
שאול בן אנשיל יפה, שנודע כשאול אשר היה כותב, פילוסוף ומתרגם, איש השכלת ברלין.
בקרב יהודי גרמניה בני תקופתו, היה שאול אשר נציגם המובהק והמוצהר של שוחרי המודרניזציה לא רק במובן החברתי והאזרחי, אלא גם במובן התרבותי והדתי - בקריאתו להמשיך את מפעלו ההגותי ההומניסטי והליברלי של ברוך שפינוזה ולשחרר לא רק את היהודים אלא גם את היהדות עצמה מכבלי המורשת הרבנית.
אשר נולד בבירה הפרוסית למשפחה וותיקה בעיר.
בתולדות ישראל הוא נתפרסם בעיקר בתגובותיו בעיתונות ובספרות הגרמנית הכללית בת התקופה בכתיבתו המגויסת למאבק להשגת שוויון זכויות ליהודים בגרמניה ובאירופה וכנגד סופרים ופובליציסטים אנטישמיים.
הוא ראה את רעיונות תנועת הנאורות הגרמנית כהזדמנות לבניינה של המדינה על יסודות תרבותיים במקום לאומיים, וככזו יהיה בה מקום גם ליהודים כאזרחים שווים לגמרי.
אשר היה מקושר היטב בחברה הגבוהה הגרמנית, בדגש על האליטה האינטלקטואלית.
עם חבריו היהודיים באליטה זו ניתן למנות את שלמה מיימון ואת אדוארד גנז, לימים ממייסדי האגודה היהודית-גרמנית הראשונה לחכמת ישראל.
לויתן ("על הדת ביחסה ליהדות") / שאול אשר; מבוא: מ.
שידלצקי, ירושלים: האוניברסיטה העברית – המרכז לחקר תולדות ישראל ע"ש בן-ציון דינור, היברו יוניון קולג' – המכון למדעי היהדות (סדרת 'קנטרסים - מקורות ומחקרים'; 56), תשמ"ב.
כל החיבורים הרשומים כאן נכתבו בשפה הגרמנית
מוסדות חברתיים: שרטוטים פילוסופיים של תולדותיהם - מקורם, התפתחותם ונפילתם (1801)
רעיונות להיסטוריה הטבעית של מהפכות פוליטיות (1802)
אופיו של הקבינט בברלין (1808)
נפולאון, או: התפתחות הממשל (1808)
רומנים, סיפורים קצרים ומעשיות (1810)
יצירה-קלה על תחומי הפיוט, הביקורת וההומור (1811-1810)
על הדחתו של אלפונסו מלך פורטוגל (1811)
חופש העיתונות ורגולציה של הצנזורה (1818)
מבט על עתידה של הנצרות (1819)
שאול ארלוזורוב (21 בספטמבר 1930 – 13 בפברואר 2024) היה מומחה מים ישראלי, סגן נציב המים ויושב-ראש אגודת מהנדסי המים בישראל.
נולד בשנת 1930 בתל אביב, בן לסימה וחיים ארלוזורוב.
בשנת 1933, בהיותו בן 3, נרצח אביו על חוף ימה של תל אביב.
מכיתה ג' ועד כיתה ח' היה ילד חוץ בקיבוץ גניגר, לאחר מכן למד בתיכון בגימנסיה הרצליה, בן מחזורם של השופט יצחק זמיר והסופר ישראל ויסלר (פוצ'ו).
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות שירת כמכונאי וכמטילן בטייסת הגליל.
לאחר קום המדינה היה טייס בחיל האוויר ומילא תפקידים שונים במודיעין חיל האוויר.
למד הנדסת מים ומכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
משנת 1955 עבד בחברת מקורות, ושימש בה במשך שנים בתפקידים בכירים.
בשנת 1967 יצא לשנת שליחות בגאנה מטעם תה"ל לקדם את תכנון המים בעריה המרכזיות אקרה וטמה.
בין השנים 1980–1993 עבד כמנהל פרויקטים בתחום המים בבנק העולמי בוושינגטון.
בשנת 1995 היה יושב-ראש הוועדה הציבורית לבחינת ניהול משק המים בישראל.
בסוף שנות ה-90 נבחר כיו"ר אגודת מהנדסי המים בישראל.
עבד כיועץ עצמאי במספר פרויקטים גלובליים.
ארלוזורוב היה מעורב במיזמי הנצחה של אביו, חיים ארלוזורוב, והרצה בפורומים וכינוסים לזכרו.
גם לאחר מסקנות ועדת החקירה הממלכתית לרצח ארלוזורוב הוא דבק בגרסה המקורית לפיה רוצחי אביו הם אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
נפטר ב-13 בפברואר 2024 בגיל 93, והובא למנוחות בבית העלמין כפר נחמן ברעננה .
ארלוזורוב היה נשוי לפלור, ולהם שלושה ילדים.
בהמשך היה נשוי לשושנה אפלבוים, ולהם בת.
בתו היא העיתונאית מירב ארלוזורוב.
מיכל - עורכת דין, היועצת המשפטית של חברת מכתשים אגן.
נשואה לד"ר ירום טורק, מומחה רפואי מטעם בית המשפט בתחום רפואת השיניים – אחיה של פרופ' חנה יבלונקה.
הרב שאול אלתר (נולד בז' בתמוז ה'תשי"ז, 6 ביולי 1957) הוא מנהיגה של קהילת פני מנחם, חסידי גור שפרשו מחצר גור המרכזית שבהנהגת בן דודו, האדמו"ר רבי יעקב אריה אלתר.
לפני פרישתו, שימש כראש ישיבת שפת אמת בירושלים, עד לסגירתה בשנת ה'תשע"ו (2016).
למרות שכבר אינו מכהן כראש ישיבה, הוא עדיין מכונה בפי תלמידיו "ראש הישיבה".
נולד בירושלים לרב פינחס מנחם אלתר, ראש ישיבת שפת אמת ולימים האדמו"ר מגור, ולציפורה בתו של הרב אברהם מרדכי אלתר (בנו של הרב משה בצלאל אלתר, אחיו של האדמו"ר האמרי אמת מגור).
נקרא על שם סבה של אמו, הרב שאול משה זילברמן.
למד בתלמוד תורה "שילה", בישיבת אמרי אמת בבני ברק ובישיבת שפת אמת, אצל אביו.
בעודו בחור סיים מספר פעמים את הש"ס, אביו היה גאה בלימודו וטען כי אם יהיה בדור הזה גדר תלמיד חכם לעניין שמי שמבזה אותו חייב נידוי וקנס – בנו עונה על הגדרה זו, כמו כן עסק רבות בחקירה אחר ניגוני גור העתיקים, בפרט אלו שהשתכחו מהציבור, ולימים נודע בבקיאותו בהם.
כשנה לפני נישואיו מסר שיעור שבועי בהלכה בבית הכנסת "זכור לאברהם", ברחוב נבון, סמוך לישיבת שפת אמת בה למד.
בט' בסיוון ה'תשל"ז (1977) נישא לנעמי, בת הרב חיים דב רובינשטיין מחיפה.
לאחר נישואיו התגורר מספר שנים בחיפה, שם כיהן כר"מ בישיבת אור שמחה.
במקביל העביר שיעורים עיוניים בישיבת "בית ישראל" באשדוד.
בתקופה זו לא היו לזוג ילדים והם עברו סבל; לימים אמר הרב אלתר ש"איננו מאחל לאף אדם לעבור דבר כזה, אבל את קרבת האלוקים אותה הרגיש באותם זמנים לא היה מחליף בשום דבר".
בתמוז ה'תשנ"ב נפטר דודו האדמו"ר רבי שמחה בונם אלתר, אביו הוכתר לאדמו"ר מגור והורה לו לעבור להתגורר בירושלים ולעמוד במקומו בראש ישיבת שפת אמת.
עד שנת ה'תשס"ג העביר שיעורים יומיים ושיעורים כלליים בישיבה.
השיעורים הופסקו עם שינוי שיטת הלימוד בישיבות גור ללימוד בבקיאות.
שנים ארוכות לאורך כהונתו בראשות הישיבה נהג לפתוח את סדר יומו בהשתטחות על קברו של אביו, הנמצא בחצר הישיבה.
בשנת תשע"ו נסגרה הישיבה שבראשה עמד.
אומנם עדיין המשיך לשאת את התואר "ראש ישיבת שפת אמת".
לאחר פטירת אביו קיבל על עצמו להוציא היתר הוראה.
בסיום שנת האבל נבחן אצל הרב שמואל הלוי ואזנר על ארבעת חלקי השולחן ערוך, וקיבל ממנו סמיכה לרבנות בעוד הרב וואזנר מציין כי זמן רב לא נתקל באברך בעל שליטה מושלמת כזו בשולחן ערוך.
מפורסם בסגנונו העיוני ובעמדותיו לגבי חשיבות דרך הלימוד העמקנית.
דרך לימודו היא באופן חלקי בדרכו של החזון איש, והוא בעל קשרי לימוד הדוקים עם ראש ישיבת סלבודקה הרב דוב לנדו – מתלמידי החזון איש.
בהשפעת שושלת קוצק – הוא ביקורתי ביחס לסברות ופלפולים שונים ושם דגש על "ישרות הסברא".
כדי להחדיר דרך זו יש והוא אף מציג בעצמו בשיעור מהלך שנראה מבריק השוזר את הסוגיה כמערכה אחת, ולאחר מכן מבהיר שאינו אמת ואין לומר כך.
הוא מבקר את הסגנון הישיבתי של מסירת שיעור המורכב ממהלך יחיד הנשזר לאורך הסוגיה, ורואה בכך סטייה מן האמת.
שיעוריו מתאפיינים בשטיחת השיטות השונות והעלאת אפשרויות רבות, לעיתים גם תוך העלאת שאלות הנותרות בלתי פתורות.
מלבד השיעורים הקבועים, נהג לפני מועדים וימים טובים למסור בישיבה שיחות חיזוק בהשקפה ועבודת ה', שכונו 'טרינק'.
בנוסף עוסק רבות אף בלימוד הקבלה, ומקיים חברותא בנושאים אלו עם המקובל הרב יצחק מאיר מורגנשטרן.
לאחר פטירת אביו ומינוי בן־דודו רבי יעקב אלתר לאדמו"ר, ביקשו חלק מהאליטה הלמדנית של גור למנותו במקום אביו, אך התנגדות זו נפסקה במהרה, ור' שאול קיבל אותו כאדמו"ר.
במהלך השנים ראו חלק מחסידי גור ברב אלתר את רבם, והתייחסו אליו כסמכות קודמת אף לאדמו"ר.
עובדה זו גרמה למתחים בינו לבין האדמו"ר, המכהן מאז פטירת אביו בשנת תשנ"ו (1996).
ביולי 2019, הרב שאול אלתר, יחד עם הרב מנדל שפרן, כתבו מכתב בו הובעה תמיכה בזכותו של עסקן חסיד גור אמריקאי, לתבוע בדין תורה, בעניין שהיה במחלוקת בינו לבין החסידות ומחה נגד האלימות והחרם שהופעלו נגד אותו עסקן.
מכתב זה נתפס בקרב אנשי הזרם המרכזי בחסידות כחתירה נגד סמכות האדמו"ר, והדבר הוביל להחרפת המתיחות.
בסוכות תש"פ (אוקטובר 2019), לאחר ניסיון פיוס שכשל בינו ובין האדמו"ר מגור, ולאחר פתיחת בתי כנסיות נפרדים על ידי אנשיו, הוכרז בבתי הכנסת של גור כי מי שישתתף בתפילות החג בבית הכנסת של הרב אלתר מנתק את עצמו מכל מוסדות החסידות.
במהלך החג השתתפו מאות מחסידי גור בתפילות ובהקפות הנפרדות, ולאחריו הוכרז על הקמת קהילה עצמאית בשם "קהילת פני מנחם".
אנשי החסידות הגיבו בפיטורים של תומכי הרב אלתר ובסילוק ילדיהם מהמוסדות.
כחודשיים לאחר מכן הכריזו בבתי המדרש של חסידות גור על הוראה לנתק כל קשר עם תלמידי הרב אלתר.
כשביקר אצל האדמו"ר מבעלזא הרב יששכר דב רוקח בשנת ה'תשפ"א, כובד באופן שבו מקובל לנהוג רק באדמו"רים, כגון ישיבה בראש השולחן בסמיכות לאדמו"ר המארח, ולא בצד השולחן.
בין הרב אלתר לבין הציבור הליטאי שורר חיבור ארוך שנים, הוא עומד בקשרי ידידות עם גדולי תורה ליטאים כמו הרב דוב לנדו ראש ישיבת סלבודקה והרב דוד כהן ראש ישיבת חברון כנסת ישראל, ומוערך בקרב עולם התורה הליטאי בשל למדנותו ועיונו.
באופן חריג הוא אף מוזמן לעיתים למסור שיחות בישיבות ליטאיות, כגון ישיבת נתיבות חכמה – וולפסון וישיבת פוניבז'.
בזמן שפעלה מגבית המונים לטובת קהילתו פתחו בחורי ישיבות ליטאים קבוצה ודף התרמה שהגיע למספר התורמים הגבוה ביותר לקבוצה – מעל 350.
תלמידיו הוציאו סדרת ספרים בשם "ילקוט שיעורים", המבוססת על שיעוריו על הש"ס.
בשבט תשע"ג הוציא ספר דרשות שלו, "עברא דדשא" (מנעול הדלת, ארמית).
בשנת תשע"ה, לכבוד חתונת בתו הצעירה, הוציאו תלמידיו ספר ליקוט הערות וחידושים מכתביו על ספרים שונים, בשם "לצדדין קתני", וכן "עברא דדשא" חלק ב'.
מדי שבוע מופץ עלון מתורתו בשם "בנאות דשא".
הרב אלתר חבר נשיאות בוועד הישיבות ובמפעל הש"ס.
ביוני 2021 יצא הרב אלתר בקמפיין מימון המונים שיעדו גיוס 36 מיליון ש"ח למוסדות הקהילה.
כדי לאפשר לתורמים לשמור על פרטיותם פותחה במיוחד למען מגבית זו אופציה לתרום באנונימיות מלאה – כאשר הפרטים לא יופיעו אף לא על תדפיסי האשראי.
בקמפיין נשבר שיא ישראלי בגיוס 50 מיליון ש"ח בתוך יומיים.
בנובמבר 2021 ערך מסע בארצות הברית, במטרה לחזק ולגבש את קהילתו שבארצות הברית, וכן לגייס תרומות לבניית בית מדרש חדש.
במהלך מסע זה נערכו טישים עם אלפי משתתפים, מסיבות התרמה עם אילי הון שתרמו למוסדותיו מיליוני דולרים, וכן קיבל הרב אלתר אלפים רבים לעצה ולברכה, מתוכם מאות מחסידיו.
המסע כלל גם סדרת שיעורים תורניים מול קהל רב (בין היתר, גם בישיבת לייקווד הליטאית), וכן ביקורי אדמו"רים ורבנים בולטים.
עם ראשית המסע, התקבל הרב אלתר על ידי רב חסידי גור בארצות הברית, הרב משה פוגל, וכן נאם בתלמוד תורה הוותיק של חסידות גור בארצות הברית.
המסע עורר הדים, וסוקר גם בתקשורת הציבורית.
במאי 2022, במהלך תפילת קבלת שבת בבית המדרש החדש, התאסף מחוץ לבית המדרש המון זועם מחסידי גור, והוא ובני קהילתו נאלצו להתבצר בבניין; בדרך חזרה מהתפילה ומאז והלאה הוצמדה אבטחה לביתו מחשש לפגיעה בשלומו.
בערב חג השבועות תשפ"ב קיים אירוע במעמד אלפים בבנייני האומה.
בדצמבר 2024 דווח כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הזמין את הרב אלתר לביקור ב בפברואר 2025, לצד האדמו"ר מסאטמר הרב אהרן טייטלבוים, כאות תודה על תמיכתם בו בבחירות, זאת לאחר שקודם לכן שיגר אליו הנשיא טראמפ מכתב ניחומים לרגל מות אמו הרבנית מגור.
הרב אלתר היה לאורך השנים הנושא הבולט של דגל לימוד ה"עיון" בחסידות גור.
הוא שם דגש על כך ורואה חשיבות רבה בלימוד בדרך זו, כפי שהיה נהוג אף בחסידות גור עצמה עד שנת תשס"א, אז בוטל הלימוד העיוני בישיבות גור בהוראת האדמו"ר.
כסיוע לעמדתו מוזכר לעיתים מכתבו של האדמו"ר ה"לב שמחה" – אביו של האדמו"ר הנוכחי שהוא בר הפלוגתא של הרב אלתר, באופן כללי ובנושא זה בפרט – שבו הוא מודה לרב יצחק פלקסר על שיעורי העיון שמסר בישיבת שפת אמת של החסידות, וקובע כי לדעתו כך צריך לנהוג.
הוא מרבה לומר בשיחותיו שלא ניתן להסתמך על "זכות אבות" בעבודת ה', כפי הנטייה שקיימת לעיתים אצל חלק מהחסידים, אלא תמיד חובה על האדם להילחם ולעמול בעצמו כדי להתעלות.
בתו רותי קפלר, סופרת ועיתונאית
בנו הרב אברהם מרדכי, ר"מ בישיבה גדולה "פני מנחם"
בנו, יהודה אריה לייב, חתנו של הרב יחזקאל מאירזון, מקים וראש "ישיבת שערי תורה"
חתנו, שמחה בונם שפירא, בנו של הרב בנציון שפירא, מראשי קהילת גור בלייקווד, ניו ג'רזי
הכרכים: בבא מציעא וקידושין (תשנ"ב); בבא קמא ושבועות (תשנ"א); בבא מציעא (תשנ"ו); כתובות (תשנ"ו); כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, שבועות (תש"ס, מהדורה שנייה תשע"ה)
הכרכים: קידושין - פרק האשה נקנית (תשנ"ג); בבא קמא - פרק ארבעה אבות (תשנ"ו); סוגיות (תשע"ח)
עברא דדשא: דרשות (עד שנת תש"פ), דרשות על המועדים-ארבע כרכים, דרשות על התורה ומועדים של השנים תש"פ תשפ"א - שני כרכים
לצדדין קתני: הערות והארות מגיליונות ספריו, ירושלים תשע"ה
אגרות תורה: ארבעה כרכים, תשס"ד - תשע"ז
נמלכין בסנהדרין: חידושים, שיעורים וביאורי סוגיות על מסכת סנהדרין, שנאמרו על ידו בבית המדרש הטלפוני "היא שיחתי" ויצאו לאור על ידי ארגון "ליבנו בתורתו", תשפ"ה
שאול דב אֵש (אֶשוֶוגֶה) (Shaul Esh (Eschwege); 9 במאי 1921, א' באייר תרפ"א – 2 באפריל 1968, תשכ"ח) היה חוקר השואה, עורך הפרסומים הראשון של "יד ושם", מרצה בכיר במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני סגל המכון, והראשון שעסק בהוראת השואה באוניברסיטה העברית.
אש נולד בשנת 1921 בשם שאול אֶשוֶוגֶה בהמבורן שבגרמניה, בן הרב יצחק דב אשווגה, ממשפחת רבנים נודעת המתייחסת לרב יצחק דב במברגר.
בנעוריו הצטרף להכשרה של צעירים דתיים ובשנת 1938, זמן לא רב לפני מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל בעליית הנוער.
למד במקווה ישראל, בישיבה ובבית המדרש למורים מזרחי בירושלים.
לאחר תקופה ששימש מורה ומדריך בכפר הנוער הדתי, החל בשנת 1945 ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על הרובע היהודי בירושלים, נפל בשבי הלגיון הערבי בירדן, ושוחרר כעבור כמה חודשים.
בשנת 1949 סיים את לימודיו לתואר מוסמך באוניברסיטה.
בשנות ה-50 למד באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1957 קיבל ממנה תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה: "הקדוש (ברוך הוא): לתולדותיו של שם אל עברי בתר-מקראי" (העבודה ראתה אור באותה שנה כספר בהוצאת בריל).
עם שובו לישראל התמנה כעורך הפרסומים הראשי הראשון של "יד ושם", שהוקם שנים ספורות קודם לכן, ושימש בתפקיד זה מ-1956 עד 1960. ערך את ארבעת הקבצים הראשונים של המוסד.
ב-1959 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, היה מראשוני המכון ליהדות זמננו והגיע לדרגת מרצה בכיר.
עם הצטרפותו של אש, שנחשף למחקר השואה במסגרת עבודתו ביד ושם, נמצא מי שיוכל ללמד את נושא השואה באוניברסיטה העברית, וכבר עם כניסתו לתפקידו כמרצה העביר את הקורס הראשון בנושא באוניברסיטה.
את מחקריו בנושא השואה כתב מתוך השקפה יהודית לאומית.
כן הדגיש את הקשיים המתודולוגיים המיוחדים הקשורים בחקר מדעי של השואה, הן מבחינת הכלים העומדים לרשות החוקר והן מבחינת המעורבות הרגשית הכרוכה במחקר זה.
כפילולוג בהכשרתו, התחקה אחר לשונם המיוחדת של הנאצים במחקרו "מלים ומישמען: כ"ה דוגמאות מלשון הנאצים" (1963).
בראשית שנת 1968 צורף אש למועצת מכון ליאו בק.
בתחילת חודש אפריל אותה שנה נהרג בתאונת דרכים בכביש 2, ליד זכרון יעקב.
נקבר בבית העלמין בהר הזיתים, סמוך לקבר אביו.
לאחר מותו ראה אור קובץ מאמריו "עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו" (ירושלים תשל"ג).
עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו; ערך יוסף ולק; הביא לדפוס מאיר חובב, ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, יד ושם, מכון ליאו בק, תשל"ג.
קובץ לזכרו של אליעזר שמיר, שדה-אליהו: דפוס טורים, תשי"ח 1957.
שאול ליברמן, שרגא אברמסון, יחזקאל קוטשר, שאול אש (עורכים), ספר חנוך ילון: קובץ מאמרים, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ג 1963.
עם ישראל בדורנו: קובץ הרצאות שהושמעו במדור יהדות זמננו בקונגרס העולמי השלישי למדעי היהדות, ירושלים תשכ"א, ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ד.
משפחת במברגר: צאצאי הרב יצחק דוב הלוי במברגר זצ"ל "הרב מוירצבורג" (תרק"ח-תרל"ט); ערך והקדים מבוא שאול אש; הטבלאות הגיניאלוגיות ורשימות האנשים הוכנו בידי יראת אדלר ורוזה אשווגה, ירושלים: ספרי ואהרמן, תשכ"ד 1964.
אטלס לתולדות עם ישראל: לבתי-ספר תיכונים; ערכו: חיים ביינארט ושאול אש; העורך הראשי: מיכאל זיו, ירושלים: סטימצקי; הכנה ושרטוט כרטא, ירושלים (הקד' תשכ"ה).
שאול אש ושמואל יהודה גולד (עורכים), יהודי בריטניה: חייהם ובעיותיהם בדורנו, ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ו.
(הרצאות ודיונים בכנס באוניברסיטת לונדון על חיי היהודים באנגליה בדורנו.) (ראה אור קודם לכן באנגלית
יהודי אירופה המערבית: חייהם ובעיותיהם בדורנו; (המהדורה העברית נערכה בידי שאול אש), ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ז.
(הרצאות ודיונים בכנס בבריסל על חיי יהודי אירופה בדורנו.)
יצחק שברזנץ, מחתרת חלוצים בגרמניה הנאצית; עריכה מדעית, מבוא והערות: שאול אש, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; בית לוחמי הגיטאות על שם יצחק קצנלסון, תשכ"ט.
דאָס יִינגל משה: דאָס טאָגבוך פֿון משה פֿלינקער; איבערזעצט פֿון העברעאיש: יחיאל האָפֿער; אריַינפֿיר-ווערטער פֿון דב סדן און שאול אש, ירושלים: יד ושם, תשכ"ה.
יצחק יוליוס גוטמן, דת ומדע: קובץ מאמרים והרצאות; תרגם מגרמנית שאול אש; בעריכת ש"ה ברגמן ונ' רוטנשרייך, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ו.
מארטין בובר, ברטולד פייבל וחיים ויצמן, בית ספר גבוה יהודי; תרגם מגרמנית שאול אש; פתח דבר מאת ש"ה ברגמן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ח.
(עברית וגרמנית עמוד מול עמוד)
שאול גאררו , הידועה יותר בשם הבמה שלה רחל דיאז , היא זמרת מקסיקנית-אמריקאית, דוגמנית ומתאבקת מקצועית עבר של הארגון WWE.
כמו כן, היא התחרתה ב-FCW, ליגת הפיתוח של הWWE.
שאול היא חלק ממשפחת גאררו האגדית, כאשר היא הבת של אדי גאררו ושל ויקי גאררו.
ב-17 במאי 2012 ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-NXT.
ב-26 באוקטובר 2010, ארגון ה-WWE החתימו את גאררו לחוזה פיתוח בליגת הפיתוח שלהם - FCW.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בדצמבר 2010, כאשר היא הייתה לצד הזירה בקרב על אליפות הדיוות של FCW בין AJ לי ונעמי נייט.
היא ערכה את הקרב הראשון שלה מאוחר יותר, ב-11 בפברואר 2011 תחת השם "רחל דיאז", כאשר היא הצטוותה עם נעמי נייט לקרב זוגות נגד AJ לי ואוקסנה.
ב-17 בנובמבר בתוכנית של FCW, דיאז ניצחה את אוקסנה עם תרגיל הסיום "Gory Bomb", שנחשב תרגיל מפורסם מאוד במשפחת גאררו, והפכה להיות "מלכת FCW".
ב-15 בדצמבר בתוכנית של FCW, ניצחה דיאז את אודרי מארי כדי להפוך לאלופת הדיוות של FCW בפעם הראשונה בקריירה, כעת היא החזיקה בתואר "מלכת FCW" ובאליפות הדיוות של FCW בו זמנית.
בהמשך, דיאז המשיכה עם הפיוד שלה נגד אודרי מארי ופיתחה יריבויות קטנות נוספות כנגד סופיה קורטז, קייטלין ועוד.
ב-21 ביוני 2012, דיאז הפכה להיות מחזיקת התואר הכי ארוכה בהיסטוריה של FCW, כאשר היא עברה את הרצף של נעמי נייט, שעמד על 189 ימים.
ב-18 ביולי 2012, גאררו ערכה את הופעת הבכורה בפרק של NXT, כאשר היא משחקת את הדמות של ה"אולטרה דיווה" ו"מדיחת הגועל" של הדיוות האחרות.
בתחילת אוגוסט, דיאז ניצחה את אודרי מארי, וציירה על מצחה את האות L, סימן ללוזרית.
ב-22 באוגוסט, היא הופיעה לאחר הקרב בין טמינה סנוקה וסופיה קורטז, כאשר דיאז תוקפת את סנוקה לאחר חגיגות ניצחונה ומציירת גם על מצחה את האות L.
בחודש ספטמבר 2013, גאררו חזרה להתאמן במתחם הפיתוח של ה-WWE.
בסביבות הזמן הזה דווח שגאררו לא פוטרה רשמית, אלא נתנו לה זמן להיעדר כדי להיות נוכחת בבית הספר.
ב-30 באפריל 2014 פורסם שה-WWE שחררו את גאררו מהחוזה שלה.
באוגוסט 2014 נודע שגאררו עזבה את הארגון עקב הפרעות אכילה.
ב-17 בפברואר 2018 גאררו חזרה לענף ההיאבקות כאחת מצוות השידור של הארגון Reality of Wrestling, שהבעלים שלו הם בוקר טי ושארמל.
גאררו היא הבת הבכורה של אדי גאררו ושל ויקי גאררו.
ב-3 בינואר 2016, היא התחתנה עם המתאבק איידן אינגליש.
אליפות הדיוות של FCW (פעם אחת)
"מלכת FCW" (פעם אחת, אחרונה)
הרב שאול בראך (כ"ט בשבט ה'תרכ"ה – כ"ו בשבט ה'ת"ש; 25 בפברואר 1865 – 5 בפברואר 1940) היה פוסק הונגרי-צ'כוסלובקי, אב בית דין מאגנדורף, קרולי וקאשוי.
נולד בשנת ה'תרכ"ה, לאמו ליבא (בת הרב יעקב מאיר צבי פרידלנדר מחבר הספר "דרך ימה") ולאביו הרב אלעזר בראך.
במקור שם המשפחה היה פרערא, על שם העיר פרערא שבצ'כיה, בה גרה המשפחה דורות רבים, אולם סבו של הרב שאול יחד עם ששת אחיו שינו את שמם מפרערא לבראך.
נשא לאישה את רבקה בת הרב נפתלי.
לאחר הבר מצווה יצא לישיבת חוסט והספיק ללמוד תשעה חודשים אצל מהר"ם שיק לפני שנפטר.
לאחר מכן המשיך את לימודיו אצל החתן סופר בישיבת מטרסדורף.
היה נוסע לאדמו"רים מסיגט ועמד בקשר גם עם חסידות באבוב.
במשך שמונה עשרה שנה כיהן כרבה של העיר מאגנדורף, כיום בדרום מערב סלובקיה.
במשך ארבע עשרה שנים כיהן כרבה של העיר קרולי.
כשבע עשרה שנה לפני פטירתו, בסביבות שנת 1923 התמנה לכהן כרבה של העיר קאשוי.
בכל עיר בה כיהן כרב היה מוסר ומפיץ לציבור את משנתו החריפה נגד הציונים וכנגד אגודת ישראל.
עמד בראש ישיבה גדולה, פרסם במשך חייו כעשרה ספרי רוח תרבות והלכה בנושאי דת.
על שמו נוסד בית הספר "שאול בחיר ה'".
תלמידו ישראל ארליך הוציא לאור ספר ביוגרפיה על הרב בראך.
העובדות בספר נלקטו גם מתלמידי בית הספר ומאנשי רוח שהלכו לאורו.
ביום שני כ"ו בשבט ה'ת"ש 5 בפברואר 1940 נפטר הרב שאול בראך.
בהיות הבוקר, דרושים על חג השבועות
גבעת שאול, על חודש אלול
חלק לעולם הבא, על מסכת אבות
טוב דברך, על הגדה של פסח
אבות על בנים, על מסכת אבות
שאול שאל, בירורים בהלכות ביורה דעה
שאול (סם) ברונפלד (נולד ב-1942) הוא כלכלן, מרצה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, חבר בוועדה המייעצת לענייני בנקאות בבנק ישראל ושימש כיושב ראש הדירקטוריון של הבורסה לניירות ערך בתל אביב עד יולי 2013.
ברונפלד למד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים לתואר ראשון בשנת 1963 ולתואר שני בשנת 1967. למד גם לימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב וסיים אותם ב-2005. הוא מלמד בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב את הקורס "שוק ההון בישראל".
ברונפלד כיהן בשלל תפקידים בבנק ישראל בשנים 1964–1984, היה כלכלן ראשי במחלקת המחקר, מנהל הפעולות בשוק הפתוח, מנהל מינהל מלוות המדינה, ומנהל מחלקת מטבע חוץ.
בשנים 1986 - 1991 היה מנהל חטיבת ההשקעות בבנק כללי לישראל.
בשנת 1991 התמנה למשנה למנכ"ל הבורסה לניירות ערך בתל אביב, וניהל את המחלקה הכלכלית שלה.
עד 2006 כיהן כמנכ"ל הבורסה, ואחר כך התמנה ליושב ראש הדירקטוריון שלה, וכיהן בתפקיד עד שהתפטר ביולי 2013. במהלך כהונתו עברה הבורסה למסחר אלקטרוני ללא ברוקרים וזירת מסחר.
ברונפלד הגיש את התפטרותו מתפקיד יו"ר הבורסה, על רקע מחלוקות קשות ויחסים עכורים עם יושב ראש רשות ניירות ערך שמואל האוזר.
אחר כך שימש ברונפלד כעמית מחקר במרכז דדו לחשיבה צבאית בין תחומית, ואת מאמריו פרסם בכתב העת של המרכז 'בין הקטבים'.
סירבו לרדת מן הסוס, הארץ ספרים, 17 במאי 1995 (ביקורת על ספרו של דוד איילון, אבק שרפה ונשק חם בסולטנות הממלוכית)
הם לא היו מרובעים, מערכות 356–357, מרץ 1998 (ביקורת על ספרו של Michael D.
מסקנה טריוויאלית או אג'נדה סמויה?, מערכות 366–367, אוקטובר 1999 (תגובה למאמרו של ד"ר צבי לניר, "הכשל החשיבתי של הצבאות בעימותים נמוכי עצימות")
עקרונות המלחמה בעידן המידע, מערכות 377, יוני 2001 (ביקורת על ספרו של Robert R.
מילואים: בעיית שיח של כלכלנים ושל אנשי צבא, מערכות 390, יולי 2003
מעטים מול רבים – השפעות מלחמת יום הכיפורים על צבא ארצות הברית, מערכות 403–404, דצמבר 2005
מה למחדל יום כיפור ולתקציב הביטחון?, הארץ, 12 ביוני 2006
רפורמה בעקבות כישלונות צבאיים, מערכות 412, מאי 2007
בגדי המלך החדשים הגרסה האמריקנית, מערכות 418, אפריל 2008
מדינאות חכמה: לוי אשכול והרכש הביטחוני בשנות ה-60, מערכות 437, יוני 2011
מצב גבולי, מערכות 456, אוגוסט 2014 (ביקורת על כתב העת "בין הקטבים", גיליון 1 בנושא "סְפַר")
לא בדיונים ולא בשיח – מהפכה נקנית בוויכוחים נוקבים, בין הקטבים 17, יולי 2018, עמ' 193–209
שאול אמסטרדמסקי (נולד ב-8 באוגוסט 1980 בירושלים) הוא עיתונאי ישראלי זוכה פרס סוקולוב.
ראש הדסק הכלכלי ופרשן כלכלי בכיר בחטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי.
הוריו עלו מברית המועצות בשנת 1973. למד בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
את שירותו הצבאי עשה כקצין במינהל האזרחי.
ב-2007 סיים לימודי תואר ראשון בתוכנית פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (פכ"מ) באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה ואחריהם, עבד בתפקיד זוטר באגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר.
בנובמבר 2007 הצטרף לצוות העיתונאים שהקים את עיתון "כלכליסט".
בתחילה שימש כתב הכנסת של העיתון, במסגרתו סיקר את תקציב המדינה ואת חוק ההסדרים לשנת 2009. בסוף שנת 2009 מונה לראש מערכת החדשות של העיתון, תפקיד אותו מילא במשך כשלוש שנים.
במהלך תקופה זו פרסם בין היתר ריאיון עם ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט.
בספטמבר 2012 בחר לעזוב את התפקיד, ושימש לאחר מכן כתב בכיר של העיתון.
אמסטרדמסקי הִרְבָּה לעסוק בחשיפת דו"חות של ועדות ציבוריות, בעידוד השקיפות ובהנגשת מידע כלכלי לציבור הרחב.
תחומי העיסוק המרכזיים של עבודתו העיתונאית הם פנסיה, בריאות וחינוך, תקציב, חרדים ותעסוקה.
בשנת 2013 היה חלק בצוות שחשף את תמלילי ועדת טרכטנברג, וכן הוביל, יחד עם הסדנא לידע ציבורי, פרויקט להנגשת תקציב לציבור הרחב.
כמו כן, פרסם סדרת כתבות מקיפה ומעמיקה בת עשרה פרקים בשם "אמסטרדמסקי בערבות הפנסיה", אשר סקרה בביקורתיות את תחום הפנסיה בישראל ואת הגורמים המשפיעים עליו.
בשנת 2016 פרסם סדרת כתבות בשם "יומן סוכר", בה עסק בצריכת הסוכר המופרזת בקרב האוכלוסייה הישראלית ובסיבות לכך.
אמסטרדמסקי מנהל בלוג פופולרי בשם "תחשוב טעים, יהיה טעים", העוסק בהיבטים כלכליים של הנעשה בישראל וב"מאחורי הקלעים" של העשייה העיתונאית וכן בחייו האישיים.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי מונה אמסטרדמסקי לנהל את הדסק הכלכלי.
הדסק כונה "כאן כלכלי" ופעל במספר אפיקים: כתבות טקסט, הסכת שבועי בשם "חיות כיס", סרטוני וידאו בפייסבוק וביוטיוב וכן סדרות תחקירים.
במקביל, אמסטרדמסקי השתתף כאורח בתוכניות רדיו וטלוויזיה שונות שהפיק התאגיד.
ב-2018 אמסטרדמסקי יצא לחופשה ללא תשלום, לצורך לימודים באוניברסיטת הרווארד במסלול ניימן לעיתונאים.
במרץ 2020 שב לישראל, מוקדם מהצפוי, עקב מגפת הקורונה.
חודשיים אחר-כך, החל להגיש ב"כאן 11" את "משחקי הכיס", תוכנית טלוויזיה יומית בענייני כלכלה.
מינואר 2021 עד נובמבר 2022, הוגשה התוכנית גם בגרסת הרדיו" ב"כאן ב'" בימי חמישי, יחד עם ליאל קייזר.
באפריל 2022 פרש מהגשת התוכנית בכאן 11 אך המשיך לשמש ראש הדסק הכלכלי בתאגיד.
בדצמבר 2022 הודיע כי יחדול מלשמש ראש הדסק הכלכלי, ויחל לעסוק בעיקר ביצירת תכנים לכאן דיגיטל.
אמסטרדמסקי גם מגיש את התוכנית "הטור של שאול" שמשודרת בחטיבת החדשות בכאן 11.
בינואר 2023 עלתה לשידור "המנגנון" בכאן 11, סדרת ראיונות עומק בהנחייתו של אמסטרדמסקי.
באוגוסט 2022 יצא לאור ספרו, "כסף טוב", בהוצאת כתר.
במרץ 2025 עלתה בכאן הסדרה "מתחת לבלטות" בהנחייתו העוסקת במשבר הדיור בישראל.
אחיו הוא ליאור אמסטרדמסקי, קומיקאי ותסריטאי.
אביו חזר בתשובה ומנהל אורח חיים דתי.
חתן פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה לשנת 2013. על פי ועדת הפרס, הוא הוענק לאמסטרדמסקי על כך שהעלה לסדר היום את שאלת הפנסיה בישראל באמצעות תחקיריו המעמיקים והמקיפים.
2023 אות "ספר הזהב" על ספרו "כסף טוב", לאחר שנמכר בלמעלה מ-20 אלף עותקים
שאול בּלֶכָרוביץ' היה מוזיקאי, מלחין, מעבד ומנצח מקהלות יהודי ליטאי.
הוא לימד זמרה בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
ממקימי העיר אשדוד, זוכה באות 'יקיר ישראל יפה' ונבחר כיקיר העיר אשדוד.
בן שמחון שנשלח על ידי דוד בן-גוריון להקים את אשדוד, היה מזכיר מועצת הפועלים הראשון של אשדוד, בהמשך, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות במשך כ-30 שנה ברציפות, כיהן כיו"ר ברית יוצאי מרוקו, ויו"ר הארגון העולמי של יוצאי צפון אפריקה.
בן שמחון נולד בפאס שבמרוקו בשנת 1929, בשם שרל בן סימון, בן לסוליקה ולחיים.
הוא היה חניך בתנועת הנוער 'בן יהודה' ותלמיד בבית הספר אליאנס.
כשהיה בן 19 הצליח לעלות, בצורה בלתי לגאלית באוגוסט 1948. התגייס לצה"ל ושרת בגדוד השמיני של חטיבת הנגב.
הוא התגורר אצל קרובי משפחה בירושלים, שם הצטרף למשמרת הצעירה של מפא"י.
בן שמחון עבד כשומר, כפועל בנין, כמדריך חברתי ולימד עברית במושבי העולים יכיני ונס הרים במסגרת השירות החלוצי לישראל, וכפקיד במשרד המסחר והתעשייה.
הוא עסק בפעילות מפלגתית וציבורית כחבר בוועד העובדים, חבר מזכירות המשמרת הצעירה, ומזכיר התאחדות עולי צפון אפריקה בירושלים.
בשנים 1955–1956 למד במחזור הראשון של המכון למחקר כלכלי-חברתי בבית ברל.
את אשתו, ז'קלין, פגש ב-1956 כשהגיע לאשדוד כשליח של בן-גוריון.
היא הייתה אז בת 15, עולה חדשה שחיה עם הוריה בצריף דל, והוא עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה הישראלית.
את לימודיה השלימה ז'קלין בצרפת, וכשחזרה לישראל נישאו.
בן שמחון יצר קשרי חברות קרובים עם פוליטיקאים מרכזיים כמו בן-גוריון, פרס, רבין ודיין.
בן שמחון האמין ביצירת שינוי מבפנים, מתוך השתלבות בתוך הממסד.
הוא רצה מעמד של זה שיכול לתת ולעזור לאחרים ולא להיעזר.
הוא דגל בהשתלבות בחברה הישראלית.
יגאל בן נון מספר שנהג לומר "לא באנו לא לארץ להיות מרוקאים אלא בראש ובראשונה ישראלים".
בנובמבר 1956 נשלח בן שמחון לאשדוד, מיד אחרי הקמתה, בתפקיד מזכיר מועצת הפועלים, מטעם המחלקה לקליטה ופיתוח בהסתדרות.
הוא נאלץ לעזוב את התפקיד פעמיים, ב-1961 וב-1965, כאשר הצטרף לרפ"י.
בשנים 1962–1963 שהה בן שמחון בשליחות ההסתדרות בסנגל, וסייע שם לאיגודים המקצועיים.
בסנגל נולדה בתו, גלית, וכמה ימים לאחר מכן, נפצע קשה בתאונת דרכים.
כל גופו היה נתון בגבס חוץ מיד שמאל.
הוא שב מוקדם ארצה עם משפחתו ולא השלים את שליחותו באפריקה, אך השתקם ועד מהרה חזר לחיים הפוליטיים.
ב-1966 נבחר בן שמחון כנציג רפ"י לוועדה המרכזת של ההסתדרות, וכיהן בה עד 1994. כחבר הוועדה המרכזת היה אחראי לתחומי הבטיחות והגיהות, ההכשרה המקצועית, ומטה "כחול לבן".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 היה בן שמחון מועמד מטעם המערך לראשות עיריית אשדוד.
בבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977, היה מועמד במקום ה-41 ברשימת המערך.
בן שמחון הוביל לחלוקת מלגות לימודים לסטודנטיות וסטודנטים מהפריפריה, יזם קונגרסים בינלאומיים של ארגון יהודי צפון אפריקה והיה מעמודי התווך של קשרי המסחר בין מרוקו לישראל כשהקים את משרד המסחר בין ישראל ומרוקו.
בן שמחון הוביל את חידוש חגיגות מימונה החל בשנת 1965. החזון שלו היה להפוך את חגיגות המימונה לחג לאומי שיאפשר גאווה ומתן הכרה בתרבות המרוקאית וישים אותה בקדמת הבמה.
הוא שאף לכך שהמימונה תהפוך לחג המשותף לכל הישראלים.
משנה לשנה גדל האירוע שארגן וב-1971 השתתפו באירוע שהתקיים בגן סאקר יותר ממאה אלף אנשים.בן שמחון נמנה עם מקימי ברית יוצאי מרוקו, והיה יושב הראש הראשון שלה.
הוא יזם את הקונגרס העולמי של יוצאי מרוקו, שהתכנס לראשונה ב-1972, ואת הקמת הארגון העולמי של יוצאי צפון אפריקה.
בן שמחון היה יקיר העיר אשדוד לשנת תשנ"ז.
ב-2012 הוענק לו אות יקיר ישראל יפה.
הקרן למחקר יהדות צפון אפריקה, המשותפת לאוניברסיטת בן-גוריון ולארגון העולמי של יהודי צפון אפריקה, מעניקה החל משנת 2017 פרס שנתי על שמו.
בית האבות אשדוד ייקרא על שמו "בית שאול".
בן שמחון היה נשוי לז'קלין בן שמחון ואב לארבעה, בהם בתו הבכורה גלית בן שמחון, רן בן שמחון ואייל בן שמחון.
שאול גרוס (נולד ב-5 בספטמבר 1973) הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי, איש חינוך ומטפל.
שאול ("שאולי") גרוס נולד בירושלים, למשפחה דתית והתחנך בזרם הדתי-לאומי.
בגיל 15 נטש את הדרכים המקובלות והחל במסע ארוך לחיפוש עצמי שכלל תחנות בישראל, בהודו ובאירופה.
את להקתו הראשונה - זיזיטריפו, הקים במהלך שירותו הצבאי.
הלהקה הייתה חלק מזרם הגל החדש הירושלמי של ראשית שנות התשעים.
לאחר שירותו הצבאי נסע למסעות בהודו, לתקופה שעיצבה את תפיסתו ונטייתו הרוחנית והמוזיקלית.
עם שובו למד מוזיקה ברימון - בית ספר למוזיקה, ובהמשך למד חינוך בירושלים.
לימודי החינוך השפיעו עליו לעתיד ליצור מוזיקה לילדים.
במקביל ללימודיו החל את דרכו כמוזיקאי פעיל.
בשנת 2000 הקים בירושלים את להקת הרגאיי קנגורו (נקראה גם "כן-גורו" ו"קנגורו").
הלהקה ביצעה משיריו של גרוס, והייתה מחלוצי הרגאיי בישראל, עם טקסטים ששילבו מחאה חברתית ופוליטית עם קריאה להתעוררות רוחנית.
הלהקה, שהופיעה ברחבי ישראל בשנים 2000–2007, הוציאה את אלבום הבכורה ב-2005, בהפקה מוזיקלית של אסי אילון.
בשנת 2007, לאחר שבמהלך היותו סטודנט לחינוך, נחשף לרפרטואר רחב של שירי ילדים, רובם לא מוכרים, בניהם שירים שנכתבו במיוחד לכיתה או לגן-ילדים מסוים על ידי מורים ומחנכים מהזרם האנתרופוסופי.
כך נולד ההרכב "מוזיקה אורגנית", שבמהלך השנים הפך להרכב והוציא שבעה אלבומים עד כה - אלבומים של שירי ילדים המשלבים שירים שליקט מגני ובתי-ספר ולדורף בארץ ובעולם, לצד קלאסיקות ישראליות.
האלבום הראשון בסדרה, "שיר מבוקר עד ליל", יצא בשנת 2007 והפך עם השנים לקלסיקה, וזכה למעמד אלבום זהב בשנת 2018. בשנת 2015 הפיק את המופע המוזיקלי "סיפורים מארץ קולילי", בבימויה של ירדן בר-כוכבא.
המופע משלב אגדות-עם ושירים מהרפרטואר של מוזיקה אורגנית, מחמשת האלבומים.
בשנת 2010 החל לעבוד על אלבום הסולו הראשון שלו - אודיסיאה עברית.
האלבום ראה אור בשנת 2016, ובו מתארח אהוד בנאי בדואט לתרגום של "Girl From the North Country" של בוב דילן.
לצד עיסוקו בהפקות מוזיקליות, עוסק בייעוץ ביוגרפי - שיטת טיפול המשלבת פסיכותרפיה עם ידע אנתרופוסופי.
שיר מבוקר עד ליל - מוזיקה אורגנית (2005)
שיר לסתיו - מוזיקה אורגנית (2008)
שיר לחורף - מוזיקה אורגנית (2010)
שני/אחרון/אוק' - יופי (מעבד ומפיק מוזיקלי, 2010)
שיר לאביב ולקיץ - מוזיקה אורגנית (2012)
שיר לעת ערב - מוזיקה אורגנית (2015)
אודיסיאה עברית (אלבום סולו ראשון, 2016)
סיפורים מארץ קולילי - מוזיקה אורגנית (2017)
שיר לוסיפור לכל עת (פורמט ספר) - מוזיקה אורגנית (2018)
שאול בוסתן (נולד ב-2 בינואר 1983) הוא מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, מלחין ומנצח ישראלי.
בוסתן נולד בבאר שבע והוא בוגר תואר ראשון ושני מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בקומפוזיציה, ניצוח ומנדולינה.
למד בכיתתו של אהרון חרל"פ ובין מוריו נמנים חיים פרמונט ומוטי שמידט.
בוסתן זכה בתחרות הקומפוזיציה ע"ש חנה אבני-ידור (תשס"ח), במלגת הצטיינות בחינוך מוזיקלי ע"ש דבורה גרוסמן (תשס"ו), ובמלגות קרן התרבות אמריקה ישראל במנדולינה ובקומפוזיציה החל משנת 2002.
בוסתן ניגן כסולן וכנגן אורח (במנדולינה) עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת הבמה הישראלית, ואנסמבל "קפריזמה".
הוא נמנה עם המייסדים של ה"מרכז למוזיקה ולמחול גוננים" – בית ספר למוזיקה בשכונת קטמונים בירושלים, שאותו ניהל בשמונה השנים הראשונות לקיומו (2003–2011).
יצירותיו נוגנו על ידי רוב התזמורות והאנסמבלים בישראל, בהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל "קפריזמה" ואנסמבל מיתר.
בחו"ל ביצעו אותן התזמורת הסימפונית היהודית של לוס אנג'לס (ארצות הברית) והאנסמבל הטירולי למוזיקה חדשה (אוסטריה) ובתיאטראות בגרמניהובהולנד.
יצירותיו הושמעו בתחנת הרדיו "קול המוסיקה" ונוגנו בפסטיבל "צלילים במדבר" משנת 2001. בוסתן מרבה לנצח על יצירותיו ובאפריל 2008 ניצח על "סיפורו של התו סול", אופרה לילדים פרי עטו.
בשנת 2011 עבר בוסתן להתגורר בברלין ומאז הוא מרבה לכתוב מוזיקה לתיאטרון.
הוא מנצח על מספר מקהלות בעיר ברלין וכן כתב מוזיקה לגיורא פיידמן.
שאול (סֶוֶורין) בֶּרֶזוֹבְסְקִי (בתעתיק אנגלי: Shaul Berezovsky; בפולנית: Saul (Seweryn) Berezowski; 5 ביוני 1908 – 2 באפריל 1975) היה מלחין, מנהל מוזיקלי ופסנתרן פולני-ישראלי.
שאול סוורין ברזובסקי נולד בשנת 1908 בגרודנה שבפולין הרוסית.
בשנים 1926–1929 למד בקונסרבטוריון בבירה ורשה ולאחר מכן התגורר בביאליסטוק, שם כיהן כמנהל המוזיקלי של תזמורת.
בין המלחמות הוא שימש בלהקות תיאטרון יידיש, כמנהל התזמורת או כפסנתרן מלווה.
במלחמת העולם השנייה שימש כמנהל המוזיקלי של התיאטרון של דז'יגאן ושומאכר בברית המועצות.
לאחר מעצרם של השניים הוא שימש כמעבד והפסנתרן המלווה של הזמרת והשחקנית אנה גוּזיק .
לאחר המלחמה שב לפולין והשתקע בלודז', שם ניהל מקהלה וחיבר מוזיקה עבור תיאטרון היידיש של אידה קמינסקה ולסרטים ביידיש.
בשנת 1957 או 1960 עלה לישראל והמשיך לפעול בה כמוזיקאי בתיאטרון יידיש.
כתב מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע (בין היתר ל"שני קונילמל") וניצח על תזמורות.
שאול ברזובסקי נפטר בתל אביב ב-1975, בגיל 67.
לאחר מותו ראה אור קובץ לחניו, "לידער בוך" (ספר שירים; 1976).
בין שיריו המפורסמים של ברזובסקי:
"אונטער די חורבֿות פֿון פּוילן" (תחת חורבות פולין), שירו של איציק מאנגר;
"איך בין מיד" (אני עייף), גם כן של מאנגר;
"אין געטאָ" (בגטו), למילים מאת מרדכי גבירטיג;
"דעם זיידנס ניגון" (מנגינתו של סבא);
"ביים טיַיך" (ליד הנהר), למילים מאת מאני לייב.
רבי שאול בן רבי העשיל מקראקא (?
- י"ז באייר ה'תס"ז, 19 במאי 1707) היה רב פולני ותלמיד חכם בולט ומגדולי יהדות אשכנז.
שימש כראש ישיבה ומרא דאתרא בבריסק (בלארוס) ובקראקא.
בסוף ימיו נבחר לרבה של הקהילה האשכנזית באמסטרדם אך נפטר בגלוגוב בדרכו לשם.
נולד בלובלין לרבי השיל מקראקא ולאשתו (השנייה) דינה נכדת רבי שאול ואהל.
למד תורה אצל אביו שהיה באותה עת רבה של לובלין ולאחר מכן רבה של קרקוב.
לאחר פטירת אביו בכ' בתשרי ה'תכ"ד (21 באוקטובר 1663) נסע לבריסק לבית משפחת אמו ובשנת ה'ת"ם נתמנה שם לראש ישיבה.
בשנת תמ"ה נתמנה לאב בית דין בקדאיני.
חזר לבריסק שם נתמנה לאב בית דין לאחר פטירת הרב מרדכי גינצבורג רבה הקודם (לא ידוע באיזה שנה בדיוק אך כבר בשנת תנ"א כבר היה אב"ד שם).
בערך בשנת תנ"ז התקבל לאב"ד ערי הגליל של קרקוב בתור "רב המדינה" ובמקביל כיהן גם כאב"ד אפטא.
בתקופה זו כיהן ברבנות קרקוב העיר הרב אריה לייב נכד הב"ח (בן חורג של הט"ז) רק בשנת ה'תס"א (אז עזב רבי אריה לייב את קרקוב ועבר לבריסק) החל לכהן כאב"ד קרקוב על כיסא אביו 37 שנה אחרי מותו.
אחרי כשלוש שנים פרש מרבנותו ועבר לגור בעיר ברעסלא כאדם פרטי.
בשנת תס"ז נקרא למלא את מקום רבי לייב חריף כרבה של הקהילה האשכנזית של אמסטרדם.
אך בדרכו לשם חלה ונפטר - ביום י"ז אייר ה'תס"ז - ונקבר בעיר גלוגא.
עם בוא שמועת פטירתו לקהילתו הקודמת בעיר קרקא, הספידוהו מספד רב.
היה מראשי הלוחמים כנגד המאמינים בשבתי צבי ביחד עם מחותנו החכם צבי.
בתקופת רבנותו בבריסק כיהן גם כראש ועד חמישה ראשי קהילות ליטא (ועד שהיה מורכב מחמשת הרבנים של: בריסק, הורדנא, פינסק וילנא וסלוצק, החלטות שהתקבלו באספות הוועד היו מחייבות את כל שאר הקהילות בליטא) בתקופת רבנותו בקרקוב היה מראשי ועד ארבע ארצות.
הסכים על הרבה מספרי האחרונים שהודפסו בתקופתו.
אך לא הדפיס את תורתו.
תשובות ממנו מפוזרות בספרי השו"ת של התקופה.
בסוף שו"ת הרמ"א (שהוציא לאור בנו רבי אריה לייב באמסטרדם) נדפסה תשובה שלו.
כמ"כ בשו"ת יד אליהו סימן י"ח ובשו"ת שבות יעקב סימן ק"ז.
נישא לאסתר בתו של אריה לייב "הארוך" מקראקא והיה לגיסם של שני חתניו הנוספים של רבי אריה לייב, ורבי שמואל מפיורדא, מחבר הספר בית שמואל ורבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים (בנו של רבי יונה תאומים-פרנקל מחבר הספר קקיון דיונה).
בנו - רבי יהושע העשיל.
היה אב"ד וילנה גיסו (נשא את אחותו) של הרב דוד פרנקל מחבר הפירוש קרבן העדה על תלמוד ירושלמי.
האריך ימים נפטר בכ"ו אלול תק"ט.
בנו - רבי אריה לייב מאמסטרדם.
נישא למרים בת החכם צבי (אחות רבי יעקב עמדין).
אביו של רבי שאול מאמסטרדם.
בת - אשת הרב יהושע בן רבי מאיר פאלק דרשן מפוזנא.
בת - אשת הרב משה בנו של רבי מנחם מנדל אוירבך.
שאול אפק (23 באוגוסט 1928, ז' באלול ה'תרפ"ח – 10 בנובמבר 2020, כ"ג בחשוון ה'תשפ"א) היה אלוף-משנה בצה"ל ולוחם פלמ"ח.
בין היתר שימש מפקד מחוז חיפה ונספח צה"ל בברזיל.
אפק נולד בשם שאול פינצ'וק ב-23 באוגוסט 1928 בעין חרוד ליצחק פינצ'וק, עולה מפולין ולרבקה, עולה מבלארוס.
רבים ממשפחת אביו נספו בשואה בעיירה קוברין.
אפק גדל בכפר יונה ובהמשך למד בבית הספר מקס פיין.
בחודש מאי 1945 התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ו' של הגדוד הראשון, כינויו המחתרתי היה שמואל רבינוביץ'.
מיד לאחר גיוסו עבר קורס קשר וחבלה.
אפק השתתף בליל המשטרות בפיצוץ משטרת שפרעם ובפיצוץ גשר אכזיב בליל הגשרים כחבלן.
ב נאסר וישב בכלא הבריטי בעתלית ולאחר מכן במחנה המעצר ברפיח למשך חודשיים.
בהמשך השתלב כרזרביסט בגדוד הרביעי ועבר קורס מפקדי כיתות.
בתחילת מלחמת העצמאות היה אפק למפקד אזור כפר יונה.
ב-28 במאי 1948, פיקד על קרב גאולים שמנע את ביתור הארץ על ידי כוח עיראקי.
הכיתה בפיקודו שהגיעה מכיוון כפר יונה ניצלה את מערכת התעלות ביישוב על מנת להגיע למגדל המים וממנו לירות לעבר הכוח העיראקי שכבש את גאולים.
בעקבות הירי נסוג הכוח העיראקי והוסר המצור מהיישוב.
בהפוגה הראשונה יצא למחזור הראשון של קורס קצינים לאחר הקמת צה"ל וסיים אותו בהצטיינות (תוך שסיכת הקצונה מוענקת לו ישירות על ידי דוד בן-גוריון), ושובץ כמפקד מחלקה בגדוד 35 בחטיבת אלכסנדרוני.
בסוף שנת 48' השתתף בקרבות כיס פלוג'ה.
בסיום המלחמה השתתף במבצע ייצוב.
לאחר מלחמת העצמאות עבר לחטיבת גולני, בה מילא מספר תפקידים: אפק היה ממקימי סיירת גולני ושימש כסגן מפקד הסיירת, תחת פיקודו של אריאל שרון.
לאחר מכן היה למפקד פלוגה ושימש כסגנו של רחבעם זאבי בפיקוד על גדוד 13 וכעבור שנים שימש כמפקד גדוד 51.
סיים את מחזור ב' של בית הספר לפיקוד ומטה ומונה לקצין אגף המבצעים של אוגדה 36, תפקיד אותו מילא במהלך מבצע קדש.
בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבה 4 תחת פיקודו של יוסף הרפז, ושימש כממלא מקום מפקד החטיבה עד למינויו של אלעד פלד.
בתחילת שנות ה-60 שימש כסגן מפקד בית הספר לקצינים וכמפקד מצעדי צה"ל ביום העצמאות.
לאחר מכן עבר לשרת בפיקוד המרכז בו מילא מספר תפקידים: קצין הדרכה, קצין שלישות וקצין מבצעים של הפיקוד, תפקיד אותו מילא במלחמת ששת הימים.
היה בין פורצי שער האשפות בעת שחרור ירושלים.
בשנת 1968 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מחוז חיפה.
תפקידו האחרון היה נספח צה"ל בברזיל.
בשנת 1975 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מנהל עסקים ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, עבד בחברות "כימיקלים לישראל" ו"דגם מערכות", בטכניון ובקק"ל ובין היתר מילא תפקידי שליחות וגיוס כספים בדרום אמריקה ובקנדה.
בשנת 1955 נישא לצביה לבית ברין, מורה ומחנכת ילידת עפולה.
לזוג בת אחת, מיכל, רעייתו של נשיא המדינה האחד-עשר של מדינת ישראל יצחק הרצוג.
אפק היה הבכור מבין שלושה אחים.
אחיו הוא איש הספורט אורי אפק, מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל לשעבר.
אחיינו הוא המשנה ליועצת המשפטית לממשלה הממונה על מערך הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים, שרון אפק.
אפק התאלמן מאשתו צביה ב-2020 ומספר שבועות לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 2020, נפטר גם הוא, בגיל 92.
שאול בורובוי היה כלכלן סובייטי והיסטוריון יהדות רוסיה ואוקראינה.
חקר את חלקם של יהודים בין קוזאקי זפורוז'יה.
נולד במשפחת עורך דין אלכסנדר בורובוי ואשתו יליזבטה (לאה) ביליג.
אחיהם הצעיר של דוד בר-רב-האי, פוליטיקאי ארץ-ישראלי ולב בורובוי, בלשן ומתורגמן.
לאחר חינוך ביתי סיים את בית הספר המסחרי למתמטיקה שימושית של גוחמן.
בהמשך מ-1920 למד בפקולטה למשפטים במכון אודסה לכלכלה אותו סיים ב-1924. בו זמנית למד גם במכון לארכאולוגיה.
היה בין מארגני ארכיון המחוזי של אודסה בשנות ה-20 וה-30.
ב-1930 לאחר לימודיו במסגרת הספרייה המדעית המרכזית כתב תזה בשם "ספריה מדעית בזמנים מודרניים", וקיבל עליה תואר מועמד למדעיי חינוך (המקביל לתואר דוקטור לחינוך במדינת ישראל).
כתב התזה פורסם באותה השנה כספר.
בהמשך רכש גם תואר המועמד למדעי ההיסטוריה ומדעי הכלכלה.
התחיל לעבוד בשנות ה-20 בספרייה האקדמית העברית.
בהמשך עבד בספרייה המדעית המרכזית ועסק בהוראה במספר מוסדות.
בשנות ה-30 בעקבות גילוייו בארכיון אפוליון סקאלקובסקי של הסיץ' הזפורוז'י מסמכים בשפת יידיש, עסק בעיקר בהיסטוריה של עם ישראל.
מאוחר יותר שני החלקים הראשונים פורסמו במגזינים "אסופה היסטורית" ו"רשימות היסטוריית" והחלק השלישי לא פורסם.
בין השנים 1934 ל-1941 היה לפרופסור של מכון אודסה לכלכלה, ולימד בו מאז היכנסו עד 1977 (עם הפסקות בזמן אווקואציה ובין השנים 1952–1954) קורס "היסטוריה של המשק הלאומי".
לאחר פינויו בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לאסיה התיכונה וחזר לאודסה עם שחרורה לעמוד בראש הפקולטה להיסטוריה ב.
ב-1978 עבר למוסקבה לעבוד במכון המשק הלאומי על שמו של פלחנוב ועבד שם עד מותו.
פרסם ב-1957 עבודה ראשונה על היסטוריית אודסה בברית המועצות.