tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דירוגמדינהשםמועדוניםשניםשעריםהופעותממוצע שערים למשחק1ליונל מסיברצלונה2004–202147452012כריסטיאנו רונאלדוריאל מדריד2009–20183112923תלמו סארהאתלטיק בילבאו1940–19552512784כרים בנזמהריאל מדריד2023–20092384395הוגו סאנצ'סאתלטיקו מדריד, ריאל מדריד וראיו ואיקאנו1981–19942343476ראול גונזלסריאל מדריד1994–20102285507,
,אלפרדו די סטפנוריאל מדריד, אספניול1966-19532274310.58ססאר רודריגס אלברסגרנדה, ברצלונה, קולטורל לאונסה ואלצ'ה1939–19552233539קיניספורטינג חיחון וברצלונה1970–198721944810פהיניוסלטה ויגו, ריאל מדריד ודפורטיבו לה קורוניה1943–1956210278
דירוגמדינהשםמועדוניםשניםהופעותשערים1אנדוני זוביזרטהאתלטיק בילבאו, ברצלונה וולנסיה1981–199862202חואקין סאנצ'סריאל בטיס, ולנסיה ומאלגה2001–2013 2015–2023622763ראול גונזלסריאל מדריד1994–20105502284אוסביו סקריסטןריאל ואיאדוליד, אתלטיקו מדריד, ברצלונה וסלטה ויגו1983–2002543365פרנסיסקו בויוסביליה וריאל מדריד1980–199754206מנולו סאנצ'יסריאל מדריד1983–2001523327ליונל מסיברצלונה2004–20215204748ראול גרסיהאוססונה, אתלטיקו מדריד, אתלטיק בילבאו2004–20245141029איקר קסיאסריאל מדריד1999–2015510010סרחיו ראמוססביליה, ריאל מדריד2003–202150874
לה מונד הוא עיתון יומי צרפתי בבעלות קבוצת לה מונד, יוצא לאור מנובמבר 1944. תפוצתו בשנת 2020 – כ-393 אלף עותקים ביום.
העיתון נוסד על ידי אובר בובה-מרי לבקשתו של שארל דה גול, בעקבות נסיגת צבא גרמניה הנאצית מפריז במלחמת העולם השנייה, והחליף את העיתון לה טה (Le Temps, "הזמן") שיצא לאור בפריז מאפריל 1861 עד נובמבר 1942. המהדורה הראשונה יצאה לאור ב-19 בנובמבר 1944.
רוב כתבי העיתון הם גם בעלי מניות, ומשתתפים בבחירת המנהלים.
בעיתון מושם דגש על פרשנות ודעות לצד דיווחי חדשות, ונטייתו הפוליטית היא לשמאל-מרכז.
בין תחקיריו הבולטים – פרשיות שחיתות של נשיא צרפת ז'אק שיראק, ומעורבות הנשיא פרנסואה מיטראן בהטבעת ספינת הדגל של ארגון גרינפיס ב-10 ביולי 1985, במהלכה נהרג צלם הולנדי.
בשנת 2010 רכש גזבייה ניאל, מייסד חברת "פרי", נתח שליטה בעיתון.
לה מאן היא בירת מחוז סארת שבחבל פיי דה לה לואר במערב צרפת.
העיר ממוקמת על גדות הנהר סארת, כ-220 קילומטר דרומית מערבית לפריז וכ-200 קילומטר צפונית מזרחית לנאנט.
היא מהווה את גבולו המערבי של האגן הפריזאי ונכללת באגן הניקוז של נהר הסן ובחלק מזה של נהר הלואר.
לה מאן מזוהה כעיר הרומית "וינדינום" שנכבשה על ידי הרומאים מידי השבט הקלטי אולרסי.
במרוצת המאה השלישית הוקפה העיר בחומה כדי להתגונן נגד פלישות הוונדלים.
לה מאן מוזכרת לראשונה בכתבי הגאוגרף תלמי.
ב-865 נבזזה העיר בידי הנורמנים.
כעיר הראשית של רוזנות מאן, לה מאן הייתה מוקד המאבקים במרוצת המאה האחת עשרה בין רוזני אנז'ו לבין הדוכסים של נורמנדי.
ב-1060 ויליאם מנורמנדי (מאוחר יותר ויליאם הראשון, מלך אנגליה) השתלט על אזור מאן ועל העיר לה מאן.
ב-1069 מרדו אזרחי העיר בנורמנדים וגירשו אותם ממנה.
ב-1128 ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו שנולד בלה מאן וייסד את בית פלנטג'נט נשא לאישה את מתילדה הקיסרית.
בנם הוכרז מאוחר יותר כהנרי השני, מלך אנגליה.
בתקופת הרנסאנס העיר לה מאן הייתה מוקד של פעילות ספרותית.
הסופר פרנסואה רבלה והמשורר פייר דה רונסאר הכירו את העיר היטב.
כאן ייסד דה רונסאר בשיתוף עם המשורר ז'ואקן די בלה את קבוצת שבעת המשוררים ששמה לה למטרה לשחרר את הספרות הצרפתית מהשפעת ימי הביניים והשפה הלטינית ולכתוב בסגנון הקלאסי של יוון ושל רומא.
המשורר ז'אק פלטייה די מאן פרסם שיר בשם "העיר לה מאן" שנכתב במשותף על ידי דה רונסאר ודי בלה.
במשך המאה ה-19, אחרי המצאת הרכבת, האוכלוסייה גדלה והעיר התרחבה.
במלחמת העולם השנייה, בעקבות הפלישה לנורמנדי, שוחררה לה מאן על ידי דיוויזיות הרגלים ה-79 וה-90 האמריקניות ב-8 באוגוסט 1944.
צפיפות האוכלוסייה: 2,806 תושבים לקמ"ר.
בשטח היישוב העירוני התגוררו 303,289 תושבים.
ב-1806 מנתה אוכלוסיית העיר כ-19,000 תושבים בלבד.
כעבור מאה שנה מספר התושבים היה למעלה מ-65,000. האוכלוסייה הגיעה לשיאה ב-1975 כאשר העיר מנתה למעלה מ-152,000 תושבים.
במשך מספר שנים חלה ירידה באוכלוסיית העיר, אך מאז תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 האוכלוסייה התייצבה.
הסיבות לקיפאון בגידול האוכלוסייה נעוצות בתחרות מצד ערים שכנות ובעיקר מצד נאנט ורן.
לה מאן, שהייתה עיר תעשייתית קטנה, הפכה במשך הזמן למרכז חקלאי, תעשייתי ומסחרי.
במרוצת המאה ה-17 והמאה ה-18 חלה בעיר התפתחות כלכלית גדולה, במיוחד בתעשיית הטקסטיל.
ב-1650 אפשרה המצאה חדשה ייצור אריג דק שנודע בשם "אריג לה מאן", וב-1740 הוחל בייצוא של אריג זה.
במאה ה-19 גרמה המצאת הרכבת לפיתוח כלכלי מואץ.
החל ב-1873 נעשו ניסיונות לייצר בלה מאן מכונית שהותנעה באמצעות אדים.
ב-1896, אנדרה בולה ייצר בלה מאן את המכונית הראשונה שהותנעה באמצעות בנזין.
אחרי מלחמת העולם השנייה נהנתה העיר מפיתוח התשתיות ומתהליך התפשטות התעשייה הצרפתית לערי השדה.
מאז תחילת המאה ה-21 מהווה לה מאן את מרכזו הכלכלי של צפון מערב צרפת.
היא מקשרת בין מערב צרפת לבין חבל איל-דה-פראנס ובין נורמנדי לבין מרכז צרפת.
הודות לרכבת המהירה TGV, תושבים רבים עובדים באזור פריז (55 דקות מתחנת הרכבת מונפרנאס בפריז).
קתדרלת לה מאן העתיקה הקרויה על שמו של סנט ז'וליין, הבישוף הראשון של העיר, היא קתדרלה גותית עם תמיכות דואות מרשימות.
ישנם גם שרידים מתקופת השלטון הרומאי בעיר העתיקה וליד הנהר.
העיר העתיקה שנשתמרה היטב, שרחובותיה מרוצפים באבנים והמשופעת בבניינים היסטוריים רבים.
שרידי החומה והמרחצאות הרומאיים שליד הנהר סארת.
מוזיאון המלכה ברנגאריה המוקדש להיסטוריה של העיר.
בכדורסל מייצגת את העיר קבוצת לה-מאן סארת, המתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורסל.
עם תחילתו של עידן המכוניות במאה ה-20 ייסד ז'ורז' דוראנד בלה מאן את מועדון המכוניות "סארת".
ב-1906 הוא ארגן בעיר את הגרנד פרי הצרפתי הראשון.
מסלול המרוץ עבר שינויים במהלך השנים, ומאז 1965 פועלים שני מסלולי מרוצים בעלי חלק משותף.
הקצר הוא מסלול בוגאטי הקבוע (הקרוי על שמו של אטורה בוגאטי, מייסד חברת המכוניות הנושאת את שמו), המשמש למרוצים לאורך השנה.
השני, הארוך והמפורסם יותר, מרוץ דה לה סארת, מורכב חלקית מכבישים ציבוריים, שנסגרים לציבור כאשר המסלול בשימוש למרוץ, והוא מארח את מרוץ 24 השעות של לה מאן מאז 1923. אורכו 13.62 קילומטרים.
בזמן המרוץ מוקמים במסלול בוטיקים וחנויות למכירת מוצרי פרסום ומוצרי מכוניות.
מאז שנת 1978 מתקיים מרוץ 24 השעות של לה מאן לאופנועים, הנערך בחלק הקצר של המסלול.
לה מדוז (La Méduse – "המדוזה") הייתה פריגטה צרפתית שעלתה על שרטון מול חוף ארגן במאוריטניה ב-1816, ננטשה על ידי צוותה, והייתה לאחד האסונות הימיים הנודעים ביותר בתקופת אוניות המפרשים.
האירוע, בו קיפחו את חייהם 140 אנשי צוות ונוסעים, נתפרסם בכל רחבי אירופה וגרר ביקורת נוקבת כלפי ממשלת צרפת על אחריותה לכישוריו הלוקים בחסר של רב-חובל האונייה ופעולות ההצלה הכושלות.
לימים היה האסון נושאם של כמה ציורים ידועים, שהמפורסם ביותר ביניהם הוא "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו, המוצג במוזיאון הלובר.
בשנת 1816 יצאה הספינה הצרפתית "מדוזה" אל עבר חופי סנגל.
כשהייתה מול חופיה המערביים של אפריקה, עלתה הספינה על שרטון.
הקברניט החליט לנטוש את הספינה, אך מכיוון שהיו רק שש סירות הצלה, בנו אנשיו רפסודה בשביל שאר הנוסעים.
לאחר שראו כי גרירת הרפסודה אינה אפשרית, חתכו אנשי הצוות בסירות ההצלה את חבלי הגרירה והפקירו את הרפסודה לגורלה.
המצב ברפסודה הלך והחמיר במהירות.
בלילה הראשון התאבדו או מתו 20 מהנוסעים, וביום הרביעי החלו הניצולים אוכלים את גופות חבריהם המתים.
לאחר שמונה ימים השליכו החזקים שבנוסעים את החלשים והפצועים המימה.
מתוך 150 איש שהיו על הרפסודה ביום טביעת האונייה נותרו 15 בלבד, אשר ניצלו שבוע לאחר מכן.
כאשר נודע סיפורה של רפסודת המדוזה בצרפת התחוללה סערה ציבורית.
אל הזעזוע מתיאורי האיבוד המהיר של המוסר האנושי נוספה ביקורת על רקע מעמדי וגזעי.
מבקרים חברתיים ראו ברפסודה סמל למדיניות המלוכנית החדשה-ישנה, שהעדיפה להציל את בני המעמדות העליונים ולהפקיר את העניים לגורלם.
לה מנדראגולה (באיטלקית: הדודאים) הוא מחזה איטלקי שנכתב על ידי ניקולו מקיאוולי.
עם זאת, מקיאוולי קבע את זמן המחזה לשנת 1504, בתקופת רפובליקת פירנצה, במטרה להביע את תסכוליו מבלי לחשוש מחוסר אמון מצד פטרונים שכבר לא היו קשובים לו ולכתיבתו.
המחזה נפתח בשיחה בין קאלימאקו ומשרתו סירו.
קאלמיאקו מספר כי חי שנים רבות בפריז וחשב שאין מאושר ממנו, עד שהכיר את קאמילו קאלפוצ'י.
בינו לבין קאלפוצ'י התפתחה שיחה בנושא: "היכן יש נשים יפות יותר - בצרפת או באיטליה?".
כך גילה קאלימאקו כי לקאמילו יש קרובת משפחה יפה מאוד בשם לוקרציה.
קאלימאקו חש רצון עז להכיר אותה.
כאשר הגיע לאיטליה וראה אותה, התאהב בה מיד ומאז הוא חש אי-שקט.
בעלה של לוקרציה, ניצ'ה, הוא עו"ד עשיר אך טיפש ותמים ומציית לאשתו.
קאלימאקו גילה כי ניצ'ה ולוקרציה נשואים שש שנים ועדיין לא נולדו להם ילדים.
קאלימאקו מחליט לחבור לליגוריו - טיפוס מפוקפק המתפרנס ממשימות שונות ומגוונות אותן הוא עושה עבור אנשים עשירים שאינם רוצים "להתלכלך" בעצמם, שדכן בעברו - והלה הבטיח לשכנע את מר ניצ'ה ללכת עם אשתו למקום רחצה כבר בחודש מאי הקרוב.
ליגוריו, תמורת סכום כסף נכבד, מסייע לקאלימאקו להשיג את לוקרציה, ומציע לקאלימאקו להתחזות לרופא מומחה, שיסייע למר ניצ'ה להביא ילדים עם אשתו.
וכך קאלימאקו עושה, ו"מתחייב" לניצ'ה כי אם יפעל לפי ההוראות, תוך שנה מהיום ניצ'ה יחבוק בן.
קאלימאקו מציע שייקחו פרחח מהרחוב, אולם ברור כי הוא רוצה להיות ה"פרחח" הזה.
ליגוריו וניצ'ה פונים למנזר, נפגשים עם האח טימותיאו ונותנים לו תרומה גדולה, כדי שישכנע את אם המנזר לתת את השיקוי ללוקרציה.
טימותיאו אינו מאמין לדבר – אולם לא אכפת לו כל עוד הוא מקבל כסף.
האח משוחח עם לוקרציה והיא משתכנעת לעשות זאת.
כדי שמר ניצ'ה לא יוכל לזהות את קאלימאקו בתור הפרחח - ילבש קאלימאקו מעיל קצר, יחזיק לאוטה ויעקם את פרצופו לבלי היכר.
קאלימקאו שולח את סירו עם גביע המשקה לביתו של מר ניצ'ה.
טימותיאו הולבש כדי שידמה לאדון קאלימאקו ומסכים לשתף עימם פעולה בתמורה לסכום נכבד.
לאחר שהתוכנית פעלה כצפוי, שכב קאלימאקו עם לוקרציה והשניים נהנו הנאה רבה.
ניצ'ה התמים כמובן לא חושד בכלום, והם פונים אל הכנסייה.
הבעל שולח את אשתו ללחוץ את ידו של קאלימאקו ולהודות לו, כי בזכותו ייוולד להם בן.
בנוסף הוא מזמין את קאלימאקו וליגוריו לארוחת צהריים וגם נותן להם מפתח לביתו כי הם רצויים שם תמיד, וכך יכלו לוקרציה וקאלימאקו להתייחד בלי להעלות חשד, ככל שיבקשו.
בספטמבר 1962 הועלתה במסגרת מועדון החמאם תוכנית בשם שורש כל רע שנכתבה על ידי חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור לפי המחזה לה מנדראגולה עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימויו של שמואל בונים.
השתתפו- יהורם גאון, יוסף (בומבה) צור, יוסף כרמון, מרגלית אנקורי וחנן גולדבלט.
בשנת 1989, עלתה גרסה זו שוב בהפקת "תיאטרון הזמן" בשם "איפה המוסר פה?", בבימוי חנן גולדבלט, עיבודים והדרכה מוזיקלית עדי וייס, ליווי מוזיקלי של הניה רידל, עיצוב תפאורה: מאיה זילבר, עיצוב תלבושות של מיכל וינקלר.
בכיכובם של דב גליקמן, אושיק לוי, נתן נתנזון, דב נבון וזוהר זמיר.
את המחזה תרגם לעברית מנחם דורמן בשנת 1962 בהוצאת מחברות לספרות, בתוספת מבוא והערות שהיו חסרי תקדים בהיקפם והתעמקותם.
את המקטעים השיריים חרז נתן אלתרמן.
יעקב שבתאי עיבד את המחזה לתיאטרון ע"פ תרגומו של דורמן.
ב-1970 ביים את ההצגה מייקל אלפרדס בתיאטרון חיפה.
מיכאל הנדלזלץ מספר על זכרונותיו מההצגה: "הבימה הייתה ריקה.
עליה ניצבו, אם אני זוכר נכון, שני סולמות.
על הבמה הסתובבו שחקנים בבגדי גוף.
ולעיני הקהל, כשהוא רואה כיצד זה מתהווה, השחקנים בגופם ובאנרגיה שלהם, עם אביזרים מעטים, יצרו מציאות שהכל יכול היה להתרחש בה.
הכל היה "העמדת פנים", אבל בכל רגע בימתי בין הדמויות הייתה אמת בימתית: האמנת בתאווה של קאלימקו, ובמצוקה של ניצ'ה, ובתחמנות הרעבתנית של ליגוריו.
בעקבות ההצלחה המיוחדת כל כך של "מנדרגולה" היה אלפרדס למנהל תיאטרון החאן הירושלמי".
ב-1996 העלתה קבוצת הצעירים של הבימה את ההצגה בבימויו של אילן רונן.
הצגה זו עלתה 210 פעמים.
ב-2011 ביים את המחזה גלעד קמחי בתיאטרון בית ליסין.
על גרסה זו של המחזה כתב מיכאל הנדלזלץ: .
ב-2015 פורסם תרגום חדש של המחזה, בידי עמרי סמית, מהחוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
1. תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 1970
יוצרים: במאי - מייקל אלפרדס, תרגום ועיבוד - יעקב שבתאי, מוזיקה - יוסי מר-חיים, תלבושות - ויקי כהן
שחקנים: ליגוריו - יצחק אריה, קלימקו - אילן תורן, הכומר האח טימותיאו - אילן דר, לוקרציה - עתליה כהנא, האם סוסטרטה - חינה רוזובסקה, ניצ'ה - אהרון אלמוג, סירו - שבתאי קונורטי, האלמנה דונה ליזה - רות סגל, פרח כמורה - דן רונן
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 14 בדצמבר 1996
שחקנים: ליגוריו - מיכאל וייגל, קלימקו - אמנון פישר, הכומר - גיא לואל, לוקרציה - רויטל שניר, האם סוסטרטה - סיגלית פוקס, ניצ'ה - אילן גנני, סירו - יוסי עיני, האלמנה דונה ליזה - מיכל דרור, פרח כמורה - גיא מסיקה
3. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 19 בינואר 2011
יוצרים: בימוי וכוריאוגרפיה - גלעד קמחי, תפאורה - ערן עצמון, תלבושות - אולה שבצוב, מוזיקה - אמיר לקנר, עיצוב תאורה - קרן גרנק
שחקנים: ליגוריו - דקלה הדר, קלימקו - שלומי טפיארו, הכומר האח טימותיאו - דניאל אפרת, לוקרציה - רויטל זלצמן, האם סוסטרטה - הילה זיתון, ניצ'ה - יוסי טולדו, סירו - אסף בן שמעון, האלמנה דונה ליזה - טל-יה יהלומי-לוי, פרח כמורה/מנהל הלהקה - ידידיה ויטל
לה מדלנה (באיטלקית: La Maddalena; בגלורזה: A Madalena) היא עיר השוכנת באי בעל שם זהה, צפונית לסרדיניה, המהווה חלק מפרובינציית אולביה טמפיו.
העיר היא הגדולה שביישובי הארכיפלג איי מדלנה.
היא שוכנת במרחק של 2 ק"מ מהחוף הצפוני של סרדיניה, לחופו של מצר בוניפאצ'יו המפריד בין סרדיניה לבין קורסיקה.
שירות מעבורות מקשר בתכיפות גבוהה בין העיר פלאו שבסרדיניה לבין האי.
מרכז חיי העיר הוא בככר אומברטו, הקרויה על ידי תושבי העיר הוותיקים פיאצה רוסה.
הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב גריבלדי המוליך לאורך חוף הים והנמל.
פרנסת תושבי העיר היא ברובה מתיירות.
האי מפורסם בחופי הרחצה שלו.
באי נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, אך עיקרם מהתקופה הרומית.
בתקופה זו נקרא במספר שמות ובהם אילוָוה, פוּסָה ובּוּצִ'ינָה.
בימי הביניים נאבקו על השליטה בו הערים ג'נובה ופיזה.
באותה העת נקרא ביצ'ינארה, ומאה ה-16 שונה שוב לסנטה מריה מגדלנה, מקור שמו הנוכחי.
מיקום העיר ליד מצר בוניפאצ'יו, בו עוברת תנועה ימית רבה, הקנה לאזור חשיבות אסטרטגית, ואיי הארכיפלג שימשו כעמדות צבאיות.
עקב כך ניזוקה העיר מפעילות צבאית.
צבא מפיימונטה כבש אותה בשנת 1767. הצרפתיים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה הפציצו אותה בשנת 1793. האדמירל הבריטי נלסון השתמש בה כבסיס כאשר הטיל מצור על נמל טולון שבצרפת.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הובא ללה מדלנה שליט איטליה המודח בניטו מוסוליני, והוא שהה בה במאסר לזמן קצר בטרם הוחזר לאיטליה.
ב-1973 הוקם בסיס צבאי של נאט"ו בסמוך לאי סנטו סטפנו, והוא שימש צוללות של הצי האמריקני.
בשנת 2009 הייתה צפויה להתכנס בעיר הוועידה ה-35 של ארגון המדינות המתועשות.
במסגרת ההכנות החל פרויקט גדול של שיקום מרכז העיר בשיתוף אדריכל סטפאנו בוארי.
לה לה לנד היא סדרת קומית מוזיקלית לילדים ישראלית, ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT, והופקה על ידי נגה תקשורת.
במהלך פרקי הסדרה משולבים כ-70 שירים בסגנונות רבים ומגוונים המבוצעים על ידי שחקני הסדרה במהלך הסצנות.
לאחר סיום התוכנית חתמה "נגה תקשורת" על הסכם עם חברת פלאפון תקשורת על שידור קטעים מהתוכנית ללקוחות 3G של החברה.
העלילה מספרת על אולם בקריית חבצלות שעומד לפני הריסה.
דני והצוות מנסים למנוע מגרשון להרוס את האולם.
איש מסתורי ועשיר בשם אפרים מציל את האולם.
במהלך העונה מתאהב דני בגלי, בתו של אפרים, אך היא לא רוצה אותו.
כשדני מצליח בסופו של דבר להשיג אותה, הוא ישר זורק אותה.
מאבטחת מתאהבת בשלמה למורת רוחו של ארצי שחפץ בה גם כן.
בסופו של דבר גרשון חושף את סודו של אפרים שרוצה להפוך את האולם לחניון וכולם נשארים המומים.
בסופו של דבר אפרים מסכים לשתף פעולה בתנאי שישתתף במחזמר הקרוב כדי להרשים את אשתו.
דני (אלון פרידמן): אחד ממנהלי האולם.
מצליח להשיג את גלי אך מקבל מכה בראש ומאבד את הזיכרון וכשהוא נזכר הוא כבר מאבד את גלי.
גלי מנסה לחזור אליו אך הוא כבר לא מעוניין בקשר איתה.
משכנע את אפרים לא להרוס את האולם.
גלי (רוני הדר): בתו היפה של אפרים.
זוכה לחיזור מצד דני ומומו ומעדיפה את מומו.
נפרדת ממנו בעקבות זה שהוא יצא עם פנלופי איתה התכתב באינטרנט ומתחברת עם דני ונפרדת ממנו לאחר שקיבל מכה בראש ולאחר שהיא לא מעוניינת להיות עם אף אחד היא מנסה לחזור לדני שלא מקבל אותה.
מאבטחת (הדר לוי): המאבטחת של האולם אשר איבדה את אביה בגיל צעיר.
הופכת לסלבריטאית לאחר שהתראיינה בטלוויזיה.
מחליטה להפסיק להיות סלבריטאית בשלב מסוים.
מנהלת רומן עם שלמה ונדרשת לבחור בינו לבין ארצי אחיו התאום והיא מחליטה לבחור את שלמה.
שלמה (אביעד בנטוב): אחיו התאום של ארצי.
ארצי (אודי גוטשלק): אחיו התאום של שלמה.
מתאהב במאבטחת שלא שמה עליו ותמיד מוצא דרך לריב עם אחיו.
מתוחכם ושנון אך ידידותי ומצחיק.
מומו (לביא זיטנר): החבר של דני.
קול שמתחיל עם כל בת בסביבה.
מתאהב בגלי ויוצא איתה בעוד דני מקנא בקשר ביניהם.
יוצא עם פנלופי איתה הוא התכתב באינטרנט ובעקבות כך נפרד מגלי בעוד פנלופי גם זורקת אותו ומומו נשאר לבד.
גרשון גרשון גרשון (שמחה ברבירו): אחראי תרבות ותברואה בעיריית קריית חבצלות שמחליט לסגור את האולם.
נענה להצעה הכספית המכובדת של אפרים ובסופו של דבר מוכר את האולם.
חושף את סודו של אפרים בטלוויזיה.
ג'וחא (יורם טולדנו): מוכר הקפיטריה באולם.
מספר לכולם סיפורים על רוחות וסופות.
מקבל הצעה להשתתף בסרטו של סטיבן ספילברג.
אפרים (ששי קשת): אביה של גלי.
מתכנן להרוס את האולם ולהפכו לחניון.
משתכנע לא להרוס את האולם ומחליט להשתתף במחזמר הראשון שיעלה כדי להרשים את רוזי אשתו.
פולי (יפתח אופיר): עוזרו של אפרים.
מעולם לא נשמע קולו, פרט לפרק האחרון, בו ניסה להעביר את האולם לבעלותו.
רוזי (חנה לסלאו): אמה של גלי ואשתו של אפרים שמופיעה בשלושת פרקי הסיום ומנסה להחזיר את דני וגלי ביחד.
בפרק הפותח של העונה החמישית של "הפיג'מות" מופיעה דמותה של מאבטחת בגן העדן של הסדרות.
שבה היא מספרת לפיג'מות שהיא משתוקקת שישיבו לה את הסדרה.
לה מורן (אנגלית וצרפתית Le Morne) הוא חצי אי קטן בצורת פטיש, השוכן בפינה הדרום-מערבית של האי מאוריציוס.
במרכזו של חצי האי ניצב צוק בזלתי הנושא את השם לה מורן בראבאנט (Le Morne Brabant) והנישא לגובה של 556 מטר.
חצי האי והצוק הם מנופיו המוכרים ביותר של האי, ובין המאה ה-17 ותחילת המאה ה-19 הם שימשו כמקום מקלט לעבדים נמלטים.
העבדים התחבאו במערות על פסגתו של ההר המבודד; הוא היה להם למצודה טבעית וצוקיו המיוערים והבלתי נגישים שימשו להם כמגן.
בשנת 2008 הוכרז הנוף התרבותי של לה מורן בראבאנט כאתר מורשת עולמית, והוא משתרע על פני שטח של 3,496 דונם.
אורכו של חצי האי לה מורן ממזרח למערב הוא כ-3 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ.
בקצהו המערבי הוא מתרחב ולובש צורת ראש פטיש שאורכו מפואנט מרון (Pointe Maroon) בצפון עד לפואנט סיד-אואסט (Pointe Sud Ouest) בדרום מגיע לכ-4 ק"מ; ורוחבו הוא כקילומטר בודד לכל היותר.
מדרום ומצפון לחצי האי משתרעות לגונות התחומות בשוניות אלמוגים אשר מגבילות את הגישה אליו מכיוון הים.
צוק לה מורן בראבאנט שוכן במרכזו של חצי האי ונישא לגובה של 556 מטר.
גילו של צוק הבזלת נע בין 8 ל-10 מיליוני שנים, ומקורו במיוקן.
הוא מחורץ ומסולע ומתאפיין באין-ספור צוקים וסדקים, שחלקם נישאים כמעט למלוא גובה ההר.
שטח פסגתו השטוחה של הצוק עומד על כ-120 דונם, והיא מכוסה בצמחייה סבוכה.
על הפסגה אין כיום מקור מים, אך לפי עדויות היסטוריות, בתקופתם של המרונים היה עליו מקור מים בודד.
נגר עילי ממשקעים זורם בוואדיות במשך חלק מעונות השנה, ובמקומות מסוימים הם אף נקווים למשך זמן מה.
ב-1638 קמה מושבה הולנדית במאוריציוס, וזמן קצר לאחר מכן הובאו 105 העבדים הראשונים לאי ממדגסקר.
ב-1710 הסתיים השלטון ההולנדי באי, ואת מקומם של ההולנדים תפסו הצרפתים.
ב-1810 נכבש האי בידי הבריטים והפך למרכז עולמי לגידול קנה סוכר, ענף שהיה תלוי לחלוטין בכוח העבודה של העבדים.
ב-1835 בוטלה העבדות באי, והחלה תקופת סחר הקולים.
התנגדות העבדים לגורלם לבשה מספר צורות, שהקיצונית שבהם הייתה בריחה.
העבדים הנמלטים הראשונים באי נמנו עם הקבוצה הראשונה של 105 עבדים שהביאו ההולנדים.
60 מהם נמלטו בתוך שבוע מהגעתם למאוריציוס, ורק 20 מהנמלטים נתפסו.
העבדים הנמלטים, המכונים מרונים, נאלצו להתמודד עם תנאים קשים - רעב, היעדר מגורים ראויים, הצורך להיות בתנועה מתמדת והפחד הקבוע מפני תפיסה ועונש.
בשנות ה-70 של המאה ה-18 4% עד 5% אחוזים מאוכלוסיית העבדים באי היו עבדים נמלטים, ונתון זה הגיע ל-11%-13% בשנות העשרים של המאה ה-19.
מספר מבקרים באי הזכירו את נוכחותם של מרונים או חבורות מרונים בסביבתו של הר לה מורן בראבאנט.
הדבר תועד גם במסמכים רשמיים שעמדו על כך שהמרונים תקפו את המתיישבים שהתגוררו בסמוך למקום ואת מטעיהם.
לפי המסורת המקומית, ב-1 בפברואר 1835, לאחר ביטול העבדות, יצאה משלחת אל לה מורן כדי לבשר את החדשות למרונים שהסתתרו במקום, אולם אלה פירשו את בוא המשלחת כאיום ובחרו לקפוץ מההר אל מותם.
עוד ממשיכה האגדה וטוענת כי זהו המקור לשמם של ההר ושל חצי האי (Morne בצרפתית - "עגום", "קודר").
מחקרים לא מצאו תימוכין למסורת זו, אך ה-1 בפברואר מצוין מאז כיום חג לזכר ביטול העבדות במאוריציוס.
בשנת 2003 יזמו הרשויות באי את הקמתו של הפרויקט לחקר העבדים המרונים (The Maroon Slave Investigation Project או MSAIP), אשר שם לו כמטרה את מיפוי ותיעוד האתרים ברחבי האי שנקשרו בתופעה.
בצוק נמצאו שלוש מערות, ומול הכניסה לאחת מהן ניצב קיר אבן מעשה אדם.
במערה נמצאו סימנים להתיישבות אנושית, ובהם מקום להבערת אש ושרידי עצמות.
במערה אחרת התגלו פיסות אבן שהובאו אליה ממקום אחר.
המחקרים ותוצאותיהם הובילו לבסוף להכרזת חצי האי כאתר מורשת עולמית בשנת 2008.
לה מונטנרה (באיטלקית: La Montanara) הוא שיר עם איטלקי של מטפסי הרים בהרי האלפים.
הוא משמש כהמנון הבלתי רשמי של תושבי מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה הדוברים איטלקית וגרמנית.
השיר נכתב בשנת 1927 על ידי טוני אורטלי (Toni Ortelli).
לפי האגדה, מחבר המילים קיבל את ההשראה לכתיבתם באופן ספונטני, תוך כדי טיול בהרים.
המלחין הוא לואיג'י פיגרלי (Luigi Pigarelli).
השיר הוא שירם של הנופשים בהרי איטליה בחודשי הקיץ, והוא פופולרי עד היום, בעיקר בקרב מקהלות.
היות שהוא מקובל בחבל ארץ דובר גרמנית, יש לו גם גרסה בשפה זו.
תרגום לעברית איטלקית שם למעלה בין הרים,
בין צוקים מחוספסים משיבי הד,
ומי שאינו מכיר את השיר?
שם למעלה על הרים של זרמי הכסף,
היה זה ביתה המתוק והקטן,
לה מאסיה (בקטלאנית: La Masia) היא אקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל הספרדי ברצלונה.
האקדמיה כוללת יותר מ-300 כדורגלנים צעירים, נחשבת לאחת מאקדמיות הטובות באירופה והיוותה גורם מרכזי בהצלחתה של ברצלונה.
האקדמיה נקראת על שם לה מאסיה דה קאן פלאנס (בקטלאנית: La Masia de Can Planes), בית חווה (מאסיה) ברובע לס קורטס בברצלונה שנבנה ב-1702 ועם פתיחת הקאמפ נואו ב-1957 שופץ והפך למטה החברתי של המועדון.
ב-1979, עם התרחבותו של המועדון, הפך הבניין קטן מדי עבור המטה והוסב למעונות לשחקני האקדמיה.
ב-2011 הפסיק המבנה לשכן את השחקנים הצעירים, והמעונות הועברו ל-.
לה מאסיה דה קאן פלאנס היה בית חווה (מאסיה) קטלאני ישן שנבנה ב-1702. בשנת 1979 שימש לראשונה את מועדון הכדורגל ברצלונה לשכן את שחקני האקדמיה הצעירים שהגיעו מחוץ לברצלונה.
הרעיון הוצע לנשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייס על ידי ז'אומה אמאט, שהיה חבר מועצת המנהלים של המועדון, ואוריול טורט הופקד על האקדמיה.
במשך 32 שנים שיכן הבניין את כדורגלני האקדמיה, עד שבשנת 2011 הכריז המועדון שיעביר את כל פעילויות האימונים שלו למתחם Ciutat Esportiva Joan Gamper (עיר הספורט ז'ואן גאמפר), ושחקני הלה מאסיה שוכנו בבניין חדש שנבנה בו.בין השנים 1979 ל-2009 עזבו 440 צעירים את בתיהם ומשפחותיהם כדי להתגורר באקדמיה.
כמחציתם היו מקטלוניה, והשאר הגיעו מאזורים אחרים בספרד ומחוצה לה, כולל 15 מקמרון, 7 מברזיל, 5 מסנגל ו-3 מארגנטינה.
מתוך אותם 440, כ-40 נכנסו לקבוצה הראשונה של ברצלונה.
לה מאסיה זכתה לפרסום גדול יותר בסוף שנות ה-2000 ובתחילת העשור השני של המאה ה-21 תחת המאמן ז'וזפ גוארדיולה, בוגר האקדמיה בעצמו, במה שנחשב ל"תור הזהב" של המועדון.
ב- וב- זכתה ברצלונה באליפות אירופה עם שמונה שחקני לה מאסיה בגמר ליגת האלופות (שבעה בהרכב), ובגמר גביע העולם למועדונים 2011 פתח גוארדיולה עם תשעה בוגרי האקדמיה בהרכב ועוד חמישה על הספסל, כך ש-14 מתוך 22 השחקנים בסגל גדלו בלה מאסיה.
ב-2009 זכה ליונל מסי לראשונה בכדור הזהב ובפרס כדורגלן השנה בעולם, והפך לבוגר האקדמיה הראשון שעושה זאת.
בשנה שלאחר מכן זכתה במונדיאל 2010 עם שישה בוגרי לה מאסיה שפתחו בהרכב בגמר מול (כולל אנדרס אינייסטה שכבש את שער הניצחון), ורורי סמית' מהדיילי טלגרף קבע ש"לה מאסיה החליפה את אקדמיית אייאקס האגדית כפס הייצור המוביל של הכדורגל".
מאמן יואכים לב טען לאחר הפסד נבחרתו לספרד בחצי הגמר כי ליריבה היה סגנון ברצלונאי מובהק: "אפשר לראות את זה בכל מסירה, איך שספרד משחקת זה איך שברצלונה משחקת.
הם בטוחים בעצמם מאוד ורגועים מאוד באופן בו הם מעבירים את הכדור".
התהילה וההצלחה של לה מאסיה יוחסו על ידי איאן הוקי מהטיימס למחזור 1987 של האקדמיה, בו שיחקו ליונל מסי, ססק פברגאס, ג'רארד פיקה ופדרו רודריגס.
ב-2010 זכה מסי פעם נוספת בכדור הזהב, ולה מאסיה הפכה לאקדמיה הראשונה בה גדלו שלושת המועמדים הסופיים לפרס.
ב-25 בנובמבר 2012 שיחקה ברצלונה לראשונה במשחק לה ליגה עם אחד עשר שחקנים שגדלו בלה מאסיה, כשבניצחון 4–0 על לבאנטה שיחקו במשך 60 דקות ויקטור ואלדס, ז'ורדי אלבה, קרלס פויול, פיקה, מרטין מונטויה, סרחיו בוסקטס, צ'אבי, אינייסטה, פברגאס, פדרו ומסי.
במהלך כהונתם של סנדרו רוסיי וז'וזפ מריה ברתומאו כנשיאים חוותה האקדמיה ירידה בתפוקה, ומ-2011 עד 2019 אף שחקן לה מאסיה שעלה לקבוצה הבוגרת לא התבלט במדיה.
תחת הנהגתם עבר המועדון לאסטרטגיה של רכישות, וברצלונה קנתה בין היתר את ניימאר מסנטוס, את לואיס סוארס ופיליפה קוטיניו מליברפול, אנטואן גריזמן מאתלטיקו מדריד ועוסמאן דמבלה מבורוסיה דורטמונד.
החתמות אלו אמנם הביאו לקבוצה תארים (ארבע אליפויות וזכייה בליגת האלופות ב-), אך הובילו לפחות הזדמנויות לבוגרי האקדמיה במדי הקבוצה הבוגרת ולעזיבתם של שחקנים כמו סרג'י סאמפר, ג'רארד דאולופאו, אדאמה טראורה ואוריול רומאו.
עם זאת, מספר שחקנים כמו ראפיניה אלקנטרה, קרלס אלניה וסרג'י רוברטו הצליחו להגיע להרכב הקבוצה הבוגרת, ורוברטו אף מונה לקפטן הקבוצה ב-2023.
ב-25 באוגוסט 2019 ערך החלוץ אנסו פאטי, בוגר לה מאסיה, את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, ובמהרה נחשב לעתיד של ברצלונה לאחר שהפך לכובש הצעיר ביותר במדי ברצלונה בלה ליגה וב ולצעיר ביותר שמבקיע בליגת האלופות ובמדי נבחרת ספרד בכדורגל.
חזרתו של ז'ואן לאפורטה לנשיאות ומינויו של בוגר לה מאסיה צ'אבי למאמן בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 סימנו את חזרת שחקני האקדמיה לקדמת הבמה, כשגאבי ואלחנדרו באלדה החלו לפתוח בהרכב ב-2022, ובעונת הרבה צ'אבי לשחק עם בוגרי האקדמיה כמו לאמין ימאל, פרמין לופס ומארק גיו.
ב-2021 נפתחה הלה מאסיה גם לכדורגלניות, כשתשע נערות החלו להתגורר במבנה.
לה מאסיה היא אחת האקדמיות היקרות באירופה ותקציבה מוערך בכעשרים מיליון אירו לשנה, הגדול ביותר מבין אקדמיות הנוער ביבשת.
הגיל המינימלי לתוכנית הנוער של האקדמיה הוא שש שנים.
בכל שנה מנסים להתקבל ללה מאסיה למעלה מ-1,000 ילדים בגילאי 6–8, מהם נבחרים כ-200. המועדון גם מחפש באופן פעיל חניכים פוטנציאליים, ומשתמש במערכת של 15 סקאוטים בקטלוניה, 15 בשאר ספרד ו-10 ברחבי העולם.
כדי להקל על הוצאות הסקאוטינג יש למועדון הסכם עם 15 מועדונים מקומיים במסגרתו המועדונים מכשירים שחקנים ללה מאסיה ובתמורה ברצלונה מעניקה להם כסף, אימון וייעוץ טכני.
ב-2017 פתחה לה מאסיה פנימייה באריזונה, ארצות הברית, המיישמת את אותן שיטות כמו בספרד.
שחקנים מובילים מהאקדמיה באריזונה מוזמנים מדי שנה לביקור בלה מאסיה.
הקבוצות משחקות בברצלונה מאוגוסט עד מאי, ומזג האוויר הנוח בעיר מאפשר לשחקנים להתאמן בחוץ לאורך כל השנה.
קבוצות הנוער מתאמנות לאחר הלימודים, וברצלונה אתלטיק משחקת כקבוצה מקצועית ומתאמנת בבוקר ובערב.
כל המאמנים באקדמיה הם כדורגלנים לשעבר.
המנהל הטכני של ברצלונה לשעבר פפ סגורה מייחס את הצלחת המועדון ל"פילוסופיית המשחק" שלו: "מדובר ביצירת פילוסופיה אחת, מנטליות אחת, מהתחתית של המועדון לפסגה".
הפילוסופיה מורכבת משילוב הטוטאל פוטבול, שמזוהה עם הכדורגל ההולנדי והובא לברצלונה על ידי ההולנדי יוהאן קרויף, יחד עם הטיקי טאקה המסורתי של הכדורגל הספרדי.
גישת הטוטאל פוטבול מחייבת את השחקנים לשחק באופן גמיש ולאפשר שינויים מהירים בעמדה, ולכן באקדמיה ישנה התמקדות גדולה ביכולת טכנית שנחשב תנאי הכרחי לחילופי עמדות.
סיבה מקצועית נוספת להצלחתה של ברצלונה היא ההמשכיות והמחויבות לפילוסופיית המסירה והתנועה של המועדון.
קבוצות האקדמיה, כמו הקבוצה הבוגרת, משחקות לרוב במערך 4-3-3.
היבט נוסף של לה מאסיה הוא האופי הלאומי הקטלוני המובהק שלה, ששם דגש על כישרון מקומי.
שחקנים רבים מלה מאסיה ממשיכים בקריירה בכדורגל, בין אם בברצלונה ובין אם במועדונים אחרים.
זוהי רשימה של שחקנים ששיחקו לפחות 70 משחקי לה ליגה בקבוצה הראשונה של ברצלונה.
שחקנים מודגשים עדיין משחקים במועדון, הנתונים נכונים לאוקטובר 2024.
ב-2003 עבר לאקדמיה הקשר גיא אסולין מבית"ר טוברוק, שהפך לישראלי הראשון בלה מאסיה.
ב-2007 הוא חתם על חוזה במועדון והחל לשחק בברצלונה אתלטיק, התאמן בקבוצה הבוגרת וב-28 באוקטובר 2009 אף ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במסגרת גביע המלך הספרדי.
עם זאת, ביולי 2010 הסתיים חוזהו בקבוצה והוא שוחרר.
ב-2011 חתם באקדמיה בן לדרמן, קשר אמריקאי-פולני בן להורים אמריקאים ישראלים.
ב-2018 חתם בלה מאסיה השוער ההונגרי-יהודי ארון יעקובישווילי, שאף התאמן עם הקבוצה הבוגרת ב-2022.
ב-2023 עבר לאקדמיה הקשר אוריין גורן ממכבי פתח תקווה.
לה ליברטד (בספרדית: La Libertad) הוא אחד ממחוזות אל סלוודור, הנמצא בדרום-מערב המדינה.
בירת המחוז היא סנטה טקלה.
המתיישבים הראשונים התיישבו במקום בשנת 1865, ועסקו בהפקת גומי.
כיום מרבית המחוז היא כפרית, ומתפרנסת מחקלאות ומתעשייה קלה.
המחוז משופע בחופים, ומסעדותיו ידועות כמשובחות.
במחוז נמצא האתר הארכאולוגי חויה דה סרן, כפר ארכאולוגי מתקופת המאיה שנשאר כמעט בשלימותו.
האתר הוגדר בשנת 1993 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ומכונה "פומפיי של אמריקה", בהקבלה לאתר הארכאולוגי המפורסם שבאיטליה.
לה ליברטה היה עיתון שבועי יהודי-מרוקאי דו-לשוני שיצא לאור בטנג'יר בשנים 1914–1922. העיתון יצא לאור במקביל במהדורה צרפתית ובמהדורה ערבית-מרוקאית יהודית הכתובה באלפבית עברי.
עורך ומייסד העיתון היה שלמה בן חיון, עיתונאי יהודי-מרוקאי אשר ערך קודם לכן מספר עיתונים, בהם העיתון Le Reveil du Maroc (יצא לאור בשנים 1883–1903; נוסד על ידי עו"ד אברהם לוי-כהן).
בנוסף לו, כתבו בעיתון באופן קבוע מספר פובליציסטים שונים, ביניהם ד"ר ישראל מני, יליד חברון שהגיע לטנג'יר לעסוק בעריכת דין.
העיתון הכריז על עצמו כ"מייצג האינטרסים היהודיים במרוקו".
הוא הרבה לעסוק בנושאים הקשורים ליהדות מרוקו ובמיוחד ליהדות טנג'יר.
העיתון עסק גם בעניינים הקשורים ביהדות העולם, בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ובסוגיות עולמיות, כולל דיווחים באשר למלחמת העולם הראשונה שהתרחשה במהלך שנות קיום העיתון.
לאורך שנותיו העיתון נקט בעמדה פרו-צרפתית ברורה ואף קיבל מימון חלקי מהרשויות הצרפתיות במרוקו, והעיתון יצא נגד התעמולה הענפה של גרמניה והאימפריה העות'מאנית במרוקו באותן שנים.
לעיתון היה יחס חם ואוהד לציונות ולבניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
עם פטירתו של שלמה בן חיון ב-1921, גברו הקשיים הכלכליים של העיתון והוא פסק מלהופיע בשנת 1922.
בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והועלה לרשת האינטרנט כחלק מפרויקט עיתונות יהודית היסטורית.
נכון לשנת 2025 נסרקו גליונות העיתון שיצאו לאור בין השנים: 1915–1917 ו-1921–1922. עבור שנים אלו נסרקו לאתר הן המהדורה הצרפתית והן המהדורה המרוקאית יהודית של העיתון.
לה לאמנטין היא עיירה והקומונה השנייה בגודלה במחוז שמעבר לים של מרטיניק של צרפת.
העיירה ממוקמת בחלקו המרכזי של האי והיא חלק מהמטרופולין של בירת המחוז פור-דה-פראנס.
אוכלוסיית העיירה עמדה בשנת 2007 על 39,442 תושבים ושטחה הוא 62.32 קמ"ר.
בעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי של האי.
קהילת לה למנטין היא אחת העיירות הגדולות במרטיניק, שהיא החלק של הודו המערבית הצרפתית.
הקהילה ידועה כמרכז תחבורה ועסקים של המדינה, עם שפע חברות או עסקים הממוקמים בה.
זהו גם מקום תעשייתי ומרכז חקלאות, עם חוות רבות וחברות קטנות המייצרות יבולים, פירות טרופיים ומוצרים אחרים.
יש כמה אזורי תעשייה ומסחר קטנים בעיר.
אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 39,628 תושבים.
עד שנת 2017 נמצאה אוכלוסיית העיירה במגמת עלייה, אך מאז פחתה מעט אוכלוסייתה.
לה מור או ז'ואיף הוא השם העתיק של כפר זעיר, שבו ארבעה בתים וחווה, בקומונת קורטמו שבמרכז צרפת.
שם הכפר, שניתן במאה ה-11, היה "La mare au juin″, שפירושו "דשן ביצות" (מה שכנראה מצביע על עיסוקם של תושבי הכפר באותה תקופה).
לאחר התפתחות לשונית הוא השתנה לשם הנוכחי, שפירושו "מוות ליהודים".
באוגוסט 2014 פנה מרכז שמעון ויזנטל לממשלת צרפת בבקשה לשנות את שם הכפר.
בקשה דומה, שהוגשה 20 שנה קודם לכן, נדחתה.
גם הבקשה של מרכז שמעון ויזנטל נתקלה בהתנגדות, בשל קשיים כלכליים של תושבי הכפר לשנות את שלטי האזור.
בסופו של דבר בוטל השם.
כיום מחולקים ארבעת הבתים לשטחם של הכפרים לה קרואזי (Les Croisilles) ולה דוז'טרי (La Dogetterie).
תיאטרון לה מוֹנֶה הוא תיאטרון בבריסל, בלגיה.
משמעות שני שמותיו היא "התיאטרון המלכותי של המטבעה".
האופרה הלאומית של בלגיה, שהיא מוסד פדרלי, לקחה לעצמה את שם התיאטרון המשמש לה משכן קבע.
על כן, "לה מונה" או "דה מונט" מתייחסים הן למבנה והן ללהקת האופרה.
כבית האופרה הראשון במעלה של בלגיה זהו אחד ממוסדות התרבות היחידים שמקבל מימון מן הממשל הפדרלי של בלגיה.
בתי אופרה אחרים בבלגיה, כגון ה"פלאמזה אופרה" וה"אופרה רויאל דה ואלוני" פועלים במימון ממשלות מחוזיות.
בשלושת העשורים האחרונים השיב לעצמו "לה מוניי" את מקומו בקרב בתי האופרה הראשונים במעלה באירופה, הודות למאמצים של רצף המנהלים, ז'ראר מורטייה וברנרד פוקורולה והמנהלים המוזיקליים סילוון קמברלינג ואנטוניו פאפאנו.
הבניין הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר זה.
החזית נבנתה בשנת 1818, עם שינויים מקיפים בשנים 1856 ו-1986. הפואיה והאולם נבנו בשנת 1856, אבל כמעט כל יסוד אחר בבניין הנוכחי חודש ושופץ באופן יסודי בשנות ה-80' של המאה ה-20.
התיאטרון של ג'ו-פאולו בומברדה, 1700 עד 1818
תיאטרון הקבע הציבורי הראשון למופעי אופרה של החצר ועיריית בריסל נבנה בין 1695 ל-1700 על ידי האדריכלים פאולו ופייטרו בצי, כחלק מתוכנית השיקום לאחר הפצצת בריסל.
הוא נבנה על מגרש הבניין ששימש כמטבעה.
שם האתר "לה מונה" (המטבעה) נשמר כשם התיאטרון במאות הבאות.
על הקמת התיאטרון הורה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, אז מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות.
הנסיך הבוחר הטיל על הגזבר שלו, ג'ו-פאולו בומברדה, את המשימה לממן את המיזם ולפקח עליו.
התאריך המדויק של ההצגה הראשונה בשנת 1700 איננו ידוע.
לה ליסט היא רשימת 1000 המסעדות הטובות ביותר בעולם המפורסמת בידי משרד החוץ הצרפתי.
הרשימה מתבססת על אלגוריתם המשקלל נתונים של 200 מדריכי אוכל מקרוב ל-100 מדינות ברחבי העולם, קשת המדריכים נעה בין מדריכים מקצועיים כמו מדריך מישלן האדום לבין מדריכים המבוססים על דירוג של הדיוטות באינטרנט וחוכמת ההמונים.
אלגוריתם זה מעניק לרשימה חזות אובייקטיבית ובכך מבקש משרד החוץ הצרפתי להקנות לה יתרון על פני המדריכים המקצועיים ששיקולי העריכה בהם נסתרים מעין הקהל.
הרשימה מתמודדת עם הרשימה האנגלית של "50 המסעדות הטובות בעולם".
ברשימת 1000 המסעדות לשנת 2015 כלולות 127 מסעדות ביפן, 118 מסעדות בצרפת ו-101 מסעדות בארצות הברית.
4 מסעדות ישראליות נכנסו לרשימה, אך אחת מהן "מול ים" כבר לא הייתה פעילה בעת פרסום הרשימה.
במקום הרביעי ברשימה מסעדתו של השף הצרפתי גי סאבואה, ובמקום העשירי המסעדה של ז'ואל רובישון.
לה לוקל היא עיר תעשייה שווייצרית הנמצאת בקנטון נשאטל, ברכס הרי היורה, קרוב לגבול עם צרפת.
העיר ידועה בתעשיית השעונים המסורתית שלה, המתקיימת בה מאז המאה ה-18.
בשנת 2009 הוכרזה העיר, יחד עם שכנתה לה שו-דה-פון, כאתר מורשת עולמית, בשל התכנון העירוני הייחודי שלהן, המותאם להיותן ערי תעשייה ויצור שעונים.
ייחוד זה כולל שימוש ברשת רחובות שתי וערב – גריד, שילוב של בתי סדנאות ומגורים, ורבעי מלאכה ייעודיים.
מוזיאון להיסטוריה ולעיצוב שעונים של לה לוקל נמצא בשאטו דז מונטס.
שנת 1868 סימנה את פתיחתו של בית הספר לעיצוב השעון בלה לוקל.
מסיבות פדגוגיות, אוספי השעונים של מוזיאון לה לוקל הועברו לבית הספר החדש.
חנוכת מוזיאון השעון בלה לוקלה התרחשה ב-23 במאי 1959.
לה לה לנד הוא סרט דרמה מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 2016, אותו כתב וביים דמיאן שאזל ובו מככבים ראיין גוסלינג ואמה סטון.
העלילה עוקבת אחר מוזיקאי ושחקנית שאפתנית שמתאהבים בלוס אנג'לס.
כותרת הסרט היא התייחסות לכינוי של העיר לוס אנג'לס ולביטוי המתאר מקום שמאכלס אנשים מנותקים מהמציאות.
הסרט זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע, זכה בשבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל לסרט המוזיקלי הטוב ביותר ובשישה פרסי אוסקר מתוך שיא של 14 מועמדויות.
הסרט עוקב אחר סיפור התאהבותם של מיה דולן (אמה סטון) וסבסטיאן "סב" וילדר (ראיין גוסלינג).
מיה עובדת כבריסטה בדוכן קפה בחצר אולפני וורנר, היא שואפת להיות שחקנית בהוליווד ומחזאית, ומנסה מזלה באודישנים רבים ללא הצלחה.
סבסטיאן הוא פסנתרן ג'אז מתוסכל החולם לפתוח מועדון ג'אז משלו, הוא מפוטר ממקום עבודתו בערב חג המולד לאחר שניגן יצירות מקוריות בניגוד להנחיית מנהלו.
השניים נפגשים בסצנה הראשונה של הסרט במהלך פקק תנועה בלוס אנג'לס, לאחר מכן במסעדה בה ניגן סבסטיאן אליה נקלעת מיה ועדה לפיטוריו, ובפעם השלישית במהלך מסיבה בה נאלץ סבסטיאן לנגן למורת רוחו שירי שנות השמונים.
לאחר המסיבה השניים יוצאים בחיפוש אחר מכוניותיהם והקשר הרומנטי מתחיל להירקם.
סבסטיאן מעודד את מיה לכתוב מחזה לעצמה, היא מעודדת אותו להקים את המועדון והשניים הופכים לזוג.
סבסטיאן חש לחץ לדאוג לפרנסה קבועה והוא מצטרף ללהקת ג'אז פופולרית בהנהגת חבר ילדותו קית' ויוצא עמה לסבב הופעות.
המחזה של מיה נכשל והשניים מגלים כי הגשמת חלומותיהם מתנגשת עם יחסיהם האישים ו"נתקלת במהמורות רבות, חלקן נוגעות בהבדלי השאיפות ביניהם, בניסיונם לעזור זה לזה במימוש שאיפות אלה, ובפער הבלתי נמנע בין המחויבות לאמנותם לבין ההכרח שלהם להתפשר, שפירושו להתמסחר."
לאחר שמיה נואשת וחוזרת לבית הוריה בנבדה, מגיעה אל סבסטיאן הזמנה ללהק אותה לסרט של במאית מפורסמת.
הוא משכנע את מיה להיענות להזמנה, ומיה יוצאת לצילומי הסרט בפריז.
דרכיהם של מיה וסבסטיאן נפרדות.
מיה הופכת לשחקנית מצליחה, נישאת לגבר אחר ויולדת בת.
ערב אחד מיה ובעלה יוצאים לבילוי, ועקב פקק תנועה משנים את יעדם ומגיעים באקראי למועדון ג'אז.
מיה מגלה כי זהו המועדון של סבסטיאן, שהגשים את חלומו.
סבסטיאן מזהה את מיה בקהל, ושניהם מדמיינים לעצמם התפתחות שונה לחלוטין של קורות חייהם, שבה סבסטיאן מצטרף אל מיה במסעה לפריז ומקים עמה משפחה.
בסיום השיר ששימש רקע למחשבות אלה מיה ובעלה יוצאים מהמועדון אך קודם לכן היא חולקת עם סבסטיאן רגע אחרון של חיוך.
שם השחקן/נית שם הדמות הערות ראיין גוסלינג סבסטיאן "סב" וילדר אמה סטון מיה דולן ג'יי.
סימונס ביל מנהל המועדון המפטר את סב פין ויטרוק גרג בן זוגה של מיה, ממנו נפרדת לטובת סב רוזמרי דוויט לורה וילדר אחותו של סבסטיאן ג'ון לג'נד קית' חבר ילדות ומנהיג להקת ג'אז מודרני מצליחה אליה מצטרף וילדר טום אוורט סקוט דייוויד בעלה של מיה לאחר הצלחתהג'סיקה רות'אלקסיסג'וש פנסג'וש
את התסריט לסרט כתב דמיאן שאזל ב-2010, הוא הושפע מסרטי הקולנוע "כובע צילינדר", "מטריות שרבורג", "לילות בוגי" ו"שיר אשיר בגשם".
שאזל התקשה למצוא מימון להפקת הסרט והומלץ לו לשנות את דמותו של הגיבור הראשי מנגן ג'אז לזמר רוק, לשנות את סצנת הפתיחה המורכבת ואת הסיום האמביוולנטי, המלצות שאת כולן דחה.
רק לאחר הצלחת סרטו "ויפלאש" נרכשו זכויות ההפקה וההפצה שלו על ידי "ליונסגייט" (Lionsgate) ו-Black Label Media.
תקציב הסרט הוערך בכ-30 מיליון דולר.
מפיקי הסרט עודדו את שאזל להגדיל את ההוצאות המתוכננות, ותמיכתם תרמה לליהוק שחקנים ראשיים יקרים יותר, להגדלת כמות ימי הצילום מ-24 ל-40, הגדלת כמות הניצבים, אתרי הצילום והתפאורות.
לתפקידים הראשים לוהקו תחילה אמה ווטסון ומיילס טלר, ווטסון נסוגה בעקבות ליהוקה לסרט "היפה והחיה" ועם טלר לא הגיעה ההפקה להבנות.
לבסוף לוהקו במקומם אמה סטון וראיין גוסלינג, זהו שיתוף הפעולה השלישי של השניים כזוג נאהבים, לאחר "טיפש, מטורף, מאוהב" ו"יחידת גנגסטרים".
השניים התאמנו במשך שלושה חודשים בחזרות בנגינה, בשירה ובריקודים.
המוזיקאי ג'ון לג'נד לוהק לתפקיד מפתח נוסף ולקראת הצילומים למד לראשונה לנגן בגיטרה.
צילומי הסרט נעשו בשתי מצלמות, בפורמט אנמורפיק תוך שימוש בסרט צילום 35 מ"מ וביחס 1:2.55 על מנת לשוות לסרט מראה קלאסי.
לשם כך התאימה חברת Panavision במיוחד לסרט את העדשות בהן נעשה שימוש.
הצילומים החלו באוגוסט 2015 בלוס אנג'לס ונמשכו כ-40 ימים בלמעלה מ-60 אתרים ברחבי המטרופולין.
סצנת הפתיחה של הסרט צולמה במשך יומיים במחלף המחבר בין כביש מהיר 105 לכביש מהיר 110. המחלף נסגר במיוחד למספר שעות לצורכי ההפקה, והסצנה כללה מאות מכוניות ורקדנים.בסצנת הפתיחה רוקדים מאה רקדנים והיא מרגשת במיוחד.
עריכת הסרט נעשתה במשך קרוב לשנה על ידי טום קרוס, ששיתף פעולה עם שאזל גם בסרט "ויפלאש".
את הכוריאוגרפיה ביימה מנדי מור.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-31 באוגוסט 2016 בפסטיבל הסרטים של ונציה, הפצה מוגבלת של הסרט בחמישה בתי קולנוע בארצות הברית החלה ב-9 בדצמבר 2016 והפצה רחבה ב-16 בדצמבר.
את המוזיקה לסרט הלחין ג'סטין הורוויץ, בן כיתתו של שאזל באוניברסיטת הרווארד, ששיתף עמו פעולה גם בסרט "ויפלאש", להורוויץ נדרשו 31 סקיצות עד להשגת הגרסה הסופית שיר הנושא של הסרט "City of Stars".
את המילים לשירים חיברו בנג' פאסק וג'סטין פול.
את האלבום עם פסקול הסרט הפיקו הורוויץ, מריוס דה פריס וסטיבן גזיקי.
פסקול הסרט זכה בשני פרסי גראמי בטקס בינואר 2018.
"Another Day of Sun" - בביצוע צוות השחקנים של הסרט
"A Lovely Night" - בביצוע אמה סטון וראיין גוסלינג
"Herman's Habit" - בביצוע ג'סטין הורוויץ
"City of Stars" בביצוע ראיין גוסלינג
"Planetarium" - בביצוע ג'סטין הורוויץ
"City of Stars" - בביצוע אמה סטון וראיין גוסלינג
"Start a Fire" - בביצוע ג'ון לג'נד
"Engagement Party" - בביצוע ג'סטין הורוויץ
"Epilogue" - בביצוע ג'סטין הורוויץ
"The End" - בביצוע ג'סטין הורוויץ
"City of Stars" (זמזום) - בביצוע ג'סטין הורוויץ עם אמה סטון
טקס פרסי אוסקר ה-89 - הסרט היה מועמד ל-14 פרסי אוסקר, כולל בכל הקטגוריות המרכזיות, שיא במספר המועמדויות (יחד עם "הכל אודות חוה" ו"טיטניק").
הסרט זכה בשישה פרסים: פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר, פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר.
מגישי הפרס לסרט הטוב ביותר, וורן בייטי ופיי דאנאוויי, הכריזו בטעות על לה לה לנד כזוכה בפרס זה.
לאחר שצוות מפיקי ויוצרי הסרט עלה על הבמה כדי לקבל את הפסלון והחל לשאת את נאומי הזכייה, התברר כי חל בלבול במעטפה שממנה הקריאו בייטי ודאנאוויי, והזוכה האמיתי היה הסרט "אור ירח".
זהו הסרט השני בתולדות גלובוס הזהב, שזוכה בכל 5 הקטגוריות הנחשבות ביותר (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר) והסרט עם כמות הזכיות הגבוהה ביותר בתולדות הטקס.
פרסי איגוד מבקרי הקולנוע - זכייה בשמונה פרסים: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, עיצוב אומנותי, פסקול ושיר.
היה מועמד לארבעה פרסים נוספים: השחקן והשחקנית הטובים ביותר, עיצוב ההלבשה ושיר נוסף.
פרס באפט"א לקולנוע - זכייה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר, המוזיקה הטובה ביותר.
היה מועמד לעוד שישה פרסים.
פסטיבל הסרטים של ונציה - היה מועמד לפרס אריה הזהב, ואמה סטון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו - פרס אהוב הקהל.
פסטיבל הסרטים בהמפטונס - פרס אהוב הקהל.
איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק - פרס הסרט הטוב ביותר.
איגוד מבקרי הקולנוע באזור וושינגטון די.
- פרס הסרט הטוב ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי - נבחר לאחד מסרטי השנה.
פרס גילדת שחקני המסך - אמה סטון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, ראיין גוסלינג היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר.
פרסי סטלייט - זכה בסרט הטוב ביותר, הפסקול הטוב ביותר, שיר הנושא הטוב ביותר, והעיצוב האומנותי הטוב ביותר.
פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה - הסרט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר.
פרס איגוד המפיקים האמריקאי - זכה בפרס הסרט הטוב ביותר
פרסי גילדת הבמאים - הסרט הטוב ביותר
פרס גראמי - אוסף הפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית, והפסקול הטוב ביותר
בפולקלור המקסיקני, La Llorona (בעברית: האישה הבוכייה) היא רוח רפאים של אישה אשר הטביעה את ילדיה בנהר.
לפי הפולקלור עד היום ניתן לשמוע אותה כשהיא בוכה, תוך שהיא מחפשת את ילדיה.
לעיתים קרובות גורמת לה יורונה לאסונות כבדים לכל מי שמתקרב או שומע אותה.
עד היום לא נמצאו מקורות מהימן אשר מאששים את סיפורה באופן מובהק ונכון.
(האגדה אשר מוצגת להלן לקוחה מן הפולקלור המקסיקני ועלולה להשתנות בהתאם לדמוגרפיה).
תחילה, נודע על סמך האגדה, כי בכפר טיפוסי התגוררה אישה צעירה בשם מריה.
היא באה ממשפחה ענייה, אבל הייתה ידועה בכפר שלה בעקבות יופייה יוצא הדופן.
יום אחד, אציל עשיר מאוד נסע דרך הכפר שלה.
הוא נעצר כשראה את מריה.
מריה הייתה מוקסמת ממנו והוא הוקסם מיופייה, ולכן כשהציע לה להינשא לו, היא מיד הסכימה.
משפחתה של מריה הייתה נרגשת מכך שהיא נישאה לבחור עשיר, אך עם זאת, אביו של האציל היה מאוכזב מאוד שבנו נישא לאישה ענייה.
מריה ובעלה החדש בנו בית בכפר במטרה להתרחק מאביו.
בסופו של דבר, היא ילדה שני בנים.
בעלה תמיד היה נוסע, עד שהפסיק לבלות עם משפחתו.
עם הזמן, כשחזר הביתה, התעלם בעלה של מריה ממנה והעניק את תשומת ליבו אך ורק כלפי שני בניו.
יום אחד, הוא חזר לכפר עם אישה צעירה ויפה, והתעלם בשנית ממריה.
מריה, כועסת ופגועה, לקחה את ילדיה אל הנהר והטביעה אותם בזעם עיוור.
לאחר שנרגעה, היא הבינה מה מחיר הנזק שעשתה בעת שאיבדה את עשתונותיה.
היא תרה אחריהם יומם ולילה, אך ללא הצלחה.
כעבור כמה ימים, היא נמצאה מתה על שפת הנהר.
לאחר מכן, היא לא הורשתה להיכנס אל העולם הבא, עד שתמצא את נשמות ילדיה.
בעקבות כך, הייתה תקועה לה יורונה בין ארץ החיים לבין המתים, עד שתמצא את נשמות ילדיה.
שמה "La Llorona" ("האישה הבוכייה") ניתן לה בעקבות הבכי המר והרב שהיא בכתה על ילדיה.
בנוסף לכך, נאמר כי כל אשר שומע אותה בוכה, צריך לרוץ בכיוון ההפוך ולברוח.
כל אשר שומע את זעקותיה, יוכל להביא על עצמו מזל רע או במקרים קיצוניים גם מוות.
הורים רבים באמריקה הלטינית משתמשים בסיפור הזה כדי להפחיד את ילדיהם מלהישאר בחוץ עד שעה מאוחרת.
עוד מספרים, כי לה יורונה חוטפת ילדים בלילות, במטרה לקחת אותם אל חיקה.
היא מתחננת למחילה מהשמים תוך שהיא מטביעה למוות את כל הילדים אשר היא חוטפת.
אנשים טוענים כי הם ראו אותה בלילה ובשעות הערב המאוחרות על שפות נהרות ואגמים, כשהיא לבושה בחלוק לבן או שחור עם רעלה.
יש הסוברים כי מי ששומע את יללות לה יורונה, יחווה תקופה של מזל רע ואפילו ימות.
בנוסף לכך, יש האומרים כי בעת שהיא בוכה היא גם צועקת "" (בעברית: "הוי, הילדים שלי"), תוך שהיא מנסה לחפש אותם.
מספרים שקולה נשמע רחוק כשהיא קרובה וקרוב כשהיא רחוקה.
לה יורונה מזוהה לעיתים עם לה-מלינצ'ה, אשר הייתה אצילה מקסיקנית משבט באזור מפרץ מקסיקו.
מלינצ'ה הייתה דמות מרכזית במהלך כיבוש האימפריה האצטקית על ידי האימפריה הספרדית.
זמן קצר לאחר נחיתת הקונקיסטאדורים בראשות הרנאן קורטס בחופים של מה שלימים תהיה מקסיקו המודרנית, ניתנה לו מלינצ'ה כמתנה ביחד עם עוד 20 שפחות.
בנוסף לכך, היא שימשה כמתורגמנית, יועצת ומתווכת בין מפקד הקונקיסטאדורים הספרדיים לתושבים והמנהיגים המקומיים.
מאוחר יותר, הייתה גם בת זוגו של קורטס ואם בנו מרטין, שהיה אחד מראשוני המסטיסים, ילדים שנולדו להורים ממוצא מעורב אירופי ואינדיאני.
הקשר בין השניים ותמיכתה של מלינצ'ה בקורטס היו מהגורמים המרכזיים להצלחת הספרדים בכיבושה של מקסיקו.
מחוץ לאמריקה, סיפורה של לה יורונה נושא דמיון לסיפור של האלה למחצה לאמיה.
הרה אשתו של זאוס, גילתה על הרומן שלו עם לאמיה, ואיבדה את עשתונותיה.
בעקבות כך, היא הרגה את כל הילדים שהיה לזאוס מלאמיה.
מתוך קנאה על אובדן ילדיה, לאמיה גונבת ילדים של נשים אחרות.
בן רדפורד חקר את האגדה של לה יורונה, ופרסם את ממצאי החקירה ב-"Mysterious New Mexico".
הוא מצא כי יש קשר בין אגדתה של לה יורונה לפולקלור גרמני משנת 1486.
במרוצת השנים, חקרו את אגדתה של לה יורונה אנשים רבים, תוך שנכתבו עליה ספרים רבים, הוסרטו עליה סרטי קולנוע רבים וכולי.
בשנת 1961, יצא הסרט המקסיקני "קללתה של האישה הבוכייה".
לה יורונה זכתה בתואר "המפלצת של השבוע" במסגרת תוכנית הטלוויזיה "גרים".
בשנת 2005, עלתה תוכנית הטלוויזיה "על טבעי" בו הוזכרה לה יורונה.
בעשור השני של המאה ה-21, יצא הסרט "La Leyenda de la Llorona", המבוסס על לה יורונה.
בשנת 2003, יצא הסרט "לתפוס את פאפי" בכיכובן של סופיה ורגרה, רוסלין סאנצ'ס וג'ייסי ולאסקאז.
בשנת 2006, יצא סרט האימה המקסיקני "31 קילומטר" המבוסס על סיפורה של לה יורונה.
בין היתר, מוזכרת לה יורונה בכמה סרטים של סרטי יוניברסל.
בשנת 2014, הוציא לאור ג'וש ווקר את הספר "Luke Coles and the Flower of Chiloe", בו יש אזכור מקראי של לה יורונה.
בשנת 2015, עלה לאקרנים סרט קצר המבוסס על לה יורונה.
במשחק ליג אוף לג'נדס, מופיעה לה יורונה בשם "Ghost Bride".
זאת בעקבות השקת המשחק באמריקה הלטינית.
בשנת 2019, יצא סרט האימה "מקוללת", המתבסס על סיפורה.
הסרט בוים על ידי מיכאל צאבס, הוסרט על ידי ג'יימס ואן, גארי דאוברמן ואמיל גלדסטון ובין שחקניו הראשיים של נמנים לינדה קרדליני, פטרישיה ולאסקז וריימונד קרוז.
הסרט הוא הסרט השישי שיצא במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
לה יורונה הוזכרה גם בסדרה שעה מכושפת, ובסדרה ריברדייל.
לה לונה הוא סרט אנימציה ממוחשבת קצר, שנוצר באולפני האנימציה של פיקסאר.
הסרט נכתב ובוים בידי אנריקו קאסרוזה.
הסרט הוצג לראשונה ב -6 ביוני 2011 בפסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי באנסי, ויצא לקולנוע ב-22 ביוני 2012, לצד הסרט "אמיצה".
בשנת 2012 נכלל הסרט ב"אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר", חלק 2. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-84.
הסרט עוקב אחרי נער צעיר שמגלה את המקצוע המיוחד של המשפחה שלו, טאטוא הירח מכוכבים.
לאורך הסרט הנער נמצא בחיפוש אחר ה"דרך שלו", בעוד שאביו מנסה למשוך אותו לעשות דברים כפי שהוא (האב) עושה וסבו מושך אותו לעשות את הדברים כפי שהוא (הסבא) עושה.
העלילה הייתה בהשראת ילדותו של קסרוסה ומעשיותיהם של הסופרים אנטואן דה סנט-אכזופרי ואיטלו קאלווינו.
סגנון הסרט מגיע מן האנימה של הייאו מיאזאקי ומסדרת "מר קו" של הקריקטוריסט האיטלקי אוסבלדו קבנדולי.
קסרוסה רצה ליצור מראה שונה מסרטים שנוצרו על ידי מחשב.
"למחשבים יש דרך לעשות דברים מושלמים, ורצינו שזה ייראה אחרת." הוא רצה להחזיר את החום של הפגמים האנושיים אל עולם הסרטים.
הוא בחר להשתמש בסריקות של ציורי צבע ומים ואותם להכיל על האנימציה.
בשביל הרקע הוא השתמש בציורים בצבעי מים ישירות כמרקע, כדי לספק רקע בעבודת יד.
לה ליבר פארול היה עיתון צרפתי אשר הוקם ב-1892 בידי אדואר דרימון, והתפרסם בשל התעמולה האנטישמית שהפיץ.
העיתון לקח חלק חשוב בהתפתחותן של שערוריית פנמה ופרשת דרייפוס.
דרימון פרש מניהול העיתון ב-1898, ומאז החל העיתון לשקוע עד שב-1924 הוא נסגר סופית.
בשנת 1886 פרסם לראשונה אדואר דרימון את ספרו "צרפת היהודית" אשר בו פרש את עיקרי משנתו האידאולוגית האנטישמית.
הספר הפך לרב-מכר ונמכר במהדורה הראשונה ב-150,000 עותקים.
מעודד מההד היוצא מן הכלל של ספרו, הקים דרימון ב-20 באפריל 1892, בעזרת תמיכה כספית מאיש העסקים ז'ול גרן ובשיתוף הפעולה של יהודי משומד בשם גסטון כרמיה (Gaston Crémieux; שינה את שם המשפחה לוויאלאר), את העיתון לה ליבר פארול.
בניצוחו הלוחמני של דרימון, הפיץ העיתון תעמולה גזענית, אנטישמית וקסנופובית.
סיסמתו הייתה: "צרפת לצרפתים!" ("!La France aux Français").
כמו כן, העיתון נטה קלות לכיוון הסוציאליזם.
עוד באותה שנה הגיע העיתון לתפוצה של 200,000 עותקים.
העיתון התחזק מאוד בעקבות שערוריית פנמה, אשר בה היו מעורבים שני יהודים: ז'אק דה ריינאך וקורנליוס הרץ.
ריינאך התאבד לאחר שנסחט בנוגע לפרשה, אולם לפני מותו מסר לעיתון של דרימון את רשימת חברי הפרלמנט שהיו מעורבים בשערורייה, בתמורה לטיוח חלקו שלו בפרשה.
רשימת השותפים לפשע פורסמה מדי בוקר בחלקים קטנים בהמשכים, כך שמאות פוליטיקאים היו צריכים לחיות במתח רב במשך חודשים.
דרימון ניצל את הפרשה כדי להבליט את חלקם של היהודים בכלכלה הצרפתית ולהאשים אותם בשחיתות.
ב־25 במאי 1892 התפרצו כמה מעורכי העיתון והמרקיז אנטואן דה מורס , מייסד הליגה האנטישמית של צרפת, לחתונתה של ז'ולייט, בתו של גוסטב דה רוטשילד , שהתקיימה בבית הכנסת המרכזי של פריז.
הם עלבו באורחים, שפכו חומצה על שמלות הנשים, חילקו עלונים אנטי-יהודיים וצעקו "מוות ליהודים".
מנובמבר 1892 עד פברואר 1893 נכלא דרימון במשך שלושה חודשים בבית הכלא סן-פלאז'י (Sainte-Pélagie).
ב-29 באוקטובר 1894 היה לה ליבר פארול העיתון הראשון שפרסם את העובדה שאלפרד דרייפוס - קצין יהודי במטכ"ל הצרפתי, נעצר בחשד לריגול, מה שגרם לפרוץ פרשת דרייפוס.
המעצר שנחשב לסוד צבאי, הודלף לעיתון בידי אדם שעד היום לא זוהה.
רבים סבורים שהיה זה אובר-ז'וזף אנרי, אולם הדבר אינו ודאי.
תוך זמן קצר הפך לה ליבר פארול לשופר העיקרי שתמך בהרשעתו של דרייפוס ובהמשך התנגד להעניק לו משפט חוזר.
דרימון ניצל את הפרשה כדי להגביר את התעמולה האנטישמית שלו ולהוכיח את טענתו שצרפת נפלה בידי היהודים.
ההיסטוריון ז'אן דניס ברדן, כותב כי "בלי ל'אורור ובלי זולא ייתכן מאוד כי דרייפוס היה נשאר בבית הכלא.
אבל בלי דרימון ולה ליבר פארול אולי לא היה מגיע לשם כלל".
ב-1898 עזב דרימון את ניהול העיתון כיוון שנכנס לפוליטיקה.
כאשר לא נבחר מחדש לפרלמנט ב-1902, חזר דרימון לנהל את העיתון, אולם לא הצליח להחזיר אותו לממדי ההצלחה הקודמים.
ב-1908 ניסה דרימון לשכנע את ליאון דודה (בנו של אלפונס דודה) לקבל את ניהולו של ליבר פארול ולאחד את העיתון עם העיתון הימני שלו, "אקסיון פראנסז", שנעשה יותר פופולרי באותם הימים.
בשנים שלאחר מכן המשיך העיתון בתעמולתו האנטישמית והקסנופובית, אולם שקע בהדרגה.
בשנים שלאחר מכן נעשו כמה ניסיונות להקים מחדש את העיתון, אולם אף אחד מהם לא הצליח.
ירח שחור (באיטלקית: Luna Nera) היא סדרת טלוויזיה, דרמה איטלקית היסטורית שנוצרה על ידי פרנצ'סקה מניירי, לורה פאולוצ'י וטיזיאנה טריאנאנד, ובכיכובן של נינה פוטאראס, ג'ורג'יו בלי, גלוריה קארובאנה וג'אנדומניקו קופאיולו.
העלילה מתרחשת במאה ה-17 באירופה ובצפון אמריקה וסובבת סביב ציד מכשפות.
עלתה לראשונה בנטפליקס ב-31 בינואר 2020.
רוברטו דה פרנצ'סקו בתפקיד מרציו אורגי
קמיל דוגאי קומנצ'יני בתפקיד אקוויליה
פאולו ברנרדיני בתפקיד מרציו אורגי
הסדרה שוחררה ב-31 בינואר 2020 ברשת נטפליקס.
לה מוסמה הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1888. היצירה נוצרה כשואן גוך התגורר בארל, שכונתה בפיו כ-"יפן של הדרום".
המעבר מהעיר הגדולה פריז ליישוב קטן יותר עורר בצייר תקווה כי כעת הוא יוכל להתמקד בפשטות ובדרמטיות של האמנות היפנית.
ואן גוך צייר את היצירה בגיל 35. הוא גר בארל שבדרום צרפת.
זאת הייתה אחת התקופות הכי פוריות שלו כיוצר, והוא הפיק כמה מיצירותיו המוכרות ביותר בעת ההיא, כגון ציורי החמניות.
ציוריו של ואן גוך מציגים את החיים הפשוטים כפי שמשתקף ביצירה זו.
כמו כן, זאת הייתה אחת התקופות המאושרות ביותר בחייו של הצייר.
הוא היה שליו ובטוח בעצמו.
במכתב שהוא כתב לאחיו, תיאו, ואן גוך תיאר שמשמעותו של ציור מבחינתו הוא עדינות - יותר כמו מוזיקה מאשר פיסול.
כוונתו הייתה שכמו מוזיקה גם תהליך הציור הוא מרגיע.