tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט הופק בתקציב נמוך יחסית ויצא לאקרנים בנובמבר 2009. הוא זכה להצלחה מיידית, בתחילת 2010 עבר את רף ההכנסות של 200 מיליון דולר בארצות הברית לבדה ולאחר הפצתו בעולם חצה את רף 300 מיליון הדולר.
הסרט נפתח בקטע ידוע ממשחק הפוטבול בין הוושינגטון רדסקינס לניו יורק ג'איינטס במהלכו נפצע הקוורטרבק של הרדסקינס ג'ו תייסמן לאחר תיקול של שחקן ההגנה לורנס טיילור.
התיקול, שסיים את הקריירה המקצוענית של טייסמן, זכור כרגע המחריד ביותר בתולדות ה-NFL, והביא לעלייה בחשיבותו של שחקן קו ההתקפה הקדמי המגן על הקוורטרבק.
לאחר תיאור התכונות הפיזיות המיוחדות הנדרשות משחקן זה רואים את דמותו של מייקל אוהר, נער מגודל ממוצא אפרו אמריקאי.
מייקל אוֹהר בן ה-16, המכונה ביג מייק, מתקבל ללימודים בבית ספר נוצרי בממפיס לאחר שגודלו ותכונותיו הפיזיות מושכים את עינו של מאמן הספורט המקומי.
מייקל, שלא זכה להשכלה מסודרת ונדד בין משפחות אומנות, מתקשה בלימודים, ונאלץ להעביר את ימיו בתיכון ללא מקום שינה מסודר, ללא בגדים להחלפה כשהוא אוסף שאריות מזון מאולם הספורט המקומי.
עולמו משתנה לאחר שלי אן טיוהי (סנדרה בולוק) נתקלת בו בערב חג ההודיה כשהוא צועד קופא מקור ברחובות ממפיס.
לי אן מזהה את מייקל כמי שלומד בבית הספר של ילדיה, היא אוספת אותו לביתה בו מבלה מייקל עם משפחתה את חג ההודיה.
עם התהדקות הקשר עם מייקל, בני הזוג טיוהי הלבנים והעשירים, בעלי עשרות מסעדות מזון מהיר והורים לנערה מתבגרת ובן צעיר, מאמצים באופן רשמי את מייקל למשפחתם.
בעקבות תאונת דרכים שעושה מייקל ברכב החדש שקנו לו, מגלה לי אן כי הוא הציל את חיי בנה הקטן, שישב לצידו במושב הקדמי, בכך שעצר בידו את כרית האוויר.
למרות התכונות האתלטיות שלו מתקשה מייקל להסתגל למשחק הפוטבול האלים, רק לאחר סיוע של לי אן, שמבינה מה מניע את רגשותיו, נהיה מייקל לשחקן מצטיין ברמה ארצית ועד מהרה הופך בית משפחת טיוהי למוקד משיכה של מאמנים ומגלי כישרונות מאוניברסיטאות בולטות החברות בליגת ה־SEC.
מייקל לא יכול להתקבל לאוניברסיטה משום שממוצע ציוניו נמוך במיוחד, לשם כך שוכרת לי אן את מיס סו (קתי בייטס) מורה פרטית, שמצליחה להביא לשיפור דרמטי בציוניו.
למרות הנטייה שלו לשחק באוניברסיטת טנסי, האוניברסיטה המובילה של המדינה בה מתגורר, בוחר מייקל לשחק עבור אוניברסיטת מיסיסיפי, האלמה מאטר של הוריו המאמצים ושל מורתו.
בחירתו מביאה לחקירה של ה-NCAA בחשד שבני הזוג טיוהי השפיעו על מייקל באמצעים פסולים על מנת לקדם את רצונם האישי.
מייקל חש מאוכזב מהוריו, עוזב את הבית וחוזר לשכונת המצוקה בה גדל, שם הוא חובר לקבוצת חבריו מהילדות, כעת כנופיית עבריינים.
לאחר שהעליבו את אימו המאמצת ואחותו, נאבק מייקל בחבורה ועוזב אותה, הוא פוגש בלי אן שיצאה לחפש אותו ומשלים עימה.
מייקל מודיע לחוקרת מטעם ה-NCAA כי בחר באוניברסיטת מיסיסיפי משום שזהו המוסד בו למדה משפחתו ולכן גם המקום בו הוא רוצה ללמוד.
הסרט מסתיים בקטע מתוך שידור הטלוויזיה של דראפט ה-NFL בו נבחר מייקל אוהר בסיבוב הראשון על ידי הבולטימור רייבנס ומוקרנות תמונות מתוך חייו האמיתיים של מייקל אוהר ומשפחת טיוהי.
מייקל אוהר נולד ב-1986 לדניס אוהר, אם חד-הורית מכורה לקראק.
הוא נשאר כיתה פעמיים ועבר 11 בתי ספר ומספר משפחות אומנות.
אביו, אותו לא הכיר, נרצח כשאוהר היה בתיכון.
מייקל החל ללמוד בבית ספר נוצרי כשמנת המשכל שלו הוערכה ב-80 בלבד.
הוא הצטיין בענפי הפוטבול, כדורסל והדיפת כדור ברזל.
באותו בית הספר למדה גם קולינס טיוהי, קופצת במוט מצטיינת שהכירה את מייקל ממגרש האתלטיקה.
הוריה של קולינס, שון ולי אן אימצו את מייקל, מימנו לו מורה פרטית שישבה עמו 20 שעות בשבוע, וממוצע ציוניו השתפר מ-0.6 (הציון הממוצע בשנתו הראשונה) ומ-1.56 (מהיום בו עבר לגור עם משפחת טיוהי) ל-2.52, והוא קיבל הצעות למלגה ממספר אוניברסיטאות מובילות בהן אוניברסיטת טנסי ומיסיסיפי.
הבחירה שלו במיסיסיפי העלתה חשדות בארגון ה-NCAA, שהתחזקו לאחר שמאמנו מהתיכון התקבל למשרה באוניברסיטה, ה-NCAA פתחה בחקירה וסירבה לאפשר לאוהר להרשם לאוניברסיטה בטענה שציוניו עדיין נמוכים מדי.
אוהר נאלץ לקחת קורסים בלימודי חוץ באוניברסיטת בריגהאם יאנג, מה שאיפשר לו לעלות את הממוצע ולהתקבל ללימודים סדירים.
אוהר כיכב במדי נבחרת האוניברסיטה וסיים את לימודיו עם תואר ראשון במשפט פלילי (Criminal justice) לאחר שסיים בהצטיינות את שנתו האחרונה.
הוא נרשם ב-2009 לדראפט ה-NFL בו נבחר במקום ה-23 בסיבוב הראשון והפך לשחקן מפתח בקבוצת הבולטימור רייבנס לאחר שחתם על חוזה ל-5 שנים בו השתכר כ-14 מיליון דולר.
ב-2014 עבר לטנסי טייטאנס והרוויח באותה עונה 6 מיליון דולר.
את סיפורו של מייקל אוהר הציג כבר ב-2006 הסופר והעיתונאי מייקל לואיס, בכתבה בניו יורק טיימס תחת הכותרת The Ballad of Big Mike ובספרו The Blind Side שיצא באותה שנה.
באוגוסט 2023, מייקל אוהר תבע לבטל את האפוטרופסות עליו.
לטענת התביעה, הוא מעולם לא אומץ על ידי משפחת טיוהי אלא חתם על מסמכים שהעניקו להם אפוטרופסות עליו כבוגר תחת האמונה שמדובר במסמכי אימוץ.
משפחת טיוהי ניצלה את האופוטרופוסות כדי למכור את סיפור חייו ולטענתו, הוא לא קיבל רווחים מהסרט.
בסרט מככבים בתפקיד עצמם מספר מאמנים בולטים מליגת ה-NCAA בהם ניק סייבן, לו הולץ, טומי טוברוויל, יוסטון נוט ואד אורגרון.
הסרט הופק על ידי חברת Alcon Entertainment והופץ על ידי חברת האחים וורנר, מרבית הסרט צולם בשני בתי ספר באטלנטה שבג'ורג'יה והתלמידים בהם שימשו כניצבים.
את התסריט מספרו של לואיס עיבד במאי הקולנוע ג'ון לי הנקוק, שביים ב-2002 סרט ספורט אחר, The Rookie.
תקציב הסרט הסתכם בכ-29 מיליון דולר, כשהכוכבת הראשית, סנדרה בולוק, הסכימה להתפשר על שכר נמוך יותר בתמורה לאחוזים מההכנסות בתחילה הוצע התפקיד לג'וליה רוברטס אך היא לא גילתה בו התעניינות.
לתפקיד בעלה של בולוק בסרט, לוהק טים מקגרו, זמר קאנטרי מצליח, זוכה פרס גראמי.
לתפקיד מייקל אוהר לוהק קווינטון ארון, שחקן אלמוני וגדול ממדים, שלא זכה לתפקידים רבים.
בסיום מבחן הבד מסר להנקוק כי ידוע לו שסביר שלא ילוהק לתפקיד, אך הוא ישמח אם יעשו בו שימוש על הסט כמאבטח.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית וקנדה ב-20 בנובמבר 2009. בישראל הסרט יצא לאקרנים במרץ 2010 תחת השם "הזדמנות שנייה".
שם הספר והסרט באנגלית מתייחסים לצד בו הקוורטרבק נותר פגיע כיוון שאינו נכלל במרחב הראיה שלו בעת ההכנה לזריקה, על צד זה תפקידו של שחקן קו ההתקפה השמאלי להגן.
בשבוע השני התחזקו ההכנסות והסרט טיפס לראש טבלת ההכנסות, בתחילת 2010 כבר חצה את רף ה-200 מיליון דולר ולאחר הפצתו ברחבי העולם עלו ההכנסות על 300 מיליון דולר.
מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
סנדרה בולוק זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס ארגון מבקרי הקולנוע.
סיפורו של הזארפן אהמט צ'לבי נרשם על ידי ההיסטוריון והנוסע אווליה צ'לבי בספרו סיאחת נאמה.
מקובל להתייחס בספקנות לתיאוריו של אווליה צ'לבי בספרו אשר נהג להגזים בהם, ואף לרשום פרטים שאין להם בסיס עובדתי; אך הטורקים רואים בסיפור עובדה קיימת, וקראו לשדה התעופה הזארפן שבאיסטנבול על שמו.
בשנת 1638 בתקופת כהונתו של הסולטאן מוראט הרביעי, טיפס הזארפן אהמט לראשו של מגדל גלאטה שמצפון לקרן הזהב וגובהו 67 מטר.
הוא קפץ מן המגדל, ובעזרת הכנפיים שבנה, ריחף מעל קרן הזהב ונחת בהצלחה באוסקודר בצִדו השני של הבוספורוס.
הסולטאן, שצפה במעופו של הזארפן אהמט צ'לבי, היה שבע רצון ואף שילם לו סכום נכבד במטבעות זהב; אך זמן קצר לאחר מכן, בהשפעת אנשי דת, שינה הסולטאן את טעמו והגלה את הזרפאן לאלג'יריה.
הזארפן מת בגלות באלג'יריה בשנת 1640, בגיל 31.
אווליה צ'לבי מספר גם על אחיו של הזארפן אהמט, לגארי הסאן צ'לבי , שבנה רקטה, שוגר עימה מקצה ארמון טופקאפי ונחת בריא ושלם במי הבוספורוס.
ב-1996 יצא לאקרנים בטורקיה סרט על עלילות האחים בשם "איסטנבול מתחת לכנפיי" .
הזרפאן אהמט הוא אחת הדמויות הראשיות בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה הטורקית "קוסם סולטן", ולסיפור מעופו הוקדשו כמה פרקים בסדרה.
הזהב של ימאשיטה הוא שמו של השלל שנגנב לכאורה על ידי כוחות האימפריה היפנית בדרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה, אותו הסתירו במערות, במנהרות ובמבנים תת-קרקעיים בפיליפינים.
השלל נקרא על שמו של גנרל טומויוקי ימאשיטה.
אף על פי שיש הטוענים שהזהב עודנו קבור בפיליפינים, קיומו מוטל בספק על ידי מרבית המומחים.
האוצר עמד בלבו של משפט בהוואי ב-1988 שבו היו מעורבים צייד האוצרות הפיליפיני רוגליו רוחאס, והנשיא הפיליפיני לשעבר פרדיננד מרקוס.
שניים מהתומכים הגדולים בקיום הזהב של ימאשיטה הם סטרלינג ופגי סיגרייב (Sterling and Peggy Seagrave), הטוענים שהביזה בזמן המלחמה התרחשה בקנה מידה נרחב והייתה מתואמת עם חברי היאקוזה ובכירים יפנים, בהם אף הקיסר הירוהיטו, ושממשלת יפן התכוונה להשתמש בשלל למימון המשך המלחמה.
לטענת סיגרייב מינה הירוהיטו את אחיו, הנסיך יאסוהיטו צ'יצ'יבו, לראש ארגון סודי שנקרא "שושן הזהב" (金の百合), שנועד לצרכים אלה.
הרכוש הגנוב כלל לפי הדיווחים שלל שנלקח מבנקים, ממקדשים, מכספות, מכנסיות, ממסגדים, ממוזיאונים ומבתים פרטיים.
שמו של השלל מגיע מטומויוקי ימאשיטה, שפיקד על הכוחות היפניים בפיליפינים ב-1944. לפי הדיווחים נשמר תחילה השלל בסינגפור ומאוחר יותר הועבר לפיליפינים.
היפנים קיוו לשלוח את השלל מהפיליפינים ליפן עם סוף המלחמה, אך עם התקדמותה הגבילו הכוחות האמריקאים את תנועת הספינות היפניות וטיבעו רבות מהן, בהן גם ספינות עמוסות זהב.
לטענתם של סיגרייב ושל אחרים איתר המודיעין האמריקאי את מיקומו של השלל, קשר קשר עם הירוהיטו וקצינים יפנים בכירים להסתיר את קיומו, והממשל האמריקאי השתמש בשלל למימון פעולות מודיעיניות ברחבי העולם במהלך המלחמה הקרה.
ב-1992 טענה אימלדה מרקוס, אשתו של פרדיננד מרקוס, שמרבית הונו של בעלה הגיע מהזהב של ימאשיטה.
כיום ממשיכים ציידי אוצרות, פיליפינים וזרים כאחד, לחפש אחר מקום המסתור של השלל הרב.
במרץ 1988 תבע צייד האוצרות הפיליפיני רוגליו רוחאס את נשיא הפיליפינים לשעבר, פרדיננד מרקוס, ואת אשתו אימלדה מרקוס בבית משפט בהוואי באשמת גנבה והפרת זכויות האדם.
לטענתו, ב-1961 פגש חייל לשעבר בצבא יפן שמסר לו את מיקומו של הזהב של ימאשיטה.
לאחר שהקים צוות חיפוש וקיבל אישור לחפש את האוצר, גילה רוחאס ב-1971 מחסן תת-קרקעי שבו מצא לטענתו חרבות סמוראים, כידוני רובה, מכשירי רדיו ושלדים לבושים בבגדי הצבא היפני.
בנוסף, מצא רוחאס במחסן פסל של בודהה בגובה 91 ס"מ ומספר ארגזים שהכילו בוליוני זהב.
רוחאס טען שהסתיר בביתו את פסל הבודהה וארגז אחד שהכיל 20 מטילי זהב, וחתם את פתח המחסן עד שיוכל להוציא את שאר הארגזים.
רוחאס טען שמכר שבעה מטילי זהב ושחיפש רוכשים לפסל הבודהה.
בשלב זה, טען רוחאס, נודע לנשיא מרקוס על הזהב והוא הורה לעצור את רוחאס, להכותו ולהחרים את הפסל ואת שארית הזהב.
לאחר שרוחאס התבטא בעניין באופן פומבי הורה מרקוס לעצרו שוב, ואף להושיבו בכלא למשך יותר משנה.
רוחאס המתין עד שמרקוס יסיים את כהונתו, וב-1988 תבע אותו בבית משפט בהוואי ודרש פיצויים על הגנבה ועל הפרת זכויות האדם שלו.
רוחאס נפטר ערב פתיחת המשפט, אך ההצהרה שנתן שימשה ראייה.
ב-1998 מצא בית המשפט העליון של הוואי שישנן ראיות מספקות התומכות בהצהרתו של רוחאס, אך מכיוון שאין לדעת מה הערך המלא של הזהב שנמצא, נערכה סקירה של שווי 17 מטילי הזהב שנותרו ושל פסל הבודהה.
לבסוף קיבלו נציגיו של רוחאס פיצוי על סך 13,275,848.37 דולר עבור הזהב ושישה מיליון דולר על הפרת זכויות האדם.
התביעה הסיקה שרוחאס אכן גילה אוצר, ואף על פי שבית המשפט לא נדרש להחליט אם אכן מדובר בזהב של ימאשיטה, העדויות שעליהן נתמכה התביעה הצביעו על כך.
רוחאס הלך לפי הוראותיו של בנו של חייל יפני, לכאורה הסתמך על עדויותיו של המתורגמן של ימאשיטה ולכאורה גילה גם שלדים של חיילים יפנים במחסן.
עובדות אלה הביאו את בית הדין לערעורים להצהיר ש"האוצר של ימאשיטה נמצא על ידי רוחאס ונגנב מרוחאס על ידי אנשי מרקוס."
הזהר מהמכונית הוא סרט קומדיה סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם בבימוי אלדר ריאזנוב.
בכורת הסרט התקיימה בשנת 1966. הוא הפך לשובר קופות בברית המועצות ואינוקנטי סמוקטונובסקי שגילם את תפקיד הראשי זכה בתואר "שחקן השנה".
הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלים לקולנוע ונשאר פופולרי בחבר המדינות עד היום.
הסרט הוא עבודה משותפת ראשונה של אלדר ריאזנוב ואמיל ברגינסקי.
הם כתבו תסריט על רובין הוד סובייטי אך מטעמים פוליטיים ראשי מוספילם לא הסכימו להתחיל בצילומים.
בשנת 1964 התסריט עובד לנובלה ופורסם בירחון "מולודאיה גברדיה".
תגובת הממסד הייתה חיובית ולכן סוכם על התחלת העבודה על הסרט.
סוכן ביטוח ושחקן בתיאטרון חובבים יורי דטוצ'קין (אינוקנטי סמוקטונובסקי) מגיע לבתים רבים בכוונה לשכנע את האזרחים לעשות ביטוח.
במהלך עבודתו הוא פוגש אנשים לא מעטים שהרכוש שלהם אינו תואם את משכורתם והוא מניח שיש להם מקורות הכנסה לא חוקיים.
הוא מחליט לגנוב מהם את מכוניותהם הפרטיות, למכור אותן ולהעביר את הכסף לבתי יתומים.
חקירת הגנבות מגיעה לחוקר משטרתי בשם מקסים פודבריוזוביקוב (אולג יפרמוב) שהוא שחקן בתיאטרון חובבים יחד עם דטוצ'קין תחת במאי קשוח (יבגני יבסטיגנייב).
דטוצ'קין מנסה לגנוב אוטו מדימה סמיצבטוב (אנדריי מירונוב) אך מצליח רק מהניסיון השלישי.
בינתיים חוקר המשטרה שם לב שקיימת התאמה בין היעדרויות של דטוצ'קין מהחזרות להצגת המלט לבין מועדי הגנבות.
כמו כן נודע לו שהסיבות שדטוצ'קין מציין להנהלת התיאטרון על היעדרותו אינן תואמות את הסיבות שהוא מסר להנהלת סוכנות הביטוח בה הוא מועסק.
בפגישה בבית קפה חוקר משטרה מגלה לדטוצ'קין את ממצאי חקירתו.
דטוצ'קין מצידו מגלה לו את הסיבות לגנבות ומראה לו קבלות על העברת הכסף לבתי יתומים.
החוקר מחליט לגנוז את הממצאים, אך דטוצ'קין דורש ממנו להעביר את הממצאים למפקדיו במשטרה.
דטוצ'קין מבצע את הגנבה האחרונה ומעביר את המכונית לתחנת משטרה בה עובד חברו.
הוא נעצר, אך בכל זאת מקבל אישור מיוחד להשתתף בהצגת בכורה של המלט.
במהלך המשפט נערכות הפגנות רחוב הדורשות את שחרורו.
בקטע אחרון של הסרט רואים אותו חוזר מהכלא לבת זוגו.
הַזַּא֫ע בַּרַכַּא֫ת אל-מַגַ'א֫לִי (ערבית: هزاع بركات المجالي; 1917 – 29 באוגוסט 1960) היה פוליטיקאי ירדני, שכיהן פעמיים כראש ממשלת ירדן בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. כהונתו הראשונה, ב-1955, ארכה כשבוע בלבד.
כהונתו השנייה החלה במאי 1959, אך נקטעה לאחר כשנה עקב ההתנקשות בחייו באוגוסט 1960.
הזאע אל-מג'אלי נולד במחוז כרכ שבירדן בשנת 1917, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה מהשבטים הדומיננטיים באזור.
עם ראשית אמירותו של עבדאללה בשנת 1928, השבט הכיר בסמכותו והתברג בעמדות מפתח בשלטון הירדני.
אל-מג'אלי למד משפטים בדמשק, ולאחר עצמאות ממלכת ירדן החל את דרכו הפוליטית במדינה.
בשנת 1953 היה שר המשפטים בממלכה.
בנובמבר 1953 הועבר לתפקיד שר הפנים ובאוקטובר 1954 שב למשרד המשפטים.
במאי 1955 התפטר מהממשלה, ובעיתונות נטען שההתפטרות נבעה מסכסוך עם ואליד צלאח, שר החוץ.
נימוק אחר שניתן להתפטרות היה רצונו של מג'אלי להתמסר להקמת מפלגה פוליטית.
בסוף מאי 1955, אל-מג'אלי היה השר היחיד מהממשלה הקודמת שהתמנה לשר בממשלתו החדשה של סעיד אל-מופתי, שבה כיהן כשר הפנים.
בעקבות המשבר הפוליטי בסוגיית הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד הפרו-בריטית בדצמבר 1955, התפטר ראש הממשלה סעיד אל-מפתי וב-15 בדצמבר 1955 מינה המלך חוסיין את אל-מג'אלי, שתמך בהצטרפות לברית, לתפקיד ראש ממשלה.
אל-מג'אלי נתפס כפוליטיקאי חזק הנאמן באופן מוחלט לבית המלוכה ההאשמי.
למרות הקשיים, הצליח אל-מג'אלי לצרף לממשלתו שרים פלשתינאים.
השמועות על הצטרפות לברית הציתו מהומות קשות בממלכה בגדה המערבית, בעמאן ובערים נוספות.
אל-מג'אלי קרא לעצירת המהומות בידי הלגיון הירדני, ובמהלך דיכוי ההפגנות נהרגו לפחות 15 בני אדם.
חלק משריו של אל-מג'אלי התפטרו, והוא עצמו התפטר לאחר חמישה ימים בתפקיד, ב-19 בדצמבר 1955. אל-מג'אלי האשים גורמים קומוניסטיים וכאלו הקשורים בערב הסעודית בטרפוד ההסכם שהיה מביא יתרונות גדולים לירדן.
באמצע 1956 התפטר מהפרלמנט ודרש את פיזורו.
לאחר ההפיכה בעיראק והתפרקות הברית בין עיראק וירדן, בשנת 1958, מונה אל-מג'אלי לשר החצר במקומו של פאוזי אל-מולקי.
אל-מג'אלי נתמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה לאחר התפטרותו של סמיר א-רפאעי במאי 1959. כהונתו השנייה מסמלת את המעבר הדורי בצמרת הפוליטית בירדן.
עד לשלב זה המערכת הפוליטית הירדנית הייתה תחת דומיננטיות של הדור הפלסטיני הישן.
אל-מג'אלי, ביחד עם אישים כמו בהג'ת א-תלהוני ווספי א-תל, נתפס כחלוץ של הדור הצעיר של המשפחות העבר-ירדניות הגדולות.
פעילות ממשלת אל-מג'אלי הייתה בעיקר בעניין בעיות אופוזיציה מחוץ, וכן התמודדות עם בעיית הישות הפלסטינית שהציבה מצרים בכינוס הליגה הערבית במרץ 1959.
במרץ 1960 נכשל ניסיון של גורמים המקורבים למפלגת הבעת הירדנית להתנקש בחיים של אל-מג'אלי.
ב-29 באוגוסט 1960 נהרג אל-מג'אלי מפצצה שהוטמנה בשולחן שבמשרד ראש הממשלה.
הפיצוץ הרג עוד עשרה אנשים ופצע עשרות נוספים, ביניהם בכירים נוספים בממשל.
את הפצצה הניחו סוכנים של האופוזיציה הירדנית שהגיעו מסוריה.
באותה תקופה, סוריה, שהייתה מאוחדת עם מצרים תחת קע"ם, הייתה המעוז של הפעילות החתרנית כנגד הממסד הירדני.
באפריל 1957 נעשה ניסיון הפיכה נגד המלך חוסיין ("קשר זרקא") בידי ראש הלגיון הערבי עלי אבו נוואר ושר החוץ עבדאללה רימאוי.
לאחר כישלון הקשר, שניהם ברחו לדמשק והובילו משם את האופוזיציה נגד המלך.
רצח אל-מג'אלי הוא מההישגים הבולטים שלהם.
להזאע אל-מג'אלי נולדו חמישה ילדים, רובם השתלבו בממשל הירדני בעמדות דיפלומטיות ומנהלתיות בעלות חשיבות.
בנו אימן הזאע אל-מג'אלי היה ראש הטקס המלכותי, סגן ראש ממשלת ירדן ומשמש כיום כחבר בפרלמנט של ירדן.
בן נוסף, חוסיין אל-מג'אלי, שימש בעבר כראש המשמר המלכותי של המלך חוסיין וכיום כשר בממשלתו של עבדאללה א-נסור.
גיסו היה ראש הלגיון הירדני חאבס אל-מג'אלי.
הזדהות הוא תהליך פסיכולוגי של הידמות לאיש או קבוצת אנשים אחרים.
במקרים מסוימים יכול להיחשב כמנגנון הגנה.
הזדהות נבדלת ממנגנון פרימיטיבי יותר של אינטרויקציה (introjection) לפי רמת המודעות שלה.
הזדהות היא תמיד מודעת ברמה כלשהי.
אף על פי שהתהליך של הזדהות אינו מודע, בחירת אובייקט ההזדהות תמיד מודעת וניתנת לשליטה.
הזדהות היא חלק מן האינטליגנציה הרגשית על פי הווארד גרדנר, (אינטליגנציות מרובות: התאוריה הלכה למעשה 1996), הזדהות רגשית היא חלק מאהבה הנובעת מההבנה של האחר וקבלתו.
הזדהות כמנגנון הגנה היא דימוי של מישהו אחר כהמשך שלך.
לעיתים קרובות פוגשים את ההזדהות הזאת אצל הורים שרואים כך את ילדיהם.
מצד אחד ההורה המזדהה עם הילד, רואה את עצמו צעיר ומעניק לעצמו את הישגיו של הילד.
מצד שני, ההורה גם משליך על ילד את רצונותיו, מטרותיו וצרכיו.
התייחסות כזאת לאחרים מאפיינת אנשים עם נרקיסיזם מובהק.
המנגנון של הזדהות עם התוקפן גם יכול להיות מודע במידת מה ולכן, יותר נכון לשייכו למנגנון הגנה מסוג הזדהות.
הזדהות נמצאת בבסיס תהליך נורמלי של ניסיון להיות דומה לאדם אחר או קבוצת אנשים, לקבל תכונות בולטות שלהם.
בצורה כזאת ההזדהות קיימת מהילדות המוקדמת.
היא מתפתחת מהרצון הפרימיטיבי "לספוג לתוכך" ועד לצורות מורכבות וניתנות לשליטה.
הזדהות מאפשרת ליצור קשרים רגשיים עמוקים בין אנשים, להרגיש תחושות של ביחד.
התהליך הזה גורם לאדם לקבל לא רק תכונות אופי אלא גם נורמות, ערכים וכללים שמתבטא בקונפורמיות.
הזדהות רגשית זו יכולת להבנה של רגשות הזולת, בעזרת מעורבות רגשית ועניין בזולת.
היא דורשת יכולת למודעות עצמית ויכולת לדיאלוג.
יכולת להבין את עצמנו, לשים עצמנו במקום הזולת ולהבינו בדרך זו.
אין הכרח שהחוויה תהיה משותפת אלא נדרשת יכולת להבינה כאילו היינו שותפים לה ומעורבים בה.
חוסה אורטגה אי גאסט כותב בספרו מסות על אהבה: "איש חלש אינו מסוגל לתשומת לב אל מה שמחוץ לעצמו".
כך שרק אדם בעל מודעות גבוהה ורגישה מסוגל להזדהות מלאה.
מרטין בובר מבחין בין אמפתיה הכוללת שכחה עצמית לבין יחסי אני-אתה הכוללים דיאלוג וזיקה של שני שותפים.
כדי לכונן יחס של אני-אתה, בובר מדבר על הזדהות הכוללת מודעות עצמית וידיעה.
"האני עומד מול עצמו שנתפרד, כעומד מול אתה ומחוזק בשל כך ויוצר זיקה".
כלומר, אדם מתממש באופן מלא רק על ידי דיאלוג בין-אישי, הזדהות ומימוש של קשר.
הזדהות רגשית היא חלק מאהבה ואינטימיות תוך התבוננות רגשית באחר והדדיות.
פראנס דה ואל טוען שהיכולת להזדהות עם האחר והדאגה לו, בלא איבוד הזהות העצמית היא מקור הסימפתיה האנושית, משום שהיא דורשת אני מפותח וראיית דברים מנקודת מבטו של הזולת.
ההזדהות היא מילולית יותר מהאמפתיה, והיא מאפשרת הזדהות ללא אמפתיה, עם דעות, חשיבה, זיכרון ורגשות.
קרייטלר וקרייטלר מצטטים את ליפס (Lipps) הטוען, שקיים הבדל מהותי בין הבנה להשתקעות אמפתית.
הבנת רגשות הזולת כרוכה בהבחנה בין האני שלנו ושל זולתנו, ואילו באמפתיה הבדל זה מיטשטש ונעלם.
הזדהות ואמפתיה מאפשרות תמיכה הדדית.
תמיכה חברתית מתוך הזדהות מהווה חיזוק משמעותי ועידוד לאישיותנו ולמצבנו.
כך גם אחריות לזולת חייבת לכלול יכולת להזדהות עמו ויכולת לשים את עצמנו במקומו – כדי שנוכל להבין את מצבו ואת העוול שאנו עלולים לגרום לו בפעולותינו.
השתייכות וקונפורמיות בתוך חברה מחזקות את הביטחון העצמי וגורמות להזדהות עמה.
הזדהות יתר עלולה לבטל את האינדיבידואליות, ולהחליש ביקורת עצמית.
עם זאת, היא מהווה דבק חברתי חזק כל כך עד שקל לאבד את עצמנו בתוך ההמון.
בחברות שבהן האדם חש שייכות טבעית למשפחה ולחברה, ההזדהות טבועה באישיות.
בתרבות המערבית, מטפחים את האינדיבידואליות ונוצר אחד הקונפליקטים הנפוצים בין היותנו חלק מחברה לבין אישיותנו הפרטית.
הזדהות יתר עם קבוצה עלולה לגרום לפעולות אלימות כנגד קבוצה שאין עימה הזדהות.
עמנואל לוינס כותב: "האלימות מפסיקה את המשכיותם של האנשים, היא מוליכה אותם למלא תפקידים שבהם אינם מוצאים עוד את עצמם, היא מוליכה אותם לבגוד לא רק בהתחייבויותיהם אלא גם בסובסטנציה שלהם עצמם" "האלימות היא שלילת הסובייקט והפיכתו למשהו שאינו הוא.
היא מצב שבו בני אדם ממלאים תפקידים ומזדהים עמם הזדהות יתר על ידי כפיפות לסדר חיצוני, מדיני או חברתי אך לא אישי".
הזארה (בפרסית: هزاره, מן המילה הפרסית "הזאר" هزار – "אלף") הוא עם דובר פרסית – הניב הזראג'י – אשר חי ברובו במרכז אפגניסטן בחבל הזראג'אט או הזאריסטן וכן באיראן ובפקיסטן.
ההזארה הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה באפגניסטן, בערך 9% מאוכלוסיית המדינה.
דתם היא בעיקר אסלאם שיעי, ברובו תריסרי.
בני הזארה כוללים שבטים ממוצא טורקי (טוראני)-מונגולי, ביניהם השבטים ברלאס, ניימאן, אויראט, אוישון, טטאר, קרלוק, קפקצ'אק, אויגור, טורקמן, קזק, קרגיז וכו'.
השם הזארה מוזכר לראשונה ב"באבורנאמה", ספרו האוטוביוגרפי של זהיר א-דין מוחמד שנודע כ"באבור", מייסד האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. הוא ציין את תושבי חבל ארץ הקרוי "הזאריסטן" שהיה ממוקם מערבה מקאבוליסטן, מצפון לע'זנה ודרומית-מערבית מחבל ע'ור.
בדרך כלל רואים את השם הזארה כקשור למילה הפרסית "הזאר" שמשמעותה "אלף".
לפי אחת ההשערות מדובר בתרגום פרסי למונח צבאי מונגולי "מינג" או "מינגאן" שציין יחידה בת אלף לוחמים בימי ג'ינגיס חאן.
מקורו של העם ההזארי לא ברור עד תום.
משוער כי בני ההזארה הם צאצאים של עמים טורקיים קדומים ומונגולים ממרכז אסיה.
זאת, בשל הדמיון הפיזי בינם לבין המונגולים.
בדיקות גנטיות מחזקות השערה זו.
על פי ההנחה המקובלת על ידי רוב החוקרים, ההזארה הם קבוצה אתנית שנוצרה מתערובת של מספר שבטים מונגוליים נוודים בתושבים איראנים מקומיים.
חלק משבטי ההזארה נקראים על שמם של מפקדים מונגולים מפורסמים, למשל שבט 'טולאי חאן' שקרוי על שם טולוי – בנו הרביעי והצעיר ביותר של ג'ינגיס חאן.
בני הזארה עצמם מתגאים בדרך כלל במוצאם המונגולי הקדום.
כיום פחות מקובלת ההשערה כי אבותיהם הגיעו בימי ג'נגיס חאן כשלפי מחקריו של פרנץ שומן (אחרי שנת 1962) הם ממוצא טורקי-מונגולי, ובעיקר טורקי (טוראני) והגיעו מאוחר יותר (במאה ה-15) ולא ממש בימי ג'נגיס חאן וצאצאיו.
לפי ההשערה המקובלת ביותר, מוצאם הוא הטרוגני ומתבסס על כמה גלים של קבוצות מונגוליות-טורקיות שהתערבבו עם אוכלוסייה איראנית דוברת ניבים פרסיים.
מציינים למשל, את התיישבות המונגולים "ניקודארי" במזרח איראן ואת גל המונגולים צ'גטאי מאסיה המרכזית, ואחריהם שבטים טורקיים-מונגוליים נוספים שדרכם נקשרה לאילח'אנים שגורשו מפרס ולטימורים והתיישבו בסופו של דבר בחבל הזאראג'ט או הזאריסטן.
הזארה תועדו כאמור לראשונה במאה ה-16 על ידי באבור, מייסד האימפריה המוגולית בהודו.
הוא דיכא את התנגדותם ואחר כך גייס אותם לצבאו במסעו לכיבוש הודו.
במאה ה-18 גויסו הגברים בני הזארה, יחד עם שבטים אחרים, לצבאו של אחמד שאה דוראני, שליטה של אפגניסטן ומיסדה של שושלת דוראן.
במחצית המאה ה-19 אמיר אפגניסטן דוסת מוחמד חאן החל לגבות מיסים מההזארה, בתקופה זו הם זכו לאוטונומיה.
לקראת סוף המאה ה-19 בימי שלטונו של עבד א-רחמן חאן, שסיפח את האזור ההזארי לאפגניסטן ושלל מההזארים את הזכויות שלהם, התקוממו ההזארה שלוש פעמים במרד מזוין נגד המשטר האפגני.
במהלך המאה ה-20 המתיחות בין ההזארה לשלטון האפגני העמיקה עוד, ההזארה סבלו מהתנכלויות אלימות ומעושק כלכלי של השלטון והיו למיעוט אתני מופלה ונרדף.
לאחר שמשטר הטליבאן השתלט על אפגניסטן בשנים 1996–2001 המצב אף החמיר.
הטליבאן ביצעו מספר מעשי טבח בבני ההזארה והכריזו בגלוי כי ירדפו אותם ויטבחו בהם.
אלפי בני הזארה נרצחו על ידי הטליבאן, ששב לרדוף אותם גם במהלך מתקפות הטליבאן באוגוסט 2021.
באופן מסורתי בני ההזארה כוללים עשרות שבטים.
השבט הגדול ביותר נקרא דאיזנגי והוא מכיל יותר ממחצית בני ההזארה.
שבטים גדולים נוספים הם שייח'-עלי, ג'אחורי, חאזניצ'י, אורוזגאני.
מאז שההזארה נהיו אזרחים שווים באפגניסטן, נראה שההשפעה השבטית מידלדלת ויורדת.
בראשית המאה ה-21, לאחר כיבוש אפגניסטן בידי ארצות הברית במלחמת אפגניסטן, חל שיפור ניכר במצבם של בני הזארה.
בני הזארה רבים הצטרפו לצבא אפגניסטן, אחרים זכו למשרות ממשלתיות ולתפקידים משמעותיים ברשויות.
ההזארי מוחמד מוחקיק אף התמודד לנשיאות אפגניסטן בשנת 2004, וההזארי קרים חאלי נבחר להיות סגן נשיא אפגניסטן.
61 הזארים נבחרו לבית הנבחרים האפגני והם מהווים 25% מהפרלמנט, כמו כן חמישה שרים בממשלה הם הזארים.
בשנת 2011, בפיגועים שאורגנו על ידי קיצונים סונים בקאבול ובמזאר-י שריף, נהרגו כ-80 בני אדם, רובם בני הזארה, בפיצוצים עזים שאירעו בעת חגיגות חג העשוראא.
בני הזארה גם היו קורבנות של מקרי חטיפה בנתיבי התחבורה הראשיים שהסתיימו ברציחת בני הערובה.
ב-2015 נחטפו שבעה בני משפחה מקרב בני הזארה וראשיהם נערפו.
בעקבות מותם צעדו מפגינים בני הזארה ליד ארמון הנשיאות בקאבול ודרשו הגנה יעילה יותר.
בעת הפגנה אחרת של בני הזארה שנערכה בקאבול, ערך דאעש פיגוע התאבדות כפול, שבו נרצחו 80 מהמפגינים ונפצעו יותר מ-200.
באוגוסט 2021 חזר ארגון הטאליבן לשלוט בקאבול הבירה, לאחר מסע כיבושים ברחבי אפגניסטן.
לפי הפרסומים, נודע שאנשי הארגון רצחו בתחילת יולי 2021 תשעה גברים בני המיעוט ההזארי.
ארגון זכויות האדם סבר שבפועל בוצעו מעשי רצח נוספים שלא דווחו, כי הטליבאן ניתק את רשתות התקשורת והסלולר באזורים רבים שאותם כבש.
הזאבים של גרייס הוא שמה של טרילוגיה של ספרים מאת הסופרת האמריקנית מגי סטיווֹטֶר .
הספרים פורסמו בין השנים 2009 - 2011, ויצאו במהדורה עברית בהוצאת כנרת ובאיגואנה הוצאה לאור, בתרגומן של גילי בר-הלל (רעד ו-שהות), ושל יעל אכמון (נצח).
מגי סטיווֹטֶר מתגוררת עם משפחתה בווירג'יניה.
היא מעידה שהייתה "תולעת ספרים" מילדותה.
היא מאיירת חובבת, ומנגנת להנאתה בכמה כלים, ביניהם: נבל קלטי, פסנתר וחמת חלילים.
היא מספרת שהרעיון לטרילוגיה "הזאבים של גרייס" נולד בזמן שחלמה חלום על זאבים ביער חורפי, ועל ילדה ששומרת בלבה סוד:
ספרי הטרילוגיה תורגמו ל־32 שפות, והיו לרבי־מכר באירופה ובאמריקה.
הספר הראשון בסדרה, "רעד", זכה בפרסים רבים ונבחר לספר השנה על ידי איגוד הספריות האמריקני (ALA).
בעיירה מרסי פולז יש זאבים רבים, אך תושבי העיירה אינם יודעים שרובם הם אנשי-זאב.
בחורף הם זאבים, אך כאשר מזג האוויר חם מספיק (בחלק מעונת הקיץ), הם חוזרים לדמותם האנושית.
גרייס היא נערה בת 17, בעיצומו של גיל ההתבגרות.
היא מצטיינת בלימודיה, אבל לא מייחסת להם חשיבות רבה.
ההורים של גרייס נותנים לה לגדל את עצמה, בעוד הם עסוקים בעיקר בחייהם הפרטיים.
לרוב הם מעדיפים לצאת לבלות בלעדיה.
כשהייתה בת שמונה, חטפה אותה להקת זאבים מהנדנדה עליה ישבה.
מסיבה לא ברורה, גרייס שרדה.
אחד הזאבים הציל את חייה, ומאז הוא שומר עליה.
כל חורף הוא עומד בקצה היער הקרוב לביתה.
הוא מביט בה בעיניו הצהובות, והיא מביטה בו בחזרה.
היא לא מודעת לכך שהוא יכול לחזור להיות אדם כשחם בחוץ.
אבל בעיירה הקפואה שבה היא מתגוררת אין הרבה ימי קיץ, וההזדמנויות שלו לפגוש בה הולכות ומתמעטות, בעיקר משום שימיו כבן אנוש הולכים ואוזלים.
סם וגרייס מצאו זה את זה, וכעת עליהם להילחם כדי להישאר יחד.
אבל סם שוקע בהרהורים על עברו כזאב, וגרייס מתמודדת עם עתיד שהופך להיות פחות ופחות בטוח.
לתוך עולמם נכנס קוֹל, זאב חדש שעברו מלא כאב וסכנה.
והוא נאבק בשדים הפנימיים שלו, נלהב לקראת חייו החדשים כזאב ומכחיש את קשריו הקודמים כאדם.
בשביל גרייס, סם וקול, החיים הם מאבק תמידי בין שני כוחות – זאב ואדם.
גם האהבה חושפת שני פנים – נוסכת שלווה וגם מטלטלת, משחררת וגם לוכדת.
כשעולמם הולך ומתמוטט סביבם, רק האהבה שעדיין משתהה תוכל להציל אותם.
כשסם פגש את גרייס, הוא היה זאב והיא הייתה נערה.
סם נאבק להפוך לנער, ויחד, בכוחה של אהבת אמת, הם גברו על המרחק שהפריד ביניהם.
וכך היה אמור סיפורם להסתיים.
אבל גרייס לא נועדה להישאר אנושית.
כעת היא הזאבה, ועל הזאבים של מרסי פולז מרחפת סכנת מוות - מסע ציד ראוותני שמאיים לשים קץ לחייהם.
בנובמבר פורסם כי החלה עבודה על הסרט הסרט "רעד", עיבוד לספר הראשון מתוך סדרת הספרים.
מאדי זיגלר ולוי מילר יככבו בתפקידים הראשיים.
קלייר מקארתי, במאית הסרטים "אופליה" ו"חדר הצבעים", מביימת את הסרט.
התסריט נכתב על ידי מקארתי וג'ט טטרסול.
הסרט מופק על ידי Simple House Films ו-CatchLight Studios, בשיתוף עם זיגלר שגם משתתפת בהפקה.
הסרט מצולם בוונקובר ומתוכנן להיות הראשון בסדרת סרטים.
הזדקנות האוכלוסייה (Population ageing) הוא מונח המתייחס לגיל החציוני ההולך ועולה באוכלוסיית שונות בעקבות הירידה בשיעורי הפריון או העלייה בתוחלת החיים.
ברוב המדינות בעולם ישנה עלייה בתוחלת החיים ויש אוכלוסייה מזדקנת (מגמות שהחלו בתחילה במדינות המפותחות, אך כיום מתקיימות גם כמעט בכל המדינות המתפתחות).
גודל האוכלוסייה הזקנה בעולם נמצאת כיום בשיאו.
במדינות שסווגו על ידי האו"ם כמדינות מפותחות, היה הגיל החציוני של האוכלוסייה בשנת 1950 – 29, בשנת 2000 הוא עלה ל-37.3, ועד שנת 2050 הוא צפוי לעלות ל-45.5.
באסיה ובאירופה מספר ניכר של מדינות שהולכות להתמודד עם הזדקנות אוכלוסייה קשה בעתיד הקרוב.
באזורים הללו צפויות מדינות רבות לעמוד במצב בו קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר במדינה היא של אנשים מעל גיל 65, והגיל הממוצע יתקרב ל-50.
ברוב המדינות המפותחות עצם גידול האוכלוסייה תלוי כיום במידה רבה בהגירה.
בישראל, בשנת 2020, מנו בני ה-65 ומעלה בישראל כ-1.1 מיליון איש ואישה, וההערכות הן כי בשנת 2040 מספרם יכפיל את עצמו.
מערכות הרווחה במדינות בהן שיעור האוכלוסייה המזדקנת הולך וגדל צפויות להיתקל בבעיות.
מערכת הפנסיה ממומנת ברובה על ידי מיסים.
מרבית כספי הרווחה הולכים לכיסוי טיפולים רפואיים, ועלויות מערכות הבריאות צפויות לגדול משמעותית ככל שגיל האוכלוסייה יגדל - מצב אשר יעמיד בפני ממשלות רבות בחירות קשות בין העלאת מיסים, שינוי במערכות המס, או הקטנת הסיוע מצד המדינה במתן שירותי בריאות ורווחה.
הזואב, או בשמו המלא הזואב על גשר אלמה, הוא פסל אבן שיצר ז'ורז' דיאבו (Georges Diebolt) בשנת 1856, של אחד מארבעת הפסלים המייצגים את הכוחות שהשתתפו במלחמת קרים, שנקבעו ברגלי גשר אלמה הישן בפריז, והיחיד שנותר בגשר החדש.
אנדרה לואי גודי (1828–1896), שנולד ומת בגראבלין, מוצג לעיתים קרובות כחייל ששימש כמודל לפסל זה.
הוא אותר על ידי נפוליאון השלישי בעצמו, במהלך ביקורת צבאית.
עם זאת, אחרים סוברים כי מדובר על ברטוני בשם נריריגו (Nririgot) או בריריזו (Bririzot).
החייל מיוצג במדים של זואב (חייל צרפתי של גדודי צפון אפריקה), תרבוש, מעיל קצר ללא כפתורים, חגורת בד רחבה, וחותלות, כשהוא מוקף בדגלים.
הוא נשען על הרובה שלו, גופו פונה מעט שמאלה והוא מביט לימינו.
הפסל מתנשא לגובה של 5.2 מטר ושוקל 8 טון.
שמו של הגשר לקוח מהקרב על אלמה בקרים ב־1854 שבו ניצחו האנגלים, הצרפתים, העות'מאנים וכוח משלוח מפיאמונטה נגד הרוסים.
הגדוד השלישי של הזואבים בלט במהלך הקרב על אלמה בכך שהצליחו להשתלט על תותחי האויב.
בין 1970 ל־1974, הגשר נבנה מחדש ופסלהם של היגר, התותחן והגרנדיר הועברו לאתרים אחרים.
בגשר החדש יש רק סמך אחד שמגיע לנהר בגדה הימנית (ברובע השמיני), ורק הזואב נשאר בגשר אך עבר ממקומו הראשון אל תחתית הגשר.
הזואב כאינדיקטור, לא מדויק, של השיטפונות של הסן
במהלך השיטפון של 1910, הסן הגיע לגובה 8.62 מטר והמים הגיעו עד לכתפי הזואב.
העיתון לה קרואה דיווח בינואר 1936 כי סגן המחוז, לואי דובל-ארנו, היה בעל דמיון רב לזואב.
קסאבייה ולה גם דיווח על הכינוי הזה לעמיתו בפוליטיקה בגלל זקן התיש שלו.
השיר Le Zouave de ma grand-mère (תרגום מילולי: הזואב של סבתי) של ז'אן אובה מתאר, באופן הומוריסטית, את המקור של הפסל.
הזואב נתן את שמו לרומן שנכתב בשנת 2001 על ידי רוז'ה בורדייה.
הזואווי (בלועזית: The Zouave) הוא נושא של כמה רישומים וציורים שנעשו על ידי וינסנט ואן גוך כשהיה בארל.
ואן גוך קיבל בהתלהבות את המודלים וצייר שני זואבים ביוני 1888. ואן גוך תיאר אותו כצעיר יותר על אף גילו המבוגר, עם פנים קטנות, צוואר ארוך ועיניים נמרצות.
דיוקן חצי נוסף שיצר ואן גוך, "לה זואבה (דמות חצי)", מתאר את זואווי שזוף בצבעים בהירים שהוא כינה "שילוב פראי של גוונים לא תואמים".
המדים של הזואבים היו כחולים עם צמות אדמדמות, כובע אדום ושני כוכבים צהובים על חזהו, כולם מונחים על רקע דלת ירוקה וקיר כתום.
ואן גוך לא התרשם מן הציור ותיאר אותו כ"מכוער ובלתי מוצלח", אך האמין כי האתגר עשוי לשפר ולהרחיב את הטווח האמנותי שלו.
הוא צייר ציור נוסף שגם ממנו לא היה מרוצה במיוחד וציור נוסף, "לה זויב", של החייל על קיר לבן.
אוכלוסיית הלהט"בים הזקנים מורכבת מלסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים הנמצאים בשכבת גיל 65 ומעלה.
עם העלייה בתוחלת החיים, הולך וגדל מספרם של הלהט"בים הזקנים .
לאוכלוסייה זו ישנם צרכים וקשיים ייחודיים.
להט"בים זקנים, כמו זקנים בכלל האוכלוסייה, מתמודדים עם קשיים הנובעים מגילם ומהשינוי במצבם הבריאותי, אך עבורם התמונה מורכבת אף יותר.
הם סובלים מבדידות רבה, ולכן לרבים מהם יש פחות על מי להישען בזקנתם.
בנוסף, הם סובלים מהדרה חברתית כפולה בשל היותם הן זקנים והן להט"בים, מתחושת דחייה בתוך הקהילה הלהט"בית עצמה, ומיחס עוין בשירותים חברתיים ובריאותיים.
בעקבות עלייה בתוחלת החיים, לצד עלייה בקבלה החברתית של להט"בים, עולה גם מספרם של להט"בים זקנים.
אומדנים מארצות הברית לגודלה של הקהילה הלהט"בית מעריכים כי 2.4% מבני 50 ומעלה בארצות הברית הם להט"בים.
אומדנים אלו מבוססים על הגדרה עצמית כלהט"ב ולא על התנהגות או משיכה מינית.
אוכלוסיית הלהט"ב המזדקנת בישראל מהווה פלח ייחודי בתוך האוכלוסייה הישראלית המזדקנת, אך גודלה אינה ידועה, בעוד שקיימים אומדנים ללהט"בים ישראלים בני 18-45. בהנחה ששיעור הלהט"בים בישראל דומה בקרב קבוצות גיל שונות, ניתן לאמוד את היקף הלהט"בים היהודים בני 65 ומעלה, בסוף שנת 2017, כ-54,000 (לפי אומדן של הגדרה עצמית).
עד שנות השמונים של המאה העשרים הייתה התייחסות מועטה בלבד להזדקנות של להט"בים הן בתחום המדעי והן בשיח הציבורי.
רק בראשית שנות התשעים של המאה העשרים חוקרים מתחום הגרונטולוגיה החלו לגלות עניין במשמעות ההזדקנות עבור לסביות, הומואים, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים.
על אף שנעשים בעולם מאמצים לחקור אוכלוסייה זו ואף נוצרים שיתופי פעולה מחקריים להבנת הסוגיה, היקף הספרות המחקרית בנושא עדיין מועט.
הסיבה לכך נובעת מהקושי לאתר מדגם מייצג של אוכלוסייה זו, אשר מאופיינת כ"בלתי נראית" כיוון שמעטים מקרב בני הקהילה הלהט"בית, בגיל המבוגר, מוכנים להיחשף.
אלה שהמסכימים להיחשף הם בדרך כלל האנשים חזקים יותר מבחינה כלכלית-חברתית, בריאים וחיים באופן עצמאי, אך אינם מייצגים את כלל האוכלוסייה הלהט"בית הזקנה.
בנוסף, רוב המחקרים נעשו על גברים הומואים (בעיקר) ונשים לסביות, לבנים, בעלי השכלה פורמלית השייכים למעמד הבינוני, ותת-קבוצות משכבות עוני או מקבוצות מיעוט אתניות או דתיות, כמו גם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים זקנים, כמעט שלא זכו להתייחסות במחקרים.
האתגרים העיקריים בהזדקנות הם: בדידות, גילנות ומצב בריאותי.
נמצא כי ההצלחה בהתמודדות עם אתגרי ההזדקנות עבור הומו, לסבית, ביסקסואל או אדם טרנסג'נדר תלויים ביכולת להשיג תמיכה כדי להתמודדות עם בדידות, ביכולת התמודדות עם גילנות, ביכולת לשפר את מצבם הבריאותי, וביכולת לתכנן את השנים המאוחרות יותר.
מן המחקרים המועטים שנעשו עולה כי האוכלוסייה הלהט"בית המזדקנת היא אוכלוסייה בסיכון הסובלת מבידוד חברתי, מתחושת דחייה בקהילה, מעוני, מתחלואה ומחשש מלפנות לקבלת שירותים.
בתוך הקהילה הלהט"בית, טרנסג'נדרים מהווים מיעוט בתוך קבוצת מיעוט והם בעלי מאפיינים שונים וייחודים.
הם מתמודדים עם אתגרים קשים יותר מאשר לסביות, הומואים וביסקסואלים.
הזדקנותם של טרנסג'נדרים מתרחשת על רקע היותם קבוצת שוליים חברתית, כלכלית ובריאותית.
הם סובלים מבדידות רבה, מסטיגמה והדרה חברתית ברוב התחומים החברתיים, כולל תעסוקה, דיור והשכלה, וחוששים מאוד מלפנות לקבל שירותים ועזרה.
סקרים שנעשו בארצות הברית מצאו כי כ-75% מהלהט"בים הזקנים גרים לבדם, דבר שמעלה את הסיכון לבדידות.
הסיכוי של גברים הומואים בני 50 ומעלה לגור לבד גבוה פי שניים מאשר של גברים הטרוסקסואלים, והסיכוי של נשים לסביות לגור לבד גבוה ב-33% מאשר נשים הטרוסקסואליות.
ההסתברות שבעת זקנה לא יהיו להם ילדים שיתמכו בהם בעת מחלה או משבר גבוהה יותר מאשר בקרב הטרוסקסואלים.
דור הלהט"בים המזדקנים גדל במציאות שונה מזו של הלהט"בים הצעירים החיים כיום.
זהו דור שגדל בתקופה בה ההומוסקסואליות נחשבה לסטייה, למחלת נפש, או להתנהגויות אסורות מבחינה חוקית.
לא היה מקובל לחיות בזוגיות חד-מינית ולגדל ילדים במערכת זוגית כזו.
נישואים חד-מיניים לא היו אפשריים הן מבחינה משפטית והן מבחינה חברתית.
להט"בים חייו בדילמה תמידית: האם לגלות או להסתיר את זהותם המינית.
אלה שבחרו להישאר בארון ולהסתיר את נטייתם המינית לא יכלו לחשוף את חייהם לפני סביבתם הקרובה, כגון שכנים.
דבר המעצים את בדידותם ומקטין את רשת התמיכה הסביבתית שלהם.
אמנם להסתרה יש מחיר אישי כבד של חיים בסתר אך אפשרה שמירה על יחסים עם המשפחה.
אלה שבחרו לחשוף את נטייתם המינית הסתכנו בפירוק המשפחה או בהרחקה ממנה, ובדחייה מן הסביבה.
אלה שניסו לחיות חיים הטרו-נורמטיביים, לאחר שיצאו מן הארון, באופן חלקי או מלא, סבלו מדחייה או מקשרים לא טובים עם המשפחה ההטרו-נורמטיבית שהקימו ומקושי למצוא בן או בת זוג.
לכן, לרבים מלהט"בים זקנים חסרה תמיכה משפחתית בשל העדר צאצאים היכולים לטפל בהם בזקנתם או בשל קשרים דלים או נעדרים עם משפחת המוצא.
בנוסף, מגפת האיידס הותירה להט"בים זקנים רבים עם מעט חברים ורשתות תמיכה מועטות.
להט"בים זקנים מהווים דור שגדל בחוויה של ניכור משפחתי וחברתי שהוביל לבדידות רבה לאורך חייהם.
נמצא כי קשרים בין-אישיים וקשרים משפחתיים, בין אם הם קשרי דם או קשרי זוגיות, מהווים מקור מרכזי בהתמודדות עם קשיי הזקנה.
בניגוד לבני גילם ההטרוסקסואלים הנסמכים בעיקר על בני משפחתם לקבלת עזרה, להט"בים זקנים נסמכים יותר על חברים, אשר זוכים לכינוי "משפחה מבחירה".
התמודדותם של טרנסג'נדרים עם בדידות בעת זקנה קשה אף יותר.
עד שנת 2013 טרנסג'נדריות נחשבה הפרעה נפשית.
בניגוד לגברים הומואים ולנשים לסביות אשר מתמודדים עם יציאה מן הארון, טרנסג'נדרים שואפים בדרך כלל להופיע בזהותם המגדרית החדשה ולא להצהיר על השינוי שעברו.
הם חווים קשיים אישיים וחברתיים על רקע זהותם המגדרית.
לטרנסג'נדרים יש פחות תמיכה משפחתית, חוסר קבלה רב מצד המשפחות, ולעיתים קורה כי הם נזרקים לרחוב.
הם נמצאו כסובלים מתמיכה חברתית נמוכה ביותר ומהפנמת בסטיגמה יותר מאשר גברים הומואים או נשים לסביות, בכל הגילים.
גילנות (Ageism) מוגדרת לראשונה על ידי רוברט בטלר (1969) כ"שימוש עקבי בסטראוטיפים ובאפליה כלפי אנשים, בשל גילם המתקדם" .
גילנות באה לידי ביטוי בהפנמת החוויה של האדם הזקן כי הוא פחות רצוי, פחות מסוגל, פחות חשוב ופחות פופולרי.
החברה המודרנית, ובמיוחד קהילת הגברים ההומואים, שמה דגש רב על נעורים וגיל צעיר.
להט"בים זקנים חווים גילנות מחוץ לקהילה הלהט"בית על ידי צעירים באוכלוסייה הכללית ובנוסף חווים גילנות ייחודית בתוך הקהילה עצמה על ידי להט"בים צעירים.
תיאוריות פמיניסטיות וביקורתיות רואות בחברה מבנה היררכי המייצג ומוצג על ידי גורמים בעלי כוח בחברה לעומת שוליים מודרים ולא מיוצגים.
קטגוריות זהות שונות (כגון גיל, גזע, לאום, דת, מין, מגדר, נטייה מינית, מוגבלות פיזית, הגירה, דעות פוליטיות ועוד) מעניקות או שוללות זכויות חברתיות לאותה קטגוריה.
התיאוריה הפמיניסטית של הצטלבות מיקומי שוליים מניחה כי מנגנוני דיכוי אינם מתקיימים בנפרד אלא מצטלבים, והם יוצרים מצבי דיכוי ושוליות בעלי השפעה ייחודית שהיא יותר מסך מיקומי השוליות כעומדים בפני עצמם.
קבוצות מסוימות בחברה סובלות מריבוי של מצבי מצוקה ושוליות.
להט"בים מזדקנים הם דוגמה להצטלבות מקומי שוליים: הם סובלים הן מדיכוי בשל שייכותם לקבוצת גיל מבוגר והן מדיכוי בשל נטייתם המינית.
כבר בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הצביע קימל (1978), על קשייהם הייחודים של קשישים הומואים החווים אפליה משולשת: בשל גילם הם נדחים כקשישים (גילנות), בשל נטייתם המינית הם נדחים כהומואים (הומופוביה), ובתוך קהילתם עצמה הם נדחים בשל היותם קשישים והומואים (הומופוביה מופנמת).
מחקרים בעולם ובישראל מצאו פערים בין מצבם הבריאותי והחברתי של להט"בים לזה של הטרוסקסואלים.
להט"בים מזדקנים נמצאו כסובלים יותר מתחלואה נפשית ופיזית מאשר הטרוסקסואלים.
נמצא כי לסביות, הומואים וביסקסואלים זקנים בגיל 50 ומעלה היו בסיכון גבוה יותר לבריאות נפשית לקויה, לעישון ושתייה מופרזת בהשוואה להטרוסקסואלים.
נשים לסביות וביסקסואליות נמצאו בסיכון גבוה יותר למחלות לב וכלי דם ולהשמנת יתר, וגברים הומואים וביסקסואלים נמצאו בסיכון גבוה יותר לבריאות פיזית ירודה בהשוואה למקביליהם ההטרוסקסואלים .
נשים לסביות מצויות בסיכון גבוה יותר לחלות בסרטן השד ובסרטן רירית הרחם בשל מספר ביקורים נמוך יותר אצל רופא נשים לאורך חייהן ובשל מיעוט הבדיקות לגילוי מוקדם לסרטנים אלה מאשר נשים הטרוסקסואליות, וגברים הומואים הם בעלי שכיחות גבוהה יותר לחלות בסרטן פי הטבעת ובסיכון להידבקות בהפטיטיס B, הרפס ואיידס.
חלק מהמחלות אלה אינן קשורות בהכרח ובמישרין לנטייה המינית אך הסיכון לחלות בהן נובע מהתנהגויות שנפוצות בקרב להט"בים יותר מאשר בקרב הטרוסקסואלים.
בתחום בריאות הנפש, שיעור הגברים ההומואים הסובלים מדיכאון, מחרדה, הפרעות אכילה ואובדנות גבוה משמעותית מהשיעור אצל גברים באוכלוסייה הכללית.
טרנסג'נדרים זקנים נמצאו בסיכון גבוה יותר לבריאות פיזית ירודה ולמחלות נפשיות (כגון: דיכאון ולחץ), בהסתברות גבוהה יותר לשקול התאבדות ולשתיית אלכוהול מרובה מאשר זקנים סיסג'נדרים.
הטרנסג'נדרים הבוחרים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, עוברים תהליך ארוך וכרוך בהערכה פסיכיאטרית ובטיפולים הורמונליים, אשר מעלים את הסיכון למחלות לב, לסרטן רירית הרחם, סרטן הערמונית ועוד.
בנוסף, תהליכים רפואיים וניתוחיים הקשורים להתאמה מגדרית עלולים לגרום לבעיות בתפקוד המיני.
רופאים צריכים להיות רגישים במיוחד למצבם הפסיכוסוציאלי והרפואי של המטופלים הטרנסג'נדרים שלהם.
הקשר עם מערכות הבריאות והרווחה
זקנים להט"בים, כמו שאר הזקנים, מתמודדים בזקנתם עם פגיעה במצבם הבריאות.
אתגרי הזקנה מועצמים בקרב חברי הקהילה והם מתקשים לפנות לקבלת עזרה פורמלית.
נמצא כי להט"בים זקנים נתקלים במחסומים לקבלת שירותי רווחה ובריאות שהטרוסקסואלים אינם נתקלים בהם.
על אף שנוכחותם של להט"בים שכיחה יותר ויותר בחברה, זקנים החיים בזוגיות עם בני מינם עדיין נוטים לא לחשוף את נטייתם המינית.
כתוצאה מכך, הם נמנעים לעיתים קרובות לקבל טיפול ותמיכה ראויה.
בנוסף, חוסר מודעות ורגישות של נותני השירותים כלפי להט"בים, תגרום להם להסתיר את נטייתם המינית, או כלל לא לפנות לקבלת שירותים אלה מחשש שיופלו לרעה או שלא יקבלו טיפול ראוי.
עד היום ברירת המחדל של אנשי המקצועות הטיפוליים מניחה שהאדם שמולם הוא הטרוסקסואל, והם מניחים, כמובן מאליו, שאנשים יהיו בעלי משפחות, ושהטיפול באדם זקן ייעשה על ידי בן/בת הזוג ההטרוסקסואל או ילדיו.
ייתכן ואחד מבני הזוג ימצא את עצמו כמטפל עיקרי של חברו או חברתו לחיים, בשל מחלה או זקנה.
בשל היותם בני זוג שפעמים רבות אין להם מעמד חוקי או חברתי, הם לא נתפסים באופן טבעי כמטפלים עיקריים של האדם החולה, גם כאשר מדובר בקשר זוגי ממושך.
התפיסה ההטרו-נורמטיבית עשויה להוביל לדחיקת בן או בת הזוג על ידי הצוותים הרפואיים.
למרבית המחלות, כולל HIV, יש מאפיינים כרוניים, כך שמשימת הטיפול בבן או בת הזוג היא בדרך כלל ממושכת ואינטנסיבית, בדומה לטיפול באדם הזקן.
להט"בים המשמשים מטפלים עיקרים בבן או בת זוג זקנים או חולים צריכים להתמודד עם משימות מורכבות הנובעות מהשילוב של זקנה, חולי ויחס עוין ממערכות הבריאות.
ישנן השלכות הנובעות מההימנעות מחשיפה: זוגות מאותו מין שלא נחשפים עלולים שלא לזכות במידע, בתמיכה, בהפניה לגורמים המטפלים בצורכיהם, ועלולים לשלול מהם את האפשרות לקבל סיוע רגשי וזוגי על ידי מטפלים הידועים כ"ידידותיים לקהילה" (gay friendly).
לאי- החשיפה יש השלכות גם על עצם נוכחותם של בן או בת הזוג בזירה הטיפולית, קרי שאלו לא רשומים בגיליון הרפואי כבני זוג ולכן לא יהיו שותפים באינטראקציה עם הצוות ובקבלת החלטות.
טרנסג'נדרים נעזרים במערכות הבריאות הן לשם קבלת טיפול הקשור לתהליך ההתאמה המגדרית, והן לשם קבלת טיפולים אחרים שאינם קשורים להיותם טרנסג'נדרים, כגון: טיפול בדיכאון, פגיעה עצמית ועוד.
למרות הצורך בקבלת טיפול רפואי, טרנסג'נדרים רבים נוטים להימנע מבדיקות ומעקבים רפואיים, בשל חוויות עבר שליליות במפגש עם מערכת הבריאות.
בנוסף, הם נחשפים לחוסר רגישות מצד צוותים רפואיים אשר לא פונים אליהם בלשון פניה על פי המגדר שהם מבקשים להשתייך אליו.
מוסדות חברתיים כגון מערכות הדת ומערכת המשפט תומכות פחות בלהט"בים מאשר באנשים הטרוסקסואלים.
לדוגמה, רבים מבני הזוג מאותו המין נאלצים לצאת למאבק על זכויותיהם הלגיטימיות כגון: הזכות לקצבת שאירים, ירושה או פנסיה של בן הזוג, הזכות לימי מחלה או לימי אבל.
בנוסף, להט"בים זקנים חווים לעיתים קרובות אפליה בשירותים סוציאליים, בדיור ובמסגרות לזקנים.
הם חוששים מן הצורך להיכנס למסגרת מוסדית, מכך שיצטרכו לחזור לארון או שלא יוכלו להשתלב במסגרת.
גם בישראל קיים ידע דל למדי לגבי אוכלוסיית הלהט"בית המזדקנת.
שני המחקרים הראשונים שעסקו במשמעות ההזדקנות עבור אוכלוסייה זו התפרסמו ב-2011. ממצאי מחקרים אלה עולים בקנה אחד עם הספרות המקצועית בתחום, אשר הוצגה לעיל .
במחקר אחד, נמצא כי חוויית ההזדקנות של גברים הומואים ונשים לסביות בישראל מורכבת, ומשמעה לחיות תחת מעטפת של ניגודים, בין שני קצוות: בין דיכוי לבין שחרור.
מחד, הם חווים דיכוי משולש (גילנות, הומופוביה והומופוביה מופנמת) כפי שמתואר לעיל.
מאידך, חווים שחרור מהמאבקים בכל הנוגע לביטוי הנטייה המינית ושחרור מדפוסי הבדידות והדיכאון המתקיימים אצל אלה שלא צברו את ניסיון החיים ההומוסקסואלי בגיל צעיר יותר.
דווקא אלה שנאלצו כל החיים להתמודד עם דיכוי ועם המסע הארוך אל קבלה עצמית, פיתחו כישורי התמודדות טובה והעידו על ההזדקנות כתקופת חיים טובה של השלמה עם הזהות המינית וקבלה עצמית מלאה.
במחקר אחר על גברים הומואים ישראלים בני 72–80, נמצא כי מערכת זוגית חד-מינית מהווה מקור מרכזי להפגת תחושת הבדידות, להקניית תחושת ביטחון ושייכות.
בנוסף, נמצא כי מערכת היחסים עם "קבוצת השווים", קרי בעלי שני המאפיינים גם יחד- זקנה והומוסקסואליות, מתוארת כיחסים קרובים המספקים חוויה של אכפתיות ודאגה, רשת תמיכה חברתית ותחושת שייכות, ומהווה תחליף ליחסים משפחתיים.
במחקר עדכני, נמצא כי להט"בים זקנים חווים קושי חברתי רב יותר מאשר בני גילם בכלל האוכלוסייה.
נמצא כי הם חוששים לפנות לשירותי בריאות ורווחה בשל יחס עוין, חוסר מודעות וידע בקרב נותני השירותים לצרכים הייחודים להם ולקשיהם, והעדר בשירותים מותאמים.
לכן, ניכר הצורך בפיתוח או בהתאמה של שירותים חברתיים לזקנים להט"בים, והצורך במסגרות מגורים ייעודיות בגלל התפיסה הטרו-נורמטיביות של מסגרות רגילות לזקנים.
כמו כן, ניכר הצורך בהכשרתם של אנשי מקצוע בשירותי הבריאות והרווחה.
הזהב של נורמן הוא סרט דרמת הרפתקאות מלחמה אמריקאי משנת 2020, בבימויו ובהפקתו של ספייק לי.
בהפקה השתתפו גם ג'ון קיליק, ביאטריז לוין ולויד לוין בזמן שאת התסריט כתב לי ביחד עם דני בליסון ,פול דה-מיאו וקווין וילמוט לפי סיפור מקורי של לי.
בסרט מככבים דלרוי לינדו, ג'ונתן מג'ורס, קלארק פיטרס, נורם לואיס, אייזיאה וויטלוק ג'וניור, מלאני תיירי, פול וולטר האוזר, יספר פאקונן, ז'אן רנו וצ'דוויק בוזמן.
העלילה עוקבת אחר קבוצה של בוגרי מלחמת וייטנאם שחורים שחוזרים לווייטנאם כדי לחפש אוצר של מטילי זהב שהחביאו בעת ששירתו שם.
במקור נכתב התסריט על ידי דני בילסון ופול דה מאו בשנת 2013, אך הוא עובד מחדש על ידי לי וקווין וילמוט לאחר שעבדו על סרטו הקודם של לי, "שחור על לבן" (2018).
צוות השחקנים לוהק בפברואר 2019 והצילומים החלו כחודש לאחר מכן, נמשכו עד יוני והתקיימו בדרום מזרח אסיה.
תקציב ההפקה היה 35–45 מיליון דולר, מהסרטים היקרים ביותר של לי.
נטפליקס שחררה את הסרט לצפייה ישירה ב-12 ביוני 2020. באתר Rotten Tomatoes תיארו את הסרט כאפוף "אנרגיה ושאפתנות עזה" וכאחד הסרטים "הדחופים והמשפיעים ביותר של ספייק לי", זאת על רקע מחאות ג'ורג' פלויד.
הסרט דן בגזענות נגד שחורים וכולל אזכורים לאישים ואירועים מההיסטוריה של ארצות הברית, שהייתה להם השפעה שלילית על השחורים, אך גם על אישים ואירועים מתקופת מלחמת וייטנאם.
הסרט היה סרטו האחרון של צ'דוויק בוזמן לשנת 2020 ובכלל ,בעקבות מותו כחודשיים לאחר מכן.
במהלך מלחמת וייטנאם כיתת חיילים שכללה חמישה גברים אפרו-אמריקנים, פול, אוטיס, אדי, מלווין ומנהיג החוליה שלהם נורמן, שקוראים לעצמם "הדמים", מאבטחים אתר של התרסקות מטוס של ה-CIA ובו תיבה עם מטילי זהב המיועדת לתשלום עבור התושבים הילידים על עזרתם במלחמה בוייטקונג.
בהשראת נאומו של נורמן על הטיפול הגרוע באפרו-אמריקאים על ידי ממשלת ארצות הברית לאורך ההיסטוריה, הם מחליטים לקחת לעצמם את הזהב ולקבור אותו כדי שיוכלו לאסוף אותו אחר כך.
עם זאת, בהתקפת נגד ווייטנאמית, נורמן נהרג והחיילים מגלים אחר כך שאתר הזהב הקבור אבד אחרי שנפילת נפאלם שיבשה את כל ציוני הדרך המזהים.
בהווה נפגשים פול, אוטיס, אדי ומלווין בהו צ'י מין סיטי.
הם שוכרים את וין, מדריך שייקח אותם לאזור לאחר שמפולת בוץ חשפה את זנבו של המטוס שהתרסק ועם המידע החדש הזה הם מתכננים למצוא את הזהב ואת גופתו של נורמן.
אוטיס מתאחד מחדש עם חברתו הווייטנאמית הוותיקה טיין שעוזרת לו ליצור קשר דה רוש, איש עסקים צרפתי שמעוניין לקנות מהם את הזהב.
אוטיס גם מגלה שיש לו בת עם טיין שלא ידע עליה, שהציקו לה בילדותה בשל צבע עורה הכהה.
פול מגלה גם שבנו דייוויד הלך אחריו לווייטנאם, מה שמעמיד את מערכת היחסים השברירית שלהם במבחן.
הם מסכימים לתת לדייוויד להצטרף אליהם, אך אסור לו לקבל חלק מהזהב.
וין מוביל את הקבוצה אל וייטנאם הכפרית, שם מפגש עם סוחר מקומי מכריח את פול להודות שיש לו הפרעת דחק פוסט-טראומטית וכי הוא מאשים את עצמו באופן במותו של נורמן.
בבר במלון דייוויד פוגש את הדי, מייסדת ארגון המוקדש לפינוי מוקשים בשם LAMB ומפלרטט איתה.
למחרת, וין נוטש את הקבוצה ואומר להם שהוא יאסוף אותם בעוד כמה ימים.
במהלך הלילה הראשון שלהם, פול מחרים את האקדח שאוטיס קיבל בחשאי מטיין והחברים חושדים במניעיו.
הוא מנסה לתקן את מערכת היחסים שלו עם דייוויד.
בסופו של דבר, החיילים מוצאים את מטילי הזהב הפזורים לצד גבעה.
הם מוצאים גם את שרידיו של נורמן ומתפללים עליו.
בדרכם חזרה, הקבוצה מתחילה להתווכח על חלוקת הזהב, כשפול מתעקש שדייוויד יקבל נתח.
באדי מנסה להרגיע אותם ועולה בטעות על מוקש, שהורג אותו.
בתוהו ובוהו, דייוויד צועד על מוקש נעל בעצמו אך לא מפעיל אותו כאשר הדי ושני מתנדבים אחרים מ-LAMB, סיימון וספו, מופיעים.
בהשראת חוויה דומה במהלך המלחמה, פול ממציא תוכנית להוציא את דייוויד מהמוקש בבטחה, אך כמעט מיד אחר כך מחזיק את שלושת הזרים כבני ערובה עם אקדחו של אוטיס, מתוך פרנויה שהם ידווחו לרשויות על תוכניתם לקחת את הזהב.
פול מאלץ את דייוויד לקשור את הדי ומשאיר אותה מאוכזבת.
במהלך הלילה ספו בורח בזמן שדייוויד והאחרים לוקחים בכוח את האקדח מידיו של פול.
לאחר שפוגש את וין במקום המפגש המוסכם, קבוצת חמושים מופיעה בדרישה לקבל את הזהב בתמורה לספו.
קרב יריות שמתפתח גורם לכך שספו נהרג על ידי מוקש בעת שניסה להימלט ודייוויד נורה ברגלו.
בהנחה שדה-רושה בגד בהם, וין מציע לחזור למקדש נטוש סמוך כדי להגן על עצמם מפני תגבורת שעלולה להגיע, ואילו אוטיס מציע להתקשר לטיין לעזרה, מה שמביא את פול להאשים אותה במצב.
כשהוא מרגיש נבגד ולא מוכן לסמוך על אף אחד, פול לוקח את חלקו בזהב ופונה אל הג'ונגל לבדו.
עד מהרה הוא מאבד את הזהב שלו לאחר שננשך על ידי נחש ונופל במורד הגבעה.
שאר החבורה מציעה לווין, הדי וסיימון לקחת חלק מהזהב שנותר.
כשהוא כועס על עצמו, לפול יש חזיון של נורמן שמזכיר לו שהוא זה שהרג אותו, לאחר שירה בו במקרה במהלך מארב.
נורמן אומר לו שעליו להרפות מאשמתו.
אנשיו של דֶה-רוש מוצאים את פול ומאלצים אותו לחפור את קברו שלו.
כשהוא לא מוכן לומר להם איפה הזהב, הוא נהרג על ידם.
הוא אומר לאוטיס כי לטיין לא היה שום קשר לבגידה שלו.
אוטיס והדי הושיטו לו תיק כבד שמתגלה כמלא בסלעים.
אוטיס, מלווין ו-ווין מתחילים לירות, כשהם הורגים את כל אנשיו של דה-רושה, שפוצע את אוטיס ומנסה לחסל אותו ברימון יד, אך מלווין מקריב את עצמו בכך שהוא מזנק עליו.
דֶה-רושה מתכונן להוציא להורג את אוטיס, אך דייוויד יורה והורג אותו באקדחו של אוטיס.
וינה עוזר לאלה מהחבורה שנשארים בחיים לחלץ את הזהב.
אלמנתו של מלווין מקבלת את חלקה, וחלקו של אדי ניתן לארגון "Black Lives Matter".
הדי וסיימון תורמים את חלקם ל-LAMB על שמו של ספו.
שרידיו של נורמן מובאים לביתו על ידי הצבא למשפחתו.
אוטיס מבקר אצל טיין ומתחיל מערכת יחסים עם בתו.
דייוויד קורא מכתב מפול, שאומר לו שהוא תמיד יאהב אותו.
ג'ונתן מג'ורס בתפקיד דייוויד, בנו של פול, בוגר מורהאוס קולג'.
אייזיאה ויטלוק ג'וניור בתפקיד מלווין
צ'אדוויק בוזמן בתפקיד נורמן ארל "סטורמין נורם" הולוואי
ג'וני טרי נגיני בתפקיד וין
מלאני תיירי בתפקיד הדי בובייה
פול וולטר האוזר בתפקיד סיימון
ג'ספר פאקונן בתפקיד ספו האובלין
ורוניקה נגו בתפקיד האנוי חנה
נגוין נגוק לאם בתפקיד קואן
סנדי האנג פם בתפקיד מיצ'ון
אולייב השלישי, השחור הראשון שזכה במדליית הכבוד של ארצות הברית, בשל הקרבתו במהלך מלחמת וייטנאם.
קריספוס אטוקס, האמריקאי הראשון שנהרג במהפכה האמריקאית, בעת טבח בוסטון.
מבצע ג'נקשן סיטי, בפברואר 1967, שהיה מבצע ההנצחה הגדול ביותר של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
מרטין לותר קינג, פעיל זכויות אדם שנרצח על ידי אדם לבן.
אדווין מוזס, אצן אמריקאי, אלוף אולימפי שזכה גם באליפות העולם באתלטיקה, והיה שיאן עולם בריצת 400 מטר משוכות.
הצילומים החלו ב-23 במרץ 2019. שלב הצילומים נמשך שלושה חודשים, לרוב צילומים נערכו בהו צ'י מין סיטי, בנגקוק וצ'יאנג מאי.
הסרט שוחרר ב-12 ביוני 2020 על ידי נטפליקס.
לפני מגפת COVID-19, הסרט אמור היה להיות מוקרן בבכורה מחוץ לתחרות בפסטיבל קאן 2020 ואז להיות מוקרן בבתי קולנוע נבחרים במאי או ביוני לפני שישוחררו לצפייה בנטפליקס.
אך הסגר העולמי שהוטל בעקבות התפרצות הנגיף אילצה לשחרר את הסרט ישירות לצפייה דיגיטלית.
עם שחרורו, זה היה הסרט הפופולרי ביותר בסוף השבוע הראשון שלו בנטפליקס.
הַזַּ֫אע אל-מַנְסוּרִי הוא אסטרונאוט אמירתי והאדם הראשון מאיחוד האמירויות הערביות בחלל.
בעבר, הוא היה טייס הקרב F-16 הצעיר ביותר באיחוד האמירויות.
ב-25 בספטמבר 2019, הוא שוגר על סיפון החללית Soyuz MS-15 לתחנת החלל הבין-לאומית,(ISS) שם שהה שמונה ימים.
הוא נחת בשלום בקזחסטן, ב-3 באוקטובר 2019 על סיפונה של Soyuz MS-12 בהשלימו את משימת החלל הראשונה של איחוד האמירויות הערביות.
אל-מנסורי, יליד אבו דאבי, סיים ב-2004 תואר ראשון בתעופה במכללת ח'ליפה בן זאיד אייר.
לפני שהפך לאסטרונאוט, הוא היה רב-סרן בחיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות, וטייס F-16 "בז מדברי".
הוא נבחר על ידי מרכז החלל מוחמד בן ראשיד יחד עם סולטאן א-ניאדי להפוך לאחד משני האסטרונאוטים הראשונים במדינה ב-3 בספטמבר 2018 ועבר הכשרה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים ברוסיה.
אל-מנסורי נולד ב-13 בדצמבר 1983 בפרבר אל-וואת'בה באבו דאבי.