tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רודולף היה בקשרים קרובים מאוד עם אחותו גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, ואף לאחר שהחל את הכשרתו כנסיך הכתר נשאר עמה בקשרים טובים, עד לאחר נישואיה ללאופולד, נסיך בוואריה.
ב-10 במאי 1881 אולץ רודולף להתחתן עם סטפני, נסיכת בלגיה, בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים, שלא הייתה נאה בעיניו.
ב-2 בספטמבר 1883 נולדה בתם היחידה הארכידוכסית אליזבת מריה, ארכידוכסית אוסטריה.
עם לידתה נפרדו בני הזוג.
בשנת 1881 ביקר הנסיך רודולף בארץ ישראל והגיע לעיר ירושלים.
רישומיו האישיים הם עדות היסטורית על הקהילות היהודיות בעיר.
העיתון הירושלמי שערי ציון (שנה ו' גיליון 10, מיום ב' ניסן תרמ"א) מתאר את טקס קבלת הפנים שערכו לכבודו יהודי ירושלים וכותב: .
במאי 1881, לקראת נישואי רודולף עם הנסיכה סטפני מבלגיה, פרסם בפולין העיתון היהודי-אורתודוקסי מחזיקי הדת שיר שחובר ליום החתונה.
ספרו, "מסע אל המזרח", מתאר את החי בארץ ישראל.
לזכרו של רודולף, שהיה אהוד מאוד על היהודים, נערכו תפילה ומספד בבתי מחסה שברובע היהודי.
הסופר מאיר שלו תיאר את הביקור ברוח הומוריסטית, אך לפי דיווחי הזמן, בפרק הראשון של ספרו "עשו".
בשנת 1887 רכש רודולף ביתן ציד בעיירה מאיירלינג שבוינר ואלד (אזור מיוער ממערב לווינה).
זמן מה מאוחר יותר החל הנסיך בן ה-30 לנהל פרשת אהבים עם הברונית מרי וטסרה (Marie Alexandrine von Vetsera) בת ה-17. ב-30 בינואר 1889 נמצאו הנסיך ופלגשו מתים בביתן הציד.
תעלומת מותם הכתה גלים בכל העולם ונחשדה כזירת רצח-התאבדות.
על פי דוחות רשמיים, התאבדותם הייתה כתוצאה מדרישתו של פרנץ יוזף, אביו של רודולף, שיסיים את הרומן.
בית המלוכה הודיע שהשניים התאבדו ביריית אקדח, אבל הקבר של הברונית נפתח שלש פעמים כדי לחקור את נסיבות מותה.
מספר פעמים הוטל ספק בכך שהנסיך ירה בה לאחר שבגולגולתה לא נמצא סימן לירי.
הפעם האחרונה הייתה בדצמבר 1992 לאחר שגופת הברונית נגנבה מקברה ובעקבות זאת מומחים בדקו אותה.
בכתר הגולגולת נמצאה עדות על שטח גדול של טראומה, מה שמעיד שייתכן שמתה מפגיעה בגולגולתה ולא נורתה על ידי רודולף.
עם זאת, השלד לא היה שלם ולא ניתן היה לאשר זאת.
במקביל, טען דו"ח כי הנסיך נורה שש פעמים ברובה שלא היה שלו.
אביו של הנסיך, הקיסר, שחשב שבנו התאבד ציווה להפוך את מקום התאבדותו לכנסייה.
על מנת לאפשר את קבורתו הנוצרית בחלקה המלכותית רודולף הוכרז כלא יציב מבחינה נפשית.
גופתה של מריה נלקחה בחשאי מבקתת הציד ונקברה בבית קברות אחר.
הקיסר פרנץ יוזף הפך את בקתת הציד הידועה לשמצה למנזר נשים, ועד היום מתנהלות בו תפילות יומיות לנשמתו של רודולף.
נסיבות התאבדותם נותרו לא ברורות זמן רב.
חלק מהסיפורים תמכו בגרסה שבה הנסיך ירה בברונית והתאבד.
אחרים טוענים שהם הרגו זה את זה וישנה גרסה שטוענת שהם בכלל נרצחו בזמן שישנו.
כמו כן, ישנן טענות לגבי כך שהברונית הייתה בהריון כשמתה, חודשיים בלבד לפני יום הולדתה ה-18, בעוד אחרים מפריכים טענות אלה .
בשנת 2015 התגלה אוסף מכתבים שכתבה הברונית מריה וטסרה למשפחתה וחשף את תעלומת מותם, כ-126 שנים לאחר מכן.
המסמכים הופקדו בכספת בנק אוסטרית כ-36 שנים לאחר מותה, ככל הנראה על ידי משפחתה, והועברו לספרייה העירונית האוסטרית בתיקיית מכתבים שהכילו מסמכים אישיים, מכתבים, ותמונות של משפחת וטסרה.
מהמכתבים שנכתבו במאיירלינג זמן קצר לפני האירוע, עולה כי וטסרה התכוונה להתאבד יחד עם רודולף בעקבות חוסר יכולתם לממש את אהבתם.
רודולף אדום האף (Red-nosed Rudolph) או רודולף אייל הצפון אדום־האף (Rudolph the red-nosed reindeer) הוא דמות בדיונית מסיפור פופולרי לחג המולד.
הסיפור הופיע בגרסאות שונות לרבות שירה, טלוויזיה וקולנוע.
סיפורו של רודולף נכתב במקור על ידי רוברט ל.
מיי עבור רשת חנויות הביגוד "מונטגומרי וורד" ב-1939. הסיפור הופץ בבתי הכלבו בחינם בתקופת חג המולד לילדים שנכנסו לחנות.
מיי היה יהודי ששירותיו נשכרו על ידי הרשת ככותב.
על פי הסיפור רודולף היה בנו של דונר (donner), אחד משמונת איילי הצפון המקוריים של סנטה קלאוס.
רודולף נולד עם אף אדום זוהר, שהפך אותו למנודה חברתית בקרב איילי הצפון האחרים.
ג'וני מרקס גיסו עיבד את הסיפור לשיר שבמשך השנים הוקלט ובוצע על ידי מספר רב של אמנים.
השיר נחשב לנכס תרבותי במדינות דוברות אנגלית.
רודוכרוזיט (וגם רודוקרוסיט) הוא מינרל קרבונטי הבנוי ממנגן (Mn) ופחמה (קרבונט CO3).
צורת הגבישים של הרודוכרוזיט היא מעוינון, ובמקרים נדירים יותר - סקלנוהדרון.
בצורתו הטהורה (והנדירה) צבעו אדום-ורד, אבל לדגימות הבלתי טהורות והנפוצות יותר יש גוונים מוורוד ועד חום בהיר.
לעיתים טועים בין הרודוכרוזיט לרודוניט שהוא סיליקט של מנגן, אבל הרודוכרוזיט רך הרבה יותר.
גם לקלציט, שבו חלק מאטומי הסידן הוחלפו באטומי מנגן, יש גוון ורוד היכול להטעות בינו לבין הרודוכרוזיט, אבל הקלציט הוא פלואורסצנטי בעוד הרודוכרוזיט נעדר תכונה זו.
רודוכרוזיט יוצר שורה איזומורפית עם פחמת הברזל (סידריט).
סידן (ולפעמים גם מגנזיום ואבץ) מחליף לעיתים קרובות את המנגן במבנה, דבר הגורם לגוונים בהירים יותר של אדום וורוד, תלוי בדרגת ההחלפה.
מסיבה זו הצבע הנפוץ ביותר של הרודוכרוזיט הוא ורוד.
רודוכרוזיט נוצר יחד עם מינרלים נוספים של מנגן בעורקים הידרותרמיים במרבץ עפרה בטמפרטורה נמוכה כמו במכרות הכסף של רומניה, שם נתגלה לראשונה.
במקרים נדירים כמו במכרה N'Chwanging ב-Hotazel שבדרום אפריקה נוצר הרודוכרוזיט בתהליכי שקיעה ואז הגביש מופיע בצורת הסקלנוהדרון הנדירה.
בקפיליטס (Capillitas) שבארגנטינה כורים סוג מיוחד של רודוכרוזיט מפוספּס.
קאטאמרקה (Catamarca) הוא מכרה כסף ישן מתקופת האינקה, שממנו כורים דוגמיות מרהיבות וייחודיות של רודוכרוזיט זקיפי.
חתך לרוחב של המינרל מגלה טבעות קונצנטריות בהירות וכהות של שכבות הצבועות בגוונים של אדום ורד.
נוהגים לגלף תכשיטים מאבנים אלו.
השימוש העיקרי ברודוכרוזיט הוא כמחצב של מנגן, שהוא רכיב חשוב בייצור של פלדה בלתי מחלידה זולה ובסגסוגות אלומיניום מסוימות.
בסוגים המפוספסים האיכותיים יותר נעשה שימוש כאבני קישוט ולגילוף פסלונים וחרוזים.
האבן רכה יחסית ומצטיינת בפצילות מושלמת, ולכן קשה מאוד לחתוך אותה ולכן כמעט שלא משתמשים בה לשיבוץ בתכשיטים.
התיאור הראשון של הרודוכרוזיט הוא מ-1813, בהתייחס לדגימה מקַבְניק (Cavnic) שבמחוז מרמורש, כיום ברומניה.
מקור השם הוא מיוונית "רודון" – ורד ו"כרומה" – צבע, כלומר "בצבע הורד".
מדינת קולורדו שבארצות הברית הכריזה רשמית על הרודוכרוזיט כ"מינרל המדינה" בשנת 2002, בהתבסס על הצעה שהועלתה בבית הספר התיכון בעיירה ביילי.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שאף על פי שהמינרל נפוץ בכל העולם, גבישים אדומים גדולים מצויים במספר מועט של מקומות בעולם וכמה מהדוגמאות המשובחות ביותר נמצאו במכרה "סוויט הום" (Sweet Home – בית מתוק) שבסמוך ליישוב אלמה (Alma) שבקולורדו.
האינקה האמינו כי הרודוכרוזיט הוא דמם של שליטיהם הקודמים שהפך לאבן.
משום כך האבן קרויה לעיתים "רוסה דל אינקה" (Rosa del Inca – ורד האינקה).
פחמת המנגן היא תרכובת הרסנית לתהליך האמלגמציה המגדיל את ריכוז הכסף שבעפרות הכסף, ולכן עד שדוגמיות איכותיות של המינרל הפכו למבוקשות ביותר נהגו הכורים להיפטר מהרודוכרוזיט ולהשליכו לאשפה.
רודולף בוכבינדר הוא פסנתרן אוסטרי.
יש שכינו אותו ה"ג'נטלמן של הפסנתר"
רודולף בוכבינדר, יליד ליטומז'יצה (Leitmeritz = Litomeřice), בבוהמיה, צ'כיה, עבר עם משפחתו לווינה בשנת 1947. שם החל בגיל 5 את הלימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה (Hochschule für Musik) כתלמיד הצעיר ביותר במוסד.
בגיל 9, בשנת 1956, ניגן לראשונה בפני קהל באולם המוזיקפראיין בווינה.
מגיל 12 למד אצל ברונו זיידלהופר, שהיה מורם של אלפרד ברנדל ושל פרידריך גולדה.
בהתחלת הקריירה שלו ניגן בעיקר בהרכבי מוזיקה קאמרית.
בשנת 1961 זכה עם הטריו הוינאי בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית של מינכן.
בהמשך החל להופיע יותר כסולן וניגן עם תזמורות ומנצחים מן החשובים בעולם, כולל בישראל.
בוכבינדר מצטיין בנגינת מוזיקה של מלחינים קלאסיים ושל יוצרים בני זמננו כאחד, וניגן בביצועי בכורה יצירות של גוטפריד פון איינם, מרטין כריסטוף רדל וגרהרד וימברגר.
הוא הקליט מעל מאתיים תקליטורים.
פרס מיוחד ואן קלייברן לשנת 1966
פרס ראשון בתחרות לפסנתר בטהובן לשנת 1967
"גראן פרי דו דיסק" לשנת 1976 על הקלטת מכלול יצירותיו של היידן לפסנתר.
מדליית זהב של העיר וינה לשנת 2007
בשנים האחרונות חזר בוכבינדר להופיע בנגינת מוזיקה קאמרית, בין השאר עם הצ'לן יאנוש סטארקר ועם הכנר יוזף סוק.
ניגן גם בהרכבים של כלים אותנטיים.
החל משנת 1971 מופיע בוכבינדר בפסטיבלים של זלצבורג.
לימד באקדמיה למוזיקה בבזל ולאחרונה הקים ומנהל את הפסטיבל למוזיקה בארמון גראפנג (Grafenegg) באוסטריה תחתית.
את זמנו הפנוי הוא מקדיש לספרות ומצייר כצייר חובב.
בשנת 2015 הגיע לראשונה לישראל להופעה עם הפילהרמונית.
רוֹדוֹדֶנְדְרוֹן (שם מדעי: Rhododendron) הוא סוג צמחים ממשפחת האברשיים המונה 1545 מיני צמחים, רובם בעלי פרחים בולטים.
הסוג כולל גם שורה של צמחים פופולריים בקרב גננים הידועים כאזליאה.
אחד ממיני הרודודנדרון משמש כפרח הלאומי של נפאל.
רודודנדרון הוא סוג מעניין במגוון הגדלים אליהם מגיעים המינים שבו, משיחים ועצים קטנים עד לעצים גדולים מאוד, כשהקטן בין 10-20 סנטימטרים והגדול יכול להגיע לגובה של כ-50 מטרים.
עלי הצמחים מסודרים בספירלה על הגבעול ואורכם נע בין סנטימטר בודד לכ-50, ובמקרים חריגים הוא אף יכול להגיע למטר.
מיני הרודודנדרון יכולים להיות ירוקי עד או נשירים.
הצד התחתון בחלק מהעלים מכוסה ב"קשקשים" (lepidote) או ב"שערות" (indumentum).
מינים רבים ידועים בפרחים גדולים הצומחים בקבוצות על הצמח.
הרודודנדרון למיניו נפוץ ברוב חצי הכדור הצפוני, למעט אזורים מעוטי משקעים, ובחצי הכדור הדרומי בדרום-מזרח אסיה ובצפון אוסטרליה.
מגוון רחב של מינים נמצא באזור הרי ההימלאיה, ובאזורים נוספים בהרי הודו וסין, קוריאה, יפן וטאיוואן.
מספר מועט יחסית של מינים נמצא באמריקה הצפונית ובאירופה.
רודודנדרון לא גדל כלל באמריקה הדרומית ובאפריקה.
בעבר נאספו פרחי רודודנדרון בטבע כדי להישתל בגנים, אולם כיום, במקומות רבים בעולם, מגדלים פרחי רודודנדרון לגינון באופן מסחרי.
מאחר שהשם רודודנדרון כולל מינים רבים, ישנה חלוקה משנית ענפה לתתי-סוג, מינים ותת-מינים.
מקובל לחלק את מיני הרודודנדרון לארבעה תתי-סוג גדולים ולארבעה קטנים:
תת-סוג Rhododendron (רודודנדרון): מינים אלו מתאפיינים בעלים קטנים או מכוסים קשקשים בתחתיתם.
בתת-סוג זה כמה מאות מינים.
לרוב מוכללים מיני הרודודנדרון הטרופיים (כ-300 מינים) בתת-סוג זה, אך יש המחשיבים אותם כתת-סוג נוסף.
תת-סוג Hymenanthes (הימנאנתס): מינים אלו מתאפיינים בעלים גדולים או שאינם מכוסים קשקשים בתחתיתם.
תת-סוג Pentanthera (פנטנתרה): אזליאה נשירה.
תת-סוג Tsutsusi (צוצוסי): אזליאה ירוקת-עד.
תת-סוג Azaleastrum (אזליאסטרום): חמישה מינים.
מחקרים גנטיים שנעשו לאחרונה הובילו לחלוקה מחודשת לתתי-סוג, לביטול הסוג Ledum ולהכללתו בתוך תת-הסוג "רודודנדרון".
כיום מוצעים שינויים מרחיקי לכת אף יותר, בכללם איחוד תת-הסוג הימנאנתס לתת-הסוג פנטנתרה.
מיני הרודודנדרון מוכלאים בינם לבין עצמם פעמים רבות על ידי בני-אדם במטרה ליצור פרחים יפים ומתאימים יותר לגינון.
לעיתים אף קורות הכלאות טבעיות בין המינים במקומות בהם צומחים כמה במקביל.
קיימים מעל 28,000 זנים תרבותיים שפותחו בשיטות כאלה.
חלק מהמינים מהווים מינים פולשים בארצות שהובאו אליהן כצמחי תרבות ומתרבים על חשבון הפלורה המקורית.
לדוגמה, המין רודודנרון פונטי (Rhododendron ponticum) שמוצאו בטורקיה, מהווה בבריטניה מין פולש שקשה להדבירו מכיוון ששורשיו יכולים להצמיח גבעולים חדשים.
חלק ממיני הרודודנדרון רעילים לבהמות מרעה.
מינים אלה מכילים את הרעלן גראיאנוטוקסין באבקניהם ובצופם.
אדם שיאכל דבש המופק מפרחים אלה יסבול מהזיות ומשלשולים, ובמקרים קיצוניים - מוות.
פעמיים במהלך ההיסטוריה פלשו צבאות זרים לאזור פונטוס, בו גדלים מינים רעילים אלו.
בשני המקרים, האוכלוסייה המקומית מיקמה כוורות דבורים קטלניות במקומות נוחים, והניחה לחיילים הרעבים לשדוד את הדבש, ובכך להביא לסיום הפלישה.
את אחד המקרים מתאר ההיסטוריון האתונאי קסנופון.
כאחד-עשר מקרי הרעלה, הדומים במאפייניהם לאלו המתועדים על ידי קסנופון, אירעו באיסטנבול בשנות ה-80.
המינים החשודים ברעילות הם רודודנרון פונטי ורודודנדרון לוטאום (Rhododendron luteum), שניהם נפוצים באסיה הקטנה.
מינים אלה רעילים במיוחד לסוסים, חיות מסוימות מתות בתוך שעות מזמן עיכול הצמח.
בעלי חיים נוטים שלא לאכול צמחים אלה כאשר קיים מזון חלופי בסביבה.
רודולף יוהאן יוזף ריינר, הקרדינל מהבסבורג-לורן, הארכידוכס והנסיך הקיסרי של אוסטריה, הנסיך המלכותי של הונגריה ובוהמיה (8 בינואר 1788, וינה – 23 ביולי 1831, באדן) היה צעיר בניו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא ידוע בין השאר כמי שהיה מהאנשים הקרובים ביותר ללודויג ואן בטהובן, המפורסם יותר ממנו.
רודולף ניכר בכישרונו המוזיקלי, ובגיל 15 החל להופיע בנגינה בפסנתר.
הוא נכנס לדפי ההיסטוריה המוזיקלית בכך שבשנים 1803-4 החל לקחת שיעורי תאוריה אצל בטהובן, ובכך התחילה ידידות שנמשכה בין השניים במשך 20 שנים, במהלכן למד אצל בטהובן בעיקר הלחנה.
חייו, יצירתו, וקשריו עם בטהובן
רודולף היה מעין פטרון לבטהובן, והיו ביניהם יחסי ידידות טובים.
בטהובן הקדיש לרודולף כמה מן החשובות שביצירותיו, בהן מיסה סולמניס (שנכתבה למינויו כארכיבישוף באולמוץ, לתפקיד מונה ב-24 במרץ 1819), שני הקונצ'רטי האחרונים לפסנתר, הסונטות לפסנתר Les Adieux (הפרידה) וההאמרקלאוויר, וכן היצירה שאי אפשר לטעות בה - טריו הפסנתר המפורסם "הארכידוכס".
בסך הכל הקדיש בטהובן לרודולף 14 יצירות.
בין שאר הדברים שבהם רודולף היה עזר רב לבטהובן, הוא המקרה המצער של אחיינו של בטהובן, קארל.
בטהובן ניהל קרב משפטי שנמשך שנים, כדי שאחיינו קארל (שהיה אדם דיי פזיז ובלתי יציב במיוחד) יעבור להיות תחת חסותו, ושיצא מחסותה של אימו, שהייתה בלתי אחראית בעליל.
קרב משפטי זה הביא על בטהובן תסכול רב מאוד, ובסופו של דבר רודולף התערב והצליח להסדיר את בעיה זו ולהעבירו תחת חסותו, לשמחתו של בטהובן (כמובן שקארל המשיך להמיט צרות רבות על בטהובן גם אחר-כך).
בין השאר כתב מוזיקה לפסנתר, תיזמר כמה ריקודים, וכתב עוד קצת מוזיקה לקלרינט, לכינור ולקול.
הספקו היה מועט, אבל מושקע.
הוא השאיר אחריו גם עוד מספר רב של יצירות בלתי גמורות ופרגמנטים.
רודולף לא היה פורץ דרך כמו מורו המפורסם, ויצירותיו כתובות בשפה המוזיקלית ובצורות שהיו מקובלות באותה התקופה.
רודולף נפטר בבאדן ב-23 ביולי 1831, ונטמן בבית הקברות הקיסרי שבווינה.
מעורבותם של בני בית המלוכה ההבסבורגית בענייני מוזיקה הייתה אחד הגורמים העיקריים בביסוס מעמדה של וינה כבירת המוזיקה של אירופה, והשלכותיה ניכרו גם עשרות שנים מאוחר יותר.
בטהובן עצמו אמר פעם שכל אימת שאחת מיצירותיו נשאה חן בעיני הארכידוכס, הבחין בצער קל אצל פטרונו אם הקדיש אותה למישהו אחר.
על הסונטה מס' 26 של בטהובן: סונטה זו מכונה סונטת הפרידה, והיא נכתבה בגלל הפרידה בין בטהובן לרודולף, שנגרמה עקב עזיבתו של רודולף את וינה עקב כיבושי נפולאון.
הפרידה ארכה אומנם רק כמה חודשים, אך מסתבר שהיא השפיע מאוד על בטהובן, שכתב סונטה שלמה "בהשראת" הפרידה.
אחד התארים שלו רודולף הוא ארצהרצוג Erzherzog, ומשמעות המילה בגרמנית היא דוכס-ראשי, או בכינוי הסטנדרטי "ארכידוכס".
זה תואר שניתן לכל בן של קיסר אוסטרי בזמנו.
כאמור, הוא גם היה שימש כארכיבישוף של אולמוץ.
רודולף בורכארט היה סופר, משורר והוגה דעות גרמני.
בורכארט נולד בקניגסברג למשפחה פרוטסטנטית ממוצא יהודי.
למד בבון ובגטינגן והשתלם בבלשנות קלאסית, בהיסטוריה, בארכאולוגיה, בספרות ובפילוסופיה.
הוא העריץ את המשורר הוגו פון הופמנסתאל, שבו ראה את גדול משוררי גרמניה בראשית המאה ה-20; בורכארט יסד עם הופמנסתאל ועם רודולף אלכסנדר שרדר תנועה רוחנית, שאותה כינו בתחילה "המהפכה השמרנית", בעקבות תומאס מאן, שנקט בביטוי זה לתיאור דרכו של ניטשה.
כיעד הציבו להם השלושה את גיבוש אחדותה הרוחנית של האומה הגרמנית.
השלושה גרסו, שתנאי מוקדם לגיבוש מהות רוחנית אינדיבידואלית, שמופת לה ראה הופמנסתאל בצרפת, הוא שתמצא תחילה את ביטויה היצירה ספרותית.
הופמנסתאל התנגד לנהייה הרומנטית של המאה ה-19 בגרמניה אחרי אגדות עם נושנות ופעל, עם בורכארט, להגברת הפתיחות למורשת האירופאית, בניגוד לסתגרנות גרמנית לאומנית, כממשיכי דרכם של גתה וניטשה.
במורשת הספרות האירופאית הגדולה כלל בורכארט את גדולי השירה הרומית והיוונית העתיקה, שירת הטרובאדור והמינזינגר, דאנטה, שקספיר, גתה, הלדרלין, ועד להופמנסתאל ולו עצמו במאה ה-20. לצד כתיבתו המקורית הרבה בתרגום יצירות מופת ממורשת זו, בהן הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי.
גישתו של בורכארט לנצרות מוצאת ביטוי ביצירה ספר יורם, המבוססת על ספר איוב אך נותנת לסיפור איוב פרשנות נוצרית, בגישה החורגת לעיתים גם מן המקובל בעלילות נוצריות.
בגישתו לנושא היהדות תמך בורכארט בהתבוללות העם היהודי בעמים שבהם הוא יושב, וזאת על אף הערכתו העמוקה למרטין בובר.
המלחין פאול פרנקנבורגר כתב אורטוריה על פי "ספר יורם" של בורכארט.
היצירה נכתבה בשנים 1933-1932, לפני שהמלחין עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל ושינה את שמו לפאול בן-חיים.
היא נשכחה במשך שנים רבות ובוצעה לראשונה במלואה רק ב-8 בנובמבר 2008 במינכן ושוב, באותו הרכב, בישראל, ב-3 באפריל 2012.
בניגוד לבני חוגו של בורכארט, שראו בעליית היטלר לשלטון בשנת 1933 אסון ואובדן דרך לעם הגרמני, הוא עצמו המשיך לחיות בגרמניה ולהחזיק בדעות עצמאיות, עד שנאלץ להימלט בשנת 1944 ממזימת רצח של היטלר נגדו.
בדעותיו המשיך לדבוק עד סוף חייו, כפי שכתב במאמר האחרון שהתפרסם לאחר מותו:
רודולף אלכסנדר שרדר היה מתרגם ומשורר גרמני.
הרבה מיצירתו היא שירה נוצרית לירית.
שרדר היה חבר ב"כנסיית הווידוי", כנסייה פרוטסטנטית, שהתנגדה למאמצי גרמניה הנאצית לשוות לזרם הפרוטסטנטי אופי נאצי.
שרדר חבר אל הוגו פון הופמנסתאל ואל רודולף בורכארט בהקמת תנועה רוחנית, שכונתה בראשיתה "המהפכה השמרנית", השם שנתן תומאס מאן לניתוח דרכו של פרידריך ניטשה.
השלושה חתרו לגיבוש אחדותה הרוחנית של האומה הגרמנית.
הם גרסו, שתנאי מוקדם לגיבוש מהות רוחנית אינדיבידואלית, שמופת לה ראה הופמנסתאל בצרפת הוא שתמצא תחילה את ביטויה היצירה ספרותית.
רודולף אנטון האונשמיד הוא סופר אוסטרי וחוקר היסטוריה מקומית באוסטריה.
רודולף האונשמיד גדל וחי בסנקט גאורגן אן דר גוזן באוסטריה.
עוד כאיש צעיר, לפני שלמד הנדסה מכנית, החל לחקור את ההיסטוריה "האבודה" של אזור סנקט גאורגן-גוזן-מאוטהאוזן, שבו היו ארבעה מחנות ריכוז נאציים ובעיקר התמקד ופרץ דרך בחקר ההיסטוריה של מחנות הריכוז גוזן 1, 2 ו-3 .
Georgen, ששם לו למטרה לחקור ולשמר את המורשת המקומית של אזור סנקט גאורגן-גוזן.
הארגון סיפק לוועדה להנצחת זיכרון גוזן (Gusen Memorial Committee) בית עד לינואר 2008, אז היה רודולף האונשמיד בין מקימי הוועדה להנצחת זיכרון גוזן, שהיה ארגון עצמאי.
בשנת 1989 פרסם את ספר ההיסטוריה הראשון של סנקט גאורגן-גוזן-מאוטהאוזן, מחקר שהוזמן על ידי עיריית סנקט גאורגן-גוזן.
האונשמיד הדריך סיורי קבוצות בשרידי המחנות, קבוצות למידה וכן שימש כיועץ ומומחה להיסטוריה המקומית עבור סטודנטים וחוקרים מכל העולם.
בשנת 1995, ביחד עם פייר סרז' שומוף (Choumoff) מארגון ידידי מאוטהאוזן בפריז (Amicale Francaise de Mauthausen) ואחרים, ארגן את טקס הזיכרון הבינלאומי הראשון בגוזן וב-1997 הוא פתח את דפי המידע המקוונים של מאוטהאוזן-גוזן.
ב-1996 ו-1997 ייסד שותפויות שם שתי ערים מהן גורשו רבים אל קבוצת מחנות גוזן וכן הפך בשנת 2000 לחבר ב- Reform Initiative Mauthausen, יוזמה פדרלית לחידוש מבני הזיכרון של קומפלקס מאוטהאוזן במשרד הפנים האוסטרי, שהובילה לפתיחת מרכז המבקרים החדש של מחנה הריכוז גוזן ב-2004.
בשנת 2007 תרם מהידע שלו לפרויקט האודיו-ווק של גוזן וב-25 השנים האחרונות הוא תורם ומייעץ לפרסומים שונים ושידורי רדיו וטלוויזיה.
בימים אלו הוא עובד על פתיחת מנהרות ה"ברגקריסטל" ("Bergkristall") במחנה הריכוז גוזן 2 לקהל הרחב ועל שימור שרידי מחנות גוזן 1 ו-2. האונשמיד הוא גם אחד מהמקימים של פרויקטים נוספים לשימור זיכרון מחנות גוזן, כגון: "Denk.Statt Papa Gruber" ו- Bewusstseinsregion Mauthausen-Gusen-St.
רודלף האונשמיד חי בעיר טראון, אוסטריה.
פרס התרבות המוענק מטעם עיריית סנקט גאורגן/גוזן על הישגים משמעותיים בחקר ההיסטוריה האבודה של קומפלקס מחנות סנקט גאורגן-גוזן-מאוטהאוזן (1990).
מדליית מצוינות מטעם ממשלת מחוז אוסטריה עילית על פעילות הנצחה שנתית עבור הוועדה המקומית לטיפוח תרבותי של אזור סנקט גאורגן/גוזן (Arbeitskreis für Heimat-, Denkmal- und Geschichtspflege St.
ביחד עם ג'אן-רות' מילס וזיגי ויצאני-דורדה: St.
Bestandsaufnahme und Entwicklungsperspektiven, אסופת מאמרים מכנס, 9-10 בספטמבר 2010, המרכז המדעי של האקדמיה הפולנית למדעים בווינה, וינה 2012
רודולף אגריקולה (בהולנדית: Rodolphus Agricola במקור רולוף הוסמן Roelof Huusman) ( 17 בפברואר 1444 או 28 באוגוסט 1443 בפלו - 27 באוקטובר 1485 היידלברג), נודע כאבי ההומניזם בצפון ארצות השפלה וכמקור השפעה מרכזי עבור ארסמוס מרוטרדם.
הוא היה מחנך, מוזיקאי, משורר ואמן בבניית עוגבי כנסייה.
הוא התפרסם בעיקר בזכות חיבורו De inventione dialectica העוסק בחשיבה מחודשת של המסורת הקלאסית הדנה באמנות השכנוע תוך שימוש בדיאלקטיקה יצירתית ובטכניקות המבוססות על אסוציאציות מילוליות.
כמו כן זכה למוניטין בכך שהקדיש חלק ניכר מחייו להנחלת הלימודים הקלאסיים בגרמניה הוא התפרסם גם בשל שליטתו בשפה הלטינית והיוונית ובשל כישוריו הדיאלקטיים וידיעותיו בפילוסופיה.
רודולף אגריקולה נולד בכפר בפלו (Baflo), כיום במחוז חרונינגן בהולנד, שם למד בבית הספר סנט מארטן.
בשנת 1458 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ארפורט ובשנת 1465 קיבל תואר שני באמנויות מאוניברסיטת לוון, שם זכה למוניטין בשל רהיטותו בשפה הלטינית, בשפה היוונית ובשל כישוריו הרטוריים.
לקראת סוף חייו למד עברית, כדי להימנע מקריאת תרגומים משובשים, שאינם משקפים נאמנה את שפת המקור וכדי להגשים את שאיפתו לתרגם את ספר תהילים.
בשנת 1460 נסע לאיטליה ויצר קשרים אמיצים עם אנשי רוח ומדינאים הומניסטים.
בין השנים 1468–1475, למד משפט אזרחי באוניברסיטת פאביה, שהייתה מקור משיכה לסטודנטים רבים מצפון ארצות השפלה.
תוך כדי לימודיו, נתן הרצאות בשפה הלטינית על המשורר ההומניסט האיטלקי פרנצ'סקו פטרארקה, שהיה ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואבי ההומניזם ושכתביו היוו בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית.
בשלב מסוים זנח את לימודי המשפטים, והקדיש את מרב זמנו להרחבת ידיעותיו בספרות הלטינית ובשיפור שליטתו בשפה.
בשנת 1475 עבר להתגורר בפרארה והיה לבן טיפוחיו של הנסיך מבית אסטה.
עם שובו לגרמניה, שהה תקופה מסוימת בדילינגן ומשם התכתב עם חבריו ההומניסטיים שהיו פזורים בכל רחבי אירופה, במטרה לקדם את הלימודים הקלאסיים וההומניסטיים.
עם זאת, סירב במשך כל חייו להתחבר באופן רשמי לאוניברסיטה כלשהי ולמוסדות דתיים.
עצמאותו האינטלקטואלית, הפכה במשך השנים לסימן ההיכר שלו בקרב המלומדים ההומניסטיים.
בין השנים 1480 – 1484, שימש כמזכיר העיר חרונינגן.
בשנת 1481 שהה במשך חצי שנה בחצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
חבריו שחששו פן יאבד את עצמאותו, ניסו להניאו מלקבל את חסותו.
באותה עת דחה הצעה להיות מנהל בית הספר ללימודים לטיניים באנטוורפן.
בשנת 1484 נענה להצעתו של יוהאן פון דלברג (Johann von Dalberg), הבישוף של וורמס ועבר להתגורר בהיידלברג.
השניים נפגשו שנים קודם בפאביה והפכו להיות חברים קרובים.
בשנת 1485 נשלח דלברג לשמש כשגריר ברומא.
אגריקולה התלווה אליו ובמהלך המסע חלה באופן אנוש.
זמן קצר לאחר חזרתו להיידלברג, הלך לעולמו.
רודולף גוטשלק (6 באוקטובר 1901 – 18 ביוני 1987) היה מוותיקי עורכי הדין בחיפה.
בשנת 1942, בתקופת מאתיים ימי החרדה, השתתף בחפירת הביצורים על הר הכרמל שנועדו למטרת הגנה על היישוב מפני פלישת הנאצים לארץ ישראל וקיבלו לימים את הכינוי "מצדה על הכרמל".
רודולף גוטשלק נולד בברנבורג שבמזרח גרמניה, למד משפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עלה בשנת 1934 לארץ ישראל.
ב-26 באפריל 1937 נערך טקס בו הצטרפו 12 עורכי דין חדשים וד"ר גוטשלק ביניהם להסתדרות עורכי הדין (הגוף שקדם ללשכת עורכי הדין).
החברים החדשים הוצגו בפני ריצ'רד ג'וזף מנינג שופט בית המשפט העליון המנדטורי.
בזאת החלה דרכו של ד"ר גוטשלק כעורך דין בארץ ישראל.
לאחר שהוסמך עבד ד"ר גוטשלק במשרדו של עורך הדין מקס זליגמן ובהמשך עבר לחיפה.
הוא עסק במשפט אזרחי ובמרוצת הזמן היה לאחד מעורכי הדין הבכירים בחיפה.
בשנות חיו האחרונות היה דיין בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
במהלך שנת 1942, בתקופה שקיבלה לימי את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", כאשר היישוב היהודי בארץ ישראל עמד בפני סכנת כיבוש של גרמניה הנאצית, נרקמה תוכנית לריכוז כל האוכלוסייה היהודית במובלעת באזור חיפה והגליל, כשייסוגו הבריטים מן הארץ, ולהילחם עד האיש האחרון.
התוכנית, נקראה במטה ההגנה בשם "תוכנית חיפה" וניתן לה הכינוי "מצדה על הכרמל" (או "תוכנית המבצר האחרון").
במסגרת התוכנית החלה חפירת תעלות וביצורי על הר הכרמל.
בין הארגונים שנטלו חלק במלאכה הייתה לשכת עורכי הדין בחיפה.
הלשכה קראה לחבריה להשתתף בהקמת מערך ההגנה על ההר.
לימים סיפר על כך בנו של ד"ר גוטשלק.
הבן תיאר את אווירת החרדה שאחזה באנשי היישוב באותה עת.
אשתו סירבה לעזוב את הארץ והמשפחה נשארה בארץ.
המשפט המפורסם ביותר של ד"ר גוטשלק היה המשפט בו הוא יצג את אמה ברגר בפני בית המשפט העליון בירושלים.
אמה ברגר (1920 – 1984) הייתה גרמניה נוצרייה שהתיישבה בזכרון יעקב בשנת 1963. היא הגיעה לישראל על רקע אמונתה כי בעתיד תתחולל אפוקליפסה וישראל תהיה מקום היחיד שיינצל.
היא עסקה בהבאת קבוצות מגרמניה לארץ ויסדה את "קהילת בית אל".
היא רכשה מספר נכסים בזכרון יעקב לאירוח המבקרים מגרמניה ולשימוש חברי הקהילה.
בשנת 1969 רכשה בית הארחה בזכרון יעקב בשם "פנסיון דורה שוורץ", שנסגר בשנת 1968 והוצע למכירה.
הדבר עורר התנגדות בקרב תושבי זכרון יעקב שטענו כי הקהילה היא כת מיסיונרית וחששו שתביא להתיישבות רחבה של גרמנים ביישובם.
הם הביעו מחאתם בהפגנות ובציור צלבי קרס על קירות נכסי הקהילה.
גם המועצה המקומית ניסתה לסכל את העסקה וניסתה לעניין גופים ואישים שונים לשם רכישתו על ידה והדבר לא עלה בידה.
ראש המועצה ניסה לשכנע את אמה ברגר לוותר על הרכישה לטובת המועצה המקומית אך היא סירבה בנימוק כי "אלוהים ציווה עליה לקנות את המקום הזה".
אז שידלה המועצה את בנה של אמה ברגר שהיו זכויות חכירה בנכס.
דורה שוורץ הגישה תביעה נגד המועצה בבית משפט השלום בחיפה שפסק לטובתה וקבע כי המועצה לא פעלה בתום לב.
כשנכשלה המועצה בניסיונה לסכל את המכירה בדרך זו, ניסתה דרך אחרת: היא החלה בהליכים להפקעת הקרקע והגישה לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה תוכנית לשינוי תוכנית המתאר שכללה הפקעה נרחבת של עשרות דונמים של קרקע בסביבת הפנסיון, בהם גם שמונת הדונמים עליהם שכן הפנסיון.
ב-25 באפריל 1972 החלה הוועדה לדון בתוכנית.
ד"ר גוטשלק שייצג בפני הוועדה את אמה ברגר אמר בדיון:
"יהיה אשר יהיה יחסנו לגרמניה ולאמה ברגר, אך עלינו להבין שאשה זו רכשה את הפנסיון מידי דורה שוורץ כדת וכדין".
ד"ר גוטשלק הוסיף כי השאלה האם זה ראוי שגרמנים ירכשו קרקעות בישראל איננה צריכה להשפיע על הדיון מאחר שמדינת ישראל היא מדינת משפט וצדק ואין המטרה מקדשת את האמצעים.
הוא טען כי מטרתה של המועצה המקומית היא שקופה וכי המדובר איננו שטח הדרוש למועצה למטרות ציבוריות, אלא להפקעת השטח מידי הבעלים החוקיים.
הוועדה לא קיבלה את טיעוניו של ד"ר גוטשלק והחליטה לאשר את התוכנית.
בעקבות החלטת הוועדה הגיש ד"ר גוטשלק בשמה של אמה ברגר עתירה לבג"ץ.
בית המשפט העליון שדן בעתירה החליט ביום 19 בספטמבר 1973 לקבל את העתירה.
בפסק הדין אמר השופט צבי ברנזון:
"אין צורך לגרד את פני השטח כדי לגלות את שרשי המעשה של המועצה המקומית.
המטרה האמיתית כלל לא הוסתרה והיא מזדקרת לעין.
כל צעד ושעל של המועצה המקומית חושף את מניעיה ואת רצונה: להצר את צעדי העותרת ולמנוע ממנה את רכישת הנכס משום שהיא גרמניה".
במרוצת השנים שחלפו מאז המשיכו בני קהילת "בית אל" לפתח תעשייה ייחודית של ייצור מערכות לסינון אוויר נגד לוחמה כימית וביולוגית המספקת חדרי פיקוד ובתי חולים ניידים וממוגנים לצבאות נאט"ו ומוכרת מסכות לארצות רבות.
בשנת 1957 יצא לאור ספר פרי עטו של ד"ר רודולף גוטשלק (בשם העט ראובן בן דור) ששמו "הרי מואב סיפורים זכרונות 1957".
הספר כולל סיפורים המבוססים על אירועים ואנשים אמיתיים בארץ ישראל בין השנים 1936 ל-1948, כאשר כל השמות בספר הם דמיוניים.
רודולף הרמן ברנדט (גרמנית: Rudolf Hermann Brandt; 2 ביוני 1909 – 2 ביוני 1948) היה קצין אס אס גרמני ועובד מדינה בשירות גרמניה הנאצית בשנים 1933-1945.
הוא שימש כשלישו האישי של רייכספיהרר היינריך הימלר, והיה אחד הנאשמים במשפט הרופאים בנירנברג בגין חלקו בהשגת חלקי גופות של 86 נרצחים ממחנה השמדה.
בגופות נעשה שימוש ב"מיצג השלד היהודי", ניסיון ליצור ראיה אנתרופולוגית לנחיתותו של הגזע היהודי והצגתו כ"תת-אדם" (Untermensch) לעומת הגזע הארי העליון.
רודולף ברנדט, בנו של עובד ברכבת, נולד ב-2 ביוני 1909, וגדל בצנע בפרנקפורט על האודר.
ברנדט היה חבר במועדון קצרנות, ובשנת 1927, בהיותו בן 18, זכה בתחרות של המועדון שבמהלכה כתב 360 סמלי מילים בדקה.
הוא למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרידריך שילר (1928-1932), במקביל לעבודתו בין השנים 1928 עד 1930 כרשם בבית המשפט המחוזי.
בערבים המשיך להתאמן בקצרנות יחד עם חברו לספסל הלימודים מפרנקפורט.
ברנדט קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת שילר ביולי 1933. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בינואר 1932 ולשורות האס אס באוקטובר 1933. בפברואר 1934 הבחין היינריך הימלר בברנדט ובכישורי התמלול שלו, והעסיק אותו בצוותו.
ולטר שלנברג, ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, שהיה כפוף להימלר, אמר על ברנדט:
משנת 1938 שימש ברנדט כיועץ השר ומנהל לשכת שר הפנים של הרייך.
רודולף ברנדט היה חבר בפמליה שהתלוותה להימלר בניסיון ההסתתרות שלו.
הם עזבו את פלנסבורג ב-10 במאי 1945 וניסו להגיע לבוואריה.
הוא הופרד מהימלר ונכנע יחד עם רוב חברי הקבוצה לכוחות בריטיים ב-21 במאי.
הימלר נתפס, אם כי לא הזדהה, ב-22 במאי יחד עם שלישיו בוואפן אס אס, ורנר גרוטמן והיינץ מאכר.
ברנדט הציץ מעבר לגדרות התיל במחנה המעצר וסטרטימקה (Westertimke), וראה את הימלר מוכנס למחנה יחד עם עוזריו ב-23 במאי 1945. ברגע זה זיהה הימלר את עצמו בפני מפקד המחנה.
הימלר התאבד מאוחר יותר באותו ערב, באמצעות קפסולת ציאניד שהייתה ברשותו.
רודולף ברנדט הועמד לדין בפני בית דין צבאי אמריקאי, והואשם בסעיפים הבאים:
פשעי מלחמה בכך שביצע ניסויים רפואיים בבני אדם מבלי שניתנה הסכמת הנבדקים.
הניסויים בוצעו על שבויי מלחמה ואזרחים במדינות כבושות, וכן סיוע לרצח המוני של אסירים במחנות הריכוז.
ברנדט זוכה מאשמה מסיעוף האישום הראשון, כפי שזוכו בו נאשמים רבים במשפט הרופאים, כיוון שנקבע כי הדיון באישום זה אינו בסמכות בית הדין הצבאי.
הוא נמצא אשם בכל שלושת סעיפי האישום הנותרים, עקב היותו אחראי לתיאום ולרישום הניסויים שנערכו במחנות.
הוא הוצא להורג בתלייה ב-2 ביוני 1948, יום הולדתו ה-39.
רודה קֶלוֹג הייתה אשת חינוך ופסיכולוגית ילדים אמריקאית, שנודעה בשל מחקריה על התפתחות ציורי ילדים ואבחון על פיהם, ובשל פעילותה הפמיניסטית בתחום זכויות נשים וחינוך ילדים.
קלוג נולדה למשפחה שמרנית ממיניאפוליס.
היא החלה ללמוד הוראה באוניברסיטת מינסוטה ב-1916, שם הצטרפה למאבק הסופרג'יסטיות לזכות הצבעה לנשים.
ב-1919, בעקבות ביקור בוושינגטון די.
במסגרת פעילותה, בו נכלאה למספר ימים ולמדה מהאנשים שפגשה על הפגיעה המשמעותית בזכויות נשים, החליטה להמשיך ללימודים גבוהים בחינוך באוניברסיטת קולומביה.
לאחר כן עברה קלוג להתגורר בסן פרנסיסקו, שם הקימה עם מספר אנשי חינוך את "אגודת גני הילדים שער הזהב", שנועדה לבדוק שיטות חינוך שונות ולקדם את החינוך לגיל הרך.
בנוסף הקימה את "בית הספר שער הזהב" לגיל הרך, וניהלה אותו עד 1970. במקביל כתבה ספרים והרצתה בתחום החינוך בכנסים ובאוניברסיטאות, וניהלה פעילות ציבורית בתחום החינוך לגיל הרך בסקרמנטו ובוושינגטון.
בין השאר טענה כי החינוך בגיל הרך מתחיל בבית, וכי תינוקות ופעוטות זקוקים גם לאבותיהם ולא רק לאמהותיהם כשותפים פעילים בגידולם וחינוכם, וכדמויות קרובות אליהם.
בנוסף כתבה מדריך לגני ילדים, וטענה כי יש לנהוג בפעוטות וילדים בכבוד ובאהבה במסגרות החינוכיות שלהם.
כן הצביעה על כך שכאשר הממשל הזדקק לאמהות במקומות העבודה במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה, נפתחו עבור ילדיהן גני ילדים רבים, אך אלו נסגרו כאשר הסתיימה המלחמה וכבר לא נדרשו לאמהות עובדות; בפעילותה הציבורית טענה כי נדרשת הכרה קבועה של הממשל בצרכיהם החינוכיים של הילדים.
ב-1967 פורסם לראשונה ארכיון רחב היקף של כ-8,000 ציורים של ילדים בגילאי 24-40 חודשים, מתוך כמיליון ציורים שאספה קלוג ומיינה מכ-30 תרבויות, משנת 1948 עד 1966 (Rhoda Kellogg Child Art Collection).
על פי הציורים שבדקה קלוג לאורך השנים, היא הסיקה כי קיים מכנה משותף אוניברסלי רחב לכלל הציורים, ללא קשר לסביבה בה גדלו הילדים.
היא תיארה רצף התפתחותי של התקדמות במורכבות הציורים, הקשור לרצף שלבי ההתפתחות הפיזיולוגיים, השכליים והרגשיים של הילדים; למשל, היא קישרה בין התפתחות הילדים לבין מאפיינים כגון איכות הקו בציורים, שימוש בסמלים, תפיסת עומק וקומפוזיציה.
על בסיס הקשר בין גורמים אלו ואחרים נבנו בהמשך אבחונים שונים של ילדים דרך ציוריהם.
במחקריה התבססה על רעיונות מתחום פסיכולוגיית הגשטלט.
רודולף איבנוביץ' אבל , אשר שמו האמיתי היה ויליאם ('וילי') גנריחוביץ' פישר (Вильям "Вилли" Генрихович Фишер), היה מרגל סובייטי בארצות הברית משנת 1948. הוא נלכד ב-1957, ושוחרר בעסקת חילופי אסירים תמורת הטייס האמריקני פרנסיס גארי פאוורס, בשנת 1962.
ויליאם אוגוסט פישר נולד בבנוול (Benwell) שבניוקאסל, בצפון-מזרח אנגליה, כבן למשפחת מהפכנים רוסים ממוצא גרמני.
אביו, אשר היה מקורב לולדימיר איליץ' לנין, נאלץ לצאת לגלות ב-1901, ומצא מקלט בבריטניה, בה המשיך בפעילות למען המהפכנים ואחר כך, למען הבולשביקים.
בנעוריו עשה את לימודי התיכון בעזרת מלגת לימודים שקיבל וגילה עניין במתמטיקה, מדעים, אמנות, מוזיקה, כולל נגינה בפסנתר ובגיטרה, וכן היה חובב רדיו, כולל ידע טכני בחלקיו השונים.
לאחר מכן למד שרטוט טכני וכן לימודי ערב בקולג' רת'רפורד (Rutherford, כיום חלק מאוניברסיטת נורת'מבריה (Northumbria) בניוקאסל).
בשנת 1920 התקבל ללימודים באוניברסיטת לונדון, אך כיוון שלא עמד בשכר הלימוד, לא למד בה בפועל.
בשנת 1921, לאחר המהפכה הרוסית, חזרה משפחת פישר לרוסיה, למוסקבה.
ברוסיה עבד פישר, אשר שלט באנגלית, רוסית, פולנית, גרמנית ויידיש, כמתורגמן עבור הקומינטרן.
בשנים 1925–1926 שירת פישר, אשר היה כאמור בעל ידע בתחום הרדיו, בשורות הצבא האדום בגדוד קשר.
הוא עבד זמן קצר במכון מחקר בתחום הרדיו, לפני שהתגייס במאי 1927 לג.פ.או.
בעת שהתגייס הוחלט שיישא שם בעל צליל רוסי, ולכן שמו האמצעי הפך לגנריחוביץ' (במקום אוגוסט).
באותה שנה פישר נישא לילנה לבדבה (Лебедева), אשר למדה באותה עת נגינה בנבל, כסטודנטית בקונסרבטוריון במוסקבה.
ב-8 באוקטובר 1929 נולדה לזוג בתם המשותפת היחידה.
בשנים שלאחר גיוסו עבד פישר כמפעיל רדיו בנורווגיה, טורקיה, בריטניה וצרפת, עד שחזר לרוסיה ב-1936. בחזרתו ניהל בית ספר להפעלת רדיו עבור מועמדים להישלח כסוכנים חשאיים.
בשנת 1938 פוטר פישר מן הנקו"ד, מחליפו של הג.פ.או.
בעת מלחמת העולם השנייה הוא חזר לאמן מפעילי רדיו שנועדו לפעול מעבר לקווי האויב הגרמני.
כן היה מעורב במבצע 'ברזינו' (Березино), אשר נערך בין אוגוסט 1944 למאי 1945, בו הונו הרוסים את הגרמנים על ידי קיום מצג שווא של כוחות פרו-גרמניים ואנטי-סובייטיים מעבר לקווי הרוסים.
סוכנים וחיילי קומנדו גרמנים שנשלחו לעזרת אותם כוחות מדומים נתפסו או חוסלו.
במבצע זה, מטבע הדברים, נודע ערך דומיננטי לתעבורת הרדיו.
בשנת 1946 הצטרף פישר שנית לנקו"ד.
זו הפעם יועד להישלח כמרגל לארצות הברית, והוא עבר אימונים בהתאם.
ב-17 בנובמבר 1948 פישר הגיע לארצות הברית בזהות שאולה.
הוא נפגש עם איש קשר סובייטי, אשר נתן לו מסמכים, חלקם אמתיים, חלקם מזויפים, על שם אמיל רוברט גולדפוס (Goldfus), וכן 1,000 דולר (כ-10,000 דולר בערכי 2016).
בעת היותו בארצות הברית שהה בעיקר בניו יורק ועסק ככיסוי באמנות ובצילום, דבר שהשתלב היטב עם שעות פעילותו הבלתי שגרתיות והיעדרויותיו.
עם הזמן איכות עבודותיו האמנותיות השתפרה, דבר שאפשר לו להתחבר עם אמנים מקומיים.
ביולי 1949 פישר קיבל מנציג דיפלומטי סובייטי סכום נוסף, וזמן קצר אחר כך הוא קיבל הוראות להפעיל מחדש רשת שנועדה להבריח לברית המועצות מידע מדעי הקשור למחקר הגרעיני האמריקני.
אותה רשת הפסיקה את פעילותה לאחר תום מלחמת העולם, משהתהדק הפיקוח הביטחוני על תחום זה.
ואכן, פישר עסק בשנה שלאחר מכן, במהלכה הוענק לו עיטור הדגל האדום, בארגונה מחדש של הרשת.
בשנת 1950 עמד פישר בפני חשש לחשיפה, כאשר בני הזוג יוליוס ואתל רוזנברג נלכדו ונשפטו, אלא שהסתבר כי במהלך חקירת עניינם לא נתגלה ל-FBI מידע אודותיו.
כך, פישר שימש גם בהמשך כמְרכז של רשת סוכנים סובייטים באמריקה.
ב-1955 פישר חזר לתקופה של כחצי שנה למוסקבה, כדי להתאוורר.
עם חזרתו לאמריקה, ב-1956, נוכח לדעת כי הטיפול ברשת הוזנח, לא מעט בשל מחדליו של סגנו ריינו הייהנן (Reino Häyhänen).
לדרישתו של פישר, הייהנן נקרא חזרה לרוסיה, וכיוון שחשש לגורלו - ערק למערב בדרכו, בתחילת מאי 1957. דבר העריקה נתגלה לסובייטים רק באוגוסט, ובינתיים בחקירתו של הייהנן נתגלה הסטודיו של פישר, בעוד פישר עצמו היה ידוע להייהנן רק בשם קוד, וכן עלה תיאורו.
ה-FBI החל בחקירות ובמעקבים על סמך אותו מידע, עלה בידו לצלם את פישר בחשאי, והייהנן אישר ב-15 ביוני שהמדובר בו.
בינתיים, כאמצעי זהירות, הסובייטים פקדו על פישר לעזוב את ארצות הברית.
כיוון שלא היה ברור אם זהותו הבדויה נחשפה, עלה הצורך להכין לו דרכון חדש, תהליך הדורש זמן מה.
וכך, פישר, אשר אף הבחין ביוני במעקב אחריו, לא יכול היה לעזוב.
ב-21 ביוני פישר נעצר בעת שהיה במלון בניו יורק.
הוא הושם, בתור שוהה בלתי חוקי, למשך שישה שבועות במתקן מעצר של רשות ההגירה במקאלן, טקסס, ושם הזדהה כאזרח סובייטי בשם רודולף איבנוביץ' אבל.
שם זה היה של קולונל סובייטי שהלך לעולמו, והוא נבחר כיוון שפישר קיווה ששולחיו, בראותם שם זה בעיתונים, יידעו כי נלכד.
בזמן מעצרו, ה-FBI ערך חיפוש בחדר המלון בו שהה ובסטודיו שלו, ובהם נתגלה ציוד המשמש לריגול, כמו משדר לגלים קצרים, וכן ציוד המשמש להצפנה, לצילום ממוזער ולהטמנה, כמו מברשת גילוח חלולה וכדומה.
ציוד ההטמנה הוצג לימים במוזיאון של ה-FBI.
ב-7 באוגוסט הוא הועבר לניו יורק והואשם בריגול.
לאחר קשיים במציאת פרקליט, לקח על עצמו העו"ד ג'יימס דונובן את הגנתו של פישר, אשר כעת נודע יותר בשם אבל, והאחרון ניאות לקבלה.
משפטו נערך באוקטובר, המושבעים מצאו אותו אשם ב-25 באותו חודש, וגזר הדין ניתן ב-15 בנובמבר, ולפיו אבל נידון ל-30 שנות מאסר ולקנס של 3,000 דולר.
את העונש הוא ריצה בכלא באטלנטה.
במהלך השנים בהן היה כלוא הוא הרבה לצייר, לשחק בשחמט, חיבר לוח לוגריתמים, למד הדפס משי וכן חבר למורשעים אחרים בריגול למען ברית המועצות, אשר שהו באותו כלא.
בסופו של דבר פעילותו של פישר בארצות הברית לא הביאה תועלת לסובייטים, שכן לא השיג מידע בעל ערך, ואף לא גייס סוכנים בעלי ערך אחרים.
אבל ישב בכלא מעט יותר מארבע שנים.
ב-1 במאי 1960 יורט מטוס ריגול U-2 של ארצות הברית שטס מעל ברית המועצות וטייסו, פרנסיס גארי פאוורס, נשבה.
כך הגיע לידי ברית המועצות מרגל של ארצות הברית ובעקבות זאת עלה הרעיון לבצע חילופי מרגלים.
ארצות הברית הסכימה לעסקה, אך ברית המועצות סירבה והעמידה את פאוורס לדין.
בספטמבר 1960, לאחר המשפט, עלתה התקווה שהחילופין יצאו אל הפועל.
ואכן, ב-10 בפברואר 1962 אבל שוחרר בעסקת חליפין תמורת פאוורס.
העסקה יצאה לפועל בגשר גליניקה אשר הפריד בין ברלין המערבית לברלין המזרחית.
כן נכלל בעסקת החליפין סטודנט אמריקני לכלכלה בשם פרדריק פריור (Pryor) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין, שנעצר באוגוסט 1961 בברלין המזרחית.
פישר חזר והועסק על ידי מחלקת סוכני החוץ של הקג"ב, מחליפו של הנקו"ד, וכן נתן הרצאות ונאומים בנושא ריגול.
בנוסף הופיע, ושימש כיועץ, בסרט ריגול רוסי.
פישר מת מסרטן הריאות ב-15 בנובמבר 1971.
סיפור עסקת החליפין שימש בסיס לסרט "גשר המרגלים", משנת 2015.
רודולף "רודי" ברוננמאייר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
ברוננמאייר היה חלוץ מחונן, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה בשנת 1965 בזמן ששיחק במדי מינכן 1860.
ברוננמאייר החל לשחק במינכן 1860 בשנת 1960, טרם הקמת הבונדסליגה, כאשר הקבוצה שיחקה באוברליגה הדרומית.
בעונת 1963 זכתה הקבוצה באליפות הדרום, שהבטיחה לה מקום בליגת הבונדסליגה שקמה בעונת 1963/64. בעונה זו, זכתה מינכן 1860 בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על איינטרכט פרנקפורט, בו כבש ברוננמאייר את השער השני.
בעונת 1964/65 הבקיע ברוננמאייר 24 שערי ליגה, וסיים כמלך השערים של הבונדסליגה.
בנוסף, הגיע ברוננמאייר באותה עונה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הפסידה הקבוצה 2-0 לווסטהאם יונייטד, במשחק בו ברוננמאייר שיחק 90 דקות.
בעונת 1965/66 זכתה מינכן 1860 באליפות היסטורית, בה הבקיעה 80 שערי ליגה ב-34 משחקים.
ברונמאייר בעונה זו היה חלק מטריו התקפי, כאשר תרם 15 שערים, חברו פרידהלם קונייצקה שהגיע בתחילת העונה מבורוסיה דורטמונד הבקיע 26 שערים, ופטר גרוסר הבקיע 18 שערים.
בהמשך, כמות ההבקעות של ברוננמאייר ירדה, ובשנת 1968 עזב את המועדון, לאחר שהבקיע 139 שערי ליגה ב-207 הופעות, מתוכם 66 שערים בבונדסליגה והיתר באוברליגה הדרומית.
ברוננמאייר הוא שיאן ההבקעות של מינכן 1860 בבונדסליגה בכל הזמנים.
לאחר עזיבת מינכן 1860 עבר ברוננמאייר לליגת העל השווייצרית, ושיחק במשך ארבע עונות בנשאטל גזמאקס ועונה אחת בפ.צ.
אחר כך שיחק ארבע עונות בברגנץ האוסטרית ושלוש עונות בפ.צ.
לברוננמאייר חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע שלושה שערים, אך הוא לא שיחק מעולם בטורניר גדול.
ברוננמאייר סבל בשלהי הקריירה שלו מאלכוהוליזם.
על אף שנגמל, מת ברוננמאייר מהרעלת אלכוהול בשנת 2003 כאשר היה בן 62. ללווייתו הגיעו המונים, ובעיקר חבריו מתקופת הזוהר במינכן 1860 הגיעו לחלוק כבוד.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1964/65
רודולף ברטרם , היה כירורג, חסיד אומות העולם מגרמניה.
בשנת 1914 סיים ברטרם את לימודיו התיכוניים והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת מינסטר.
הוא שירת בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי.
לאחר שחרורו שב ללמוד רפואה וסיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1922. הוא עבד בבתי חולים בקלן ובאזור וופרטל.
הוא היה רופא במשך עשר שנים בבית חולים בהמבורג ולאחר מכן - רופא בבית חולים באחד מרובעי גלזנקירכן.
עקב ביטוי דעות פוליטיות הואשם ברטרם בביזוי המפלגה והמדינה, אך זוכה.
משנת 1937 היה ברטרם ממונה על בית חולים בגלזנקירכן.
ברטרם סייע בהצלת 17 יהודיות בבית החולים שבו עבד, מפני שילוח למחנה בוכנוואלד, וזאת בסיועה של העובדת הסוציאלית רות תאובלד (Ruth Theobald).
ב-11 בספטמבר 1944 הפציצו בעלות הברית את מחנה העבודה גלזנקירכן, שהיה תת-מחנה של בוכנוואלד, ובו מפעל חימוש של קרופ.
בהפצצה נהרגו ונפצעו רבים מעובדי הכפייה, בהם יהודים ויהודיות רבות שהגיעו בתור עובדות כפייה מהונגריה.
ד"ר ברטרם טיפל ב-17 מהפצועות, בהן פצועות קשה.
הוא נתן להן פניצילין למרות האיסור לתת תרופה זו ליהודים ואיים להתפטר במקרה של הוצאת אחת הפצועות קשה מבית החולים.
הוא החביא במחסני בית החולים את אחת הפצועות קשה כדי שהגסטפו לא ישלח אותה למחנה ריכוז.
יתר הפצועות נותרו בבית החולים עד השחרור בידי בעלות הברית באפריל 1945.
לאחר המלחמה המשיך ד"ר ברטרם בעבודתו כרופא בבית החולים בגלזנקירכן, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1965.
בשנת 1979 הכיר יד ושם ברודולף ברטרם בתור חסיד אומות העולם.
לכבודו הוקמה בחזית בית החולים בו עבד אסטלת זיכרון ועליה נקבעה לוחית לזכרו.
הרחבה בחזית בית החולים נקראה על שמו.
רודולף דילס היה המפקד הראשון של הגסטפו, בן חסותו של הרמן גרינג.
דילס היה בן של חקלאי.
הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג.
צלקת סיף ארוכה עיטרה את לחיו הימנית, אות לקרבות הדו-קרב שניהל באוניברסיטה בהיותו סטודנט כהוכחה לגבריותו.
ב-1930 הצטרף למשרד הפנים של ממשלת פרוסיה וב-1932 הצטרף כיועץ למשטרת פרוסיה בתפקיד מעקב אחרי קיצונים ימנים וקומוניסטים.
כבר בשלב מוקדם חבר אל גרינג.
כאשר עלה היטלר לשלטון, התמנה גרינג לראש ממשלת פרוסיה.
ב-אפריל 1933 הוא מינה את דילס כמפקד אגף A1 של משטרת פרוסיה שעד מהרה נקראה Geheime Staatspolizei (משטרת המדינה החשאית) או בקיצור - גסטפו.
לאחר שריפת הרייכסטאג חקר את מרינוס ואן דר לובה והביא להרשעתו.
הוא הרבה לבלות עם מרתה דוד, בתו של שגריר ארצות הברית שתיארה אותו כאדם מקסים ונעים הליכות.
דילס נקלע למאבק בין היינריך הימלר להרמן גרינג בנוגע לשליטה על הגסטפו.
הימלר סבר שדילס רך מדי ואינו מתאים לתפקידו.
דילס נמלט לצ'כוסלובקיה ובתיווכו של גרינג חזר באוקטובר 1933 לברלין והועלה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
המאבק בין הימלר וגרינג הסתיים ב-20 באפריל 1934 לאחר שגרינג נכנע והסכים להעביר להימלר את השליטה על הגסטפו.
הימלר מינה את ריינהרד היידריך ב-22 באפריל 1934 לראש הגסטפו.
דילס מונה ל"נציג אזורי" בקלן.
לפני ליל הסכינים הארוכות הוזהר על ידי גרינג וברח לשווייץ עד יעבור זעם.
לאחר קשר ה-20 ביולי נאסר אך שרד.
דילס זומן מטעם התביעה במשפטי נירנברג אבל נתן גם עדות למען פטרונו גרינג.
הוא שירת בממשלת סקסוניה התחתונה ולאחר מכן במשרד הפנים של ממשלת מערב גרמניה עד לפרישתו בשנת 1953. ב-18 בנובמבר 1957 בעת מסע ציד כאשר לקח רובה מרכבו, נפלט ממנו כדור והרג אותו.
לואיס קרל רודולף אוטו היה פילוסוף, חוקר מדע הדתות ותאולוג גרמני לותרני.
בספרו החשוב ביותר "על הקדושה" הגדיר את מושג המפתח להבנת החוויה הדתית - ה"נומינוזי", כלומר השילוב הרוחני והרגשי הלא רציונלי של יראה, פליאה ותדהמה, התפעמות עזה ותחושת התעלות שחש המאמין אל מול הקודש.
ספר זה "תרם יותר מכל חיבור אחר להבנת ייחודה של תופעת החוויה הדתית ולקביעתה כתחום מוגדר ועצמאי של הרוח האנושית".
נולד בפיינה, ליד הנובר למשפחה נוצרית אדוקה.
למד באוניברסיטת ארלנגן ובאוניברסיטת גטינגן, שם קיבל תואר דוקטור לאחר שחיבר דיסרטציה על תפיסת רוח הקודש של מרטין לותר.
הבתר-דוקטורט שלו עסק בפילוסופיה של עמנואל קאנט וראה אור ב-1904 בספר Naturalistische und religiose Weltansicht ("השקפת עולם נטורליסטית ודתית").
מאז 1906 כיהן כפרופסור בגנטינגן.
בשנים 1911–1912 נסע למסע ארוך שהחל בצפון אפריקה, עבר דרך ארץ ישראל, המשיך להודו הבריטית והסתיים בסין וביפן לפני ששב לאירופה דרך ארצות הברית.
מטרת המסע הייתה להתוודע לדתות רבות ושונות.
לדבריו, בכל קריאות הקדושה בכל הטקסים בהם נכח הייתה טמונה אותה חוויה נפשית קורנת של יראה, פליאה ותדהמה, אותה כינה מאוחר יותר בשם "נומינוזי".
ב-1915 היה לפרופסור באוניברסיטת ברסלאו וב-1917 עבר לכהן כפרופסור לתאולוגיה במחלקה ללימודי קודש באוניברסיטת מרבורג, אחד הסמינרים החשובים בעולם להכשרת אנשי דת פרוטסטנטים.
אוטו נשאר במשרה זו עד פרישתו לגמלאות ב-1929. לאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן בפרלמנט הזמני של פרוסיה והמשיך להיות מעורב בפוליטיקה של רפובליקת ויימאר.
הספר ראה אור ב-1917 בשם המלא Das Heilige - Über das Irrationale in der Idee des Göttlichen und sein Verhältnis zum Rationalen ("על הקדושה - אודות האי-רציונלי ברעיון האלוהי וזיקתו אל הרציונליזם") ומאז לא הופסקו הדפסתו ותרגומו לשלל שפות.
קטגוריית הקדושה לפי אוטו (בדומה לתפיסת הדת של קירקגור), נמצאת במעמד שונה לגמרי מן התחום הרציונלי או המוסרי, כיוון ששורשה הוא בהתנסות בלתי-אמצעית ב"אחר המוחלט".
כך נרקמת הדת סביב הגרעין הנומינוזי וכל השאר (טקסים, מערכת חוקים, תכנים ספרותיים, דוגמות וכדומה) טפל לגרעין זה.
רודה שלונסקה (בפולנית: Ruda Śląska, נהגה: (שלונסק הוא שמה הפולני של שלזיה); בשלזית: Ślůnsko Ruda; בגרמנית: Ruda) היא עיר עתיקה בשלזיה שבדרום-מערב פולין, ליד קטוביץ.
מבחינה מנהלית משתייכת העיר לפרובינציית שלזיה מאז הקמתה ב-1999. נכון לסוף יוני 2016 מנתה אוכלוסיית העיר קרוב ל-140,000 נפשות, והיא חלק מהאזור העירוני של קטוביץ שאוכלוסייתו הכוללת עומדת על 2.7 מיליון תושבים.
בתחילת המאה ה-20 נבנו בעיירה מבנים בסוג פמילוק עבור פועלים במכרות.
מבנים אלו נשמרו עד היום.
קרל לודוויג נולד ב-5 בספטמבר 1919 בטירת פרנז'ן שבשווייץ.
אביו היה קרל הראשון, קיסר אוסטריה ואמו הייתה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
רודולף נולד זמן קצר לאחר שהוריו הודחו מהשלטון בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1921 ניסו הוריו לתבוע מחדש את כתר ממלכת הונגריה מידי מיקלוש הורטי, אולם הם נעצרו ונשלחו לגלות באי מדיירה השייך לפורטוגל.
בפברואר 1922 הצטרפו רודולף ואחיו אליהם במדירה.
המשפחה עברה לספרד, ולאחר מכן לבלגיה.
בעקבות הקרב על בלגיה ב-1940 נמלטה המשפחה לארצות הברית ולקנדה.
בעת מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא ארצות הברית, ולקראת סופה ב-1945 הוא שלח לאוסטריה בשם בדוי בניסיון לעורר התקוממות נגד השלטון הנאצי.
הוא גורש מהמדינה ב-1946, עקב השתייכותו לחוגים מלוכניים.
הוא חזר לארצות הברית ועבד כמנהל זוטר בבורסה בוול סטריט.
ב-1953 התחתן בניו יורק עם קסניה, רוזנת צ'רנישייב-בזובראזוב.
בהמשך עבר לקונגו הבלגית וניהל מטע קפה.
ב-1968 נהרגה אשתו בתאונת דרכים, אשר הוא עצמו נפצע קשה במהלכה.
הוא חזר לבלגיה ועבד כמנהל בנק.
ב-1971 הוא נישא פעם נוספת לאנה גבריאלה, נסיכת וורדה.
בעקבות מות אמו ב-1989, הוא היה אחראי על חניטת גופתה וקבירת לבה בנפרד משאר הגוף על פי בקשתה.
הוא נפטר בבריסל ב-15 במאי 2010
ב-22 ביוני 1953 נישא רודולף בניו יורק לקסניה, רוזנת צ'רנישייב-בזובראזוב בתם של סרגיי אלכסנדרוביץ', רוזן צ'רנישייב-בזובראזוב והרוזנת אליזבתה דמיטריבנה צ'רמטבה.
קסניה נהרגה בתאונת דרכים בקונגו הבלגית ב-20 בספטמבר 1968. גם רודולף נפצע קשה בתאונה.
ב-15 באוקטובר 1971 נישא רודולף בשנית באלינגן שבגרמניה לאנה גבריאלה, נסיכת וורדה.
ב-1972 נולדה בתם היחידה שרלוטה מריה.
רודוליוב "רוקי" וולוביץ' (בסרבית: Rodoljub "Roki" Vulović; נולד ב-1 במאי 1950) הוא זמר ופזמונאי סרבי.
וולוביץ' נולד ב-1 במאי 1950 בעיר הבוסנית (יוגוסלביה דאז) ביילינה.
הקריירה המוזיקלית שלו החלה בשנת 1972, עם פרסום שיריו "Kristina" ו-"Napustićeš me ti".
לאחר הוצאת אלבומו "Paša" בשנת 1988 ערך הופעות במספר מדינות אירופאיות בעלות קהילה סרבית גדולה.
וולוביץ' הוציא בנוסף ל"Paša" שישה אלבומים נוספים.
במהלך מלחמת יוגוסלביה נהרס לחלוטין מרכז העיר ביילינה, וביתו של וולוביץ' ניזוק.
וולוביץ' התגייס למאמץ המלחמתי, והפך לחבר בבריגדת "סמברסקה".
רבים משיריו עוסקים במלחמה, ואחדים מהם מוקדשים לחבריו לקרב ולקציניו, כדוגמת ליובישה "מאוזר" סאביץ'.
ההכנסות משיריו נתרמו לטיפול בחיילים שנפצעו בקרב.
לאחר הצלחת אלבומו הראשון עבר וולוביץ' לשרת תחת היחידה "Garda Panteri" (משמר הפנתרים).
ביוזמת מפקדו פרסם אלבום נוסף בשנת 1993, הקרוי על שם היחידה.
אלבום זה תרם רבות למורל החיילים, והביא לפרסומו של וולוביץ'.
במסגרת הקריירה האקדמית שלו לאחר המלחמה שימש כפרופסור וכרקטור בבית הספר לחקלאות ולרפואה בביילינה, עד ליציאתו לגמלאות.
רודולף קארל בּוּלְטְמן היה תאולוג נוצרי לותרני גרמני, פרופסור למקרא (הברית החדשה) באוניברסיטת מרבורג.
נחשב קול מרכזי ורב-השפעה בגישה הפרשנית-הליברלית בנצרות המאה העשרים.
בולטמן ידוע בטענתו שלפיה אין טעם לעסוק בעובדות הריאליות המתוארות בספרי הברית החדשה, שכן הדת הנוצרית אינה נשענת על דיוקן ופירוטן של העובדות המתוארות בה, אלא על עיקרן המהותי בלבד: עצם הופעתו של ישו, תורתו וצליבתו.
בהקשר זה פיתח בולטמן גישה לא-מיתולוגית (דה-מיתולוגיזציה ) ביחס לאירועים המתוארים באוונגליון, המפרשת אותם באופן קיומי (אקזיסטנציאלי) ולאו דווקא עובדתי.
לטענתו, רק הבשורה (הקריגמה ) עצמה היא המהותית לנצרות, ולא אמונה בהתרחשותם הריאלית של מעשיו השונים של ישו המתוארים בברית החדשה.
את שפע הפרטים המיתולוגיים שבכתבי הקודש, מבקש בולטמן לשחרר מאופיים המיתי המקורי ולטעון כי אין להתעלם מהם אלא לתרגמם למובנם הקיומי, החוץ-מיתולוגי.
לכן הצד החיובי בתיוג הסיפורים המסורתיים כ'מיתוס' הוא בקריאה לפרשן לנסות ולחלץ מן המיתוס את המסר החבוי בו, תוך ויתור על הקליפה המיתית של הסיפור עצמו.
בולטמן הושפע מהגותו של עמיתו להוראה באוניברסיטת מרבורג, מרטין היידגר, וכן הירבה להדגיש את ההבחנה בין חתירה מדעית לאמת אובייקטיבית מנותקת, לבין חתירה קיומית לאמת סובייקטיבית.
לטענתו, הבשורה הדתית של הברית החדשה היא צעד קיומי רדיקלי במיוחד, שכן היא אינה מתארת את המצב האנושי בהתמודדות ושליטה אנושית על חויית הקיום, אלא להפך, מדגישה כי האדם כבול לחלוטין בנפילתו אל העולם הנתון, ורק חסד האל הוא המושיע אותו ומשחררו.
תולדות המסורת הסינופטית (1921, 1931) (תורגם מגרמנית לאנגלית: 1976)
(תורגם לאנגלית: ישו והמילה, 1934)
פירוש הבשורה על פי יוחנן (1941)
אוכריסטיה כחלק מהדת העתיקה (1949) (תורגם לאנגלית: 1956)
היסטוריה ואסכטולוגיה: נוכחותו של הנצח
רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט היה נסיך גרמני מבית אסקניה.
לאחר חלוקת הנסיכות ב-1603, הוא שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט בין השנים 1603–1621.
רודולף נולד בהארצגרודה ב-28 באוקטובר 1576, ליואכים ארנסט, נסיך אנהלט ולאלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג.
בשנת 1586 מת אביו, ורודולף ירש את נסיכות אנהלט המאוחדת, ביחד עם אחיו, ומכיוון שהם היו עדיין קטינים, שימש אחיו יוהאן גאורג כעוצר.
רודולף היה תלמיד מצטיין, ובשנת 1596 השתתף בטקס הכתרת כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1600 טייל רודולף במסגרת הטיול הגדול יחד עם אחיו לודוויג בסיציליה, ולאחר מכן בילה שנה בפירנצה.
ב-21 בנובמבר 1601 הוא התקבל לאוניברסיטת סיינה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1602, נסע הנסיך משווייץ (שם התגורר זמן מה) וחזר לדסאו.
רודולף שיפץ את הגימנסיה בצרבסט, ואף הקים ספרייה חדשה בתחומי הנסיכות.
בשנת 1618 הוא הצטרף לאגודה מניבת הפירות, אותה הקימו אחיו שנה קודם לכן.
ב-30 ביולי 1621 מת רודולף בצרבסט, ובנו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו.
ב-29 בדצמבר 1605 התחתן רודולף עם דורותיאה הדוויג מבראונשווייג-וולפנביטל, בתו של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
דורותיאה מאנהלט-צרבסט (1607–1634), התחתנה עם אוגוסט הצעיר, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אלאונורה מאנהלט-צרבסט (1608–1681), התחתנה עם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורבורג
ב-31 באוגוסט 1612 התחתן רודולף בשנית עם מגדלנה מאולדנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג ואליזבת משוורצבורג-בלאנקנהאוזן, ממנה היו לו שני ילדים:
רודהוצטוס (שם מדעי: Rodhocetus) הוא סוג לווייתן נכחד מהמשפחה פרוטוצטיים.
הוא חי בתקופת האאוקן הקדומה לפני 48.6-40.4 מיליון שנה בפקיסטן.
המשמעות של שמו הוא: "הלווייתן של רודהו" (Rodho), השכבה הגאולוגית בה מאובניו התגלו בשנת 1992 בבלוצ'יסטן.
לווייתן קדום זה הגיע לאורך 1.5-5 מטרים ולמשקל של 450–590 ק"ג, תלוי במין.
מבנה גופו היה כבד והכיל ראש מגודל דומה לראש דורודון אך בעל גפיים גדולות ששימשו לעלייה נדירה ליבשה.
הוא היה מפותח יותר מהפקיצטוס ובעל גפיים קצרות יותר מכוסות קרומי שחייה וכן בעל חוליות רחבות יותר, שיכלו לצלול לאורך זמן.
מבנה שיניו הרחבות והעמוקות מראות שהיה ניזון מדגים אחריהם רדף במים.
לווייתן זה לא היה יכול לצלול לעומק בדומה לדורודון ונראה שהוא שחה לאיטו במים, עקב מבנה הזנב הקל מדי לעומת משקלו.
הוא היה כבד מכדי להתנהל ביעילות ביבשה ואולי חי כמו היפופוטם לאורך הימים והאגמים של פקיסטן.
ורנר רודולף ברסלאוור היה צלם ומדפיס יהודי-גרמני.
נכלא במחנה הריכוז וסטרבורק, מחנה מעבר בהולנד הקרוב לגבול גרמניה-הולנד.
ברסלאוור נולד בלייפציג, וכשבגר עבד בעיר הולדתו כצלם ומדפיס.
ב-1938 ברח להולנד שם חי ועבד בערים ליידן, אלפן ואוטרכט.
ב-1942 ברסלאוור, אשתו בלה וייסמן, בניו מישה וסטפן, ובתו אורסולה נכלאו וגורשו למחנה הריכוז וסטרבורק.
מפקד המחנה אלברט גמקר הורה לברסלאוור לצלם ולהכין סרטים על החיים בווסטרבורק.
ברסלאוור קיבל יחס מועדף והועבר לטרזינשטאט ב-4 בספטמבר 1944 עם אנשים נוספים בעלי מעמד מיוחד.
משם הוא גורש ב-16 באוקטובר 1944 לאושוויץ-בירקנאו.
משפחתו הגיעה לשם שלושה ימים אחריו.
אשתו ושני בניו נרצחו מיד.
רודולף מת לאחר מספר חודשים בגיל 41, אך בתו אורסולה שרדה את המלחמה .
גמקר הורה לברסלאוור לצלם את חיי היומיום בווסטרבורק.
בשנת 2017 הסרטים שברסלאוור צילם על מחנה הריכוז ווסטרבורק הוכנסו על ידי הולנד למאגר הזיכרון העולמי של אונסק"ו .
רודולף בקמן היה איש אס אס גרמני במחנה ההשמדה סוביבור.