tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשלה הרוסית, שתמכה ב-1909 בעצמאות סרביה בתמורה לתמיכה של הסרבים בסיפוח בוסניה, הניעה את עתודות צבאה ב-30 ביולי 1914, בעקבות קריסה הרת גורל של תקשורת הטלגרף בין וילהלם והצאר ניקולאי השני, שהיה נתון ללחץ אנשי המטה הצבאי להתכונן למלחמה.
ב-31 ביולי תבעה גרמניה שרוסיה תרחיק את כוחותיה, אך הממשלה הרוסית הגיבה בשלילה, מפני ששחרור אנשי המילואים היה הופך את האפשרות לבצע גיוס מחדש בזמן קצר לבלתי אפשרית.
גרמניה הכריזה מלחמה נגד רוסיה ב-1 באוגוסט, ויומיים אחר כך גם נגד צרפת, בעלת בריתה של רוסיה.
התפרצות הקונפליקט מתוארת לעיתים קרובות כתוצאה מתהליך שרשרת של הפעלת בריתות שנוצרו בעשורים הקודמים – גרמניה, אוסטריה ואיטליה נגד צרפת ורוסיה, שנתמכו בידי בריטניה וסרביה, ושהניצוץ להפעלת התהליך היה הרצח בסרייבו.
אלא שלמעשה אף אחת מהבריתות לא הופעלה כלשונה בפרוץ הלחימה, אף שגיוס העתודות הרוסיות והכרזת המלחמה של גרמניה על צרפת הונעו מהחשש פן בריתות אלו יופעלו.
הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה ב-4 באוגוסט 1914, נבעה לא רק מהבנותיה עם צרפת ורוסיה, אלא גם כתוצאה מפלישת גרמניה לבלגיה, שעל עצמאותה הבטיחה בריטניה לשמור בהסכם לונדון משנת 1839, ושדרך שטחה תכננה גרמניה לפלוש לצרפת.
הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצידן של גרמניה ואוסטרו-הונגריה לא הייתה מובנת מאליה.
רק ב-2 בנובמבר 1914 הכריזה רוסיה מלחמה על טורקיה, לאחר שאוניות הצי הטורקי, בפיקוד תת-האדמירל הגרמני וילהלם סושון, הפגיזו כמה ימים קודם לכן את הנמלים הרוסיים העיקריים בים השחור.
לאחר שלושה ימים הכריזו גם צרפת ובריטניה מלחמה על האימפריה העות'מאנית (וראו גם האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה).
באוגוסט 1914 נעו כוחות גדולים בחזיתות רבות, כאשר כל אחד מהצדדים ניסה להכריע את המלחמה באופן מהיר.
פעולות גרמניה בראשית המלחמה התבססו על תוכנית שליפן, שעל פיה יש להנחית מכה מוחצת על צרפת בטרם יספיק הצבא הרוסי להתארגן ולהגיע לחזית.
הפלישה לבלגיה נקראה על ידי הבלגים "האונס של בלגיה".
מעבר הגרמנים בתוך בלגיה היה תוך כדי שריפת שדות וכפרים והוצאה להורג של מאות אזרחים בלגים.
בעקבות הפלישה הגרמנית לבלגיה הנייטרלית, החליטה בריטניה להצטרף למלחמה לצדה של צרפת, ושלחה את חיל המשלוח שלה לצרפת.
פעולות צרפת בראשית המלחמה התבססו על תוכנית מתאר כללית לריכוז וניוד כוחות שנודעה בשם "תוכנית 17".
בהתאם לתוכנית החלו כוחות צרפתיים לפלוש לחבל אלזס-לורן בתחילת אוגוסט, ולגרום לנסיגת הכוחות הגרמניים לאחור.
בחזית המזרחית פלשה אוסטרו-הונגריה לסרביה ב-12 באוגוסט (פלישה שהייתה העילה למלחמה), אך נחלה תבוסות כבדות.
במקביל, שתי ארמיות רוסיות, הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה השנייה בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב, פלשו למזרח פרוסיה, מוקדם בהרבה מהצפי הגרמני, והביאו את ראש המטה הכללי הגרמני, פון מולטקה, לבצע סטייה ראשונה מתוכנית שליפן, בהעבירו כוחות מהחזית המערבית לחיזוק החזית המזרחית.
ב-14 באוגוסט נפתחה סדרה של קרבות שכונו המערכה על הגבולות, שהביאו לתפנית ביחסי הכוחות במלחמה.
בדרום החזית המערבית עצרו הכוחות הגרמניים של הנסיך רופרכט (יורש העצר של בוואריה) את המתקפה הצרפתית בקרב לורן (14 באוגוסט), ואף פתחו במתקפת נגד ב-20 באוגוסט שבה הדפו את הכוחות הצרפתיים חזרה אל מעבר לגבול הצרפתי.
ב-21 באוגוסט החל קרב הארדנים, שבו ניסו הצבאות הצרפתיים להבקיע את מרכז הכוחות הגרמניים דרך הרי הארדנים, אך ספגו אבדות קשות (כ-22,000 הרוגים) ונסוגו לאחור.
בחזית הצפונית החל הגנרל הצרפתי שארל לנרזאק להסיג את כוחותיו לאחור, ובכך מנע את השמדתם בידי הכוח הגרמני המאגף.
ב-20 וב-21 באוגוסט נערכו קרב שרלרואה וקרב מונס, בהם הצליחו הגרמנים להבקיע את קווי המגננה של הצרפתים ושל כוחות העזר הבריטיים, אך כוחות מדינות ההסכמה הספיקו לסגת בזמן וניצלו מהשמדה.
כתוצאה מהמערכה על הגבולות נאלצה צרפת לזנוח את אסטרטגיית ההתקפה בה דגלה מתחילת המלחמה, ולעבור למגננה, ובמקביל התבררו לה ממדיו העצומים של הכוח הגרמני המאגף (על פי תוכנית שליפן).
ב-26 באוגוסט החל קרב טננברג, שבו הצליחו הכוחות הגרמניים בפיקודם של הגנרלים פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף להדוף את הכוחות הרוסיים שפלשו למזרח פרוסיה.
הכוחות הגרמניים הצליחו תחילה לכתר את הארמייה הרוסית השנייה בפיקודו של סמסונוב ב-26 באוגוסט ולהשמיד אותה, ושבוע לאחר מכן הצליחו הגרמנים בקרב הראשון על האגמים המזוריים לנצח גם את הארמייה הרוסית הראשונה ולהסיג אותה לאחור אל מחוץ לגבולות פרוסיה.
במהלך הקרב הראשון על המארן, שנערך בין 5 ל-12 בספטמבר 1914, הצליחו הצרפתים, בסיוע של סיורים מוטסים, לזהות פער בין שתי הארמיות הגרמניות הפולשות, ולהחדיר דרכו את כוחות הארמייה החמישית הצרפתית בסיוע חיל המשלוח הבריטי.
ב-9 בספטמבר נראה היה כי הארמיות הגרמניות עומדות בפני כיתור והשמדה, אך הן הצליחו לסגת ולהתחפר צפונית לנהר אן.
הניסיונות לא צלחו, ושני הצדדים נאלצו לעבור לשלב של מלחמת חפירות.
חרף ההישגים הגרמניים המרשימים בשלב זה של המלחמה, כישלונם של הגרמנים להשמיד את הצבא הצרפתי על פי תוכנית שליפן, הביא לכך שגרמניה נאלצה להתמודד עם מלחמה ארוכה בשתי חזיתות בו-זמנית: במערב נגד צרפת ואנגליה ובמזרח נגד רוסיה.
הכיבוש הראשון של אדמת אויב בידי מדינות ההסכמה לא היה באירופה כי אם באפריקה: כוחות דרום אפריקה תקפו וכבשו את המושבה הגרמנית שבדרומה של אפריקה (שבהמשך הפכה לנמיביה).
הכרזת המלחמה ב-1914 נענתה בהתלהבות רבה על ידי רבים, בשל התחושה הרווחת שזו תהיה מלחמה קצרה של כמה תמרונים ופעולות זריזות ("ללמד את האויב לקח"), ותסתיים בכניסה מהירה לבירת האויב, שיבה הביתה במצעד ניצחון ו"חזרה לחיים הרגילים".
היו כמה פסימיסטים (כלורד קיצ'נר) שחזו כי המלחמה תימשך זמן רב, אך "כולם ידעו" ש"המלחמה תיגמר עד חג המולד".
השקפות אופטימיות אלה התבטאו בין היתר בהפסקת אש ספונטנית בחג המולד של 1914.
לאחר הצלחתן הראשונה של מעצמות המרכז בקרב על המארן שבצרפת, החלו כוחות גרמניים בסדרת תמרוני איגוף על מנת לאלץ את הצד השני לסגת, במה שכונה "המרוץ אל הים".
כוחות מדינות ההסכמה, צרפת ובריטניה, מצאו עצמן עד מהרה מול עמדות גרמניות מחופרות מלורן שבצפון-מזרח צרפת ועד חוף האוקיינוס האטלנטי שבבלגיה.
הצדדים התבצרו בעמדותיהם, כשהצרפתים והבריטים חיפשו עמדה התקפית, בעוד הגרמנים ניסו להגן על השטחים שכבשו.
תוצאה אחת של מצב זה הייתה שהחפירות הגרמניות נבנו טוב יותר מהחפירות הצרפתיות-אנגליות, שנועדו להיות זמניות בלבד עד פריצת קווי הגרמנים והניצחון הצרפתי-בריטי הצפוי.
בניגוד לציפיות הבריטיות-צרפתיות, החזית התייצבה בקשת גדולה בתוך שטח צרפת, מחוף האטלנטי בצפון צרפת ועד גבול שווייץ.
אף צד לא הצליח להנחית מכה מכרעת במשך ארבע השנים הבאות, אף שפעולות גרמניות בקרב ורדן ב-1916, וכישלון "מדינות ההסכמה" באביב שלאחר מכן, הביאו את הצבא הצרפתי אל סף התמוטטות, כשעריקות המוניות ערערו את קווי המערכה.
כ-800,000 חיילים מבלגיה ומהאימפריה הבריטית היו בחזית המערבית בכל זמן נתון, בכ-1,000 גדודים שכל אחד מהם החזיק חלק מהקו בין בלגיה למארן למשך חודש במערכת בת ארבעה שלבים, אלא אם התקפה התקרבה.
החזית כללה חפירות באורך של מעל 6,000 מיל.
כל גדוד החזיק באזורו במשך כשבוע, לפני שחזר לאחור כדי לתמוך בקווים, לאחר מכן בקווי עתודה, ולאחר מכן במשך שבוע מחוץ לקווים, לרוב באזור אמיין.
הקרב על הסוֹם וקרב פַּשנְדֶל
הן הקרב על הסום (1916) והן קרב פשנדל (1917) בחזית המערבית גבו מחיר גבוה בחיי אדם, בתמורה להתקדמות זעירה בשטח.
ביום הראשון לקרב על הסום תקפו הבריטים, אך איבדו חיילים רבים באש מכונות ירייה (באותו יום, 1 ביולי 1916, נפגעו כ-58,000 חיילים בריטים, שכשליש מהם נהרגו).
לבסוף הם הצליחו לכבוש קטע מן השטח שהוחזק בידי הגרמנים.
הדבר גרם לפיקוד הגרמני להורות לחייליו לכבוש מחדש שטחים אלה, פקודה שעלתה לגרמנים בכמות אבדות דומה.
כך, במקום קרב בלתי מאוזן, שבו רק חיילי צד אחד תוקפים (קרב שהיה מסתיים באבדות כבדות לתוקפים), תקפו הצדדים לסירוגין זה את זה, וכמות האבדות הכבדה התחלקה בצורה דומה בין שני הצדדים הלוחמים.
בזמן שהחזית המערבית הגיעה למבוי סתום שהתבטא במלחמת חפירות סטטית, המשיכה המלחמה במזרח להיות מלחמת תנועה של כוחות צבא גדולים.
תוכניותיהם הראשונות של הרוסים כללו פלישה בו זמנית לגליציה האוסטרית ולמזרח פרוסיה הגרמנית.
אף שבתחילה הצליחו הרוסים להתקדם בגליציה, הם אולצו לסגת בשל ניצחונותיהם של הגנרלים הגרמנים הינדנבורג ולודנדורף בקרב טננברג באוגוסט 1914 ובקרב הראשון על האגמים המזוריים בספטמבר, שבהם הושמד רובו של הצבא הרוסי הפולש.
הארגון הכלכלי והצבאי הלקוי של הרוסים לא עמד כנגד עוצמתם המשולבת של הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
באביב 1915 אולצו הרוסים לסגת בגליציה, ובמאי השיגו "מעצמות המרכז" פריצת דרך חשובה בשוליים הדרומיים של פולין, כשכבשו את ורשה ב-5 באוגוסט, ואילצו את הרוסים לסגת מפולין כולה.
אי-שביעות הרצון מהתמודדותה של הממשלה הרוסית במלחמה גדלה חרף הצלחת מתקפת ברוסילוב בגליציה המזרחית נגד האוסטרים ביוני 1916. הצלחה זו עורערה בשל סירובם של גנרלים רוסים אחרים לשלוח את כוחותיהם לתמוך במפקד הגִזרה המנצח.
כשרומניה נכנסה למלחמה ב-27 באוגוסט, באו כוחות גרמניים לעזרת היחידות האוסטריות הערוכות לקרב בטרנסילבניה, ובוקרשט נפלה לידי "מעצמות המרכז" ב-6 בדצמבר.
בינתיים גברה התסיסה הפנימית ברוסיה, כשהצאר, ששהה בחזית, היה בלתי נגיש, ושלטונה הכושל של הקיסרית אלכסנדרה הוביל למחאות בכל הרבדים הפוליטיים ברוסיה.
רצח רספוטין, חביבה של אלכסנדרה, על ידי אצילים שמרניים בסוף 1916, היה אחת התוצאות של אי-שקט פנימי זה.
במרץ 1917 הגיעו לשיאן ההפגנות בפטרוגרד והצאר ניקולאי השני אולץ להתפטר.
עם הגעתו של לנין משווייץ לרוסיה (עם תמיכתה ועזרתה של גרמניה) מונתה ממשלה זמנית חלשה, שלמעשה חלקה את כוחה עם הסובייט של פטרוגרד.
אף שמצבה של רוסיה בחזית הלך והידרדר, הורתה הממשלה הזמנית להמשיך במלחמה, דבר שהביא לירידה גדולה נוספת בפופולריות שלה.
אי שביעות הרצון מהמלחמה שימשה יפה את המפלגה הבולשביקית בהנהגת ולדימיר איליץ' לנין, וחיזקה אותה.
לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכה בנובמבר 1917, החלו שיחות עם גרמניה, ובדצמבר הוסכם על שביתת נשק.
בתחילה סירבו הבולשביקים להסכים לתנאים הגרמניים הקשים, אולם משחידשה גרמניה את המלחמה וצעדה ללא חת לאורך אוקראינה, הסכימה הממשלה הרוסית החדשה ב-3 במרץ 1918 לחוזה ברסט-ליטובסק, שהוציא את רוסיה מהמלחמה, ואילץ אותה למסור ל"מעצמות המרכז" שטחים נרחבים, כולל פינלנד, הפרובינציות הבלטיות, פולין ואוקראינה.
המערכה במזרח התיכון, שכונתה גם החזית הדרומית, נערכה בין האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית ממדינות ההסכמה, לבין האימפריה העות'מאנית וכוחות גרמניים ממעצמות המרכז.
הלחימה בחזית זו החלה ב-2 באוקטובר 1914, והסתיימה ב-30 באוקטובר 1918. לצד מדינות ההסכמה פעלו כוחות ערביים במסגרת המרד הערבי בלחימה בחצי האי סיני ובארץ ישראל.
לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה, הצטרפה גם הרפובליקה הארמנית למערכה.
תוצאות המלחמה נקבעו בהסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920. הלחימה בחזית הדרומית התנהלה בשטחים נרחבים יותר מאלה שבשאר החזיתות, ובהם חצי האי סיני, ארץ ישראל, מסופוטמיה, אזור הקווקז וחצי האי גליפולי הנושק למצרי הדרדנלים.
האימפריה העות'מאנית, שהצטרפה למעצמות המרכז באוקטובר 1914, איימה על הקווקז הרוסי, ועל הנתיב הבריטי דרך תעלת סואץ להודו ולמזרח.
האימפריה העות'מאנית גם חסמה את הים השחור בפני רוסיה, והים הבלטי נחסם בפניה על ידי גרמניה.
בכך הוטל מצור כלכלי יעיל על המסחר הבינלאומי הרוסי שהצטמצם בכ-95%.
הנמלים היחידים שדרכם ניתן היה לשלוח סיוע לרוסיה ממדינות ההסכמה היו ארכנגלסק (שקפוא בחורף במשך שישה חודשים) וולדיווסטוק המרוחקת 13,000 ק"מ מקווי החזית.
ב-6 בנובמבר 1914 התקיפו הבריטים את הצבא העות'מאני באזור שאט אל ערב, ובתוך שבועיים השתלטו גם על בצרה, תוך ניצול הנוכחות הדלילה של הכוחות העות'מאנים באזור בגדאד.
באפריל 1915 החלו הבריטים להתקדם צפונה, ובנובמבר התחולל קרב בסמוך לקטסיפון, כ-40 ק"מ מדרום לבגדאד, שהסתיים ללא הכרעה.
הצבא הבריטי השתלט על העיר כּוּת, כ-170 ק"מ מדרום לבגדאד.
ב-3 בדצמבר 1915 הטילו העות'מאנים מצור על כות.
ב-29 באפריל 1916 נכנעו הבריטים ללא תנאי.
23,000 חיילים בריטים והודים נהרגו או נפצעו בכות, ו-8,000 החיילים ששרדו את המצור נלקחו בשבי, אך רובם מתו או נרצחו לאחר מכן.
תוצאות הקרב בכות היוו מכה קשה לצבא הבריטי.
ההתקפה הבריטית על מסופוטמיה חודשה ב-13 בדצמבר 1916 לאורך שתי גדות החידקל.
ב-11 במרץ 1917 נכבשה בגדאד בידי הבריטים, שהתקבלו בה כמשחררים.
ב-30 באוקטובר 1918 נכנע הצבא השישי הטורקי, וב-14 בנובמבר 1918 נכנסו הבריטים למוסול.
המערכה בחצי האי גליפולי, השוכן בצד האירופי של מצרי הדרדנלים, החלה ב-25 אפריל 1915. היה זה לאחר ניסיון כושל של ציי מדינות ההסכמה לעבור במצרי הים לים השחור.
צבא בריטי וצרפתי נחת על חצי האי יחד עם כוחות אוסטרליים וניו זילנדים, וכן גדוד נהגי הפרדות העברי.
התכנון היה לפלוש ישירות לטורקיה ולהגיע להכרעה מהירה באמצעות כיבוש הבירה קונסטנטינופול.
לאחר חודשי לחימה אחדים נכשל הניסיון להזיז את הצבא העות'מאני ממקומו, ולאחר שנהרגו 131,000 חיילים ונפצעו 252,000 נוספים, החליטו מדינות ההסכמה לסגת מחצי האי.
מוסטפא כמאל אטאטורק, שהיה בהמשך מנהיגה של טורקיה החדשה, התבלט בחזית גליפולי כמנהיג צבאי מבריק.
המערכה על ארץ ישראל וחצי האי סיני החלה כקרב על השליטה בתעלת סואץ.
במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה הודו "היהלום שבכתר" של האימפריה הבריטית.
העות'מאנים רצו לפגוע בממלכה המאוחדת על ידי חסימת הדרך להודו שעברה בתעלת סואץ.
עד 1917 מנע חיל המשלוח הבריטי במצרים מהטורקים להשיג את מטרתם בגזרת התעלה, והשיט בתעלת סואץ נמשך כסדרו.
משנוכחו הבריטים באוזלת ידם של הטורקים, הם הרחיבו את שאיפותיהם עד כדי כיבוש כל שדות הנפט הערביים בחצי האי ערב, וזכו לתמיכתם של מנהיגי השבטים הערביים באזור בתוכנית חלוקת אדמות מוסכמת בין צרפת ובריטניה, שגובשה והוסכמה בהסכם סייקס–פיקו.
בתמורה, הבטיחו הבריטים למנהיגי השבטים הערביים המקומיים לשקול באופן חיובי את שאיפותיהם הלאומיות במכתבי חוסיין-מקמהון.
המתקפה הגדולה הבאה הייתה בספטמבר 1918, ובה נכבשה חיפה, צפון הארץ ושאר חלקי ארץ ישראל, וכן לבנון ומערב סוריה של היום.
חזית ארץ ישראל, ובעיקר קרב עזה, הייתה החזית היחידה מחוץ לחזית המערבית באירופה שבה נעשה שימוש בטנקים במהלך במלחמת העולם הראשונה.
מאז 1882 הייתה איטליה בעלת ברית לקיסרות הגרמנית ולאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך היא שאפה לספח שטחים אוסטריים בדרום טירול, באיסטריה ובדלמטיה, והגיעה להבנה סודית עם צרפת, שביטלה למעשה את התחייבויותיה לבעלות בריתה.
בתחילת המלחמה נותרה איטליה מחוץ למערכה, אך במאי 1915 הצטרפה למדינות ההסכמה והכריזה מלחמה על אוסטריה.
עד סתיו 1917 היה עיקר הכוח האוסטרו-הונגרי מופנה לחזית המזרח, ולאיטלקים היה יתרון מספרי בחזית צפון איטליה.
למרות זאת, כל התקפותיהם על מערכי ההגנה האוסטריים נכשלו, והחזית נותרה סטטית עקב תנאי השטח ההרריים והאמצעים הטכנולוגיים המוגבלים של התקופה שהקשו על קרב התקפה.
עם השיפור במצבן של מעצמות המרכז בחזית המזרחית השתנה המצב.
האוסטרים החלו לפעול בכוחות מתוגברים ובסיוע גרמני, והנחילו לאיטלקים מפלות.
הסרבים הצליחו לבלום שלוש פלישות אוסטריות באוגוסט-דצמבר 1914, אם כי סבלו אבדות רבות ואיבדו שליש משטחם.
באוקטובר 1915 נכנסה בולגריה למערכה לצד מעצמות המרכז, בתקווה לרווחים טריטוריאליים.
סרביה המותקפת מכל עבריה נכבשה, אך הצבא הסרבי נסוג בצורה מסודרת והתארגן באזור מקדוניה שבצפון-מזרח יוון, שעליו השתלט כוח צרפתי-איטלקי-בריטי.
באזור מקדוניה התבסס קו חזית בין הצבא הסרבי, כוחות המשלוח של מדינות ההסכמה ומתנדבים יוונים, מול הצבא הבולגרי וכוחות סיוע גרמנים ואוסטרו-הונגרים.
חזית זו, המכונה גם חזית סלוניקי, הייתה סטטית לאורך רוב המלחמה, עם הישגים מוגבלים למדינות ההסכמה.
יוון הייתה מפולגת בין תומכי המלך קונסטנטין הראשון שרחש אהדה למעצמות המרכז ודגל רשמית בנייטרליות, לבין חסידי ראש הממשלה וניזלוס שתמכו בהצטרפות למדינות ההסכמה.
תומכי וניזלוס הצטרפו בפועל ללחימה בחזית המקדונית, וב-1917 גבר כוחם, ויוון הצטרפה רשמית למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
יחד עם הצבא היווני במלוא היקפו ותגבורות נוספות, התארגנו מדינות ההסכמה ב-1918 למערכה התקפית בחזית המקדונית, שהביאה לשחרור סרביה ולכניעת הבולגרים בספטמבר 1918.
רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה באוגוסט 1916, במטרה לספח לשטחה את טרנסילבניה.
בחודשים שלאחר מכן ספגה מפלות קשות ואיבדה חלק ניכר משטחה.
ב-1917 הצליחה רומניה, בסיוע רוסיה וצרפת, לבלום את המשך התקדמות הגרמנים בשטחה, אך לאחר כניעת רוסיה אבדה תקוותה להתמודד עם צבאות עדיפים בכוחם ובמספרם, והיא נכנעה במאי 1918.
רצח העם הארמני הוא ניסיון ההכחדה השיטתי והמתוכנן של העם הארמני בזמן המלחמה וגם אחריה (1915–1923), שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית.
הוא התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש המוני וצעדות מוות – צעדות בכפייה ותחת איום בנשק, בתנאים שתוכננו ונועדו להביא למותם של המגורשים הארמניים.
ההערכה הרווחת היא כי בין מיליון למיליון וחצי ארמנים נספו באירועים אלה.
עד היום אין הכרה של ממש בשואת הארמנים, ורק 23 מדינות מכירות בכך באופן רשמי.
ישראל מכירה ברצח העם הארמני באופן חלקי.
מלחמת העולם הראשונה פרצה בשיאו של עידן הקולוניאליזם, אך כיוון שמעצמות המרכז לא החזיקו נחלות קולוניאליות משמעותיות, לא התרחשה לחימה רבה מחוץ לאירופה ולמזרח התיכון.
לאוסטרים לא היו כמעט מושבות כלל, והגרמנים, שנכנסו במאוחר למרוץ הקולוניאלי, החזיקו בנחלות קולוניאליות משניות בהשוואה לצרפת ולממלכה המאוחדת, ולא עשו מאמץ גדול להגן עליהן.
נחלותיה של גרמניה במזרח הרחוק ובאוקיינוס השקט נפלו בתוך שלושה חודשים מפרוץ המלחמה לידי כוחות של הדומיניונים הבריטיים ניו זילנד ואוסטרליה, ולידי יפן, שהצטרפה למדינות ההסכמה.
המושבות הגרמניות במערבה של אפריקה כללו את קמרון ואת טוגולנד (כיום טוגו).
במהלך המערכה במערב אפריקה, נפלו מושבות אלה לידי כוחות מדינות ההסכמה מבריטניה, מצרפת ומבלגיה.
דרומה משם ניהלה דרום אפריקה את המערכה בדרום-מערב אפריקה, שבה כבשה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב).
המושבות הגרמניות במערב ובדרום-מערב אפריקה נפלו לידי מדינות ההסכמה עד 1916.
קרבות אלה התפשטו גם לטריטוריות הסמוכות מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
הודו, המושבה הבריטית העיקרית, נותרה ברובה נאמנה לבריטניה.
מאות-אלפי חיילים ועובדים הודים פעלו בשירות האימפריה הבריטית, בעיקר בזירת המזרח התיכון.
במקומות מסוימים בהודו ניצלו כוחות לאומיים הודיים את המלחמה לפעולות מרי נגד השלטון הזר הבריטי.
הגרמנים עודדו פעולות אלה, אך הצלחתם לא הייתה גדולה.
כחלק מניסיונות הפגיעה באויב לפני המלחמה ובמהלכה, ניסה כל אחד מהצדדים לעודד מרידות לאומיות בשטחים שנשלטו על ידי אויביו, בעיקר באמצעות תמיכה של גורמים מודיעיניים.
מרידה בעלת אופי שונה הייתה מרידת מאריץ בדרום אפריקה, שבה מרדו הבורים (דרום אפריקנים דוברי שפת אפריקנס) נגד הצטרפות ארצם למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
הציים העיקריים שפעלו בזירה הימית היו של הממלכה המאוחדת ושל גרמניה.
כל אחת משתי מעצמות אלה ניסתה, בשלב כלשהו של המלחמה, להגיע להכרעת המלחמה בכללותה באמצעות הטלת מצור ימי על יריבתה, מצור שימנע כל אספקה למדינה הנצורה.
חרף זאת, התנגשויות ישירות בין הציים היו מעטות.
ב-8 בדצמבר 1914 התנהל קרב איי פוקלנד, שבו טיבע הצי הבריטי את השייטת הגרמנית של האדמירל שפיי.
הצי הבריטי הטיל מצור ימי על "מעצמות המרכז", ואבטח הובלת גייסות ואספקה לממלכה המאוחדת.
ניסיון גרמני לפרוץ את המצור הביא להתנגשות בין הציים בקרב יוטלנד (1916), שבו הצליחו הגרמנים להטביע 14 ספינות אנגליות במחיר 11 ספינות גרמניות, אך המטרה – פריצת המצור הימי על גרמניה - לא הושגה.
היו אי אלו התנגשויות באוקיינוס האטלנטי בין כמה סיירות, אך זה היה נדיר.
במלחמה זו הופיעו לראשונה צוללות כנשק מבצעי שיכול להכריע את גורל המערכה.
מבחינת הממלכה המאוחדת היה השימוש הגרמני בצוללות (שנקראו U-Boot מהמילה הגרמנית "Unterseeboote") התפתחות מסוכנת ביותר.
הצוללות הופעלו תחילה נגד ספינות מלחמה, אך החל מפברואר 1915 גם נגד אוניות סוחר של "מדינות ההסכמה".
הטבעתה של אוניית הנוסעים לוסיטניה, ב-7 במאי 1915, בה נספו 1,201 נוסעים (מהם 128 אמריקאים), עוררה זעם בארצות הברית, וכתוצאה הבטיחה גרמניה להגביל את פעולת צוללותיה כך שהן יעלו לפני הים לפני שהן תוקפות, כדי למנוע תקיפה מוטעית של אוניות נוסעים.
בסוף 1916 חיפשה גרמניה דרך להיחלץ מהקיפאון שיצרה מלחמת החפירות בחזית המערבית.
הפתרון נמצא בדמות לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, שבה יוטבעו כל ספינות הסוחר שיימצאו בים.
הגרמנים האמינו כי הפעלת הצוללות תמנע כל אספקה לאנגליה, ותביא אותה לכניעה.
היה ברור לגרמנים כי הכרזה על לוחמה שכזו תכניס את ארצות הברית למלחמה נגדם, וחיפשו מראש דרך למנוע מהאמריקנים לשלוח צבא נגדם (על הדרך הדיפלומטית שבה נעשה הדבר, ראו מברק צימרמן).
איום הצוללות הלך ופחת ב-1917, כאשר ספינות סוחר של בעלות הברית החלו להפליג בשיירות בליווי משחתות.
טקטיקה זו של ריכוז אוניות בשיירה הקשתה על הצוללות למצוא מטרות, מה שהפחית משמעותית את ההפסדים.
לאחר פיתוח ההידרופון ומטעני העומק המשחתות הנלוות יכלו לתקוף צוללת במעמקים תוך תקווה להצליח.
מאידך, שיירות האטו את זרימת האספקה מאחר שהספינות נאלצו להמתין להרכבת שיירות.
הפתרון לעיכובים אלו הייתה תוכנית נרחבת של בניית ספינות מטענים חדשות.
החלטתה של גרמניה ב-1 בפברואר 1917 להפר את ההגבלות על פעילות צוללות, הייתה בין הגורמים שהביאו את ארצות הברית להיכנס למלחמה לצד הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה ב-6 באפריל 1917.
פעולת הצוללות הגרמניות נגד אוניות סוחר הביאה לטיבוען של מאות אוניות.
בשנת 1917 לבדה טובעו אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 7.4 מיליון טון, ובמהלך המלחמה כולה איבדו מדינות ההסכמה ומדינות נייטרליות כ-5,000 ספינות ואוניות סוחר בתפוסה כוללת של 12.5 מיליון טון (לעומת אובדן אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 0.26 מיליון טון בלבד למעצמות המרכז).
לצי הגרמני אבדו במאבק זה 199 צוללות, כמחצית מכלל 343 הצוללות שלו, ובשנת 1918 חזרה למדינות ההסכמה היכולת להעביר, כמעט ללא אבדות, אספקה מארצות הברית לממלכה המאוחדת.
ב-1917 נכנסה ארצות הברית למלחמה לצד "מדינות ההסכמה".
עם תבוסתה של רוסיה בחזית המזרחית, יכלה גרמניה לשלוח חיילים רבים לחזית המערבית.
שליחתן של תגבורות גרמניות מחד וחיילים אמריקנים רעננים מאידך לחזית המערבית, קבעה חזית זו כמקום שבו תושג ההכרעה הסופית במלחמה.
החל מראשית 1917 התעלמה גרמניה מההגבלות על לחימת צוללות שהוטלו בעקבות הטבעת אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה" ב-1915 (בין ההרוגים היו גם 128 נוסעים אמריקניים), והחלה לתקוף שוב אוניות ללא הבחנה.
מדיניות זו, ביחד עם חשיפתו של מברק צימרמן שבו הציעה גרמניה למקסיקו לעזור לה להחזיר לשליטתה את שטחי קליפורניה, נבדה, יוטה ואריזונה שנכבשו ממנה על ידי ארצות הברית 70 שנה קודם לכן במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הובילו לניתוק היחסים בין ארצות הברית למעצמות המרכז.
נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה, וזה נענה לו ברוב גדול ב-6 באפריל 1917.
הצי האמריקני שלח קבוצת אוניות קרב לסקפה פלו כדי להצטרף לצי הבריטי, וכן מספר משחתות לקווינסטאון שבאירלנד, לעזרה באבטחת שיירות ימיות.
עם זאת, עבר זמן מה עד שארצות הברית שלחה כוחות משמעותיים לחזית המערבית ולאיטליה.
הצרפתים והבריטים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר גדול ככל האפשר של רגלים לתגבור הקווים.
הכוחות האמריקנים סבלו לכל אורך לחימתם ממחסור בארטילריה משלהם, במטוסים וביחידות הנדסה.
למרות זאת, סירב הגנרל ג'ון פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, לפצל יחידות אמריקניות ולהשתמש בהן כתגבורות ליחידות בריטיות וצרפתיות, כפי שהציעו "מדינות ההסכמה".
הנסיגה הרוסית והתבוסה המחפירה של האיטלקים בקפורטו, אפשרו לגרמנים לשלוח יחידות למערב.
ארבע מתקפות גרמניות מוצלחות באו לאחר מכן, והמתקפה של 27 במאי 1918 הניבה הישגים גרמניים שהביאום עד טווח תותחים מפריז.
ב-21 במרץ 1918 פתחה גרמניה במתקפה גדולה, "מבצע מיכאל" (Operation Michael), נגד כוחות בריטניה ובעלות בריתה.
הצבא הגרמני פיתח טקטיקות חדשות שכללו חיילי סער (Stormtroopers), שהיו חיילי רגלים שאומנו ב"טקטיקת הוטייה" (על שם אוסקר פון הוטייה – Hutier) לפלישה ולכיבוש חפירות.
"מדינות ההסכמה" הגיבו במינויו של הפילדמרשל הצרפתי פרדיננד פוש לתיאום כל פעילותן בצרפת, ולאחר מכן כגנרליסימו של צבאות ההסכמה בכל מקום.
המתקפה הגרמנית התקדמה כדי 60 ק"מ ולחצה על הקווים הבריטיים עד כדי כך, שמפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), פילדמרשל סיר דאגלס הייג, הוציא פקודה כוללת ב-11 באפריל שאמרה "עם גבנו לקיר, ואמונה בצדקת מטרתנו, על כל אחד מאיתנו ללחום עד מוות".
אלא שעד אז כבר הידלדל כוחה של המתקפה הגרמנית בשל בעיות לוגיסטיות, והתקפות נגד של קנדים וכוחות ANZAC (יחידות צבא אוסטרליות וניו זילנדיות) דחפו את גרמניה שוב לאחור.
חיל המשלוח האמריקני בפיקודו של גנרל ג'ון פרשינג הגיע לקווי החזית בכוחות משמעותיים באפריל 1918. בקרב ביערות בליאו, מ־1 עד 30 ביוני, עזרה הדיוויזיה האמריקנית ה-2, שכללה גיסות נחתים, לחסל את המתקפה הגרמנית שאיימה על פריז.
ב־18 ביולי, בקרב על שאטו-ת'יירי, החלו כוחות הצרפתים והאמריקנים במתקפה.
הצבא הבריטי, שנעזר בכוחות גדולים של טנקים, תקף באמיין ב־8 באוגוסט 1918 בהפתעה, ויצר בלבול גדול אצל הגרמנים.
המפקד העליון הגרמני, גנרל אריך לודנדורף, אמר שהיה זה "היום האפל ביותר של צבא גרמניה".
ב־12 בספטמבר 1918 חיסלו כוחות אמריקניים ראשונים, שאורגנו זמן קצר קודם לכן מתוך כוח המשלוח של ארצות הברית, את הטריז בסן-מייל, שבו החזיקה גרמניה מאז 1914. טריז זה איים על קו הרכבת של פריז-ננסי.
הכוחות האמריקניים היו חסרים תמיכה ארטילרית, וזו סופקה להם על ידי הבריטים והצרפתים.
באותו קרב הופעל לראשונה חיל השריון של ארצות הברית בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ורג' פטון.
ארבעה ימים לאחר מכן טוהר הטריז כליל מכוחות גרמניים.
ב־26 בספטמבר 1918 פתחו האמריקאים במתקפת מז-ארגון, שנמשכה עד סוף המלחמה.
עמדת תצפית גרמנית חשובה על גבעה 305 במונטפקון ד'ארגון נתפסה ב־27 בספטמבר.
קרוב ל-18,000 אמריקאים נהרגו במהלך המתקפה, שהייתה המתקפה הראשונה של צבא ארצות הברית כצבא עצמאי במלחמה זו.
המכה המרכזית שהנחית גנרל פרשינג התרחשה בנהר ריין.
ב־24 באוקטובר 1918 החל הצבא האיטלקי, יחד עם עזרה אמריקנית זעומה, בקרב ויטוריו ונטו נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנמשך עד 3 בנובמבר.
ביום זה כמעט וחוסלו הצבאות האוסטריים ככוח יעיל.
מלחמת העולם הראשונה לא הוכרעה על ידי כיבושן הטריטוריאלי של מעצמות המרכז, אלא כאשר תש כוחן ואפסה תקוותן לנצח.
מלבד בחזית הטורקית, ובמידה פחותה בחזית הבלקן, לא היו למעצמות ההסכמה פריצות דרך גדולות.
כשנכנעה גרמניה עדיין היה צבא גרמני על אדמת צרפת, אך הגרמנים איבדו את תקוותם לנצח לנוכח זרימת הכוחות האמריקניים הרעננים למערכה.
מנגד, הם קיוו שמשא ומתן לשלום עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון יבטיח לגרמניה תנאי שלום טובים יותר משתוכל לקבל מממשלות צרפת והממלכה המאוחדת.
בולגריה הייתה הראשונה ממעצמות המרכז שחתמה על שביתת נשק ב-29 בספטמבר 1918, ואחריה האימפריה העות'מאנית ב-30 באוקטובר.
גרמניה החלה במגעים עם ארצות הברית על הפסקת אש ב-4 באוקטובר, וב-3 בנובמבר שלחה אוסטרו-הונגריה בקשה להפסקת אש למפקד האיטלקי, כדי לדון בתנאי שלום.
התנאים, שנדונו בטלגרף עם רשויות "מדינות ההסכמה" בפריז, נשלחו למפקד האוסטרי והתקבלו.
ההסכם, שנקרא "הסכם שביתת הנשק של וילה ג'וסטי", נחתם בווילה ג'וסטי ב-3 בנובמבר.
הפסקת האש עם אוסטריה נכנסה לתוקף 24 שעות לאחר החתימה, ב-4 בנובמבר בשעה 15:00. אוסטריה והונגריה חתמו בנפרד, דבר שהוביל להפלת בית המלוכה ההבסבורגי.
כאשר ציווה וילהלם השני על חיילי הצי הגרמני לצאת למתקפה נגד ציי "מדינות ההסכמה", התמרדו המלחים בבסיסם שבווילהלמסהאפן ב-29 באוקטובר.
ב-9 בנובמבר הוקמה רפובליקת ויימאר בגרמניה, וכך בא הקץ לקיסרות הגרמנית.
ב-11 בנובמבר 1918 חתמו נציגי גרמניה על הסכם שביתת נשק בקרון רכבת ביער קומפיין, סמוך לקומפיין, צפונית-מזרחית לפריז שבצרפת.
את מדינות ההסכמה ייצג במשא ומתן הפילדמרשל פוש.
מעשי האיבה פסקו רשמית באותו יום בשעה 11:00 בבוקר (דבר שהופך את מועד יום שביתת הנשק לסמלי, 11/11 שעה 11:00).
באותה שעה צלצלו פעמוני כנסיות רבות באירופה כדי לציין את סיום המלחמה.
אף שתנאי ההסכם הנוקשים התקבלו בציבור הגרמני כנקמניים ובלתי-הוגנים, לא היה בכוחה של גרמניה המותשת לחדש את המלחמה.
בצד הצרפתי, לעומת זאת, תואר ההסכם דווקא כפייסני מדי.
הפסקת האש, שנקבעה תחילה לזמן מוגבל של 30 יום, הוארכה מספר פעמים.
בינואר 1919 התכנסה ועידת השלום בפריז שנועדה לגבש את הסכמי השלום הסופיים.
חוזה ורסאי עם גרמניה נחתם ב-28 ביוני 1919, ועד אוגוסט 1920 נחתמו חוזי שלום עם אוסטריה, הונגריה, בולגריה וטורקיה.
מלחמת העולם הראשונה הייתה המלחמה עם האבדות הכבדות ביותר בהיסטוריה, עד אז, ולאורך ההיסטוריה רק במלחמת העולם השנייה היו אבדות כבדות יותר.
בקרב הצבאות, סך האבידות מוערך ב-10–8.5 מיליון חיילים הרוגים.
מדינות ההסכמה איבדו כ-5.7 מיליון חיילים, ואילו מדינות המרכז איבדו כ-4 מיליון חיילים.
כמו כן כ-21 מיליון חיילים נוספים נפצעו במהלך המלחמה.
מבחינת הקורבנות האזרחיים, בין 6 ל-13 מיליון אזרחים נהרגו במהלך המלחמה, כולל קורבנות של מחלות ורעב שנגרמו כתוצאה מהמצב המלחמתי.
מניין החיילים שנהרגו במדינות מרכזיות:
מלחמת 1914–1918 זיעזעה את העולם יותר ממלחמות נפוליאון.
מדינות עתיקות יומין נעלמו, ונוצרו מדינות חדשות.
אם החוזים של 1815 לא התחשבו כלל וכלל בכוחות הלאומיים, באו חוזי 1919 ועוררו רגשות לאומיים שנדמה היה כאילו נדעכו מכבר.
עמים ושפות יצאו מקברותיהם, שבהם נחו מאות בשנים.
בדאגתם לגבולות האתניים לא התחשבו עושי השלום בגבולות הכלכליים והכשירו את הקרקע למשבר עולמי.
רוסיה הפכה למדינה קומוניסטית; באיטליה ובגרמניה קמו דיקטאטורות.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה שינו את הסדר המדיני בעולם.
אימפריות גדולות ורבות שנים, העות'מאנית והאוסטרו-הונגרית, נעלמו מהמפה, הקיסרות הגרמנית התפרקה ופינתה את מקומה לרפובליקה דמוקרטית לאחר מסירת שטחים לצרפת, פולין וצ'כוסלובקיה.
ובמקומן קמו מדינות חדשות תחת דגל הלאומיות שלפיו לכל עם יש זכות להגדרה עצמית אוטונומית.
תבוסת העות'מאנים במלחמה, תוך איבוד שטחיה הגדולים למדינות ההסכמה, הובילו ליצירתה של מדינת טורקיה החדשה, לאחר מלחמה לעצמאותה, ולהקמת מדינות חדשות בחבל הבלקן ובמזרח התיכון.
האימפריה הבריטית וצרפת ירדו מכוחן, ותוך כמה עשרות שנים הידרדרו למעמד של מעצמות מדרגה שנייה, לאחר שסבלו מאבדות כבדות בחיי אדם ומנסיגה כלכלית קשה.
בעקבות המלחמה החל מרכז הכובד של הכלכלה העולמית לעבור בהדרגה מאירופה לארצות הברית של אמריקה, שאף על פי שנגררה למלחמה בחוסר רצון מצד רוב אזרחיה ומנהיגיה, יצאה ממנה כמנצחת הגדולה, כמעצמת על כלכלית וצבאית, וכמנהיגה מובילה של העולם המערבי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוקם "חבר הלאומים", ארגון בינלאומי שמטרתו הייתה שמירת הסדר והשלום בעולם, ושימש גרעין רעיוני להקמת ארגון האומות המאוחדות עשרות שנים אחר כך.
חולשתו היחסית של חבר הלאומים, יחד עם חוזה ורסאי, שהשפיל את הגרמנים, תבע מהם תשלום פיצויים כבדים שהיו מהגורמים שהביאו להתמוטטותם הכלכלית, והטיל מגבלות קשות על צבא גרמניה, כל אלה טמנו את זרעי הפורענות שהתפרצה כעבור 21 שנים בלבד במלחמת העולם השנייה.
אף שמלחמת העולם הראשונה הביאה לפיתוח חילות אוויר, טנקים וטקטיקות חדשות (כמו מסך ארטילרי זוחל), מרבית הלוחמה נעשתה מתוך חפירות, שם נהרגו אלפים למען כל פיסת אדמה שנכבשה.
במלחמה זו נעשה שימוש מאסיבי יומיומי בנשק כימי ובהפצצות אוויריות, שנאסרו בוועידות האג ב-1907.
כלי נשק שהופעלו לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה היו:
גז רעיל – לוחמת גז נוסה לראשונה במלחמת העולם הראשונה בידי גרמניה נגד רוסיה בקרב בולימוב ב-1 בינואר 1915, אך ללא הצלחה מרובה.
להביורים – הוצגו לראשונה על ידי גרמניה בהוג ב-30 ביולי 1915.
זו פעם ראשונה בה נעשה שימוש מבצעי בגרירת תותחים על ידי אמצעים ממונעים ולא על ידי סוסים או בהמות או פרשים.
כל אלו הצליחו לתרום לפאניקה נוספת במחנות האויב, אך לא הביאו פריצה משמעותית במלחמה.
תעופה בשירות הצבא השיגה התקדמות גדולה, מפיתוחן של מכונות ירייה אוויריות על ידי חיל האוויר הגרמני בסתיו 1915, ועד שימוש במפציצים נגד לונדון ביולי 1917.
התפתחות משמעותית אף יותר הייתה השימוש שעשתה גרמניה בצוללות שנקראו U-boot (מהמילה הגרמנית "Unterseeboote").
ראו הרחבה בסעיף הזירה הימית לעיל.
בצבאות המדינות הלוחמות השונות השתתפו כמיליון וחצי יהודים.
אומדן ההרוגים מבין החיילים היהודיים נע בין 140,000 ולבין למעלה מ–170,000, מתוכם 100 אלף בשירות הצבא הרוסי.
פעמים רבות ניצבו יהודים משני צדי המתרס וירו אלה באלה.
רבים מהיהודים באירופה נאסרו או נחשדו בריגול ובשיתוף פעולה עם האויב.
המצב היה קשה בייחוד במזרח אירופה, שם היה צריך להביע נאמנות למשטר שהתחלף תכופות, ולאחר המהפכה הקומוניסטית המצב החמיר שכן יהודים נדרשו להביע הזדהות עם משטר אנטי דתי שגם חשד ברבים מ-194 מהמיעוטים שהרכיבו את אוכלוסיית רוסיה.
המשטר הקומוניסטי רדף רבנים ואנשי הנהגה יהודית, ועיירות שלמות הוגלו ממקומן.
גורמים אנטישמיים שונים טענו בתחילת המלחמה שהיהודים אשמים בפריצתה, והנרי פורד אף יצא באונייה לאירופה על מנת להצהיר שהמלחמה היא עניין כספי של היהודים, ושיש להפסיק אותה מיד.
באוקטובר 1916 הורה שר המלחמה הגרמני, וילד פון הוהנבורן, לערוך בצבא הגרמני "מפקד יהודים".
במפקד התברר כי 80% מהחיילים היהודים שירתו בקווי החזית.
12,000 יהודים בצבא הגרמני נהרגו בקרבות.
בצבא רוסיה הצארית נפוצו שמועות כי יהודי גליציה סייעו וריגלו לטובת אוסטריה, והדבר הביא למעשי שוד ורצח ביהודים בערים ובעיירות בנתיב נסיגתם.
בעקבות המלחמה הידרדר מצב היהודים ברוב אירופה: בגרמניה החלו האשמות מצד חוגי הימין הקיצוני שהיהודים בגדו בארצם, וברוסיה וגרורותיה הואשמו היהודים בהתנגדות למשטר הבולשביקי.
מניחים כי כ-100,000 יהודים נהרגו בפרעות שלאחר המלחמה במסגרת המסע ה"אנטי בולשביקי" באוקראינה, ברוסיה ובפולין.
מיד לאחר המלחמה, וברגע שהתאפשר הדבר, נמשכה ההגירה ההמונית של יהודים מכל רחבי אירופה לארצות הברית, שהגיעו בעיקר לעיר ניו יורק.
השפעת המלחמה על הציונות וארץ-ישראל
עד ראשית 1917 עמדה תעלת סואץ במוקד העימות בחזית המזרח התיכון של מלחמת העולם הראשונה.
השטח המוכר כיום כ"ארץ ישראל", היה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הטורקים עם שותפיהם הגרמנים ביצרו את שטחי ארץ ישראל, בנו מסילות ברזל, ואף פיתחו את העיר באר שבע לצורכי תעמולה לציבור הגרמני הצמא לתמונות ניצחון מן החזית.
בה בעת גם כרתו חלק ניכר מיערות הארץ לצורך ייצור אדני רכבת והסקת קטרי פחם.
לאחר מאמצים רבים של זאב ז'בוטינסקי, בתמיכת ההנהגה הציונית, הוקמו "הגדודים העבריים", יחידה יהודית בצבא הבריטי, תחת סָמלים יהודיים.
בתחילת המלחמה נטתה עמדת היישוב ורוב הנהגתו לצד הטורקים, אך ככל שהמלחמה התארכה והתקרבה למושבות וליפו, גברה התעמרות השלטונות הטורקיים באוכלוסייה האזרחית.
כשהבריטים החלו לנצח בשדה הקרב, הלכה וגברה תמיכת היישוב בהם.
הגדעונים, בהקימם את ניל"י, היו הראשונים לתמוך באופן מעשי בבריטים, כבר לאחר כישלון ההתקפה הטורקית על תעלת סואץ באביב 1915. עם תחילת המתקפה של אלנבי בספטמבר 1917, חל מפנה בדעת מרבית היישוב והנהגתו, והם העבירו תמיכתם לבריטים, מי בגלוי ומי בסתר.
חיל המשלוח המצרי של הבריטים לווה במערך תומך לחימה של כוחות הנדסה מיומנים בלוגיסטיקה של אספקת מים, מזון וציוד לחימה, באמצעות הנחת קווי מים לאורך צירי ההתקדמות של הכוחות במדבר סיני, פריסת רשת מסילות ברזל וכבישים, והקמת שדות תעופה ומחנות צבא.
רוב מחנות הצבא הגדולים הפכו לימים לערים במדינת ישראל, או למחנות צבא עיקריים של צה"ל.
בנוסף, גירשו הבריטים את הטמפלרים הגרמנים מיישוביהם בארץ.
הגדודים העבריים השתתפו בכיבוש הארץ, וכן באירועים סמליים במסגרת זו (כמו באירועי כניסת החייל הבריטי הראשון לירושלים, הנפת הדגל הציוני במגדל דוד, וטקס שחרור חברון בי"ט כסלו תרע"ז).
עם הכיבוש הבריטי הגיעו גלים גדולים של תושבים מצריים וערבים לארץ לתמיכה במערך הלחימה, ורובם יושבו בשכונות ליד הערים הגדולות.
היהודים חגגו את "שחרור הארץ" מהטורקים, והחלו לצפות למימוש הצהרת בלפור.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה ניכרת על שאלת ארץ ישראל, ואחת מתוצאותיה הייתה הצהרת בלפור, והחלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-1922.
מלחמת העצמאות היוונית התקיימה החל מהכרזת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית ב־25 במרץ 1821, עד קבלת העצמאות של יוון באמנת קונסטנטינופול ביולי 1832.
יוון נשלטה ברובה המוחלט בידי האימפריה העות'מאנית, פרט לאיים היוניים, החל מכיבוש האימפריה הביזנטית בידי העות'מאנים במהלך המאות 14 וה-15. אולם במאות ה-18 וה-19 החלה להתפתח לאומיות מהפכנית ברחבי אירופה (בהשפעה חלקית של המהפכה הצרפתית), כוחה של האימפריה העות'מאנית פחת, והלאומיות היוונית החלה להביע את עצמה במערב אירופה ומתנועת הפילהלניזם.
ב־1814 הקימו לאומנים יווניים גוף התנגדות חשאי בשם "אגודת הידידים" או "אחוות הידידים" (פיליקי אטריה) באודסה בתמיכתן של קהילות יווניות גדולות ומבוססות בבריטניה ובארצות הברית.
גוף זה, בסיוע תומכים במערב אירופה ועזרה חשאית מרוסיה, החל לתכנן מרד בטורקים, כאשר יואניס קפודיסטריאס, פקיד ממשל מהאיים היוניים אשר התמנה לשר החוץ הרוסי, נבחר למנהיג המהפכה המתוכננת.
התקוממויות מתואמות תוכננו ברחבי יוון, כולל במקדוניה, בכרתים, ובקפריסין.
תחת יתרון ההפתעה, ובשל חוסר היעילות העות'מאני, הצליחו היוונים לכבוש את הפלופונסוס ואזורים נוספים.
העות'מאנים התאוששו במהירות והגיבו בכוח, וביצעו טבח בכיוס ובערים נוספות.
אולם הענישה גררה אהדה ליוונים במערב אירופה, למרות חשדות של הממשלה הבריטית והממשלה הצרפתית כי המרד הוא מזימה של רוסיה להשתלט על יוון ואולי אף על קונסטנטינופול, ולכבוש אותם מידי העות'מאנים.
היוונים לא הצליחו להקים ממשלה יציבה באזורים שבהם שלטו, ובמהרה החלו להילחם בינם לבין עצמם.
לחימה חסרת הכרעה ברורה בין היוונים לעות'מאנים המשיכה עד 1825, כאשר הסולטאן הטורקי ביקש עזרה מהווילאייט החזק ביותר שלו, מצרים.
מצרים נשלטה אז בידי מוחמד עלי, שרצה לבחון את כוחותיו הצבאיים.
הסולטאן העות'מאני גם הבטיח לו חלק מן הזכויות על סוריה אם מצרים תעזור במלחמה.
הכוח המצרי, תחת פיקודו של בנו, אבראהים פאשא, הצליח להשתלט במהירות על האיים האגאיים.
המרד היווני צבר תמיכה רחבה באירופה.
יוון נתפסה כערש התרבות המערבית, תוך שהיא מרוממת בידי זרם הרומנטיקה שרווח באותה עת.
התופעה שבה אומה נוצרית מנסה להתנער מאימפריה מוסלמית הביא אף הוא לאהדה מצד הציבור האירופי.
אחד מאלה אשר שמעו לקריאה היה המשורר לורד ביירון אשר שהה תקופה ביוון, שם עסק בגיוס תרומות, אספקה וחיילים, עד שמת מקדחת במיסולונגי ב־1824. מותו של ביירון אף העלה עוד יותר את האהדה האירופית ליוון.
דבר זה הניע סופית את הכוחות האירופיים לפעול במישרין.
באוקטובר 1827 השמידו ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה את הצי העות'מאני בקרב נאווארינו.
הניצחון בקרב היה נקודת מפנה חשובה בתולדות המלחמה.
באוקטובר 1828 הנחיתו הצרפתים בפלופונסוס 10,000 חיילים רגליים בפיקודו של הגנרל מייסון, כדי לעצור את העות'מאנים.
תחת הגנתם, יכלו היוונים להתארגן מחדש ולייסד ממשלה חדשה.
אז התארגנו כוחותיהם כדי להשתלט על כמה שיותר שטח, כולל אתונה ותבאי, לפני שהכוחות המערביים כפו הפסקת אש.
בוועידת לונדון ב־11 במאי 1832 הוכרה סופית יוון כמדינה ריבונית.
עצמאותה הוכרה רשמית בידי הטורקים והכוחות האירופיים באמנת קונסטנטינופול שנחתמה ביולי 1832. שלוש המפלגות היווניות הפוליטיות הראשונות היו "המפלגה האנגלית", "המפלגה הצרפתית" ו"המפלגה הרוסית".
המעצמות החליטו שצורת השלטון הרצויה ביוון תהיה מונרכיה, הוחלט שמלך יוון לא יהיה קשור ישירות לאחד מבתי המלוכה של המעצמות שהיו מעורבות בהסכם לונדון (1832), משפחות המלוכה ומשפחות האצולה היו מעורבות זו בזו והיה קשה למצוא מועמד מתאים.
אחרי חיפושים פנו לנסיך אוטו מממלכת בוואריה שהפך למלך אותון.
מלחמת העולמות הוא רומן בדיוני שחיבר הסופר האנגלי ה.
וולס ושראה אור בשנת 1898. זהו רומן העוסק בפלישה של אנשי המאדים לכדור הארץ.
הדובר בספר מתאר התרחשויות שקרו שש שנים קודם להווה הסיפורי.
כמקור ההשראה לסיפור שימשו כנראה הגילויים האסטרונומיים מאותה התקופה של מה שנראה כ"תעלות" על פני המאדים.
הגילויים הולידו השערות לגבי קיום חיים על כוכב זה.
ישנם פרשנים הטוענים כי הספר מותח גם ביקורת סמויה על הקולוניאליזם ועל יחס בני-האדם לחיות חסרות מגן.
הספר ועיבודיו המאוחרים יותר הפכו את רעיון הפלישה ממאדים ואת המכונות התלת-רגליות לקלסיקה של תרבות המדע הבדיוני.
כך פותח הדובר את הסיפור שרוב עלילתו מתרחשת באזור הכפרי של דרום מזרח אנגליה בשנותיה הראשונות של המאה העשרים.
העלילה נמשכת על פני 21 ימים שבהם נחתו החייזרים עשר פעמים ברחבי אנגליה.
הדובר מתחיל בתיאור כלי תעופה גלילי שנוחת קרוב ללונדון, ממנו יוצאים יצורים עגולים בעלי זרועות ציד שיורים על האנשים שהתקבצו סביב הגליל בנשק דמוי מראה על תורן שמכונה וששורף כל מה שבא איתו במגע.
לאחר שהדובר נמלט בשלום מבני המאדים, הוא ואשתו יוצאים לבקר את דודניהם.
בדרכם חזרה הם רואים את השני נוחת.
הדובר מבחין במכונה תלת-רגלית ענקית על הגבעה מולו ולאחר מכן מופיע תלת רגל נוסף, שמתקרב אליו במהירות.
בעודו מנסה להתחמק מהמכונה כרכרתו מתהפכת והוא נופל ממנה.
הוא חוזר לביתו ומחלונו הוא מבחין בחייל שנכנס לחצרו.
הוא מזמין את האיש פנימה וזה מספר לו כיצד היחידה שלו הושמדה על ידי אותן מכונות מלחמה וקרן החום שלהן.
בבוקר שלמחרת שניהם הולכים לעיירות וויברידג' ושפרטון שם הדובר רואה כיצד בני המאדים התלת רגליים מתגברים על תותחי הצבא, ומשמידים את הפלוגות והבתים בעזרת קרן החום.
אחד מהתלת רגליים נפגע מקליעי התותח שהצבא יורה בהם ומתמוטט, וקרן החום שעדיין פועלת, בעוד המכונה מאבדת שליטה, מרתיחה את מי הנהר.
הדובר קופץ לנהר וחוצה אותו לגדה השנייה ממנה הגיעו התלת רגליים.
בדרך נס התלת רגליים לא מבחינים בו והוא ניצל.
הוא שוחה עם הזרם ופוגש בכומר נתנאל.
השניים מתחברים והולכים יחדיו לצפון.
בדרך הם מבחינים בבני מאדים תלת רגליים שנושאים צינור גדול ודרכו יורים פגזים מהם עולה עשן שחור שחונק כל יצור חי שנושם אותו.
בשלב הבא של הסיפור הדובר מספר על אחיו הצעיר שחי בלונדון, שכאשר הגיעו החדשות על העשן השחור ועל התלת רגליים כל התושבים פתחו במנוסה.
בפרק האחרון שהוא מספר בו על מנוסתו של אחיו הוא מתאר כיצד ספינת הקרב מסתערת על התלת רגליים ומפילה רבים מהם אך בסופו של דבר טובעת.
אז מבחין אחיו במשהו שטוח ורחב חוצה את השמיים לכיוון מערב-החלק הראשון של הספר מסתיים.
בחלק השני של הספר הדובר והכומר תופסים מחסה מהעשן השחור תחת בית נטוש.
כוכב נופל נוסף עובר ישר דרך הבית וממוטט אותו אך המטבח והמרתף ניצלים ונקברים תחת ההריסות.
בני המאדים מבססים את הבור שיצר הגליל ובונים בו מכונות ומכשירים מתוחכמים ומורכבים כגון המורכבת דמוית הסרטן שבונה ומפרקת את שאר מכשיריהם של בני המאדים.
הוא ראה כיצד העשב האדום והמוזר שהביאו עימם בני המאדים נפוץ בכל הסביבה, וכיצד ראה את אותה מכונת עבודה מלאת חיים בני אדם בשדות ושמה אותם בסל המוזר בחלק האחורי של גופה.
עם הזמן דעתו של הכומר מתחילה להיטרף, וכאשר הם רואים כיצד בני המאדים את בני האדם שלכדו בעזרת עירוי הדם שלהם לעורקיהם הוא משוכנע שהם שדים שבאו לבשר על בואו של יום הדין.
הוא מקים רעש רב, ומחשש שייתפסו הדובר מכה בראשו עם סכין הקצבים שבמטבח.
לפתע מבחין הדובר במכונת העבודה שהגיעה למקום בעקבות הרעש,
הוא רואה מחוש נחשי נכנס דרך החרך בהריסות ושומע אותו גורר את גופתו של הכומר.
הוא נכנס למרתף ומתחבא מתחת לעצי ההסקה.
לאחר מכן המחוש מחפש אחריו בתוך המרתף אך לאחר שלא מצא דבר יצא המחוש מההריסות ומכונת העבודה עזבה את המקום.
אחרי כמה ימים נוספים מסתלקים בני המאדים מהבור.
הדובר בורח מההריסות אל לונדון הנטושה ופוגש בתותחן שפגש בתחילת הפלישה וזה מספר לו על תוכניתו לחיות בשלטונם של בני המאדים.
לאחר שהוא נפרד ממנו רואה הדובר את התלת רגליים עומדים ללא תנועה וציפורים שחורות תולשות מהם נתחי בשר אדום.
הדובר הבין כיצד בני המאדים הובסו-לא בעזרת תותחים או רובים אלא בעזרת חידקים ארציים שהמערכת החיסונית שלהם לא יכלה לעמוד בפניהם.
לאחר מכן הוא הולך לחורבות ביצוריהם של בני המאדים ורואה אותם שרועים מתים בשיירות ואת מכונותיהם עומדות דוממות.
בסוף הוא מתאר כיצד המין האנושי מתאושש, האנשים מתחילים לשוב לערים ולעיירות ואנגליה חוזרת להיות מאוכלסת, בעוד התלת רגליים שעדיין עומדים שם ללא תזוזה מזכירים למין האנושי שוב ושוב, כיצד במחיר של אלפי מתים קנה האדם את זכותו המולדת לשלוט בכדור הארץ.
'מלחמת העולמות' הומחזה בארצות הברית כתסכית בשנת 1938. התסכית שודר בארצות הברית בתחנת הרדיו של CBS, ב-30 באוקטובר של אותה שנה, (לכבוד ליל כל הקדושים שחל למחרת).
אורסון ולס היה השדר (האמיתי כביכול) ועשה זאת בצורה כה משכנעת, עד שהתעוררה היסטריה המונית ומנוסה של רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי.
השידור הפך למעין מיתוס היסטורי.
וודי אלן שיחזר את האירוע בסרטו "ימי הרדיו" משנת 1987.
במשך שנים רבות, הגרסה המוכרת של 'מלחמת העולמות' הייתה דווקא הגרסה המוזיקלית של ג'ף ויין.
האלבום יצא בשנת 1978 והיווה יצירה מוזיקלית שעומדת בפני עצמה.
היצירה היא בעיקרה מוזיקה אלקטרונית אינסטרומנטלית, הכוללת מספר שירים נפרדים, ובתוכה משולב הסיפור המקורי.
באלבום מככבים כמה מהשמות המפורסמים של התקופה, בהם שחקן הקולנוע ריצ'רד ברטון בתפקיד המספר, וג'סטין היווארד מלהקת מודי בלוז בביצוע שיר שהפך ללהיט סולו עצמאי - "סתיו לנצח" (Forever Autumn).
לאלבום יצאו גרסאות בספרדית ובגרמנית.
בשנת 2005 הוצא האלבום מחדש בעקבות הסרט בגרסה רגילה, ובגרסה מורחבת הכוללת בונוסים ותוספות.
לקהל הישראלי מוכרת הנעימה המרכזית מתוך היצירה בהקשר קולנועי קצת אחר.
ב-2012 הוציא ג'ף ויין גרסה עדכנית לאלבום, הפעם עם ליאם ניסן בתפקיד המספר.
לצידו השתתפו באלבום, בין השאר, גארי בארלו (סולן להקת טייק ד'את), ריקי וילסון (סולן להקת קייזר צ'יפס), וג'וס סטון.
ג' וולס הופקו מספר גרסאות קולנועיות.
שתי הבולטות בהן היו גרסתם של ג'ורג' פאל (מפיק) וביירון הסקין (במאי) משנת 1953, בכיכובם של ג'ין ברי ואן רובינסון, וגרסתו של סטיבן ספילברג משנת 2005, בה השתתפו טום קרוז, מירנדה אוטו וטים רובינס.
בשנת 2025 יצאה גרסה נוספת, מאולפני שירות הסטרימינג פריים וידאו.
ג' וולס הופקו שלוש סדרות טלוויזיה: בשנת 1988 הופקה "מלחמת העולמות" כהמשך לסרט משנת 1953. בשנת 2019 הופקה מיני-סדרה בריטית בהפקת BBC המתרחשת באנגליה האדוארדיאנית וסדרת טלוויזיה אמריקאית בהפקת פוקס המאה ה-20 המתרחשת בזמן המודרני, בדומה לעלילת סרטו של סטיבן ספילברג משנת 2005.
מלחמת העולמות הוא סרט קולנוע מ-2005 בבימויו של סטיבן ספילברג.
הסרט מבוסס על הספר מלחמת העולמות מאת הרברט ג'ורג' ולס.
בעלילת הסרט משולבים אלמנטים שונים מהספר, כמו גם מתסכית הרדיו באותו שם מ-1938 ומהסרט מ-1953.
הסרט עוסק בתרחיש בדיוני בו פולשים מהחלל נוחתים בניו ג'רזי שבארצות הברית ופותחים במלחמה נגד האנושות במטרה להשתלט על כדור הארץ, ולהביא להכחדת האנושות.
ריי (טום קרוז), גרוש ואבא לשני ילדים: רייצ'ל (דקוטה פנינג) בת ה-10 ורובי (ג'סטין צ'טווין) בן ה-16, מתעורר לסיוט של חייו, ומגלה שחייזרים אשר פלשו קודם לכן בסערת ברקים, מפעילים מכונות ענקיות ומתוחכמות בעלות שלוש רגליים שמשמידות בני אדם.
לאור המצב, הוא מחליט לקחת את ילדיו ולברוח הרחק מן החייזרים ומכונות ההשמדה שלהם, בכל דרך אפשרית, כפי שהבטיח לעשות כן לגרושתו.
לכל אורך הסרט, מנסה ריי בכל מאודו לשמור על ילדיו ולהימלט ככל שניתן מפני הסכנה הנשקפת לו ולילדיו.
לצד הסצנות הדרמטיות והמסוגננות והאפקטים המיוחדים ומסמרי השיער, רובי, בנו הגדול של ריי, נפרד ממנו כדי לעזור לצבא להילחם.
בהמשך הסרט, מופיע נהג אמבולנס לשעבר (טים רובינס בתפקיד אורח) שמנסה לעזור להם, אך ברצונו לעשות גם דבר אחר: להילחם נגד הפולשים.
לאחר סיום המתקפה על הגבעה, שבה נעלם בנו של ריי, רובי, מתחבאים ריי, ביתו והנהג בביתם.
לאחר שכמעט נתפסים על ידי החייזרים בגלל רצונו של הנהג להרוג אותם, ריי מבין שהנהג תוקפני מידי ויוכל להביא לתפיסתם, והורג אותו ללא ידיעתה של רייצ'ל.
לקראת סוף הסרט הם מוצאים את אימה של ריצ'ל, וגם מוצאים את רובי, ומגלים שהחייזרים לא לקחו בחשבון את הווירוסים והחיידקים שבכדור הארץ, ולכן פרצה מגפה בקרב החייזרים, שגרמה לכישלון המתקפה, ולניצחון האנושות.
טום קרוז – ריי פרייר
דקוטה פנינג – רייצ'ל פרייר
ג'סטין צ'טווין – רובי פרייר
טים רובינס – הרלן אוגילבי
מלחמת העצמאות (נקראת גם: מלחמת השחרור, מלחמת הקוממיות, מלחמת תש"ח, ומלחמת 1948; בערבית: حرب فلسطين 1948, תעתיק: חַרְבּ פִלַסְטִין 1948, תרגום: מלחמת פלסטין 1948) פרצה ב-30 בנובמבר 1947. בבוקר היום שלאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפות כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל כדי למנוע את יישומה.
היקף הלחימה הוגבל מאוד בשל נוכחות הצבא הבריטי, אף על פי שהיה בתהליך של פינוי כוחותיו משטח ארץ ישראל המנדטורית.
החל מראשית אפריל 1948 עבר כוח המגן העברי למתקפה באזורים שונים בארץ ישראל, ועד השלמת פינוי הצבא הבריטי ותום המנדט, הביסו את הכוחות הערביים הבלתי סדירים שעמדו מולם.
ב-14 במאי 1948, יומו האחרון של המנדט הבריטי, הכריזה הנהגת היישוב היהודי על הקמת מדינת ישראל.
למחרת פלשו לתחומי הארץ הצבאות הסדירים של מספר מדינות ערביות (סוריה, עיראק, עבר הירדן ומצרים) בסיוע כוחות צבא קטנים יחסית מלבנון וערב הסעודית, ובכך החל השלב השני של מלחמת העצמאות.
נהוג לחלק שלב זה לשני שלבי משנה עיקריים: בשלב הראשון, שהסתיים עם כניסת ההפוגה הראשונה במלחמה, בלמו כוחות ההגנה (החל מסוף מאי כוחות צה"ל), בהם השתלבו בהדרגה אצ"ל ולח"י, את המתקפה הערבית, והיוזמה הצבאית הייתה בעיקר בידי הצד הערבי.
בשלב השני, שהחל לאחר תום "ההפוגה הראשונה", עברה היוזמה הצבאית לידי צה"ל, והצבאות הערביים נמצאו בעיקר במגננה.
שלב זה התאפיין בשורה של מבצעים של צה"ל, ובתקופות ארוכות של הפוגה, שנכפו על הצדדים הלוחמים על ידי החלטות מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בגיבוי מעצמות המערב.
באשר למועד שבו תמה המלחמה יש כמה גישות.
הלחימה בפועל בין צה"ל לבין הצבאות הערביים בשטח ארץ ישראל, הסתיימה כבר עם תום מבצע חורב ב-7 בינואר 1949. הפעילות המבצעית של צה"ל הסתיימה רק עם תום מבצע עובדה ב-10 במרץ 1949, וב-20 ביולי 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק האחרון בין ישראל לשכנותיה הערביות, הסכם שביתת הנשק עם סוריה.
ישראל ועבר הירדן (ממלכת ירדן של ימינו) היו המרוויחות העיקריות מהמלחמה (לפחות מהבחינה הטריטוריאלית) ואילו ערביי ארץ ישראל היו המפסידים העיקריים.
צבאות המדינות הערביות שפלשו לתחומי ארץ ישראל, או נטלו חלק בלחימה, ספגו ברובם מכה קשה, במיוחד הצבא המצרי.
ארץ ישראל המערבית נחלקה בין ממלכת עבר הירדן, שכבשה את יהודה ושומרון; מצרים, שכבשה את רצועת עזה; ומדינת ישראל, שהרחיבה את גבולותיה אל מעבר לשטח שיועד למדינה היהודית במסגרת החלטת החלוקה.
ירושלים, שנועדה להיות תחת שלטון בין-לאומי, חולקה בין ישראל לירדן: השכונות הערביות במזרח העיר והעיר העתיקה של ירושלים (כולל הרובע היהודי) נותרו בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים, ואילו ישראל השתלטה על החלק המערבי של העיר, כולל מספר שכונות ערביות.
בהסכמי שביתת הנשק שסיימו את המלחמה הכירו המדינות הערביות השכנות דה פקטו בגבולות החדשים של ישראל.
במהלך המלחמה ספגו הכוחות הצבאיים של היישוב היהודי בארץ ישראל (ממאי 1948 צבא הגנה לישראל) והאוכלוסייה האזרחית היהודית, יותר מ-6,000 הרוגים, כאחוז מכלל האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל עם פרוץ המלחמה.
הכוחות הצבאיים הערביים שהשתתפו במלחמה, וערביי ארץ ישראל, ספגו אף הם אבדות ניכרות.
במהלך המלחמה נאלצו מאות אלפי תושבים ערבים לעזוב את בתיהם בנסיבות שונות, והפכו לפליטים, ומאות כפרים ערביים ננטשו או נחרבו.
לאחר המלחמה נאסרה חזרת רוב הפליטים הערבים לבתיהם, על ידי ממשלת ישראל.
אירועים אלה כונו על ידי הערבים בשם "הנכבה" .
ערב המלחמה, במהלכה ולאחריה נקמו המימסדים של מדינות ערב בהכוונת הליגה הערבית את תקומת מדינת ישראל ותבוסתן בקרב בקהילות היהודיות בארצות ערב, ומאות אלפי היהודים שחיו בהן מאות שנים היו לפליטים חסרי כל שרכושם הולאם.
בישראל היא נקראת "מלחמת תש"ח", "מלחמת העצמאות", "מלחמת הקוממיות" או "מלחמת השחרור", ואילו בפי הערבים היא מכונה "מלחמת 1948" או "אסון 1948" (הנכבה של 1948).
בשפות אחרות יש המכנים אותה "המלחמה הישראלית-ערבית 1948", או בשמות דומים.
השם הנפוץ ביותר מכוון לתוצאה הישירה של המלחמה – עצמאות ישראל: "מלחמת העצמאות".
בשנות ה-50 ביקש דוד בן-גוריון לקרוא למלחמה "מלחמת הקוממיות", ובכך להדגיש את התקומה ההדרגתית של האומה בהתאם לאתוס הציונות המעשית שבו דגלה מפלגת השלטון (מפא"י).
מנחם בגין, לעומתו, העדיף את "מלחמת השחרור", שם המאזכר את מאבק המחתרות בבריטים.
גם בגין וגם בן-גוריון לא קיבלו את מבוקשם, והרוב השתמשו לציון המלחמה בשם "מלחמת העצמאות" – למשל, בעת בחירת שמות רחובות לצורך הנצחתה.
בעיתונות התקופה שימשו שלושת השמות בערבוביה.
בקרב מספר חוקרים ישראלים רווח המינוח "מלחמת תש"ח" מכיוון שהוא פחות טעון פוליטית.
עם זאת, יש חוקרים, כמו דוד טל ובמיוחד "ההיסטוריונים החדשים", המעדיפים להשתמש בשם "מלחמת 1948".
מרדכי בר-און טוען שגם שם זה
מחלוקת נוספת נתגלעה בין החוקרים לגבי שלב המלחמה הראשון, עד לסיום המנדט הבריטי; ישנם חוקרים (כמו בני מוריס) המכנים שלב זה "מלחמת אזרחים", בעוד אחרים כינו אותו "המלחמה הבין–קהילתית".
זאת משום שהשלטון ומנגנוני הביטחון הרשמיים היו בריטיים, רוב הלחימה התנהלה בין כוחות בלתי סדירים של הצדדים היריבים המקומיים, והיו לה מאפיינים רבים של מלחמת אזרחים.
עם זאת, יש הרואים בעייתיות גם במינוח זה, כיוון שמראש לא הייתה זהות לאומית אחת לצדדים הניצים.
לכן, יש המעדיפים לכנות שלב זה "המלחמה הבלתי סדירה".
מאמצע המאה ה-19, וביתר שאת החל מהעלייה הראשונה, התגברה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
הקמת התנועה הציונית ב-1897 באה בד בבד עם ציון הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל כמטרתה הפוליטית.
אולם בראשית המאה ה-20 חיו בארץ ישראל פחות מ-50 אלף יהודים, לעומת רוב ערבי מוחץ.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל על ידי כוחות בריטיים.
ערב כניסתם לירושלים, ב-2 בנובמבר 1917, ניתנה הצהרת בלפור, שבה דובר על בית לאומי לעם היהודי.
בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל.
כתב המנדט כלל את הצהרת בלפור באופן מלא.
בתקופת המנדט הגיעו לארץ ישראל מאות אלפי עולים, רובם ברישיון בריטי (סרטיפיקט) וחלקם מעפילים חסרי רישיון.
במהלך שלושים שנות המנדט התפתח היישוב היהודי והקים מוסדות ותשתיות אשר בבוא הזמן יכלו להחליף באופן מלא את משטר המנדט ('המדינה שבדרך').
הערבים, אף שנהנו מן הפריחה הכלכלית ומן ההתפתחות שהביאה בכנפיה העלייה, לא ניצלו זאת לבניית תשתית משקית ומוסדית משל עצמם.
הערבים תושבי הארץ התנגדו בהתמדה ובנחרצות לעליית היהודים, וכן התנגדו להענקת מעמד פוליטי כלשהו לתושביה היהודים של הארץ, ובכך נתמכו על ידי ממשלות הארצות הערביות, אשר החלו לקבל באותן שנים עצמאות.
בתקופת המנדט פרצו מספר פעמים מאורעות דמים שבהם פעלו ערבים נגד היישוב היהודי בארץ ישראל ונגד העלייה היהודית: מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט, מאורעות אוקטובר 1933, ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, וזאת בנוסף לתקריות רבות בהיקף קטן יותר.
ועדת פיל, אשר התכנסה במהלך מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, הציעה לראשונה חלוקה של ארץ ישראל.
הערבים, ואחריהם הבריטים, דחו פתרון זה.
ב-1939 כבר עמד מספרם של היהודים בארץ ישראל על 475,000 נפש.
לקראת מלחמת העולם השנייה הגבילה ממשלת בריטניה את המשך העלייה היהודית לשטח ארץ ישראל, כדי לשמור על הסטטוס קוו הדמוגרפי בין האוכלוסייה הערבית והיהודית, ופרסמה את הספר הלבן (1939).
לאחר המלחמה נותרו באירופה מאות אלפי יהודים עקורים, ניצולי השואה, אשר רבים מהם שאפו לעלות ארצה, דבר אשר עמד בסתירה למדיניות הבריטית האמורה.
כאשר הממשלה הבריטית המשיכה במדיניות "הספר הלבן", הקימו היהודים בתגובה את תנועת המרי, אשר פעלה נגד יעדים בריטיים.
הוועדה האנגלו-אמריקאית ואחריה ועדת מוריסון-גריידי לא הצליחו להעלות פתרון אשר יהיה מוסכם על הבריטים, על היהודים ועל הערבים.
בעקבות כישלון המאמצים להגיע לפתרון מוסכם לשאלת ארץ ישראל, בעקבות התגברות הלחצים הבין-לאומיים על ממשלת בריטניה למצוא פתרון לבעיית העקורים היהודיים באירופה, ובעקבות אי השקט בארץ, החליטו הבריטים, בתחילת 1947, להעביר את שאלת ארץ ישראל לאו"ם.
בהמשך, קיבל קבינט ממשלת בריטניה בספטמבר 1947 החלטה סופית לסיים את המנדט הבריטי בשטח ארץ ישראל, ולפנות ממנה את הצבא הבריטי.
התפתחויות אלה הובילו להחלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית בכ"ט בנובמבר 1947.