tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעם השנייה הייתה בחודש מרץ 1940 כאשר יצא בשיירה של ארבע מכוניות מירושלים לכיוון דרום הארץ בלוויית דב יוסף ואישים נוספים ובהם ישורון שיף, ישראל גלילי, יוסף אבידר ומדריך הטיולים יוסף ברסלבי.
הם ביקרו במפעל המלח בסדום והגיעו לאום רשרש וממנה לעקבה.
בהיותם באום רשרש חזר דוד בן-גוריון על חזונו והצהיר כי כאן יוקם נמל עברי דרכו תנהל המדינה, לכשתקום, את המסחר עם אסיה ואפריקה.
בינואר 1945 שלח מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה, את חיים רון, מפקד מחלקת הסיור של הפלמ"ח, עם שמעון פרס, אז פרסקי, מזכיר תנועת הנוער העובד לסיור באזור לשם הכנת מפות של אזור הערבה, שכונה לאחר מכן כמסע ה-14 לאום רשרש.
השניים נעצרו באום רשרש, נשפטו בבאר שבע, שילמו קנסות ושוחררו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם התגברות הטיסות הצבאיות והאזרחיות בשמי המזרח התיכון, גבר הצורך לשירותי חיזוי מטאורולוגיים.
הבריטים הקימו מערכת דיווח על מזג האוויר אזורית שמרכזה היה בשדה התעופה פאיד הסמוך לתעלת סואץ.
חיל האוויר הבריטי החליט להקים תחנות מטאורולוגיות גם בארץ ישראל.
במסגרת זאת הוקמה בסוף שנת 1940 תחנה באום רשרש.
בדצמבר 1944 קיבלה חברת האשלג הארץ-ישראלית את הפעלת התחנה, והחלה להקים במקום תחנה מטאורולוגית אזורית, שתחליף את המדידות הלא סדירות שנערכו במקום מאז 1940. בסוף דצמבר 1944 נשלחה משלחת מעובדי החברה בדרום כדי להקים את התחנה החדשה.
במשלחת היו 15 איש, יהודים וערבים.
כדי להקים את התחנה נשכרו עוד ערבים מתושבי עקבה.
מיקום התחנה היה כ-1,500 מטרים ממזרח לאום רשרש.
ב-12 בינואר 1945 החלה התחנה החדשה לפעול.
המדידות, איסוף הנתונים והרישום בוצעו בידי עובדים מעקבה, שהעבירו את הנתונים בסיוע שוטרי אום רשרש.
התחנה פעלה מינואר 1945 עד אוגוסט 1947. באותה עת, ובעיקר לאחר החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר, גברה התסיסה בקרב ערביי ארץ ישראל ועובדי התחנה, ופעילות התחנה נפסקה.
בהחלטת החלוקה נקבע כי הערבה, דרום הנגב וחוף מפרץ אילת יכללו בתחומי המדינה היהודית.
עד סוף שנת 1948 עסק הפיקוד העליון של צה"ל בחזיתות יותר דחופות מהערבה הדרומית ומפרץ אילת.
בדצמבר 1948 הוציא דובר השגרירות הישראלית בוושינגטון הודעה העומדת על זכותה של ישראל לאום רשרש.
לאחר שבמבצע חורב פרצו הכוחות הישראלים לסיני וטוהר כביש באר שבע – ניצנה, הסכימה מצרים ללחץ שהופעל מהאו"ם, וב-7 בינואר 1949 נפסקה האש בכל גזרות חזית הדרום.
ב-12 בינואר 1949 החלו שיחות על הסכמי שביתת נשק בין ישראל למצרים.
אז הצטרפה גם ירדן לשולחן המשא ומתן על קווי שביתת הנשק, ובניגוד להחלטת החלוקה טענה שם לשליטה על אזור הנגב הדרומי.
בריטניה, שהיה לה הסכם הגנה הדדי עם ממלכת ירדן תמכה בתביעה.
על רקע זה תוכנן מבצע עובדה שהיה אחרון מבצעי צה"ל במלחמת העצמאות והתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949, ובו נכבש הנגב הדרומי וכוחות צה"ל הגיעו לאום רשרש.
בלילה שבין 9–10 במרץ 1949 הגיעה לתחנת המשטרה של אום רשרש קבוצה של ארבעה סיירים וגילתה שהתחנה ריקה ואנשי הלגיון עזבו אותה בבהילות.
בעקבות דיווחם הגיעו בבוקר ה-10 במרץ 1949 הגיע הכוח של חטיבת הנגב לאום רשרש וגילו כי לא נמצא בידם דגל הלאום והם אלתרו דגל שנצבע בדיו על סדין לבן, אשר קיבל לאחר מכן את הכינוי דגל הדיו.
מפקד הפלוגה, אברהם אדן, טיפס על תורן רעוע במרכזה של תחנת המשטרה הנטושה, כשמספר לוחמים מחזיקים בתורן לבל יימוט.
צילום המעמד היה לאחד מסמלי מלחמת העצמאות והפך עם השנים לגרסה הישראלית המקבילה להנפת הדגל באיוו ג'ימה.
כשעתיים לאחר מכן הגיעו כוחות חטיבת גולני לאום רשרש והחליפו את דגל הדיו בדגל תקני שהיה ברשותם.
בזאת נקבעה העובדה המתוכננת ומלחמת העצמאות הגיעה לסיומה.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן, שלחו מברק באמצעות מכשיר הקשר:
מרבית מבני אום רשרש נהרסו במהלך שנות ה־60 ורק כתוצאה ממאבק ציבורי נותר מבנה אחד לפליטה.
סביב המבנה נטועים עצי אשל, ולידו אנדרטה שנעשתה על ידי האמן דניאל כפרי, שהיא פסל המשחזר במדויק את מעמד הנפת הדגל.
אום רשרש הוכרזה כאתר מורשת בשנת 2014 ונעשו באתר עבודות שימור.
בבקתת החמר, האחרונה שנותרה מבין חמש הבקתות של תחנת המשטרה המנדטורית, בוצעו עבודות שימור ושיפוץ על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
העבודות לשיפוץ ושימור הבקתה, נמשכו מספר חודשים, וכללו תיקונים וציפוי בחומרים טבעיים, תיקוני דלתות, שחזור החלונות, שיפוץ הגג, התקנת תאורת למבנה והתקנת אמצעי שמירה וביטחון.
הבקתה המשוחזרת נחנכה בטקס שנערך במקום ב-17 בנובמבר 2015.
בשנת 2025, החלו בעבודות שימור ושחזור מקיפות של כל האתר, בשיתוף פעולה של עיריית אילת, משרד התיירות, משרד המורשת והמועצה לשימור אתרים ובאמצעות החברה הממשלתית לתיירות.
את האתר המחודש תכנן המשרד הירושלמי שיפמן-נתן אדריכלים
לאתר הלאומי מגיעים מדי שנה למעלה ממאתיים אלף תלמידי תיכון במסגרת סיורים וטיולים שנתיים, וכן מבקרי תיירות רבים אשר פוקדים את האתר.
עיריית אילת התקינה באתר עמדת הסברה אלקטרונית בשתי שפות, עברית ואנגלית, המספקת למבקרים הסבר אודות האתר ומורשתו.
אום ח'אלד היה כפר ערבי בשרון כקילומטר מזרחית לנתניה.
הכפר היה שייך לנפת טולכרם במחוז שומרון (1945), שטחי אדמותיו היו 2,894 דונם ובשנת 1945 מנה 970 נפשות.
בשנות העשרים נקנו 882 דונם מאדמות הכפר על ידי אגודת בני בנימין ועל שטח זה הוקמה המושבה נתניה.
במהלך מלחמת העצמאות ב-20 במרץ 1948 הכפר נכבש והתרוקן מתושביו, בין הריסותיו שוכנו עולים יהודים ממדינות ערב.
כיום מבני הכפר נמצאים בתחומי העיר נתניה, באזור "שיכון סלע" מזרחית למרכז העיר, על חלק מאדמות הכפר נמצא היישוב בית יצחק-שער חפר.
בשנות החמישים ובשנות השבעים נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות ונחשפו שרידים מתקופות פרהיסטוריות כמו הנאוליתית והאפי-פלאוליתית ומתקופות מאוחרות יותר: ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
במקום שבו שכן אום ח'אלד התקיימו יישובים אלפי שנים קודם לכן.
לראשונה הוקם במקום יישוב בתקופה ההלניסטית והוא גדל בתקופה הרומית.
בחפירות שנערכו במקום נחשפו מתקופות אלה גתות, פסיפסים, קירות ומתקנים אחרים הרומזים על יישוב בעל אופי חקלאי שהיה במקום.
על סמך קברים שהתגלו במקום מניחים שהתגוררו במקום יהודים עוד מימי החשמונאים, וככל הנראה היישוב היהודי חרב במהלך המרד הגדול (66–73 לספירה).
בתקופה הביזנטית (המאה ה-4 והמאה ה-5 לספירה) התקיים במקום יישוב שומרוני קטן שנחרב במרד השומרוני (524–529 לספירה).
מיישוב זה נמצאו שרידים מעטים.
בתקופה הצלבנית הוקמה במקום מצודה קטנה בשם Castellum Rogerii Langobardi (מצודת רוג'רו הלומברדי).
המצודה התקיימה עד המאה ה-13. בתקופה הממלוכית שימשו שרידי המצודה כחאן על דרך הים העתיקה.
בתקופה העות'מאנית (המאה ה-18) הוקם במקום יישוב ערבי קטן בין חורבות המצודה הצלבנית בשם אום ח'אלד.
היישוב נקרא על שם אמו של ח'אלד, מפקד בצבא המוסלמי בעת כיבוש הארץ במאה ה-7, שהאגדה קבעה את מקום קבורתה של אמו בקרבת מקום (סבחת אום ח'אלד).
הכפר מנה כמה עשרות משפחות והתפרנס מגידול אבטיחים ויצואם דרך הנמל הקטן "מינת אבו זבורה", שהיה שמו הערבי של מפרץ קטן מצפון לשפך נחל אלכסנדר, כ-8 קילומטרים צפונית לאום ח'אלד (כיום בית הספר מבואות ים במכמורת).
בעת מסע נפוליאון לארץ ישראל בשנת 1799 הגיעו גדודיו של נפוליאון דרך מישור החוף הדרומי אחרי כיבוש רמלה ויפו והתקדמו צפונה, דרך השרון, אל עכו.
טור אחד של הגנרל ג'ונו עבר על פני הכפר אום ח'אלד לאורך החוף ב-15 במרץ 1799 ומאוחר יותר בדרכו חזרה אחרי התבוסה בעכו.
עדות לחנייתו של צבא נפוליאון באזור הוא עוגן (מסוג אדמירל), אופייני לצי הצרפתי, שנמצא במפרץ א-זאוויה, כיום המפרץ בחוף עין-התכלת (חוף בלו-ביי).
בשנת 1839 עברה במקום יהודית מונטיפיורי, אשתו של הנדבן המפורסם.
בשנת 1874 זכה המקום לביקור סוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל ואלה תיעדו את שרידי המצודה ואת השקמה המפורסמת של הכפר (גיל מוערך 600–1200 שנים), שאותה ניתן לראות עד היום בסמוך לסניף הדואר המרכזי בנתניה.
השקמה העתיקה ושרידי המצודה תועדו בציור במאמרהּ של מרי אליזה רוג'רס באנתולוגיה "ארץ ישראל הציורית" (Picturesque Palestine) מ-1881 שערך חבר המשלחת צ'ארלס וילסון.
לפי הסקר הבריטי, שמו הקדום של האתר היה "מדינת אבואב" (עיירת השערים).
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 307 נפשות: 163 גברים ו-144 נשים, כולם מוסלמים.
במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-607 נפשות: גברים ו-144 נשים, כולם מוסלמים.
בשנת 1928 מכר צלאח אל-חמדאן שהתגורר בכפר שטח אדמה לצורך הקמת נתניה.
בעת מאורעות תרפ"ט הוא דאג למתיישבים ולרכושם.
בנובמבר 1931 פנו תושבי הכפר במחאה לשלטונות בעקבות מכירת חלק מאדמות הכפר ליהודים.
במאי 1932 כתב המושל המנהלי של המחוז לתושבי הכפר כי למרות המכירה "שמורות להם הזכויות להישאר תמיד על אדמות אום כאלד אשר היו חורשים וזורעים אותן וכמו כן זכיות המרעה, ההשקאה וקישוש עצים".
אולם ערביי הכפר לא הסתפקו בכך ולקראת סוף מאי 1932, כשהגיעו מתיישבים יהודים של רמת טיומקין לחפור באר מים על האדמות שנקנו, הם הפריעו לחופרים, בטענה שהבאר עלול להזיק לאדמות המרעה בהם יש להם זכויות.
בנוסף, יצאו מאום חאלד אנשים שעקרו שתילים ועצים בנתניה.
בעקבות ההתנפלויות הקימו השלטונות תחנת משטרה בנתניה והטילו את הוצאות אחזקתו על תושבי הכפר.
בנוסף, הוטל קנס קיבוצי של 200 לא"י על תושבי הכפר.
תושבי הכפר מסרו את מפתחות בתיהם לנציג השלטונות וטענו שאין ביכלתם לשלם.
עד יוני 1933 שולמו 50 לא"י ותושבי הכפר פנו לנציב העליון בבקשה שיבטל את שאר הקנס.
מספר תושבים שלמו את חלקם בקנס רק לאחר שנאסרו.
ביוני 1933 זכו תושבי הכפר במשפט שהגישו נגד הקרן הקיימת בתביעה שיורשה להם לקנות 1,400 דונם מאדמות ואדי חווארת הסמוכים לקרקעותיהם, על פי דין בר מצרא.
בשנת 1934 הלווה הבנק החקלאי הערבי 9000 לא"י לתושבי הכפר כדי לקנות את האדמות הללו, ולמנוע את מכירת הקרקעות לקרן הקיימת.
אולם לאחר מספר שנים, במענה לטענות על אי דיוקים בהצהרות של תושבי אום חאלד, ביטל בית הדין לקרקעות את זכות בר המצרא והאדמות נותרו בידי הקרן הקיימת.
בערעור לבית הדין לערעורים זכו הערבים וערעור למועצת המלך נדחה אף הוא.
לאחר הניצחון המשפטי הראשון הגישו אנשי אום ח'אלד תביעה נוספת, הפעם נגד חבצלת השרון, בטענה שהייתה להם דרך עתיקה שעברה בקרקעות שרכשו, ולכן יש לתת להם זכות מעבר בתוך מטעיהם.
בשנות ה-40, בעקבות ההתרחבות של נתניה מצאה עצמה, אום ח'אלד מוקפת מכל הכיוונים בבניינים של העיר.
אנשי הכפר הגיעו לרמת טיומקין לקחת מים.
עם התגברות פעולות האיבה בתחילת מלחמת העצמאות עזבו תושבי הכפר את בתיהם, וחלקם התיישבו בטולכרם.
המקום בו היה הכפר אום ח'אלד הפך לשכונה בנתניה הנושאת שם זה.
שכונה זו, יחד עם עוד ארבע שכונות סמוכות, אוחדו לשם הכולל נאות הרצל.
מסגד הכפר הנטוש שופץ על ידי הרב בריסק שהקים בו ישיבה.
בשנת 1961 הציע ראש עיריית נתניה להרוס את מבני הכפר הרעועים ולבנות במקומם שיכונים.
אום בטין הוא יישוב בדואי, שהוכר בשנת 2005 לפי החלטת ממשלה משנת 2003 על הקמת מספר יישובי קבע לבדואים בנגב.
ביישוב שוכנים השבטים אבו עסא, אבו כף, אבו הדובה, אבו סבית ואבו נאדי והוא משתייך למועצה אזורית אל קסום.
עד נובמבר 2012 נכלל היישוב בתחומי המועצה האזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות.
מקור השם: "בטין" פירושו הר בערבית בניב בדואי; אום בטין הוא אדמה ובה הר.
היישוב הוא יישוב קדום, במקום נמצאים שרידי בניין עתיק ומספר בארות מלפני מאות שנים.
ביישוב פועלים שני בתי ספר יסודיים ותיכון אחד, כמו כן קיימת שם קופת חולים אחת (כללית) וסניף טיפת חלב.
בשנת 2014 הותקנו ככפר מתקני חברת הומביוגז לייצור גז לשימוש התושבים.
בדצמבר 2014 אושרה הקמתה של שכונת מגורים בצפון היישוב, על פי התוכנית יוקמו בה כ-2,035 יחידות דיור.
ב-2016 אושרה תוכנית נוספת להקמת שכונה חדשה ביישוב, בשכונה יוקמו כ-780 דירות חדשות.
בשנת 2022 ניפתחה גלריה לאמנות במבנה המשמש מרכז קהילתי.
זו היא הגלריה הראשונה ביישוב בדואי.
בגלריה מוצגות תערוכות של אמנים ואמניות בדויים וכן תערוכות המציגות את אמנות האסלאם.
אוֹם מאני פּאדְמֵה הוּם (בסנסקריט: ॐ मणि पद्मे हूँ) היא מנטרה בודהיסטית מפורסמת.
מנטרה זו מזוהה עם אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה של החמלה, ומשויכת במיוחד להתגלמותו בת ארבע הזרועות, שדקשארי.
הדלאי לאמה נחשב לגלגולו הנוכחי של אוולוקיטשוורה, ולכן מנטרה זו חשובה במיוחד בבודהיזם הטיבטי.
האזכור הראשון של מנטרה זו הוא ב"קראנדאויוהה סוטרה", של המהאיאנה.
בסוטרה זו מצהיר גאוטמה הבודהה כי "זו המנטרה המועילה ביותר".
על כן מנטרה זו נחקקת ברבים מהמקדשים הבודהיסטיים בציורי קיר, על גבי גלגלי תפילה, דגלים, פתקים המוכנסים לגלגלי תפילה גדולים ואף על אבנים הניצבות במפגשי דרכים ומכונות "אבני מאני".
להלן דגימת קול של המנטרה כפי שנאמרה על ידי פליט טיבטי בפורמט Wav ובפורמט Real audio.
המנטרות מפורשות על ידי המאמינים במגוון דרכים, ואף כרצף צלילים שהשפעתם גדולה מאשר משמעות המילים כשלעצמן.
ברוב הכתבים המערביים מתורגמת המנטרה כ"הלל לאבן הטובה שבלוטוס", אך דונלד ס.
לופז הבן טוען בספרו המקיף "Prisoners of Shangri-La: Tibetan Buddhism and the West" כי תרגום זה מסנסקריט שגוי, ואת המנטרה יש לתרגם מילולית כ"אום לאבן הטובה שבלוטוס, הום אחד".
פרשנים בודהיסטים פרשו את המנטרה בדרכים רבות, אחד הפירושים מייחס משמעות מיסטית לכל אחת משש ההברות כמייצגת טיהור של אחת משש הממלכות הסמסריות:
הברה תכונה מטהרת ממלכה סמסרית אום הצלחה/גאווה דוות (אלים) מה קנאה/תאווה לשעשוע אסורות (אלים פחותים) ני תאווה/תשוקה בני אדם פה טיפשות/דעה קדומה חיות דמה עוני/רכושנות פרטה (רוחות רפאים) הום שנאה/תוקפנות נראקה (גיהנום ושוכניו)
אום ג'וני היה כפר ערבי-בהאי ליד נהר הירדן, מקום ההתיישבות הראשון של מקימי קבוצת דגניה א' לפני שהתיישבו בנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת.
במאה החמישית לספירה ישב במקום "כפר אגין" הוא "כפר אגון" או "כפר גון".
הכפר הקדום גון או אגין, ששמו השתמר בשם הכפר הערבי אום ג'וני, היה יישוב ממנו בא רבי תנחום בר חייא המוזכר בתלמוד הירושלמי, בתלמוד הבבלי ובמדרשים.
הוא מוזכר כרבי תנחום דכפר אגין ובצורה אחרת רבי תנחום דכפר גון.
ייתכן ששמו של הכפר שימר את שמה של משפחת גוני, אחת ממשפחות שבט נפתלי, שנחלתה מזוהה באזור זה.
ההתיישבות היהודית בראשית המאה ה-20
השטח של הכפר אום ג'וני היה שייך לבעל קרקעות ממוצא פרסי בהאי.
השטח נרכש בשנת 1903 על ידי חיים מרגליות קלווריסקי יחד עם אדמות חוות כנרת.
עם הקמת חוות כנרת בשנת 1908, נשלחו לאום ג'וני פועלים מהעיר רומני שבאוקראינה.
בשנת 1909 בעקבות סכסוך עם מנהל חוות כנרת משה ברמן, ובהשפעת הצלחת הקולקטיב של סג'רה, קיבלה קבוצת הפועלים על עצמה לעבֵד את המקום בניהול עצמי וקראו לעצמם קבוצת כיבוש (עבודה).
בשנת 1910 באה לאום ג'וני הקומונה החדרתית שהחליפה את קבוצת הפועלים מרומני.
הקומונה החדרתית מנתה שתי חברות ועשרה חברים, קבוצה שהקימה לימים את דגניה א'.
בראש הקבוצה עמדו יוסף בוסל ותנחום תנפילוב.
אנשי הקומונה החדרתית גרו בבקתות ובחושות של אום ג'וני.
על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי של המושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית).
בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובלו לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות.
עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה, והוא מופיע בתמונות המפורסמות של הצלם אברהם סוסקין.
בשנת 1912 עברה הקבוצה לנקודת הקבע של היישוב ליד מוצא הירדן מהכנרת.
אז הוחלט לקרוא לנקודה בשם "דגניה".
אום ג'וני הפך ל"מחנה מעבר" והשתכנו בו קבוצות חלוצים שונות, בזו אחר זו, בדרכן לנקודת הקבע.
הקבוצה האחרונה הייתה קבוצת מרקנהוף, קבוצת חלוצים מגרמניה.
ב-1926 הם הגיעו לאום ג'וני מרוב אל נצרא, אתר ליד קיבוץ מזרע של היום, שגם בו ישבו זמנית קבוצות בדרך לעלייה על הקרקע.
קבוצת מרקנהוף הייתה מיועדת לעלות להתיישבות דרומית לדגניה.
הם התבססו באום ג'וני וחיכו לאור ירוק מהמוסדות המיישבים.
ביולי 1927 התרחשה רעידת אדמה שהפכה את אום ג'וני לגל חורבות.
כל החושות התמוטטו, ובמזל לא היו פגיעות בנפש.
לאירוע זה הייתה השפעה קשה על אנשי קבוצת מרקנהוף, ובלחצם הוקדם המעבר למקום הקבע שלהם.
חודשיים לאחר הרעש, בספטמבר 1927, הושלמה עזיבת אום ג'וני ואויש המקום החדש, הוא קיבוץ בית זרע של היום.
במלאת שלושים שנה לדגניה בנו אנשי דגניה א' במקום אנדרטת זיכרון למקום בו גרו ראשוני הקבוצה.
במלאת חמישים שנה לדגניה, שנת היובל, הותקן במקום לוח שיש, עליו כתובים שמות כל הקיבוצים בישראל ותאריך ההקמה שלהם.
במקום ישנה רחבה מרוצפת ועץ זית נטוע במרכז ומסביב מטע תמרים.
בשנת 2010 שוחזר הצריף על ידי "אצטרובל קיבוץ עין כרמל" ובמימון המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל לרגל חגיגות 100 שנות קיבוץ.
אֻם כּאתף או אום כתף הוא שמו של האזור הנמצא כ-15 קילומטרים ממזרח לצומת אבו עגילה במזרח סיני.
במקום צומת כבישים, כביש אבו עגילה - ניצנה ממערב למזרח וכביש קסיימה - רפיח מדרום לצפון.
במקור, השם הוא שמה של שלוחה בכיוון צפון-דרום שגובהה הוא 180 מטר מעל פני הים.
מקור השם הוא שמו של צמח המלוח הקיפח אשר נקרא בערבית קטף.
באזור הצומת, הנמצא בין המכשולים הטבעיים של ג'בל דלפה ודיונות חול, הוקם על ידי הצבא המצרי מתחם צבאי.
מתחם זה עמד במוקד קרבות בין הצבא המצרי לבין צה"ל במלחמת העצמאות, במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
כחלק מתנועת צה"ל אל מרחבי סיני במסגרת מבצע חורב, נע מערבה, ב-28 בדצמבר 1948, טור רכוב של חטיבת הנגב בתגבור יחידה מחטיבה 8 מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה) לכיוון אבו עגילה.
הכוח הופתע על ידי גדוד חי"ר מצרי (גדוד 4) שהיה מחופר במתחם ותנועתו נבלמה.
לאחר התארגנות מחודשת של הכוח הצה"לי, הוחלט לנסות ולכבוש את המתחם בהתקפה משולבת שתוכננה על ידי חיים בר-לב, מפקד הגדוד התשיעי: פלוגה מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב, בפיקוד אברהם אדן, החלה באיגוף דרומי על גבי הדיונות במטרה להגיע למתחם החפור מהאגף, וזאת, בחיפוי סוללת מרגמות 120 מ"מ.
במקביל, בוצעה התקפת הסחה על ידי יחידה אחרת באגף הצפוני של המתחם.
מעט לפני תחילת ההסתערות נשלח אל חזית המתחם סיור אלים של הכוח הצה"לי שנועד לגרום לכוח המצרי לפתוח באש ולגלות את עמדותיו.
בקרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי, הצליחה הפלוגה בפיקוד אדן לכבוש שורה של מוצבים מצרים.
לאחר מכן חברה הפלוגה לגדוד השביעי אשר השלים את משימת כיבוש המתחם הגדודי המבוצר שנפרש על פני שלושה וחצי קילומטרים וכתוצאה מכך, לחדש את ההתקדמות ולכבוש את צומת אבו עגילה.
לאחר יום אחד בלבד במקום נסוגו כוחות צה"ל על פי פקודת הדרג המדיני.
הסופר והמשורר חיים גורי הקדיש פרק בספרו "עד עלות השחר" לקרב זה, בו היה סגן מפקד הפלוגה שהסתערה על מוצבי המצרים.
אברהם אדן כתב מאוחר יותר (ב-1979) כי היה זה "הקרב הקשה ביותר שהייתי נתון בו" (במלחמת העצמאות).
מתחם אבו עגילה-אום כתף ומוצבי החוץ שלו היו בין המבוצרים ביותר בסיני.
אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני הכניס לפעולה את חטיבה 7 בפיקודו של אורי בן-ארי כבר בשחר יום 30 באוקטובר 1956, 24 שעות לפני המועד שנקבע לכך בתוכנית המקורית.
צוות גדודי משוריין תקף את מתחם אום שיחאן אך נתקל בהתנגדות חזקה ובאש מדויקת של תותחים נגד-טנקים ונאלץ לסגת.
התקפה זו העמידה את הכוחות המצרים בכוננות על.
הוחלט להקדים את כניסתן של חטיבת חי"ר 10 וחטיבה משוריינת 37 כדי שיכבשו בהתקפה מתואמת של חי"ר ושריון, את מתחם אום כתף - אום שיחאן.
חטיבה 10 הייתה חטיבת חי"ר מילואים בפיקודו של שמואל גודר (גורודצקי).
משה דיין ביקר במפקדת החטיבה ערב ההתקפה ונוכח לדעת על רמת מוטיבציה נמוכה של חיילים ומפקדים.
היחידות הראשונות של חטיבה 37 הגיעו לניצנה ב-31 באוקטובר 1956 לפני חצות.
הטנקים הגיעו באיחור ולכן החליט מפקד החטיבה להיכנס לסיני
ב-04:00 ה-1 בנובמבר תקפו את מתחם אום כתף שתי פלוגות של חי"ר ממונע על זחלמ"ים מגדוד 377 של החטיבה, שנסעו באורות מלאים.
בזחל"ם הפיקוד נעו מפקד החטיבה ורוב קציני המטה.
המצרים הבחינו בטור המתקדם ופתחו באש אנטי-טנקית ובהפגזה ארטילרית כבדה.
הזחל"מים הראשונים נכנסו לשדה מוקשים והיו מטרות נוחות לאש המצרים.
הזחל"ם של מפקד החטיבה נפגע ראשון.
מפקד החטיבה נהרג וכל הקצינים שהיו איתו נפצעו.
בחיפוי אש ארטלריה ובסיוע טנקים שבינתיים הגיעו, חולצו הנפגעים משדה המוקשים והכוח נסוג כשהוא נושא עמו למעלה משמונים פצועים.
בגלל ההתנהלות הכושלת של התקפת חטיבה 10 החליט אלוף הפיקוד באישורו של משה דיין, להדיח את מפקד החטיבה שמואל גודר (גורודצקי).
בינתיים עקפה חטיבה 7 את אום כתף ודרך מעבר הדייקה כבשה את מתחמי המצרים בסכר הרואיפה ואבו עגילה.
הכוח המצרי באום כתף נשאר מנותק ובליל ה-2 בנובמבר 1956 הוא נסוג צפונה תחת חיפוי אש.
בבוקר 2 בנובמבר 1956 הבחין סיור אווירי כי מתחם אום כתף נטוש.
ניתנה הוראה לפלוגת טנקי שרמן בפיקודו של שמעון ליבר, גדוד 377, מחטיבה 37, שהייתה מסופחת לחטיבה 10, להיכנס למתחם, לנוע מערבה ולחבור לגדוד 82 באבו עגילה.
פלוגת השרמנים של רב-סרן ליבר עברה את המתחם הנטוש ונעה מערבה לכיוון אבו עגילה.
בה בעת פלוגה א' בפיקודו של משה בר כוכבא מצוות גדודי משוריין (צג"ם) 82 שהיה אז בפיקודו של אברהם אדן נערכה, על פי מידע מודיעיני למארב חוסם אל מול כוח מצרי, לכאורה, הנסוג מאום כתף.
בשעה 12:00 הבחין המארב בטנקי השרמן הלא מסומנים של שמעון ליבר נעים לעברו ממזרח למערב, והיות וגם למצרים היו טנקי שרמן, הניח שמדובר בכוח מצרי, וכשזה הגיע למרחק של 600 מטרים פתח עליו באש, ותוך חמש דקות פגע בשמונה טנקים.
המניין הרשמי של ההרוגים היה 25 ובנוסף פצועים.
טייסי חיל האוויר שהבחינו בטעות, הנמיכו טוס ובסימנים שונים אותתו להפסיק את האש.
רק טנק אחד הצליח לסגת ושרד.
היה זה מארב שריון קלאסי ואסון חמור, הגדול ביותר במבצע קדש.
המארב נלמד בקורס קציני צה"ל שנים רבות.
במלחמת ששת הימים פעל כוח אוגדתי משולב שכלל כוחות רגלים, שריון, ארטילריה, הנדסה, אוויר וצנחנים בפיקודו של אריאל שרון במטרה לכבוש את מתחם אום כתף הנמצא ממזרח לאזור הצומת.
הקרב החל ב-5 ביוני כשהשריון הישראלי כבש את מוצבי החוץ של המתחם המצרי וכוח שריון ישראלי עצמאי נשלח דרך הדיונות שמצפון למתחם כדי לכבוש מוצב מצרי שהשתרע על מרחב של שמונה ק"מ.
בלילה נכנסו כוחות החי"ר הישראלים לפעולה כשכוח של הנח"ל תקף מצפון את המתחם המבוצר תוך ריכוך וחיפוי של הארטילריה הישראלית וניהל קרב בתעלות המבוטנות של המתחם.
כוח צה"לי של צנחני מילואים תקף מוצב ארטילריה מצרי בעורף המתחם לאחר איגוף אנכי מוסק.
לאחר קרב לילי וכיבוש חלק גדול מתעלות המתחם המבוצר, החל במהלך הלילה כוח הנדסה להכשיר דרך עבור כוח השריון הישראלי שחדר לפנות בוקר אל המתחם ופגע בטנקים ובמשמידי טנקים מצריים.
במקביל, כוח השריון הישראלי העצמאי, נע מערבה, לאחר שכבש ביום הראשון את שרשרת המוצבים שמצפון לאום כתף וביום השני כבש את צומת אבו עגילה שבעורף מתחם אום כתף.
בבוקר היום השני, לאחר שאוגדת שרון השלימה את כיבוש המתחם, היא פינתה את הציר הראשי שבו ואפשרה לחטיבה 520 מאוגדה 31 לעבור דרך המתחם בדרכה לכיבוש ג'בל לבני.
יש הסבורים כי קרב זה היה אחד המבצעים החשובים מבחינה אסטרטגית לצה"ל, מבחינת שילוב מוצלח של כוחות מחיילות שונים: שריון, חי"ר, תותחנים הנדסה וחיל אוויר.
וקרב מכריע מבחינת התמוטטות הצבא המצרי בסיני ופקודת הנסיגה שניתנה מקהיר בצהרי היום השני למלחמה.
אום אל עומדן (או אום אל עמדאן) הוא אתר ארכאולוגי שבמרכזו מבנה בן שמונה עמודים, אשר מוערך כבית הכנסת העתיק ביותר שנמצא בישראל.
האתר נמצא מצפון לכביש המחבר את מודיעין עם כביש 3 הארצי (שדרות החשמונאים), בקצה של שכונת בוכמן (מוריה) במודיעין.
בהתאם לניתוח הממצאים הארכיטקטים והסטרטיגרפים של האתר, ניתן להבחין בשלוש שכבות עיקריות, אשר תוארכו בעזרת מטבעות ישנים וכלי חרס שנמצאו.
הממצאים הראשונים הם מן התקופה הפרסית מהמאה החמישית עד למאה הרביעית לפנה"ס.
בנוסף להם אף נמצאה כמות מועטה של כלי חרס מן התקופה ההלניסטית מהמאה השלישית עד למאה השנייה לפנה"ס, ואף נמצאו שרידים רבים מהשנים המאוחרות של המאה הראשונה לספירה עד לתחילתה של המאה השנייה לספירה.
בגלל הממצאים מימי מרד החשמונאים (המאה ה-2 לפנה"ס) יש ארכאולוגים הטוענים כי היה זה כפר חשמונאי.
האתר הוצע על ידי חופרי האתר כמיקום אפשרי למודיעים העתיקה.
בעקבות החפירות שנערכו מטעם רשות העתיקות בחורבת אום אל-עומדן ניתן לזהות את החורבה ככפר.
הכפר כולל סמטה מרכזית רחבה, סמטאות צרות הניצבות לה, גת, מבני מגורים ומבני ציבור, בהם בית כנסת (מהעתיקים בארץ) ומקווה טהרה.
כמו כן, נחשפו במקום שלוש מערכות קבורה.
בנוסף על כך, נתגלו במקום חותם אבן ועליו כתובת בארמית, כלי חרס, מטבעות מתקופת המרד הגדול (66–70 לספירה) ומטבעות בר כוכבא (שנות ה-30 של המאה ה-2 לספירה).
השריד הבולט ביותר הנמצא במרכז האתר הוא בסיס למבנה ציבור גדול ובו שני טורי עמודים (וכנראה היווה מקור לשם המקום) וסביבו ספסלי אבן.
בשנים 2014-2012 נערכו באתר עבודות להכשרת האתר לביקורי קהל.
הוכשרה חנייה ודרך גישה אל אתר אום אל עומדאן מרחוב ראובן שבמודיעין.
שביל הסיור עובר ליד הכפר היהודי העתיק מתקופת הבית השני.
בכפר נראים בתי מגורים, בוסתן, חצרות וגת מרוצפת אבני פסיפס לבנות.
השביל מסתיים בבית הכנסת העתיק ובמקווה הטהרה המרשים מהמאה הראשונה לספה"נ.
אום טובא היא שכונה ערבית במזרח ירושלים ליד צור באהר, צפונית מזרחית לבית לחם, עם אוכלוסייה של 4,000 איש.
שמה של השכונה "אום טובא" נגזר מהשם הביזנטי "מטופה", השם הביזנטי עצמו מהשם העברי "נטופה".
סברה אחרת מייחסת אם אום טובא לכינויה של מרים, אמו של יעקב בן חלפי (יעקב הקטן; ג'יימס הקדוש; אחד משנים-עשר השליחים של ישו), המכונה במקורות הביזנטיים מרים א-טובאניה (מרים אם האושר).
השכונה נבנתה ברובה על שרידים קדומים, ובמספר חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתחילת המאה ה-21 נחשפו במקום שרידי יישוב קדום, המשתרעים על פני שטח נרחב למן סוף תקופת הברזל בארץ ישראל ועד לימינו:
ביוני 2012 נערכה חפירת הצלה בשטחים חקלאיים בקצה הצפוני-מערבי של השכונה.
בחפירה התגלו מטבע מהרבע השני של המאה ה-5 לפנה"ס וחרסים מהתקופות ההלניסטית, הרומית הקדומה, הרומית המאוחרת, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
במאי 2013, נערכה חפירת הצלה, לקראת בנייה פרטית, מטעם רשות העתיקות ובמימון היזם.
בחפירה נחשפו שרידי קירות, שברי כלי החרס וכמות רבה של רעפים ושל אבני פסיפס, כלי זכוכית, מטבעות, וחפצי מתכת, המתוארכים לשלהי הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת.
בחודשים פברואר–מרץ 2015 נערכה חפירת הצלה בקצה הדרומי-מזרחי של השכונה.
בחפירה נחשפו קולומבריום המתוארך לתקופה ההלניסטית בארץ ישראל, מחצבה קטנה, שני בורות מים ושני ספלולים.
במרץ 2015, נערכה חפירת הצלה בכפר בה נחשפו, שרידי מחצבה שבתוכה הותקן בשלב מאוחר ריצוף אבן, שרידי בנייה ומערות קבורה.
אף שהשרידים מקוטעים, הם משקפים בחלקם בנייה מרשימה ואיכותית, והארכאולוגים תארכם, על סמך הממצא הקרמי והנומיסמטי, לתקופות הרומית, הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת.
בחודשים אפריל - אוגוסט 2015, נערכה חפירת הצלה בשכונה, לקראת הנחת תשתיות.
החפירה, בוצעה מטעם רשות העתיקות ובמימון חברת הגיחון ונחשפו חלקים מהאמה התחתונה, אמת מים שהובילה מים ממעיינות הסמוכים לבית לחם וירושלים לאורך 23 קילומטרים.
בפאתי הכפר אתר ארכאולוגי מוזנח - חרבת זעקוקה.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה באום טובא (יחד עם שכונת צור באהר הסמוכה) אוכלוסייה של 993 מוסלמים.
בשנת 1945, על פי סקר הכפרים בארץ ישראל, האוכלוסייה (שוב יחד עם שכונת צור באהר הסמוכה) הייתה 2,450 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 8,915 דונם, שמתוכם הוקצו 911 למטעים וחקלאות שלחין, 3,927 לגידולי דגנים, ואילו 56 דונם סווגו כשטח בנוי.
בשנת 1961, האוכלוסייה של אום טובא עצמה, לפי מפקד ירדני, הייתה 543 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, נמצאת אום טובא תחת שליטה ישראלית.
שר הביטחון, משה דיין, מינה ועדה של שלושה אלופים (חיים הרצוג, רחבעם זאבי ושלמה להט) על מנת לקבוע את גבולות ירושלים.
ממצאי הוועדה של האלופים הוגשו לקראת סוף יוני 1967 ואל ירושלים המערבית הצטרפה ירושלים המזרחית יחד עם 70,000 דונם.
גבול ירושלים המאוחדת נקבע כ-1.5 קילומטר ממזרח לשכונה, כך שהיא נכללה כולה בגבולות העיר.
כל התושבים קיבלו מעמד תושבות.
באפריל 1991 חתם שר האוצר, יצחק מודעי, על צו הפקעה לצורכי ציבור של 1,850 מדרום לשכונה.
כשליש מהקרקעות שהופקעו היו בבעלות של תושבי אום טובא ושל תושבי בית סחור.
ההפקעה נועדה להקמת שכונה (לימים הר חומה) שתיצור רצף יהודי בין ארמון הנציב לגילה, ולמנוע בנייה ערבית במקום.
ביוני 1997 דחה בג"ץ עתירה של 29 תושבים ועמותת עיר שלם.
בבסיס הטענות של התושבים, הייתה הטענה שתוכנית הבנייה אינה נותנת מענה לצרכיה של האוכלוסייה הערבית.
עוד נטען לאפליה וקיפוח של האוכלוסייה הערבית המתגוררת בסמוך.
בג"ץ דחה את העתירה ובפסק הדין קבע, כי השכונה שתיבנה בהר חומה אינה סוגרת את שעריה בפני איש, לרבות התושבים הערבים.
ב-1999 הופקעו אדמות נוספות של תושבי השכונה, לצורך סלילת כביש 398, כביש גישה למזרח גוש עציון.
ב-2004 הופקעו עוד אדמות לצורך בניית חומת ההפרדה של עוטף ירושלים, ובסך הכל איבדה אום טובא כאלף דונמים, מרבית הרזרבה הקרקעית של השכונה לבנייה.
בשנת 2008 החלו צעירי השכונה לרכוש אדמות בשכונת ואדי חומוס שממזרח, הנמצאת בשטח ברשות הפלסטינית (אבו דיס).
מאחר ששם ניתן היה להשיג היתרי בנייה לבנות בזול יחסית בתי מגורים.
ביולי 2019 הרס צה"ל עשרה בנייני מגורים רבי קומות באזור זה, בטענה שהם קרובים מדי לחומת ההפרדה.
בג"ץ דחה עתירה נגד ההריסה.
באוקטובר 2015, במסגרת "פעולת תג מחיר", רכב הוצת וכתובות רוססו בשכונה.
בפברואר 2020, ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, הקפיא תוכנית להקמת אזור עסקים ושירותים בשכונה, בשל התנגדות תושבים יהודים משכונת הר חומה הסמוכה.
בין השאר טענו המתנגדים כי הקמת המרכז תביא ל"עירוב אוכלוסיות".
המרכז תוכנן להשתרע על פני 134 אלף מ"ר, היה אמור לקום בשטח שצמוד לאום טובא, ולכלול עסקים, משרדים ושירותים כמו בנקים וקופות חולים.
הבסיס היה על הר אום חשיבה, הניצב מצפון למבוא המערבי של מעבר הגידי בגובה 723 מטר מעל פני הים.
בשל שליטתו על מעבר הגידי וגובהו, שאפשר תצפית אלקטרונית לכיוונה של מצרים, נודעה לו חשיבות אסטרטגית עבור ישראל.
המתקן כלל חיישנים שונים לאיתור תנועות של גייסות ואמצעי לחימה – חיישני חום ומצלמות אינפרה-אדום, חיישנים אקוסטיים, חיישנים סייסמיים וחיישנים מגנטיים.
בצד כל אלו הותקנה במתקן מערכת פיקוד ושליטה שאפשרה לשדר את המידע שקלטו החיישנים לבסיסים אחרים.
בנוסף לכך כללו מערכות המתקן ציוד ללוחמה אלקטרונית.
בנוסף למתקן האלקטרוני בנתה ישראל על ההר מוצב פיקוד תת-קרקעי.
מוצב זה שימש כחדר המלחמה של פיקוד הדרום במהלך מלחמת יום הכיפורים, ובו התנהלו רבים מדיוני הפיקוד הבכיר של צה"ל אודות מהלכי המלחמה בחזית זו.
שם הקוד שלו היה "דְּבֵלָה" (גוש תאנים מיובשות).
במקום בו שכן הבסיס נמצא כיום בסיס הארמיות בסיני, הבסיס הצבאי המרכזי של צבא מצרים בסיני, השולט על הפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ ועל הארמייה השנייה והארמייה השלישית שבאחריותו.
ישראל החלה בבניית המתקן האלקטרוני ב-1969 והשקיעה בו עשרות מיליוני דולרים.
במתקפה האווירית המצרית שפתחה את מלחמת יום הכיפורים בסמוך לשעה 14:00 ב-6 באוקטובר 1973 הותקף בסיס המודיעין הישראלי באום-חשיבה על ידי מבנה של מטוסים מצריים.
הפצצות שהוטלו על הבסיס החטיאו אותו והוא לא נפגע.
שניים מהמטוסים המצריים שתקפו, הופלו על ידי סוללת תותחי אורליקון 20 מ"מ, של גדוד 881.
מיד לאחר מטס התקיפה האווירי, פתח צבא מצרים במתקפה הקרקעית לכל אורך תעלת סואץ, שכללה גם מבצע לכיבוש רכס אום חשיבה בכוח ממוכן.
המשימה הוטלה על גדוד בחטיבה אמפיבית 130. הפעולה המצרית לכיבוש הבסיס החלה בשעה 14:10 בחצייה של גדוד 602. הגדוד חצה את האגם המר הקטן באמצעות נגמ"שים, שריוניות וטנקים מדגם PT-76 שכולם אמפיביים.
החציה של האגם המר נמשכה כחצי שעה.
חלק גדול מהכלים שחצו את האגם שקעו בבוץ בגדה המזרחית ויצאו מכלל פעולה.
שאר הכלים יצאו מהאגם ונעו כ-15 ק"מ מזרחה, שם נתקלו בגדוד טנקים ישראלי ופגעו בו קשה.
חיילי הגדוד המצרי ששרדו את הקרב, נמלטו בשעות הערב רגלית מערבה לראש הגשר המצרי.
הגדוד השני בחטיבה 130 שמספרו 603, הגיע לגדה המזרחית בשעה 16:00 לערך אך נתקל בפלוגת טנקים ישראלים וכן נפגע מהאוויר.
בעקבות ההיתקלות בכוח הישראלי, נטש הגדוד המצרי את המשימה לכיבוש אום חשיבה, לטובת כיבוש המוצב הישראלי "כברית" (או "בוצר" במפות סיריוס) שאותה ביצע בהצלחה.
בימי המלחמה הבאים ניסה הצבא המצרי לפגוע במתקני צה"ל על ההר, באמצעות הפצצות מן האוויר וירי רקטות קרקע-קרקע מדגם פרוג וטילי אוויר-קרקע מדגם קלט.
כמו כן הונחתו חיילי קומנדו מצריים בקרבתו.
אחת ההפצצות, באמצעות מטוסי מיג 17, התרחשה מספר ימים לאחר ביקורו של שר הביטחון משה דיין במקום.
שניים מהמטוסים התוקפים הופלו באמצעות תותחי נ"מ 20 מ"מ על ידי גדוד נ"מ שהיה מוצב במקום.
לדברי מיכאל הרפז, מפקד גף טכני ביחידה 545 ששהה במקום בפרוץ המלחמה, ניסיון הנחתת הקומנדו היה ביום הראשון למלחמה, מיד לאחר התקיפה האווירית.
במסגרת משא ומתן על הסכם הביניים בין ישראל למצרים שנחתם ב-1975, דרשו המצרים שישראל תפנה את הבסיס באום חשיבה, ולאחר שהיא סירבה לכך דרשו שטכנאים אמריקניים יפעילו את המתקנים שבו.
לבסוף נקבע דו הפרדת הכוחות בסמיכות לבסיס, שנשאר בשטח שבשליטת ישראל.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, שהביא ליציאת ישראל מכל שטח סיני, פינתה ישראל את בסיס אום חשיבה, ומתקניו פוצצו על ידי גדוד 601 של חיל ההנדסה.
ב־31 בדצמבר 1979 פונה הבסיס במסגרת נסיגת צה"ל מסיני.
גדוד נ"מ 881 יחידות "ירוקות"
חפ"ק פיקוד דרום (מרכזי הפיקוד והשליטה כונו "דְּבֵלָה" על ידי פיקוד דרום.
אנשי המודיעין כינו את הבסיסים שלהם על ההר "נשר" ו"שנער".)
בסיס "בבל" ללוחמה אלקטרונית והאזנה של יחידת מודיעין 848 (שמה שוּנה לאחר מלחמת יום הכיפורים ליחידה 8200).
בסיס זה כלל שני מרכזי משנה: "שנער" לאיסוף תקשורת מילולית (קומינט) ו"איילון" לאיסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט).
חוליות של גדוד קשר 376 (גדוד קשר ארצי מטכ"לי).
תחנת כוח בהפעלת ואחזקת יחש"ם 674 דרום (יחידת חימוש מרחבית 674).
נאדי אום סלאל א-ריאדי (מועדון הספורט אום סלאל; בערבית: نادي أم صلال الرياضي; בתעתיק מדויק: נאדי אם צלאל אלריאצ'י) הוא מועדון כדורגל מהעיר אום סלאל מוחמד שבקטר.
בעבר הוא נקרא "מועדון הספורט א-תדאמון".
זהו המועדון הקטרי הראשון שהעפיל לשלב חצי הגמר של ליגת האלופות האסיאתית.
מועדון הספורט אום סלאל נוסד בשנת 1979 תחת השם "מועדון ספורט א-תדאמון", ונכנס לליגת המשנה הקטרית לצד חמישה מועדונים אחרים.
לאחר התפרקות של שני מועדונים בליגה, התפרקה גם קבוצת א-תדאמון.
הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 1996, כאשר השייח' עבדולעזיז בן עבדולרחמן אלת'אני עומד בראשה.
היא זכתה באליפות ליגת המשנה הקטרית בעונתה השנייה ועשתה זאת גם בשנים 2000 ו-2006.
בשנת 2004 שונה שם המועדון ל"אום סלאל" בהחלטת הוועד האולימפי של קטר.
המועדון העפיל לליגת העל הקטרית בעונת 2006/2007. הוא נהנה מהצלחה בליגה, כשסיים במקום השלישי מספר עונות ברצף.
בשנת 2008 העפיל המועדון לליגת האלופות האסיאתית 2009, לאחר שניצח את אל-גראפה בתוצאה 4:1 בדו-קרב בעיטות עונשין מ-11 מטרים בגמר גביע אמיר קטר.
כינויה של הקבוצה, "הבזים של ברזן", מתייחס למגדל ברזאן.
אום סלאל מוחמד היא בירת מחוז אום סלאל שבקטר.
אום סלאל מוחמד נוסדה בשנת 1910 בידי השייח' מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני ונקראת על שמו.
באותה תקופה שלטו העות'מאנים באזור, ומוחמד היה אוהד השלטון.
הוא בנה מבצר שנשמר עד היום וקרא לו "מגדלי ברזאן" (برج برزان, "ברג' ברזאן").
המבצר היווה מקום אסטרטגי שהעות'מאנים נעזרו בו.
מגדל ברזאן היווה בסיס עות'מאני במלחמת העולם הראשונה, והוא אוכלס על ידי חיילים עות'מאנים וגרמנים.
העיר אום סלאל מוחמד היא אחת משבע הערים המארחות את מונדיאל 2022. לשם האירוע נבנה בעיר אצטדיון אום סלאל בעל 45,120 מקומות.
בעיר משחק מועדון הכדורגל אום סלאל.
רוב האוכלוסייה באום סלאל מוחמד היא מוסלמית סונית אך קיים גם מיעוט שיעי.
התפתחות האוכלוסייה באזור היא מאוד גדולה, מכיוון שהאתניות של רוב התושבים באזור היא קטרית.
ניתן לראות כי משנת 2005 עד שנת 2015 האוכלוסייה באזור שילשה את עצמה, ומשנת 1986 עד שנת 1997 היא הכפילה את עצמה.
תוך כ-30 שנה הפכה אום סלאל מוחמד מכפר לעיר גדולה ומשמעותית באזור.
אום סלמונה הוא כפר פלסטיני הממוקם 12 ק"מ דרומית-מערבית לבית לחם.
הכפר נמצא בנפת בית לחם בצפון חבל יהודה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 945 תושבים בשנת 2007.
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית צוין מקום הכפר כ"ערימות אבנים".
במפקד 1931 נמנתה אוכלוסיית אום סלמונה יחד עם בית פג'ר, מרח מעלה ומראח רבאח.
סך כל האוכלוסייה היה 1043, כולם מוסלמים, אשר שכנו ב-258 בתים.
בעקבות מלחמת השחרור, עברה אום סלמונה לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 118 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אום סלמונה נמצאת תחת שליטה ישראלית.
אום סלמה הינד בנת אבי אומיה הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
לפני שנישאה למוחמד, הייתה אום סלמה נשואה לאבו סלמה, איתו היא הביאה לעולם ארבעה ילדים: סלמה, עומר, זיינב ורוקייה.
אום סלמה ובעלה היו בין הראשונים שקיבלו על עצמם את האסלאם.
רק עלי ועוד כמה בודדים היו לפניהם.
למרות הרדיפות שהם סבלו בשל התאסלמותם, המשיכו לחיות כמוסלמים אדוקים.
כשהרדיפות גברו, חיפשו המוסלמים החדשים מקום לחיות בו מחוץ למכה, מוחמד הורה להם להגר לחבש, וביניהם הייתה גם אום סלמה.
בעת שהייתם בחבש שמעו המוסלמים שהרדיפות פחתו, ושעוד אנשים רבים התאסלמו, אך כששבו למכה, הרדיפות שוב גברו.
משום כך, הורה להם מוחמד להגר לאל-מדינה.
בשנת 625 נפצע בעלה של אום סלמה באורח קשה במהלך קרב אוחוד, ולאחר מכן מת מפצעיו.
לאחר שנפטר בעלה, הציע לה אבו בכר נישואים, והיא סרבה.
לאחר מכן ביקש עומר את ידה, אך היא סירבה גם לו.
לאחר שסרבה להצעות הנישואים מאבו בכר ועומר, הציע לה מוחמד להתחתן איתו.
תחילה היא היססה, אך לבסוף הסכימה.
שנת הפטירה של אום סלמה אינה ידועה בוודאות.
חלק מההיסטוריונים גורסים כי היא נפטרה בשנת 680, בעוד אחרים טוענים שנפטרה בשנת 683.
אום כולת'ום בנת מוחמד היא השלישית מבנותיו של מוחמד נביא האסלאם ואשתו ח'דיג'ה.
בשנת 610, התחתנה אום כולת'ום עם עותיבה בן אבו להב בן עבד אל-מוטליב, אך הנישואים שלהם מעולם לא התממשו.
היא עדיין הייתה חיה בבית הוריה כאשר אביה החל לקרוא לאנשים אל האסלאם.
בשנת 613, נוצר קרע בין אביה של אום כולת'ום לבין אביו של בעלה, דבר שהוביל לביטול הנישואים שלה.
מאוחר יותר, כאשר מוחמד נשאל מדוע הוא הפריד את אום כולת'ום מעותיבה, ענה מוחמד "אללה לא התיר לי לחתן אותה עם אדם שלא הולך לגן העדן".
לאחר פטירתה של אחותה רוקיה, דבר שהותיר את עות'מאן אלמן, נישאה אום כולת'ום לעות'מאן.
הנישואים נערכו בשנת 624, באוגוסט או ספטמבר שלאותה שנה, אף על פי שהם עברו לגור ביחד רק בדצמבר של אותה שנה.
לא היו להם ילדים משותפים.
אום כולת'ום נפטרה בשנת 630, בנובמבר או דצמבר של אותה שנה.
אום הארון היא סדרת טלוויזיה בהפקת רשת MBC, בכיכובה של חיאת אל־פהד ושחקנים ידועים ממדינות המפרץ.
הסדרה שודרה במסגרת סדרות הרמדאן החל מאפריל 2020.
הסדרה מתארת את היחסים בין מוסלמים ונוצרים לבין הקהילה היהודית בכווית בשנות הארבעים, ואת העוולות והאפליה שספגה הקהילה היהודית בעיצומה של התעוררות התנועה הציונית ואחריה גזענות ואפליה שיטתית שעמדו בפניה בישראל לאחר שגורשו ממולדתם.
הסדרה הציגה לראשונה את האפליה וההתנכלות כלפי נוצרים ויהודים בכווית בשנות ה–40 של המאה העשרים, טרם הקמתה של מדינת ישראל ולראשונה הוצגו היהודים כעם נרדף, במה שגרר ביקורת ותרעומת בעולם הערבי.
רופאה יהודייה ובני משפחתה נאלצים להתמודד עם קשיים כמיעוט נרדף בכווית של שנות ה-40 של המאה ה-20.
חיאת אל־פהד — אום הארון
עבד אל-מוחסן אל-נימר — הרב דוד, רב יהודי
צילומי הסדרה נערכו בדובאי בדצמבר 2019.
הסדרה הייתה נושא למחלוקת במדיה החברתית לפני שידורה, תוך האשמות בעידוד "נורמליזציה" עם ישראל.
העיתונאי הערבי אחמד דראוושה הביע הסתייגות מעבודת הבימוי בסדרה ותיאר כמה מיצירותיו כנוטות לדעותיה של ממשלת מצרים, כמו גם מהתמיכה שקיבל הבמאי מממשלת איחוד האמירויות הערביות, שהפעילה תעמולה לעידוד הנורמליזציה עם ישראל.
כשמדובר בדרמה מכווית ובחריין [המספרת על אותה תקופה] יש דמויות יהודיות שהחברות שלהם חיו באזור זה הרבה זמן."
לדברי MBC Group, הרשת שעומדת מאחורי הסדרה, זו הסדרת דרמה, לא סרט תיעודי ואין לה קשר לפוליטיקה.
עבד-מוחסן א-נמיר, השחקן שגילם את הרב דוד, הגיב באותן רגשות והוסיף שהסדרה מציירת [חלקים] מהקהילה היהודית באופן שלילי.
דובר צה"ל בשפה הערבית, אביחי אדרעי, הגן על הסדרה ואמר כי היא עומדת בפני האשמות מצד תאורטיקני קונספירציה שמעדיפים תוכניות טלוויזיה גזעניות המקדמות שקרים אנטישמיים ומסתכלים על המילה "נורמליזציה" כעלבון.
אום רומאן זיינב בנת עאמר בן עווימר בן עבד שמס בן עתאב אל-כּנאניה , הידועה פשוט כ"אום רומאן", הייתה אחת מהצחאבה, אשתו של אבו בכר, ואמה של עאישה.
אום רומאן נולדה באזור שנקרא אל-שׂרה, בחצי האי ערב.
היא התחתנה עם עבדאללה בן אל-חארת' בן סח'ברה, איתו היא הביאה לעולם את אל-טופייל.
ביחד הם עברו למכה, שם הם חברו לאבו בכר.
זמן מה לאחר פטירתו של בעלה הראשון, נישאה אום רומאן לאבו בכר.
בשנת 622, הגרה אום רומאן לאל-מדינה ביחד עם עאישה ועוד שניים מילדיה החורגים.
בכך הייתה למעשה אום רומאן אחת המוהאג'רון.
לפי אבן סעד, אום רומאן נפטר בשנת 628 באל-מדינה.
לעומת זאת, אבן חג'ר אל-עסקלאני גרס כי היא נפטרה בשנת 630.
אום ריתוך הוא אום שניתן לרתך אותו לרכיב אחר באמצעות ריתוך נקודות.
אומי הריתוך מיועדים לאפשר הרכבה של חלקים על מערכות גדולות ממדים.
שימוש נפוץ באומים אלה מבוצע בתעשיית הרכב.
אומים רבים מרותכים על פלטות המרכב של הרכב כדי חבר אליהן חלקים אחרים בעזרת ברגים.
פתרון זה מונע את הצורך לביצוע התבריג ישירות על מרכב הרכב.
לאומים אלה צילינדר הברגה ארוך עם בסיס עגול גדול כדי להקל על הריתוך.
יש להם חיזוקים כדי למנוע מהאום להתפתל בזמן הריתוך בזרם גבוה.
אלה דומים מאוד לאומי הבסיס העגולים, אך עם בסיס אחורי בצורת משטח.
אומים אלה משמשים בתעלות, בצינורות או בזוגות חלקים.
באומי בסיס, הלשוניות מיועדות לריתוך נקודתי על גבי חלקים עם בסיס שטוח.
יש להם תוספת המאפשרת למקם אותו בקדח המיקום.
אומים אלה דומים מאוד לאומים סטנדרטיים, אך יש להם בוס -שרוול.
הבוסים מיועדים למנוע כניסת רסיסי ריתוך להברגה.
אומי ריתוך מסייעים, המכונים גם אומי ריתוך גשר, מכילים אום צף בתוך המגן כדי לפצות על דיוק המיקום.
המחזיק מרותך לחלק המעובד ומאפשר לאום להיות צפה.
אומי קצה הצינור בגודל כך שיתאימו למידה של קוטר קצה צינורות בגודל סטנדרטי, וכך יוצרים צינור הברגה על ידי שימוש בצינור סטנדרטי, מהמלאי הרגיל.
זוג אומים המורכבים על בסיס מיועדים לשימוש במקומות בהם יש צורך בקדחים עם הברגה אשר קרובים מאד.
אום ריתוך עם תושבת כפתור יחיד לריתוך על חומרים מדויקים וכבדים.
הרוב המכריע של אומי הריתוך מיוצרים מפלדה דלת פחמן או פלדת אל-חלד (נירוסטה).
כדי לאפשר את הריתוך בטכנולוגיות הקיימות.
פעולות גימור כמו גלוון משמשות לציפוי אומי ריתוך מפלדה דלת פחמן, ומעניקות לפריט עמידות בפני קורוזיה, בעלויות נמוכות מהשימוש האלטרנטיבי באומי נירוסטה.
אום צפא הוא כפר פלסטיני, הנמצא בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כ־12 ק"מ צפונית לרמאללה.
אום צפא גובל בעג'ול ועטארה ממזרח, דיר א-סודאן מצפון, נבי סאלח ודיר ניזאם ממערב, וג'יביא, בורהאם וכובאר מדרום.
באמצע שנת 2016 מנה הכפר 783 תושבים.
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברזל II.
מדרום מזרח לכפר ממוקמת "קלעת אל-אסד" (מצודת האריה) בה נסקרו שרידים מסוף תקופת הברזל.
הכפר בנוי סביב מבנה מקאם "א-נבי סייר", המתוארך לתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בשוקבא אוכלוסייה של 80 נפש, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-89 נפש.
בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 252 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-80 הפקיעה מדינת ישראל כ-225 דונם משטח הכפר לטובת הקמת ההתנחלויות חלמיש ועטרת.
בסוף 1981 הוקמה ההתנחלות עטרת, על אדמות שהוכרזו "אדמות מדינה" בחלקו הדרום של הרכס שעליו בנוי הכפר.
כ-15 מבנים בהתנחלות נבנו מעבר לקו ההכרזה על "אדמות מדינה", על קרקע פרטית בבעלות תושבי הכפר.
לאחר הסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B.
כ-500 דונם הופקעו מאדמות הכפר כדי להסיט את תוואי כביש 465, כך שיעקוף את הכפר מדרום.
ביוני 2023 הותקף הכפר בידי עשרות מתנחלים ששרפו בתים וכלי רכב.
הכפר בנוי על המורדות המערביים של פסגה המתנשאת לגובה של 697 מטר מעל פני הים.
המעיין הראשי של הכפר הוא "עין דיכלה", הממוקם בוואדי מצפון מערב לכפר.
העמק שלמרגלות הכפר קרוי "ואדי עין דרא", במרכזו מעיין נוסף בשם "עין דרא".
מעיין זה מספק את רוב תצרוכת המים של הכפר.
מי המעיין נאגרים לבריכה מקורה וגדולה ומשם נשאבים דרך רשת של צינורות אל הכפר.
רוב שטחו של העמק כולל חלקות אדמה המעובדות על ידי תושבי הסביבה.
החקלאים באזור מגדלים ירקות אורגניים: שעועית, חסה, חציל, קישוא, פלפל, עגבנייה, כרוב וכרובית.
עצי הדר: לימון, תפוז, קלמנטינה, אשכולית ופומלה, בנוסף יש במקום גם חלקות של רימונים וענבים.
אום ליסון היא שכונה ערבית במזרח ירושלים, המהווה שלוחה של שכונת צור באהר הסמוכה.
הכניסה המרכזית לשכונה היא מכיוון שכונת תלפיות מזרח.
במהלך גל הטרור הפלסטיני של שנת 2016 גורמים בעיריית ירושלים תכננו להעניק לשכונה תקציבים נוספים לאחר שהשכונה נחשבה ללא-אלימה.
היה בכך המשך מגמה שהתחילה בסביבות שנת 2004. בשכונה נבנו מספר מוסדות חינוך חדשים, ובהם בית הספר ע"ש אבו חאמד אלגזאלי (נפתח 2008).
בספטמבר 2019 נפתח בית ספר יסודי חדש בשכונה – אלביאן, שפועל תחת משרד החינוך הישראלי.
בבית הספר לומדים בנים ובנות בכיתות א'-ט'.
במספר תוכניות מדיניות (הכוללות את תוכנית המאה ויוזמת ז'נבה) השכונה אמורה להיכלל בשטח המדינה הפלסטינית.
לשכונה שני נציגים במועצת המנהל הקהילתי המשותף לה, לאום טובא ולצור בהאר.
היא כתובת גיאורגית עתיקה שנמצאה בשנת 2002 במהלך חפירה ארכאולוגית במנזר גאורגי מהתקופה הביזנטית בשכונת אום ליסון.
אום ניילוק , המכונה גם אום נעילה מניילון, אום נעילה פולימרי, או אום מעצור אלסטי, הוא מעין אום נעילה עם צווארון ניילון המגביר את החיכוך על הברגה.
הצווארון מניילון ממוקם בקצה האום, עם קוטר פנימי (ID) קטן מעט מהקוטר העיקרי של הבורג.
הברגה לא חותכת לתוך תוסף הניילון, עם זאת, התוסף מתעוות בצורה אלסטית על הכריכות כאשר מופעל לחץ הידוק.
התוסף נועל את האום כנגד הבורג כתוצאה מחיכוך, הנגרם מכוח הלחיצה הרדיאלי הנובע מעיוות הניילון.
אומי ניילוק שומרים על יכולת הנעילה שלהם עד 121°C.
עקב יכולת הנעילה המצוינת של האומים, הם משמשים במערכות עם תנאים "קשים" כגון רעידות חזקות ותכופות או מצבים אחרים בהם אומים רגילים אינם יכולים להחזיק מעמד זמן רב.
אין סימנים מסחריים רשומים שהוגשו בארצות הברית עבור "Nyloc" או "Nylock" הפעילים בכל הנוגע למחברים.
באוסטרליה, "nyloc" הוא סימן מסחרי רשום.
אום עלי (בערבית מצרית: أم على) הוא קינוח מסורתי מהמטבח המצרי הנחשב לקינוח לאומי של מצרים.
הקינוח דומה לפודינג לחם, אך אינו מכיל ביצים.
הקינוח מוגש כמאכל חם או קר, ונהוג לאכול אותו במהלך הרמדאן כחלק מסעודת האפטאר.
בירדן ובעיראק קיימת גרסה הנקראת "חומיאה".
את האום עלי מכינים ממאפה (לחם או כל מאפה אחר) שנפרס לחתיכות.
את החתיכות מערבבים עם פיסטוקים, קוקוס טחון, צימוקים והרבה סוכר.
על התערובת יוצקים חלב, לעיתים מעורבב עם שמנת, ולאחר מכן מפזרים קינמון.
לבסוף, נאפית התערובת בתנור עד להזהבתה.
מקור המנה במצרים של ימי הביניים.
על פי המסורת, לאחר ששג'ר א-דור נכשלה במזימתה לרצוח את אייבכ ואף נהרגה בעצמה, אום עלי, אשתו הראשונה של אייבכ, ביקשה מכל הטבחים והנשים המצריות להמציא את הקינוח הכי טעים שהם יוכלו ליצור.
המתכון שנבחר הופץ ברחבי מצרים במטרה לחגוג את מותה של שג'ר א-דור.
הקינוח זכה לפופולריות רבה, ונקרא מאז על שמה של אום עלי.
מריָם מֻחַמַּד יוֹסִיף פַרַחַאת הידועה בכוניה אוּם נִידָאל הייתה מטיפה אסלאמית, פעילת טרור ופוליטיקאית פלסטינית.
נודעה בתמיכתה במעורבות בניה בפיגועים נגד ישראל, ומשום כך כונתה "אֵם הַשָּׂהִידִים".
אום נידאל הייתה מקורבת להנהגת חמאס ואף נבחרה מטעם הארגון למועצה המחוקקת הפלסטינית.
אום נידאל הייתה מקורבת למנהיגי חמאס.
היא היגרה עם משפחתה ללוב וחזרה לרצועת עזה ב-1987, אז פרצה האינתיפאדה הראשונה.
המשפחה השתקעה בשכונת שג'אעייה במזרח העיר עזה.
בשנות ה-90 הסתירה אום נידאל מפקדים בזרוע הצבאית של חמאס, איימן מוהאנה ועמד עקל, שחוסל בידי צה"ל.
ביתה הופצץ מספר פעמים בידי כוחות הביטחון.
היו לה עשרה ילדים, מתוכם שישה בנים.
בשנת 2002 התפרסמה עם צילומה נושאת אקדח, ומתדרכת את בנה בן ה-17, מוחמד פרחאת, לפני הפיגוע במכינה בעצמונה שביצע.
מוחמד נכנס לעצמונה ופתח באש מרובה סער וזרק רימוני יד.
הוא הרג חמישה תלמידים ופצע 23 נוספים, עד שנורה למוות.
לאחר מותו אמרה אום נידאל: "הלוואי שיהיו לי 100 בנים כמו מוחמד".
בעקבות הפיגוע בעצמונה שביצע בנה, ובתמיכתה המלאה, הרס צה"ל את ביתם.
בנה הבכור, נידאל, היה מפקד בחמאס מראשי פרויקט רקטת הקסאם.
הוא כונה "מהנדס הרקטות" בגלל הטענה שהיה הראשון לייצר רקטות תלולות מסלול ברצועת עזה.
הוא נהרג בפברואר 2003 בעת שהתכונן לבצע פיגוע באמצעות טיסן נפץ.
בנה השלישי, רואד, מת בשנת 2005 בסיכול ממוקד, כאשר מכוניתו נפגעה מתקיפה אווירית בעת שנשאה רקטת קסאם.
בן נוסף, ויסאם, ישב בכלא הישראלי לאחר ניסיון לרצוח יהודים.
הוא היה המוח מאחורי פעולות טרור שונות כמו הפיגוע במכינה בעצמונה, אסון הנגמ"ש בשג'אעייה, התקפת אוטובוס התלמידים בשער הנגב והטבח בנחל עוז, עד שחוסל על ידי צה"ל בדצמבר 2023, במהלך "מלחמת חרבות ברזל".
בן נוסף שלה, מוא'מן, היה מלווה של אחמד יאסין, האב הרוחני של תנועת חמאס.
מוא'מן וחוסאם בניה נפצעו קשה לאחר שצה"ל הפציץ את ביתה .
בשנת 2006 פרחאת התמודדה בבחירות ברשות הפלסטינית כמועמדת מטעם חמאס ונבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית.
ב-11 באוקטובר 2006 שוב הרס צה"ל את ביתה.
בשנת 2009 השתתפה בשיגור רקטות לעבר כפר עזה בזמן מבצע עופרת יצוקה.
ב-17 במרץ 2013 פרחאת מתה בבית החולים שיפא מקריסת מערכות.
הזרוע הצבאית של חמאס ארגנה עבורה הלוויה צבאית בהשתתפות 4,000 פלסטינים.
בהלוויה השתתפו כל ראשי הנהגת חמאס ברצועה, ובראשם ראש הממשלה אסמאעיל הנייה, שאף נשא את גופתה.
היא זכתה להספדים גם מקרב בכירי הפת"ח.
יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הורה לפתוח סוכת אבלים במשכן המוקטעה ברמאללה ולהעניק לה אות הוקרה על הקרבתה.
במרוצת השנים נתנה אום נידאל ראיונות רבים לתקשורת, בהם עשתה נפשות לתמיכה בפיגועי ההתאבדות, והטיפה לאמהות פלסטיניות לשלוח את בניהן לג'יהאד נגד ישראל.
לאחר מות בנה, אשר ביצע את הפיגוע במכינה בעצמונה, יצאה בצהלות שמחה והכריזה שהיא מאושרת שנהרג ב"מות קדושים".
בטרם יצא לפיגוע היא אף ליוותה אותו והתראיינה עמו למספר כלי תקשורת.
בראיון לערוץ "Dream 2" אמרה כי אין הבדל בין פעולות טרור נגד אזרחים או נגד חיילים.
כמו כן אמרה כי כל שלום שאינו כולל את "שחרור פלסטין" כולה, מהים ועד לנהר, תחת מדינה אסלאמית, הוא כניעה ובושה.
היא רואה מותם של מוסלמים עבור מטרה זו "הדבר הנעלה ביותר" ועיקרון חשוב באסלאם.
אום נידאל היא אחת ממספר דמויות מוכרות שהפכו לאייקונים במאבק הפלסטיני.
בתרבות הפלסטינית היא נחשבת לדמות מופת, מסירותה למאבק הלאומי והקרבנות שהקריבה.
על רקע הקרבת שלושה מבניה, שנהרגו בפעולות טרור או בפיגועים של חמאס, היא כונתה "אל-ח'נסאא הפלסטינית".
זאת על שם המשוררת אל-ח'נסאא שהיא וארבעת בניה התאסלמו לאחר שפגשה בנביא מוחמד, וליוותה את בניה לקרב אל-קאדסיה בו נהרגו.
על פי המסורת המוסלמית, אל-ח'נסאא לא התאבלה על בניה אלא הצהירה: "השבח לאל שכיבדני במות הקדושים שלהם".
לא רק של אום נידאל ילדיה השתתפו בטרור, אלא היא עצמה הייתה מעורבת בפעולות גיבוי, לרבות הסתרת מחבלים.
משום כך גבורתה נתפסת בקרב הפלסטינים כגבורת לוחם, למרות היותה אישה.
ברחוב הפלסטיני הפכה לסמל של ההתנגדות הנשית ואמהית, הנכונה להקריב למען המולדת.
אַלֶף (ביפנית: アレフ) או בשמה הקודם אוֹם שִׁינְרִיקְיוֹ (オウム真理教) היא כת יפנית דתית שהוקמה בשנת 1987 ביפן על ידי שוקו אסהארה וזכתה לעיקר פרסומה בעקבות מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו שביצעה, אשר הביאה למותם של 14 איש ופציעתם של יותר מ־5,000 איש.
שם הכת מורכב מצירוף המילים "אום" - שהיא הברה קדושה בסנסקריט (לשון הודית עתיקה) שפירושה "הכוח היוצר וההורס של היקום", ו"שינרי-קיו" - שפרושה ביפנית "דוקטרינת האמת הנעלה".
כפי ששם הכת מרמז, מטרתה ללמד את האמת אודות הבריאה וההרס של היקום.
בשנת 2000 שינה הארגון את שמו ל"אלף" על שם האות הראשונה באלפבית העברי.
מאז, הקבוצה נתונה תחת פיקוח רשויות החוק ביפן, כחלק מחוקים שנחקקו נגד הקבוצה ("חוקי אנטי-אום").
בשנת 2007, הקבוצה התפצלה לשני פלגים עקב מחלוקת פנימית, כאשר הפלג הראשון עודו נושא את השם "אלף" והפלג השני נקרא "היקארי נו וואה" (光の輪, ביפנית: "מעגל האור").
דתות חדשות, קבוצות וכתות צצו מדי יום ביפן ולכן אום שינריקיו לא עוררה תשומת לב מיוחדת.
בשלב הראשון של התפתחות התנועה, הדגש היה על פרקטיקות מעשיות והשגת כוחות פיזיים.
בשלב השני, לאחר חוויות ה"הארה" של ה"גורו" אַסָהָארָה, אדם עיוור למחצה, שהציג עצמו כ"אחד והיחיד שזכה באמת העליונה", ושאף להתפתחות לכיוון קונספציות בודהיסטיות שונות, שילוב של רוחניות עם פעילות אקטיבית, כגון סוגי מדיטציה, כדרך להארה ולשחרור.
בשלב זה האמין שוקו בהצלת העולם כולו מהארמגדון שאין מנוס ממנו.
בשלב האחרון, היה כל כולו פעולות הישרדות לקראת הארמגדון הקרב.
בשלב זה האוריינטציה השתנתה מעזרה והצלת העולם להישרדות חברי הקבוצה בלבד.
כך הפכו חברי אום שינריקיו עוינים, התבצרו, התבדלו, ובנו חברה קטנה אך מספקת שתיוותר לאחר מלחמת העולם.
נקודת המפנה הראשונה של הארגון התרחשה ב־1989, כאשר הקבוצה ניסתה להירשם ביפן תחת חוק דיני תאגידים.
רישום כזה כולל תחתיו הטבות כגון זכויות מיסים, הזכות להיות בעלים של רכוש כארגון, והגנה מפני התערבות בענייניה מצד המדינה או כל גורם אחר.
תחילה הרישום לא אושר, אך לאחר מאבק וערעור על ההחלטה בבית משפט, באוגוסט 1989, קיבלה הכת את המעמד החוקי.
ההכרה הרשמית באום שינריקיו חשובה מפני שלפני כן התייחסו אליה כקבוצה שמתחמקת ממסים באופן קבוע; עתה, בשם החוק, שהכיר ביסוד הדתי שלה, הייתה לה חסינות מפיקוח רשמי ומתביעה משפטית.
הרשויות לא חקרו את הדוקטרינה שלה או את מעשיהם של אנשי הכת בפועל, כמו את הפעילויות לשם רווח כספי או אף את הפעילויות הפליליות.
היה קשה עד בלתי אפשרי לחקור, משום "אי רצון פוליטי להתעסק עם דתות".
לאף אחד לא היה מושג שהכת גדלה מיום ליום.
תורתו של אסהארה התבססה על דרך רוחנית חדשה, פרי מוחו.
הוא שילב בין כתבי נוסטרדמוס וכתבי ההתגלות מהברית החדשה ודרש ממאמיניו לראות בו ישו חדש, תוך שהוא מנבא אסונות גדולים לאנושות ולאלו שלא ילכו בדרכו.
חברי הכת, ביצעו מעשים כמו רצח, חטיפה, עינויים, ועוד פעולות מפוקפקות למען הכת ואסהארה.
אסהארה ביקש שליטה מוחלטת במאמיניו: על חברי הכת היה למסור את כל רכושם לכת, אסור היה להם להתרועע עם אנשים שאינם חברי הכת, נאסר עליהם לישון יותר מ-6 שעות בלילה ואף פחות, והיה עליהם לצפות בשידורי הכת שעות רבות ביום, תוך שהם נעולים בחדר עם מקלט טלוויזיה.
הכת אף ביקשה מהמאמינים לחבר אלקטרודות לגופם ולהסתובב איתן כדי שיוכלו להיות באותו "גל אלוהי" עם מוחו של אסהארה.
פריטים מגופו של אסהארה כמו שערות שנשרו, ציפורניים שנקצצו, ואפילו מי האמבט בהם רחץ, נמכרו למאמיניו כ"פריטים קדושים".
בכת עשו שימוש בסמים שונים כדי להשפיע על המאמינים, ובמהלך שימוש זה מתו עשרות מבני הכת.
ביולי 1989 החליט שוקו שפעילות פוליטית נחוצה לשם התקדמות.
כך הוקמה המפלגה Shinrito = מפלגת האמת הצרופה.
המטרה הייתה להפוך את הטכניקות של אום שינריקיו לפוליטיות, להציע ישועה לקהל גדול יותר, ולאפשר לאום גישה לפרסום.
הקמפיין שלה כלל שירים, ריקודים, צעדות חריגות כדי לזכות להרבה תשומת לב ציבורית.
בבחירות נחלה הכת כישלון, והדבר גרם לנקודת המפנה השנייה.
בעקבות כך חלה התנכרות נוספת של הקבוצה לחברה, וחל מהפך גדול באידאולוגיה של הכת.
אם בהתחלה ביקשה הקבוצה למנוע אפוקליפסה, עכשיו הבינה כי יש לה מטרה חדשה: הם לא יכולים עוד להציל את כל העולם אלא הם צריכים להגן מעכשיו רק על עצמם.
אסהארה הודיע על הצורך של מאמיניו להכין את עצמם ליום הדין הבלתי נמנע, והקבוצה החלה לבנות מקלטים גרעיניים שאליהם יוכלו הקומונות לברוח כאשר העולם יחרב.
התבודדות זו חיזקה את כוח ההשפעה של הנהגת הכת ואת המבנה ההיררכי שהיה מבוסס על הגשמה נזירית סגפנית.
השקפתו של אסהארה לגבי העתיד הפכה פסימית יותר.