tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמת היישוב החלה בתחילת שנות ה-80, בתכנונם של האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון, והאכלוס הראשוני היה בספטמבר 1988 על ידי קבוצה של עובדי התעשייה האווירית שכינו את ארגונם "לביא" על שם פרויקט הלביא.
בתחילה נבנו ביישוב 26 בתי קבע, ובתחילת שנות ה-90 הוצבו ביישוב כ-15 קרוואנים.
בשנת 1998 החלו פרויקטים להרחבת היישוב, שבמהלכם נבנתה שכונה חדשה, הקרוואנים פונו ובמקומם נבנו בתי קבע נוספים.
באמצע שנת 2008 התגוררו בנעלה 230 משפחות.
בשנת 2009 החל פרויקט הרחבה נוסף "מעלה מודיעין" אשר קלט כ-105 משפחות חדשות.
ביישוב מתגוררים כ-2,800 תושבים (נכון לשנת 2022).
לפי המכון הפלסטיני, המכון למחקר יישומי - ירושלים, נעלה בנויה על אדמות שהופקעו מהיישובים הפלסטיניים אל-איתיחאד, דיר קדיס ושיבתין.
עם זאת, על פי מפת הסקר הבריטי משנת 1944 לא היו בידי שיבתן או דיר קדיס אדמות חקלאיות בגבעות עליהן יושבת נעלה.
בנעלה פועלים מעונות יום, גני ילדים, בית ספר יסודי, צהרונים, ספריה, מתנ"ס, ברכת שחיה עונתית, מכולת, פיצרייה, בית קפה, מקווה טהרה, בית כנסת, אולם אירועים ושבט תנועת הצופים.
שבט הצופים נוסד ב-2012 ומונה כ-150 חניכים.
לטובת גילאי התיכון עומדות הסעות מאורגנות לבתי ספר תיכון במודיעין.
צ'אק טיילור אול-סטאר , או קונברס אול סטאר (Converse All Stars), הן נעלי בד המיוצרות בחברת קונברס האמריקאית.
הנעליים יוצרו לראשונה ב-1917 כנעלי כדורסל, ושמן הראשון היה "אול סטאר".
נעלי אולסטאר לא היו פופולריות עד תחילת שנות העשרים.
בשנת 1922 שחקן הכדורסל צ'ארלס ("צ'אק") טיילור "אימץ" אותן כנעליו האהובות ביותר.
הוא התרשם מאוד מעיצוב הנעליים, והפך למקדם מכירות של המוצר.
לאחר מספר שינויים קלים בעיצוב הנעליים הוטבעה עליהן חתימתו של צ'אק טיילור, ושמן שונה לשם הנוכחי – צ'אק טיילור אולסטאר.
עד שנת 1966 יוצרו ונמכרו נעלי אולסטאר רק בצבעי שחור-לבן.
באמצע אותה שנה החלה חברת קונברס לשווק את הנעליים בשלל צבעים, בגזרות גבוהות ונמוכות, ולאחר מכן גם בגזרה גבוהה עד הברך.
נוסף על כך חל גיוון גם בחומרים שמהם עשויה הנעל.
בשנת 2003 קנתה חברת נייקי את חברת קונברס בסכום של 305 מיליון דולר.
נעלי גולדה הוא כינוי סלנג לסוג מסוים של נעליים לחיילות.
בשנות ה-60' ניתן כינוי זה לנעליים חצאיות חומות, בעלות שרוכים.
ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, שהייתה בשנים ההן שרת החוץ, נעלה נעליים אורתופדיות בעלות שרוכים ללא עקב גבוה.
הנעליים התקניות, שהותרו לחיילות בצה"ל באותה תקופה, דמו במראה שלהן לנעלים של גולדה מאיר, לכן כונו "נעלי גולדה".
לאחר הטירונות הותר לחיילות לנעול נעלי סירה שחורות חלקות ללא עקב, שאותן רכשו בעצמן, ונעלי גולדה נותרו ללא שימוש.
נעלי עבודה לנשים הזכירו את הנעליים התקניות של החיילים, אלא שבמקום לשורכן בשרוכים למלוא גובהן, רוכסים אותן בשני אבזמים המשלימים את שריכת השרוכים.
עד אוגוסט 1993 היוו נעלי העבודה לנשים בצבא רכוש של הבסיס, והחיילות היו מוחתמות על ציוד (משומש) זה בהגיען, במידת הצורך, ומזדכות בעוזבן את הבסיס.
החל מתאריך זה, נעלי נשים מהוות ציוד אישי של החיילת, ואינן מוחזרות לבסיס בעת החלפת בסיס.
בכך הושוותה הלוגיסטיקה המטפלת בנעלי חיילות לזו המטפלת בנעלי חיילים.
נעלי בית הן נעליים נוחות, קלות ולרוב גם רכות, המיועדות להינעל בפנים הבית.
גפת נעלי הבית עשויה לרוב בד וסולייתן – גומי או פלסטיק.
סוליותיהן בדרך כלל שטוחות, ללא עקב, למען הנוחות.
צבעי נעלי בית מגוונים מאוד, החל מצבעים חלקים וכלה בדוגמאות משובצות, פרחוניות ומופשטות.
נעלי בית משובצות מכונות לפעמים "נעלי קיפי" על שם קיפי בן קיפוד, דמות מהסדרה רחוב סומסום, שנעל אותן.
ישנן נעלי בית הפתוחות מאחור, וננעלות על ידי החלקת הרגל פנימה.
אחרות מעוצבות כנעל סגורה, ונרכסות באמצעות רוכסן התפור בחלקן העליון או בצידן.
שני הסוגים הללו קיימים בעיצובים לנשים ולגברים.
ישנן גם נעלי בית לנשים המעוצבות כמגף נמוך שרצועת גומי נסתרת תפורה בפתחו או שרוכסן בצידו.
נעלי בית לילדים מעוצבות פעמים רבות בצבעים עליזים ובהירים, אם כי קיימים גם עיצובים הזהים לאלו של המבוגרים.
עיצוב נפוץ לנעלי בית לילדים הוא דמויות של בעלי חיים (למשל: פיל, ארנב, כלבלב), המעטרות את קדמת הנעל.
ביפן נהוג להסיר את הנעלים לפני הכניסה לבית ולהחליפן בנעלי בית, ולכן בבתים יפנים מוכנות נעלי בית עבור אורחים.
יש הנוהגים לסרוג נעלי בית בשתי מסרגות או במסרגה אחת.
בספר על עבודות קרושה יש צילום של נעלי בית שנוצרו ב-1845.
נעלי DC היא חברת הנעלה אמריקאית שמושבה בויסטה שבקליפורניה.
החברה נוסדה ביוני 1994 ומתמחה בייצור נעלי סקייטבורד, מגפי סנואובורד וביגוד.
החברה מייצרת נעליים לכל סוגי הספורט האתגרי, ביניהם סקייטבורדינג, סנואובורדינג, אופני BMX, מוטוקרוס, מרוצי ראלי וגלישת גלים, לגברים ונשים בגילאים שונים.
ב-10 במרץ 2004 נרכשה החברה על ידי חברת קוויקסילבר.
נעלי גלוב היא חברת הנעלה המייצרת נעליים להחלקה על סקייטבורד וגלישת גלים.
החברה נוסדה במלבורן, אוסטרליה, בשנת 1994 על ידי מחליקי הסקייטבורד המקצועיים לשעבר, מאט, סטיבן ופיטר היל.
חברת גלוב מורכבת מעיצוב נעליים בשיתוף פעולה עם מחליקי סקייטבורד מקצוענים.
גלוב נותנת חסות לאירועים במסגרת משחקי האקסטרים, ה-X Games.
משרדיה הראשיים של החברה העולמית ממוקמים במלבורן, אוסטרליה ובאל סגונדו, ארצות הברית.
נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) היא תוכנית של משרד החינוך המאפשרת לבני נוער יהודים מרחבי העולם ללמוד במשך שלוש עד ארבע שנים בתיכונים בישראל ולקבל תעודת בגרות ישראלית ללא צורך בידיעת עברית קודמת.
התוכנית מתקיימת במימון מלא של משרד החינוך הישראלי, ובכלל זה מימון של כרטיס טיסה מכל יעד בעולם, מימון מלא של הלימודים, ספרי הלימוד וכלי כתיבה, וכן של ביטוח רפואי, לינה בתנאי פנימייה, דמי נסיעה בישראל, דמי כיס, תקציב ביגוד, כרטיס חיוג ועוד.
מועמדים פוטנציאליים לתוכנית נדרשים לעמוד בכמה תנאי סף ולעבור יום מיונים הכולל ראיונות ומבחני ידע ואישיות.
המתקבלים לתוכנית לומדים במעמד סטודנטים מחו"ל בישראל.
הם אינם נדרשים לשנות את אזרחותם או לעלות לישראל בזמן התוכנית או בסיומה, ויכולים לעזוב אותה גם בעיצומה.
בוגרי התוכנית זכאים למימון של שתי שנות לימודים אקדמיים בכל אוניברסיטה בישראל.
התוכנית נוסדה בשנת 1992 ומאז השתתפו בה מעל 17,000 בני נוער.
כ־90% מהם נשארו בישראל, וכ־60% מהוריהם עולים לארץ גם כן.
כשני שלישים מהמשתתפים בתוכנית מגיעים מרוסיה ומאוקראינה.
כשליש מהמשתתפים הם ממדינות המערב: ארצות הברית (מאז 2002), אורוגוואי, ארגנטינה, בוליביה, ברזיל, בריטניה, גרמניה, דרום-אפריקה, הולנד, הונגריה, זימבבואה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, צ'ילה, צרפת, קולומביה ורומניה.
בני נוער שהתקבלו לתוכנית מגיעים לישראל בקיץ שלפני שנת הלימודים של כיתה ט'-י"א או בתחילת שנת הלימודים.
הם והוריהם בוחרים יחד את בית הספר שבו ילמדו.
קבוצות נעל"ה לומדות בבתי-ספר ברחבי הארץ.
משתתפי התוכנית משודכים לרוב גם למשפחה מארחת מקומית, שהקשר איתה נמשך לרוב גם לאחר סיום הלימודים בתיכון (קרי, במהלך השירות הצבאי ואחריו).
החל משנת 1997 ניתן שם לכל מחזור:
נעלי סירקה, באנגלית C1rca, (הספרה 1 מחליפה את האות i), היא חברת נעליים לסקייטבורד ואביזרים נוספים.
החברה החלה לפעול בשנת 1999 בארצות הברית, בסאן קלמנטה בקליפורניה.
החברה הוקמה על ידי חברת ההפצה פור סטאר (Four Star Distribution) כדי להקל עליה בתחרות במכירת נעליים לגולשי סקיטבורד.
חברת פור סטאר הייתה באותו זמן חברת סנובורד.
גולש הסקיטבורד המפורסם צ'אד מוסקה (Chad Muska) עזב באותה עת את חברת הנעליים אי אס (e'S) והצטרף לסירקה להקמת המותג החדש.
ב-15 ביולי 2004, מכרה חברת פור סטאר את עסקי הסנובורד שלה לחברת הסנובורד בארטון ועסקיה החלו מתרכזים בנעליים לסקייטבורד בלבד.
הסיסמה שאימצה החברה הייתה: "מחויבים לסקייטבורדינג".
צ'אד מוסקה עזב את חברת סירקה בשנת 2005 לחברת הנעלה אחרת בשם סופרה.
כמקובל בחברות המספקות ציוד לגולשי סקייטבורד, גם לחברת סירקה קבוצת הדגמה מקצועית של גולשי סקייטבורד הכוללת את אדריאן לופז, ג'ון אליהת פיטר רמונדטה, טוני טייב, סיירה פלרס, וינדזור ז'ימס, דניס דורנט, דוד רייס ודני סרזיני.
על צוות הגולשים של החברה נמנו בעבר ז'אמי תומאס, קריס קול ומארק אפליארד.
גם הסוכן של נעלי סירקה בישראל מקדם את המוצר באמצעות קבוצה של גולשי סקייטבורד, המבצעת מעת לעת הדגמות של גלישת סקייטבורד ברחבי הארץ.
חברת סירקה החלה להפיץ במאי 2006 סרט וידאו בשם "It's Time" שניתן ללא תוספת תשלום על ידי סוכניה המורשים לרוכשי הנעליים שלה וכן הופץ עם כתבי עת לסקייטבורד.
נעלי עקב הן נעליים, המשמשות בעיקר נשים אך לעיתים גם גברים, שבהן עקב הרגל מונח גבוה מאצבעות כף הרגל באמצעות עקב מוגבה בנעל.
הליכה ממושכת בנעליים עם עקבים גבוהים לעיתים איננה נוחה ומטרתה העיקרית היא לשוות לרגל האישה מראה מפתה ונשי יותר.
הרעיון מאחורי צורת עיצוב זו הוא אשליית חוש הראייה על מנת לגרום למתבונן לחשוב שהרגל ארוכה ורזה יותר.
מאחר שהעקב גבוה מהרצפה אורך הרגל בין האגן וקצות האצבעות גדל, ולכן הרגל נראית ארוכה יותר ופרופורציונלית צרה יותר.
שינוי חזותי נוסף הוא גובה האישה: מאחר שגוף האדם נשען על עקב הרגל, אורך עקב הנעל מתווסף לגובה הנועלת.
ככל שהעקב גבוה יותר כך גם משתנה יציבת הגוף בצורה שמבליטה את החזה והאגן שנחשבים כאיברים נשיים.
למרות ההשפעות השליליות של נעלי עקב גבוה על הרגל כגון כאבים בזמן הליכה ממושכת, נשים בוחרות להמשיך לנעול עקבים.
מחקרים שבדקו את הסיבות לכך מצאו שיש לנשים יתרונות בנעילת עקבים כגון חיזוק הביטחון העצמי והגדלת האטרקטיביות בקרב גברים, שגוברים בעיניהן על ההשפעות השליליות.
בזמנים עברו רוב האוכלוסייה התהלכה יחפה ורק בעלי המעמד הגבוה נהגו לנעול נעליים.
המקור של נעלי עקב אינו ברור, אך עדויות ראשונות ניתן למצוא במצרים העתיקה בשנת 3,500 לפנה"ס, שם כנראה, שימשו נעליים בעלות סוליה גבוהה בעיקר כוהני דת גברים לצורך טקסים.
עדויות נוספות מהתקופה הן של נעלי קצבים שנועדו להרחיק את הרגל מדם החיות שנשחטו.
בימי הביניים נהגו הגברים והנשים בעלי המעמד הגבוה לנעול נעליים מעור ועקב פלטפורמה משעם או עץ שנקראו פאטן כהגנה מפני הבוץ והלכלוך.
בתקופת הרנסאנס נהגו שחקנים לנעול נעליים בגבהים שונים כדי לציין מעמדות שונים.
במאה ה-15 החלו נשים לנעול גרסה גבוהה יותר של הפאטן כדי להימנע מלכלוך השמלות באדמה, נעל זו נקראה צ'ופין והייתה נעל העקב הראשונה שננעלה על ידי נשים בלבד; נעליים אלו הגיעו לעיתים לגובה של 20 ס"מ ואף יותר.
בוונציה גובה הצ'ופין שימש גם כסמל סטטוס ונשים התחרו ביניהן על גובה העקב עד שהגיע לגבהים מגוחכים, בהם האישה נאלצה להיעזר בבעלה או בקביים כדי לא ליפול, עד שמועצת העיר נאלצה ב-1430 לאסור על נשים לנעול את הצ'ופין על פי חוק.
ב-1533 הטילה קטרינה דה מדיצ'י על הסנדלר שלה לייצר נעליים עם עקב גבוה מתחת לעקב הרגל בלבד ולא בצורת פלטפורמה אחידה כפי שהיה נהוג בצ'ופין ובפאטן.
נעל זו הפכה לפופולרית מאוד בקרב האצולה הצרפתית וננעלה על ידי גברים ונשים כאחד.
בעקבות המהפכה הצרפתית השימוש בנעלי עקב הופסק כליל מאחר שסימנו את המעמד הגבוה.
רק בסוף המאה ה-19 חזרו נשים לנעול את העקב הגבוה כפריט אופנה ומאז ננעל כמעט בלעדית על ידי נשים.
כפריט אופנתי פופולרי, נעלי העקב מיוצרות במגוון רחב של עיצובים, ובהם גם מספר עיצובים שזכו לשם משלהם.
החלוקה לסוגים השונים נעשית על פי סוג הסוליה, צורת הנעל וסוג העקב.
שנות ה-50 וה-70 אופיינו במהפכות חברתיות ואופנתיות רבות שלא פסחו על נעלי העקב, ומרבית העיצובים והדגמים שלהן עוצבו לראשונה בתקופה זו.
נעלי פלטפורמה הן נעליים בעלות סוליה גבוהה במיוחד מתחת לכרית כף הרגל.
הן מעוצבות בדרך כלל עם עקב סטילטו או כחלק מעקב רוקי שמטרתם להגביה את העקב מבלי לפגוע יותר מדי ביציבה.
נעלי הפלטפורמה הופיעו מפעם לפעם במהלך השנים אך הצלחתן המשמעותית ביותר החלה בתקופת הדיסקו של שנות ה-70 ונמשכה גם בשנות ה-80, אז היו פופולריות במיוחד בקרב אנשי הגלאם רוק, בקרב מוזיקאים וברחבת הריקודים.
אף שנעליים אלו לרוב כבדות יותר מנעלי עקב אחרות הן ננעלו בעיקר כפריט אופנתי וכדי למשוך תשומת לב.
נועלות הנעל, לרוב נשים צעירות בשנות העשרים או גיל ההתבגרות ניצלו את גובה הנעל כדי להיראות גבוהות יותר ולמשוך את תשומת לב הסובבים.
למרות מגוון העיצובים של נעלי העקב באותה התקופה כגון סוליות עץ, שעם או חומרים סינתטיים, העיצוב הפופולרי ביותר בשנות ה-70 היה עיצוב סנדל בעל שתי רצועות מוצלבות מעל אצבעות הרגליים, שתי רצועות מסביב הקרסול ורצועה הקפית בהירה מעור של באפלו מים (שכהתה במשך הזמן).
דגם זה נקרא Kork-Ease וסבל מזיופים רבים באותה התקופה.
בשנות ה-90 נעלי פלטפורמה העשויות מזכוכית אקרילית עם עקבים גבוהים במיוחד החלו להיות נפוצים גם בקרב חשפניות ובסרטי מבוגרים.
נעליים בעלי עקב מתון יותר וסוליה פחות שקופה נלבשות לרוב בחתונות או בנשפי סיום הלימודים.
נעלי הבלט הן פריט פטיש המשלב את נעלי הבלט הקלאסיות (נעלי פוינט) עם עקב סטילטו מוגזם.
הרעיון הוא להכריח את נועל הנעל לעמוד על קצוות האצבעות, בעמידת פוינט, כמו בלרינה.
בזמן העמידה כף הרגל כמעט אנכית לרצפה, כך שכל משקל הגוף נשען על קצוות האצבעות.
גובה העקב מגיע בדרך כלל ל-18 ס"מ ומעלה, תלוי בגודל הנעל והמטרה היא להאריכו ככל הניתן עד לאורך הנעל עצמה.
כדי לקבע את כף הרגל בתוך הנעל נהוג להשתמש ברוכסן או שרוכים והנעל נסגרת לפחות מעל הקרסול.
לרוב נעליים אלה לא נועדו להליכה או עמידה ממושכת, אלא לשימוש כפריט פטיש במשחקי מין וסצנות BDSM.
כחלק ממשחקי שליטה נהוג להשתמש במנעול קטן כדי למנוע את האפשרות של הסרת הנעל ללא רשותו של השולט.
הליכה ממושכת בנעל כזו קשה מאוד לאדם שאינו מיומן ולרוב אפשרית רק לאחר רקע מתאים בבלט וחיזוק האצבעות הרגליים.
נעל שהייתה אופנתית מאוד בשנות ה-50, המאופיינת בפתח בחלקה הקדמי.
שם הנעל מגיע מאנגלית, להציץ: peep בוהן: Toe, כשמה אכן ניתן לראות את הבוהן מציצה מהפתח הקדמי של הנעל.
יש הגורסים כי נעל הפיפ-טואו היא נעל העקב הנשית ביותר, לאור העובדה שהיא מגלה גם את אצבעות הרגליים של האישה ובכך מחייבת אותה לטפח את כפות רגלייה ולמשוח על ציפורניה לק אדום.
הגרסה הנשית לנעלי אוקספורד גבריות קלאסיות שהיו נהוגות בקרב הגברים של אנגליה בשלהי המאה ה-19. לנעליים שרוכים מלפנים וגימור דומה לנעלי הגברים.
הנעל המקורית שהופיעה כהתרסה פמיניסטית כלפי הממסד השמרני באנגליה, הייתה עשויה מעור ונראתה דומה מאוד לנעלי הגברים, אך מצוידת בעקב.
היום כל נעל עקב בעלת שרוכים נקראת נעל אוקספורד.
נעל אוקספורד נחשבת כיום לנעל עקב יומיומית, שניתן ללכת עמה ברחוב ואף לעבודה מבלי לשדר פתיינות או חגיגיות שמתאימה יותר לערב, וזאת בגלל העיצוב הגברי והעסקי המאפיין אותה והסגירות שלה, שכביכול גורעים מנשיות הנעל והופכים אותה לפתיינית פחות מנעלי העקב הרגילות.
את העקב ניתן למצוא בצורות וחומרים שונים, טכנולוגיית החומרים שהשתפרה מאוד בשנות ה-20 ואיפשרה שימוש בחומרים ועיצובים חדשים.
המגבלה היחידה היא שהחומר ממנו עשוי העקב צריך להיות קשיח מספיק כדי לתמוך ברגל.
עקב ארוך וצר, הפופולרי מאוד בתחום הנעלת הנשים.
השם סטילטו מגיע מאיטלקית (פגיון סטילטו ובאנגלית, stiletto dagger) המתאר פגיון חד.
אף על פי שעקבים אלו קיימים כבר זמן רב, השם "סטילטו" הופיע רק ב-1930. גובה העקב נע בין 5 ס"מ ל-20 ס"מ ואף יותר, במיוחד אם משולבת בו פלטפורמה קדמית.
נהוג שקוטר העקב בחלקו התחתון לא יעלה על סנטימטר אחד.
אף על פי שעקבים צרים וארוכים מופיעים בציורים מ-1800 העיצוב המודרני תוכנן על ידי קריסטין ס.
ווגנר ב-1950: הכנסת מוט מתכת לתוך עקב העץ הפכה אותו לחזק מספיק ואמין לציבור הרחב.
במשך השנים הפך עקב הסטילטו לסמל סקס והחל להופיע בסרטים אירוטיים, ובמהרה הפך לפריט אופנתי מבוקש.
נהוג לחבר בין נעלי הסטילטו לדמות הפאם פאטאל.
הן נחשבות לפריט לבוש מפתה ונשי, ומופיעות בהקשרים כאלה פעמים רבות בספרות ובסרטים.
עקב רוקי / טריז (wedge)
שמו של עקב זה באנגלית - עקב טריז - נגזר מהעקב המשולש בצורת טריז העשוי ממקשה אחת על פני כל הנעל.
בישראל נהוג לכנותו עקב רוקי, אולי מפאת צורת העקב הגולשת כמו מדרון של הרי הרוקי או על שם חברת הנעליים "רוקי" אשר ייבאה אותו לארץ.
העקב בשיא גובהו נמצא מתחת לעקב, ומתקצר ככל שמתקדמים לכיוון האצבעות.
לרוב העקב תומך רק בחצי מהנעל ולחצי הקדמי סוליה רגילה.
עקב הרוקי נחשב לסוג עקב המזיק פחות לכף רגל, לגב וליציבה של האישה הנועלת אותו,
מכיוון שבו משקל גופה מתפרס על הסולייה בצורה רחבה יותר מאשר בעקבי הסטילטו, עקבי הצ'אנקי או עקבי החתול, בהם מרבית משקל הגוף נשען על קצות האצבעות.
עקב נמוך ודק יחסית, שגובהו נע לרוב בין 3.5-5 ס"מ, לעיתים מוצג כעקב סטילטו מוקטן.
עקב זה התפרסם בשנות ה-60 על ידי השחקנית אודרי הפבורן, שהייתה אייקון אופנה ונודעה בחיבתה לעקבי החתול ולמשקפי שמש שחורים וחתוליים.
עקבי החתול הופיעו לראשונה בשלהי שנות ה-50 ושווקו כנעלי עקב לנערות מתבגרות: מכיוון שבאותה תקופה לא היה יאה כי נערה צעירה תתהלך על נעלי עקב, העקב החתולי הנמוך סיפק פשרה מקובלת.
פעמים רבות נקראו עקבים אלה גם "עקבי אימונים", מכיוון שנערות צעירות היו מתאמנות בהליכה עליהן, לפני שהחלו לנעול נעלי עקב גבוהות.
בתחילת שנות ה-60, עקבים אלו החלו להיראות גם על נערות מבוגרות יותר ועל נשים צעירות, ובהמשך הפכו נעליים אלה לפריט אופנתי הננעל על ידי כל הנשים, צעירות ומבוגרות.
עקב בלוק / צ'אנקי (chunky)
פירוש השם צ'אנק באנגלית הוא עבה ואכן עקבים אלו הם גבוהים ורחבים.
עקב זה הוא בעל מאפיינים דומים לעקב הסטילטו ומוסיף גובה רב, אך עם זאת נוח יותר להליכה ולרוב חזק יותר ולכן נוטה פחות להישבר.
עקבי הצ'אנקי נחשבים בקרב יצרני הנעליים לגרסה היומיומית והנוחה יותר של עקבי הסטילטו הדקיקים: הם גבוהים, דקים, ומשווים לרגל האישה שנועלת אותה מראה מוארך וצר יותר, אך עם זאת הם עבים יותר וחזקים יותר, וכתוצאה מכך גם נוחים יותר ופחות מזיקים לגב.
עקב קיסר / ספול (spool)
עקבים הרחבים בחלקם העליון והתחתון וצרים במרכז.
סגנון זה היה נפוץ בקרב אנשי האצולה באירופה בתקופה הגאורג'יאנית (1715-1750).
השם ספול מגיע מאנגלית שם הוא מתאר גליל הרחב משני צדדיו.
עקבי סיכה הדומים לעקבי סטילטו מבחינת האורך אך בניגוד לסטילטו שמעובה יותר בחלקו העליון עקבי הסיכה הם בעלי עובי אחיד כמעט לכל אורכם המשווה להם מראה של סיכה.
לעיתים נוהגים לכנות בטעות כל עקב סטילטו כעקב סיכה.
את המונח עקב סיכה הגה לראשונה המעצב הספרדי מנולו בלאניק לאחר שהתקדמות בתעשיית החומרים אפשרה לייצר עקבים דקיקים וחזקים במיוחד, לרוב עשויים מחומר מתכתי, המסוגלים לשאת משקל רב ללא צורך לעבותם.
עקב הפוך הוא עקב אופקי המחובר לאזור כרית כף הרגל ואינו אנכי כמו עקב רגיל.
בנעל מסוג זה הסוליה קשיחה מאוד מאחר שאיננה נתמכת על ידי עקב אנכי.
ב-2007 פרסמה ויקטוריה בקהאם נעלי עקב הפוך של מעצב האופנה מרקו ג'קובס וגרמה לעליה בפופולריות העקב.
נעילת נעלי עקב משנה את יציבות הגוף ולכן משתנה גם צורת ההליכה.
גוף האישה והחזה נוטים קדימה, הכתפיים והאגן נוטים אחורה והברכיים מכופפות במקצת.
כתוצאה מכך נופל עומס רב יותר על השרירים ועלול לגרום לכאבי גב וברכיים.
למרות הפגיעה הבריאותית והעובדה שחלק מנעליים אלה אינן נוחות להליכה, נשים רבות מעדיפות לנעול נעלי עקב מטעמי אופנה, ויש הרואים בצורת הליכה זו נשית ומושכת יותר מאחר שהיא מבליטה את החזה והאגן.
יציבות הגוף והעומס על הרגל אינם מושפעים ישירות מגובה העקב אלא מזווית כף הרגל, לכן כאשר כרית כף הרגל גבוהה מהקרקע יש להפחית גובה זה מגובהו הכולל של עקב הנעל לקבלת גובה עקב אפקטיבי.
למשל זווית הרגל בנעלי פלטפורמה של 3 ס"מ עם עקב של 8 ס"מ תהיה זהה (כ-15 מעלות) לזווית הרגל בנעל עם עקב של 5 ס"מ ללא פלטפורמה, ולכן העומס על הרגל יהיה זהה אף על פי שהתוספת לגובה הראש תהיה משמעותית יותר בנעילת הפלטפורמה.
יצרני עקבים גבוהים לרוב מפרסמים את גובה הפלטפורמה בנוסף לגובה העקב.
בזמן הליכה בנעליים בעלות סוליה שטוחה נוגע העקב תחילה בקרקע ונושא את משקל הגוף ולאחר מכן נוגעת גם כרית כף הרגל בקרקע.
צורת הליכה זו איננה נוחה להליכה בעקבים גבוהים מאחר שקשה לייצב את משקל הגוף רק על העקב, במיוחד אם הוא דק.
לצורך כך פותחו שיטות הליכה שנוחות יותר להליכה בנעלי עקב.
הליכה מתאימה יותר לעקבים דורשת שעקב הנעל יגע בקרקע ויעזור בייצוב הרגל רק לאחר שכרית כף הרגל נושאת בעומס המשקל.
צעידה מסוג זה דורשת צעדים קטנים יחסית, כאשר הרגליים קרובות זו לזו וכל פסיעה נעשית לפני הפסיעה הקודמת (על המשך הקו הדמיוני שיוצא מהעקב ועובר במרכז כרית הרגל), כדי לקצר את הזמן שעובר ממגע העקב בקרקע למגע כרית כף הרגל בקרקע.
נוסח שונה של הליכה בנעלי עקב היא הליכת המסלול המפורסמת, בה כל צעד מונח מעבר לקו הדמיוני על הקרקע בצורה שמצליבה את הרגליים וגורמת לאגן הדוגמנית לנוע מצד לצד בזמן ההליכה.
בזמן ההליכה הברכיים אינן אמורות להתכופף כמו בזמן הליכה עם נעליים שטוחות.
מאחר שלרוב לא נהוג לנעול נעלי עקב בגיל צעיר, צורת הליכה זו איננה טבעית ודורשת אימון וחיזוק שרירי רגל שאינם מתאמצים בעת הליכה עם נעל שטוחה, ככל שהעקב גבוה יותר כך נדרש אימון רב יותר.
ככל שהרגל ארוכה יותר קל יותר להניח את כרית כף הרגל והעקב על הקרקע באותו הזמן מבלי לכופף את הברכיים, לכן נוחות ההליכה והעומס על השרירים אינה תלויה רק בגובה העקב כי אם גם בצורת הרגל ואורכה.
נזקים בריאותיים של נעלי עקב
נשים רבות סובלות מנזקים בריאותיים מגוונים כתוצאה משימוש יומיומי בנעלי עקב, הכוללים אי-נוחות, עייפות, כאבים ברגליים, כאבי גב ועלייה משמעותית בסיכון לנפילה והיפגעות.
בנוסף לסיכונים המידיים, קיימים גם סיכונים ארוכי טווח שנובעים מפיזור שונה של משקל הגוף על הרגל, שינוי זווית הרגל ושינוי היציבה בגלל העקב הגבוה.
בין הנזקים ארוכי-הטווח ניתן למנות: הלוקס ואלגוס, יבלות, מחלות כלי דם, נסיגה והתקצרות של שרירים.
כאבי רגליים אחרי יום עמוס בהליכה בנעלי עקב הם כנראה התלונה השכיחה ביותר.
במחקר שנערך במלזיה בהשתתפות כ-400 נשים צעירות ועובדות נמצא קשר מובהק בין כאבי רגליים לנעילת נעלי עקב.
יבלות הן תופעה נפוצה מאוד גם בנשים וגם בגברים, אך נשים סובלות מהן בעיקר בגלל נעליים אופנתיות.
יבלות הן בעצם התעבות של העור כתוצאה מחיכוך או לחץ.
כאשר אישה נועלת נעלי עקב משקל גופה מתרכז בעיקר בחלק הקדמי של הרגל בגלל הזווית שנוצרת.
לחץ זה מעודד היווצרות של יבלות.
במחקר עוקבה בהשתתפות 197 נשים נמצא שנשים שנעלו נעלי עקב גבוה במשך 5 שנים או יותר בעבודה סבלו מיותר יבלות מאשר נשים שלא נעלו נעלי עקב לעבודה כלל.
התופעה מתייחסת לעיוות שבו החלק האמצעי של האצבע בולט כלפי מעלה ואין אפשרות ליישר את המפרק המרכזי שבאצבע הזו (האצבע נהיית במנח מקופל).
התופעה נגרמת בעיקר משום שהאצבע נלחצת כלפי החלק הקדמי של הנעל.
האצבע המעוותת לוחצת על הראש של עצם המסרק כלפי הסוליה, ובכך גורמת להיווצרות של שכבת עור קשה ומכאיב בכרית כף הרגל.
התנוחה של הרגל בנעל עקב תורמת לכיפוף ממושך של האצבע ועם הזמן מתפתח חוסר איזון בין שרירים שצריכים ליישר את האצבע.
טיפול הראשוני הוא להפסיק את הפעלת הלחץ על האצבע בתדירות יום יומית.
במקרים קשים ייתכן שיידרש ניתוח לטיפול בעיוות.
גיד אכילס הוא גיד גדול בחלק האחורי התחתון של השוק, שנושא בעומס בזמן הליכה, קפיצות, התרוממות על קצות האצבעות ועלייה במדרגות.
דלקת בגיד יכולה להופיע כתוצאה ממספר גורמים כגון קיצור של הגיד, עומס גבוה, חבלה, לחץ מנעל לא מתאימה וכדומה.
בכל מקרה, הדלקת היא מרכיב משני בבעיה, ולמעשה הבעיה העיקרית היא העומס שנוצר על הגיד וחוסר היכולת שלו לעמוד בעומס כזה לאורך זמן.
הטיפול חייב להתמקד בהפחתת העומס מהגיד, יחד עם אימון שרירי הרגל לעבודה נכונה על מנת למנוע הישנות של העומס המוגזם.
מצב שבו הבוהן של הרגל סוטה הצידה ויוצרת בלט גרמי בצד הפנימי של כף הרגל, סמוך לבסיס הבוהן.
הבוהן גורמת ללחץ מתמיד על האצבע השכנה ודוחקת אותה, עד כדי כך שלעיתים היא עולה מעל לבוהן הגדולה, או שהאצבע השנייה נדחפת הצידה וסוטה במקביל לבוהן הגדולה.
גורמים להלוקס ואלגוס הם רבים ובהם נעילת נעלי עקב ונעליים לוחצות בכלל.
בשלב התחלתי, ניתן לעצור את ההתפתחות ההפרעה על ידי נעילת נעליים רחבות, אך בדרגות קושי מתקדמות נדרש טיפול כירורגי.
שימוש קבוע בנעלי עקב בעבר מעלה את הסיכון ל-הלוקס ואלגוס ב-47% בקרב מבוגרים.
קיימת סברה רווחת שנעילת נעלי עקב בגיל ההתבגרות יכולה להוביל לשינוי יציבת הגוף עקב תזוזת מרכז הכובד.
כתוצאה משינוי יציבה זה, ההתפתחות של המוטוריקה של הליכה עלולה להיפגע, עקב שינויים מבניים במערכת עצם-שריר.
במטאנליזה של 55 מחקרים נמצא כי אכן נעילת נעלי עקב בגיל ההתבגרות עלולה להוביל לתחלואה בבגרות, כגון: שינוי בתנוחת ראש, שינויים ביציבת הגוף (כיפוף עמוד השדרה) פגיעה בתפקוד מפרק הברך ועוד.
עם זאת, יש גם עדויות סותרות לגבי שינוי היציבה במבוגרים כתוצאה מנעילת נעלי עקב.
לדוגמה, מחקר משנת 2012 לא מצא שינוי יציבת הגוף עקב עמידה ממושכת או הליכה בנעלי עקב, ויש אפילו עדויות על כך שנעילת נעלי עקב יכולה לשפר את היציבה.
שיבוש זרימה תקינה של הדם
תלונות מרובות של נשים על הרגשה של כבדות ברגליים הובילו חוקרים לבדוק האם נעילת נעלי עקב יכולה לשבש את הזרימה החוזרת של דם מהרגליים לכיוון הלב.
במחקר נמדדה החזרת דם מהרגליים בנשים צעירות שנעלו נעליים עם עקבים בגודל שונה.
לפי תוצאות המחקר, נעילת נעלי עקב אכן משבשת את פעילות השאיבה ששרירי הרגליים יוצרים באופן טבעי, ובכך נפגעת הזרימה התקינה של הדם, באופן שיכול להוביל לתחלואה של הוורידים ברגליים.
השפעת עקבים גבוהים על יציבות וסיכון נפילה
הליכה על עקב גבוה מתבצעת בצורה שונה מהליכה רגילה – צעדים יותר קטנים, מרכז מסת גוף מוטה – ומפעילה מנגנוני תיקון על ידי שרירים.
הליכה בצורה כזו מגדילה את הסיכון לנפילות והיפגעויות.
כמו כן, גם במצב עמידה ישנה פגיעה בשיווי משקל כאשר אישה נועלת נעלי עקב גבוה.
במחקר שנערך באוניברסיטת בולוניה נמצא שמבין הפטישים לחפצים ופרטי לבוש, משיכה לעקבים גבוהים הוא הפטיש הפופולרי ביותר באוכלוסייה.
מבין הנסקרים, גברים ונשים, בעלי העדפה לפרטי לבוש, כ-64 אחוז דיווחו על אסוציאציות מיניות בהקשר של עקבים גבוהים.
עדות נוספת לחיבור בין מיניות ועקבים ניתן למצוא בסרטי מבוגרים בהם נהוג שהשחקניות משילות את כל בגדיהן מלבד נעלי העקב.
ב-2014 התפרסם בכתב העת "Archive of Sexual Behaviour" מחקר שמצא כי האטרקטביות של נשים בעיני גברים עולה כתלות בגובה העקב.
למשל בניסוי הודגם ש-82% מהגברים היו מוכנים לענות לסקר תזונה של אישה בעלת עקבים של 9 ס"מ לעומת 42% בלבד כאשר האישה נעלה נעליים שטוחות.
נעל הזהב האירופית הוא פרס כדורגל, המחולק מדי עונה לכובש השערים המצטיין במשחקי הליגה מהדרגה העליונה מבין כל הליגות הלאומיות האירופיות.
מאז הקמתו בעונת 1967/68, הפרס, שנקרא במקור "Soulier d'Or" (מצרפתית: "נעל הזהב"), חולק על ידי המגזין "פראנס פוטבול" למלך השערים של הליגות האירופיות באותה עונה.
באותו זמן לא הוענק הפרס בהתאם ליחסי הכוחות בין הליגות השונות.
השהייה זו ארעה כתוצאה ממחאה מצד התאחדות הכדורגל הקפריסאית, שטענה ששחקן קפריסאי עם 40 שערים היה אמור לזכות בפרס, בעוד שפראנס פוטבול רשם את מלך השערים בקפריסין בעונת 1990/91 עם 19 שערים בלבד.
עד שנת 1996 המגזין ארגן תחרות לא רשמית על הפרס.
הפרס התחדש לקראת עונת , כאשר איגוד מגזיני הספורט האירופיים (ESM), שבו חבר גם המגזין "פראנס פוטבול", החליט על שיטת ניקוד ששוקללה בהתאם ליחסי הכוחות בין הליגות האירופיות.
השקלול נערך לפי דירוג הליגות של אופ"א, המבוסס על התוצאות של המועדונים מכל ליגה בתחרויות האירופיות במשך חמש השנים הקודמות.
נכון לעונת 2024/2025, הזוכה הנוכחי בפרס הוא קיליאן אמבפה הצרפתי מריאל מדריד מהלה ליגה, הליגה הספרדית הבכירה, שכבש 31 שערים בליגה, שהעניקו לו 62 נקודות.
זכיות לפי מדינה ולפי שחקן
נְעִירָה (לעיתים גם נהיקה או הברסה) הוא הקול הייחודי שמוציאים החמורים והאתונות מגרונם ומנחיריהם.
החמור נוער כבר בקטנותו נעירות קצרות וחלושות ועם גדילתו גובר קולו ואורך נעירותיו.
החמור מרים קלות את ראשו כלפי מעלה, פותח את פיו, חושף את שיניו ונוֹעֵר ברצף במשך כעשר שניות, לפעמים עד עשרות שניות.
נעירת החמור נשמעת למרחקים של שלושה קילומטרים ואף יותר.
חוקרים הציעו כי הנעירה משמשת כאמצעי קשר בין חמורים.
עוצמתה הגבוהה נועדה לשמירת הקשר למרחקים, ואוזניו הגדולות של החמור עשויות לקלוט מסרים מחמורים אחרים הנמצאים במרחקים.
השערה נוספת היא שנעירת החמור נועדה לסמל את הטריטוריה ואת שליטת הזכר באתונות שבשטח זה, ולהדוף משם יריבים זכרים פוטנציאלים המתחרים על שליטה בגופן של האתונות.
פרד משמיע קול משולב בנעירה וצהלה, המבטא את הרכב הכלאיים שבו.
בדרך כלל יתחיל בצהלה ויעבור לנעירה.
אמונות טפלות שיוחסו לנעירת החמור
בימי הביניים, בעת העתיקה, נהגו ליחס לנעירת החמור דברים שונים, והאמינו למשל שנעירת בלתי צפויה של חמור זה סימן לביקור פתע והיכרות לא נעימה (עמ' 573).
בנוסף לכך האמינו, שנעירת החמור באופנים מסוימים היא סימן לירידת גשמים קרובה.
נעלי פוינט הן נעלי בלט אשר עוזרות לרקדני ורקדניות בלט לרקוד על קצות האצבעות, ריקוד היוצר תחושה של ריחוף וקלילות.
לנעליים הרכב ייחודי: בקצה הקדמי של הנעל נמצאת קופסה קשיחה, אשר עוטפת ותומכת את בהונות הרקדנים.
החלק הקרוב ביותר לרצפה שטוח, כך שהרקדנים יוכלו ליצור איזון הרמוני.
הקופסה עשויה משכבות נייר, בד, קרטון, פלסטיק, גומי או גבס שהודבקו היטב וכאשר הדבק מתייבש הקופסה נעשית קשיחה ומותאמת לריקוד עליה.
הסוליה בנויה מחתיכת עור עבה המחוברת לנעל בדבק ומחוזקת בתפירה מסביב וזה על מנת לתת תמיכה לקרסול בזמן העמידה על קצות האצבעות.
את כל הנעל עוטף בד על מנת להסתיר אלמנטים מבניים פנימיים, לתת נראות אסתטית לנעל ולעזור להחלקה מיטבית על משטח הריקוד.
הבד בדרך כלל עשוי מסאטן, ולעיתים מבד קנבס.
נעלי הפוינט הן בדרך כלל בגוני לבן- בז'- וורוד בהיר.
לנעל הפוינט מחוברים שני סרטים אלסטיים ושני סרטים מסאטן הנקשרים בצורת איקס לרגל כדי לתת תמיכה מלאה ושהנעל לא תחליק החוצה.
מיקום הסרטים בנעל הוא חשוב ונלקח בחשבון.
יש יצרנים שתופרים את הסרטים בחלק הפנימי ויש בחלק החיצוני.
לכל אדם יש כף רגל ייחודית הכוללת אורך בוהן וצורה, קשת פנימית וחוזק אנטומי שונה ולכן ניתן להזמין נעלי פוינט במידה מותאמת אישית, וכן לבחור את הצבע וסוג הבד.
הרקדנים לעיתים מחליפים סוגים שונים של נעלי פוינט בהתאם לקטעי הריקוד השונים.
במקרים אלו הכוריאוגרפיה מכתיבה את סוג הנעל הנדרשת- סגנון ריקוד עדין מותאם לנעל רכה יותר, בעוד שלסגנון אגרסיבי עם סיבובים רבים נדרשת נעל חזקה ונוקשה יותר.
הבלאי והשחיקה של הנעל גבוהים.
הנזק העיקרי לנעל הוא קריעה של הבד החיצוני כתוצאה מהחיכוך התכוף, אזור השוק נקרע והקופסה הקשיחה נשחקת.
הבד החיצוני הפגום אינו משפיע על ביצועי הנעל אלא בעיקר על הנראות הלא אסתטית והמקצועית.
לכן נעל זו יכולה להתאים לאימונים ותרגולים.
רקדנים מקצועיים מחליפים בתדירות גבוהה - זוג חדש עלול להתבלות בהופעה אחת.
מועד תחילת העבודה בנעלי פוינט לתלמידים נקבע לאחר ביצוע הערכה של מספר גורמים: השלב הפיזיולוגי וההתפתחותי של התלמיד, יציבות שרירי הליבה, חוזק וגמישות של כף הרגל והמפרקים ותדירות השיעורים.
הרקדנית הראשונה שרקדה עם נעלי פוינט הייתה מארי טליוני בבלט הסילפידה, עם נעליים שהכין לה אביה, פיליפו טליוני, שהיה גם כוריאוגרף והמאמן האישי שלה.
נעליה היו פשוט נעלי סאטן עם סוליה מעור, ועם תפרים לחיזוק בצדדים.
במהלך השנים הנעליים התפתחו, והסוליות והקופסה של האצבעות חוזקו.
נעלי נמרוד היא חברה ישראלית לייצור וייבוא נעליים, במיוחד נעלי ילדים ונוער.
החברה הוקמה בהולנד בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי צבי רוזבליט ובנו קלמן, שפתחו בית מלאכה לייצור נעליים.
הם קראו לחברה על שם הגיבור התנ"כי "נמרוד".
ב-1935 עלו בני המשפחה לארץ ישראל והעבירו את בית המלאכה לרחוב דיזנגוף בתל אביב.
ב-1944 הוקמה חברת "נעלי נמרוד בע"מ", בה פעלו גם בניו של קלמן רוזבליט - יוסף בן ארצי (בתפקיד המנהל המסחרי), ושני אחיו הצעירים שמואל ומיכאל רוזבליט.
בנו של מיכאל, אורן רוזבליט, משמש כיום כמנכ"ל החברה.
בחברה מועסקים כיום כ-500 עובדים, הפועלים במפעל הייצור בבאר שבע וברשת של 65 חנויות ברחבי הארץ.
נעלי החברה נמכרות בסך הכול בכ-100 נקודות מכירה בישראל.
המפתחים בחברה עוסקים ביצירת עיצובים חדשים לנעלי החברה ובפיתוחים אורתופדיים.
החברה מתמקדת בין השאר בנעלי פעוטות ובנעליים ראשונות לתינוקות, ומייבאת את המותג הגרמני לנעלי ילדים "Elefanten".
החברה גם מייבאת מותגי נעליים ידועים אחרים בעולם, כגון "Clarks" (נציגה בלעדית בישראל), "קונברס", "נייק" ו"פומה".
משרדי ההנהלה שוכנים באיירפורט סיטי.
סולו הסקסופון המפורסם של היצירה מנוגן על ידי מוזיקאי הג'אז פלאס ג'ונסון .
הנעימה נכללה באלבום הפסקול שיצא לסרט, ויצאה גם כסינגל בארצות הברית ב-1964; הסינגל הגיע למקום העשירי במצעד "בילבורד" לשירים העכשוויים למבוגרים (adult contemporary) וזכה בשלושה פרסי גראמי.
גרסאות שונות של נעימה זו מופיעות בפתיחת כל סרטי "הפנתר הוורוד", למעט "הפנתר הוורוד - ירייה באפילה" (1964) ו"המפקח קלוזו" (1968).
המנגינה הופיעה גם בגרסאות רבות לאין-מספר של עלילות הפנתר הוורוד.
"The Pink Panther Theme" מאופיין בשונותו הלא-צפויה, בשימוש הלא-רגיל בכרומטיות שמקורו בסולם המינורי ההונגרי , כשהדרגות רביעית והשביעית מועלות.
נעל הזהב הבלגית (בהולנדית: Gouden Schoen, בצרפתית: Soulier d'Or) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי לכדורגלן הטוב ביותר באותה השנה בליגת העל הבלגית.
הפרס מוענק בתחילתה של כל שנה אזרחית, ומוענק בחסות העיתון הבלגי Het Laatste Nieuws.
הפרס מחולק החל משנת 1954.
הזוכה בפרס נבחר על ידי משאל בין עיתונאים ואנשי כדורגל בולטים בבלגיה.
המצביעים מתבקשים לבחור עבור השחקן המצטיין בחצי העונה השני של העונה החולפת, ובחציה הראשון של העונה הנוכחית.
כתוצאה מכך, הזוכה יכול לקבל את כל קולותיו עבור חצי עונה בלבד, כך למשל אם הצטרף/עזב את הליגה הבלגית בסיום העונה, או לקבל קולות עבור הופעותיו בשתי קבוצות שונות.
פול ון הימסט הוא שיאן הזכיות בפרס, עם ארבע זכיות, בין 1960 ל-1974. יאן קולמנס ווילפריד ון מואר זכו בתואר שלוש פעמים כל אחד.
הזר הראשון שזכה בתואר היה יוהאן בוסקאמפ ההולנדי שזכה בתואר ב-1975. פאר זטרברג השוודי ומבארק בוסופה המרוקאי הם הזרים היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת.
בשנת 2011 היה מתיאס סוארס הארגנטינאי לדרום אמריקאי הראשון שזוכה בתואר.
בשנת 2016 חולק לראשונה במקביל פרס נעל הזהב לכדורגלנית המצטיינת של השנה, והזוכה הראשונה בתואר הייתה טסה וולארט.
נעימוּת היא תכונה אישיותית המתבטאת במאפיינים התנהגותיים הנחשבים לאדיבים, סימפתיים, חמימים, מתחשבים ומבטאים שיתוף פעולה.
בפסיכולוגיה של אישיות, נעימות היא אחת מחמש התכונות הגדולות של מבנה האישיות, המשקפת הבדלים בין אנשים בשיתוף פעולה ובהרמוניה חברתית.
אנשים שמקבלים ציון גבוה במבחני אישיות במימד זה הם אמפתיים וזולתניים, ואלה המקבלים ציון נמוך נחשבים לבעלי התנהגות אנוכית וכחסרי אמפתיה.
ציונים נמוכים מאוד בממד זה, מעידים על שימוש במניפולציה ותחרות עם אחרים במקום שיתוף פעולה.
נעימות נחשבת לתכונה נעלה, דהיינו שהיא מקבצת תת־תכונות אישיותיות הקרובות סטטיסטית זו לזו.
שאר תתי המאפיינים, או ה"היבטים", המקובצים תחת נעימות הם: אמון, כנות, אלטרואיזם, היענות, צניעות, ורגישות.
16 גורמי האישיות של קטל
כמו כל חמש תכונות האישיות הגדולות, את שורשי המושג המודרני נעימות ניתן לייחס למחקר שנערך ב-1936 על ידי גורדון אלפורט והנרי ס.
שבע שנים לאחר מכן, ריימונד קאטל פרסם ניתוח אשכולות של אלפי מילים הקשורות לאישיות שזוהו על ידי אלפורט ואודברט.
האשכולות שזוהו במחקר זה שימשו בסיס לניסיונות נוספים של קטל לזהות גורמים יסודיים, אוניברסליים ואנושיים.
בסופו של דבר הוא התרכז ב-16 גורמי אישיות באמצעות ניתוח גורמים.
ניתוחי גורמים נוספים חשפו חמישה גורמים מסדר גבוה יותר, או "גלובליים", שיכילו את 16 הגורמים.
במסגרת שאלון ה-16PF של קאטל, קוטלגו כ"בלתי תלויים" מדדי ה-E, H, L ו- Q1. מדדים אלה הם במידה רבה מבשרי התכונה נעימות.
מידת הנעימות במודל חמש התכונות הגדולות של האישיות נמדדת על פי רוב באמצעות דיווח עצמי, אם כי גם דוחות עמיתים ותצפית של צד שלישי בשימוש.
אילו מדדים מסוג זה נקבעים על ידי הערכה של תכונות פסיכומטריות ואילוצי הזמן והמרחב של המחקר המבוצע.
בחירת האמצעי מושפעת מהערכת המאפיינים הפסיכומטריים, כמו גם מאילוצי זמן ומרחב במסגרת המחקר או הבדיקה.
במסגרת אמצעי מדידה לקסיקליים משתמשים בתארים בשפה המשקפים נעימות או את היעדרהּ, כגון היותר אדם סימפתי, משתף פעולה, חמים, מתחשב, קשוח, אכזרי או גס.
מילים המייצגות חוסר נעימות הן בנות ניקוד הפוך.
גולדברג (1992) פיתח מדד של 20 מילים מתוך 100 המלים שלו, וסוסייר (1994) פיתח מדד קצר יותר בן שמונה מילים, כחלק מ-50 סמני המשנה שלו (mini markers).
תומפסון (2008) תיקן ושיפר באופן שיטתי את הסמנים הללו כדי לפתח מדד של 40 מילים עם מאפיינים פסיכומטריים טובים יותר באוכלוסיות אמריקאיות וגם כאלה שאינן - סמני משנה בינלאומיים באנגלית.
הסכמה היא מעלה במצבים הדורשים להסתדר עם אנשים אחרים.
לעומת אנשים לא נעימים, אנשים נעימים נוטים לראות אחרים באור חיובי יותר.
מכיוון שילדים נעימים רגישים יותר לצרכים ולנקודת מבטם של אחרים, הם סובלים פחות מדחייה חברתית.
מחקרים מצביעים על כך שילדים שפחות מפריעים, פחות אגרסיביים, ומיומנים יותר בקבוצות משחק, זוכים יותר בקבלה על ידי חבריהם.
מחקר אחד מצא שאנשים שמדורגים גבוה בנעימוּת נוטים יותר להגיב באופן רגשי במצבים חברתיים.
השפעה זו נמדדה הן בשאלוני דיווח עצמי והן באמצעים פיזיולוגיים, והיא ראיה לכך שמוחצנות ונוירוטיות אינן גורמי האישיות הבלעדיים המשפיעים על הרגש.
ההשפעה הייתה בולטת במיוחד בקרב נשים.
מחקרים מראים גם כי אנשים בעלי ניקוד גבוה בנעימוּת נוטים יותר לשלוט ברגשות שליליים, כמו כעס, במהלך ריבים.
הם נוטים יותר להשתמש בטקטיקות של הימנעות מקונפליקט בסכסוך עם הזולת.
הם גם מוכנים יותר לוותר על יתרונם היחסי בוויכוח, ועשויים להפסיד בוויכוח עם אנשים עם דירוג נמוך יותר בנעימוּת.
לעיתים קרובות, מנקודת מבטם, הם לא הפסידו בוויכוח, אלא שמרו על קשר ידידות עם אדם אחר.
נעימוּת היא בעלת חשיבות בסיסית לרווחה הפסיכולוגית, היא אינדיקטור לבריאות הנפש, ולקשרים טובים עם אחרים.
גם בילדות וגם בגיל ההתבגרות מקושרת הנעימות לגורמים חיצוניים.
מלבד אלה, נעימות גם קשורה ביכולת ניהול סכסוכים, הסתגלות לבית הספר, מעמד חברתי והערכה עצמית.
נעשו מחקרים כדי לבדוק אם לרמת הנעימות במהלך הילדות ישנה השפעה על הסתגלות ועל נעימות בבגרות.
בקרב אנשים צעירים, אנשים שאובחנו עם הפרעות החצנה והפנמה, מראים רמות נמוכות יותר של נעימות, שיתוף ואחווה, ורמות רגשיות שליליות גבוהות יותר מאשר אצל צעירים ללא הפרעות כאלה.
ממחקרים נראה גם כי נעימות קשורה בכעס ובדיכאון אצל צעירים.
בקרב סטודנטים, נעימות קשורה לעיתים קרובות בשיתוף חוויות רגשיות ושליטה יחד עם תגובות פסיכו-פיזיולוגיות לגירויים טעונים רגשית.
מעבר לבגרות, רמות נמוכות של נעימות מהוות סיכון בריאותי.
רמות גבוהות של נעימות, במיוחד אמון וכנות, מצביעה פעמים רבות על אריכות ימים.
נעלי פיפ-טואו (בעברית לעיתים מכונות "נעלי אצבע"; באנגלית: peep-toe shoe) הן נעלי נשים, שבהן אצבעות כף הרגל חשופות דרך פתח בקדמת הנעל.
נעלי פיפ-טואו היו פופולריות החל משנות ה-40 של המאה ה-20, אבל נעלמו באיטיות בשנות ה-60 של המאה ה-20. הן חזרו לפופולריות בשנות ה-70 של המאה ה-20, אך יצאו מהאופנה שוב במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
הנעליים חזרו להיות פופולריות עם כניסתם לאופנה של הכפכפים.
נעלי בלט הן נעליים המעוצבות עבור ריקוד בלט.
נעליים אלו עשויות בדרך כלל מעור, קנבס או סאטן.
הן קלות משקל באופן יחסי, ולהן סוליה דקה וגמישה המבליטה את צורת כף הרגל.
באופן מסורתי, רקדניות נועלות נעלי בלט ורודות, ורקדנים נועלים נעליים לבנות או שחורות.
בבלט מודרני נועלים לפעמים נעליים בצבע גוף המעניקות אשליה של רגליים יחפות.
בדרך כלל בשיעורי בלט הרקדנים נועלים נעלי בלט במהלך כל השיעור, ואילו הרקדניות נועלות אותן בתחילת השיעור ואחרי כן מחליפות לנעלי פוינט.
כשנוסד ריקוד הבלט הרקדניות בתחילה רקדו על נעלי ריקוד בעלות עקב - נעלי עקב.
באמצע המאה השמונה עשרה הרקדנית הצרפתייה מארי-אן דה קופיס דה קמרגו הייתה הראשונה שלא נעלה עקבים בעת הבלט, ולאחר המהפכה הצרפתית עקבים הוצאו מהסטנדרטים של נעלי הבלט.
נעלי הדייג הוא רומן מאת הסופר האוסטרלי מוריס ווסט, שפורסם לראשונה בשנת 1963.
הרומן עוסק בבחירת אפיפיור אוקראיני, והוא ניתוח של הפוליטיקה של הוותיקן.
קיריל פאבלוביץ' לאקוטה, שמונה לקרדינל על ידי האפיפיור הקודם, שואב השראה מחייהם של שני בישופים קתולים אוקראינים: הקרדינל יוסיף סליפיג' והבישוף הריהורי לאקוטה.
סליפיג' שוחרר על ידי משטרו של ניקיטה חרושצ'וב מהגולאג הסיבירי בשנת 1963, בשנת פרסום הרומן, לאחר לחצים פוליטיים מצד האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה והנשיא ג'ון קנדי.
סליפיג' הגיע לרומא בזמן כדי להשתתף במועצת הוותיקן השנייה.
לאקוטה מת ב-1950 בגולאג הסובייטי.
עלילת משנה ברומן עוסקת במערכת היחסים של קיריל עם תאולוג ומדען שנוי במחלוקת, האב טלמונד.
רבים מהמאפיינים של האב טלמונד התבססו על הפליאונטולוג הישועי הצרפתי פייר טייאר דה שארדן.
הספר פורסם במקרה ב-3 ביוני 1963, היום בו מת האפיפיור יוחנן ה-23. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרות למבוגרים ב-30 ביוני 1963, והפך לרומן מספר 1 הנמכר ביותר בארצות הברית לאותה שנה, לפי Publishers Weekly.
קיריל לקוטה, גיבור הרומן והארכיבישוף של לבוב הופך לקרדינל ומאמץ את התואר אתנסיוס הקדוש.
בשנת 1965, יוסיף סליפיג', הארכיבישוף של לבוב הוכרז כקרדינל עם התואר סנט'אטנסיו (אתנסיוס הקדוש) על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
גרסה קולנועית בבימויו של מייקל אנדרסון יצאה לאקרנים בשנת 1968.
נעלי הדייג הוא סרט אמריקאי משנת 1968, שמבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת הסופר האוסטרלי מוריס ווסט.
הסרט צולם ברומא, בוים על ידי מייקל אנדרסון והופץ על ידי Metro-Goldwyn-Mayer.
בשיא המלחמה הקרה, קיריל פאבלוביץ' לאקוטה, הארכיבישוף המטרופולין של לבוב, אוקראינה, שוחרר במפתיע לאחר 20 שנה במחנה עבודה בסיביר על ידי סוהר לשעבר שלו פיוטר איליץ' קמניב, כיום ראש ממשלת ברית המועצות.
הוא נשלח לרומא, שם האפיפיור הקשיש פיוס ה-13 ממנה אותו לקרדינל ומאמץ את התואר אתנסיוס.
לאקוטה נרתע, מתחנן לקבל "משימה פשוטה עם אנשים פשוטים", אבל האפיפיור מתעקש שהוא יכרע ברך ויקבל את קישוט הארגמן שמייעד את דרגת הקרדינל.
כאשר האפיפיור מתמוטט לפתע ומת, מתחיל תהליך בחירת האפיפיור, והקרדינל לאקוטה משתתף כאחד מהבוחרים.
במהלך ה-sede vacante, שני קרדינלים בפרט, הקרדינל לאונה והקרדינל רינלדי, מוצגים כפאפאבילי (המועמדים) המובילים.
לאחר שבעה פתקים הבחירה מגיעה למבוי סתום, לאקוטה נבחר במפתיע לאפיפיור כמועמד פשרה (שהוצע על ידי הקרדינל רינלדי) בהילולה ספונטנית בקפלה הסיסטינית על ידי מועצת הקרדינלים, שרבים מהם שוחחו עמו והתרשמו מרעיונותיו ומהענווה שלו.
לאקוטה לוקח את שמו של האפיפיור קיריל.
בינתיים, העולם נמצא על סף מלחמה גרעינית עקב סכסוך סיני-סובייטי שהחמיר בגלל רעב שנגרם מהגבלות סחר שהוטלו על סין מארצות הברית.
בערב שלאחר בחירתו, האפיפיור קיריל, בסיועו של העובד שלו ג'לסיו, חומק מהוותיקן וחוקר את העיר רומא לבוש ככומר פשוט.
במקרה, הוא נתקל בד"ר רות פייבר, שנמצאת בנישואים בעייתיים עם עיתונאי הטלוויזיה הרומאי, ג'ורג' פייבר.
עלילה משנית מרכזית בסרט היא מערכת היחסים של האפיפיור עם התאולוג והמדען השנוי במחלוקת האב טלמונד.
האפיפיור הופך לידידו האישי הקרוב של טלמונד, אך לצערו העמוק, בתפקידו הרשמי, עליו לאפשר לקונגרגציה הקדושה לצנזר את טלמונד בשל דעותיו ההטרודוקסיות.
עם זאת, השניים נשארים חברים וטלמונד הופך ליועץ המהימן ביותר של האפיפיור.
לצערו העמוק של האפיפיור, האב טלמונד מת ממחלה נוירולוגית, זמן קצר לאחר שנתן לראשון תמיכה נחוצה.
מאוחר יותר, האפיפיור חוזר לברית המועצות, לבוש בלבוש אזרחי, כדי להיפגש באופן פרטי עם קמנייב ועם המנהיג הסיני פנג כדי לדון במשבר המתמשך.
האפיפיור קיריל מבין שאם הצרות בסין יימשכו, המחיר עשוי להיות מלחמה שעלולה לקרוע את העולם לגזרים.
בהכתרתו לאפיפיור, קיריל מסיר את כתר האפיפיור שלו ומתחייב למכור את רכוש הכנסייה כדי לעזור לסינים, לשמחת ההמונים בכיכר פטרוס הקדוש למטה.
פעולה מהפכנית זו מביאה לעולם הזדמנות חדשה לשלום.
זכויות הסרט נקנו על ידי MGM ב-1964. ג'ורג' אנגלונד מנשכר להפיק ולכתוב את התסריט עם מוריס ווסט.
אנתוני קווין הוכרז ככוכב הסרט מוקדם יחסית.
הבמאי המקורי היה אמור להיות הבמאי הבריטי אנתוני אסקווית', אבל הוא חלה בנובמבר 1967 (ולבסוף מת כמה חודשים לאחר מכן) והוחלף במייקל אנדרסון.
אנגלונד ביקש ייעוץ טכני מהוותיקן אך לא קיבל אישור לצלם שם, אז היה צורך לשחזר מקומות כמו הקפלה הסיסטינית.
כתר האפיפיור המשמש לסצנת ההכתרה בסרט מעוצב על פי הכתר האפיפיורי של האפיפיור פאולוס השישי.
לטענת מוריס ווסט:מבחינה מבנית, תמיד חשבתי ש"נעלי הדייג" הוא אחד הספרים החלשים שלי.
התסריט לסרט מהודק יותר, ישיר יותר ואני חושב שהוא אומר בצורה חזקה יותר חלק ממה שרציתי לומר ברומן.
הגענו לנקודה בהיסטוריה שבה גברים - שחורים או לבנים, מרקסיסטים או קפיטליסטים, נוצרים או לא נוצרים - יצטרכו לבחור.
או שהם יצטרכו להתחייב למעשה של אהבה זה לזה או לפעולת שנאה זה כלפי זה.
גברים מכל צד צריכים לומר: "תראו כולנו אחים.
למה אנחנו הורגים אחד את השני ברחובות?
אל תפיל את פצצת האטום.
בוא נדבר עוד שעה אחת".
היום זה הניצחון האמיתי של הטוב על הרע.
זה מה שניסיתי להכניס בנאום האחרון לסרט.
לדברי מוריס ווסט הוא בילה חודשים בעבודה על סצנה שבה טלמונד נחקר על ידי האינקוויזיציה.
הוא אומר שבסופו של דבר הסצנה עבדה "אבל רק מפני שהתעצבנתי אחרי שגיליתי שהיא שונתה על ידי השחקנים בהסכמת הבמאי.
טענתי שזה הרס את התוקף התאולוגי של העלילה תוך הפרת התחייבויות חוזיות בין האולפן לביני".
ווסט אמר ש"בסוף הסרט הצטברות הווריאציות הייתה כזו שהורדתי את שמי מהתסריט".
זה גרם לו להסס למכור שוב "כל דבר מלבד מותחן או סיפור פשוט מאוד לסרטים" בגלל האופן שבו הוליווד "נוטה לעוות את הפילוסופיה והתאולוגיה הבסיסית של כל דבר שלא ניתן בקלות לעבד למסך".
הסרט היה הסרט השישי הפופולרי ביותר בקופות אוסטרליה ב-1969 אך עדיין היה אכזבה בולטת בקופות.
עלויות ההפקה ההולכות וגדלות של סרט זה, יחד עם תחנת זברה אינה עונה במקביל, הובילו להעברת נשיא MGM רוברט אובריאן ליו"ר הדירקטוריון, אך הוא התפטר מתפקידו בתחילת 1969 לאחר ששני הסרטים יצאו לאקרנים ונכשלו להחזיר את העלויות שלהם.
אלכס נורת' היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר וג'ורג' דייוויס ואדוארד קרפגנו היו מועמדים לפרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
נעימת הנושא של האחים סופר מריו (בשמה הרשמי: Ground Theme; נקראת גם Overworld Theme) היא נעימת נושא מוזיקלית שנוצרה עבור השלבים העל-קרקעיים במשחק הווידאו "האחים סופר מריו" משנת 1985. זו אחת משש נעימות נושא שמעצב הסאונד של נינטנדו, קוג'י קונדו, הלחין עבור המשחק.
לדבריו, היא הייתה הקשה ביותר להלחנה עבורו.
לאורך השנים נעימת הנושא המשיכה לשמש במשחקים נוספים בסדרת משחקי הווידאו של מריו לקונסולות השונות של נינטנדו.
נעימת הנושא של האחים סופר מריו נחשבת לאחת ממנגינות משחקי הווידאו המפורסמות ביותר בכל הזמנים.
נעימת הנושא נוצרה עם מקצב קליפסו במפתח דו מז'ור.
נעלי כדורגל הן סוג של נעליים המיועדות למשחק כדורגל.
לנעלי כדורגל המיועדות למגרשי דשא יש ניטים על הסוליה החיצונית על מנת לסייע באחיזת הקרקע.
סוג נוסף של נעלי כדורגל הוא נעליים המיועדות לרוגבי.
נעלי כדורגל משמשות גם לשחקנים בענפי ספורט אחרים שמשחקים על משטחי דשא, כגון לקרוס, הרלינג, שינטי, קווידיץ' מוגלגים ומשיכת חבל.
האזכור הראשון לנעליים מיוחדות לכדורגל הוא מ-1562, כאשר הנרי השמיני, מלך אנגליה, הזמין זוג "מגפי כדורגל" מהמלתחה המלכותית.
הנעליים האלה כנראה היו עשויות מעור.
במהלך המאה ה-19 סגנונות שונים של כדורגל הפכו לפופולריים יותר ויותר בבריטניה הגדולה.
המשתתפים היו נועלים את נעלי העבודה הכבדות והקשיחות שלהם כדי לשחק כדורגל.
זו הייתה גרסה מוקדמת של נעלי הכדורגל עם חרטום נעל מפלדה ושרוכים ארוכים.
לנעליים האלה היו לפעמים גם ניטים ממתכת או נעצים בתחתית כך שלשחקנים תהיה יותר אחיזה ויציבות.
לקראת סוף המאה ה-19 עוצבה הנעל הראשונה שעוצבה ספציפית לכדורגל אשר הייתה עשויה מעור עבה וכבד להגנה מוגברת.
הנעל הראשונה שקלה 500 גרם (18 אונקיות) והכפילה את משקלה כאשר היא נרטבה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 סגנון נעלי הכדורגל נשאר בסיסי מאוד בגלל מחסור בחומרים.
חידושים לאחר מלחמת העולם השנייה הובילו לשינויים משמעותיים בעיצוב.
שחקני כדורגל דרום-אמריקאים השתמשו בנעליים קלות וגמישות יותר שהתמקדו יותר בשליטה ובדיוק בבעיטה מאשר בהגנה על הרגל.
ב-1954, אדי דסלר, מייסדת חברת אדידס, הציג נעליים עם ברגים ששחקני נבחרת גרמניה השתמשו בהן בגמר המונדיאל באותה השנה, בו ירד גשם חזק.
אחי הגדול של אדי, רודולף דסלר, מייסד חברת פומה, חלק על הטענה שאדי דסלר המציא את הנעליים עם הברגים.
בשנות ה-60 לנעלי כדורגל רבות הייתה גזרה נמוכה יותר כדי להגביר הגמישות והתנועה.
חברות מיטר, ג'ומה ואסיקס הצטרפו לשוק נעלי הכדורגל אך אדידס הייתה היצרנית המובילה במהלך העשור הזה, כאשר 75 אחוז מהשחקנים במונדיאל 1966 נעלו נעלי אדידס.
בשנות ה-70 נראתה התקדמות משמעותית בעיצוב נעלי הכדורגל.
השינויים האלה כללו נעליים קלות יותר ובמגוון רחב יותר של צבעים.
אדידס הובילה את השוק בתקופה זו, והוציאה טכנולוגיות חדשות כגון ריפוד כדי לספק הגנה לעקב.
ב-1979, אדידס הוציאה את אחד מהמוצרים המצליחים ביותר שלה, הקופה מונדיאל.
במהלך תקופה זו נכנסו לשימוש כמה מסוגי העור הטבעי הנפוצים ביותר: עור קנגורו, עור עגל ועור מלא/פרה.
חברת דיאדורה נכנסה לשוק באותו עשור.
בשנות ה-80 טכנולוגיות נוספות נכנסו לתחום נעלי הכדורגל כאשר גם חברות כמו יומברו, לוטו וקלמה הצטרפו לשוק.
בשנות ה-90 סוגים חדשים של סוליות הוצגו כדי לשפר את האיזון של השחקן.
אדידס השיקה את ה-Predator, שעוצבה על ידי קרייג ג'ונסטון האוסטרלי.
לנעלים אלה היו אלמנטים מגומי כדי להגביר את השליטה בכדור.
חברת נייקי נכנסה גם היא לשוק נעלי הכדורגל עם נעלי ה-Mercurial, אשר הדגישו משקל קל כדי להגביר את המהירות.
נעל הכדורגל הפופולרית הראשונה של נייקי, ה-Nike Mercurial Vapor, ננעלה על ידי רונאלדו במונדיאל 1998. מיזונו, Uhlsport, וריבוק גם כן חלו לייצר נעלי כדורגל בעשור הזה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוצגה טכנולוגיית הלייזר בעזרתה ייצרו את נעל הכדורגל הראשונה בהתאמה אישית ב-2006, וכן הנעל הראשונה ללא שרוכים, Lotto Zhero Gravity, יצאה גם היא ב-2006. נעליים ללא שרוכים הפכו מאוחר יותר לפופולריות מאוד בסוף שנות ה-2010.
בעידן המודרני בו קצב המשחקים הופך מהיר יותר ולשחקנים יש נטייה טכנית יותר, יצרנים הציגו טכנולוגיה חדשה הכוללת הנעלה קלה יותר העשויה מחומרים חלופיים.
נעלי כדורגל הן חלק חיוני מהציוד של השחקן.
הן נועדו לספק אחיזה בשטח ולאחוז בקרקע על מנת למנוע החלקה והחלקה.
נעלי כדורגל יכולות להיות עשויות מחומרים רבים ושונים כגון גומי, חומר סינתטי כגון ניילון ופוליאוריתן, או עור.
החומר הפופולרי ביותר לנעלי כדורגל בעבר הוא עור קנגורו.
יש לו מרקם ייחודי והוא עמיד מאוד וקל מאוד מה שהופך אותו מושלם עבור שחקני כדורגל שצריכים להיות זריזים על המגרש.
חלק מהשחקנים מעדיפים עור בעוד שאחרים אוהבים חומר סינתטי או פלסטי מכיוון שהם עמידים יותר וזולים יותר.
במקור, נעלי כדורגל היו זמינות רק בשחור, אך בשנים האחרונות, הם הפכו לזמינים בצבעים שונים.
חברות גדולות כמו נייקי, אדידס, פומה וכדומה השפיעו על השוק עם מכירות שיא.
נעלי הדגל של נייקי הן Phantom VNM, Phantom VSN, Tiempos ו-The Nike Mercurial Vapor שנלבשו על ידי כריסטיאנו רונאלדו ואחרים.
חברת אדידס הגרמנית אחראית למגוון נעליים אותם לבשו דייוויד בקהאם, גארי נוויל וסטיבן ג'רארד.
כל נבחרת גרמניה בכדורגל נעלו נעלי אדידס במהלך גביע העולם ב-2006.
הנעליים של Puma King ננעלו על ידי שחקנים כמו פלה, אאוזביו, יוהאן קרויף ודייגו מראדונה.
שחקנים רבים משתמשים בהתאמה אישית ברחבי העולם כדי לשפר את מראה הנעליים שלהם ולהפוך אותם לקלות לזיהוי.
מקובל מאוד לקבל נעלי כדורגל בהתאמה אישית מלאה עם שם, ראשי תיבות, מספר או לוגו של המועדון.
שחקנים מקצועיים כמו ליונל מסי, כריסטיאנו רונאלדו וניימאר התאימו כולם את הנעליים שלהם בצורה כלשהי, או על ידי הכללת מספרם, שמות ילדיהם או הוספת דגל המדינה.
קמעונאים רבים מציעים אפשרויות וצבעים שונים להתאמה אישית של נעלי כדורגל על ידי שימוש במכונות הרקמה, כגון נייקי, אדידס ופומה.
נעלי הליכה הן נעליים המיועדות להגנה על כפות הרגליים והקרסוליים במהלך פעילויות הליכה בשטח כגון טיולים רגליים.
הן אחד מהפריטים החשובים ביותר של ציוד טיולים, שכן איכותם ועמידותם משפיעים על היכולת לטייל טיולים ארוכים בתנאי שטח קשים.
הן מתוכננות להליכה ארוכה על פני שטח גס.
בין האופציות השונות של נעלי הליכה יש מגפיים, עם יתרון של הגנה על כפות הרגליים והעקב.
אופציה נוספת היא נעלי הליכה שנותנות תמיכה לקרסול והן נוקשות למדי.
אפשרות פופולרית פחות היא נעלי סניקרס קלים עם סוליות דקות.
מבחינת התאמה לרגל, הנעל צריכה להיות לא רפויה מדי ולא צמודה מדי, על מנת למנוע שלפוחיות וכאבים בכפות הרגליים.
בנוסף לנעלי הליכה, מומלצים גם גרבי טיולים המנדפים זיעה מכפות הרגליים, מספקים חום ומרפדים את כפות הרגליים, וכן גרב דקה פנימית.
רוב נעלי ההליכה מיועדות גם לפעילויות שאינן הליכה כגון תרמילאות, טיפוס, טיפוס הרים וציד.
לפני שנות ה-70 וה-80 רוב המטיילים נעלו מגפי ציד, רכיבה, נעליים צבאיות או נעלי עבודה בזמן טיול.
המטיילת הידועה נעלה נעלי ספורט של קדס במהלך הטיול הראשון שלה בשביל האפלצ'ים ב-1955. למרות ש"מגפי הרים" היו זמינים עוד משנות ה-50 של המאה ה-19, הם ננעלו בעיקר על ידי מטפסים והרפתקנים מהמעמדות הגבוהים שיכלו להרשות לעצמם את המחיר הגבוה שלהם.
אחד השימושים המוקדמים ביותר במונח "נעלי הליכה" הופיע בגיליון דצמבר 1914 של Mazama, כתב העת של מועדון טיפוס ההרים Mazamas.
עם זאת, השימוש במקרה זה כנראה התייחס ל"מגפי הרים".
השיפור הגדול הראשון במגפי טיפוס הרים התרחש כתוצאה מתאונת טיפוס קטלנית ב-1935. בזמן הירידה בפונטה רסיקה על גבול שווייץ-איטליה, נקלעה משלחת בראשות ויטלה ברמני לסופת שלגים קשה.
לאחר שלא יכלו לרדת לאורך קירות הסלע הקפואים, שישה מהמטפסים מתו מתשישות, חשיפה ומכוויות קור.
כפי שהיה נהוג באותה תקופה, מטפסים נעלו מגפיים כבדים ממוסמרים בירידה במדרונות התחתונים של ההרים וככל שטיפסו גבוה יותר, החליפו את המגפיים בנעלי טיפוס קלות יותר, שעשויות בדרך כלל עם סוליות מעור דק עם לבד והציעו הגנה מועטה מפני טמפרטורות קרות או לחות.
למרות שהם התאימו לתנאי מזג אוויר רגילים, הנעליים כמעט לא הציעו אחיזה באזורים של קרח.
בהיותו משוכנע שהנעלה לא מספקת מילאה תפקיד מרכזי במותם של ששת חבריו, ברמני היה נחוש למצוא פתרון לבעיה זו.
שנתיים לאחר מכן הוא הציג סוליה חדשנית שאותה כינה Carrarmato, מילה איטלקית שפירושה "דריכת טנק".
הסוליה הייתה עשויה מגומי מגופר, וזיזים כבדים החליפו את המסמרים.
תבנית זיזי הגומי סיפקה למגפיים אחיזה יוצאת דופן, ואפשרה להשתמש בהן על מגוון משטחים, כולל אדמות יער לא אחידות, סלעים חשופים, מדרונות משופעים ושלג קשה.
בשנת 1937 השיק ברמני את המוצר החדש והמהפכני שלו.
הוא קרא לחברה החדשה שלו Vibram בווראיציה של שתי האותיות הראשונות של שמו הפרטי, וארבע האותיות הראשונות של שם המשפחה שלו.
הסוליות החדשות היו לפופולריות בקרב קהילת המטפסים, ובהמשך גם אצל מטיילים רגילים בשנות ה-60 וה-70.
בשנות ה-70 יצרני המגפיים האמריקאים החלו להפנות את המיקוד שלהם לייצור מגפיים קלים יותר עבור מטיילים ותרמילאים.
אחד המגפיים הראשונים שעמדו בהבטחה זו היה ה-Danner 6490, ששקל 3 פאונד ו-14 אונקיות.
מאז, יצרנים עשו התקדמויות רבות במהלך השנים שהפחיתו את משקל נעלי ההליכה, על ידי שימוש בגפות עור קלות משקל או בד סינתטי, החלפת תפרים בדבק או הזרקה להצמדת החלק העליון לסוליות, ושימוש בזיזים רדודים יותר.
ההתקדמות הטכנולוגית הגדולה הבאה במגפיים הגיעה בשנת 1980 כאשר תאגיד דאנר ודונר מאונטיין הציגו את נעלי ההליכה הראשונות שנעשו עם Gore-Tex שמורכב מחומר מגן ממים ונושם.
מכיוון שהטכנולוגיה החדשה הייתה זולה יותר לייצור, דבר שגרם להוזלה של המחיר, השימוש ב-Gore-Tex בנעלי הליכה הפך לסטנדרט בתחום ההליכה והטיולים.
כמעט כל נעלי ההליכה הנמכרות היום מיוצרות עם גור-טקס, או חומר דומה שהוא נושם ועמיד למים.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של נעלי הליכה.
נעלי שביל מיועדות לטיולים באקלים יבש, בשבילים מסודרים ונוחים יחסית, ופחות בתנאי שטח סלעיים.
הם מתאימים לסוגים רבים של טיולים רגליים.
נעליים למטיילי שבילים מיועדים עבור הליכה בשיפועים תלולים יותר ובדרכים בוציות, כשהיתרון הוא למגפיים קלות משקל.
הנעליים גם יציבים, גבוהים יותר ואטומים למים ומספקים יציבות והגנה על הקרסול והגפיים מסלעים בולטים מאשר נעלי הליכה.
נעלי הליכה בהרים או נעלי הליכה מיועדות להליכה בהרים ובגבעות, בטיולי תרמילאים ובטיפוס הרים.