tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2021, הסדרה חודשה לעונה שלישית.
באוגוסט 2022, הסדרה חודשה לעונה רביעית.
במאי 2024, הסדרה חודשה לעונה חמישית.
The Great War (בעברית: המלחמה הגדולה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
ב-21 בספטמבר, כחודש לפני יציאת האלבום, הכריזה סוויפט על סדרה בת 13 פרקים בשם Midnights Mayhem with Me שתעלה בפלטפורמת המדיה החברתית טיקטוק, ובה בכל פרק ייחשף שם של רצועה אחת מתוך האלבום.
בשעה הזו הוציאה מהדורה נוספת לאלבום הכוללת שבע רצועות בונוס חדשות, ביניהן נכלל "The Great War".
שבע הרצועות החדשות זמינות באופן דיגיטלי בלבד.
המונח "The Great War" מתייחס בדרך כלל לתיאור מלחמת העולם הראשונה, שגבתה את חייהם של כ-16 מיליון איש.
על פי מספר אנליסטים, מילות השיר נכתבו בהשראת המלחמה הזו.
עם זאת, מעבר למונח "The Great War" אין אזכורים המצביעים על המלחמה באופן ישיר.
בשיר יש בסיס רומנטי, שמעורפל באווירת מלחמה צבאית.
במקרה הזה, סוויפט דווקא לוקחת אחריות על היותה הצד הרע, שגרם להיפרדות ממערכת היחסים.
לטענתה, בן־זוגה הנוכחי בגד בה עם אישה אחרת.
אולם מסופר לנו כי לסוויפט יש בעיות אמון רבות שנגרמו כתוצאה ממערכות היחסים הרומנטיות הקודמות שהיו לה.
לנוכח בעיה זו הבינה בדיעבד כי היא הייתה הנזק בזוגיות שהייתה לה.
אולם הנרטיב הזה אכן מסתיים בנימה חיובית: היא לומדת לחיות עם בעיות חוסר האמון שלה, והתחילה כעת לבטוח יותר בבן־זוגה.
בסוף השיר היא אף מרגישה מספיק בטוחה כדי לחיות לצדו לשארית חייה.
"The Great War" הוא אחד מקומץ השירים באלבום בהם השתתף ארון דסנר בהפקתו.
דסנר, חבר בלהקת דה נשיונל, הפיק את שני אלבומי האולפן הקודמים של סוויפט, Folklore ו-Evermore, כמו גם ההוצאות החוזרות Fearless (Taylor's Version) ו-Red (Taylor's Version).
"The Great War" בוצע באצטדיון ריימונד ג'יימס בטמפה, פלורידה, ב-14 באפריל 2023 יחד עם מייסד להקת הרוק דה נשיונל, ארון דסנר.
לפני ביצוע השיר, סוויפט התלוצצה על ההשוואה ההומוריסטית שהמעריצים ערכו לגבי השגת כרטיסים לסיבוב ההופעות בהרגשה דומה ל"לשרוד את המלחמה הגדולה", והוסיפה הערה קלילה לביצוע הופעת הבכורה של רצועה זו מהאלבום Midnights (3am Edition).
The Good Witch (בעברית: המכשפה הטובה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית מייסי פיטרס.
האלבום יצא לאור ב-16 ביוני 2023, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור The Good Witchאזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם16 ביוני 2023הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה • תקליטור • תקליט • קלטת שמע • מארז תקליטוריםאטלנטיק רקורדס
"The Grudge" (בעברית: "הטינה") הוא הרצועה העשירית מתוך אלבום האולפן השני של אוליביה רודריגו, Guts, שיצא לאור ב-8 בספטמבר 2023 תחת הוצאת חברת גפן רקורדס.
לאחר ההצלחה המסחרית של אלבום האולפן הראשון שלה, Sour, שיצא לאור בשנת 2021, אוליביה רודריגו המשיכה לשתף פעולה עם דן ניגרו, שהפיק את כל הרצועות בו.
אלבום ההמשך, Guts, נוצר כשהייתה בת 19, שנה שהיא תיארה כ"הרבה בלבול, טעויות, גמלוניות וחרדות נעורים ישנות וטובות".
האלבום ושמו הוכרזו ב-26 ביוני 2023, והסינגל המוביל שלו, "Vampire", שוחרר ארבעה ימים לאחר מכן.
לאחר יציאתו, חלק שיערו שהשיר עוסק בטיילור סוויפט, ועל כך הגיבה רודריגו: .
השיר הגיע למקום הראשון במדינות שונות, כולל ארצות הברית, שם הוא הפך לסינגל השלישי שלה בראש מצעד בילבורד הוט 100. "" נבחר כסינגל ההמשך.
רודריגו כתב את "The Grudge" עם ניגרו.
רודריגו הזכירה שבזמן כתיבת האלבום הראשון, היא בכתה כשהלחינה את "Drivers License", ועם Guts, היא הרגישה הצפה רגשית בזמן כתיבת "The Grudge".
במופע משותף של רודריגו וניגרו באוקטובר 2023, ניגרו שיתף שהוא ורודריגו רבו על איזה שירים יכנסו לאלבום, וש-"The Grudge" היה אחד הבודדים שעמד לדיון.
כפי שסיפרה רודריגו, היא הקשיבה ללהקת הסמית'ס בדרך לאולפן והרגישה השראה מהשורה "צריך אומץ להיות אדיב" מהשיר "I Know It's Over".
ב-31 ביולי 2023, רודריגו חשפה קטע וידאו שכלל רמזים על רשימת הרצועות של Guts, שנועד לפענוח של מעריצים.
הוא הציג אותה מתרווחת בחדר השינה, פורקת ארגזים ומתעסקת במכשירים שונים, כולל מקלדת חשמלית ומכונת כתיבה בסגנון רטרו.
ב-1 באוגוסט 2023, רודריגו חשפה את רשימת השירים, הכוללת את "The Grudge" כרצועה העשירית.
השיר יצא כרצועה מ-Guts ב-8 בספטמבר 2023. דרך גפן רקורדס.
אורכו של "The Grudge" הוא שלוש דקות ותשע שניות.
ניגרו הפיק את השיר, והוא הינדס את השיר עם ריאן לינוויל.
הוא מנגן בגיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, כלי הקשה, פסנתר, בס, סינתיסייזר ומלוטרון ולינוויל מנגן בגיטרה אקוסטית, סקסופון, בס וסינתיסייזר.
מיץ' מקארתי עשה מיקסינג את השיר, ורנדי מריל ביצע את המאסטרינג.
"The Grudge" היא בלדת פסנתר, בה רודריגו "משקפת מערכת יחסים חמוצה עם מישהו שפעם העריצה, ומודה בסוף ש'גם אחרי כל זה, את/ה עדיין הכל בשבילי', לפי האנה דיילי מ"בילבורד".
בשיר היא נזכרת ש"כל עולמה השתנה" לאחר שקיבלה שיחת טלפון מאדם זה במהלך יום שישי בחודש מאי.
היא ממשיכה ומתארת את האדם כמי שיש לו "הכל והוא עדיין רוצה יותר"; לאחר צאתו של השיר, הועלו השערות שהשיר עוסק בסוויפט והתייחס ליחסים עכורים לכאורה בין השתיים לאחר שרודריגו נתנה לסוויפט קרדיטים על כתיבת השיר "Deja Vu" ביולי 2021.
בבית הראשון, רודריגו מביעה ייסורים על מושא ההשראה של השיר שמרמה אותה ומודיעה שהבלבול שלה לגבי הפגיעה בקשר ביניהם עדיין נמשך.
היא מתעסקת באירוע ועדיין חושבת עליו לעיתים קרובות.
במהלך הפזמון, היא מתוודה שניסתה לסלוח לאדם אבל אין לה את הכוח לעשות זאת.
בבית השני, רודריגו חולמת שהאדם מתנצל ותוהה אם בסופו של דבר יחסיהם קרסו בגלל שהאדם לא היה בטוח לגבי הצלחתה של רודריגו.
השיר זכה לקבלת פנים ביקורתית מורכבת: מצד אחד הוא זכה לשבחים על הכנות הרגשית והביצוע הקולי, ומצד שני ספג ביקורת על היותו מלודרמטי או דומה מדי ליצירות עבר.
המבקרים זיהו את השיר כבלדת פסנתר העוסקת בפרידה כואבת, בגידה וניסיון התמודדות עם סליחה.
השיר תואר כרפלקציה "פרופיל-נמוך" על פרידה, עם מילים המזכירות "יומן נעורים מוכתם בדמעות".
מבקרים שיבחו את הכתיבה המתארת את הקושי לסלוח, וציטטו את השורה "It takes strength to forgive, but I don't feel strong" כרגע ארצי ומקרקע באלבום.
לעומת זאת, היו שביקרו את השיר כגולש ל"מלודרמה אופרת סבון", במיוחד בשורות המתארות ויכוחים דמיוניים שהדוברת מנהלת בראשה.
מבחינה מוזיקלית, השיר זוהה כבלדת פסנתר עוצמתית המזכירה מאוד עבודות קודמות של רודריגו ושל אמניות אחרות.
מבקרים רבים ציינו דמיון בולט ללהיט הפריצה של רודריגו "Drivers License", הן במבנה הפסנתר הפועם והן בשירה הדרמטית.
השיר הושווה לסגנון של לורד באלבום Melodrama ולסגנון של טיילור סוויפט.
המבקר אנתוני פנטנו טען שהעיבוד "מבריק מדי" ומרגיש "כמעט סוויפטי", מה שגורם לו להרגיש פחות ייחודי לאלבום זה.
הביצוע של רודריגו בשיר זכה לשבחים על הטווח הקולי והרגש שהיא מביעה.
השירה תוארה כבעלת גוון "גולמי ומחוספס" בשילוב עם יכולת שירה עוצמתית מרשימה, מה שמבסס את המוניטין שלה כזמרת שראוי לעקוב אחריה.
ארגוןרשימהמיקוםמקורבילבורדGuts של אוליביה רודריגו: כל 12 השירים מדורגים9The Tabדירוג יום ההוצאה של כל שיר באלבום החדש של אוליביה רודריגו, Guts8רולינג סטוןכל שיר של אוליביה רודריגו, מדורג12Evieדירוג כל שיר באלבום החדש של אוליביה רודריגו, Guts מהגרוע לטוב ביותר6
"The Grudge" עורר ספקולציות ושמועות לגבי השראתו, כשמאזינים ומעריצים להוטים לפענח את זהות האדם שמהווה את מקור ההשראה לשיר.
כמה מאזינים שיערו שהשיר עשוי להיות על מחלוקות או מערכת יחסים מתוחה בין רודריגו וכוכבת הפופ טיילור סוויפט.
השמועות הללו זכו לתהודה, בין השאר, בשל החלטתה של רודריגו להקצות 50% מהתמלוגים מהסינגל "Deja Vu", שהוציאה בשנת 2021, לסוויפט בעקבות האשמות על דמיון ללהיט "Cruel Summer" של סוויפט.
רודריגו, לעומת זאת, לא התבטאה בהקשר מקור ההשראה הספציפי של השיר, מכיוון שיש לה נוהג שלא לחשוף בפומבי את נושאי השירים שלה.
בראיונות, רודריגו הדגישה את החשיבות של לא לשייך את המוזיקה שלה לנרטיב ספציפי אחד, וטענה שהשירים שלה יכולים להתחבר למגוון חוויות.
ספקולציות אלו הגיעו מספר ימים לאחר שרודריגו הכחישה ש-"Vampire", הסינגל המוביל מתוך האלבום, עוסק בסוויפט, ואמרה ל"גרדיאן": .
"The Golden Boy" הוא דואט של זמר הרוק הבריטי פרדי מרקיורי וזמרת האופרה הספרדייה מונסראט קאבאייה.
הוידאו קליפ לשיר הוא קטע מתוך הופעה משותפת של מרקיורי וקאבאייה, אשר התקיימה ב-8 באוקטובר 1988 במסגרת פסטיבל La Nit בברצלונה.
הופעה זו הייתה האחרונה של מרקיורי לפני החמרת מצבו הרפואי.
הווידאו-קליפ הופיע לראשונה במהדורת ה-5" של הסינגל.
בנוסף לשיר הנ"ל, ביצע עם קאבאייה את השיר "How Can I Go On".
פרדי מרקיורי - שירה מובילה, פסנתר ועיבוד
מונסראט קאבאייה - שירה מובילה
מייק מורן - קלידים, תכנות ועיבוד
מליין בל - שירה מלווה
דניס בישופ - שירה מלווה
לאנס אלינגטון - שירה מלווה
מרים סטוקלי - שירה מלווה
פיטר סטראקר - שירה מלווה
מארק ויליאמסון - שירה מלווה
קרול וודס - שירה מלווה
"The Grants" הוא שיר שנכתב על ידי לנה דל ריי ומייק הרמוסה, והוקלט על ידי דל ריי עבור אלבום האולפן התשיעי שלה, (2023).
דל ריי שימשה כאחד ממפיקי השיר, יחד עם דרו אריקסון וזאק דאוס.
הוא יצא לאור בהוצאת חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס ב-14 במרץ 2023 כסינגל השלישי מהאלבום.
השיר בוצע לראשונה ב-BBC Radio 1 Future Sounds עם קלרה אמפו בתור "השיר החם ביותר של רדיו 1".
ב-7 בדצמבר 2022, הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי אמרה שאלבום האולפן התשיעי שלה, Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd, אמור לצאת בתחילת 2023. בהמשך, הודיעה על אפשרות להזמנה מראש של האלבום תוך פרסום שיר הנושא מתוכו, "Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd".
דל ריי שיתפה את עטיפת האלבום ורשימת השירים בחודש העוקב.
"A&W" נבחר לצאת בתור הסינגל הבא מהאלבום, ב-14 בפברואר 2023, ו-"The Grants" היה הסינגל הראשון שיצא בפורמט של סינגל שיווקי.
דל ריי הוציא אותו ב-14 במרץ.
"The Grants" נכתב על ידי דל ריי לצד מייק הרמוסה.
הוא תואר כשיר גוספל הבנוי סביב אקורדים קלילים לפסנתר וקולות רקע הרמוניים.
מלודי פרי, פטי הווארד ושיקנה ג'ונס מספקות את קולות הרקע; כולן השתתפו ב-, סרט תיעודי משנת 2013 שהתמקד בחייהם של זמרי רקע.
השיר מתחיל בניסיונותיהן לשיר את הפזמון, עם הוראה כלשהי בקרב אחת מהן: "עוד פעם, את מוכנה?".
ב-"The Grants", דל ריי משתמשת בדימויים דתיים כדי לפנות אל מאהב או בן משפחה שעלולים להיעלם מחייה בקרוב ואומרת שתמיד תזכור את הזיכרונות שלה מהם.
דל ריי דיברה על כך בריאיון למגזין בילבורד והצהירה שחלק גדול מהאלבום שלה סובב סביב ענייני המשפחה שלה; "The Grants" נגזר משם משפחתה המקורי של דל ריי, ששמה האמיתי הוא אליזבת גרנט.
הוא מתייחס לדודה שנפטר במהלך טיפוס להרי הרוקי בשורות "Like 'Rocky Mountain High' / The way John Denver sings".
The Great American Bar Scene (בעברית: "סצנת הברים האמריקאית הגדולה") הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר והיוצר האמריקאי זאק בריאן, שיצא ב-4 ביולי 2024, דרך בלטינג ברונקו ווורנר.
האלבום יצא אחרי קצת יותר מ-10 חודשים אחרי אלבומו Zach Bryan, וקדם לו הסינגל "Pink Skies".
ב-1 באפריל 2024, האתר Whisky Riff הכריז על יציאת האלבום לחודש יוני ועל שיתופי פעולה עם של ג'ון מאייר, ברוס ספרינגסטין והאחים אווט בתור בדיחת אחד באפריל.
בריאן הכריז רשמית על האלבום בחודש הבא, עם שיתופי פעולה עם מאייר וספרינגסטין.
כתב עת/אתררשימהמיקוםמקורבילבורד50 האלבומים הטובים ביותר לשנת 202424ג'ון קראמניקה (הניו יורק טיימס)האלבומים הטובים ביותר לשנת 202414רולינג סטון100 האלבומים הטובים ביותר לשנת 202412Chorus.fm30 האלבומים המובילים לשנת 202421Consequence50 האלבומים הטובים ביותר של 202442
האלבום הופיע לראשונה במקום ה-17 במצעד בילבורד 200 ועלה למקום השני בשבוע המלא הראשון שלו, והרוויח 127,500 יחידות שקולות לאלבום בעיקר מסטרימינג, כלומר 163.9 מיליון השמעות לפי דרישה על פני 19 הרצועות שלו.
זה האלבום הרביעי של בריאן בעשירייה הפותחת בבילבורד 200. במצעד הבילבורד הוט 100, בריאן הכניס 17 שירים האלבום.
ג'ון מורלנד נכנס לראשונה להוט 100 עם השיר שלו באלבום, "Memphis, The Blues".
בנוסף לבילבורד 200, האלבום הגיע למקום הראשון במספר מצעדי בילבורד.
הוא הוביל את מצעד אלבומי הסטרימינג, אלבומי הקאנטרי, אלבומי הרוק, אלבומי הרוק והאלטרנטיביים ומצעד אלבומי אמריקנה/פולק.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס המוזיקה של בילבורד12 בדצמבר 2024אלבום קאנטרי מובילאלבום רוק מובילפרס המוזיקה האמריקאית26 במאי 2025אלבום רוק אהוב
The Great Impersonator הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית הלסי.
הוא יצא לאור ב-25 באוקטובר 2024, בהוצאת חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
זהו האלבום הראשון שיוצא בהוצאת חברת התקליטים הזו במסגרת הקריירה המוזיקלית של הזמרת.
האלבום מתואר כ"חקירה של האותנטיות של אישיותה וחוויותיה של הלסי", עם קשר לשנות ה-70 של המאה ה-20.
צאת האלבום נועדה להיות ביום השנה של צאת המיני-אלבום הבכורה שלה Room 93. הוא הוקלט מ-2022 עד 2024 כשהיא נאבקת עם אבחוני הזאבת ולימפוציט T שלה וכן לידת הבן אנדר.
הלסי הצהירה שהיא מאמינה שזה "יהיה האלבום האחרון [היא] אי פעם יצרה." מפיקים שונים הוסמכו בין שלוש הרצועות שיצאו.
האלבום מתמקד בחקר האותנטיות והיחסים של הלסי והפרשנות שלה לתהודה שלהם עם הקשרים שונים.
+מקבץ רשימות של גופים אשר דירגו את האלבום The Great Impersonatorשם הארגוןרשימהמיקוםמקורBusiness Insiderהאלבומים הטובים ביותר לשנת 202410NME50 האלבומים הטובים ביותר לשנת 202439רולינג סטון100 האלבומים הטובים ביותר לשנת 202442כריס ווילמן (וראייטי)האלבומים הטובים ביותר לשנת 20248
הטריילר של האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט.
ציד נבלות עולמי קדם לחשיפת עטיפת האלבום הרשמית והאלטרנטיבית של האלבום, התואמים לעשורים שונים ב-5 בספטמבר.
האלבום הוכרז לראשונה לצד יציאת הסינגל השיווקי, "The End" ב-4 ביוני 2024. לאחר מכן הופיע הסינגל המוביל "Lucky" יצא לאור ב-26 ביולי והסינגל השני "Lonely Is the Muse" ב-15 באוגוסט.
הסינגל השלישי "Ego" יצא לאור ב-6 בספטמבר.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור The Great Impersonatorאזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםהערותכלל העולם25 באוקטובר 2024הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה • תקליטור • תקליטקולומביה
The Goon Show הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב-BBC בין השנים 1951 ל-1960, בהשתתפות פיטר סלרס, ספייק מיליגן והארי סיקומב.
כל פרק בתוכנית, ששודרה מדי שבוע, היה בן חצי שעה וכלל סיפור עלילה מופרך שנבנה כפרודיה על סוגות מוכרות כגון תוכניות בלשיות, פשע אמיתי, תוכניות היסטוריות וכדומה.
בכל פרק הופיעו דמויות מומצאות שחזרו מדי תוכנית.
בתוכנית שולבו שירים היתוליים, רובם ככולם פרודיות על שירים מוכרים.
התוכנית הייתה רבת חשיבות בגיבוש ההומור הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה.
אמירה נפוצה היא כ"ללא הגון שואו לא היו מונטי פייתון".
התוכניות עירבו עלילות מופרכות, חיקויים של דמויות, צלילים ורעשים שונים.
התוכנית שילבה ביקורת חברתית, בעיקר על מוסדות המדינה, הצבא, המשטרה, מערכת החינוך, הבירוקרטיה והמצב החברתי לצד רעיונות סוריאליסטים ואיגיון.
תערובת שתאפיין רבות מתוכניות הקומדיה הבריטיות, בהן, לצד הקרקס המעופף של מונטי פייתון, גם את חבורת הפתן השחור (רואן אטקינסון, ריצ'רד קרטיס, יו לורי, סטיבן פריי), Spitting Image ועוד.
לתוכנית הייתה השפעה גם על ההומור והמשחקיות של הביטלס.
פול מקרטני היה מעריץ של התוכנית ומפיקם של הביטלס, ג'ורג' מרטין, היה מפיק מוזיקלי בתוכנית.
בשנת 1959 הופעו סלרס ומיליגן בסרטים קצרים בבימויו של ריצ'רד לסטר, מי שיביים גם את סרטי הביטלס.
הרעיון לתוכנית היה של ספייק מיליגן, מתוך מוטיבציה להעלות את המורל הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה, שהותירה את בריטניה מדוללת ממשאבים כלכליים ועם ערים מרכזיות הרוסות ושרופות עד היסוד.
התוכנית עלתה לאוויר במאי 1951 תחת השם Crazy People.
החבורה כללה גם את פיטר סלרס, הארי סיקומב ומייקל בנטין.
לאחר מספר פרקים, שונה שם התוכנית ל-The Goon Show.
השם Goone נטבע בקומיקס מאת אלזי סיגר , יוצרו של פופאי המלח.
לאחר מספר תוכניות התגבש הרעיון לטוות את המערכונים, השירים והדמויות החוזרות לתוך סיפור עלילה מופרך ודמיוני, לעיתים קרובות חסר הגיון.
מנהלי התחנה הבינו שמדובר בתוכנית ראויה, רק בשל התגובה הציבורית האוהדת.
ב-1952 עזב מייקל בנטין את החבורה.
לכל אחד מהם היה תחום הצטיינות, סיקומב היה המגיש עמוק-הקול והרציני כביכול, סלרס ייצג בקולו עשרות דמויות וחיקויים ומיליגן העלה רעיונות חדשניים, כולל שימוש חלוצי באלקטרוניקה ליצירת קולות ואפקטים.
החבורה חרתה על דגלה שאין דבר קדוש שלא ניתן לצחוק עליו, פוליטיקאים ואנשי צבא היו מושא קבוע ללעג, כמו גם הבירוקרטיה, מערכת החינוך ומערכת המעמדות.
ההאזנה לתוכנית הייתה למוסד חברתי בין 1954 ל-1958, ה-BBC זכה למספר מאזינים חסר תקדים, אך בד בבד נאלץ לנהל ולגבות חבורה אנרכיסטית ופרועה ללא תקדים.
רוב התוכנית שודר בשידור חי, ללא חזרות ובלי שהמשתתפים ראו את החומרים, שרובם ככולם חוברו על ידי מיליגן, לפני השידור.
לפיכך, לווה פעמים רבות השידור בהתפרצות ספונטית של צחוק מצד המשתתפים עצמם.
המצב, בו יש להתמיד ולהפיק מדי שבוע תוכנית מצחיקה ומקורית ובזמן אפסי לחזרות, לא יכול היה להמשך זמן רב.
לאחר 1958 ביקש מיליגן להנמיך את הקצב והתוכניות ששודרו לאחר מכן היו מוצלחות פחות מאשר בימי השיא.
ב-1960 החלה לפרוח הקריירה הקולנועית של סלרס, סיקומב עבר לטלוויזיה ולקריירה כזמר ומיליגן החל לחבר ספרים.
"The House of the Rising Sun" ("בית השמש העולה", נקרא לעיתים גם "Rising Sun Blues" — בלוז "השמש העולה") הוא שיר עם אמריקני שהפך לשיר פולק רוק, וללהיט בינלאומי בשנות השישים בזכות ביצועה של להקת The Animals ("החיות") הבריטית.
השיר מספר את סיפורו של מקום מפוקפק בניו אורלינס הנקרא "בית השמש העולה" ומתריע מפני הסכנות האורבות לצעירים, או לצעירות (תלוי בגרסה המושרת), במקומות אלו.
המונח "בית השמש העולה" הוא לשון נקיה לבית בושת, מהסוג אשר כונה "סאלון" – מעין שילוב של מסבאה ובית זונות אמריקאי במאה ה-19. בגרסתו הנפוצה של השיר, בית השמש העולה הוא מסבאה של קלפנים ושתיינים.
תוכן השיר משתנה מגרסה לגרסה.
במקורו, השיר מובא מפיה של נערה ההולכת בעקבות מאהבה המהמר, מגיעה לניו אורלינס, אל "בית השמש העולה" והופכת שם לזונה.
זו הגרסה ששרה ג'ואן באאז ב-1960 וגם בוב דילן.
בגרסה הפופולרית של השיר, זו של "החיות", מושר השיר על ידי גבר שהידרדר להימורים ולשתייה, ומזהיר את הדור הצעיר שלא ללכת בעקבותיו.
מקורו של השיר אינו ידוע בוודאות, ושורשיו כנראה במאה ה-19. חוקר הפולקלור האמריקאי אלן לומקס כתב ב-1941 כי מקורו של הלחן הוא בבלדה אנגלית מסורתית, וכי המילים המקוריות נכתבו בידי צמד אמריקאים מקנטקי - ג'ורג'יה טרנר וברט מרטין.
למרות שקיימות גם גרסאות אחרות באשר לזהות המחברים, גרסה זו המקובלת ביותר.
ההקלטה הראשונה שעדיין קיימת, הוקלטה על ידי קלרנס אשלי וגוון פורסטר בשנת 1934, אולם לעיתים ההקלטה "The Risin' Sun" של טקסס אלכסנדר משנת 1928 מוזכרת כהקלטה הראשונה לשיר.
הגרסה המסחרית הראשונה לשיר הוקלטה ב-3 בנובמבר 1938, על ידי רוי אקאף.
לאחר פרסומו בשנות השישים הפך השיר לסטנדרט, ובוצע על ידי להקות ואמנים רבים.
רוב המבצעים היו להקות מועדונים, אך גם אמנים מפורסמים רבים ביצעו והקליטו גרסאות שונות.
ביניהם: נינה סימון, בוב דילן, ג'ימי הנדריקס, מיוז, בון ג'ובי, טרייסי צ'פמן, ג'וני קאש, דוראן דוראן, הדלתות, האיגלס, וייקליף ז'אן, בי בי קינג, לד זפלין, הרולינג סטונז, יו 2 וגרין דיי, הווייט סטרייפס ועוד עשרות אומנים בתחומי הרוק, הבלוז, הג'אז, הפופ, הדיסקו, הפאנק (Funk) והפולק.
המקור לגרסה הפופולרית ביותר של השיר, זו שהפכה אותו ללהיט בינלאומי והוקלטה ב-1964, הוא כנראה העיבוד שעשה זמר הפולק האמריקאי דייב ון רונק, ואשר השפיע על בוב דילן שהקליט גרסה בעיבוד דומה.
"החיות" הושפעו מהעיבוד של דילן, אך שינו את המילים ועשו לשיר עיבוד מהפכני, בו קיבל אורגן ה-VOX תפקיד מרכזי בליווי, בכך שהוא מספק גם את הקצב.
הקרדיט לשינוי ניתן אמנם לקלידן הלהקה, אלן פרייס, אך ככל הנראה העיבוד נעשה בידי כל חברי הלהקה.
יחוד נוסף בגרסת "החיות" היה קולו המחוספס ורב העוצמה של סולן הלהקה, אריק ברדון.
לאחר שהגיעו עם השיר בגרסתו הארוכה לראשות המצעד הבריטי, היו "החיות", יחד עם "בית השמש העולה", ללהקה הבריטית השנייה (אחרי הביטלס) אשר הגיעה לראש מצעד המכירות האמריקאי, ובכך ביססה את "הפלישה הבריטית".
דילן עצמו אמר, כי כאשר שמע לראשונה את הגרסה של "החיות", בעת שנהג במכוניתו, היא כל כך מצאה חן בעיניו עד כי הוא ממש "קפץ" ממושבו.
אין עדויות ממשיות על קיומו של "בית השמש העולה" האמיתי, ורק סברות והשערות המנסות כל אחת להצביע על מקום מסוים.
הקרוב ביותר למציאות הוא בית מלון שהתנהל תקופה קצרה ב-1820 ברובע הצרפתי של ניו אורלינס.
ב-2005, במהלך חיפוש במקום, נמצאו עדויות התומכות בכך, כולל מודעת פרסומת הכוללת נוסח המרמז על האופי המפוקפק של המקום.
יש המצביעים על בנין בשכונת קרלטון בניו אורליאנס, שנקרא Rising Sun Hall, שהיה קיים במאה ה-19 ושימש לאירוח ולריקודים.
ייתכן גם כי בית השמש העולה הוא מטפורי, ומדובר בכינוי שניתן למכלאה של עבדים שחורים.
מכלאות כאלה שימשו מוטיבים לשירי בלוז רבים בתחילת המאה ה-20. דייב ואן רונק, זמר פולק מברוקלין כתב באוטוביוגרפיה שלו, כי ראה תמונות של כלא נשים בניו אורלינס, ובחזיתו התנוססה תמונה של שמש עולה.
בהסתמך על כך העלה סברה כי השיר הוא אודות בית סוהר בשם זה.
"בית השמש העולה" הוא אחד מהשירים המוכרים ביותר שהתפרסמו בשנות השישים, ואשר שומרים על פופולריות גם אחרי יותר מ-50 שנה.
האקורדים שפורט גיטריסט להקת "The Animals", אלו הפותחים ומלווים את השיר, התנגנו בידי נערים רבים שלמדו לפרוט על גיטרה במשך כל השנים מאז שנות השישים, ומתנגנים עד היום בידי חובבי גיטרות בכל העולם.
גם ראש הממשלה הבריטי (לשעבר), טוני בלייר, הצהיר בראיון כי היה זה השיר הראשון אותו למד לנגן על גיטרה.
אריק איינשטיין שר יחד עם להקת "האיינשטיינים" גרסה עברית לשיר, ושמה "רחוק רחוק מכאן", למילים של לאה נאור ובעיבוד מוזיקלי של דוד קריבושי.
The Haunted היא להקת הבי מטאל שוודית שנוסדה בשנת 1996.
שניים מחברי הלהקה הם האחים ביולר, יוצאי להקת At the Gates הידועה.
ללהקה שישה אלבומים עד היום, מתוכם אלבום אחד מהופעה חיה.
לרוב, סגנון הלהקה הוא שילוב בין דת' מטאל מלודי, גרוב מטאל ות'ראש מטאל.
בשנת 1997 הקליטה הלהקה את הדמו שנקרא "Demo97" וב-1998 הלהקה הוציאה לאור את אלבומה הראשון, שנקרא על שם הלהקה - The Haunted, כשהייתה חתומה ל-"Earache Records".
האלבום זכה לשבחים רבים ממגזינים שונים ואף כונה כאלבום השנה על ידי טררויזר מגזין (Terrorizer Magazine), גם בשל ההופעה הווירטואוזית המוזיקלית של דולוין,שפרצה באומץ דרך לחקר הכח של הקול האנושי, והעומק ועוצמה שנותן לקול.
ללהקה מוניטין מכובד בפיתוח הת'ראש מטאל השוודי, ואף הת'ראש מטאל הבינלאומי.
לאחר שחרורו של האלבום עזבו פיטר דולוין ואדריאן ארלאנדסון את הלהקה.
ב-1999, אדריאן הצטרף ללהקת Cradle Of Filth.
הלהקה צירפה את פייר מוולר ינסן כמתופף ואת מרקו ארו כסולן חדש.
האלבום השני, The Haunted Made Me Do It - "הלהקה גרמה לי לעשות כך", יצא לאור בשנת 2000, היה יותר מלודי מקודמו והשתייך יותר לסגנון גות'נבורג (להקות כמו At The Gates ועוד), בניגוד לאולד-סקול-ת'ראש-מטאל שימש את הלהקה באלבומה הקודם.
האלבום כיכב במצעד הרוק של " CMJ Loud Rock Radio Chart ", וזכה בגראמי שוודי על "אלבום הרוק הכבד הטוב ביותר".
האלבום יצא לסיבוב הופעות באירופה עם Entombed, Nile, The Crown ו-In Flames.
כתוצאה מכל ההופעות, הלהקה הוציאה את אלבום הלייב היחידי שלה עד כה – "Live Rounds In Tokyo".
באוגוסט 2001 הגיטריסט וכותב השירים, אנדרס ביולר, עזב את הלהקה והוחלף זמנית בידי מרקוס סאנסון מלהקת "The Crown" לסיבוב ההופעות של הלהקה, בתזמון מושלם להקלטת אלבום שלישי.
האלבום הבא שוחרר בפברואר 2003 ונקרא "One Kill Wonder" - "פלא של הריגה אחת".
הלהקה שברה את השיא של עצמה בכך שמוקמו כמספר אחד ברשימה של " CMJ Loud Rock Radio Chart" לאחר חמישה שבועות בלבד, מה שהביא אותם לאחת מ־25 החשובות בסצנת המטאל.
האלבום הוביל ברוב מצעדי אלבומי הרוק והמטאל בכל רחבי העולם, וסיבוב הופעות נוסף נקבע להם לאוסטרליה, צפון אפריקה, בפעם השנייה ביפן ושוב בגרמניה.
לאחר עוד סיבוב הופעות בסקנדינביה ובצפון אמריקה, ארצות הברית ואירופה בסתיו 2003, מרקו ארו עזב את הלהקה במפתיע והותיר את חבריה בהלם מוחלט.
עזיבתו אפשרה להם לחבור שוב אל פיטר דולוין.
הלהקה זכתה בשני פרסי גראמי השוודי בקטגוריית "להקת הרוק הכבד הטובה ביותר".
ריבולבר (אקדח, או במשמעות נוספת תוהה או מהרהר) היה האלבום הראשון שבו דולווין חזר אליהם.
האלבום יצא לאור באוקטובר 2004 ונקרא כך כסמל לכל מה שהלהקה עברה וניגנה עד עכשיו.
האלבום זכה בכמות הוגנת של תמיכה מצד המעריצים וציונים לשבח, והלהקה יצאה להרבה סיבובי הופעות בתגובה אליו.
והשתתפו גם בבמה שנייה ב"אוזפסט" [ozzfest], פסטיבל מטאל ידוע.
ב-2005 הופיעה עם הלהקה שוב מרקו ארו, כזמר אורח, בסטוקהולם, שוודיה.
האלבום The Dead Eye, יצא ב-30 באוקטובר 2006 באירופה ובינתיים היה להצלחה רבה, שמראה את הצד האחר ביכולות של דולוין ובטכניקה המרהיבה של חברי הלהקה בכליהם.
האלבום יצא באמריקה ב-31 באוקטובר.
לאחר שהאלבום הצליח כל כך הלהקה יצאה לסיבוב הופעות יחד עם Dark Tranquility, Into Eternity ו – Scar Symmetry ברחבי צפון אמריקה.
הסיבוב הופעות האחרון שלהם היה ב "cursed earth" עם להקות כגון Wolf Municipal Waste ו Lyzanxia.
ומאז עשו הפסקה וחזרו לנגן בהופעות קטנות וברוסיה.
בספטמבר 2008 שחררה הלהקה את אלבומה השישי, שהתאפיין בחזרה מסוימת לצליל האגרסיבי יותר של הלהקה לפני The Dead Eye.
ללהקת the haunted השפעות רבות כמו הסגנון של חלוצי הת'ראש מטאל כמו Metallica ו forbidden, אך עם זאת גם ת'ראש מלוס אנג'לס בהשפעת הלהקות Slayer או Dark Angel יחד עם הדת' מטאל המקומית הידועה Dark Tranquility.
ישנן גם השפעות קלות מהארדקור פאנק שבהן אפשר להבחין בשירתו של פיטר דולוין.
בין האלבום The Dead Eye לריבולבר ישנם שינויים לא מעטים.
האלבום The Dead Eye מהווה גישה יותר כבדה ומלודית, איטית ומדוכאת למה שהציגו בפנינו חברי הלהקה באלבומם הקודם ריבלובר.
כמו כן, גם הליריקה של פיטר נהיית אחרת, יותר מדוכאת ואפלה יותר מתוך האמונה העיוורת והצינית שלו.
All Against All בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2004)
No Compromise בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2005)
The Flood בוים על ידי רוג'ר ג'ונסון (2006)
The Drowning בוים על ידי אנדרס ביולר (2007)
ללהקה כיום יש חמישה חברים ושלושה חברים לשעבר.
אולה אנגלנד – גיטרה (2013-היום)
פטריק ינסן – גיטרה (1996-היום)
The Human Equation (בתרגום מילולי לעברית "המשוואה האנושית") הוא האלבום השישי של המוזיקאי והזמר ההולנדי אריאן אנתוני לוקאשן (Arjen Anthony Lucassen), שיצא לאור תחת השם אירייאון (Ayreon).
האלבום הוא אופרת רוק ומשתייך בסגנונו לסוגת המטאל המתקדם.
האלבום בוחן את רעיון הלידה מחדש במשמעות הפסיכולוגית, ועוקב אחר סיפורו של אדם, ששקע בתרדמת לאחר תאונת דרכים והוא נאבק בעברו, ברגשותיו, ובמצבו הנוכחי כשהוא לכוד בתוך מחשבותיו.
הנסיבות שבהן התרחשה תאונת הדרכים הן עלומות, מכוניתו של האיש (המכונה באלבום "Me", כלומר "אני" ומגולם על ידי ג'יימס לאברי) סטתה לאור היום מהדרך צדדית בה נהג והתנגשה בעץ.
בעקבות התאונה הוא שקע בתרדמת שנמשכה עשרים יום, כשכל יום מיוצג על ידי שיר אחד באלבום.
העלילה נבנית החל מהמצב בו Me הוא אדם שבור ומסתיימת בלידתו מחדש בסופו של דבר כאדם חדש טוב יותר.
במהלך האלבום נחשף עברו האפל, שבו מתגלה כי סבל מאביו (הזמר מייק בייקר) שנהג להתעלל בו, הפך חסר רחמים בעקבות התעללות של בריונים בבית הספר, ולבסוף בגד בחברו הקרוב ביותר על מנת להפיק תועלת אישית.
במקביל לחשיפת העבר משולב סיפורם של אשת Me וחברו הטוב ביותר, כאשר לבסוף מתגלה הסיבה לתאונת הדרכים המסתורית.
Me היה עד למאורע בו השניים גילו רגשות חיבה ביניהם ובייאושו סטה בכוונה מהכביש והתנגש בעץ.
בסיום האלבום מתבררים הפרטים המדויקים שהובילו כל אחד השלושה לדרך בה התנהג והשלושה סולחים כל אחד לרעהו, מעשה המוביל את Me לכבוש את רגשותיו השליליים ולהימלט מכלאו המסויט.
האלבום מסתיים בסוף מפתיע השייך לעולם המדע הבדיוני השונה מאוד מסגנון הפסיכודרמה המאפיין את התקליט, אבל מזכיר אלבומים קודמים מפרויקט אייריאון.
השיר האחרון באלבום נקטע לפתע כרגע בו הוא מגיע לקרשצ'נדו, וקול ממחושב מודיע על סגירת מכונת החלומות (Dream Sequencer) אותה המציא אריאן באלבום משנת 2000, Universal Migrator Part 1: The Dream Sequencer.
ואז נשמע קולה של הדמות Forever מתוך האלבום השלישי בפרויקט אייריאון, Into the Electric Castle, אומרת את המילים האחרונות באלבום, כשהיא קושרת את המאורעות לעלילת אייריאון שהתחילה באלבום The Final Experiment (הניסוי האחרון).
אלבום זה יצא לאור בשלוש מהדורות שונות:
מהדורה מיוחדת: 2 תקליטורים ו-DVD אחד הכולל קטעי וידאו של "מאחורי הקלעים"
מהדורת דה-לוקס מהודרת מוגבלת: 2 תקליטורים, DVD אחד הכולל קטעי וידאו של "מאחורי הקלעים" וספרון בן 36 דפים.
מהדורת הדה-לוקס מופצת בפורמט של ספר הנפתח כאשר שני התקליטורים בחלק הפנימי השמאלי של הכריכה, ה-DVD בחלק הפנימי הימני ו-36 העמודים באמצע ובהם מילות השירים ואיור גדול עבור כל יום.
Inside [45:27] – מאחורי הקלעים
Concept [3:05] – הרעיון המרכזי שמאחורי "המשוואה האנושית"
Drums [3:32] – התופים של אד וורבי (Ed Warby)
Video [3:49] – וידאו קליפ של השיר "היום האחד עשר: אהבה"
Teaser [1:28] - קדימון לתקליט.
ג'יימס לאברי מלהקת דרים ת'יאטר בתפקיד Me
מיקאל אקרפלדט מלהקת אופת' בתפקיד פחד
אריק קלייטון (Eric Clayton) מהסאוויור מאשין (Saviour Machine) בתפקיד הגיון
הת'ר פינדלי (Heather Findlay) מלהקת מוסטלי אוטום (Mostly Autumn) בתפקיד אהבה
אירן ג'נסן (Irene Jansen) לשעבר חברת להקת קרמה בתפקיד תשוקה
מגנוס אקוול (Magnus Ekwall) חבר להקת הקוויל (The Quill) בתפקיד גאווה
דבון גרייבס (Devon Graves) מלהקת דד סול טריב (Dead Soul Tribe) בתפקיד כאב.
מרסלה בוביו (Marcela Bovio) זמרת מקסיקנית בתפקיד אשת Me
מייק בייקר (Mike Baker) מלהקת שדאו גלרי (Shadow Gallery) בתפקיד האב
אריאן לוקאשן (Arjen Lucassen) בתפקיד חברו הטוב של Me
דווין טאונסנד (Devin Townsend), ככעס
אריאן לוקאשן – כל קטעי הגיטרה (חשמלית, אקוסטית והסוג המכונה lap steel guitar), גיטרה בס, מנדולינה, קלידים, סינתיסייזר, ואורגן האמונד
אד וורבי (Ed Warby) – כל התופים וכלי ההקשה
רוברט באבה (Robert Baba) – כל הכינורות
מריקה ואן דן ברוק (Marieke van den Broek) – כל קטעי הצ'לו
ג'ון מקמנוס (John McManus) חליל בימים 13, 16 ו-18, משרוקית ביום 18
יוסט ואן דן ברוק – סולו סינתיסייזר ביום 2, ספינט ביום 13
מרטין אורפורד - סולו סינתיסייזר ביום 15
קן הנזלי (Ken Hensley מלהקת אוריה היפ ) – סולו אורגן האמונד ביום 16
אוליבר וייקמן (Oliver Wakeman) - סולו סינתיסייזר ביום 17
The Harder They Come הוא סרט פשע מג'מייקה משנת 1972, בבימויו של פרי הנזל ובכיכובו של זמר הרגאיי ג'ימי קליף.
הסרט זכה להצלחה באירופה ובארצות הברית.
בין השאר השתתף בפסטיבל ונציה של שנת 1972.
בסרט נעשה שימוש במוזיקת הרגאיי, מה שלא היה רגיל באותם הימים, שכן בוב מארלי טרם התפרסם מחוץ לג'מייקה.
פסקול הסרט מורכב כולו משירי רגאיי בביצוע ג'ימי קליף וזמרים אחרים.
שמו של הסרט The Harder They Come מבוסס על אחד השירים בפסקול ומבוצע בידי קליף עצמו.
פסקול הסרט הוא אחד מאלבומי הרגאיי הנמכרים בכל הזמנים ואחד מ-500 האלבומים הנמכרים בכל הזמנים בכלל.
הסרט עוסק באייבנהו מרטין, אותו משחק ג'ימי קליף, צעיר ג'מייקני כפרי המנסה את מזלו בבירה קינגסטון כזמר רגאיי.
קשיי החיים מובילים אותו לעסוק בסחר במריחואנה ומשם הוא מדרדר לאלימות ופשע.
דמותו של אייבנהו מרטין מבוססת באופן חופשי על דמותו של אייבנהו Rhygin מרטין, פושע מפורסם שפעל בג'מייקה בשנות ה-40.
"The High End Of Low" (תרגום לעברית: "הקצה הגבוה של הרדוד") הוא אלבום האולפן השביעי של מרילין מנסון.
האלבום יצא לשווקים ב-25 במאי 2009 בבריטניה, וב-26 במאי בארצות הברית.
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "Arma-Goddamn-Motherfuckin-Geddon", שיצא לרדיו ב-18 במאי 2009. מאוחר יותר, פורסם הווידאו-קליפ של הסינגל.
סינגל נוסף שפורסם מתוך האלבום הוא "We're From America".סינגל זה יצא לאור במהדורה מוגבלת למכירה בחנות "Hot Topic" בלבד.
The Hardest Part הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קולדפליי.
השיר יצא בתור הסינגל הרביעי של הלהקה מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, X&Y.
השיר הוא בלדה המתבססת על פסנתר, כשהוא מתחיל עם שני קווי פסנתר ואחריו מצטרפת מנגינת גיטרה חשמלית ותיפוף איטי.
השיר, בניגוד לקודמיו, יצא כסינגל בשנת 2006 ולא בשנת 2005, כ-10 חודשים לאחר צאת האלבום.
הסינגל יצא לתחנות הרדיו רק בבריטניה, ועל אף שלא הגיע למצעד הסינגלים הבריטי הוא זכה להצלחה במדינות שונות, בעיקר באירופה.
רוב הביקורות לשיר היו חיוביות.
לשיר יצא קליפ בסגנון של שנות השמונים, כשבקליפ הלהקה מופיעה בזמן ריקוד של גבר בן 25 ואישה בת 84. הקליפ צולם בסיינט פיטרסברג.
השיר נכלל גם באלבום ההופעה של קולדפליי "LeftRightLeftRightLeft", בגרסה זו מבצע כריס מרטין את השיר בליווי פסנתר וקולות רקע בלבד.
הסינגל הקודם של האלבום, "Talk" היה מחווה להרכב הגרמני Kraftwerk; באופן דומה, "The Hardest Part" נועד להודות ללהקה האמריקאית .R.E.M על ידי קולדפליי.
כשנשאלו מדוע השיר עשה מחווה לזמר הראשי של .R.E.M, מייקל סטייפ, כריס מרטין, סולן הלהקה, אמר: "איבדתי כל כבוד לתהילה, אבל לא איבדתי כל כבוד לכבוד.
אז דבר טוב בלהיות מפורסם הוא שאני זוכה לפגוש אנשים שאני מכבד.
מערכת היחסים שלנו דומה לכלב ולאדון שלו.
אני תמיד אכבד ואעריך אותו".
הלהקה הרגישה שהטראק דומה לסינגל של .R.E.M משנת 1991, "Losing My Religion".
"The Hardest Part" נותר מחוץ לרשימת הרצועות של האלבומים כאשר הלהקה שלחה גרסה מוקדמת של האלבום X&Y לחברת התקליטים שלהם, Parlophone, אך נכללה כאשר האלבום הושלם סופית.
Coldplay שחררה את "The Hardest Part" בארצות הברית ובבריטניה ב-3 באפריל 2006, כסינגל הרביעי באלבומם השלישי.
למרות שהשיר לא הגיע למצעד הסינגלים בבריטניה, מכיוון שהשיר שוחרר כשיר לרדיו בלבד, הסינגל הגיע לשיאו במקום ה-19 במצעד האיטלקי, ב-11 במאי 2006 ובילה שבוע במצעד.
לאחר מכן, השיר הגיע לשיא במצעד הסינגלים של ניו זילנד במקום ה-28 ב-28 באוגוסט 2006. גרסת פסנתר בשידור חי של "The Hardest Part", בשילוב עם השיר "Postcards from Far Away" מהאלבום Prospekt's March.
גרסה זו הופיעה באלבום "LeftRightLeftRightLeft" של קולדפליי מ-2009.
דעת המבקרים על השיר הייתה חיוביית.
בסקירה של Entertainment Weekly על האלבום, המבקר דייוויד בראון כתב שהשיר "ספוג בתחושת החרטה וההשתחררות ששמענו מהלהקה בעבר, אך בתוספת שריר מוזיקלי".
מ-MusicOMH כתב: "'A Message' ו'The Hardest Part' נשמעים כמו קטעים נלווים, שניהם שירים גדולים." המבקרת קלפה סאנה מ-Rolling Stone ציינה שהשיר נהיה "פחות קליט ככל שהוא ממשיך".
אדריאן בגרנד מ-PopMatters כתב כי "The Hardest Part" הוא "חתיכה נעימה של פופ בסגנון .R.E.M".
קאמרון אדמס מ־Herald Sun אמר שהשיר נשמע "כמו מפגש של The Smiths עם .R.E.M".
דייוויד צ'יל מ-The Daily Telegraph ציין- " 'The Hardest Part' הוא פופ-רוק מקסים, פשוט ונגיש באופן מיידי".
הקליפ צולם ב-3 במרץ 2006, בסיינט פיטרסברג, פלורידה.
בקליפ נעשה שימוש בצילומים מסדרת הטלוויזיה Attitudes, ששודרה ברשת הטלוויזיה Lifetime מ-1985 ועד 1992. הסרטון שופר דיגיטלית כדי שיראה כאילו קולדפליי מבצעת את המוזיקה לצד האקט המופיע על הבמה.
השחקנית האמריקאית לינדה דנו, שגילמה את פליסיה גלנט באופרת הסבון האמריקאית "Another World", מוצגת גם היא.
הרקדניות על הבמה הן ברברה מוסלי בת ה-84 וג'יין ספנסר בת ה-25.
את הקליפ ביימה מרי ויגמור.
כריס מרטין - שירה, פסנתר, גיטרה אקוסטית, סינתיסייזר
גיא ברימן – גיטרה בס
ג'וני בקלנד - גיטרות חשמליות
וויל צ'מפיון- תופים, קולות רקע
האוסמרטינס הייתה להקת אינדי רוק בריטית מצפון אנגליה שפעלה בין השנים 1983–1988, ויצרה שני אלבומי אולפן שזכו להצלחה בבריטניה.
אלבומם הראשון זכה לאלבום פלטינה, והשני לאלבום כסף.
הלהקה הוציאה שבעה סינגלים, בהם "Caravan of Love" שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ו-Happy Hour שהגיע למקום השלישי.
הלהקה הוקמה בסוף 1983 על ידי הסולן פול היטון (ששמו הופיע כ-"P.d.
Heaton".) והגיטריסט סטן קאלימור, תחילה כצמד נגני רחוב בעיר האל.
הם הקליטו דמו עם צמד נוסף ותפסו את תשומת הלב של חברת "גו!
עם תחילת שביתת הכורים בבריטניה ב-1984 הפכה הכתיבה של היטון לפוליטית יותר, והוא הגיע למסקנה שהיא ראויה ללהקה בהרכב מלא.
ללהקה הצטרפו חברי להקת The Gargoyles, טד קי הבסיסט והמתופף יו וויטאקר, גם הם בני העיר.
ההופעה החיה הראשונה של הלהקה הייתה באוניברסיטת האל באוקטובר 1984, וכינתה את עצמה לעיתים קרובות כ"הלהקה הרביעית הכי טובה בהאל", אם כי מעולם לא ציינו במפורש מי היו שלוש הלהקות הטובות יותר.
קי עזב את הלהקה בסוף 1985 לאחר הקלטת הסינגל הראשון Flag Day, והיטון הזמין ללהקה את נורמן קוק, איתו ניגן בצעירותו בלהקה בשם The Stomping Pond Frogs.
ב-1986 הוזמנה הלהקה להופיע בתוכנית הטלוויזיה של ג'ון פיל Peel Sessions, שם נחשפו להקות כמו ג'וי דיוויז'ן, הסמיתס, סוזי והבנשיז ואחרות.
בין השירים שביצעה הלהקה בתוכנית היה השיר Happy Hour, הסינגל השלישי שלה.
לאחר ההופעה הטלוויזיונית הגיע השיר למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
את השיר ליווה קליפ באנימציית פלסטלינה שהייתה פופולרית באותה תקופה, ובו דמותו של הקומיקאי פיל ג'ופיטוס, שהופיע עם הלהקה תחת שם הבמה שלו "פורקי המשורר".
בהמשך 1986 יצא אלבום הבכורה של הלהקה שכלל את שני הסינגלים הקודמים שלהם, גרסה אלטרנטיבית לסינגל הראשון "Flag Day" ושיר המשך ל-Happy Hour בשם "Think for a Minute".
האלבום נקרא London 0 Hull 4, כתוצאת משחק כדורגל שמשמעותה שהלהקה מהאל הביסה במשחק חוץ את הלהקות הלונדוניות.
חברי הלהקה היו אוהדים של קבוצות כדורגל אנגליות (פול היטון סולן הלהקה היה אוהד של שפילד יונייטד) והצטלמו ואף הופיעו בחולצות כדורגל.
הטקסטים של השירים נעו מביקורת כלפי בית המלוכה הבריטי, הפער בין החיים בהאל לבין החיים בלונדון, התמכרות לאלכוהול ותרבות אלכוהול, ומערכות יחסים.
למרות סגנון השירה של היטון שדומה לזה של מוריסי, בניגוד ללהקת הסמית'ס האוסמרטינס התבססו על גיטרות, תופים ופסנתר וסלדו ממוזיקה אלקטרונית.
הם גם ביצעו גרסאות כיסוי רבות לקלאסיקות משנות החמישים והשישים.
האוסמרטינס התפרקה ב-1988 ופול היטון ודייב המינגוויי הצטרפו באותה שנה ללהקת The Beautiful south, שבמובנים רבים היא ממשיכת דרכה של האוסמרטינס.
בשנת 1988 הוציאה הלהקה את התקליט הכפול Now That's what I Call Quite Good שכלל את מרבית השירים מאלבומי האולפן שלה וגם את כל גרסאות הכיסוי והבי סייד שהלהקה הקליטה.
בראי ההיסטוריה של המוזיקה הבריטית, נחשבת הלהקה לאחת מנושאות הדגל של הגל החדש הבריטי.
The House of Blue Light (בית האור הכחול) הוא אלבומה השנים עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1987.
הקלטת האלבום הייתה מייגעת וכרוכה בקשיים וסיבוכים רבים, וריצ'י בלקמור העיד שחלק מהשירים הוקלטו שוב שוב עד לתוצאה הסופית.
את הסיבה לכך ניתן להבין מדבריו של איאן גילן, שתיאר את המתיחות הרבה ששררה בין חברי הלהקה: "אני מסתכל אחורה אל התקליט "The House of Blue Light" - יש בו כמה שירים טובים, אבל אני מרגיש שמשהו שחסר בו.
אני לא יכול להרגיש את ה"רוח" של הלהקה.
אני יכול לראות או לשמוע חמישה אנשי מקצוע העושים כמיטב יכולתם, אבל זה כמו קבוצת כדורגל, אם אין את הרוח, זה לא מתפקד.
זה כמו קבוצה של אחד עשר כוכבים שמשחקים על אותו מגרש, אך אינם מחוברים בלב וברוח".
ג'ון לורד הוסיף: "עשינו טעות חמורה כשניסינו לייצר מוזיקה עדכנית, אך גילינו שזה לא מה שהציבור רוצה מאיתנו".
לצורך קידום האלבום יצרה הלהקה שני סרטוני וידאו לשירים "Bad Attitude" ,"Call of the Wild", אך חברי הלהקה משתתפים רק בקליפ של השיר הראשון.
הביקורות לאלבום היו ברובן חיוביות.
אתר Allmusic העניק לאלבום 3 כוכבים מתוך 5. מגזין העניק לו 4.5 מתוך 5. האלבום אף הגיע למקום 34 במצעד "בילבורד 200" האמריקאי.
בשנת 1999 יצא לאור מהדורת אריך נגן של האלבום, ומספר רצועות משם קצרות מהגרסה המקורית, כך שאורכו הכולל הוא: 46:16.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן ורוג'ר גלובר, למעט אם צוין אחרת:
איאן גילן - שירה, תופי קונגה, מפוחית פה
רוג'ר גלובר - גיטרה בס, סינתיסייזר
ג'ון לורד - קלידים, סינתיסייזר
The Han Solo Trilogy (בתרגום חופשי: טרילוגיית האן סולו) היא סדרה של 3 ספרי מדע בדיוני שעלילתם מתרחשת ביקום מלחמת הכוכבים.
הספרים עוקבים אחר מוצאו של האן סולו וחייו לפני האירועים בטרילוגיה המקורית של סרטי מלחמת הכוכבים.
3 הספרים נכתבו על ידי הסופרת אן קריספין, ויצאו לאור ביוני 1997, אוקטובר 1997, ומרץ 1998 בהתאמה.
The Heretics (הכופרות) הוא סרט תיעודי אשר נכתב ובוים על ידי ג'ואן בריידרמן, ומופץ על ידי נשים עושות סרטים.
הסרט הוא על קבוצה של אמניות פמיניסטיות בניו יורק בשם "קולקטיב הכפירות", ועל כתב העת המשפיע שלהן, Heresies: A Feminist Publication on Art and Politics, אשר פורסם משנת 1977 ועד 1992.
The Heretics הוא סרט דוקומנטרי סמי-אוטוביוגרפי, המסופר על ידי בריידרמן בגוף ראשון, החל מהגיעה לניו יורק ב-1971 וההכרות שלה עם עולם האמנות של מנהטן.
הנרטיב עוטף את גוף הסרט, אשר מורכב מראיונות אינטימיים עם חברות לשעבר בקולקטיב, ומתעד את מעורבותן עם Heresies: A Feminist Publication on Art and Politics, וחוקר את הפמיניזם בעולם האמנות במהלך שיאו של הגל השני של הפמיניזם, ועד התקופה העכשווית.
השמות של כתב העת ושל הסרט הם בהשראת המימרה "אמיתות חדשות מתחילות ככפירה."
בריידרמן החלה את העבודה על סרט ב-2006, כשהיא נסעה ברחבי ארצות הברית וכן לספרד ואיטליה, כדי לראיין עשרים ושמונה חברות לשעבר בקולקטיב הכפירה.
The Hereticsמשלב קטעי ריאיון עם תמונות סטילס, אנימציית תלת-מימד, סרטי ארכיון, וסצנות מבוימות שבהן שחקניות צעירות משחקות את תפקידי חברות הקולקטיב.
האסתטיקה של הסרט מתוארת כ"קולאז' רדיקלי" המזכיר הן את המגזין המקורי והן את עבודתה המוקדמת בווידאו ארט.
ג'ון מילינגטון, המכונה לעיתים "הסנדקית של מוזיקת נשים" תרמה פסקול מקורי לסרט, בשיתוף פעולה עם האחיין שלה, לי מדלוני.
כאשר מילינגטון, שאמרה על המגזין Heresies שהוא "היה בכל לופט מגניב ובכל חלל מגורים בו נשארתי," שמעה שהסרט בפוסט פרודקשן, היא איתרה את בריידרמן בסטודיו שלה, צפתה בעריכה הגסה במשך 10 דקות, ואז אמרה, "כל צורכי המוזיקה שלך נפתרו."
חברות לשעבר בקולקטיב המופיעות בסרט כוללות את אמה איימוס, איידה אפלברוג, מרי בת' אדלסון, סו פרידריך, ג'נט פרוליך, הרמוני האמונד, ג'ויס קוזלוף, לוסי ליפרד, איימי סילמן, סוסנה טורה, ססיליה וקוניה ונינה ינקוביץ.
הקרנת הבכורה של The Heretics התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 2009, שם הוא רץ במשך שבוע.
The Heretics זכה לביקורות חיוביות מ"הניו יורק טיימס", בה נכתב שהסרט "נותן תחוש מרנינה של איך זה היה להיות פמיניסטית בשנות ה-1970." אריאל דוהרטי כתבה ב- On The Issues Magazine, "הודות לבריידרמן והצוות המתוחכם שלה, בסרט The Heretics יש לנו דוגמה חזקה ומשכנעת לכוח היצירתי של הפמיניזם."
מספר מבקרים מתחו ביקורת על הנוסטלגיה בסרט, בעוד אחרים, כמו אהרון קוטלר מ- Slant Magazine, גינו את "הערפול" של The Heretics.
קוטלר כתב שהסרט מייצר "הצהרות כלליות על כמה זה קשה עבור נשים להצליח בעולם של גברים."
The Happiest Days of Our Lives הוא שיר של להקת פינק פלויד, שנכלל באלבום The Wall בשנת 1979.
השיר הוא בערך דקה ו-46 שניות באורכו, ומתחיל עם 24 שניות של אפקט קולי של מסוק, ואחריו מנהל בית הספר צועק (במסוק) "You!
הקול המוביל של ווטרס בעל הד הפוך.
הכלי המוביל הוא גיטרה חשמלית עם אפקט של דיליי.
The Wall מספר את סיפורו של פינק, כוכב רוק ממורמר ומנוכר בנסיגה מהחברה ומערכות יחסים אישיות.
"The Happiest Days of Our Lives" נוגע בילדות של פינק, הלומד בבית ספר המנוהל על ידי מורים קפדניים ולעיתים קרובות אלימים, אשר מתייחסים לתלמידים בבוז.
לדברי ווטרס, המילים היו השתקפות של זמנו השלילי בבית הספר .
בסיקור שנעשה לשיר נכתב כי הוא "הקדמה מעולה" לחלק השני של Another Brick in the Wall, וכן שהוא "הקטע המוזיקלי הטוב ביותר" של ווטרס.
כמו כן, צוין שם שמדובר ב"אחד משירי הרוק המושמעים ביותר ברדיו האמריקאי בארבעים השנים האחרונות".
The Harem Tour הוא אלבום אוסף שהופץ במהדורה מוגבלת של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן.
האלבום יצא לאור ב-10 בינואר 2004, בהוצאת עצמית.
הוא יצא לאחר צאת אלבום האולפן השמיני של ברייטמן, Harem.
הוא הופק על ידי פרנק פיטרסון, שהיה למפיק של שאר אלבומיה של ברייטמן באותה העת.
האלבום הופץ על גבי תקליטורים ונמכר במהלך סיבוב ההופעות, "Harem World Tour", אותו קיימה ברייטמן בין השנים 2004 ל-2005.
The Harem Tour, בדומה ל-Harem עליו הוא נתמך, הופק על ידי פרנק פיטרסון גם כן.
האלבום הופץ לראשונה בשנת 2003, ונמכר בזמן סיבוב ההופעות, "Harem World Tour", בלבד.
לאחר תום סיבוב ההופעות, אפשרה ברייטמן לרכוש את האלבום דרך אתר האינטרנט הרשמי שלה לטווח זמן מוגבל.
מספר שנים לאחר שהתאפשר לרכוש אותו באינטרנט, הפסיקה ברייטמן לייצר עותקים שלו והשאירה אותו בפורמט של מהדורה מוגבלת ומבוקשת.
The Harem World Tour: Live From Las Vegas הוא אלבום ההופעה השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן.
אלבום ההופעה יצא לאור ב-27 בספטמבר 2004, בהוצאת חברת התקליטים מנהטן רקורדס.
אותה ההופעה שנכללה באלבום צולמה ב-13 במרץ 2004 וכללה ביצועים של שירים שונים של ברייטמן.
במסגרת אותה ההופעה, ביצעה ברייטמן את "Snow on the Sahara" של אנגון.
מקוםתאריםמכירותארגנטינה (CAPIF)פלטינה 2×16,000קנדה (Music Canada)פלטינה10,000
The Harem World Tour: Live from Las Vegas הוא אלבום הווידאו השביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן.
אלבום הווידאו יצא לאור ב-28 בספטמבר 2004, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס.
אלבום הווידאו הופק על ידי שרה ברייטמן, פרנק פיטרסון, פול מורפוס ורוקי אולדהם.
אלבום הווידאו הגיע למקום ה-21 במצעד אלבומי הווידאו.
אלבום הווידאו יצא לאור ב-28 בספטמבר 2004, ובסמוך לכך יצא במהדורה יפנית מיוחדת.
בהמשך, יצא במהדורה מיוחדת גם ברוסיה, ובבולגריה.
אלבום הווידאו יצא בפורמט של DVD כפול בארגנטינה.
בשונה מאלבום ההופעה, אלבום הווידאו כולל 23 רצועות, ביניהן ביצוע מחודש של "What a Wonderful World".
הסרט שנתמך על גבי אלבום הווידאו וההופעה, The Harem World Tour: Live from Las Vegas, יצא לאור ב-11 באוקטובר 2004.
מקוםתאריםמכירותארגנטינה (CAPIF)פלטינה 2×16,000מקסיקו (AMPROFON)זהב10,000קנדה (Music Canada)פלטינה10,000
The Hits Collection (בעברית: אוסף הלהיטים) הוא אלבום אוסף של הזמרת-יוצרת הבריטית קים ויילד.
אלבום האוסף יצא לאור ב-16 באוגוסט 2006, על ידי חברת התקליטים EMI מיוזיק.
בסמוך לצאת אלבום האוסף, הוציאה ויילד את אלבומה העשירי, Never Say Never.
האלבום הגיע למקום ה-82 במצעד האלבומים של אוסטרליה.
אלבום האוסף הופק על ידי ריקי ויילד, אשר הפיק עבור קים ויילד במהלך הקריירה שלה אלבומי אולפן ושירים רבים.
באלבום האוסף נכללים כמה מלהיטיה הגדולים ביותר של ויילד, כגון "Cambodia" שזכה להצלחה באירופה ו-"Kids in America", אשר הגיע בשיאו אל המקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
כמה שנים לאחר צאתו המקורית, עלה אלבום האוסף לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
The Heat (בעברית: החום) הוא אלבומה השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טוני ברקסטון.
האלבום יצא לאור ב-25 באפריל 2000, על ידי חברת התקליטים לה-פייס רקורדס.
אלבום זה נחשב לתפנית מוזיקלית בקריירה של ברקסטון מכיוון שהוא מכיל פחות בלדות ויותר מוזיקה אורבנית בניגוד לשני אלבומיה הקודמים.
מרבית שירי האלבום נכתבו והופקו על ידי ברקסטון עצמה ובעלה קרי לואיס כאשר גם הכותבת הידועה דיאן וורן אשר עבדה באותם ימים עם זמרות כמו סלין דיון ומריה קארי ובהמשך גם עם זמרות כמו ביונסה וליידי גאגא כתבה שניים משירי האלבום.
באלבום מתארח הראפרית המנוחה לפט איי (מלהקת TLC) ובכך זו הייתה הפעם הראשונה בה ברקסטון אירחה אמן באלבום שלה.
האלבום הגיע בשבוע הבכורה למקום השני בארצות הברית עם מכירות של 199 אלף עותקים ועוד באותה השנה כבר הגיע למעמד פלטינה כפולה במדינה.
נכון להיום מכירותיו עומדות על קרוב ל-2.1 מיליון עותקים במדינה ו-4 מיליון עותקים בכל העולם.
בנוסף לכך, הוא היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B" הטוב ביותר ואף באותו טקס זכתה ברקסטון בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב יותר בשיר R&B" על השיר "He Wasn't Man Enough" ובנוסף גם השיר היה מועמד בקטגוריית "שיר ה-R&B" הטוב ביותר.
The High Road (בעברית: הדרך הגבוהה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'וג'ו.
האלבום יצא לאור ב-17 באוקטובר 2006. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
מקוםתאריםמכירותארצות הברית (RIAA)זהב538,000בריטניה (BPI)זהב100,000קנדה (Music Canada)זהב50,000
The Heart Wants What It Wants (בעברית: הלב רוצה את מה שהוא רוצה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום האוסף הראשון שלה, For You.
השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 2014, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס, כסינגל הראשון מתוך אלבום האוסף.
השיר נכתב על ידי סלינה גומז, אנטונינה ארמטו, דייוויד ג'וסט וטים ג'יימס והופק על ידי רוק מאפיה.
השיר הוא מעין בלדה המשלבת בתוכה את סוגת הפופ וה-R&B, המדברת על שברון לב, דיכאון קליני ומחשבות שונות בנוגע למה ש-"הלב" כביכול רוצה במערכת יחסים.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-6 בנובמבר 2014, ביום צאתו כסינגל.
הקליפ צולם בקליפורניה, ארצות הברית בבימויו של דון שדפורת', שנה לפני צאתו.
הקליפ צבר למעלה מ-9 מיליון צפיות בפחות מ-24 שעות, תוך שהשחקן האמריקאי שילה פרננדז מופיע בו.
נכון לפברואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-760 מיליון צפיות.
ב-23 בנובמבר 2014 ביצעה את השיר בפרסי המוזיקה האמריקאית.
מקוםתאריםמכירותאיטליה (FIMI)זהב25,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה1,400,000דנמרק (IFPI Denmark)זהב30,000קנדה (Music Canada)פלטינה80,000שוודיה (GLF)זהב20,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם6 בנובמבר 2014הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהוליווד
The Hills (בעברית: הגבעות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הקנדי דה ויקנד.
השיר יצא לאור ב-27 במאי 2015, על ידי חברות התקליטים XO וריפבליק רקורדס, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השני שלו, Beauty Behind the Madness.
השיר נכתב על ידי דה ויקנד, בלי, מאנו ואילנג'לו, והופק על ידי מאנו ואילנג'לו.
המפיק אילנג'לו הצהיר כי "אני מאוד אופטימי וחיובי בכל האנרגיה בשיר.
לכן מבחינתי, ההצלחה של אייבל עכשיו היא מה שדמיינתי שתמיד היה צריך להיות.
'The Hills' הייתה הזדמנות עבורנו לחזור לדה ויקנד הקלאסי, המקורי, דה ויקנד של המיקסייפים הראשונים שלו שאותם הפקתי במלואם, ואז הבאתי את זה לקונטקסט חדש, עם סידור פופי ואקורדים בקצב מהיר יותר." כמו כן, דה ויקנד הצהיר כי הקליט סך של 67 גרסאות של השיר.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממילארד השמעות.
"The Hills" נכלל במספר רשימות סוף שנה של השירים הטובים ביותר של 2015.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דה ויקנד ב-27 במאי 2015, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה ממיליארד צפיות.
ב-10 באוקטובר 2015, פרסם דה ויקנד שני רמיקסים לשיר, אחד בשיתוף הראפר האמריקאי אמינם, ואחד בשיתוף הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורקנדה26 במאי 2015הורדה דיגיטליתXO • ריפבליק
The Highwomen (בעברית: הנשים הראשיות או הנשים העליונות) היא סופרגרופ שעוסקת במוזיקת הקאנטרי, המורכבת מברנדי קרלייל, נטלי המבי, מארן מוריס ו אמנדה שיירס.
הסופרגרופ הוקמה בשנת 2019. אלבום הבכורה שנקרא על שמה, יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס והופק על ידי דייב קוב.
בשנת 2016, כששיירס סיימה להקליט את האלבום שלה My Piece of Land, באולפן ההקלטות של המפיק המוזיקלי דייב קוב, גמלה החלטה בליבה ליצור סופרגרופ נשית, שתוציא מוזיקת קאנטרי.
זאת כהוקרה לסופרגרופ The Highwaymen (המורכבת מג'וני קאש, ויילון ג'נינגס, וילי נלסון וקריס קריסטופרסון).
בסמוך לכך, היה ידוע כי יש מחסור בייצוג של נשים בעולם הקאנטרי ובפסטיבלי הקאנטרי השונים.
אחד מהגורמים שהוביל למודעות לכך, היה ה-Me Too.
בזמן ששיירס קיימה סיבוב הופעות, היא האזינה רבות לרדיו והופתעה לגלות שיש מחסור בנשים בעולם מוזיקת הקאנטרי ולכן, ערכה רשימה של זמרות קאנטרי שונות.
לאחר שהיא הביעה את דעתה בנושא, היא פנתה לפייסבוק במטרה לאתר זמרות קאנטרי.
המפיק המוזיקלי שעבד עמה דייב קוב, המליץ לה ליצור קשר עם ברנדי קרלייל, אותה היא לא הכירה.
שיירס פנתה אליה וזו בתגובה השיבה כי להקים סופרגרופ שמורכב מנשים נשמע "רעיון יצירתי וכיפי".
ב-6 באפריל 2019, הוכרז באופן רשמי על הקמת The Highwomen.
כמו כן, היו ניסיונות לגרום לאמניות כמו ג'אנל מונה ושריל קרואו להצטרף לסופרגרופ, אך אלה סירבו.
בין היתר, מתייחסות חברות הסופרגרופ לפרויקט ("The Highwomen") כעל "פרויקט חממה", בו זמרות קאנטרי יכולות להתפתח.
מארן לא עבדה עם קוב לפני כן והצהירה בפניו כי היא אוהבת לבצע את השירים שלה בשידור חי ובגרסאות חיות, ללא עריכות ושינויים בקולה.
לכן, הקליטה הסופרגרופ שירים בשידור חי ובגרסאות חיות, תוך שהדבר קרה באולפני RCA, שבבעלותו של קרוב.
במהלך ההקלטות, חלק ממשתפי הפעולה בפרויקט קעקעו על גופם את שם הסופרגרופ "Highwomen".
2019-הווה: הופעה ראשונה ואלבום בכורה
הסופרגרופ ביצעה את הופעת הבכורה שלה ב-1 באפריל 2019, בקונצרט יום ההולדת ה-87 של לורטה לין, שנערך בברידג'סטון בנאשוויל.
באותו יום ההולדת, נחשף כי נטלי המבי תהיה חלק מהסופרגרופ.
סינגל הבכורה שלה "Redesigning Women", יצא בליווי וידאו קליפ מלא, בו כיכבו ידועניות שונות כמו טניה טאקר, קאם ולורן אלאיינה.
זמר הקאנטרי דיירקס בנטלי עזר בקידום השיר באמצעות הרשתות החברתיות שלו.
הסינגל השני של הסופרגרופ, "Crowded Table", נכתב על ידי המבי ביחד עם לורי מק'קנה ויצא ב-26 ביולי 2019. השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
ביולי 2019, ביצעה הסופרגרופ את הופעת הבכורה החיה המלאה הראשונה שלה, בפסטיבל הפולק של ניופורט השנתי ה-60, תוך שחשפה שירים שונים וביניהם "If She Ever Leaves Me".
השירים נכתבו על ידי שיירס, בעלה ג'ייסון איסבל וכריס תומפסקינס.
קרלייל הייתה אחראית על השירה הראשית ואיסבל, תיאר את השיר כ-"שיר הקאנטרי הגאה הראשון שגרם למחיאות כפיים מהקהל".
בהמשך ההופעה, הזמינה קרלייל את שאר בנות הסופרגרופ הראשיות להצטרף אליה בשירה.
באותה ההופעה, השתתפו אמניות שונות כמו איימי ריי, קורטני מארי אנדרוס, דולי פרטון, ג'ייד בירד, ג'ודי קולינס, לינדה פרי, לוסי דאקוס ושריל קרואו.
שיירס הצהירה כי התוכנית העיקרית במסגרת הקמת הסופרגרופ, הייתה להופיע עם פרטון בשידור חי.
גרסת הכיסוי של הסופרגרופ ל-"The Chain" של פליטווד מק, הייתה לשיר הנושא של הסרט "The Kitchen", שיצא לאור ב-2 באוגוסט 2019. הסופרגרופ הקליטה 15 שירים, אך רק 12 שירים נכללו באלבום הבכורה שלה, The Highwomen.
בין כותבי שירי האלבום ניתן למנות את: ג'ימי ווב, רודני קלסון, מגי צ'פמן, לורי מק'קנה, ג'ייסון איסבל, פיטר לוין, מירנדה למברט, ריי לה מונטנה ורבים אחרים.
בשירים ניתן לראות כי יש עיסוק בנושאי מגדר וכדומה.
אחד מהשירים הבולטים באלבום היו "My Only Child".
בשנת 2021 זכתה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" עבור "Crowded Table"; רגע זה כונה בתקשורת כ"ניצחון לנשים בכל מקום שהוא".
The Highwomen (בעברית: הנשים הראשיות או הנשים העליונות) הוא אלבום הבכורה של הסופרגרופ האמריקאית The Highwomen.
אלבום הבכורה יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס.
מתוך אלבום הבכורה יצאו שני הסינגלים: "Redesigning Women" ו-"Crowded Table".
אלבום הבכורה הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200.
מתוך האלבום יצא הסינגל השיווקי הראשון והיחיד "Highwomen".
+שבחים שהוענקו ל-The Highwomenמוציא לאוררשימהמיקוםמקורבילבורד50 אלבומי השנה של 20198אנטרטיינמנט ויקלי10 אלבומי השנה של 20194רולינג סטון100 אלבומי העשור של 19–201077Us Weekly10 אלבומי השנה של 20195
מקוםתאריםמכירותארצות הברית (RIAA)34,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד