tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל אדם שהוא נאשם, עצור או חשוד, זכאי להיות מיוצג על ידי עורך דין בהליך פלילי המתנהל נגדו.
בישראל, כדי להבטיח את קיום הזכות, נוסדה הסניגוריה הציבורית שמטרתה ליצור שוויון מסוים בין אזרחי המדינה מבחינת יכולתם לקבל ייצוג משפטי נאות, באופן כזה שמעמד כלכלי לא יהווה חסם משמעותי בדרך אל הצדק (זכות זו מעוגנת בסעיף 18 לחוק הסניגוריה הציבורית).
החוקר והפרופסור להיסטוריה סאטיש צ'נדרה טוען כי הזכות לסיוע משפטי היא הראשונה בהיררכיית הזכויות האוניברסליות, שכן היא שמעניקה את הממד התפעולי ליתר זכויות האדם המוכרות.
נראה כי הזכות לשוויון היא קנה המידה לכלל הזכויות והגנה עליה מתחייבת, ללא הבדל הנוגע לדת, מין, גזע ושפה, כך שכאשר מדובר בחוסר יכולת להגן על הזכות לשוויון, הזכות לסיוע משפטי היא המספקת את הכלי או המכשיר להגנתה.
השיח בזכויות האדם יהפוך חסר משמעות אם לא תסופק הזכות לסיוע משפטי לכל אדם, כדי לאפשר לו גישה לצדק במקרה של הפרת זכויותיו השונות.
כמו כן במסגרת יצוג על ידי עורך דין, זכותו של הנאשם לקבל משפט חוזר או בערעור כאשר ערכאת הערעור תקבל טענה של "כשל ביצוג" כאשר העורך דין עשה או לא עשה פעולה בהביא לעיוות דין.
במשפט הפלילי, טענת כשל בייצוג נטועה בזכות היסוד להליך הוגן ולייצוג הולם.
הטענה תתקבל רק במקרים חריגים בהם הוכח כי נגרם עיוות דין של ממש, וקיים קשר סיבתי-תוצאתי בין הכשל לבין תוצאת ההליך.
ביטוי נוסף של הזכות להליך הוגן הוא הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית.
בישראל, מוסדרת הזכות להימנע מהפללה עצמית בסעיף 47 לפקודת הראיות.
חסיון זה מצוי בזכות שלא להשיב לשאלות בחקירה, בזכות שלא ניתן לחייב אדם להודות בעובדה או למסור מידע שיביאו להטלת אחריות פלילית עליו.
יתרה מזאת, החשוד רשאי לא להעיד או להשיב בבית המשפט תשובות העשויות להפלילו.
הקניית זכות שתיקה מוחלטת לחשוד נגזרת מדאגה לחשוד.
כמו כן, הטענה היא כי יש להבטיח את זכותו של חשוד לשתוק שעה שהוא ניצב בסיטואציה המורכבת של חקירה במשטרה, כדי להגן מפני התנהגות לא ראויה של חוקריו.
טעם נוסף נעוץ ברצון להגן על שיטת המשפט מפני הודאות שווא של חשודים שתסכלנה את מטרות החקירה שהן – גילוי האמת והתחקות אחר עבריינים, ועלולות להוביל להרשעות שווא.
זכות זו מתיישבת גם עם אופיו האדברסרי של ההליך הפלילי, שלפיו על התביעה לגייס את הראיות ולא על הנאשם לספקן.
עיקרון ליבה נוסף, הוא קיומו של ההליך המשפטי על פי דין, ולא באופן רטרואקטיבי.
בסיס לעיקרון זה ניתן למצוא במשפט העברי בספר התלמוד, בו נקבע כי "אין עונשין אלא אם כן מזהירין".
במשפט הפלילי, מיושמת הלכה זו כך שלא ניתן לייחס עבירה לאדם ולהענישו, אלא אם הוגדר כך במפורש בחוק – עקרון החוקיות.
בנוסף, ביטוי זה, מחייב שפיטה עתידית ולא ניתן להעמיד לדין אדם על מעשה שביצע טרם שינוי הדין.
החלת הדין החדש לא תחול רטרואקטיבית.
עיקרון זה עניינו במצב משפטי בו אדם מועמד לדין פעמיים על אותה עבירה, תוך קיום מערך עובדות זהה.
במסגרת הזכות להליך הוגן, אין להעמיד אדם למשפט פלילי בגין אותה עבירה יותר מפעם אחת.
פסילת ראיות שהושגו שלא כדין
בישראל, בעניין יששכרוב נ' התובע הצבאי הראשי, נדונה בפני בית המשפט העליון הזכות להליך הוגן בעניין פסילת הודאה שהושגה ללא ידיעת הנאשם, בדבר זכותו להתייעץ עם עורך דין.
פסיקה נוספת המחזקת את משמעותה של הזכות להליך הוגן ניתן לראות בעניין מאיר שמש.
בעניין זה, נקבע ברוב דעות כי בהיעדר יישום ביטויי הזכות להליך הוגן, בית המשפט יכריע על פסילתה של ראיה, אף אם היא המשמעותית ביותר.
בעניין רוזנשטיין נקבע כי במקרים של דרישה לקיום דיני הסגרה בין מדינות, יש להבטיח למי שהסגרתו מתבקשת, קיומו של הליך משפטי הוגן במדינה המבקשת.
ביטוי פסיקתי נוסף לזכות, ניכר בעניין צמח, בו נקבע כי אין לאפשר מעצר מנהלי ממושך יותר מהמותר בדין האזרחי.
על אף חשיבות הזכות והביטויים הרבים לה במשפט הישראלי, אין היא עומדת כזכות אבסולוטית וישנם חריגים אשר מגבילים את תחולתה במקרים מסוימים.
חריג נפוץ הוא המעצר המנהלי, שהוא כלי בידי מערכת הביטחון להביא אדם למעצר ללא משפט וללא אישום, וזאת לפי הטענה כי בידיו כוונה או יכולת לסכן את ביטחון המדינה.
השימוש במעצר מנהלי נעשה לרוב לצורכי חקירות.
השימוש במעצרים מנהליים מעוגן במשפט הישראלי.
במשפט הישראלי יש למעצר המנהלי תוקף כחלק מסמכויות החירום של הממשלה בחוק סמכויות שעת חירום.
לפיכך, כל עוד הכרזת מצב החירום בישראל תישאר כפי שהיא, ניתן יהיה לבצע מעצרים מנהליים לפי הקריטריונים שנקבעו בחוק.
מעצרים מנהליים נתונים הם אף לביקורת שיפוטית, וזוכים לביקורת רבה בקרב ארגוני זכויות האדם.
בתוך כך, עתירות רבות מוגשות לבג"ץ על רקע מעצרים מסוג זה, ואלו נבחנים כל מקרה לגופו.
הזכות לדיור נאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
בסעיף כ"ה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מצוינת הזכות של כל אדם לרמת חיים נאותה, לרבות דיור:
אמנם, ההכרזה אינה מסמך מחייב, אך היא שימשה בסיס לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
האמנה אומצה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1966 ונכנסה לתוקף בשנת 1976, ישראל אשררה את האמנה רק ב-1991. האמנה מגדירה בסעיף 11 את הזכות לדיור כ"זכות לגור במקום כלשהו בביטחון, שלום וכבוד".
הוועדה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות פירטה במסמך את הזכות לדיור הכוללת: "פרטיות נאותה, מרחב נאות, ביטחון נאות, תאורה ואוורור נאותים, תשתית בסיסית ראויה ומיקום נאות מבחינת מקום העבודה ושירותים – כל זאת במחיר סביר".
הזכות לדיור נאות אמורה להבטיח לכל אדם דיור בר השגה, שוויון בדיור ונגישות לקבוצות עם צרכים מיוחדים, תנאי פרטיות ומרחב מחיה הולמים, חזקת מגורים מוגנת והגנה משפטית מפני פינוי שרירותי ונגישות לשירותים ותשתיות כגון תעסוקה, בריאות, בתי ספר, תשתיות ושירותים חברתיים אחרים בסביבת אזור מקום מגוריו, בסביבה שאינה מזוהמת.
כמו כן, לכל אדם הזכות לבחור את מקום מגוריו כרצונו.
הזכות לדיור מופיעה ביותר מחמישים חוקות או חוקי יסוד של מדינות.
אולם, כמו זכויות אדם אחרות, ובמיוחד זכויות חברתיות, גם הזכות לדיור נאות אינה מוחלטת, וחובתה של מדינה לממשה מוגבלת למשאבים שהממשלה מחליטה להשקיע בתחום.
כמו כן אין לוחות זמנים מחייבים ליישום והוא יכול להיות הדרגתי.
בנוסף, גם התפיסה הכלכלית של הממשלה וההגדרה של תפקיד המדינה בחברה, משפיעים רבות על מימוש הזכות לדיור.
הביטוי בפועל של הזכות לדיור יכול לבוא בשני אופנים: אוניברסלי או סלקטיבי.
במדיניות סלקטיבית הזכות לדיור תבוא לידי ביטוי בכך שהמדינה תשאף לספק פתרונות דיור למשקי בית עם אמצעים פחותים מחוץ לשוק הדיור הכללי.
במדיניות אוניברסלית זכות כזו תבוא לידי ביטוי בכך שהמדינה תתקן את שוק הדיור הכללי כך שהשוק יכול לספק דיור לכל סוגי משקי הבית, ללא קשר למצבם הכלכלי.
פגיעה מכוונת בזכות לדיור נחשבת לפגיעה בזכויות אדם בסיסיות.
כאשר זו נעשית בקנה מידה רחב, נעשה לעיתים שימוש במונח דומיסייד (Domicide), שפירושו "השמדת סביבת המגורים" והוא כולל הרס מבנים ותשתיות שהופך את השטח לבלתי ראוי למגורים.
מקרים בולטים של דומיסייד התרחשו בהפצצת דרזדן, בפעילות הקמר רוז' במהלך רצח העם בקמבודיה, בהפצצת צנעא במהלך מבצע סופה נחרצת, בהפצצות צבא סוריה על חלב במלחמת האזרחים בסוריה, בקרב אירפין ובקרב מריופול.
על פי מספר ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים, במהלך מלחמת חרבות ברזל ישראל המיטה חורבן מכוון על עזה, ועל כן גם היא מואשמת בדומיסייד.
הדווח המיוחד של האו"ם לנושא דיור נאות, באלאקרישנאן ראג'אגופאל, התייחס לדומיסייד בהקשר לפעולות ישראל כבר בדו"ח שלו לעצרת הכללית בשנת 2022.
מדינת ישראל, כמו מרבית מדינות העולם, קיבלה על עצמה התחייבות לכבד את הזכות לדיור, המוגנת באמנות בינלאומיות, ובמיוחד באמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, שישראל צד לה.
סוגיה זו עלתה כאחת הסוגיות המרכזיות במערכת הבחירות לכנסת העשרים.
בקמפיינים עסקו המפלגות השונות בהצעת פתרונות למשבר הדיור אשר יסייעו בהוזלת מחירי הדירות, כגון: קיצור זמן אישורים להיתרי בנייה, חקיקת חוקים לשכירות הוגנת, פירוק מונופול מקרקעי ישראל ועוד.
בכל עירייה קיים "מנהלת יחידה לדיור", בנוסף לעמידר בהם ניתן להיוועץ ולהפנות מחוסרי דיור לצורכי שיקום.
הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
הזכות הוכרה לראשונה בסעיף כ"ה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948. ארגון הבריאות העולמי אף הוא הכיר בזכות זו כזכות יסוד.
נקודת המוצא לשיח העולמי על זכויות חברתיות, מקורה בהכרזה האוניברסלית לכל באי עולם מ-1948, שאמנם לא הזכירה במפורש את הזכות לבריאות אך קבעה כי: "כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...".
מספר שנים לאחר מכן, הונחה אבן היסוד בהכרת הזכות לבריאות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
סעיף 12 לאמנה זו קבע כי, מדינות המהוות צד לאמנה מכירות ב"זכות ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה".
מדינות רבות אשררו אמנה זו, והיא מהווה בסיס נרחב בהכרה בזכות.
יותר ממחצית ממדינות העולם מגנות על הזכות לבריאות באמצעות חוקה או חוקים.
מקובל לסווג את זכויות האדם כ"נגטיביות", העוסקות בתחומים שחובת הממשלה היא לא להתערב בהם או למנוע אותם, או "כפוזיטיביות", המחייבות מעורבות אקטיבית של הממשלה.מרווין סוסר, אחד האקדמאיים המפורסמים בנושא הזכות לבריאות, טוען שהזכות לבריאות מהווה זכות מיוחדת ויש לבטאה כ"זכות פוזיטיבית" כחברה המחויבת לספק משאבים לכלל האוכלוסייה.
סוסר רואה בזכות לבריאות כמחולקת לארבע הוראות עיקריות:
גישה שוויונית לבריאות ולשירותים רפואיים.
מאמץ חברתי של "רצון טוב" לקידום שוויון בריאותי בין קבוצות חברתיות שוות.
מנגנון הערכה לפקח על ההפצה של בריאות וצרכים ספציפיים כולל שירותים ברחבי החברה.
מערכות סוציו-פוליטיות שוויוניות, המעניקות לכל הצדדים קול ייחודי בקידום וחופש ביטוי לקידום מערכת הבריאות.
סוסר מקפיד להזכיר שאמנם הגישה המינימלית מאפשרת גישה למשאבי הבריאות אך היא אינה מחייבת או מבטיחה מצב בריאותי הוגן לכל אדם עקב הבדלים ביולוגיים מובנים מהותיים בריאותיים.
בהבחנה זו חשובה ובעצם עונה על מספר ביקורות על "הזכות לבריאות" הטוענות כי הזכות קובעת תקן בלתי אפשרי ושואפת למצב בריאותי אופטימלי מושלם, בעוד שבמציאות, מצב בריאותי הוא סובייקטיבי ומשתנה בין אדם ואדם ומחברה ולחברה.
לעומתו,פול האנט טוען כי הזכות לבריאות כוללת בתוכה לא מעט זכויות נגטיביות כמו הזכות לקבל טיפול רפואי ללא הסכמה מרצון או הגנה מפני הפליה.
עם זאת, האנט מודה כי קיימות גם זכויות פוזיטיביות הנופלות תחת הזכות כמו אחריות החברה להקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים בריאותיים של אוכלוסיות מוחלשות ופגיעות בריאותית, הכלול אף הוא בזכות לבריאות.
בספרות הישראלית, יש הטוענים שהזכות לבריאות היא ככזאת החולשת עלזכויות רבות באמנות הבינלאומיות מלבד סעיף 25 להצהרת זכויות האדם.
טענה זו מעלה תפיסה בה כדי להבין את חוק זכויות החולה הישראלי, יש לבצע סקירה השוואתית על עקרונות שיש בהם עניין לנושא.
לכך מצטרפות זכויות נוספות כמו: זכויות האישה, זכויות הילד, זכויות האסיר ואיסור ההפליה כזכויות המגנות ומכניסות תחתן את זכות הבריאות.
לעומתם, יש הטוענים כי יש לבצע חלוקה בין כלל הזכויות –זכויות אדם אזרחיות וזכויות חברתיות-כלכליות.
טענה זו אמנם מסכימה שהזכות לבריאות חולשת על זכויות רבות אך היא מסווגת אותה כ"זכות חברתית".
בשל אופי הזכויות החברתיות (נתפסות כפוזיטיביות) יש הטוענים שהזכויות אינן שפיטות שכן קובעות אמת מידה עמומה למטרות שאינן ניתנות להשגה מבחינה מעשית כך שקשה להגדיר מהי הפרת חובה.
לטענתם, לשם כך יש צורך בתפיסה ברורה של מרכיבי הזכות וחובת המדינה ויש לאסוף מידע רלוונטי שיכלול התפלגות על פי גיל, מין ועוד ובכך לאפשר גם לזכות זו להיות שפיטה.
ישנו קושי בניסיון ליצוק תוכן בזכות לבריאות, שכן לא ברור מה היקפה.
ספרות ענפה ניסתה להתמודד עם השאלה של היקף הזכות, מצד אחד, וחובת המדינה, מצד אחר.
ניתן להטיל על המדינה חובות מרביות בשני ההיבטים של הזכות: חובה להבטיח תנאים שיבטיחו בצורה מרבית את בריאותם של אזרחיה ותושביה, וחובה להבטיח לכולם את המרב האיכותי והכמותי של טיפול רפואי נדרש.
אלא, שתפיסה מקסימליסטית כזו של הזכות לבריאות נתקלת בקושי לנוכח המשאבים המוגבלים של המדינה.
שכן, גם כאשר נדרוש מהמדינה לממש השקעה ניכרת בבריאות באופן שתגשים את שני ההיבטים של הזכות ותעמוד בדרישה של "הרמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה" (כקבוע בסעיף 12 לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות), השקעה כזו יכולה להיות אינסופית, והרי שלא נרצה לדרוש מהמדינה שתשקיע את כל משאביה אך ורק בבריאות.
לעניין זה יפים דבריה של נשיאת בית המשפט השופטת ביניש בפרשת לוזון: "כאשר מדובר בטיפול תרופתי שעשוי ברמת היתכנות כזאת או אחרת להציל חיים, להאריכם או לשפר את איכות חייו של החולה, יש ליתן משקל משמעותי לערכי קדושת החיים, שלמות הגוף והנפש וכבוד האדם...
מאידך גיסא, הזכות לשירותי בריאות ציבוריים, משמעותה הטלת חובת עשה על המדינה שעיקרה אחריות למימון ציבורי של טיפולים רפואיים- תרופתיים.
מטבע הדברים, סוגיית היקפה החוקתי של הזכות האמורה כרוכה בשאלות חלוקתיות כלליות, הנגזרות מאופי המשטר הכלכלי- סוציאלי הנוהג בחברה, וכן מהיקף משאביה הציבוריים של המדינה...".
בשנת 1966 אישרה מדינת ישראל את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בה נאמר כי "מדינות שהנן צד באמנה זו מכירות בזכות הכל ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה".
ישראל היא צד לאמנה זו ומחויבת למלא אחר הוראותיה.
הניסיונות להעביר את חוק יסוד: זכויות חברתיות, אשר כללו בתוכם את הזכות לבריאות, העלו חרס, וכך הזכות לא זכתה לעיגון כזכות חוקתית בישראל.
בהיעדר עיגון עצמאי לזכות החוקית של הזכות לבריאות, התומכים בזכות זו שאפו לעגנה כחלק מהזכות לכבוד האדם וחירותו או כחלק מהזכות לחיים, משום שהקניית מעמד חזק תאפשר להגביל את הרשות המחוקקת והמבצעת בקביעת הסדרים הפוגעים בזכות, ותאפשר ביקורת שיפוטית.
הזכות החוקית לבריאות בישראל מעוגנת בסעיף 3(א) לחוק ביטוח בריאות ממלכתי התשנ"ד-1994 הקובע כי "כל תושב זכאי לשירותי בריאות לפי חוק זה, אלא אם כן הוא זכאי להם מכוח חיקוק אחר".
בנוסף, בסעיף 3(א) לחוק זכויות החולה, תשנ"ו-1996 נקבע: "כל הנזקק לטיפול רפואי, זכאי לקבלו בהתאם לכל דין ובהתאם לתנאים ולהסדרים הנהוגים מעת לעת במערכת הבריאות בישראל".
בישראל קיימים מנגנונים שונים המספקים לציבור את היכולת לסבסד טיפולים יקרים, ובכך להנגיש את הטיפול לכלל האוכלוסייה.
דוגמאות לכך, באות לידי ביטוי בחוק בריאות ממלכתי, המטיל על קופות החולים את האחריות למתן מלוא שירותי הבריאות.
על פי החוק, סל הבריאות כולל בתוכו את רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים במימון המדינה; וכן מס הבריאות, המהווה חלק ממימון שירותי הבריאות בידי המדינה והוא מס חובה.
בתי המשפט בישראל נוקטים במספר גישות ביחס לשאלת היקף הזכות לבריאות: חלקם מפנים לזכות החוקתית לחיים, חלקם מצביעים על הזכות לבריאות כזכות חברתית וחלקם מפנים לזכויות המעוגנות בחוקים שונים כמו חוק זכויות החולה כאמור.
בתי המשפט מפלסים את דרכם בין גישות אלו לצד החלטות משרד הבריאות וקופות החולים וכן נתמכים בערכים נוספים: כמו שוויון בגישה לטיפול רפואי.
הפסיקה המובילה של בית המשפט, הנוגעת במעמד החוקתי של הזכות, נקבעה בפרשת לוזון, בו קבעה השופטת ביניש כי: "הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, אשר חלקן נהנות ממעמד חוקתי בשיטתנו המשפטית...
כן כוללת הזכות לבריאות את הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי."
כמו כן, בעניין קו לעובד נאמר כי: "מעמדה החוקתי של הזכות לבריאות טרם לובן בפסיקה עד תומו.
עם זאת, ניתן לומר כי קבלת שירותי בריאות חיוניים ברמה הבסיסית ביותר הנדרשים להגנת החיים והבריאות, היא נגזרת של הזכות לכבוד האדם באשר הוא אדם, ושל הזכות לחיים ולשלמות הגוף המעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (ס' 2 ו-4 לחוק)...
בנוסף, אפליה בהספקת שירותי בריאות עלולה לעלות לכדי פגיעה חוקתית בזכות לשוויון.".
עם זאת, ניתן להבחין כי בתי המשפט נרתעים מלקבוע בצורה ברורה מהם אותם "שירותי בריאות חיוניים ובסיסיים" המהווים זכות חוקתית.
בפסיקות אחרות של בית המשפט העליון נאמר כי: "ניתן להסכים שהיבטים מסוימים של מוסד ביטוח הבריאות הממלכתי מוגנים בגדר הזכות לכבוד האדם, וכי אדם שאין לו גישה לטיפול רפואי אלמנטרי, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע...".
ההכרה המוגבלת בזכות לבריאות כזכות חוקתית על חוקית איננה מלמדת על שלילת מעמד הזכות כזכות יסוד במשפט הישראלי, שכן במשפט החוקתי הישראלי ישנה מסורת ארוכת שנים של הכרה הזכויות שאינן "כתובות על ספר".
מקור העיגון לזכות לבריאות בישראל, נמצא כאמור בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, אשר מסדיר את נושא מתן שירותי הבריאות ומושתת על עקרונות של צדק, שוויון ועזרה הדדית, ומתוך תפיסה של זכאות אוניברסלית לזכות.
למימוש הזכות לבריאות פועל בישראל משרד הבריאות, המפקח על מערכת הבריאות בישראל.
במסגרת משרד הבריאות פועלת, בין השאר רשת של בתי חולים.
רשת בתי חולים פועלת גם במסגרת שירותי בריאות כללית, וכן פועלים בתי חולים נוספים.
שירותי בריאות בקהילה ניתנים באמצעות ארבע קופות חולים.
בישראל פועלים כמה ארגונים שמטרתם קידום הזכות לבריאות, ובהם רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות החולה בישראל, בין היתר באמצעות פעילות לובי בכנסת ובמשרדי הממשלה.
גם ארגונים הפועלים לקידום כל קשת זכויות האדם (כדוגמת האגודה לזכויות האזרח) וארגונים חברתיים (כדוגמת עמותת ידיד), עוסקים לא מעט במאבקים ציבוריים בנושא.
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי
מטרת הזכות היא להבטיח סטנדרט מינימלי של בריאות לכל אדם.
זוהי זכות חברתית, כלכלית ותרבותית ומאחדת זכויות נוספות הקשורות למטופל ולמצבו הבריאותי כגון: הזכות להגנה, הזכות לשמירה על פרטיות ואוטונומיית הרצון האישי, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן חופש גישה למידע והסברה בנושאי בריאות ותברואה הולמת.
קיים ויכוח על פרשנותה ויישומה של הזכות לבריאות בשל שיקולי הגדרת הבריאות, מהי זכאות מינימלית שתחשב מקיפה ומהן המוסדות שאחראיים להבטחת קיום הזכות.
התפתחות זכות הבריאות במשפט הבינלאומי
בשנת 1946 הגדירה החוקה שלארגון הבריאות העולמי (WHO) את המושג 'בריאות' כך: "מצב של שלמות גופנית, נפשית וחברתית מוחלטת ולא רק היעדר מחלה או חולשה".
החוקה מגדירה את הזכות לבריאות באופן רחב – "הנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג".
החוקה מגדירה עקרונות בסיס לתחומי בריאות נוספים כגון: הפצה שוויונית של הידע הרפואי, זכות לבריאות הילד והגדרת חובות חברתיות על מדינה לאכיפת והבטחת בריאות נאותה לאזרחים.
חוקת ארגון הבריאות העולמי היאהפעם הפורמלית הראשונה בה קיימת התייחסות לזכות הבריאות כזכות במשפט הבינלאומי.
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם
בסעיף 25בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם של האומות המאוחדות, בשנת 1948, נרשם: "לכל אחד קיימת הזכות לחיות בסטנדרט ראוי של בריאות ואורח חיים נאות לו ולמשפחתו, כולל אוכל, לבוש, מגורים, מענה רפואי ושירות סוציאלי נחוץ".
ההצהרה מעניקה התאמות ביטחון נוספות במקרי הידרדרות פיזית או נכות ומעניקה התייחסות מיוחדת בדבר טיפול באימהות ובילדים.
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם היא ההכרזה הראשונה בדבר זכויות אדם בסיסיות לכל באי העולם והשנייה שהוזכרה באופן בינלאומי הזכות לבריאות.
זכויות אלו מטילות אחריות הקובעת מהו הסטנדרט הבסיסי לו כל אדם זכאי.
הזכות לבריאות חורגת מעבר להענקת שירותי בריאות חיוניים ומשתרעת אף על מעטפת הבריאות כגון: חינוך נאות, דיור, מזון ועוד.
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
הזכות לבריאות מוגדרת על ידי האו"ם גם בסעיף 12לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR) משנת 1966 הקובעת שמדינות שהן צד לאמנה זו מכירות בזכותו של כל אדם להנאה מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שניתן להשיג.
הקשר לאמנה בדבר העלמת כל צורות האפליה נגד נשים
סעיף 12 לאמנת האומות המאוחדות משנת 1979 בדברהעלמת כל צורות האפליה נגד נשים מגדיר את ההגנה המוענקת לנשים מפני אפליה מגדרית בעת קבלת שירותי בריאות וזכאות נשים להוראות בריאות ספציפיות הקשורות למגדר.
הנוסח המלא של סעיף 12 אומר: "המדינות שהן צד באמנה ינקטו בכל האמצעים המתאימים לחיסול האפליה נגד נשים בתחום הבריאות להבטחת, על בסיס שוויון בין גברים ונשים, גישה לשירותי בריאות, לרבות אלה הקשורים לתכנון המשפחה".
המדינות שהן צד לאמנה יבטיחו לנשים שירותים מתאימים בקשר להריון, אחרי תקופת הלידה.
האמנה מחייבת את המדינות החברות במתן שירותים רפואיים בחינם במידת הצורך.
המדינות החברות אף מתחייבות לדאוג לתזונה הולמת במהלך ההיריון וכן במהלך תקופת ההנקה.
הקשר לאמנה בדבר זכויות הילד
סעיף 17 לאמנת זכויות הילד קובע את זכות הילד לשקיפות מידע הנוגע לבריאותו הגופנית והנפשית.
סעיף 23 מתייחס לזכויותיהם של ילדים נכים וכולל שירותי בריאות שיקום ומניעה.
סעיף 24 קובע שהמדינות החברות מכירות בזכות הילד להנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג ולמתקנים לטיפול במחלות ובשיקום הבריאות להבטחה שלא יהיו ילדים שנשללת מהם הזכות לשירותי בריאות.
האמנה מונה צעדים ליישום הוראה זו: הפחתת תמותת תינוקות וילדים; מתן טיפול רפואי לכל ילד בדגש על פיתוח שירותי בריאות ראשוניים; הבטחת טיפול הולם לפני ואחרי לידה עבור אימהות; היאבקות במחלות ובתת תזונה לרבות במסגרת הטיפול הראשוני; פיתוח טיפול מניעתי, הדרכה להורים ולתכנון המשפחה ועוד.
ההתייחסות לזכות לבריאות הופכת ממושג למהות.
ביקורת על הזכות לבריאות במשפט הבינלאומי ועל היקפה
פיליפ בארלו כתב כי טיפול רפואי אינו צריך להיחשב "זכות אדם'" בשל הקושי בהגדרתו ובהגדרת היקף המינימלי של הזכות.
בנוסף, בארלו טוען כי זכויות בכללותן מטילות חובות על מנת להגן ולהבטיח אותן.
במקרה של הזכות לבריאות קשה להבין מי מחויב באחריות חברתית כלפי הזכות.
לבסוף טוען בארלו כי לזכויות האדם בכלל בסיס פילוסופי שמאז ומעולם היה רעוע.
אמנם רוב האנשים רואים יתרון בזכויות אזרחיות או פוליטיות אך קשה למצוא בסיס תועלתני ורציונלי לציפייה לטיפול רפואי באותה הדרך.
לביקורתו של בראלו מצטרף ג'ון ברקלי שמוסיף שהזכות לבריאות אינה מקיפה באופן מוחלט ואינה מציגה בצורה ראויה את האחריות האישית שחב כל אדם כלפי בריאותו האישית ושמירה עליה בחיפוש אחר אורח חיים בריא.
בשל כך לטענתו, יש לתקן את היקף הזכות כדי שיישום הזכות לבריאות יהיה אפקטיבי.
ביקורת נוספת היא של אימרי ג'.
לופאלר הטוען כי הזכות כלל אינה ישימה כיוון שהיא מטילה עומס כספי ולוגיסטי באופן שהיא לא ניתנת למימוש.
לופאלר מציין שקיימים אילוצים משאבים שהופכים את הזכות להאריך חיי אדם ללא הגבלת זמן לפעולה לא מציאותית מה שגורם לכך שאנשים חיים עד גילאים מופלגים וחייהם יקרים ונופלים על כלל הציבור.
הוא שואל אם הפכנו את הרצון להיות צעירים לנצח לזכות אדם.
לואפלר מציע תחליף – אם המטרה היא שיפור בריאות האוכלוסייה, יש לפנות אליה באמצעות מדיניות חברתית-כלכלית ולא זכות פורמלית לבריאות.
הזכות לבריאות והדילמה שהיא מעלה בעולם של משאבים מוגבלים, מביאות לריבוי מקרים אשר מובאים לבתי המשפט המדינתיים.
השאלות שמגיעות לפתח בתי המשפט בישראל נדונות גם במדינות אחרות.
קשה לומר שהפסיקה במדינות אלה מציעה תמונה ברורה של מהי הזכות לבריאות, אך בפיתוח המחשבה על הזכות חשוב בוודאי לראות מה היו השיקולים שנשקלו בבתי המשפט ברחבי העולם שדנו בנושאים אלה, ולהכיר בכך שהשאלות שהפסיקה הישראלית עוסקת בהן נדונות במדינות רבות בעולם, לעיתים קרובות כשאלות חוקתיות בהקשר של זכויות אדם.
כך למשל, באיטליה, סעיף 32 לחוקה קובע כי, על הרפובליקה להגן על הבריאות כעל זכות יסודית של הפרט וכעל אינטרס של הקולקטיב, ומובטח טיפול רפואי חינם לעניים.
כמו כן, בדרום אפריקה, סעיף 27 לחוקה קובע כי, לכל אחד הזכות לנגישות לשירותי הבריאות, וכי על המדינה לנקוט בצעדים, במסגרת המשאבים העומדים לרשותה, ליישומה הפרוגרסיבי של הזכות.
בדומה לכך, בית המשפט האירופי לזכויות אדם ציין בעניין קפריסין נ' טורקיה כי באופן עקרוני סעיף 2 באמנה האירופית לזכויות אדם יכול לחול גם על תחום שירותי הבריאות, וכי תיתכן הפרה של הזכות לחיים, מקום שהמדינה מסכנת את חייו של אדם על ידי מניעת טיפול רפואי הפתוח לציבור הרחב.
אולם, בית המשפט הותיר ב"צריך עיון" את השאלה: באיזו מידה הזכות לחיים מטילה חובה לקיים סטנדרט מינימלי של שירותי בריאות.
המשפט ההשוואתי מלמד אותנו, כי מדינות רבות בעולם, בדומה לישראל, לא ממהרות לעגן בצורה חד משמעית את הזכות לבריאות, ומוצאות את הדרכים לספק את השירותים לאזרחים בצורות שונות.
בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים השיג חיל הים הישראלי שליטה ימית מלאה בזירת הים התיכון תוך שהוא מנצח את ציי סוריה ומצרים בכל הקרבות.
עם זאת, ההצלחה הטקטית לא הניבה הישג אסטרטגי – נמלי סוריה ומצרים לא נחסמו והמשיכו לקלוט סיוע צבאי מברית המועצות במהלך המלחמה.
בזירת מפרץ סואץ, סוכלה תקיפה מצרית בדרום סיני, ובסוף המלחמה נעשתה הכנה לאיגוף ימי של כוחות היבשה המצריים בסיני באמצעות נחיתה של כוחות משוריינים בצידו המצרי של המפרץ.
עם זאת, בהיעדר כוח ימי ישראלי מספק בזירה, הוטל הסגר ימי מצרי בים סוף (הנתיב לכניסת דלק מאיראן) בואכה נמל אילת שנמשך מתחילת המלחמה אל מעבר להפסקת האש ב-24 באוקטובר.
הניצחונות הימיים של ישראל אפשרו אספקה צבאית וסחר חוץ ללא הפרעות דרך הים התיכון לישראל וממנה, ונמנע מהצי הסורי ומהצי המצרי להשפיע על זירות הלחימה ביבשה.
העליונות בזירה הימית הייתה חיונית לניצחון ישראלי במלחמה, שכן כ-94% מהייבוא הביטחוני לישראל הגיע בדרך הים.
מלחמת יום הכיפורים הייתה נקודת ציון בתולדות הלחימה הימית.
כלי הנשק המכריעים בה היו ספינות קטנות חמושות בטילים נגד ספינות.
כמו כן נעשה לראשונה שימוש אפקטיבי בלוחמה אלקטרונית.
כחמישים טילים נורו על ידי כל אחד מהצדדים.
הצי המצרי והסורי הפעילו בכל זירות הלחימה באופן יעיל תותחי חוף מבוקרי מכ"ם.
לא הייתה פגיעה משמעותית בספינות חיל הים הישראלי, אך המכלית "סיריס" נפגעה ממוקש ימי וטבעה.
הפגנת היכולת הטכנולוגית והמבצעית של חיל הים הישראלי כנגד הצי הסורי והצי המצרי, שעשו שימוש בציוד סובייטי מתקדם, תרמה לביסוס מעמדה של ישראל כבעלת כוח ימי משמעותי במזרח התיכון.
תפישת הביטחון בישראל ראתה בזירה היבשתית ובזירה האווירית את הזירות העיקריות, ובהתאם לכך הקצתה את מרבית המשאבים לזרועות היבשה והאוויר.
על אף גודלם והתחזקותם של ציי מדינות ערב, נותר חלקו של חיל הים בתקציב, לאחר מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים, פחות מ-6% מסך הוצאות הביטחון.
ההגנה על חופי המדינה בתקופה זו הוטלה גם על חיל האוויר.
אבטחת השיט הישראלי בים הפתוח נתפסה כמשנית בחשיבותה לנוכח ההשערה כי כמו מלחמת ששת הימים, גם מלחמה עתידית תהיה קצרה.
ההנחה הייתה, שהנזק העיקרי שעלול לקרות יכלול עיכוב קל של התעבורה הימית בנמלי ישראל ואירופה עד תום הקרבות.
חיל הים יועד אפוא להגנה על החופים ולביצוע פעולות קומנדו נקודתיות נגד מטרות איכות.
חיל הים הישראלי פעל במסגרת תקציבית מצומצמת.
פיקוד החיל הבין שלא יהיה ביכולתו לרכוש כלי שיט גדולים כמו פריגטות ומשחתות.
לפיכך, מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל בניין הכוח של חיל הים להיות מבוסס על פיתוח עצמי.
עקרונות ההתנהלות של מפקדת חיל הים כללו: ריכוז המאמץ בלוחמת השטח, חימוש באמצעי לחימה בעלי עליונות טכנולוגית שיאפשרו התמודדות עם העדיפות הכמותית של ציי ערב, והסתפקות בכלי השיט הקטן ביותר האפשרי במגמה לקבל מספר רב של יחידות לחימה.
ההצטיידות נועדה להיות מהירה ככל האפשר, על ידי חיפוש דגמים קיימים הדורשים התאמה בלבד, ולא פיתוח של כלי שיט חדשים, מהלך הדורש זמן ומשאבים רבים.
ספינות הטילים החדשות של חיל הים נבנו במספנות בצרפת לפי תכנון גרמני.
התותחים של הספינות נרכשו באיטליה.
בשנים 1967 עד 1969 הגיעו לישראל הספינות הראשונות.
הספינות חומשו בהדרגה בטילי ים-ים "גבריאל" מתוצרת התעשייה האווירית.
הזירה הימית בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים – מלחמת ששת הימים פרצה כאשר חיל הים היה בעיצומו של מהלך הצטיידות מחדש.
החיל לא היה מוכן למלחמה: אמצעי הלחימה שהיו ברשותו היו מעטים ונחותים.
ההצלחות בקרבות האוויר והיבשה לא השפיעו על הזירה הימית במלחמת ששת הימים, וחיל הים המצרי לא נפגע מפעילות ישראלית.
למרות בקשת חיל הים, לא נכבש אזור פורט פואד בצפון תעלת סואץ, והצי המצרי חזר והתבסס בנמל פורט סעיד.
הסיורים הימיים המצריים מול חופי חצי האי סיני הופסקו כאשר בקרב רומני ביולי 1967 הושמדו שתי טרפדות מצריות.
ואולם ב-21 באוקטובר 1967 הטביעו ספינות טילים מסוג קומאר של הצי המצרי את המשחתת אח"י אילת בטילי סטיקס.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הלוחמה הימית בה הוטבעה אוניית מלחמה בטיל ים-ים.
ב-14 במאי 1970 הטביעו המצרים את סירת הדיג "אורית", אותה חשבו לספינת טילים.
חסימת השיט לישראל דרך מצרי טיראן, שהייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת ששת הימים, הביאה לתודעת שר הביטחון משה דיין את הצורך בכוח לחימה ימי גם בים סוף.
טווח הפעולה ותנאי הים בזירה זו חייבו ספינות גדולות יותר, ובשנת 1968 אושרה רכישת שש ספינות טילים נוספות מדגם סער 4 ממספנות ישראל.
לוחמה אלקטרונית – במקביל לבניית הספינות, פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים שהיו בעלי טווח גדול מזה של טילי "גבריאל".
חיל הים הניח תחילה שהטילים הסובייטיים תוכננו נגד אוניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות כמו ספינות הטילים, אך הטבעת ספינת הדיג "אורית" בירי טילי סטיקס הוכיחה שהטילים אפקטיביים גם נגד ספינות קטנות.
בשל כך גובש מענה טקטי רחב שכלל מערכות "שלדג" לגילוי מכ"ם, רקטות "אבשלום" לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכות "אמנון" להגנה עצמית.
פותחה תורת לחימה שתורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי, ועל פיה זיהו ספינות הטילים ממרחק את ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעו את הטילים שנורו לכיוונן, וצמצמו את הטווח עד הטווח היעיל של טילי "גבריאל", וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
ב-1973 כבר הייתה שייטת ספינות הטילים מתורגלת בהפעלת הספינות החדשות ובתורת הלחימה שלהן.
נערכו תוכניות מגירה התקפיות שתורגלו, שבהן נוצלו היכולות הטכנולוגיות שנרכשו בתחום הלוחמה האלקטרונית.
סד"כ חיל הים – כוח התקיפה של שייטת ספינות הטילים שעמד לרשות חיל הים בים התיכון עם פרוץ המלחמה כלל 11 סטי"לים ו-2 ספינות תותחים:
2 ספינות טילים מדגם "סער 4"
6 ספינות טילים מדגם "סער 3"
3 ספינות טילים מדגם "סער 2"
2 ספינות תותחים מדגם "סער 1"
שתי הצוללות המיושנות שהיו ברשות חיל הים, אח"י לווייתן ואח"י דולפין, שהיו בתהליך של הוצאה מהשירות, בהמתנה לצוללות מ"סדרת גל" שהיו בבנייה בבריטניה, היו ביבשה על מבדוק, ולכן לא יכלו להשתתף בלחימה.
המשחתות והטרפדות הישנות הוצאו משירות, ובמקומן כלל צי הספינות הקטנות של חיל הים 18 ספינות "דבור" חדישות, שהחלו להיכנס לשירות משנת 1970, ועוד כעשר סירות משמר קטנות.
כמו כן היו ברשות חיל הים שש נחתות ושתי אוניות תובלה חמושות.
לאורך החוף היו תחנות מכ"ם ימי שפעלו באופן רצוף לצורכי ביטחון שוטף.
לחיל הים לא היה כושר לפינוי מוקשים ימיים, ולא היו ברשותו סוללות טילים או תותחי חוף.
סיוע אוויר התקפי – אף על פי שסיוע אווירי היה חיוני בתורת הלחימה, לא היו מטוסים שייעודם הבלעדי היה סיור ימי או משימות ימיות, והסיוע האווירי היה באחריות חיל האוויר הישראלי, שהקצה מטוסי קרב ותקיפה לפי דרישה.
פריסת הכוח הימי – הכוחות העיקריים של חיל הים הישראלי נמצאו בבסיס חיפה בים התיכון.
בים סוף היו חמש ספינות "דבור" ושש נחתות שהתבססו במפרץ שלמה, ושם גם הייתה מפקדת הזירה.
מוצב הפיקוד ומטה חיל הים הועברו שנה קודם למלחמה למתחם הקריה בתל אביב.
מפקד חיל הים היה אלוף בנימין תלם, ועל שייטת ספינות הטילים פיקד אלוף-משנה מיכאל ברקאי.
על זירת ים סוף פיקד אלוף-משנה זאב אלמוג.
משימותיו של חיל הים היו הגנת החופים ובמיוחד הגנת מתקנים אסטרטגיים כגון בתי הזיקוק בחיפה, וכן הבטחת שיט אזרחי חופשי לישראל וממנה.
במפרץ סואץ הייתה מטרת החיל לאבטח את האגף הדרומי של חילות היבשה מנחיתה אפשרית של כוחות מצריים מן הים, הגנת שדה הנפט באבו רודס ומניעת הטלת הסגר ימי מדרום.
יוזמה התקפית – אף על פי שמשימות חיל הים היו הגנתיות מטבען, כמוגדר בפקודת סלע הצה"לית, החליט מפקד חיל הים כבר בשעותיה הראשונות של המלחמה לבצע את משימות החיל בדרך התקפית, והוציא כוח לתקיפת חיל הים הסורי בפתח נמליו.
הנושא הוצג לראש המטה הכללי, דוד אלעזר, תוך כדי היתקלות.
ההצלחה בקרב הראשון שינתה את התפיסה במטכ"ל, שאישר את המשך פעילות חיל הים במלחמה.
חיל הים המצרי, שפעל ביוזמה התקפית מול ישראל בכל המלחמות, התחמש מתחילת שנות ה-60 בכלי שיט מתוצרת סובייטית.
בתחילת שנות ה-70 כבר נשענו ציי מצרים וסוריה באופן מלא על ציוד ודוקטרינה סובייטית, אם כי בצי המצרי עדיין נותרו כלים מתוצרת מערבית, בעיקר בריטית.
לאחר הקרע בין ברית המועצות לאינדונזיה ב-1965 הפכה מצרים ללקוח הזר הגדול ביותר של טכנולוגיה סובייטית.
הסובייטים ראו חשיבות רבה במיקומה הגאופוליטי של מצרים, ששלטה על נתיב סחר עולמי מרכזי – תעלת סואץ.
בנוסף, חוף הים הצפוני של מצרים איפשר שליטה על נתיבי הים לישראל, וכך איפשר הסגר ימי.
לאחר תבוסתה של מצרים במלחמת ששת הימים נסגרה תעלת סואץ לתנועת אוניות ופחתה חשיבותה לברית המועצות.
עם זאת, ברית המועצות עדיין ראתה במצרים בעל ברית חשוב לשליטה על נתיבי הים בים התיכון.
בחיל הים המצרי שירתו כ-14,000 חיילים.
עיקרו של צי אוניות השטח המצריות היה חמש משחתות.
ארבע מהן היו מתוצרת ברית המועצות, והיוו את אמצעי הלחימה המאיים העיקרי בידי חיל הים המצרי – משחתות מסדרת "סקורי".
בנוסף, שירתה בצי המצרי משחתת אחת מתוצרת בריטניה, מסדרת Z.
המשחתות מתוצרת ברית המועצות יוצרו בסוף שנות ה-50, והמשחתת הבריטית הושקה בשנת 1944. בנוסף למשחתות היו בצי המצרי ארבע פריגטות וקורבטות, כולן מתוצרת בריטניה מתקופת מלחמת העולם השנייה.
כוח התקיפה העיקרי של הצי המצרי היה מורכב מ-19 ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות, מסדרות "קומאר" ו"אוסה".
בנוסף להן היו בצי המצרי 38 ספינות טורפדו, שש ספינות מהירות נגד צוללות, שולות מוקשים, נחתות, ומספר סירות משמר.
בעת המלחמה הלאימו מפקדי הצי המצרי מספר רב של כלי שיט אזרחיים קטנים, בשל החוסר בכלי שיט בגזרת ים סוף.
לצי המצרי הייתה יכולת להניח מוקשים ימיים מסוגים מתקדמים מתוצרת מברית המועצות.
בנוסף לכלי השיט העל-מימיים, היו למצרים 12 צוללות בינוניות מונעות בדיזל מתוצרת ברית המועצות.
צוללות אלו יוצרו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לכלי השיט הפעיל החיל סוללות קרקעיות של ארטילריה וטילים נגד ספינות.
סגירתה של תעלת סואץ למעבר אוניות לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה בין שתי גזרות הפעולה של חיל הים המצרי: הים התיכון, שם היו הבסיסים העיקריים של הצי המצרי – אלכסנדריה ופורט סעיד, ומפרץ סואץ.
מצב זה אילץ את המצרים להעביר כלי שיט קטנים למפרץ סואץ בדרך היבשה.
כלי שיט גדולים ניתן היה להעביר רק בשיט סביב יבשת אפריקה.
בשל כך היו הכוחות הימיים המצריים בבסיס סואץ מצומצמים, וכללו את כלי השיט שהיו בו לפני מלחמת ששת הימים: שתי צוללות, שתי משחתות, פריגטה, ארבע ספינות קומאר ושבע טרפדות.
הצי המצרי הפעיל חוליות קומנדו ימי במידה רבה של הצלחה במלחמת ההתשה.
למרות כלי השיט החדישים יחסית, מצאו מבקרים מברית המועצות שיש מקום רב לשיפור במצבו הטכני של הציוד ושל כלי הנשק.
כן סיפרו שרמת האימונים של אנשי חיל הים המצרי הייתה בדרך כלל נמוכה, בהשוואה לצי הסובייטי.
וכך גם רוח הלחימה של הצוותים.
ב-1973 הוחל בנקיטת צעדים כדי לשפר את המוכנות הקרבית של הצי.
לדעת אותם יועצים, הניסיון הקרבי של הצי המצרי היה מצומצם, וגם ההצלחות בהטבעת "אח"י אילת" וספינת הדיג "אורית" לא דרשו יכולת קרבית גבוהה.
"אורית", שהותקפה כנראה בטעות, הייתה חסרת הגנה, ואילו הטילים שנורו לטיבוע המשחתת אילת נורו באמצע היום ממצב סטטי מקרבת נמל פורט סעיד, ללא צורך בתמרון ימי או במהלכים קרביים.
הכוח הימי הסורי ערב המלחמה היה עדיין בשלבי הקמה והתעצמות.
הצי הסורי היה קטן יחסית, והתמקד בעיקר בהגנת החוף ובאבטחת התעבורה הימית.
הצי הסורי כלל שתי מקשות מדגם T-43 מתוצרת ברית המועצות, שמונה או תשע ספינות טילים מסדרות "קומאר" ו"אוסה", 14 ספינות טורפדו, שלוש ספינות למלחמה בצוללות, ועוד מספר ספינות קטנות.
בנוסף הפעיל חיל הים הסורי סוללות קרקעיות של תותחים מבוקרי מכ"ם להגנת החוף.
בסיסי הצי הסורי היו מינת אל-ביידה בצפון החוף הסורי, בסיס התחזוקה והמפקדה של הצי הסורי, הנמל העיקרי בלטקיה, שבו רוכזו ספינות הטילים והמקשות, נמל טרטוס, שהיה בבניה והרחבה ושימש כבסיס הפריסה הקדמי של הצי הסורי ואת הצי הרוסי.
מעגן בניאס, בין לטקיה וטרטוס, שהיה מסוף של קו הדלק מכירכוכ, בעיראק, ומאגר דלק איפשר רק פריסה של כלי שיט קטנים.
ברית המועצות החזיקה כוח ימי רב בים התיכון.
ומשימתו העיקרית הייתה כנגד הצי השישי של ארצות הברית.
אניות אלה שייטו במרחבי הים וסייעו באופן פעיל למצרים וסוריה.
לפני המלחמה העבירו כוחות ממרוקו לסוריה ובעת המלחמה אבטחו את אניות האספקה שנשלחו למצרים וסוריה כחלק מהרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים.
הכוח הסובייטי נקרא הצי החמישי והיה חלק מצי הים השחור, ובתקופה זאת צורפו אליו כלי שיט מהצי הצפוני ומהצי הבלטי.
מפקדו היה אדמירל יבגני וולוביב באנית הדגל הסיירת "מוסקבה".
מספר כלי השיט הסובייטים ערב המלחמה היה כפול מהרגיל, משום שהצוללות שבאותה עת סיימו תקופת שירות והיו אמורות להתחלף קיבלו הוראה להישאר שבועיים נוספים.
באזור מזרח הים התיכון שהו 3 סיירות, 7 משחתות טילים, 9 פריגטות, שתי אניות נחיתה 2 מקשות ו-16 צוללות, 4 מתוכן בהנעה גרעינית.
חיל הים השתדל מאוד להימנע ממגע עם כלי שיט רוסיים.
ולא מנע מאוניות שהביאו אספקה צבאית לסוריה ומצרים.
אך בקרב טרטוס שנערך בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר, במהלך תקיפה של ארבעה ספינות סער על מכלי הדלק בטרטוס, יצאו שני סטי"לים סוריים מהנמל וירו טילים, בבריחתם הסתתרו מאחורי אוניות עוגנות.
מהירי שכוון אל הסורים נפגעה אוניית משא סובייטית "איליה מצ'ניקוב" בשני טילי גבריאל.
היא נגררה לעומק רדוד ושקעה ללא אבדות לצוותה.
היה חשש מפעולת נקמה אך התגובה הרוסית הייתה דיפלומטית בלבד.
לרוב מדינות ערב האחרות היה צי ימי קטן.
לירדן לא היה כוח ימי כלל.
משמר החופים הירדני הוקם רק ב-1974. לסעודיה היו מספר ספינות קטנות: שלוש ספינות טורפדו, שלוש ספינות סיור ושמונה רחפות קטנות.
כל הספינות הללו היו ממוקמות בנמלים הסעודיים במפרץ הפרסי.
חיל הים העיראקי היה קטן בהיקפו.
גם הצי האלג'ירי היה קטן בהיקפו ומרוחק מאוד מזירת הלחימה.
תמיכה לצי המצרי הייתה עשויה לבוא מהצי הלובי.
צי זה כלל פריגטה מהירה, קורבטה, שלוש ספינות טילים, 11 ספינות סיור גדולות ושתי ספינות עזר.
גודלו של הצי הלובי איפשר סיוע לצי המצרי, במיוחד בהטלת הסגר ימי על נתיבי השיט לישראל.
אולם בפועל לא נטלו הלובים כל חלק במערכה הימית.
חיל הים הפלסטיני השתתף בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים.
לפלסטינים היה בסיס ימי בראס הלאל שעל החוף המזרחי של לוב.
חלק מהכוחות הימיים הפלסטינים הועברו לחזית המצרית, כדי להשתתף יחד עם חיל הים המצרי, בלחימה בפורט סעיד ובסואץ.
האנשים בסואץ הפכו לנצורים יחד עם כוחות הארמייה השלישית המצרית.
בזירה הסורית השתתף חיל הים הפלסטיני בהגנת החוף הסורי בגזרות לטקיה, טרטוס ואחרות.
הצי המצרי החל להגביר מוכנותו לעימות כבר באוגוסט 1973. שתי משחתות נשלחו מבסיס סואץ לעדן, בתימן, כדי שיסייעו בהטלת הסגר ימי על ישראל על ידי חסימת מצרי באב אל מנדב, בין תימן לקרן אפריקה.
ב-1 באוקטובר 1973 ניתנו לצי הפקודות הסופיות לקראת יציאה למלחמה, והוחל בהיערכות בהתאם.
צוללות התפרסו בעמדות וסיורים במבואות הנמלים החלו לפעול.
משחתת וצוללת הגיעו לנמל בנגזי בלוב כדי לעקוב ממנו אחר התנועה הימית לישראל.
המודיעין הימי הישראלי הכין רשימת סימנים מעידים כהתרעה למלחמה.
מחלקת המודיעין בחיל הים קיבלה ידיעות מאמ"ן.
לפי הידיעות העריכו אנשי המודיעין הימי שקיים סיכוי ממשי למלחמה.
ראש מחלקת המודיעין, רמי לונץ, ניסה לשכנע את ראש אמ"ן, אליהו זעירא, על המלחמה בפתח אך ללא הצלחה.
ב-4 באוקטובר, יומים לפני פרוץ המלחמה, נערך לשייטת ספינות הטילים כולה אימון הגנת החוף בסיוע מטוסים.
מפקד חיל הים, בנימין תלם, נפגש באותו יום עם הרמטכ"ל והביע את הערכתו של לונץ.
תשובתו של דוד אלעזר הייתה
קורס קצינים לפיקוד ימי ערך תרגיל מסכם במתקן הטקטי בבה"ד חיל הים.
הקורס הסתיים והקצינים יצאו לחופשה.
למחרת, ב-5 באוקטובר בצהריים נתקבלה ההתרעה מהמטה הכללי.
חופשות בוטלו, והספינות שהיו בתצורה של פח"ע, החלו בהשלמת טילים, תחמושות ובטעינה של אמצעים להטעיית טילים ("אמנון" ו"אבשלום").
בערב יום הכיפורים נשלחו "געש" בפיקוד רס"ן אריה שפר, גם כמוביל זוג, ו"חרב" בפיקוד סרן שמואל פרס לסיור מודיעין בגזרה צפונית מזרחית לפורט סעיד.
הסיור בוצע בדממת מכ"ם ותקשורת מוחלטת ומחוץ לטווחי הגילוי של מערך המכ"מים המצרי.
לא התגלתה פעילות מצרית כלשהי והספינות חזרו בבוקר לנמל חיפה.
בבוקר יום הכיפורים בסביבות 1000 הוחל בפריסת יחידות חיל הים: שתי ספינות בפיקוד מפל"ג סער 4, אלי רהב "קשת" מדגם סער 4 בפיקודו ו"אילת" מדגם סער 2 בפיקוד אילן שדה נשלחו להתרעה נגד מטוסים מול דרום המדינה.
כמו כן שתי ספינות, "מבטח" בפיקוד דני מלמד, עם מפל"ג 31 מיכה לצרוס ו"רשף" בפיקוד מיכה רם, נשלחו צפונה, לאזור מצפון לראש הנקרה להתרעה נגד מטוסים וכן למניעת הגעת סטי"לים סוריים לאזור צור לביצוע ירי טילים על אזור מפרץ חיפה.
ב-6 באוקטובר בשעה 14:00 פרצה המלחמה בגזרת התעלה.
עד שעות הערב יצאו גם שאר הספינות לים.
ארבע ספינות: אח"י סופה (סער 3) בפיקוד גדעון רז מפל"ג 33 גם כמוביל זוג לאח"י חרב (סער 3) בפיקוד שמואל פרס יחד עם אח"י סער בפיקוד דוד עזר ועליה יעקב ניצן יעקב מפל"ג 32 כמוביל זוג לאח"י משגב בפיקוד פנחס מילוא, יצאו לתגבר את הכוח הימי בגזרת סיני.
שלוש ספינות, אח"י געש (סער 3) בפיקוד אריה שפר, אח"י חנית (סער 3) בפיקוד זאב יחזקאלי ואח"י מזנק בפיקוד משה בן ישי ועליה מפקד השייטת מיכאל ברקאי יצאו מנמל חיפה.
באזור ראש הנקרה, אספו בדרכן את אח"י מבטח ואח"י רשף ויחד הפליגו צפונה, במטרה לתקוף את הכוח הסורי בלטקיה.
במבואות נמל חיפה בוצעה היערכות להגנה כנגד פעילות נגד צוללות.
בזירת ים סוף הוחלט ביום רביעי להוציא מחצית מחיילי וקציני הזירה לחופש.
פעילות זו נפסקה ביום ששי בבוקר, ואז הונחו מפקדי היחידות להחזיר את אנשיהם – פעילות שנמשכה עד שבת בערב.
מפקדת חיל הים הפעילה את הכוחות ביוזמה התקפית ותכננה את הקרבות לשעות הלילה לניצול הפתעה והטעיה.
נקיטת היוזמה ההתקפית הייתה שונה מהדוקטרינה שהייתה מקובלת עד אז וגרמה לכך שבקרבות הייתה לחיל הים גם עדיפות כמותית.
בלילה הראשון חולק הכוח הישראלי לשתי הגזרות: מצרים וסוריה, ואולם בלילות הבאים נעשה ריכוז מאמץ: בלילה השלישי רוכזו 10 ספינות בזירה המצרית, ובלילה הרביעי רוכזו 7 ספינות מול החוף הסורי.
בהמשך המלחמה, כאשר השליטה הישראלית בים הייתה ברורה, הופעלו כוחות קטנים יותר להפגנת שליטה ושמירת הלחץ.
חיל הים היה מודע למאמצים בזירות הלחימה האחרות, ולפיכך, פרט ללילה הראשון בקרב פורט סעיד מול חוף סיני, לא דרש סיוע אווירי.
קרב לטקיה – בלילה הראשון של המלחמה (בין 6 ל-7 באוקטובר) התחולל קרב לטקיה, קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה.
היה זה אחד הקרבות החשובים בזירה הימית במלחמה, ובו נחל חיל הים הצלחה מלאה בהפעלת לוחמה אלקטרונית כנגד טילי הסטיקס של הצי סורי.
הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של חיל הים הישראלי: שתי ספינות טילים מדגם קומאר, ספינת טילים דגם אוסה, מקשת וטרפדת – סה"כ חמש ספינות סוריות הוטבעו, בלא פגיעה לחיל הים הישראלי.
קרב לטקיה השני – לאחר שהסורים החלו לירות טילי קרקע-קרקע לעבר ישראל, הוטל על חיל הים לפגוע במטרות תשתית.
בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר הותקפו הנמל ומסופי הדלק בנמל לטקיה.
במקביל הובערו מכלי הדלק במסוף (טרמינל) הדלק לייצוא באזור נמל עיירת החוף בניאס באש תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
כלי שיט סוריים ירו טילים וסוללות תותחי החוף פתחו באש לעבר הכוח הישראלי שלא נפגע.
האונייה היפנית Yamashiro Maru שנמצאה בקרבת הנמל ספגה נזקים, כנראה מהאש הסורית ופינתה את עצמה לטורקיה.
קרב טרטוס – נודע כי הכוחות הסוריים רואים בתקיפות הישראליות הכנה לנחיתה.
חטיבת שריון סורית הוחזקה באזור החוף.
מיד עם חזרת הכוח מקרב לטקיה השני יצאו שש ספינות סער, בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, לכיוון נמל טרטוס, במגמה להדליק את מכלי הדלק בקרבתו.
בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר התפתח קרב שבו ספינות טילים סוריות, שהסתתרו מאחורי אוניות סוחר אזרחיות שעגנו מחוץ לנמל, ירו טילי סטיקס שלא פגעו.
אחת מספינות הטילים הסוריות שמיהרה לברוח עלתה על שובר הגלים וניזוקה.
מהירי הישראלי נפגעה אוניית הסוחר הרוסית "איליה מצ'ניקוב" שהייתה טעונה בחומרים לבניית תחנת כוח.
האונייה נפגעה, נמשכה לחוף ושקעה, לא היו נפגעים בנפש.
האירוע יצר כעס על ישראל בברית המועצות ואפשרות לתגובה חריפה.
מפקד חיל הים בנימין תלם נקרא לבירור לשר הביטחון משה דיין אך כשהגיע כבר היה דיין מרוצה מהישגי חיל הים וביקשו להמשיך כך.
בעוד הסובייטים שוקלים את תגובתם מאוחר יותר התקבל בפיקוד הרוסי דיווח שמקשת רוסית בקרבת לטקיה הפילה מטוס פנטום ישראלי.
בנתוני חיל האוויר הישראלי לא נרשם אירוע כזה אך הוא התקבל כתגובה רוסית הולמת.
הפגזת גשר אל-אברש בחוף הסורי – כוח של שני סטי"לים, אח"י חנית ואח"י געש, בפיקוד סא"ל אלי רהב יצא, בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר 1973, להפגיז גשר בדרך החוף מדרום לנמל טרטוס, על מנת להטריד ולשבש תנועות אויב.
בדרכו ליעד הופגז הכוח על ידי תותחי חוף 130 מ"מ, הוא יצא מהטווח והמשיך וביצע את ההפגזה.
קרב בניאס השני – לקראת תום המלחמה הוחלט לפגוע שוב במסוף הדלק בבניאס שהסורים הצליחו לכבות את הדליקה בו.
בלילה שבין 23 ל-24 באוקטובר נכנס כוח של ארבע ספינות סער לאזור מרכז החוף הסורי.
ספינת טילים אוסה שיצאה מטרטוס וספינת טילים קומאר שיצאה מלטקיה ירו טילים על הכוח הישראלי משני כיוונים בו זמנית.
הטילים עברו קרוב מאוד אך לא פגעו.
מנקודת המבט הסורית היו התקפות אלה בכוח רב והסתייעו במטוסים ובמסוקים.
לדעתם נמנעה החרבת הנמלים ומסופי הדלק פרט לבניאס.
הצי הסורי הגן בגבורה על החוף וספג אבדות.
קרב פורט סעיד – במקביל לקרב לטקיה התנהל בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר קרב בין שש ספינות סער של חיל הים הישראלי לכוח ימי מצרי.
ספינת רקטות הפגיזה את בסיס דפנה, לא גרמה נזק והצליחה להתחמק.
שתי ספינות טילים מדגם אוסה נתפסו במארב ישראלי, לא הצליחו לירות טילים וברחו.
נורו עליהן טילים אך בשל תקלות טכניות לא פגעו טילי הגבריאל בכלי השיט המצריים.
מטוס פנטום של חיל האוויר הישראלי שהוזנק לסיוע הטביע ספינת טילים אחת מדגם אוסה.
קרב דמיאט – בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר הביס חיל הים הישראלי את הצי המצרי בקרב בקרבת החוף המצרי.
כוח שייטת ספינות הטילים שכלל שש ספינות בפיקוד מפקד השייטת אל"ם מיכאל ברקאי, פגש בארבע ספינות טילים מדגם אוסה, שפתחו בירי טילי סטיקס אך לא פגעו.
הכוח הישראלי השמיד שלוש ספינות טילים מצריות בטילי גבריאל, בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ ותותח בופורס 40 מ"מ.
לאחר קרב זה פסקה היוזמה הימית המצרית לחלוטין.
מבצע ליידי – תקיפת נמל פורט סעיד – בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר ערכה שייטת 13 פשיטה על נמל פורט סעיד שבה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים: נחתת טנקים מדגם "וידרה", ספינת תקיפה נושאת מטולי רקטות, טרפדת מדגם P-138 וספינת טילים מדגם אוסה.
שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
הפגזות בחופי מצרים – חיל הים הישראלי תקף בתותחים אתרים שונים בחוף המצרי מספר פעמים.
בין המטרות שהופגזו היו מוצבים, תחנות מכ"ם, בסיסים שונים.
ב-17 באוקטובר נערכה התקפה על רצועת החוף ממזרח לפורט סעיד כדי למנוע פשיטה מצרית על מעוז בודפשט.
סוללות תותחי החוף המצריים היו מכוונות מכ"ם ופתחו באש יעילה על הכוח הישראלי המתקרב.
ההפגזה הישראלית הופסקה אחרי זמן קצר עקב האש היעילה מתותחי החוף אך הפשיטה המצרית לא התקיימה.
במקביל לפעילויות התקיפה, שמרו ספינות השייטת את חופי המדינה והשיט אליה.
בשני אירועים, ב-10 וב-19 באוקטובר 1973, הגיעו דיווחים על גילוי צוללות מצריות בקרבת חופי ישראל.
(מול גבעת אולגה ומול חיפה).
סטי"לים נצ"ל (סער 1 וסער 2) הוזנקו למקום ובמקרה הראשון, באזור גבעת אולגה, נורו טורפדות נגד צוללות, אך בתום המלחמה הוברר כי לא פגעו בצוללת.
הצוללות המצריות הוחזרו לקוי סיור מול החוף המצרי.
לא ברור אם הדבר נעשה עקב פעולות ספינות הסער נגד צוללות, או בגלל ההתמדה ביוזמה ההתקפית של ספינות הסער בחופי מצרים או שילוב של שניהם.
סיכום קרבות טילים בגזרת הים התיכון
למרות ההישגים הטקטיים, לא תורגמו הניצחונות בקרבות הימיים להישגים אסטרטגיים.
זאת, בשל התמיכה הסובייטית במצרים ובסוריה.
במהלך המלחמה הועברו מברית המועצות 65 אלף טונות של ציוד לחימה, 50 אלף טון מתוכם באמצעות תעבורה ימית.
ישראל לא הכריזה מצור ימי על מצרים או סוריה.
כל משך המלחמה לא פעל חיל הים כנגד אוניות סוחר, ישראל שקיומה מותנה בים פתוח לא יזמה פעולות נגד שיט אזרחי.
על מנת להימנע מעימות עם הסובייטים לא נחסמו נמלי סוריה ומצרים לכניסת אוניות נושאות אמצעי לחימה.
במקביל לקרבות הטילים בים הפתוח, התנהלה פעילות ענפה גם במימי החופים של סיני.
במרכז הגזרה פעל בסיס דפנה לגילוי וקישור.
מול פורט סעיד הופעלה תחנת מכ"ם ימי כחלק ממעוז בודפשט.
מטרת הפעילות הייתה למנוע חדירות לחוף סיני.
מטרה נוספת הייתה איסוף טייסים שצנחו לים לאחר שמטוסיהם נפגעו.
בפעילות לקחו חלק ספינות דבור, נחתות, ספינות יתוש.
נחתת שימשה בסיס להעברת כוח שייטת 13 לצורך מבצע ליידי.
הפעילות נוהלה על ידי בסיס אשדוד.
חוליית המכ"ם במעוז בודפשט שולבה על ידי מוטי אשכנזי בהגנת המעוז ואף מינה את קצין חיל הים סג"ם גבי שילה לסגן מפקד המעוז.
בלילה השני ללחימה עלתה ספינת טילים אח"י חנית (סער 3) על שרטון בחוף שבין בסיס דפנה ומעוז בודפשט.
הפעילות לחילוץ הספינה נמשכה יומיים וכללה הפעלת נחתת וגוררת.
נעשו מספר ניסיונות לחפש טייסים שנראו צונחים לים לאחר שמטוסיהם הופלו.
ניסיונות אלה לא עלו יפה והצונחים אבדו.
בלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר ניסה כוח מצרי לתקוף את מעוז בודפשט עם כלי רכב אמפיביים.
המעוז הדף את ההתקפה ונהרגו עשרות מהפושטים.
על מנת למנוע פשיטות נוספות מהים, יצא כוח ספינות סער ב-17 באוקטובר, למשימת הפגזת החוף באזור פורט פואד.
הספינות שהגיעו באור יום מלא, התקבלו באש מדויקת מסוללות תותחי החוף ונסוגו מבלי שפתחו באש.
באותו לילה במבצע ליידי פגעו צוללים משייטת 13 בשתי הנחתות בנמל פורט סעיד.
בגזרת התעלה הופעלה יחידת הנצלה ימית לאיתור ומשיית חלקי גשר ששקעו.
צוללים מיחידה 707 משו גופות מטנקים ששקעו לקרקעית התעלה.
כמו כן, סייעו לוחמי היחידה להקמת גשר הצנע שהורכב מחלקי גשר ומדוברות שהיה צורך לחברם במים באמצעות מחברים מיוחדים.
ב-21 באוקטובר החלו הכנות לביצוע פשיטה מהים על השרטון המזרחי של פורט פואד.
לוחמי שייטת 13 רוכזו בחוף רומני ונחתת הביאה סירות גומי מבסיס אשדוד.
הגיעה הוראת דחייה והכוח נשאר בהמתנה עד שביום 23 באוקטובר בוטלה המשימה.
לאחר הקרבות הקים בסיס אשדוד נמל קדמי בפנארה שבאגם המר, שנועד למנוע העברת אספקה לארמייה השלישית הנצורה והמשך פיקוח על האוניות הזרות באגם.
אבטחת השיט בגזרת הים התיכון
מצרים וסוריה הכריזו על מצור ימי על ישראל והמצרים ניסו גם לכפות אותו בפועל.
בניגוד לחזוי למלחמות בישראל התארכה מלחמת יום הכיפורים ונוצר צורך חיוני בדלק ובאמצעי לחימה שונים.
אוניות טענו מטוסי קרב ורכב קרבי משוריין בנמלים באירופה ובאמריקה.
טעינת האוניות נעשתה בפיקוח ביטחוני בנמלי היציאה.
היו מקרים שצוותים לא ישראליים לא הסכימו להיכנס לאזור הלחימה.
מהאוניה "כמיקל אנטרפרייז" של חברת גדות ים ירד כל הצוות הזר בנמל נאפולי.
המכלית בפיקוד רב חובל אורי מירון, נשאה מטען חיוני של דלק סילוני ושמני סיכה מהקריביים לישראל.
מעט אנשי הצוות הישראלי השיטו את האוניה לחיפה.
ב-6 באוקטובר אחרי הצהרים המצרים הודיעו רשמית לכל הדיפלומטים שהים התיכון וים סוף נחשבים לאזור מלחמה.
על מנת לממש את ההכרזה על חסימת חופי ישראל, נערך הצי המצרי לחסימת נתיבי השיט על ידי פריסת צוללות בחופי ישראל ובמרכז הים התיכון והצבת משחתת "סקורי" בנמל בלוב כדי לשלוט על מרכז הים התיכון.
עוד באותו הלילה עצרו הסורים את אוניית הנוסעים היוונית "רומנטיקה", שהסיעה 200 צליינים אמריקאים, והובילו אותה לנמל טרטוס.
לאחר ניצחונות חיל הים בקרב לטקיה ובקרב דמיאט, הסתגרו ציי סוריה ומצרים בנמליהם, ולא הפעילו כלי שיט כדי לחסום את נתיבי הים באזורים הסמוכים לישראל.
הצוללות המצריות שנשלחו אל חופי ישראל נקראו לחזור, ואלה שהוצבו בלב ים לא היו יעילות, ולא הצליחו לאתר את תנועת האוניות לישראל.
המשחתת שהוצבה במרכז הים התיכון התגלתה ב-22 באוקטובר 1973 בטווח של כ-60 מייל.
ספינות סער נערכו לתקיפה, אך הדיונים על הפסקת האש הגיעו לשלב מתקדם ומפקדת חיל הים הורתה לכוח הישראלי לנתק מגע.
המשחתת המצרית חזרה ללוב ולא נוצר עימות בינה לבין הכוח הישראלי.
גם כאשר נכנסה הפסקת האש לתוקפה נותר האיום על התעבורה לישראל וממנה.
האזור שעליו איימו המצרים מבסיסם בלוב היה אזור מלטה, המרוחק כאלף מיל ימי (כ-1,800 ק"מ) מישראל.
שיקולי תצרוכת דלק ותנאי הים הקשים חייבו לפרוש את ספינות סער 4 בקטע שבין מלטה לכרתים, וספינות "סער 2" ו"סער 3" פעלו באזור שבין כרתים לחופי ישראל.
אח"י חיפה (סער 2), בפיקודו של רס"ן שמואל שריג, השתתפה במשימה של אבטחת שיט לישראל באזור הים האגאי.
ממערב לסקרפנטו עלתה על סלע מחט בעומק רדוד שלא מופיע במכ"ם אך מסומן היטב במפה.
מדחפי הספינה ניזוקו והחלה חדירת מים, שנבלמה בפעולת בקרת נזקים של הצוות.
הספינה נגררה לנמל חיפה על ידי אונית סוחר מגויסת "חנה" בפיקודו של ישראל לשם, הוספנה והוחזרה לכשירות בתוך ימים אחדים.
אוניית האימונים של חיל הים אח"י נגה, בפיקודו של רס"ן חיים גבע, הוסבה לאוניית אספקה ושייטה באזור, שם תדלקה את ספינות הטילים, וכך איפשרה להאריך את זמן הסיור שלהן.
מערבית ממלטה לא נעשתה פעילות לאבטחת שיט על ידי ישראל.
הניצחונות בקרבות הטילים והאבטחה שקוימה על ידי חיל הים הישראלי היוו שיקול מכריע בהחלטת נשיא ארצות הברית להפעיל את האספקה דרך הים.
אלוף מרדכי גור ששימש כנספח צה"ל בארצות הברית והשתתף בחלק מהדיונים.
מסר את התרשמותו שאילו היה הצי השישי של ארצות הברית נדרש לאבטחת השיט הוא לא היה מתקיים.
זאת עקב ההתחזקות המשמעותית של הצי הסובייטי בים התיכון שהיווה איום בכוח.
בסיכומו של דבר הייתה משימת אבטחת השיט בים התיכון, שהצורך בה עלה רק במהלך המלחמה, מוצלחת: לא הייתה הפרעה לתנועת האוניות לישראל.
במהלך המלחמה היו כ-100 הפלגות; ארצות הברית הזרימה לישראל בדרך הים כ-95% מאמצעי הלחימה וכ-5% בדרך האוויר במבצע ניקל גראס.
ביזמת המודיעין הימי נעשתה פעילות חבלה בקווים בהם תקשרו הפיקוד העליון של מצרים וסוריה.
ב-17 באוקטובר 1973 אתרו צוללים מיחידה 707 בפיקוד יהודה גושן שני מתקני תקשורת בים מול ביירות ופגעו בהם.
התקשורת בין מצרים וסוריה עברה להיות אלחוטית, לשביעות רצונם של בקרי מודיעין אותות באמ"ן.
אף על פי שמרבית התקלות בספינות הסער במהלך המלחמה התאפיינו בתחום הטכני, אירעו גם תקלות תפעוליות שהביאו להעברת שלושה מפקדים מתפקידיהם:
לאח"י מזנק הוצב מפקד חדש כחודשיים לפני המלחמה.
הקצין היה מוערך בתפקידיו הקודמים אך לא הספיק לתרגל עם הצוות והצוות לא התרגל אליו.
ספינתו נבחרה להיות ספינת הפיקוד של המש"ט בקרב לטקיה.
הלחץ במרכז ידיעות הקרב בספינת הפיקוד מהווה אתגר גם לצוות מנוסה.
הקצין הועבר ופיקד בהצלחה על אונית עזר ואף עלה בדרגה.
אח"י חנית (סער 3) עלתה על חוף סיני בלילה השני למלחמה.
הדבר נבע מתוך חוסר ערנות לרצועת החוף הנמוכה שמי האגם אחריה מחזירים אור הכוכבים ומטעים לחשוב כאילו הספינה בלב ים.
בעת ההחפה היה מפקדה זאב יחזקאלי, בגשר הפיקוד לאחר קרב לטקיה.
לאחר סיום תיקון בהספנה קיבלה אח"י חנית מפקד אחר.
המפקד המקורי הועבר מתפקידו אך נשאר בשייטת ספינות הטילים ויצא לים כקצין גשר בספינות אחרות.
לאירוע לא נערך תחקיר ובהמלצת מפקד השייטת, מיכאל ברקאי, החזיר מפקד החיל, בנימין תלם, את המפקד המושעה, שקיבל פיקוד על אח"י מזנק.
הקצין המשיך לשרת בחיל הים ואף עלה בדרגות.
מפקד אח"י חיפה (סער 2) הועבר מפיקוד בעקבות הפגיעה בסלע שהיה מסומן במפה, אך המשיך לשרת בחיל הים ואף עלה בדרגה.
עם הידיעה על המלחמה העומדת לפרוץ יצאה אוניית הביון 'קרים' מפורט סעיד, תפסה עמדה והעבירה מידע על תנועות חיל האוויר וחיל הים הישראליים.
הרכבת האווירית שהופעלה במהלך המלחמה למצרים וסוריה העבירה במשך חודש ימים 15,000 טון ציוד.
עוד 200,000 טון ציוד הועבר בדרך הים וכלל טנקים מיוגוסלביה ומבולגריה.
החל מ-12 באוקטובר התמקמו צוללות סובייטיות לאורך נתיבי השיט בכוננות לתקיפת כלי שיט הנעים לישראל.
צוללת סובייטית בפיקוד ליאוניד טיקוצ'ינסקי, הועמדה בכוננות לשגר טילים גרעיניים על ישראל.
לקראת סוף המלחמה ב-25 באוקטובר, כשישראל המשיכה בפעולות איבה, גרמו האיומים הסובייטים להכרזת כוננות גרעינית בצי ארצות הברית.
זירת מפרץ סואץ וים סוף במלחמת יום הכיפורים הייתה נפרדת ועמוסת מכשולים.
נמצאו בה נכסים אסטרטגיים חשובים למדינת ישראל: נתיב השיט לאילת ובארות נפט.
זירת הלחימה, שהשתרעה לאורך חזית של 350 ק"מ במרחק של 30–50 ק"מ מחוף מצרים, הייתה מוקפת על ידי המצרים לכל אורכה.