tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטואטרה מניו זילנד חי ליד מושבות יסעורוניים ואוכל את אפרוחיהם ואף את ההורים.
תנינים אורבים מתחת למים לעופות צמאים או לעופות מים המחפשים דגים.
באיי הוואי כריש טיגריסי מחכה לאפרוחי אלבטרוס שטלר שיחלפו מעל המים ואז חוטף אותם.
יצורים אחרים לא מתבססים על ציד עופות אבל מדי פעם יגוונו באכילת עופות: דגי פיראניה, עכביש גוליית והצפרדע Limnonectes megastomias (ממשפחת הדיקרוגלוסיים) יכולים לחטוף מדי פעם עופות, ביצים או גוזלים.
אוכלי פטריות (Fungivory) הם בעלי חיים, שמקור מזונם העיקרי הוא מינים שונים של פטריות (פטריות כובע).
רוב היצורים בקבוצה זו הם חסרי חוליות מתמחים, ובעיקר תולעים וחלזונות.
כמו כן, קיימים גם חולייתנים אוכלי פטריות (כגון קופים שונים ועופות), אשר רובם נחשבים לאוכלי כל.
חלק מהפטריות נאכלות בידי האדם למשל השמפיניון ואורנייה מצויה, אף שרבים מהפטריות לא טעימות ורעילות ביותר, למשל אמנית המוות וחלקם הורגות אנשים מדי שנה.
ישנם 22 פרימטים הניזונים על מיני פטריות שונים אך רובם אוכלי כל: שימפנזה, גורילה, קופי מקוק, לנגור, מנגבי, מרמוסט וקוף ורווט.
קופים אחרים כמו מרמוסט גולדיי מקבלים כמעט 65% ממזונם מפטריות בעוד שהמין חרומף שחור החי בהרים הגבוהים בסין, מתבסס בחורף על הדבר היחיד שהוא מוצא - חזזיות.
עם זאת הפטריות נדירות ביערות הגשם ומופיעות באזורים בלתי צפויים בנוסף על כך שהם רעילות מאוד.
עם זאת מבנה שיני הפרימטים מותאם לתזונה של פטריות.
חלק מהיונקים למדו להתמודד עם רעילותם של פטריות מסוימות כמו קנגורי החולדה והמין סנאי דואה צפוני שמתבסס על נבגי פטריות שונות עמיד למספר מינים רעילים וקטלניים.
יונקים נוספים כוללים מיני סנאיים, עכבריים שונים, חזירי בר ואיילים.
מבין העופות ישנם כמה עורביים כמו בני הסוג Perisoreus הנמשכים לפטריות, קזואר מצוי הניזון מפטריות עצים, אמו הניזונים מפטריות Bovista ומ-Lycoperdon ודגרתל ההודו הניזון לעיתים מ-Mycena.
אוכלי הפטריות המוצלחים ביותר הם חסרי חוליות שונים.
מהחרקים ישנם כמה מיני נמלים כמו Euprenolepis procera מדרום-מזרח אסיה הניזונים מפטריות בלבד אלה גדלות על ענפים ביער הגשם.
כמו כן נמלים מהשבט Attini, ובעיקר מהסוג Atta - נמלים גוזרות עלים, ניזונות מפטריות תת-קרקעיות שהן מטפחות על מצע באופן המזכיר חקלאות ועיבוד מזון אנושיים.
טרמיטים מתת-משפחה Macrotermitinae ניזונים בעיקר מפטריות, וכן כמה חיפושיות כמו שחרוריתיים (Tenebrionidae), Endomychidae או Erotylidae הניזונות בעיקר מפטריות.
מהזבובאים בני המשפחות פטרייתושיים Mycetophilidae ו-Phoridae מטילים ביצים בתוך עצים מתים והזחלים ניזונים בעיקר מפטריות החיות בעץ הנרקב.
חלזונות וחשופיות שונות ניזונות מפטריות כמו החשופית מסוג Ariolimax.
חלק מהמינים מתמחים במינים ספציפיים ומתמודדים עם הרעלים שלהם בעוד אחרים מגוונים בתזונתם.
חלק ניזונים מפטריות כובע ואחרים מריריות או עובש.
אוכלי עצה (Xylophagy; מילולית "xulon" - עץ, "phagein" - לאכול) הם בעלי חיים הניזונים משכבת העצה שבתוך גזעי וענפי עצים וחלק ממינים מתמחים אלה ניזונים מעצה בלבד.
אוכלי עצה הניזונים רק מעצים מתים קרויים sapro-xylophagous.
יצורים אלה כוללים בעיקר פרוקי-רגליים ובעיקר חרקים המוצלחים בהתמחות ובתזונה של כמעט כל חלק בצומח.
הם מתחפרים בתוך הענף וניזונים מחלקיו בעזרת גפי הפה הגדולות שלהם.
חלק מהמינים מחפשים נקודות עצה חלשות וניזונים ממנה ואחרים מגבילים את עצמם לחלקים מזינים או לאזורים בהם יש ריקבון, קליפה דקה או שהעץ כבר מת.
חלק מחרקים אלה מביאים למות העץ, חלקם נחשבים למזיקים.
לטרמיטים ישנם יחסי סימביוזה עם בקטריות העוזרים להם לעכל את העצה.
לחרקים אחרים יחסים עם פטריות היכולות לעכל את העץ והחרק מעביר אותו ממקום למקום ואוכל את החלקים המעוכלים בידי הפטריה.
מבין החרקים הניזונים מעץ בנוסף על הטרמיטים בולטים מיני חיפושיות כמו יקרוניתיים, חדקוניתיים ו-Scolytinae, המזיקים מאוד לעצים ולרהיטים.
גם כמה שווה-רגלאים מותאמים לאכילת עצה וגם הצרעות מהמשפחה Siricidae.
יצורים גדולים יותר שחלקם מותאמים לאכילת עשב או עלים כוללים את הצדפה טרדו נאוואליס, הבונים, הדג Panaque ממשפחת השרייניים, פנדה ענקית הניזון מחזרן וגם הפילים העצומים יכולים לאכול עצים ולכתוש אותם בקיבתם היטב.
אוכלי רקבובית או אוֹכְלֵי רָקָב הם בעלי חיים ויצורים הטרוטרופים נוספים (כמו פטריות, חיידקים ופרוטיסטים) הניזונים בעיקר משייריים אורגנים וחומר נרקב המצוי באדמה.
בצורתם הם מזכירים את אוכלי הנבלות ואוכלי הצואה והם ייזונו גם ממאכלים אלה, אך לא רק.
רובם גם ניזונים מתוך האדמה משיירים קטנים אותם הם מבודדים מהאדמה.
מספר צמחים נחשבים לספרופיטים והם ניזונים משיירי הפטריות.
מרבית החיות הניזונות בדרך זו הם חסרי חוליות כמו זבובים, חיפושיות, תולעים רבות כמו השלשול, רבי רגליים, חלזונות (ובפרט שבלולי יבשה), קפזנבאים ומיני שווה-רגלאים.
בתוך המים ישנם מיני נוספים הניזונים משיירים לרבות כוכבי ים, תולעים רב-זיפיות, מלפפוני ים, וסרטנים כמו סרטן בועות חול וסרטנים מהסוג Uca המחפשים שיירים לאורך החופים.
יצורים אלה חשובים למערכת האקולוגית והם משמשים כמפרקים של הסביבה ועוזרים למחזור הביוגאוכימי של המערכת, בעזרתם להחלפת מחזור החנקן ולשימוש הצמחייה בחומרי המזון שלהם, לאחר שנפלטים מגופם או תוך כדי אכילתם.
בסביבות ימיות אוכלי הרקבובית הם בעיקרם מינים ניזוני קרקעית (Bottom feeder) שונים כמו מיני צדפות, סרטנים ורכיכות שונות.
אוכף אלוזור הוא אוכף מכוסה קרח, המקשר בין הרי סולוואי להרי סטריבורג באי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חצי האי האנטארקטי באנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,050 מטרים מעל פני הים.
אורכו של האוכף 3 קילומטרים בכיוון צפון-צפון-מערב ל-דרום-דרום מזרח.
האוכף הוא חלק מקו פרשת הקרח בין קרחון היפוקרטס שממזרח לו, וקרחון זלאטיה שממערב לו, וקרחון רש שמדרום לו.
האוכף מצוי 3.15 קילומטרים מזרחית לפסגת ולס, 3.15 קילומטרים מערבית להר אימהותפ, 4.8 קילומטים צפונית מערבית מפסגת גיילן, ו-3.2 קילומטרים צפונית מזרחית מהר סארנגור.
האוכף מופה לראשונה בשנת 1980 על ידי סקר בריטי, ומופה בשנית בשנת 2008.
האוכף נקרא על שם המצודה הרומית העתיקה אלוזור (Aluzore) שבדרום בולגריה.
אוכף סיניטובו או בקע סיניטובו הוא אוכף למרגלות הצפון מערביים של רמת דטרויט, בחוף דנקו, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האוכף מחבר את כיפת הקרח פרקוס שמדרום לו, לרכס קאליבה שמצפון מערב לו.
האוכף הוא חלק מקו פרשת המים הקרחוני שבין הדום הקרח רייט שממזרח לו, לקרחון ברגה שממערב לו.
האוכף נמצא 30.4 קילומטרים דרומית מזרחית לכף סטרנק.
האוכף מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
האוכף נקרא על שם הכפר סיניטבו (Синитево) שבדרום בולגריה.
אוכלי פרחים הם בעלי חיים צמחוניים הניזונים מפרחים של צמחים שונים.
מינים אלה אינם מסתמכים על האכלה זו ורובם הגדול ניזונים מסוגים נוספים של אכילת צמחים:
אוכלי עלים (Folivore) - מינים הניזונים מעלי עצים ועשבים.
יונקי צוף (Nectarivory) - מינים הניזונים מהצוף אשר מפריש הפרח בתמורה להאבקה.
אוכלי אבקה (Palynivory) - מינים כמו דבורים הניזונים מהאבקה של הפרחים.
אוכלי פירות (Frugivore) - מינים הניזונים מפירות שונים של הצמחים, לעיתים רבות בתמורה להפצת הפרי.
באופן כללי הפרחים הם רכיב קטן של הצמח הדומה לעלה, ולמעט חלקי הצוף והאבקה אינם טעימים או אכילים.
למרות זאת הם רכים והם חסרי רעלים בהם מאחר שמטרתם למשוך בעלי חיים לקרבם.
מספר צמחים מתגוננים מאוכלי פרחים מזיקים באמצעות "שומרי ראש" יונקי צוף כמו דבורים, צופיות או קוליבריים המגרשים כל אורח זר (כדי לשמור לעצמם את הצוף).
חלק מהמינים האוכלים פרחים בטבע בעלי מאפיינים לאכילה של חלקי צמחים נוספים כמו קליפות עץ, שורשים וכו'.
מינים רבים מהרשימה הם גם אוכלי כל ויגוונו בחרקים קטנים.
מינים אלה אינם ניזונים באופן רשמי מהפרחים אלא ממאכלים נוספים אך מבין המינים שנצפו ניזונים בצורה זו ישנם את מרבית התוכאים למיניהם (לוריים, קקדואיים, דררות, תוכונים, ארות ונסטורים), קוליבריים וצופיתיים השותים את הצוף ולעיתים גם אוכלים חלק מהפרח עצמו, טוראקיים, טוקניים וכמה ציפורי שיר כמו פרושיים, אסטרילדיים, פזאיים ודרוריים שונים.
גם אווזים ופסיונים יגוונו בפרחי קרקע.
מינים נוספים שיאכלו פרחים הם מכרסמים רבים, פרימטים שונים, דובים, ראקוניים וכיסאים שונים.
מינים צמחוניים כמו איילים או אנטילופות וכן חזירי בר ילעסו פרחים הגדלים על הקרקע או שנפלו מהעצים.
מבין הזוחלים נצפו איגואנה מצויצת וצבים יבשתיים לוחכים פרחים.
צמחי מים בעלי פרחים יאכלו בידי ההיפופוטם, הקפיבארה ואייל קורא ואף בידי תחשי נהרות או דגים שונים.
חסרי חוליות רבים יגוונו עם אכילת עלים ואבקה גם באכילת פרחים שונים, ביניהם חגבאים, פשפשאים שונים, נמלים, דבורים וצרעות, רכיכות כמו חלזון הגינה ורבי רגליים.
אוכף דוריונס הוא אוכף מכוסה קרח באי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
האוכף, שגובהו 900 מטרים מעל פני הים, מחבר בין רמת אוורולווה שממזרח לאוכף, לבין מישור טאראן, בהרי סטריבוג שממערב לאוכף.
האוכף הוא חלק מהבקע המפריד בין קרחון לאנק שמצפון לאוכף, לבין קרחון סבטובראצ'נה שמדרום.
האוכף ממוקם 730 מטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת אופיזו, 10.8 קילומטרים צפונית - מזרחית מהר פארי, ו-6.85 קילומטרים דרומית - מזרחית מפסגת בלסנה.
האוכף מופה על ידי סקרים בריטיים בשנת 1980 ובשנת 2008.
האוכף נקרא על שם המוצב הרומי העתיק דוריונס במערב בולגריה.
אוכף ויאמאטה הוא אוכף המכוסה בקרח באי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 600 מטרים מעל פני הים.
האוכף מחבר את רכס סטאוורצי שממזרח - צפון-מזרח לאוכף עם הרי סטריבוג שבמערב - דרום-מערב לו.
האוכף הוא חלק מקו פרשת הקרחונים שבין קרחון פארה שמצפון-מערב לאוכף, לכיפת הקרח המנוקזת לכיוון מזרח - דרום-מזרח אל מפרץ היל.
האוכף ממוצא 6.53 קילומטרים דרומית - דרומית-מזרחית מגבעת וירכו; 3.35 קילומטרים דרומית-מערבית מהר קאבזה; 7.67 קילומטרים מערבית - צפונית-מערבית מנקודת פטרוב; ו-1 קילומטר צפונית - צפונית-מזרחית מפסגת רג'יאנום.
הרכס מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980 ושוב בשנת 2008.
האוכף נקרא על שם היישוב הרומי העתיק ויאמאטה שבדרום בולגריה.
אוכמנית שחורה (שם מדעי: Vaccinium myrtillus; ידועה גם כאוכמנית אירופאית) הוא מין של שיח נשיר קטן בעל פירות מאכל בעלי צבע כחול.
האוכמנית השחורה אנדמית למזרח, מרכז וצפון אירופה, האיים הבריטיים, איסלנד, צפון אסיה ולקווקז, והוא הובא למערב ארצות הברית ולמערב קנדה.
השיח נפוץ בשדות בור ובאדמות חומציות.
ענבת האוכמנית השחורה משמשת למאכל בני אדם מזה אלפי שנים.
מזה אלף שנים נעשה שימוש בפירות האוכמנית השחורה ברפואה מסורתית אירופאית.
באוסטריה השתמשו באוכמניות שחורות כדי לטפל במחלות של צינור העיכול ובסוכרת, על ידי צריכה ישירה של הפרי, בדרך של חליטה או כליקר.
תוספי תזונה צמחיים המופקים מאוכמניות שחורות משמשות לטיפול במחלות קרדיווסקולריות, סוכרת, שלשול ובמחלות אחרות.
בבישול, בדומה לאוכמניות האנדמיות לצפון אמריקה, משתמשים בפירות האוכמנית השחורה כדי להכין עוגות, ובהן עוגות פאי, ריבות, מאפינים, עוגיות, סירופים, מיצים וממתקים.
עלי האוכמנית השחורה שימשו לטיפול במחלות וחוליים שונים, ובהם שלשול, צפדינה, זיהומים, כוויות וסוכרת.
אוכף זבגור או אוכף זווגור הוא אוכף (מעבר הרים) בין פסגת אייר להר פרס, ברכס פרובודה שבצפון מרכזו של רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 2,500 מטרים מעל פני הים.
האוכף מתנשא מעל קרחון אמברי מצפון-צפון-מערב ומעל וקרחון אלן מדרום-מזרח.
האוכף ממוקם 840 מטרים צפונית לפסגת אייר; 5.19 קילומטרים צפונית-מזרחית להר אנדרסון; 4.31 קילומטרים מזרחית - צפונית להר בנטלי; 3.66 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית להר פרס; ו-6.5 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית להר טוד.
האוכף מופה על ידי סוקרים אמריקאיים בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.
האוכף נקרא על שמו של הכפר זבגור שבצפון-מזרח בולגריה.
אוכלים לוקשים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של בועז דוידזון, שיצא לאקרנים במרץ 1989.
הסרט הוא סרט מתיחות שביימו בועז דוידזון וצבי שיסל שגם השתתפו בתפקיד עצמם בסרט, אשר מיקמו את מצלמתם במרכז קניות בדרום אפריקה על מנת להוציא תגובות קומיות מהעוברים ושבים.
עוד שיחקו בסרט (בתפקיד עצמם) פול ל.
סמית' (פופאי) ויהודה ברקן שהיה מנוסה בתחום סרטי המתיחות בשנים אלו.
אוכף טובוגאן, או מעבר טובוגאן או אוכף טובוגן או טובוגן גאפ הוא מעבר הרים ברכס מילן שבהרי ויקטורי, באזור חוף פנל בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המעבר חוצה את רכס מילן, בסמוך מצפון לפסגת טורט.
המעבר מאפשר מעבר מזחלות בין רמת הקוטב לבין הנווה של קרחון פרל הארבור.
גובהו של מעבר ההרים 2,456 מטרים מעל פני הים; ועקב זאת הוא האתר ה-854 בגובהו באנטארקטיקה.
שמו של המעבר ניתן לו על ידי המחלקה הדרומית (Southern Party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (NZFMCAE), אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
אוכף טרה נובה הוא מעבר הרים (אוכף) מכוסה שלג, באי רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,400 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-3,189 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף הוא אחד משלושת האוכפים הגדולים של האי רוס.
האוכף ממוקם בין הר ארבוס והר טרה נובה, המתנשא לגובה 2,130 מטרים מעל פני הים ממזרח לאוכף זה.
אזור הר טרה נובה מופה לראשונה על ידי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
האוכף נקרא על שם הר טרה נובה הסמוך.
ההר נקרא על שם "טרה נובה", אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה(אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
אוכף טרור הוא אוכף (מעבר הרים) מכוסה שלג, בחלקו המזרחי של האי רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,600 מטרים מעל פני הים.
האוכף ממוקם בין הר טרה נובה (המתנשא לגובה של 2,130 מטרים מעל פני הים), לבין הר טרור (המתנשא לגובה של 3,230 מטרים מעל פני הים), הממוקם בסמוך ממזרח לאוכף.
האוכף הוא אחד משלושת האוכפים העיקריים שבאי רוס.
שמו של האוכף ניתן לו על ידי חברי משלחת החקר הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
השם ניתן לאוכף בשל קרבתו להר טרור, המתנשא מעליו, בסמוך לו.
שמו של הר טרור ניתן לו בשנת 1841, על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
רוס קרא להר על שם ספינתו השנייה, "טרור".
אוכמניות או סגן אוכמניות הייתה סדרת קומיקס צרפתית מאת הסופר ז'אן מישל שרלייה והאמן ז'אן ז'ירו.
הקומיקס הראשון בסדרה יצא בשנת 1963 כחלק ממגזין הקומיקס "פילוט".
העלילה עוקבת אחר הרפתקאותיו של סגן בחיל הפרשים האמריקאי בשם מייק סטיב דונובן, המכונה "אוכמניות" (Blueberry).
זהו קומיקס מערבונים המשלב אירועים היסטוריים עם בדיוניים, ועוסק בנושאים כמו היחס של המתיישבים האירופאים כלפי האינדיאנים בארצות הברית והיעדר החוק במערב הישן של אמריקה.
תחילה כותב הקומיקס ז'אן מישל שרלייה רצה שאת תפקיד המאייר יקבל הקומיקסאי המפורסם ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה"), אך הוא סירב והציע במקום את תלמידו המוכשר להפליא, ז'אן ז'ירו, לתפקיד.
למעשה, ז'ירו ושרלייה שיתפו פעולה קודם לכן, כאשר הם יצרו יחד את סדרת הקומיקס "פורט נאוואחו" שהתפרסמה אף היא ב"פילוט", והיוותה את סדרת האב ל"אוכמניות".
הסדרה התפרסמה במשך שנים רבות, אף לאחר מותו של שרלייה, והייתה אחת מסדרות הקומיקס האירופאיות המצליחות ביותר בעולם.
במשך השנים התפרסמו 29 אוגדנים של הקומיקס ועוד 24 ספרי ספין-אוף.
שרלייה וז'ירו זכו לתשבחות ופרסים רבים על הקומיקס, בהם מספר פרסי אייזנר.
העלילה מתרחשת בדרום מדינת ג'ורג'יה של 1861. מייק דונובן הוא בן לחקלאי פשוט, אשר מואשם ברצח אביה של ארוסתו, הרייט טאקר.
הוא כלל לא אשם ולמעשה נרדף על ידי הרוצח האמיתי, מה שמוביל אותו לברוח לצפון המדינה, וזאת בעזרתו של עבד נמלט.
הוא מצליח לחצות את הגבול ולהגיע למדינות האיחוד זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
דונובן מנכס לעצמו את השם "אוכמניות" ומתמנה לתפקיד סגן בחיל הפרשים.
הרפתקאותיו של הסגן מביאות אותו לפגוש ולהציל את חייו של הגנרל הסקנדינבי דודג' במהלך המלחמה.
דודג' גומל לו על כך בהמשך כאשר הוא משכנע את הנשיא יוליסס ס.
גרנט לתת לאוכמניות חנינה על הפשע בו הוא מואשם על אף שלא ביצע אותו.
לאחר המלחמה עובר סגן אוכמניות לחיות בקרב שבטים ילידים, שם הוא מכונה צי-נה-פאה ("אף שבור" – כשמו של הספר הראשון בסדרה).
בתקופה זו הוא מתיידד עם הצ'יף של השבט ומתאהב בבתו.
המקור לקומיקס הוא בסדרת פורט נאוואחו אותה כתב ז'אן מישל שרלייה ואיירו ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה") וז'אן ז'ירו.
הסדרה, שפורסמה בהמשכים במגזין "פילוט", הייתה מוגבלת אמנותית וקשורה מאוד לסגנון הקלאסי של מערבונים אמריקאים.
עם זאת, ההרפתקאות החוזרות כללו בהן דמות אחת שבלטה מעל השאר – סגן אוכמניות, שסיפורו יוצא הדופן היה שונה מהאופי המקובע של הז'אנר.
על כן, שרלייה, הכותב, החליט לכתוב סדרה בת העוקבת אחר הדמות המסקרנת.
לשם כך גייס את ידידו כותב הקומיקס הידוע ג'וזף גילאין, שסגנונו התאים מאוד לאופי המערבי של הקומיקס.
עם זאת, גילאין ויתר על כך לטובת תלמידו המתפתח, ז'אן ז'ירו, שאיתו יצר מספר ספרים של 'פורט נאוואחו'.
ז'ירו פעל אז תחת שם העט "גיר" שאפיין את הסגנון המערבי של הקומיקס.
בהמשך נסע ז'ירו למקסיקו ופיתח שם סגנון נוסף, חדשני הרבה יותר, תחת שם העט "מוביוס", אך שרלייה לא הרשה לו להכניס לקומיקס את האלמנטים הניסיוניים והסוריאליסטים שניסה לקדם.
בעקבות זאת ייסד במקביל את מגזין הקומיקס "מטאל אירלאן", שהיווה מתחרה ל"פילוט".
הסדרה, שספר ראשון שלה יצא בשנת 1963 ונקרא "אף שבור", זכתה להצלחה מרובה ולפרסומים רבים.
עד מהרה היא תורגמה לשפות שונות, הופצה בכל אירופה, אמריקה הצפונית ומזרח אסיה ואף זכתה במספר רב של פרסים ברחבי העולם.
במשך השנים יצאו גם ספרי ספין אוף רבים לסדרה, חלקם נכתבו בידיי ז'ירו ושרלייה.
המוכר שבספרים אלה היה גיבור המערבונים ג'ים קוטלס, שספריו המשיכו לצאת שנים אחרי סיום סדרת "אכמניות".
בשנת 1974 עזבו שרלייה וז'ירו את "פילוט" והמשיכו לפרסם את הקומיקס כפרילנסרים.
הם המשיכו לפרסם ספרים יחד עד מותו של שרלייה בשנת 1999. לאחר מותו הוא הוריש את זכויותיו על הקומיקס לבנו, פיליפ, אך בסופו של דבר הזכויות שבו להוצאה לאור של "פילוט", דרגאוד.
ז'ירו כתב ואייר לבדו עוד מספר ספרים, ואז הניח לסדרה.
מאוחר יותר החלו לצאת ספרי ספין אוף נוספים מאת כותבי קומיקס אחרים.
אוכף ורשץ הוא אוכף (מעבר הרים) מכוסה קרח ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,430 מטרים מעל פני הים.
האוכף מקשר בין פסגת אנטים, המצויה דרומית - דרום-מערבית לאוכף, לבין פסגת סלאטינה שממזרח לאוכף.
הפסגה מתנשאת מעל קרחון צ'ופרנה שמצפון-מערב לה, ומעל קרחון קריוודול שמדרום ומדרום-מזרח לה.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
הפסגה נקראת על שם העיירה ורשץ שבצפון-מערב בולגריה.
אוכף מאדאן הוא אוכף מכוסה קרח, ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,110 מטרים מעל פני הים.
האוכף מקשר בין פסגת נאופיט שצפונית-מזרחית לו, לבין פסגת ריגס, שדרומית - דרום-מערבית לו.
האוכף מתנשא מעל קרחון גראמאדה שממערב לו.
האוכף מופה לראשונה על ידי חוקרים בולגריים בשנת 2009.
האוכף נקרא על שם העיירה מאדאן שברכס רודופי, בדרום בולגריה.
אוכף דוגווץ' הוא אוכף המכוסה שלג, בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
האוכף ממוקם בין הר ברוגר והר מוריסון.
גובהו של האוכף 1,212 מטרים מעל פני הים; האוכף הוא האתר ה-3,586 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף מפריד בין קרחון בנסון וקרחון קליבלנד.
בינואר 1990 (הקיץ האנטארקטי של שנת 1989–1990), בשעת לילה מאוחרת חנתה משלחת סקר של תוכנית החקר האנטארקטית של ניו זילנד, חנייה זמנית במקום.
האוכף נקרא על שם זמן העצירה - משמרת הכלב.
אוכף סייפטי הוא אוכף מכוסה שלג, באזור חוף פאלייר, במערב ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 185 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-5,629 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף מפריד בין מצוק רד רוק לבין הרי בלקוול.
האוכף מופה לראשונה, באופן גס, בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
המשלחת חצתה את האוכף לראשונה ב-5 בינואר 1937 (באמצע הקיץ האנטארקטי).
האזור מופה שנית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1948–1949, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, משלחת זו יצאה לחקר האזור מהאי סטונינגטון.
משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד נתנה לאוכף את שמו.
האוכף נקרא בשם זה, מאחר שהוא מציע מסלול מזחלות בטוח בין פיורד נני לבין מפרץ ריימיל, בעיתים בהם יש גישה לים שאינו מכוסה בקרח, בעברו השני של מצוק רד רוק.
אוכף ויטושה הוא אוכף צר מכוסה קרח המשתרע בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח בין פסגת גרייט נידל לפסגת ויהרן, ברכס לבסקי של הרי טנגרה, במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה .
גובהו של האוכף 1050 מטרים מעל פני הים.
האוכף מפריד בין קרחון הורון שמצפון לו לקרחון מגורה שמדרום לו.
האוכף נמצא 950 מטרים צפונית-מזרחית לפסגת גרייט נידל;
1.49 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגת טוטוקאן;
790 מטרים דרומית-מערבית לפסגת ויהרן;
ו-3.45 קילומטרים צפונית- צפון-מערבית לנקודת מקין.
הפסגה נקראת על שם הר ויטושה שבבולגריה.
אוכף פודגורה הוא אוכף שטוח, המכוסה קרח, בצד המזרחי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 2,250 מטרים מעל פני הים.
האוכף מקשר בין רכס טיירי לבין מצוק ברסקין.
האוכף מהווה חלק מקו פרשת הקרחונים בין קרחון פאטון לבין קרחון קרוסוול.
אוכף פודגורה ממוקם 2 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מהר ברסקין;
אוכף פודגורה ממוקם 6.35 קילומטרים צפונית-מזרחית להר טיירי;
האוכף ממוקם 8.4 קילומטרים דרומית-מזרחית מפסגת אוונס.
האוכף מופה לראשונה על ידי סוקרים אמריקאים בשנת 1961, מיפוי נוסף נערך בשנת 1988.
האוכף נקרא על שם הכפר של פודגור שבצפון מערב בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-7 בדצמבר 2012.
אוכף פודגומר הוא אוכף שאינו מכוסה קרח בחצי האי טריניטי בארץ גראהם, בצפון חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אוכף פודגומר מקשר בין רמת קונדופריי שממזרח לאוכף, לבין רמת דטרויט שממערב לאוכף.
רובו של האוכף מצוי בגובה של מעל 800 מטרים מעל פני הים.
אוכף פודגומר מתנשא מעל חלקו העליון של קרחון ויקטורי שמצפון לאוכף, וכן מעל יובל של הדום הקרח זנפול שזורם לכיוון דרום.
אוכף פודגומר ממוקם 1.03 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מפסגת גורגוליאט שברמת קונדופריי;
אוכף פודגומר ממוקם 6.6 קילומטרים צפונית - מערבית מהר בראדלי;
וכן אוכף פודגומר ממוקם 10 קילומטרים דרומית - מערבית משער זלידול.
האוכף מופה לראשונה בשנת 1996, על ידי סוקרים גרמנים וסוקרי הסקר האנטארקטי הבריטי.
האוכף נקראת על שם הכפר פודגומר שבמערב בולגריה.
אוכף הולה או הולה קול הוא אוכף הררי (מעבר הרים) המכוסה קרח הממוקם בחצי האי טריניטי באזור ארץ גרהאם, שבצפון מזרח חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,11 מטרים מעל פני הים.
האוכף מקשר את רכס סנגוטין, שמצפון לאוכף, לחלק המערבי של מישור לואי-פיליפ שמדרום לאוכף.
האוכף מתנשא מעל בקע פרלז, ומכל קרחון מאלוראד המצויים מערבית - צפון-מערבית מאוכף הולה.
האוכף מופה לראשונה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מהמכון לגאודזיה מעשית ( Institut für Angewandte Geodäsie) מהעיר פרנקפורט על המיין, וכן על ידי סוקרים בריטיים, מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי (British Antarctic Survey).
האוכף נקרא על שם היישוב הולה שבדרום בולגריה.
אוכלי קשקשת או לפידופגיה היא התנהגות אכילה בבעלי חיים אשר מזונם כולל בעיקר קשקשים של דגים שונים.
מונח קרוב לכך הוא pterygophagy - בעלי חיים האוכלים סנפירי דגים.
חיות אלה, ברובם הגדול בעצמם דגים, מסתמכים על מזונות נוספים במרבית המקרים, אוכלי כל ואף קרניבורים כשרק מעטים ניזונים מקשקשים בלבד ואלה נחשבים לטפילים וניזונים בצורה דומה למוצצי דם, כשרק לעיתים נדירות הם מתקרבים לגודל הטרף ולרוב גודלם כ-12 עד 20 ס"מ בלבד.
התנהגות אכילה זו ידועה אצל 6 משפחות דגי מים מתוקים: אמנוניים, חריתיים, פיראניים, דיסטיצ'ודונטיים, אפטרונוטיים שפמנונים ערפדיים ושכילביים (Schilbeidae).
ועוד 7 משפחות של דגי מי ים: נאוויתיים, קברנוניים, קרנוניים, טורפניים, אשקופיים, אריוסיים ותלת-קוציים (Triacanthodidae).
ישנם מספר התנהגויות באכילת קשקשים.
מספר מינים כמו השפמנון Neotropius khavalchor, ניזון רק מקשקשים שנפלו מדגים אחרים כך שהוא חי ביחסי קומנסליזם עם הדגים עליהם הוא מתבסס.
לעומתם דגים כמו הפיראניה Catoprion mento נוגסת בשיניה בדגים אחרים בגודלה וקורעת מהם בשר, עור וקשקשים.
הם אינם מתים אך נפצעים מכך.
האמנון Perissodus microlepis מימת מלאווי מופיע בשני צורות, המתאימות לקריעת קשקשת הן מימינו של הקורבן והן משמאלו.
מספר אוכלי קשקשת עוקבים אחרי קורבנם עד הרגע שהם יכולים לתקוף את קשקשיו וסנפיריו, לרוב סנפירי השת והזנב, מה שעוזר להם להימלט מקורבנם לאחר מכן.
את הקשקשים הם אוספים בפיהם מהקרקעית.
לעומתם כמה דגים מפתים את הקורבן עד שיתקרב לטווח תקיפה ואז קורעים במהירות מקשקשיו.
כך ניזון למשל הקרנון חקיין נקאי.
בדומה לטפילים אחרים הניזונים בדרך זו כמעט תמיד קטנים מהקורבנות שלהם ואינם הורגים אותם או אף פוצעים אותם קשה.
לתזונה זו מספר יתרונות: קשקשי דגים הם מקור מזון המכיל קרטין ואמייל, וכן עור ושכבת ריר העשירים בחלבונים ובסידן.
קשקשי דגים הם גם מזון נפוץ יחסית באזורים בהם הרבה דגים והם קלים יחסית להסרה מאשר קריעת בשר, נוסף על כך שהם משקיעים אנרגיה ולחימה בהריגת הטרף והקשקשים גדלים במהירות לאורך כל חודשי השנה.
התנהגות אכילה בקנה מידה מתפתחת בדרך כלל בגלל מחסור במזון ותנאים סביבתיים קיצוניים.
אכילת הקשקשים והעור המקיף את הקשקשים מספקים חומרים מזינים עשירים בחלבון שאולי לא יהיו זמינים במקומות אחרים בנישה.
החסרונות בצורת אכילה זו כוללת פגיעה מידי הקורבנות הפונדקאים שלהם, צורך במעקב אחרי אוכלוסיות דגים שונות ולרוב דרושה אנרגיה לתלישת ונשיכת הקשקשים, אשר דורשת אנרגיה גדולה מאשר אנרגיית הקשקשים המופקת, כך שיש צורך בתלישת קשקשים רבים להשגת אנרגיה מספקת.
אֻכָּם (מהמילה הארמייה "אוכמא" - שחור; וכך גם בשמו המדעי Suaeda המגיע מניב ערבי) הוא סוג צמח ממשפחת הסלקיים.
למיני האוכם השונים נימצאו מספר שימושים, בין היתר לתעשייה, לנוי, לצריכה כתבלין או כתרפואה עממית ועוד.
בסוג אוכם כמאה מינים, הגדלים בבתי גידול מלוחים על חופי ים או ערבות, במקומות רבים ברחבי העולם, וביניהם באסיה, אירופה והעולם החדש.
בארץ ישראל ניתן למצוא כעשרה מינים הגדלים במישור החוף, מרכזה ודרומה של הארץ, וביניהם ניתן לציין לדוגמה את האוכם המדברי שהוא מין אנדמי לישראל.
פרחי האוכם קטנים, צבעם לרוב (בהתאם למין) ירוק צהבהב "החבוים" בחיקי העלים הבשרניים שצורתם נעה בין מעגליים לגליליים מוארכים בעלי גוונים בהירים של ירוק, המחוברים לגבעול בשרני בעל צבעים כהים הנעים בין ירוק לאדום.
צמחי האוכם מותאמים לחיים בתנאי קרקע ואקלים קשים, אודות עליהם הבשרניים (סיקולטנטים) בעלי ריקמה המאפשרת הגירת מים רבים לעיתות יובש הנפוצות בבתי הגידול שלהם.
כמו כן צמחי האוכם הם צמחי מלחה, ולפיכך הם בעלי כוח אוסמוטי גבוה המאפשר לחיות במלחות, שהקרקע שלהן מלוחה, גם כאשר תכולת המלח ברקמות שלהם גבוהה.
או֗כְרָנָה – המחלקה לאבטחת הסדר וביטחון הציבור הייתה משטרה חשאית של האימפריה הרוסית שעסקה בבילוש פוליטי.
תפקידה העיקרי היה לשמור על שלום המשטר כנגד כוחות שמאל קיצוני וטרור פוליטי.
המחלקה הייתה כפופה למשרד הפנים הרוסי ועסקה בחקירת פשעים פוליטיים ברוסיה ומחוצה לה.
"המחלקה לאבטחת הסדר וביטחון הציבור" הוקמה ב־1866 בסנקט פטרבורג כצוות חקירה בן 12 חוקרים, זאת לאחר שדמיטרי קראקוזוב נכשל בניסיונו להתנקש בחיי הצאר אלכסנדר השני ב-4 באפריל אותה שנה.
לאחר ניסיון התנקשות נוסף ב־6 באוגוסט 1880 הוקמה "מחלקת המשטרה" (Департамент полиции) כיורשת המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר.
אלכסנדר השלישי הקים משרד נוסף שנקרא "אבטחה וחקירה", שהופעל על ידי אנשי הז'נדרמריה הרוסית בשני סניפים: מוסקבה וורשה.
גוף זה היה בסיס לאוכרנה.
עלייתה של התנועה המרקסיסטית ברוסיה חייבה איחוד של כוחות הביטחון - וכך נוצרה האוכרנה.
רציחות של אישים בכירים ברוסיה, כגון פיוטר סטוליפין, ואירועי מהפכת 1905, חייבו הגדלה של כוחות הביטחון.
בסתיו 1913 נסגרו כל התחנות ופעולותיה של האוכרנה נפסקו.
בקרב האוכרנה פעלו הפילורים, פילור היה בלש סוכן באוכרנה שעסק באיסוף מודיעין על פשעים פוליטיים ומפלגות פוליטיות במדינה.
ב-4 במרץ 1917 פורקה האוכרנה ובמקומה הוקם הצ'קה.
ב-14 בדצמבר 1906 אורגן מבנה האוכרנה באופן הבא, על מנת לבזר את תפקודו במחוזות השונים במדינה:
מחוז צפון - פטרבורג הבירה, פסקוב, נובגורוד ועוד
מחוז מרכז - מוסקבה, טבר, ירוסלבל, וולוגדה, ארכנגלסק, קוסטרומה, קאלוגה, ולדימיר, ריאזן, ניז'ני נובגורוד ועוד
מחוז הוולגה - סמרה, פרם, ויאטקה, קאזאן, סימבריסק, אופה, סרטוב, אורנבורג, אסטרחן, פנזה, אוראל
מחוז דרום מזרח - חרקוב, קורסק, וורונז', טמבוב, מחוז דון, ויקטרינבורג
מחוז דרום מערב - קייב, צ'רניגוב, פולטבה, פודולסק, וולין
מחוז דרום - אודסה, חרסון, בסרביה, סביבות הים השחור
מחוז צפון מערב - וילנה, קובנה, מוהילב, מינסק, ויטבסק, סמולנסק
מחוז הים הבלטי - ריגה, לפלנד והסביבה
אוכפים לוהטים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1974 בבימויו של מל ברוקס.
הסרט הוא פארודיה על סרטי המערבונים.
סרט רימייק בהנפשה ממוחשבת יצא לאקרנים בשנת 2022 תחת השם "סמוראי על ארבע".
עלילת הסרט, המבוססת בקווים כלליים על הסרט שבעת המופלאים, קושרת בין גורלו של פועל מסילת-ברזל שחור בשם בארט לגורלה של עיירה לבנה בשם רוק רידג'.
בארט נדון למוות, מאחר שהכה את מנהל העבודה באת חפירה כיוון שהמנהל העדיף להציל קרונית מחול טובעני והשאיר את בארט לטבוע.
התובע האחראי להוצאה להורג, הדלי לאמאר, מעוניין להתעשר באמצעות תפיסת קרקעות העיירה רוק רידג'.
לשם כך הוא משלח חבורת בריונים בתושבי העיירה.
לאחר שהבריונים רוצחים את השריף המקומי, לאמאר מחויב לשלוח שריף מחליף.
כלעג לרש שולח לאמאר את בארט השחור לעיירה הגזענית.
עם זאת, בארט שובה את לב תושבי העיירה ויחד עם עוזרו האקדוחן האלכוהוליסט, מצליח להפר את מזימתו של לאמאר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי מהמבקרים והקהל, היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וכיום נחשב לקלאסיקה של קומדיה.
הוא מדורג במקום השישי ברשימת "100 שנים...
100 צחוקים" של מכון הסרטים האמריקאי, וספריית הקונגרס הגדירה אותו כ"בעל משמעות תרבותית, היסטורית או אסתטית" ובחרה בו לשימור במאגר הסרטים הלאומי בשנת 2006.
אול ניפון איירווייז (ביפנית: 全日本空輸株式会社; באנגלית: All Nippon Airways) היא חברת התעופה הגדולה ביותר ביפן.
משרדיה נמצאים ברובע מינאטו שבטוקיו, בירת יפן.
בסיסי הפעילות הבינלאומיים של ANA הם נמל התעופה טוקיו נריטה שמחוץ לטוקיו, ונמל התעופה הבינלאומי של קנסאי באוסקה.
בסיסי הפעילות המקומיים שלה הם נמל התעופה טוקיו האנדה, נמל התעופה אוסקה, נמל התעופה הבינלאומי צ'ובו (ליד נאגויה) ונמל התעופה ניו צ'יטוסה (ליד סאפורו).
החברה היא הספונסרית הרשמית של התאחדות הכדורגל היפנית.
היא גם חברת התעופה הראשונה שהחלה להפעיל באופן סדיר את מטוס הבואינג 787.
בשנים 2017, 2018 ו-2019 זכתה החברה במקום השלישי בתואר "חברות התעופה הטובות בעולם".
החברה נוסדה ב-27 בדצמבר 1952 כחברת "ניפון הליקופטרס" (ביפנית: 日本ヘリコプター輸送).
מקור קוד היאט"א שבו החברה משתמשת כיום (NH) הוא ב"ניפון הליקופטרס".
בשנת 1953 החברה החלה להפעיל טיסות נוסעים בקו אוסקה-טוקיו ובסופה של אותה שנה החלה להפעיל בקו זה גם טיסות מטען.
במסגרת קו זה הוטס לראשונה, מאז סיומה של מלחמת העולם השנייה מטוס על ידי טייסים יפנים.
בשנת 1999 הצטרפה החברה לברית סטאר אלייאנס.
בספטמבר 2011 הייתה לחברת התעופה הראשונה בעולם שהחלה להפעיל את מטוס הבואינג 787.
אול סיינטס היא להקת בנות בריטית שהוקמה ב-1996. הלהקה מונה ארבע זמרות, מתוכן שתי אחיות.
הלהקה הוקמה כאשר שאזניי לואיס ומלאני בלאט נפגשו במסגרת תפקידן כזמרות רקע באולפני הקלטות בלונדון.
הן הכירו את סימון ריינפורד, ושלושתן הקימו את הלהקה המקורית, בשנת 1993. הלהקה נקראה "All saints 1.9.7.5" - "אול סיינטס" על שם הרחוב בו נמצאו אולפני ההקלטות, ו-1975 לפי שנת הולדתן.
"אול סיינטס 1975" חתמו על הסכם הקלטה עם חברת התקליטים ZTT, הקליטו שני שירים והופיעו לראשונה בשנת 1994. הלהקה לא זכתה להצלחה רבה ובנוסף נוצר מתח רב בין בלאט לריינפורד בשל חילוקי דעות על הכיוון המוזיקלי של הלהקה.
בקיץ 1995 עזבה ריינפורד את הלהקה, וחברת ZTT ביטלה את החוזה עם הלהקה.
בלאט ולואיס ערכו מבחני בד לשם מציאת זמרת נוספת ללהקה.
במקביל אביה של בלאט פגש את ניקול אפלטון, שלמדה עם בלאט בבית ספר למשחק, והיא הצטרפה ללהקה.
בנוסף שכנעה גם את אחותה, נטלי אפלטון, להצטרף ללהקה; הוריהן של האחיות אפלטון הסכימו לסייע בגידול בתה של נטלי שזה עתה נולדה, ושתי האחיות השלימו את הרכב הלהקה בראשית 1996.
בהרכבה החדש של הלהקה במאי 1996, נפגשו ארבע הזמרות עם קרל גורדון והקליטו גרסת דמו לשיר "I Know Where It's At".
בנובמבר 1996 החתים אותן ג'ון בנסון על חוזה על חברת התקליטים שלו, "לונדון רקורדס".
אז הוקלט הסינגל הראשון של הלהקה, "I Know Where It's At" בגרסה המלאה; השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הלהיטים הבריטי.
לאחר מכן יצא הסינגל "Never Ever", שהגיע למקום הראשון במצעדי הלהיטים בבריטניה ובמקומות נוספים בעולם.
ב-1998 זכתה הלהקה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית (BRITT Awards) על השיר והקליפ "Never Ever".
הלהקה זכתה בפרסים נוספים, בהם פרס MTV בקטגוריית פריצת השנה.
כן יצאו בשנה זו מתוך האלבום הראשון הסינגל הכפול "Under the Bridge / Lady Marmalade", והסינגלים "Bootie Call" ו-"War Of Nerves", שזכו להצלחה.
בפברואר 2000 חזרה הלהקה למצעדים עם הסינגל "Pure Shores", שנוצר בשיתוף עם ויליאם אורביט ונכלל בפסקול הסרט "החוף" בכיכובו של לאונרדו דיקפריו.
השיר הגיע למקום השני במכירות סינגלים של שנת 2000. באוקטובר 2000 יצא הסינגל "Black Coffee", וכן האלבום השני, "Saints & Sinners", שנכנס למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי והגיע לדרגת מכירות של אלבום פלטינה כפול.
במקביל, באותה שנה כיכבו שלוש מחברות הלהקה, בלאט והאחיות אפלטון, בסרטו של דייב סטיוארט, הקומדיה השחורה "Honest"; הסרט נודע בשל סצנות עירום חלקי של האחיות אפלטון, קיבל ביקורות גרועות ולא הצליח במכירות.
שלושה שירים של הלהקה נכללו בפסקול הסרט.
בינואר 2001 יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "All Hooked Up".
מעט אחר כך התפרקה הלהקה בעקבות חילוקי דעות בין חברותיה.
בסוף אותה שנה הוציאה חברת לונדון רקורדס אלבום אוסף של להיטי הלהקה, "All Hits", שכלל גם שיר סולו ראשון של בלאט, "TwentyFourSeven".
לאחר הפירוק פתחו בלאט ולואיס בקריירות סולו, וגם האחיות אפלטון פתחו בקריירת סולו משותפת.
ב-24 בינואר 2006 הודיעו חברות הלהקה על חזרה לפעילות משותפת, וב-13 בנובמבר יצא האלבום השלישי, "Studio1".
ההופעה הראשונה של הלהקה מאז התפרקותה הייתה ב-21 באוקטובר 2006, בתוכנית "Ant & Dec's Saturday Night Takeaway".
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Rock Steady", יצא ב-6 בנובמבר 2006, וזכה להצלחה, אך האלבום נכשל במכירות, ובתחילת 2007 בוטל החוזה עם חברת "Parlophone".
הסינגל השני, "Chick Fit", היה אמור לצאת ב-23 בפברואר 2007, אך לבסוף יצא רק באינטרנט ולא הגיע לדירוג 200 הלהיטים הגדולים במצעדים.
בספטמבר 2008 הודיעו חברות הלהקה שהן מתכוונות להקליט אלבום חדש בקרוב, והן מחפשות חברת תקליטים.
אלבום זה כלל סינגלים, שירים נוספים מהאלבומים ומספר שירים שיצאו כבי סייד.
אולאוס מגנוס (Olaus Magnus; וכן אולאוס מגני, אולאוס מגנוס גוטוס, אוקטובר 1490 – 1 באוגוסט 1557) היה אקלזיולוג, כותב, היסטוריון וקרטוגרף שוודי שכתב עבודות חלוציות בנושאים הקשורים לעמים הנורדיים.
אחיו המבוגר של אולאוס מגנוס, יוהנס מגנוס, היה הארכיבישוף הקתולי האחרון של שוודיה.
גם אולאוס מגנוס נשא במספר משרות כנסייתיות, בהן קאנון באופסלה ובלינקפינג וארכידיאקון של סטרנגנס.
מגנוס הועסק גם בשליחויות דיפלומטיות, לאחר שליחותו לרומא ב-1554 בשמו של גוסטב ואסה, מלך שוודיה, להשיג את מינוי אחיו יוהנס לארכיבישוף של אופסלה.
הוא נשאר בחו"ל וטיפל בענייני חוץ, בין השאר שלח למולדתו חוזה יחסי סחר שנחתם עם הולנד.
בעקבות הצלחת הרפורמציה הפרוטסטנטית בשוודיה, הוגלו ממנה אולאוס ויוהנס מגנוס בשל קשריהם עם הכנסייה הקתולית, ורכושו של אולאוס מגנוס בשוודיה עוקל ב-1530. מאורעות אלו הובילו להישארותו התמידית בגלות כבן-לוויה לאחיו בפולין.
האחים מגנוס התיישבו ברומא ב-1537, אולאוס היה מזכירו של אחיו.
לאחר מות אחיו ב-1544, האפיפיור פאולוס השלישי מינה את אולאוס ליורש משרת אחיו, ארכיבישוף אופסלה, משרה שלא היה בה דבר מלבד התואר, שכן שוודיה כבר לא הייתה קתולית ואולאוס הוחרם בה.
ב-1545 שלח אותו האפיפיור לוועידת טרנטו, בה פעל עד 1549. מאוחר יותר מונה לקאנון קתדרלת סן-למבר בלייז'.
זיגמונד הראשון, מלך פולין הציע לו משרת קאנון בפוזנן והוא בילה את שארית חייו במנזר סנט בריגיטה ברומא, מתפרנס מקצבה שניתנה לו על ידי האפיפיור.
אולאוס מגנוס ידוע בעיקר בזכות עבודתו המונומנטלית "ההיסטוריה של העמים הצפוניים" (Historia de Gentibus Septentrionalibus), שהחל בכתיבתה ב-1518 ויצאה לאור ברומא 37 שנים אחר כך, ב-1555. יצירתו הפטריוטית כללה 22 כרכים בלטינית, בנושאי פולקלור, היסטוריה, גאוגרפיה, עולם החי, חברה ותרבות, בתערובת של מידע ובדיה.
היצירה נחשבה באירופה במשך דורות כמקור הסמכות בנושאים שוודיים.
איורי חיתוך העץ הרבים, שתיארו בפרוטרוט אנשים על תלבושותיהם, נופים ואירועים ונושאי היצירה - חורפים אפלים, זרמים עזים ובהמות הים - הממו את האירופאים.
עד היום היצירה היא דוח בעל ערך רב, המכיל מידע מסקרן לגבי מגוון מנהגים ופולקלור סקנדינבי.
חיתוכי עץ מתוך "ההיסטוריה של העמים הצפוניים"
כרטא מרינה היא מפה של הארצות הנורדיות מעשה ידי אולאוס מגנוס, עליה שקד 12 שנה.
היא יצאה לאור בוונציה ב-1539, הודפסה על גבי תשעה לוחות עץ, וגודלה הכולל - 1.7 מטרים על 1.25 מטרים.
זו המפה הקדומה ביותר של האזור הכוללת שמות אתרים.
אוֹל דוֹינְיוֹ לנגאי (במסאית: "הר האלוהים") הר געש שכבתי פעיל השוכן בצפון טנזניה, חלק מהשבר הסורי-אפריקני במזרח אפריקה.
ההר שוכן מדרום לאגם נטרון ולגבול בין טנזניה לקניה.
הר הגעש ייחודי בין הרי הגעש הפעילים בכך שהוא פולט לבה נטרוקרבונטיטית, סוג ייחודי של קרבונטיט געשי.
הבדל נוסף הוא הטמפרטורה של הלבה בהיפלטה – 510°C, טמפרטורה נמוכה במידה משמעותית מזו של לבה בהרי געש אחרים.
כמה הרי געש קרבונטיטיים רדומים שוכנים בקרבת מקום, כולל הר הומה בקניה.
אול דויניו לנגאי הוא הר הגעש הפעיל היחיד בצפון טנזניה.
הוא מתנשא לגובה של 2,962 מטרים, כ-2,100 מטרים מעל לסביבתו.
צורתו חרוט כשקוטרו בבסיסו 12 קילומטרים.
ממדיו של הלוע הדרומי שאינו פעיל 200 על 300 מטרים ושל הלוע הצפוני הפעיל 300 על 400 מטרים.
מדידות מתקדמות מהשנים האחרונות מראות שגובהו של ההר קטן בכ 1.5 אינצ' בכל שנה בשנים האחרונות.
מדידות שנעשו מהצלבת נתוני לוויין הראו שבין 2013 ל 2021 נמך ההר בכחצי מטר.
אול דוניו לנגאי הוא הר געש צעיר במונחים גאולוגים וגילו מוערך בין 350,000 ל-400,000 שנים.
ההר הופיע במפת מזרח אפריקה משנת 1855, שבה צוין בטעות כי ההר מושלג בשל הגוון הלבן של קרבונטיט לאחר בליה.
על היותו הר הגעש פעיל נודע לאירופאים לראשונה לאחר אמצע המאה ה-18 מסוחרי עבדים ערבים.
ד"ר גוסטב פישר (Gustav Fischer) היה האירופאי הראשון שחזה בהתפרצות ההר ב-1883. קילוחי לבה דווחו בין 1904 ו-1910 ושוב בין 1913 ו-1915. התפרצות עזה התחוללה ביוני 1917, והאפר מהתפרצות זו שקע במרחק של 48 קילומטרים מההר.
התפרצות דומה התרחשה במשך כמה חודשים ב-1926 ובין יולי לדצמבר 1940, והאפר ממנה הגיע עד לוליונדו כ-100 קילומטרים מההר.
כאשר התפרץ אול דויניו לנגאי ב-14 באוגוסט 1966 דיווחו שני גאולוגים אנגלים, דוסון (John Barry Dawson) וקלארק (G.
Clark), שסיירו בלוע שבוע אחר כך, כי ראו "עמוד עבה של אפר שחור" שהתרומם לגובה של כ-900 מטרים מעל הר הגעש ונישא ברוח צפונה כלפי אגם נטרון.
כאשר טיפסו השניים על חרוט הפליטה הם תיארו פליטה רציפה של גז, אפר ואבק אפורים-לבנבנים ממרכז הבור.
החל ב-12 ביולי 2007 גרמה הפעילות הגעשית בהר לרעידות אדמה קלות בקניה ובטנזניה.
גודלה הוערך במגניטודה 6 והיא הורגשה בניירובי בירת קניה.
הגאולוגים חשדו שהגידול הפתאומי ברעידות האדמה נבע מתזוזת מאגמה בתוך אול דויניו לנגאי.
ההר התפרץ לבסוף ב-4 בספטמבר 2007 תוך שהוא שולח עמוד התפרצות וקיטור למרחק 19 קילומטרים במורד הרוח וכיסה את המורדות הצפוניים והמערבים של ההר בקילוחי לבה טריים.
ההתפרצות נמשכה בהפסקות לתוך 2008. בסוף פברואר 2008 דווח כי נראה שההתפרצות צוברת תאוצה, ואכן ב-5 במרץ התחוללה התפרצות עזה.
באפריל היו תקופות רגיעה, למעט התפרצויות ב-8 וב-17 בו.
פעילותו הגעשית נמשכה עד סוף אוגוסט 2008. ביקור בפסגה בספטמבר 2008 גילה שפליטת הלבה נמשכה משני פתחים קטנים בתחתיתו של לוע חדש.
ביקורים שנערכו בלוע במרץ-אפריל 2009 הראו שפעילות זו נפסקה.
בעוד שהלבה הנפלטת ממרבית הרי הגעש עשירה במינרלים סיליקטיים, הלבה של אל דויניו לנגאי היא קרבונטיטית ועשירה בפחמות נדירות של נתרן ואשלגן ובמינרלים הנדירים ניירריט וגרגוריט (שניהם נתגלו באול דוניו לנגאי).
בשל הרכב יוצא דופן זה מתפרצת הלבה בטמפרטורות נמוכות יחסית שבין 500°C ל-600°C.
בשל טמפרטורה נמוכה זו יש ללבה המותכת גוון שחור באור השמש במקום הגוון האדום האופייני למרבית הלבות, והיא דומה לבוץ שחור.
הלבה גם נוזלית הרבה יותר מהלבות הסיליקטיות, לעיתים היא אפילו צמיגה פחות ממים.
מינרלי הפחמות הנתרניים והאשלגניים של הלבה הנוצרת באול דויניו לנגאי אינם יציבים על פני השטח.
הם סופחים מים ונוטים להתפרק במהירות, צבעם משתנה משחור לאפור ואז לחום, ובסופו של דבר ללבן.
גם מרקם הסלע הנוצר מהתקררות הלבה משתנה עקב כך.
תחילה הסלע קשה, אחר כך רך ואז הוא מתפורר.
עקב כך שונה הנוף הגעשי של ההר מכל הר געש אחר על פני כדור הארץ.
אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שנודע גם בשם גוסטבוס ואסה (Gustavus Vassa; בסביבות 1745, ממלכת הארדרה באפריקה – 31 במרץ 1797, לונדון) היה עבד משוחרר שקנה בכספו את חירותו.
תמך בלונדון בתנועה הבריטית לביטול העבדות.
האוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1789, סייעה בעקיפין לחקיקת החוק לסיום סחר עבדים 1807, בבריטניה ובמושבותיה.
אולאודה אקוויאנו נולד בכפר של בני שבט האיבו הנמצא בניגריה של היום (בעבר ממלכת הארדרה), וגדל במשפחה בעלת מעמד, כבנו של צ'יף בכיר.
כילד נחשף לתרבות האפריקאית הטבעית, שכללה מזון מיוחד, לבוש אופייני, ריקודים ומנהגים ייחודיים.
בהיותו כבן 11 נחטף ביחד עם אחותו הצעירה בידי אפריקאים מכפר אחר במחוז.
אקוויאנו ואחותו נחשפו לראשונה לאדם הלבן, תוך שהם עוברים מיד ליד ומכפר לכפר.
בשלב מסוים הופרד אקוויאנו מאחותו, התגלגל בין סוחרים בתוך היבשת, הובא אל החוף, ונמכר לסוחרי עבדים טרנס אטלנטיים ממוצא אירופאי.
אלו, במסגרת תהליך המכונה מעבר הביניים, העלו את אקוויאנו, ביחד עם 244 עבדים אפריקאים נוספים, על ספינה שחיכתה בנמל ניגרי, חצתה את האוקיינוס האטלנטי והביאה את העבדים לאיים הקריביים.
אקוויאנו ומספר עבדים נוספים נשלחו לקולוניה הבריטית וירג'יניה, ושם הוא נרכש על ידי קצין בצי הבריטי, מייקל פסקל (Pascal), אשר העניק לו את השם גוסטבוס ואסה, על שם גוסטב הראשון, מלך שוודיה.
היחס לעבדים בווירג'יניה באותה תקופה היה אכזרי, והם נענשו בחומרה ולעיתים תוך שימוש ברסן ברזל כדי לחסום את פיהם.
כעבד של קצין בצי הבריטי, אקוויאנו הוכשר כימאי, ובמהלך מלחמת שבע השנים נגד צרפת נסע זמן רב יחד עם בעליו.
אקוויאנו רכש את חיבתו של פסקל, ששלח אותו לגיסתו בבריטניה, שם למד בבית ספר קרוא וכתוב.
אקוויאנו המיר את דתו לנצרות, ובפברואר 1759 הוטבל בכנסיית סנט מרגרט.
אקוויאנו נמכר לקצין ימי אחר, ג'יימס דורן (Doran), ופסקל הנחה אותו למכור את אקוויאנו לאדם שיתייחס אליו כראוי.
אקוויאנו נשלח למונטסראט באיי ליווארד שבקריביים, ושם נמכר לסוחר קווייקר מפילדלפיה בשם רוברט קינג (King), שהעסיק אותו בחנויותיו ובמשלוחים ימיים.
ב-1765, כאשר היה אקוויאנו בן 20, הבטיח לו קינג שהוא יוכל לקנות את חירותו במחיר בו נקנה, 40 פאונד (סכום המקביל לכ-27,000 ש"ח, נכון לשנת 2008).
קינג שיפר את יכולות הכתיבה והקריאה של אקוויאנו, סיפק לו הדרכה דתית ואיפשר לו לקיים גם מסחר לצורכי רווח עצמי, במקביל לעיסוקו במסחר כעבד של קינג.
אקוויאנו סחר בפירות ובכוסות זכוכית בנתיב ג'ורג'יה-הקאריביים, עד שבשנת 1767 איפשר לו קינג לקנות את חירותו.
קינג ביקש מאקוויאנו להישאר כשותפו במסחר, אולם השהות במושבות הבריטיות כאדם משוחרר הייתה מסוכנת ומגבילה מבחינתו של אקוויאנו, שפעם אחת כמעט נחטף שוב לעבדות בעת שהטעין ספינה בג'ורג'יה.
לאחר שחרורו ב-1767 עבר אקוויאנו לאנגליה.
הוא המשיך בעבודתו בים, כולל השתתפות במסעות כספן שמקום מושבו באנגליה.
ב-1773 הוא השתתף במשלחת של הצי הבריטי לקוטב הצפוני, על סיפון הספינה רייסהורס (Racehorse), למציאת נתיב צפוני אל הודו.
במהלך מסע זה עבד עם ד"ר צ'ארלס אירווינג (Irving), שפיתח תהליך להתפלת מי ים ממנו התעשר ברבות השנים.
שנתיים מאוחר יותר שכר אירווינג את אקוויאנו לפרויקט בחוף היתושים במרכז אמריקה (כיום במזרחה של ניקרגואה), על מנת לבחור ולנהל עבדים במטעי קני סוכר, תוך שימוש ברקע האפריקאי שלו ובשליטתו בשפת איגבו.
אירווינג ואקוויאנו היו עמיתים וחברים במשך למעלה מעשור, אולם יוזמת המטעים נכשלה.
בלונדון הרחיב אקוויאנו את פעילותו, למד נגינה בקרן יער, והצטרף למועדוני דיבייט, בהם המועדון הרדיקלי "החברה המכוונת של לונדון" (London Corresponding Society).
במהלך מסעותיו ביקר בפילדלפיה ב-1785 ובניו יורק ב-1786.
בשנת 1786, בלונדון, אקוויאנו החל להיות מעורב בתנועה לביטול העבדות והיה חבר בולט ב"בני אפריקה", קבוצה של 12 גברים שחורים שפעלו לביטולה.
התנועה להפסקת סחר העבדים הייתה חזקה במיוחד בקרב קווייקרים, אך אלו היו מוגבלים ביכולתם להיבחר לפרלמנט הבריטי, ובשנת 1787 הוקמה "האגודה לביטול סחר העבדים" שלא הייתה בעלת צביון דתי וחבריה היו אנגליקנים שניסו להשפיע ישירות על הפרלמנט.
אקוויאנו הפך למתודיסט בתקופה זו בהשפעת הטפותיו של ג'ורג' ווייטפילד (Whitefield) בעולם החדש.
כבר ב-1783 יידע אקוויאנו פעילי ביטול עבדות כגון גראנוויל שארפ (Sharp) על סחר בעבדים.
באותה שנה הוא גם היה הראשון ליידע את שארפ על הטבח בספינת העבדים זונג, מקרה מפתח בהתפתחות התנועה לביטול העבדות, שבו השלכת עשרות עבדים לים נידונה בבית המשפט כתביעת ביטוח על אובדן רכוש.
אקוויאנו המשיך להתיידד ולקבל תמיכה מפעילי ביטול עבדות, ורבים מהם עודדו אותו לכתוב ולפרסם את סיפור חייו.
לשם כך קיבל תמיכה כספית מפילנתרופים מתנגדי עבדות ומפטרונים דתיים.
הרצאותיו והכנת ספרו נתמכו בין השאר על ידי סלינה הייסטינגס, הרוזנת מהנטינגדון.
בשנת 1789 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הנרטיב המעניין של חייו של אולאדה אקוויאנו, או גוסטבוס ואסה, האפריקני" (The Interesting Narrative of the Life of Olaudah Equiano).
סיפורו האישי של אקוויאנו על העבדות, מסע התקדמותו וחוויותיו כמהגר שחור גרמו לסערה עם פרסומם.
הספר הניע את התנועה נגד העבדות בבריטניה, באירופה וב"עולם החדש" (אמריקה).
התיאורים שלו בספר הפתיעו רבים בשל איכות הדימויים, תיאורם וסגנונו הספרותי.
חלק גדול מהקוראים הלבנים אף הודו כי חשו בושה לאחר שלמדו על הסבל שעבר.
האוטוביוגרפיה סייעה בחקיקת חוק סחר העבדים ב-1807, אשר הוביל לסיום הסחר בבני אדם ממוצא אפריקאי בבריטניה ובמושבותיה.
לאחר שהתיישב באנגליה, אקוויאנו החליט להינשא ולהקים משפחה.
ב-1 באפריל 1792 נישא לאזרחית הבריטית סוזאנה קאלן (Cullen), בכנסיית סנט אנדרו (St.
תעודת הנישואין, תחת שמו האנגלי גוסטאבו ואסה, שמורה בארכיון קיימברידג'שייר במשרד רישומי המחוז בקיימברידג', ונישואיו מתועדים בכל מהדורות האוטוביוגרפיה שלו מאז 1972. על פי המבקרים, הוא האמין שנישואיו מסמלים איחוד מסחרי צפוי בין אפריקה לבריטניה.
אשתו נפטרה בפברואר 1796 בגיל 34, ואקוויאנו עצמו נפטר שנה לאחר מכן, ב-31 במרץ 1797, בגיל 52 (יש החולקים על קביעת הגיל).
בהמשך אותה שנה נפטרה גם הבת הבכורה אנה מריה והיא רק בת ארבע.
כך הפכה ג'ואנה ואסה בת השנתיים ליורשת היחידה של האחוזה של אקוויאנו, ששוויה היה 950 פאונד (סכום המקביל לכ-370,000 ש"ח, נכון לשנת 2008).
לילדה נקבעה אפוטרופסות, וכשהגיעה לגיל 26 נישאה לכומר הנרי ברומלי (Bromley) איתו ניהלה כנסייה באסקס.
שניהם עברו ללונדון באמצע המאה ה-19, ועם מותם נקברו בצפון לונדון.
לא ידוע דבר לגבי צאצאים שלהם.
המצבה של ג'ואנה אותרה ב-2005 בבית הקברות ושוחזרה מהריסותיה.
אוּלַאווּן , מכונה גם The Father ("האב"), North Son ("הבן הצפוני") ו-Vatr, הוא הר געש פעיל באי בריטניה החדשה, השייך לפפואה גינאה החדשה.
הר הגעש אולאוון שוכן במזרח האי בריטניה החדשה שבמרכז פפואה גינאה החדשה, כ-130 קילומטרים דרומית מערבית לעיר רבאול, כשהוא משתרע על הגבול בין מחוז "מזרח בריטניה החדשה" מדרום מזרח ומחוז "מערב בריטניה החדשה" מצפון מערב.
ההר שוכן על חופו הצפוני של האי כשהוא צופה על ים ביסמרק.
דרומית מערבית לו שוכן ההר באמוס (Bamus), הר געש פעיל נוסף כשביניהם מפריד אוכף.
צורת ההר חרוטית, מדרונותיו תלולים, והפסגה בגובה 2,334 מעל פני הים היא הפסגה הגבוהה ביותר בקשת הגעשית של ביסמרק, שרשרת של הרים באורך של כ-1,000 קילומטרים המשתרעת מרבאול במזרח ועד ויוואק במערב וכוללת לא פחות מ-21 הרי געש.
פסגת אולאוון היא גם הנקודה הגבוהה ביותר בארכיפלג ביסמרק.
אולאוון הוא הר געש שכבתי הבנוי משכבות שהתקשו של לבה, וטפרה (אפר געשי וסלעים) שנפלטו בהתפרצויות קודמות.
צורת ההר סימטרית למעט מתלול גדול בצידו הדרומי שככל הנראה נוצר עקב שקיעה.
לועות צדדים שוכנים על המדרונות המזרחיים והצפון-מערביים.
קניון שקירותיו תלולים התחתר בצד הצפון מערבי של ההר ודרומית לו יש מתחם של קילוחי לבה.
האקלים באזור בו שוכן ההר הוא אקלים טרופי ולכן צומח יער גשם טרופי על מדרונותיו, למעט 1,000 המטרים האחרונים שבשל ההתפרצויות חשופים לגמרי מצמחייה.
אולאוון הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בפאפואה גינאה החדשה, והוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם.
הלבה שההר פולט במהלך התפרצויות מתפוצצות היא בזלתית עד אנדזיטית.
הרי הגעש בפאפואה גינאה החדשה הם בין המקורות השופעים ביותר לגופרית דו-חמצנית.
מחקרים שנערכו לאחרונה הראו שמהר אולאוון נפלטים כ-7 ק"ג SO2 לשנייה, כ-2% מסך הפליטה העולמית של SO2 לאטמוספירה.
ההתפרצויות הגעשיות מתחוללות מהלוע המרכזי של ההר ואופיין הוא בדרך כלל סטרומבוליאני עד פלאני: התפרצויות מתפוצצות, זרמים פירוקלסטיים, להארים והתפרצות פריאטיות.
מדד ההתפרצות הגעשית (VEI) הוא בדרך כלל בין 1 ל-3.
ההתפרצות הגעשית המתועדת הראשונה של ההר הייתה של שודד הים ומגלה הארצות האנגלי ויליאם דמפייר (William Dampier; 1715-1651) ב-1700. התיעוד הבא היה רק 178 שנים אחר כך.
ב-1878 דיווח איש עסקים אוסטרלי בשם וילפרד פאוול (Wilfred Powell) על התפרצות ההר.
מהמאה ה-18 תועדו 22 התפרצויות בהר.
התפרצות גדולה ב-1915 השקיעה 10 סנטימטר של אפר בטוריו (Toriu), כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית להר.
כמעט לאורך כל השנים האחרונות הייתה באולאוון פעילות געשית רציפה והתפוצצויות קטנות מתרחשות לעיתים קרובות בהר.
הפעילות הגעשית בהר התגברה החל מ-1970 ובסדרה של התפרצויות התחולל שינוי בצורת הלוע המרכזי של ההר.
התפרצות ב-1980 פלטה עמוד אפר לגובה של 20 קילומטרים וזרמים פירוקלסטים שסחפו את כל מדרונות ההר וגרמו נזקים לאזור בגודל 20 קמ"ר.
הפעילות הגיעה לשיא בהתפרצות שהחלה ב-28 בספטמבר 2000 ונמשכה עד חודש נובמבר 2000 שבה מדד ההתפרצות הגעשית היה 4, ובמהלכה היו התפוצצויות, זרמים פירוקלסטיים ולהארים שגרמו נזק רב לרכוש ואילצו לפנות כ-4,000 תושבים מהאזורים בסיכון בסמוך להר.
הסכנה הרצינית ביותר מההר היא התמוטטותו שעלולה לגרום נזק לשטח בגודל של מאות קמ"ר.
מכיוון שההר גבוה בכ-400 מטרים ממרבית הרי הגעש בקשת הגעשית של ביסמרק חוששים החוקרים שההר הגיע לגבול היציבות המבנית שלו.
מועדון הספורט אול בויס (בספרדית: Club Atletico All Boys) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המתחרה בליגת המשנה הארגנטינאית.
הקבוצה ידועה בכינוי El Albo.
הקבוצה לא זכתה באליפויות ליגת העל הארגנטינאית, אך זכתה בליגת המשנה 3 פעמים ובליגה השלישית פעמיים.
לקבוצה יריבות היסטורית עם נואבה צ'יקגו, אך "קלאסיקו" זה מעולם לא שוחק בליגת העל, שכן התקופות ששתי הקבוצות שיחקו בליגה הבכירה לא חפפו.
המועדון כולל גם קבוצות כדורסל, גלגיליות ואגרוף.
הקבוצה נוסדה ב-15 במרץ 1913 בפלורסטה, בואנוס איירס.
בשנת 1914 נרשמה קבוצת אול בויס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ונכנסה לדיוויזיה אינטרמדיה (כיום הליגה השנייה).
הקבוצה עלתה לליגת העל הארגנטינאית לראשונה ב-1922 ומשחקה הראשון בליגה היה ב-11 במרץ 1923 נגד טמרפליי, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת הקבוצה היריבה.
אול בויס עזבה את ההתאחדות הארגנטינאית לשנה אחת, וחזרה לאחר שנה לליגת המשנה.
ב-1931 הצטרפה הקבוצה לליגת העל הארגנטינאית המקצוענית, והתחרתה בה עד 1934 כאשר בשנה הזו התאחדו הכדורגל המקצועני והכדורגל הלא-מקצועני של ארגנטינה, ומאז לא שיחקה אול בויס בליגה הראשונה עד לשנת 1950. אול בויס אמנם העפילה לליגה הראשונה, אך ירדה אוטומטית לליגה השנייה בעקבות שינוי במבנה הליגות הארגנטינאי.
בשנה שלאחר מכן זכתה אול בויס בליגה השנייה וחזרה במהירות לליגה הראשונה.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1974 כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-5 בטבלה.
אול בויס נשארה 8 שנים בליגה הראשונה.
בשנת 1980 ירדה שוב הקבוצה לליגת המשנה.
כאשר מבנה הליגות בארגנטינה שוב השתנה, ירדה אול בויס לליגה השלישית.
אול בויס קבעה בעונת 1992/93 את שיא הצופים לליגה נמוכה בארגנטינה לאותה העת, כאשר 25,000 אוהדים צפו במשחק שלה נגד בלגרנו.
באותה עונה חזרה הקבוצה לליגה השנייה.
בשנת 2010 חזרה אול בויס לליגה הראשונה לאחר שניצחה בפלייאוף העלייה מליגת המשנה.
אול בויס סיימה את עונת 2011 במקום ה-8. בשנת 2014 נשרה חזרה לליגת המשנה.
אוּלאן (פעמים רבות ברבים: אולאנים; בפולנית: Ułani/Ułan; בגרמנית: Ulanen/Ulan) הוא שם לחייל נושא רומח רכוב ולחיל פרשים מובחר בצבאות פולין, פרוסיה, אוסטריה ורוסיה.
חימושו המקובל היה סיף פרשים מעוקל (sabre או Säbel), רומח ואקדח.
בדרך כלל עוטר הרומח בדגלון משולש בקצהו העליון.
מדיו כללו מקטורן (kurta) בעל חזית צבעונית (plastron) וכובע צ'פקה בעל ארבעה קצוות ("קסדה פולנית"; Czapka).
האולאנים דומים בתפקידם להוסרים בצבא הונגריה ולדרגונים בצבא הבריטי.
מקור השם בשפה הטטרית ופירושו "גיבור".
בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי שהכניעה את אורדת הזהב במאה ה-15, חויבו האצילים הטטריים המובסים לשרת בצבאו של מלך פולין כפרשים.
אחד מהאצילים אלה, אלכסנדר אולאן, שירת בצבאו של אוגוסט השני ולאחר שמת כונה גדודו "בני אולאן" (Ułanowe dzieci) או "צבא אולאן" (Ułanowe wojsko) ולשם קיצור, "אולאנים" (Ułani).
תפקידם של האולאנים היה סיור לפני קווי הפרשים הכבדים, שמירה על הצבא בעת תנועה, רדיפה אחרי אויב, איסוף מודיעין צבאי והשמדת חיילים רגלים אשר יצאו ממבנה.
ציודם היה קל וכלל לעיתים גרזן קרב והם היו מהירים וגמישים יותר מן האבירים נושאי השריונות.
עד ראשית המאה ה-18 היה זה חיל שרובו ככולו טטרי, בהמשך המאה הפכו האולאנים לגדודי פרשים רגילים, לאחר שהצבאות לא כללו עוד אבירים כבדים, אך נשמרה הילתם כלוחמי עילית.
למלך פולין העצמאית האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי, היה משמר מלכותי שהורכב מאולאנים וכך גם ללואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-1784, עקב חלוקת פולין, יצר צבא אוסטריה גדודים אולאנים, שהתבססו על פרשים פולנים.
בעת המלחמות הנפוליאוניות העניקה דוכסות ורשה לנפוליאון בונפרטה גדודי אולאנים לשרת יחד עם צבאו, הגרנד ארמה (במסגרת "לגיון הויסטולה"; Legia Nadwiślańska).
הם נלחמו בספרד ובגרמניה ולאחר הצטיינותם בקרב אוסטרליץ אמר נפוליאון שפרש פולני אחד שווה לעשרה חיילים צרפתים.
לאחר 1807 נוצרו לפי דגם האולאנים הפולנים של נפוליאון חילות מקבילים בצבאות אויביו, פרוסיה, וירטמברג, סקסוניה, בריטניה (לצד הדרגונים), איטליה, ספרד, פורטוגל, שוודיה ורוסיה.
עד ראשית המאה ה-20 הפכו ברוב הצבאות הגדודים האולאנים לגדודי משמר רגילים.
במלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני באולאנים ובפרשים נושאי-רומח אחרים (הוסארים, דרגונים ופרשים קלים אחרים), אשר נקראו כולם במקובץ על ידי אויביהם (למשל בבלגיה) "אולאנים", שם מטיל-מורא.
אולם לאחר ההסתערות הגרמנית הראשונה על בלגיה לא היה לאולאנים יתרון בשדה הקרב.
במהלך 1914 הוחלפו מדיהם הססגוניים ודגלוניהם במדי שדה אפורים.
הפעם האחרונה בה נראו במלוא הדרם היה במצעד כיבוש בריסל.
עד 1919 פורקו כל 26 גדודי האולאנים הגרמניים.
גורל דומה היה גם ל-11 גדודי האולאנים בצבא אוסטרו-הונגריה, שנלחמו בפעם האחרונה בקרב פרשים ב-21 באוגוסט 1914 נגד חטיבת פרשים רוסית.
פולין העצמאית שמרה על חיל האולאנים שלה, שנלחם במלחמת פולין-אוקראינה (1919) ובמלחמה הפולנית-סובייטית (1919-1921).